cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Algirdas Jurgis Kliučininkas
Biografija
1963 m. Maskvoje baigė Tekstilės ir lengvosios pramonės instituto neakivaizdinį skyrių. 1968 m. Kauno politechnikos institute apgynė disertaciją „Audimo staklių virpesių ir triukšmo tyrimai ir priemonės jų mažinimui“, technikos mokslų kandidatas. 1986 m. Maskvos D. Mendelejevo cheminės technologijos institute apgynė disertaciją „Teoriniai pagrindai, metodai ir priemonės užterštumui dulkėmis ir triukšmais kontroliuoti bei mažinti tekstilės pramonėje“, technikos mokslų daktaras.
1953–1963 m. dirbo Tekstilės pramonės institute Kaune. Nuo 1963 m. Kauno politechnikos instituto dėstytojas (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, nuo 1988 m. profesorius.
Lietuvos krikščionių demokratų partijos narys.
Mokslinė veikla
Tyrimų sritis ergonomikos problemos – oro užterštumo dulkėmis kontrolė, dulkių valymas iš oro, virpesių ir triukšmo mažinimas. 42 išradimų autorius, tarp jų 2 patentai, svarbesni – pjezoelektrinis dulkių analizatorius, įtaisas medžiagos, sudarytos iš mažų dalelių, masei nustatyti, talpinių keitiklių taikymas aplinkos veiksniams tirti.
Readme
miniatiūra|Įrankio „cURL“ README failas Readme arba read me (iš ) – failas, kuriame pateikiama informacija apie produktą, su kuriuo jis kartu platinamas. Dažniausiai jis pateikiamas su kompiuterine programine įranga. Dažniausiai readme – tai ASCII tekstinis failas, pavadinimu „Readme.txt“, „Readme.1st“, „Read.me“ arba tiesiog „Readme“. Žinoma, failo pavadinimas gali būti ir kitoks, pvz., „ReadMe.txt“, „Read_me.1st“, „README.TXT“ ar panašiai. Taip pat, kaip gali būti įvairūs failo pavadinimai, taip pat įvairūs gali būti ir failo formatai. Neretai readme failas būna parašytas „raiškiojo teksto“ (rich text) formatu, su plėtiniu *.rtf.
Readme failo turinys nėra griežtai apibrėžtas. Jame gali būti pateikiami visų failų, turinčių būti kartu su skaitomu failu, sąrašas, informacija apie produkto kūrėją, produkto licenciją ar bet kas panašaus.
Koskinas
Koskinas  – miestas Argentinoje, Kordobos provincijoje, 52 km į šiaurės vakarus nuo Kordobos, Punilijos slėnyje, Čikos kalnų pašlaitėje. Miestas yra prie Koskino upės (Río Cosquín) ir Cukraus Galvos kalno. Punilijos departamento centras.
Istorija
Koskinas – seniausia slėnio gyvenvietė. Dar gerokai prieš atsikeliant europiečiams čia gyveno indėnų tautos. Apylinkės apgyvendintos kolonizatorių jau XVI a. Oficialiai įkurtas 1876 m. rugpjūčio 4 d. Miesto pavadinimas kilo iš kečujų kalbos žodžio qódzko, kuris reiškia „centrą“. Cosquín yra šio žodžio deminutyvas. XX a. pr. miesto garsėjo sanatorijomis, kuriose gydėsi daugiausia sergantys tuberkulioze. Nuo 1961 m. vyksta kasmetinis liaudės folkloro festivalis. Turizmas.
Gelžbetonis
thumb|Atmatūros bandažas thumb|Gelžbetonio klojimas thumb|Gelžbetoninis tiltas (Šveicarija)
Gelžbetonis – betonas, armuotas plienine armatūra. Betonas ir plienas nuo temperatūros beveik vienodai plečiasi ir traukiasi, gana gerai sukimba, todėl beveik vienodai deformuojasi. Betonas ir armatūra yra skirtingų mechaninių savybių – betono stipris gniuždant 10-20 kartų didesnis už jo stiprį tempiant, o armatūra yra ypač stipri tempiama, todėl gelžbetonis konstruojamas taip, kad apkrovų ir kitų išorinių poveikių sukeltas vidines tempimo jėgas (įrąžas) atlaikytų armatūra.
Konstrukcija
Būtina, kad betonas ir armatūra gerai sukibdami sudarytų vientisą sistemą. Sukibimas būna geresnis, kai armatūros paviršius rumbuotas, tinklai ir strypynai suvirinti ir armatūros strypų galuose privirinti inkarai. Armatūrą nuo korozijos saugo aplink jos strypus susidariusi cementinio akmens plėvelė ir konstrukcinis, dažniausiai 1-3,5 cm betono sluoksnis, kuris turi būti ne plonesnis už darbinės armatūros strypų storį ir tuo storesnis, kuo mažesnis betono tankis, agresyvesnė aplinka – yra garų, dūmų, rūgščių.
Betonas kietėdamas traukiasi, o gelžbetonio armatūra tam priešinasi, todėl betone atsiranda tempimo įtempiai. Tempiamoji gelžbetonio zona dažniausiai supleišėja. Neagresyvioje aplinkoje mažesni negu 0,3 mm pločio betono plyšiai nemažina nei gelžbetonio stiprumo, nei jo ilgaamžiškumo. Smarkiai tempiamose vietose betone, dažniausiai anksčiau, negu nutrūksta armatūra, atsiranda platesnių kaip 0,3 mm plyšių. Tokia gelžbetonio konstrukcija tampa netinkama naudoti. Betonas ne taip pleišėja ir geriau panaudojamas armatūros stiprumas, kai ji iš anksto įtempiama mechaniniu (hidrauliniais kėlikliais, specialiomis mašinomis), elektriniu (įkaitinama leidžiant per ją elektros srovę), cheminiu (naudojant plėtrųjį betoną, kuris kietėdamas plečiasi ir įtempia armatūrą) būdu ir apspaudžia sukietėjusį betoną. Betone sukeliami išankstiniai įtempiai, kurie yra priešingos krypties negu tie, kurie atsiranda nuo apkrovų ir kt. poveikių eksploatuojant gelžbetoninę konstrukciją. Įtemptasis gelžbetonis mažiau pleišėja, yra standesnis ir jam reikia mažiau armatūros.
Gelžbetonio stiprumas ir patikimumas ima sparčiai mažėti aukštesnėje kaip 200 °C temperatūroje. Tokioje temperatūroje eksploatuojamas gelžbetonis apsaugomas karščiui atspariomis medžiagomis arba naudojamas kaitrai atsparus betonas, kartais ir speciali armatūra. Labai agresyvioje aplinkoje gelžbetonis gali suirti dėl betono ir armatūros korozijos. Tokiu atveju naudojamas labai tankus specialus betonas, pagamintas su sulfatams atspariu cementu, skystuoju stiklu, dažnai ir su specialių medžiagų įmaišomis, specialaus plieno arba stiklaplasčio armatūra. Gelžbetonis yra stiprus, jo stiprumą mažai veikia atsitiktinės perkrovos ir kiti aplinkos veiksniai, standus, tvirtas, nedega, nebrangus ir higieniškas, bet gana laidus šilumai ir garsui.
Panaudojimas
Gelžbetonis – viena populiariausių statybinių medžiagų. Iš gelžbetonio galima statyti įvairių architektūrinių formų konstrukcijas ir statinius. Konstrukcijų iš gelžbetonio patikimumas, sauga ir tinkamumas eksploatuoti apskaičiuojamas dažniausiai tikimybiniais metodais. Gelžbetonio konstrukcijos būna monolitinės (vientisosios), surenkamosios ir mišriosios. Gaminant monolitines gelžbetonio konstrukcijas armatūriniai strypai ar strypynai sudedami į klojinius ir užbetonuojami. Monolitinės gelžbetonio konstrukcijos yra įvairaus didumo (dažniausiai masyvios) ir formų, raiškesnės, dažnai ir pigesnės už surenkamąsias. Surenkamosios gelžbetonio konstrukcijos dažniau naudojamos neaukštiems karkasiniams pastatams. Tai kolonos, sienų ir perdangų plokštės, rėmsijės, sijos, santvaros, laiptų ir kt. elementai. Jų elementai gaminami mechanizuotose gamyklose arba statybviečių specialiose aikštelėse.
Montuojant statinius iš surenkamųjų gelžbetonio konstrukcijų jų elementų metalinės įdėtinės detalės arba iškišti armatūros galai suvirinami, sandūros užbetonuojamos. Kartais ant sumontuotų surenkamųjų elementų užliejama monolitinio betono – tokia mišri gelžbetonio konstrukcija tampa standesnė ir stipresnė.
Istorija
Gelžbetonio tyrimo bei projektavimo naujoves sistemina ir propaguoja tarptautinės organizacijos: Europos betono komitetas, Įtemptojo gelžbetonio federacija. Svarbiausios gelžbetonio tyrimo organizacijos yra Amerikos betono institutas (Detroitas), Centrinė tiltų ir kelių tyrimo laboratorija (Paryžius), Betono ir gelžbetonio institutas (Maskva).
Gelžbetonis Lietuvoje
Lietuvoje gelžbetonis imta naudoti XIX a. pab. Iš jo statyti Kauno VIII, IX, X fortai, Kauno soboro kupolas. Daugiau iš gelžbetonio imta statyti XX a. trečiame-ketvirtame dešimtmetyje. Įtemptąjį gelžbetonį pradėta naudoti po Antrojo pasaulinio karo. XX a. šeštame-devintame dešimtmetyje gelžbetonis tapo viena svarbiausių konstrukcinių medžiagų. Iš jo, daugiausia surenkamojo, buvo statomi inžineriniai statiniai – tiltai, dūmtraukiai, bokštai, užtvankos, visuomeniniai, gyvenamieji ir pramoniniai pastatai, jų elementai. XXI a. pr. daugiau imta naudoti monolitinį gelžbetonį.
XX a. trečiame-ketvirtame dešimtmetyje gelžbetonį tyrė, konstrukcijas projektavo ir statė Pranas Markūnas, Juozas Gabrys, Jonas Kuodis, nuo XX a. vidurio Viktoras Ražaitis, Anatolijus Rozenbliumas, Jokūbas Kivilša, Antanas Kudzys, Zenonas Kamaitis, Česlovas Gerliakas ir kiti.
Povilas Jegorovas
Povilas Jegorovas (g. 1955 m. kovo 11 d. Jauniškiai, Utenos rajonas) – teisininkas, advokatas, esperantininkas.
Biografija
Mokėsi Utenos rajono Jauniškių pradinėje mokykloje (1962–1964 m.),  Molėtų rajono Suginčių vidurinėje mokykloje (1964–1968 m.), Molėtų vidurinėje internatinėje mokykloje (1968–1973 m.). Vidurinę mokyklą baigė aukso medaliu. 1973–1978 m. studijavo Vilniaus universiteto Teisės fakultete, apgynė diplominį darbą Universaliosios esperantininkų asociacijos (UEA) tarptautinis teisinis statusas ir su pagyrimu baigęs studijas įgijo teisininko specialybę.
Moka lietuvių, esperanto, rusų, anglų kalbas.
Šeima
Tėvas Kazys Kunigėlis (1910–1986), motina Marija Jegorova (1916–1967), žmona Lilija Jegorovienė (1955) yra dantų technikė, duktė Neringa Žukauskienė (1980) – advokatė, anūkė Vasarė Žukauskaitė (2007).
Profesinė veikla
Nuo 1978 m. praktikuoja įvairiuose Kauno advokatų kontorose.
1978–1991 m. Lietuvos advokatų kolegijos narys, Kauno juridinės konsultacijos advokatas,
1987–1995 m. – Lietuvos advokatų kolegijos prezidiumo narys ir Lietuvos advokatų tarybos narys,
1995–1999 m. ir nuo 2008 m. – turi savo privačią kontorą.
Esperantinė veikla
P. Jegorovas yra esperantininkas nuo 1970 m., Lietuvos esperantininkų sąjungos valdybos pirmininkas (nuo 1993 m., perrinktas 1998 m., 2003 m., 2008 m. ir 2013 m.), Pasaulinės esperantininkų sąjungos (UEA) vyriausiasis įgaliotinis Lietuvoje (nuo 1993 m.) , Pasaulinės esperantininkų sąjungos komiteto narys (nuo 1989 m.) , mecenatinės L. Zamenhofo draugijos (Nyderlandai) narys (nuo 1994 m.)
1974–1976 m. – Vilniaus jaunimo esperantininkų klubo Juneco pirmininkas.
1975–1979 m. – neformalaus, neoficialaus ir nelegalaus TSRS jaunimo esperantininkų sąjūdžio (SEJM – Sovetia Esperantista Junulara Movado) sekretorius.
1979–1988 m. – Tarybinių esperantininkų asociacijos Lietuvos skyriaus valdybos pirmininko pirmasis pavaduotojas.
1983–1988 m. – Tarybinių esperantininkų asociacijos (Asocio de sovetiaj esperantistoj – ASE) valdybos narys.
1988–1993 m. – Lietuvos esperantininkų sąjungos (LES) valdybos pirmininko pirmasis pavaduotojas.
1996–1999 m. – Tarptautinio L. Zamenhofo fondo (Lenkija) komiteto narys, 2006-2010 m. to paties fondo valdybos narys
1996–2002 m. – Tarptautinės teisininkų esperantininkų asociacijos (Esperanta Jura Asocio – EJA) valdybos narys.
2002–2005 m. – UEA rinkiminės komisijos narys.
P. Jegorovo iniciatyva ir pastangomis atkurta 1919–1940 m. veikusi Lietuvos esperantininkų sąjunga (1988 m.), Lietuvos Respublikos Vyriausybė 1991 m. perdavė Lietuvos esperantininkų sąjungai naudotis neribotam laikui istorinį pastatą Kaune (L. Zamenhofo g. 5), kuriame gyveno L. Zamenhofo uošvis Kauno verslininkas ir pirmasis esperantininkų sąjūdžio mecenatas Aleksandras Zilbernikas. Šiame pastate įsikūrė Lietuvos esperantininkų namai – Lietuvos esperantininkų sąjungos (LES) būstinė, literatūros esperanto kalba biblioteka, esperanto kalbos mokymo centras, susirinkimų ir posėdžių kambariai, turizmo agentūra, svečių kambariai, Lietuvos esperantininkų sąjunga tapo Pasaulinės esperantininkų sąjungos (UEA) kolektyvine nare (1989 m.), įsteigtas Lietuvos esperantininkų sąjungos Vilniaus skyrius (1999 m.).
1996–2008 m. P. Jegorovo dėka Lietuvoje lankėsi Pasaulinės esperantininkų sąjungos prezidentai: prof. Lee Chong-Yeong (Pietų Korėja), prof. Renato Corsetti (Italija), generalinis direktorius Osmo Buller (Suomija). Jie susitiko su Lietuvos Respublikos prezidentais Algirdu Brazausku ir Valdu Aadamkumi, Seimo pirmininkais Česlovu Juršėnu ir Artūru Paulausku, tuometiniais užsienio reikalų, kultūros, švietimo ir mokslo ministrais ir kitais aukštais Lietuvos pareigūnais.
Savo nuoseklia ir kryptinga veikla P. Jegorovas pasiekė, kad 2005 m. Vilniuje būtų organizuotas 90-asis Pasaulinis esperantininkų kongresas, buvo šio kongreso organizacinio komiteto pirmininkas.
Jis yra 65-ojo Tarptautinio SAT (Sennacieca Asocio Tutmonda) esperantininkų kongreso Kaune (1992 m.), 4-ojo NITOBE simpoziumo (tema – Kalbiniai-politiniai Europos sąjungos plėtros aspektai) Vilniuje (2005 m.). Nuo 1983 m. P. Jegorovas yra tradicinių Baltijos esperantininkų dienų Lietuvoje, kuriose paprastai dalyvauja 200–500 asmenų iš 20–30 pasaulio šalių, organizatorius.
Jis taip pat organizavo arba dalyvavo organizuojant ir kitus tarptautinius bei nacionalinius esperantininkų renginius: 8-ąją Tarptautinę esperantininkų medicinos konferenciją (Kaunas, 1991 m.), Tarptautinę konferenciją esperanto kalbos mokymo metodikos klausimais (Kaunas, 1994 m.), 2-ąjį Europos esperantininkų forumą (Kaunas, 1995 m.), 11-ąjį Tarptautinį ekumeninį esperantininkų kongresą (Kaunas, 1995 m.), 57-ąjį Tarptautinį esperantininkų katalikų kongresą (Kretinga, 2004 m.), 38-ąją Tarptautinę mokytojų esperantininkų konferenciją (Kaunas, 2005 m.), 71-ąjį Tarptautinį aklųjų esperantininkų kongresą (Vilnius, 2005 m.), 36-ąjį Vaikų esperantininkų kongresėlį (Vilnius, 2005 m.) ir kt.
2000–2010 metais jo iniciatyva, jam koordinuojant ir organizuojant Lietuvoje įvairiose prestižinėse leidyklose buvo išleista per 100 fundamentalių knygų lietuvių ir esperanto kalbomis tarptautinės kalbos mokymo, esperantininkų veiklos istorijos, interlingvistikos, esperantologijos tematika, pažintinių knygų apie Lietuvą ir pan. (leidyklos Alma Littera, Baltos lankos, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas ir kt.).
1978–2018 m. P. Jegorovas dalyvavo 30-yje pasaulinių UEA organizuojamų kongresų įvairiose šalyse, taip pat daugelyje kitų tarptautinių ir nacionalinių esperantininkų renginių. Organizavo keletą grupinių Lietuvos esperantininkų kelionių į pasaulinius esperantininkų kongresus.
1974–1990 m. aktyviai ir nuolat bendradarbiavo esperantininkų leidiniuose, pvz., tarybiniu laikotarpiu nelegaliuose Aktuale, Kurte, legaliuose Informa bulteno de ASE, La Ondo de Esperanto, Horizonto de Soveta Litovio, Litovio hodiaŭ ir kt., organizavo beveik visų nelegalių tuometinėje Tarybų Sąjungoje leistų periodinių leidinių esperanto kalba spausdinimą Lietuvoje (Amikeco, Aktuale, Kurte ir kt.), taip pat kitų neperiodinių savilaidos („samizdatinių“) leidinių spausdinimą.
1974–1987 m. buvo leidinių Horizonto de Soveta Litovio (Tarybų Lietuvos horizontas) ir Litovio Hodiaŭ (Lietuva šiandien) sudarytojas ir redakcinės kolegijos narys.
Jo iniciatyva ir pastangomis 1991 m. buvo atkurtas 1918–1940 m. leistas Lietuvos esperantininkų sąjungos žurnalas esperanto kalba Litova Stelo (Lietuvos žvaigždė), buvo redakcinės kolegijos narys (1991–2005 m.).
Į esperanto kalbą išvertė A. Urbono, K. Trečiakausko knygą Neliksi vienišas (Por la homo, 1988 m.).
2003 m. kartu su Aloyzu Urbonu parašė ir išleido knygą Esu Esperanto eilinis.
1972 m. iš esperanto kalbos į lietuvių kalbą išvertė vietnamiečių rašytojo Nguyeno Sango apysaką Nebylio smuklė (La drinkejo de l‘ mutulo), kuri buvo atspausdinta Molėtų rajono laikraštyje Pirmyn.
P. Jegorovo vadovaujama Lietuvos esperantininkų sąjunga susilaukė tarptautinio pripažinimo. 2003 metais Lietuvos esperantininkų sąjunga buvo pripažinta kaip geriausiai veikianti nacionalinė esperantininkų organizacija pasauliniu mastu ir jai buvo įteiktas Trofeo Fyne tarptautinis apdovanojimas. 1995 metais Lietuvos esperantininkų sąjungai buvo paskirta tarptautinė premija Cigno (Gulbė).
Harperis
Harperis  – miestas pietryčių Liberijoje, Atlanto vandenyno pakrantėje, Palmių kyšulyje, netoli Dramblio Kaulo Kranto sienos; Merilando apskrities centras. Plentas į Zvedru. Jūra vyksta susisiekimas su Monrovija (per Grinvilį) bei Tabu (Dramblio Kaulo Krante). Verčiamasi žvejyba, žemės ūkiu. Šalia Harperio driekiasi paplūdimiai. Veikia Tabmano universitetas (vienas iš 2 šalyje).
Reumatinė liga
Reumatinės ligos (rheumatismus; gr. rheumatismos – „tekėjimas“) – grupė ligų, kuriomis sergant pasireiškia sisteminis jungiamojo audinio bei judamojo aparato pažeidimas. Tokių susirgimų priskaičiuojama daugiau nei 200, jiems priskiriami artrozė, reumatoidinis artritas. Sergant reumatinėmis ligomis, pažeidžiami raumenys, sausgyslės, raiščiai, sąnariai, kremzlės, stuburas.
Harperis
Istorija
Miestas 1847 m. įkurtas išlaisvintų vergų (liberų), atsikėlusių iš JAV ir pavadintas JAV politiko Roberto Harperio, pasiūliusio Liberijos įkūrimo planą, garbei. Harperyje palaidotas vienas JAV aboliucionizmo judėjimo pradininkų – John Brown Russwurm. Čia gimė vienas šalies prezidentų William Tubman.
Reumatinė liga
Reumatinės ligos gali būti skirstomos į degeneracines (pvz., osteoartritas), kurioms atsirasti turi įtakos senėjimo procesai, ir uždegimines (pvz., reumatoidinis artritas, sisteminė raudonoji vilkligė, ankilozuojantis spondilitas (Bechterevo liga), reumatinė polimialgija, reaktyvinis artritas, dermatomiozitas).
Sergant reumatinėmis ligomis, pasireiškia tokie simptomai, kaip raumenų, sąnarių skausmai, sąnario patinimas, sustingimas, karščiavimas, stuburo ar sąnario lankstumo sutrikimas, taip pat judėjimo sutrikimas, nuolatinis nuovargis.
Reumato terminą pirmasis pavartojo senovės graikų gydytojas Galenas (II m. e. a.).
Angelphytum
Angelphytum – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis.
Šaltiniai
Angelphytum
Ispanijos futbolo varžybos 1983–1984 m.
Ispanijos futbolo varžybos 1983–1984 m.
Jurgis Karuža
Jurgis Karuža (1866 m. kovo 30 d. Karužai, Rudaminos valsčius – 1953 m. spalio 29 d. Kaunas) – Lietuvos gydytojas dermatovenerologas, medicinos daktaras.
Biografija
1894 m. baigė Sankt Peterburgo karo medicinos akademiją. 1906 m. medicinos daktaras.
Kipro istorija
Kipro istorija prasidėjo paleolito laikais. Dėl Kipro geografinės padėties jam įtakos turėjo įvairios Rytinio Viduržemio jūros regiono civilizacijos.
Priešistorė
thumb|200px|left|[[Chirokitija, kasinėjimų vieta.]] thumb|right|200px|Bronzinis Raguotas dievas iš Enkomio Kipro salos istorija prasideda ikikeraminiame neolite (Chirokritijos gyvenvietė). Pirmieji žmonių gyvenimo įrodymai yra IX–X tūkst pr. m. e. Jie atvyko iš Levanto. To laikotarpio Kipro archeologiniai paminklai artimi Palestinos paminklams.
Paleolito laikotarpiu Kipro žmonės gyveno su tokiais nykštukiniais gyvūnais kaip nykštukinis dramblys (Elephas cypriotes), nykštukinis begemotas (Hippopotamus minor) Holocene. Pirmieji žmonės buvo žemdirbiai, bet negamino molinių puodų. Šie žmonės augino ožkas, kiaules, šunis, avis ir tikriausiai galvijus. Jie į Kiprą atgabeno lapes (Vulpes vulpes), Persijos elnius (Dama mesopotamica). Jie statė apvalius namus, kurių grindis atstojo degintos kalkės, augino laukinius kviečius. Galvijų buvimo įrodymų mažai, jie tikriausiai išmirė VIII tūkst. pr. m. e. ir negrįžo į Kiprą iki keraminio neolito.
2004 m. buvo rastos 8 mėn. katės palaikai palaidoti su neolito laikų savininku. Kapas 9500 metų senumo ir yra seniausias katinų auginimo įrodymas, senesnis net už panašius radinius Egipte.
Vakarų Kipro šuliniai yra vieni seniausių pasaulyje, jie 9 000–10 500 metų senumo.
VI tūkst. pr. m. e. Chirokitijos kultūrą pakeitė Sotiros fazė. Eneolitui būdingos akmeninės figūrėlės su išskėstom rankom (Pomoso stabas).
Bronzos amžius
Ankstyvajame bronzos amžiuje vietoje ankstesnių apskritimo formos namų atsirado naujoviška Filijos kultūros architektūra. Bronzos amžiuje atsirado pirmieji miestai, tokie kaip Enkomis. Tuo metu sistemingai pradėtas kasti varis, juo buvo prekiaujama.
Iki XX a. vidurio archeologai manė, kad bronzos amžiaus gyventojai priklausė Mino kultūrai, nes Kipro raštas buvo panašus į ankstesnįjį Kretos raštą, tačiau šiais laikais pripažįstama, kad su Kreta buvo kultūriniai kontaktai ir kultūros elementų perėmimas, bet Kipro kultūra bronzos amžiuje reikšmingai skyrėsi nuo Egėjo baseino kultūrų, o tuo pačiu turėjo daug bendro su Levanto kultūromis.
Kipro alfabetas buvo naudojamas XI–IV a. pr. m. e. Mokslininkai mano, kad šiuo alfabetu buvo užrašoma vietinė kalba, bet tam pagrįsti nėra pakankamai įrodymų.
Manoma, kad Kipro miestai-valstybės, rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo VIII a. pr. m. e., buvo įkurti XI a. pr. m. e. Gyvenviečių padaugėjo VIII a. pr. m. e., pirmąkart atsirado tokių statinių kaip karališki kapai Salamyje.
Geležies amžius
Geležies amžius Kipre skirstomas į dvi dalis:
Klasikiniai autoriai sieja Kipro miestų įkūrimą su Trojos karo laikų graikų herojais. Pvz., Teukras, Ajakso brolis, laikomas Salamio įkūrėju, Agapenoras – Pafoso.
VIII a. pr. m. e. Kipre finikiečiai įkūrė kelias kolonijas, kurių vietose dabar yra Larnaka ir Salamis. Seniausio Salamio kapinėse vaikų palaikai buvo rasti Kanaano induose, kurie rodo finikiečių įtaką nuo XI a. pr. m. e.
thumb|250px|Romėnų teatras [[Kurionas|Kurione.]] Pirmieji rašytiniai šaltiniai mini Kiprą valdomą asirų. Kitione rasta stela mini Sargono II (721–705 m. pr. m. e.) pergales 709 m. pr. m. e. prieš kelis karalius Ia' krašte, kuris priklausė Iadnanai (laikoma Kipru) ar Atnanai (manoma Graikija). Ia' minima daug kartų Sargono rūmuose Korsabade. Esarhadone minimos 10 karalysčių identifikuotos kaip Salamis, Kitionas, Amatas, Kourionas, Pafosas ir Solis pakrantėje, Tamasosas, Ledra, Idaliumas ir Chytris toliau nuo kranto.
Kipras tapo nepriklausomu 669 m. pr. m. e. VI a. pr. m. e. jį užėmė Amasio II (570–526/525 m. pr. m. e.) vadovaujamas Egiptas. 526 m. pr. m. e. po Egipto sutriuškinimo Kipras prijungtas prie persų Jonijos satrapijos. Persų rūmai buvo rasti Marione, netoli Solio.
Kipriečiai dalyvavo Jonijos sukilime. 449 m. pr. m. e. Graikų-persų karų pabaigoje Atėnų desantas iš 200 laivų užėmė Kiprą ir atrėmė persų kontrataką iš Kilikijos, tačiau 380 m. pr. m. e. persų valdovas Artakserksas vėl įjungė salą į Persijos imperiją autonomijos teisėmis. 350 m. pr. m. e. Kipras vėl sukilo, sukilimą numalšino Artakseksas III 344 m. pr. m. e.
Helenistinis laikotarpis
Per Tyro apgultį Kipras perėjo į Aleksandro Makedoniečio pusę. 321 m. pr. m. e. 4 Kipro karaliai palaikė Ptolemėją kovoje su Antigonu. Ptolemėjų dinastija valdė Kiprą iki 58 m. pr. m. e. Sala prekiavo su Atėnais ir Aleksandrija. Vyko Kipro helenizacija. Išnyko Kipro raštas, vietinių ir finikiečių kultūrų pėdsakai. Ptolemėjas II Filadefas įkūrė Arsinę tarp senojo ir naujojo Pafoso.
IV ir III a. pr. m. e. sandūroje salą trumpam buvo užėmę Seleukidai.
Romos imperijoje
Strabonas teigia, kad Kipras tapo romėnų kolonija, nes Publijus Klodijus Pulcheras nesutarė su Ptolemėjumi ir nusiuntė Katoną Jaunesnįjį užimti salą tribūnu. Markas Antonijus padovanojo Kiprą Kleopatrai, bet Kipras vėl tapo romėnų kolonija po Akcijaus mūšio 31 m. pr. m. e. Kipras tapo senato provincija 22 m. pr. m. e. Po Diokletiano reformų Kiprą valdė Consularis Oriens. Sala nukentėjo 115/116 m. pr. m. e. Keli žemės drebėjimai sugriovė Salamį, tuo metu sausra ir badas nuniokojo visą Kiprą.
Apaštalas Paulius atvertė Kiprą į krikščionybę. V a. Kipro bažnyčia tapo nepriklausoma nuo Antiochijos patriarcho Efezo susirinkime
Bizantijos ir Kalifato valdžioje
thumb|250px|Bizantijos bažnyčia [[Jeroskipu miestelyje.]] Romos imperijai skilus į Rytinę ir Vakarinę 395 m. Kipras atsidūrė Bizantijos valdžioje. Šis laikotarpis tęsėsi beveik 800 metų, su pertrūkiu 648-965 m., kai saloje dominavo arabai. 431 m. Kipro stačiatikių bažnyčia Efeso susirinkime pripažinta nepriklausoma nuo Antiochijos patriarcho.
Arabai įsiveržė apie 650 m., bet 688 m. Justinianas II ir kalifas Abd al-Malik ibn Marwan sutarė, kad Kipras bus valdomas kondominiumu. Tai tęsėsi 300 metų, nors abi pusės beveik nuolat kariavo, Bizantija kartais perimdavo Kipro kontrolę.
Bendras valdymas tęsėsi iki 965 m., kai atgimstančiai Bizantijai Kiprą užėmė Niketas Chalkoutzes. 1185 m. sukilo Kipro valdytojas Isaac Comnenus, tikėdamas užimti sostą. Sukilimas buvo nesėkmingas, bet jo šeima išlaikė salą, nes juos rėmė Viljamas II Sicilietis. Bizantijos imperatorius sutarė su Egipto sultonu, kad kryžiuočiai negalės naudotis Kipro uostais.
Frankokratija
XII a. kryžiuočiai nusitaikė į Kiprą. Ričardas I Liūtaširdis išsilaipino Limasolyje 1191 m. birželio 1 d. ieškodamas sesers ir sužadėtinės Berengarijos, kurios plaukė kitu laivu ir išsiskyrė kilus audrai. Miestą valdantis Izaokas negrąžino audros nublokštųjų ir pabėgo iš Limasolio išsilaipinus Ričardui. Vėliau jis pasidavė ir Ričardas perėmė salos valdymą. Limasolyje Ričardas vedė 1192 m. gegužės 12 d. Kryžiuočiai išplaukė į Siriją birželio 5 d.
Ričardas I apdėjo Kiprą mokesčiais ir pardavė salą Tamplieriams. Netrukus po to frankai užėmė salą ir įkūrė Kipro karalystę. Lotynų kalba buvo paskelbta oficialia kalba, netrukus ją pakeitė prancūzų kalba, o po kurio laiko graikų kalba buvo pripažinta antrąja oficialia kalba. 1196 m. buvo įkurta Lotynų bažnyčia ir pradėti persekioti rytų ortodoksai. Maronitai Kipre apsigyveno kryžiuočių laikais, jų kaimai Šiaurės Kipre išliko iki šių laikų.
thumb|200px|Senasis Nikosijos akvedukas thumb|200px|left|Šv. Mykolo katedra [[Famagusta|Famagustoje, kur Kipro karaliai buvo karūnuojami Jeruzalės karaliais.]] Imperatorius Henrikas VI atidavė Kipro karalystę Amalrikui I. Romos katalikų mažos bendruomenės gyveno pajūrio miestuose, tokiuose kaip Famagusta, ir tradicinėje sostinėje Nikosijoje. Katalikai laikė valdžią saloje, o graikai gyveno kaimuose. Nepriklausoma ortodoksų bažnyčia išliko, bet katalikų bažnyčia perėmė jos nuosavybę.
Po Almariko mirties salą kaip regentai valdė Ibelinų šeima. 1229 m. tuos regentus nuvertė Šv. Romos imperatorius Frydrichas II. Jo rėmėjai Kipre buvo nugalėti 1233 m., kitur jie išsilaikė ilgiau.
Kipras buvo turtingesnis ir feodališkesnis už Jeruzalę, tad Kipro karalius dėl savo didelių turtų taip smarkiai nepriklausė nuo kilmingųjų kaip Šventojoje žemėje. Svarbiausia po karaliaus Kipro šeima buvo Ibelinai. Karalius pykosi su italų pirkliais, nes Kipras tapo Europos prekybos su Afrika ir Azija centru.
XIV a. Kipre įsiviešpatavo Genujos pirkliai. Per Vakarų Schizmą Kipras paleikė Avinjoną, tikėdamas, kad prancūzai išvys italus. Mameliukai privertė Kiprą mokėti duoklę nuo 1426 m. Karaliaus valdžia silpo iki 1489 m., kai paskutinė karalienė Katerina Kornaro pardavė Kiprą Venecijos respublikai. Netrukus Osmanai pradėjo puldinėti salą ir ją užėmė 1571 m.
Osmanų Kipras
Per Graikijos nepriklausomybės karą Kipro graikai sukilo, bet turkai juos numalšino. 1821 m. liepos 9 d. 486 graikai buvo nukirsdinti, tarp jų buvo keturi vyskupai ir daug svarbių piliečių. Tai įvyko Nikosijos centre, kur taip pat buvo pakartas arkivyskupas Kyprianas. Po to Kipro graikai norėjo tapti Graikijos dalimi. Jie norėjo, kad Kipras taptų nepriklausomos Graikijos dalimi 1830 m., bet salą toliau valdė turkai.
Britų Kipras
Po 1877–1878 m. Rusijos-Turkijos karo Kipras atiteko Didžiajai Britanijai 1878 m. Osmanų imperija nominaliai valdė Kiprą iki 1914 m., kai Didžioji Britanija paskelbė turkams karą per Pirmąjį pasaulinį karą. 1925 m. skilus Osmanų imperijai Kipras tapo Britų karūnos kolonija.
Valdant britams Kipre buvo kalbos laisvė, kuri leido plėtoti sąjungos su Graikija mintį.
Šiuolaikinis Kipras
thumb|250px|Kipro demonstracija už sąjungą su Graikija 1955-59 m. įkurta EOKA, kuriai vadovavo George Grivas, siekusi Kipro ir Graikijos sąjungos. Tačiau Kipras tapo nepriklausomu 1960 m.
1960 m. Kipre 18 % gyventojų buvo turkai, bet naujoje valstybėje jiems buvo suteikta neproporcingai daug valdžios. Viceprezidentas buvo turkas, 30 % parlamento buvo turkai. Konstitucijos straipsnis garantavo, kad turkai ir graikai miestuose turės atskiras savivaldybes.
Smurtas tarp abiejų tautų privertė JTO įvesti taikdarius 1964 m., kurie dislokuoti iki šių dienų. 1974 m. Kipro graikai įvykdė karinį perversmą, remiami Graikijos juntos. Turkija tuo pasinaudojo kaip pretekstu įsiveržti į Šiaurės Kiprą. Dėl turkų invazijos ir smurto tūkstančiai graikų paliko Kiprą.
1975 m. įkurta Šiaurės Kipro turkų federalinė valstybė, kurią pripažįsta tik Turkija. Tūkstančiai turkų apsigyveno Šiaurės Kipre. Tarptautinė bendruomenė mano, kad Šiaurės Kipras yra nelegaliai Turkijos užimtas.
2004 m. buvo pasiūlytas planas sujungti Kiprą, kurį rėmė JTO, ES ir JAV. Turkų nacionalistai planą palaikė, tačiau graikų – ne.
Druskiai (Kupiškis)
Druskiai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 10 km į pietryčius nuo Šimonių. Yra Druskių kaimo senosios kapinės ir valstybės saugomas Druskių kapinynas.
Kerchė
Kerhės vanduo naudojamas drėkinimui. Ant upės įrengta hidroelektrinė.
Andris Šķēle
Andris Škėlė (Andris Šķēle, gimė 1958 m. sausio 16 d. Apėje, Latvijoje) – Latvijos politikas. Nuo 1995 m. gruodžio 21 d. iki 1997 m. rugpjūčio 6 d. ir nuo 1999 m. liepos 16 d. iki 2000 m. gegužės 5 d. jis buvo Latvijos Ministras pirmininkas.
Pirmą kartą būdamas Ministru pirmininku Škėlė nebuvo susijęs su jokia politine partija. 1998 m. jis įkūrė Tautos partiją ir pagal jos sąrašą buvo išrinktas į 7-tą Saeimą. 1999 m. liepą jis ministro pirmininko poste pakeitė Vilį Krištopaną.
Atsisakęs 8-tos Saeimos deputato įgaliojimų 2003 m. sausio 16 d., Andris Škėlė aktyviai nedalyvauja politikoje, bet vis dar yra Tautos partijos narys. Škėlė yra vienas iš turtingiausių Latvijos gyventojų.
Bialogurai
Bialogurai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Gibų valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurės vakarus nuo Gibų, apie 8 km į pietvakarius nuo Seinų ir 106 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Dusetų Kazimiero Būgos gimnazija
Dusetų Kazimiero Būgos gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Dusetose (Zarasų raj.), Vytauto g. 56, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190204669. Steigėjas Zarasų rajono savivaldybės taryba.
Istorija
Tiksli pirmosios mokyklos Dusetose įsteigimo data nėra žinoma, bet mokykla didiko Jono Radvilos dvare buvo dar prieš bažnyčios pastatymą 1530 m. mokyklos turtas buvo užrašytas Dusetų bažnyčiai. Dusetų parapinė mokykla įsteigta 1776 m. jai statytame pastate. 1825 m. jis sudegė. 1825 m. pastatytas naujas parapinės mokyklos pastatas, išlikęs iki mūsų dienų (Būgos g. 31).
Mokinių skaičius 1825–1846 m. buvo įvairus: 1831 m. Dusetų parapinėje mokykloje mokėsi 76 mokiniai, 1833 m. – 80, 1836 m. – 32, o 1837 m. buvo likę vos 9 mokiniai. Mokoma buvo lenkų kalba, o po 1831 m. sukilimo pradėta diegti rusų kalba. Vaikai mokėsi skaityti, skaičiuoti, rašyti, tikėjimo tiesų. 1846 m. vietoje parapinės mokyklos įsteigta valdinė rusiška pradinė mokykla. Dėl Žemaičių vyskupo Motiejaus Valančiaus įtakos čia buvo mokoma ir lietuviškai, bet 1864 m. kovo 4 d. mokymas lietuvių kalba Dusetų pradinėje mokykloje panaikintas. Mokinių skaičius sparčiai ėmė mažėti, nes lietuvių vaikai nesuprato lietuviškai, o atvykėliai mokytojai – lietuviškai.
Lietuviškos spaudos draudimo metais Dusetų apylinkėse veikė slaptosios mokyklos. Žinomi kai kurie ir mokytojai, daraktoriais vadinami: N. Markelis Eiveniuose, M. Triponaitė Matiukuose, V. Budrienė – Užtiltėje. 1904 m. panaikinus lietuviškos spaudos draudimą, lietuviškai Dusetų mokykloje pradėta dėstyti tik 1912 m.
Prieš Pirmąjį pasaulinį karą Dusetose buvo dvi valdinės pradžios mokyklos: mergaičių ir mišri. 1920 m. Dusetose atidaryta progimnazija, bet dėl nežinomų priežasčių (tikriausiai dėl lėšų stygiaus) po kelių mėnesių ji uždaryta. 1923 m. pradžios mokykla iš seno pastato (dab. Kazio Būgos g., 31) persikėlė į naują, ji buvo 4 skyrių, o nuo 1928 m. 6 skyrių pradžios mokykla. Nuo 1928 m. I–IV skyrius buvo privalomas, o V–VI galėjo lankyti mokiniai, kurie norėjo įgyti daugiau žemės ūkio žinių.
Iki 1927 m. mokyklos vedėjais dirbo Jonas Mozūra, Elena Šutaitė, Balys Urbanas. 1927 m. Dusetų pradžios mokyklos vedėju paskirtas Petras Kuzmickas, 1940 m. liepos 11 d. jis buvo NKVD suimtas, vėliau ištremtas į Sibirą. 1926–1927 m. Dusetų pradžios mokykloje dirbo 3 mokytojai, 1939–1940 m. – jau 6, mokinių skaičius per tą patį laikotarpį išaugo nuo 124 iki 200. 1934 m. spalio 4 d. mokyklai suteiktas kalbininko Kazimiero Būgos (1879–1924) vardas.
1940 m. sovietams okupavus Lietuvą, Dusetose atidaryta 3-jų klasių progimnazija, jos direktore dirbo O. Kairevičiūtė. 1944 m. progimnazija pertvarkoma į gimnaziją, 1947 m. išleista pirmoji abiturientų laida. 1951 m. sujungus pradinę mokyklą ir gimnaziją, įkurta Dusetų vidurinė mokykla. 1968 m. mokiniai ir mokytojai persikėlė iš buvusių Šaulių namų į pirmąjį mūrinį mokyklos pastatą. 1972 m. pradėtas sustiprintas dailės dalykų mokymas. Gimnazijos statusas suteiktas 2005 m. sausio 24 d. Zarasų rajono savivaldybės tarybos sprendimu Nr. T-229 „Dėl gimnazijos statuso suteikimo Dusetų Kazimiero Būgos vidurinei mokyklai“. 2006 m. vasarą-rudenį atlikta gimnazijos pastato renovacija.
Jonas Karutis
Jonas Karutis (1900 m. kovo 23 d. Jovaišuose, Ramygalos valsčius – 1943 m. balandžio 11 d. Kaune) – Lietuvos savanoris, karo invalidas, politinis veikėjas.
Biografija
1919 m. rudenį paleistas į atsargą, nuo 1922 m. dirbo Karo muziejuje. 1923 m. Klaipėdos sukilimo dalyvis, buvo apdovanotas Klaipėdos išvadavimo medaliu. Vienas Lietuvos karo invalidų „Vyčių brolijos“ steigėjų, 1923–1930 m. ir 1933–1935 m. jos valdybos pirmininkas. 1928–1931 m. ir 1933–1935 m. Savanorių sąjungos sekretorius.
Prisidėjo prie 1926 m. gruodžio 17 d. perversmo organizavimo ir vykdymo. Vėliau – pusiau legalios sukarintos organizacijos „Geležinis vilkas“ Centrinės Kauno kuopos vadas, kurį laiką redagavo voldemarininkų laikraštį „Tautos kelias“. 1929 m. ir 1934 m. už dalyvavimą voldemarininkų veikloje ištremtas į Panevėžio apskritį, gyveno Ramygaloje. 1932–1934 m. faktinis laikraščio „Tautos balsas“ redaktorius ir leidėjas. 1935 m. baigė Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultetą ir tapo diplomuotu literatu-žurnalistu. 1935 m. spalio 25 d. suimtas ir karinio tribunolo už sąmokslą prieš valdžią nuteistas mirties bausme. Vėliau bausmė pakeista katorga iki gyvos galvos, 1938 m. balandžio 18 d. dėl ligos iš kalėjimo paleistas į laisvę.
Sovietams okupavus Lietuvą, 1940 m. liepos 12 d. NKVD suimtas, 1941 m. balandžio 23 d. Ypatingojo pasitarimo nuteistas 8 metams nelaisvės, apkaltintas veikęs prieš darbo liaudį ir revoliucinį judėjimą. Prasidėjus SSRS-Vokietijos karui, 1941 m. birželio 23 d. iš Kauno kalėjimo išlaisvintas, gydėsi Vokietijos ligoninėse. Per nacių okupaciją 1941 m. liepos-rugsėjo mėn. Lietuvių nacionalistų partijos laikinasis vadas. Mirė nuo plaučių vėžio, palaidotas Ramygalos kapinėse. 1989 m. reabilituotas.
Japoninė pupuolė
Japoninė pupuolė (Vigna angularis) – pupinių (Fabaceae) šeimos pupuolių (Vigna) genties augalų rūšis.
Kulinarija
Šios pupelės buvo sukultūrintos Himalajuose, tačiau kaip maisto produktas paplitęs gana plačiame Tolimųjų Rytų regione. Plačiai naudojamos kinų (kin. 小豆 xiǎodòu / 红豆 hóngdòu), korėjiečių (팥 pat) ir japonų (azuki) virtuvėse.
Pagrindinis japoninių pupuolių produktas yra saldi raudona pasta (kin. 豆沙 dòushā, jap. 餡子 anko), gaunama verdant pupeles su cukrumi iki visiško suvirimo. Ši pasta naudojama Tolimųjų Rytų virtuvėse kaip vienas pagrindinių produktų gaminant desertus.
Iš šios pastos gaminama sriuba (kin. 紅豆湯 hóngdòutāng, ), kuri gaunama pastą atskiedžiant vandeniu ir pašildžius. Dažniausiai tokioje sriuboje plaukioja gličių ryžių kukuliukai. Pasta gali būti įdaromi įvairūs ryžių patiekalai.
Brazininkai
Brazininkai arba Vološinas (, nuo 1939 m. Brasnicken, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Zelenogradsko rajone, Sembos pusiasalyje, nuo 2005 m. gegužės 23 d. Pereslavskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Brastenīks prūsiškos kilmės. 1723–1818 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos departamento, 1818–1871 m. Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities dvaras. 1910 m. buvo 66 gyventojai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2005 m. gegužės 23 d. Pereslavskojės apylinkės kaimas.
Gintautas Žintelis
Gintautas Žintelis (g. 1943 m. balandžio 8 d. Vilniuje) – Lietuvos inžinierius elektrikas, pedagogas, politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1960 m. baigė Kauno 8-ąją vidurinę mokyklą. 1960–1961 m. Kauno radijo matavimo technikos instituto šaltkalvis. 1960–1965 m. studijavo Kauno politechnikos instituto (KPI) Radioelektronikos fakultete. 1964–1967 m. KPI Skaičiavimo centro inžinierius, pamainos viršininkas. 1967–1970 m. mokėsi KPI aspirantūroje. 1970–1980 m. KPI vyr. dėstytojas, 1973 m. docentas, 1980–1992 m. profesorius, Kompiuterių katedros vedėjas. 1981 m. technikos mokslų daktaras. 1989–1995 m. Lietuvos kompiuterininkų sąjungos tarybos pirmininkas. Nuo 1990 m. Lietuvos mokslų akademijos narys korespondentas.
1992–1996 m. Aleksandro Abišalos, Bronislovo Lubio, Adolfo Šleževičiaus Vyriausybėse – LR ryšių ir informatikos ministras. 1996–1998 m. AB „Vilniaus bankas“ valdybos pirmininko patarėjas. 1998–2002 m. AB „Lietuvos telekomas“ valdybos pirmininkas, 2002–2005 m. AB „Teo LT“ valdybos pirmininkas. Nuo 2007 m. KTU tarybos pirmininkas, KTU strateginės plėtros prorektorius. Lietuvos virtualaus universiteto tarybos narys. Projekto „Tautos namai“ tarybos narys.
FK Mad̂ari Solidarnost
Skopjės „Mad̂ari Solidarnost“ – Makedonijos futbolo klubas, įkurtas Skopjėje suSIjungus Mad̂ari Skopje ir Solidarnost Skopje.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1992 m.
Stulgiai
Stulgiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 10 km į šiaurės rytus nuo Skaudvilės ir tiek pat į šiaurės vakarus nuo Nemakščių. Kaimas išsidėstęs šiek tiek į šiaurę nuo Kryžkalnio, greta magistralės. Seniūnaitijos centras. Stovi mūrinė Stulgių Šv. apaštalo evangelisto Mato bažnyčia (pastatyta 1910 m.), veikė paštas, Stulgių pagrindinė mokykla (2009 m. uždaryta), biblioteka, veikia Stulgių jaunimo klubas.
Istorija
Kaimas priklausė Minmantams, vėliau Butleriams.
thumb|300px|Stulgių bažnyčia
Joga sūtra
thumb|200px|Joga sūtros rankraštis su komentarais (pirminis tekstas išskirtas mėlynai)
Joga sūtra  – žinomiausias jogos klasikos veikalas, 195 aforizmų rinkinys, parengtas Patandžalio. Veikalas parašytas sanskrito kalba. Sunku tiksliai datuoti Patandžalio „joga sūtros“ tekstą. Aišku tik tai, kad ne Patandžalis sukūrė pačią jogos filosofiją ir sugalvojo jogos metodus. Manoma, jog kažkur tarp II a. pr. m. e. ir III a., remdamasis ortodoksalios sankhjos mokyklos dualistine metafizika, jis apibendrino ir susistemino nuo Indijoje žinomas įvairias jogos šakas, suteikdamas joms vieningą ontologinį bei psichologinį pagrindą. Šis sąvadas, nurodo, kaip eiti aštuonių pakopų tobulėjimo keliu, atstatant grynosios sąmonės skaidrumą ir autonomiškumą. Skirtingai nuo Vakarų masinėje kultūroje įsitvirtinusio įvaizdžio, Joga sūtra nėra instrukcija konkrečiai jogos praktikai, kaip kad gausūs hatha jogos sąvadai. Joga sūtra visų pirma yra filosofinis traktatas, analizuojantis žmogaus psichinio patyrimo struktūrą. Joga, pasak Patandžalio, – tai kryptingos pastangos sutramdyti jausmus bei protą ir įvaldyti fizinę bei psichinę žmogaus prigimtį, išlaisvinant jo sąmonę nuo bet kokių kūno, jausmų bei proto apribojimų, atskleidžiant bei išpuoselėjant kiekviename žmoguje glūdintį dieviškąjį pradą.
Dalis mokslininkų teigia, kad „Joga sūtra“ galėjo atsirasti budistinėje (sarvastivados mokyklos) terpėje, bet vėliau buvo hinduizuota.
Sandara
Joga sūtros tekstą sudaro keturi skyriai (padas). Pirmasis, „Apie kontempliaciją”, – skirtas jogos tikslams, formoms bei prigimčiai apibrėžti, čia aptariamos sąmonės modifikacijos ir įvairūs praktiniai jogos metodai. Antrajame skyriuje, „Apie jogos pratybas”, nagrinėjami konkretūs susitelkimo būdai bei priemonės, analizuojamos esminės egzistencinės kančios priežastys bei galimybės ją nutraukti. Trečiame skyriuje, „Apie jogines galias”, aprašomi jogos pratybų metu pasireiškiančios transcendentinės galios ir būdai joms sužadinti. Ketvirtasis skyrius, „Apie išsivadavimą”, atskleidžia išsivadavimo kelio filosofinius bei psichologinius aspektus. Kaip specifinis indų religinės filosofinės literatūros žanras, sūtros parašytos konspektinėmis, sutrauktomis formulėmis, aforizmais (sūtra), kuriuose lakoniškai išdėstomi esminiai sistemos teiginiai. Norint juos adekvačiai suprasti, būtina atsižvelgti į tradicinius išplėstinius komentatorių traktatus, šastras.
Komentarai ir sklaida
Per tūkstantmečius „Joga sūtra“ susilaukė daugybės komentarų, tarp kurių paminėtini reikšmingiausi: Vjasos Bhašya (IV a.; dažnai prisikiriamas pačiam Patandžaliui), Vačaspačio Mišros Tattva-Vaišaradi (IX a.) ir Vidžniana Bhikšaus Yoga Varttika (XVI a.).
Jau viduramžių Indijoje „Joga sūtra“ buvo išversta į 14 Indijos kalbų, taip pat į senąją javiečių kalbą bei arabų kalbą. Pastarąjį vertimą parengė žymus arabų pasaulio mokslininkas, keliautojas Al Birūnis. Jis vertė „Joga sūtrą“ pritaikydamas ją sufistinei pasaulėžiūrai.
XIX a. Indijoje jogos tradicija buvo beveik išnykusi, sieta su kovingais, asocialų gyvenimo būdą gyvenančiais jogais. Šią tradiciją atgaivino teosofų draugija, o išplatino Svamis Vivekananda. Jis sutapatino Patandžalio „Joga sūtrą“ su radža jogos samprata (pats ją ir sukūrė šiuolaikine prasme). Po to jogos tradicija ėmė labai populiarėti, bet patyrė labai didelę vedantos įtaką ir buvo atsieta nuo nebrahmanistinės jogų kultūrinės terpės. XX–XXI a. žymius „Joga sūtros“ komentarus (ir/ar vertimus) pateikė: Svamis Satčidananda, B. K. S. Ajangaras, Edvinas Brajantas, Džordžas Fojeršteinas.
Išnašos
योगदर्शनम्
Džajadeva
thumb|240px|Džajadeva lenkiasi [[Višnus|Višnui]]
Džajadeva  – XII a. indų poetas, kūręs sanskritu. Žymus savo epine poema „Gytagovinda“, kurioje pasakojama apie dievo Krišnos ir gopės Radhos meilės žaismus. Tai svarbus kūrinys indų vaišnaviškoje bhakti tradicijoje.
Pasak legendų, Džajadeva gimė brahmanų šeimoje Orisoje, netoli Purio miesto. Konarko apylinkėse mokėsi sanskrito poezijos, vėliau vedė Padmavatę (devadasę), kuri tapusi jo įkvėpėja. Orisoje tuo metu buvo paplitęs Krišnos (Madhava) kultas, nulėmęs Džajadevos religines pažiūras. Džajadevos biografiniai faktai nėra gerai žinomi, daugelis jų rasta šventyklų įrašuose arba vėlesnių autorių paminėjimuose.
Be Gytagovindos Džajadeva dar sukūrė įvairių poetinių kūrinių, keletą sikhų šventraščio „Guru Grantho“ himnų, prisidėjo prie Orisos klasikinės muzikos vystymo. Purio Džaganathos šventykloje susiklosčiusi tradicija recituoti Džajadevos eiles.
Willi Milkereit
Vilius Milkeraitis (1910 m. lapkričio 9 d. Užliekniuose, Vokietijos imperija – 1987 m. liepos 24 d. Vakarų Vokietija) – mokytojas, Vakarų Vokietijos politikas priklausęs visų vokiečių bloko/tremtinių ir pabėgelių lygos partijai.
Biografija
Gimė 1910 m. lapkričio 9 d. Užliekniuose. Dirbo mokytoju. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje artėjant Raudonajai armijai pasitraukė į vakarus, kur apsigyveno Šlėzvigo-Holšteino regione. 1950–1954 m. buvo Šlėzvigo-Holšteino regiono tarybos narys bei Šiaurės Vokietijos žemių landtago atstovas iš Segebergo apskrities.
Grafas (titulas)
Grafas  – kilmingųjų titulas, žymintis rangą žemesnį nei markizo ar markgrafo (arba kunigaikščio, šalyse, kur markizo titulo nėra). Vakarų Europoje ankstyvaisiais viduramžiais (VI–VIII a.) grafas buvo valstybės pareigūnas, turintis administracinę, teisminę ir karinę valdžią tam tikroje srityje. Feodalizmo išsivystymo laikais – feodalo titulas, atitinkantis kunigaikščio rangą, grafystės valdovas. Vėlyvojo feodalizmo laikais bajorų (dvarininkų) luomo paveldimas titulas.
Vokietijoje
Grafo titulas ypač paplito viduramžiais Vokietijoje, kur atsirado nemažai titulų, besibaigiančių -graf:
Grafo titulą suteikdavo Šventosios Romos imperijos imperatorius. XVI a. grafo garbės titulas suteikiamas užsieniečiams bajorams.
Nuo 1919 m., panaikinus Vokietijos imperiją ir paskelbus respubliką, grafo titulas liko garbės titulu. Jis įrašomas jį turinčio asmens dokumentuose, o valstybės tarnautojai privalo kreiptis į asmenį nurodydami titulą.
Rusijoje
Grafo titulą Rusijoje įvedė Petras I. Pirmajam 1706 m. šis titulas suteiktas Šeremetjevui. XIX a. pabaigoje Rusijoje buvo apie 300 grafų giminių. Grafo titulą komunistinė Rusijos valdžia dekretu panaikino 1917 m. lapkričio 11 d.
Günter Gräwert
Giunter Gravert (1930 m. rugpjūčio 22 d. Klaipėdoje – 1996 m. balandžio 29 d. Hamburge) – aktorius, režisierius.
Grafas (titulas)
Lietuvoje
Už dalyvavimą 1863 m. sukilime daugeliui Lietuvoje ir Lenkijoje gyvenusių kilmingųjų šeimų titulai buvo atimami arba pažeminami.
Günter Gräwert
Biografija
Gimė 1930 m. rugpjūčio 22 d. Klaipėdoje. Baigęs mokyklą studijavo tapybą Miuncheno dailės akademijoje, vėliau aktorystę Štutgarto dramos mokykloje. Baigęs studijas dirbo įvairiuose Vokietijos operos teatruose. Vaidino įvairiuose filmuose ir televizijos serialuose, taip pat ir pats režisavo įvairius dokumentinius, detektyvinius ir draminius filmus bei serialus. Žuvo autoavarijoje nuo infarkto 1996 m. balandžio 29 d. Hamburge.
Ližiškės
thumb|left|260px|Kaimo gatvė
Kiaulės Nugara
Kiaulės Nugara – sala Kuršių mariose, prie tarptautinės jūrų perkėlos Klaipėdos mieste.
1986 m. susiaurinus protaką tarp Kiaulės nugaros ir Smeltės pusiasalio pastatytas keltų linijos Klaipėda–Mukranas terminalas. Tai viena didžiausių salų Lietuvoje, jos ilgis ~850 m, didžiausias plotis apie 350 m, plotas apie 0,36 km². Taip pavadinta dėl to, kad ji, savo forma, primena kiaulės nugarą. Galutinai susiformavo apie 1960 m.
Joje pastatyta aukštos įtampos elektros linijos į Kuršių neriją atrama. Saloje gausu laukinių paukščių perimviečių. Prie salos patogiausia priplaukti iš šiaurės vakarų pusės. Šalia salos yra pastatytas suskystintų gamtinių dujų terminalas bei krantinė, prie kurios švartuojasi SGD laivas-saugykla Independence.