cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stare Juchų akmuo
Tai maišyto grūdėtumo granitas su kitų mineralų priemaišomis. Aukštis – 1,5 m; ilgis – 4 m; plotis – 3 m; apimtis – 12 m. Ilgą laiką didesnioji dalis buvo žemėje, vėliau riedulys buvo atkastas. Pasiekiamas nuo kaimo bažnyčios keliaujant taku apie 500 m į rytus. Dunkso miškelio pakraštyje, netoli geležinkelio Lykas–Lėcius.
Pasak padavimų ant šio akmens senovėje jotvingiai aukodavo dievams žvėris. Tai dalinai patvirtina tiek ir senas vokiškas kaimo pavadinimas, tiek ir naujas lenkiškas  – „Jucha“ senąja lenkų kalba reiškia kraują. Legenda skelbia, kad prie akmens palei upelį vedė kelias ir kaimo bažnyčia pastatyta siekiant užkirsti stabmeldžiams juo keliauti.
1954 m. monolitinis riedulys paskelbtas gamtos paminklu. XXI a. pr. ant jo iškaltas užrašas lenkų kalba: „Gamtos paminklas/riedulys/jotvingių aukų/senas altorius“.
FC Academica Clinceni
Klinkėnų „Academica“ arba FC Academica Clinceni – Rumunijos futbolo klubas iš Klinkėnų
Istorija
Klubo ištakos siekia 2005 m., kai buvo įkurtas CS Buftea. 2013 m. parduotas privatiems investuotojams iš Klinkėnų apylinkės.
2015 m. vasarą radosi naujadaras Academica Clinceni. Klubas įkurtas 2015 m. po rebrendingo.
Iškopė į elito lygą, kai 2018/2019 m. Liga II užėmė antrą vietą.
Leuktrų mūšis
Leuktrų mūšis – 371 m. pr. m. e. liepos 6 d. vykęs Spartos ir Tėbų kariuomenių mūšis Bojotijoje (Vidurio Graikija), prie Leuktrų miesto, apie 11 km nuo Tėbų.
Mūšis
Spartiečiai (vadas Kleombrotas) turėjo 10 000 hoplitų ir 1000 raitelių, tebiečiai (vadas Epaminondas) –6000 hoplitų ir 1500 raitelių. Epaminondas, sutelkęs smogiamąją grupę fronto kairiajame sparne (falanga iš 50 gretų bei rezervų) ir atitinkamai susilpninęs dešinįjį sparną bei centrą (falanga iš 8 gretų), pirmą kartą karinėje praktikoje panaudojo naują kautynių rikiuotę, vadinamąjį įkypąjį pleištą (didesnis jėgų sutelkimas svarbiausioje kautynių vietoje).
Netolygiai išsidėsčiusi Tėbų kariuomenė sustiprintu kairiuoju sparnu smogė pagrindinį smūgį rinktinėms spartiečių jėgoms, sutelktoms dešiniajame sparne (Spartos ir jos sąjungininkų kariuomenė buvo išsidėsčiusi tolygiai – po 12 gretų per visą frontą), ir pasiekė pergalę. Kleombrotas žuvo.
Šventosios Dvasios gatvė
Šventosios Dvasios gatvė – nedidelė Vilniaus senamiesčio gatvė, kuri ribojasi su Mikalojaus Daukšos ir Antano Strazdelio gatvėmis.
Anksčiau gatvė buvo vadinama Birštono, taip pat Cerkvės gatve.
Istorija
thumb|200 px|left|Aušros (Medininkų) vartai (už jų – [[Vilniaus Švč. Trejybės Graikų apeigų katalikų bažnyčia|Švč. Trejybės bažnyčia, kairėje – Rūdninkų bokštas), apie 1785 m. Toliau einanti siena daro lankstą ir nueina į Šv. Dvasios gatvę]]
Šv. Dvasios gatvėje aprašytas priešais gynybinę sieną stovėjęs dviejų aukštų raudonų plytų pastatas, kuris nuo XVI a. priklausė pravoslavų pirklių bendrijai. Vėliau namą perėmė Vilniaus magistratas. Namas turėjo aukštą į gatvę atgręžtą atiką, čerpinį stogą. Antro aukšto langai su masyviais sandrikais. Namą yra nutapęs Bronislavas Jamontas.
Gatvė be „Birštono”, taip pat turėjo pavadinimus: „Cerkiewna”, „Глухой”, „Духовский”, „Церковная”.
Dabartis
Gatvė išskirtinė tuo, jog palei ją eina ilgiausia išlikusi Vilniaus gynybinės sienos dalis.
Už gynybinės sienos yra Aušros Vartų gatvė arba tiksliau, iš karto už gynybinės sienos – Stačiatikių vienuolyno ir Šv. Dvasios cerkvės pastatai. Šiuo metu gatvei priklauso du namai. Dviejų aukštų namas sujungtas su triaukščiu.
2008–2009 m. Šv. Dvasios gatvė buvo renovuojama ir uždaryta.
Turn 10 Studios
Turn 10 Studios – 2003 m. įsteigta amerikiečių įmonė, kurianti kompiuterinius žaidimus. Įmonė kuria lenktynių žaidimus, skirtus „Microsoft“ žaidimų konsolėms.
Šventosios Dvasios gatvė
Dabartis
Šv. Dvasios gatvė ir gynybinė miesto siena įeina į UNESCO saugomą Vilniaus Senamiesčio teritoriją. Iki šių dienų iš buvusios gynybinės sienos liko tik Aušros Vartai ir sienos atkarpa nuo Aušros Vartų iki gynybinės bastėjos. Taip pat į saugomo paveldo sąrašą įtraukti Šv. Dvasios gatvėje esančio komplekso „Strazdelio namai“ fasadai.
Šv. Dvasios gatvėje, tyrinėjant Vilniaus gynybinę sieną yra dirbęs žymus architektas Žybartas Simonaitis. Šv. Dvasios gatvėje buvo filmuojamas serialas „Nacių iškilimas“ („The Rise of the Nazis“).
Labanoro pilkapynas
Labanoro pilkapynas – pilkapynas Švenčionių rajono savivaldybės teritorijoje, Labanoro seniūnijoje, Labanoro miestelyje. Objektas išsidėstęs Labanoro girioje, į šiaurę nuo Labanoro ežero, prie plento, Labanoro pažintinio tako aprėpiamoje teritorijoje. Aprašytas jo stenduose, bet nepažymėtas specialiais ženklais. Užima 9400 m² plotą.
Šiluvos Švč. Mergelės Marijos koplyčia (Vašingtonas)
'''Šiluvos Švč. Mergelės Marijos koplyčia Vašingtone''' – JAV lietuvių katalikų bendruomenės koplyčia, nuo 1966 m. veikianti Marijos Nekaltojo Prasidėjimo nacionalinėje šventovėje bazilikoje, pagrindiniame JAV katalikų dvasiniame centre Vašingtone. Koplyčia pašvęsta Šiluvos Dievo motinos garbei.
Vašingtone lietuvių parapijos nėra, todėl šv. Mišios lietuvių kalba koplyčioje aukojamos retai, kartą per mėnesį. Nuo 2013 m. koplyčioje nuolat pradėtos aukoti šv. Mišios antrą mėnesio sekmadienį (aukojo mons. Rolandas Makrickas). miniatiūra|220px|left|Pagrindinėje JAV katalikų šventovėje Vašingtone įsikūrusi Šiluvos Švč. Mergelės Marijos koplyčia - viena iš 70-ties miniatiūra|180px|right|Viena iš mozaikų
Labanoro pilkapynas
Pilkapynas 2000 m. paskelbtas archeologijos paminklu.
Pilkapynas
Pilkapiai datuojami VIII–XIII a. 9 žemių sampilai yra nuo 7 iki 18 m skersmens ir nuo 0,4 iki 1,2 m aukščio; rekonstruojant Molėtų-Labanoro kelią, nuardyta vieno sampilo pusė, du apardyti senų duobių. Teritorija patenka į Labanoro regioninį parką.
Šiluvos Švč. Mergelės Marijos koplyčia (Vašingtonas)
Istorija
Amerikos katalikų šventovė bazilika Vašingtone konsekruota 1954 m. Prabėgus keletui metų nuo bazilikos pastatymo, buvo nuspręsta joje įrengti įvairių tautų koplyčių, liudijančių pačios katalikų bendruomenės etninę įvairovę. Bazilikoje yra apie 70 įvairaus dydžio koplyčių. Įvairiausių tautų koplyčiose populiariausia Marija. Lietuvių koplyčia įsikūrusi prieš kitoje pusėje esančią lenkų koplyčią. Vietą koplyčiai įrengti lietuviai gavo ukrainiečių dėka. 1963 m. graikų apeigų katalikai (unitai) atsisakė jiems skirtos koplyčios Bazilikoje, nes netoliese įsigijo žemės sklypą ir pasistatė savo atskirą bažnyčią. Tuometinis Bazilikos rektorius iš Čikagos, gerai pažinojęs lietuvį vyskupą Vincentą Brizgį, pasiūlė Bazilikoje turėti savo koplyčią. Vyskupas sutiko ir išnaudojo šią galimybę surinkti didelę tuo metu pinigų sumą – 325 tūkst. JAV dolerių – koplyčios įkūrimui. Jo siūlymui koplyčią tituluoti Šiluvos vardu pritarė Bazilikos vadovybė. Visu koplyčios įrengimu rūpinosi vyriausiasis Bazilikos architektas ir komisija, prisidėjo išeivijoje žinomi Lietuvos menininkai: skulptorius Vytautas Kašuba (Marijos statula), menininkas Albinas Bielskis-Elskus (mozaikos), Vytautas Kazimieras Jonynas.
Koplyčia pašventinta 1966 m. rugsėjo 4–6 d. Vašingtone vykusio Išeivijos lietuvių religinio kongreso metu. Pašventino tuometinis Vašingtono arkivyskupas, dalyvaujant vysk. Vincentui Brizgiui, daugeliui lietuvių kunigų. Iškilmėse giedojo 25 iš įvairių Amerikos vietų atvykę chorai.
Architektūra
Lietuvių koplyčia yra viena didžiausių ir pirmųjų, įrengtų pagrindinėje bazilikos dalyje. Pagal dydį gali prilygti Vilniaus Šv. Mikalojaus bažnyčiai.
Koplyčios meninis apipavidalinimas atspindi religinę ir tautinę priespaudą: tremtį į Sibirą, Kryžių kalną. Mozaikose šoninėse sienose parodyta Lietuvos krikščionybės istorija, pradedant krikštu. Primenama kenčiančios bažnyčios dalia okupuotoje Lietuvoje – pavaizduoti Sibiro tremtiniai, jų mišios, aukojamos lageriuose. Visos koplyčios sienos padengtos simbolinėmis mozaikomis. Šiluvos miesto vardą, siejamą su šilu, primena pušies šakelės su kankorėžiais. Koplyčią puošia lietuviškas Vytis, Kryžių kalnas – neatsiejama Lietuvos istorinio ir dvasinio paveldo dalis. Koplyčios lubų mozaikoje matomi garsiųjų Lietuvos Marijos šventovių Dievo Motinos atvaizdai: Trakų, Žemaičių Kalvarijos, Pažaislio bei Vilniaus Aušros Vartų.
Cezaris turi mirti
Cezaris turi mirti –  2012 m. sukurtas filmas, rodytas Berlyno kino festivalyje. Juostoje pasakojama apie spektaklio apie Julijų Cezarį kūrimą kalėjime.
Didžioji filmo dalis yra juodai balta, o pagrindinius vaidmenis jame atlieka kaliniai.
Paskutinė kelionė į Santa Kruzą
Paskutinė kelionė į Santą Kruzą – 1964 m. sukurtas vesternas.
Turinys
10 metų praleidęs kalėjime už apiplėšimą, banditas Ortizas išeina į laisvę. Surinkęs porą pagalbininkų, jis išsirengia ieškoti kalnuose paslėpto grobio, o taip pat atkeršyti jį sučiupusiam šerifui Reksui Keliui. Norėdamas šį išprovokuoti, Ortizas pagrobia Rekso žmoną ir sūnų, todėl šis turi mėginti dar kartą rasti ir sugauti banditą...
Retrogradinė analizė
Ne visų šachmatų uždavinių pozicijų praeitį reikia tirti retrogradinės analizės metodais, bet yra uždavinių, kuriems to reikia. Tokie šachmatų uždaviniai vadinami įrodomaisiais, arba retrouždaviniais. Jie priskiriami Ypatingajai šachmatų kompozicijos šakai.
Retrogradinės analizės metodais tiriama: klasikinės retrokompozicijos, įrodomosios partijos, retraktoriai, vienspalviai uždaviniai, figūros vieta  šachmatų pozicijoje ir kt.
Prieš pradedant ieškoti uždavinio sprendinio, kai kada svarbu nustatyti šachmatų pozicijos praeitį, išsiaiškinti:
Istorija
Pirmieji retrogradinės analizės uždaviniai pasirodė XIX a. viduryje Samuelis Loidas (Samuel Loyd (1841–1911)) ir kt.). Daug dėmesio šiam žanrui skyrė: Volfgangas Hunsdorferis (Wolfgang August Eduard Hundsdorfer (1879–1951)), kuris, kartu su Tomu Dosonu (Thomas Rayner Dawson (1889–1951)), yra knygos išleistos 1915 m. „Retrogradinė analizė“ bendraautoris, Valerijus Oniciu (Valerian Onitiu (1872–1948)) , Nilsas Hegas (Niels Høeg (1876–1951) , Chulio Sunjeras (Julio Sunyer (1888–1957)) , vėliau – Luidžis Čerianis (Luigi Ceriani (1894–1969)) , Leonas Loeventonas (Leon Loewenton (Löwenton) (1889–1963).
Paskirtis
Šachmatų pozicijų retrogradinė analizė atliekama, kai reikia išsiaiškinti:
Uždaviniai
Retrouždaviniai sudaro ypatingą, su įvairiomis užduotimis, kompozicijų grupę, kurių sprendimui pradžioj reikia atlikti  ankstesnių ėjimų, atvedusių į padėtį diagramoje, analizę. Praeinančio pėstininko kirtimas, formuojant uždavinio turinį užima svarbią vietą. .
Ėjimo pirmumo teisė
Valterio fon Holchauzeno uždavinyje nenurodyta kas turi duoti matą pirmuoju ėjimu. Sprendėjas, panaudojęs nesudėtingą metodiką gali nustatyti kieno ėjimas. Tam reikia surasti, koks galėjo būti paskutinysis juodųjų figūrų ėjimas. Paaiškėjus, kad ne bokšto ir ne karaliaus, lieka, kad pateiktoje pozicijoje yra juodųjų ėjimas.
Fridricho Amelungo (Friedrich Ludwig Balthasar Amelung, (1842–1909)) uždavinyje nenurodyta, kieno ėjimas. Atlikus retroanalizę nustatome, kad paskutinis juodųjų ėjimas buvo tik g7-g5, nes juodųjų pėstininkas laukelyje g6 negalėjo stovėti ( būtų šachavęs baltųjų karalių laukelyje f5). Kadangi ėjimas yra baltųjų, jie turi teisę kirsti prasilenkiantį juodųjų pėstininką. Po 1. h5xg6 (kirtimas prasilenkiant) '''Kh5 2. Bxh7#''' užduotis išspresta.
Įrodomieji uždaviniai
Šie uždaviniai sprendėjui pateikia užduotį, nukreiptą į pateiktos sprendimui pozicijos praeitį, o ne į ateitį. Užduotyje prašoma nurodyti ne kaip matuoti, o po kokių ėjimų atsirado ši padėtis. Juos išsprendus reikia parodyti kokiais legaliais šachmatų žaidimo ėjimais galima pasiekti figūrų išsidėstymą pateiktoje sprendimui pozicijoje. Atskira įrodomųjų uždavinių šaka yra trumposios įrodomosios partijos.
Nilso Hego kompozicijoje  baltųjų pėstininkas į laukelį e6 pateko, nukirtęs prasilenkiantį pėstininką laukelyje e5. Pastarasis ten atsirado, kai po baltųjų šacho ėjimu d4-d5+ juodieji uždengė savo karalių pėstininku, paeidami  e7-e5.
Nikitos Plaksino pozicijoje juodųjų karalius patiria dvigubą šachą ir matą valdove ir rikiu. Jį baltieji galėjo skelbti tik kirsdami iš laukelio f5 prasilenkiantį pėstininką ėjimu f5xe6, jei prieš tai juodieji ėjo pėstininku e7-e5. Bet kaip baltieji galėjo šachuoti rikiu esančiu laukelyje a1? Tai galima tik paėjus pėstininku - d4-d5+. Prieš tai juodieji turėjo eiti karaliumi Kf7-f6, nes kiti laukeliai buvo baltųjų atakuojami. Kyla klausimas kaip iš viso jis galėjo laukelyje f7 stovėti? Tai įmanoma tik, jei rikio tuo metu laukelyje g8 dar nebuvo. Jis galėjo atsirasti tik, paaukštinus baltųjų pėstininką ėjimu g7-g8R+.
Atrasti ėjimai užrašomi atgalinės notacijos forma: '''1. f5xe6 # 2. d4-d5+ e7-e5 3. g7-g8R+ Kf7-f6'''. Ėjimai numeruojami atvirkščiai nei įprasta.
Čia atkurti tik trys abiejų pusių ėjimai. Sudėtingesniuose uždaviniuose tenka atkurti ir daugiau: dešimtis, o kartais ir daugiau ėjimų.
Trumpai žvilgterėjus į prancūzų šachmatų kompozitoriaus Eriko Andželinio (Eric Angelini) poziciją, nesimato kaip baltųjų karalius atėjo į laukelį e5. Iš kokio laukelio ateitų, tektų eiti per laukelius, kuriuose jam grasintų dvi juodųjų figūros. Tačiau po detalesnės analizės, atrandame, kad karalius, vis tik, galėjo ateiti iš laukelio f5, jei prieš tai buvo juodųjų ėjimas f4xg3, kertantis prasilenkiantį pėstininką g4. Šis ten atsirado, kai baltieji dengėsi nuo juodojo rikio šacho ėjimu g2-g4, juodųjų žirgui, pasitraukus iš laukelio g4 ėjimu Žg4-e5. Juodųjų pėstininkui tebesant laukelyje f4, o juodųjų žirgui laukelyje g4, laukelis f5 nebuvo šachuojamas, todėl baltųjų karalius galėjo per jį pereiti.
Rokiruotės ir kirtimo prasilenkiant susitarimai
Retrogradinėje šachmatų uždavinių analizėje rokiruotė ir kirtimas prasilenkiant yra svarbūs klausimai, nes susidaro keblių situacijų, kai neaišku, kaip su rokiruote, ar praeinančio pėstininko kirtimu. Jų sprendimui yra priimta eilė susitarimų.
Dalinė retrogradinė analizė
Viljamo Langstafo (William Langstaff (1897–1974)) uždavinys – dalinės retrogradinės analizės RPA pavyzdys. Juodųjų rokiruotė ir baltųjų kirtimas prasilenkiant yra tarpusavyje susiję: galimas tik pirmas, arba antras variantas. Šiame uždavinyje negalima tiksliai nustatyti, koks buvo paskutinis ėjimas, todėl laikomasi RPA susitarimo ir pateikiami du sprendiniai.
Retrostrategija
Karlo Henkės sutarto mato uždavinyje, kai juodieji pradeda, yra matas yra galimas tik, kai panaudojama trumpoji rokiruotė: 1.Kc2 Ba2+ 2.Kc1 0-0#. Ilgoji rokiruotė netinka, kadangi  mato per 2 ėjimus nebus. Šiuo atveju, retrogradinės analizės (PRA) susitarimu negalima naudotis, bet galima taikyti susitarimą dėl retrostrategijos (RS), kuris pripažįsta tinkamčiosios  rokiruotės pasirinkimą sprendinyje.
Posteriori susitarimas
Džono Kyblo (John Frederick Keeble (1855–1939) sutarto mato uždavinyje panaudotas posteriori  susitarimas (AP), pagal kurį  praeinančio pėstininko kirtimas yra legalus, jei po to seka rokiruotė. Tad sprendinys yra: 1.e5xd6 (kirtimas prasilenkiant) 0-0-0 2.d6xe7 Bf8 3.e7xd8V,B# {|
Kubadli
Kubadli arba Vorotanas (🇦🇲) – miestas Kalnų Karabacho Respublikoje (de jure Azerbaidžanas). Įsikūręs Vorotano dešiniajame krante. 5600 gyventojų (2007 m. duomenys). Nuo 1993 m. rugpjūčio 31 d. kontroliuojamas Kalnų Karabacho Respublikos pajėgų.
Piteelvenas
Piteo arba Piteelvenas (SV Piteälven, Piteå älv) – upė šiaurės Švedijoje, Norlande. Prasideda Skandinavijos kalnuose, teka į pietryčius plynaukšte. Prateka daug ežerų (Šegelvą, Vuolvojaurę, Labasą ir kt.). Vaga slenkstėta, yra krioklių (didžiausias – Storforsenas). Įteka į Baltijos jūros Botnijos įlanką netoli Piteo miesto.
Didžiausi intakai: Abmosas, Varjišenas, Vistenas, Lilpiteo.
Prie Piteelveno upės įsikūrę miestai yra Elvsbiunas ir Piteo.
thumb|left|350px|Upės slenksčiai
Austrijos futbolo varžybos 2014–2015 m.
Finalas
Red Bull Salzburg nugalėjo 2:0 ir iškovojo taurę.
Rapa
Rapa  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose: Varmijos Mozūrų vaivadijos Geldapės apskrities Banie Mazurskie (Benkaimio) valsčiuje.
Istorija
Ūkį nusipirko kornetas, o vėliau rotmistras Kristijonas Vilhelmas Lau, kuris jį sėkmingai reorganizavo| tvenkinyje pradėti veisti karpiai, įkurta degtinės varykla ir alaus darykla, iškilo naujas ponų namas. 1750 m. šeimininko pusbrolis hofratas Johanas Jokūbas Hoffmannas perėmė ūkininkavimą, o pastarojo sūnus dėl nežinomų priežaščių perdavė dvarelį Johanui Frydrichui Vilhelmui fon Fahrenheidui (1747–1834), kai šis tapo pilnamečiu. 200px|thumb|left|Dvaro vaizdai [[1910 m.]] Dvarelis išliko palivarku, o pagrindinis dvaras buvo už keliolikos kilometrų esančiuose Mažuosiuose Beinūnuose, dabar esančiuose Rusijos Kaliningrado srityje. Farenheidų sūnus Frydrich Heinrichas Johanas (1780–1849) užsiėmė karštakraujų žirgų auginimu, šioje srityje ūkis tapo antruoju pagal reikšmę Europoje. Gautos lėšos buvo panaudotos meno kūrinių kolekcionavimui, rinkiniai patalpinti Mažuosiuose Beiniūnuose, kur išmūryti didžiuliai rūmai.
1795 m. mirė senojo J.F.V.Farenheido žmona Johana Frederikė, ji buvo palaidota už penkių kilometrų nuo dvaro rūmų iškilusioje piramidės formos koplyčioje. Sukurtas naujuoju egiptietišku stiliumi, su pamato išmatavimais 10,4 X 10,4 m ir 15,92 m išsiskiriančiu aukščiu statinys tapo traukos objektu visoje apskrityje. Spėjama, kad tobulų formų piramidę projektavo garsus danų skulptorius Bertel Thorvaldsen. 1812 m. koplyčioje buvo palaidota šeimininko trimetė anūkė Ninetė, vėliau amžinam poilsiui čia atgulė ir kiti šeimos nariai. Po Antrojo pasaulinio karo piramidės formos koplyčia tapo traukos objektu turistams. Žinovai tvirtina, kad toje vietoje koncentruojasi energija, ji teigiamai veikia lankytojus.
CS Balotești
Clubul Sportiv Balotești arba CS Balotești – Rumunijos futbolo klubas iš Baloteščio.
Istorija
Klubas įkurtas 2006 m. varžytis pradėjo žemesniuose divizionuose. 2013/14 m. sezone buvo pirmi trečioje pakopoje (Liga 3).
Iškopė į Liga II ir antroje pakopoje išbuvo penkis sezonus, bet nesugebėjo įsitvirtinti.
Po sezono ekipa turėjo būti perkelta į Liga IV, tačiau klubo vadovybė nusprendė atsisakyti suaugusiųjų komandos ir nebedalyvavo nacionaliniuose čempionatuose.
100 dienų Palerme
Šimtas dienų Palerme –  1984 m. Italijoje sukurtas filmas, paremtais tikrais įvykiais apie generolą Carlo Alberto Dalla Chiesa, vyriausybės įgaliotinį kovai su organizuotu nusikalstamumu Sicilijoje, mafijos nužudytą 1982 m.
Kelbečeras
Kelbečeras, dar žinomas kaip Kelbadadžaras arba Karvačaras (🇦🇲) – miestas Kalnų Karabacho Respublikoje (de jure Azerbaidžanas). Įsikūręs Tertero aukštupyje. Kelbečero rajono administracinis centras.
Istorija
Miesto statusą įgijo 1980 m.
Nuo 1993 m. kontroliuojamas Kalnų Karabacho Respublikos pajėgų.
Goytre AFC
Goytre AFC – Velso futbolo klubas iš Penperllenio kaimo, Monmutšyro.
Istorija
Klubas įkurtas 1902 m. Žaidė žemesniuose divizionuose. Pastaruoju metu iškopė į Antros pakopos pirmenybes.
Junganas
Junganas (SV Ljungan) – upė vidurio Švedijoje. Prasideda Skandinavijos kalnuose, Silarnos masyve, Jemlando lėne. Teka į pietryčius, prateka eilę ežerų (Sturšeną, Flėšeną, Bertneną, Lenenšeną, Holmšeną ir kt.). Įteka į Baltijos jūros Botnijos įlanką į pietryčius nuo Sundsvalio.
Ant upės įrengta keletas hidroelektrinių. Miestai prie Jungano: Ėngė, Marforsas, Njurunda.
Juodojo drakono draugija
miniatiūra|[[Ryōhei Uchida, Juodojo drakono draugijos įkūrėjas]] Juodojo drakono draugija (Kyūjitai; 黑龍會; Shinjitai: 黒竜会 kokuryūkai), neretai dar vadinama Amūro Jūros draugija – įtakinga japonų slapta organizacija, įsteigta 1901 m. Draugijos įkūrėjas Ryohei Uchida, jis buvo ankstesnės slaptos draugijos – Juodojo vandenyno draugijos narys. Pagrindinis šios draugijos tikslas – padėti Japonijos vyriausybei Mandžiūrijoje sumažinti Rusijos politinę, ekonominę ir karinę įtaką, išstumti Rusiją iš Mandžiūrijos. Šiaurės Mandžiūrija su Rusija ribojasi ties Amūro upe. Kinai šią upę vadino Juoduoju drakonu, japonai – Kokiuriu. Draugija rinko žvalgybinę informaciją ir padėjo savo vyriausybei vykdyti antirusišką politinį kursą. Ji turėjo įtakos Japonijos užsienio politikai iki pat Antrojo pasaulinio karo. Šis slaptas, įtakingas, žiaurių veikimo metodų nevengiantis klanas įkurtas dar ir dėl to, kad pirmoji oficiali slaptoji japonų tarnyba prarado savo įtaką – jos veikla tapo žinoma ne tik pačioje šalyje, bet ir užsienyje. O slaptoji tarnyba, netekusi slaptumo, jau niekam tikusi. R. Utida manė, kad Japonijos nepriklausomybei didžiausią grėsmę kelia būtent Rusija. Šiuos savo argumentus jis grindė tuo, kad dažnai lankydamasis Rusijoje, rusus perprato kiaurai. Netrukus Juodojo drakono draugija tapo labai įtakinga ir tuo pačiu agresyvia slaptąja organizacija. Į ją dažniausia buvo priimami jauni japonai, laikantys save šalies patriotais ir mėgstantys vadintis „narsiais riteriais“. Per pirmuosius keliolika metų ši organizacija labai išaugo, bet apie jos egzistavimą beveik niekas nenutuokė. Jai priklausė net kai kurie to meto Japonijos ministrai ir kariškiai. Pirmą kartą spaudoje apie draugiją užsiminta tik maždaug 1930 m.
Istorija
Mandžiūrijos šiaurinė siena su Rusija ėjo per Amūro upę, kinams žinomą kaip Juodojo Drakono upė, japonams – kaip Kokiuriu. Vienas kitos japonų slaptos organizacijos – „Juodojo okeano“ draugijos – lyderių Riohei Utida įsteigė „Juodojo Drakono“ klaną iš dalies dėl to, kad pirmoji draugija prarado savo slaptumą ir išgarsėjo už Japonijos ribų. R.Utida, dažnai lankęsis Rusijoje, irgi tikėjo, kad tik toji valstybė gali rimtai kelti grėsmę Japonijai. Todėl jis laikė savo pareiga sukurti specialiąją tarnybą, kuri užsiiminėtų žvalgyba prieš Rusiją.
„Juodojo Drakono“ klanas netrukus tapo pačia įtakingiausia ir agresyviausia slapta draugija Japonijoje. Jos nariai, pasirenkami iš jaunų patriotų, vadino save ne kitaip, kaip tik „narsiais riteriais“. Patį draugijos egzistavimą ir jos staigų gausėjimą sekėsi išsaugoti griežtoje paslaptyje daugelį metų, nepaisant to, kad kartais į ją įeidavo ministrų kabineto nariai ir aukštus postus užimantys kariškiai. Pirmą kartą draugija Japonijoje buvo paminėta spaudoje tik ketvirtajame dešimtmetyje.
Įgavusi politinės įtakos „Juodojo Drakono“ vadovybė ėmė nurodinėti Japonijos valdžiai, kokius žmones galima skirti į svarbias pareigas, o kokių – ne. Be „Juodojo Drakono“ žinios niekas negalėjo tapti ministru ar generolu. Ši organizacija taip pat kontroliavo ir visus karo atašė skyrimus. Pirmuoju Japonijos gynybos atstovu paskirtas pulkininkas Motodziro Akasi. Draugija karštai pritarė M.Akasio paskyrimui, bet pareikalavo, kad jis gautų „klajojančio atašė“ statusą ir turėtų galimybę važinėti kaip oficialus asmuo po įvairiais Europos šalis, kur gyveno daug išsiųstų arba pabėgusių iš Rusijos revoliucionierių. Pasirinkimas buvo sėkmingas. Pulkininkas pasirodė esąs sumanus, gudrus diplomatas. Pirmoji jo paskyrimo vieta – Rusija. Japonijos–Kinijos karo metu, 1894–1895 metais, pulkininkas dirbo būtent Rusijoje. Rusijos kontržvalgyba žinojo, jog pulkininkas M. Akasi – Japonijos imperatoriškojo Ginkluotųjų pajėgų štabo karininkas. Daugiau apie pulkininką rusai nieko nežinojo. Ilgainiui M. Akasi visgi suteiktas „atašė keliautojo“ statusas. Tai reiškia, kad jis turėjo galimybę važinėti ne tik po Rusiją, bet ir po visas Europos šalis. Taigi, lankydamasis Paryžiuje, Vienoje, Londone ar Berlyne, jis turėjo galimybę bendrauti su nuo bolševikų revoliucijos pabėgusiais „baltaisiais“ rusais.. Laikydamasis draugijos instrukcijų, M. Akasis mokėjo jiems solidžius honorarus už jų suteiktą vertingą informaciją apie Rusijos specialiąsias tarnybas.
Iš pradžių draugija rinko žinias tik apie Rusiją ir Mandžiūriją, bet ketvirtojo dešimtmečio pabaigoje į interesų sferą buvo įtraukti Korėja, Kinija, Filipinai, Malaizija, Honkongas, Singapūras, Indija, Afganistanas, Etiopija, Turkija, Marokas, Karibų baseino, Pietų Amerikos šalys ir Jungtinės Amerikos Valstijos. Draugija taip pat užmezgė tvirtus ryšius su Sun Jatsenu, Kinijos gomindanininkų partijos, pavertusios feodalinę Kiniją šiuolaikiška valstybe, lyderiu.
Iširimas
Ketvirtajame dešimtmetyje Vakarų žurnalistai dažnai „Juodojo Drakono“ draugiją vadino tai Japonijos vyriausybės šešėline struktūra, tai prilygindavo ją kriminalinei mafijos tipo organizacijai. Beje, draugija kartais iš tiesų nevengdavo vykdyti nusikaltimų, todėl jos lyderį kartais vadindavo „pilkuoju imperatoriumi“. Prieš išnykdama draugija ketvirtojo dešimtmečio pabaigoje palaikė kažkokius miglotus ryšius su nacistais.
1945 metais rugsėjo mėnesį amerikiečių generolas Duglas Makartūras oficialiai išvaikė šią organizaciją, liepdamas suimti septynetą svarbiausių vadovų. 1945-aisiais Japonija jau buvo kapituliavusi, todėl amerikiečiai stengėsi savo žinion perimti pagrindines japonų institucijas, galinčias kelti bent menkiausią grėsmę. Tačiau vėliau paaiškėjo, jog šitaip pasielgdamas amerikiečių generolas apsijuokė. Tais metais „Juodasis Drakonas“ ir be amerikiečių išvaikymo buvo praradęs įtaką ir jau nebeegzistavo. Beje, du iš generolo suimti numatytų asmenų niekada nepriklausė šiai organizacijai. Vienas iš „Juodojo Drakono“ lyderių, kurį 1945 metais ketino suimti generolo D. Makartūro tarnybos, pasirodo, jau buvo miręs. Itin ištikimas organizacijos vadovas nusižudė dar 1943-aisiais. Kiti įtariamieji narystės šioje organizacijoje buvo atsisakę gerokai iki 1945-ųjų – iki amerikiečių atėjimo. Taigi 1901 metais įkurtos ir sėkmingai kelis dešimtmečius dirbusios japonų žvalgybinės organizacijos neliko nė kvapo.
Jardimli
Jardimli – miestas pietų Azerbaidžane. Jardimli rajono administracinis centras. Įsikūręs Talyšo kalnuose, maždaug 286 km į pietus nuo Baku ir 76 km į pietvakarius nuo Masalo. 6900 gyventojų (2013 m. duomenys). Jardimli yra muziejus, mečetė bei karo paminklas.
Sovietmečiu buvo miesto tipo gyvenvietė. 1979 m. surašymo duomenimis, Jardimli gyveno 3114 gyventojų, 1989 m. – 3438.
Psekupsas
Didžiausi intakai – Čepsis, Kaverzė (kairieji).
Psekupso mityba mišri, bet pagrindą sudaro lietaus vandenys. Vasarą būdingi poplūdžiai. Didžiausias upės debitas gali siekti apie 1000 m³/s. Ledo danga nepastovi, laikosi vidutiniškai 20 dienų.
Prie Psekupso įsikūręs Goriačij Kliučo kurortas.
Xbox Game Studios
Xbox Game Studios (anksčiau – Microsoft Studios, Microsoft Game Studios ir Microsoft Games) – „Microsoft“ padalinys, įsteigtas 2000 m. kovą Redmonde, Vašingtono valstijoje, atstovaujantis kompanijai kompiuterinių žaidimų kūrime bei platinime. Žaidimai, išleisti MGS, dažniausiai yra skirti tik Windows, Windows Mobile ir Xbox (360, One) platformoms, nesvarbu kūrėjas yra pirmos ar trečios šalies.
Istorija
right|thumb|225px|Microsoft Game Studios logotipas (2001–2011) right|thumb|225px|Microsoft Studios logotipas (2011–2019) Nuo pat pradžios „Microsoft Game Studios“ buvo įsigijusi ir praradusi daugybę žaidimų kūrimo įstaigų.
2002
2002 m. rugsėjo mėn. MGS įsigijo „Rare Ltd.“ iš „Nintendo“ ir brolių Stamperių (Kriso ir Timo), kuriems priklausė 49 % ir 51 % kompanijos akcijų. Manoma, kad tai apskritai vienas brangiausių žaidimų kūrimo įmonės pirkimų. Kaina siekė $375 mln. USD Tai taip pat reiškia, kad „Microsoft“ įsigijo teises į „Rare“ intelektinę nuosavybę, kaip kad „Banjo-Kazooie“, „Conker“ ir „Perfect Dark“ frančizės.
2006
2006 m. balandžio mėn. MGS pranešė, kad įsigijo „Lionhead Studios“ už neatskleistą sumą. Taip praplečiant žaidimų kūrimus jų Xbox platformoms, ypač su „Fable“ serija.
Kitą mėnesį MGS įsigijo „Massive Incorporated“, reklamavimo įmonę, kuri tiekia programą reklamuojančią žaidimus kituose žaidimuose. Kaina siekė maždaug $200–400 mln. Tai davė daugiau pajamų iš AK ir Xbox 360 žaidimų. „Massive Incorporated“ buvo uždaryta 2010-ųjų pabaigoje.
2007
2007 m. gegužės mėn. „Microsoft“ pranešė, kad jie atidarys MGS ofisą Jungtinėje Karalystėje. Vadovu bus Filas Spenseris, kuris prieš tai buvo žaidimų diviziono generaliniu direktoriumi.
2007 m. rugsėjo mėn. „Microsoft“ paleido „FASA studiją“, žinomą savo „MechWarrior“ serija.
2007 m. spalio mėn. „Bungie“ pranešė, kad atsiskiria nuo „Microsoft“ ir tampa privačia, nepriklausoma kompanija.
2008
2008 m. kovo mėn. „Microsoft“ paleido bendrovę „Carbonated Games“, kuri kūrė tokius žaidimus kaip „Solitaire“, „Minesweeper“, „Mahjong Titans“ ir kitus, skirtus Windows ir Windows Live Messenger.
2008 m. gegužės mėn. „Microsoft“ pranešė apie naują studiją, kuri rūpinsis turiniu, kurį galima parsisiųsti internetu iš Xbox Live parduotuvės.
2009
2009 m. sausio mėn. „Microsoft“ uždarė „Ensemble Studios“ ir „ACES Game Studio“ dėl užsitęsusių darbų nutraukimo dėl finansinės krizės ir norint pertvarkyti jų studijas.
Microsoft taip pat įsteigė „MGS Mobile Gaming“, naują studiją, kurios darbas bus kurti žaidimus skirtus mobiliesiems telefonams.
Lintas
Lintas  – upė šiaurės Šveicarijoje; priklauso Arės baseinui. Prasideda Alpėse, netoli Glaruso miesto. Teka į šiaurės vakarus tarpukalnių slėniu, prateka Valeno ežerą. Įteka į Ciuricho ežero rytinį galą. Iš jo ištekanti Limato upė teka į Arę.
Didesnės gyvenvietės prie Linto: Lintalis, Glarusas, Vezenas.
Antiochijos stačiatikių bažnyčia
miniatiūra Antiochijos stačiatikių bažnyčia – viena iš autokefalinių Rytų krikščionių ortodoksų (stačiatikių) bažnyčių. Jos vadovas yra patriarchas (nuo 2012 m. – Jonas X. ).
Samanynai (Geldapė)
Samanynai (, (1938–1945 m. Klarfließ)) – kaimas šiaurės rytų Lenkijoje: Varmijos Mozūrų vaivadijos Geldapės apskrities Geldapės valsčiuje.
Istorija
Samanynų pavadinimas siejamas su aplinkinėmis pelkėmis ir gausiomis samanomis jose. Kaimas išsidėstęs keletą kilometrų piečiau Rusijos–Lenkijos tarpvalstybinės sienos. Į jį veda nereikšmingas kelias iš apskrities centro Geldapės į Mažučius (dab. ) ir tolyn iki pat Vykiškių (dab. ) ir Darkiemio (dab. ). Dabar abi pastarąsias gyvenvietes nuo Samanynų skiria tarpvalstybinė siena. Kaimo šiaurėje iki 1945 m. ėjo geležinkelio linija Įsrutis (dab. ) – Lukas (dab. ).
Gyvenvietė pirmąkart raštiškai paminėta 1592 metais, tuo metu kaimiečiai valdė 200 ha žemės. Tik nedaugelis gyventojų išgyveno po Didžiojo maro, siautusio 1708–1710 m. Po 1750 m. krašte pradėjo kurtis persikėlėliai iš įvairių Europos vietų ir Samanynai pamažu augo: jei 1785 m. buvo vos penki ugniakurai, tai 1895 m. jau suskaičiuoti vienuolika gyvenamųjų namų su 108 gyventojais. Kaimas administraciškai priklausė: 1818–1871 m. Prūsijos karalystei, Rytų Prūsijos provincijai; 1871–1918 m. Vokietijos imperijai; 1918–1933 m. Veimaro respublikai. Nuo 1874 m. priskirtas Balupėnų valsčiui, vėliau įėjo į Grigeliškių (dab. ) valsčių. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje gyventojai evakavosi į vakarinę Vokietijos dalį, pasitraukimo metu iš 62 kaimiečių 19 žuvo.
Veitai
Veitai – kaimas Skuodo rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 4,6 km į šiaurės rytus nuo Lenkimų, prie Skroblio upelio ir Veitų miško.
Istorija
1948 m. rugpjūčio 29 d. MGB vidaus kariuomenės 24-ojo šaulių pulko kariai ir MGB Lenkimų, Palangos, Kartenos ir Kretingos valsčių poskyrių stribai Veitų miške apsupo partizanų stovyklavietę, kurioje buvo 7 LLA Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Skirmanto kuopos partizanai. Susišaudymo metu žuvo grupės vadas Justinas Strakšys-Kūma, jo sesuo Kazimiera Strakšytė-Vaikas ir Vincas Budrikis-Ežeras.
Gurniai (Dubininkai)
Gurniai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose: Varmijos Mozūrų vaivadijos Geldapės apskrities Geldapės valsčiuje. 110 gyventojų (2010 m. duomenys).
Geografija
Gurniai išsistatę Varmijos Mozūrų vaivadijos šiaurės rytuose ir vienuolika kilometrų nutolę į pietvakarius nuo apskrities centro Geldapė. Pasiekiami krašto kelio Nr. 27px|DK65 atkarpoje tarp Dzingelių ir Regelių  pasukus tiesiai į Gurnius. Yra ir tolimesnis maršrutas: vaivadijos kelyje Nr.27px|651 Ragainiuose pasukus Čarnės ir Marlinovo  link. Geležinkelio prieigos nebeliko, kai geležinkelio linija Lukas–Geldapė per Alecką su stotele Gurniuose (pastatas išlikęs) 1993 m. keleiviams, o 2002 m. ir kroviniams buvo uždaryta. Upių Gurna ir Jara ( – Geldapės aukštupis) santaka. Rytuose iškilęs 213,4 m aukščio Lauryno kalnas.
Istorija
Pavadinimas greičiausiai kilęs iš vandenvardžio Gurna arba lietuviško asmenvardžio Gurnys. Apylinkėse ankstyvaisiais viduramžiais gyveno jotvingiai, artimiausios jų medinės pilys buvo prie Pliuškiemio ir Kalniškių. Ilgos kovos su kryžiuočiais jotvingius išsekino ir jie turėjo pripažinti savo priešininkų kryžiuočių pranašumą. Į ištuštėjusį kraštą iš pietų kėlėsi mozūrai.
Kaimo pradžia siejama su 1565 m., kai Prūsijos kunigaikštystės hercogas Albrechtas Brandenburgietis Stradūnės (žiūr. Straduń) seniūnui Laurynui von Halle išnuomavo 196 valakus žemės ir penkiolikai metų atleido nuo mokesčių. (Kiti šaltiniai nurodo, kad persikėlėliai iš Mozūrų kaimą įkūrė dar 1540 m.). Gyvenvietė buvo vadinama Šionjarkais (, pagal Jaros upėvardį). Manoma, kad dar XVII a. kaimas tapo Gurniais, bet tik 1830 m. tai pirmąkart patvirtinta oficialiai. XVIII a. įkurta mokykla, 1800 m. ją lankė 52 mokiniai (pastatas išliko).
Po Lauryno von Halle dvarą valdė von Buddenbrock'ai, Borneman'ai, Prang'ai, Grossmann'ai. XX a. pr. dvaras suklestėjo ir 1910 m. jo valdos jau siekė 800 ha. Vėliau atėjo sunkūs laikai ir 360 ha teko parduoti. Kilo Pirmasis pasaulinis karas, daug gurniečių vyrų buvo mobilizuoti į kaizerinės Vokietijos kariuomenę (žuvusiems prie bažnyčios pastatytas paminklas). Valdant Kleinams, 1921 m. dvaro žemės apėmė 453 ha plotą. Prieš Antrąjį pasaulinį karą savininkams Kutzmann'ams teliko 59 ha, kaimyninės 65 ūkininkų šeimos apdirbo virš 100 ha žemės. Praūžęs karas dvaro pastatus negrįžtamai sunaikino.
Nuo 1874 m. kaimas tapo Geldapės apskrities Gurnių prūsiško valsčiaus centru. 1910 m. kaime suskaičiuoti 225 gyventojai. 1928 m. buvo prijungti gretimi kaimeliai ir gyventojų skaičius išaugo: 1933 m. – 587, o 1939 m. – jau 603 kaimiečiai. 1944 m. gruodžio 17 d. visi gyventojai buvo evakuoti į vakarinę Vokietiją, todėl dar 1947 m.visi išlikę pastatai stovėjo tušti.
Bažnyčia
Tai viena seniausių Geldapės apskrities bažnyčių (žinoma nuo 1581 metų). Priklausė evangelikams liuteronams, 1612–17 m. ji buvo rekonstruota. XIX a. viduryje pastatas buvo blogos būklės, nugriuvo bokštas. Po dvylikos metų buvo pastatyta nauja, romaninio stiliaus bažnyčia iš lauko akmenų. Pamaldos laikytos vokiečių, lenkų ir lietuvių kalbomis (per Gurnius ėjo dvi pastarąsias tautas skyrusi linija). 1818 m. parapijoje buvo 2597 tikinčiųjų, iš kurių 600 kalbėjo lietuviškai. Antrojo pasaulinio karo metais sugriauta.
Pokaryje iš Lenkijos vidinių vaivadijų atsikėlę naujieji gyventojai nusprendė senosios bažnyčios nebeatstatinėti. 1957 m. iškilo koplyčia, o 1977 m. buvo pašventinta nauja katalikiška Šv. Antano Paduviečio bažnyčia, kuri 1984 m. tapo parapijine. Tai vienanavis, 6 m aukščio baltų plytų pastatas, plane turintis 14 m X 8 m išmatavimus. Šalia stovi bokštas. Bažnyčia priskirta Luko vykupijai.
Hermis Trismegistas
thumb|200px|Hermis Trismegistas viduramžių graviūroje
Hermis Trismegistas (🇬🇷, ) – mitinis filosofas, pranašas, sinkretinė dievybė, kurioje persipina graikų dievo Hermio ir egiptiečių Toto bruožai. Hermis Trismegistas laikomas hermetizmo mokymų sistemos pradininku. Jo epitetas Τρισμέγιστος arba Termaximus reiškia „trigubai didis“.
Ankstyviausias Hermio Trismegisto paminėjimas randamas pas Ciceroną, kuris mini esant penkis Merkurijus, iš kurių vienas, garbinamas fenetų, nužudęs Argą ir dėl to pabėgęs į Egiptą, kur mokęs žmones rašto ir įstatymų; egiptiečiai tą Merkurijų, pasak Cicerono, vadina Totu. Ptolemajų Egipte Hermiu Trismegistu vadinamas senovės egiptiečių išminties dievas Totas, kurio daugialypis paveikslas dar asirų ir ankstyvosios persų Achemenidų imperijos helėnų vaizduotėje susiliejo su Homero aprašytojo dievų pasiuntinio Hermio paveikslu. Viena vertus, Totas-Hermis suvokiamas kaip dieviškasis archetipas, kaip provaizdžių, metafizinių pradų bei teofanijų kompleksas, kita vertus, jo vardu skalbiama, įteisinama ir palaikoma įvairių filosofinių, kosmologinių, gramatologinių, liturginių ir maginių tradicijų tąsa. Tradicija archetipinės autorystės principu Hermiui Trismegistui priskiria daugybę išlikusių ir neišlikusių veikalų: „Hermetinį rinkinį“, „Asklepiją“ („Tobulą Mokymą“), taip pat įvairias užuominas ankstyvųjų krikščionių tekstuose.
Hermį Trismegistą kaip senovės išminčių, filosofą mini tokie ankstyvieji krikščionių autoriai kaip Laktancijus, Augustinas, Klemensas Aleksandrietis. Krikščionių raštuose Hermis, viena vertus, pasmerkiamas, išjuokiamas, paverčiamas velniu, kita vertus – tampa pavyzdiniu krikščioniškųjų dorybių įkūnitoju, ezoterinės filosofijos skelbėju, netgi savotišku „Kristaus atvaizdu“. Laktancijus Hermį Trismegistą laiko anksčiau už Pitagorą ar Platoną gyvenusiu pranašu, numačiusiu krikščionybės atėjimą. Jau pirmaisiais krikščionybės amžiais Hermis-Žodis buvo lyginamas su Kristumi-Žodžiu (Logosu).
Hermio Trismegisto paveikslas vėl tapo svarbus renesanso epochoje, kai 1463 m. buvo išverstas „Hermetinis rinkinys“. Jį išvertęs Marsilijus Fičinas laikė Merkurijų „vienintelės senovės teologijos“ (prisca theologia) pradininku ir Platono mokytoju. Kaip vieną iš Išminties grandinės pradininkų, Hermį (tapatinimą su pranašu Idriu) mini ir islamo sufijai, tarp jų – Suhravardis. Iš islamo Hermį kaip „filosofų tėvą“ perima ir alchemikai: pavyzdžiui, Rodžeris Beikonas teigia buvus 3 Hermius: Enochą, Nojų ir egiptiečių karalių Hermes Mercurius Triplex, kuris sukūręs visą alchemiją ir talismanų magiją. Hermis-Merkurijus kaip anapus regimosios Saulės slypintis dieviškojo Intelekto pranašas buvo svarbus maginėje-heliocentrinėje Džordano Bruno kosmologijoje. Hermis Trismegistas sietas ir su astrologija, laikytas Zodiako ženklų valdovu, taip pat sietas su gydomaisiais augalais. Hermiui Trismegistui priskiriamame kūrinyje „Pikatrikse“ vaizduojama kosminė hierarchija kaip stebuklingas Hermio Trismegisto miestas.
Cambrian & Clydach Vale B. & G.C.
Istorija
Klubas įkurtas 1965 m. Žaidė žemesniuose divizionuose. Pastaruoju metu iškopė į Antros pakopos pirmenybes.
Austrijos futbolo varžybos 2015–2016 m.
Austrijos futbolo varžybos 2015–2016 m.
2015–2016 m. Austrijos 1 lyga
⚠️ PASTABOS:
Finalas
Red Bull Salzburg nugalėjo 5:0 ir iškovojo šalies taurę.
Józef Hilary Głowacki
Juozapas Hiliaras Glovackis (, 1789 m. sausio 14 d. Minskas – 1858 m. gruodžio 21 d. Varšuva) – lenkų ir gudų dailininkas, scenografas.
Biografija
Juozapas Hiliaras Glovackis gimė 1789 m. sausio 14 d. teatro dekoratoriaus Antonijaus Glovackio (1750–1811) šeimoje. Pirmąsias dailės pamokas 1806 m. Juozapas gavo iš tėvo. Jau 1807 m. Juozapas Glovackis sukūrė savo pirmąsias dekoracijas Minsko teatrui. Nuo 1808 m. pradėjo dailės mokytis Vilniuje pas Joną Rustemą ir Džozefą Saundersą. Mokslų metu dekoravo ir gražino Vilniaus teatrą.
Baigęs Vilniaus universitetą ir įgijęs 1811 m. menų kandidato laipsnį Juozapas Hilaris Glovackis ėmė universitete dėstyti. 1818 m. jis dekoravo kai kurias Vilniaus universiteto sales. 1821–1825 m. Glovackis dirbo universiteto litografijos dirbtuvėse, buvo šių dirbtuvių vedėjas. 1826 m. Juozapas Glovackis persikėlė gyventi į Varšuvą. Pagal Liudviko Mykolo Paco užsakymą sukūrė jo rūmams Varšuvoje paveikslų. Glovackis taip pat užsiėmė teatro scenografija. Nutapė portretų, paveikslų istorine tematika.
Juozapo Hiliario Glovackio paveikslai saugomi Varšuvos nacionaliniame muziejuje.
Kūryba
thumb|left|200 px|Juozapo Hiliario Glovackio Vilniaus šv. Onos ir Bernardinų bažnyčių litografija, 1821 m. Lietuvos nacionalinis muziejus Juozapas Glovackis yra sukūręs scenografijas Džoakino Rosinio „Italė Alžyre“, Stanislovo Moniuškos „Halka“, Gaetano Donizečio operoms.
Glovackis yra nutapęs litografinius Vilniaus vaizdus. Juos išspausdino 1820 metais. Jo žinoma litografija – šv. Onos ir Bernardinų bažnyčios ansamblis. Taip pat yra nutapęs Botanikos sodo šiltadaržius, projektuotus architekto M.Kado.
1817 m. dekoravo Vilniaus universiteto Kolonų salės skliautus. J.Glovackis sukurė šv. Petro ir šv. Pauliaus atvaizdus Vilniaus katedroje, paveikslą „Švč. Trejybė“, taip pat litografijas „Prof. Lauryno Gucevičiaus portretas“, (1823 m.) ir „M. Koperniko portretas“ (1826 m.)
Orilė
Orilė  – upė rytų Ukrainoje; Dniepro kairysis intakas. Prasideda Charkovo srityje, prie Jefremivkos kaimo. Pradžioje teka į pietus, toliau pasuka į vakarus, sudaro Charkovo-Dniepropetrovsko, o vėliau Poltavos-Dniepropetrovsko sričių ribą. Žemupyje pasuka į pietryčius, teka Dniepropetrovsko sritimi lygiagrečiai Dnieprui. Įteka į Dnieprą 491 km nuo jo žiočių, netoli Dnipro.
Didžiausi intakai:
Upės tėkmė lėta, vaga vingiuota. Vagos gylis iki 6 m, plotis nuo 2-10 m iki 40 m, vietomis iki 100 m. Žemupio vaga pakeista: seniau upė įtekėjo į Dnieprą 41 km aukščiau, bet vėliau pasukta į Dniepro-Donbaso kanalą.
Didžiausios gyvenvietės prie Orilės: Pereščepynė ir Caryčanka.
486958 Arrokoth
486958 Arakotas (iš pradžių vadintas 2014 MU69) – transneptūninis objektas Koiperio juostoje. Objektas yra 36 km ilgio, sudarytas iš dviejų planetoidų (21 km ir 15 km ilgio), kurie atskirai vadinami Ultima ir Thule. Didesnis Ultima objektas pradžioje susidarė iš 8 skirtingų 5 km diametro dydžio objektų, vėliau prie susidariusio kūno prisijungė Thule.
Tuo metu, kai zondas praskriejo pro šį objektą, jis buvo vadinamas Ultima Thule. Vėliau, 2019 m. lapkričio 12 d., oficialios ceremonijos metu objektas buvo pavadintas Arokoto vardu. Šis vardas duotas nuo išnykusios algokinų kalbų pošeimio pouhatanų kalbos žodžio, reiškiančio įkvėpimą stebėti žvaigždes ir dangų.
Arakotas buvo atrastas 2014 m. birželio 26 d. JAV astronomo Marc Buie ir „New Horizons“ atradimų mokslinės komandos, naudojant Hablo kosminį teleskopą. Šis atradimas padarytas jau prasidėjus „New Horizons“ misijai.
Arakoto žvaigždinis periodas yra 298 metai, jis priskiriamas prie koiperoidų.
Mandalis
Mandalis – pietų Norvegijos miestelis, turintis komunos statusą. Įsikūręs Pietų Norvegijos srityje, Vakarų Agderio apskrityje, jūros pakrantėje. Pro Mandalą eina Kristiansano-Stavangerio plentas.
Gyventojai
thumb|left|Mandalio komunos statistika
Ramkhamhaengas
Ramkhamhaengas ( arba Pho Khun Ram Khamhaeng) g. apie 1237–1247 m. – m. 1298 m.) – Fraruangų dinastijos Sukotajaus karalystės karalius, karaliaus Šrindraditijo ir karalienės Suang (Nang Suang) jauniausias sūnus. Jo valdymo metais buvo sukurtas tajų raštas, o Theravados budizmas tapo karalystės valstybine religija.
Jaunystės metai
Jo tėvas buvo princas Bangklanghao (Bang Klang Hao), kuris valdė šalį pasivadinęs karaliumi Šrindraditijas, motina karalienė Suang. Jis turėjo du vyresnius brolius ir dvi seseris. Vyriausias brolis mirė vaikystėje, o antrasis, princas Banmuangas, paveldėjo sostą po tėvo mirties. Brolis valdė labai trumpai ir po mirties sostą paveldėjo Ramkhamhaengas.
Vardo kilmė
Būdamas 19 metų, kartu su tėvu, jis dalyvavo užimant khmerų valdomą Sukotajų, nuo kurio ir prasidėjo Sukotajaus karalystės nepriklausomybė. Už heroizmą jam buvo suteiktas „Phra Ram Khamhaeng“ vardas arba tiesiog „Rama“ (drąsus). Šalį valdant broliui, Ramkhamhaengui buvo patikėta valdyti Si-Satčanalajų.
Valdymo metai
Istorikas Tri Amattayakun mano, kad Ramkhamhaengas buvo karūnuotas 1279 m., nes tais metais karalius Sukotajuje pasodino cukrinę arengą (Arenga pinnata). Tais laikais egzistavo tradicija – karūnavimo dieną pasodinti cukrinę palmę, kas simbolizavo, kiek aukštas bus medis, toks sėkmingas bus valdymas.
Valdant Ramkhamhaengui karalystės klestėjo. Užkariaudama tajų armija, šalies teritoriją praplėtė nuo Lampango, Frė ir Nano šiaurėje iki Nakonsitamarato pietuose, nuo Fitsanuloko ir Vientiano rytuose iki monų miestų–valstybių Mianmare. Be to jis gerai sugyveno su kaimynais: Lanos karalyste, miestais-valstybėmis: Čiangmajumi ir Fajajo, kurio valdovo žmoną, pagal padavimą, jis suviliojo.
1282 m. pas Ramkhamhaengą buvo atvykusi delegacija iš Mongolų imperijos ir pasirašyta draugystės bei prekybos sutartis su Juan dinastija. Taip Ramkhamhaengas sužinojo kaip gaminama keramika. Jo valdymo metais buvo sukurtas taju raštas ir alfabetas (Lai Sue Thai), kuris rėmėsi sanskritu, pali ir granta. Iki tol buvo naudojamas khmerų raštas. Karalius norėjo, kad tajų kalba ir tauta būtų laisvi nuo monkų ir khmerų įtakos. Jis pakeitė ir pritaikė egzistavusius simbolius užrašyti tajų kalbai. Šis jo alfabetas yra beveik toks pat, koks dabar naudojamas Tailande.
Mirtis
Pagal kinų kroniką, Ramkhamhaengas mirė 1298 m. ir sostą paveldėjo jo sūnus, princas Lertajus. Kituose šaltinuose minima, kad jis 1314 m. dar buvo gyvas ir pristatė savo anūką Vareru (Wareru) su Pračaosenatangmino (Prachao Sen Mttang Min) titulu, kaip vasalą, Pego karaliui. Princas Damrongas tvirtino, kad karalius mirė 1317 m.
Б
Б, б – antroji kirilicos abėcėlės raidė, kuri paprastai priskiriama garsui [b]. Jos forma kilusi iš graikiškos raidės beta (Β β).
Udajus
Udajus  – upė Ukrainoje, Černigovo ir Poltavos srityse; Sulos dešinysis intakas (Dniepro baseinas). Prasideda Padnieprės aukštumoje, į šiaurę nuo Ičnios miesto. Teka į pietryčius, vaga smarkiai vingiuoja. Įteka į Sulą į šiaurės rytus nuo Lubnų.
Slėnio plotis 4-6 km. Vagos plotis nuo 5-10 m iki 20-40 m, gylis – 0,3-1,5 m.
Miestai prie Udajaus: Prilukai, Piriatinas.
Goytre United FC
Goytre United FC – Velso futbolo klubas iš Goitro kaimelio netoli Port Talboto.
Istorija
Klubas įkurtas 1963 m. Žaidė žemesniuose divizionuose. Pastaruoju metu iškopė į Antros pakopos pirmenybes.
Minamoto no Jošicunė
Minamoto no Jošicune (, 1159–1189 birželio 15 d.) Japonijos kilmingasis ir kariuomenės vadas, priklausęs Minamoto klanui. Jis gyveno Heiano ir Kamakuros laikotarpių sankirtoje, o Genpei karo metu vadovavo kariuomenei kovoje su Taira klanu. Jošicune yra laikomas vienu geriausiu ir populiariausiu savo laikotarpio kariu ir vienu žymiausiu samurajumi Japonijos istorijoje.