cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gatvės maistas
Vartojimo tradicijos
Kolonijinėje Amerikoje miesto gatvėse buvo parduodami kukurūzai, austrės, saldumynai. 1707 m. pirmą kartą Niujorke buvo uždrausta pardavinėti paruoštą maistą. Didžioji dalis gatvės maisto, parduodamo JAV XIX a., buvo pyragai ir saldūs užkandžiai, o jų pardavimu daigiausiai užsiėmė juodaodės moterys.
Gatvės maisto pasiūlymas XIX a. Londone apėmė keletą sriubų (žirnių sriubą, mėsišką troškinį), keptus žirnius, sraiges, jūros gėrybes ir ungurio patiekalus.
XIX a. viduryje Prancūzijos gatvių kioskuose atsirado bulvytės fri, kurios iki šiol yra vienas iš populiariausių maisto produktų, parduodamų gatvėje.
Šimkaičių herbas
Šimkaičių herbas – pagrindinis Šimkaičių miestelio ir seniūnijos (Jurbarko rajono savivaldybė) heraldinis atributas.
Aprašas
Herbe pavaizduota žaliame lauke auksinis Gediminaičių stulpų ir trijų dvigubų kryžių junginys. Lietuvos heraldikos komisija, tvirtindama Šimkaičių herbo simboliką, padarė ypatingą išimtį. Komisijos rašte rašoma, kad svarstant naujai kuriamo Šimkaičių herbo simboliką tiek vietos atstovų, tiek Lietuvos heraldikos komisijos nuomone, vietos heraldikoje verta pavaizduoti istorinius nacionalinius simbolius. Paprastai valstybinę simboliką vengiama naudoti kuriant municipalinę heraldiką, tačiau, atsižvelgiant į Šimkaičių istoriją, išskirtines su Šimkaičiais susijusias asmenybes, ypač Jono Žemaičio-Vytauto, ir Šimkaičių bendruomenėje puoselėjamas Lietuvos laisvės idėjas, nutarta padaryti išimtį ir žaliame herbinio skydo lauke, kuris simbolizuoja miškus, pavaizduoti iš Gediminaičių stulpų ir Jogailaičių dvigubų kryžių sukurtą originalią naują auksinę figūrą, kuri simbolizuotų patriotiškumą, kovas dėl laisvės ir Lietuvos valstybingumo tęstinumo bei meilę tėvynei, įprasminant mintį, kad tuo metu valstybė buvo miškuose ir mažuose miesteliuose.
Istorija
Herbas patvirtintas 2019 m. gegužės 24 d. LR Prezidentės dekretu Nr. 1K-1649. Gegužės 25 d. herbas pašventintas. Etalono autorius – Juozas Galkus. .
Alšis
thumb|Pilies griuvėsiai Rokantiškėse Alšis (arba Alšas, Holšis) – legendinis lietuvių kunigaikštis, Romunto sūnus ir Narimanto, Daumanto, Giedriaus ir Traidenio brolis. Alšėnų ir Rokantiškių pilies įkūrėjas, Alšėniškių giminės pradininkas.
FC Felgueiras
Felgeiraso FC – Portugalijos futbolo klubas iš Felgeiraso.
Istorija
1936 m. rugpjūčio 16 d. įkurtas futbolo klubas.
Vieną sezoną žaidė šalies aukščiausioje lygoje. 1995-1996 m. sezone liko šešioliktoje vietoje ir iškrito į žemesnį divizioną.
Netrukus prasidėjo klubo finansinės problemos. Rungtyniavo mėgėjišku lygmeniu regioninėse pirmenybėse.
Spalvinė gama
Mėlyna ir raudonaa – klubo tradicinės spalvos.
NK Belišće
Istorija
nuo 1960 m. žinomas NK Belišće. Kitados rungtyniavo Jugoslavijos futbolo sistemoje.
Antra lyga (III pakopa)
Nuo 2022–2023 m. žaidė Antroje lygoje (trečia pakopa). Buvo įvykdyta lygų reorganizacija ir Pirmoji lyga tapo SuperSport lyga, o Antroji tapo Pirmąja, o Trečioji – Antrąja.
Sezonai
Šaltiniai:
Balsių dvaras
Dvaro sodybos fragmentai − dalis ponų namo, tvartas, dvi klėtys, parkas.
Sodyboje stovintis tautodailininko R. Valterio stogastulpis primena, kad čia 1938−1941 metais gyveno poetas Kazys Binkis (1893−1942). Dvaras priklausė poeto žmonos Sofijos tėvams Kudrevičiams.
Andrés Guardado
Andresas Gvardadas (José Andrés Guardado Hernández; g. 1986 m. rugsėjo 28 d.) – Meksikos futbolininkas, rungtyniaujantis kairiojo krašto saugo pozicijoje. Meksikos rinktinės ir Ispanijos klubo „Real Betis“ žaidėjas.
Karjerą padėjo „Club Atlas“ klube, kurio jaunimo komandoje treniravosi. Po sėkmingo sezono 2007 m. nupirktas klubo „Deportivo La Coruña“ už 7 mln. eurų (tuo metu tai buvo brangiausias visų laikų Meksikos futbolininkas).
Guardadas Meksikos rinktinėje debiutavo 2005 m. draugiškose varžybose prieš Vengriją.
Ricky Gervais
Rikis Dynas Džerveisas (, g. 1961 m. birželio 25 d. Redinge, Anglijoje) – anglų komikas, aktorius, režisierius ir rašytojas. Jis geriausiai žinomas už savo indėlį rašant ir vaidinant britų televizijos menamojoje dokumentikoje „Biuras“ (2001–2003), taip pat „Ekstra“ (2005–2007), „Idiotas užsieny“ (2010–2012), „Derekas“ (2012–2014) bei „Po gyvenimo“ (2019–2022). Jis laimėjo septynis BAFTA apdovanojimus, penkis Britų komedijos apdovanojimus, du „Primetime Emmy“ apdovanojimus, tris Auksinio gaublio apdovanojimus ir du Rose d’Or (2006 ir 2019). 2010 m. jis buvo įtrauktas į „Time 100“ pasaulio įtakingiausių žmonių sąrašą.
Iš pradžių Džerveisas dirbo muzikos industrijoje. XX a. 9 deš. jis bandė pradėti pop žvagždės atlikėjo karjerą kartu su „Seona Dancing“, prieš tapdamas komiku jis buvo grupės „Suede“ vadovas. 1998–2000 m. jis pasirodė Britanijos televizijos Channel 4 laidoje „The 11 O’Clock Show“, kur įgijo iškalbaus ir aštrialiežuvio provokatoriaus reputaciją. 2000 m. ta pati televizija leido jam vesti pokalbių laidą „Meet Ricky Gervais“. Didesnio pripažinimo sulaukė atlikęs Deivido Brento (David Brent) vaidmenį BBC menamojoje dokumentikoje „Biuras“, kurią rašė ir režisavo drauge su Styvenu Merčentu (Stephen Merchant).
Apaštėlė
Apaštėlė – viensėdis Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Pandėlio.
NK Radnik Velika Gorica
Velika Goricos „Radnik“ – Kroatijos futbolo klubas iš Velika Goricos.
Mohotanis
thumb|200px|Mohotanis kitų Markizų salų atžvilgiu
Mohotanis arba Motanė – sala Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijoje, Markizo salyne, yra apie 14 km į pietryčius nuo Hiva Oa. Plotas – 15 km².
Sala yra 7,2 km ilgio, iki 1,9 km pločio. Paviršius kalnuotas, sudarytas iš bazalto, iškyla iki 520 m aukščio. Būdingi krūmynai, erozijos sudarytos dykynės.
NK Radnik Velika Gorica
Istorija
2009 m. vasarą prijungtas prie naujo HNK Gorica klubo.
Mohotanis
Mohotanio sala negyvenama, administraciškai priklauso Hiva Oa komunai.
Saloje seniau gyvenę markiziečiai. 1595 m. Mohotanį pasiekė ispano Alvaro de Mendanjos ekspedicija ir pavadino San Pedru. Vėliau salos gyventojai išmirė nuo ligų, likę gyvi persikėlė į Hiva Oa. Sulaukėjusios ožkos ir avys suniokojo salos augmeniją. 1992 m. Mohotanis ir netoliese esanti maža Terihio salelė (0,15 km²) paskelbti Motanės gamtos rezervatu.
Stasys Čenkus
Stasys Čenkus (1901 m. gruodžio mėn. 22 d. – 1982 m. lapkričio mėn., Niujorke) – Lietuvos policijos valdininkas, pulkininkas.
Biografija
Lietuvos Saugumo departamento Marijampolės apygardos viršininkas 1933–1939 m. Lietuvai atgavus Vilnių – Vilniaus apygardos viršininkas 1939–1940 m.
1940 m. Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą pasitraukė į nacių Vokietiją ir dirbo jos karinei žvalgybai, abverui. 1941 m. balandžio mėn. tarnaudamas gestapui kartu su Pranu Germantu ragino tuomet į Berlyną pabėgusi generolą Stasį Raštikį imtis vadovauti lietuviams ir tuo tikslu susitikti su dr. Heinz Graefe. Vėliau Pranas Germantas įsipareigojo gestapui sukurti lietuvišką nacionalsocialistų partijos filialą, o Stasys Čenkus buvo numatytas būti lietuviškųjų SS vadu. 1941 m. birželio 14 d. gestapo tarėjo Heinz Graefe pavestas Stasys Čenkus žodžiu Kaziui Škirpai perdavė nacių Vokietijos vyriausybės ultimatumą, kuriuo įspėjo nesudaryti jokios Lietuvos vyriausybės nei iš Lietuvoje esančių lietuvių, nei iš Reiche atsidūrusių lietuvių politinių pabėgėlių. Kazys Škirpa tai įvardino kaip pačią pikčiausią gestapo intrigą prieš Lietuvių aktyvistų frontą.
1941 m. birželio 22 d. nacių Vokietija užpuolė Sovietų Sąjungą. Stasys Čenkus liepos 1 ar 2 d. Kaune atleido iš pareigų Joną Dainauską, tuometinį aukščiausią Lietuvos laikinosios vyriausybės Valstybės saugumo departamento pareigūną, nesutikusio Lietuvos saugumo policiją įtraukti į pogromus prieš žydus. Iš pradžių, Valstybės saugumo departamentas buvo aukščiausia lietuvių saugumo ir kriminalinės policijos įstaiga. Po voldemarininkų pučo prieš Lietuvos laikinąją vyriausybę liepos 23-24 d., Stasys Čenkus tapo Valstybės saugumo departamento direktorius vietoj Vytauto Reivyčio, kuris tapo Lietuvos policijos departamentų direktoriumi. Nuo liepos mėnesio pabaigos sustiprėjo vokiečių saugumo policijos ir SD kontrolė. Joms turėjo būti pranešta apie visus suėmimus ir jos patvirtindavo suimtųjų paleidimus. Nuo rugpjūčio mėnesio Valstybės saugumo departamentas buvo pažemintas iki Lietuvių saugumo policijos skyriaus (Litauische Abteilung) prie vokiečių saugumo policijos ir SD vado Lietuvoje. Stasys Čenkus buvo šio skyriaus viršininkas iki pat nacių okupacijos pabaigos. Pagrindinė skyriaus užduotis buvo kovoti su sovietiniu bei lenkų pogrindžiu ir kriminaliniais nusikaltėliais.
Nacių vokietijai įvedus civilinį valdymą Lietuvos generalinėje srityje bei kitur rytų Europoje, vokietijos kariuomenė buvo nustumta, o tikroji valdžia perėjo į vokiečių SS ir policijos vadovų rankas. Jie buvo pavaldūs nacių Vokietijos valdininkams Heinrichui Himleriui ir Reinhardui Heydrichui. Vokiečių saugumo policijos ir SD vadas Lietuvos generalinėje srityje buvo aukšto rango SS karininkai SS štandartenfiureris Karlas Jegeris nuo 1941 m. liepos 2 d. iki 1943 m. liepos 31 d., SS oberfiureris ir policijos pulkininkas Vilhelmas Fuchsas nuo 1943 m. rugpjūčio 1 d. iki 1944 m. gegužės 11 d. ir SS oberšturmbannfiureris Hansas Joachimas Biomė nuo 1944 m. gegužės 11 d. iki 1944 m. gruodžio 31 d.  Karlas Jegeris vadovavo  3/A operatyviniam būriui, kuris 1941 m. nužudė 136 421 žydus, daugiausia Lietuvoje.
Voldemarininko Juozo Žlabio-Žengės prašymu išgelbėjo rašytoją Teofilį Tilvytį nuo sušaudymo Kauno forte.
1942 m. birželio 19 d. Ostlando reichskomisaras Hinrichas Lohsė įsakė bažnyčių vadovams apsiriboti religiniais reikalais ir per tris mėnesius pranešti jam svarbiausius duomenis apie jų bendruomenes, vadovaujančius asmenis ir draugijas. 1942 m. rugsėjo 7 d. Stasys Čenkus pateikė svarbiausias žinias apie penkias didžiausias Lietuvos krikščionių bendruomenes.
1943 m. rugpjūčio 27 d. savo raštu sėkmingai pagrindė Lietuviškojo saugumo policijos skyriaus svarbą, kad vokiečiai skyriaus nepanaikintų. Tvirtino, kad Lietuviškojo saugumo policija nuo seno turi gerą vardą ir sulaukia visuomenės paramos kovojant prieš bolševikus.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Sovietų Sąjunga jį už akių nuteisė mirti už karinius nusikaltimus. Liudytojai tvirtino, kad jisai dalyvavo sumušant žydus, juos išvežant į mirties stovyklas ir juos žudant.
1946–1948 m. dirbo JAV karinei žvalgybai.
Stasio Čenkaus anūkas yra teniso žaidėjas Vitas Gerulaitis.
Antigvos ir Barbudos geografija
thumb|200px|Topografinis Antigvos (pietuose) ir Barbudos (šiaurėje) žemėlapis
Antigvos ir Barbudos geografija – Antigvos ir Barbudos valstybės geografinių sąlygų aprašymas.
Padėtis
Antigvos ir Barbudos valstybė susideda iš dviejų salų – Antigvos (281 km²) ir Barbudos (161 km²) – bei jas supančių smulkių salelių (Ilgosios, Didžiojo Paukščio, Gvianos, Žaliosios, Pelikanų, Jorko, Kodringtono ir kt.) ir kiek atokiau esančios negyvenamos Redondos salos. Šios salos yra Vest Indijoje, Mažųjų Antilų salyno šiaurėje, Priešvėjinėse salose. Tai viena mažiausių pasaulio valstybių, pagal plotą užimanti 200 vietą (įtraukiant dependencijas).
thumb|left|240px|Uolinga Redondos sala Salų kranto linija (kurios ilgis 153 km) smarkiai išraižyta įlankų, užutėkių ir kyšulių. Salas juosia koralų rifai.
Paviršius
thumb|240px|Kalnuota pietinė Antigvos pakrantė thumb|240px|Kaktusai ir dygūs krūmai Antigvoje
Antigvos paviršius daugiausia banguotas, bet pietinėje dalyje iškyla klintinės aukštumos – Šekerlio kalnai. Aukščiausia jų vieta – Bogio (buv. Obamos) kalnas, siekiantis 402 (ar 405) m. Salos centre driekiasi molinga lyguma, skirianti nuo klintinių aukštumų šiaurės rytuose ir šiaurės vakaruose. Barbuda sudaryta iš koralinės klinties, plokščia, tik rytuose iškyla iki 44 m (Lindsio kalva). Redonda – stačiašlaitė vulkaninė uola, iškylanti iki 296 m.
Galimi (nors labai reti) žemės drebėjimai ir cunamiai.
Klimatas
Klimatas tropinis, jūrinis, pasatinis. Metų vidutinė temperatūra 22–30 °C. Visus metus temperatūra laikosi panaši – kiek vėsiau žiemą. Per metus iškrinta apie 1200 mm kritulių. Kadangi salos žemos, jos, palyginti su daugeliu kitų Antilų salų, gana sausos. Lietingiausia rugpjūčio–lapkričio mėnesiais, sausiausia kovą–liepą. Antigvos sala drėgnesnė, negu Barbudos. Rudenį būna uraganų (ypač nuo jų šalis nukentėjo 2017 m.).
Hidrografija
Upių nėra (Antigvoje – keletas mažų upokšnių). Trykšta keletas versmių. Yra druskingų lagūnų (Kordingtono Barbudoje) ir tvenkinių.
thumb|240px|left|Dažnas jūrinis paukštis šalyje – fregata
Gyvoji gamta
Miškai dengia 18,8 % Antigvos ir Barbudos teritorijos (2018 m.). Būdingi Priešvėjinių salų kserofitiniai krūmynai, dengiantys visą Barbudą ir šiaurinę Antigvą. Būdingos daugiausia antrinės pievos su akacijų, algarobų, gvajavų sąžalynais. Pietų Antigvos kalnuose yra atogrąžų miškų.
Iš sausumos žinduolių tėra šikšnosparniai, o aplinkiniuose vandenyse sutinkami delfinai, banginiai, pasitaiko ruonių. Šalyje užfiksuotos 204 paukščių rūšys: daugiausia įvairūs jūriniai paukščiai (fregatos, padūkėliai, pelikanai, kirai, audronašos, fajetonai, tilvikai, jūršarkės), kolibriai, strazdai mėgdžiotojai, tanagros. Yra endeminė rūšis – barbudinis krūminiukas (Setophaga subita).
2023 m. Antigvoje ir Barbudoje buvo 18 saugomų teritorijų, kurios užėmė 19,9 % šalies sausumos ir 0,3 % jūrinių teritorijų. Yra vienas Ramsaro konvencijos saugomas objektas – Kodringtono lagūna (36 km²).
Pagrindinės ekologinės problemos: miškų kirtimo ir pasėlių didinimo nulemtos sausros.
Rusijos futbolo varžybos 2016–2017 m.
Rusijos futbolo varžybos 2016–2017 m.
Atsakomosios rungtynės
-
Finalo rungtynės
-
Suomijos televizija
miniatiūra|250px|right|Transliuotojo YLE biurų kompleksas
Pirmąsias televizijos laidas Suomijoje 1955 m. pradėjo transliuoti privati bendrovė. Spalvotosios televizijos transliacijos pradėtos 1969 m. Iki 1986 m. televizijos transliacijų monopolis priklausė valstybinei televizijos ir radijo kompanijai YLE. Nuo 2007 m. rugpjūčio pab. transliuojama tik skaitmeninė televizija.
2016 m. duomenimis, 47 % gyventojų naudojosi antžemine televizija, 43 % – kabeline, 11 % – IPTV, o palydovine televizija naudojosi 4 %.
Televizijos kanalai
2019 m. „Yle TV1“ buvo populiariausias TV kanalas Suomijoje, jo auditorijos dalis siekė 28,4 proc. Jį valdė visuomeninis transliuotojas. Kanalo laidas kasdien žiūrėjo 42 proc. gyventojų. Komercinis „MTV3“ buvo antras žiūrimiausias televizijos kanalas, kurio dalis siekė 16,3 proc. Trečias – „Yle TV2“ (11,9 proc.).
Aukštutinis Lomamis
Aukštutinis Lomamis  – provincija Kongo Demokratinės Respublikos pietryčiuose. Ribojasi su Aukštutine Katanga pietryčiuose, su Lualaba pietvakariuose, su Lomamiu šiaurės vakaruose ir su Tanganika šiaurės rytuose. Administracinis centras ir didžiausias miestas – Kamina.
NK Primorac Stobreč
Stobrečo „Primorac“ – Kroatijos futbolo klubas iš Stobrečo.
Aukštutinis Lomamis
Iki 2005 metų Konstitucinės reformos Aukštutinis Lomamis buvo Katangos provincijos, kurią jau 2015 metais padalino į 5 kitas provincijas, dalimi. Provincijos plotas – 108 204 km², o gyventojų skaičius – 2 540 127 (2005 m.). Per provinciją teka Lomamio upė.
NK Primorac Stobreč
Istorija
Klubo išnašos 1929 m. Kitados rungtyniavo aukščiausioje lygoje, bet joje neįsitvirtino ir iškrito į žemesnį divizioną.
Aukštutinis Lomamis
Administracinis suskirstymas
Provincija skirstoma į 5 teritorijas:
NK Primorac Stobreč
Istorija
Vėlesniais metais sekė kritimas į Trečią lygą (III pakopa).
Stanley Bacon
Biografija
Londone vykusiose ketvirtose moderniose 1908 m. vasaros olimpinėse žaidynėse britas dalyvavo imtynių varžybose. Laisvųjų imtynių vidutinio svorio kategorijos (iki 73 kg) varžybose anglas pirmajame etape nugalėjo britą Henry Chenery, ketvirtfinalyje nugalėjo britą Aubrey Coleman, pusfinalyje įveikė britą Frederick Beck, o finale įveikė britą George de Relwyskow ir tapo olimpiniu čempionu. Sportininkas taip pat varžėsi graikų-romėnų vidutinio svorio kategorijoje, bet pralaimėjo pirmąjį susitikimą.
1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse ir 1920 m. vasaros olimpinėse žaidynėse imtyninkas medalių neiškovojo.
Eonas (filosofija)
Eonas (🇬🇷 – 'amžius') – tarpinė tarp Dievo ir pasaulio esybė gnosticizme ir manicheizme, Dievo emanacija.
Gnostikų supratimu, eonai – Dievo ir pasaulio pradų hipostazės, užpildančios erdvę tarp Dievo ir materialaus pasaulio, egzistuojanti jų hierarchija, visuma sudaranti pleromą. Pirmasis eonas emanuojąs tiesiogiai iš savybėmis neišreikštos dievybės. Paskesni eonai turį vis mažiau dieviškosios jėgos, tolstant eonų skaičius didėjąs. Galiausiai eonų veikloje atsirandanti klaidos galimybė, daugelyje gnostinių sistemų laikoma, kad būtent dėl to atsiradęs materialusis pasaulis. Jėzus Kristus, gnostikų manymu, viena iš hipostazių, daugeliui – pats tobuliausias eonas, turintis išpirkti klaidą, įkūnytą materialiajame pasaulyje.
Kai kuriose sistemose į eonus buvo žvelgiama teigiamai, laikoma, kad jie įkūnija dieviškumą, o kitose priešingai – vertinti neigiamai, manyta, kad žmogaus siela turinti kentėti, kol keliaudama per eonus galiausiai pasieksianti dieviškąjį šaltinį, iš kurio kilusi.
Con O'Kelly
Con O'Kelly (1886 m. spalio 29 d. – 1947 m. lapkričio 3 d.) – airių laisvojo stiliaus imtynininkas, olimpinis čempionas.
Biografija
1907 m. laimėjo Jungtinės Karalystės nacionalinio čempiono titulą.
Londone vykusiose ketvirtose moderniose 1908 m. vasaros olimpinėse žaidynėse britas dalyvavo imtynių varžybose. Laisvųjų imtynių sunkaus svorio kategorijos (virš 73 kg) varžybose airis pirmajame etape nugalėjo amerikietį Lee Talbott, ketvirtfinalyje nugalėjo britą Harold Foskett, pusfinalyje įveikė britą Edward Barrett, o finale įveikė norvegą Jacob Gundersen ir tapo olimpiniu čempionu.
Sūnus - Con O'Kelly jaunesnysis dalyvavo olimpinių žaidynių bokso turnyre.
Pablo Barrera
Pablas Barera (Pablo Edson Barrera Acosta; g. 1987 m. birželio 21 d.) – Meksikos futbolininkas, rungtyniaujantis krašto saugo pozicijoje. Meksikos rinktinės ir Anglijos klubo „West Ham United“ žaidėjas.
Guardadas Meksikos rinktinėje debiutavo 2007 m. draugiškose varžybose prieš Gvatemalą.
Civilinis procesas
Civilinis procesas – tvarka, pagal kurią vyksta civilinių ginčų sprendimas teismo keliu. Bylas nagrinėja bendrosios kompetencijos teismas.
Stadijos
Pagrindinė civilinio proceso dalis – nagrinėjimas teisme. Jame betarpiškai tiriami įrodymai. Po jų vertinimo priimamas teismo sprendimas. Juo ginčas yra išsprendžiamas iš esmės.
Paskutinė proceso stadija – vykdymo procesas. Atlieka antstoliai.
Proceso šalys
Atsakovas - civilinio proceso dalyvis (asmuo, turintis teisinį suinteresuotumą bylos baigtimi), besiginančioji proceso šalis. Jam yra reiškiami reikalavimai (žr. Ieškinys), į kuriuos atsakovas gali atsakyti specialiais procesiniais dokumentais (žr. atsiliepimas, triplikas).
Ziuratkulio nacionalinis parkas
Ziuratkulio nacionalinis parkas  – saugoma gamtos sritis Rusijoje, Čeliabinsko srityje (Satkos rajonas), 30 km į pietus nuo Satkos, Ziuratkulio apyežerėse. Įsteigtas 1993 m.
Civilinis procesas
Civilinio proceso teisė
Civilinį procesą reguliuoja specialios proceso teisės normos – civilinio proceso teisė. Lietuvoje – Lietuvos Respublikos civilinio proceso kodeksas.
Ziuratkulio nacionalinis parkas
Parkas skirtas apsaugoti Pietinio Uralo gamtinius kompleksus su Ziuratkulio tvenkiniu – vieninteliu aukštikalnių (724 m virš jūros lygio) vandens telkiniu Pietų Uralo vakarinėje pašlaitėje. Parkas apima Ziuratkulio, Nurgušo kalnagūbrius (aukštis iki 1406 m). Parke susiduria taigos ir miškastepės gamtinės juostos. 90 % parko ploto dengia tamsioji taiga, vietomis yra beržynų. Čia auga tiek europinės, tiek sibirinės eglės. Tarp retųjų augalų rūšių – plačialapė klumpaitė, belapė antbarzdė, uralinė plukė, plačioji platužė, vyriškoji gegužraibė. Yra reliktinių maumedynų.
Sutinkama būdinga miškų juostos gyvūnija – vilkai, briedžiai, stirnos, lapės, šernai, lokiai, kiaunės, voverės, šermuonėliai, europinės audinės, įvairios paukščių rūšys (tarp jų – retos: kilnusis erelis, sakalas keleivis, didysis apuokas), upėse yra kiršlių.
Apyežerėse rasta 12 mezolito ir neolito stovyklaviečių, ~8000 metų senumo didelis briedžio geoglifas. Įrengtas žvėrynas.
Baltpamūšio dvaras
Baltpamūšio dvaras – dvaras, esantis Baltpamūšyje, Saločių seniųnijoje (Pasvalio rajone), keliu nuo Saločių Dagių link, Mūšos upės krante. Seno parko išlikusiame fragmente auga 17 m aukščio veimutinė pušis – Pasvalio rajono savivaldybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas. Dvaro sodyba − vienaaukštis gyvenamas namas su mansarda, keli ūkiniai pastatai. Rūmai neišliko, jų vietą žymi nedidelė kalva.
Dvaras priklausė vokiečių kilmės baronams Behrams. Po 1924 m. parceliacijos likusį dvaro centrą su 60 ha žemės pirko Julija Brickienė. Dvaro sodyba apleista.
XVIII–XIX a. sandūroje dvarą valdė Ropų giminė. Baltpamūšyje susiformavo Ropų giminės atskira atšaka, kuriai priskiriami: Rusijos imperijos kariuomenės generolas leitenantas Christoforas Fromgoldas fon Ropas (gimimo vieta ir laikas nežinomi – 1728), Pakruojo dvaro savininkas ir dailės kolekcionierius baronas Teodoras fon Ropas (1783–1852) bei kt. iškilios asmenybės.
Romas Petrukanecas
Romas Petrukanecas (g. 1973 m. gegužės 16 d. Vilniuje) – olimpietis, irkluotojas baidarininkas, treneris. Didžiausi laimėjimai pasiekti 2002 m.: laimėta Pasaulio taurė, Pasaulio bei Europos čempionatų bronza.
Sporto pasiekimai
24k. Lietuvos baidarių irklavimo čempionas.
Europos čempionatų dalyvis:
Pasaulio čempionatų dalyvis:
Olimpinėse žaidynėse:
Trenerio karjera:
Svutafas
Svutafas (Svutaf) – mitologinė etruskų figūra; bandomas sieti su graikų Erotu arba Potu.
Aptiktas tik vienas šią mitologinę figūrą vaizduojantis etruskų veidrodis. Jame Svutafas pavaizduotas kaip nuogas sparnuotas berniukas, jo ilgi plaukai surišti į uodegą, Svutafas apsiavęs sandalus, ant jo rankos – apyrankė. Svutafas vaizduojamas greta dviejų dievybių – Fuflunso ir Vesunos; Svutafas žvelgia į Vesuną, kuri stovi jo dešinėje, kaire ranka liečia Vesunos smakrą, taip nukreipdamas jos veidą į Fuflunsą. Į kairę nuo jų pavaizduotas Herkle.
Austrų etruskologo Ambros Josef Pfiffig teigimu, Svutafas yra genijus, vienas iš daugelio panašios išvaizdos būtybių etruskų mitologijoje. Jos esą susijusios su dažniau vaizduojamomis Lasa.
Tahuata
thumb|200px|Tahuata kitų Markizų salų atžvilgiu
Tahuata  – sala Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijoje, Markizo salyne, yra 4 km į pietus nuo Hiva Oa. Plotas – 61 km².
Sala kalnuota, sudaryta iš bazalto, iškyla iki 1050 m aukščio.
Al Maghtasas
Al Maghtasas ( 'panirimas'), arba Jėzaus Kristaus krikšto vieta – krikščionių laikoma viena švenčiausių vietų, esanti dykumoje prie Jordano upės, kur Jėzui Kristui buvo suteiktas krikšto sakramentas. Laikoma, kad Kristus buvo pakrikštytas rytinėje Jordano pakrantėje (dab. Jordanija), vietoje, kuriai buvo suteiktas pavadinimas Al Maghtasas – „krikštas“. Kai kur Naujajame Testmente, Madabos žemėlapyje, Talmude ši vieta dar vadinta Bethabara („brasta, perėjimo vieta“), nes čia izraelitai stebuklingai perėjo Jordaną kaip per sausumą, t. y. prasiskyrus jo vandenims. miniatiūra|240px|left|Madabos žemėlapis su pažymėta Bethabara, Kristaus krikšto vieta miniatiūra|240px|left|Jono Krikštytojo graikų bažnyčia
Geografija
Al Maghtasas yra UNESCO saugoma archeologinė vietovė Jordano rytiniame krante, 9 km į šiaurę nuo Negyvosios jūros, 10 km į pietryčius nuo Jericho. Istoriniame kontekste Al Maghtasas apima abiejų pusių Jordano pakrantes, tačiau vakarinė dalis šiuo metu priklauso Izraeliui ir kol kas nominuojama patekti į UNESCO paveldo sarašą.
Al Maghtasas apima dvi atskiras archeologines zonas: vienuolyno griuvėsius ant pranašo Elijo kalvos ir Jono Krikštytojo bažnyčios (už 2 km į rytus) aplinką šalia Jordano, kur saugomi išlikę senovės romėnų ir bizantiečių civilizacijų pėdsakai - bažnyčių ir koplyčių liekanos, vienuolynas, piligrimų ir atsiskyrėlių gyvenami urvai, krikštyklos.
1996 m. tarptautinė archeologų ekspedicija, dirbdama išilgai rytinio Jordano upės kranto, aiškinosi istoriniuose šaltiniuose minimą krikšto vietą. Kadangi upė per šimtmečius keitė savo vagą, tikroji krikšto vieta pasirodė besanti už 40 m į rytus nuo dabartinės pakrantės, Betanijos slėnyje, prie Vadi-el‘-Harar („čiurlenantis vanduo“) kaimelio. Šią Kristaus krikšto vietą nurodo ir Madaboje, šventojo Georgijaus cerkvėje rasta VI a. grindų mozaika su senovės Palestinos žemėlapiu, kuriame parodyta Šventoji Žemė. Mozaika aptikta XIX a. statant šiuolaikinę cerkvę toje vietoje, kurioje stovėjo žymiai senesnė, imperatoriaus Justiniano laikų cerkvė. Bizantijos imperijos laikų piligrimų užrašuose Kristaus krikšto vieta nurodomas kvadratinis marmurinės graikiškos kolonos pamatas. Taip pat mokslininkai surado į vandenį vedančius laiptus.
Turizmas
Per 1967 m. vykusį Šešių dienų karą tarp Izraelio ir arabų šalių Al Maghtasas tapo apleistas, nes virto minų lauku. Vietovė buvo strateginėje vietoje tarp Jeruzalės ir senovinio Karalių kelio, šalia brastos per Jordaną. Po taikos sutarties pasirašymo 1994 m. minos iš ten nebuvo pašalintos, o spygliuotomis vielomis aptverta vietovė buvo laikoma karo zona. Šioje teritorijoje stovinčių bažnyčių niekas nelankė ištisus dešimtmečius. Dalis šventosios vietos buvo išminuota, kai ten 2000 m. lankėsi popiežius Jonas Paulius II. Tame žemės lopinėlyje jau 2011 m. atsidarė turizmo centras. Objektą prižiūri Jordanijos karaliaus sudaryta speciali komisija. 2016 m. duomenimis, čia apsilankė 81 000 atvykėlių, 23% daugiau nei 2015 m.
Tahuata
1595 m. Tahuatą pasiekė ispano Alvaro de Mendanjos ekspedicija ir pavadino Santa Kristina. Ispanai buvo išsilaipinę Vaitahu kaime, aprašė vietos gyventojus ir jų papročius.
FC Alverca
Istorija
2000 m. Portugalijos čempionate užėmė vienuoliktą vietą.
Vėliau klubas rungtyniavo žemesniųjų pakopų pirmenybėse.
Spalvinė gama
Mėlyna ir raudona – klubo tradicinės spalvos.
Jatra
thumb|240px|Piligrimai traukia į Kedarnathą thumb|240px|Piligrimai Haridvare Jatra ( „kelionė“) – hinduizme bei kitose Indijos religijose reiškia piligrimystę, šventų vietų lankymą. Kaip ir kitose religijose, hinduizme piligrimystė reiškia dvasinę kelionę, simbolinį žygį į dvasios širdį, nuskaistinančią ir priartinančią prie dieviškumo. Tradiciškai jatra atliekama keliaujant pėsčiam basomis, be jokių patogumų, nors dabar didelė dalis piligrimų keliauja turistiniais tikslais ir priemonėmis. Į piligriminę kelionę žmogus dažnai traukia davęs įžadą (vrata) – norėdamas išgyti nuo ligos, įveikti sudėtingą gyvenimo tarpsnį, vykdydamas priešmirtinį artimojo prašymą jo palaikus (pelenus) išberti kokioje nors šventoje vietoje ir pan.
Visoje Indijoje gausu didesnės ar mažesnės reikšmės šventviečių (tīrtha), kurių lankymas paprastai sutampa su ten vykstančiomis kasmetinėmis šventėmis. Didžiosios šventvietės paprastai yra didžiųjų upių santakose, „Ramajanos“ ir „Mahabharatos“ veikėjų gimimo ar apsilankymo vietose, didžiųjų dvasinių mokytojų (guru) gimtavietėse ar buveinėse (ašramuose).
Vienas didžiausių piligrimus sutraukiančių renginių yra kas 4 metus vykstanti kumbha mela, kuri vyksta paeiliui prie didžiųjų upių santakų esančiuose Alahabado, Haridvaro, Našiko ir Udžaino miestuose. Kiti svarbūs piligrimystės taškai yra Varanasis, Mathura, Vrindavanas, Rišikešas, Ajodhija, Puris, Kančipuramas, Ramešvaramas, Kanjakumari, Tiruvanamalajus, Dvarka, Kalkuta, Guvahatis, Amarnatho šventykla (Kašmyras) ir kt.
Be atskirų šventviečių, išskiriami ir atskiri piligriminiai keliai, kuriais keliaujant aplankoma eilė šventyklų:
Juozapas Stanislovas Sapiega
Juozapas Julijonas Stanislovas Sapiega (1708 m. sausio 16 d., Gdanskas – 1754 m. gruodžio 4 d., Vilnius) – LDK valstybinis ir bažnytinis veikėjas, Gniezno (1728–1732) ir Varšuvos kanauninkas (1730), Žemaitijos arkidiakonas (1733), Trakų rektorius (1739), Lietuvos didysis dvasinis referentas (1737–1754), Vilniaus vyskupas koadjutorius (1737–1754).
Biografija
Jo krikšto tėvu buvo Stanislovas Leščinskis.
Iki 1727 metų mokėsi jėzuitų kolegiume, Braneve, po to Švento Kryžiaus seminarijoje, Varšuvoje. 1729 m. balandžio 18 d. tapo ipodiakonu, 1730 m. kovo 5 d. buvo paskirtas Žemaitijos arkidiakonu. 1732 m. kovo 14 buvo įšventintas į diakonus, o tų pačių metų gegužės 8 d. – į kunigus.
1733 metais Juozapas Stanislovas Sapiega elekciniame seime palaikė Stanislovo Leščinskio kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą, po jo atsižadėjimo išvažiavo kartu su juo į Gdanską ir Kionigsbergą. Jo paskyrimas Kameneco vyskupu nebuvo patvirtintas Šventojo Sosto. Lietuvos didžiojo kanclerio Jono Fredriko Sapiegos palaikymo dėka, Juozapas Stanislovas Sapiega buvo priimtas Lenkijos karaliaus Augusto III Vetino, nuo kurio 1737 metais gavo paskyrimą į Vilniaus vyskupo koadjutoriaus pareigas.
1740 metais kartu su broliu Mykolu Antanu gavo teises į savo giminaičių Aleksandro Mykolo ir Mykolo Ksavero globą, kuri paskatino aktyviau dalyvauti vyskupą politiniuose reikaluose. 1740–1742 metais dalyvavo turto ginčuose su Radvilomis.
Po didelio gaisro Vilniuje 1748 metais sukūrė naują Lietuvos sostinės planą, kad išvengti panašių nelaimių ateityje. Tačiau tas planas magistrato buvo atmestas dėl didelių išlaidų jo įgyvendinimui.
Surinko nuosavą biblioteką, perrašinėjo knygas, tyrė ir susistemino Sapiegų archyvus. 1753 metais Vilniaus akademijai įgijo teleskopą.
Mirė 1754 m. gruodžio 4 d. Vilniuje, buvo palaidotas Vilniaus katedroje.
TW Engine
TW Engine – kompiuterinių žaidimų variklis, sukurtas bendrovės „Creative Assembly“, skirtas „Total War“ žaidimų serijai.
Islamo respublika
250px|right|thumb|Islamo respublikos
Birželių dvaras
Birželių dvaras – dvaras, esantis Birželiuose, Sidabravo seniūnijoje (Radviliškio rajone), jau visai prie ribos su kaimyniniu Panevėžio rajonu, netoli Kiršino upelio.
FK Mordovija Saransk
Sezonai
Šaltiniai:
Darja Švajger
thumb|right|160px|Darja Švajger
Darja Švajger (g. 1965 m. Maribore) – viena Slovėnijos populiariausių dainininkių, tarptautiniu mastu labiausiai žinoma dėl du kartus dalyvavimo Eurovizijoje.
Darja Švajger atstovavo Slovėnijai Eurovizijoje du kartus: 1995 metais su daina „Prisluhni mi“, su kuria užėmė 7 vietą su 84 taškais. Antrą kartą šiame konkurse ji dalyvavo 1999 m. Daina „For A Thousand Years“ su 50 taškų užėmė 11 vietą.
Lietuvos bažnytinis menas
Lietuvos bažnytinis menas – sustiprėjo ir subrendo XVII – XVIII a., kai Lietuvoje sustiprėjo vienuolių ordinai. Lietuvos bažnytiniame mene ypatinga pagarba reiškiama Švenčiausiajai Mergelei Marijai bei kenčiančiam Kristui.
Ikonografija
Šventųjų vaizdavimo tradicija (ikonografija) ėmė formuotis pirmaisiais krikščionybės amžiais, ypač paplito viduramžiais. Ilgus amžius atvaizdai buvo kuriami pagal XIII a. pasakojimų apie šventuosius rinkinį, vadinamą Aukso legenda, maldų ir giesmių tekstus. Bažnytiniame Tridento susirinkime (1545-1563) teologai sutvarkė ir pagrindė šventųjų vaizdavimo nuostatas.
Trakų bažnyčios paveikslas
Labiausiai išaukštinta tarp šventųjų – Švč. Mergelė Marija. Jos garbinimo pradininkai Lietuvoje – pranciškonų, domininkonų vienuolijos ir kunigaikštis Vytautas, kuris steigė Marijai pašvęstas bažnyčias. Tradiciškai su Vytautu siejamas seniausias Trakų bažnyčios Dievo Motinos su Kūdikiu paveikslas, nors jis nutapytas trimis šimtmečiais vėliau. 1718 m. atsiranda pirmasis Lietuvoje popiežiaus vainikuotas šventasis paveikslas, nuo seno garsėjęs stebuklais. Paveikslo ikonografija artima bizantiniam Hodegetrijos (rus. Богородица Одигитрия) tipui: Dievo motinos galvą gaubia maforijus su graikišku kryželiu. Ji laiko kūdikį, kuris kairia ranka laimina, dešinėje laiko Evangeliją. Trižiedė rožės šakelė Marijos rankoje, nutapyta vėliau, simbolizuoja tris rožinio dalis.
Aušros vartų paveikslas
XVIII a. visoje LDK pradėti garbinti Trakų, Šeduvos, Žemaičių Kalvarijos, Kazokiškių, Linkuvos, Tverų ir daugelio Vilniaus bažnyčių Dievo Motinos paveikslai. Iki šiol garsiausias, didžiai gerbtinas yra Aušros Vartų Gailestingumo Motinos paveikslas. Miesto vartai tapo Marijos, kuri vadinama Dangaus vartais, buveine. Aušros vartų Marijos kulto iniciatoriai – Vilniaus basųjų karmelitų vienuoliai.
Paveikslas sukurtas XVII a. pradž. pagal flamandų dailininko Martino de Voso pavyzdį. Aušros Vartų Marijos paveikslas yra daugiaprasmis: galime atpažinti Sopulingosios, Gailestingosios Švč. Mergelės Marijos, Nekalto prasidėjimo atvaizdų bruožų – ji be Kūdikio, ją supa spinduliai, dvylikos žvaigždžių vainikas, mėnulis. Nuo XVII a. Aušros vartų Marija vis puošiama auksuoto sidabro drabužiais, aptaisais, kabinami votai.
Kenčiančios Marijos vaizdinys
Žemiškoji Kristaus Motina Evangelijoje minima tik penkiolika kartų, - Marijos vaidmuo neatskiriamas nuo jos vienybės su Kristumi, nuo Kristaus pradėjimo iki jo mirties. Ji vaizduojama Apreiškimo Jėzaus gimimo, Šventosios šeimos, Nukryžiavimo scenose, Kryžiaus kelio stotyse, Šventosios Dvasios atsiuntimo scenose.
Lietuvio sielai artimiausias kenčiančios Dievo Motinos vaizdinys – Pieta (it. 'gailestingumas'). Gedinčios Marijos su Sūnumi ant kelių paveikslas kilo iš viduramžių mistikos, paplito Vokietijoje. Lietuvoje jis jau žinomas nuo XV a., paplito XVII a., jį ypač pamėgo liaudies drožėjai. Liaudiškose Pietose Marija vaizduojama su vieną ar septynis sopulius simbolizuojančiais kalavijais. Senuose maldynuose, giesmėse išvardijami visi septyni sopuliai.
Marija apdovanota malonėmis
Ilgainiui Bažnyčia suvokė, kad Marija, angelo pasveikinta „malonėmis apdovanotoji“, buvo apsaugota nuo gimtosios nuodėmės. Nekaltojo prasidėjimo paveiksluose sekama XVII a. ispanų tapytojo Bartolomės Estebano Muriljo (Bartolomé Esteban Murillo) sukurta kompozicija. Jauna ilgaplaukė Marija prie krūtinės sudėjusi rankas maldai, balta suknele, mėlynu apsiaustu, po kojomis mėnulio pjautuvas, pamynusi žaltį – šėtoną, aplink galvą dvylikos žvaigždžių vainikas. „Marija buvo su kūnu ir siela paimta į dangų ir Viešpaties išaukštinta kaip karalienė“, - ši dogma buvo paskelbta XX a. viduryje. Religinėje dailėje jau nuo XIII a. ji vaizduojama nešama angelų į dangų. Baroko laikotarpio dailėje Marija šlovinta Marijos ėmimo į dangų, Marijos vainikavimo siužetais. Kauno arkikatedroje puošniame raižytame XVII a. medžio altoriuje kabo 1686 m. dailininko Johano Gothardo Berkhofo (Johann Gotthard Berchhoff) nutapyti ''Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų ir Marijos vainikavimo'' paveikslai.
Rožinio Švč. Mergelė Marija
Kontempliatyvūs vienuolynai puoselėjo naujas marijinio pamaldumo formas. Nuo XVII a. Lietuvoje kūrėsi rožinio, škaplieriaus brolijos, kurios įrengdavo altorius, užsakydavo paveikslus. Domininkonai platino rožinio maldą. ''Rožinio Švč. Mergelės Marijos su Kūdikiu'' paveikslai vaizduoja šv. Dominyko viziją, kai Marija jam davė karoliukų vėrinį, kurį jis pavadino rožių vainiku. Kartu su šv. Dominyku grupuojama šio ordino globėja šv. Kotryna Sienietė. Šv. Dominyko atributas – šuo su liepsnojančiu deglu (misijų pamokslininko simbolis).
Panašiai komponuojama Švč. Mergelė Marija škaplierinė – vaizduojama karmelito vienuolio Simono Stoko vizija. Vietoj rožinio kaip apsaugą nuo amžino pasmerkimo Marija dovanoja škaplierių.
Šv. Ona paveiksluose
Šv. Oną, Marijos motiną, dažniausiai galima pamatyti Šventosios šeimos atvaizduose. Kompozicija, kur vaizduojama tik su Marija ir Kūdikiu, vadinama „Šventa Ona pati trečia“. Liaudies skulptūros, kuriose šv. Ona su knyga rankose moko Mariją, spaudos draudimo metu įgijo lietuvių kalbos išsaugojimo prasmę.
Šv. Juozapo atributai – lelija bei dailidės įrankiai
Šv. Juozapas - Marijos sužadėtinis, kuklusis Jėzaus globėjas, paskirtas visos bažnyčios globėju. Vakaruose jį imta išskirti, gerbti ir vaizduoti tik nuo XVI a. Lietuvos žmonės meldžia jo užtarimo dėl laimingos mirties, jo globai paveda šeimos tėvus, darbininkus. Šv. Juozapas vaizduojamas žilaplaukis, vyresnio amžiaus vyras su Kūdikiu ant rankų, jo atributai – lelija, dailidės įrankiai.
Šv. Jonas Krikštytojas su nendriniu kryžiumi
Daugiausia bažnyčių Lietuvoje tituluotos Šv. Jono Krikštytojo vardu. Šventosios šeimos paveiksluose šv. Jonas Krikštytojas – vaikas su nendriniu kryžiumi. Tarp pranašų šv. Joną galima atpažinti iš kupranugarių odos apdaro, ilgų susitaršiusių plaukų, barzdos. Bažnyčių krikštyklose tradiciškai įkomponuojama Jėzaus krikšto Jordano upėje scena, kuri mažai ikonografiškai pakitusi nuo ankstyvosios krikščionybės laikų.
Šv. Marija Magdalietė vaizduojama nusidėjele
Šv. Marija Magdalietė (Magdalena) vaizduojama kaip jauna atgailaujanti nusidėjėlė – palaidais plaukais, pakėlusi ašarų pilnas akis į dangų, jos atributas – kaukolė ir kryžius bei tepalų indelis. Fone matyti ola, kur, pasak legendos, po Kristaus mirties atsiskyrusi gyveno. Evangelinėje scenoje Vakarienė fariziejaus namuose Magdalena klūpo prie Kristaus kojų, šluosto jas ir tepa kvapniaisiais tepalais. Ji dalyvauja Nukryžiavimo ir Kristaus laidojimo scenose.
Barkūniškio dvaras
Barkūniškio dvaras – buvęs dvaras Barkūkiškyje, Krakių seniūnijoje (Kėdainių rajono savivaldybė), netoli Šušvės upės, prie kelio iš Krakių į Ažytėnus. Išlikę gyvenamieji ir ūkiniai pastatai, vandens malūnas (ant Šušvės kranto). Šiuo metu malūne (sodyba „Senas malūnas“) teikiamos kaimo turizmo paslaugos. Ponų namas medinis, apkaltas horizontaliomis ir vertikaliomis lentomis. Kumetynas − baltai tinkuotas vienaaukštis statinys. Vandens malūnas sumūrytas iš akmenų su mediniu antstatu.
thumb|left|Jadvyga Jacunskaitė (Butkevičienė)
Istorija
Dvaras kūrėsi XIX a. pirmojoje pusėje. Dabar išlikę dvaro pastatai − trijų asmenų privati nuosavybė.
Bekupės dvaras
Dvaro sodyba − gyvenamas namas, svirnas, du kluonai, tvartas.
Barkūniškio dvaras
Istorija
Pirmieji dvaro savininkai – Kušleikos. Tomas Kušleika buvo 1863 metų sukilimo dalyvis. Vėliau dvaras atiteko Sotero Kušleikos žentui Jacunskui (1881–1931). Šio duktė Jadvyga Jacunskaitė (Butkevičienė) valdė ir kitus malūnus – Padubysio, Angirių ir Skinderiškių vandens malūnai, taip pat Aukštadvario garo malūnas.
Bekupės dvaras
Dvaro sodyba kurta nuo XIX a. pirmosios pusės iki XX a. pradžios. 1874 m. liepos 17 d. dvarą nusipirko Zigismundas Ruščicas, o 1935 m. dvaras iš Bagdono Ruščiso už skolas atiteko valstybei.
Barkūniškio dvaras
Istorija
Vėliau dvaras atiteko Zulonui (1931–1951).
Bekupės dvaras
Dabar − privati nuosavybė.
Plantečka
Plantečka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokulkos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietus nuo Sokulkos ir 33 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Mikalojus Holovčinskis
Kunigaikštis Mikalojus Holovčinskis (? – 1658) – LDK valstybinis veikėjas, Oršos vėliavininkas (nuo 1644), pasiuntinys į seimą (1648).
Biografija
Knigaikščių Holovčinskių giminės atstovas, herbo „Labedz“ savinikas. Mstislavlio vaivados, kunigaikščio Konstantino Holovčinskio (m. 1620) vyresnysis sūnus. Jaunesnysis brolis – Jurgis (? – 1648/1649).
1644 metais kunigaikštis Mikalojus Holovčinskis gavo Oršos vėliavininko pareigybę. 1648 metais buvo išrnktas pasiuntiniu (deputatu) į seimą.
Buvo vedęs Kateriną Švijkovską, nuo santuokos su kuria vaikų neturėjo.
Paskutinis vyriškos Holovčinskių giminės atstovas.
Plebanovcė (Sokulkos valsčius)
Plebanovcė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokulkos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Sindhudešas
thumb|Sindho suskirstymas Sindhudešas (‎, pažodžiui „sindhų valstybė“) – sindhų nacionalistinių partijų siūloma nepriklausomos sindhų ar autonominio regiono Pakistane valstybės idėja. Judėjimas apima Pakistane esančią Sindho provinciją, jo įkūrėju galima laikyti sindhų politinį lyderį Ghulamą Murtazą Sjedą, kuris po Bangladešo nepriklausomybės suteikė sindhiškajam nacionalizmui naują kryptį, 1972 m. įkūrė Jeay Sindh judėjimą ir pristatė Sindhudešo projektą.
Atsiskyrimo nuo Pakistano siekiantys sindhų aktyvistai teikia pirmenybę teises ir laisves iškovoti ne parlamentiniu būdu. Dėl to jokia sindhų nacionalistinė partija nebuvo išrinkta Sindho regione – tiek vietos, tiek valstybiniu lygmeniu. Pataraisiais metais dalis sinhų nacionalistų pasitraukė iš judėjimo ir pasuko į didiąją politiką dėl nusivylimo judėjimo, riboto visuomenės palaikymo bei teisėtvarkos organų represijų. Tuo tarpu kai kurios nacionalistinės partijos ir asociacijos yra uždraustos Pakistane jas kaltinant „terorizmu, antivalstybine veikla ir sabotažu“.
Sindhas nuo 2002 metų yra Pasaulinės valstybingumo siekiančių tautų organizacijos ir Pasaulinio sindhų kongreso nariai.
Anot Mahabharatos, Sindhudešas – istorinis kadaise egzistavusios Sindhu karalystės pavadinimas.
Judėjimo istorija
1972 metais G. M. Sjedas pasiūlė sukurti nepriklausomą valstybę sindhams, kuri vadintųsi Sindhudešas ir tapo pirmuoju nacionalistų politiku Pakistane kėlęs Sindho nepriklausomybės klausimą Pakistane. Sindhų kalbos ir savasties judėjimą įkvėpė bengalų kalbos judėjimas. Tačiau Pakistano pozicija leido nepriklausomybininkams suprasti, kad dėl krašto svarbos Sindhui nepriklausomybė suteikta nebus. Sjedas vėliau išdėstė savo poziciją atvirai reikalauti atsiskyrimo nuo Pakistaną įkuriant nepriklausomą Sinhudešo valstybę savo knygose.
Nuo 2010 m. regione pusiau aktyviai veikia Sindhudešo išlaisvinimo armija, kuri siekia nepriklausomybės smurtiniu keliu. Paskutinio jos įvykdyto teroristinio išpuolio 2016-aisiais metu sužeisti du civiliai. Šios grupuotės išpuolius yra pasmerkęs ir sindhų nacionalistinės partijos pirmininkas dr. Kadiras Magsas.
Pakistanas susilaukia kritikos dėl šiurkščių žmogaus teisių pažeidimų, tokių kaip savavališki suėmimai, žmonių dingimai, kankinimai, be teismo sprendimo žudomi žmonės bei politinės represijos, šiame regione. Pasaulio sindhų kongreso generalinis sekretorius 2020 m. rugsėjo 25 d. Jungtinių Tautų žmogaus teisių tarybai teigė, kad „nemažėja dingusiųjų be žinios skaičiai“ ir už tai kaltina Pakistano valstybines struktūras. Anot jo, „per pastaruosius 3 mėnesius pagrobta virš šešiasdešimties“ Sindho gyventojų.
Branduoliškių dvaras
Branduoliškių dvaras – dvaras, esantis Branduoliškiuose (Aukštajame Gelgaudiškyje), Gelgaudiškio seniūnijoje (Šakių rajone), į rytus nuo Gelgaudiškio dvaro, prie Virangės upelio.
Buvęs Gelgaudiškio dvaro palivarkas. Kaip rašo savo istorinėje pažymoje Virginijus Jocys, XVII a. pradžioje priklausė Žemaičių vyskupui Jonui Jeronimui Kiršenšteinui, kurio tėvonija buvo Kidulių dvaras.
1794−1810 m. Aukštasis Gegaudiškis (Branduoliškiai), kaip ir kiti aplinkiniai dvareliai, prijungti prie Koidelio (Keudell) valdomo Gelgaudiškio dvaro.
Nuo 1892 iki 1940 metų Aukštasis Gegaudiškis (Branduoliškiai) Šemetų giminės nuosavybė.
Tarybiniu periodu dvaro pastatais naudojosi kolūkis. Iki mūsų laikų išliko dvaro ūkvedžio namas.
Vakariai
Vakariai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Kriaunų.
Granola
thumb|Granola su jogurtu thumb|Granolos batonėlis
Granola – skrudintų avižų dribsnių patiekalas su medumi, cukrumi ar klevų sirupu ir įvairiais priedais (riešutais, sėklomis, džiovintais vaisiais ir uogomis, šokoladu), prieskoniais (cinamonu). Saldūs priedai reikalingi ne tik skoniui suteikti, bet ir tam, kad visi ingredientai tarpusavyje gerai suliptų. Gali būti valgoma kartu su pienu, jogurtu, šviežiais vaisias. Gali būti kepinių, ledų ar desertų pagardas. Skiriasi nuo miuslio, nes pastarasis patiekalas nėra skrudinamas.
Tradicinė granola buvo kepama iš pilnagrūdžių kvietinių miltų tešlos. Apkepę trapūs pyragaičiai buvo sutrupinami ir vėl paskrudinami. Pastarieji turėjo būti išmirkyti piene per naktį prieš paruošiant patiekalą.
Istorija
Ją pradėta gaminti 1863 m. Jungtinėse Amerikos Valstijose, vienoje iš JAV sanatorijų, receptas kurtas James Caleb Jackson. Daktaras norėjo pakeisti riebių, saldžių pusryčių tradicijas. Pats jis buvo vegetaras, o savo pacientams irgi siūlė laikytis ne griežtos vegetariškos dietos. Todėl tokį, jo manymu, sveiką receptą ir sukūrė. Po kelių metų receptą kiek patobulino kitoje sanatorije dirbęs daktaras John Kellogg. Pirminio recepto kūrėjas pareikšė jam ieškinį, todėl jis pakeitė originalų jam suteiktą pavadinimą granula viena raide. 1889 m. J. Kellogg parduodavo 2 tonas granolos per savaitę. Patiekalas tapo pirmuoju pramoniniu būdu gaminamu sausu pusryčiu. Vėliau jis įkūrė „Kellogg's“ verslo imperiją. XX a. 7-ajame dešimetyje prasidėjęs JAV kontrakultūros judėjimas granolos populiarumą atgaivino. Ironiška, bet hipiai tokiu būdu bandė atsisakyti saldžių javinių dribsnių pusrytinių patiekalų. 1972 m. vėl pradėta masiškai gaminti.
Akademinis irklavimas 1908 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Akademinis irklavimas 1908 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyko trečią kartą olimpinių žaidynių istorijoje. Varžybose dominavo Jungtinės Karalystės irkluotojai, kurie laimėjo visus aukso medalius.
Dalyvavusios šalys
81 irkluotojai iš 8 šalių startavo olimpiadoje:
Vengrija ir Norvegija debiutavo olimpinėje irklavimo regatoje.
Medalių lentelė
thumb|Aštuonetų varžybos.
Dievogalos Švento Jono upelis
Dievogalos Švento Jono upelis – nedidelis upelis, šventvietė Kauno rajono savivaldybės teritorijoje, Dievogalos kaime, Nemuno slėnio pakraštyje, į pietus nuo kelio.
Istorija
Nuo seno upelis per senąsias Zapyškio kapines, pro koplyčią, tekėjo į Nemuną, o supylus kelio pylimą – išsiliejo lankose. Tikėta, kad upelio vanduo turi gydomųjų savybių. 1813 m. Dievogaloje lankęsis Teodoras Narbutas užrašė, kad per šventes, ypač per Jonines, prie Dievogalos Švento Jono upelio susirinkę žmonės melsdavosi, prausdavo nesveiką kūno vietą. XX a. viduryje dar buvo gausiai lankomas.