cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vangininkai
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Šventapilės apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Kornevo apylinkės kaimas.
Lavariškių piliakalnis
Lavariškių su gyvenviete ir pilkapynas – piliakalnis ir pilkapynas Trakų rajono savivaldybės teritorijoje, prie Lavariškių kaime, Aukštadvario seniūnija.
Piliakalnis
Piliakalnis - nupjauto kūgio pavidalo kalva, kurią juosia daubos. Jo šlaitai statūs, 7–13 m aukščio. Aikštelė beveik apskrita, 8–10 m skersmens. Ją juosia iki 1,5–3 m aukščio ir 13 m pločio pylimas. Į rytus nuo piliakalnio yra papėdės gyvenvietė, tirta 1998-1999 m. Joje rasta molinių verpstukų, lipdytos brūkšniuotu, grublėtu ir lygiu paviršiumi keramikos. Apie 0,7 km į pietus nuo piliakalnio yra pilkapynas. Išliko 17 pilkapių (iki 1955 m. buvo 20), dauguma jų apardyti. Jų sampilai 6–10 m skersmens, iki 0,7 m aukščio, pagrindus juosė akmenų vainikai arba grioviai.
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1955 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, piliakalnį tyrė Adolfas Tautavičius, pilkapyną - Ona Kuncienė.
Pilkapyne buvo ištirti 3 pilkapiai, supilti iš smėlio ir akmenų. Rasta pirmojo tūkstantmečio antrosios pusės sudegintų mirusiųjų kapų liekanų. Pilkapiai priskiriami akmeninių pilkapių grupei. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Kazokiškių herbas
Kazokiškių herbas – vienas Kazokiškių heraldikos atributų.
Aprašas
Mėlyname skydo lauke virš sidabrinio pusmėnulio skydo papėdėje Švč. Mergelė Marija su kūdikėliu, puslankiu apsupta dvylikos auksinių penkiakampių žvaigždžių.
Heraldikoje mėlyna spalva reiškia ištikimybę, dieviškąją išmintį, pastovumą ir sąžiningumą.
Sutkiai
Sutkiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Šiaudinės, prie kelio.
Andrius Vasiliauskas
Andrius Vasiliauskas (g. 1954 m. Vilniuje) – Lietuvos pianistas, koncertmeisteris.
Biografija
1973 m. M. K. Čiurlionio menų mokykloje baigė fortepijono specialybę. 1973–1978 m. studijavo Lietuvos konservatorijoje (mokytojai – A. Juozapėnaitė, prof. O. Šteinbergaitė, A. Vainiūnaitė).
Koncertinė veikla
Pirmuosius koncertus surengė dar studijų metais 1976 m. 1982 m. sėkmingai dalyvavo III-ame M.K.Čiurlionio pianistų konkurse,1987 – estų kompozitoriaus Heino Eller konkurse Taline.
Koncertiniai maršrutai
Pianistas koncertavo Latvijoje, Estijoje, Ukrainoje, Rusijoje, Vokietijoje (Uckermärkische Musikwochen, 1996 m., 1998 m.), Danijoje, Italijoje (Trieste contemporanea, 1997 m.). Tradicinius kasmetinius koncertus rengia Verbų sekmadienį Panevėžyje (atliko 11 programų), pastoviai kviečiamas į Peine-Vöhrum Vokietijoje (atliko 6 programas).
Lietuvoje
2001–2004 m. Nacionalinės filharmonijos organizuotuose koncertiniuose turuose Lietuvos miestuose surengė virš 50 įvairių programų solinių fortepijono muzikos koncertų.
2001 m. Vilniaus „Vartų“ galerijoje atliko 3 koncertų ciklą, kuriame skambino retai atliekamus vokiečių klasikų, F.Chopin kūrinius, taip pat naują lietuvių kompozitoriaus A. Bražinsko pjesių fortepijonui ciklą „Šventos mūsų dienos“. 2002 m. Vilniaus plokštelių studijoje įrašė F.Chopino kūrinių CD. 2004 m. buvo vienas pagrindinių poeto V. Mačernio festivalio Žemaitijoje organizatorių; baigiamajame koncerte atliko fortepijono muzikos rečitalį. 2005 m. paruošė naują solinę programą (A.Skriabino Septynis preliudus Op. 17, Fantaziją Op. 28, taip pat V.Bacevičiaus Šešis preliudus ir „Kosminę poemą“ Op. 69), kurią atliko Druskininkų M.K.Čiurlionio memorialiniame muziejuje ir Biržų V. Jakubėno vaikų muzikos mokykloje, o 2006 m. Berlyne – Lietuvos respublikos ambasadoje.
Bendros programos
Pianistas yra parengęs kamerines programas kartu su:
Lietuvos kompozitorių kūriniai
Andriaus Vasiliausko programose dažnai skamba lietuvių kompozitorių – F. Bajoro, O. Balakausko, B. Kutavičiaus, A. Bražinsko, S. Vainiūno, J. Gruodžio, V. Montvilos, J. Bašinsko, J. Gaidelio, T. Makačino – fortepijoniniai ir kameriniai kūriniai.
2008 m. istorikų klubo „Prūsa“ iniciatyva parengė Lietuvoje mažai žinomo XIX a. kompozitoriaus ir dailininko N. Ordos fortepijono muzikos kūrinių programą.
Telšių šv. Antano Paduviečio katedra
'''Telšių šv. Antano Paduviečio katedra''' stovi Telšiuose. Vėlyvojo baroko ir klasicizmo stiliaus.
Istorija
thumb|left|Katedros vidus
Šalia buvusios bažnyčios 1624 m. pastatytas bernardinų vienuolynas. 1650 m. suręsta nauja medinė bažnyčia. Ji per 1702 m. miesto gaisrą sudegė. 1738 m. pastatyta nauja – medinė bažnyčia.
Bernardinų mūrinio vienuolyno (L formos) viena dalis pastatyta 1702 m., kita – 1762 m. Iš Kretingos perkelta mokykla, kurios mūrinis dviaukštis pastatas iškilo 1796 m.
1761 m. pradėta statyti mūrinė bažnyčia, 1794 m. bažnyčią konsekravo Žemaičių vyskupas sufraganas Tadas Juozapas Bukota. Statant bažnyčią, į ją integruotas 1650 m. statytas mūrinis šv. Loreto namelis-koplyčia. Išlikę koplyčios fragmentai - seniausio mūro pastato Telšiuose pavyzdys. 1802 m. sudaryta sutartis pastatyti priebažnytį ir 2 bokštus (pristatytas tik priebažnytis). 1836 m. tapo parapine. 1853 m. uždarytas bernardinų vienuolynas.
1938 m. čekų meistras Otto Kratokvilas sukonstravo didelius dviejų manualų ir pėdalų, 22 registrų vargonus.
1973-1975 m. katedros klebonu dirbo kun. Antanas Vaičius, kuris nuo 1975 m. valdė Telšių vyskupiją, o 1982 m. buvo nominuotas vyskupu ir iki 2002 m. buvo Telšių vyskupas ordinaras. 1977-1983 m. katedros vikaru dirbo kun. Jonas Kauneckas - būsimasis Panevėžio vyskupas ordinaras (2002-2013 m.).
1999 m. rugsėjį į Telšių katedros kriptą perkelti vyskupo kankinio V. Borisevičiaus palaikai. Katedros kriptoje taip pat palaidoti vyskupai Justinas Staugaitis ir Pranciškus Ramanauskas. Katedros šventoriuje palaidoti vyskupai Petras Maželis, Juozapas Pletkus ir Antanas Vaičius, taipogi 1863 m. sukilimo dalyviai - kun. Antanas Gargasas bei kun. Izidorius Noreika.
2009 m. birželio 14 d., Telšių miesto šventės dieną, pašventintos naujosios katedros durys, kuriose dailininkas Romualdas Inčirauskas pavaizdavo krašto krikščionybės ir kultūros istoriją.
Magdalena Abakanovič
Magdalena Abakanovič (, 1930 m. birželio 20 d. Falenty prie Varšuvos – 2017 m. balandžio 20 d. Varšuvoje) – Lenkijos dailininkė, Berlyno dailės akademijos, Amerikos dailės ir literatūros akademijos garbės narė, Karališkojo dailės koledžo Londone, Rod Ailendo dizaino mokyklos (JAV) garbės daktarė. thumb|right|260px|[[Magdalena Abakanovič. Neatpažinto augimo erdvė Europos parke]]
Telšių šv. Antano Paduviečio katedra
Istorija
2015-2017 m. katedros klebonu dirbo kun. teol. dr. Darius Trijonis, kuris 2017 m. rugsėjo 29 d. buvo nominuotas Vilniaus arkivyskupijos vyskupu augziliaru.
Magdalena Abakanovič
Biografija
1950-1954 m. studijavo Varšuvos dailės akademijoje. 1965-1990 m. dėstė Poznanės dailės mokykloje, profesorė. Tapė, kūrė netradicinę tekstilinę skulptūrą, instaliacijas. Šeštojo dešimtmečio viduryje jos didžiulius išpintus savitos stilistikos tekstilės kūrinius imta vadinti abakanais. Nuo 1970 m. kūryboje naudoja rupią, guma impregnuotą drobę. Kūryboje ryškus emocinis, šiek tiek teatrališkas santykis su praeities, ypač karo bei dabarties įspūdžiais, kurie kraštutinai abstrahuojami ir monumentalizuojami. M. Abakanovič kūrinių yra ir Lietuvoje, Europos parke: „Neatpažinto augimo erdvė“ ir „Burtininkas“.
Telšių šv. Antano Paduviečio katedra
Istorija
Nuo 2017 m. spalio 15 d. parapijos klebonu dirba kan. teol. lic. Vygintas Gudeliūnas.
Architektūra
thumb|left|Katedros durys, pašventintos 2009 m.
Bažnyčia vėlyvojo baroko ir klasicizmo stiliaus, stačiakampio plano, vienabokštė, su trisiene apside. Vidus trijų navų, atskirtų pilioriais, dengtų skliautais. Meistrai Jurgis Mažeika ir Tomas Podgaiskis sukūrė septynis altorius. Jurgis Mažeika taip pat sukūrė baroko ir rokoko formų mūrinę sakyklą, kurioje pavaizduoti keturi Vakarų Bažnyčios tėvai.
Pagrindinis katedros fasadas - lakoniškų ir santūrių formų su virš jo kylančiu bokštu. Virš centrinio portalo įkomponuotas trikampis sandrikas. Antrą tarpsnį skaido siaurų, aukštų pusapvalių arkų langai. Pirmąjį galerijos aukštą apšviečia nedideli ovalūs fasadų langeliai.
2009 m. katedrą papuošė prof. Romualdo Inčirausko su Rimo Mickevičiaus pagalba sukurtos reljefinės durys, skirtos Žemaitijos krikšto 600 metų jubiliejui. Duris sudaro 4 reljefiniai epizodai-meniniai blokai: žemaičių pagoniškoji istorinė praeitis iki krikšto; Žemaitijos krikštas bei Konstancos Visuotinis Bažnyčios susirinkimas ir garsusis žemaičių skundas; Žemaičių vyskupystės istorija bei Telšių vyskupijos istorija.
Interjeras
Analogų Lietuvoje neturi katedros interjeras, kurio išskirtinis bruožas yra sienas supanti galerija. Jos pirmame ir antrame aukštuose išdėstyti 7 altoriai, kuriuos sukūrė skulptoriai Jurgis Mažeika ir Tomas Podgaiskis. Katedroje yra du didieji altoriai. Pirmame aukšte - Loreto Dievo Motinos su Dievo Motinos su kūdikiu skulptūra. Antrame aukšte - šv. Antano Paduviečio su XVIII a. vidurio šv. Antano paveikslu. Šoniniai altoriai skirti Jėzaus Kristaus (Kristaus kalėjime), šv. Juozapo, šv. Barboros, šv. Pranciškaus ir šv. Justino garbei. Tomo Podgaiskio kūrybai iš šių altorių priskiriami trys, esantys antro aukšto galerijoje, ir didysis altorius.
Loreto Dievo motinos altorius, esantis pirmo katedros aukšto galerijoje, pastatytas XVIII a. pabaigoje, o jo autorystė priskiriama Tomui Podgaiskiui. Altorius įkomponuotas nišoje tarp neaukštų skliautų, todėl savo proporcijomis jis daug mažesnis nei antro aukšto galerijoje esantis šv. Antano altorius. Altoriuje esanti Dievo Motinos su kūdikiu skulptūra greičiausiai sukurta XIX a. Apatinio tarpsnio šonuose, šalia nišos Dievo Motinos skulptūrai, abipus tabernakulio, yra dvi ant vieno kelio priklaupusių angelų figūros. Tarp sutrigubintų šoninių apatinio tarpsnio kolonų esančios dvi nišos šiuo metu tuščios, nors anksčiau ten stovėjo po dar vieną skulptūrą (tai matosi iš XIX-XX a. sandūroje darytų katedros nuotraukų). Viršutinio tarpsnio viršuje, centre, matyti debesys su angelų galvutėmis, supančiomis Marijos monogramą, o šonuose - du sėdintys ir po vieną ranką į monogramą tiesiantys angelai. Apatiniame tarpsnyje, šalia altoriaus ant piliastrų taip pat yra dvi prie sienos pritvirtintos šv. Petro ir šv. Pauliaus skultūros. Šiam altoriui 1790 m. popiežius Pijus VI suteikė privilegiją, nurodančią, kad altorius skirtas melstis už mirusiųjų sielas.
''Šv. Juozapo arba Šventosios šeimos'' altorius pastatytas arčiausiai centrinio Loreto Dievo Motinos altoriaus. Tai vėlyvas, tik XIX a. II pusėje pastatytas klasicistinio stiliaus altorius, besiskiriantis nuo kitų altorių. Šio altoriaus paveikslai perkelti iš nugriautos medinės Telšių parapinės bažnyčios. Pirmojo tarpsnio centre – paveikslas Šventoji Šeima. Antrojo tarpsnio altoriaus paveikslas skirtas Švč. Mergelės Marijos Rožančinės garbei. Puošnumo altoriui teikia greta antro tarpsnio paveikslo simetriškai įkomponuotos vazos ir altorių vainikuojančios arkos centre įkomponuota  angeliuko figūra.
''Šv. Barboros altoriaus'' apatinio tarpsnio centre esančioje nišoje įkomponuota šv. Barboros skulptūra. Šalia skulptūros vaizduojamas bokštas, nes, pasak legendos, šv. Barboros tėvas pagonis Dioskuras, norėdamas apsaugoti dukterį nuo gerbėjų, pastatęs bokštą ir ten ją įkurdinęs. Viršutiniame altoriaus tarpsnyje - ypač dekoratyvus reljefas su šonuose sėdinčių angeliukų figūromis. Altoriaus viršūnę vainikuoja įmantrus vėlyvojo baroko baldakimas, po kuriuo šv. Onos, mokančios Švč. Mergelę Mariją, paveikslas. Šis paveikslas vėlyvas, į altorių įstatytas XIX a. viduryje ar II pusėje. 1780 m. popiežius Pijus VI bažnyčioje veikusiai šv. Barboros Kankinės brolijai dovanojo amžinus atlaidus. 1799 m. šį apdovanojimą patvirtino Žemaičių vyskupas Steponas Jonas Giedraitis.
Priešais šv. Barboros altorių yra Kristaus Kalėjime arba Antakalnio Jėzaus altorius. Pastarasis pavadinimas galėjo atsirasti dėl čia buvusios Antakalnio Jėzaus skulptūros, minimos 1822 m. bažnyčios inventoriuje. Altoriaus kompozicija tapati šv. Barboros altoriui. Pirmajame altoriaus tarpsnyje yra Kristaus kalėjime skulptūra, o antrajame - šv. Kazimiero paveikslas.
Kaplys
Klasifikacija
Skiriami: gludinti įtveriamieji apvalaini, trapeciniai, keturkampiai, kurpeliniai su skyle kotui kapliai, tarp jų ir gyvatgalviai. Gyvatgalviai kapliai būdingi tik vakarų baltams. neolito pabaigoje ir bronzos amžiaus pradžioje kasdieniniam darbui buvo naudojami grubiai tašyti kapliai be skylės kotui. Kaplys naudotas ir šaknims kasti, titnagui iš kreidos lupti. Nuo II a. – III a. pradžios pradėta naudoti geležinius kaplius.
Telšių šv. Antano Paduviečio katedra
Interjeras
Antro aukšto katedros galerijoje, iš kairės centriniam šv. Antano altoriui yra Telšių vyskupijos globėjo ''Šv. Justino altorius''. Iki 1926 m. šis altorius buvo dedikuotas Švč. Mergelei Marijai. Altoriaus šonuose ant stačiakampių formų retabulo stovi šv. Elžbietos ir šv. Zacharijaus – šv. Jono Krykštytojo tėvų skulptūros. Antrojo altoriaus tarpsnio kompoziciją rėmina voliutos, ant kurių keterų įkomponuotos viršuje ir apačioje simetriškai altoriaus kompozicijai sėdinčių keturių angelų figūros. Centre – tarp debesų, supama angelų vaizduojama Švenčiausioji Trejybė. Kompozicijos viršuje – debesyse stovintis angelas.
CppUnit
CppUnit (C++ unit) – atviro kodo (GPL arba LGPL) JUnit testavimo sistemos adaptacija, pritaikant ją C++ kodui testuoti. CppUnit gali pateikti rezultatus XML forma, greitesniam programavimui turi makrokomandų rinkinį, kai ir JUnit palaiko hierarchinę testų struktūrą, turi Windows ir Linux grafinę sąsają.
Telšių šv. Antano Paduviečio katedra
Interjeras
Kitas šoninis antro aukšto galerijos altorius yra ''Šv. Pranciškaus Serafiškojo altorius''. Pirmajame altoriaus tarpsnyje tarp kolonų yra šv. Pranciškaus paveikslas. Šonuose, ant stačiakampių formų retabulo postamento stovi šv. Kazimiero ir šv. Vaclovo skulptūros. Antrasis altoriaus tarpsnis panašus į Šv Justino altorių - jo kompoziciją rėmina voliutos, ant kurių keterų įkomponuotos viršuje ir apačioje simetriškai altoriaus kompozicijai sėdinčių keturių angelų figūros. Bareljefinės figūros iliustruoja šv. Pranciškaus stigmų gavimą. Klūpančiam šv. Pranciškui Švč. Mergelė Marija tiesia kaspiną su įrašu Agnus Dei ir rodo į iškilmingai pasirodantį debesyse, supamą angelų Jėzų. Jėzus - viena ranka laiminantis, o kita -  laikantis kryžių.
Kaplys
Lietuvoje
Lietuvos teritorijoje ankstyviausi naudoti kapliai žinomi iš viduriniojo neolito, iki 3 tūkstantmečio pr. m. e. pabaigos gyvenviečių (Šventosios gyvenvietė). Jie buvo su skyle tiesiam arba su įmova lenktam mediniam kotui. Daugiausia jų rasta VI a. – VII a. Pašušvio ir VI a. – IX a. Jauneikių kapinynuose, iš viso 50. Kapliai dažniausiai buvo moterų kapų įkapės. Panašūs kapliai būdingi ir I tūkstantmečio pirmajai pusei, jų rasta Maišiagalos piliakalnio XIV a. kultūriniuose sluoksniuose.
Telšių šv. Antano Paduviečio katedra
Interjeras
Centrinis katedros altorius skirtas ''Šv. Antanui Paduviečiui''. Šis altorius - baroko ir klasicizmo elementų derinys. Altoriaus pirmo tarpsnio centre - XVIII a. vidurio nežinomo autoriaus tapytas šv. Antano paveikslas. Paveikslo šone, netoli rėmo, prie baldakimo matyti jo fundatoriaus Mykolo Gorskio herbas iš auksuotos sidabro plokštelės. Altorių darė skulptorius Tomas Podhaiskis. Jis altoriui komponuoti pasirinko korintiškąjį orderį su smulkiai kaneliūruotomis kolonomis ir piliastrais, virš jų - gausiai dantyti karnizai, frizai, puošti angeliukų su girliandomis lipdiniais. Altoriaus antro aukšto dalis užbaigta skulptūrine grupe, kurios pagrindą sudaro legenda, pagal kurią šv. Antanas tam, kad įrodytų, jog Eucharistija yra Kristaus kūnas ir kraujas, privertė prie taurės ir Ostijos suklupti asilą. Abejose altoriaus nišose, puoštuose vienodu rokokiniu ornamentu, yra pranciškonų šventųjų - Šv. Liuviko ir šv. Bonaventūros skulptūros.
Katedros pirmojo aukšto galerijoje, priešais šv. Juozapo altorių yra rokoko stiliaus sakykla. Apačioje ją puošia keturių bažnyčios daktarų figūros, o virš sakyklos - marmurinis baldakimas, po kuriuo - balandžio pavidalo Šventoji Dvasia. Ant marmurinio baldakimo karnizo stovi arba sėdi keturių evangelistų skulptūros, o virš jų - laiminančio Kristaus figūra.
Katedroje esantį vyskupo sostą su baldakimu, puoštą auksuotais drožiniais, 1926 m. sukūrė drožėjas Kazys Karalius.
Laura Bush
Laura Lane Welch Bush (Laura Lein Velš Buš, g. 1946 m. lapkričio 4 d.) – 43-ojo JAV prezidento Džordžo Bušo žmona.
Tamara Abakėlija
Tamara Abakėlija (g. 1905 m. rugpjūčio 19 d. Choni, Kutaisio rajone – m. 1953 m. gegužės 14 d. Tbilisyje) – Gruzijos grafikė, skulptorė, teatro ir kino dailininkė.
1923–1929 studijavo Tbilisio dailės akademijoje, nuo 1938 m. joje dėstė. Sukūrė akvarelių, piešinių, kartono raižinių, knygų iliustracijų: Šota Rustaveli „Karžygys tigro kailiu“, „Dovydas Sasunietis“ 1939, D. Guramišvili Davitijani 1950 m., L. Ukrainkos paminklą Surami (1952 m.). Nuo 1930 m. kūrė scenografiją teatrų spektakliams, Gruzijos kino studijos filmams. Kūrybai būdinga nacionalinė tematika, didingumas, patosas.
Dima Bilanas
Dima Bilan (ankstesnis vardas – Viktor Belan,, g. 1981 m. gruodžio 24 d.) – Rusijos atlikėjas. Bilanas atstovavo Rusijai 2006 m. „Eurovizijoje“ su daina „Never Let You Go“ ir tąkart užėmė antrą vietą. Atstovavęs Rusijai ir vėl – 2008 m. „Eurovizijoje“, konkursą laimėjo atlikęs dainą „Believe“. Dima atliko nemažai Rusijoje hitais tapusių dainų.
Biografija
Kai Dimai buvo dveji, jis su šeima persikraustė pas močiutę – į Naberežnyje Čelnai miestą, esantį Tatarstane. Kai jam sukako šešeri, jo šeima persikėlė į Kabardos-Balkarijos Respubliką, kur Dima kartu su seserimi lankė mokyklą. Ten jis mėgo deklamuoti eilėraščius ir dainuoti dainas.
Dima – diplomuotas Valstybinės Gnesinų muzikos mokyklos klasikinio vokalo atlikėjas. Jis muzikos pasaulyje debiutavo sudalyvavęs Rusijos/Latvijos muzikiniame festivalyje „New Wave“ („Naujoji banga“) 2002 m., kai jame užėmė 4-tą vietą. 2003 m. atlikėjas išleido savo debiutinį albumą, pavadinimu „Nochnoy Huligan“ („Naktinis chuliganas“), kuriame buvo ir perdainuota Lucio Dalla daina „Caruso“ bei Elvio Presley „Fever“. 2004-aisiais Dima įrašė naują ir labai sėkmingą dainą „Na beregu neba“ („Ant dangaus kranto“), kuri ir pasufleravo pavadinimą Dimos antrajam albumui.
2005 m. gruodį Dima gavo du auksinius gramofonus už dainą „Ty dolzjna ryadom byt“ Sankt Peterburge ir Almatoje. „Noviye pyesny o glavnom“ („Naujos dainos apie svarbiausius dalykus“) filmavimo metu, jis gavo Pirmojo kanalo ir profesionalios žiuri pagrindinį prizą. Jis taip pat buvo išrinktas metų šou pasaulio atstovu. Metų pabaigoje Dima sutiko su amerikiečių kompanijos pasiūlymu ir įrašė miuziklo „Piteris Penas“ garso takelį. 2006 m. kovo 14 d. Bilanas dalyvavo „Zolotaya sharmanka“ („Auksiniai gatvės vargonai“) tarptautinės muzikos apdovanojimuose Kijeve, kur buvo pripažintas metų atlikėju.
Atstovavimas Rusijai 2006 m. „Eurovizijoje“
2006 m. kovo viduryje Bilanas Pirmojo kanalo atstovų buvo pripažintas tinkamiausiu atstovauti Rusijai 2006 m. „Eurovizijos“ konkurse, Atėnuose, Graikijoje. Susirungęs su dalyviais iš 37 šalių, Dima užėmė antrąją vietą su daina „Never Let You Go“, pakartodamas vieną geriausių Rusijos pasiekimų „Eurovizijoje“ iki tol.
Bilanas surinko 248 taškus – 44 mažiau už tąkart triumfavusią dainą „Hard Rock Hallelujah“, atliktą suomių grupės Lordi. Tačiau Dima neliko nuskriaustas, kadangi gavo maksimalų, 12 taškų įvertinimą, net iš septynių šalių: Armėnijos, Baltarusijos, Suomijos, Izraelio, Latvijos, Lietuvos, Estijos ir Ukrainos. Vienintelės šalys, neskyrusios Dimai nė vieno taško buvo Jungtinė karalystė, San Marinas, Islandija, Švedija, Šveicarija ir Danija.
Dimos pasirodyme dominavo dvi šokančios balerinos ir baltas pianinas, nusėtas rožių žiedlapiais, iš kurio įpusėjus dainai išlindo visiškai balta moteris. Bilanas dėvėjo baltus, berankovius marškinėlius, ant kurių buvo nurodytas Dimos pasirodymo konkurse numeris – 13 ir 10, atitinkamai pusfinalyje ir finale. Dėl prastų Rusijos rezultatų praėjusiais metais, Bilanas turėjo pereiti ir pusfinalio barjerą gegužės 18-ąją. Jis pateko į pirmąjį dešimtuką (surinkęs 217 taškų) ir automatiškai keliavo į finalą.
Po „Eurovizijos“
2006 m. liepą Bilanas buvo vienas iš keturių atlikėjų, pasirodžiusių didžiausiame Rusijos metų renginyje – „Raudonoji vasara“ Raudonojoje aikštėje Maskvoje, kur jis dainavo kartu su Shakira, The Black Eyed Peas ir t.A.T.u..
2006 m. rugsėjį, antrus metus iš eilės, Dima Bilanas buvo pripažintas metų atlikėju MTV Rusija muzikos apdovanojimų ceremonijoje. Lapkritį Bilanas atstovavo Rusiją antrąkart MTV Europe Music Awards apdovanojimuose, vykusiuose Kopenhagoje.
Lapkričio 15-ąją Dima buvo pripažintas populiariausiu atlikėju Rusijoje ir pasirodė „World Music Awards“ apdovanojimų ceremonijoje Londone, kartu su Michael Jackson, Beyonce, Rihanna, Nelly Furtado ir Bob Sinclair. Jis atliko savo eurovizinį hitą „Never Let You Go“. Apdovanojimų ceremonija buvo transliuojama Jungtinėje Karalystėje ir dar 130 šalių, įskaitant ir JAV.
2007 m.
2007 m. vasarį Bilanas pradėjo įrašinėti pirmąjį savo tarptautinį albumą anglų kalba Los Andžele, Majamyje ir Filadelfijoje, prodiusuojamą Timbaland ir jo prodiuserių komandos: Danjahandz, Jim Beanz ir Ryan Tedder. Viena iš naujų dainų buvo ir duetas su Timbaland’o prodiusuojama ir labai populiaria atlikėja Nelly Furtado.
Taip pat 2007 m. jis pristatė naują hitą iš naujojo albumo – „Number One Fan“. Pasak Rusijos ir Rytų Europos radijo stočių, „Number One Fan“ topuose išsilaikė 8 savaites. Vaizdo klipas šiai dainai buvo filmuojamas Londone, vadovaujant garsiai britų režisierei Trudy Bellinger (kuri kuria vaizdo klipus tokioms grupėms, kaip Girls Aloud, Sugababes ir Sophie Ellis Bextor).
Spalio 4 d. Bilanas išskirtinai MTV Rusija muzikos apdovanojimams atliko dar vieną dainą iš naujojo albumo – „Amnesia“. Taip pat šių apdovanojimų metu Bilanas laimėjo tris prestižiškiausius renginio apdovanojimus – geriausio atlikėjo, geriausios dainos ir – trečią kartą iš eilės – geriausio artisto. Todėl Dima vyko į MTV Europe Music Awards apdovanojimus Miunchene, kur ir vėl atstovavo Rusijai.
2008 m.
thumb|right|225px|Dima Bilanas [[Eurovizijos dainų konkursas 2008|2008 m. „Eurovizijos“ dainų konkurso finale, Belgrade. Jam akomponuoja Edvin Marton (kairėje) ir Jevgenijus Pliuščenka (dešinėje).]]
2008-aisiais Dima išleido tris albumus – rusų, anglų ir ispanų kalbomis. Angliškasis albumas išleistas 81 pasaulio šalyje, kartu su „Interscope Records“ („Universal Music International“ grupė). Daugelį dainų albume prodiusavo Timbaland, Danja, Jim Beanz ir Ryan Tedder (OneRepublic). Taip pat, angliškame ir ispaniškame albume skamba duetai su Nelly Furtado.
Vasario 20 d. Dima vyko į Majamį, kur įrašinėjo dainas ispaniškam albumui, kurį prodiusavo įžymus Lotynų Amerikos prodiuseris Rudy Perez. Ispaniškame albume taip pat yra dainų, atliktų duete su Nelly Furtado, bei pirmojo Dimos tarptautinio singlo „Number One Fan“ ispaniška versija.
2008 m. Dima ir vėl atstovavo Rusijai „Eurovizijos“ dainų konkurse su daina „Believe“, akomponuojama vengrų smuikininko Edvin Marton ir ruso, dailiojo čiuožimo pasaulio čempiono Jevgenijaus Pliuščenkos. 2008 m. gegužės 24 d. Bilanas laimėjo konkursą, surinkęs 272 taškus ir septynis aukščiausius, 12-os taškų įvertinimus.
991 m.
991 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Romualdas Juknys
Romualdas Juknys (g. 1943 m. spalio 20 d. Šiauliai) – Lietuvos ekologas, aplinkotyrininkas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras, Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) profesorius, VDU Gamtos mokslų fakulteto Aplinkotyros katedros vedėjas.
Biografija
1957 m. baigė Šiaulių 7-ąją septynmetę mokyklą. 1961 m. – Vilniaus Miškų technikumą. 1970 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją (LŽŪA). 1975 m. kovo 15 d. LŽŪA apgynė mokslų kandidato (daktaro) disertaciją tema „Optimalaus apskaitos aikštelių dydžio ir jų išdėstymo tyrimai Lietuvos TSR pušynuose“ (miškotvarka ir miško taksacija). 1990 m. gruodžio 18 d. SSRS mokslų akademijos Sibiro skyriaus V. Sukačiovo miško ir medienos institute apgynė mokslų daktaro disertaciją tema „Užterštoje aplinkoje augančių vienaamžių pušynų augimo eiga ir produktyvumas“ (ekologija), 1993 m. disertacija nostrifikuota Lietuvos Mokslo taryboje suteikiant gamtos mokslų habilituoto daktaro laipsnį.
1970–1993 m. LŽŪA mokslinis bendradarbis, 1985–1987 m. ir 1990 m. Miškų monitoringo laboratorijos vedėjas. 1991–1993 m. Aplinkos apsaugos departamento Mokslo valdybos viršininkas, kartu ir LŽŪA dėstytojas. Nuo 1993 m. VDU Aplinkotyros katedros vedėjas, 1996–2001 m. VDU Senato pirmininkas. 1994 m. suteiktas VDU profesoriaus pedagoginis vardas.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritis – kompleksinis gamtinių ir antropogeninių veiksnių poveikis augalijai. Paskelbė per 150 mokslinių straipsnių užterštos aplinkos poveikio miškų būklei ir augimui, kompleksinio klimato ir aplinkos veiksnių poveikio miškų ir agroekosistemų augalijai bei darnaus vystymosi klausimais.
Mokslinio žurnalo „Aplinkos tyrimai, inžinerija ir vadyba“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, žurnalo „Miškininkystė“ redkolegijos narys , žurnalo „Estonian Journal of Ecology“ redkolegijos narys.
Ekspertinė veikla
2003 m. darbo grupės parengusios „Nacionalinę darnaus vystymosi strategiją“ vadovas. Nuo 2004 m. Darnaus vystymosi ekspertų komisijos prie Aplinkos ministerijos vadovas. Nuo 2005 m. Nacionalinės darnaus vystymosi komisijos prie LR Vyriausybės narys.
Visuomeninė veikla
Aktyvus Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio dalyvis, 1991–1992 m. Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio II seimo narys.
Nepriklausomybės atkūrimo laikotarpiu aktyviai dalyvavo Lietuvos žaliosios partijos veikloje, buvo šios partijos seniūnas. Lietuvos upių gelbėjimo aljanso „Mėlynasis vingis“ steigiamojo komiteto narys.
Bibliografija
thumb|150px|Romualdas Juknys - Aplinkotyra (vadovėlis aukštosioms mokykloms), [[2005 m.]]
Įvertinimas
2002 m. Valdo Adamkaus premija už nuopelnus aplinkosaugai.
Dygė
Dygė (Calliergon) – bukasnapinių (Amblystegiaceae) šeimos samanų gentis. Tai stambios šlapių vietų samanos, augančios plačiomis vejomis arba pavieniais stiebais įsiterpusios tarp kitų samanų. Stiebas plunksniškai šakotas. Lapai stambūs, kiaušiniški.
Huvadu atolas
thumb|right|250px|Huvadu atolas, padalintas į dvi administracines teritorijas
Dygė
Lietuvoje žinomos 5 rūšys, iš jų dvi įrašytos į Lietuvos raudonąją knygą:
Huvadu atolas
Huvadu atolas – atolas Indijos vandenyne, Maldyvų salyno pietuose, dažnai įvardijamas didžiausiu atolu Maldyvuose ir vienu didžiausių pasaulyje. Jo plotas – 3152 km², sausuma sudaro 38,5 km². Žiedą sudaro daugybė smulkių salelių, jų taip pat gausu ir lagūnoje.
Administraciškai Huvadu atolas skirstomas į Šiaurės Huvadu (Gaafu Alifą) ir Pietų Huvadu (Gaafu Daalu). Vietiniai gyventojai kalba divehių kalbos tarme, gan ženkliai besiskiriančia nuo vartojamos Malėje.
Senovėje atolas vadintas Suvadiva, o jo sostinė buvo Havaru Tinadu. Šis atolas visad buvo labiau savivaldus nei kitos Maldyvų salos, gavo savo vėliavą. 1959 m. Huvadu, Fuvamulos ir Adu atolai buvo paskelbę Jungtinę Suvadyvų Respubliką.
Kuksos
Kuksos – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Didžiasalio, Adutiškio miškų šiauriniame pakraštyje. Pro kaimą eina kelias.
Taurusis sakalas
Taurusis sakalas  – sakalinių šeimos plėšrus paukštis. thumb|left|Falco cherrug
Kiek mažesnis už medžioklinį sakalą, bet didesnis už sakalą keleivį. Tauriojo sakalo kūno ilgis 46–58 cm, sparnų tarpugaliai 104–129 cm, svoris – 730–1300 gramų. Apdaras tamsiai rudas viršuje, ant uodegos matosi blyškios taškų dėmės. Suaugusio paukščio galva kreminio atspalvio, veido raštas neryškus, pauodegys blyškus ir stipriai kontrastuoja su stipriai dryžuota kūno apačia. Skraido greitai, medžioja gana žemai, staigiai neria link grobio. Gali plasnoti vienoje vietoje.
Gyvena vidutinėse platumose, paprastai medžiais apaugusiose stepėse, kalnų papėdėse, kurios susisiekia ar persipina su miškais. Medžioja virš atvirų žolynų, drėgnose vietose. Maitinasi daugiausiai smulkiais ir vidutiniais graužikais. Lizdus suka brandžiuose medžiuose. Ieškodamas maisto nuo lizdo gali nutolti per 20 km ar dar toliau.
Iš pietesnių kraštų į Lietuvą labai retai, tik atsitiktinai užklysta gegužės – birželio mėnesiais. Lietuvoje neperi.
Jūras Bajerčius
Jūras Bajerčius (g. 1938 m. lapkričio 20 d. Kaune) – choro dirigentas, pianistas, pedagogas.
Biografija
1948–1953 m. skambinti fortepijonu mokėsi Kauno vaikų muzikos mokykloje, 1954 m. baigė 12-ąją vidurinę mokyklą, 1953–1956 m. choro dirigavimo mokėsi J. Gruodžio muzikos mokykloje (dėst. A. Kairys). Mokyklą baigęs su pagyrimu, 1956–1961 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. K. Kavecko klasė). Studijas baigė su pagyrimu. 1961–1964 m. čia dar studijavo K. Žiūraičio, Ch. Potašinsko ir T. Klimavičiūtės fortepijono klasėse. 1976 m. dirigavimo kvalifikaciją kėlė Maskvos valstybinėje P. Čaikovskio konservatorijoje (prof. A. Chazanovo ir prof. V. Sokolovo klasės), 1976–1980 m. tobulinosi Kazanės valstybinės konservatorijos asistentūroje (prof. S. Kazačkovo choro dirigavimo klasė), 1983 m. stažavo Latvijos valstybinėje J. Vytuolio (Vltols) konservatorijoje (doc. A. Krūminio (Krūminš) choro dirigavimo klasė ir doc. V. Sinaiskio operinio – simfoninio dirigavimo klasė) ir 1984 m. Talino valstybinėje konservatorijoje (prof. K. Arengo choro dirigavimo klasė).
Mokydamasis Kaune, 1955–1956 m. buvo vaikų muzikos mokyklos koncertmeisteris, 1956–1961 m. Vilniaus 2-ųjų vaikų namų meno vadovas. 1958–1965 m. dainavo Lietuvos radijo ir televizijos vyrų vokaliniame kvartete, kartu su estradiniu orkestru (dirigentas J. Vadauskas) padarė įrašų radijui, dalyvavo koncertuose ir videoklipų gamyboje. 1960–1961 m. Lietuvos radijo ir televizijos vaikų ir jaunimo redakcijos redaktorius, 1961–1963 m. Nemenčinės kultūros namų meno vadovas ir muzikos mokytojas vidurinėje mokykloje, vadovavo vaikų ir kultūros darbuotojų moterų chorams. 1962–1967 m. Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto Estetinio lavinimo katedros dėstytojas ir kartu su M. Gedvilaite studentų akademinio mišriojo choro vadovas. 1965 m. prie Lietuvos teatro draugijos aktorių namų Muzikų sekcijos subūrė pirmąjį Lietuvoje kamerinį mišrųjį chorą, kuris dainavo XIII–XVIII a. ir šiuolaikinių kompozitorių kūrinius. 1967 m. ataskaitiniame koncerte Vilniaus Arkikatedroje pirmą kartą pokario metais atliko S. Sasnausko „Ad multos annos".
1967–1973 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Solinio dainavimo katedros dėstytojas, kamerinio mišriojo choro ir senovinio meno ansamblio vadovas. Chore ir ansamblyje dalyvavo Vilniaus miesto aukštųjų ir aukštesniųjų muzikos mokyklų dėstytojai ir studentai (vokalistai, chorverdžiai, aktoriai, instrumentalistai). Kamerinis choras ne vieną kūrinį Lietuvoje atliko pirmą kartą: J. S. Bacho choralus chorui ir vargonams, B. Kutavičiaus siuitą „Keturi temperamentai“, K. Brundzaitės vokalinį ciklą „Septynios mįslės iš lietuvių tautosakos“ ir kt. Senovinio meno ansamblis propagavo Renesanso epochos muziką, šokius, prozą ir poeziją. 1962–1975 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos koncertmeisteris; akompanavo solistams ir dalyvavo kameriniuose ansambliuose, darė įrašus Lietuvos radijui. 1972–1975 m. surengė koncertų ciklą „Iš vokalinės - instrumentinės muzikos istorijos". Instrumentinis – vokalinis ansamblis populiarino XIV–XX a. muziką, koncertavo Lietuvoje ir Maskvoje.
1975–1980 m. J. Bajerčius buvo Leningrado valstybinės N. Rimskio-Korsakovo konservatorijos Petrozavodsko filialo Choro dirigavimo katedros vyr. dėstytojas, studentų kamerinio mišriojo choro vadovas. Surengė lietuvių kompozitorių autorinių koncertų ir senovinės muzikos bei poezijos vakarų. M. K. Čiurlionio gimimo 100-ųjų metinių proga suorganizavo mokslinę konferenciją M. K. Čiurlionio kūryba ir jos vieta pasaulio mene„, pirmą kartą pokario metais originalo kalba atliko jo kantatą „De profundis“.
1980–1998 m. Daugpilio (Latvija) pedagoginio instituto (nuo 1993 m. pedagoginis universitetas) Choro dirigavimo katedros vyr. dėstytojas, nuo 1991 m. docentas; 1982–1983 m. Muzikos pedagogikos skyriaus ir Choro dirigavimo katedros vedėjas, 1980–1981 m. kamerinio mišriojo choro vadovas, 1981–1985 m. ir 1987–1988 m. stacionaro ir neakivaizdinio skyriaus moterų choro vadovas. Instituto merginų chorą parengė 1988 m. Baltijos studentų dainų šventei „Gaudeamus-X" Vilniuje. Aukštosiose mokyklose išugdė apie 100 choro dirigentų.
Nuo 1988 m. iš Latvijos važinėjo į Lietuvą ir tęsė muzikinę veiklą. Keletą metų dirbo Vilniaus vaikų ir paauglių klubų susivienijimo metodiniame centre, 1991 m. Vilniaus 22-ojoje (nuo 1993 m. M. Daukšos) vidurinėje mokykloje suorganizavo kamerinį mergaičių chorą „Lietuvaitės" (1994), kuris daug koncertuoja Lietuvoje ir svetur, gieda bažnyčiose ir dalyvauja įvairioje kultūrinėje veikloje. Kartu su Daugpilio pedagoginio universiteto dėstytoja V. Jasmane (padedant buvusiam Latvijos ambasadoriui Lietuvoje A. Sarkaniui) 1993 m. M. Daukšos vidurinėje mokykloje įkūrė latvių muzikos studijų centrą.
J. Bajerčius buvo chorų apžiūrų ir konkursų žiuri pirmininkas ir narys. Jis vedė dirigavimo ir darbo su choru pamokas Maskvos (1975), Kazanės (1979) ir Rygos (1983) konservatorijose, skaitė pranešimus respublikinėse ir tarptautinėse mokslinėse konferencijose Petrozavodske (1975), Rezeknėje (1995) ir Daugpilyje (1985 ir 1995), užsienio leidiniuose ir periodinėje spaudoje paskelbė metodinių ir mokslinių straipsnių, parengė mokymo programų Latvijos aukštosioms mokykloms: „Dirigavimas“ (1996) ir „Dirigavimo mokymo metodika" (1996). Sukūrė vokalinės ir instrumentinės muzikos kūrinių.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Chrysler Sebring
2011-tiems metams automobilis bus atnaujintas ir pervadintas į Chrysler 200.
Gamyba Rusijoje
Trečioji Chrysler Sebring ir Dodge Stratus karta bus gaminama Rusijoje nuo 2007 m. pabaigos arba 2008 m. pradžios ir bus pardavinėjami rusiškos markės vardu. Licencija gamybai buvo parduota 2006 metų balandį rusų milijonieriui Olegui Deripaskai kuriam priklauso GAZ įmonė Nižnij Novgorode gaminanti Volga automobilius. Planuojama pagaminti iki 65 000 abiejų modelių automobilių per metus. Keturių cylindrų varikliai bus perkami iš Chrysler kompanijos, kuri variklius gamina Meksikoje.
Kancleris (pavardė)
Kancleris − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kanclerienė (ištekėjusi moteris) ir Kanclerytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
La Virchinija
Miestas įkurtas 1904 m. Verčiamasi daugiausia žemdirbyste, gyvulininkyste ir žaliavų apdirbimu.
Eduardas Balčiūnas
Eduardas Balčiūnas (1907 m. rugpjūčio 24 d. Kizil Arvate, Turkmėnija – 1975 m. rugpjūčio 4 d. Tauragėje), muzikos mokytojas, choro ir orkestro dirigentas, kompozitorius.
Biografija
Tėvas buvo vargonininkas, klarnetininkas ir kapelmeisteris. Jis savo sūnų išmokė muzikos rašto ir groti pučiamaisiais instrumentais. 1921 m. su tėvais atvyko į Šiaulius, kur pradėjo groti pučiamųjų orkestre, eksternu išlaikė progimnazijos kurso egzaminus. 1926–1930 m. Klaipėdos muzikos mokykloje mokėsi griežti smuiku pas čekų pedagogus L. Hajušą ir E. Leichnerį. Griežė moksleivių simfoniniame orkestre (dirigavo S. Šimkus ir J. Gaubas) ir dainavo vyrų chore. Baigęs muzikos mokyklą, kurį laiko mokytojavo Eržvilke, Rietave, Plungėje ir Kėdainiuose.
Nuo 1937 m. iki mirties gyveno Tauragėje. Buvo kariškių pučiamųjų orkestro kapelmeisteris, muzikos mokytojas gimnazijoje ir mokytojų seminarijoje. Pokario metais mokė muzikos ir dainavimo 1-ojoje ir 2-ojoje vidurinėse mokyklose, vadovavo vaikų, vyresniųjų klasių moksleivių ir miesto chorams bei pučiamųjų orkestrams. Vėliau dėstė vaikų muzikos mokykloje, chorvedžių ir pučiamųjų orkestrų vadovų metiniuose kursuose. Vienas pirmųjų pradėjo rengti Tauragės apskrities ir rajono meno mėgėjų olimpiadas, apžiūras ir dainų šventes, buvo jų vyr. dirigentas. Sukūrė pjesių pučiamųjų orkestrui, dainų chorams ir solistams.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Arabų–Izraelio konfliktas
Arabų–Izraelio konfliktas, arba Artimųjų Rytų konfliktas – konfliktas dėl Palestinos regiono, prasidėjęs XX a. pražioje tarp arabų ir žydų. Konflikto metu tarp 1948 m. gegužės 14 d. įkurto Izraelio ir keleto kaimyninių šalių kilo aštuoni karai taip pat daugybė ginkluotų susidūrimų tarp Izraelio ir palestiniečių (Izraelio–Palestinos konfliktas).
Arabų šalių–Izraelio konfliktu priežastimi įvardinamas sionizmo ir arabiško nacionalizmo iškilimas pradedant XIX a. pab. Prie konflikto prisideda ir teritoriniai ginčai. Žydų laikoma protėvių žeme, panarabiškų judėjimų atitinkama teritorija laikoma tiek istoriškai, tiek dabartiniu metu priklausanti palestiniečiams, o bendrame panislamiškame kontekste – kaip musulmonų žemės.
Sektarinio pobūdžio konfliktas tarp Palestinos žydų ir arabų ėmė vystytis XX a. pr., kol 1947 m. peraugo į pilno masto pilietinį karą, o galop – į pirmąjį arabų valstybių ir Izraelio karą 1948 m. gegužę, iškart po Izraelio nepriklausomybės deklaracijos paskelbimo. Didelio masto kariniai veiksmai beveik liovėsi paliaubomis po 1973 m. Jom Kipuro karo. 1979 m. pasirašytos taikos sutartys tarp Izraelio ir Egipto. Izraelis pasitraukė iš Sinajaus pusiasalio ir panaikino karinę administraciją Vakarų krante ir Gazos ruože, vietoj jų įsteigdamas Izraelio civilinę administraciją ir vienašališkai užimdamas Golano aukštumas ir Rytų Jeruzalę.
Metams bėgant konflikto pobūdis iš didelio masto Arabų šalių ir Izraelio konflikto pakito į labiau regioninį žydų ir palestiniečių konfliktą, kuris apogėjų buvo pasiekęs 1982 m. Libano karo metu. Užsibaigus pirmajai palestiniečių intifadai buvo pasirašyti Oslo susitarimai, kuriais remiantis siekiant taikos tarp Izraelio ir Palestinos 1994 m. buvo įkurta Palestinos autonomija. Tais pačiais metais taikos sutartis buvo pasirašyta ir tarp Izraelio ir Libano. Nuo 2006 m. laikomasi paliaubų tarp Izraelio ir Bašaro al-Asado valdomos Sirijos. Nepaisant taikos susitarimų su Egiptu ir Jordanija, laikinųjų taikos susitarimų su Palestinos autonomija ir bendrai įsigaliojusiu ugnies nutraukimu, Arabų lygos ir Izraelio požiūriai išlieka kardinaliai skirtingi daugeliu klausimų.
Išsivysčius pilietiniam karui Sirijoje situacija šalia Izraelio šiaurinės sienos tapo labai įtempta. Konfliktas tarp Izraelio ir Hamas organizacijos valdomos Gazos, tarp kurių 2014 m. nutraukta ugnis, įprastai taip pat laikomas žydų ir palestiniečių konflikto dalimi. Tuo tarpu 2006–2012 m. fazė taip pat priskiriama regioniniam Irano-Izraelio konfliktui, kadangi Siriją ir Hezbollah remia Iranas). Po 2012 m. Iranas nutraukė ryšius su sunitų islamistiniu Hamas judėjimu dėl pastarojo paramos Sirijos opozicijai per Sirijos pilietinį karą.
Religinės konflikto pusės
Kai kurios grupės besipriešindamos taikos procesui savo bekompromisinę poziciją grindžia religiniais argumentais. Pastaraisiais laikais konfliktas tarp arabų ir Izraelio yra įgavęs aiškų religinį pobūdį – įvairios grupės savo politiką grindžia tikėjimu.
Remiantis hebrajų biblija, Kanaano kraštas (Izraelio žemė) buvo Dievo pažadėtoji žemė Izraelio vaikams. Tai taip pat paminėta Korane. Teodoras Herclas savo 1896 m. manifeste Žydų valstybė kelis kartus pamini Pažadėtosios žemės motyvą. Likud partija šiuo metu yra žinomiausia politinė partija Izraelyje, savo programoje naudojanti biblinį terminą Izraelio žemė.
Musulmonai tuo tarpu taip pat reiškia pretenzijas į žemę remdamiesi Koranu. Skirtingai nei žydai, teigiantys, kad Pažadėtoji žemė priklauso tik Abraomo anūko Jokūbo (Izraelio) palikuonims, musulmonai teigia, jog Kanaano žemė pažadėta Izmaeliui, vyriausiajam Abraomo sūnui, iš kurio arabai kildina patys save. Musulmonai taip pat šventomis laiko daug bibliniams izraelitams šventų vietų, tokių kaip Patriarchų uola ar Kalno šventykla. Per pastaruosius 1400 metų musulmonai istorinėse izraelitų vietose pasistatė reikšmingų religinių statinių, tokių kaip Uolos Kupolas ir Al Aksos mečetė, pastatyta ant Šventyklos kalno. Tai tapo priežastis kivirčams dėl to, kam turi priklausyti Jeruzalė. Pasak musulmonų tikėjimo, Mahometas pakilo į dangų nuo Šventyklos kalno. Gazos ruožą valdanti grupuotė Hamas teigia, kad visa Palestinos žemė, šiuo metu priklausanti Izraeliui ir Palestinos valstybei) yra islamiška vakuf, kurią privalo valdyti musulmonai.
Nacionaliniai judėjimai
Dabartinio arabų ir žydų konflikto šaknys glūdi sionizmo iškilime, kas savo ruožtu paskatino arabiško nacionalizmo vystymąsi XIX a. pab. Žydų istorine tėvyne laikoma teritorija panarabiško judėjimo priskiriama Palestinos arabams tiek istoriniame, tiek dabartinių laikų kontekste. Keturis šimtus metų iki pirmojo pasaulinio karo Artimieji Rytai, tame tarpe ir Palestina, vėliau tapusi Britų Palestinos mandatu, priklausė Osmanų imperijai. Paskutiniais imperijos gyvenimo metais osmanai ėmė vis daugiau pabrėžti savo turkišką tapatybę, teigti, jog valstybė priklauso turkams, o tai sudarė prielaidas imperijoje gyvenančių arabų diskriminacijai Daug žydų ir arabų palaikė Sąjungininkus, šiems pažadėjus išvaduoti arabus nuo osmanų valdžios. Tai labai paskatino arabiško nacionalizmo iškilimą, taip pat – ir sionizmo vystymąsi. Abiejų šių judėjimų ištakos glūdi Europoje (Sionistų kongresas 1897 m. surengtas Bazelyje, tuo tarpu „Arabų klubas“ įsteigtas 1906 m. Paryžiuje).
Pačioje XIX a. pab. Europos ir Artimųjų Rytų žydai ėmė vis spartesniais tempais imigruoti į Palestiną (procesai, vadinami alijah), ten įsigydami žemės iš vietinių osmanų žemvaldžių. Vėlyvajame XIX a. Palestinoje gyveno 600 000 gyventojų – be absoliučios musulmonų arabų daugumos taip pat gyveno nemažas skaičius žydų, krikščionių, drūzų bei šiek tiek samariečių su bahajais. Tuo laikotarpiu Jeruzalės ribos ėjo ties siena, mieste gyveno vos keliolika tūkstančių gyventojų. Naujakuriai įsteigė kolektyvinius ūkius, kibucus, įkurtas pirmasis moderniųjų laikų istorijoje žydiškas miestas, Tel Avivas.
1915–16 m., kai dar vyko pasaulinis karas, britų aukštasis komisaras Egipte seras Henris MakMahonas slapta susirašinėjo su Mekos šerifu Huseinu bin Ali, Hašemitų šeimos patriarchu ir osmanų gubernatoriumi Mekoje ir Medinoje. MakMahonas skatino Huseiną organizuoti arabų sukilimą prieš Osmanų imperiją, kuri tuo metu kariavo Vokietijos pusėje prieš Prancūziją ir Didžiąją Britaniją. MakMahonas pažadėjo, jog arabams parėmus Britaniją kare, Britanijos vyriausybė rems nepriklausomos arabų valstybės, valdomos Hašemitų, įkūrimą Osmanų imperijai priklaususiose arabiškose provincijose, įskaitant Palestiną. Tomo Edvardo Lorenso ir Huseino sūnaus Faisalio organizuotas arabų sukilimas buvo sėkmingas – osmanai buvo įveikti, o Britanija užėmė ir ėmė kontroliuoti didžiąją šios teritorijos dalį.
Religinio konflikto kilimas britų valdomoje Palestinoje
1917 m. Palestiną nukariavo britų pajėgos (jų tarpe ir Žydų legionas). Britų vyriausybė paskelbė Balfūro deklaraciją, kurioje teigė, kad vyriausybė „palankiai žiūri į žydų tautos nacionalinių židinių atsiradimą Palestinoje“ ir kad „savo veiksmais nepakenks pilietinėms ir religinėms egzistuojančioms Palestinoje ne žydų bendruomenėms teisėms ir politiniam statusui“. Deklaracija paskelbta svarbiausiesiems vyriausybės nariams, tame tarpe premjerui Deividui Loidui Džordžui įsitikinus, kad žydų parama būtina karui laimėti. Kita vertus, tokia deklaracija sukėlė daug erzelio arabiškame pasaulyje. Po karo žemės tapo pavaldžios Britanijai kaip Britų Palestinos mandatas. Į šias žemes 1923 m. įėjo šių dienų Izraelis, Vakarų krantas ir Gazos ruožas. Užjordanė buvo įjungta į atskirą Britanijos protektoratą – Užjordanės emyratą, kuriam 1928 m. suteiktas autonomijos statusas, o 1946 m. – visiška nepriklausomybė, Jungtinėms Tautoms pritarus Britų mandato atšaukimui.
Didelę krizę sukėlė nenusisekusios arabų nacionalistų pastangos įkurti Sirijos arabų karalystę 1920 m. Po tragiškai pasibaigusio Prancūzijos–Sirijos karo neseniai paskelbtoji Hašemitų karalystė su sostine Damaske buvo sutriuškinta ir Hašemitų dinastijos valdovas pasiprašė prieglobsčio Britų Irako mandate. Be kita ko 1920 m. kovą įvyko pirmoji karinė konfrontacija tarp arabų nacionalistų ir žydų pajėgų Tel Hai mūšyje, tuo tarpu panarabiškosios karalystės žlugimas lėmė palestinietiškojo arabų nacionalizmo susiformavimą. Aminas al Huseini iš Damasko į Jeruzalę grįžo 1920 m. pabaigoje.
Šiuo laikotarpiu tęsėsi žydų kėlimasis į britų valdomą Palestiną. Taip pat nors nepalikusi pakankamai dokumentinių įrodymų, greičiausiai vyko panašaus pobūdžio arabų migracija, pvz., keliantis darbininkams iš Sirijos ir kitų kaimyninių vietų. Palestinos arabai šį spartų žydų migrantų augimą vertino kaip grėsmę jų gimtajam kraštui ir tautos identitetui. Be to, Palestinos arabams pyktį galėjo sukelti žydų politika supirkti žemes ir neleisti arabams dirbti žydų valdomose kompanijose ir ūkiuose. Jau XX a. trečiajame dešimtmetyje kilo demonstracijos, kuriose arabai protestavo prieš jų manymų kolonijinės britų administracijos prielankumą žydų imigrantų atžvilgiu. Paskatintos A. Huseinio Jeruzalėje kilo riaušės. Vinstonas Čerčilis 1922 m. išleistoje Baltojoje knygoje bandė patikinti arabus, kad taip nėra, neigdamas kaltinimus, jog Balfūro deklaracija siekė sukurti žydų valstybę.
1929 m. didelio masto riaušės Jeruzalėje įsiplieskė po Vladimiro Jabotinskio sionistinės politinės organizacijos Betar demonstracijos prie Raudų sienos. Riaušėms plečiantis į kitus Palestinos mandato miestus arabai nužudė 67 žydus Hebrono mieste. Šis įvykis buvo pavadintas 1929 m. Hebrono žudynėmis. Per visą savaitę riaušių metu žuvo bent 116 arabų ir 133 žydai, dar 339 – sužeisti.
Iki 1931 m. 17 procentų Palestinos mandato gyventojų sudarė žydai, šešiais procentais daugiau nei 1922 m. Žydų imigracija pasiekė piką po to kai naciai perėmė valdžią Vokietijoje ir jų populiacija Palestinoje išaugo dvigubai.