cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marių Meškos
thumb|right|300px|„Marių Meškos“ paplūdimio ultimeito turnyre [[Sun Beam]] Marių Meškos – atvirosios (open) bei mišrios (mix) sudėties ultimeito komanda iš Klaipėdos. Komanda atstovauja Klaipėdai Lietuvos ultimeito čempionatuose, Baltijos ultimeito čempionatuose bei kituose nacionalinėse ir tarptautinėse varžybose.
Komandos istorija
thumb|right|150px|Komandos logotipas Klaipėdoje ultimeitas pradėtas žaisti 2009 metų rudenį. Pirmieji žaidėjai subūrė komandą ir įkūrė klubą tokiu pat pavadinimu – „Marių Meškos“. Klubas įkurtas 2010 metų pradžioje, nuo tada aktyviai dalyvauja įvairiose varžybose.
Darbo našumas
Darbo našumas, darbo efektyvumas – atlikto naudingo darbo kiekis per laiko vienetą arba naudingo darbo ir sunaudotos energijos kiekio santykis.
Darbo našumas apskaičiuojamas darbo laiku produkto (paslaugos) vienetui, produkcijos (paslaugų) kiekiui per laiko vienetą. Produkcijos kiekis gali būti išreikštas natūriniais arba piniginiais vienetais. Įvairių įtaisų našumas gali būti išreiškiamas naudingo darbo ir sunaudotos energijos kiekio santykiu, arba maksimaliu galimu naudingo darbo kiekiu per laiko vienetą.
Išsivysčiusioms valstybėms būdingas nuolatinis darbo našumo didėjimas. Darbo našumas didėja tobulėjant žmogaus darbo įgūdžiams ir naudojant geresnius įrankius bei mašinas. Žemės ūkyje jis priklauso ir nuo žemės derlingumo bei meteorologinių sąlygų. Darbo našumo lygis ne visada turi būti siejamas su savikainos mažėjimu. Būna ir atvirkštinių procesų. Taip atsitinka, kai nesaikingai didinamas darbo užmokestis arba mažas naujų mašinų našumas.
1992 m. Afrikos Tautų taurė
'''1992 m. Afrikos Tautų taurė''' – aštuonioliktasis Afrikos Tautų taurės turnyras, 1992 m. sausio 12–26 d. vykęs Senegale. Turnyre dalyvavo 12 komandų. Čempionais tapo Dramblio Kaulo Kranto futbolininkai, po rekordiškai ilgos baudinių serijos (11–10) nugalėję Ganą.
Stadionai
Čempionato varžybos vyko 2 Senegalo stadionuose.
Dalyvaujančios komandos
thumb|Dalyvaujančios šalys
Bakchanalijos
thumb|right|315px|Bakchanalija. Ogiusto Leveko (1864-1921) pav.
Bakchanalijos – senovės romėnų šventė, skirta vyno ir linksmybės dievui Bakchui, kurioje iš pradžių galėdavo dalyvauti tik moterys ir joms buvo leidžiami tokie dalykai, kurie kasdieniame gyvenime būtų susilaukę pasmerkimo. Vėliau šventėse leista dalyvauti ir vyrams, ir nuo tada jos pamažu virto didžiulėmis masinėmis orgijomis. 186 m. pr. m. e. Romos senato sprendimu jos buvo oficialiai uždraustos.
Kardalapio garbenio augavietė
Kardalapio garbenio augavietė – botaninis gamtos paveldo objektas, esantis Vilniaus miesto pietvakariuose, Aukštuosiuose Paneriuose, apie 2 km į pietryčius nuo Panerių geležinkelio stoties. Kardalapio garbenio augavietės teritorija užima 8,54 ha kvadrato formos miškingą plotą, kuris driekiasi tarp Raistelių miško parko ir Juodšilių gatvės. Ši teritorija priklauso Panerių girininkijai (22 kv. 9, 25, 26 sklypai), patenka į Vokės senslėnio šlaitų geomorfologinio draustinio ribas.
left|150px|thumb|Kardalapis garbenisKardalapis garbenis Lietuvoje gana retas augalas, yra įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą. Tai 15-50 cm aukščio žolinis žydintis augalas, priklausantis gegužraibinių (Ochidaceae) šeimai. Siekiant išsaugoti šią rūšį, jo augavietė paskelbta saugoma Vilniaus miesto tarybos 1996 m. gegužės 29 d. sprendimu Nr. 129.
Boleslovas Zubrickas
Biografija
1946–1952 m. mokydamasis Skaudvilės vidurinėje mokykloje, dainavo chore ir giedojo bažnyčioje. Įtariant, kad dalyvauja antisovietinėje veikloje, saugumo agentų buvo suimtas, savaitę kalintas ir žiauriai muštas. Baigęs mokyklą, 1952 m. įstojo į Klaipėdos mokytojų institutą ir muzikos mokyklą (diriguoti mokė Aleksandras Buzys). Įgijęs istorijos mokytojo specialybę, pradėjo dirbti Palangoje, o choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. Antanas Jozėnas). 1957–1962 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo LSSR konservatorijoje (vyr. dėst. Juozo Barausko klasė).
1954–1957 m. Palangos vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų bei dainų ir šokių ansamblio vadovas. Kurį laiką buvo Palangos kultūros namų meno vadovas, suorganizavo mišrųjį chorą ir vokalinius ansamblius, rengė koncertus. Buvo vienas iš pirmosios Palangos miesto dainų šventės (1955 m.) organizatorių, mokyklos ir kultūros namų chorus parengė 1955 m. respublikinei dainų šventei ir 1957 m. I respublikiniam jaunimo festivaliui Vilniuje. 1958 m. Palangoje įkūrė vaikų muzikos mokyklą ir iki 1962 m. jai vadovavo. Mokykloje subūrė vaikų chorą, kuris 1960 m. respublikinės dainų šventės konkurse pelnė antrąją vietą. Keletą metų vadovavo Palangos miesto pagyvenusių žmonių mišriajam chorui. 1962–1963 m. Palangos vienerių metų chorvedžių ir pučiamųjų orkestrų vadovų kursų vedėjas, mišriojo choro vadovas, dirigavo Palangos miesto ir Kretingos rajono dainų šventėse.
1963–1973 m. choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje. 1964–1965 m. Kauno politechnikos instituto Vilniaus filialo studentų mišriojo |choro chormeisteris. 1966–1968 m. Grigiškių bandomojo popieriaus kombinato kultūros namų mišriojo choro bei dainų ir šokių liaudies ansamblio vadovas. 1976–1980 m. Vilniaus valstybinio universiteto vyrų choro chormeisteris. 1983–1989 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Pučiamųjų instrumentų katedros dirigavimo dėstytojas ir vyr. dėstytojas. 1984 m. įgijo istorijos mokslų kandidato laipsnį, dalyvavo mokslinėse konferencijose.
1973–1987 m. „Vagos“ leidyklos Muzikos leidinių redakcijos vedėjas. Jam vadovaujant išleista apie 500 įvairių muzikos leidinių – natų ir knygų. 1987–1992 m. Lietuvos muzikų draugijos ir leidyklos „Muzika“ darbuotojas. Spaudoje paskelbė per 200 chorų koncertų recenzijų ir muzikinių straipsnių, sudarė penkis dainų rinkinius chorams.
Lietuvos kompozitorių sąjungos ir Lietuvos chorų sąjungos narys. 1980 m. apdovanotas Spaudos žymūno ženklu, 1985 m. Kultūros žymūno ženklu. Duktė Violeta Zubrickaitė-Butkauskienė chorvedė, vyresnioji muzikos mokytoja. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Epeli Nailatikau
Epeli Nailatikau (g. 1941 m. liepos 5 d.) – Fidžio diplomatas, karininkas, politikas, nuo 2009 m. liepos 30 d. iki 2015 metų lapkričio 12 d. ėjęs Fidžio prezidento pareigas.
Nuo 2001 iki 2006 m. Nailatikau dirbo šalies atstovų rūmų pirmininku. 2007 m. sausio 8 d. politikas buvo paskirtas laikinuoju šalies užsienio reikalų ministru. 2009 m. balandžio 17 d. Fidžio karinė vyriausybė paskyrė Nailatikau šalies viceprezidentu, o tų pačių metų liepos 30 d., iš posto pasitraukus tuometiniam Fidžio prezidentui Josefa Iloilo, Epeli tapo šalies prezidentu.
Anglijos futbolo varžybos 1915–1916 m.
Anglijos futbolo varžybos 1915–1916 m.
Pirmenybės
Regionų nugalėtojai:
LBN
LBN, Lbn arba lbn be taškų arba su taškais gali reikšti:
Vendingas
thumb|250px|Du geležinkelio bilietų pardavinėjimo automatai (kairėje –vietinių, dešinėje – tolimų), [[Vokietija ]]
Vendingas – prekių pardavinėjimas per automatinius prekybos įrenginius.
Istorija
Pirmi prekybos automatai gaminti iš medžio (dažniausiai korpusai), geležies ir stiklo. Pirmi automatai dažniausiai viliojo savo neįprasta išvaizda, negu turiniu ir dažnai pirkėjas nematė parduodamos prekės, nes sienos buvo nepermatomos.
Dauguma automatų buvo apskaičiuoti pačių mažiausių nominalų monetoms – 1, 5 ir labai retai 25 centų. Jų parduodamas prekes galėjo nupirkti net vaikas – dažniausiai vaikams jie ir buvo skiriami.
Jau XX a. pradžioje pasirodė prekybos automatai, kurie savo išvaizda beveik nesiskyrė nuo dabartinių: dažniausiai buvo ryškūs, patrauklūs, turėjo permatomas sienas.
Prekybinių automatų istorija Lietuvoje
Lietuvoje prekybiniai automatai atsirado sovietinės okupacijos metais ir prekiavo daugiausiai vaisvandeniais. XX a. pabaigoje mokyklose, įstaigose, biuruose paplito automatizuoti kavos ir arbatos tiekimo aparatai. 2009 metais atsirado pieno savitarnos aparatai į kuriuos šviežią pieną ėmė tiekti patys ūkininkai. Pirmiausiai šie aparatai atsirado Klaipėdoje. Šiuo metu Klaipėdoje pieno iš šių aparatų galima įsigyti „Vėtrungės“ ir „Maxima“ miško rajono prekybos centre.
Prekybinių automatų istorija Rusijoje ir TSRS
1898 m. garsi Peterburgo konditerijos įmonė „Žoržas Bormanas“ pastatė automatą gaminti šokolado plyteles. Automatas dirbo neilgai ir planai išstatyti prekybos automatus per visą Peterburgą žlugo.
Pirma serijinė prekybos automatų gamyba TSRS prasidėjo 1956 m.
Prekybos automatų vystymasis prasidėjo XX a. po 50-ųjų po garsios Nikitos Chruščiovo kelionės į JAV. Maskvoje buvo pastatyta apie 10 tūkst. gazuoto vandens pardavimo automatų. . Gazuoto vandens pardavimo automatai stovėjo visoje TSRS teritorijoje, įskaitant Lietuvą.
Visose Maskvos metro stotyse stovėjo žetonų, skirtų važiuoti metro, prekybos automatai, o daugelyje geležinkelio stočių prekybos automatai pardavinėjo bilietus. Stambiuose miestuose (Maskvoje, Leningrade ir kt.) buvo populiarūs laikraščių prekybos automatai.
70–aisiais TSKP CK generalinis sekretorius Leonidas Brežnevas po kelionės užsienyje liepė atidaryti Maskvoje „Avtmattorgo“ parduotuvę. Prekybinė įstaiga be pardavėjų buvo atidaryta priešais Lenino komjaunimo vardo teatrą. Pirkėjų joje buvo nedaug: automatai pardavinėjo sumuštinius su sūriu ir virta dešra. Įmonė „Avtomattorg“ išleido 12 rūšių automatų, kurie buvo tiekiami į visus stambius TSRS miestus. Bet „Avtomattorgą“ galiausiai uždarė, nes tokia ūkio šaka pradėjo žlugti.
Pasaulinė vendingo rinka
EVA (European Vending Association) duomenimis, Europoje veikia 4,5 milijono prekybos automatų. Per metus per juos parduodama prekių už $20 milijardų. Analitikų teigimu, šis rodiklis didėja 5-10 % per metus. Europoje prekybos automatais daugiausiai naudojasi vokiečiai: Vokietijoje yra 2 milijonai prekybos automatų. Jungtinėje Karalystėje – apie 500 tūkstančių. 2002 metais Mančesteryje atsidarė pirmas valstybėje automatizuotas prekybos centras, kuriame parduodama 150 pavadinimų prekių.
Japonijoje prekybos automatų vaidmuo prekyboje vos ne svarbiausias. Tokių mašinų kiekis valstybėje – 5,6 milijono (1 automatas 23 gyventojams). Jų parduodamos produkcijos kiekis – apie 60 milijardų JAV dolerių (pats didžiausias pasaulyje).
Prekybos automatuose parduodamos labai įvairios prekės: nuo prezervatyvų iki drabužių.
XIX a. pabaiga
Gaminant prekybos automatus dažniausiai buvo naudojama mediena ir metalas.
XX a. pradžia
Prekybos automatai gaminami iš stiklo ir metalo.
San Fransiskas
San Fransiskas  – miestas vakarinėse JAV, Kalifornijos valstijoje.
left|thumb|280px|1906 m. San Fransiskas po didelio žemės drebėjimo San Fransiskas laikomas homoseksualų sostine, nes čia yra didžiausia tos pačios lyties šeimų dalis visoje JAV.
1915 ir 1940 m. mieste vyko Pasaulinė paroda. 1945 m. San Fransiske įkurta Jungtinių Tautų Organizacija.
1846 m. mieste gyveno mažiau nei 500 gyventojų. Žymus gyventojų skaičiaus didėjimas prasidėjo po 1848 m. Per trumpą laiką laivais atplaukė 40 000 aukso ieškotojų, daug jų per kalnus persikėlė iš Vakarų.
Dabar aglomeraciją sudarančiuose Oklende ir San Chosė gyvena daugiau nei 6 mln. gyventojų.
San Francisko bruožas – daugybė tautų ir kultūrų.
II pasaulinio karo metu į ginklų fabrikus atvyko dirbti pusė milijono žmonių, tarp jų – juodaodžiai, kurie apsigyveno mediniuose namukuose prie Fillmore gatvės. Kai XX a. 9 dešimtmetyje buvo atnaujinami senoviniai pastatai, dauguma juodaodžių gyventojų persikėlė į pietrytinę miesto dalį.
Kinų rajone gyvena 30 000 žmonių. Šiam rajonui būdingos siauros, žibintais apstatytos gatvelės su iškabomis 2 kalbomis.
Daugelis seniau atsikrausčiusių kinų persikraustė į Šiaurinį paplūdimį (North Beatch) – kažkada buvusį italų ir bitnikų rajoną. Šioje gyvenimu verdančioje miesto dalyje pilna naktinių klubų, barų ir kavinių, iki šiol išsaugojusių itališką atmosferą.
Sportas
Mieste 1994 m. vyko XV pasaulio futbolo čempionatas.
Blyniškės
Blyniškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Mukulių, prie Auslo ežero.
Kofi Annan
Kofis Ata Ananas (, 1938 m. balandžio 8 d. Kumasyje, Ganoje – 2018 m. rugpjūčio 18 d.) – ekonomistas, Ganos diplomatas. Buvo septintasis Jungtinių Tautų Generalinis sekretorius (nuo 1997 m. iki 2007 m.), iki tol dirbo JT Generalinio Sekretoriaus pavaduotoju taikos palaikymo klausimais.
Biografija
Kofis Ananas gimė Kumasyje, Ganoje, genties vado šeimoje. Mokėsi Ganos mokslo ir technologijos universitete, gavęs Fordo fondo stipendiją studijavo Minesotos valstijos Sent Polo Macalesterio koledže (JAV). Įgijo ekonomikos mokslų bakalauro laipsnį. Vėliau studijavo Ženevos (Šveicarija) tarptautinių santykių institute. Nuo 1962 m. pradėjo dirbti Pasaulio sveikatos organizacijoje Nuo 1965 m. iki 1971 m. dirbo Etiopijos sostinėje Adis Abeboje įkurtoje Afrikos ekonomikos komisijoje. Būdamas 33 metų įstojo į Masačusetso technologijos institutą, kurį 1972 m. baigęs gavo magistro laipsnį. Nuo 1974 m. iki 1976 m. dirbo Ganos Turizmo direktoriumi. Nuo 1980 m. dirbo Jungtinių Tautų Pabėgėlių agentūroje (UNHCR) Ženevoje. 1983 m. pradėjo dirbti Jungtinių Tautų Sekretoriate Niujorke, vėliau – Jungtinių Tautų organizacijos generelinio sekretoriaus padėjėju keliose skirtingose pareigose.
Ilgos karjeros metu K. A. Ananui buvo skiriamos atsakingos užduotys. Po 1990 m. rugpjūtį įvykusios Irako intervencijos į Kuveitą buvo pasiųstas evakuoti 900 Jungtinių Tautų darbuotojų, derėtis, kad būtų paleisti Vakarų šalių įkaitai, ir padėti išspręsti pusės milijono Kuveite ir Irake klajojančių azijiečių problemos. 1996 m. gruodžio 17 d. Jungtinių Tautų Generalinė Asamblėja K. Ananą paskyrė naujuoju organizacijos Generaliniu sekretoriumi. K. A. Ananas – pirmasis JT Generalinis Sekretorius iš Afrikos ir vienintelis Jungtinių Tautų vadovas, karjeros laiptais į šį postą pakilęs iš Jungtinių Tautų darbuotojų aparato. 2005 m. kovo 21 d. Jungtinių Tautų Saugumo Tarybai pristatė raportą In Larger Freedom, kuriame pasisakė už Saugumo Tarybos plėtrą ir Jungtinių Tautų reformą. 2001 m. birželio 29 d. Jungtinių Tautų Generalinė Asamblėja patvirtino Saugumo Tarybos rekomendaciją skirti K. Ananą antrajai Generalinio sekretoriaus kadencijai. 2003 m. pasisakė prieš JAV intervenciją į Iraką. 2007 m. įkūrė nevyriausybinę organizaciją – K. Anano Fondą, kuris pasauliniu mastu siekia gerinti valdymą skirtingose šalyse, taip pat įtvirtinti taiką, plėtrą ir žmogaus teises. 2012 m. vasario 23 d. Jungtinės Tautos ir Arabų Lyga, siekdamos sustabdyti pilietinį karą šalyje, K. Ananą paskyrė specialiuoju pasiuntiniu Sirijai. Šiose pareigose K. Ananas pasiūlė šešių punktų taikos planą Sirijai. 2012 m. rugpjūčio 2 d. pareiškė atsistatydinąs iš šių pareigų dėl augančios militarizacijos šalyje ir tarptautinės bendruomenės vienybės, sprendžiant konfliktą, trūkumo.
Apdovanojimai
2001 m. gruodžio 10 d. Nobelio komitetas nusprendė Jungtinių Tautų organizaciją ir K. Ananą apdovanoti Nobelio taikos premija už indėlį stiprinant taiką pasaulyje. Daugelis šalių jam skyrė valstybinius apdovanojimus, K. Ananas yra kelių dešimčių pasaulio universitetų garbės daktaras.
Amerika
Amerika – sausumos masyvas tarp Ramiojo ir Atlanto vandenynų, dažniausiai įvardijamas kaip pasaulio dalis, kurią sudaro du žemynai: Šiaurės Amerika ir Pietų Amerika. Amerika apima taip pat ir Karibų jūros salas bei Grenlandiją, bet Islandija nelaikoma Amerikos dalimi dėl istorinių priežasčių.
Šnekamojoje kalboje Amerika dažnai reiškia tik Jungtines Amerikos Valstijas.
Geografija
Amerika iš šiaurės į pietus driekiasi 15 500 km. Plotas – 42,5 mln. km². Populiacija – 858 mln. (2002 m.). Abiejų žemynų vakariniu pakraščiu eina aukšti jauni kalnai – Kordiljeros, rytiniu kraštu – žemesni ir senesni kalnai. Žemynus supa Atlanto ir Ramusis vandenynai, juos jungia Panamos sąsmauka.
Istorija
Pirmieji žmonės pasiekė Ameriką per Beringo tiltą ~10 000 pr. m. e. Vikingai Amerikos krantus pasiekė X a., tačiau vėliau ryšiai nutrūko. Europiečių kolonizacija prasidėjo tik po Kolumbo kelionių. Ir Europiečiai čia pradėjo kurti savo kolonijas.
Etimologija
Pasaulio dalies pavadinimo kilmė susijusi su mūsų planetos geografinio pažinimo raida. Ji pavadinta pagal keliautoją Amerigą Vespučį. Pirmą kartą naujos europiečių atrastos žemės taip pavadintos 1507 metais, kai Martino Valdzemiulerio žemėlapyje jos pirmą kartą buvo pavaizduotos kaip atskiras sausumos masyvas.
Need for Speed: Most Wanted
Need for Speed: Most Wanted – devintasis kompiuterinių žaidimų serijos „Need for Speed“ žaidimas, sukurtas 2005 m. PlayStation 2, Xbox, Xbox 360, GameCube, Game Boy Advance, Nintendo DS, PlayStation Portable konsolėms, asmeniniams kompiuteriams ir mobiliesiems telefonams.
Apžvalga
thumb|left|„Need for Speed: Most Wanted“ žaidimo vaizdas „Need for Speed: Most Wanted“ yra „Need for Speed“ serijos žaidimas, kurio tikslas laimėti visas lenktynes, prizus ir tapti geriausiu miesto lenktynininku. Žaidime ryškiai pagerėjo grafikos ir detalių aspektai, garsas ir žaidimo garso takelis pasidarė solidesnis, padidėjo automobilių skaičius ir siužetas tapo spalvingesnis. Žaidimo siužetas prasideda, kai žaidimo pradžioje žaidėjas praranda savo automobilį, pralaimėjęs sukčiui lenktynininkui Razor, tada žaidimo žaidėjui su savo drauge Mia tenka lenktyniauti su 15 geriausių lenktynininkų Rockport City mieste ir grąžinti sau atgal savo automobilį. „Need for Speed: Most Wanted“ žaidime sugrįžo bėgimo nuo policijos režimas, kuriame labai įspūdingai perteikiamas režimo procesas, iš viso į gaudynes įsitraukti gali virš 20 policijos automobilių ir policijos sraigtasparnis, policija deda kelio spąstus ir barjerus, bėgant nuo policijos galima griauti restoranus ir degalines. Dar žaidime išliko seni „Need for Speed“ žaidimų režimai: circuit, drag race, sprint race ir knockout race. Žaidime atsirado galimybė pamatyti žaidėjo dokumentą „Rap Sheet“, kuriame parašyti geriausi lenktynių laikai, pasprukimai nuo policijos, gatvių iššūkiai, taktika ir technologijos. „Need for Speed: Most Wanted“ žaidime Rockport City miestas yra visiškai atviras lenktynėms, nuo industrinių rajonų iki miesto gyvenamųjų kvartalų.
Pagrindiniai veikėjai
„Need for Speed: Most Wanted“ žaidimo veikėjai visi yra žaidimo žaidėjo priešininkai, kurie kiekvienas turi savo reitingą „Blacklist“ sąraše. Žaidimo žaidėjo tikslas laimėti prieš visus šiuos lenktynininkus ir atgauti savo automobilį atgal.
Trasos
„Need for Speed: Most Wanted“ žaidime trasos nėra konkrečiai pavadintos, visos lenktynės vyksta Rockport City mieste, kuriame yra fermų, lygumų ir miškų regionai. Visos lenktynės vyksta dienos laikotarpiu.
Automobiliai
„Need for Speed: Most Wanted“ žaidime yra 39 sportiniai automobiliai:
Garso takelis
„Need for Speed: Most Wanted“ žaidimo muzikių kūrinių repertuaras:
Atpildas (Panevėžys)
Istorija
Leido UAB „Privatus seklys“. Tiražas 1995 m. – 15 300 egz., 1996 m. – 18 000 egz.
Vyr. redaktorius Alvydas Ulys.
Geografiniai atradimai Afrikoje
250px|thumb|Ekspedicija Afrikoje [[XIX amžius|XIX-XX a. sandūroje]]
Senieji laikai
Geriausiai žinoma ekspedicija į Puntą, esantį dabartinio Somalio pietuose, kuri vykdyta apie 1500 m. pr. m. e. Ekspedicija buvo prekybinė, kuria siekta įsigyti miros, dramblio kaulo ir kitų vertingų prekių. Manoma, kad tokios kelionės organizuotos ir dažniau. Kartais teigiama, kad Egipto pirkliai pasiekdavo ir dabartinio Mozambiko pietus.
945 m. pr. m. e. karaliaus Saliamono išsiųsta izraeliečių - finikiečių ekspedicija atrado Ofiro kraštą vakarinėje Afrikos pakrantėje. Ekspedicija parsivežė 200 kg aukso, brangios sandalo medienos ir brangakmenių.
Pietinė Afrikos pakrantė buvo žinoma egiptiečiams, taip pat dažnai lankoma finikiečių, kurie pirmieji išplaukė iš Viduržemio jūros baseino ir atrado vakarines Afrikos pakrantes. Apie 800 m. pr. m. e. finikiečiai atrado Madeiros ir Kanarų salas.
595 m. pr. m. e. finikiečiai apiplaukė Afrikos žemyną, o šią kelionę pakartojo portugalai tik po 2100 metų.
530 m. pr. m. e. graikas Euthymenes iš Masilijos pasiekė Senegalo pakrantę. 525 m. pr. m. e. kartaginietis Hanno pasiekė Gvinėjos pakrantes. Vėliau, I a. pr. m. e. iki ten nuplaukdavo ir romėnų pirkliai.
Šiaurės Afrika buvo žinoma žymiai geriau. Nuo Egipto Ptolemėjų dinastijos buvo žinomas Nilo vidurupis iki Abisinijos. 23 m. pr. m. e. romėnas Petronijus pasiekė Etiopijos sostinę Napatą esančią žemiau ketvirto slenksčio. Šiaurės Afrikoje romėnai įkūrė keturias provincijas: Mauretaniją, Numidiją, Kirenaiką ir Egiptą. 42 m. buvo atrasti Atlaso kalnai. 100 m. Julis Marternus pasiekė Čado ežerą.
Žymiausiam senovės geografui Ptolemėjui buvo žinoma Afrikos pakrantė iki Zanzibaro rytuose, taip pat informacija apie didžiuosius ežerus. Šią informaciją Ptolemėjus gavo iš graikų keliautojų.
Viduramžiai
Europiečių kontaktai su Afrika buvo palaikomi per Venecijos ir Genujos pirklių respublikas, kurios turėjo gerus ryšius su arabais. Iš jų Europą ir pasiekdavo žinios apie Afriką. Arabų žinias bandė patikrinti Angelo Dolaroto 1325–1329 m. ir Fra Mauro 1459 m., kurie nukeliavo iki Senegalo ir Nigerio, tačiau nieku nauju arabų žinių nepapildė. Manė, kad Nigeris ir Nilas yra ta pati upė. Tarp kitų pirklių kelionių šiaurės Afrikoje žinoma 1447 m. venecijiečio Malfonte kelionė, 1469 m. genujiečio Benedetto Dei kelione, kuria jis pasiekė Timbuktu miestą ant Nigerio upės. 1483 m. Timbuktu pasiekė ir portugalai. Genujiečiai pirmieji iš europiečių, kurie išplaukę iš Viduržemio jūros plaukiojo palei Šiaurės vakarų Afrikos pakrantę. 1312 m. Lanzarote iš naujo atrado Kanarų salas, o 1345 m. atrastos Madeiros salos.
1445 m. Lanzorate pasiekė Senegalo žiotis, o netrukus po to Luigi Cadamasto ir Antonio de Noli atrado Žaliojo kyšulio salas. 1483 m. Diogo Cão pasiekė Kongo žiotis. 1488 m. pabaigoje Bartalomėjus Diasas pasiekė pietinį Afrikos tašką – Gerosios Vilties kyšulį. Visi šie žygiai padėjo Vasko da Gamai apiplaukti Afriką 1497 m. Šis atradimas ne tik atvėrė naują puslapį Afrikos tyrinėjimuose, bet ir pradėjo naują epochą Europos civilizacijos istorijoje.
Afrikos tyrinėjimai Naujaisiais laikais (iki XIX a.)
right|thumb|150px|[[1550 m. Afrikos žemėlapis]] Afrikos apiplaukimas davė Afrikos tyrimams žemyno kontūrus. Tačiau ilgą laiką Afrika didelio susidomėjimo nekėlė. Vakarinėje žemyno pakrantėje Europos valstybės steigė prekybines faktorijas, kuriose buvo prekiaujama su čiabuviais. Iš afrikiečių daugiausia pirktas dramblio kaulas, auksas ir vergai. Daugiausia faktorijų buvo Gvinėjos pakrantėje, ten veikė portugalai, anglai, olandai, prancūzai, taip pat švedai ir brandenburgiečiai. Vėliau faktorijos steigtos ir kitose vietose – Senegale, Pietų Afrikoje (1650 m., olandai). Be šių prekybinių punktų pakrantėje didesnių geografinių atradimų nebuvo. Ekspedicijos į žemyno gilumą buvo retos ir atsitiktinės. Prancūzai, kurie įsitvirtino Senegalo žemupyje greičiausiai pasiekė Timbuktu. Buvo kelios ekspedicijos į Nilo aukštupį. 1746–1772 m. Gambijoje buvo botanikas Michel Adanson. 1768–1772 m. James Bruce tyrė Namibiją, Abisiniją. 1772–1775 Francois Levaillant tyrė Oranžo upės apylinkes.
thumb|left|250px|[[1812 m. Afrikos žemėlapis]]
Afrikos geografinių atradimų istorijoje persilaužimas įvyko 1788 m. Tuomet Londone įkurta African Association – Afrikos tyrimų draugija. Draugijos tikslas buvo geografiniai, gamtiniai, geologiniai ir etnografiniai tyrimai, galintys padėti britų prekybinei ekspansijai. Draugija vykdė planingą tyrimo darbą, organizavo ir rėmė atskiras tiriamasias ekspedicijas į Afrikos gilumą. Panašios organizacijos susikūrė ir kituose kraštuose. 1821 m. įkurta, o 1878 m. Afrikanische Gesellschaft. Šios draugijos užsiėmė sistemingu žemyno tyrimu.
Afrikos Draugijos organizuotos ekspedicijos per XIX a. ištyrė Nigerio ir Nilo ištakas, Didžiųjų ežerų regioną, Sacharą, Atlaso kalnus. Sacharos tyrimais daugiausia užsiėmė čia ekspansiją vykdę prancūzai. XX a. pradžioje tyrimams pradėti naudoti lėktuvai bei mechaninės transporto priemonės. Pietų Afrikos ir Zambezės baseino tyrimuose didžiausią įnašą padarė Deividas Livingstonas (David Livingstone). Ilgiausiai neištirta Afrikos dalis buvo Kongo upės regionas, taip ilgai tyrinėtojų dėmesio nesulaukė Rytų Afrika.
Didžiausia Afrikos sala – Madagaskaras buvo atrasta 1504 m. portugalų. Vėliau ja nelabai buvo domimasi. Retkarčiais į ją užklysdavo prancūzai. 1648 m. Etienne Flaucourt suorganizavo pirmąją tiriamąją salos ekspediciją. Tyrimai suintensyvėjo po Prancūzijos Rytų Indijos kompanijos įkūrimo 1664 m.
Pelkinis pelėnas
Pelkinis pelėnas arba vandeninis pelėnas (Microtus oeconomus) – vidutinio dydžio žiurkėninių (Cricetidae) šeimos graužikas. Kūnas 100-180 mm ilgio (apie 4 cm uodega), 40-55 g. svorio. Kailiukas beveik juodas, rudo atspalvio. Pilvas šiek tiek šviesesnis. Ausys trumpos. Uodegos apačia šviesesnė už viršutinę pusę. Uodega truputį ilgesnė negu kitų pelėnų, jos ilgis sudaro beveik pusę kūno ilgio. thumb|left|220px
Gyvena šiaurės Europoje ir Azijoje, šiaurės vakarų Amerikoje, įskaitant Aliaską, daugiausia tundroje arba drėgnose pievose, netoli vandens. Minta žolėmis, sėklomis. Aktyvūs visus metus.
Lietuvoje retesnis už kitus pelėnus. Aptinkamas drėgnose pievose, pelkių pakraščiuose, prie vandens telkinių, kur vešli augmenija (pvz., Dubysos regioninio parko pievos, Žuvinto biosferos rezervatas). Urvus kasa drėgnose vietose, kupstuose. Urvo anga plati, prie jos būna išmesta žemių krūvelė.
1452 m.
1452 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Vektorinė erdvė
right|thumb|Vektorinė erdvė yra rinkinys objektų, vadinamų [[vektorius|vektoriais, kurie gali būti sudedami arba galimas jų mastelio keitimas]] Vektorinė erdvė arba tiesinė erdvė – vektorių aibė su joje apibrėžtomis sudėties ir daugybos iš skaliarinio dydžio operacijomis, tenkinančiomis tam tikras, žemiau išvardintas aksiomas. Vektorinės erdvės yra pagrindiniai tiesinės algebros studijų objektai, naudojami matematikoje, moksle ir inžinerijoje.
1452 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Vektorinė erdvė
Pačios paprasčiausios vektorinės erdvės yra dvimatės arba trimatės Euklido erdvės. Šiose erdvėse vektoriai aprašomi skaičių poromis arba trejetais ir dažnai apibūdinami kaip geometriniai vektoriai, su dydžiu ir kryptimi, vaizduojami kaip strėlės. Šie vektoriai gali būti sudedami naudojant lygiagretainio taisyklę (vektorių sudėtis) arba dauginami iš sveikų skaičių. Šių operacijų metu geometrinių vektorių elgsena pasiūlo vektorių elgsenos modelį daug abstraktesnėse vektorių erdvėse, kurioms nėra būtina turėti geometrinę interpretaciją. Pavyzdžiui, (realūs) polinomai suformuoja vektorinę erdvę.
1452 m.
Mirtys
Nedatuota
Vektorinė erdvė
Formalus apibrėžimas
Tarkime, kad F yra laukas (pavyzdžiui, realieji arba kompleksiniai skaičiai), kurio elementai yra skaliarai.
Vektorinė erdvė virš lauko F yra toliau pateiktas aksiomas tenkinanti aibė V kartu su apibrėžtomis binarinėmis operacijomis:
Tiesinėje erdvėje galioja šios aksiomos:
Galima pažymėti, kad septintoji aksioma neteigia asociatyvumo, nes daugyba iš skaliaro (b v) ir skaliarų daugyba (ab) yra skirtingos operacijos.
Kai kurie šaltiniai įtraukia dar dvi aksiomas:
Tačiau paprastai laikoma, kad šios aksiomos yra numanomos iš operacijų apibrėžimų.
Elementarios savybės
Yra keletas savybių, kurios įrodomos naudojant minėtas aksiomas:
Loreta Burbaitė
Loreta Burbaitė (g. 1966 m. sausio 7 d. Radviliškyje) – Lietuvos bibliotekininkė.
Biografija
1984-1989 m. studijavo Vilniaus universitete. Nuo 1990 m. Šiaulių universiteto bibliotekos vyr. bibliotekininkė, 1996-2001 m. direktoriaus pavaduotoja, nuo 2001 m. bibliotekos direktorė. Stažavosi Švedijos (1997 m.), Norvegijos (1998 m.), Didžiosios Britanijos (1999 m., 2001 m.), Danijos (2000 m.) bibliotekose.
Paskelbė straipsnių miesto ir respublikinėje bibliotekinėje spaudoje. Dalyvavo tarptautinėse konferencijose: Helsinkis, Suomija, 2002 m., Berlynas, Vokietija, 2003 m., Buenos Airės, Argentina, 2004 m. ir kt. Europos Sąjungos Socialinio fondo projekto BIBLIOREG: Akademinė biblioteka kuria besimokantį regioną (2005-2007 m.) vadovė, ES SF projekto BIBLIONOVA: informacinių gebėjimų ir savarankiško mokymosi įgūdžių ugdymo metodo kūrimas ir išbandymas besimokančiame regione (2005-2007 m.) koordinatorė.
Lietuvos bibliotekininkų draugijos, Lietuvos akademinių bibliotekų direktorių asociacijos, Lietuvos mokslinių bibliotekų asociacijos narė. Bibliotekų tarybos prie Lietuvos Kultūros ministerijos narė.
LSO
LSO, Lso arba lso be taškų arba su taškais gali reikšti:
Moreira de Konegosas
Moreira de Konegosas – miestas šiaurės Portugalijoje, prie Gimarainso.
Anglijos futbolo varžybos 1916–1917 m.
Anglijos futbolo varžybos 1916–1917 m.
Pirmenybės
Regionų nugalėtojai:
Gravimetras
Gravimetras ( – sunkus,  – matuoju) – instrumentas santykiniam laisvo kritimo pagreičiui matuoti.
Mogeniai
Mogeniai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Milagainių. Augo Švėgždos kriaušė.
Gravimetras
Būna dinaminis ir statinis. Dinaminį (styginį) gravimetrą sudaro įtempta styga, kurios viršutinis galas pritvirtintas prie stovo, o prie apatinio prikabinta masė. Kai per styga esančią nuolatiniame magnetiniame lauke teka kintama elektros srovė, styga virpa. Virpesių dažnis lyginamas su etaloniniu generatoriaus dažniu – dažnių skirtumas atitinka atitinkamo laisvo kritimo pagreičio skirtumą skirtingose matavimo vietose. Statinis gravimetras yra tikslios spyruoklinės svarstyklės arba sukamosios svarstyklės, kuriomis laisvo kritimo pagreičio skirtumas apskaičiuojamas pagal apkrovos veikimo spyruoklės arba suslėgtų dujų elastinės jėgos (spyruoklinių svarstyklių), kvarcinio siūlo sukimo momento (sukamųjų svarstyklių) pokytį. Matuojama atramos ir tiriamajame taškuose (atramos taške pagreitis jau išmatuotas labai tiksliai). Lyginant gravimetro ataskaitas dviejuose ar keliuose žemės taškuose, apskaičiuojamas laisvo kritimo pagreičio kitimas.
Gravimetro parodymų vertės registruojamos optiniu fotoelektriniu, talpuminiu, indukciniu būdu. Yra specialių gravimetrų, kuriais matuojamas laisvo kritimo pagreitis laivuose (povandeniniuose, antvandeniniuose), šachtose, lėktuvuose. Gravimetro parodymai ilgainiui kinta (pvz., dėl atmosferos sąlygų kitimo), dėl to jis laikomas termostate arba turi kompensacines spyruokles. Antžeminių ir šachtinių gravimetrų tikslumas 0,01 mGal, jūros dugno 0,05 mGal, jūros laivų 0,5 mGal, aerogravimetrų 5 mGal.
Gravimetrai būna:
Pirmieji gravimetrai sukonstruoti apie 1930 metus.
Petras Baranauskas
Petras Baranauskas (1959 m. sausio 8 d. Šiauliai – 2010 m. sausio 1 d. Šiauliai) – Lietuvos pedagogas, Šiaulių miesto visuomenės veikėjas.
Biografija
Baigė Šiaulių miesto 9-ąją vidurinę mokyklą, studijavo Šiaulių pedagoginio instituto Fizikos fakultete.
Nuo 1981 m. Šiaulėnų vidurinės mokyklos, nuo 1986 m. – Šiaulių 16-os vidurinės mokyklos mokytojas, nuo 1990 m. rugsėjo mėn. mokyklos direktorius. Jo iniciatyva vidurinė mokykla tapo Šiaulių Saulėtekio gimnazija.
Aktyviai dalyvavo miesto ir šalies švietimo tobulinimo procese, įtraukė miesto ir mokyklos švietimo bendruomenę į tarptautinę, respublikinę ir miesto projektinę veiklą.
Rudaminos Kelias
Rudaminos Kelias – pietrytinė Vilniaus miesto dalis, esanti 5 km į vakarus nuo Nemėžio, rytinėje kelio, vedančio link Rudaminos, pašonėje.
Istorija
1996 m. prijungta iš Nemėžio apylinkės prie Vilniaus.
Bafi, vampyrų žudikė
Lietuvoje šis serialas buvo transliuotas TV3 ir TV6 kanalais.
Paupynis (Šilalė)
Paupynis – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Vytogalos. Aukščiausias kaimo taškas – 151,0 m virš jūros lygio.
Gamelanas
thumb|260px|Javiečių gamelanas
Gamelanas  – tradicinis muzikinis ansamblis, kilęs iš Javos ir Balio salų Indonezijoje, dabar populiarus visame Malajų salyne. Pagrindiniai gamelano instrumentai yra įvairūs mušamieji metalofonai, ksilofonai, gongai (gambangas, genderas, saronas, slentemas, bonangas, kedangas). Taip pat į ansamblį įeina ir styginiai bei pučiamieji instrumentai – rebabas, sulingas, kečapis, celempungas ir kt., kartais panaudojamas ir vokalas. Iš viso gamelaną sudaro tarp 10 ir 25 instrumentų.
Gamelano garsas polifoninis, dažnai pasitelkiama improvizacija. Gamelanas tradiciškai groja balete, teatro vaidinimuose (ypač lėlių teatre vajange), šokių festivalių metu, per šventes, ceremonijas. Paprastai gamelano kolektyvai būdavo kilę iš to paties kaimo, bet nuo XX a. pradėti kurti akademiniai gamelano kolektyvai.
Gamelano muzika kildinama dar iš ikibudistinio Javos laikotarpio. Gamelano bareljefai pavaizduoti ant VIII a. Borobuduro šventyklos. Labiausiai suklestėjo Madžapahito laikotarpiu (XIII–XVI a.).
Bonelis
Bonelis – ežeras pietų Lietuvoje, Lazdijų rajone, apie 5 km į pietryčius nuo Kučiūnų, Šilelio miške. Ežeras ovalo formos, ilgis iš šiaurės į pietus – 0,17 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 117,4 m. Krantai aukšti, apaugę medžiais, tik šiaurinis krantas žemesnis ir aplink jį plyti pievos, įsikūręs Brinių kaimo vienkiemis. Ežeras nenutekantis, priklauso Veisiejo ežero intako Zapsės baseinui.
Parkas
Istorija
Pasaulio kultūros istorijoje yra teigiama, jog vieni iš pirmųjų parko atsiradimo pradininkų yra Britanija I m. e. amžiuje. Vienas iš garsiausių pirmųjų parko tipų pavyzdžių - Fišburno romėnų rūmų parkas, kuris šiuo metu yra rekonstruotas. Parkams nebuvo vyraujanti pompastika ar sudėtingos geometrinės formos taip, kaip itališkųjų sodų pavyzdžiuose. Buvo stengiamasi kuo daugiau parkų įkurti prie gyvenamųjų pastatų. Nors paties parko projektas, nebuvo ypatingai simetriškas, įvairiai išvingiuoti pasivaikščiojimo takai, tačiau proporcingumas atsispindėjo gėlynuose. Juose vyravo darnumas ir atkartojimas, ypač populiarios žemos buksmedžių gyvatvorės, kurios skirdavo tuos žvyruotus pasivaikščiojimo takus. Tam, kad gyventojams būtų sukurtas privatumo jausmas iš gyvatvorių formavo nišas, kurios buvo puošiamos įvairiai: skulptūromis, lauko suoliukais ar urnomis.
Kitas parkų vystymosi etapas atėjo po reformacijos, kuris siejamas su Tiudorų dinastija (1485–1603 m.). Šiame laikotarpyje ypač išpopuliarėjo žemdirbystė ir gyvulininkystė. Natūralus aptvėrimas turimos žemės, tam kad įkurtų elnių ar galvijų ganyklas, suformavo pradžią kurti parkus ar sodus, net paprastiems gyventojams, kurie iki tol visiškai nenusimanė apie architektūrinius elementus. Parkas buvo ganėtinai uždaras, tą uždarumo jausmą formavo įvairios sienos, tvoros, gyvatvorės. Tiudorų dinastija (1485–1603 m.) pasauliui atnešė didelį indėlį. Siekiant žmonijai įnešti kažko naujo, pasekė Italijos pavyzdžiu formuojant parkus, kurie tapo savotiškai atskirti nuo pastato, įsivyravo viduramžiais prarastos linijos ir proporcingumas. Itališkųjų parkų pavyzdžiai: Haddon Hall (Derbišyre), Montacute House (Somersete).
XVIII amžius – XX a. vienas iš moderniausių laikotarpių parkų atžvilgiu. Tai klestėjimo laikotarpis, kuomet ne tik Italijoje ar Prancūzijoje vyrauja išskirtinio grožio parkai, tačiau ir Nyderlanduose, Vokietijoje taip pat ir Lietuvoje. Parkų kūrimui skiriamas itin kruopštus darbas, atsakingumas, kruopščiai išplanuojamos visos detalės. Parkuose įsivyrauja perspektyvos kartu su skulptūromis, erdvės akcentuotos klasikiniais ornamentais, takų linijos nėra griežtos,jos kaip tik tampa plastiškos, gėlynus jau pakeičia veja. Siekiama kuo daugiau sukurti natūralumo. Augalai sodinami laisva forma, o vandens tvenkiniai taip pat iš stačiakampio formos pereina prie natūralios. Parkas ne atskiriamas nuo pastato, o su juo susilieja. Šiuo laikotarpiu ypač išpopuliarėjo viešieji parkai.
miniatiūra|Gertrude Jekyll suprojektuotas uždarasis sodas
XX amžiuje ypač išpopuliarėjo daugiamečiai augalai ir jų spalvinė įvairovė. Daugiausia sodų ar parkų planavimas buvo paremtas spalvine schema. Įtakingiausio to laikmečio sodininkė laikoma Gertrude Jekyll, kuri sukūrė savotišką „Cottage garden“ tradiciją. Jos teigimu gyventojams didžiausias prioritetas turėtų būti parkas ar sodas, o tik po to pastatas.
Istoriniai parkai ir sodai
Istoriniai parkai ir sodai yra svarbūs tautos istorinės aplinkos ir kultūros paveldo elementai, atspindintys autentiškumą, stilistinių ir meninių bruožų sankaupą, būdingą atskiriems meno raidos laikotarpiams.
Renesanso stiliaus istorinių sodų kompozicijoje atsispindėjo renesansui būdinga žmogaus viršenybės gamtoje idėja. Sodo planas buvo geometrinis, simetriškas ar asimetrinis, turėjo dažniausiai vieną kompozicinę ašį, kuri rėmėsi į kompozicijos dominantę. Lygiagrečiai su pagrindiniu taku ir statmenai jam eidavo antraeiliai takai, kurie sudalydavo teritoriją dažniausiai į kvadratus ar stačiakampius. Šie kvadratai buvo puošiami karpytų medžių ir krūmų kompozicijomis. Puikiu renesanso stiliaus sodu garsėjo Lante vila.
Barokinio stiliaus istorinių sodų tikslas – pamėgdžioti gamtos sudėtingumą. Šie parkai buvo geometrinio suplanavimo, pabrėžtos ašinės kompozicijos, kurios branduolį sudarė rūmai ir priešais įrengta reprezentacinė aikštė su puošniais parteriais. Už rūmų vidinėje pusėje buvo įrengiama intymioji parko dalis, sudalinta į geometrinės formos sektorius, apsuptus reguliariai karpomų medžių gyvasienėmis ir krūmų gyvatvorėmis, kurių viduje kartais buvo išdėstyti žalieji kabinetai, labirintai.
Benito Villamarín stadionas
Estadio Benito Villamarín yra futbolo stadionas Sevilijoje, Ispanijoje. Namų rungtynes žaidžia Real Betis. Klubas nuo 1929 m. kovo 17 d. pradėjo žaisti Estadio Heliopolis stadione. 1958 m. stadionas buvo rekonstruotas. Pastatytos naujos, šiaurinė ir pietinė tribūnos. Kitos tribūnos buvo rekonstruotos 1981–1982 m., prieš pat XII pasaulio futbolo čempionatą. Stadione vyko dvi čempionato rungtynės.
2000 m. stadiono pavadinimas buvo pakeistas į Estadio Manuel Ruiz de Lopera, Manuela Ruiza de Lopery klubo savininko garbei. 2010 m. pervadintas į Estadio Benito Villamarín.
Parkas
Istoriniai parkai ir sodai
Romantizmo stiliaus istoriniuose soduose buvo siekiama perteikti natūralaus kraštovaizdžio grožį, išgauti tapybiškiausią gamtos kompoziciją, papuoštą ne tik antikinę, bet ir viduramžių architektūrą ir skulptūrą menančiais elementais (portikais, kolonomis, pilių bokštų ir pan.).
Masto ekonomija
Masto ekonomija – produkto vieneto savikainos mažėjimas, atsirandantis didinant produkcijos gamybos ar pardavimo mastą bei efektyvumą; gamybos sąnaudų mažėjimas augant gamybos mastui.
Parkas
Istoriniai parkai ir sodai
XIX a. antrojoje pusėje parkai pradėti kurti vadinamo eklektikos stiliumi. Juose buvo tęsiamos romantizmo parkų stiliaus tradicijos, siekiama imituoti praeities ar net suplakti kelių praeities epochų sodų ir parkų meno stilių bruožus. Šio stiliaus parkus Lietuvoje sukūrė prancūzų kraštovaizdžio architektas Édouard François André Palangoje, Užutrakyje, Trakų Vokėje ir Lentvaryje. XIX a. pabaigoje įsivyrauja modernizmo stiliaus istoriniai parkai, kurio svarbiausias principas – kurti naują stilių, atsiriboti nuo istorinių formų bei schemų.
Masto ekonomija
Didinant gaminamų gaminių ar teikiamų paslaugų kiekį pastoviosios, reklamos, tiriamosios, projektavimo išlaidos dalinamos iš didesnio produktų kiekio, kas mažina jų savikainą. Siekdami pasinaudoti masto ekonomija ūkio subjektai linkę jungtis. Jungiasi tiek individualia veikla užsiimantys asmenys, tiek įmonės, nors toks susijungimas dažnai apriboja jų savarankiškumą.
Parkas
Nacionaliniai parkai
Nacionaliniai parkai – tai valstybės saugomos teritorijos su konkrečiam kraštui būdingu kraštovaizdžiu, gyvenvietėmis, kultūros vertybėmis. Tai teritorijos, skirtos nacionalinės svarbos gamtiniam ir kultūriniam kraštovaizdžiui saugoti ir tvarkyti.
Pirmasis nacionalinis parkas buvo įkurtas Jungtinėse Amerikos Valstijose, Šiaurės Amerikoje, nes čia per kelis šimtus metų nuo pirmųjų europiečių pasirodymo milžiniški miškų plotai buvo iškirsti, išdeginti, o stepės ir pusdykumės išartos. Beatodairiškas gamtos alinimas ir niokojimas padarė didžiulę žalą Šiaurės Amerikos gamtai. Susiklosčiusi padėtis paskatino amerikiečius susirūpinti gamtosauga: priimti įstatymus, draudžiančius arba ribojančius žmonių ūkinę veiklą gražiausiuose gamtos kampeliuose. Iš pradžių priimta įstatymų draudžiančių kai kuriose teritorijose apsigyventi, dirbti arba parduoti žemę. Ilgai rūpintasi išsaugoti tik miškus. Vėliau imta saugoti retas bei nykstančias gyvūnų rūšis, įspūdingus ugnikalnių, ežerų, upių kraštovaizdžius. Pirmas nacionalinis parkas vadinosi Jeloustono nacionalinis parkas.
Masto ekonomija
Gali susiformuoti ir neigiama masto ekonomija, kai vidutinės įmonės išlaidos, itin išaugus gamybos mastui, tampa didesnės, nei tam tikras kritinis lygis ir gamybos valdymas tampa labai sudėtingas.
Parkas
Nacionaliniai parkai
Nacionaliniuose parkuose taip pat skatinamas ir pažintinis turizmas, siekiama lankytojus susipažindinti su gamtos bei kultūros vertybėmis. Žmonių veiklos tokiuose parkuose yra ribojamos, kruopščiai derinamos su gamtos apsauga. Lietuvoje yra iš viso 5 nacionaliniai parkai: Aukštaitijos nacionalinis parkas, Žemaitijos nacionalinis parkas, Dzūkijos nacionalinis parkas, Kuršių nerijos nacionalinis parkas ir Trakų istorinis nacionalinis parkas.
Regioniniai parkai
Apskritai bendra pasaulinė kraštotvarkinė regioninių parkų įvairovė gana didelė ir apima šias jų rūšis bei porūšius:
Tokia ar panaši kompleksinė regioninių parkų samprata paprastai būdinga išsivysčiusioms valstybėms, pasižyminčioms aukštu kraštovaizdžio sukultūrinimo laipsniu.
Miestų parkai
miniatiūra|[[Salantai|Salantų miesto parkas po rekonstrukcijos 2014 m.]] Miesto parkai – tai ne tik svarbiausi architektūriniai, urbanistiniai ar gamtiniai elementai miestams, bet ir vietos, kuriose vyksta reikšmingiausi miesto gyvenimo įvykiai – šventiniai renginiai, minėjimai, kiti visuomenės susibūrimai, taip pat jos naudojamos trumpalaikiam gyventojų poilsiui, bendravimui, susitikimams ir pan. Miestų parkų planavimas, funkcinių zonų ar atskirų elementų išdėstymas, visų pirma priklauso nuo pagrindinių mieste vyraujančių funkcijų. Poilsio zonai daugiausia atsižvelgiama į natūralumą, natūralias detales, stengiamasi kuo paprastesnius augalus taikyti. Miesto centruose įsikūrusioms aikštėms priešingai skiriama daugiau dėmesio. Taikomi puošnesni augalai, įrenginėjami fontanai ar skulptūros žmonių, miesto pagerbimui.
Miesto parkų įranga – tai dangos, meniniai elementai, skulptūros, fontanai, suolai, stendai ir kiti, kurie tam tikru mastu atspindi miesto parkų funkcijas (reprezentacinę, rekreacinę, visuomeninę ir pan.). Parkų želdinius dažnai sudaro vejos, gėlynai, medžiai, krūmai, gyvatvorės, vijokliai.
Žalvariai
Žalvariai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, prie kelio. Veikia biblioteka, buvęs Žalvarių dvaras, iki 2008 m. veikė Žalvarių pagrindinė mokykla. Į pietus nuo kaimo telkšo Grabuostas, kurio saloje (užima 13,8 ha) įsikūręs kempingas „Obuolių sala“. 1 km į šiaurės rytus stovi Gailiūnų sentikių cerkvė.
Augalų rūšių, įrašytų į Raudonąją knygą, augavietė
right|200px|thumb|Cedrono upelis, tekantis per augavietę Augalų rūšių, įrašytų į Raudonąją knygą, augavietė – botaninis gamtos paveldo objektas, esantis Vilniaus miesto šiaurinėje dalyje, Baltupiuose, tarp Geležinio Vilko gatvės (plento ) ir Cedrono tvenkinio.
Augavietės teritorija driekiasi giliame miškingame Cedrono upelio slėnyje, ribojasi iš vakarų pusės su plentu, iš rytų – su tvenkiniu, Naujakiemio gatve, užimdama 4,15 ha plotą. Augalinę dangą sudaro plačialapių miškas su įvairiarūše žoline danga, pavieniai seni ąžuolai upelio pakrantėse ir šlaituose. Auga rūšys, įrašytos į Lietuvos raudonąją knygą (plačialapis begalis, dėmėtoji gegūnė, miškinė monažolė (pastaroji – objekto sukūrimo metu; nuo 2019 m. nebeįtraukta į Lietuvos raudonąją knygą)). Siekiant išsaugoti šias retas augalų rūšis, jų augavietė paskelbta saugoma Vilniaus miesto tarybos 1996 m. gegužės 29 d. sprendimu Nr. 129.
Bloškiai
Bloškiai – buvęs viensėdis Radviliškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Šiaulėnų.
Sūri lakrica
thumb|Salmiaki saldainiai thumb|Šokoladiniai saldainiai su salmiaki įdaru
Sūri lakrica arba salmiaki – lakricos rūšis su salmiaki įdaru. Šis konditerinis gaminys dažnas Šiaurės šalyse, Beniliukso šalyse, Šiaurės Vokietijoje, taip pat Nyderlanduose, Baltijos šalyse.
Amonio chloridas sūriai lakricai suteikia kandų, sūrų skonį, kuris apibūdinamas kaip „nutirpinantis liežuvį“ ir „beveik geliantis“. Sūri lakrica yra išskirtinio skonio, prie kurio reikia priprasti, todėl žmonėms nepažįstantiems amonio chlorido skonio sūri lakrica gali būti fiziškai neįveikiama. Sūri lakrica dažniausiai yra juodos arba tamsiai rudos spalvos, rečiau – baltos, pilkos, gali būti minkšta arba kieta ar trapi. Augalinė anglis šiame produkte naudojama kaip dažiklis. Sūri lakrica naudojama kaip skoninė sudedamoji dalis kituose produktuose, kaip leduose ar alkoholiniuose gėrimuose.
Istorija
thumb|left|200px|Amonio chloridas sūriai lakricai suteikia išskirtinį skonį Žodis salmiak arba salmiakki kildinamas iš lotynų kalbos žodžio sal ammoniacus, reiškiančio „Amono druska“. „Amonas“ minimas todėl, kad senovės graikai amonio chloridą aptiko Amono šventykloje, Sivos oazėje. Žodis amoniakas yra tos pačios kilmės. Amonio chloridas buvo naudojamas kaip atsikosėjimą lengvinantis vaistas. Suomių rašytojas Jukas Anala (suom. Jukka Annala) teigia, jog sūri lakrica buvo pradėta gaminti vaistinėse, kaip vaistas nuo kosulio. Kur ir kada pirmą kartą buvo sujungta lakrica ir amonio chloridas, norint išgauti sūrią lakricą, neaišku, tačiau jau 1930 m. ji buvo pardavinėjama Suomijoje ir Norvegijoje kaip saldumynas.
Rūšys
Skirtingose kalbose sūri lakrica vaidinama „salmiaki lakrica“ (SV salmiaklakrits), arba tiesiog „sūri lakrica“. Sūri lakrica dažniausiai yra juodos arba tamsiai rudos spalvos, rečiau – baltos, pilkos, gali būti minkšta arba kieta ar trapi. Augalinė anglis šiame produkte naudojama kaip dažiklis. Be amonio chlorido į sūrią lakricą dedama ir kitų stiprių skoninių medžiagų, kaip valgomoji druska ar pipirai, kaip turkiškų pipirų saldainiuose. Vokietijoje yra sūrios lakricos rūšis, kuri, norint suteikti sidabrinį atspalvį, apibarstoma metalo pudra, nuo jos saldainis tampa laidus elektrai. Dažniausiai sūrios lakricos saldainiai gaminami deimanto formos. Deimanto forma sūrios lakricos saldainiams yra tokia tipinė, jog suomių kalboje žodis „salmiakki“ kartais gali reikšti deimanto formą, o ne patį saldainį.
Kitas pritaikymas
Sūrios lakricos skonio būna ne tik saldainiai, tačiau ir degtinė, šokoladas, samanė, ledai, kolos gėrimai, švediškas uostomasis tabakas (snusas), ir netgi mėsa.