cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vitenbergas (Ylavos apskritis)
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas, nuo 1874 m. Gesavos valsčiaus kaimas, nuo 1930 m. gegužės 28 d. Vitenbergo valsčiaus centras. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Nivenskojės apylinkės (Нивенский cовет) centras.
Apylinkė
Nivenskojės apylinkės teritorijoje buvo šios gyvenvietės:
Patriarchatas (bažnyčia)
Patriarchatas - patriarcho jurisdikcija, patriarcho valdžia arba institucija. Patriarcho valdoma sritis vadinama patriarchija.
Šiuo atveju patriarchas yra vienas iš bažnyčios vadovų:
1054 metais suskilus krikščioniškai bažnyčiai į Vakarų ir Rytų bažnyčias, Romos katalikų bažnyčios bei Rytų stačiatikių bažnyčios sudarė savo atskirus patriarchatus.
Etimologija
Viduramžių lotynų kalbos žodis patriarchatus kilęs iš vėlyvosios lotynų kalbos žodžio patriarcha 'patriarchas' + lotyniškos priesagos -atus. kilęs iš gr. patriarchēs, o šis iš patria 'linija, kilmė, klanas, šeima' (šis iš pater 'tėvas') + archos 'valdytojas'.
Chodorkai
Chodorkai – nausėdija Lenkijos šiaurės rytuose, Račkų valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Socialistinis moterų internacionalas
Socialistinis Moterų Internacionalas (SIW, :, pranc.: L'Internationale socialiste des Femmes, :) – tarptautinė moterų organizacija.
Įkurtas 1978 m. vietoje 1948–1954 m. veikusio Tarptautinio moterų socialisčių komiteto ir 1955–1978 m. veikusios Tarptautinės moterų socialdemokračių tarybos. Jungia 69 partijas, Socialistų Internacionalo (SI) nares.
Elena Balsiukaitė-Brazdžiūnienė
Elena Balsiukaitė-Brazdžiūnienė (g. 1958 m. kovo 4 d. Kaune) – Lietuvos tapytoja ir pedagogė iš Vilijampolės Kaune.
Socialistinis moterų internacionalas
Pagrindiniai siekiai išdėstyti 1983 m. ir 1986 m. „Veiksmų programose“. Siekia lygių galimybių ir lygių teisių visose sferose, moterų užimtumo padidinimo, lygaus atlyginimo, moterų padėties šeimose padidinimo. Kontroliuoja, kaip laikomasi tarptautinių sutarčių ir koncepcijų moterų klausimu. Rengia SI dokumentus apie moterų problemas, siekia didesnio moterų dalyvavimo visose politinėse institucijose. SIW iniciatyva 1976–1985 metai buvo paskelbti „moterų dešimtmečiu“.
Elena Balsiukaitė-Brazdžiūnienė
Biografija
1958 gimė Žaliakalnyje, bet netrukus finansininkas Pranas Balsiukas ir provizorė Elena Kaktaitė Balsiukienė su dukra Elena ir sūnumi Rimantu persikraustė gyventi į Vilijampolę.
1965–1974 mokėsi Kauno 24-oje vidurinėje mokykloje (dabar Kauno Jono ir Petro Vileišių pagrindinė mokykla).
1974–1978 studijavo tuometiniame Kauno Stepo Žuko taikomosios dailės technikume (dabar Kauno kolegijos Justino Vienožinskio menų fakultetas). Įsimintiniausi užsiėmimai vyko per pamokas, kurias vedė Andrikienė, Irena Kapočiūnienė, Anicetas Nemčinskas, Romualdas Stankevičius, Andrius Valius, Alfonsas Vilpišauskas. Tuo metu Technikume studijavo ir Vytautas Dubauskas, Henrikas Čerapas, Jonas Gasiūnas, Rimvidas Jankauskas-Kampas (1957–1993), Eimutis Markūnas, Ričardas Nemeikšis, Vytautas Tamoliūnas (1955–2009). Elena baigė meninio audimo specialybę su diplominiu darbu pintinių juostų kolekcija (vadovė Jadvyga Sičiūnaitė-Nikšienė). Tapybą atrado ir ją pasirinko savo kūrybinei veiklai studijų Technikume metu senajame Žaliakalnyje.
Socialistinis moterų internacionalas
SIW narė yra ir Lietuvos socialdemokračių moterų sąjunga.
Elena Balsiukaitė-Brazdžiūnienė
Biografija
Pagal sovietinę užimtumo politiką Elena buvo paskirta dirbti į Kauno tekstilės ir galanterijos fabriką „Kaspinas“ dailininke-išpildytoja. Gavusi iš „Kaspino“ sutikimą ir leidimą iš Lietuvos SSR Lengvosios pramonės ministerijos neatidirbti fabrike privalomų trejų metų, ji 1978 rudenį pradėjo vadovauti Kauno J. Janonio popieriaus fabriko vaikų dailės būreliui.
1981–1989 studijavo tuometinio Lietuvos SSR valstybinio dailės instituto tapybos katedroje (dabar Vilniaus dailės akademija) pas Kęstutį Milkevičių (1953–2009), Kostą Dereškevičių, Joną Čeponį (1926–2003), Sofiją Veiverytę (1926–2009) ir Augustiną Savicką (1919–2012). Kartu tapybą studijavo Aušra Andziulytė, Aušra Barzdukaitė-Vaitkūnienė, H. Čarapas, Jonas Gasiūnas, R. Jankauskas-Kampas. Likus trims mėnesiams iki diplominio darbo gynimo 1988 buvo pašalinta iš VDI studentų už nusirašinėjimą per mokslinio komunizmo valstybinį egzaminą ir sovietiniam studentui nederantį elgesį. Po metų buvo leista grįžti į Institutą ir jį baigti; tuo metu mokslinio komunizmo disciplinos mokymo programoje jau nebebuvo. Elenos diplominis darbas – triptikas „Rugsėjis“ (vadovas A. Savickas).
Iš karto po VDI baigimo Elena grįžo į Kauną 1989. Prievolė pagal valstybės nurodymą atidirbti konkrečioje įmonėje ar įstaigoje tais metais jau buvo panaikinta, ir tapytoja greta kūrybinio darbo pasirinko mokytojauti Keturmetėje vaikų dailės mokykloje (dabar Kauno Antano Martinaičio dailės mokykla), kuri vos prieš metus buvo persikėlus iš Aukštaičių gatvės Žaliakalnyje į erdvias patalpas šv. Gertrūdos gatvėje Senamiestyje. Nuo 1999 iki 2015 tapytoja dirbo A. Martinaičio dailės mokyklos direktoriaus pavaduotoja, nuo 2015 ten tęsia dailės pedagogo darbą.
Autorė savo savarankiškos tapytojos ir menininkės veiklos pradžią sieja su 1990, nors pirmoji paroda, kurioje jai teko dalyvauti ne kaip studentei, bet kaip menininkei buvo 1989 vykusi jaunųjų tapytojų darbų paroda Nacionalinio M. K. Čiurlionio dailės muziejaus Paveikslų galerijoje Kaune. 1990 Kauno menininkų namų ekspozicijų salėje įvyko pirmoji personalinė paroda emblematiniu pavadinimu „Tapyba“. Tais pačiais metais tapytoja dalyvavo ir pirmoje savo grupinėje parodoje „Keturios“, kurią suorganizavo ką tik įsiteigusi keturių moterų tapytojų grupė „Keturios“ (Aušra Andziulytė, Elena Balsiukaitė-Brazdžiūnienė, Aušra Barzdukaitė-Vaitkūnienė ir Judita Budriūnaitė) menotyrininkės Rasos Andriušytės-Žukienės bute Kaune. Netrukus, 1991 ir 1992, autorės darbai buvo įtraukti į tarptautines grupines parodas Hamburge (Vokietija) ir Kopenhagoje (Danija). Paroda Kopenhagos „Galleri 2112“ autorei buvo ir pirmoji kelionė į taip vadintą kapitalistinį užsienį, pirmoji galimybė pamatyti tokių tuo metu jau pripažintų meistrų kaip Georgo Baselitzo ar Anselmo Kieferio darbų originalus. Nuo 1990 autorė yra surengusi daugiau nei tris dešimtis personalinių parodų, dalyvavusi daugiau kaip 80 grupinių parodų Lietuvoje ir užsienyje.
Buvo 1990–2001 veikusios grupės „Keturios“ (Aušra Andziulytė, Elena Balsiukaitė-Brazdžiūnienė, Aušra Barzdukaitė-Vaitkūnienė ir Judita Budriūnaitė) narė.
Nuo 1992 yra Lietuvos dailininkų sąjungos Kauno skyriaus narė.
Gyvena Vilijampolėje.
Kūriniai kolekcijose
Elenos Balsiukaitės-Brazdžiūnienės darbų yra įsigiję Nacionalinis M. K. Čiurlionio dailės muziejus, Modernaus meno centras, privatūs kolekcininkai Lietuvoje, Danijoje, Norvegijoje, Suomijoje ir Vokietijoje.
Personalinės parodos
2015 - "Persona. Tapyba, fotografija", Kauno pedagogų kvalifikacijos centras, Kaunas.
2014 – „Varnų bažnyčia“, galerija „Meno niša“, Vilnius.
2014 – „Tapybos paroda“, "Parko galerija", Kaunas.
Andrius III
Andrius III Venecijietis (arba Andrašis III,, , , apie 1265 m. Venecija – 1301 m. sausio 14 d. Buda) – 1290-1301 m. Vengrijos karalius.
Biografija
thumb|left|Tomazina Morozini su sūnumi Andriumi Kilęs iš Arpadų dinastijos, paskutinis šios dinastijos karalius. Tėvas Vengrijos karaliaus Andriaus II ir Beatričės d’Estė sūnus Steponas. Motina Venecijos patricijaus duktė Tomazina Morozini.
Elena Balsiukaitė-Brazdžiūnienė
Personalinės parodos
2014 – „Aš esu daktaras Meilė„, parodų salės „Titanikas“, Vilnius.
Andrius III
Šeima
1290 m. rugsėjo 24 d. vedė. Žmona Fenena iš Kujavijos (1276-1295 m.). Jiems gimė duktė Elžbieta (1292–1338 m.), dominikonų vienuolė.
Elena Balsiukaitė-Brazdžiūnienė
Personalinės parodos
2013 – „Aš esu daktaras Meilė“, Kauno paveikslų galerija, Kaunas.
2013 – „Tapyba“, Kauno kolegijos Justino Vienožinskio menų fakulteto galerija, Kaunas.
Andrius III
Šeima
Antroji žmona (vedė 1296 m. vasario 13 d.) Austrijos kunigaikščio Alberto I Austro duktė Agnesė (1281-1364 m.). Su ja vaikų neturėjo.
Elena Balsiukaitė-Brazdžiūnienė
Personalinės parodos
2011 – „Dedikacijos“, galerija „Meno niša“ , Vilnius.
Andrius III
Valdymas
thumb|left|Andriaus III antspaudas Karaliumi tapo įveikęs popiežiaus Mikalojaus IV remiamą Karolį Martelį Anžu. 1291 sumušė kito pretendento, Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Rudolfo I sūnaus Albrechto, kariuomenę. Dar labiau išplėtė didikų privilegijas.
VDR futbolo varžybos 1959 m.
VDR futbolo varžybos 1959 m.
Elena Balsiukaitė-Brazdžiūnienė
Personalinės parodos
2010 – „Formalūs–neformalūs“, A. Žmuidzinavičiaus kūrinių ir rinkinių muziejus, Kaunas.
2010 – „About Them“, NBgallery, Roskildė, Danija.
2010 – Projekto „Apie juos“ fotografijų paroda, Kauno kultūros ir meno dienos Porto mieste, Portugalija.
2010 – „P. S.“, galerija „Suflerio būdelė“, Kaunas.
2008 – „Apie juos“, interaktyvus projektas, Parodų rūmai, Klaipėda.
2008 – „Paroda Nr. 20“, galerija „Balta“, Kaunas.
2007 – Personalinė paroda, skirta galerijos „Meno parkas“ 10-mečiui, galerija „Arka“, Vilnius.
2006 – „XXL“, Žemaitkiemio dvaras, Babtai.
2006 – „XXL“, galerija „XX“, Panevėžys.
2006 – Tapyba, Tartu, Estija.
2006 – „Vasaros sąsiuvinis“, galerija „Sofa“, Druskininkai.
2006 – „Susitikimas Nr.2“, galerija „Baroti“, Klaipėda.
2005 – „Minus 14“, galerija „Meno niša“ , Vilnius.
2005 – „Apie tai“, galerija „Meno parkas“, Kaunas.
2003 – „D.S.“, galerija „Kairė – Dešinė“, Vilnius.
2003 – „Smėlio paveikslai“, „Vėtrungių“ galerija, Juodkrantė.
2002 – „Šančių grožybės“, galerija „O11“, Vilnius.
2002 – „Šančių grožybės ir kt.“, galerija „Baroti“, Klaipėda.
2001 – „Autorekonstrukcijos“, Kauno paveikslų galerija.
1997 – „Dedikacijos“, „Eglės“ galerija, Kaunas.
1997 – Piešiniai, Kauno paveikslų galerija.
1994 – Tapybos ir grafikos paroda, galerija „AL“, Kaunas.
1992 – „13 monotipijų“, Kauno menininkų namai.
1990 – „Tapyba“, Kauno menininkų namai.
Grupinės parodos
2015 - "Akių mankšta", V. Kudirkos viešosios bibliotekos Aušros skyrius, Žaliakalnio seniūnija, Kauno kolegijos Just.Vienožinskio menų fakultetas, Lietuvos Respublikos Seimas.
2015 - "Kelias ir šviesa", galerija "Parko galerija", Kaunas.
2015 - Tapybos festivalis „Kartos XY.Z?“, Kauno paveikslų galerija, Kaunas.
2015 - Tarptautinė šiuolaikinio meno mugė ARTVILNIUS'13, Parodų centras LITEXPO, Vilnius.
2015 – „Geriausias metų kūrinys 2014“, Kauno paveikslų galerija, Kaunas.
2014 – „NordArt 2014“, parodų centras „Kunstwerk Carlshütte“, Büdelsdorf, Vokietija.
2014 – „Spiečius“, galerija „RA“, Vilnius, Lietuva.
2014 – „Lietuviai ateina“, galerija Salling, Roslev, Danija.
2013 – „Pirma“, galerija „Meno forma“, Kaunas.
2013 – Rusnės tapybos pleneras, Rusnė, Lietuva.
2013 – „Geriausias metų kūrinys 2012„, Kauno paveikslų galerija, Kaunas.
2012 – „Duetai“ (su Aušra Barzdukaite-Vaitkūniene), galerija „Aukso pjūvis“, Kaunas.
2011 – „Rudens salonas“, galerija „Meno parkas“, Kaunas.
2011 – Tarptautinis meno festivalis „Kaunas mene/Institucijos. Menininkai. Projektai“, interaktyvus projektas „Dialogai-2“, galerija „Meno parkas“, Kaunas.
2010 – Lietuvos menininkių paroda, Galerie Januare. V, Bochumas, Vokietija.
2010 – Paroda, skirta Lietuvos nacionalinio dramos teatro 70-mečiui, LNDT, Vilnius.
2009 – Kauno meno bienalė „Textile’09“, interaktyvus projektas „Mazgas“, Kauno paveikslų galerija, Kaunas.
2009 – „Kaunas mene: Kontekstai“, galerija „Meno parkas“, Kaunas.
2009 – Tarptautinė šiuolaikinio meno mugė ARTVILNIUS’09“, Parodų centras LITEXPO, Vilnius.
2008 – „Dvaro erdvė“, Bikuškio dvaro tapytojų plenero paroda, Bikuškis.
2008 – „Red Lines 08“, tarptautinis „Idias Emergentes“ projektas, Portas, Portugalija.
2008 – „Kaunas: šiapus tapybos“, galerija „Meno parkas“, Kaunas.
2008 – „Kaunas mene: kontekstai“, Ryšių istorijos muziejus, Kaunas.
2007 – „Geriausias metų kūrinys“, Kauno paveikslų galerija, Kaunas.
2007 – „Raigardas“, tapytojų plenero paroda, galerija „Arka“, Vilnius.
2007 – „Šiuolaikinis menas iš Lietuvos“, Thyssen Krup plieno gamyklos parodinės erdvės, Duisburgas, Vokietija.
2007 – Tapybos bienalė „Nostalgija“, „Linkime pasveikti“, Parodų rūmai, Klaipėda.
2007 – „Menas + Menas bendrauti. Fotointencijos“, Kauno paveikslų galerija, Kaunas.
2006 – „Dvaro erdvė“, Bikuškio dvaro tapytojų pleneras, Bikuškis.
2006 – „Raigardas“, tapytojų plenero paroda, K. Jonyno namai, Druskininkai.
2006 – „Neo popmenas lietuviškai“, klubas „Intro“, Vilnius.
2006 – „Ultima ratio“, galerija „Meno parkas“, Kaunas.
2006 – „Erdvių metafizika“,Tbilisis, Gruzija.
2005 – „Atvirlaiškis“, galerija „Meno parkas“, Kaunas.
2005 – Šiaulių ir Kauno dailininkų paroda, Šiaulių dailės galerija.
2005 – „Portreto formate“, XII tapybos pleneras, skirtas A. Samuoliui atminti, galerija „Meno parkas“, Kaunas.
2005 – „Gyvoji grafika“, tarptautinė akcija „Muziejų naktis“, M.Žilinsko dailės galerija, Kaunas.
2005 – „Textile 05“, M.Žilinsko dailės galerija, Kaunas.
2005 – „Lohn der Arbeit“, Vakarų Reino Vestfalijos dailininkų sąjungos paroda, Hernas, Vokietija.
2004 – „Nepakeliama realybė“, galerija „Meno parkas“, Kaunas.
2004 – Didžioji galerija naujoje Vilniaus savivaldybėje, Vilnius.
2004 – „Būk ramus„, grupės „Keturios“ paroda, Kauno paveikslų galerija.
2004 – „Private view“, tarptautinis menininkų simpoziumas „Hidden Dimensions“, Westbury farm studios, Mylton Keinis, Anglija.
2004 – „Figūros ir portretai XI a.“, projektas „Kaunas, Vilnius, Krokuva„, Rostworowskio galerija, Krokuva, Lenkija.
2003 – „Geriausias metų kūrinys„, Kauno paveikslų galerija.
2003 – „Menas + Menas bendrauti. Tapyba“, Kauno paveikslų galerija.
2003 – „Objektas tapybai“, X tarptautinis tapybos pleneras, skirtas A. Samuoliui atminti, galerija „Meno parkas“, Kaunas.
2003 – „Kaunas, Vilnius, Krokuva“, galerija „Arka„, Vilnius.
2003 – „Dipolis“, Bikuškio dvaro tapytojų pleneras, Vilniaus rotušė.
2003 – „Tapyba šiandien„, galerija „Meno parkas“, Kaunas.
2003 – „Koloristinė lietuvių tapyba“ („Inspired Explosions“), Ditrichseno muziejus, Helsinkis, Suomija.
2003 – „Kolorizmas lietuvių tapyboje„, galerija „Maldis“, Vilnius.
2002 – „Ars longa, vita brevis“, galerija „Meno parkas“, Kaunas.
2002 – „Tarp dviejų pasaulių„, Chapelle des Penitents, Aniane, Prancūzija.
2002 – „Takako Saito ir Lietuvos menininkai“, Kauno paveikslų galerija.
2002 – „Pro šypsenas„, galerija „Arka“, Vilnius.
2002 – Personalinis tapybos pleneras „Pavasaris Benediktinių gatvėje„. Kaunas.
2001 – „Tradicija ir ateitis“, ŠMC, Vilnius.
2001 – „Autoportretas. Aš menininkas„, Dailininkų sąjungos galerija, Kaunas.
2001 – „Tradicija šiandien“, Vasby Kunsthal, Vasby, Suomija.
2001 – „Ars Baltica„, Kapovogur muziejus, Kapovogors, Islandija.
2001 – „4 x 10“, grupės „Keturios“ paroda, Kauno paveikslų galerija.
2001 – „Fluxus-pašto menas„, Kauno paveikslų galerija.
2001 – Projektas „Kaunas-Krokuva“, D.Rostworowskio galerija, Krokuva, Lenkija.
2000 – Tarptautinė menininko knygos bienalė, „Apokalipsė“, galerija „Arka“, Vilnius.
2000 – „Paskutinis XX a. haiku„, Dailininkų sąjungos galerija, Kaunas.
1999 – „Geriausias metų kūrinys 1998„, Kauno paveikslų galerija.
1998 – „Mintis, informacija, civilizacija“, Kauno paveikslų galerija.
1998 – „Tas pats, pats tas„, Kauno paveikslų galerija.
1998 – „Šiuolaikinė dailė iš Kauno: Lūžio karta“, Galerija „Fjosangersamlingene„, Bergenas, Norvegija.
1998 – „Tobulas paveikslas“, Lietuvos menininkų namai, Vilnius.
1997 – „Europos tiltai“, galerija „Zameček“, Pšibramas, Čekija.
1997 – „Mėlyna„, „Eglės“ galerija, Kaunas.
Belgijos vėliava
thumb|200px|[[Vaizdas:FIAV_011000.svg|20px Valstybinė Belgijos vėliava, pločio ir ilgio santykis 13:15]] thumb|[[Vaizdas:FIAV_100100.svg|20px Tautinė Belgijos vėliava, pločio ir ilgio santykis 2:3]] right|thumb|[[Vaizdas:FIAV 000001.svg|23px Karinė jūrų vėliava]] right|thumb|[[Vaizdas:FIAV 000010.svg|23px Valstybinių laivų vėliava]] thumb|[[Vaizdas:FIAV historical.png 1830 m. trispalvė]]
Elena Balsiukaitė-Brazdžiūnienė
Grupinės parodos
1996 – „2,5 litrai oro„, grupės „Keturios“ paroda, Kauno paveikslų galerija.
1996 – „9 iš Lietuvos“, galerija „2112“, Kopenhaga, Danija.
Belizo vėliava
thumb|208px|[[Vaizdas:FIAV_111111.svg|20px Proporcijos: 2:3]] Valstybinė Belizo vėliava – stačiakampė su raudonos spalvos juostelėmis viršuje ir apačioje bei centre įkomponuotu Belizo herbu.
Elena Balsiukaitė-Brazdžiūnienė
Grupinės parodos
1996 – III-sis Tarptautinis tapytojų pleneras, skirtas A.Samuoliui atminti, Kauno dailininkų sąjungos galerija, Kaunas.
1995 – „Lietuvos dailė 95“, ŠMC, Vilnius.
Belgijos vėliava
Belgijos vėliava – stačiakampis audeklas, sudalintas į tris vienodo pločio vertikalias juostas: juodą, geltoną ir raudoną.
Elena Balsiukaitė-Brazdžiūnienė
Grupinės parodos
1995 – „Figūra“, grupės „Keturios“ paroda, Kauno paveikslų galerija.
1995 – „Figūra“, grupės „Keturios“ paroda, Menininkų namai, Vilnius.
1994 – „9 iš Lietuvos“, galerija „2112“, Kopenhaga, Danija.
1993 – Grupės „Keturios“ paroda, Kauno paveikslų galerija.
Belgijos vėliava
Istorija
Nėra žinoma, iš kur kilo neįprastos vėliavos proporcijos (13:15). Gali būti, kad jos atsirado iš vieno užsienio reikalų ministerijos įsakymo XIX amžiuje, kuriame buvo skelbiami oficialūs vėliavos išmatavimai 2,60 m ir 3,00 m. Ant kai kurių vyriausybės pastatų iškeliamas šių išmatavimų vėliavos, tačiau dauguma oficialių Belgijos įstaigų, taip pat privatūs asmenys naudoja vėliavą, kurios proporcijos 2:3.
Elena Balsiukaitė-Brazdžiūnienė
Grupinės parodos
1993 – „Kontekstas“, Šv. Jurgio bažnyčia, Kaunas.
1993 – Respublikinė vaizduojamosios dailės paroda, ŠMC, Vilnius.
1992 – „9 iš Lietuvos“, galerija „2112“, Kopenhaga, Danija.
Belgijos vėliava
Istorija
Vėliava buvo patvirtinta 1831 m. sausio 23 d., netrukus po to, kai 1830 m. Belgija atgavo nepriklausomybę nuo Nyderlandų. Pasipriešinimo metu vėliava vaidino svarbų vaidmenį, kadangi vėliavos spalvos priminė ankstesnę vėliavą su horizontaliomis juostomis, naudotą ankstesnio, 1789 m. vykusio pasipriešinimo metu tuomet Austrijos valdytuose Nyderlanduose. Originalios vėliavos juostos buvo horizontalios, tačiau jas pakeitė, kad neprimintų Nyderlandų vėliavos.
Elena Balsiukaitė-Brazdžiūnienė
Grupinės parodos
1990 – Grupės „Keturios“ paroda, Rasos Andriušytės butas, Kaunas.
Nuorodos
Elenos Balsiukaitės-Brazdžiūnienės tinklapis.
Elena Balsiukaitė-Brazdžiūnienė socialiniame tinkle „Facebook“.
Elenos Balsiukaitės-Brazdžiūnienės video kanalas tinklalapyje „YouTube“.
Elenos Balsiukaitės-Brazdžiūnienės ir Nomedos Repšytės pokalbis „Kad taptume vieni kitiems įdomūs“ laikraštyje „Nemunas“, 2015 m. balandžio 2 d.
[http://www.magcloud.com/browse/issue/878748 Elenos Balsiukaitės-Brazdžiūnienė tapybos darbų reprodukcijos žurnale „ArtAscent“, 2015 m. vasaris.]
Ritos Mikučionytės straipsnis „Iškalbinga siena“, 2014 m. balandžio 11 d.
Elenos Balsiukaitės-Brazdžiūnienės ir Jurgitos Kotrynos Ogulevičiūtės pokalbis „Tik meilė pajėgi mus išnešti į kitą krantą“, 2014 m. balandžio 5 d.
Gintarės Čiulaidaitės straipsnis „Šeimos dailininkų parodos po vienu stogų“, 2013 m. birželio 18 d.
Elenos Balsiukaitės-Brazdžiūnienės ir Nomedos Repšytės pokalbis „Apie tapybą, rugpjūčio vakarą ir kitus motyvus“, 2013 m.
Elena Balsiukaitė-Brazdžiūnienė LRT laidoje „Septynios Kauno dienos“, 2013 m. kovo 23 d.
Kristinos Budrytės-Genevičės straipsnis „Elena Balsiukaitė-Brazdžiūnienė: visos įmanomos versijos“, 2012 m.
Kristinos Budrytės-Genevičės straipsnis „Ne tik tapyba“, 2012 m.
Elenos Balsiukaitės-Brazdžiūnienės ir Rasos Andriušytės-Žukienės pokalbis Tarptautinėje šiuolaikinio meno mugėje „Vilnius Art '12“, 2012 m.
Vido Poškaus straipsnis „Poilsiaujantis ekspresionizmas“, 2011 m.
Elenos Balsiukaitės-Brazdžiūnienės ir Ramintos Jurėnaitės pokalbis Modernaus meno centre, 2010 m.
Elenos Balsiukaitės-Brazdžiūnienės ir Audronės Jablonskienės pokalbis „Elena Balsiukaitė: vilkės strategija“, 2010 m.
[http://kauno.diena.lt/naujienos/santaka/e-balsiukaites-drobes-kaip-minciu-koliazai-314341 Vaidos Milkovos straipsnis „E. Balsiukaitės drobės – kaip minčių koliažai“], 2010 m.
Uodegėnai
Uodegėnai (Vuodigėnai, ) – kaimas pietryčių Latvijoje, Kraslavos savivaldybėje, Udrių valsčiuje, 10 km į vakarus nuo Kraslavos, Dauguvos dešiniajame krante.
Istorija
Kaimas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1784 m. Jame 1877 m. buvo 23 sodybos, XX a. pr. – 43, 1985 m. – 21 (iš jų 3 nebegyvenamos).
Lietuviai
Kraslavos apylinkėse 1883–1925 m. buvo 7-10 kaimų, kuriuose kalbėta lietuviškai (vilniškių tarme). Tarp šių kaimų didžiausias buvo Uodegėnai. 1925 m. apie Uodegėnus lietuviškai kalbėjo apie 300 gyventojų (buvo jaunimo, mokykla). Tačiau palaipsniui gyventojai sulatvėjo, 1985 m. lietuviškai kalbėjo tik 5 seni kaimo gyventojai, 2013 m. – 1. Nuo 1977 m. Uodegėnų lietuvių kalbą tyrinėjo lietuvių ir latvių kalbininkai.
Jungtinių Valstijų gyventojų surašymo biuras
Jungtinių Valstijų gyventojų surašymo biuras  – vyriausybinė agentūra, atsakinga už Jungtinių Amerikos Valstijų gyventojų surašymą. Biuras taip yra atsakingas už kitų demografinių ir ekonominių duomenų rinkimą. JAV gyventojų surašymo biuras yra JAV komercijos departamento dalis. Agentūra yra pagrindinis duomenų apie JAV žmones ir ekonomiką šaltinis. Biuras kas dešimt metų vykdo nacionalinį gyventojų surašymą. Pagrindinis gyventojų surašymo vykdymo tikslas – nustatyti atskirų valstijų vietų, kurios joms skirtos JAV atstovų rūmuose, skaičių. JAV gyventojų surašymo biuro direktorius skiriamas JAV prezidento.
Oļegs Blagonadeždins
Oļegs Blagonadeždins (Olegas Blagonadeždinas, gimė 1973 m. gegužės 16 d.) – buvęs Latvijos futbolininkas, žaidęs kraštinio gynėjo pozicijoje. Didžiąją karjeros dalį praleido komandos Skonto FC sudėtyje, su kuria 13 kartų tapo Latvijos čempionu, bei 7 kartus laimėjo Latvijos taurę. Nuo 2006 m. sezono Blagonadeždinas žaidė komandoje FK Jūrmala.
Latvijos rinktinėje Olegas Blagonadeždinas debiutavo būdamas 19 metų 1992 m. liepą rungtynėse prieš Estijos rinktinę. Rinktinėje jis su pertraukomis žaidė iki 2004 m. Kartu su Latvijos rinktine Blagonadeždinas dalyvavo 2004 m. Europos čempionato finaliniame turnyre Portugalijoje, o savo paskutines rungtynes rinktinėje žaidė tų pačių metų gruodį prieš Omaną. Per 13 rinktinėje praleistų metų Blagonadeždinas sužaidė 70 rungtynių ir įmušė 2 įvarčius.
UNIX
thumb|350px|Unix ir giminingų sistemų genealogija UNIX – grupė operacinių sistemų, kilusių iš 1969–1970 sukurtos UNICS (apie 1970 m. pervadintos į UNIX) sistemos, skirtos PDP kompiuteriams.
Dabartinis Unix prekinio ženklo savininkas yra The Open Group. Tik sistemos, visiškai atitinkančios Single UNIX Specification, yra vadinamos „UNIX“ (kitos vadinamos „Unix šeimos“ arba Unix – like).
Panaudojimas
UNIX yra plačiai naudojama ir serveriuose, ir kitos paskirties kompiuteriuose. Unix kliento/serverio programų modelis buvo labai svarbus kuriant Internetą.
Savybės
Iš kitų OS UNIX išsiskiria visų pirma failų sistema bei procesų valdymu. Daugelį UNIX bruožų yra perėmusios ir kitos OS, pvz., DOS ir Microsoft Windows naudojama katalogų sistema yra perimta iš UNIX, o OpenVMS, nors turi visiškai kitas šaknis, yra net sertifikuota kaip UNIX. Vienas iš neįprastų UNIX bruožų – bendra (nerašyta) ideologija, teigianti, kad OS turi būti patogi ir aiški specialistams, tuo tarpu eiliniai vartotojai, norėdami naudotis šiomis sistemomis, turi mokytis, bet nereikalauti sistemos profanavimo.
Failų sistema
Failų sistema UNIX tipo OS abstrahuoja ne tik priėjimą prie duomenų, bet ir daugelį OS funkcijų bei įrenginių, todėl didžiąją dalį OS leidžiamų veiksmų galima atlikti naudojantis standartinėmis teksto apdirbimo programomis. Naujesnėse UNIX versijose per failų sistemą galima pasiekti ir duomenis, susijusius su pačios OS veikimu, dirbančiais procesais ir t. t.
Pvz., prireikus, visą disko turinį (įskaitant jo failų sistemą) galima nuskaityti, atidarius failą /dev/fd0, o garsinį dokumentą išklausyti, jį nukopijavus į /dev/dsp. Daugelį sistemos parametrų galima skaityti ir reguliuoti, naudojantis failais, esančiais /proc/ kataloge.
Procesų valdymas
UNIX turi gana netipišką procesų paleidimo metodą, nebūdingą daugumai kitų OS:
UNIX rūšys
thumb|Modernus UNIX darbalaukis ([[Solaris 10)]] thumb|[[Irix darbalaukis]] thumb|[[OpenBSD darbalaukis]] Tradiciškai UNIX sistemos skirstomos į dvi šakas, nors paskutiniu metu ribos tarp šių šakų pranyko:
Daugelis kitų OS, tradiciškai nelaikomų UNIX, irgi yra įgijusios kai kurių UNIX bruožų, o kai kurios – net sertifikuotos, kaip UNIX. Kai kurios iš šių sistemų gali būti laikomos tipiškomis UNIX, tačiau neretai tiesiog nėra sertifikuojamos UNIX standartų atitikimui. Tarp sistemų, sertifikuotų vienam ar kitam UNIX standartui arba patyrusių stiprią UNIX įtaką, galima paminėti šias:
Standartai
Egzistuoja keli pagrindiniai standartai, apibrėžiantys UNIX:
Istorija
Pirmąją UNICS realizaciją, skirtą PDP-7 kompiuteriui, 1969 sukūrė jauni AT&T programuotojai Ken Thompson ir Dennis Ritchie, jau iki tol dalyvavę keliuose stambiuose kompiliatorių ir OS projektuose. Labai didelę įtaką pirmosioms UNIX versijoms padarė tuo metu kurta MULTICS sistema, kurioje buvo išspręstos daugelis abstrakcijos ir bendro vartotojų darbo problemų. Priešpastatydami savo nesudėtingą, vartotojus menkai kontroliuojančią sistemą MULTICS sistemai, Ken Thompson ir Dennis Ritchie ją pavadino UNICS. Po kiek laiko pavadinimas pakito ir pavirto į UNIX.
Tobulinant pirmąsias UNIX versijas, buvo sukurta C kalba, kuri buvo skirta specialiai paprastesniam UNIX programavimui. Perrašius pagrindines UNIX dalis šia kalba, UNIX tapo lankstesne, lengviau perkeliama operacine sistema. Dėl patogaus automatizavimo ši sistema buvo pradėta naudoti, rengiant spaudai AT&T dokumentus, o vėliau su pradiniais tekstais perduota į Berklio Universitetą, kur labai greitai išpopuliarėjo, tarp OS kūrimą studijuojančių studentų.
Nuo 8-ojo dešimtmečio pabaigos UNIX ėmė sparčiai plisti ir tarp kitų firmų, atsirado daugelis komercinių UNIX realizacijų, tuo pat metu išsiskyrė dvi pagrindinės UNIX šakos: viena – paremta AT&T naudotomis UNIX versijomis, kita – paremta žymiai modernesnėmis, labiau abstrahuotomis UNIX versijomis, sukurtomis Berklio Universitete. Tačiau per kitus 15-20 metų šios dvi UNIX kryptys perimdavo viena iš kitos visas žymesnes naujoves, todėl ilgainiui supanašėjo.
Tarp aštuntojo ir devintojo dešimtmečių įvairios firmos mėgino paimti į savo rankas UNIX rinką naudodamos prirakinimo strategiją (vartotojas negali keisti mūsų į konkurentą, nes mūsų ir konkurento UNIX, kad ir panaši, nesuderinama). Tuo laiku dėl dominavimo grūmėsi X/Open, System V Release 4, OSF/1 ir UNIX International, visos daugiau ar mažiau tarpusavy nesuderinamos. Šis tarpsnis literatūroje populiariai vadinamas „UNIX karais“. Dažniausiai teigiama, kad „karai“ pakenkė UNIX populiarumui ir sąlygojo Microsoft Windows įsigalėjimo pradžią. Vėliau visas UNIX nuosavybės teises per tarpines grandis sukaupė Open Group, kurios „vieninga UNIX specifikacija“ (angl. Single UNIX Specification – SUS) šiuo metu ir yra vieningas UNIX standartas.
Smederevas
Smederevas – miestas Serbijoje, prie Dunojaus. Išvystyta plieno pramonė (Serbijos plieno pramonės centras), žemės ūkis.
Istorija
Manoma, kad Smederevas įsikūręs vietoje, kur buvo romėnų gyvenvietė Mons aureus. Smederevo įkūrėju laikomas serbų princas Đurađ Branković, 1430 čia pastatęs tvirtovę.
Valučiai
Valučiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Dotnuvos. Per kaimą teka Jaugila ir jos intakas Girotakis. Valučių seniūnaitija. Vieškeliai į Dotnuvą, Krakių mišką, keliukas į Ąžuolaičius.
Šaltiniai
thumb|left|290px|Kaimas iš rytų
Žymeklis
Žymeklis – naudotojo sąsajos elementas, rodantis duomenų įvedimo vietą.
Teksto kursorius
frame|Teksto kursorius Teksto žymeklis rodo, kur bus įvedami duomenys iš klaviatūros. Šiuo metu labiausiai paplitęs mirksinčio vertikalaus brūkšnelio pavidalo žymeklis, kurio išpildymas palyginus sudėtingas: jei žymeklis greitai juda, jis tuo metu turi nustoti mirksėti. Priešingu atveju būdamas (mirksėjimo periodo metu) nematomas žymeklis irgi pasislenka per keletą pozicijų, todėl naudotojui labai sunku sekti jo dabartinę padėtį. Todėl tokie žymekliai nemirksi greitai juos perkeliant žymeklio valdymo klavišais ar greitai renkant tekstą.
Niekada nemirksintis vertikalus brūkšnelis būtų gana sunkiai randamas ekrane, todėl anksčiau buvo naudojami geriau matomi simbolio inversijos (simbolis, ties kuriuo esti žymeklis, vaizduojamas simbolio ir fono spalvas sukeitus vietomis) ir pabraukimo žymeklio simboliai. Skirtingai nuo vertikalaus brūkšnelio, tokie žymekliai rodo į vaizduojamą simbolį, ne į tarpą tarp jų.
Pelės žymeklis
Pelės žymeklis rodo, kur bus paspausta pelė. Priklausomai nuo pele atliekamos užduoties šio žymeklio forma keičiasi. Paprastai galimi pele atlikti veiksmai priklauso nuo pelės žymeklio vietos ekrane, todėl pelės žymeklio pavidalas automatiškai keičiasi priklausomai nuo jo buvimo vietos.
Duomenų bazės žymeklis
Duomenų bazėse žymeklis – tam tikra valdymo struktūra, skirta užklausos grąžintų eilučių išvardijimui, aktyvios eilutės gavimui ir apdorojimui.
Bagdonaičiai
Bagdonaičiai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Naisių.
Lietuviškos enciklopedijos
thumb|right|230px|Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, 1-12 t. ir papildymų tomas, Vilnius, 1976-1985 m. thumb|right|230px|Tarybų Lietuvos enciklopedija, 1-4 t., Vilnius, 1985-1988 m.
Lietuviškos enciklopedijos pradėtos rengti tik XX a. antrajame dešimtmetyje: tą sąlygojo politinė bei tautinė situacija, lėmusi to laikmečio lietuvybės ir lietuvių kultūros plėtrą. Visuotinę lietuvišką enciklopediją pradėta rengti 1910 m., tačiau po poros metų darbai nutrūko. Idėja atgaivinta 1929 m. Lietuvos kultūros taryboje.
Pirmasis „Lietuviškosios enciklopedijos“ tomas išleistas 1931–1933 m. „Spaudos fondo“ leidykloje. Enciklopediją redagavo Vaclovas Biržiška. Iki 1944 m. išleista 10 šios enciklopedijos tomų (iki J raidės). IX tomas (Gin-Hofer) išleistas 1941 m. Jame yra Adolfui Hitleriui skirtas straipsnelis užimantis pusę puslapio, tačiau enciklopedijos pabaigoje yra specialus keturių puslapių priedas, kuriame propagandiškai pristatoma Hitlerio asmenybė.
Okupuotoje Lietuvoje 1957 m. pradėta rengti enciklopedija, tačiau 1962 m. leidimas sustabdytas ir atnaujintas tik po dešimtmečio.
1966–1975 m. LTSR buvo išleista 3 tomų „Mažoji lietuviškoji tarybinė enciklopedija“ bei „Abėcėlinė vardų rodyklė“.
1976–1985 m. Vyriausioji enciklopedijų redakcija išleido universalią 12 tomų „Lietuviškąją tarybinę enciklopediją“ bei jos papildymų tomą; 1985–1988 m. – „Tarybų Lietuvos enciklopediją“ apie Lietuvą.
Nuo XX a. 9-ojo dešimtmečio išleista keletas kitų enciklopedinio pobūdžio leidinių – „Medicinos enciklopedija“, „Astronomijos enciklopedinis žodynas“, „Namų ūkio enciklopedija“, „Pažinimo džiaugsmas“ ir kitos.
Nepriklausomybės metais taip pat pasirodė nemažai kitų leidėjų enciklopedijų – tai ir „Lietuvių literatūros enciklopedija“, Astronomijos enciklopedinis žodynas, Atvirosios enciklopedijos entuziastų kuriama Lietuviška Vikipedija.
Enciklopedijų sąrašas
thumb|right|230px|Visuotinė lietuvių enciklopedija. Vilnius, 2001–2009, T. 1–4
Dniepropetrovsko sritis
Dniepropetrovsko sritis ( arba Дніпропетровщина) – pietryčiuose esanti Ukrainos sritis. Pietvakariuose ribojasi su Mykolajivo, šiaurės vakaruose su Čerkasų, šiaurėje su Poltavos, rytuose su Donecko bei pietuose su Zaporožės ir Chersono sritimis. Administracinis centras – Dnipras.
Partizaninis karas
miniatiūra|Dainavos apygardos partizanai, 1950 m. Partizaninis karas – karo veiksmai, atliekami nereguliarių, daugiausia iš vietinių gyventojų sudarytų, kovos būrių priešo užimtoje arba nedraugiškoje teritorijoje. Partizaninį karą dažniausiai vykdo ginkluotosioms pajėgoms oficialiai nepriklausantys asmenys (t. y., civiliai), nors jų tarpe gali būti ir kariškių, bet paprastai veikiančių ne ginkluotųjų pajėgų daliniuose ar formuotėse.
Dniepropetrovsko sritis
Geografija
thumb|left|145px|[[Dniepras|Dniepro upė]]
Partizaninis karas
Partizaninės taktikos esmė – priešo naikinimas naudojant ne frontalias atakas, artilerijos ugnį ir pan., o pasalas, diversijas, propagandinę kovą. Po kovos veiksmų partizanų grupės slapstosi:
Dniepropetrovsko sritis
Plotas
Srities plotas 31914 km², kas sudaro 5,28 % Ukrainos teritorijos.
Partizaninis karas
Partizaniniai karai buvo ypač dažni Antrojo pasaulinio karo metu okupuotose šalyse, taip pat ir Lietuvoje.
Dniepropetrovsko sritis
Vandens telkiniai
Didžiausios upės – Dniepras, jo intakai Orilė, Samara, Inhulecas. Kiti vandens telkiniai – Dniepro, Kamianskės tvenkiniai, Dniepro-Kryvyj Riho kanalas.
Partizaninis karas
Pasipriešinimas okupuojančiai kariuomenei
miniatiūra|180px|Rusų partizanai [[Napoleono žygis į Rusiją|Prancūzijos įsiveržimo į Rusiją metu. V. Vereščiagino paveikslas]] Tuo pačiu metu vyksta karo veiksmai fronte, kur okupuojanti kariuomenė kaunasi su besiginančia reguliariąja kariuomene, ir partizaninio karo veiksmai užnugaryje.
Dniepropetrovsko sritis
Reljefas
Reljefas – lygumos. Srities vakaruose yra Padnieprės aukštuma, vidurinėje dalyje Padnieprės žemuma, pietryčiuose Paazovės aukštumų šakos (didžiausias aukštis 211 m).
Partizaninis karas
Pasipriešinimas okupuojančiai kariuomenei
Partizanai atlieka kovines operacijas priešo kariuomenės užnugaryje: Jei okupuojanti kariuomenė kuria okupacinius valdžios organus ir į ją įtraukia vietinius gyventojus (kolaborantus), partizanai paprastai kovoja ir su tokia okupacine valdžia.
Dniepropetrovsko sritis
Klimatas
Vidutinių platumų žemyninis klimatas. Sausio vidutinė temperatūra nuo -5 (srities šiaurės vakaruose) iki -7 °C (šiaurės rytuose), liepos atitinkamai 24 ir 22 °C. Per metus iškrinta nuo 400 (šiaurėje) iki 450 mm (pietuose) kritulių.
Partizaninis karas
Pasipriešinimas okupuojančiai kariuomenei
Be karinių kovos veiksmų paprastai atliekamos ir propagandinės operacijos.
Dniepropetrovsko sritis
Gyventojai
2005 m. srityje gyveno 3 476 200 gyventojų. Tarp jų:
Partizaninis karas
Pasipriešinimas okupuojančiai kariuomenei
Organizuoto partizaninio karo atveju partizanų grupių veikla koordinuojama su reguliarios kariuomenės veikla. Dažnai reguliarioji kariuomenė tiekia partizanams ginklus, šaudmenis, kitas atsargas. Tarp partizanų grupių gali veikti ir kariuomenės diversiniai daliniai, naudodami tokią pačią partizaninę taktiką.
Dniepropetrovsko sritis
Gyventojai
Pagal tautybę gyventojai pasiskirsto:
Srities vidutinis gyventojų tankumas – 112 žm./km².
Partizaninis karas
Pasipriešinimas okupuojančiai kariuomenei
Pavyzdys – TSRS partizaninis karas prieš Vokietijos kariuomenę Antrojo pasaulinio karo metu.
Pasipriešinimas okupuojančiai valstybei
Karo veiksmai fronte nebevyksta. Reguliari kariuomenė okupantams nebesipriešina. Partizanai kovoja naudodami tokias pat priemones kaip ir pirmuoju atveju, tačiau jie nebegali susilaukti paramos iš saviškių reguliarios kariuomenės. Jie priversti apsirūpinti ginklais, šaudmenimis ir kitomis priemonėmis atimdami juos iš okupacinės valdžios ar okupantų kariuomenės.
Dniepropetrovsko sritis
Ekonomika
Kasamos rūdos: geležis (90 % Ukrainos geležies rudos gavybos), manganas (100 %) rūdos, akmens anglis (14 %) ir rusvoji anglis; yra titano, urano, nikelio rūdų, boksito telkinių. Išplėtota juodoji metalurgija (apie 40 % Ukrainos juodosios metalurgijos pramoninės produkcijos) ir spalvotoji metalurgija, mašinų gamyba, chemijos (naftos chemijos, kokso chemijos, lakų, dažų, sprogstamųjų medžiagų, amoniako, gumos), siuvimo, trikotažo, avalynės, statybinių medžiagų, medžio apdirbimo, plaušienos ir popieriaus, baldų, maisto pramonė.
Srityje auginami kviečiai, miežiai, kukurūzai, soros, grikiai, cukriniai runkeliai, saulėgrąžos, kanapės, bulvės, daržovės. Išplėtota sodininkystė ir vynuogininkystė. Veisiami galvijai, kiaulės. Verčiamasi žvejyba.
Balneologijos ir purvo kurortas – Solonyj Limanas.
Susisiekimas
Per sritį eina geležinkeliai Charkovas-Sevastopolis, Dnipras-Taganrogas (Rusija). Srityje yra dujotiekiai, magistraliniai naftotiekiai. Laivuojamas Dniepras. Upių uostai Dnipras, Kamianskė, Nikopolis.
Partizaninis karas
Pasipriešinimas okupuojančiai valstybei
Pavyzdys – Prancūzijos Pasipriešinimo partizanai Antrojo pasaulinio karo metu, kol nebuvo atidarytas Antrasis frontas Vakarų Europoje. Tuo metu prancūzų partizanams anglai parašiutais iš lėktuvų numesdavo ginklų, šaudmenų ir kitų reikmenų, nors Europos žemyne karo veiksmai tarp D. Britanijos ir Vokietijos kariuomenių nevyko.
Pasipriešinimas prieš savo valstybės valdžią
Tokį partizaninį karą vykdo sukilę valstybės piliečiai, ginklu besikaunantys su valdžia ir ją palaikančiomis ginkluotomis jėgomis. Tokius karus kartais remia užsienio jėgos (paprastai viena ar kelios užsienio valstybės).
Partizaniniam karui artima veikla
miniatiūra|180px|Jugoslavijos partizanų plakatas Pasipriešinimo judėjimas, kuriame dalyvauja legaliai gyvenantys ir/ar pogrindyje esantys (besislapstantys, svetimus dokumentus naudojantys) asmenys ir kuris naudoja nekarines priemones. Tokios kovos dalyviai retkarčiais gali panaudoti kovines priemones ar pereiti prie partizaninio karo.
Pasipriešinimo judėjimo kovos būdai:
Žinomiausi partizaniniai karai
Žinomiausi partizaniniai karai vyko:
Svealandas
Svealandas (SV Svealand) − yra viena iš keturių tradicinių Švedijos karalystės, viena iš trijų dabartinės Švedijos žemių. Kaip ir kitos Švedijos žemės, ji neturi administracinės funkcijos, o yra istorinis-kultūrinis regionas. Apima teritoriją nuo Stokholmo į vakarus iki Norvegijos.
Pietuose Svealandas ribojasi su Jotalandu, šiaurėje - su Norlandu.
Administracinis padalinimas
3,6 mln. gyventojų (2009). Plotas - 91 098 km². Tradiciškai Svealandą sudaro 6 senosios provincijos. Administraciškai dabartinį Svealandą sudaro 7 lėnai:
Istorija
Iš pradžių Svealandą sudarė 5 provincijos, tačiau XIX a. jam priskirtas Vermlandas, anksčiau priklausęs Jotalandui.
Nanis
Nanis – paveldimas Kinijos kilmingųjų titulas, atitinkąs baroną.
Džou dinastijos laikais nanis buvo žemiausias tituluotųjų aristokratų titulas:
Žodis nán kai kuriuose kinų varduose tiesiog reiškia 'vyras'.
KK187
KK187 – krašto kelias, jungiantis Gižus ir Pilviškius. Kelio ilgis – 12,86 kilometro. Šiame krašto kelyje „juodųjų dėmių“ nėra.
Maršrutas
Kelias prasideda Gižuose, sankryžoje su. Eina Vilkaviškio rajone. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Rūda, Dugnai, Sausbaliai. Baigiasi 1 km į pietvakarius nuo Pilviškių, sankryžoje su.
Klinkos
Klinkos – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 7 km nuo Medininkų.
218 m.
218 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Heinrichas Hohenlojė
Heinrichas Hohenlojė (arba Heinrichas fon Hohenlohė,, g. Viurtemberge – m. 1249 m. liepos 15 d.) – Vokiečių ordino karinis ir valstybės veikėjas, Vokiečių ordino magistras.
Biografija
Vieno turtingiausių Viurtembergo feodalų sūnus, turėjo keturis brolius ir seserį. Jo giminė ir vėliau vaidimo nemažą vaidmenį Vokiečių ordine. Dar vaikystėje priskirtas dvasiniam luomui, 1218–1219 m. buvo Viurcburgo kanauninkas. 1220 m. gruodžio mėn. su dviem broliais įstojo į Kryžiuočių ordiną, kartu dovanodamas ordinui ir savąją tėvo paskirtą paveldo dalį. Ši dovana leido įsteigti vieną svarbiausių kryžiuočių komtūrijų Vokietijoje prie Tauberio upės – Mergentheimą.
1221 m. išvyko į Kryžiaus žygį Šventojoje žemėje, sugrįžęs iš kurio tapo Mergentheimo komtūru. 1225 m. Vokiečių ordino didysis magistras Hermanas Salza jam patikėjo lydėti į Italiją Šv. Romos imperijos imperatoriaus Frydricho II antrąją žmoną Jolantą Jeruzalietę. Po to tapo didžiojo magistro patikėtiniu, nuo 1237 m. Prūsijos krašto magistras.
Per 1242–1249 m. prūsų sukilimą, kai prūsai 1244 m. birželio mėn. sumušė Vokiečių ordino kariuomenę prie Rensės ežero Kulme, Vokiečių ordino kapitula atstatydino didijį magistrą Gerhardą Malbergą. Heinrichas Hohenlojė prieš prūsus pasiuntė Prūsijos krašto magistro Popomo Osternacho vadovaujamus kryžininkus.
1247 m. ir 1248 m. į Prūsiją vėl atvykus daug kryžininkų, kuriems vadovavo Ditrichas fon Griuningenas, Sventopelkas buvo priverstas su Heinrichu Hohenloje 1248 m. lapkričio mėn. sudaryti nepalankią taiką. Prūsai liko vieni ir 1249 m. vasario 7 d. su Vokiečių ordinu sudarė Christburgo taiką. Heinricho Hohenlojės reliacija (pranešimas) buvo vienas seniausių Vokiečių ordino istorinių šaltinių.
Volgogradas
Volgogradas (iki 1925 m. Caricynas, 1925-1961 m. vadintas Stalingradu) – miestas Rusijos europinės dalies pietuose, Volgos žemupyje, jos dešiniajame krante; srities centras. Nuo Volgogrado prasideda Volgos-Dono laivybos kanalas, čia yra didelis upių uostas, geležinkelio mazgas, oro uostas. Mieste išvystyta naftos, mašinų, metalo, laivybos pramonė, juodoji ir spalvotoji metalurgija, chemijos, statybų, medžio apdirbimo, maisto pramonė. Volgograde ir prie miesto yra kelios jėgainės.