cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Konfucijaus institutas
Istorija
2013 m. MakMasterio universitetas Kanadoje uždarė Konfucijaus institutą dėl žmogaus teisių pažeidimų, konkrečiai dėl Hanban vykdytos religinės diskriminacijos renkantis darbuotojus.
2014 m. gruodžio mėnesį Stokholmo universitetas Švedijoje uždarė Konfucijaus institutą, nenorėdamas universitete turėti svetimos valstybės finansuojamą instituciją.
2018–2019 m. buvo uždaryta dešimtys Konfucijaus institutų JAV, tarp kurių visi keturi Floridos universitetuose ir koledže veikę institutai , Indianos universiteto, Minesotos universiteto, Rodo salos universiteto, San Fransisko valstijos universiteto, Oregono universiteto, Vakarų Kentukio universiteto, Arizonos valstijos universiteto ir kitų. 2020 m. Konfucijaus institutą uždarė ir Merilando universitetas. 2019 m. JAV priėmė įstatymą, pagal kurį Gynybos ministerija negali finansuoti universitetų ir koledžų, turinčių Konfucijaus institutus ir imančių pinigus iš Kinijos valstybinių institucijų.
Tais pačiais metais uždarytas ir Leideno universiteto Konfucijaus institutas Nyderlanduose bei institutas Laisvajame Briuselio universitete (Vrije Universiteit Brussel) Belgijoje dėl akademinės laisvės ribojimų.
Lietuvoje 2019 m. vasario mėn. Lietuvos žvalgybos institucijų paskelbtame grėsmių nacionaliniam saugumui vertinime išskirta ir Kinijos žvalgybos veikla Lietuvoje, o tarp kinų žvalgybos veiklos būdų nurodyti ir Konfucijaus institutai. Lietuvoje 2020 m. tebeveikia Vilniaus universiteto Konfucijaus institutas.
Organizacija ir programos
Aukščiausioji Konfucijaus institutų valdžia yra Hanban, Tarptautinė kinų kalbos taryba, atskaitinga Kinijos švietimo ministerijai ir sudaryta iš Kinijos komunistų partijos narių. Dabartinė Hanban tarybos direktorė yra Liu Yandong, buvusi vicepremjerė ir Kinijos politbiuro narė. Kiti tarybos nariai taip pat yra aukšto rango Komunistų partijos nariai, pavyzdžiui, Wang Zhongwei, propagandos viceministras. Taryba nustato bendrus Konfucijaus instituto tikslus.
Hanban taip pat ruošia mokytojus, organizuoja HSK (kinų kalbos) egzaminus, organizuoja kultūrinius ir meno renginius, konsultuoja ir teikia informaciją Kinijos švietimo, kultūros, ekonomikos ir socialiniais klausimais.
Konkrečios Konfucijaus institutų programos skiriasi priklausomai nuo sutarties su konkrečiu universitetu. Vienur kinų kalbos ir kultūros temos dėstomos tik kaip pagalbiniai kursai savo įdomumui, neįtraukiami į atestatą. Kitur jie gali būti įtraukti į atestatą. Paprastai dėstomas supaprastintas kinų raštas. Dėstytojai yra kinai, samdomi Kinijoje. Kiekvienas institutas dažniausiai turi partnerystės programą su kažkuriuo Kinijos universitetu.
Kai kuriuose Konfucijaus institutuose, priklausomai nuo universiteto, aptariamos ir Kinijoje kontroversiškos temos – Tibeto okupacija, Taivanas. Kitur šių temų vengiama. Kai kurių universitetų sutartyse nurodyta, kad Konfucijaus institutas niekaip neribos akademinės ir žodžio laisvės, tačiau praktikoje taip būna ne visada, Hanban gali tiesiog nesuteikti finansavimo renginiams ir paskaitoms nepatinkančiomis temomis. Pasitaiko, kad instituto darbuotojai užsiima savicenzūra, ir neorganizuoja nieko Kinijoje politiškai jautriomis temomis, bijodami, kad negaus finansavimo ir patvirtinimo iš Hanban.
Konfucijaus institutuose negali dirbti naujojo religinio judėjimo Falun Gong esami ar buvę nariai. Ši religinė diskriminacija yra kritikuojama Vakarų šalyse.
Sponga
Sponga – buvęs miestas, o dabar parapija ir komuna Švedijoje, Stokholmo priemiestis.
Istorija
XII a. buvo Spongos gyvenvietė su katalikų bažnyčia. 1948 m. gyveno 21 tūkst. gyventojų.
Iki 1949 m. sausio 1 d. buvo atskira savivaldybė, paskui prijungtas prie sostinės Stokholmo.
Viking Airlines įkūrė savo būstinę Spongoje.
Geografija
Yra Stokholmo priemiestis.
2014 m. Krymo referendumas
thumb|right|300px|Krymas (tamsiai žalia), Ukraina (šviesiai žalia), Rusija (šviesiai ruda) '''2014 m. Krymo referendumas''' – referendumas, vykęs 2014 m. kovo 16 d. Jis buvo inicijuotas Krymo Aukščiausiosios Tarybos ir Sevastopolio valdžios. Planai vykdyti šį referendumą pradėti 2014 m. Krymo krizės metu.
Referendumo rengėjai iškėlė šiuos teiginius, iš kurių gyventojai galėjo rinktis tik vieną:
Galimybės pasirinkti status quo nebuvo.
Young Americans
„Young Americans“ – devintasis britų atlikėjo David Bowie studijinis albumas, kurį išleido 1975 m. kovo 7 d. „RCA Records“ įrašų kompanija. Albumas pasižymėjo Bouvio nukrypimu nuo glamroko, skirdamas daugiau dėmesio soulo ir R&B muzikos žanrams. Deividas albumo skambesį pavadino "plastikiniu soulu", kadangi anot jo tai buvo suspaustos etninės muzikos liekanos, kurios pergyveno Muzak roko laikus ir buvo parašytos bei sudainuotos balto brito.
2014 m. Krymo referendumas
Kovo 6 d. Krymo Aukščiausioji Taryba priėmė nutarimą dėl Krymo prisijungimo prie Rusijos. Šiuo klausimu nutarta rengti referendumą. Naujoji Ukrainos vyriausybė šį referendumą iš karto pavadino neteisėtu ir antikonstituciniu. Kovo 15 d. JT Saugumo Taryboje buvo siekta priimti rezoliuciją, pripažįstančią Krymo referendumą neteisėtu, tačiau narė Rusija rezoliuciją vetavo ir ši nebuvo priimta. Tuo tarpu už rezoliuciją balsavo 13 Tarybos narių, 1 – Kinijos LR – susilaikė.
Young Americans
Diduma dainų įrašymo sesijų vyko Filadelfijoje su prodiuseriu Tony Visconti ir su keletu kitų muzikantais, įskaitanti ir gitaristą Carlos Alomar bei dainininką Luther Vandross. Vėliau dainos įrašinėtos ir Niujorke, kur Bouvis sutinka ir bendradarbiauja su Džonu Lenonu. Albumas sulaukė sėkmės Jungtinėse Valstijose, kur ten pateko į top dešimtuką, o daina „Fame“ tais pačiais metais, kai buvo išleistas albumas jau spėjo pasižymėti JAV topuose, užimdama pirmąją vietą. Bendrai albumas kritikų buvo vertinamas teigiamai.
2014 m. Krymo referendumas
Krymo totorių sąjunga pareiškė, kad „nedalyvaus referendume ir laiko jį neteisėtu“. Sąjungos pirmininkas motyvavo tuo, kad „nėra pozicijos, už kurią jis galėtų balsuoti“.
Young Americans
Dainų sąrašas
Visas dainas parašė David Bowie, išskyrus kur pažymėta.
2014 m. Krymo referendumas
Pasiruošimas
Sulaukta kritikos dėl galimai per mažo laiko tarpo, skirto pasiruošti referendumui.
Young Americans
Kūrybinė grupė
Papildomi muzikantai
2014 m. Krymo referendumas
Pasiruošimas
Beveik visi agitaciniai plakatai agituoja balsuoti už prisijungimo prie Rusijos variantą, pasilikimą Ukrainos sudėtyje prilygindami fašizmui. Viename agitaciniame plakate naudojama nacių svastika.
Rezultatai
Kitą dieną po referendumo Krymo parlamentas paskelbė apie nepriklausomybę nuo Ukrainos bei pradėjo JT pripažinimo siekius.
Iberų-romanų kalbos
Iberų–romanų kalbos – vienas iš romanų kalbų pogrupių. Iberų–romanų pogrupiui priklauso šios kalbos:
Snukaliai
Gyventojai
Snukaliuose gyveno Pranas Putvinskas (1910–1991) rezistencinių kovų dalyvis, kalėjęs Putma lageryje (Dubvravlagas, Zubova Polianos r. Mordvija), paskui Pečiorlage, Komijos sr. [9]. Putvinskų šeima buvo paskutiniai Snukalių kaimo gyventojai.
Olštyno kultūra
thumb|230px|right|[[Geležies amžius|Geležies amžiaus baltų archeologinės kultūros: {{legend|#4E9A06|Dulokaimio-Kovrovo kultūra (sembai ir notangai)}} {{legend|#73D216|Olštyno kultūra (galindai?)}} {{legend|#8AE234|Sūduvių kultūra (jotvingiai)}} {{legend|#729FCF|Nemuno žemupio kapinynų kultūra (kuršiai)}} {{legend|#FCAF3E|Brūkšniuotosios keramikos kultūra}} {{legend|#F57900|Milogrado kultūra}} {{legend|#CE5C00|Dniepro-Dauguvos kultūra}} {{legend|#EDD400|Pamario kultūra}} {{legend|#FCE94F|Varpinių kapų kultūra}}]] Olštyno kultūra – archeologinė kultūra, priklausiusi vakarų baltų kultūrų grupei. Kultūra pavadinta pagal Olštyno miestą–apskritį dabartinėje Lenkijoje, nes čia šioji kultūra sutinkama. Olštyno kultūra pradėjo gyvuoti nuo V a. pr. m. e., o vystėsi VI–VII a. Mozūrijos ežeryne, nedidelėje Velbarko kultūros srities dalyje, taip pat ir teritorijoje, kurioje anksčiau buvo atsiradę Bogačiovo kultūros gyvenviečių. Olštyno kultūra siejama su vakarų galindais.
Inventorius
Išoriniai kontaktai reiškiasi gausa metalinių daiktų, papuošalų ir aprangos dalių, priklausiusių plačiai suprastinai germanų kultūrai.
Ian Pinto Soler
Janas Pintas Soleras (Ian Pinto Soler; g. 1996 m. sausio 23 d.) – futbolininkas iš Ispanijos, gynėjas.
Karjera
Kitados rungtyniavo „Espanyol“ klubo jaunimo ekipoje. Vėliau išvyko į Angliją, priklausė „Fulham“.
2019–2021 m. žaidė Slovakijoje, o 2021–2022 m. sezone atstovavo Zagłębie Lubin (Lenkija).
2022 m. jėgas išmėgino Jungtinėse Amerikos Valstijose. Rungtyniavo „Louisville City“ klube.
„Riterių“ klubas
2023 m. kovo mėn. buvo paskelbta, kad tapo Vilniaus „Riterių“ nariu.
2023 m. kovo 15 d. debiutavo A lygos rungtynėse prieš „Dainavos“ klubą.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Juodoji pantera
Juodoji pantera – 2018 m. JAV mokslinės fantastikos filmas, sukurtas pagal „Marvel“ komiksų personažą Juodąją panterą. Filmą režisavo Ryan Coogler, kuris kartu su Joe Robert Cole parašė scenarijų. Filme Chadwick Boseman vaidina Juodąją panterą kartu su Michael B. Jordan, Lupita Nyong'o, Danai Gurira, Martin Freeman, Daniel Kaluuya, Letitia Wright, Winston Duke, Angela Bassett, Forest Whitaker ir Andy Serkis. Tai 18-asis „Marvel Cinematic Universe“ (MCU) filmas. Filme T'Čala po tėvo mirties karūnuojamas Vakandos karaliumi, tačiau jam iššūkį meta Kilmongeris, kuris ketina atsisakyti šalies izoliacijos politikos ir pradėti pasaulinę revoliuciją.
Kritikai gyrė režisūrą, scenarijų, vaidybą (ypač Boseman, Jordan ir Wright), kostiumų dizainą ir garso takelį, tačiau kai kurie kritikavo kompiuteriu sukurtus vaizdo efektus. Daugelis kritikų šį filmą laikė vienu geriausių MCU filmų, be to, buvo pažymėta jo kultūrinė reikšmė. Tokios organizacijos kaip „National Board of Review“ ir Amerikos kino institutas „Juodąją panterą“ įvardijo kaip vieną iš 10 geriausių 2018 m. filmų. Filmas visame pasaulyje uždirbo daugiau nei 1,3 mlrd. dolerių ir sumušė daugybę kasos rekordų, tapdamas daugiausiai uždirbusiu juodaodžio režisieriaus filmu, devintuoju visų laikų pelningiausiu filmu, trečiuoju pelningiausiu filmu JAV ir Kanadoje ir antruoju pelningiausiu 2018 m. filmu.
Tęsinys „Juodoji pantera: Vakanda amžiams“ išleistas 2022 m. lapkričio 11 d.
Jardeu Ribeiro
Žardo Ribeiras Šavesas (Jardeu Ribeiro Chaves; g. 1999 m. sausio 6 d.) – futbolininkas iš Brazilijos, puolėjas.
Karjera
Žaidėjas futbolininko karjerą pradėjo gimtinėje.
A lyga: 2023 m.
2023 m. tapo aišku, kad žaidėjas rungtyniaus „Džiugo“ klube.
2023 m. kovo 5 d. debiutavo A lygoje rungtynėse prieš FK Žalgiris. Pasirodė po keitimo ir žaidė iki finalinio švilpuko.
2023 m. gegužės 9 d. pasižymėjo dviem įvarčiais LFF taurės turnyro antrojo turo rungtynėse prieš FK Šilutė. Po žaidėjo tikslaus smūgio rezultatas tapo 1:0, dar kartą pasižymėjo antrame kėlinyje (3:0), o rungtynės baigėsi „Džiugo“ klubo pergale rezultatu 5:0.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Volvo S60
Pirmoji karta
Pirmoji karta (2000–2009) pradėta gaminti 2000 m. rudenį, norint pakeisti S70 ant P2 platformos. Dizaineris – britas Peter D. Horbury. Prieš tai buvo panašus modelis, pavadintas Volvo V70 ir sportinė versija, vadinama S60 R. Stiliaus užuominos buvo paimtos iš ECC koncepcinio automobilio ir S80. Šis automobilis pasižymi dideliu skaičiumi saugos priemonių, kurios sušvelnina ar nukreipia smūgio jėgą susidūrimo metu. 2001 m. jis buvo pripažintas saugiausiu automobiliu pasaulyje. 2001 m. rugsėjo mėnesį Frankfurto automobilių parodoje pirmą kartą pristatytas S60 AWD. Šiame modelyje buvo sumontuota visiškai nauja, elektroniniu būdu valdoma visų varančių ratų sistema. Ją sukūrė švedų kompanija „Haldex“. Naujojoje sistemoje sukimo momentas perduodamas nebe viskozinės movos pagalba, o panaudojant standžius diskus. Modelyje buvo montuojamas 2,5 litro turbokompresoriaus variklis. 2005 m. buvo išleistas Volvo S60 pagražintas modelis – nauji žibintai, atnaujintos sėdynės, prietaisų skydelis bei centrinė vairuotojo konsolė.
Antroji karta
Antroji karta (2010–2018) pradėta gaminti 2010 m. ir turi savo universalo versiją, pavadintą – Volvo V60.
Hektografas
miniatiūra|200px|Hektografo reklama, 1876 m. Hektografas (🇬🇷 'šimtas' + graphō 'rašau') – spausdinimo įtaisas, skirtas dauginti tekstui ir iliustracijoms. Hektografas sudarytas iš plokščios dėžės, į kurią lygiu sluoksniu pripilta drebučių iš želatinos, glicerino bei vandens. Originalas hektografiniu rašalu, kuriame esama organinių dažų, glicerino, spirito, parašomas popieriuje, paskui prispaudžiamas prie drebučių paviršiaus; nuėmus popierių, originalo atvaizdas lieka drebučių paviršiuje. Prie jo spaudžiant švarius lapus, galima gauti iki šimto kopijų.
Soblaukis
Soblaukis – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 12 km nuo Luokės.
2011 m. Copa América – atkrintamosios varžybos
2011 m. Copa América čempionato atkrintamosios varžybos.
Paragvajus – Venesuela
{| width="100%"
Jane Russell
Džeinė Rasel, visas vardas Ernestina Džeinė Džeraldina Rasel (, 1921 m. birželio 21 d. Bemidžis, Minesota, JAV – 2011 m. vasario 28 d. Santa Marija, Kalifornija, JAV) – amerikiečių aktorė, XX a. 5-ojo dešimtmečio pradžios sekso simbolis.
Biografija
Dž. Rasel gimė Bemidžio mieste Minesotoje, ji buvo vyriausia iš penkių vaikų JAV kariuomenės vyresniojo leitenanto Rojaus Viljamo Raselo (Roy William Russell) ir buvusios aktorės Džeraldinos Džeikobi šeimoje. Tėvui išėjus į pensiją, šeima išsikėlė į Kaliforniją ir apsigyveno Berbanke. Jaunystėje motinos reikalavimu Dž. Rasel lankė fortepijono pamokas, taip pat vaidino mokyklos dramos būrelyje. thumb|left|240px|Dž. Rasel su [[Marilyn Monroe|Merlin Monro 1953 m.]] Baigusi mokyklą Dž. Rasel svajojo studijuoti dizainą, tačiau netikėta tėvo mirtis 1936 m. sujaukė planus ir ji įsidarbino sekretore, kad padėtų mamai išlaikyti šeimą. Vis dėlto Džeraldina savo dukterį laikė artiste ir primygtinai reikalavo, kad ji toliau tobulintų aktorinius įgūdžius. Tada Dž. Rasel užsirašė į režisieriaus Makso Reinharto vaidybos kursus ir dramos mokykloje mokėsi pas Mariją Uspenskają, vėliau, 1940 m., sudarė septynerių metų sutartį su milijonieriumi, režisieriumi Hovardu Hjusu.
H. Hjusas manė Džeinę Rasel galėsiant rimtai varžytis su pripažintais to meto sekso simboliais – Rita Heivort ir Lana Terner. Ir jis neklydo. Pirmasis vesternas su Dž. Rasel „Už įstatymo ribų“ („The Outlaw“, 1943) išleistas į ekraną nenoromis, mat kamera pernelyg įžūliai taikėsi į pradedančiosios aktorės iškirptę. Sklido gandai, kad šiame filme H. Hjusas Džeinei Rasel padovanojo jo paties išrastą liemenėlę, tačiau aktorė neigė ją segėjusi. Vėlesniuose filmuose, pavyzdžiui, miuzikle „Prancūziškoji linija“ („The French Line“, 1953), H. Hjusas ir toliau atkakliai stengėsi pabrėžti naujai nukaldintos Holivudo deivės geidulingus kūno linkius.
O pati aktorė, kaip ji sako 1985 m. išleistoje autobiografijoje, svajojo apie subtilesnius vaidmenis. Vienas įsimintiniausių Dž. Rasel filmų – komedija „Džentelmenai renkasi blondines“ (1953), kurioje jai teko susidurti su naujos kartos sekso simboliu Merlin Monro.
8-ajame dešimtmetyje pasitraukusi iš kino, Dž. Rasel tęsė aktorės karjerą teatro scenoje, taip pat įsitraukė į supaprastinto įvaikinimo fondą, nes pati buvo susidūrusi su sunkumais šioje srityje.
Asmeninis gyvenimas
Aktorė buvo ištekėjusi tris kartus. Su pirmuoju vyru, amerikietiškojo futbolo žaidėju Bobu Voterfildu (1920–1983), per 25-erius santuokos metus ji buvo įsivaikinusi du berniukus ir mergaitę. Dž. Rasel negalėjo turėti savo vaikų (baigdama mokslus ji pastojo nuo tuometinio sužadėtinio Bobo Voterfildo, kuris reikalavo aborto – abortas buvo nesėkmingas ir ji nebegalėjo gimdyti).
Dž. Rasel susidūrė su daugybe sunkumų įsivaikindama ir 1955 m. įkūrė labdaros organizaciją, Pasaulinį tarptautinį įvaikinimo fondą, kuris padeda į tokią padėtį patekusiems žmonėms.
Su antruoju vyru, aktoriumi Rodžeriu Baretu, ji gyveno tik metus, nes 1968 m. jis staiga mirė. Trečiasis vyras, nekilnojamojo turto agentas Džonas Kelvinas Pyplsas, mirė nuo širdies nepakankamumo 1999 m., juodu buvo susituokę 25-erius metus.
Dž. Rasel priklausė sekmininkų Dievo asamblėjų bažnyčiai.
Sulaukusi 89-erių, nuo kvėpavimo nepakankamumo Džeinė Rasel mirė 2011 m. vasario 28 d. Santa Marijoje, Kalifornijoje.
Rudoji žuvėdra
Rudoji žuvėdra arba rudasis nodis (Anous stolidus) – jūrinis paukštis, priklausantis kirinių šeimai.
Aprašymas
Ilgis – nuo 38 iki 40 cm, sparnų plotis – apie 80 cm, sveria apie 180 g. Suaugusių paukščių kūnas, uodega, sparnai yra tamsiai rudi, viršugalvis – šviesiai pilkas. Gyvena kolonijomis, paplitusi daugumoje Atlanto ir Ramiojo vandenynų tropikų ir subtropikų salų, Venesuelos, Australijos pakrantėse. Maitinasi žuvimi, moliuskais.
Perėjimas
Tėvai kartu suka lizdą iš šakelių ir dumblo. Patelė padeda po vieną rausvą ar pilkšvą, išmargintą rausvais rudais taškeliais kiaušinį. Peri nuo 32 iki 36 dienų, maitina nuo 40 iki 56 dienų.
USB-C
thumb|Jungčių išsidėstymas USB-C, oficialiai vadinamas USB Type-C, – 24 kontaktų USB jungčių sistema, kurią išskiria 2 kartus sukama simetriška jungtis.
USB Type-C specifikacija 1.0 buvo paskelbta USB Implementers Forum (USB-IF) ir buvo baigta kurti 2014 m. rugpjūčio mėn. Jis buvo sukurtas maždaug tuo pačiu metu kaip USB 3.1 specifikacija.
Įrenginys, kuris įdiegia USB-C, nebūtinai turi USB 3.1, USB Power Delivery arba Alternate Mode.
Komutatorius (reikšmės)
Komutatorius ( 'keičiu, mainau')  – daugelyje kalbų vartojamas terminas. Šios sąvokos vartojimo sritys bei reikšmės:
Deimantė Rimkutė
Deimantė Rimkutė (g. 1998 m. birželio 29 d. Vilniuje) – Lietuvos teisininkė, politikė, visuomenininkė.
Biografija
2017 m. baigė Vilniaus Jono Basanavičiaus gimnaziją. Nuo 2017 m. studijuoja Vilniaus universiteto Teisės fakulteto teisės vientisosiose studijose.
Lietuvos ir tarptautinių organizacijų savanorė, dirbo visuomeninį darbą:nuo 2014 m. Lietuvos liberalaus jaunimo narė, 2015–2016 m. Lietuvos mokinių parlamento atstovė Švietimo ir mokslo ministerijoje.
2016–2017 m. Vilniaus liberalaus jaunimo organizacijos pirmininkė, 2016–2018 m. Vilniaus jaunimo organizacijų sąjungos „Apskritas stalas“ valdybos narė, 2017–2019 m. nacionalinės jaunimo reikalų tarybos narė, nuo 2018 m. Europos liberalaus jaunimo valdybos narė.
Nuo 2019 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė. Būdama 20 m. amžiaus, tapo jauniausia išrinkta Vilniaus politike.
Nuo 2019 m. Laisvės partijos valdybos narė.
Moka anglų kalbą, domisi teise, politine filosofija, Europos politika, keliavimu, laisvalaikiu rašo straipsnius žiniasklaidai. 2016 laimėjo „Duke of Edinburgh Awards“ bronzinį apdovanojimą. 2018 m. prisidėjo prie Europos liberalų forumo mokslinės monografijos
George L. Trager
Džordžas Leonardas Treigeris (, 1906 m. kovo 22 d. Niuarkas, JAV – 1992 m. rugpjūčio 31 d. Pasadena, JAV) – amerikiečių kalbininkas. 1960 m. buvo Amerikos kalbininkų draugijos prezidentas.
Biografija
Dž. L. Treigeris 1926 m. baigė Radžerso universitetą, 1932 m. Kolumbijos universitete apgynė daktaro disertaciją. Nuo 1936 iki 1938 m. Jeilio universitete atliko podoktorantūros darbą, 1936–1946 m. Jeilio universitete dėstė. Dž. L. Treigeris taip pat dėstė Oklahomos (1946–1948), Bafalo (1956–1967), Pietų Metodistų (1967–1971) ir Šiaurės Ilinojaus (1971–1974) universitetuose. Ketvirtajame ir penktajame dešimtmečiuose Jeilio universitete buvo artimas Eduardo Sapyro, Moriso Svodešo, Bendžamino Ly Vorfo, Čarlzo Hoketo, po 1941 m. – Leonardo Blumfildo bendražygis. Nuo 1937 m. bendradarbiavo su Vorfu istoriniu–lyginamuoju metodu analizuodamas actekų–tanų kalbas, tačiau tolesnį jųdviejų bendradarbiavimą 1941 m. nutraukė Vorfo mirtis. Dž. L. Treigeris 14–ajam Britų enciklopedijos (Encyclopædia Britannica) ledimui parašė straipsnių apie kalbas ir kalbotyrą. Kaip ir Sapyras bei Svodešas, jis buvo Tarptautinės pagalbinės kalbos asociacijos, 1951 m. pristačiusios interlingvą, konsultantas.
Šeštajame dešimtmetyje Dž. L. Treigeris dirbo Valstybės departamento Diplomatinės tarnybos institute, prieš diplomatams išvykstant į užsienį padėdavo juos apmokyti. Ten jis dirbo drauge su Edvardu T. Holu, Henriu Ly Smitu, Čarlzu Hoketu ir Rėjumi Birdvistelu. Dž. L. Treigeris lavino parakalbą, Birdvistelas kineziką, o Holas – proksemiką.
Sūduvių kultūra
thumb|230px|right|[[Geležies amžius|Geležies amžiaus baltų archeologinės kultūros: {{legend|#4E9A06|Dulokaimio-Kovrovo kultūra (sembai ir notangai)}} {{legend|#73D216|Olštyno kultūra (galindai?)}} {{legend|#8AE234|Sūduvių kultūra (jotvingiai)}} {{legend|#729FCF|Nemuno žemupio kapinynų kultūra (kuršiai)}} {{legend|#FCAF3E|Brūkšniuotosios keramikos kultūra}} {{legend|#F57900|Milogrado kultūra}} {{legend|#CE5C00|Dniepro-Dauguvos kultūra}} {{legend|#EDD400|Pamario kultūra}} {{legend|#FCE94F|Varpinių kapų kultūra}}]] left|250px|thumb|Didžiausias sūduvių kultūros pilkapis [[Suvalkai|Suvalkų apylinkėse.]] Sūduvių kultūra  – geležies amžiaus archeologinė kultūra, susiformavusi II–III a. riboje ir trukusi iki VIII a. Ši kultūra buvo paplitusi šiaurės rytų Lenkijoje, pietvakarių Lietuvoje ir šiaurės vakarų Baltarusijoje, vystėsi vakarų baltų ir Velbarko kultūrų ploto dalyse. Sūduvių kultūros areale paplitę jotvingiški vandenvardžiai, todėl kultūros paminklai priskiriami jotvingiams (sūduviams).
Nuo II a. vidurio sūduvių kultūra sutinkama pietų Užnemunėje ir šiaurės rytų Lenkijoje. IV–VI a. ji išplito ir dešiniajame Nemuno krante iki Strėvos. IV–V a. dažniausiai laidodavo nekremuotus palaikus pilkapiuose, po vieną duobėje, po sampilu. Duobę apdėdavo akmenimis, iš akmenų sukraunama centrinė pilkapio dalis, tada užpilama žemių ir apjuosiama akmenų vainiku. Vyrus laidodavo galva į šiaurę, su ietimi prie šono (antgalį guldydavo prie galvos), ant kojų uždėdavo skydą, kartais kape randamas peilis, smeigtukas. V–VI a. sutinkami degintų palaikų kapai, laidojama duobėse arba akmenų sampilo viduryje, kapas apjuosiamas akmenimis. Akmenų sampile būna 1–2 kapai. Įkapės negausios – iečių antgaliai, kartais antskydžiai, peiliai, sąsagų arba apyrankių fragmentai.
VII–XI a. Mozūrijos ežeryno rytinėje dalyje ir toliau į rytus sūduvių kultūros radinių kol kas nežinoma. Iš akmenų ir žemių supilti deginti kapai čia vėl atsiranda XI–XIII a., jie priskirtini metraščiuose minimiems jotvingiams. Jų arealas aprėpė rytų Mozūriją, pietvakarių Lietuvą ir dalį dabartinės Gardino srities Baltarusijoje.
Sobuva (Trakai)
Sobuva – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 10 km nuo Dusmenų.
Dopingas Rytų Vokietijoje
thumb|right|250px|[[1986 m. Heidi Krieger laimėjo auksą rutulio stūmimo rungtyje. Vėliau dėl dopingo vartojimo komplikacijų sportininkė pasikeitė lytį.]] Dopingas Rytų Vokietijoje ilgus dešimtmečius buvo skatinamas ir naudojamas įvairiose sporto šakose. Aukščiausio lygio sportininkai su žinia ar to nežinodami naudojo testosteroną ir anabolinius steroidus. Valdžios organizuoto dopingo vartojimo programa buvo vadinamas kodiniu vardu Valstybės planas 14.25 ir buvo skirta gerinti valstybės įvaizdį ir žinomumą laimint medalius. Šio sukčiavimo dėka Rytų Vokietijos sportininkai laimėdavo daug medalių įvairiose sporto žaidynėse, įskaitant ir olimpines žaidynes. Rytų Vokietijos sportininkai buvo vieni pirmųjų dopingo vartotojų ir šalis dažnai vadinama dopingo atradėja.
Sisteminis dopingo vartojimas baigėsi kartu su komunizmo griūtimi 1989 m. ir Vokietijos susivienijimu kitais metais.
Šalies įvaizdžio gerinimas
Valstybės remiamas dopingo vartojimas prasidėjo su Šaltuoju karu, kai kiekvienas Rytų bloko šalies laimėtas auksas buvo ideologinė pergalė. Nuo 1974 m. Rytų Vokietijos sporto ministras ir olimpinio komiteto prezidentas Manfred Ewald pradėjo skatinti dopingo vartojimą. M. Ewald teigdavo treneriams, kad sportininkai „yra dar jauni, tad neturi visko žinoti“.
Vyriausybės atstovai perspektyvių ir jaunų sportininkų ieškodavo sporto centruose. Patys perspektyviausi sportininkai būdavo treniruojami olimpinėms rinktinėms. Šie jaunuoliai turėjo pasiekti gerų rezultatų ir vyriausybė ėmėsi visų įmanomų priemonių tam užtikrinti. Pasiekimai medicinoje ir moksle reiškė, kad tokių priemonių kaip steroidai, amfetaminas, somatotropinas ir kraujo dopingas naudojimas buvo dažna praktiką sporto centruose. Didžiausias tokių priemonių vartojimo centras buvo laikomas Berlyno sporto klubas „Sportvereinigung Dynamo“.
Tokie sukčiavimo būdai leido šaliai laimėti ypatingai daug apdovanojimų ir medalių. Iki 1964 m. vasaros olimpinių žaidynių Rytų bloko šalys nebuvo laimėjusios daugiau medalių nei vakarų šalys.
Pirmą kartą Rytų Vokietija kaip atskira šalis dalyvavo 1968 m. olimpiadoje ir laimėjo 9 aukso medalius. Tai buvo geresnis rezultatas nei Vakarų Vokietijos. Dar po 4 metų 1972 m. aukso medalių skaičius padidėjo iki 20, 1976 m. šis skaičius padvigubėjo iki 40.
Iš viso Rytų Vokietijos atletai nuo 1956 iki 1988 m. olimpinėse žaidynėse laimėjo 203 aukso, 192 sidabro ir 177 bronzos medalius.
Nors rezultatai buvo stulbinantys, tokie veiksmai labai pakenkė sportininkų sveikatai. "Tikslių skaičių nėra, tačiau spėjama, kad valstybės remiama dopingo vartojimo sistema galėjo paliesti apie 10 000 sportininkų. Jie ne tik buvo sukčiai, tačiau tai labai pakenkė jų sveikatai. Apie 1 000 vyrų ir moterų buvo pažeisti fiziškai ir psichologiškai.
Dažnai sportininkams dopingas būdavo duodamas be jų žinios, o jų amžiaus kai kada nesiekė ir 10 metų. Manoma, kad apie 10 000 sportininkų patyrė fizines ir psichologines dopingo vartojimo žaizdas. Viena tokių yra buvusi plaukikė Rica Reinisch, tris kartus olimpinė čempionė, patyrusi eilę persileidimų ir kiaušidžių cistų.
Teigiami dopingo tyrimai
1977 m. rutulio stūmimo sportininkės Ilona Slupianek dopingo testas Europos taurės etape Helsinkyje parodė, kad atletė vartojo anabolinius steroidus. Tuo pačiu metu Kreischa tyrimų laboratorija perėjo vyriausybės žinion. Laboratorija privalėjo patikrinti 12 000 Rytų Vokietijos atletų kasmet, tačiau nei vieno nebausti. Iki šiol tai yra vienintelė Rytų Vokietijos sportininkė, nubausta už dopingo vartojimą.
Po šio įvykio visi Rytų Vokietijos sportininkai prieš išvykdami į varžybas būdavo slapta patikrinami. Sportininkų, kurių dopingo vartojimo testai būdavo teigiami, neleisdavo prie tarptautinių varžybų. Tokiu būdu Rytų Vokietija siekė išvengti tarptautinių sankcijų.
Tokių pasitraukimų priežastimis viešai būdavo įvardijamos traumos ar kitos ligos, o treneriai ir daktarai turėdavo sufabrikuoti nebūtų ligų įrodymus ar kitaip patvirtinti nedalyvavimo priežastis. Šių paslapčia atliekamų tyrimų rezultatai niekada nebuvo paviešinti ir nėra žinomi iki šiol.
Viešumoje panašių atvejų kaltinimus pareikšdavo tik iš šalies pabėgę sportininkai. Iš viso nuo 1976 iki 1979 m. tokių sportininkų buvo 15. Šie atletai papasakodavo apie sistemingą dopingo vartojimą nuo pat sportininkų vaikystės.
1993 m. rugpjūčio 26 d., gerokai po Vokietijos susivienijimo, buvo išplatinta tam tikra medžiaga. Ji parodė, kad nuo 1971 iki 1990 m. slaptoji policija Stasi prižiūrėjo sisteminį dopingo vartojimą visoje šalyje.
Dopingo eksperto Jean-Pierre de Mondenard teigimu, tokių sukčiavimo atvejų būdavo ir kitose šalyse, tačiau Rytų Vokietijoje tai vyko sistematiškai ir su vyriausybės žinia.
Žinomi atvejai
thumb|right|250px|Vienas sisteminio dopingo Rytų Vokietijoje vartojimo iniciatorių [[Manfred Ewald (dešinėje).]]
Renate Neufeld
1977 m. viena geriausių Rytų Vokietijos sprinterių Renate Neufeld kartu su bulgaru pabėgo į Vakarų Vokietiją. Praėjus metams sportininkė prisipažino, kad per pasiruošimą 1980 m. vasaros olimpinėms žaidynėms atstovaujant Rytų Vokietiją ji buvo priversta naudoti dopingą.
Kartu ji parodė tabletes, kurias naudodavo, o Vakarų Vokietijos tyrėjai patvirtino, kad tai buvo anaboliniai steroidai. Dėl savo šeimos ramybės sportininkė tylėjo, tačiau kai jos sesuo buvo išmesta iš rankinio komandos ir jos tėvas prarado darbą, atletė nusprendė nebetylėti.
Andreas Krieger
Andreas Krieger, anksčiau žinomas kaip Heidi Krieger, atstovavo Rytų Vokietijos moterų lengvosios atletikos komandą, o 1986 m. Europos lengvosios atletikos čempionate laimėjo aukso medalį.
Nuo 16 m. amžiaus A. Krieger slapta buvo nuolat maitinama anaboliniais steroidais, kurie labai paveikė atletės androgeninius požymius. Ji pripažino, kad jau tuomet pradėjo abejoti savo lytimi, o dopingas tik pastiprino šiuos pojūčius. 1997 m., praėjus 6 metams po pasitraukimo iš sporto, atletė atliko lyties keitimo operaciją ir savo vardą pakeitė į Andreas Krieger. Po šio įvykio didelė vietinės ir tarptautinės žiniasklaidos dalis skyrė dėmesį Rytų Vokietijos dopingo sistemai, o kai kurie sportininkai apie tai prabilo pirmą kartą.
Kasmet Vokietijos sportininkams, kurie kovoja su dopingo vartojimu, yra skiriami Heidi Krieger vardu pavadinti medaliai.
2000 m. Berlyne sportininkas buvo liudininkas Manfred Ewald ir Manfred Hoeppner teisme. Abu sporto specialistai buvo pripažinti „specialiai pažeidę sportininkų sveikatą“.
Ode Abdullahi
Odė Abdulajus (g. 2002 m. rugsėjo 28 d.) – Nigerijos futbolininkas, gynėjas.
Karjera
Profesionalo karjerą pradėjo gimtinėje.
DFK Dainava
2023 m. atstovavo „Dainavos“ klubui. 2023 m. kovo 4 d. debiutavo A lygoje rungtynėse prieš FC Hegelmann.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Sodai
Sodais vadinama:
Frederick Delius
Frederikas Delijus (Dilijus,, 1862 m. sausio 29 d., Bradfordas, Anglija – 1934 m. birželio 10 d., Grė prie Lueno, Prancūzija) – vokiečių kilmės XX a. pradžios Anglijos kompozitorius.
Biografija
Fricas Teodoras Albertas Delijus gimė 1862 m. sausio 29 d. Bradforde (Jorkšyras). Jo tėvai Julius ir Elzė Krionig Delijai buvo vokiečių emigrantai iš Bylefeldo. Fricas (vėliau pasirinkęs vardą Frederikas) buvo ketvirtasis šeimos vaikas iš keturiolikos. Jo tėvai užsiėmė vilnos prekyba Jorkšyre. Fricas mokėsi vietos mokyklose, pramoko groti pianinu ir smuiku. 1878 m. jis pradėjo mokslus Tarptautiniame koledže Ailvorte netoli Londono tam, kad pasiruoštų įsilieti į šeimos vilnos verslą. Baigęs mokslus F. Delijus dirbo šeimos firmoje, verslo tikslais lankėsi Prancūzijoje, Švedijoje, Vokietijoje ir Norvegijoje. Apsilankymas Norvegijoje jam padarė didelį įspūdį. Būdamas Chemnice, jis trumpai mokėsi smuiko pas Hans Sitt. F. Delijus nejautė jokio potraukio verslui ir įtikino tėvą, kad jis jį išleistų į JAV Floridos valstiją prižiūrėti apelsinų plantacijos. 1884 m. kovą jis su draugu Čarlzu Daglasu išvyko į JAV. F. Delijus dirbo rančoje „Solanos giraitė“ prie Šv. Jono upės Floridoje. Vietos afroamerikiečių dainavimas paveikė būsimą jo muziką ir čia jis pramoko profesionaliai kurti. Džeksonvilyje, muzikos parduotuvėje F. Delijus atsitiktinai sutiko vargonininką Thomas F. Ward, kurį įkalbino atvykti į „Solanos giraitę“ ir apmokyti jį kontrapunkto. Vėliau F. Delijus tvirtino, kad tik Thomas F. Ward instruktavimas buvo svarbus jo gyvenime.
1884 m. lapkritį F. Delijus rančos priežiūrą perdavė atvykusiam broliui Ernestui, pats apsigyveno Džeksonvilyje, kur buvo publikuotas jo kūrinys pianinui „Zum Carnival Polka“. 1885 m. jis persikėlė į Danvilį (Virdžinija), kur mokė muzikuoti kitus. Jo tėvas, nebegaudamas žinių, pasamdė seklį, kad išsiaiškintų, kuo užsiima sūnus. Jo reikalavimu F. Delijus grįžo į Angliją prieš tai gavęs tėvo pažadą, kad jis galės studijuoti Leipcigo konservatorijoje. 1886 m. jis pradėjo mokslus Leipcige, kur 1,5 metų mokėsi pas Hans Sitt, Carl Reinecke ir Salomon Jadassohn. Leipcige jis susipažino su norvegų kompozitoriumi E. Grygu, kuris galutinai įtikino F. Delijaus tėvą teisingu sūnaus pasirinkimu ir tarpininkavo 1890 m. F. Delijaus „Penkių dainų iš Norvegijos“ publikavimui Londone. 1888 m. vasarą F. Delijus apsigyveno Paryžiuje. Jis susipažino su A. Strindbergu, E. Munku, P. Gogenu. Tarp jo pažįstamų buvo kompozitoriai M. Ravelis, G. Forė ir F. Šmitas. Apie 1895 m. F. Delijus užsikrėtė sifiliu, nuo kurio vėliau mirė.
Paryžiuje F. Delijus intensyviai dirbo operos žanre, sukūrė operas: „Irmelin“ (1890−92), „Stebuklingas fontanas“ (1893−95), „Koanga“ (1897), „Kaimo Romeo ir Džuljeta“ (1899−1901). 1896 m. jis sutiko Helene „Jelka“ Rosen, vokiečių tapytoją, besimokiusią Paryžiuje. Kitais metais pora apsigyveno Grė prie Lueno miestelyje netoli Fontenblo miško. 1903 m. F. Delijus susituokė su Helene, maždaug tuo pat metu pradėjo naudoti vardą Frederikas, tikriausiai tam, kad praplėsti jo muzikos klausytojų ratą. 1907 m. lankėsi JAV, po ko grįžo į Grė prie Lueno miestelį. Jis jame gyveno iki gyvenimo pabaigos, išskyrus Pirmojo pasaulinio karo metus (1914−1918), kuriuos praleido Anglijoje, Norvegijoje ir Danijoje. Po 1920-ųjų F. Delijui išryškėjo sifilio simptomai, jis apako, tapo beveik paralyžuotas ir kasdieninėse funkcijose priklausė nuo žmonos pagalbos. 1923 m. publikuota pirmoji jo biografija, kurią parašė Philip Heseltine. 1928 m. atvykęs jaunas jorkširietis Eric Fenby per penkerius metus padėjo kompozitoriui užbaigti vėlyvuosius kūrinius. Gyvenimo pabaigoje kompozitorius jau buvo plačiai žinomas: 1929 m. įvyko šešių jo koncertų festivalis Londone, jis buvo apdovanotas Garbės kavalieriaus ordinu, 1932 m. apdovanotas Bradfordo miesto Laisvės apdovanojimu, jį aplankė Edvardas Elgaras. Frederikas Delijus mirė 1934 m. birželio 10 d. Grė prie Lueno miestelyje. Jis jame norėjo būti palaidotas, bet vietos valdininkai nesutiko. Jo palaikai kitais metais buvo pergabenti į Angliją ir palaidoti Šv. Petro bažnyčios kapinėse Limpsfyldo kaime (Saris). Jo žmona atlydėjo palaikus į Angliją ir mirė po kelių dienų po perlaidojimo.
F. Delijus sava kūryba visų pirma pradėjo garsėti Skandinavijoje. Jo simfoninė poema „Paa Viderne“ 1891 m. pirmą kartą buvo atlikta viešai Kristijanijoje (Osle). Vokietijoje jo vardą populiarino dirigentas Hans Haym, kuris atliko keleto F. Delijaus kūrinių premjeras Elberfelde: „Virš kalvų ir toliau“ (Over the Hills and Far Away, 1897), „Paryžius“ (Paris, 1901) ir „Apalačija“ (Appalacchia, 1904). Taip pat Elberfelde 1904 m. įvyko jo operos „Koanga“ pirmasis pastatymas. Kritikas Max Chop 1907 m. parašė pirmąją F. Delijaus muzikos studiją. Anglijoje kompozitorius nebuvo labai mėgiamas, pakol jo nepradėjo populiarinti dirigentas Thomas Beecham, surengęs seriją koncertų ir 1909 m. atlikęs „Gyvenimo mišias“ (A Mass of Life).
Jurgis Narjauskas
Jurgis Narjauskas (1876 m. balandžio 21 d. Parausių kaime, Vilkaviškio apskritis – 1943 m. sausio 27 d. Telšiuose) – Romos katalikų prelatas, diplomatas, vertėjas, spaudos veikėjas ir tautosakininkas.
Biografija
Mokėsi Marijampolės gimnazijoje ir Seinų kunigų seinarijoje. 1899–1903 m. studijavo Romoje Grigaliaus universiteto Teisių fakultete ir Fribūro universitete. 1903 m. teisės mokslų daktaras. Iki Pirmojo pasaulinio karo dėstė lietuvių kalbą Seinų kunigų seminarijoje.
1904 m. Ožkabalių kaime užrašinėjo dainas (melodijos paskelbtos Vilniuje 1998 m., knygų serijoje Jono Basanavičiaus tautosakos biblioteka T. IX–X). Kartu su kolegomis kunigais 1905 m. Seinuose įsteigė spaustuvę „Laukaitis, Dvaranauskas, Narijauskas ir Bendrovė“, kuri leido savaitraštį „Žiburys“ su priedais „Artojas“, „Šaltinėlis“, „Vainikas“, „Vainikėlis“ ir „Kvieslys“. 1906 m. Seinuose įkurta „Žiburio“ draugija, o prie jos choras, kuriam vadovavo kunigas Dvaranauskas.
1914–1919 m. gyveno Petrograde, Kryme, Romoje. 1919–1922 m. Lietuvos atstovas Vatikane. 1921 m. Romoje italų kalba leido dvisavaitį informacinį leidinį „Eco di Lituania“. Susipykęs su savo bičiuliu Lietuvos užsienio reikalų ministerijos patarėju kanauninku Kazimieru Prapuoleniu, iš diplomatinės veiklos pasitraukė. Grįžo į Lietuvą ir dėstė lotynų bei italų kalbas Kauno kunigų seminarijoje ir Lietuvos universitete. Nuo 1925 m. klebonas Gelgaudiškyje, nuo 1928 m. dirbo Telšių vyskupijos kurijoje ir Telšių kunigų seminarijoje. Rašė religiniais, teisiniais ir kitais klausimais leidiniuose „Draugija“, „Vadovas“, „Vienybė“, „Žemaičių prietelius“ ir kt.
Vertė grožinę literatūrą iš lotynų ir italų kalbų.
Sanna Nielsen
Sana Viktorija Nilsen (Sanna Viktoria Nielsen; g. 1984 m. lapkričio 27 d.) – Švedijos dainininkė. 2001–2014 metų laikotarpyje septynis kartus dalyvavo Melodifestivalen konkurse. Septintuoju bandymu su daina „Undo“ laimėjo Melodifestivalen 2014 ir atstovavo Švedijai 2014 m. Eurovizijos dainų konkurse Kopenhagoje, Danijoje užėmė 3 vietą surinkusi 218 taškų. 2015 m. buvo viena iš vedėjų "Melodifestivalen".
Masu
thumb|Masu dėžutė, talpinanti apie 180 ml Masu – kvadrato formos medinė dėžutė, tradiciškai naudota Japonijoje kaip oficialus ryžių kiekio matas. Dėžutės tūris gali svyruoti nuo maždaug 0,18 litro (tūrio vieneto, vadinamo 合 = go) iki 18 litrų (斗 = to). Mažos masu dėžutės, talpinančios apie 180 ml, šiais laikais naudojamos kaip puodeliai, iš kurių geriama sakė. thumb|left|Tostas renginio metu, vietoje taurių naudojant masu dėžutes.
Ninhursaga
Ninhursaga (taip pat Ninhursanga, Ninhursag) – viena iš Deivės Motinos manifestacijų šumerų mitologijoje, hursag viešpatė. Sutinkami šios deivės epitetai „dievų motina“ bei „visų vaikų motina“. Daugelis dievų ir deivių laikyti jos vaikais. Ninhursaga buvo siejama su įvairiais dievais: Enkiu (mite „Enkis ir Ninhursag“), Enliliu (laikyta jo sutuoktine ir Ninurtos motina), taip pat laikyta Šul-pa-e („laukinių žvėrių viešpačio“) žmona. Pagal šią tradiciją Ninhursaga – Enlilio sesuo.
Wake Me Up
Wake Me Up – 2013 m. Avicii išleista daina, kuri jam padėjo išgarsėti. Atlikėjas, dainos teksto autorius – Aloe Blacc. Tai daina apie gyvenimo prasmę.
Ninhursaga
Įvairūs valdovai neretai įvardydavo save Ninhursagos sūnumis (Mesilimas, Eanatumas, Hamurabis, Nabuchodonosaras), „Ninhursagos numylėtaisiais“. Taip tituluodavosi Mesopotamijos valdovai nuo ankstyvojo dinastinio laikotarpio iki Nabuchodonosaro I. Įrašuose valdovai skelbiasi šios deivės garbei pastatydinę šventyklas, įrengę kulto vietas. Šumero valdovai Eanatumas, Entemena bei Urukagina nurodo, jog Ninhursaga buvusi jų žindyvė.
Wake Me Up
Oficialus dainos vaizdo įrašas buvo peržiūrėtas 1,5 mlrd. kartų Avicii „Vevo“ kanale, tai viena iš populiariausių visų laikų „YouTube“ dainų. Dainos vaizdo įraše pagrindinį vaidmenį atlieka modeliai Kristina Romanova ir Laneya Grace.
Ninhursaga
Ninhursaga minima jau Faros dievų sąraše (III tūkst. pr. m. e.). Buvo labai artimai susijusi su deive Ninmah. Garbinta Adabe, E-mah šventykloje. Siejama ir su Kešo miestu, buvo įvardijama „Belet-ili iš Kešo“ arba „toji iš Kešo“. Teigiama, kad Keše taip pat būta Ninhursagos šventyklos. Yra žinomas jai skirtas šumerų himnas. Kešo šventykla Ninhursagos kulto centras buvo pradedant ankstyvuoju dinastiniu laikotarpiu ir baigiant Senosios Babilonijos karalystės laikais. Po to Kešo svarba sumenko, svarbiausiu kulto centru tapo kaimyninis Adabas. Be Kešo ir Adabo, Ninhursagos šventyklų būta Lagaše bei vietovėje, įsikūrusioje dabartinio Tel Obeido vietoje.
Ninhursaga minima šumerų mite „Enkis ir Ninhursaga“. Pasakojama, kad iš Enkio ir Ninhursagos sąjungos gimsta duktė, kurią Enkis išprievartauja. Vėliau Enkis išprievartauja ir kitas dukteris, kurios viena po kitos gimsta iš kraujomaišos. Galiausiai Enkis vėl sueina su Ninhursaga, kuri pagimdo aštuonias žmonėms palankias dievybes. Šiame šumerų mite Ninhursaga dar įvardijama Nintur, Damgalnuna ir Ninsikila. Ninhursaga taip pat minima šumerų Lugale poemoje, kur paaiškinama jos vardo kilmė. Pasakojama, kad dievas Ninurta nugalėjęs demoną Asagą bei jo sąjungininkus – akmenines būtybes. Iš pastarųjų (hursag uolų) Ninurta pastato kalnus, o savo motiną Ninmah pavadina Ninhursaga – „kalno viešpate“ (danų istorikas Thorkild Jacobsen hursag laiko akmeninga dykumos žeme). Kelete giesmių vadinama hursag (nedirbamų kalvų) viešpate, teigiama, kad deivė liūdi dėl sugautų laukinių gyvūnų (ypač asilų). Laikyta ir gyvūnų, kurie buriasi į kaimenes, motina. Viename šumerų mito apie žmogaus sukūrimą variante Ninhursaga atlieka žmonių sutvėrėjos vaidmenį. Visgi dažniausiai šis vaidmuo tenka Ninmah.
Apušėliai
Apušėliai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybės centrinėje dalyje, 16 km į šiaurės vakarus nuo Šiaulių, į vakarus nuo kelio Kužiai–Gruzdžiai, Gulbino miško linkyje.
Istorija
Nuo 1897 m. Osinovkos palivarkas priskirtas Verbūnų seniūnijai, 1920 m. kaimas pavadintas Apušėliais. 1950–1991 m. kaimo žemė priklausė Gruzdžių apylinkės kolūkiui „Tarybinė žemė“.
Gyventojai
1923 m. surašymo metu kaime buvo 11 ūkių.
Arlios valsčius
Arlios valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vakarų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Arlia.
Gyvenvietės
Valsčiaus gyvenvietės 1870 m. (skliausteliuose – baltarusiškai):
Prancūzų katedra
Berlyno Prancūzų katedra  – vėlyvojo baroko stiliaus reformatų bažnyčia Berlyne.
Ši katedra buvo pastatyta hugenotų bendruomenei Berlyne, kuri čia buvo radusi prieglobstį po 1598 m. išleisto Nanto edikto. 1701–1705 m. čia buvo pastatyta kukli bažnyčia, kurią suprojektavo architektai Lui Kajaras ir Abrahamas Kuesnė. Ši katedra yra 1688 m. sugriautos hugenotų bažnyčios, esančios Šarentone, Prancūzijoje, kopija. 1754 m. bažnyčioje pastatyti vargonai. Bažnyčia buvo itin apgriauta per Antrąjį pasaulinį karą, atstatyta 1977–1981 m.
Šio statinio išskirtinis bruožas – masyvus cilindro formos bokštas, kurio pagrindą juosia korintinis kolonų portikas. Bokštas ir portikas 1785 m. pristatyti prie bažnyčios pagal Karlo fon Gotardo projektą. Katedroje įkurtas hugenotų muziejus, kuriame pasakojame apie hugenotų istoriją Prancūzijoje ir Bradenburge. 66 m aukštyje įsikūrusi apžvalgos aikštelė yra aukščiausia miesto istorinė vieta.
Jonas Paukštys
Jonas Paukštys (1899 m. kovo 20 d. Kurynėje, Zapyškio valsčius, Kauno apskritis, kitais duomenimis, Lūšnoje, Marijampolės apskritis – 1965 m. gegužės 15 d. Ratnyčioje, Varėnos rajonas) – SJ, Romos katalikų vienuolis jėzuitas, pedagogas.
Biografija
Vaikystėje mokėsi pas daraktorių, vėliau pradinėje mokykloje Lekėčiuose, Kauno progimnazijoje, Marijampolės gimnazijoje ir Seinų kunigų seminarijoje. 1926 m. įstojo į Jėzuitų ordiną ir pasiųstas tęsti studijas Olandijoje ir Prancūzijoje. Sugrįžus į Lietuvą, paskirtas Kauno jėzuitų gimnazijos direktoriumi ir Kauno Jėzuitų bažnyčios pamokslininku. 1930 m. įšventintas kunigu.
1931–1935 m. redagavo jėzuitų žurnalą „Misijos“, taip pat kitus leidinius – „Žvaigždę“ ir „Žvaigždutę“. Tuo pačiu metu bendradarbiavo ir pasaulietiniuose žurnaluose „Ryte“ ir „Tiesos kelyje“. Buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. 1939 m. paskirtas Šiaulių jėzuitų gimnazijos direktoriumi. Antrojo pasaulinio karo metais kartu su kun. Jonu Borevičiumi gelbėjo žydus, vien Šiauliuose buvo daugiau nei 150 išgelbėtų.
1942 m. persikėlė į Vilnių, tarnavo Šv. Kazimiero bažnyčioje klebonu bei Vytauto Didžiojo gimnazijoje kapelionu. Šalį užėmus Raudonajai Armijai, iš gimnazijos atleistas, gydėsi. Nuo 1946 m. dėstė Kauno kunigų seminarijoje, jam suteiktas profesoriaus vardas. Nuo 1948 m. Ceikinių Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčios (Ignalinos rajonas) klebonas, nuo 1950 m. dirbo pastoralinį darbą Varėnos raj. Dubičių Švč. Jėzaus Širdies bažnyčioje.
1950 m. suimtas ir nuteistas dešimčiai metų lagerių, iš kurių paleistas 1955 m. Nusprendė į Lietuvą negrįžti, likti Sibire ir dirbti sielovados darbą tarp ten gyvenančių tremtinių. Nesėkmingai bandė organizuoti katalikišką parapiją. Vietinei valdžiai tai nepatiko ir ji privertė kunigą Paukštį išvažiuoti į Lietuvą. 1958 m. paskirtas Kaltinėnų Šv. Jono Krikštytojo bažnyčios (Šilalės rajonas) klebonu, vėliau perkeltas į Varėnos raj. Ratnyčios Šv. apaštalo Baltramiejaus bažnyčią.
Mirė ir palaidotas Ratnyčioje.
Keyonte George
Kejontė Darnelas Džordžas (, g. ) – JAV krepšininkas, žaidžiantis NBA lygoje besivaržančiame Jutos „Jazz“ klube. Žaidė koledžo krepšinį Beiloro „Bears“ komandoje.
Jutos „Jazz“ (2023–dabar)
2023 m. NBA naujokų biržoje Jutos „Jazz“ pasirinko jį 16-uoju šaukimu.
Universitetas
{| class="wikitable sortable" style="text-align:right;"
Niuportas (Anglija)
Niuportas – miestas pietų Anglijoje, Vaito salos šiaurinėje dalyje, istorinėje Hampšyro grafystėje, prie Medainos upės. Yra Vaito salos istorijos muziejus, menų centras, senovės romėnų gyvenvietė, Karisbruko pilis.
Istorija
Aptikta, kad neandertaliečiai šiose vietose gyveno dar prieš 40 000 metų. Romėnų laikais čia buvo gyvenvietė Medina, aptiktos jos liekanos. Pirmą kartą miesto teisės suteiktos XII a., įtvirtintos 1608 m. Viduramžiais jis pranoko Karisbruką kaip Vaito salos sostinę.
2020 m. protestai Chabarovsko krašte
miniatiūra|289x289px|2020 m. protestai Chabarovsko krašte 2020 m. protestai Chabarovsko krašte – gausybė protestų Rusijos Chabarovsko krašte, kilusių dėl krašto gubernatoriaus Sergejaus Furgalo, kuris didžiule balsų persvara buvo išrinktas srities gubernatoriumi 2018 m., suėmimo.
Liepos 9 d. Sergejus Furgalas buvo areštuotas už pasikėsinimą nužudyti verslininką A. Smolskį ir verslininkų O. Bulatovo ir J. Zori nužudymą.
Pirmieji protestai kilo liepos 10 d., sekančią dieną po Sergejaus Furgalo suėmimo liepos 9 dieną.
Protestai vyko kiekvieną dieną Chabarovske ir išplito į kitus srities bei Rusijos miestus.
Tikslas – Amerika
thumb|right|Lietuvos muziejus Frakvile, [[JAV]] Tikslas – Amerika, arba tikslasamerika.lt yra lietuviškų vietų JAV interaktyvus internetinis žemėlapis.
Žemėlapyje pažymėta kiekvieno objekto tiksli vieta, taip pat yra objektų aprašymai, nuotraukos. Pažymima objekto paskirtis ir kiek įdomus jis yra lankytojams.
„Tikslas – Amerika“ sukurtas 2017-2018 m. Lietuvos valstybės šimtmečio proga tinklapio „Gabalėliai Lietuvos“ komandos. Prisidėjo beveik 500 Amerikos lietuvių, kurie pasidalino žiniomis apie lietuviškas vietas Amerikoje bei sudarė galimybes jas aplankyti ir nufotografuoti.
Tarp „Tikslas – Amerika“ tikslų yra skatinti Lietuvos ir Amerikos lietuvius keliaujant po Ameriką lankyti ir lietuviškas vietas, dalis kurių jau yra pamėgtos amerikiečių, bet mažai žinomos Lietuvoje.
„Tikslas – Amerika“ prieinamas lietuvių ir anglų kalbomis.
Istorija
„Tikslas – Amerika“ idėja gimė tinklapio „Gabalėliai Lietuvos“ apie lietuviškas vietas užsienyje savininkui Augustinui Žemaičiui.