cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Siaurasis geležinkelis
Pagal paskirtį siaurukai skirstomi į karinius (kariškiams ir amunicijai transportuoti), bendrosios paskirties (keleiviams ir kroviniams vežti) ir pramoninius – skirtus gabenti produkciją ar žaliavas iš jų gavybos vietos iki perdirbimo vietos ar perkrovimo vietos į kitų rūšių transportą (taip pat ir bendrosios paskirties geležinkelio vagonus): molį, durpes, miško medieną ir kitas medžiagas. Šiuo metu Lietuvoje iš pramoninių geležinkelių išliko tik durpovežiai.
Lietuva
thumb|[[Taruškų GS|Taruškų siaurojo geležinkelio stotis]] thumb|[[Anykščių geležinkelio stotis|Anykščių geležinkelio stotyje]] thumb|Siaurukas [[Surdegio GS|Surdegio stotyje]] thumb|Siauruko [[Raguvėlės GS]]
Istorija
Siaurieji geležinkeliai buvo planuojami tiesti, siekiant surinkti keleivius iš mažesnių stotelių į didesnes stotis, iš kur jie galėtų toliau tęsti kelionę. Į mažesnius miestelius tiesti plačiosios vėžės geležinkelius neapsimokėjo, tad visuose Lietuvos regionuose paplito siaurojo geležinkelio tinklai.
Lietuvoje siaurųjų geležinkelių istorija turėjo kelis etapus:
Vokietijoje buvo naudojamas terminas „siaurasis geležinkelis“, o Rytprūsiuose, kuriems priklausė ir Mažoji Lietuva – „mažasis geležinkelis“ (Kleinbahn). Klaipėdos krašto „mažieji geležinkeliai“ turėjo labai platų tinklą, jų vėžės plotis buvo 1000 mm, kai kurie jų buvo sujungti su miesto transportu. Šis tinklas galutinai sunaikintas 1946 m.
Išpopuliarėjus automobiliams, autobusams, siaurųjų geležinkelių poreikis sumažėjo ir jų ilgis trumpėjo. Tačiau Aukštaitijoje, aplink Panevėžį, siauruko tinklas yra toks didelis, kad jis toliau gali tarnauti kaip susisiekimo priemonė (pvz., ruožas į Lentupį). Tų pačių riedmenų negalima naudoti ir platiesiems, ir siauriesiems geležinkeliams, todėl siaurukas pasmerktas likti vietinio susisiekimo priemone.
Sovietmečiu nemažai siaurųjų geležinkelių buvo sunaikinta ar perkalta į 1520 mm vėžę (išardytas ruožas Rubikiai-Utena, perklota atkarpa Švenčionėliai-Utena). Tuo metu stengtasi naudoti geležinkelius strateginiams, didelių gamyklų krovinių pervežimams ar keleivių vežimui tarp didelių miestų, o likusius vežimus palikti autobusams ir sunkvežimiams. Tačiau, atkūrus Lietuvos valstybingumą, neatlaikydama konkurencijos su automobilių transportu, siaurojo geležinkelio sistema sparčiai nyko. Šiuo metu buvęs bendrojo naudojimo siaurasis geležinkelis naudojamas tik turistinėms kelionėms. Taip pat Lietuvoje siaurieji geležinkeliai vis dar naudojami durpynuose durpių pervežimui.
Dabartis
200px|thumb|right|Siaurojo geležinkelio tiltas per Sanžilės kanalą
Tinkamas eksploatuoti yra tik Panevėžio-Rubikių siaurojo geležinkelio ruožas. Praėjus keleriems metams sovietmečio, kvarcinio smėlio transportavimas šiuo geležinkeliu tapo nuostolingas. Geležinkelis buvo uždarytas ir dabar naudojamas tik užsakomiesiems reisams, turistams vežioti. Daugiausiai važiuojama vasarą, kuomet per dieną atkarpa Anykščiai-Rubikiai kartais kursuoja net po kelis traukinius.
Siaurojo geležinkelio kompleksas yra didžiausia Lietuvoje nekilnojama kultūros vertybė – jis gerai atspindi XIX a. pabaigos laikotarpį (įsteigtas 1899 m.). Anykščių geležinkelio stotyje yra siaurojo geležinkelio muziejus, kuriame galima pamatyti ir kelis tikrus siaurukų lokomotyvus.
Lilija Kudirkienė (1947)
Lilija Kudirkienė (g. 1947 m. vasario 8 d.) – lietuvių audėja, mezgėja, tautodailininkė.
Biografija
Kauno Jurgio Dopkevičiaus vidurinės mokyklos mokytoja.
Lietuvos tautodailininkų sąjungos (LTS) narė nuo 1996 m. Lietuvos tautodailės kūrėjų asociacijos (LTKA) narė nuo 2007 m. Parodose ir kūrybiniuose seminaruose dalyvauja nuo 1996 m. Jos kūrinių yra įsigijęs Lietuvos dailės muziejus.
Bibliografija
Vadovėlio: „Technologijos. Vytinės juostos" autorė (1999).
Seminarų „Senosios audimo technikos atgaivinimas Lietuvoje. Vytinis audimas", „Mokinių kūrybinių galių plėtojimas mokant pynimo ir audimo pradmenų", „Retosios rankdarbių technikos", „Vytinis audimas ir informacinių technologijų taikymas kuriant juostų raštus" rengėja ir lektorė.
Darbai:
Bačkonys
Bačkonys – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, šalia magistralės. Yra pakelės užeiga (architektas E. Beinortas), viešbutis, motelis. Išlikęs buvusio Bačkonių dvaro parkas (tarp retų medžių – stambiavaisis ąžuolas, amerikinė liepa), yra I pasaulinio karo vokiečių karių kapai. Kaimo pietryčiuose yra Pastrėvio HE tvenkinys.
miniatiūra|240px|left|Ženklas prie magistralės
Istorija
XX a. pradžioje čia buvo grafo B. Tiškevičiaus Žiežmarių dvaro palivarkas. 1910 m. įkurta slapta mokykla, kurioje mokėsi 10 vaikų.
Aramas
miniatiūra|[[Urartija|Urartijos ribos valdant Aramui]] Aramas – senovės Armėnijos epo herojus, laikomas Urartijos valstybės pirmuoju valdovu, armėnų mitinio herojaus Haiko palikuonis, Aros Gražiojo tėvas. Jo valdymo metu Urartiją nuolat puldinėjo Asirija. Puolimus Urartija atlaikė, nes ėmė statyti daug tvirtovių, perėmė Asirijos ginkluotę ir ekipuotę. Laikoma, kad iš Aramo vardo kildinamas armėnų tautovardis.
Kolumbijos departamentai
Kolumbija – unitarinė respublika, sudaryta iš 32 departamentų (departamento; departamentos) ir Sostinės Apygardos (Distrito Capital). Kiekvienas departamentas turi gubernatorių (gobernador) ir Departamento Asamblėją (Asamblea Departamental), kurie renkami rinkimuose 4 metų kandecijai. Gubernatorius negali būti perrinktas kitai kadencijai.
Departamentai skirstomi į savivaldybes (municipio; municipios). Savivaldybėms vadovauja meras (alcalde) ir Savivaldybės Taryba (concejo municipal), kurie renkami rinkimuose 4 metų kandecijai. Bogota sudaro sostinės apygardą, kuri praktiškai nepriklausoma nuo Kundinamarkos departamento. 250px|right|Kolumbijos departamentai
Departamentų išsivystymas
Departamentai pagal žmogaus išsivystymo lygio koeficientą.
Pirmasis suirutės laikotarpis
Pirmasis suirutės laikotarpis (pirmasis tarpuvaldis) – Senovės Egipto istorijos laikotarpis tarp Senosios ir Viduriniosios karalysčių. Laikotarpio ribos datuojamos įvairiai: apie 2180−2055 m. pr. m. e. arba apie 2130−1980 m. pr. m. e. Laikotarpis prasidėjo su VI dinastijos karalienės Nitokris mirtimi ir baigėsi, kai XI dinastijos faraonas Mentuhotepas II atstatė centralizuotą faraono valdžią visame Egipte.
Istorija
VI faraonų dinastijos pabaigoje dėl menkų Nilo potvynių žmonės ėmė dažniau badauti, kilo riaušės. Dėl to imtas kaltinti faraonas, nes būtent valdovas kaip dievo reinkarnacija žemėje turėjo užtikrinti gausius Nilo potvynius. Valdant VI dinastijos faraonui Pepiui II šalis susiskaldė į atskiras sritis, o karaliaus valdžia ilgainiui susilpnėjo. Viena to priežasčių galėjo būti toji, kad Pepis II buvo silpnas valdovas ir valdė labai ilgai − faraonu tapo 6 metų amžiaus ir karaliavo ne mažiau 60 metų. Faraono paskirti provincijų valdytojai nomarchai virto vietos kunigaikščiais. Monarchijoje ėmė kilti krizė, kuri truko nuo VII iki XI dinastijos. Pirmasis suirutės laikotarpis prasidėjo apie 2200 m. pr. m. e. ir, pasak įvairių, autorių, tęsėsi nuo šimto iki šimto devyniasdešimt metų.
Pasak Manetono, VII ir VIII dinastijų faraonai tebevaldė iš Memfio, tačiau dažna jų kaita ir statybų projektų išsekimas rodo faraono autoriteto silpnumą. VIII dinastijos faraono Kakaros Ibi piramidė Sakaroje rodo, kad bent Memfio teritorija buvo paklusni faraonui, tačiau tikėtina, kad tik ja faraono valdžia ir apsiribojo. Iš šio laikotarpio išliko mažai informacijos šaltinių, nes nebebuvo statomi didingi ir ilgai išliekantys kapai. Per trisdešimt VIII dinastijos valdymo metų pasikeitė 25 faraonai, kurie galbūt daugelis valdė vienu metu. Buvo iškelta hipotezė, kad jų sosto varduose dažnai vartojamas vardas Neferkara gali nurodyti, kad jie paveldėjo sostą pagal moteriškąją giminės liniją iš VI ir VII dinastijų faraonų. Abydoso karalių sąraše nurodyti 17 faraonų paeiliui, kas gali nurodyti, kad vienu metu legitimiu faraonu buvo laikomas tik vienas valdovas.
IX ir X dinastijų faraonai valdė apie 100 metų. Jie buvo kilę iš Herakleopolio ir pirmuoju iš jų tikriausiai buvo Meribra Chetis. Tikėtina, kad sostine buvo Herakleopolis, nors neatmestina versija, kad Memfis išlaikė sostinės statusą. Bet kuriuo atveju, faraonų valdžia apsiribojo Egipto šiaurine sritimi ir ilgainiui jie suėjo į konfliktą su pietuose esančiame Tėbų mieste iškilusios XI dinastijos faraonais, iš kurių pirmuoju buvo Injotefas I. Šiuo laikotarpiu provincijų miestų El Moalos, Asjuto, Gebeleino amatininkai buvo pasiekę aukšto meistriškumo. Iš miestų valdytojų kapų objektų įrašų matyti jų pasiekimai ir ryšiai su Tėbų ar Herakleopolio faraonais. Egiptas iš naujo buvo suvienytas valdant Tėbų faraonui Mentuhotepui II. Nesant informacijos iš jo valdymo vidurio neaišku, ar tai įvyko karinėmis, ar diplomatinėmis priemonėmis. Vėlesnė istorija nerodo priešiškumo tarp Tėbų ir Herakleopolio. thumb|250px|Pepio II piramidės griuvėsiai
Karalystės pasikeitimai
Skurdūs, sunkiai įskaitomi šaltiniai pasakoja, kad kai kurie, ypač Edfu, Tėbų ir Herakleopolio valdytojai, suformavo savo kariaunas, vaidijosi dėl valdžios ir nuolat kariavo. Jie ėmė kurti savo dinastijos pasiskelbdami karaliais. Dėl ganyklų trūkumo iš šiaurės ėmė veržtis klajoklių gentys. Apie šį laikotarpį spendžiama iš vietinių kunigaikščių kapavietėse išlikusių įrašų.
Kapavietės imtos kirsti uolose, nes taip norėta jas apsaugoti nuo vagiliavimų bei mumijų niekinimo. Kito ir religijos esmė. Senojoje karalystėje į nemirtingumą taikė tik faraonai, dabar daugybė mažesnių kapų, o kai kur tik antkapinių stelų ėmė byloti, jog teisę į nemirtingumą įgijo ir kiti turtingi žmonės − vadinasi pasikeitė ir visuomenės struktūra. Kai kurie nekarališki asmenys pradėjo savintis anksčiau tik faraonams priklausiusias privilegijas − taip atsirado karstų tekstai, nusižiūrėti iš valdovų piramidžių tekstų.
Tačiau nors karalystėje vyravo anarchija, bet tai nestabdė statybos darbų. Chetis III kanalais sujungė Memfį su kitais deltos centrais; Mentuhotepas I, vėliau ir Mentuhotepas II liepė kelyje nuo Nilo iki Raudonosios jūros palei vadžius iškasti šulinius, kad būtų lengviau pasiekiamos aukso kasyklos ir bazalto karjerai.
Literatūra
Šiuo laikmečiu sukurtas ir literatūros šedevras „Arfininko daina“. Ši giesmė buvo taip pavadinta, nes jos tekstas buvo rastas prie freskos vaizduojančios dainių su arfa viename kape. Tas kapas priklausė faraonui Antefui. <i> Viešpats jisai, šis gerasis valdovas, Nuostabi mirtis jį užklupo. Vienos kartos nueina, o kitos toliau gyvena, Taip jau yra nuo praamžių. Kadaise gyvavę dievai Ilsisi savo piramidėse. Kilniausi, garsiausi žmonės Irgi palaidoti savose piramidėse.</i>
Gruobliai
Gruobliai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Laumėnų.
Etimologija
Kaimo vardas kilęs nuo žodžio grėblys, mat namai čia buvo išsidėstę grėblio forma.
Babriškės (reikšmės)
Babriškės yra:
Šalniai
Šalniai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės vakarus nuo Meilūnų.
Istorija
Šalniai Vabalninko bažnyčios inventoriaus dokumentuose paminėti 1782 m.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Deimas
Deimas gali reikšti:
Žališkė
Žališkė yra:
1958 m. Portorožo Tarpzoninis turnyras
'''1958 m. Portorožo tarpzoninis šachmatų turnyras''' (vyrų) – tai pasaulio čempionato ciklo (1958–1960) atrankinės šachmatų varžybos. Ketvirtasis tarpzoninis vyrų turnyras vyko 1958 m. rugpjūčio 4 – rugsėjo 12 d. Portorože (Slovėnija).
Turnyras
Į 1959 m. Kandidatų turnyrą pateko 6 žaidėjai. Turnyro metu vykęs FIDE kongresas padidino iš vienos valstybės galinčių patekti į kandidatų turnyrus nuo 2 iki 3 žaidėjų.
Dalyvių atranka
Dalyvavo 21 šachmatininkas. Dalyviai buvo atrinkti iš 4-ojo zoninių turnyrų ciklo devynių zonų: iš 1-os, 2-os, 3-ios ir 8-os zonų po 3 šachmatininkus; iš 4-os (SSRS) zonos - 4; iš 5-os - 2; iš  6-os, 7-os ir 9-tos – po 1. Turnyre dalyvauti atsisakęs S. Reševskis buvo pakeistas Dž. Šervinu (iš atsarginių sąrašo), o atsisakęs dalyvauti P. Vaitonis - 2-ąją vietą Kanados čemp. užėmusiu G. Fusteriu.
Rezultatai
Turnyro nugalėtoju tapo M. Talis -13½ taško. Antras buvo S. Gligoričius – 13 taškų. 3-4 vietomis pasidalijo P. Benko ir T. Petrosianas – po 12½ taškų; 5-6 vietomis F. Olafsonas ir R. Fišeris – po 12. D. Bronšteinas paskutiniame rate patyrė prieš R. Kardosą pirmąjį pralaimėjimą per tris tarpzoninius turnyrus ir į 1959 m. Kandidatų turnyrą nepateko.
Turnyro lentelė
Pasaulio šachmatų čempionato Tarpzoninis turnyras, Portorožas 1958 rugpjūčio 4 – rugsėjo 12 d.
Nuorodos
[https://www.chessbites.com/Games.aspx?t=Portoroz+Interzonal&s=Portoroz&y=1958 1958 m. Portorožo tarpzoninio turnyro partijos]
Popovas (reikšmės)
Popovu vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Agluonėnų seniūnija
Agluonėnų seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Klaipėdos rajono savivaldybės pietinėje dalyje.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 3 seniūnaitijos:
Kakaimis
Kakaimis arba Kostrominas (1384 m., 1487 m. Kakaym, nuo 1893 m. Grünheim, 1945–1946 m. Грюнхайм, nuo 1946 m. , vėliau Костромино) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Železnodorožno miesto gyvenvietės kaimas.
Hidroakumuliacinė elektrinė
Hidroakumuliacinė elektrinė (gr. hydro - vanduo + lot. accumulatio - surinkimas) – hidroelektrinė, kuri kitų elektrinių energiją verčia vandens potencine energija, o šią - vėl elektros energija. Svarbios šios elektrinės struktūros dalys yra prie jos pastato skirtingame aukštyje įrengti ir tarpusavyje vamzdžiais sujungti du vandens tvenkiniai. Naktį, kai energijos poreikis sumažėja, hidroakumuliacinė elektrinė, naudodama kitų elektrinių gaminamą energiją, pakelia (perpumpuoja) vandenį iš žemutinio tvenkinio į viršutinį, o dieną paleidžiamas vanduo iš viršutinio tvenkinio žemyn suka hidrojėgainės turbinas ir gamina elektros energiją. Pasaulyje pastatyta apie 250 tokių elektrinių. 1992 m. Lietuvoje pradėjo veikti Kruonio hidroakumuliacinė elektrinė (pradėta statyti 1977 m., projektinė galia 1,6 mln. kW).
Tragedija
Tragedija ( < graik. tragodia – „ožio daina“) – dramos žanras, scenai skirtas kūrinys, kuriame vaizduojami labai rimti, esminiai gyvenimo konfliktai, herojaus siekimų susidūrimas su neįveikiamomis kliūtimis ir neišvengiamas herojaus žuvimas. Taip pat gali reikšti ir sukrečiantį, skaudų išgyvenimą, baisų įvykį ar didelę nelaimę.
Žymiausi antikinio teatro tragedijų kūrėjai: Sofoklis, Aischilas, Euripidas.
Medalis
Medalis (pranc. médaillon < <  – metalas) – smulkiosios skulptūros kūrinys, apdovanojimo arba atminimo ženklas. Artimas monetai. thumb|201px|Apie 1595 m. [[Zigmantas Vaza|Zigmanto Vazos garbei išleistas pakabinamas medalis. Reverse pavaizduotame karališkajame herbe yra Vyčio atvaizdas (apačioje) ]]
thumb|right|150px|Už nupelnus kareivio gauti medaliai
Medalis kaip sporto varžybų apdovanojimas
Įprastai olimpiadų, įvairių sporto varžybų nugalėtojai ir prizininkai kaip pergalės ženklą gauną medalius. Medaliai, priklausomai nuo užimtos sportininko vietos, yra skirtingos vertės:
Šie medalių taurieji metalai pagrįsti graikų mitologijos trimis pirmaisiais žmonijos gyvenimo etapais. Auksas atspindi aukso amžių, kai žmogus gyveno tarp dievų. Sidabro amžius simbolizuoja tai, jog žmogus ir netekęs galimybės gyventi kartu su dievais, vis tiek išsaugojo amžiną jaunystę. O bronza atspindi herojų amžių. Medaliai gali būti įteikti ne tik pirmas tris vietas užėmusiems, bet ir kitiems dalyviams, medaliai gali tiesiog pažymėti sportininkų dalyvavimą tam tikrose varžybose.
Medaliai kaip karinis įvertinimas
Visi kareiviai gali būti apdovanoti medaliais už nuopelnus kare. Tai gali būti kito kareivio išgelbėjimas, svarbios misijos vykdymas, pavojingų užduočių atlikimas, kareivio specializacijos tiesioginio darbo įvertinimas. Medalius kareiviams skiria krašto apsaugos ministras.
Proginiai medaliai
Medaliai taip pat gali atspindėti svarbią datą žmonijos, grupės ar vieno žmogaus gyvenime, kartais vaizduojami žmonių portretai. Kitaip tariant, medalis gali būti suprantamas kaip atskiras autorinis kūrinys, smulkiosios skulptūros forma. Jame gali būti pavaizduoti ir paprasti gamtos, buities epizodai. Tačiau įprasta, jog medaliai daromi kiek iškilmingesnėms progoms pažymėti.
Medaliai dažniausiai būna gaminami iš metalo, tačiau gali būti ir moliniai ar mediniai.
Šaltiniai
„Tarptautinių žodžių žodynas“, 1985 m., Vilnius.
Jerenimava
Jerenimava – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Želvos.
Sully Prudhomme
right|thumb|250px|Siuli Priudomas
René François Armand Prudhomme (Renė-Fransua-Armanas Priudomas; 1839 m. kovo 16 d. – 1907 m. rugsėjo 6) buvo prancūzų poetas ir eseistas, pirmosios Nobelio literatūros premijos laureatas 1901 m.
Priudomas iš pradžių siekė tapti inžinieriumi, bet vėliau daugiausia užsiėmė filosofija bei poezija. Kurdamas poeziją jis deklaravo, kad siekia sukurti mokslinę poeziją moderniems laikams. Priklausė Parnaso mokyklai, tačiau tuo pačiu išlaikė savitą stilių.
Robertas Tautkus
Robertas Tautkus (g. 1963 m. sausio 27 d. Kaune) – buvęs Lietuvos futbolininkas, treneris.
Biografija
Žaidė Žalgiris Vilnius (1981–1990) meistrų komandoje, su kuria laimėjo 1987 m. universiadą, vėliau išvyko į užsienį, žaidė Zimbru Chisinau (1990–1991), FC Gutersloh (1991–1993) klubuose. Yra žaidęs Lietuvos rinktinėje.
1999 m. trumpai dirbo Lietuvos rinktinės treneriu.
Fobas
Fobas gali reikšti:
Amistadas
Amistadas  – 1997 m. JAV drama. Filmą režisavo Steven Spielberg. Pagrindinius vaidmenis atliko Morgan Freeman, Nigel Hawthorne ir Anthony Hopkins. Filmas paremtas tikrais 1839 m. įvykiais.
Siužetas
Filmas pasakoja apie laivą pavadinimu Amistadas, kuris pargabeno vergus iš Afrikos. Po vergų išsilaisvinimo ir laivo užgrobimo, laivas pasiekė JAV krantus. Didžioji filmo dalis pasakoja apie JAV aukščiausiąjį teismą, kuris galiausiai pripažįsta, kad juodaodžiai laivo kaliniai turi teisę būti laisvi.
Didingasis kėnis
Didingasis kėnis  – pušinių (Pinaceae) šeimos, kėnių (Abies) genties spygliuočių medžių rūšis.
thumb|left|200px|[[Spyglys|Spygliukai]] thumb|left|200px|[[Kankorėžis]] thumb|left|200px|[[Kamienas|Kamienai]]
Paplitimas ir augavietės
Savaime paplitęs Šiaurės Amerikos žemyno vakaruose - JAV Kalifornijos, Oregono valstijose ir iš dalies Nevados valstijos labai mažoje vakarinėje dalyje.
Auga 1400–2700 metrų altitudėse, bet retai pasiekia medžių augimo ribą.
Žemiausia jų augimo kalnuose riba 1620-1800 m Kaskadiniuose ir Siskijų kalnuose (Siskiyou Mountains) kalnuose ir riba kyla aukštyn einant į pietus, kur pietinėje Siera Nevadoje pasiekia 2130 m aukščio altitudes.
Aukščiausia riba kyla einant tolyn į pietus, Kaskadiniuose ir Siskijų kalnuose ji prasideda nuo 2010-2190 m aukščio ir pietinėje Siera Nevadoje pasiekia 2740 m. Taip pat šiose vietose galima aptikti augantį ir žemesnėse vietose kanjonuose ir panašiai, kur dėl vyraujančių kiek šaltesnių oro masių dirvožemio ir oro temperatūra pasitaiko kiek žemesnė. Kalifornijos pakrantės kalnų grandinėse, apie Šastą, dažniausiai auga 1400-1830 m aukštyje.
Klimatas kuriame savaime paplitę didingieji kėniai, bendrai yra vėsokas ir drėgnas, bei iki šalto bei drėgno. Kaip aukštikalnių miškuose, toks klimatas pakankamai švelnus, nes vasaromis temperatūra kartais pakyla iki +29 °C šilumos, o žiemomis retai nukrinta žemiau -29 °C šalčio. Vienas įsidėmėtinas dalykas - vasarą yra 4-5 mėnesių sausas laikotarpis, per kurį tarp balandžio arba gegužės ir spalio mėnesių pasitaikančių padrikų griaustinių su liūtimis procentas nežymus. Beveik visi krituliai (apie 80 proc., vėliau įskaitant ir sniegą) iškrinta tarp spalio ir kovo mėnesių. Sniego paklotė Siera Nevadoje gali siekti iki 4 metrų sluoksnį ar iki 2 m sluoksnio Oregone bei šiaurės vakarų Kalifornijoje. Bendras kritulių kiekis per metus šiuose rajonuose svyruoja nuo 750 iki 1500 mm, o ir geriausias šių medžių augimas pasireiškia tose arealo vietose, kur į metus iškrenta panašus, tai yra 750-1250 mm kritulių kiekis.
Auginimas Lietuvoje
Lietuvoje neauginamas, bet pagal klimatines augimo galimybes, didingasis kėnis priskiriamas iki 5 atšiaurumo zonos, o ši zona yra vyraujanti vidurio bei rytų Lietuvoje.
Požymiai
Vienanamis augalas - jame vyriški ir moteriški žiedai sukrauti ant to paties medžio, kuriuos apdulkina vėjas. Jų laja siaurai kūgiškos formos. Jaunų medžių žievė pilka, plona, lygi su sakų pūslelėmis, su amžiumi tampanti oranžiškai rausva, šiurkšti, stora ir įtrūkinėjimais. Spygliai 2-3,7 cm ilgio ir 2 mm pločio. Kankorėžiai pailgi cilindro formos 15-20 cm ilgio ir 7-10 cm pločio, pradžioje violetiniai, vėliau tampantys gelsvai ar žaliai rudi. Sėklytės 15 mm ilgio ir 6 mm pločio, tamsiai rausvai rudos. Jų sparnelis panašaus ilgio kaip ir pats jos pagrindas. Sėklos subręsta spalį.
Matmenys
Medžiai auga vidutinišku greičiu. Tai viena aukščiausiai užaugančių Šiaurės Amerikos medžių rūšių. Įprastai užauga 40–57 m ir iki 2,5 m skersmens kamienu. Storiausiu kamienu medis auga Josemičio nacionaliniame parke (Kalifornija), jo kamieno skersmuo 295 cm, aukštis - 52,4 m. Aukščiausias auga Sekvojų nacionaliniame parke (Kalifornija), jo aukštis 76,8 m, kamieno skersmuo - 153 cm (pagal Robert Van Pelt e-paštu atsiųstus duomenis 1998.03.18).
Didingasis ir kvapusis kėniai
Didingajam kėniui labai artimas Kvapusis kėnis, kurio pietinis arealo pakraštys yra šiaurės Kalifornijoje bei pietų Oregone - Kaskadiniuose kalnuose. Abiejų šių rūšių populiacijos kontaktinėje arealo zonoje kryžminasi tarpusavyje ir rūšys labai panašios. Juos atskirti lengviausia pagal spygliukus. Kvapiojo kėnio spygliukai turi griovelį, palei pagrindinę gyslelę spygliuko viršutinėje dalyje, kai čia aprašomas didingasis kėnis šio požymio neturi. Didingojo kėnio spygliukai ant šakelių mažiau vieni prie kitų prigludę, o ant ūglių tarp spygliukų matoma ir šakelė, ant kurios laikosi spygliukai, bet tuo tarpu kvapiojo kėnio ūgliukai tankesniais spygliukais ir šakelė ant kurios laikosi per juos nematoma. Didingojo kėnio kankorėžiai didesni 15-20 cm ilgio, kai kvapiojo kėnio kiek mažesni - 10-15 cm ilgio. Dalis botanikų didingojo kėnio (Abies magnifica var. shastensis) porūšį priskiria naturaliai susiformavusiam tarp didingojo ir kvapiojo kėnių hibridui.
Panaudojimas
Jų mediena lengva, minkšta, pakankamai patvari, bet ir neypatingai stipri. Pagrinde naudojama biodegalams, taip pat statybose antraeiliams darbams, popieriaus gamybai, bei jauni medeliai Kalėdų laikmečių puošiami kaip kalėdų eglutės. Medžiai dekoratyvūs, tad dažnai auginami parkuose.
Atradimas, pavadinimas ir sinonimai
Iki atsikraustant iš Europos baltiesiems kolonistams į Šiaurės Ameriką, aprašomas medis jau buvo žinomas vietiniams indėnams, bet William Lobb buvo pirmasis europietis jį atradęs per ekspediciją Kalifornijoje 1849 – 1853 metais. Mokslinio pavadinimo (lotynų kabla) autorius yra Andrew Murray, gyvenęs 1812-1878 metais. Anglų kalboje (Red Fir - raudonasis kėnis) pavadinimą gavo dėl senų medžių žievės spalvos. Žemiau kiti jo sinonimai:
Tesidė
Tesidė (Tezidė) graikų mitologijoje – pirmapradė kūrimo deivė. Ji tapatinama su Tetija ir Fuside (Fusis). Minima, keliose senovinėse teogonijose. Tesidė mite minima kaip Metidė, kurią prarijo Dzeusas. Tačiau vėliau šios dvi dievybės atsiskiria nuo pradinės kūrimo dievo koncepcijos.
Edmundas Baltrimas
Edmundas Baltrimas (1930 m. sausio 3 d. – 2006 m. lapkričio 16 d.) – lietuvių muzikologas, muzikinės kultūros skleidėjas, pedagogas.
Ilgą laiką vadovavo Meno darbuotojų rūmuose veikusiai diskofilų sekcijai.
Biografija
1952 m. baigė Lietuvos konservatorijos fortepijono klasę. Iki 1958 m. dirbo pedagoginį darbą Vilniaus J. Tallat-Kelpšos mokykloje, nuo 1953 m. fortepijono skyriaus vedėjas. 1958–1974 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas, 1974–1977 m. Vilniaus IV vaikų muzikos mokyklos fortepijono skyriaus vedėjas. Nuo 1984 m. dėstė fortepijoną M. K. Čiurlionio menų mokykloje.
Ciano vandenilis
Cheminis ginklas
Oras, kuriame yra 0,03 % HCN, nužudo žmogų per kelias minutes. Cianido jonas blokuoja ATP sintezę mitochondrijose.
Ciano vandenilis minimas tarp kovinių nuodingųjų medžiagų, sukeliančių bendrąjį apsinuodijimą. Kadangi ciano vandenilis yra potencialus cheminis ginklas, dideliais kiekiais naudojamas pramoninėje gamyboje, todėl gamyklos, gaminančios HCN daugiau kaip 30 t per metus, turi tai deklaruoti ir gali būti tikrinamos specialių inspektorių. HCN kaip kovinę nuodingąją medžiagą pirmą kartą panaudojo Prancūzijos armija 1916 m. liepos 1 d. Tačiau jis pasirodė mažai efektyvus ir daugiau nebuvo naudojamas. Priežastys – Vokietijos kareiviai naudojo dujokaukes su filtrais, o HCN kaip medžiaga pasirodė pernelyg laki ir greitai išsisklaidanti.
Nepatvirtinta informacija rodo, kad Irakas galėjo naudoti HCN prieš Irano kariuomenę (Irako-Irano karas 1980–1988 m.) ir prieš kurdus šiaurės Irake.
Mirties bausmės priemonė
Ciano vandenilį pavadinimu „Ciklonas B“ (Zyklon B) hitlerinė Vokietija Antrojo pasaulinio karo metais naudojo žmonėms masiškai naikinti mirties stovyklose.
Kenkėjų naikinimo priemonė
HCN naudojamas graužikams ir kitiems svirnų kenkėjams naikinti grūdų sandėliuose ir panašiose saugyklose.
Organizmų „cheminis ginklas“
Yra duomenų, kad kai kurie šimtakojų potipio nariuotakojai naudoja HCN kaip savigynos priemonę.
Gana daug gaubtasėklių augalų kaupia nuodingas medžiagas, tarp jų – cianogeninius glikozidus. Pažeidus šių glikozidų turinčius audinius glikozidai ima irti ir išsiskiria cianido jonai. Didelius kiekius augalinių audinių suėdantys žolėdžiai daugiau ar mažiau apsinuodija cianidais. 100 g. obuolių sėklų gali turėti 217 mg amigdalino (amygdalin), iš kurio gali išsiskirti ~10 mg HCN.
Ušciankai (reikšmės)
Ušciankais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Gražina Ona Kudrickienė
Gražina Ona Kudrickienė (g. 1936 m. gruodžio 26 d. Molėtuose) – lietuvių audėja, tautodailininkė.
Biografija
Lietuvos tautodailininkų sąjungos (LTS) narė nuo 1990 m. Lietuvos tautodailės kūrėjų asociacijos (LTKA) narė nuo 2006 m. Parodose dalyvauja nuo 1988 m.
Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) partijos narė. Nevėžio (Nr. 26) apygardos Šiaulių (Nr. 3) apylinkės rinkimų komisijos pirmininkė
Juodakėliai
Juodakėliai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Laumėnų.
Paitakaranas
Paitakaranas (, lotynų šaltiniuose žinomas kaip Kaspiana) – istorinis Didžiosios Armėnijos regionas, jos ryčiausia provincija, buvęs dab. Azerbaidžano pietinėje dalyje, į pietus nuo Kuros upės žemupio prie Kaspijos jūros. Nuo maždaug VI a. jam prigijo pavadinimas Muganas, ir jis tapo istoriniu Azerbaidžano regionu.
Geografija
Paitakaranas regionas užėmė dalį Kuros-Arakso lygumos, esančios Kuros upės žemupyje prie Kaspijos jūros. Dabar ši dalis vadinama Mugano lyguma. Į šiaurę nuo regiono buvo Kaukazo Albanija, o vakaruose buvo Utikas bei Arcachas. Pietuose driekėsi Medija.
Istorija
Seniausia regione gyvenusi tauta buvo kaspijai, iš kurių ir kilo regiono lotyniškas pavadinimas. Jie buvo giminingi kitoms Kaukazo tautoms, pvz., udams ir Kaukazo albanams. VII–II a. pr. m. e. regionas ėjo iš rankų į rankas įvairioms dinastijoms, kurios valdė Persiją: čia valdė Medija, Achemenidai, Aleksandras Makedonietis, Atropatena. Tuo metu didelė dalis gyventojų buvo iranizuoti ir helenizuoti, čia paplito iranėnų kilmės tautos, kaip kad, pvz., parasijai.
II a. pr. m. e. pradžioje susikūrus Armėnijos karalystei, regioną iš Atropatenos atėmė karalius Artašesas (apie 190 m. pr. m. e.). Nuo tada krašte viešpatavo armėnai, tačiau etninė regiono sudėtis nebuvo armėniška.
Armėnų karalystėje Paitakarano provinciją (nachangą) sudarė 12 rajonų (gavarų): Hrakot Perožas, Vardanakertas, Jotnporakianas Baginkas, Krekianas, Vovtibagha, Kaghanostas, Burosas, Pitčanhanis, Ateši-Bagavanas, Spandaran-perožas, Vormizd-perožas ir Alevanas.
Regionas buvo labai svarbus Kaukazo Albanijai, kuri sugebėjo jį atimti iš Armėnijos apie 59 m. pr. m. e., bet Armėnija jį netrukus susigrąžino. Dar vienas Albanijos bandymas gauti regioną buvo 360 m., bet karvedys Mušegas Mamikonianas jį išsaugojo. 428 m., Armėnijai nunykus, regionas buvo atiduotas Atropatenai, o vėliau VII a. įjungtas į Kalifatą.
Savučiai
Savučiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 20 km į pietus nuo Biržų.
Istorija
Savučiai istorijos šaltiniuose paminėti 1628 m.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Protokooperacija
Protokooperacija (gr. piotos – pirmas, lot. cooperatio – bendradarbiavimas) – biotinių santykių forma, naudinga, bet nebūtina abiem komponentams.
Pvz.: varpinių augalų augimas su ankštiniais sudaro protokooperaciją. Varpiniai augalai ankštiniams yra kaip atrama, taigi pastarieji gauna daugiau šviesos, o ankštiniai kaupia dirvožemyje azotą.
Centrinės Europos laikas
Centrinės Europos laikas (angl. Central European Time, CET) – standartinis laikas, kuris yra 1 valanda priekyje pasaulinio koordinuotojo laiko (UTC). Laiko poslinkis nuo UTC gali būti užrašytas UTC+1. Jis yra naudojamas daugelyje Europos šalių ir keliose Šiaurės Afrikos šalyse. CET taip pat yra žinomas kaip Vidurio Europos laikas (angl. MET, vok. MEZ) ir šnekamaisiais pavadinimais, tokiais kaip Berlyno laikas, Briuselio laikas, Madrido laikas, Paryžiaus laikas, Romos laikas ir Varšuvos laikas.
15-asis dienovidinis rytuose yra centrinė UTC+1 ašis pasaulio laiko juostų sistemoje.
Visos Europos Sąjungos narės taiko vasaros laiką nuo paskutinio kovo mėn. sekmadienio iki paskutinio spalio mėn. sekmadienio.
Valstybės, esančios CET laiko juostoje, vasarą pereina prie Centrinės Europos vasaros laiko (CEST – UTC+2).
Afrikoje UTC+1 yra vadinamas Vakarų Afrikos laiku (WAT), kur jį naudoja kelios šalys ištisus metus. Alžyras, Marokas ir Tunisas taip pat naudoja jį kaip Centrinės Europos laiką.
Mianmaro istorija
Mianmaro istorija – ilga ir sudėtinga. Skirtingos tautos gyveno regione, iš kurių seniausios – monų ir pyu. IX amžiuje į Mianmaro teritoriją iš tuometinės Kinijos-Tibeto valstybės pasienio regiono į Ajejarvadžio (Iravadžio) upės slėnį atsikėlė bamarų tauta, dabar sudaranti šalies žmonių daugumą.
Paini šalies istorija susideda ne tik iš įvykių Mianmaro žemėje, bet yra labai glaudžiai susijusi su kaimyninėmis šalimis: Kinija, Indija, Bangladešu, Vietnamu, Laosu ir Tailandu.
Ankstyvoji Mianmaro istorija
Žmonės gyveno dabartiniame Mianmare jau prieš 11 tūkstančių metų. Pirmąja aiškia civilizacija laikoma Pyu, nors tiek bamarų, tiek monų tradiciniai įsitikinimai skelbia, jog legendinė Suvarnabhumi žemė, minima senovinių pali ir sanskrito kalbų užrašytuose tekstuose, buvo Monų karalystė, su centru Thatonu, dabartinėje Mianmaro Monų provincijoje.
Istoriniai įrankiai iš atkastų sklypų Nyaunggane, leidžia atkurti Bronzos amžiaus gyvenimą Mianmare, o naujesni archeologiniai atradimai Samono slėnyje į pietus nuo Mandalajaus, rodo buvus ryžių auginimu užsiėmusias gyvenvietes tarp maždaug 500 m. pr. m. e ir 200 m. e. m., prekiavusias su Kinijos Cinų ir Hanų dinastijomis.
Pju
Pju miestai-valstybės niekada nesusivienijo į Pju karalystę, tačiau stipresni miestai dažnai vyraudavo bei imdavo duoklę iš mažesnių miestų. Galingiausias Pju miestas buvo Šri Ksetra (Thayekhittaya), kurio archeologiniai radiniai rodo Šri Ksetrą buvus didžiausiu kada nors Mianmare pastatytu miestu. Tiksli miesto pastatymo data nežinoma, nors tikėtina tai įvyko anksčiau nei dinastinis pasikeitimas 94 m. e. m. kaip mini Pju metraščiai. Šri Ksetra matyt buvo apleista 656 m. e. m., įsikūrus labiau į šiaurę nutolusiam centrui, kurio tiksli vieta nežinoma. Keli istorikai tvirtina tai buvus Halingyi. Yra žinoma, kad naujoji sostinė XIX a. buvo išplėšta Nandžao valstybės (pietinėje Kinijoje). Taip pasibaigė Pyu viešpatavimas Mianmaro krašte.
Monai
VI a. monų Dvaravati karalystė žemutiniame Menam Čao Praja upės slėnyje (dabartinė Tailando teritorija) išplėtė savo sienas iki Tenaserimo (dab. Tanintairis) Yoma (mjan. kalnų). Po to kai juos pavergė Khmerų imperija, XII a. monai iš Ankoro apylinkių persikėlė toliau į vakarus, gilyn į Mianmaro teritoriją. Pasak žmonių, monai susidūrė su budizmu per jūreivius jau III a. pr. m. e. ir priėmė budistų vienuolius, pasiųstus imperatoriaus Ašokos, II a. pr. m. e.
Monai įsisavino indų kultūrą drauge su Theravados budizmu ir manoma buvo įkūrę karalysčių žemutinėje Mianmaro dalyje (šalies pakrantės teritorija), įskaitant Thatoną VI arba VII a. ir Bagą (Pegu) 825 m., buvusius Raman’n’adesos (arba Ramannos, manoma ir buvusios Thatonu) karalystės, minimos arabų geografų 844–8 m. , sudėtyje. Archeologinių radinių trūksta iš dalies dėl to, kad kasinėjimai daugiausia vykdyti aukštutinėje Mianmaro dalyje (šiaurė ir centras).
Pagano Karalystė
thumb|300px|right|Pagano lyguma dabar. Iš šiaurės atėjusi dar viena tauta – bamarai (save vadinę mjanmais), taip pat ėmė apgyvendinti teritoriją. Iki 849 m., bamarai įkūrė galingą karalystę, su centru Pagano (dabartinis užrašymas – Baganas) mieste, ir krašte užėmė Pyu vietą.
Remiantis bamarų pasakojimais, bamarai kilo iš trijų genčių: Pyu, thetų ir kanjanų. Iš tikrųjų Pyu kalba ir tauta paprasčiausiai išnyko iškart po Mjazedi (Myazedi) akmenų įrašų (dar vadinami „Rajakuma įrašais” arba „Gubyaukgyi akmenų įrašais“) 1113 m. Žodis „Mranma“ (dabar raidė „r“ bendrinėje kalboje tariama kaip „j“), abiejuose monų ir mjanmų kalbų įrašuose, tapo vienintelis maždaug tuo pat metu, tuo patvirtindamas, kad Pyu, anksčiau stabdžiusi tibetiečių-mianmariečių migraciją į pietus, su naujomis migrantų bangomis, be išimties perėmė naujai susidarančią mianmariečių tapatybę.
Ava (Inva) ir Pegu (Bagas) (1364–1555)
Pietuose, žemutiniame Mianmare, Monų dinastija pirmiausia įsikūrė Motamoje (britų laikais – Martabanas), paskiau Pegu (dab. Bagas) Karaliaus Rajadhirato viešpatavimo metais (1383–1421 m.), Ava ir Pegu buvo įtrauktos į nenutrūkstamą karą. Taikūs karalienės Baña Thau (MY Shin Saw Bu (Šin Šo Bu);1453-72) valdymo metai baigėsi, kai ji perdavė sostą budistų vienuoliui Dhammazedi (1472-92 m.). Jo valdymo metais Pegu tapo prekybos ir Theravados budizmo centru.
Avos karalystė buvo įsitraukusi į užsitęsusius karus su tajų (dažnai tapatinti (-ami) su šanais) kunigaikštėliais šiaurėje, pasienyje su Junanu. Nuolat kartojosi tajų išpuoliai sostinėje Avoje, ir karalystė išsiuntė karius šiaurės kryptimi atakuoti tajų feodus. Mingų dinastija, valdžiusi Kiniją nuo vėlyvo XIV a., dažnai nesėkmingai bandydavo diplomatinėmis pastangomis užbaigti karą. Ava kartais įsitraukdavo į karą tarp Mingų ir tajų Junane, pavyzdžiui, Luchuanų-Pingmianų kampanijoje (1436-49 m.).
Taungu dinastija (1510–1752 m.)
thumb|right|300px|Taungu, senas atvirukas Apie 1480 m. Avoje kilo daug maištų, ją puldinėjo šanų valstybės, tad ji pradėjo byrėti. 1510 m. Taungu, pietrytiniame Avos pakraštyje, įsikūrė nepriklausoma karalystė. Kai Šanų valstybių konfederacija užėmė Avą 1527 m., daug mianmariečių iš jos bėgo į Taungu, nes tai buvo vienintelė mianmariečių valstybė, apsupta priešiškų kitų tautų valstybių.
Taungu karalius Tabinšvehtis ir jo generolas Bajinnaungas suvienijo mažas karalystes, kurios atsirado žlugus Pagano imperijai ir įkurė didžiausią imperiją Pietryčių Azijoje. Pirmiausiai buvo nugalėta stipresnė Hantavadžio karalystė per karą 1535–1541 m. Tabinšvehtis perkėlė sostinę į Pegu 1539 m. Taungu karalius išplėtė savo valdas iki Pagano 1544 m., bet neužėmė Arakano 1546–1547 m. ir Siamo 1548 m. Tabinšvehčio įpėdinis Bajinnaungas užėmė Avą 1555 m., gretimas šanų valstybes 1557 m., Lan Ną 1558 m., Manipurą 1560 m., tolimesnes šanų valstybes 1562–1563 m., Siamą 1564, 1569 m. ir Lan Xangą 1574 m., sujungdamas vakarų ir centrinę Pietryčių Aziją.
Bajinaungo administracinė sistema apribojo šanų vadų valdžią ir priderino šanų papročius prie Mianmaro žemumų papročių, bet šitų pasiekimo nepavyko pakartoti visoje imperijoje. Jo imperija buvo vasalinių karalysčių, kurių karaliai buvo ištikimi jam, o ne Taungu karalystei, sankaupa. Imperija skilo po Bajinaungo mirties 1581 m. Pirmiausiai atsiskyrė Siamas 1584 m. ir pradėjo karą su Mianmaru iki 1605 m. Be Siamo buvo prarastas Manipuras ir Lang Xangas 1593 m. Sukilo dauguma vidinių regionų, įskaitant Taungu miestą 1597 m. 1599 m. Arakano pajėgos, padedamos portugalų samdinių ir Taungu sukilėlių nusiaubė Pegu. Šalyje kilo chaosas. Portugalų samdinys Filipe de Brito e Nicote sukilo prieš darbdavius ir remiamas Goa portugalų pradėjo valdyti Tanliną 1603 m.
Vienas iš Bajinaungo sūnų Niaungianas pradėjo imperijos suvienijimą - jam pakluso aukštutinis Mianmaras ir gretimos šanų valstybės 1606 m. Jo įpėdinis Anaukpetlunas nugalėjo portugalus 1613 m. ir iš Siamo atėmė teritorijų po karo 1614 m. Jo brolis Talunas atstatė karo nuniokotą šalį. Jis liepė įvykdyti pirmąjį gyventojų surašymą Mianmare 1635 m. Paaiškėjo, kad šalyje yra apie 2 mln. gyventojų.
Naujoji dinastija sukūrė teisinę ir politinę sistemą, kuri išliko iki XIX a. Visame Ajejarvadžio slėnyje karaliaus skiriami gubernatoriai pakeitė vadus, kurie paveldėdavo postus, o šanų vadų teisės buvo apribotos. Karalius sustabdė vienuolynų turto kaupimą ir apribojo jų autonomiją. Prekyba ir pasaulietinė administracija sukūrė 80 metų klestėjusią ekonomiką. Išskyrus keletą sukilimų ir karų, Mianmare likusį XVII a. vyravo taika.
Karalystė patyrė nuosmukį, o apie 1720 m. karalių įtaka smarkiai sumažėjo. Nuo 1724 m. Manipuras pradėjo karinius žygius į Čindvino aukštutinį slėnį. 1727 m. pietinė Lan Na sėkmingai sukilo, o šiaurinėje mianmariečių valdžia buvo nominali. Per 10 metų Manipuras vis giliau veržėsi į centrinį Mianmarą, 1740 m. žemutiniame Mianmare sukilę monai atkurė Hantavadžio karalystę. Hantavadis įsiveržė į aukštutinį Mianmarą 1751 m. ir kitų metų kovo 23 d. užėmė Avą, užbaigdamas Taungu dinastijos valdžią.
Konbaungo dinastija (1752–1885 m.)
Po Avos žlugimo Švebe atsirado kita dinastija, kuri metė iššūkį Hantavadžiui. Per kitus 70 metų karingoji Konbaungo dinastija įkūrė imperiją, kuri dydžiu nusileido tik Bajinaungo valstybei. Iki 1759 m. karalius Alaungpaja sujungė visą Mianmarą ir Manipurą, visiems laikams sunaikino Hantavadžio karalystę, išvijo juos rėmusius prancūzus ir anglus.
Po to kilo karas su Siamu, kuris valdė Tanintajio krantą po Mianmaro pilietinio karo 1740–1757 m. ir priglaudė monų pabėgėlius. Apie 1767 m. Konbaungo armija užėmė Laosą ir nugalėjo Siamą, bet negalėjo baigti užkariavimo, nes į Mianmarą įsiveržė Čingų dinastija (1765–1769 m.). Nors Mianmaras apsigynė, dar ilgai buvo nerimauta dėl galimos invazijos, nes kinai pasienyje dešimtmetį laikė didelę armiją ir dvidešimt metų neleido vykti abipusei prekybai.
Kol Mianmaras buvo užsiėmęs šiaurinių sienų apsauga, Siamas 1770 m. atgavo prarastas teritorijas ir 1776 m. užėmė Lan Na. Mianmaras ir Siamas kariavo 1785–1786, 1787, 1792, 1803–1808, 1809–1812 ir 1849–1855 m., bet visais kartais karai baigdavosi lygiosiomis. Po ilgų karų Tanintajio krantas liko Mianmarui, o Lan Na – Siamui.
Dėl galingos Kinijos šiaurėje ir atsigavusio Siamo rytuose, karalius Bodavpaja nusprendė plėsti karalystę į vakarus. Jis užėmė Arakaną 1785 m., Manipurą 1814 m. Asamą 1817–1819 m. Jo įpėdinis Bagjidavas turėjo numalšinti britų sukeltus maištus Manipure 1819 m. ir Asame 1821–1822 m. Dėl pasienio neramumų ir reidų kilo Pirmasis Britų ir Mianmaro karas (1824–1826).
Tai buvo ilgiausias ir brangiausias karas Britų Indijos istorijoje, bet Mianmaras buvo nugalėtas. Mianmaras prarado Arakaną, Tanintajį, Manipurą ir Asamą vakaruose, turėjo sumokėti 1 mln. svarų retribuciją. 1852 m., per Antrąjį Britų ir Mianmaro karą britai, užėmė Pegu provinciją. Okupuotą pietinę Mianmaro dalį Britai pavadina „Žemutine Birma”. Karalius Mindonas bandė modernizuoti Mianmarą ir darė nuolaidas britams, bet dėl Prancūzijos Indokinijos stiprėjimo britai pradėjo Trečiąjį Britų ir Mianmaro karą 1885 m. ir ištrėmė Mianmaro karalių Tibavą į Indiją.
Britų Birma
left|thumb|Britų pareigūnai gabena karalių Thibaw į garvežį, kad ištremtų į Indiją. 1886 m. britų aneksuotas Mianmaras tampa „Birma” – Britų Indijos provincija su centru Jangone (1852-1989 m. vadintu Rangūnu). Tradicinė Mianmaro visuomenė smarkiai pasikeitė nuvertus monarchiją ir atskyrus valstybę nuo religijos. Nors karas baigėsi po kelių savaičių, šiaurinis Mianmaras priešinosi iki 1890 m., kai britai pradėjo sistemingai naikinti kaimus. Ekonomika taip pat pasikeitė: atidarius Sueco kanalą išaugo Birmos ryžių paklausa ir išaugo jų auginimo plotai. Kad paruoštų naujus laukus, mianmariečiai skolinosi pinigus iš Indijos palūkininkų už dideles palūkanas ir daug jų prarado namus, žemę ir galvijus. Daug darbų atiteko atvykusiems indams, tad žmonės kaimuose Mianmare griebėsi plėšikavimo. Nors Birmos ekonomika augo, pelnas atsidūrė kelių britų firmų, britų kilmės mianmariečių ir indų rankose. Mianmariečiai netarnavo kariuomenėje ir valstybės aparate.
XX a. pradžioje Birmos nacionalizmo judėjimas prasidėjo kaip Jaunųjų budistų asociacija, nes religinės organizacijos nebuvo britų draudžiamos. 1900–1911 m. airis budistas U Dhammaloka metė iššūkį krikščionybei ir britų valdymui. Nauja mianmariečių lyderių karta atsirado iš tų, kurie Londone studijavo teisę. Po 1920  m. įvyko konstitucinė reforma, Birmos autonomija buvo išplėsta, įkurtas Rangūno universitetas.
1920 m. įvyko pirmasis istorijoje universiteto studentų streikas. Jie manė, kad Universiteto aktas naudingas tik elitui ir kolonistams. Birmoje atsirado tautinės mokyklos kaip atsvara kolonijiniui švietimui. Wunthanu Athins surengė daugiau streikų ir protestų prieš mokesčius. Tarp lyderių buvo budistų vienuolių, tokių kaip U Ottama ir U Seinda Arakane, kurie surengė sukilimą, vadovavo tautiniui judėjimui po nepriklausomybės, U Wisara, pirmasis kankinys, miręs nuo bado streiko kalėjime. 1930 m. gruodį Saya San protestas prieš mokesčius peraugo į sukilimą. Britams prireikė kelerių metų, tūkstančių karių ir politinių reformų pažadų. Saya San buvo teisiamas, jam įvykdyta mirties bausmė. Jo gynėjai Ba Maw ir U Saw tapo naujais judėjimo lyderiais.
1936 m. kilo antrasis studentų streikas, kai iš universiteto buvo išmesti Rangūno universiteto studentų sąjungos lyderiai Aung San ir Ko Nu, kai šie atsisakė atskleisti straipsnio, kandžiai puolusio universiteto vadovybę, autorių. Po to buvo įkurta Visos Birmos studentų sąjunga, o Aung San ir Ko Nu tapo politikais. 1937 m. Birma buvo atskirta nuo Indijos, jai suteikta nauja konstitucija, įvyko rinkimai. Ba Maw buvo pirmasis Birmos ministras pirmininkas, jo įpėdinis U Saw ėjo pareigas nuo 1939 m. iki 1942 m. sausio 19 d., kai buvo suimtas už santykius su japonais.
1938 m. kilo visuotinis streikas, turėjęs didelių pasekmių. Per protestą britų policija nužudė studentą Aung Kyaw. Mandalajuje policija pradėjo šaudyti į protestuotojų minią, nužudė 17 žmonių. Gruodžio 20 d. Mianmare atsimenama kaip Bo Aung Kyaw diena.
Antrasis pasaulinis karas
thumb|Britų kariai patruliuoja Bahės mieste, [[1945 m. sausį]] 1939 m. Aung San įkūrė Birmos komunistų partiją. Politiniai aktyvistai skaitė marksistinę literatūrą. Aug San įkūrė daugiau organizacijų, viena iš jų – Dobama – kurstė sukilimą prieš britus ir Aung San pabėgo į Kiniją. Jis tikėjosi Kinijos komunistų paramos, bet jį aptiko japonai ir pasiūlė paramą. Pulkininko Suzuki vadovaujamas žvalgybos dalinys Minami Kikan norėjo uždaryti Birmos kelią ir sukurstyti sukilimą Birmoje. Aung San trumpam grįžo į Birmą, kad užverbuotų 29 jaunuolius, kad visi kartu treniruotųsi Hainane. Kai 1941 m. gruodį japonai užėmė Bankoką, Aung San įkūrė Birmos nepriklausomybės armiją, tikėdamasis, kad japonai įsiverš į Birmą 1942 m.
Aung San armija įkūrė laikinasias vyriausybes keliuose rajonuose 1942 m. pavasarį, bet nesutarė su japonais dėl Birmos ateities. Suzuki skatino Aung San sukurti Birmos laikinąją vyriausybę, bet Japonijos armija nusprendė šią užduotį patikėti Ba Maw. 1942 m. Birmos nepriklausomybės armija tapo nekontroliuojama, prie jos prisidėjo vyriausybės pareigūnai ir net nusikaltėliai. Japonai perorganizavo ją į Birmos gynybos armiją, treniruojamą japonų instruktorių, kuriai vis dar vadovavo Aung San. Ba Maw buvo paskelbtas šalies vadovu, Aung San – Karo ministru, komunistų vadas Thakin Than Tun – Žemės ūkio ministru. 1943 m. japonai teoriškai paskelbė Birmą nepriklausoma.
Greitai paaiškėjo, kad Ba Maw buvo apgautas ir japonai nepriklausomybės nesuteiks. Aung San pradėjo bendradarbiauti su komunistais ir britais prieš japonus.
Pasidavus japonams buvo siūloma teisti Aung San už žmogžudystę 1942 m., bet britai nusprendė to nedaryti dėl jo populiarumo. Sugrįžęs gubernatorius Reginald Dorman-Smith stengėsi fiziškai atstatyti šalį ir nukelti nepriklausomybės klausimą.
Kovai su japonais sukurta AFPFL priešinosi britams, Birma buvo politiškai nestabili. AFPFL viduje komunistai nesutarė su Aung San socialistais dėl strategijos. Paskyrus naują gubernatorių Hubert Rance, Rangūno policija pradėjo streikuoti. Vos nekilo visuotinis streikas. Rance susitiko su Aung San ir įtraukė jį ir jo pasekėjus į Gubernatoriaus vykdomąją tarybą. Nauja taryba pradėjo derėtis dėl nepriklausomybės, derybos baigėsi Aung San-Attlee susitarimu 1947 m. sausio 27 d. Tuo buvo nepatenkinti konservatoriai ir aršūs komunistai. Panglongo konferencijoje vasario 12 d. Aung San sutarė su tautinėmis mažumomis dėl vieningos Birmos. 1947 m. liepos 19 d. U Saw organizavo Aung San ir kelių kabineto narių nužudymą. Netrukus po to U Seinda Arakane surengė sukilimą, kuris išplito. Thakin Nu suformavo naują kabinetą, kuris valdė, kai 1948 m. sausio 4 d. Birma tapo nepriklausoma.
Nepriklausomas Mianmaras
Šalis, atgavusi nepriklausomybę, JTO pasivadina „Birmos Sąjunga” ir tampa viena iš nedaugelio buvusių Jungtinės Karalystės kolonijų, neįstojusių į Britų Sandraugą. Po nepriklausomybės sukilo Thakin Soe vadovaujami Raudonos vėliavos komunistai, Thakin Than Tun vedami Baltos vėliavos komunistai, Yèbaw Hpyu, kuriems vadovavo Bo La Yaung, Revoliucinė Birmos armija, kuriems vadovavo Bo Zeya, Bo Yan Aung ir Bo Yè Htut, Arakano musulmonai ir Kareno macionalinė sąjunga.
1949 m. Kinijoje laimėjus komunistams, dalis šiaurinio Mianmaro atsidūrė Guomindano armijos, kuriai vadovavo generolas Li Mi, valdžioje.