cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Žuskiemis
Žuskiemis arba Žučkovas (, nuo 1936 m. rugsėjo 16 d. Schuskehmen, nuo 1938 m. birželio 2 d. Angerhöh, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Oziorsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Gavrilovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Eneda Tarifa
Eneda Tarifa (g. 1982 m. kovo 30 d. Tiranoje) – albanų dainininkė ir televizijos laidų vedėja.
Biografija
Tarifa savo muzikinę karjerą pradėjo 2003 metais, kai dalyvavo 42-ajame albanų muzikos konkurse Festivali i Këngës. Su daina „Qëndroj“ atlikėja pasiekė finalą. Beje, tai buvo pirmieji metai, kai festivalio nugalėtojas gauna teisę dalyvauti „Eurovizijos“ dainų konkurse. Po ketverių metų Eneda antrą kartą dalyvavo Festivali i Këngës, tačiau su daina „E para letër“ liko dešimta. 2010 metais muzikos konkurse Top Fest su daina „Me veten“ dainininkė užėmė pirmą vietą. Eneda taip pat veda televizijos laidą „Portokalli“.
Privatus gyvenimas
2012 m. gegužę Eneda ištekėjo už muzikanto Erjon Zaloshnja. 2013 m. susilaukė dukros Aria.
Vladas Daujotas
1954 m. baigė Lietuvos Dailės institutą. Yra sukūręs nemažai plačiai žinomų gobelenų, dekoratyvinių audinių, paskelbęs daugelį straipsnių dailės istorijos ir kitais klausimais.
Ešerinis (Varėnos r., Varėnos sen., Andriūnų km.)
Ešerinis – ežeras Lietuvoje, Varėnos rajone, 4 km į rytus nuo Daugų miesto, Vėžionių miške. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,47 km, plotis – iki 0,29 km. Altitudė 131,5 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais. Pietvakariuose išteka upelis link D-1 upelio (Didžiulio ežero intakas, Varėnės baseinas). Kiek atokiau į pietus už kelio įsikūręs Andriūnų kaimas.
Miliškiai
Miliškiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Lukšių, prie kelio. Pro kaimą teka Siesartis.
Kraslava
Kraslava (lietuvių istoriografijoje minimas ir kaip Krėslaukis) – miestas pietryčių Latvijoje, netoli Gudijos sienos, Kraslavos savivaldybės centras.
Miesto teisės nuo 1923 m.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Kraslava yra užmezgusi partnerystės ryšius:
Viktoras Deividas Breneris
Viktoras Dovydas Breneris (1871 m. birželio 12 d. Šiauliai, Lietuva – 1924 m. balandžio 5 d. Niujorkas, JAV) – Lietuvos skulptorius, raižytojas, medalistas, gyvenęs ir kūręs Jungtinėse Amerikos Valstijose. Per savo karjerą skulptorius sukūrė daugiau nei 125 medalius, herbus ir portretus. Vienas iš žymiausių Brenerio darbų yra JAV 1 cento moneta.
Biografija
Viktoras Dovydas Breneris gimė žydų šeimoje Šiauliuose. Jo tėvas buvo kvalifikuotas graveris ir antspaudų gamintojas. Iš savo tėvo jaunasis Viktoras ir išmoko sudėtingo bei kruopštaus darbo paslapčių. Būdamas šešiolikos metų, Viktoras jau turėjo savo dirbtuvę, o jo vardas buvo gerai žinomas aplinkui. Netrukus šeima persikėlė į augantį Kauno miestą, kur Viktoras taip pat greitai išsikovojo kvalifikuoto meistro reputaciją. Tai nepatiko konkurentams ir jie įskundė Viktorą carinei valdžiai kaip padirbinėtoją. Viktoras buvo suimtas ir nuteistas ištremti į Sibirą. Tremtis būtų nutraukusi menininko karjerą, tačiau jam pasisekė pabėgti. 1890 m. būdamas devyniolikos Viktoras emigravo į Ameriką. Pirmiausiai jis įsikūrė Niujorke. Netrukus jis įstojo į Cooper Union koledžą. Studijavo vakarinėse klasėse menus. Breneris netrukus išmoko anglų ir prancūzų kalbas. Jam buvo patikėta sukurti Bethoveno profil, Niujorko muzikinės tarybos medaliui.
1898 m. Viktoras pradėjo studijuoti Paryžiuje kartu su garsiu Prancūzijos medalistu Oscar Roty, meno mokykloje, pavadinimu Académie Julian. Ten jis pristatė vieną iš pirmųjų savo darbų ekspozicijų. 1900 m. Pasaulinėje parodoje už jo darbus jam buvo įteiktas apdovanojimas. 1901 m. Bafalo mieste vykusioje Pan Amerikos parodoje ir 1904 m. parodoje Sent Liuise Brenerio, kaip skulptoriaus ir medalininko, talentas neliko nepastebėtas ir įvertintas.
Breneris mirė 1924 m. Palaidotas Mount Judah kapinėse, Niujorke.
Linkolno centas
thumb|250px|left|Vadinamasis Linkolno centas, mažytės raidelės V.D.B. nuo 1918 m. yra matomos Linkolno biusto apačioje, peties viduryje. Ko gero, pats žinomiausias Brenerio kūrinys yra JAV vieno cento nominalo moneta, skirta Linkolno gimimo 100-osioms metinėms. Tai seniausiai naudojamas dizainas JAV monetų kalyklos istorijoje.
Kai Breneris sukūrė plokštę Linkolnui atminti, tuometinis JAV prezidentas Teodoras Ruzveltas apsilankė Brenerio studijoje ir pozavo medaliui, kuris buvo skirtas Panamos kanalui. Čia JAV prezidentas ir atkreipė dėmesį į bronzinę Linkolno bareljefą ant sienos, kuri labai jį sužavėjo. Pokalbiuose su Ruzveltu Breneris pasiūlė išleisti ne bareljefą, o būtent piniginę monetą Linkolnui atminti. Breneris norėjo išgraviruoti Linkolno portretą ant pusės JAV dolerio monetos, tačiau monetų kalyklos direktorius informavo, kad pagal galiojančius įstatymus tik dvi monetos – vieno cento ir penkių centų gali būti keičiamos.
Kai Breneris persiuntė JAV monetų kalyklos vadovui Linkolno cento modelį, ant projekto buvo pilna autoriaus pavardė. Autorių parašai ant monetų, ypač auksinių, tuomet buvo madingi kitose šalyse. Tačiau JAV monetų kalyklos vadovas nusprendė autoriaus pavardę pakeisti inicialais. Breneris inkorporavo savo inicialus „VDB“ monetos reverso apačioje tarp kviečių varpų. Iš pradžių Breneris iš viso nenorėjo įrašyti savo vardo ar inicialų, tačiau vėliau sprendimą pakeitė motyvuodamas tuo, kad autorius privalo prisiimti atsakomybę už savo darbą. Inicialų tradicija buvo smarkiai kritikuojama ir jos buvo atsisakyta – 1909 m. viduryje, pirmaisiais Brenerio monetos apyvartos metais. Tai buvo pirmosios JAV istorijoje monetos, kuriose iškaldintas prezidento atvaizdas. Tačiau, jau nuo jo 1918 m. inicialai yra matomi Linkolno biusto apačioje, peties viduryje. Tokį Linkolno centą matome nuo 1959 m., išskyrus tai, kad pakeistas reversas, jame vaizduojamas Linkolno memorialas.
Bronziniai Linkolno reljefai datuojami nuo 1907 m. ir turintys Brenerio parašą, vertinami aukcionuose nuo 3900 JAV dolerių.
Darbai
Vieni iš žymiausių Brenerio darbų:
Purvynė (Zarasai)
Purvynė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Antalieptės. Pietine kaimo dalimi prateka Stromelė (dešinysis Šventosios upės intakas). Kaimo turizmo sodyba. Šiaurinėje pusėje ribojosi su 1970 m. melioracijos sunaikintu Berniškių kaimu.
thumb|left|240px|Purvynės kryžius
Istorija
2007 m. įregistruota kaimo bendruomenė, pastatytas atminimo kryžius. .
Dokumentų inkasavimas
Dokumentų inkasavimas, kitaip - dokumentinis inkaso - mokestinių atsiskaitymų vykdymo ir laidavimo būdas, kurio metu pirkėjas, dalyvaujant kredito institucijoms, gauna išsiųstų prekių dokumentus arba tik už juos sumokėjus, arba akceptavus pateiktą vekselį, arba įvykdžius kokias nors kitas pardavėjo iškeltas sąlygas.
Ypatumai
Dokumentų inkasavimas – toks atsiskaitymo būdas, kai eksportuotojas per savo banką pateikia importuotojui finansinius ir (arba) komercinius dokumentus mainais į mokėjimą pagal juos arba į vekselio akceptą. Vekselis - tai vertybinis popierius ir tuo pačiu dokumentas, kurį išduodantis ar akceptuojantis asmuo (vadinamas mokėtoju) besąlygiškai įsipareigoja sumokėti tam tikrą vekselyje nurodytą sumą nurodytam šiame dokumente asmeniui. Importuotojas, apmokėjęs dokumentus arba akceptavęs vekselį, gauna minėtus dokumentus iš savo banko ir įgyja teises į prekes. Šis atsiskaitymo būdas dažniausiai naudojamas tuomet, kai:
Rūšys
Egzistuoja dvi dokumentų inkaso rūšys: finansinis inkaso  ir dokumentinis arba komercinis inkaso :
Inkaso bankinės operacijos pagrindas yra tai, kad bankas pats organizuoja visą dokumentų apyvartą. Klientą aptarnaujantis bankas stebi, kad dokumentai būtų perduoti tik laiku atlikus mokėjimą arba prisiėmus įsipareigojimą laiku atlikti mokėjimą. Bankai atlieka mokėjimus pagal inkaso instrukcijose nurodytas sąlygas, tačiau naudojant šią atsiskaitymo rūšį bankai yra tik tarpininkai ir neatsako už dokumentų neapmokėjimą ar neakceptavimą. Vis dėlto atsiskaitymas dokumentiniu inkaso yra naudingas, nes:
Privalumai ir trūkumai
Reikia akcentuoti pagrindinį šio atsiskaitymo būdo trūkumą eksportuotojui – egzistuoja neapmokėjimo arba neakceptavimo, arba uždelsto apmokėjimo rizika (ilgas dokumentų keliavimo bei laikymo banke laikas).
Pagrindiniai privalumai importuotojui:
Pagrindiniai trūkumai importuotojui yra šie:
Nuorodos
Eksportuotojo vadovas
A. Académica de Coimbra OAF
Koimbros „Académica“ – Portugalijos futbolo klubas iš Koimbros. Tai seniausias iki šiol veikiantis šalies futbolo klubas, priklausantis „Club of Pioneers“ organizacijai.
Istorija
Klubas įkurtas 1876 m. Laikomas seniausiu futbolo klubu šalyje.
Stadionas
Namų rungtynes žaidžia Savivaldybės stadione, kuris talpina 2,5 tūkt. žiūrovų.
Šilutės spaustuvė
Šilutės spaustuvė – spaustuvės, veikusios Šilutėje.
Istorija
Pirmąją spaustuvę 1861 m. įkūrė A. Umlaufas. Nuo 1861 m. balandžio 12 d. spausdino lietuvių ir vokiečių kalba savaitraštį „Šilokarčemos apsakymas“ (tuomet Šilutė vadinosi Šilokarčema). Naujasis spaustuvės savininkas Frydrichas Vilhelmas Zybertas išplėtė spaustuvės darbą. Zyberto spaustuvėje nuo 1861 m. iki 1919 m. įvairiais metais čia buvo spausdinami periodiniai leidiniai lietuvių ir vokiečių kalba. XIX a. pabaigoje prie spaustuvės veikė knygynas. Iki 1940 m. Šilutėje veikė laikraščių „Memellandische Rundschau“ ir „Tageblat“ spaustuvės.
1891–1944 m. veikusi Sekunų spaustuvė (tėvas Karlas, sūnus Otas, jo sūnus Oskaras) išspausdino apie 50 lietuviškų leidinių. 1892–1909 m. Bitėnuose veikė M. Jankaus spaustuvė.
1946 m. įsteigus apskrities laikraštį „Šilutės tiesa“, ėmė veikti „Švyturio“ spaustuvė. 1947 m. spaustuvė pavadinta „Šilutės tiesos“ spaustuve. 1949 m. gautas linotipas. 1951 m. sausio 3 d. ji pradėjo spausdinti rajono laikraštį „Leninietis“. 1951–1953 m. buvo spausdinami ir MTS laikraščiai: Šilutės Laukų spartuolis, Priekulės „Traktorininkas“, Žemaičių Naumiesčio „Laukų stachanovietis“.
1965 m. Šilutės spaustuvė prijungta prie Kretingos spaustuvės, 1976 m. tapo Klaipėdos „Ryto“ spaustuvės skyriumi. Nuo 1982 m. rajono laikraštis buvo spausdinamas ofsetu „Ryte“, o Šilutėje iki 1992 m. tik renkamas, laužomas, koreguojamas. 1987 m. gauta fotorinkimo mašina.
1989 m. Šilutės spaustuvė tapo savarankiška, valstybine spaustuvė, o 1992 m. – UAB „Putinas“ spaustuve, spausdino blankus, afišas, smulkius spaudinius. Veikia K. Kyno leidybos įmonė „Šilutės spaustuvė“, Lietuvininkų g. 18.
Galstas
Galstas – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Lazdijų rajone, apie 7 km į pietryčius nuo Lazdijų. Ištįsęs šiaurės-pietų kryptimi 6,44 km, o plotis siekia iki 1,8 km. Altitudė 118,9 m. Šiaurinė ežero dalis siaura, o pietinė platesnė, su įlankomis. Giliausia ežero vieta yra šiaurėje ir siekia 50 m gylį. Galsto dubuo rininės kilmės. Kranto linija vingiuota, jos ilgis 19 km. Pietuose krantai daugiausia žemi, pelkėti (Salos ir Galsto pelkės), o šiaurėje statūs ir aukšti. Šiaurinėje pakrantėje stūkso Rudaraisčio miškas, pietinės pakrantės taip pat apaugę mišku. Kitose pakrantėse daugiausiai plyti pievos ir dirbami laukai. Atabrado plotis šiaurėje 5–10 m, pietuose – iki 100 m. Atabradas padengtas smėliu, vietomis moliu, pietuose gausiai apaugęs vešlia vandens augalija. Dugną dengia molis, gėlavandenė klintis, dumblas.
Į Galstą šiaurėje įteka G-1 upelis, o pietuose Z-2 upelis išteka į čia pat telkšantį Zapsio ežerą (Zapsės baseinas). Ežero pratakumas 13 % per metus. Vandens skaidrumas vasarą yra ~5 m.
Prie Galsto įsikūrę kaimai: Galstai, Klepočiai, Saločiai, Miškiniai, Kaimeliai, Jurčiūnai (kolektyviniai sodai), Neravai, Laibagaliai, Vytautai. Veikia 3 kaimo turizmo sodybos.
Ežerėvardis (dar žinomas kaip Gaustas) galimai yra priesagos -st- vedinys iš šaknies gal-, kuri susijusi su žodžiu gelmė.
Šveicariškas vynas
thumb|250px|Vynuogynai [[Sionas (Šveicarija)|Sione]] thumb|250px|Vynuogynai prie [[Ženevos ežeras|Ženevos ežero]] Šveicariškas vynas – vynas, gaminamas Šveicarijoje iš Šveicarijoje augintų vynuogių.
Šveicarijoje vyno gamybai skirti vynuogynai užima beveik 15 000 hektarų, išsidėstę daugiausia šalies vakariniuose ir pietiniuose kantonuose: Baltosios vynuogių veislės užima 42 % šalies vynuogynų ploto, o raudonosios – 58 %.
Šveicarijos Federalinio žemės ūkio biuro duomenimis 2009 m. Šveicarijoje pagaminta virš 1,1 mln. hektolitrų vyno (527 000 hl baltojo, 587 000 hl raudonojo).
Beveik visa Šveicarijos vyno produkcija suvartojama šalies viduje. Tik mažiau kaip 2% vyno produkcijos eksportuojama (daugiausia į Vokietiją). Pagal vyno suvartojamą vienam asmeniui Šveicarija įeina daugiausia vyno išgeriančių šalių dešimtuką. Pvz., 1983 m. importavo 2/3 suvartojamo vyno. Tame tarpe vyno Beaujolais įvežė daugiau, nei JAV.
Istorija
Vyno gamybos ir vynuogininkystės tradicijos Šveicarijoje senos, mažiausiai siekia romėnų laikus.
Pirmasis butelis, pagamintas iš keramikos, buvo aptiktas Valė kantone, netoli Sembrancher, keltų laikų moters kape (II a. pr. m. e.). Įrašas ant butelio rodo, kad butelyje buvo vynas. Apie 150 m. pr. m. e. (keltų laikai) dabartinio Valė teritorijoje žmonės mirusiesiems į kapus dėdavo vyno ir tikriausiai gėrė tokį vyną. Po šimtmečio pasirodė romėnų amforos.
Geografija
thumb|right|250px|Svarbiausi Šveicarijos vyno regionai pažymėti rudai. Šveicariško vyno etiketėse turi būti nurodyta, kurios vietovėje jis pagamintas.
Šveicarijos vyno regionai yra:
Vynuogių veislės
thumb|250px|Raudonosios vynuogės [[Graubiundenas|Graubiundeno kantone.]] thumb|250px|„Chasselas“ vynuogės [[Valė kantonas|Valė kantone.]] Dvi plačiausiai Šveicarijoje auginamos vynuogių veislės yra raudonosios „Pinot noir“ (apie 30 % vynuogynų) ir baltosios „Chasselas“ (apie 27 %). Šalyje auginamos įvairių veislių vynuogės, daug jų yra vietinės kilmės ar vietinės atmainos. Plotuose, didesniuose nei bent 1 ha auginama apie 90 vynuogių veislių.
Kitų vynuogių mažinama gerokai mažiau, Pvz., „Muscat bleu“, irgi auginamos komercinei vyndarystei, 2009 m. užėmė tik 3 ha plotą.
Siksto koplyčia
thumb|right||300px|Siksto koplyčios interjeras Siksto koplyčia – žinomiausia Apaštalų rūmų koplyčia. Tai oficiali popiežiaus rezidencija Vatikane. Koplyčia žymi dėl savo architektūros ir puošybos. Koplyčia išpuošta Renesanso laikotarpiu nutapytomis Mikelandželo, Sandro Botičelio, Pietro Perudžino, Pinturikjo ir kitų freskomis. 1508–1512 m. popiežiaus Julijaus II pritarimu Mikelandželas nutapė 1 100 m² lubų freskų. Lubos ir „Paskutiniojo teismo“ freska, nutapyta 1535–1541 m., laikomos genialiausiais Mikelandželo tapybos kūriniais.
Koplyčia pavadinta popiežiaus Siksto IV, kuris 1477–1480 m. atstatė ją, vardu. Tuo laikotarpiu Pietro Perudžinas, Sandro Botičelis ir Domenikas Girlandajas sukūrė freskų seriją, vaizduojančią Mozės ir Jėzaus Kristaus gyvenimus. 1483 m. rugpjūčio 15 d. įvyko pirmosios Šventosios Mišios, o koplyčia buvo pašventinta.
Dabar Siksto koplyčioje vyksta konklava, procesas, kuriuo išrenkamas naujasis popiežius.
Eksterjeras
thumb|left|250px|Siksto koplyčios eksterjeras Koplyčia yra aukštas stačiakampio formos plytinis pastatas, kurio eksterjeras nepagražintas architektūriniais ar puošybos elementais. Kadangi į koplyčią įeinama iš Apaštalų rūmų, fasade nėra durų. Viduje yra trys aukštai. Žemiausias – rūsys – yra milžiniškas.
Virš jo yra pagrindinis aukštas – koplyčia, kuri yra 40,9 m ilgio ir 13,4 m pločio. Šie matmenys, įvardinti Senajame Testamente, atitinka Saliamono šventyklą. Skliautinės lubos siekia 20,7 m.
Interjeras
thumb|right|250px|Siksto koplyčios rytinė ir dalis šiaurinės sienos Koplyčios proporcijos yra gana aiškios. Ilgis yra atskaita. Plotis gaunamas ilgį padalinus iš trijų, o aukštis – ilgį padalinus iš dviejų. Proporcijos išlaikymui kiekvienoje pusėje buvo po šešis langus, o abiejuose galuose – po du. Aiškios proporcijos buvo Renesanso architektūros požymis.
Freskos
thumb|left|200px|Botičelio „Mozės išbandymai“ (fragmentas)
Pietinė siena
Pietinė siena yra dekoruota Mozės istorijomis, nutapytomis 1481–1482 m. Pradedant nuo altoriaus:
Šiaurinė siena
Šiaurinė siena dekoruota Jėzaus Kristaus istorijomis, nutapytomis 1481–1482.
Nika Kocharov & Young Georgian Lolitaz
Nika Kocharov & Young Georgian Lolitaz – Gruzijos roko muzikos grupė, susikūrusi 2000 metais Tbilisyje.
Grupę sudaro Nika Kocharov (vokalas, gitara), Gia Iashvili (vokalas, bosinė gitara), Nick Davitashvili (gitara, klavišiniai) ir Dima Oganesian (būgnai). Grupė greitai išgarsėjo dalyvaudama muzikos festivaliuose „Mziuri“ (Tbilisis), „Az Rock“ (Baku), „Print On The Sea“ (Kvariati), „Local Music Zone“ (Batumis) ir kt. 2007 metais kolektyvas pasirodė Lietuvoje vykusiame renginyje „Be2gether“. 2004 metais grupė išleido debiutinį albumą „Lemon Juice“.
2016 m. Gruzijos transliuotojo GPB išrinkti šalies atstovais 2016 m. Eurovizijos dainų konkurse Stokholme, kur atliko dainą „Midnight Gold“.
Rio de Oras
thumb|Dykynė prie Guerguerato miesto Rio de Oras ( 'Aukso upė') buvo viena iš dviejų teritorijų (kita – Sagvija el-Hamra), sudariusių Ispanijos Sacharą po 1969 m. Ispanai šią teritoriją užėmė XIX a. pabaigoje. Pavadinimas kilo iš išdžiuvusios iš rytų į vakarus tekančios upės. Tačiau čia nebuvo rasta aukso.
Sritis yra pietinėje Vakarų Sacharos dalyje ir sudaro su trečdalius jos ploto. Rio de Oras užima 184 000 km². Ispanai provincijos sostinę vadino Villa Cisneros, o marokiečiai al Dahla.
Rio de Oro mūšis buvo britų ir vokiečių laivo dvikova per Pirmą pasaulinį karą 1914 m. rugpjūtį. 1975 m. ispanams pasitraukus iš teritorijos, ją pasidalino Mauritanija ir Marokas, bet to nepripažįsta sahravių Polisarijo Frontas. Po ketverių metų karo su Polisarijumi Mauritanija atsisakė pretenzijų į Vakarų Sacharą. Paliaubos tarp Maroko ir Polisarijaus tęsiasi nuo 1991 m. Vakarų Sacharoje yra JTO misija be teisės prižiūrėti žmogaus teisių. Tai vienintelė tokia misija pasaulyje, nes artima Maroko sąjungininkė Prancūzija vetuoja bet kokius JTO bandymus tirti marokiečių žmogaus teisių pažeidimus Vakarų Sacharoje.
Neronas Klaudijus Druzas
thumb|250px|Druzo biustas Neronas Klaudijus Druzas (38 m. pr. m. e. sausio 14 d. – 9 m. pr. m. e.) – romėnų karvedys.
Biografija
Livijos ir Tiberijaus Klaudijaus Nerono sūnus, imperatoriaus Tiberijaus brolis. Augusto įsūnis.
Vedė Antoniją Jaunesniąją. Germaniko, Klaudijaus ir Livilos tėvas. Kaligulos senelis, Nerono prosenelis.
16 m. pretorius. 15 m. pr. m. e. kvestorius. 13 m. pr. m. e. paskirtas kelių Galijos provincijų vietininku. 12–9 m. pr. m. e. sėkmingai kariavo su germanais. Pirmasis romėnų karvedys, pasiekęs Elbę. Grįždamas į Romą krito nuo arklio ir mirė, manoma, nuo kraujo užkrėtimo. Senato sprendimu gavo Germaniko vardą, kurį paveldėjo jo sūnūs ir anūkas.
Galadusys
thumb|right|240px|Galadusio ežeras thumb|right|240px|Galadusys iš Lietuvos pusės Galadusys (tarmiškai – Galadusis, ) – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Lazdijų rajone, apie 7,5 km į pietvakarius nuo Lazdijų ir Lenkijoje, Palenkės vaivadijos Seinų valsčiuje. Valstybių siena kerta ežerą, jo didesnioji dalis (559,5 ha) priklauso Lenkijai. Lietuvos teritorijoje yra 160,5 ha. Išsiskiria ypač gražiomis apylinkėmis.
Geografija
Ištįsęs šiaurės-pietų kryptimi 10,7 km, didžiausias plotis siekia 1,5 km. Altitudė 133,6 m. Pietinė dalis platesnė už šiaurinę. Kranto linija, kurios ilgis 28,5 km (be salų krantų ilgio), labai vingiuota, ypač vakaruose. Krantai statūs, aukšti. Ežere yra 8 salos, kurių bendras plotas 10,74 ha (Lietuvoje 3 salos – 3,6 ha, 1,2 ha ir 0,06 ha; Lenkijoje 5 salos – 3,6 ha, 1,47 ha, 0,57 ha, 0,16 ha ir 0,08 ha). Lietuvoje pakrantėse daugiausia auga miškeliai, plyti pievos, Lenkijoje pakrantėse – dirbami laukai. Įteka 3 upeliai, išteka Alna.
Prie Galadusio esantys kaimai: Galiniai, Ūdininkai, Beviršiai, Tarnauka (Lietuva), Burbiškės, Radžiūčiai, Žagariai, Dusnyčia, Jonaraistis, Krasnagrūda (Lenkija). Lenkijoje prie ežero ir netoli jo veikia 13 kaimo turizmo sodybų. Ežeras, ypač pietinė jo dalis, vietinių gyventojų neretai vadinamas moterišku vardu Galadusė arba Dusia. Šalia esantys du ežeriukai Dusalis ir Dusaitis yra vadinami Galadusės vaikais.
Pramogos
Prie Galadusio kasmet birželio mėnesio pirmą savaitgalį vyksta tradicinė Lazdijų rajono ir Seinų apskrities šventė „Pasienio fiesta“, kurios programoje yra ir žvejų varžybos ežere.
Birželio paskutinį sekmadienį Burbiškių kaime (Lenkijos pusėje) vyksta lietuviškų ansamblių Sąskrydis.
Žvejyba
Galadusio ežere kimba kuojos, raudės, aukšlės, karšiai, unguriai, stintos, lynai, seliavos, yra lydekų, ešerių. Iš visų Lazdijų rajono ežerų sykas kimba tik Galadusyje. Žvejoti galima tik turint leidimą.
Etimologija
Vandenvardis Galadusỹs (arba Galãdusis) greičiausiai reiškia „Dusios galas“. Ežeras dar vadinamas Dusia arba Mažąja Dusia. Taip vietos gyventojai paprastai vadina pietinę ežero dalį, o Galadusiu – tik šiaurinę įlanką („galą“). Apie pavadinimo Dusia kilmę žr. Dusia.
Tomas Delininkaitis
Nuo 2006 m. narys. Karjerą pradėjo 2001 m. Klaipėdos „Neptūno“ klube, 2003 m. perėjo į sostinės „Lietuvos Rytą“. Pasaulio krepšinio čempionate Japonijoje su rinktine užėmė 7 vietą.
Vos pasibaigus 2006–2007 m. sezonui „Lietuvos Ryto“ komanda paskelbė, kad nebepratęs kontrakto su krepšininku.
2020 m. spalio pabaigoje pasirašė sutartį su NKL klubu iš Jonavos.
2022 m. sausio pabaigoje sugrįžo į LKL ir pasirašė mėnesio trukmės sutartį, kurią galima pratęsti iki sezono pabaigos, su Utenos „Juventus“ klubu.
2023 m. vasario pradžioje tapo RKL klubo Jurbarko „Jurbarkas-Karys“ žaidėju, taip pat darbo dienomis asistuos treniruojant Palangos „Kuršių“ klubą.
Rimantas Pleikys
Rimantas Pleikys (1957 m. lapkričio 25 d. Vilniuje – 2021 m. sausio 24 d. Kiemionyse, Zarasų rajono savivaldybėje ) – žurnalistas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1965–1976 m. mokėsi Druskininkų 1-ojoje vidurinėje mokykloje. 1976 m. Druskininkų retransliavimo stoties ryšių technikas-mokinys. 1976–1981 m. Vilniaus universitete (VU) studijavo žurnalistiką.
1981–1985 m. VU Žurnalistikos katedros dėstytojas. 1984–1988 m. Lietuvos radijo laidų užsieniui neetatinis korespondentas. 1985–1988 m. gamybinio susivienijimo „Vingis“ vietinių radijo laidų redaktorius. 1987–1988 m. VU Žurnalistikos katedros dėstytojas. 1989 m. su kitais įkūrė pirmą Lietuvoje nepriklausomą radijo stotį „M-1“, 1989–1990 m. stoties vyriausiasis redaktorius. 1990 m. su kitais įkūrė radijo stotį „Radiocentras“, 1991–1995 m. stoties vyriausiasis redaktorius. 1995 m. televizijos „Kaunas plius TV“ Vilniaus redakcijos vadovas. 1996 m. LNK laidos „Pragiedruliai“ vedėjas.
1996–2000 m. LR Seimo narys. 1996–1998 m. Gedimino Vagnoriaus Vyriausybėje – ryšių ir informatikos ministras. 2000 m. įsteigė retransliacinę radijo stotį „Tarptautinis Baltijos bangų radijas“, buvo šio radijo projektų koordinatorius. JAV žurnalo „World Broadcast News“ neetatinis korespondentas Lietuvoje, tarptautinio radijo ir televizijos žinyno World Radio TV Handbook atstovas Lietuvoje. 1996–2000 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) partijos narys, nuo 1996 m. partijos pirmininko pavaduotojas. 1997 m. Vytauto Landsbergio centrinio Prezidento rinkimų štabo vadovas. Nuo 2000 m. Nuosaikiųjų konservatorių sąjungos narys, sąjungos pirmininko Gedimino Vagnoriaus pavaduotojas.
Nuo 1994 m. Lietuvos žurnalistų draugijos valdybos narys. Radijo mėgėjas, SSRS ir kitų šalių vykdyto užsienio radijo transliacijų trukdymo žinovas. Parašė knygą apie radijo trukdymų istoriją „Jamming“ (1998 m., anglų k.), scenarijų dokumentiniui filmui „Empire of Noise“ (2008 m., anglų k., rež. Domantas Vildžiūnas).
Žmona Gracija, sūnus Justinas, duktė Dalia-Marija. Palaidotas Liepynės kapinėse.
Gvazdikas
Gentyje yra apie 300 rūšių. Paplitę daugiausia Europoje ir Azijoje, keleto rūšių arealas siekia Šiaurės Afriką, o viena rūšis (Dianthus repens) paplitusi arktinėje Šiaurės Amerikoje.
Lietuvoje savaime auga ir auginamos šios rūšys:
Patarimai skintų gėlių priežiūrai
Gvazdikai
Aganija
Aganija (čam. Hagåtña, ) – JAV administruojamos Guamo salos sostinė. Sudaro savivaldybę. Uostas prie Ramiojo vandenyno Aganijos įlankos. Antonio B. Won Pat tarptautinis oro uostas Tamuninge. Turizmas. Yra 1952 m. įsteigtas universitetas.
Istorija
Iki ispanų kolonizacijos laikotarpiu Aganija buvo mažas kaimelis. 1668 m. čia atvyko pirmoji krikščioniška jėzuitų misija, vadovaujama tėvo San Vitoreso. Netrukus pastatyta bazilika. Po 1898 m. Ispanijos ir JAV karo, miestą okupavo amerikiečiai. Čia įsteigus salos administraciją, miestas pradėjo sparčiai augti. Antrojo pasaulinio karo metu, 1941 m. Aganiją užėmė Japonijos kariuomenė. Miestas smarkiai nukentėjo 1944 m. JAV karo laivynui bombarduojant japonų pozicijas. 1998 m. miesto pavadinimo rašyba iš Agaña pakeista į Hagåtña.
thumb|left|250px|Katedra
Miliūnai (Alizava)
Miliūnai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Palėvenėlės, prie kelio, netoli Kupiškio tvenkinio.
Vilniaus rotušė
thumb|2023 m. thumb|2021 m. Rotušės a. thumb|2019 m. thumb|2011 m. Rotušės a. thumb|2008 m.
Vilniaus rotušė – viena iš trijų Lietuvoje išlikusių istorinių miestų rotušių. Vilniaus Rotušės aikštės dominantė.
XIV–XVIII a.
Suteikus savivaldos teises (1387 m. Jogailos privilegija Vilniui suteikė Magdeburgo teises), mieste turėjo būti pastatytas administracinis miesto pastatas. Pirmą kartą rotušė paminėta 1503 m. kunigaikščio Aleksandro privilegijoje (manoma, kad ji stovėjo dabartinėje vietoje). Rotušėje įrengti posėdžių kambariai, teismo salės, pirklių bendruomenės kambarys, iždinė, raštinė, archyvas, patalpos svarstyklėms, grūdų atsargoms, ginklų sandėliui, rūsiuose – kalėjimas.
XVII a. viduryje Rotušę sudarė keli pastatai. Jie naudoti kaip suolininkų (teismo), sargybos, vaitų būstinės, kalėjimai, krautuvės ir sandėliai. Visi pastatai supo dengtą, akmenimis grįstą kiemą. XVIII a. pirmajame aukšte dominavo erdvė su keturiais kvadratinio skerspjūvio stulpais. Tai buvo vidaus kiemo pobūdžio patalpa su įvažiavimais iš šonų ir trimis įėjimais iš pagrindinio fasado. Iš tos patalpos buvo patenkama į krautuves ir magistratatą. Antrojo aukšto patalpos skirtos miesto savivaldos ir pirklių reikalams. Ten buvo erdvus vestibiulis, reprezentacinė, pirklių, vaito ir magistrato salės.
1748 m. sudegė aplinkinės krautuvėlės, o 1749 m. medinis bokšto viršus su laikrodžiu. Jį atstatyti pavesta architektui J. K. Glaubicui. 1769 m. darbai baigti. Bokštas tapo aštuonkampis, trijų laipsnių, mūrinis, su skliautais dengtu stogu ir vėtrunge – Vyčiu viršūnėje. Antrajame tarpsnyje įmontuotas laikrodis, o viršutiniame kabojo keletas varpų. Varpais būdavo pranešama apie pavojus ar įvykius mieste, o mušamos valandos buvo svarbiu gyventojų laiko orientyru.
Vilniaus Rotušė po rekonstrukcijos (XVIII a.)
Po ~10 metų bokštas pradėjo svirti. Jį remontuoti L. Gucevičiui. Remontuojant bokštas griuvo; apgadinta dalis Rotušės. Atstatyti vėl patikėta L. Gucevičiui. Karaliaus (tokio masto projektui reikėjo šalies valdovo sutikimo) ir Magistrato vertinimui pateikta keletas projektų. Pasirinktas kukliausias, lengviausiai įgyvendinamas. Pagal projektą truputį pakeistas vidaus suplanavimas, nebeliko bokšto. Projektas skyrėsi nuo dabartinio pastato: jame visi portiko tarpkoloniniai numatyti lygūs, virš pagrindinio fasado pirmojo aukšto angų turėjo būti trikampiai, kaip Vilniaus katedroje.
1785–1799 m. vyko statybos. Atstatyta ant išlikusiųjų senųjų dalių ir rūsių. Naujojo pastato pagrindinis įėjimas, kaip dabar, buvo iš aikštės šiaurinės pusės. Trejos durys vedė į erdvią kvadratinę kiemo tipo patalpą, į kurią vedė įvažiavimai iš rytų ir vakarų pusių. Patalpos skliautus rėmė keturi keturkampiai pilioriai. Pirmajame pastato aukšte įrengtos patalpos matavimo prietaisams laikyti, sargybos ir raštininkų kambariai, įėjimai į krautuves ir kalėjimą. Antrajame aukšte – reprezentacinė vaito salė, teismo ir pirklių patalpos, lobynai bei didžioji salė su dviem kolonų eilėmis.
Dabar Vilniaus Rotušė – kompaktiško monumentalaus tūrio, dviaukštė, darnių proporcijų. Jaukūs, puošnūs Rotušės interjerai yra kontrastas santūriai ir griežtai išorės architektūros išraiškai. Lygiose fasadų sienose tolygiai išdėstyti langai, aprėminti kukliais klasicistiniais apvadais ir sandrikais. Plačios pastato perdangos (antablemento) karnizą puošia stambūs modiljonai (S formos karnizą remiančios gegnės). Pagrindinį fasadą akcentuoja šešių dorėninių kolonų portikas ir gana žemas trikampis frontonas.
1936–1939 m. Rotušė restauruota pagal architekto S. Narembskio projektą. Restauruojant interjerą, stengtasi laikytis XVIII a. antrosios pusės stilistikos. Pastato centriniame fasade įrengti granito laiptai, konservuoti gotikiniai rūsiai. Pastatą norėta pritaikyti miesto reprezentacinėms reikmėms, tačiau prasidėjus Antrajam pasauliniam karui dalis darbų liko neįgyvendinti.
1941–1996 m. pastate veikė Lietuvos dailės muziejus, 1996–1999 m. – Lietuvos menininkų rūmai, nuo 1999 m. – VMSA priklausanti viešoji įstaiga „Vilniaus rotušė“.
Biatlonas 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse
Biatlonas 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse vyko Lauros biatlono ir slidinėjimo komplekse šalia Krasnaja Polianos miestelio, Sočio apylinkėse, Rusijoje. Vienuolikoje rungčių buvo varžomasi nuo 2014 m. vasario 8 d. iki vasario 22 d.
Biatlono varžybose pirmą kartą vyko mišri estafetė.
Rungtys
Žaidynėse vyko 11 biatlono rungčių:
Bagaslaviškis (reikšmės)
Bagaslaviškiu vadinamos trys gyvenvietės Širvintų rajone:
Biatlonas 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse
Grafikas
Žemiau pateikiamas grafikas visoms 11 rungčių.
Laikas surašytas (UTC+4) laiko juostoje.
Kvalifikacija
Dvidešimt geriausiai 2012 m. pasaulio čempionate ir 2013 m. pasaulio čempionate pasirodžiusių šalių į olimpiadą galės deleguoti komandas. Dar 7-8 šalys į olimpiadą galės deleguoti tik po vieną sportininką.
Bengalijos navabai
Bengalijos navabai – Mogolų imperijos, vėliau Britų Indijos vietininkai, kontroliavę Bengalijos regioną XVII-XIX a. Jų kontroliuojama teritorija buvo administracinis vienetas Bengalijos subahas. Navabų rezidavimo vietos buvo Radžmahalis, Daka ir Muršidabadas.
Raida
thumb|200px|left|Bengalija Indijos subkontinente 1831 m. 1576 m. Bengalijos sultonatas buvo prijungtas prie Mogolų imperijos, ir paverstas viena iš 12 jos provincijų - subahu. 1595 m. jo sostine tapo Radžmahalis, pastatytas visiškai naujoje vietoje į šiaurę nuo istorinės Bengalijos sostinės Gauro. Per visą XVII a. Bengalijos navabai buvo skiriami centrinės Mogolų vyriausybės.
1608 m. navabas Islam Chanas perkėlė sostinę į Džahangirnagarą (dabartinę Daką), taip siekdamas sutramdyti pietryčių Bengalijoje už nepriklausomybę kovojusius vietos kunigaikštukus (bara bhujanus) ir labiau kontroliuoti prekybą su Portugalija ir Arakanu. Taip Daka išliko sostine iki pat 1704 m., išskyrus Šah Šudža viešpatavimo laikotarpį (1639-1660), kuomet laikinai sostinė vėl perkelta į Radžmahalį ir labai išpuošta. Nuo XVIII a. navabai rezidavo Muršidabade.
Mogolų imperijos laikais krašte klestėjo amatai ir prekyba, o Bengalija tapo imperijos turtingiausia teritorija. 1717 m. Bengalijos navabai praktiškai įgijo nepriklauomybę, nors nominaliai pripažino mogolų suverenitetą. Taip įsitvirtino pirmoji navabų dinastija Nasiri, kurią įkūrė indų kilmės musulmonas Murshid Quli Jafar Khan.
1740 m. nužudžius Muršido anūką, įsitvirtino Afšarų dinastija. Per XVIII a. Britų imperija ir kitos Europos kolonijinės imperijos siekė įsigalėti regione, kurdamos savo kolonijas. 1757 m. įvykus Plasėjaus mūšiui tarp Bengalijos navabo Siradž ud-Daul ir britų, pirmasis buvo užmuštas, atėjo į valdžią britams palanki Nadžafi dinastija, o Bengalijos politiką ėmė visiškai kontroliuoti Britų imperija.
1771 m. navabai nebeteko visos realios valdžios, ir čia ėmė reziduoti britų vietininkai, padarę svarbiausiu Bengalijos miestu Kalkutą. 1793 m. iš jų atimtas postas, ir navabo titulas tapo tik nominalus. 1880 m. Mansur Ali Khan buvo priverstas atsisakyti ir šio nominalaus titulo, tačiau jo įpėdiniai išlaikė titulą Muršidabado navabai iki pat 1969 m., kol dinastija pasibaigė galutinai.
Antanas Vileišis
Antanas Vileišis (1856 m. spalio 21 d. Mediniuose, Pasvalio valsčius – 1919 m. balandžio 9 d. Vilniuje) – visuomenės veikėjas, gydytojas, Jono ir Petro Vileišių, kurie taip pat buvo aktyvūs visuomenės veikėjai, brolis.
Biografija
Gimė laisvų karališkų valstiečių Vincento Vileišio ir Agotos Mačėnaitės šeimoje. thumb|left|Broliai Jonas Vileišis, Petras Vileišis, Antanas Vileišis, Anupras Vileišis. 1898 m. baigė Maskvos institutą. Nuo 1898 m. gyveno Vilniuje. Vienas „Aušros” švietimo draugijos (įk. 1905), „Rūtos” (1909), Lietuvių mokslo draugijų (1907), Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti (1914) ir pirmosios lietuviškos dviklasės mokyklos kūrėjų. Suorganizavo pirmąją nacionalinės lietuvių dailės parodą bei aktyviai bendradarbiavo nelegalioje lietuviškoje spaudoje.
Kapitolijaus vilkė
Kapitolijaus vilkė – bronzinė skulptūra, esanti Kapitolijaus muziejuose Romoje. Vienas Romos miesto simbolių, iliustruojantis miesto įkūrimo legendą.
Apie skulptūrą
„Kapitolijaus vilkė“ yra išlieta iš bronzos. Statulos kilmė neaiški. Vilkės statulą, stovėjusią prie Romos Forumo, mini Plinijus Vyresnysis. Ciceronas mini vilkės statulą Kapitolijaus kalvoje apie 65 m. pr. m. e. bei, kad į ją trenkė žaibas. Po to mini dar kartą apie 45 m. pr. m. e. kartu su žindomu kūdikiu. Viduramžiais buvo tikima, kad Plinijaus ir Cicerono minima vilkė yra būtent „Kapitolijaus vilkė“. Statulos korpuse yra defektas, kuris, buvo manoma, ir yra Cicerono minėto žaibo pasekmė. Pirmas tikras statulos paminėjimas yra dokumentuotas tik 1471 m., kai ją eksponuoti ant Kapitolijaus kalvos prieš dabartinių Konservatorių rūmų fasadą Romos miestui padovanojo popiežius Sikstas IV. Tikima, kad maždaug tuo metu prie jos buvo sukurti du, vilkės žindomi kūdikiai, kurie vaizduoja Romulą ir Remą. Jokių žinių, kas juos sukūrė, nėra. Populiaria versija, jie priskiriami Antonio del Pollaiolo rankai.
2008 m. po radioaktyviosios anglies tyrimų buvo paskelbta, kad vilkės statula sukurta XIII a. Johanas Joachimas Vinkelmanas XVIII a., pagal vilkės kailio vaizdavimą, teigė, kad vilkė sukurta V a. pr. m. e. etruskų. Vinkelmanas taip pat teisingai nustatė, kad brolių dvynių, Romulo ir Remo, statulos sukurtos renesanso periodu. Versija, kad vilkė sukurta XIII a., taip pat turi kritikų, dėl bronzos kokybės ir švino kiekio joje, ko neaptinkama vėlesnėse ne antikinėse bronzinėse statulose. Antra vertus, etruskams nebuvo būdinga lieti statulas iš bronzos. Vienuolis Benedetto da Soracte X a. mini, kad vilkės statula stovėjo popiežiaus Laterano rūmuose bent jau nuo IX a. pradžios ir ties ja vykdavo teismai. Gali būti, kad dabartinė „Kapitolijaus vilkės“ versija yra šios, X a. minimos, kopija. Tokiu būdu, vilkės – teisingumo simbolio, vaizdinys buvo 1471 m. transformuotas ir susietas su Romos įkūrimo legenda, anot Kapitolijaus muziejų versijos.
„Kapitolijaus vilkė“ 1471 m. sudarė būsimų Kapitolijaus muziejų kolekcijos pagrindą ir yra viena garsiausių šių muziejų skulptūrų. Tapusi Romos miesto simboliu. Ją savo herbe vaizduoja AS Roma futbolo klubas. Pagal legendą, Albos Longos karalius Numitoras buvo Romulo ir Remo senelis. Jo brolis Amulijus nuvertė Numitorą iš sosto ir nužudė jo sūnus. Numitoro duktė Rėja Silvija tapo vestale ir turėjo saugoti nekaltybę, tačiau dėl dieviškojo įsikišimo (Marso ar Herkulio) tapo nėščia. Kai tik broliai dvyniai Romulas ir Remas gimė, Amulijus nuskandino Rėją Tibro upėje, o vaikus paleido krepšyje plaukti. Tačiau brolius rado vilkė, kuri juos išmaitino iki jie suaugo. Po Amulijaus mirties ir Numitoro sugrįžimo į sostą, broliai nusprendė įkurti miestą toje vietoje, kur Tibras juos išplukdė į krantą.
Okeanijos virtuvė
Produktai
Dauguma Okeanijos kultūrinių augalų atkeliavo iš Pietryčių Azijos, kur buvo prijaukinta daugybė kultūrų. Juos nešėsi malajai-polineziečiai, per tūkstantmečius kolonizuodami Ramiojo vandenyno salas.
Ląsteliena
thumb|200px|left|Valgomosios kolokazijos šakniagumbiai thumb|200px|Duonmedžio vaisiai Okeanijos mityboje vartojami keli ląstelienos ir angliavandenių šaltiniai. Polinezijoje ypač paplitusi valgomoji kolokazija, kurios šakniagumbiai gali būti kepami, verdami ar troškinami garuose požeminėse krosnyse (vadinamose umu). Svarbus produktas yra kolokazijos košė, Havajuose vadinama poi.
Kiti svarbūs angliavandenių šaltiniai yra bananas (dažnai naudojamas kaip daržovė), azijinis jamsas (Dioscorea alata, dažniausiai vadinama uhi / ufi). Duonmedis taip pat yra plačiai paplitęs Okeanijos virtuvėje. Pagaminti jo vaisiai primena duoną. Kartais jie ilgai fermentuojami, siekiant vaisius išsaugoti ilgą laiką, kadangi jų gavyba yra sezoninė.
Saldžioji bulvė, paplitusi rytinėje Okeanijos dalyje, greičiausiai yra kilusi iš Amerikos, su kuria senovės polineziečiai greičiausiai palaikė kontaktus.
Riebalai
Kaip svarbus riebalų šaltinis visame regione vartotas riešutas Aleurites moluccana.
Baltymai
Keliautojų tautos Okeanijoje dažniausiai su savimi gabendavosi dviejų rūšių gyvūnus, kurių abeji naudojami maistui – kiaules ir šunis. Kiaulės tradiciškai naudojamos pirmiausia ritualiniais tikslais, o po to valgomos. Kai kuriose salose, pvz., Naujojoje Zelandijoje, buvo medžiojami vietos gyvūnai ir neskraidantys paukščiai (moa).
Didžiulė jūros gyvūnų įvairovė. Nuo seno vartojama įvairi žuvis (daug jos nuodingos), moliuskai, krevetės.
Vietinė ankštinė kultūra, prijaukinta Melanezijoje yra Psophocarpus tetragonolobus, yra universali, kadangi jos ankštys yra naudojamos kaip riebalų šaltinis, šaknys – kaip šakniavaisiai, o lapai – kaip salotos.
Vaisiai ir daržovės
Okeanijos virtuvė vartoja labai daug lapų rūšių. Lapai naudojami susukti maistui gaminimo procese. Po to jie būna išmetami arba suvalgomi. Tarp svarbiausių lapų yra taro bulvių lapai, bananų lapai, ti augalo lapai ir pan.
Kita svarbi daržovė yra Cordyline fruticosa (vietoje žinoma kaip ti). Jos saldžios šaknys vartojamos maistui.
Prieskoniai
Okeanijos prieskonių įvairovė labai nedidelė. Pagrindinis prieskonis yra druska. Dažnai kaip pagardas naudojamos įvairios jūržolės.
Patiekalai
thumb|200px|Požeminė krosnis thumb|200px|Poi košė iš taro bulvių Terminiam apdorojimui Okeanijoje naudojamas specialus įtaisas – požeminė krosnis (umu arba imu). Jame į duobę sudedami įkaitinti akmenys, virš kurių dedamas maistas, užklojamas drėgnais lapais ir žemėmis. Toks gaminimo būdas Havajuose vadinamas kalua, o Naujojoje Zelandijoje – hangi. Šioje krosnyje gali būti gaminamos daržovės, mėsa, jūros produktai, kur jie ir kepa ir troškinasi.
Kitas gaminimo būdas – kepimas virš karštų anglių. Dažniausiai taip kepamas išdarinėtas gyvulys, kuris nužudomas pasmaugiant, kad nebūtų netenkama kraujo.
Saldžiųjų patiekalų ruošime labai plačiai naudojama liūtpėdinė karčiuotė (Tacca leontopetaloides, vietoje žinoma kaip pia), kilusi iš vakarų Afrikos, bet pradėta tikslingai naudoti tik Okeanijoje. Iš šio augalo gaunamas krakmolas naudojamas sutirštinti įvairius produktus: šakniavaisių tyres, kokoso pieną, gaminant saldžius pudingus. Garsiausi tokių desertų atstovai yra havajietiška haupia ir kt.
Pramoninė visuomenė
Pramonínė visuomenė – (industrinė visuomenė) – ekonominio vystymosi etapas, kai didžiausias indėlis bei pajamos yra gaunamos iš pramonės, investuojama į gamtos išteklių perdirbimą, gamybą.
Tai ekonominis visuomenės modelis, jos pagrindas – Trijų sektorių hipotezė, kurią pagrindė Jean Fourastié.
Tokia visuomene arba valstybe yra vadinamas socialinis junginys, kai daugiau nei 50 procentų pajamų yra gaunama iš pramonės sektoriaus.
Rogovojė (ežeras)
Rogovojė arba Brečkiemių ežeras,, , vėliau – ežeras Rusijos Kaliningrado srities Oziorsko rajono Krasnojarskojės kaimo gyvenvietėje.
Vandens telkinys yra ledyninės kilmės (luistinis), priklauso Priegliaus baseinui. Subėga keli upokšniai, rytinėje dalyje išteka Šaltinės intakas Ragavio upelis. XX a. pr. buvo apsuptas kaimų: šiaurės rytuose stovėjo Ragaviškiai, pietryčiuose – Brečkiemiai , vakaruose – Ežergaliai (dabar sunykę). Šiaurės vakaruose iškilęs moreninis Kalno kalvagūbris (,, vėliau ). Trikampio formos ežero krantai lėkšti ir apaugę meldais, o vakarinė dalis užpelkėjusi. Vandens paviršiaus altitudė – 112 m virš jūros lygio. Plotas 0,24 km². Ilgis – apie 1 km, gylis – iki 5 m.
Vandenvardis, kaip ir vietovardis Brečkiemiai, buvo lietuviškos kilmės: pirmas dėmuo gali būti perdirbinys iš asmenvardžio Breskis, Breškis + žodis kiemas.
Kuru (liga)
Kuru – neurodegeneratyvi, užkrečiama prionais smegenų liga, panaši į pasiutligę savo poveikiu smegenims, dėl antrojoje stadijoje pasireiškiančių juoko priepuolių dar žinoma kaip juoko liga. Pirmą kartą buvo atrasta Naujojoje Gvinėjoje XX amžiaus pradžioje. 1950 m. Australijos vyriausybė ir antropologai paskelbė, kad kuru ypač paplitusi pietinių forų (South Fore) gentyje, praktikavusioje ritualinį kanibalizmą. Vėliau nustatyta, kad būtent kanibalizmas yra ligos epidemijos priežastis, kadangi ja užsikrečiama suvalgius sirgusio žmogaus smegenis.
Čilės jūrų pajėgų kariniai laipsniai
Čilės jūrų pajėgų kariniai laipsniai. Čilės jūrų pajėgų jūrininkų, kareivių ir puskarininkių laipsniai tokie pat kaip armijoje, tačiau antpečiai skiriasi. Karininkų laipsniai atitinka klasikinę jūrų karininkų laipsnių sistemą.
Laipsnių skiriamieji ženklai - antpečiai ir rankovės antsiuvai.
Aleksejus Kosyginas
Aleksejus Kosyginas (, 1904 m. vasario 21 d. – 1980 m. gruodžio 18 d.) – TSRS valstybės ir partinis veikėjas. TSRS Ministrų tarybos pirmininku buvo 16 metų – ilgiausiai per visą Rusijos carinę, tarybinę ir posttarybinę istoriją. Vyriausybės nariu (TSRS Liaudies komisarų taryba, TSRS Ministrų Taryba) buvo beveik 42 metus (nuo 1939 m. sausio 2 d. iki 1980 m. spalio 23 d.), būdamas: TSRS Ministrų Tarybos pirmininku, Pirmuoju pirmininko pavaduotoju, Pirmininko pavaduotoju (4 kartus), 5-kių TSRS ministerijų ministru, Valstybinio plano komiteto (GOSPLAN) pirmininku ir 2 kartus Valstybinio plano komiteto pirmininko pavaduotoju (TSRS ministro range). TSKP narys nuo 1927 m., TSKP CK narys nuo 1939 m., TSKP CK Politinio biuro narys 1948–1952 ir 1960–80 metais. TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatas nuo 1946 m.
Gedaliah Nadel
Gedaliah Nadel (1923 m. Šiauliuose – 2004 m. Bene Berake, Izraelis) – Lietuvos žydų kilmės Izraelio rabinas, mokytojas.
Biografija
Gimė 1923 m. Šiauliuose, rabino Reuven Keshel šeimoje. 1936 m. su tėvais emigravo į Palestiną. Trumpai mokėsi Tel Avivo ješivoje, kol perėjo į Petah Tikvos ješivą, kur jo mokytoju buvo rabinas Elazar Shach. Susituokęs trumpai gyveno Jeruzalėje, kol galiausiai persikraustė į Bene Baraką, kur įkūrė Toros ir Talmudo studijavimui pasišventusią bendriją. Šioje bendrijoje veikė Chazon Ish Talmudo mokykla, kurioje jis mokytojavo. Mirė 2004 m. Bene Berake.
Endoterminis procesas
Endoterminis procesas charakterizuoja procesą arba reakciją, kuri sunaudoja energiją (šilumos pavidalu). Jis kilęs iš reiškiantis „viduje“ ir -thermic, reiškiantis „šildyti“. Priešingi endoterminiams procesams yra egzoterminiai procesai, kurių metu energija išlaisvinama šilumos pavidalu.
Endoterminiai procesas yra:
Endoterminių procesų pritaikymas
Endoterminės cheminės reakcijos gali būti pritaikomos pasyviai apsaugai nuo gaisro. Technologiškai tai reiškia tokių medžiagų panaudojimą (pvz., gipso), kurios skaidosi ir nusineša dalį šilumos (pavyzdžiui, vandens garų pavidalu), neleisdamos joms įkaisti.
Nevainionys
Nevainionys – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, Šalčios–Tetėnų miškuose, prie Maltupio (kairysis Šalčios intakas) žiočių, 3 km į šiaurę nuo Pabarės. Miškų keliai į Pabarę, Tetėnus, Papiškes. Yra kapinės. Veikia kaimo bendruomenė. Apie 1975 m. čia įsteigtas pesticidinių atliekų sąvartynas.
thumb|left|240px|Nevainionių kapinės
Istorija
XIX a. pab. Nevainionys buvo šlėktų okolica Lydos apskrityje, Eišiškių valsčiuje, Pabarės apylinkėje.
1950–1954 m. – Nevainionių apylinkės centras.
Bagaslaviškis (kaimas)
Bagaslaviškis – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, pietrytiniame Bagaslaviškio miestelio pakraštyje.
Sent Kitsas
Sent Kitsas arba Sent Kristoferis (Saint Christopher Island) yra viena iš dviejų pagrindinių salų sudarančių Sent Kitso ir Nevio valstybę Karibų jūroje.
salos koordinatės yra 17° 15' šiaurės platumos ir 62° 40' vakarų ilgumos. Sala yra už 3 km nuo Nevio ir 10 km nuo Sint Eustatijaus salos. Plotas apie 168 km²
Saloje gyvena apie 45 000 gyventojų, daugelis jų – afrikiečių vergų palikuonys. Pagrindinė kalba – anglų. Raštingumo lygis – 98 %. thumb|left|250px|[[Fregatų įlanka]]
Pagrindinis salos miestas – Bastero uostas.
Ledynmečiu, kai jūros lygis buvo 60 m žemesnis, Sent Kitsas sudarė vieną salą su dabartinėmis Nevio, Sabos ir Sint Eustatijaus salomis.
Aukščiausias taškas – Liamuigos kalnas (1 156 m).
SC Beira-Mar
Aveiro „Beira-Mar“ – Portugalijos futbolo klubas iš Aveiro.
Talsai
Miesto teisės nuo 1917 m.
Istorija
Archeologinių šaltinių duomenimis, Talsų apylinkėse iš pradžių gyventa lyvių, vėliau į jas atsikėlė kuršiai. Nuo X a. iki XIV a. antrosios pusės Talsų piliakalnyje būta stipriai įtvirtintos kuršių pilies, o šalia pilies – priešpilio ir gyvenvietės 4,5 ha plote. Rašytiniuose šaltiniuose Talsai (villa Talse) pirmąkart minimi 1231 m. popiežiaus vicelegato Balduino Alniečio ir 12 Rytų Kuršo gyvenviečių sutartyje kaip Vanemos žemės gyvenvietė. Latvių istoriko Augusto Tentelio nuomone, pilis tuo metu buvusi kuršių kunigaikščio Lamekino rezidencija. 1253 m. Talsai atiteko Livonijos ordinui, pradėta mūrinės pilies statyba (baigta 1434 m.). 1291 m. Talsus puolė lietuviai, tačiau pilies neužėmė.