cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aleksandra Ekster
Biografija
Gimė 1882 m. sausio 6 d. Balstogėje, kaip Aleksandra Aleksandrovna Grigorovič turtingoje baltarusio ir graikės šeimoje. Jos tėtis Aleksandr Grigorovič buvo turtingas verslininkas. Jaunystėje Aleksandra gavo puikų išsilavinimą, mokėsi kalbų, muzikos, meno ir lankė tapybą. 1903 m. ištekėjo už iš Kijevo kilusio sėkmingai dirbusio teisininko Nikolai Evgenyevich Ekster. Tuo metu ji mokėsi tapybos Kijevo menų mokykloje. 1907 m. su vyru praleido porą mėnesių Paryžiuje, kur lankė Académie de la Grande Chaumière meno mokyklą. 1908-1924 m. laikotarpyje gyveno Kijeve, Sankt Peterburge, Odesoje, Paryžiuje, Romoje ir Maskvoje. Gyvendama Kijeve bendravo su rašytoja Ana Achmatova, Paryžiuje bendravo su Pablo Picasso ir Kazimiru Malevičiumi. 1909–1910 m. dėstė aukštosiose meno ir technikos dirbtuvėse (VCHUTEMAS), kartu su Georges’u Braque’u, Pablo Picasso, Henri Matisse’u savo kūrinius eksponavo tarptautinėje tapybos, skulptūros, grafikos ir piešinio parodoje Odesoje, Kijeve, Sankt Peterburge, Rygoje, dalyvavo rusų avangardo grupės „Būgnų valetas“ parodose.
1919 m. dekoravo Kijevo ir Odesos gatves Rusijos revoliucijos proga. 1924 m. kartu su vyru emigravo į Paryžių, kur iškarto tapo Academie de Moderne akademijos profesore. 1926-1930 m. buvo Académie d'Art Contemporain akademijos profesore. 1933 m. pradėjo kurti spalvotus su guašu tapytus rankraščius. 1939 m. išleistas Callimaque rankraštis laikomas jos kūrybos šedevru.
Ūmėdiečiai
Ūmėdiečiai (Russulales) – papėdgrybūnų (Basidiomycota) eilė.
Grybų vaisiakūniai įvairaus dydžio, mėsingi, ryškių spalvų. Himenoforas lakštelinis. Ūmėdės ir piengrybiai ne pjaunami, o raunami, nes lengvai atsiskiria nuo vegetatyvinės grybienos. Eilėje yra labai daug valgomų grybų rūšių, Europoje auga apie 200, o Lietuvoje aptikta 60 rūšių. Šiai eilei priklauso dvi Lietuvoje augančios šeimos:
'''Šeima. Auriscalpiaceae'''
'''Šeima. Bondarceviniai (Bondarzewiaceae)'''
'''Šeima. Ūmėdiniai (Russulaceae)'''
'''Šeima. Plutpintiniai (Stereaceae)'''
Vakzalas
Vakzalas – viensėdis šiaurės rytinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 0,5 km į rytus nuo Kriukų, prie kelio. Į rytus nuo kaimo auga Kriukų miškas.
Arūnas Degutis
Arūnas Degutis (g. 1958 m. liepos 26 d. Kaune) – ekonomistas, Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos akto dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo signataras.
Biografija
1976 m. baigė Druskininkų vidurinę mokyklą. 1981 m. baigė Vilniaus valstybinį universiteto, Ekonominės kibernetikos ir finansų fakultetą, ekonomistas buhalteris.
1988–1991 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio dalyvis, leidinio „Sąjūdžio Naujienos“ redaktorius. 1990 m. Lietuvos Atkuriamojo Seimo deputatas, Kovo 11-osios Nepriklausomybės Akto signataras, Užsienio reikalų komiteto narys. Nuo 2004 m. Europos Parlamento narys, Liberalų ir demokratų aljanso už Europą frakcijos narys.
1995–1999 m. Amerikos prekybos rūmų (American Chamber of Commerce) tarybos narys. Nuo 1999 m. Lietuvos orlaivių savininkų ir pilotų asociacijos prezidentas. Vedęs ir turi dvi dukras.
Kumpis (pavardė)
Kumpis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kumpienė (ištekėjusi moteris) ir Kumpytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kazanė
Kazanė  – Rusijos Tatarstano respublikos sostinė ir didžiausias respublikos miestas. 2021 m. duomenimis, Kazanė yra 5-as pagal gyventojų skaičių Rusijos Federacijos ir 22-as Europos žemyno miestas – 2021 m. gyveno 1 257 341 žmonių.
Miestas stovi vietoje, kur Kazankos upė įsilieja į Volgą. Svarbus geležinkelio mazgas (eina Maskvos–Jekaterinburgo geležinkelis), didelis upių uostas, yra Kazanės tarpatautinis oro uostas, plentai į Žemutinį Naugardą, Joškar Olą, Permę, Ufą. Veikia Kazanės metropolitenas. Mašinų, chemijos (farmacijos), lengvosios pramonės centras.
Svarbus mokslo centras: 11 aukštųjų mokyklų, nuo 1804 m. veikia universitetas (trečias pagal senumą Rusijoje), yra Rusijos mokslų akademijos filialas, konservatorija, Tatarstano akademinis, operos ir baleto, rusų dramos, jaunojo žiūrovo, lėlių, totorių dramos ir komedijos teatrai., filharmonija, cirkas, Tatarstano valstybinis, Dailės, M. Gorkio, J. Baratynskio literatūros muziejai, V. Lenino namas muziejus, nacionalinė biblioteka. Veikia keleto šalių konsulatai ir atstovybės.
Kazanė yra pagrindinis totorių kultūros centras.
Gyventojai
2021 m. 48,6 % Kazanės gyventojų buvo rusai, 47,6 % – totoriai. Yra šiek tiek čiuvašų, ukrainiečių, azerbaidžaniečių, uzbekų, marių.
Istorija
Kazanės vietovardis paprastai aiškinamas esą kilęs iš tiurkiško žodžio kazan, reiškiančio katilą (galbūt pagal vietovės geografinę padėtį), tačiau pavadinimas galimai daug senesnis, suteiktas dar Volgos bulgarų.
Manoma, kad miestas buvo įkurtas 1004 m. arba 1005 m. Volgos bulgarų. Vėliau priklausė Aukso Ordai. Po jos iširimo 1438–1552 m. tapo Kazanės chanato sostine ir svarbiu Pavolgio prekybos centru. 1552 m. Kazanės chanatą užėmė ir likvidavo Ivanas IV Rūstusis, o Kazanė buvo prijungta prie Rusijos.
Nuo 1708 m. gubernijos sostinė. Po universiteto įkūrimo svarbus mokslo ir revoliucinio-demokratinio judėjimo centras. 1917–1920 m. totorių nacionalinio judėjimo ir Rusijos musulmonų religinis centras. Rusijos pilietinio karo metais mieste vyko kautynės tarp bolševikų ir baltagvardiečių. Po Raudonosios Armijos užėmimo 1920 m. Totorijos ATSR, nuo 1991 m. – Tatarstano sostinė.
Sportas
2013 m. Kazanėje vyko vasaros universiada, 2018 m. – pasaulio futbolo čempionatas (Kazanės arenoje).
Baltininkai
Baltininkai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Biržuvėnų, kairiajame Virvytės krante netoli Žąsūgalo kalno, šalia kelio. Veikia Kuršų pagrindinė mokykla, stovi Baltininkų koplyčia.
Istorija
Minimi nuo 1253 m. Baltininkų valsčius minimas 1421 m. Vytauto privilegijoje, duotoje Medininkų katedrai. XIX a. Baltininkai priklausė Žemaičių vyskupystės kurijai.
LTSR metais – Kuršių kolūkio centrinė gyvenvietė. Veikė (nuo 1984 m.) felčerių ir akušerių punktas.
Gyventojai
thumb|left|255px|Įvažiavimas į kaimą šalia posūkio Žąsūgalan
Bar micva
Bar micva ( Bar Mitzvah) – žydų iniciacijos ritualas, kai pagal žydų judėjų įstatymus visi žydų berniukai, sulaukę brandos amžiaus (13 metų), tampa atsakingi už savo veiksmus. Nuo 13 metų žydų berniukas tampa bar micva ( 'įsakymų sūnus'), žinantis visus 10 Dievo įsakymų. O iki 13 metų visi žydų berniukai būna atleisti nuo atsakomybės, bet turi klausyti tėvų, laikytis žydų įstatymų bei tradicijų:
Imperija
Imperija ( – karinė senosios Romos vadovybė) – stambi monarcho imperatoriaus valdoma valstybė, dažnai - stipri kariniu požiūriu. Aiškaus apibrėžimo sąvoka imperija neturi.
Imperija gali būti vadinama:
Imperijose, kaip ir kitose valstybėse, politinė struktūra bent iš dalies palaikoma prievarta, turi didelę karinę ir ekonominę jėgą. Jinai gali būti vientisame sausumos plote (pvz., Mongolų imperija ar Achemenidų Persija), ar jūrinė imperija (talasokratija) (pvz., Atėnų arba Britų imperija), joms būdinga laisvesnė struktūra ir plačiau išsimėčiusios teritorijos.
Prie pirmųjų imperijų galima priskirti Sargono valdyta Akado imperija – vieną iš ankstyviausių plačiai besidriekiančios sausumos imperijos modelių. Romos imperiją, Egiptą, sukūrusi imperiją XVI a. pr. m. e. įsiveržus į Nubiją ir senuosius Levanto miestus - valstybes bei juos prisijungus. Imperijos susidaro hegemonui politiniu ar kariniu būdu prijungus kitas teritorijas. Didėles supervalstybes taip pat galima vadinti imperijomis, tik neaišku, nuo kokio dydžio ir karinio ar ekonominio pajėgumo.
Imperijos gali būti įvairios,pavyzdžiui daugiatautės, kaip egzistavusi Austrijos, o vėliau - Austrijos - Vengrijos imperija, – ar netgi vienatautė, kaip Japonija, ar egzistavusi kaizerinė Vokietijos imperija.
Imperijos nereikia painioti su federacija, kai didelė valstybė, kaip Rusijos Federacija ar JAV – yra grindžiama bendru susitarimu tarp ją sudarančių politinių vienetų, išlaikančių nemažą autonomiją.
Dauguma imperijų griuvo po I Pasaulinio karo - Rusijos, Vokietijos, Osmanų, Austrijos - Vengrijos imperijos. Paskutinės Europoje egzistavusios imperijos sunyko XX a. 9 - ajame dešimtmetyje: Britų imperija (1997 m.), Portugalijos imperija (1999 m. ). Vienintelė valstybė pasaulyje tebeturinti imperijos ir imperatoriaus titulus yra Japonija.
Imperijos samprata
Imperijos iki Naujųjų amžių neturėjo negatyvių atspalvių. Imperija buvo karinės galios, didybės, tvarkos, teisės simbolis. "Imperium" - lot. klb. - teisėtas valdymas. Iki viduramžių jos bruožai - religinė, krikščioniška vienybė, stabilumas, teisėtumas, - vertinama pozityviai. XIX-XX a. sandūroje dauguma europiečių palankiai vertino šią sąvoką - vertino kaip pažangą, civilizacijos variklį. Imperija į kitus kontinentus "nešė" Vakarų vertybes. XX a. po I P.K. imperijos sąvoka praranda pozityvinę pusę. Ji priešpriešinama nacionalinei valstybei, demokratijos sąvokai. Šiomis dienomis imperijos sampratą pakeitė supervalstybės statusas.
Kings Lino elektrinė
Kings Lino elektrinė  – gamtinėmis dujomis kūrenama kombinuoto ciklo šiluminė jėgainė Kings Line, Jungtinėje Karalystėje.
Istorija
1994 m. pradėti elektrinės statybos darbai, kurie buvo užbaigti 1997 m. Nuo 2001 m. elektrinę valdo Centrica Energy koncernas. 2012 m. balandžio 1 d. dėl didelių gamtinių dujų kainų elektrinės veikla pristabdyta.
Jungtinių Tautų valiutos ir finansų konferencija
thumb|300px|Mount Washington viešbutis
Jungtinių Tautų valiutos ir finansų konferencija (United Nations Monetary and Financial Conference), arba Breton Vudso konferencija (Bretton Woods conference), buvo 730 delegatų iš visų 44 sąjunginių valstybių susirinkimas, vykęs Mount Washington viešbutyje, esančiame Breton Vudse, Naujajame Hempšyre (JAV). Konferencijos tikslas – sureguliuoti tarptautinę valiutos ir finansų tvarką, kai tik pasibaigs Antrasis pasaulinis karas.
Konferencija vyko nuo 1944 metų liepos 1 iki liepos 22 dienos. Susitikimo metu buvo pasirašyti susitarimai įkurti Tarptautinį Vystymo ir Plėtros Banką, Tarptautinį valiutos fondą.
Konferencijos metu buvo pasirašytas Breton Vudso valiutų kurso sistemos valdymo planas, kuris veikė iki XX amžiaus 8-ojo dešimtmečio pradžios.
Bretton Woodseko Batzarra Bretton Woods -järjestelmä Overeenkomst van Bretton Woods 布雷顿森林协定
Kživulka (Prieraslio valsčius)
Kživulka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Prieraslio valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra šalia Kreivojo ežero. Taip pat netoli kaimo yra VI a.-VII a. jotvingių kurganas, kuris saugomas Jotvingių kurgano draustinyje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaimas įkurtas XVII a. kaip dervininkų gyvenvietė Perstunskių girioje. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Narevo aukštupio slėnis
Narevo aukštupio slėnis - mezoreljefas esantis Rytų Europos lygumoje šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Slėnyje teka Narevo upė. Šiaurėje ribojasi su Balstogės aukštumomis, šiaurės vakaruose su Bebro upės žemuma ir Narevo žemupio slėniu, pietuose su Bielsko lyguma, vakaruose su Aukštutinės Mazovijos aukštuma ir rytuose su Gudija. Į slėnio teritoriją patenka šios didesnės gyvenvietės: Suražas ir Lapiai. 1996 m. slėnio teritorijoje įkurtas Narevo nacionalinis parkas.
Kazys Lozoraitis
Kazys Lozoraitis (1929 m. liepos 23 d. Berlyne, Vokietija – 2007 m. rugpjūčio 13 d. Romoje, Italija) – Lietuvos diplomatas, išeivijos veikėjas, pirmasis LR nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius prie Šventojo Sosto ir Maltos ordino.
Biografija
Gimė 1929 m. Berlyne, diplomato Stasio Lozoraičio, kuris tuo metu dirbo Lietuvos pasiuntinybėje, ir žymios visuomenės veikėjos bei pedagogės Vincentos Matulaitytės-Lozoraitienės šeimoje. Brolis Stasys Lozoraitis
1932 m. su šeima grįžo į Lietuvą. 1939 m. birželio mėn. tėvas paskirtas Lietuvos atstovu Italijos Karalystėje.
Baigęs Romos Lycée Chateaubriand studijavo Romos universitete žurnalistiką. 1958–1972 m. dirbo Italijos radijuje. 1960 m. formaliai pradėjo dirbti Lietuvos atstovybėje, eidamas ministro Stasio Girdavainio asmeninio sekretoriaus pareigas. Tuo pat metu aktyviai dalyvavo Italijos lietuvių bendruomenės veikloje, talkino rengiant Italijos radijo laidas lietuvių kalba. 1972 m. įsidarbino Vatikano radijo lietuvių redakcijoje. Nuo 1980 m. Lietuvių bendruomenės Italijoje vicepirmininkas. 1985–1992 m. Lietuvos atstovybės prie Šventojo Sosto kanceliarijos vedėjas.
1992 m. gegužės 6 d. paskirtas LR ambasadoriumi prie Šventojo Sosto. 1994 m. sausio 5 d. paskirtas nepaprastuoju ir įgaliotuoju ambasadoriumi prie Maltos ordino. Šias pareigas ėjo iki 2004 m. lapkričio 15 d. Nuo 2004 m. iki pat mirties dirbo Lietuvos ambasados Italijoje neatlyginamu konsultantu, atsidėjo Lozoraičių šeimos archyvo ir bibliotekos tvarkymui.
Mirė nuo vėžio. Palaidotas Romoje, Santa Maria dei Monti bažnyčioje. 2007 m. rugsėjo 20 d. perlaidotas Kauno Petrašiūnų kapinėse.
Apdovanotas Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino 2-ojo laipsnio ordinu (1999 m.), ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Didžiuoju kryžiumi, Silvestro ordino kavalierius.
Kunavičius
Kunavičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kunavičienė (ištekėjusi moteris) ir Kunavičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Ūmėdiniai
Ūmėdiniai (Russulaceae) – ūmėdiečių (Russulales) eilės grybų šeima.
Lietuvoje auga dvi gentys, virš 120 rūšių:
Į Lietuvos raudonąją knygą įrašytos šios rūšys:
Kauno Jono ir Petro Vileišių mokykla
miniatiūra|260px|right|Jono ir Petro Vileišių vidurinė mokykla 2012 m.
Kauno Jono ir Petro Vileišių mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kaune, Demokratų g. 36, vykdanti ikimokyklinio, priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kaba. Įstaigos kodas 190136549. Steigėjas Kauno miesto savivaldybės taryba.
Istorija
Mokykla pirmą kartą duris atvėrė 1965 m. rugsėjį. Jai suteiktas Kauno 24-osios vidurinės mokyklos vardas. Mokyklos pavadinimas daug kartų keitėsi: 1986 m. pavadinta sovietinio veikėjo Genriko Zimano (1910–1985) vardu, 1989 m. grąžintas Kauno 24-osios vidurinės mokyklos vardas. 2000 m. spalio 3 d. mokyklai suteiktas inžinieriaus Petro Vileišio (1851–1926) vardas. Nuo 2009 m. rugsėjo 1 d. Kauno miesto savivaldybės tarybos sprendimu Nr. T-384 pavadinta Kauno Jono ir Petro Vileišių vidurine mokykla. 2010 m. mokykla tapo Kauno Jono ir Petro Vileišių katalikiška vidurine mokykla, 2012 m. Kauno Jono ir Petro Vileišių pagrindine mokykla. Nuo 2014 m. rugsėjo 1 d. Kauno Jono ir Petro Vileišių pagrindinė mokykla-daugiafunkcis centras.
Trumpauodegis indris
Trumpauodegis indris (Indri indri) – indrinių (Indriidae) šeimos stambokas primatas. Kūnas juodas, su baltais lopais, iki 60 cm ilgio ir iki 13 kg svorio. Užpaklainės kojos labai ilgos, todėl lengvai gali šoliuoti dideliais šuoliais. Uodega rudimentinė, apie 5 cm ilgio. Nėštumas trunka apie 5 mėn, gimdo vieną jauniklį (gegužės – birželio mėn.).
Paplitęs Madagaskare. Gyvena poromis su jaunikliais. Teritoriją gina patinas. Minta jaunais lapais, taip pat vaisiais, žiedais ir sėklomis.
Kasl Raizingo pilis
Kasl Raizingo pilis – istorinė pilis Norfolke, Anglijoje, Jungtinėje Karalystėje. Šalia įsikūręs Kasl Raizingo kaimelis. Pastatyta William d'Aubigny paliepimu apie 1138 m.
Mygūnai III
Mygūnai III – kaimas šiaurės rytinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 1 km į rytus nuo Kriukų.
Kunca
Kunca − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Peleniškiai (Parovėja)
Peleniškiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 12 km į šiaurės rytus nuo Biržų, Biržų girios vakariniame pakraštyje. Yra 6 sodybos (2001 m.).
Buenos Airių provincijos vėliava
thumb|240px|Buenos Airių provincijos vėliava Buenos Airių provincijos vėliava  – Argentinos Buenos Airių provincijos vėliava patvirtinta 1997 m. rugpjūčio 12 d., o lapkričio 14 d. inauguruota Luchano bazilikoje.
Sudaro dvi horizontalios dalys, atskirtos raudona fimbra. Viršutinė dalis mėlyna, simbolizuoja provincijos upes, vandenyną, dangų. Apatinė dalis žalia, simbolizuoja provincijos pievas ir lygumas, žemdirbystę. Raudona fibra vaizduoja šalies federalizmą. Vėliavos centre yra sudėtinis simbolis: saulė, apsupta laurų vainiku vaizduoja provincijos šlovę, dantyta apatinė dalis simbolizuoja pramonę ir žemės ūkį, raudonas pusapskritimis – begalinius provincijos žemių horizontus.
Argentinos pilietinio karo metu XIX a. pab. provincija turėjo savo vėliavą, bet vėliau ji panaikinta. 1991 m. buvo badoma suteikti provincijai vėliavą, tačiau ši nepriimta dėl nepankamo provincijos istorijos atspindžio.
Vingrėnai
Vingrėnai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Aštriosios Kirsnos.
Horodiščės Švč. Jėzaus Širdies parapija
'''Horodiščės Švč. Jėzaus Širdies parapija'''  – parapija, įsikūrusi Horodiščės kaime. Parapija įkurta 1919 metais. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijai, Višnicės dekanatui. 1986-1990 m. pastatyta mūrinė parapijos bažnyčia.
Pušyninis baravykas
Pušyninis baravykas (, sin. B. pinicola) – baravykinių (Boletaceae) šeimos, baravykų (Boletus) genties grybų rūšis.
Pušynai. Vasara, ruduo. Labai panašus į tikrinį baravyką, auga tik po pušimis.
Būdingi požymiai: kepurėlė ir kotas daugiau raudonos, violetiškai purpurinės spalvos nei tikrinio baravyko.
Auga pavieniui, neretai grupėmis pušynuose. Labai dažnas. Vertingiausias valgomas grybas. Turi didelę paklausą vietinėje ir užsienio rinkoje. Šiais baravykais susidomėję medikai.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 50 psl.
Šiaurės Sibiro žemuma
Šiaurės Sibiro žemuma arba Taimyro žemuma – žemumų sritis Rusijoje, šiauriniame Sibire. Driekiasi rytų-vakarų kryptimi ~1400 km tarp Jenisiejaus ir Olenioko upių žemupių. Plotis iki 600 km. Pietuose remiasi į Vidurinio Sibiro plokščiakalnį, šiaurėje – į Byrangos kalnus ir Laptevų jūrą. Vyrauja pailgų skliautagūbrių reljefas (aukštis iki 300 m) su visur išplitusiais soliflikciniais amžinojo įšalo dariniais. Daugybė ežerų (ypač termokrastinių) ir pelkių. Didžiausias ežeras – Taimyras. Žemumą kerta Piasinos, Chatangos, Anabaro, Chetos, Taimyros ir kt. upės. Tundra ir miškatundrė mainosi su maumedžių retmiškiais. Naftos, gamtinių dujų, akmens anglies telkiniai.
Matakų kalbos
Matakų kalbos (dar vadinama matagvajų kalbos, matakų-makų kalbos, matakų-matagvajų kalbos) – Pietų Amerikos indėnų kalbų šeima. Dažnai jungiama į hipotetinę matakų-gvajkurų grupę. Matakų kalbos paplitusios Gran Čiako regione Argentinoje, Bolivijoje ir Paragvajuje.
Klasifikacija
Iš esmės matakų šeimą sudaro keturios kalbos – vičų, čorotų, nivaklų ir makų, tačiau šių dialektai dažnai laikomi atskiromis kalbomis.
Panas (mitologija)
Panas graikų mitologijoje – piemenų ir jų bandų dievas. Jis išvaizda atitinka satyrą. Yra kelios versijos apie Pano mitinę kilmę; jis laikomas Dzeuso arba Hermio ir nimfos Driopės arba Penelopės sūnumi. Vardo kilmė susijusi su žodžiu pa-on kerdžius; dažnai paniojama su pan, reiškiančiu „viskas“. Panas siejamas su Ožiaragio žvaigždynu.
Panas ir Apolonas
Panas pateko į Olimpą visus dievus sužavėdamas ir džiugindamas savo muzika ir natūralumu. Vieną kartą netgi buvo iškvietęs į muzikos dvikovą Apoloną, lyros dievą, norėdamas išmėginti, kuris geresnis muzikantas. Kalno dievas Tmolas buvo pasirinktas teisėju. Pūtė Panas fleitą, savo paprasta, nuoširdžia melodija keldamas didelį pasitenkinimą sau ir savo gerbėjui Midui, kuris kaip tik tuo metu buvo šalia. Apolonas užgrojo savo lyra, ir Tmolas iškarto nusprendė, kad Apolonas laimėjo. Visi su tuo sutiko, išskyrus Midą, kuris ėmė garsiai abejoti sprendimo teisingumu. Nepakentęs tokio Mido įžūlumo, Apolonas pavertė jo ausis į asilo.
Panas ir Siringė
thumb|150px|Skulptūra rasta [[Pompėja|Pompėjoje, sukurta 100 m. pr. m. e. Panas moko Dafnį groti švilpyne.]] Vienas žymiausių mitų yra apie tai, kaip Panas sukūrė savo švilpynę. Siringė (Syrinx) buvo graži nimfa, kurią mylėjo satyrai ir kiti miško gyventojai, nors ji juos visus atstumdavusi. Kartą Panas ją susitiko grįžtančią iš medžioklės. Ji ėmė bėgti, net nestabtelėjusi išklausyti jo komplimentų. Panas vijosi ją tol, kol pavijo prie upės kranto, kai jai nebebuvo kur dingti. Jai likusi tik akimirka pasikviesti sau į pagalbą vandens nimfas.
Panas ir Echo
Echo buvo nimfa, nuostabi dainininkė ir šokėja, kuri atstumdavo visų vyrų meilę. Tai supykdė Paną, ištvirkimo dievą, ir jis paliepė savo gerbėjams užmušti ją. Echo buvo suplėšyta į gabalus, o jos kūno dalys išnešiotos po visą žemę. Gaja, žemės deivė, gavo dalelę Echo, kurios balsas vis atkartodavo paskutinius kitų žodžius. Kai kuriose versijose Echo ir Panas turėjo vieną vaiką Jambę.
Kitose kultūrose
Romėnų mitologijoje jo atitikmuo yra Faunas.
Krikščioniškojoje literatūroje Panas prilyginamas Šėtonui dėl savo išvaizdos (ragai, ožio apačia ir pan.). Jis demonizuojamas, vaizduojamas perdėtai seksualus (kaip demonas). Taip pat yra nuomonė, jog Šėtono atvaizdas buvo pasirinktas pagal Pano, pagoniškosios graikų dievybės, atvaizdą.
Sanšain Kostas
Sanšain Kostas ( – „saulėtas krantas“) – iš dalies urbanizuotas regionas Australijos rytinėje pakrantėje, Kvynslando valstijoje, į šiaurę nuo Brisbano. 311,4 tūkst. gyventojų (2007). Apima dvi savivaldybes: Sanšain Kosto regioną (Sunshine Coast Region) ir Nusos grafystę (Noosa Shire). Svarbesni centrai pakrantėje – Kalandra, Kavana Votersas, Maručidoras ir Nusa Hedsas, žemyne – Nambūras ir Maleinis. Išvystyta žemės ūkio pramonė, auginami atogrąžų vaisiai, riešutai, cukranendrės. Didelis turizmo centras: gausu paplūdimių, yra zoologijos sodas, jūrų ir vandens parkas, teatras, keli nacionaliniai parkai. Universitetas.
Istorija
1770 m. čia apsilankė Džeimsas Kukas. XIX a. pakrantėje kūrėsi išeivių iš Europos gyvenvietės, XX a. augo turizmo reikšmė. 1967 m. Kvynslando vyriausybė Landsboro, Maručio ir Nusos grafysčių teritorijoms, išskyrus Braibio salą, suteikė Sanšain Kosto pavadinimą. 2008 m. Kalandros miestas (buvusi Landsboro grafystė), Maručio ir Nusos grafystės sujungtos į naują Sanšain Kosto regiono savivaldybę. 2014 m. Nusos grafystė vėl atskirta.
Max Weber (dailininkas)
Maksas Veberis (1881 m. balandžio 18 d. Balstogėje, Rusijos imperijoje – 1961 m. spalio 4 d. Great Neck, Niujorko valstija) − žydų kilmės JAV dailininkas. Tapė kubizmo stiliumi, senatvėje pradėjo kurti žydiška tematika.
Biografija
Maksas Veberis gimė 1881 m. balandžio 18 d. Balstogėje. Būdamas 10 metų kartu su tėvais emigravo į JAV. 1905 m. išvyko į Paryžių, kur studijavo menų mokykloje. Bendravo su Pablo Picasso, Henri Matisse, Henri Rousseau ir kitais to meto Paryžiaus menininkais. 1909 m. grįžo į JAV, kur buvo vienas iš kubizmo pradininkų šioje šalyje. Jis laikomas vienu iš žymiausių JAV kubizmo stiliaus atstovu. 1930 m. Niujorko Šiuolaikinio meno muziejus atidarė jo darbų ekspoziciją. Tai buvo pirma JAV piliečio darbų ekspozicija šiame muziejuje.
Kybartų specialioji mokykla
Vilkaviškio rajono Kybartų „Rasos“ specialioji mokykla – specialieji vaikų auklėjimo ir globos namai bei internatinė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilkaviškio raj. Kybartuose, Darvino g. 4, vykdanti pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190987642. Steigėjas Vilkaviškio rajono savivaldybės taryba.
Žaizdras (žurnalas)
miniatiūra|Laikraščio „Žaizdras“ (1928 m.) pirmojo numerio viršelis Žaizdras – socialdemokratinės krypties moksleivių žurnalas, leistas 1928–1930 m. Kaune.
Istorija
Ėjo kartą per mėnesį. Pasirodė 11 numerių. Valdžios uždarytas.
Kuncaitis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kuncaitienė (ištekėjusi moteris) ir Kuncaitytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Volskai (Italija)
right|thumb|200px|Volskų valdos (raudoni užrašai). Volskai – italikų gentis, kalbėjusi oskų-umbrų kalbomis ir gyvenusi pietų Lacijuje, vidurio Italijoje. Jų žemės pietuose ribojosi su aurunkais ir samnitais pietuose, hernicais rytuose. Jų žemės tęsėsi nuo Norbos ir Koros šiaurėje iki Ancijaus pietuose.
Strabonas teigia, kad volskai buvo sukūrę nepriklausomą valstybę netoli Romos. Ši valstybė buvo tarp lotynų ir Pontino pelkių, Pomentino lygumoje.
Volskų teritorijoje buvo mažas miestelis Velitrae (dabar Veletris), iš kur kilę Augusto protėviai.
Nesutarimai su Roma
Volskai buvo tarp pavojingiausių Senovės Romos priešų ir dažni ekvų sąjungininkai, o hernicai nuo 486 m. pr. m. e. buvo Romos sąjungininkai.
Pagal Romos mitologinę istoriją pirmasis su volskais kariavo paskutinis Romos karalius Lucijus Tarkvinijus Išdidusis, pradėdamas dviejų šimtų metų konfliktą. Jis užėmė volskų miestą Pomeciją, o karo grobį panaudojo Jupiterio šventyklai ant Kapitolijaus kalvos statyti.
Tačiau jei Titas Livijus teisingai aprašė romėnų-etruskų karą, romėnų santykiai su volskais ne visada buvo priešiški. Livijus rašo, kad Klusijaus armijai besiartinant prie Romos 508 m. pr. m. e. ir tikintis apgulties, Romos senatas iš volskų nupirko javų, kad pamaitintų varguomenę.
Volskų palikuonys Romos respublikoje
Daug žymių romėnų kilo iš volskų žemių. Gajus Marijus ir Ciceronas buvo kilę iš Arpino. Augustas praleido vaikystę Veletryje. Tikriausiai čia ir gimė.
Gyvybės draudimas
miniatiūra|Pirmoji draudimo kompanija pasaulyje, [[Londonas, 1706 m.]] Gyvybės draudimas – draudimas, garantuojantis apsidraudusio asmens šeimos finansinį stabilumą Gyvybės netekimo, kūno sužalojimo ar kritinių ligų atveju bei leidžiantis dalyvauti investicijų pelne.
Gyvybės draudimo funkcijos
Pagrindinės gyvybės draudimo funkcijos yra šios:
Gyvybės draudimo rūšys
Gyvybės draudimas gali būti dviejų rūšių: tradicinis kaupiamasis gyvybės draudimas su garantuotomis palūkanomis ir kaupiamasis investicinis gyvybės draudimas, kai palūkanų norma yra prognozuojama ir investavimo riziką prisiima pats draudėjas.
Tradicinis kaupiamasis gyvybės draudimas
Kaupiamasis gyvybės draudimas skirtas gyvybės netekimo rizikos pridengimui ir/arba draudėjų taupymui. Visa draudimo suma išmokama pasibaigus draudimo terminui arba apdraustajam mirus draudimo sutarties galiojimo metu. Mirties priežastimi nebūtinai turi būti staigus ir netikėtas nelaimingas atsitikimas – draudimo išmoka taip pat mokama apdraustajam mirus dėl sveikatos sutrikimų, ūmių susirgimų, apsinuodijimų, taip pat natūralios mirties atveju. Kitu atveju, pasibaigus draudimo terminui, išmokamas visas sukauptas kapitalas ir draudėjui tenkanti draudiko pelno dalis. Kuo anksčiau sudaroma kaupiamojo gyvybės draudimo sutartis ir kuo ilgiau ji trunka, tuo didesnės yra draudimo išmokos laikotarpio gale. Draudėjas, sudarydamas draudimo sutartį, pasirenka draudimo sumą ir terminą. Pagal tai yra apskaičiuojama periodinė įmoka. Taupymui yra numatytos tam tikros fiksuotos metinės palūkanos. Gyvybės draudimo bendrovės paprastai siūlo 2,5 – 3% metines palūkanas. Be to, draudimas apima ir draudėjo įmokų dalyvavimo draudimo bendrovės pelno paskirstyme, t. y., jeigu draudimo bendrovė gaus didesnį nei 4% pelną, dalis pelno bus skirta būtent draudėjams. Pagal galiojančius įstatymus, gyvybės draudimo bendrovių investavimas yra labai griežtai reglamentuotas: įmokas galima investuoti į Vyriausybės vertybinius popierius, bankų indėlius, iki 20% – į nekilnojamąjį turtą, oficialaus sąrašo akcijas. Taigi šis draudimo variantas yra ganėtinai saugus. Draudimo įmokų dydis priklauso nuo apdraudžiamo asmens amžiaus, sveikatos būklės, draudimo sumos ir trukmės. Įmokos mokamos litais, tačiau visas sumas galima susieti su pasirinkta valiuta (pvz., euras).
Frankfurtas
Frankfurtas turi įvairias reikšmes:
Gyvybės draudimas
Tradicinis kaupiamasis gyvybės draudimas
Panaudojimas:
Investicinis gyvybės draudimas
Investicinis gyvybės draudimas, kai investavimo riziką prisiima draudėjas. Tai gana naujas, bet savo lankstumo ir taupymo galimybių dėka sparčiai populiarėjanti draudimo rūšis. Draudėjas pasirenka mėnesinę draudimo įmoką, pageidaujamą draudimo sumą ir įmokų investavimo kryptį. Šiuo atveju galima pasirinkti, ar investuoti į Vyriausybės vertybinius popierius (litais ar valiuta), ar, pavyzdžiui, dalį įmokų investuoti į tarptautinius investicinius fondus (su didesne investicine grąža), kuriems duotas Draudimo priežiūros komisijos leidimas. Draudėjui tenka visas investicinis pelnas, todėl sėkmės atveju draudimo suma gali viršyti gyvybės draudimo sumą. Apdraustojo žūties atveju išmokama gyvybės draudimo suma. Jei ši suma yra mažesnė, išmokama sukaupta suma. Gali būti išmokamos ir abi sumos. Tai priklauso nuo to, kurios bendrovės produktą pasirinksite. Investicinis draudimas leidžia naudotis kaupiamais pinigais draudimo laikotarpio metu, nenutraukiant sutarties.
BIX-RAY
„BIX-RAY“ – „Bix“ albumas, išleistas praėjus 18 metų po praeito albumo.
Žmonės
ir
Adonis (reikšmės)
Adonis gali reikšti:
Eugen Kalkschmidt
Eugen Kalkšmidt (1874 m. gruodžio 10 d. Budelkiemyje, Vokietijos imperija – 1962 m. vasario 1 d. Miunchene, Vakarų Vokietija) – rašytojas, redaktorius, meno istorikas, aktorius.
Biografija
Gimė 1874 m. gruodžio 10 d. Budelkiemyje. Mokėsi Klaipėdos vidurinėje mokykloje, vėliau mokėsi Tilžės gimnazijoje. Baigęs mokslus išvyko uždarbiauti į Berlyną, tačiau grįžo į Įsrutį, kur dirbo spausdinimo įmonėje, vėliau vėl dirbo Tilžėje. 1892 m. išvyko dirbti į Šmalkaldeną, Tiuringijoje, buvo paimtas į karinę tarnybą Miunchene, o 1894 m. išvyko į Hamburgą, kur pradėjo vaidinti teatre. 1896 m. pradėjo vaidinti Drezdeno teatre, kur vienerius metus studijavo dramos studijas. 1898 m. vaidino Leipcigo teatre, kur susipažino su dramaturgu Frank Wedekind. Pradėjo domėtis literatūra ir estetika. Rašė straipsnius į įvairius laikraščius estetinės architektūros ir interjero tematika. 1905 m. vedė dailininkę Olga Therese Batsch (1876–1959). 1906 m. išleido pirmąją knygą ''Großstadtgedanken. Sammlung von Anregungen aus der ästhetischen Praxis''. 1912-1923 m. dirbo Miuncheno meno žurnalo Jugend redaktoriumi, rašė straipsnius literatūros, fotografijos ir muzikos tematika. I pasaulinio karo metu kovojo fronte, buvo apdovanotas. Po karo rašė knygas apie meno ir Vokietijos istoriją. Mirė 1962 m. vasario 1 d. Miunchene.
Panevėžio apskrities herbas
thumb|right|Panevėžio apskrities herbas
Istorija
Panevėžio apskrities ištakos siekia XVI a. antrąją pusę, kai 1564–1566 m. teismų ir administracinės reformos metu Trakų vaivadijoje buvo įkurtas Upytės pavietas su centru Panevėžyje. Pagal to meto tradiciją, visi vaivadijos pavietai žemės antspauduose ir vėliavose privalėjo naudoti Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės herbą - raitelį. Iš to laiko išliko keli sunykę Upytės žemės antspaudai. Juose esantis raitelis neabejotinai nusižiūrėtas iš valstybės mažojo antspaudo. Skyrėsi tik tuo, kad pavieto antspaudas šiek tiek mažesnis, prastesnis, be to, raitelio žirgas pavaizduotas be ilgos keturių galų gūnios. Raitelis Upytės pavieto sfragistikoje išliko iki XIX a. 4-ojo dešimtmečio, tik Rusijos Imperijos valdymo metais vaizduotas po Rusijos dvigalviu ereliu.
Po 1831 m. sukilimo Upytės pavietas pervardytas į Panevėžio apskritį. Rengiant jos herbą, iš pradžių siūlyta vaizduoti plūgą. Tačiau 1844 m. Vilniaus generalgubernatorius Fedoras Mirkovičius, gavęs projektą, prie piešinio pieštuku įrašė: „vietoj plūgo - žagrę“. Būtent ją 1845 m. balandžio 6 d. ir įteisino Nikolajus I. Perkirsto skydo viršutiniame lauke vaizduotas sidabrinis obeliskas 1812 m. karui atminti (Kauno gubernijos herbas). Jis turėjo rodyti Panevėžio apskrities administracinę priklausomybę. Apačioje - apskrities simbolis: sidabriniame lauke ruda žagrė su plieniniu noragu. Žagrė turėjo ženklinti Panevėžio apskrities žemdirbišką charakterį. 1861 m. Bernhardas Kohne buvo parengęs naują, Panevėžio apskrities herbo projektą. Aiškindamas pakeitimus, jis pažymėjo, kad žagrė nepriklauso heraldinėms figūroms, tad nutarė sidabriniame lauke pavaizduoti raudoną juostą su dviem juodais noragais abipus jos, o Kauno gubernijos herbą iškėlė į laisvąją skydo dalį. Virš skydo buvo uždėta sidabrinė trijų bokštų mūro karūna, o jos šonai papuošti dviem auksinėmis varpomis, apačioje surištomis raudona Aleksandro juosta. Karūna ir Aleksandro juosta turėjo rodyti apskrities miestą, o varpos - jo žemdirbišką charakterį. Tačiau šis herbo projektas taip ir liko popieriuje. 1845 m. Panevėžio apskrities herbas išliko iki Pirmojo pasaulinio karo.
Lietuvos Respublikos laikais, kai susikūrė Panevėžio savivaldybė, jos herbas buvo pertvarkytas iš 1845 m. varianto. Vietoj rusiško Kauno gubernijos obelisko viršuje, vaizduoti du sukryžiuoti linų pėdai, po jais - iš pradžių plūgas, vėliau žagrė. Linai turėjo simbolizuoti krašto verslus ir augančią linų pramonę. 1969 m. šis herbas dar kartą, patvirtintas Panevėžio miestui.
1993 m., kai buvo atrasta naujų duomenų apie Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikų Panevėžio herbą, miestui buvo atkurtas senasis, o XIX–XX a. kūrinys patvirtintas Panevėžio rajono savivaldybei. Svarstant Panevėžio apskrities herbo motyvus, nutarta nebegrįžti prie 1845 m. herbo, bet jame pavaizduoti raitelį. Upytės žemės antspauduose naudotų nuo XVI a. antrosios pusės iki XIX a. Tačiau kad apskrities herbas skirtųsi nuo valstybės, nuspręsta jame pakeisti spalvas ir panaudoti XVI a. stilistiką, be to, skydo raudoną papėdę atskirti dantyta (mūro) linija. Ji pasiskolinta iš naujojo Upytės herbo, kur simbolizuoja kadaise čia buvusį svarbų gynybinį ir administracinį centrą. Upytės heraldikos motyvai įvesti neatsitiktinai. Jie pabrėžia, kad dabartinė Panevėžio apskritis yra senojo Upytės pavieto tradicijų tęsėja. Juo labiau kad šis pavietas iki XIX a. išsaugojo Upytės vardą, nors jo centras jau XVI a. antrojoje pusėje buvo Panevėžys. Kaip ir kitų apskričių heraldikoje, pagrindinis skydas turi mėlyną bordiūrą su 10 dvigubų auksinių kryžių.
Panevėžio apskrities herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas dekretu Nr. 146 patvirtino 2004 m. liepos 7 d.
Herbo etalono autorius - dailininkas Rolandas Rimkūnas.
Lanovičių Dužė
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Mohamed Ahmed Bashir
Mohamedas Ahmedas Baširas (g. 1987 m. kovo 23 d.), dar žinomas kaip Bisha – Sudano futbolininkas, rungtyniaujantis krašto saugo arba puolėjo pozicijoje. Sudano klubo „Al-Hilal“ žaidėjas.
Karjerą pradėjo Omdurmano klube „Al-Mourada“. 2010 m. persikėlė į vieną šalies lyderių, „Al-Hilal“ klubą.
Mohamedas Ahmedas Baširas Sudano rinktinėje debiutavo 2009 m. Įmušė 2 įvarčius į Angolos vartus 2012 m. Afrikos čempionate.
Krivinskai
Krivinskai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje. Ribojasi su Andrioniškio seniūnijos kaimais: Peniankai (Andrioniškis), Sabaliūnai, Migdoliškis; su Anykščių seniūnijos kaimais: Vikonys, Lakinės. Yra mažas ežeriukas.
Kuncevičius
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kuncevičienė (ištekėjusi moteris) ir Kuncevičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Aukrakštis
Aukrakštis – ežeras Lietuvoje, Alytaus rajono pietryčiuose, 2,5 km į pietvakarius nuo Daugų miesto. Giliausia vieta siekia 11,5 m. Dubuo išgulėtas negyvojo ledo luisto. Kranto linija vingiuota. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,86 km, plotis – iki 0,81 km. Altitudė 139 m. Krantai aukšti, sausi, daugiausiai apaugę siauru medžių ir krūmų ruožu. Šiaurėje prieina Daugų miškas. Pietuose išteka upelis į Miesčionkos upelį (Suvingio ežero intakas).
Šalia Aukrakščio ežero įsikūrę Karliškių, Daugų kaimai. Pietinėje pakrantėje yra Makariškių alkakalnis.
Ežerėvardis Aűkrakštis sudarytas iš auka(?) ir rakštis (iš rakštus „dygus, aštrus, duriantis“).
Gerklažiočiai šamukai
Gerklažiočiai šamukai (Hypostomus) – dygiųjų skujažvynių šamukų (Loricariidae) šeimos žuvų gentis.
Labai didelė rūšių skaičiumi gentis. Žinoma apie 130 rūšių. Nuo artimiausiai giminingų genčių Glyptoperichthys ir Liposarcus jos skiriasi keliais požymiais. Pats ryškiausias požymis – tai nedidelis (septyni) žuvų nugarinio peleko stipinų skaičius. Paplitusios Pietų Amerikos gėluose vandenyse, tiek didelėse upėse, tiek ir upokšniuose. Akvariumuose auginamos vos kelios rūšys.
Pristavonys
Mokykla
1956 metais atsidarė lietuviška pradinė mokykla, 2013 m. joje mokėsi 9 mokiniai. . Iki 2013 m. vasaros veikė pagrindinė lenkų – lietuvių mokykla su etnografiniu ansambliu „Dzūkelis“. Trys mokytojai ir pora dešimčių mokinių. Direktorė Teresė Degutienė, už pedagoginę ir visuomeninę veiklą apdovanota ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ medaliu.
Kundelis
Kundelis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kundelienė (ištekėjusi moteris) ir Kundelytė (mergautinė pavardė).
Dėmėtasis baravykas
Dėmėtasis baravykas, perkūnbaravykis (Boletus erythropus) – baravykinių (Boletaceae) šeimos, baravykų (Boletus) genties grybų rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Mišrieji miškai su ąžuolo, skroblo, eglės, liepos priemaiša. Pavasaris (retai), vasara, ruduo. Kepurėlė gelsvai žalsvai aksomiška, kotas rausvai dėmėtas.
Vaisiakūniai dideli, mėsingi. Kepurėlė 8–20 cm skersmens, žalsvai gelsvai ruda, pilkai žalsvai ruda, juodai aksomiška. Vamzdeliai iki 2,5 cm ilgio, geltoni, poros raudonai rudos, paspaudus staigiai pamėlynuoja. Kotas iki 15 cm ilgio ir 4–5 cm storio. Trama geltona, įspausta staigiai mėlynuoja, po kurio laiko išblunka iki melsvos, be ypatingo kvapo ir skonio. Sporos 11–19×4–6 μm.
Būdingi požymiai: panašūs į paąžuolį, bet dėmėtojo kotas dėmėtas, be tinklelio, mėgsta ąžuolų, eglių kaimynystę.
Auga pavieniui arba grupelėmis. Mėgsta rūgščią dirvą. Valgomas. Saugomas. Nedažnas.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 54 psl.
Marika
Romėnų mitologijoje Marika – deivė arba nimfa. Identifikuojama su romėnų Venera ir Ope. Ji valdė šventą mišką netoli Minturno, esantį ant Latiumo ir Kampanijos sienos. Netoli Minturno esantis ežeras pavadintas jos garbei.
Šiaurinis elniavabalis
Šiaurinis elniavabalis (arba šiaurinis elniaragis; Ceruchus chrysomelinus) – elniavabalių (Lucanidae) šeimos vabalas.
Kūnas 12-15 mm ilgio, viršus juodas, blizgantis, antsparniai su negiliomis išilginėmis vagutėmis. Kūno apačia, kojos, išskyrus blauzdas, ūseliai rusvi. Patinų galva plati, viršutiniai žandai žymiai didesni nei patelių, atsikišę į priekį, vidinėje jų pusėje ties viduriu yra aštrus dantelis. Visų kojų blauzdų išorinis kraštas su eile nevienodo dydžio dantelių.
Mėgstamiausiose šio elniavabalio buveinėse, taigoje jų lervos dažniausiai vystosi trūnijančioje kėnių medienoje. Lietuvoje yra retas, nedidelės elniavabalio populiacijos aptinkamos drėgnuose mišriuose miškuose, pelkėse. Čia jų lervos 2-3 metus vystosi trūnijančiose beržo, eglės stuobriuose ar rąstuose. Suaugėliai aptinkami birželio - rugpjūčio mėnesiais. Apvaisintos patelės graužia takus trūnijančiuose beržo stuobriuose ir deda pavienius gelsvai pilkšvus, apvalius kiaušinius.
Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą 3(R) kategoriją, bei į Tarptautinę raudoną knygą kaip beveik nykstanti (Near Threatened) rūšis. thumb|Patinas ir patelė
Kapitula
thumb|[[Renesansas|Renesansinis Vilniaus vyskupijos kapitulos herbas]] Kapitula ( – „galvelė“) – krikščionių (katalikų, evangelikų) bažnyčios vyskupijos patariamoji institucija. Prie katedros esanti dvasininkų kanauninkų kolegija, renkamoji institucija. Jei vyskupijos katedra yra arkivyskupo (metropolito) rezidavimo vieta, tuomet katedros kapitula yra vadinama metropolito kapitula.
Uždaviniai
Katedros kapitulos paskirtis yra padėti vyskupui, valdančiam vyskupiją. Tam tikrais klausimais ji turi pritarimo arba patariamojo balso teisę. Rūpinasi katedros sakraline muzika – choru bei bažnytine muzika.
Vyskupui negalint eiti pareigų (mirus, atsistatydinus), esant sedisvakancijai, kapitula renka laikinąjį diocezijos administratorių ir Popiežiui pateikia kandidatų į vyskupo postą sąrašą.
Sudėtis
Institucija sudaryta iš šių narių:
Lietuvoje
Lietuvoje kapitulos turi patvirtintus savo statutus. Pagal juos kapitulos uždaviniai yra atlikti iškilmingas liturgines apeigas katedroje, vykdyti jai vyskupo pavestas užduotis.
Kapitula, pvz, Vilkaviškio vyskupijoje yra viešasis juridinis asmuo. Ją sudaro 18 narių: 9 gremialiniai kanauninkai, kuriems priklauso vykdyti visas kapitulos funkcijas, ir 9 garbės kanauninkai.
Vinkšnabrastis
Vinkšnabrastis – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Musninkų.
Istorija
Tarpukariu Vinkšnabrastis pateko į Ukmergės apskrities Musninkų valsčių.
Rotušė (Klaipėda)
Rotušė – Klaipėdos miesto dalis miesto centre. Iš vakarų pusės ribojasi su Naujojo uosto, iš šiaurės su Gegužės ir Daukanto, iš rytų su H. Manto gatvėmis, o iš pietų su Danės upe. Rajone dominuoja aukštuminiai K ir D pastatai bei „Klaipėdos“ viešbučio pastatas. Pietrytinėje rajono dalyje stovi septynaukščiai gyvenamieji pastatai.
Rotušė
Labiausiai išsiskiriantis senovinis rajono pastatas – Klaipėdos rotušė. Tai istorinis pastatas, kuriame per Napaleono karus laikinai gyveno (1807–1808) Prūsijos karalius Frydrichas Vilhelmas III su karaliene Luize. Tai buvo klasicistinio stiliaus namas, statytas XVIII pab. – XIX a. pr. ir priklausęs danų konsului Lorkui, o vėliau jo giminaičiui Consentiui. 1846 m. miesto magistras nupirko šį pastatą, kuris tapo Klaipėdos rotuše. 1877 m. pastatas perstatytas neorenesanso stiliumi. Rotušėje buvo įsikūrusi Klaipėdos apskrities viršininko administracija. Senajame miesto kalėjime, esančiame šiaurinėje rajono dalyje, šiuo metu įsikūręs vyriausiasis apskrities policijos komisariatas.
Cianas (pigmentas)
Cianas, Ciano mėlis – vario karbonatas, pigmentas, naudojamas tapyboje. Taip pat – viena iš CMY (ir CMYK) sistemos spalvų.
Musninkai
Musninkai – miestelis Širvintų rajono savivaldybėje, 13 km į pietvakarius nuo Širvintų. Seniūnijos, seniūnaitijos ir parapijos centras. Stovi Musninkų Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1861 m.), koplytėlė ir varpinė, veikia Musninkų Alfonso Petrulio gimnazija (joje 1988 m. įkurtas muziejus), vaikų darželis, kultūros namai, biblioteka (įsteigta 1937 m.), vokiečių karių kapai, paštas (LT-19017).
Cianas (pigmentas)
Ciano mėlis pasižymi labai skaisčia, žalsvai žydra spalva, panašia į turkio. Ciano pigmento pavadinimas (kartu su Karaliaučiaus mėliu) davė vardą ciano spalvai, kuri artima žydrai, tačiau turi žalsvą atspalvį. Paskutiniu metu vietoje ciano mėlio dažnai naudojamas beiveik tokią pat spalvą turintis Ftalocianinas.
Pasaulio Pakraščio traukinys
thumb|250px|Traukinys Cascada de la Macarena stotelėje
Musninkai
thumb|left|Paminklas arkangelui Mykolui thumb|left|Koplyčia prie kelio į Čiobiškį
Etimologija
Miestelio vardas – vandenvardinis vietovardis: jam vardą davė pietiniu pakraščiu tekanti Musės upė (dešinysis Neries intakas).
Istorija
thumb|left|260px|Miestelis [[Pirmasis pasaulinis karas|I pasaulinio karo metu (dail. Heim // Bildbeilage zur Zeitung der 10. Armee. Nr. 90, 1.12.1917)]]
Po Astikų iki XVI a. pabaigos – XVII a. pradžios valdė Radvilos. 1561 m. Ldk Žygimantas Augustas leido Jeronimui Seniavskiui, kurio žmona buvo Ežbieta Radvilaitė, kurti miestą, rengti turgus, laikyti smukles. 1777 m. įkurta parapinė mokykla. 1785 m. ir 1812 m. Musninkai degė. Per 1830–1831 m. sukilimą čia kūrėsi A. Milošo ir P. Bilevičiaus sukilėlių būriai. XIX a. Musninkai buvo Vilniaus apskrities miestelis ir dvaras, valsčiaus bei seniūnijos centras.
Pasaulio Pakraščio traukinys
Pasaulio Pakraščio traukinys arba Pietų Ugnies Žemės geležinkelis (Ferrocarril Austral Fueguino) – geležinkelio linija Argentinos pietuose, Ugnies Žemės saloje. Tai piečiausias pasaulyje veikiantis geležinkelis. Driekiasi nuo Ušuajos iki Ugnies Žemės nacionalinio parko ir neturi ryšio su bendra šalies geležinkelių sistema. Traukinys kursuoja 25 km ilgio siauruoju geležinkeliu (500 mm vėžė).
Musninkai
Istorija
1905 m. gruodžio mėn. gyventojai nušalino rusišką valsčiaus valdybą. 1918 m., pasitraukus Vokietijos pajėgoms, Musninkus užėmė bolševikai, o 1919 m. – Lenkijos kariuomenė. 1920 m. lapkričio 19-20 d. ties Musninkais vyko Lietuvos kariuomenės ir Lenkijos kariuomenės Liucijaus Želigovskio rinktinės dalinių kovos.
Pasaulio Pakraščio traukinys
XIX a. pab. Ugnies Žemės saloje buvo įkurta nuteistųjų kolonija. 1902 m. kolonijos Ušuajoje statyboms nutiestas medinis geležinkelis, kuriuo jaučių traukiamais vagonais buvo gabenama mediena, akmenys ir kitos statybinės medžiagos. 1909 m. ši linija pertvarkyta į siaurąjį geležinkelį, juo pradėjo kursuoti garvežio traukiamas traukinys. Sparčiai kertant mišką, linija nutęsta giliau į salą. 1947 m. kalinimo kolonija panaikinta ir paversta karine baze, o 1949 m. geležinkelį suniokojo žemės drebėjimas. Linija buvo sutvarkyta, bet nesant poreikio, 1952 m. uždaryta.
1994 m. Pasaulio Pakraščio traukinys atgaivintas kaip turistinė atrakcija. Iš Anglijos įsigytas senovinis garvežys 2-6-2T (Camilla), du vietiniai „Garratt“ lokomotyvai, vagonai pritaikyti turistų gabenimui. Traukinys išvyksta iš „Pasaulio Pakraščio“ stotelės, 8 km į vakarus nuo Ušuajos. Iš ten jis vyksta per Piko slėnį, Toro tarpeklį, sustoja Cascada de la Macarena stotyje, kur keleiviai supažindinami su vietos indėnų jaganų kultūra ir aplanko apžvalgos aikštelę. Toliau traukinys juda per Ugnies Žemės nacionalinio parko miškus ir baigia kelionę El Parque stotelėje.
Musninkai
Istorija
1941 m. rugsėjo 5 d. vokiečių okupacinės valdžios įsakymu Pivonijos šile prie Ukmergės nužudyta apie 180 Musninkų valsčiaus žydų. 1944 m. liepos mėn. Musninkų valsčiuje Jonas Misiūnas (slap. Žalias velnias) ėmė telkti Lietuvos partizanus, jie du kartus užėmė miestelį ir išlaisvino suimtuosius. Nuo 1945 m. Musninkų apylinkėse kovojo Didžiosios Kovos apygardos A rinktinės 1-asis batalionas. 1940–1941 m. ir 1944–1953 m. sovietinė valdžia uždarė į lagerius arba ištrėmė daugiau kaip 40 gyventojų.
1949–1992 m. „Naujojo gyvenimo“, „Svajonės“ ir Musninkų kolūkio centrinė gyvenvietė. 2019 m. patvirtintas Musninkų herbas.
Architektūra
Miestelis spindulinio plano. Svarbiausias pastatas – neogotikinė Musninkų Švč. Trejybės bažnyčia, pašventinta 1865 m., kurioje yra vertingi mediniai neobarokiniai altoriai (XVIII a. pirmoji pusė – XIX a. pirmoji pusė), vitražas „Švč. Mergelės Marijos karūnavimas“ (1933 m.), paveikslas „Švč. Mergelės Marijos Ėmimas į dangų“ (XIX a.), neobarokinė medinė skulptūra „Nukryžiuotasis“ (XIX a. vid.).
Šventoriuje yra medinė dviejų tarpsnių varpinė, statyta 1868 m. su piramidiniu stogu, užsibaigiančiu aštuonkampiu bokšteliu ir ornamentuotu geležiniu kryžiumi (kryžius padarytas 1868 m.); mūrinė šventoriaus tvora su 14 Kryžiaus kelio stočių koplytėlių (1882 m.).