cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tomb Raider II
Apie žaidimą
„Tomb Raider II“ sudarytas iš 16 kambarių arba lygių. Pabaigoje yra du minilygiai: paskutinės kovos ir įsiveržimo į Laros rūmus jai grįžus po nuotykių. Kiekviename lygyje galima rasti tris drakono statulėles: sidabrinę, nefritinę ir auksinę. Suradus visas tris papildomai gaunama daugiau šovinių ir/ar medicininių paketų. Žaidime Lara ieško raktų, sprendžia patekimo galvosūkius, įveikia kliūtis, spąstus ir kovoja su žmonėmis bei gyviais (tigrais, vorais, šunimis ir pan.). Žaidimo veiksmas vyksta Didžiojoje kinų sienoje, Tibeto kalnuose, Venecijoje, nuskendusiame laive, jūros platformoje. Yra tradicinis treniruočių kambarys Laros rūmuose.
Laros lankomos vietovės žaidimo metu:
1999 m. žaidimas buvo perleistas PC „Windows“ sistemoms pavadinimais „Tomb Raider II Gold“ (JAV) ir „Tomb Raider II: Golden Mask“ (kitur pasaulyje). Šie leidimai buvo praplėsti 5 naujais lygiais, kurie niekaip nesusiję su pagrindiniu žaidimu ir įmanomi tik PC sistemose.
Siužetas
Anot legendos, Kinijos imperatorius suvienijo Kiniją dėka stebuklingo Siano durklo, kuris paversdavo jį į drakoną. Tibetiečiai priešinosi iš paskutiniųjų ir vienas vienuolis ištraukė šį durklą iš imperatoriaus-drakono krūtinės. Tibeto vienuoliai paslėpė durklą Didžiojoje kinų sienoje. Jo ieškoti leidžiasi anglų archeologė Lara Kroft, kuri turi pergudrauti ir Tibeto vienuolius, ir slaptą senovinę organizaciją Fiamma Nera, vadovaujamą Marco Bartoli ...
Liukonių dvaras
miniatiūra|240px|left|Parkas miniatiūra|240px|left|Dvaras su priestatu (buvusia mokykla)
Liukonių dvaras – išlikusi dvaro sodyba Širvintų rajone, Gelvonų sen., Liukonių kaime, prie kelio. Išlikę mūriniai, perstatyti rūmai, datuojami XIX a. pirmąja puse. Prie rūmų yra priestatas (anksčiau jame veikė mokykla), senas parkas ant Širvintos kranto, medžių alėja, nedidelis tvenkinys. Dvarvietėje stovi ne dvaro laikotarpio gyvenamieji namai.
Istorija
1778 m. grafas Simonas Kosakovskis Liukonyse pasistatė rūmus. XIX a. pradžioje šiuose rūmuose savininkas buvo įkūręs senienų muziejų. 1859 m. rūmai sudegė, o išlikę muziejaus eksponatai buvo atiduoti Vilniaus laikinajai archeologijos komisijai.
Liukonių dvaras nuo XVIII a. antrosios pusės iki XX a. pradžios buvo Kosakovskių giminės nuosavybė. 1779 m. dvarą pirko LDK karinis ir politinis veikėjas Simonas Kosakovskis (1741-1794). Jam mirus, dvarą perėmė sūnėnas, taip pat generolas Juozapas Antanas Kosakovskis (1772-1842). Jis buvo Prancūzijos armijos generolas bei Napoleono adjutantas. Paskutinis asmuo Fontenblo paspaudęs ranką nuvainikuotam Prancūzijos imperatoriui prieš šiam išvykstant į tremtį. Napoleonas dovanojo generolui savo mundurą, kuris iki XIX a. pab. saugotas Liukonių dvare, o vėliau pervežtas į Vaitkuškio dvarą, kur Didžiojo karo metu, dingo. Generolas J. A. Kosakovskis mirė šiame dvare ir buvo palaidotas Jonavos Šv. Jokūbo bažnyčios rūsyje).
Viena iš svarbiausių dvaro vietų buvo paminklas arkliui (generolo kovos žirgui), ten buvo išvardinti ir mūšiai, kuriuose jis dalyvavo.
Valstybės saugumo vyresnysis leitenantas
miniatiūra|350px|M. Kazakovas - sovietų kontržvalgybos darbuotojas Valstybės saugumo vyresnysis leitenantas  – specialusis vyresniojo vadovaujančio personalo laipsnis TSRS Vidaus reikalų liaudies komisariato Valstybės saugumo vyriausiosios valdyboje (NKVD VSVV; ГУГБ НКВД СССР) ir Valstybės saugumo liaudies komisariate (NKGB), įvestas 1935 m. spalio 7 d. TSRS CVK ir LKT nutarimu.
Žemesnio specialusis laipsnis valstybės saugumo sistemoje buvo valstybės saugumo leitenantas. Sekantis vyresnis laipsnis buvo valstybės saugumo kapitonas.
Valstybės saugumo leitenanto laipsnis atitiko armijos majoro ir laivyno trečio rango kapitono laipsnį. Skiriamieji ženklai – du emaliniai stačiakampiai apykaklės antsiuvuose.
AS Bantous
Mbuži Majo „Bantous“, Association Sportive Bantous, o trumpai AS Bantous – Kongo Demokratinės Respublikos futbolo klubas, įsikūręs Mbuži Majyje.
Istorija
Klubas buvo suformuotas 1961 m. Rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje. 1995 m. tapo šalies čempionais.
2015–2016 m. sezone Linafoot A grupėje tarp dešimties dalyvių liko paskutiniai.
Gumbenė
Gumbenė (Phlomis) – notrelinių (Lamiaceae) šeimos augalų gentis, paplitusi Europoje, Afrikoje ir Azijoje (ypač, Rytų Azijoje).
Brun am Gebirgė
Brun am Gebirgė  – miestelis Miodlingo apskrityje, Žemutinėje Austrijoje, rytų Austrijoje. Nutolęs į pietus nuo Vienos. 11 686 gyventojai (2016 m. sausio 1 d. duomenys).
AS Bantous
Pasiekimai
Aukščiausia lyga
Brun am Gebirgė
Vietovėje žmonių gyventa nuo neolito laikų. Seniausia, žinoma, žemės ūkį naudojusi gyvenvietė šalyje. Tai patvirtina archeologiniai kasinėjimai.
AS Bantous
Pasiekimai
Futbolo taurė
Brun am Gebirgė
Brun am Gebirgėje gimė kompozitorius – Hans Gál (1890 m.).
Gumbenė
Lietuvoje augalų kolekcijose auginama viena rūšis – paparastoji gumbenė (Phlomis tuberosa). Aukštis 70-150 cm. Stiebas stačias, keturbriaunis, nedaug šakotas. Vainikėlis šviesiai rožiškai violetinis, kartais baltas. Žiedai sukrauti menturiuose, kurie išsidėstę atokiau vienas nuo kito. Žydi birželio – liepos mėn. Augalas turi saponinų.
Kitos svarbesnės rūšys:
Iš viso priskaičiuojama 113 gumbenių rūšių.
Prenumerata
Prenumerata ( – prieš, anksčiau + – skaičiuoju) – tam tikrų prekių ar paslaugų užsakymas iš anksto. Įprastas periodinių, daugiatomių ar kitų leidinių (pvz., žurnalų, laikraščių) užsakymas sumokant visą arba dalį leidinio kainos. Prenumeratos modelis taikomas įvairiose platformose (pvz., „Patreon“, „Contribee“).
Guotainis
Guotainis (Camarophyllopsis) – žagarūninių (Clavariaceae) šeimos grybų gentis.
Išskiriamos 26 rūšys. Lietuvoje auga viena rūšis – Šulzerio guotainis (Camarophyllopsis schulzeri)
Ožaičių apylinkė
Ožaičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Sidabravo valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šeduvos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Palonų apylinkės ir Vadaktų apylinkės.
Giorgia Meloni
Džordža Meloni (Giorgia Meloni, g. 1977 m. sausio 15 d.) – Italijos politikė, žurnalistė, šalies ministrė pirmininkė (nuo 2022 m.).
Gimė Romoje, iš Sardinijos ir Sicilijos kilusių tėvų šeimoje. Būdama 15 metų tapo Jaunimo fronto nare (Italijos socialinio judėjimo padalinys). 1996 m. tapo partijos „Nacionalinis aljansas“ studentų organizacijos pirmininke. 1996 m. baigė Romos Amerigo Vespučio institutą. 1998–2002 m. – Romos provincijos kanclerė. 2004 m. išrinkta Nacionalinio aljanso jaunimo organizacijos „Jaunimo veikimas“ prezidente.
2006 m. Italijos parlamento rinkimuose su Nacionaliniu aljansu išrinkta į Deputatų tarybą. Tuo pat metu įsidarbino žurnaliste. 2008–2011 m. Silvijaus Berluskonio ministrų kabinete Džordža Meloni dirbo jaunimo reikalų ministre.
2012 m. Dž. Meloni su Ignacijumi La Rusa ir Gvidu Krozetu įkūrė naują partiją „Italijos broliai“. 2013–2014 m. Deputatų tarybos narė nuo Lombardijos. 2014 m. Meloni išrinkta „Italijos brolių“ pirmininke, buvo pagrindinė partijos kandidatė į Europos parlamentą, tačiau mandato neiškovojo. 2016 m. dalyvavo Romos mero rinkimuose, bet surinkusi 20,6 % į kitą etapą nepateko. 2018 m. Meloni vėl išrinkta į Deputatų tarybą.
Po 2022 m. Italijos parlamentinės krizės surengus pirmalaikius rinkimus, Dž. Meloni „Italijos brolių“ bei kitų dešiniųjų partijų koalicija laimėjo dauguma, o ji pati išrinkta Italijos ministre pirmininke (pirmoji moteris šiose pareigose).
Meloni savo rinkiminėje kampanijoje bei kalbose pasisakė už tradicinę šeimą, prieš imigraciją, tos pačios lyties asmenų tėvystę, „genderizmą“, vartotojiškumą, teigė, jog „Mes nenorime būti skaičiais. Mes norime apginti žmogiškąsias vertybes. Kiekvieną žmogų“.
Virtuvės vokiečių kalba
Virtuvės vokiečių kalba, Kiuchendoič – pidžino kalba, naudojama įvairiuose Namibijos rajonuose, kilusi iš standartinės vokiečių ir vietinių kalbų mišinio. Kiuchendoič šiuo metu yra nykstanti kalba. Ja kalba apie 15 000 žmonių.
Istorija
Virtuvės vokiečių kalba daugiausiai kalbėjo afrikiečiai tarnai, dirbę savo šeimininkams kolonizatoriams tais laikais, kai Namibija buvo žinoma kaip Vokietijos Pietvakarių Afrika, buvusi Vokietijos imperijos kolonija 1884–1915 m. Kolonizatorių tarnų kalbos pavadinimas siejamas su vokišku Küche, reiškiančiu virtuvė. Paprastai šie afrikiečiai nemokėjo standartinės vokiečių kalbos.
Kalbos pavyzdžiai:
Kiuchendoič kalbos vartotojai šiuo metu kalba vokiečių, afrikanų ar anglų kalbomis.
Spartak Myjava
Mijavos „Spartak“ – Slovakijos futbolo klubas iš Mijavos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1920 m., kai buvo įkurtas Športový klub Myjava.
2011–2012 m. sezone tapo Antros lygos nugalėtojais ir pateko į aukščiausią šalies lygą.
2012–2013 m. rungtyniavo Superlygoje. 2015–2016 m. sezone užėmė trečią vietą ir pateko į Europos turnyrą. Dalyvavo Europos lygos kovose.
2016 m. gruodžio mėnesį dėl finansinių problemų pasitraukė iš Superlygos. Rungtyniavo Trečioje lygoje Vakarų zonoje.
Pasiekimai
2015/2016 m. slovakų Superlygoje užėmė trečią vietą, tai aukščiausias klubo pasiekimas per klubo istoriją.
Sezonai
Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.
Čelkių apylinkė
Čelkių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Baisogalos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šeduvos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Palonų apylinkės ir Vaižgų apylinkės.
Afrikos padalijimas
thumb|1913 m. Afrikos padalijimas: [[Belgijos kolonijinė imperija|Belgijos kolonijos nuspalvintos geltonai, Britų imperijos – rožine spalva, Prancūzijos – mėlynai, Vokietijoa – turkio spalva, Italijos – žaliai, Portugalijos – purpurine spalva, Ispanijos – alyvų.]] Afrikos padalijimas, dar vadinamas Afrikos užkariavimu, buvo septynių Vakarų Europos valstybių įvykdyta invazija, aneksija, padalijimas ir kolonizavimas didžiojoje Afrikos žemyno dalyje per trumpą laiko tarpą (1881–1914 m.), žinomą kaip Naujojo imperializmo laikotarpis. 1870 m. europiečiai formaliai kontroliavo 10 % Afrikos žemyno, o 1914 m. – jau beveik 90 %. Nekolonizuotos liko tik Etiopija (vadinta Abisinija) ir Liberija, nors vėliau Etiopiją užpuls ir penkerius metus, nuo 1936 iki 1941 m., okupuos Italijos karalystė.
Paprastai Afrikos padalijimo pradžia laikoma 1884 m. Berlyno konferencija, reglamentavusi Europos kolonizaciją ir prekybą Afrikoje. Paskutiniame XIX amžiaus ketvirtyje Europos žemyno imperijų viduje buvo daug nesutarimų ir neramumų, dėl to Afrikos žemynas buvo pasidalintas be karų tarp kolonizuojančių Europos tautų. Pačioje XIX a. pab. pereita nuo taip vadinamo „neformalaus imperializmo“ – karinės įtakos ir ekonominio dominavimo – prie tiesioginio valdymo.
Afriką Vakarų Europos valstybės kolonizavo dėl šių dingsčių: norėdamos „civilizuoti“ žemyną („baltųjų našta“ nešti civilizaciją ), siekdamos išnaikinti ar suvaldyti žemyne paplitusias ligas ir norėdamos užtikrinti, kad paisoma vergijos draudimo. Vis dėlto pagrindinėmis priežastimis galima laikyti Vakarų Europos valstybių norą naudoti kolonijas kaip svertą konkuruojant vienai su kita ir patogus priėjimas prie specifinių medžiagų – dramblio kaulo, gumos, palmių aliejaus, kakavos, deimantų, arbatos ir aliuminio.
Eiga
Iki 1879 m. 10 % teritorijų Afrikoje buvo kolonizuota, tarp jų Portugalijos kolonizuoti Angola ir Mozambikas, Didžiajai Britanijai priklausanti Kapo kolonija ir Prancūzijos užimtas Alžyras.
XIX a. antrojoje pusėje pirmoji Afriką dalintis pradėjo Britų imperija, pradėję karą prieš Zulų karalystę Pietų Afrikoje ir 1879 m. ją padalinę. 1881 m. ja pasekė Prancūzija, okupuodama Tunisą. Kadangi į Tunisą pretenzijas buvo reiškusi Italija, tai ją paskatino prisijungti prie Vokietijos ir Austrijos-Vengrijos 1879 m. suformuoto gynybinio aljanso, suformuojant Trilypę sąjungą. XIX a. devintojo dešimtmečio pr. prancūzų keliautojas Pjeras Savornjanas de Braca Kongo baseiną išžvalgė dar XIX a. devintojo dešimtmečio pradžioje, – panašiu metu žvalgybą Belgijos karaliui Leopoldui II vykdė Henris Mortonos Stenlis. 1882 m. ir 1885 m. buvo įkurtos atitinkamai Prancūzų Kongo ir Kongo laisvosios valstybės kolonijos.
1881 m. Didžioji Britanija okupavo Egiptą (autonominę valstybę, priesaika susaistyta su Osmanų imperija) ir taip kartu įgijo Egipto valdomą Sudaną bei dalį Čado, Eritrėjos ir Somalijos žemių. 1871 m. suvienijusi žemes į vieną valstybę, Vokietija taip pat prisidėjo prie Afrikos žemių dalybų 1884 m. paskelbusi Togolandą, Kamerūną ir Pietvakarių Afriką jos saugomomis teritorijomis. Tais pačiais metais Prancūzija okupavo Gvinėją. 1895 m. įkurta Prancūzijos Vakarų Afrika, 1910 m. – Prancūzijos Pusiaujo Afrika. 1889 m. prie Europos kolonizatorių mėgino prisijungti ir Rusijos imperija – Tereko kazokai buvo trumpąm užėmę Prancūzijos Somalilende esantį Sagalą.
Italija savo pirmąją koloniją Afrikoje įsteigė Eritrėjoje, po karo 1889 m. konsolidavusi valdžią. 1894 m. Ispanija užkariavo Šiaurės Maroke esančią Melilją.
Vokietija
Po pralaimėjimo Pirmajame pasauliniame kare Vokietijos valdos buvo padalytos tarp Didžiosios Britanijos (gavo dalį vakarų Kamerūno, Tanzaniją, vakarų Togą ir Namibiją), Prancūzijos (gavo didžiąją Kamerūno ir rytų Togo dalį) ir Belgijos (gavo Ruandą ir Burundį).
Italija
1936 m. Fašistinė Italija užėmė Etiopija ir prijungusi ją prie Italijos Eritrėjos ir Italijos Somalilando suformavo Italijos Rytų Afriką.
Nepriklausomos valstybės
Liberija savo nepriklausomybę kolonializmo laikotarpiu išlaikė, nes Europos šalys ją laikė JAV kolonija arba protektoratu. Liberiją įkūrė, kolonizavo, įsteigė ir kontroliavo Amerikos kolonizacijos draugija, privati organizacija, įsteigta siekiant perkelti iš vergijos išvaduotus afroamerikiečius ir Karibų jūros vergus iš JAV ir Karibų jūros salų 1822 m. Liberija paskelbė savo nepriklausomybę nuo Amerikos kolonizacijos draugijos 1847 m. liepos 26 d., tapdama seniausia Afrikos respublika ir antra pagal senumą juodaodžių respublika pasaulyje (po Haičio).
Tuo tarpu Etiopija buvo laikoma Italijos protektoratu, nors šalis su tokiu statusu niekuomet nesutiko, o jos nepriklausomybė nuo Italijos buvo pripažinta po Advos mūšio ir po jo sekusios 1896 m. sudarytos Adis Abebos sutarties. Šalį Benito Musolinio karinės pajėgos buvo okupavusios 1936–1941 m. Etiopija yra seniausia nepriklausoma Afrikos valstybė.
Munthuch
Munthuch (taip pat Munthch, Munthu) – moteriškoji mitologinė etruskų figūra; viena iš mitologinių figūrų, artimai susijusių su deive Turan, priskiriama jos ratui.
Pavaizduota ant etruskų veidrodžių, neretai sutinkama puošimo scenose (kaip patarnautoja). Ant vieno iš jų (aptiktas netoliese Viterbo, datuojamas apytikriai 470 m. pr. m. e.) Munthuch pavaizduota kaip veržliai šokanti menadė, drauge su ja – satyras Chalfunas. Ant veidrodžio, vaizduojančio Turan ir Atunio vestuves, Munthuch ties veidrodžio pakraščiu pavaizduota drauge su kitomis deivės Turan ratui priskiriamomis figūromis: Achvizr, Alpan ir Mean. Visos jos pavaizduotos kaip sparnuotos dvasios. Munthuch pavaizduota pusiau nuoga, nešina alebastro indu ir kvėpinimo lazdele. Ant kito veidrodžio vaizduojama, kaip rengiama Malavisch. Čia Munthuch pavaizduota kaip gražiai apsirengusi jauna moteris; ji prilaiko Malavisch galvą, kol Zipna ant jos riša raištį. Be to, Munthuch pavaizduota karūnuojanti dievą Herkle.
Vardas bandomas sieti su etruskų kalbos žodžiu munth, atitinkančiu lotynų mundus ir graikų kosmos („papuošimas“, „tvarka“).
Liukonių akmenys
miniatiūra|240px|right|Liukonių kryžius ir mitologiniai akmenys miniatiūra|240px|right|Akmuo su dubeniu
Liukonių akmenys – archeologijos paminklas Širvintų rajone, Gelvonų sen., Liukonių kaime, 100 m į vakarus nuo Širvintos tilto kelyje, šalia akmenimis grįsto senojo kelio.
Be trijų paminklinių akmenų ant stataus Širvintos dešiniojo skardžio, stovi 11 m aukščio kryžius su Nukryžiuotuoju. Apie 1925 m. jį padarė liaudies meistras Juškevičius. Prie kryžiaus pritvirtinta Nukryžiuotojo skulptūra. Kryžius matomas iš toli, reikšmingas peizažui. Šalia augančiame sename medyje įrengtas gandralizdis.
Mitologiniai akmenys
Archeologijos kompleksui priklauso (unik. kodas ):
Į šiaurės rytus ir pietvakarius nuo kryžiaus yra du akmenys (skeltos vieno riedulio pusės) su smailiomis viršūnėmis, netaisyklingo keturkampio formos granito akmenys. Pasak padavimų, tai akmenimis pavirtę žmonės, Liukonių dvaro liokajai Jonas su Povilu.
Netoli šių akmenų yra granito akmuo su smailiadugniu dubeniu. Žmonės jį vadina Marijos akmeniu. Pasakojama, kad jo dubenyje susirinkęs vanduo turėjęs stebuklingų galių – kas juo nusiprausdavęs, tas pagydavęs. Jo stebuklingos galios dingusios, kai ponia jame išmaudė apakusį šuniuką.
Tadeušas Dobžanskis
Tadeušas Dobžanskis (1916 m. rugsėjo 6 d. Sambore – 1996 m. birželio 18 d. Krokuvoje) – lenkų kompozitorius ir dirigentas.
Kūryba
Tadeušo Dobžanskio darbų sąraše per 2500 kūrinių. Jo kūryboje dominuoja populiarioji muzika. Kompozitorius aranžavo apie 1000 kūrinių, kurių dauguma buvo skirta Lenkijos radijo ir televizijos orkestrui Krokuvoje.
Kompozitorius parašė operetę „Karaliaus ložė“. Operetė parašyta pagal J. Cravfordo (J. Crawford) libretą, adaptuotą Tadeušo Fangrato ir Zdzislavo Skovronskio. Dainų tekstų autoriai Tadeušas Fangratas ir Juzefas Slotvinskis. . Operetės pirmoji premjera įvyko Krokuvoje 1965 m. balandžio 24 dieną.
Lietuvoje operetė „Karaliaus ložė“ du kartus pastatyta Kauno valstybiniame muzikiniame teatre – 1971 m. ir 2020 m. nauju pavadinimu „Karaliaus antrininkas“.
Kita veikla
Nuo 1956 m. Tadeušas Dobžanskis buvo Lenkijos kompozitorių sąjungos, lenkų autorių ir kompozitorių sąjungos (ZAKR) bei autorių asociacijos (ZAIKS) narys.
Apdovanojimai
Už savo veiklą 1964 m. jis buvo apdovanotas Lenkijos atgimimo ordino Riterio kryžiumi, 1969 m. jam įteiktas Krokuvos miesto apdovanojimas, 1973 m. apdovanotas Lenkijos atgimimo ordino Karininko kryžiumi.
Renatas Norkus
Renatas Norkus (g. 1967 m. rugpjūčio 7 d. Plungėje) – lietuvių diplomatas, Lietuvos ambasadorius Jungtinėje Karalystėje (nuo 2017 m. rugpjūčio mėn.).
Biografija
1992 m. baigė Vilniaus Universiteto Teisės fakultetą. 1991 m. pradėjo dirbti Užsienio reikalų ministerijoje – buvo trečiuoju sekretoriumi URM Vidurio ir Rytų Europos skyriuje, antruoju sekretoriumi Europos ir Saugumo Bendradarbiavimo skyriuje.
1993-1994 m. mokėsi Tarptautinės saugumo politikos kursuose Ženevos Tarptautinių studijų institute Šveicarijoje, dirbo Romos Tarptautinių reikalų institute Italijoje.
Nuo 1994 m. iki 1997 m. vadovavo Krašto apsaugos ministerijos Politikos planavimo departamentui.
1998–1999 m. buvo URM Politikos departamento Amerikos šalių skyriaus vadovas, vėliau 2 metus dirbo Lietuvos misijoje prie NATO misijos vadovo pavaduotoju.
Nuo 2001 m. iki 2004 m. rugpjūčio dirbo Lietuvos ambasadoje Vašingtone ambasados vadovo pavaduotoju. 2004 m. rugpjūčio-lapkričio mėn. dirbo URM Saugumo politikos departamento direktoriaus pavaduotoju.
2004 – 2008 m. dirbo Krašto apsaugos ministerijos sekretoriumi gynybos politikai ir tarptautiniams ryšiams.
2008 m. rugpjūčio mėn. paskirtas nepaprastuoju ir įgaliotuoju ambasadoriumi prie Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijos (ESBO), Tarptautinės atominės energijos agentūros, Visuotinio branduolinių bandymų uždraudimo organizacijos, Jungtinių Tautų pramonės vystymo organizacijos ir Jungtinių Tautų skyriaus Vienoje.
2012 m. sausio mėn. - 2014 m. gruodžio mėn. - Lietuvos Respublikos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Rusijos Federacijoje
2015 - 2017 m. vadovavo URM Transatlantinio bendradarbiavimo ir saugumo politikos departamentui.
Nuo 2017 m. rugpjūčio 18 d. - Lietuvos ambasadorius Jungtinėje Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos karalystėje bei Omano Sultonatui
Pavandenės bažnyčios šventoriaus koplyčia
Pavandenės bažnyčios šventoriaus koplyčia – koplyčia, esanti Pavandenės miestelyje, Telšių rajone, priklausanti Šv. Onos bažnyčios architektūriniam kompleksui (kartu su varpine, šventoriaus tvora, vartais ir koplytėlėmis). Koplyčia stovi tolimajame šventoriaus kampe, už bažnyčios, priešingoje pusėje nuo įėjimo vartų. Koplyčia suremontuota, įrengta patalpa, tinkama parapijos bendruomenės susitikimams.
Renatas Norkus
Biografija
2003 m. R.Norkus apdovanotas ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Riterio kryžiumi. Turi nepaprastojo ir įgaliotojo ambasadoriaus diplomatinį rangą.
Pavandenės bažnyčios šventoriaus koplyčia
Į LR Kultūros vertybių registrą 1997 m. įtraukta kaip sandėlis, o 2022 m. patikslinus duomenis - kaip koplyčia (unik. kodas ). Jos pastatymo amžius siekia XIX a. pradžią, iš dalies rekonstruota XX a. pradžioje. Šalia, abipus koplyčios, stovi Kryžiaus kelio stočių koplytėlės, pastatytos 1861 m.
Architektūra
Šventoriaus koplyčios statinys iš medžio, tašytų rąstų sienomis, sudėtomis ant pamato su lauko akmenų mūro cokoliu. Pastatas kompaktinis, stačiakampio plano, su trisiene apside, nukreipta į šventoriaus tvoros pusę (šiaurės rytus). Vieno aukšto, su pastoge, vienos patalpos. Pagrindinio tūrio stogas dvišlaitis, virš apsidės - trišlaitis. Virš jos iškyla medinė dviejų tarpsnių smailė su ornamentuotu geležiniu kryžiumi. Pagrindinis, į bažnyčią nukreiptas fasadas– keturių aštuoniakampio skerspjūvio kolonų paremtas portikas su trikampiu frontonu. Pagrindinio įėjimo durys lentinės, dvivėrės. Jos puoštos išorės „eglutės“ raštu, sutvirtintos metalo apkaustais. Koplyčios durys pagamintos XXI a., remiantis bažnyčios durų pavyzdžiu.
Gaskonė
Gaskonė arba Gaskonija (, gaskonų tarme: Gasconha) − pietų Prancūzijos (Oksitanijos) istorinis regionas. Šiuo metu ten yra Prancūzijos departamentai: Landai, Atlanto Pirėnai, Žironda, Lo ir Garona, Žeras, Aukštutiniai Pirėnai, Tarnas ir Garona, Aukštutinė Garona. Be to, Gaskonei priskiriama ir maža sritis Ispanijoje (Katalonijoje) – Arano slėnis.
Regione naudojama oksitanų kalbos gaskonų tarmė, kuri kartais laikoma atskira kalba.
Geografija
Gaskonė yra lygumų ir žemumų regionas, sudarantis trikampį, kurį vakaruose įrėmina Atlanto vandenynas, pietuose – Pirėnų kalnai, o šiaurės rytuose – Garona. Pietuose regionas ribojasi su Baskija ir Aragonu, rytuose – su Gijene ir Langedoku, o šiaurėje – su Sentonžu ir Limuzenu.
Pačią Gaskonę sudaro nemažai tradicinių provincijų, kurios yra senųjų grafysčių palikimas. Tarp jų yra Bigora, Armanjakas, Bearnas, Komingas, Kondomas, Koseranas ir kt.
Istorija
V a. Novempopulaniją nusiaubė vandalai, o vėliau čia apgyvendinti vestgotai, kurie čia įkūrė savo karalystę. 507 m. vestgotus iš regiono išstūmė Frankų valstybė. Joje Gaskonija buvo valdoma kaip Akvitanijos karalystės dalis. Vis dėlto regionas buvo sunkiai kontroliuojamas, čia vyko maištai.
Jau VII a. pradžioje susiformavo Vaskonijos kunigaikštystė, kuri apėmė ne tik Gaskoniją, bet ir Baskiją pietuose. Iš šios kunigaikštystės pavadinimo kilo tiek baskų, tiek gaskonų etnonimai. Nėra tiksliai žinoma, kiek tuometiniai gaskonai buvo išlaikę kultūrinį ir kalbinį bendrumą su baskais, tačiau ilgainiui skirtumai tarp abiejų etnosų tapo dideli, nes gaskonai galutinai perėjo prie vulgariosios lotynų kalbos, iš kurios susiformavo vietos tarmė. Tiesa, joje jaučiamas ir stiprus iberiškas substratas.
Baskai ilgainiui suformavo savo valstybę – Navaros karalystę, o Gaskonija vis labiau buvo įtraukta į šiaurinių kaimynių orbitą: ji tapo Frankų imperijos dalimi. Tiesa, VIII a. ji patyrė musulmonų antpuolius iš pietų, o IX a. – normanų atakas iš vakarų. Nuo X a. kunigaikštystė buvo dinastinėje unijoje su Akvitanija, o 1154 m. kartu su ja perėjo Anglijos karūnai. Pastarosios valdymas truko iki pat XV a., kuomet Anglija pralaimėjo Šimtametį karą ir neteko savo valdų žemyne. Gaskonė buvo prijungta prie Pancūzijos karalystės.
Regionas išlaikė savo kultūrinį tapatumą kaip Prancūzijos provincija. XVII a. kartu su Gijene jis sudarė atskirą generalguberniją (tik Bearnas traktuotas kaip atskiras vienetas). Po Prancūzijos revoliucijos provincija panaikinta ir regione suformuoti administraciniai departamentai.
Rezina
Rezina – miestas Moldovoje. Rezinos rajono administracinis centras. Į miesto teritoriją įeina 3 kaimai: Boşerniţa, Ciorna ir Stohnaia.
Geografija
Miestas įsikūręs šalies šiaurės rytuose. Dešiniajame Dniestro upės krante. Nutolęs 98 km nuo Kišiniovo bei 3 km nuo Ribnicos geležinkelio stoties. Per miestą nutiesta Orhėjus–Ribnica automagistralė.
Volvis Bėjus
Volvis Bėjus (,, , reiškia "Banginių įlanką") – miestas Namibijos vakaruose, prie Atlanto vandenyno. Įkurtas 1840 m. Gyventojų – 60 000 (2001 m.) Iki 1994 m. priklausė Pietų Afrikos Respublikai.
Gamta
Volvis Bėjus yra įsikūręs vienoje nederlingiausių pasaulio pakrančių – Namibo dykumoje. Vidutinis kritulių kiekis per metus tesiekia 83 mm, ir miestas yra laikomas vienu sausiausių pasaulio miestų. Nepaisant to, dėl specifinių sąlygų (dėl greta tekančių šaltųjų srovių), miesto temperatūra yra gana nuosaiki: čia nebūna nei labai karšta, nei labai šalta, ir temperatūra svyruoja nuo 24 °C sausį iki 17 °C liepą.
Istorija
1487 m. dabartinio miesto vietą pirmieji pasiekė portugalai, kurie įlanką pavadino O Golfo de Santa Maria da Conceição. Dėl atšiaurios Namibo dykumos pirmieji bandymai kurtis teritorijoje prasidėjo tik XIX a., ir 1878 m. čia įsikūrę britai įsteigė pirmąją koloniją dabartinės Namibijos teritorijoje.
1915 m., kuomet PAR ėmė administruoti Pietvakarių Afriką, Valvis Bėjus inkorporuotas į jos sudėtį, tačiau prasidėjus Namibijos nepriklausomybės judėjimui, 1971 m. jo administravimas vėl sugrįžo Kapo kolonijai. Todėl kai 1990 m. Namibija iškovojo nepriklausomybę, Valvis Bėjus liko PAR sudėtyje. Tik po ketverių metų, 1994 m., PAR ir Namibijos sutartimi eksklavas buvo panaikintas, ir perduotas Namibijai.
Ledų ragas
Istorija
Sovietmečiu čia skandinti laivai, todėl vieta ilgainiui vadinta Laivų kapinėmis. Laivų kapinyno įlanka buvo suformuota Kuršių nerijoje iškasus didelį kiekį grunto statant žvejybos uostą.
Iš pradžių įlanka buvo pradėta naudoti deratizacijai – graužikams laivuose naikinti. Kiek vėliau ten pradėti švartuoti nurašyti laivai. Iš pradžių tai buvo mediniai žvejų botai, vėliau, modernizavus laivyną, šioje vietoje statyti nurašyti metaliniai laivai. Laikui bėgant nuo stovinčių kapinyne laivų buvo nuardoma dalis denio, laivai nyko ir smigo į dugną bei buvo užnešami smėliu. Ant liekanų viršaus buvo užkeliami kitų nebenaudojamų laivų korpusai.
260 metrų ilgio ir apie 50 metrų pločio įlankoje buvo susikaupusios ir netvarkingai išsimėčiusios bei užneštos smėliu laivų liekanos.
Šioje vietoje laivai laidoti maždaug nuo 1952 iki 1970 metų.
Poškai (Baltarusija)
Poškai arba Paškevičiai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Varanavo rajone, Rodūnios apylinkėje. Įsikūręs 7 km į pietryčius nuo Rodūnios, netoli Ditvos upės, prie Rodūnios–Lydos kelio. Yra tvenkinys. Apylinkėse – XIII–XIV a. pilkapiai.
Istorija
XIX a. pab. buvo šlėktų okolica, patekusi į Lydos apskrities Rodūnios valsčių, Mažeikių apylinkę.
1961–1978 m. – apylinkės centras.
Paežerių apylinkė (Šeduva)
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Šeduvos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šeduvos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Pavartyčių apylinkės.
Genzerndorfas
Genzerndorfas  – miestelis Žemutinės Austrijos žemėje, rytinėje Austrijoje. Genzerndorfo apskrities administracinis centras. Nutolęs apie 20 km į šiaurės vakarus nuo Vienos. 11 021 gyventojas (2016 m. sausio 1 d. duomenys). Rotušė – istorinis pastatas, perstatytas 1925 m. Yra landšaftinis parkas, muziejus.
Genzerndorfe vasarą vyksta meno, muzikos bei kiti renginiai.
Guotenė
Vaisiakūniai ryškių spalvų, įvairaus dydžio, tačiau retai būna dideli. Auga pievose, pamiškėse, ganyklose.
Išskiriama ~150 rūšių. Lietuvoje auga šios rūšys:
SCOM Mikishi
Lubumbašio „SCOM Mikishi“, o trumpai SCOM Mikishi – Kongo Demokratinės Respublikos futbolo klubas, žaidęs aukščiausioje šalies lygoje. Klubas įsikūręs Lubumbašyje.
Istorija
Rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje. 1991 m. tapo šalies čempionais. Vėiau šio pasiekimo pakartoti nebepavyko.
Galiausiai, iškrito į žemesnį divizioną. Rungtyniavo Katangos regiono pirmenybėse.
Pasiekimai
Aukščiausia lyga
Futbolo taurė
Biuras (serialas)
Biuras  – amerikiečių situacijų komedijos žanro televizijos serialas, išgarsėjęs kitonišku ir absurdišku humoru jausmu. Serialo centre yra popieriaus pardavimo kompanijos „Dunder Mifflin“ filialo, esančio Skrantone, Pensilvanijoje, darbuotojai. Serialo kūrėjas – Greg Daniels. Serialas paremtas tokio paties pavadinimo britų serialu, kurio kūrėjai Ricky Gervais ir Stephen Merchant.
Kanalu NBC pradėtas transliuoti 2005 m. kovo 24 d. Iš viso 2005–2012 metais pasirodė devyni sezonai. „Biuras“ laimėjo penkis „Primetime Emmy“ apdovanojimus, vieną „Auksinio gaublio“ bei daugelį kitų apdovanojimų. Viena serialo serija aktoriams vidutiniškai leido uždirbti po 20 tūkst. JAV dolerių, o serialo žvaigždės Steve Carell trečiojo sezono honoraras siekė iki 175 tūkst. JAV dolerių už epizodą.
1 sezonas
Pradėtas transliuoti 2005 metų kovo 24-ąją. Iš viso sezone šešios serijos. Pirmajame sezone žiūrovai supažindinami su pagrindiniais veikėjais: vadovu Maiklu Skotu (angl. Michael Scott), vadybininkais Džimu Halpertu (angl. Jim Halpert), Dvaitu Šrute (angl. Dwight Schrute), Stenliu Hadsonu (angl. Stanley Hudson), Kevinu Malone (angl. Kevin Malone), Andžela Martin (angl. Angela Martin), Oskaru Martinezu (angl. Oscar Martinez), Meredite Palmer (angl. Meredith Palmer), Kele Kapur (angl. Kelly Kapoor), sekretore Pem Besli (angl. Pam Beesly), praktikantu Rajanu Hovardu (angl. Ryan Howard) bei kitais antraplaniais veikėjais. Serialas prasideda filmavimo grupei atvykus į Dunder Mifflin biurą filmuoti dokumentikos apie modernų verslo valdymą. Šiame sezone ryšus Maiklo personažas: nejautrus darbuotojų atžvilgiu, tad kartais nemandagus, visą biuro gyvenimą hiperbolizuojantis optimistiška linkme. Pirmame sezone taip pat aiški priešprieša tarp Džimo ir Dvaito, kurie vienas kitam ima krėsti pokštus. Kitų vadybininkų kasdienybėje vyrauja rutina, personažai stengiasi ignoruoti Maiklo nevykusius, kartais užgaulius juokus. Praktikantas Rajanas tarsi viską stebi iš šalies, o tarp Pem ir Džimo pradedama pastebėti simpatija.
2 sezonas
Pradėtas transliuoti 2005 rugsėjo 20-ąją. Iš viso sezone 22 serijos. Antrajame sezone susifokusuota į biuro darbuotojų tarpusavio santykius, kurie parodomi ne tik biure, tačiau ir už darbo ribų- Kalėdų vakarėlyje, švenčiant Maiklo gimtadienį, kazino vakarėlyje. Dėmesys atkreipiamas į Maiklo ir Rajano bendravimą, Kelės ir Rajano simpatijas, tačiau labiausiai – į Džimo ir Pem, kuri tuo metu turi vaikiną, susižavėjimo vienas kitu sustiprėjimą. Serialo fone vystosi personažams įtampą kelianti situacija: ilgainiui paaiškėja, jog Skrantono filiale teks atleisti vieną iš darbuotojų. Sezonas užsibaigia Džimo ir Pem jausmų vienas kitam atskleidimu- bučiniu.
3 sezonas
Pradėtas transliuoti 2006 metų rugsėjo 21-ąją. Iš viso sezone 25 serijos. Nuo pradžių trečiajame sezone įvyksta daug pokyčių personažų gyvenimuose: Džimas, paskatintas Pem sprendimo pasirinkti esamą vaikiną, sandėlio darbuotoją Rojų vietoj jo, išvyksta dirbti į Stamfordo filialą. Į Džimo vietą yra įdarbinamas praktikantu dirbęs Rajanas. Serialo fone vyksta susirūpinimą kelianti situacija: norima uždaryti vieną iš filialų. Po ilgų dvejonių uždaromas Stambordo filialas. Dėl šios priežasties Džimui tenka grįžti dirbtį į Skrantoną, o su savimi jis į filialą pasikviečia du kolegas iš Stamfordo: Endį ir Karen. Sezono pabaigoje gavęs laiškelį iš Pem ir sužinojęs apie jos ir Rojaus skyrybas Džimas vėl ryžtasi parodyti jausmus Pem. Taip prasideda judviejų santykiai.
4 sezonas
Pradėtas transliuoti 2007 metų rugsėjo 27-ąją. Iš viso sezone 19 serijų. Ketvirtojo sezono viduryje  atsiduria Rajanas ir jo karjeros pakylimai ir nuosmukiai. Tapęs Maiklo vadovu jaučiasi turįs didžiulę galią: ima modernizuoti įmonę sukurdamas jos elektroninę svetainę, tačiau nesėkmingai. Nesėkmės darbe Rajaną ir į asmenines problemas. Šiame sezone didelis dėmesys skiriamas porų santykiams. Pem ir Džimo draugystė palaipsniui vis stiprėja. Dvaito ir Anželos santykiai išgyvena krizę, kadangi Dvaitas užmušė Andželos mylimiausią katiną, o Maiklas mėgina atsigauti po skausminų skyrybų su Džene.
5 sezonas
Pradėtas transliuoti 2008 metų rugsėjo 25-ąją. Iš viso sezone 28 serijos. Penktojo sezono pagrindinė siužeto linija: Maiklo ir Holės santykiai. Atsigavęs po skirybų su Džene, Maiklas įsimyli Holę, kuri į Skrantono biurą buvo perkelta iš kito filialo. Tačiau judviejų draugystė netruko ilgai: Holė išvyksta dirbti į kitą miestą, taip nutraukdama jų draugystę. Tuo tarpu Džimas ir Pem susižada, Pem ima lauktis kūdikio. Serialo fone vyksta smarkūs pokyčiai, nes keičiasi Maiklo bosas: Rajanas žeminamas pareigose, o naujuoju vadovu  tampa pernelyg  linkęs vadovauti Čarlzas. Neištvėręs Maiklas palieka Dunder Mifflin kompaniją, su savimi pasiimdamas ir Pam su Rajanu ir įsteigia savo popieriaus pardavimo įmonę. Sezono pabaigoje Dunder Mifflin nusiperka sėkmingai veikiančią Maiklo įmonę, taip susigrąžindamas Maiklą į senąją poziciją.
6 sezonas
Pradėtas transliuoti 2009-ųjų rugsėjo 17-ąją. Iš viso sezone 26 serijos. Šeštojo sezono centre atsiduria Džimo ir Pem santuoka, kūdikis, jų gyvenimo būdas ir iššūkiai, su kuriais tenka susidurti. Tuo tarpu Endžio ir Erinos bei Dvaito ir Andželos santykiuose iškyla sunkumų. Sezono eigoje Dvaitas užmezga draugystę su Pem drauge Izabele, taip sukeldamas pavydą Andželai. Sezono fone – atleidžiamas vyriausiasis finansininkas – Deividas Valasas ir kompanija „Sabre“ įsigyja popieriaus kompaniją „Dunder Mifflin“, kartu į serialo siužetą įvedant naują veikėją – Geibą. Maiklas vis dar jaučia ilgesį Holei, tačiau jo gyvenime atsiranda nauja moteris – Dona.
7 sezonas
Pradėtas transliuoti 2010-ųjų rugsėjo 23-ąją. Iš viso sezone 26 serijos. Biure atsiranda praktikantas, Maiklo sūnėnas Lukas. Dėl itin nebrandaus elgesio Lukas ilgai biure nepasilieka, jis atleidžiamas. Sezone ryški Maiklo ir Tobio priešprieša. Pem ima siekti paaukštinimo iš administratorės į pardavimo vadybininkes. Sezonas baigiasi iš ties netikėtai- pagrindinis personažas Maiklas Skotas palieka Dunder Mifflin dėl Holės, kuri ką tik išsiskyrė su vaikinu, ir išvyksta gyventi į Kolorado valstiją. Džimui ataisakius, laikinu “Dunder Mifflin” vadovu tampa Dvaitas.
8 sezonas
Pradėtas transliuoti 2011-ųjų rugsėjo 11-ąją. Iš viso sezone 24 serijos. Sezone vaizduojamas „Dunder Mifflin“ darbuotojų gyvenimas po Maiklo išėjimo iš darbo. Maiklo darbo poziciją Skrantone užima Endis, kuris jau nuo darbo pradžios turi rimtų iššūkių: paskatinti filialą didinti pardavimų skaičių, motyvuoti sandėlio darbuotoją Derilą, kuriam nepavyko tapti pardavimų vadybininku ir kurio visa sandėlio darbuotojų komanda išėjo iš darbo. Šiame sezone Andžela išteka už senatoriaus, kuris, išaiškėja, jog yra homoseksualus, bei susilaukia pirmagimio. Dvaitui nė nekyla abejonių, jog Andželos vaikas yra jo sūnus. Taip pat Dvaitas šiame sezone užmezga šiltesnę draugystę su Džimu. Endis vėl užmezga santykius su Erina, tačiau jo karjeroje vyksta pokyčiai- jis atleidžiamas iš vadovo pareigų. „Dunder Mifflin“ perperkama buvusio vyriausiojo finansininko, tapusio sėkmingu milijonieriumi – Deivido Voliso.
9 sezonas
Pradėtas transliuoti 2012-ųjų rusgėjo 20-ąją. Iš viso šiame finaliniame sezone – 22 serijos. Šiame sezone atsiranda naujų personažų, kurie Dvaitui ir Džimui sukelia nepatogumų. Andžela išsiaiškina, jog jos vyras homoseksualus ir turi slaptus santykius su Oskaru. Džimas išvyksta kurti verslo su senais bičiuliais į kitą miestą, dėl ko kyla barnių su Pem. Galiausiai Džimas persigalvoja ir grįžta dirbti į Skrantoną, Dvaitas susituokia su Andžela. Šiame sezone- filmuotos dokumentikos apie modernų verslo vystymą paleidimo į eterį momentas. Pasauliui išvydus „Dunder Mifflin“ darbuotojų kasdienybės ypatumus, dokumentikos personažai nesijaučia patenkinti, kadangi išaiškėja daug paslapčių, nuomonių bei tiesos. Praėjus vieneriems metams po dokumentikos išleidimo jos veikėjai susirenka į spaudos konferenciją aptarti visų įvykių. Galiausiai visi pykčiai ir pokštai pamirštami, neaiškumai išsiaiškinti ir serialas užsibaigia.
Išnašos
https://www.imdb.com/title/tt0386676/awards
MFK Skalica
Skalicos miesto futbolo klubas arba trumpai MFK „Skalica“ – Slovakijos futbolo klubas iš Skalicos.
Istorija
2021–2022 m. sezone rungtyniavo Antroje lygoje, kurioje iškovojo trečią vietą. Po sezono buvo perkelti į Superlygą.
Nuo 2022–2023 m. rungtyniavo Superlygoje.
Sezonai
Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.
Bernininkas
Bernininkas – upelis šiaurės Lietuvoje, Panevėžio rajone, Paįstrio seniūnijoje; Įstro dešinysis intakas (Lėvens baseinas). Prasideda Jutiškių miške (Žaliosios girios dalis), prie Apidėmės kaimo, teka mišku ir miško pakraščiu pietų kryptimi, pasuka į vakarus, prateka Kriaučiūnų kaimą, įteka į Įstrą 28,9 km nuo jo žiočių. Visa vaga reguliuota.
Contribee
Contribee – sutelktinio finansavimo platforma, veikianti mėnesinio prenumeratos mokesčio principu.
Rėmėjai įvairias sumas įsipareigoja skirti kas mėnesį arba gali apsiriboti vienkartine parama. Sistema jas automatiškai nuskaito tą pačią mėnesio dieną, kurią buvo užsakyta prenumerata. Rėmimo sumą galima didinti, mažinti, atsisakyti atskiru veiksmu. Rėmėjai dažnai iš savo remiamų kūrėjų manais gauna kažką išskirtinio ar anksčiau nei kiti jų gerbėjai. Kai gerbėjas remia kūrėją tam tikra suma, jam priskaičiuojama ir dalis mokesčių. Iš esmės mokestis nėra fiksuotas, procentas yra kintantis ir priklauso nuo paramos dydžio: kuo paramos suma yra didesnė, tuo gerbėjas procentiškai mažiau sumoka mokesčio.
Istorija
2020 m. rugsėjo mėnesį įkurta „Contribee“ platforma. 2021 m. vasario mėnesį rizikos kapitalo fondas „CoInvest Capital“ investavo 100 tūkst. eurų į lietuvių kuriamą sutelktinio rėmimo platformą „Contribee“.
2022 m. vasario mėnesį Andrius Tapinas socialiniame tinkle „Facebook“ pranešė, kad „Laisvės TV“ paliko „Patreon“ platformą, nes bendrovė neleido Ukrainos kariams pervesti paramos 2022 m. Rusijos invazijos į Ukrainą metu. Dėl „Patreon“ abejingumo nemaža dalis lietuvių kūrėjų perėjo į platformą „Contribee“.
Puipių apylinkė
Puipių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Šeduvos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šeduvos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Pavartyčių apylinkės ir Vėriškių apylinkės.
Prūseliai (Pagėgiai)
Prūseliai – buvęs kaimas Pagėgių savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Panemunės.
Japonijos literatūra
Japonijos literatūra apima beveik 2000 metų laikotarpį. Pirmiesiems kūriniams, dažnai rašytiems klasikine kinų kalba, didelę įtaką darė Kinija ir kinų literatūra. Indijos literatūra irgi paveikė japonus atėjus budizmui. Po kurio laiko Japonijos literatūra tapo savita, kai japonų rašytojai pradėjo rašyti apie Japoniją, nors kinų literatūros įtaka išliko iki Edo laikotarpio pabaigos. Kai Japonija atsivėrė Vakarams, rytietiška ir vakarietiška literatūra pradėjo stipriai veikti viena kitą.
Senovės literatūra (iki 794 m.)
Prieš kandži iš Kinijos įvedimą, Japonijoje nebuvo rašto. Iš pradžių kinų hieroglifai buvo naudojami japonų sintaksės formomis: sakiniai atrodė kaip kinų, bet fonetiškai buvo skaitomi kaip japonų. Kinų rašmenys buvo prastinami, kol atsirado manjokana, anksčiausia kanos, skiemeninio rašto, forma. Seniausi kūriniai siekia Nara laikotarpį. Tarp jų yra Kodžiki (712 m.), japonų mitologijos ir legendinės istorijos aprašymas, Nihon Shoki (720 m.), kuri labiau remiasi istorija ir Man'yōshū (759 m.), poezijos antologija. Viena iš tų istorijų yra Urašima Taro, kuri laikoma seniausiu kelionės laiku pavyzdžiu.
Klasikinė literatūra (794–1185 m.)
Klasikinė japonų literatūra sukurta Hejan laikotarpiu, kuris laikomas meno ir literatūros aukso amžiumi. Sakmė apie princą Gendži (XI a. pradžia), kurią parašė Murasaki Shikibu, laikoma Hejan literatūros šedevru ir vienu pirmųjų novelės pavyzdžių. Kiti svarbūs to meto kuriniai yra Kokin Vakašu (905 m.), vaka poezijos antologija, ir Makura no Soši (po 990 m.), kurį parašė ledi Murasaki bendraamžė ir varžovė Sei Šonagon. Tai esė apie gyvenimą, meilę ir kilmingųjų pramogas imperatoriaus rūmuose. Iroha poema buvo išvystyta laikotarpio pradžioje.
Viduramžių literatūra (1185–1603 m.)
Tuo metu vyko daug pilietinių karų, iškilo karių klasė, paplito karo istorijos ir susijusi literatūra. Kūriniai pradėjo žvelgti į gyvenimą ir mirtį, skelbė paprastą gyvenimo stilių ir laikė, kad atpirkimą galima pasiekti žudant. Svarbiausias atstovas yra Sakmė apie Heike (1371 m.), epinis kūrinys apie Minamoto ir Taira klanų kovą dėl valdžios XII a. Kitos svarbios istorijos yra Kamo no Čomei Hodžoki (1212 m.) ir Jošida Kenko Curedzuregusa (1331 m.).
Kiti svarbūs to meto žanrai buvo renka eilės ir No teatras. Abu greitai vystėsi XIV a., Muromači laikotarpio pradžioje.
Ankstyvoji moderni literatūra (1603–1868 m.)
Ankstyvoji moderni literatūra buvo rašoma taikiu Tokugavų laikotarpiu (kuris dar vadinamas Edo laikotarpiu). Dėl darbininkų ir viduriniosios klasės iškilimo Edo mieste (dabar Tokijas), dramos formos išsivystė į kabuki. Džoruri ir kabuki dramaturgas Čikamacu Mondzaemon tapo populiarus XVII a. pabaigoje. Macuo Bašio parašė Oku no Hosomiči (1702 m.), kelionių dienoraštį. Tikriausiai žymiausias trinkelių dailininkas Katsushika Hokusai iliustravo grožinę literatūrą ir sukūrė 36 Fudzijamos kalno vaizdus.
Edo laikotarpiu debiutavo daug naujų literatūros žanrų, nes pakilo miestiečių raštingumas, atsirado bibliotekos. Nors šalyje buvo maža vakariečių įtaka, srovenanti iš olandų gyvenvietės Nagasakyje, kinų liaudies literatūra padarė didžiausią įtaką ankstyvajai moderniai literatūrai. Ihara Saikaku gali būti laikomas novelės, kuri turi modernią sąmonę, pradininku, nes jis maišė prasčiokiškus dialogus su linksmomis ir pamokomomis malonumų kvartalo istorijomis. Džipenša Iku parašė Tokaidoču Hizakurige, kelionių žurnalo ir komedijos mišinį. Cuga Teišo, Takebe Ajatari ir Okadžima Kanzan daug nuveikė plėtojant jomihon, istorinius romanus beveik vien proza, kuriuos paveikė kinų literatūra. Du jomihon šedevrus parašė Ueda Akinari: Ugecu monogatari ir Harusame monogatari. Kiokutei Bakin parašė labai populiarų istorinį-fantastinį romaną Nanso Satomi Hakenden. Santo Kioden rašė jomihon, kurių veiksmas vyko gėjų kvartaluose, kol Kansei ediktas uždraudė tokius kūrinius, tuomet jis pradėjo kurti komiškus kibioši. Žanrus (siaubas, nusikaltimų istorijos, komedijos, pornografija) lydėjo spalvingi trinkelių antspaudai.
Tačiau kaip ir ankstesniais laikais kinų kalba išliko pagrindine mokslo kalba ir ją japonai studijavo kaip europiečiai lotynų kalbą viduramžiais.
Moderni literatūra (1868–1945 m.)
Meidži laikotarpis žymi atsivėrimą Vakarams ir greita industrializaciją. Su europietiška literatūra atsirado laisvos eilės, kurias naudojo ilgiems kūriniams naujomis intelektualinėmis temomis. Jauni japonų prozininkai ir dramaturgai kovojo su visa naujų idėjų ir meno mokyklų galaktika, bet rašytojai pirmieji asimiliavo kai kurias naujas idėjas.
Nauja literatūra telkėsi aplink AŠ noveles, kurių pasakotojai kartais buvo neįprasti, pvz.: katinas Nacumi Soseki Wagahai wa neko de aru ("Aš esu katinas"). Jis taip pat parašė žymius romanus Botchan ir Kokoro (1914 m.). Šiga Naoja, vadinamasis "romano dievas", ir Mori Ogai daug nuveikė pritaikant vakariečių literatūros technikas. Riunosuke Akutagava ypač žinomas dėl savo istorinių trumpų istorijų. Ozaki Kojo, Kioka Izumi ir Ičijo Higuči atstovauja tiems rašytojams, kurių stilius vis dar artimas ankstyvajai moderniai literatūrai.
Meidži laikotarpio (1868– apie 1885 m.), Fukuzava Jukiči ir Water Margin rašė Švietimo literatūrą, o priešmodernistinės knygos vaizdavo greitai besikeičiančią šalį. Realizmą Japonijoje pradėjo skleisti Cubouči Šojo ir Futabatei Šimei apie 1885-1895 m., o Ozaki Kojo, Jamada Bimio ir Koda Rohan klasicizmas tapo populiarus. Ičijo Higuči (tuo metu moterų rašytojų buvo retai) paprastu stiliumi pasakojo apie bejėges to meto moteris. Kioka Izumi, mėgstamiausias Ozaki mokinys, iš pradžių rašė elegantišku stiliumi (Operacinė, 1895 m.), bet vėliau į jo kūrybą pradėjo veržtis šnekamoji kalba (Kojos kalno šventasis, 1900 m.)
Romantizmą įvedė Mori Ogai su verstų užsienio poetų eilių antologija, o į viršūnę iškėlė Toson Šimazaki ir kiti, bei žurnalai Myōjō ir Bungaku-kai po 1900 m. Mori taip pat rašė modernius romanus Šokėja (1890 m.), Laukinės žąsys (1911 m.), o vėliau istorinius romanus.
Pokario literatūra
Antrasis pasaulinis karas ir Japonijos pralaimėjimas smarkiai paveikė šalies literatūrą. Daugelio rašytojų kūriniai buvo pilni nepasitenkinimo, tikslo praradimo susitaikymo su pralaimėjimu. Osamu Dazai Besileidžianti saulė pasakoja apie kareivį grįžusį iš Mandžūrijos.
Dianne Feinstein
Fainstain gimė ir užaugo San Fransiske. 1955 m. baigė Stanfordo universitetą. 7-ajame dešimtmetyje dirbo San Fransisko miesto valdžioje. 1969 m. išrinkta į San Fransisko stebėtojų tarybą. 1978 m. tapo pirmąja moterimi išrinkta miesto stebėtojų tarybos pirmininke. Po mero Džordžo Maskonio ir stebėtojų tarybos nario Harvio Milko nužudymo tapo San Fransisko mere, pirmąja moterimi užėmusia šias pareigas. Eidama šias pareigas prisidėjo prie miesto tramvajų infrastruktūros atnaujinimo ir 1984 m. Demokratų partijos nacionalinio suvažiavimo organizavimo. Nepaisant 1983 m. bandymo atšaukti ją iš mero pareigų, Fainstain buvo populiari miesto vadovė, 1987 m. įvardinta kaip efektyviausia šalies merė.
1990 m. pralaimėjo rinkimus į Kalifornijos gubernatoriaus postą. 1992 m. iš posto atsistatydinus senatoriui Pytui Vilsonui, kuris ir nugalėjo Fainstain rinkimuose dėl gubernatoriaus posto, Fainstain dalyvavo specialiuose rinkimuose į JAV Senatą ir juos laimėjo. Fainstain tapo pirmąja Kalifornijos valstijai Senate atstovaujančia moterimi. Į tą patį postą buvo perrinkta penkis kartus.
Fainstain buvo viena iš 1994 m. federalinio kovinių ginklų draudimo įstatymo autorių. 2004 m. šis įstatymas nustojo galioti. 2013 m. Fainstain pristatė naują kovinių ginklų draudimo įstatymą, bet jo priimti nepavyko. Fainstain buvo pirmoji moteris Senato taisyklių komiteto ir Senato žvalgybos komiteto pirmininkė. 2017–2021 m. Senato teisės komiteto narė.
Vakarų apylinkė
Vakarų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.