cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Žiogelių paminklas partizanams
Paminklas
Stovi prie nenaudojamo senojo kelio į Pagenčių (Genčų) dvarą, medžiais apaugusiame aukštumos pakraštyje, priekiniu fasadu atsuktas į vakarus, t. y. link kelio Žiogeliai–Kašučiai.
Paminklo aukštis – 1,21 m, teritorijos plotas – 4 m².
Istorija
Buvusios Pagenčių (Genčų) dvaro sodybos ūkiniuose pastatuose Žiogelių kaime, Darbėnų vls., Kretingos aps., nakvojusius kelis Kardo rinktinės partizanus 1947 m. balandžio 27 d. apsupo MGB Darbėnų poskyrio stribai ir kareiviai. Susišaudymo metu žuvo per Akmenos upę persikėlę ir link Genčų–Baltkalnio miškų masyvo pasitraukti bandę Narimanto (Palangos) kuopos vadas Apolinaras Grabys–Vaidila ir partizanas Albertas Jurevičius–Sakalas (g. 1926 m. Užkanavės k., Palangos vls., Kretingos aps.). Jiems atminti 2007 m. artimųjų lėšomis pastatytas paminklas.
Leszek Balcerowicz
Leszek Henryk Balcerowicz (g. 1947 m. sausio 19 d., Lipno) – lenkų ekonomistas ir politikas.
Sverre Kjelsberg
Sverre Kjelsberg (1946 m. spalio 18 d. Trumsėje – 2016 m. birželio 18 d. ten pat) buvo norvegų dainininkas, muzikantas ir kompozitorius.
Biografija
Gimė 1946 m. spalio 18 d. Trumsėje, Norvegijoje.
1964–1967 metais buvo muzikinės grupės The Pussycats narys, su kuria išleido dešimt singlų ir du albumus.
1980 metais su Norvegijos atlikėju Mattis Hætta atstovavo Norvegijai 1980 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse, kur su daina „Sámiid Ædnan“ užėmė 16 vietą. Daina tapo labai populiari Norvegijoje.
Pašventupys (Prienai)
Pašventupys – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Pakuonio, kairiajame Nemuno krante. Pastatytas paminklas 1935 m. Užnemunės valstiečių streiko dalyvių susirėmimo su policija vietoje.
Verduliai (reikšmės)
Verduliais vadinama:
Jablon Piotrovcė
Jablon Piotrovcė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Novės Piekutų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Kaimas įkurtas XV a. amžiuje. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 31 namas ir 170 gyventojų. 1921 m. kaime buvo 26 namai ir 164 gyventojai. 2006 m. buvo 25 namai ir 126 gyventojai.
Kazys Burokas
Biografija
Knygnešys Kazys Burokas, gimė 1866 m. Drulėnuose, Kupiškio vlsč, gyveno Kupiškyje. Piemenavo, bernavo, dirbo kalviu. Lietuviškai skaityti išmoko ganydamas gyvulius, gyvendamas pas tetą Pajuodžių kaime Kupiškio r. Apie 1885 m. susipažino su knygnešiais. miniatiūra|kairėje|150px|Kazio Buroko kapas Kupiškio miesto kapinėse Savo namuose Drulėnų kaime slėpdavo Kupiškio knygnešių Petronėlės Kirkšnelytės-Braknienės ir Justino bei Jokūbo Kulių (Kulikauskų) atgabentas knygas. Vėliau platino knygnešio Juozo Matuzo jam į namus atneštus spaudinius, paskui veždavo iš J. Matuzo netoli Šiluvos. Vėliau K. Burokas pats važiuodavo į Tilžę parsigabenti spaudinių už 1000–1500 rublių. Per metus parsiveždavo po du tris vežimus. Dažniausiai veždavo maldaknygių, kalendorių, laikraščių – „Ūkininką“, „Tėvynės sargą“ ir kt. Slėpdavo pas aplinkinių kaimų ūkininkus: Račiupėnuose pas Povilą Krapavicką, Krasnavoje pas Jokūbą Balį, Kupiškio kapinių koplyčioje ir kt. Turėjo nemažai bendradarbių, kurie padėjo spaudą pargabenti, platinti. Platino Kupiškio ir kitų miestelių škaplierininkai: M. Songailienė, Majauskienė, Žalnieriūnas, Petrulis, kt. Siųsdavo knygas Petrapilio lietuviams. Namus ne kartą krėtė policija, žandarai, bet įkalčių nerado – buvo geras konspiratorius. K. Burokas mirė 1934 m., palaidotas Kupiškio kapinėse kartu su žmona Elžbieta Juodakyte-Burokiene (1895–1938)
1997 m. knygnešio Kazio Buroko kapas įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (u. k. 23087), 2000 m. paskelbtas kultūros paminklu, 2005 m. pripažinta valstybės saugoma kultūros vertybe.
Miesto kapinėse palaidoti iš viso penki knygnešiai – Jokūbas Balys, Kazys Burokas, Povilas Krapavickas, Juozas Prokurotas, Antanas Augulis.
Vidutinių platumų klimatas
thumb|400px| Klimato juostos Vidutinių platumų klimatas – klimato juosta būdinga vidutinių platumų regionui – teritorijai tarp šiaurės poliaračio ir tropikų. Vidutinių platumų klimato juosta plyti tarp subtropinės ir subarktinės (arba subantarktinės) juostų. Vidutinių platumų klimatas taip pat gali pasireiškti ir kitose klimato juostose esančiuose kalnuose (pvz., Anduose).
Šiai klimato juostai būdingas sezoniškumas (4 sezonai): šalta žiema, šilta vasara, bei tarpiniai sezonai – pavasaris ir ruduo. Kritulių kiekis labai priklauso nuo nuotolio nuo jūros, tačiau pastovus per visus metus.
Vidutinių platumų klimato juostoje auga spygliuočių, lapuočių arba mišrieji miškai, stepės.
Lenkeliai
Lenkeliai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Raseinių, dešiniajame Dubysos krante, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Šalia kaimo auga Kengių liepa.
Istorija
XIX a. buvo Lenkelių dvaras (Vaitkevičių valda).
Golden State Warriors
Golden State Warriors – NBA Vakarų konferencijos Ramiojo vandenyno pogrupio krepšinio komanda iš Oklando, Kalifornijos.
NBA čempionais yra tapę 1947, 1956, 1975, 2015, 2017, 2018 ir 2022 metais.
Istorija
100px|thumb|1997-2010 Komandą įkurta 1946 m. Filadelfijoje, Pensilvanijos valstijoje Filadelfijos „Warriors“ vardu ir žaidė BAA lygoje (dabartinėje NBA). Pirmaisiais gyvavimo metais laimėjo BAA čempionatą. 1951 m. komandą nupirko Edward Gottlieb. 1959 m. komandoje pradėjo žaisti Wilt Chamberlain.
2015 m. gruodžio 11 d. „Golden State Warriors“ komanda pasiekė geriausio NBA sezono starto rezultatą, laimėję iš eilės 24 rungtynes 2015–16 m. sezone. Jų pergalių serija nutrūko gruodžio 12 d., rungtynėse su Milvokio „Bucks“, kurios pasibaigė rezultatu 108–95. Šis pralaimėjimas taip pat nutraukė komandos 28 pergalių seriją (skaičiuojant nuo 2014–15 m. reguliariojo sezono), kuri yra antra ilgiausia NBA istorijoje.
Lietuviai
1989–1994 m. komandoje žaidė pirmasis Lietuvos krepšininkas NBA - Šarūnas Marčiulionis. Jis buvo pašauktas į stipriausią lygą 1987 m. naujokų biržoje.
Įamžinti marškinėliai
Oklando „Golden State Warriors“ klubas yra įamžinęs garsiausių savo krepšininkų marškinėlius. Numeriai marškinėlių, kuriuos jie nešiojo, daugiau niekada nebus naudojami komandoje. Į šį sąrašą įeina:
Narevka (upė)
Narevka  – upė Gudijos vakaruose ir šiaurės rytų Lenkijos, Palenkės vaivadijos, Hainuvkos apskrityje. Gudijos teritorijoje upė teka 21,7 km, o Lenkijos 39,4 km. Lenkijos teritorijoje upės baseino plotas sudaro 491,32 km², o Gudijos teritorijoje 219,68 km². Kairysis Narevo upės intakas. Upė teka Bielsko lygumos geografiniame regione. Upė išteka iš Belovežo girios. Upė teka per Belovežo nacionalinį parką. Į upę įteka Lutovnios, Pžedzielnos, Hvožnos ir Okulankos upės. Upė teka per šias gyvenvietes: Bialovieža, Pogoželce, Narevka, Nove Levkovas ir Stare Levkovas.
Pavadinimo kilmė
Upės pavadinimas kildinamas iš Indoeuropiečių prokalbės, kurioje upių pavadinimuose dominuoja raidės nr (palyginimui Narevas, Narva, Neretva, Neris, Neras ir Nužecas).
Istorija
Pirmą kartą upę žemėlapyje nubrėžė karališkasis tyrinėtojas Mykolas Polchovskis 1784 metais. Iš rašytinių šaltinių žinoma, kad 1409 m. šiose vietovėse medžiojo Lietuvos Didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius Jogaila.
Čilės vyrų futbolo rinktinė
Čilės vyrų futbolo rinktinė  – Čilės Respublikai atstovaujanti futbolo komanda, valdoma Čilės Futbolo Federacijos (Federación de Fútbol de Chile). Rinktinės pravardė – La Roja („raudonoji“).
Domanjanas
Domanjanas – savivaldybė ir vienas iš devynių San Marino miestų. Miestas ribojasi su Borgo Madžorė, Faetnu ir Seravale, vakaruose su Italiją.
Istorija
Anksčiau miestas vadinosi Montelupu.
Sportas
Miestą atstovauja FC Domagnano futbolo klubas, jo stadione žaidžia ir SP Cailungo bei SP Tre Penne komandos.
Tokunošima
Tokunošima (, amami: とゥクヌシマ = Tukunushima) – Japonijos sala, kuri priklauso Amami saloms. Sala priklauso Kagošimos prefektūrai. Išsidėsčiusi pusiaukelėje tarp Kagošimos ir Okinavos. Salos plotas 247,77 km², pakrantės ilgis 80 km, aukščiausia vieta – Inokavos k. (645 m).
Kauniai (reikšmės)
Kauniai vadinama:
Tokunošima
Tokunošimoje yra trys miesteliai: Tokunošima, Isenas ir Amagis. Saloje yra keli maži uostai ir vienas oro uostas. Gyventojų 25 tūkst. (2012 m.).
Saloje gyvena mirtinai nuodinga gyvatė habu, priešistorinis juodasis kiškis. Vietinė pramoga – unikalios bulių kautynės (Tōgyū). Vaikščiojimas po kalnus nerekomenduojamas dėl gyvačių, bet kalnų takai egzotiški. Taip pat yra urvų, kurių vienas siekia ir 2000 m gylį.
2021 m. Tokunošimos sala kartu su Amami Ošima, šiaurine Okinava ir Iriomote salomis buvo UNESCO pripažinta kaip pasaulio paveldo objektas.
Maksiminas Trakas
Maksiminas Trakas (, apie 173 – 238 m.) buvo Romos imperatorius 235-238 m.
Maksiminą aprašo keli šaltiniai, bet tik Herodiano Romos istorija priklauso tam laikotarpiui. Jis buvo pirmasis imperatorius nė karto nebuvęs Romoje. Jo valdymas laikomas III amžiaus krizės pradžia. Jis mirė Akvilėjoje, kai bandė numalšinti Senato sukilimą.
Iškilimas
Pagal labai nepatikimą Historia Augusta Maksiminas Trakas gimė Mesijoje ar Trakijoje, jo tėvas buvo gotas, o motina alanė, bet tuo sunku patikėti, nes gotų Dunojaus baseine aptinkama tik žymiai vėliau. Herodianas manė, kad būsimasis imperatorius gimė Trakijos romėnų šeimoje.
Senato požiūriu Maksiminas Trakas buvo žemos kilmės provincialas, barbaras, o ne romėnas, nors Karakala suteikė pilietybę visiems laisviems imperijos žmonėms. Maksiminas buvo panašus į po jo valdžiusius imperatorius, kilusius iš Trakijos (Licinijus, Galerijus, Aureolas, Leonas Trakas ir kiti), kurie pradėjo kaip paprasti kareiviai Romos legionuose ir kilo tarnybos laiptais iki pat viršaus. Jis įstojo į armiją valdant Septimijui Severui, bet tik Aleksandras Severas suteikė jam aukštą postą. Jis vadovavo Panonijos rekrūtams, kuriuos suerzino faktas, kad Aleksandras Severas sumokėjo alemanams, kad išvengtų karo. Kariai išrinko griežtą Maksiminą imperatoriumi, nužudė Aleksandrą Severą ir jo motiną Mogunciake (dabar Maincas), kur 235 m. buvo nužudyta daug krikščionių. Pretorionai pripažino jį imperatoriumi, o tai patvirtino Senatas, nepatenkintas, kad imperatoriumi tapo valstietis. Jo sūnus Maksimas tapo cezariu.
Valdymas
Maksiminas nekentė aukštuomenės ir greitai susidorodavo su tais, kuriuos įtarė rezgant sąmokslus. Pradžioje jis pašalino artimus Aleksandro patarėjus. Tai galėtų pateisinti du nepavykę sąmokslai. Pirmasis buvo per kampaniją kitoje Reino pusėje. Keletas karių, remiamų įtakingų senatorių, turėjo sugriauti tiltą paliekant imperatorių kitoje pusėje. Sąmokslą aptikus vykdytojai buvo nužudyti. Po to buvo siekiama senatorių Magną paskelbti imperatoriu, bet tai nepavyko. Į antrą sąmokslą buvo įtraukti Aleksandrui ištikimi Mesopotamijos lankininkai. Jie ketino išrinkti Kvartiną imperatoriumi, bet jų vadas Macedonas apsigalvojo ir nužudė Kvartiną, bet tai neišgelbėjo jam gyvybės.
Pirmas Maksimino karas buvo su alemanais, kuriuos jis nugalėjo nepaisant didelių nuostolių. Po pergalės jis suteikė sau Germanicus Maximus titulą, paskelbė sūnų cezariu ir jaunuolių princu, savo velionę žmoną Pauliną sudievino. Jis giliai įsiveržė į Germaniją ir nugalėjo germanus Herchorno mūšyje. Sutvirtinęs frontą Maksiminas patraukė į Panoniją, kad 235–236 m. žiemą kautųsi su dakais ir sarmatais.
238 m. pradžioje Afrikoje mokesčių rinkėjai per korumpuotus teismus pasisavino daug nuosavybės, sukeldami žemvaldžių maištą. Jie apginklavo savo klientus ir patraukė į Tysdrą, kur nužudė daug pareigūnų ir jų sargybinių. Po to jie paskelbė seną provincijos valdytoją Marką Antonijų Gordianą Sempronianą (Gordianas I) ir jo sūnų Gordianą II imperatoriais. Romos Senatas suteikė jiems Augustų titulus ir sukurstė kitas provincijas prie jų prisidėti. Maksiminas, žiemojęs Sirmijuje, Panonijoje, patraukė į Romą.
Tačiau padėtis Afrikoje pasikeitė. Vakaruose buvo Numidijos provincija, kurios valdytojas Kapelianas jautė apmaudą Gordianams ir turėjo vienintelį legioną regione. Jo kariai lengvai užėmė Kartaginą ir nužudė Gordianą II. Apie tai sužinojęs jo tėvas pasikorė su diržu.
Žlugus sukilimui Afrikoje Senatas suprato, kad Maksimino atlaidumo neverta tikėtis. Senatoriai išrinko Pupieną Maksimą ir Balbiną iš savo tarpo imperatoriais. Romos liaudis, sužinojusi, kad naujieji imperatoriai yra patricijai, sukėlė riaušes. Dalis romėnų norėjo, kad imperatoriumi taptų Gordianas III, tad kilo gatvių mūšiai. Išrinktieji imperatoriai nusprendė griebtis kompromiso ir Gordianui III suteikė cezario titulą.
Maksiminui pasiekus Akvilėją, bado ir ligų išvarginti kariai turėjo apgulti miestą, nes šis nesutiko jų įsileisti. 238 m. balandį įpykę kariai nužudė imperatorių, jo sūnų ir svarbiausius patarėjus. Jų nukirstas ir ant kuolų pamautas galvas raiteliai nugabeno į Romą.
Pupienas Maksimas ir Balbinas tapo nediskutuotinais imperatoriais.
Urnėžiai I
Urnėžiai I – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 10 km nuo Ukmergės.
Antifašistas
Antifašistas – Lietuvos liaudies fronto komiteto nelegalus laikraštis, ėjęs nuo 1936 m. lapkričio iki 1937 m. gruodžio Kaune.
Istorija
Daugintas rotatoriumi. Bendradarbiavo Vladas Niunka, Juozas Pajaujis, Justas Paleckis ir Juozas Banaitis. Redaktorius Juozas Vaišnoras.
Bertelsmann AG
right|thumb|Bertelsmann Building pastatas Niujorke, „Bertelsmann“ padalinio Šiaurės Amerikoje būstinė
Bertelsmann AG – tarptautinis leidybos bei žiniasklaidos koncernas. Būstinė yra Giutersle, Vokietijoje.
„Bertelsmann“ koncernui priklauso tokios žiniasklaidos bendrovės kaip „Gruner & Jahr Zeitschriftenverlag“ (taip pat „Stern“, „Brigitte“), „RTL-Group“, leidyklų grupė „Random House“, „Bertelsmann Music Group“ (BMG) bei „Direct Group Bertelsmann“ (taip pat Bertelsmann Club).
„Bertelsmann“ AG kol kas nėra biržoje. Koncerno akcininkai yra Bertelsmann Stiftung, Groupe Bruxelles Lambert bei Mohn šeima.
Belgijos koncernas Groupe Bruxelles Lambert (GBL) planuoja 2006 m. gegužės viduryje 25,1 proc. savo akcijų pateikti į finansų rinką. Gunteris Thylenas, Bertelsmann AG valdybos pirmininkas neabejoja artimiausiu ėjimo į biržą galimybėmis bei asmeniškai siekia įgyvendinti šią jau seniai planuotą iniciatyvą.
Statistiniai duomenys
2005 m. dirbo 88.516 darbuotojai. Iš jų:
2004 m. apyvarta siekė 17 mlrd. eurų.
Dukterinės įmonės ir holdingai
Bertelsmann koncernas be to valdo dar apie 400 firmų (arba turi dalį jų akcijų).
Raimondas Balsys
Raimondas Balsys (g. 1983 m. sausio 23 d. Kaune) – teisininkas, Anykščių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
2002 m. baigė Rokiškio Romuvos gimnaziją. 2009 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete baigė teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją.
Partijos Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga narys. Nuo 2011 m. Anykščių rajono savivaldybės tarybos narys.
Ūkininkas.
Pūkiai (reikšmės)
Pūkiai vadinama:
Pravieniškės II
Pravieniškės II – buvęs kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybės vakaruose, į šiaurę nuo geležinkelio Kaunas–Vilnius. 2016 m. spalio 26 d. sujungta su Pravieniškių I kaimu. Yra paštas (LT-56048), kultūros centras, lopšelis‑darželis, biblioteka (nuo 1967 m.), vystoma baldų gamyba, medienos apdirbimas. Čia įsikūrusi viena didžiausių įkalinimo įstaigų Lietuvoje – Pravieniškių pataisos namai-atviroji kolonija. Miške stovi kompozicija 1941 m. Pravieniškių lageryje išžudytiems kaliniams atminti. Pataisos namuose – atvirojoje kolonijoje veikia Elektrėnų profesinio mokymo centro skyrius. Gyvenvietė apsupta miškų.
alt=Pastate įsikūrusi seniūnija, biblioteka, kultūros centras, vaikų dienos centras.|kairėje|miniatiūra|Pastate įsikūrusi seniūnija, biblioteka, kultūros centras, vaikų dienos centras. miniatiūra|220px|left|Parkas Laisvės slėnis miniatiūra|220px|left|Paminklas 1941 m. žudynių aukoms
Istorija
1940 m. veikė Pravieniškių darbo stovykla.
Juodaviršis saimiris
Juodaviršis saimiris  (Saimiri boliviensis) – kabiauodegių (Cebidae) šeimos primatas.
Plikiškiai (reikšmės)
Plikiškiais vadinami kaimai:
Juodaviršis saimiris
Paplitęs Peru, Bolivijoje ir Brazilijoje.
Pravieniškės II
Istorija
1941 m. birželio 26 d. Pravieniškių kalėjime NKVD įvykdė masines žudynes, kurių metu sušaudyti ne tik politiniai kaliniai, bet ir kitokie kaliniai, taip pat kalėjimo prižiūrėtojai ir jų šeimos. Iš viso nužudyta apie 260 žmonių, 214 pabėgo. Tų pačių metų rugsėjo 4 d. naciai netoli priverčiamųjų darbų stovyklos sušaudė 253 žydus, o 1944 metų vasarą – 270 žydų. Vėl užėjus sovietams 1944 m. lageris paverstas GULAGo filialu, taip įkurti Pravieniškių 2-ieji pataisos namai.
1968 m. kalėjimas išplėstas pastačius Pravieniškių 3-iuosius pataisos namus. [1973]] m. pastatyti Pravieniškių 1-ieji pataisos namai.
2011 m. įsteigta Pravieniškių pataisos namai-atviroji kolonija, apjungusi atskirus pataisos namus.
2016 m. spalio 26 d. gyvenvietė sujungta su Pravieniškių I kaimu.
FK Union Cheb 2001
FK Union Cheb – Čekijos futbolo klubas iš Chebo.
Plikiškiai (Anykščiai)
Plikiškiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 10 km į pietryčius nuo Viešintų, Šimonių girioje, prie kelio. Kaimo rytinėje pusėje tekanti Šventoji skiria kaimą nuo Lašinių. Pelyša skiria kaimą nuo Sedeikių. Kaimu teka dešinieji Šventosios intakai – Šv. Jono ir Vožupio (Šaltupio) upeliai. Kaimo teritorija priklauso Šimonių girios biosferos poligonui.
Istorija
Plikiškių kaime XIX a. pradžioje apsigyveno rusų sentikių šeimos. Prie vieškelio buvusi žydo Berkos karčema. Plikiškių kaimo vyrai plukdė sielius Šventosios upe, dirbo įvairius miško medienos ruošimo darbus. 1942 m. kaimas išskirstytas į vienkiemius.
1934–1968 m. Plikiškiuose veikė vandens malūnas (malti grūdai, veltas milas, buvo lentpjūvė). Prie šio malūno 1957 m. vasarą buvo filmuojamas vienas pirmųjų lietuviškų kino filmų „Žydrasis horizontas“.
Ropinis baltukas
Ropinis baltukas (Pieris rapae) – baltukų (Pieridae) šeimos drugys. Sparnų piešinys kaip ir kopūstinio baltuko, tačiau už šį yra mažesnis (dydis 40-50 mm). Priekinių sparnų viršūnė pilka, apatinės pusės gyslos be juodų apnašų. I-os generacijos drugiai skraido V–VI, II-os – VII–VII mėn.
Vikšras žalias, nugarinėje pusėjė su geltonomis juostelėmis, šonuose su geltonais taškais, apaugęs trumpais šereliais. Minta įvairiais bastutiniais augalais, kenkia daržovėms (kopūstams, ropėms). Lėliukė gelsvos ar žalsvos spalvos, šonuose su 3 geltonomis juostelėmis. Lėliukės žiemoja. Paplitęs visoje šalies teritorijoje. Migrantas.
Maris
Senovės istorija
thumb|left|150px|Valdytojas Ebih-Il, rastas [[Ištar šventykloje Maryje, (apie 2400 m. pr. m. e.), Luvro muziejus]] Maris apgyvendintas V tūkst. pr. m. e., bet suklestėjo III-II tūkst. pr. m. e. Jo gyventojai buvo semitai, manoma, kad dalis tos pačios eblaitų ir akadų migracijos.
Pirmasis klestėjimas
Miestas suklestėjo III tūkst. pr. m. e., nes buvo svarbi tarpinė stotelė tarp Šumero, Žemutinės Mesopotamijos ir šiaurės Sirijos miestų, iš kurių į Šumerą keliavo statybai reikalinga mediena ir akmuo.
Antrasis klestėjimas
thumb|Antroji Mario karalystė apie 2380 m. pr. m. e. Miesto statusas buvo atgautas valdant amoritų dinastijai. Antrasis aukso amžius prasidėjo apie 1900 m. pr. m. e. Du svarbūs archeologiniai atradimai datuojami tam laikotarpiui. Zimri-Limo, Mario karaliaus, rūmai su daugiau nei 300 kambarių. Tai tikriausiai buvo didžiausi to meto rūmai ir jų reputacija kaimyniniuose miestuose ir karalystėse buvo gerai žinoma. Manoma, kad Alepo karalius Jamadas ir Ugarito karalius parodė troškimą aplankyti rūmus, kad patys pamatytų jų prabangą. Tuo pat metu pastatytas ir valstybės archyvas, kuriam rasta 25 tūkstančiai dantirasčio lentelių.
Marį galutinai sugriovė Hamurabis apie 1759 m. pr. m. e. Tai žinoma iš daugybės lentelių, kuriose rašoma, kad Hamurabis užpuolė savo seną sąjungininką Zimrilimą ir nugalėjo jį mūšyje. Po miesto sunaikinimo Maris vėl tapo kaimu ir tokiu buvo, kai atvyko graikai, o galiausiai iš vis išnyko.
Kalviai (Šalčininkai)
Kalviai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Dieveniškių. Saugomas Kalvių akmuo.
Maris
Mario lentelės
thumb|left|200px|Zimri-Limo, Mario karaliaus, lentelė apie [[1780 m. pr. m. e., Luvro muziejus]] Mario lentelės – yra didelė grupė lentelių, atrastų Prancūzijos archeologų 1930-aisiais. Daugiau kaip 25 000 akadiškų lentelių Abuvo surastos Mario archyvuose, kurie suteikia informaciją apie Mario karalystę, jos muitinę ir žmonių vardus, kurie gyveno tuo laiku. Lentelės, pagal Andre Parrot, „užbaigė tyrimą istorinio datavimo Senovės Artimųjų Rytų ir aprūpino daugiau kaip 500 naujų vietovardžių, kurių yra pakankamai kad būtų perrašytas ar net sudarytas naujas geografinis senovinio pasaulio žemėlapis“. Beveik visos surastos lentelės buvo datuojamos per praėjusius 50 Mario nepriklausomybės metų (maždaug 1800–1750 pr. m. e.), o didžioji dalis nebuvo niekada publikuotos.
Kalviai (Šalčininkai)
Gyventojai
miniatiūra|250px|left|Riboženklis kelyje miniatiūra|250px|left|Per Kalvius teka [[Gauja (Nemunas)|Gaujos intakas Berželis]]
Maris
I dinastija
Remiantis tradiciniu karalių sąrašu, ji truko 136 metų (III tūkst. pr. m. e.)
Kaimas
thumb|250px|Etnografinis [[Šuminai|Šuminų kaimas]] thumb|250px|Vienkieminis [[Beržynė (Šiauliai)|Beržynės kaimas]] thumb|250px|Gatvinis [[Dirvonėnai|Dirvonėnų kaimas]] Kaimas – istoriškai susiklostęs teritorinis (Lietuvoje iki 1945 m. ir administracinis bendruomeninis) vienetas su gyvenviete, kuri mažesnė už miestą. XIII–XV a. kaimu buvo vadinama ir lietuvių feodalo gyvenvietė, kiemas. Kaimas, kuriame gyvenvietės ir nuolatinių gyventojų nebėra dėl politinių, demografinių ar kitų priežasčių, taip pat lieka kaimo kadastrine vietove, žymima topografiniuose žemėlapiuose. Dažniausiai kaimu laikoma iki 5 tūkst. gyventojų turinti gyvenvietė, nors kiekvienoje valstybėje šis skaičius yra nustatomas skirtingai.
Europos kaimo raida
Viduramžių kaimo branduolį sudarė keli vienas šalia kito esantys valstiečių kiemai, tarp kurių buvo funkcinis ryšys: bendriems poreikiams skirta susirinkimų aikštė, keliai, šuliniai, kulto vietos. Kaimui priklausė netoliese esančios bendro naudojimo dirvos, vandenys, pievos, miškai. Vidurio Europoje kaimiškų gyvenviečių buvo jau keltų, romėnų, germanų laikais. Keltų kaimuose svarbiausias verslas buvo žemės ūkis ir amatai, ypač geležies apdirbimas.
Vakarų Europoje pasibaigus Didžiajam tautų kraustymuisi kaimo plėtra pakito, ne toks svarbus tapo saugumo poreikis, kaimai kūrėsi toliau nuo pilių, didesniu gyventojų vienijimosi veiksniu tapo bažnyčia arba feodalo noras sutelkti jo žemę dirbančius valstiečius. Daugėjant gyventojų, t.p dėl vidinės kolonizacijos, žemės ūkio technikos pokyčių Karolingų epochos pabaigoje kaimai suklestėjo, juose gyveno dauguma žmonių. Ūkio požiūriu svarbus bendro lauko atsiradimas.
Vėlyvaisiais Viduramžiais Vidurio Europoje tipišką kaimą sudarė valstiečių gyvenamieji namai, su ūkiniais pastatais centre, toliau buvo aptvertos sodų valdos, už jų – ariamosios žemės plotai bei almenda – bendro naudojimo ganyklos ir miškai. Kaimo bendra nuosavybė dar buvo šulinys, bažnyčia, kapinės ir keliai. Kaimas buvo aptveriamas tvora, skirta gintis ne tik nuo laukinių žvėrių, bet ir nuo demonų.
Kaimo gyventojų tarpusavio santykiai ankstyvaisiais viduramžiais buvo labiau šeimyniniai, vėliau, išsiplėtojus kaimo bendruomenei, labiau priminė kaimo kooperatyvą, kuriame vyravo visų dalyvių bendra valia. Jai įgyvendinti renkami kaimo amtmonai, seniūnai, fogtai.
Socialiai kaimo gyventojai buvo susiskaldę. Pagal sodybų išsidėstymą kaimai buvo įvairių tipų: senovės germanų ir slavų kaimai buvo daugiausia padriko, galų – linjinio, kai kurių Afrikos (fulbiai, masajai, bantai) ir Šiaurės Amerikos (irokėzai) tautų – apskrito, o šiaurės Amerikos indėnų krikų – stačiakampio plano.
Nuo XII – XIII a. kaimuose gyveno dauguma nemiesto gyventojų, kiti gyveno vienkiemiuose, dvaruose arba sodybų grupelėse už kaimo ribų. Dėl epidemijų, feodalų žemės ūkio valdų telkimo kaimai ištuštėdavo. Miestuose plėtojantis pramonei į juos persikėlė dalis kaimo gyventojų. Dėl spartėjančios urbanizacijos vis mažesnė gyventojų dalis liko gyventi kaimuose. XX a. pradžioje kaimuose gyveno 85% pasaulio gyventojų, XXI a. pradžioje apie 51,7% gyventojų. Mažiausia kaimo gyventojų yra ekonomiškai stipriose šalyse – vidutiniškai 25,5%, daugiausia – ekonomiškai silpnose šalyse – vidutiniškai 57,9%.
Lietuvos kaimo raida
Lietuvoje kaimo gyvenviečių pirmtakais laikomos pirmos nuolatinės gyvenvietės, atsiradusios neolito laikotarpiu gyventojams pradėjus šiek tiek plačiau verstis gyvulininkyste ir žemdirbyste, šioms tampant vis svarbesniais verslais. Archeologų randamos gyvenviečių liekanos datuojamos II tūkstantmečiu pr. m. e. I tūkstantmetyje pr. m. e. paplitusių įtvirtintų piliakalnių papėdėse arba netoli jų ėmė rastis įtvirtintų ir neįtvirtintų sodybų grupių. Manoma, tokia gyvenvietė vadinta vieše. V – VIII a. dalį sodybų imta kurti arčiau dirbamųjų laukų, jos vis labiau išsisklaidė po visą susidariusios lauko bendruomenės teritoriją. Manoma, kad nuo I tūkstantmečio vidurio kaimo bendruomenės žmones labiau siejo teritoriniai, o ne tiesioginės kraujo giminystės ryšiai, nors ir šie dar ilgai (kartais net iki XX a.) išliko reikšmingi. Kai kurie piliakalniai ir toliau buvo stiprinami, tapo bendruomenes valdančių valdovų (viešpačių, kunigų) gyvenvietėmis (pilimis), kiti – apleisti.
Kaip teritorijos apgyvenimo tipas kaimas visiškai išsiskyrė XIV a., kai iš gyvenviečių imta teisiškai išskirti miestus. Kunigų (kunigaikščių) ir turtingųjų (bajorai) sodybos su jiems priklausančių nelaisvųjų žmonių (šeimyna, kaimynai) trobesiais XIII – XV a. dažniausiai būdavo aptveriamos ir vadinamos kiemais arba kaimais, o lauko bendruomenės narių (laukininkų) sodybas dažniausiai sudarė vienas pastatas.
Dalį gyvenviečių XVI a. viduryje suvienodino Valakų reforma: laukininkai, kiemėnai ir dauguma pilėnų tapo baudžiauninkais, sodžiai, pakiemės, dalis išlikusių papilių gyvenviečių – kaimais. Jie tapo feodalinių valdų dalimi. Reforma panaikino valstiečių žemės nuosavybę, jų politinę priklausomybę didžiajam kunigaikščiui pakeitė feodalinė priklausomybė žemės savininkui, įgijusiam feodalinį imunitetą. Stambesnių feodalų ūkius ir gyvenvietės imta vadinti dvarais, valstiečių gyvenvietės – kaimais, arba sodžiais. Išliko ir ikireforminių gyvenviečių, pirmiausia smulkių bajorų bajorkaimių, taip pat užusienių – pavienių sodybų ir jų grupelių, nepatekusių į kaimui skirto trilaukio plotą ar po reformos išsikėlusių už taisyklingo kaimo laukų ribos. Manoma, kad iš Valakų reformos nepaliestų sodžių, taip pat pavienių sodybų tarpumiškėse ilgainiui susidarė viensėdžiai ir kupetiniai arba padrikieji kaimai. XIV – XVIII a. veikė miško verslo įmonės, kūrėsi jų darbininkų gyvenvietės būdos.
Prinsapolka (upė)
Didžiausias intakas – Bambana (kairysis).
XX a. upės baseine vykdyta aukso ir kitų metalų gavyba, upe buvo plukdomos žaliavos taip pat bananai. Upės pavadinimas kilo nuo prie jos gyvenusių indėnų prinsų (giminingi sumams) genties, bet XIX a. vid. juos išstūmė miskitai.
Kaimas
Reformos
XIX a. antroje pusėje – XX a. pradžioje dėl agrarinio gyventojų pertekliaus mažų ūkių skaičius mažai keitėsi, buvo praktikuojama trobelninkų atodirbis, pusininkystė, gana ilgai gyvavo feodalinės liekanos – iki Pirmojo pasaulinio karo apie 50% žemės priklausė dvarininkams ir valstybei, iki XX a. ketvirto dešimtmečio buvo servitutų.
Kaimo gyvenvietes labai pakeitė XIX a. pradžioje pradėtos žemės reformos, 1907–1914 m. Stolypino reforma bei 1922–1940 m. vykdytas kaimo gyvenviečių skirstymas į vienkiemius, ypač spartus per 1922–1940 m. žemės ūkio reformą. Nors vienkiemiai buvo laikomi senųjų kaimų dalimis, iš tikrųjų jie tapo atskiromis gyvenvietėmis, beveik neturinčiomis ūkinių ar buitinių ryšių viena su kita, faktiškai nesiskyrė nuo viensėdžių, turinčių savarankiškų gyvenviečių statusą.
1940 m. TSRS okupavus Lietuvą žemė buvo nacionalizuota, ištremta daugelis pasiturinčių ūkininkų šeimų, kaimų gyventojai iki 1951 m. prievarta sutelkti į kolūkius ir tarybinius ūkius, kaimo gyvenvietė tapo atskirta nuo ūkio reikalams naudojamos pagrindinės priemonės – žemės. Senųjų kaimų laukai buvo priskirti dideliam kolūkiui arba tarybiniam ūkiui, kurį sudarė daug gyvenviečių. Neaiški pasidarė kaimo gyvenviečių teritorija, išliko tik senasis sodybų išdėstymas.
1951 m. pradėta kurti kolūkių ir tarybinių ūkių gyvenvietes. Jų kūrimą paspartino 1967 m. pradėti dideli melioracijos darbai. Masiškai naikinamų vienkiemių gyventojus imta kelti į naujas gyvenvietes, 1985 m. jų buvo 3476 (iš jų 1038 – centrinės). Kartu 1959–1989 m. kaimų sumažėjo nuo 25 143 iki 19 529, kaimo gyventojų – nuo l 667 012 iki l 187 970.
Dabartinis kaimas
Esminių pokyčių kaime įvyko 1990 m. atkūrus Lietuvos nepriklausomybę. Pasikeitė kaimo gyventojų socialinė padėtis: iširus žemės ūkio bendrovėms, įkurtoms vietoj kolūkių ir tarybinių ūkių, jų pajininkai ir kiti piliečiai, pagal Lietuvos Respublikos Piliečių nuosavybės teisių į išlikusį nekilnojamąjį turtą atkūrimo, Žemės reformos įstatymus tapę žemės savininkais, 1991–2003 m. įkūrė 277 970 privačių ūkininkų arba šeimos ūkių, dauguma jų smulkieji (62% turėjo iki 5 ha, 32% – nuo 5 iki 20 ha žemės).
Kaime ir toliau mažėja gyventojų, 2001 m. gyventojų surašymo duomenimis, Lietuvos kaimuose gyveno 1 151 874 gyventojai, buvo 21 824 kaimai, iš jų 1171 – Alytaus, 2657 – Kauno, 1001 – Klaipėdos, 1567 – Marijampolės, 2812 – Panevėžio, 2618 – Šiaulių, 1255 – Tauragės, 937 – Telšių, 3823 – Utenos, 3983 – Vilniaus apskrityje. 114 369 kaimai buvo nedideli (<50 gyventojų), apie 3000 – likę be gyventojų (1959 m. Lietuvoje buvo 25 143, 1979 – 22 133 kaimai).
Dalis kaimo gyventojų, ypač jaunimo, išvyko dirbti į užsienį, daugiausia į ES šalis. Plečiantis laisvajai rinkai kuriami šiuolaikiniai, ES reikalavimus atitinkantys ūkiai, kaimo turizmo sodybos, iš dalies atgyja kaimo gyventojų tarpusavio ryšiai, kaimo savivalda (naujausiųjų laikų kaimo bendruomenė), kultūros gyvenimas.
Architektūra
Pagal sodybų (iš dalies ir dirbamųjų laukų) išsidėstymą skiriami:
Ankstyviausiame – padrikajame kaime, kuris, kaip manoma, išsirutuliojo iš XI – XIV a. prie pilių statytų neįtvirtintų gyvenviečių, sodybos išdėstytos be aiškaus plano, taikytasi prie reljefo, jų keliai vingiuoti. Tokie kaimai daugiausia plito Žemaitijoje.
Kupetinis kaimas, kuris, manoma, XIII – XIV a. susiformavo iš padrikojo kaimo, yra didesnis už padrikąjį, sodybos statytos grupėmis, be aiškaus plano. Jie iki XVI a. Valakų reformos sudarė daugumą kaimų, daugiausia išliko Dzūkijoje, taip pat Lietuvos pietvakariuose. Kupetiniams kaimams priskiriami ir Valakų reformos nepaliesti bajorkaimiai, kurie išliko iki XX a. pradžios, Jų daugiausia buvo Vidurio Lietuvoje ir šiaurės vakaruose.
Gatviniai kaimai susiformavo vykdant XVI a. Valakų reformą, kai sodybos buvo keliamos į naujai steigiamas iš anksto suplanuotas gyvenvietes su viena pagrindine gatve. Ilgainiui susiklostė įvairių dydžių, skirtingo pastatų išdėstymo gatviniai kaimai. Labiausiai paplitę – gatviniai rėžiniai kaimai, taip pat gatviniai dvilypiai, gatviniai padrikieji, gatviniai linijiniai kaimai, kurie plito (ypač Aukštaitijoje) iki XIX a. ir sudarė daugumą Lietuvos kaimo gyvenviečių.
Vienkieminio kaimo (klostėsi nuo XIX a. pradėjus kaimus skaidyti į vienkiemius) sodybos nutolusios viena nuo kitos daugiau nei vienos sodybos plotas. Tokie kaimai daugiausia kūrėsi Vakarų Lietuvoje ir Užnemunėje.
Taip pat išskiriami bažnytkaimiai – gyvenvietės, kurių kultūrinis centras bažnyčia bei aikštė šalia jos, bei buvę kolūkio kaimai suformuoti kolektyvizacijos metu sukėlus gyventojus į kolūkį aptarnaujančią gyvenvietę.
Architektūros paminklai
Išlikę būdingesni kaimai (vadinamieji etnografiniai kaimai) paskelbti kultūros vertybėmis ir saugomi kaip liaudies architektūros paveldas. Lietuvos kaimai – architektūros paminklai: link=https://lt.wikipedia.org/wiki/Vaizdas:Zizmai%20village.jpg|miniatiūra|369x369px|[[Žižmai – gatvinis kaimas]]
Kaimų demografija
Lentelė pateikiamas Lietuvos kaimų skaičius pagal gyventojų skaičių nuo 1959 iki 2001 metų:
Kaimų tipai
Lietuvoje vidutinis kaimo plotas yra 3,5 km², kaimai vienas nuo kito vidutiniškai nutolę 2 km. Priklausomai nuo dydžio ir kaimų tankumo Lietuvoje galima išskirti 4 zonas:
Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga
Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga – centro kairioji lietuvių politinė partija, susiformavusi bręstant Lietuvos politinei sistemai, veikusi 1922–1936 m. Dalyvavo Vyriausiajame Lietuvos išlaisvinimo komitete. 2005 m. atkurta Lietuvoje, o 2012 m. naujai pavadinta Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjunga.
Istorija
Įkurta 1922 m. gruodžio 3 – 5 d., susijungus Lietuvos socialistų liaudininkų demokratų partijai ir Lietuvos valstiečių sąjungai. Partijos įstatai ir programa Kauno apskrities viršininko raštinėje įregistruoti 1923 m. kovo 17 d.
Partijos ištakas galime rasti varpininkų sąjūdyje. Nors ir laikomi liberaliosios tradicijos astovais, liaudininkai stipriai skyrėsi nuo dabartinių liberalų, kurie idėjas semiasi iš anglosaksiškosios tradicijos. Liaudininkų liberalizmas – kontinentinis, jam nesvetimos buvo ir kairiosios idėjos, lygybės problemų kėlimas, antiklerikalizmas. Pirmenybę teikė kolektyvinimas principams, o ne individualizmui. Kairiajame partijos sparne reiškėsi ir artimos marksizmui idėjos.
Pagrindiniai ideologai buvo dr. Kazys Grinius (CK pirmininkas 1926 m. antroje pusėje), Albinas Rimka, Vincas Kvieska, svarbiausi lyderiai Felicija Bortkevičienė, Jonas Kriščiūnas, Vladas Lašas, Mykolas Sleževičius (CK pirmininkas 1922–1926 m. birželio mėn. ir nuo 1926 m. gruodžio iki 1936 m.), Justinas Staugaitis, Zenonas Toliušis, Jonas Vileišis. Partijos ideologiją atspindėjo laikraščiai „Lietuvos žinios“, „Lietuvos ūkininkas“, politikos žurnalas „Varpas“ (1924–1932 m.), jaunimo ir moksleivių organizacijų žurnalai „Jaunimas“ (1925–1936 m.), „Moksleivių varpai“ (1925–1940 m.), „Moksleivis“ (1935–1936 m.).
Prie partijos 1922–1936 m. veikė jaunimo organizacija, 1923–1940 m. studentų ir moksleivių organizacija „Varpas“. Ideologija rėmėsi reformistinio socializmo doktrina. Pripažino tik parlamentinės kovos metodus. Pagrindinis dėmesys buvo skiriamas žemės ūkiui. 1923 m. programoje buvo kalbama apie žemės suvisuomeninimą, vėliau, 1926 m. ir 1933 m. programose krypstama į kooperaciją, tačiau siekiama apriboti dvarininkų valdomos žemės plotą iki 50, vėliau – iki 100 ha.
LVLS II Seime turėjo 16 atstovų iš 78, dalyvavo koalicijoje su krikščionimis demokratais. 1924 m. ši koalicija subyrėjo.
1926 m. rinkimuose LVLS gavo 22 vietas iš 85 ir sudarė koaliciją su LSDP. Prezidentu tapo Kazys Grinius, ministru pirmininku Mykolas Sleževičius. Buvo panaikinta karo padėtis, amnestuoti politiniai kaliniai, įvestas privalomas pradžios mokslas, pasirašyta nepuolimo sutartis su TSRS. Kairioji politika išprovokavo dešiniųjų jėgų, ypač iš dvarininkijos kilusių karininkų nepasitenkinimą ir 1926 m. gruodžio 17 d. valstybės perversmą, kuriam nesugebėta pasipriešinti.
Po perversmo partijos veikėjai buvo persekiojami. Nepaisant to, valstiečiai liaudininkai tobulino savo programines nuostatas, į jos veiklą įsijungė nauji žmonės. V. Kvieskos iniciatyva daug dėmesio buvo skiriama saikingai kooperacijai, bandyta partiją suartinti su tautininkais. Bet partijos dauguma jo nepalaikė, jis buvo pašalintas iš partijos, valstiečiai liaudininkai liko ištikimi savo programai. Tačiau šiokios tokios naujovės buvo išdėstytos 1934 m. kovo 8 d. „Lietuvos žiniose“ LVLS CK paskelbtuose „Lietuvos valstiečių liaudininkų ideologijos pagrindiniuose dėsniuose“. Buvo skelbiama, kad ne piliečiai turi tarnauti valstybei, o valstybė – piliečiams. siekiama plėtoti kooperaciją, apriboti privatinę nuosavybę, švelninti socialinius prieštaravimus. Tiesa, 1935 m. birželio mėn. vykusiame suvažiavime jie nebuvo patvirtinti kaip naujoji programa, o ir jų įtaka buvo nedidelė, nes 1936 m. LVLS veikla buvo uždrausta.
XXI a.
2005 m. įvykusiame Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos suvažiavime, nutarta pasivadinti Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga. Kazimira Prunskienė išrinkta partijos pirmininke. 2008 m. Seimo rinkimai partijai buvo nesėkmingi – partija neįveikė 5 % barjero, o vienmandatėse apygardose gautos trys vietos Seime. 2009 m. gegužę K. Prunskienė nusprendė kaip nepriklausoma kandidatė balotiruotis LR Prezidento rinkimuose ir atsisakė antrąkart kandidatuoti į partijos vadovo postą. Labai nesėkmingi partijai buvo 2009 m. Europos Parlamento rinkimai – partija kandidatuodama be buvusios lyderės surinko tik 1,87 % balsų. 2009 m. liepos 8 d. buvusi partijos lyderė K. Prunskienė parašė pareiškimą dėl išstojimo iš LVLS. Savo pareiškime LVLS tarybai K. Prunskienė sukritikavo partijos pavadinimą ir stiprėjantį apsiribojimą vienos visuomenės grupės-žemdirbių atstovavimu ar net vienos šios grupės dalies ūkiniais–komerciniais interesais. Taip pat K. Prunskienei esą buvusi nepriimtina „tiek dabartinė atšiauri atmosfera partijoje, tiek ir veidmainystė rinkėjų atžvilgiu“.
Nukunonu
thumb|250px|Atolo palydovinė nuotrauka
Nukunonu  – atolas Ramiajame vandenyne, Okeanijoje, didžiausias iš 3 Tokelau sudarančių salų. Sausumos plotas 5,5 km², ji supa 90 km² ploto lagūną. Dauguma atolo salelių yra rytinėje dalyje (Na Taulaga, Te Nonu, Tuatiga, Avakilikili, Vaivaimai ir kt.), tačiau pagrindinė Nukunonu salelė yra pietvakariuose. Joje įsikūręs Nukunonu kaimas – administracinis Tokelau centras.
2006 m. atole gyveno 426 žmonės. Nukunonu yra vienintelis Tokelau viešbutis („Luana Liki“), Falefos kurortas, parduotuvė. Atole vandeniu apsirūpinama surenkant lietaus vandenį, tekantį nuo stogų. Elektra gaminama saulės baterijomis. Veikia katalikų bažnyčia.
Keturbriaunis čiobrelis
Keturbriaunis čiobrelis (Thymus pulegioides) – notrelinių šeimos aromatinis daugiametis augalas. Aukštis 20-30 cm. Stiebas sumedėjęs. Žiedai rausvo atspalvio arba balti, susitelkę šakučių viršūnėse. 1000 sėklų sveria vos 0,28 g, o daigios išlieka iki 5 metų.
Mėgsta puveningą, lengvą dirvą ir atviras vietas. Augalas ištvermingas sausrai. Žydi 62-65 dienas, nuo birželio vidurio iki rugsėjo. Dauginama sėklomis, daigais ir vegetatyviškai.
Altmarko paliaubos
Altmarko paliaubos – sutartis, sudaryta 1629 m. rugsėjo 25 d. Altmarke, netoli Gdansko, tarp ATR ir Švedijos. Sutartis praktiškai užbaigė ATR-Švedijos karą (1600-1629).
Priežastys
Paliaubų sudarymą lėmė Švedijos pralaimėtas Tričianos mūšis, kuriame Šventosios Romos imperija vos nepaėmė belaisviu paties karaliaus Gustavo II Adolfo.
Paliaubų sąlygos
Švedija išlaikė Livonijos (iš šiaurę nuo Dauguvos upės - Vidžemę) ir Vistulės upės žiočių kontrolę. ATR atiteko Latgalija.
Švedija turėjo pasitraukti iš didžiosios Prūsijos kunigaikštystės dalies, tačiau išlaikė pajūrio miestus. ATR taip pat atgavo kitas švedų nuo 1625 m. užimtas teritorijas.
Švedija šešeriems metams gavo teisę į 2/3 visų muitų prekybos laivais per ATR ir Prūsijos kunigaikštystės uostus kaip kad Danzigas, Elbingas. Šias pajamas Švedija naudojo finansuodama savo dalyvavimą Trisdešimties metų kare.
Tolesni įvykiai
Paliaubų terminui pasibaigus 1635 m. rugsėjo 12 d. buvo sudaryta Štumsko taikos sutartis.
Faetanas
Faetanas – savivaldybė ir vienas iš devynių San Marino miestų. Miestas ribojasi su Borgo Madžorė, Fiorentinu, Domanjanu ir Montedžardinu, vakaruose su Italiją.
Istorija
Prie San Marino prijungtas 1463 m.
Isabelle Aubret
thumb|Izabelle Aubret 1962 m. Eurovizijos dainų konkurse Isabelle Aubret (tikrasis vardas Thérèse Coquerelle; g. 1938 m. liepos 27 d., Lille, Prancūzija) – prancūzų dainininkė.
1968 m. dainininkė vėl atstovauja gimtajai šaliai Eurovizijos dainų konkurse Londone (Jungtinė Karalystė). Daina „La source“ (Pavasaris) užima trečiąją vietą. Izabelle Aubrer aplenkia ispanė Massiel su „La, la, la“ (1 vieta) ir anglas Cliff Richard su „Congratulations“ (2 vieta).
Danuta Hübner
Danuta Maria Hübner (g. 1948 m. balandžio 8 d. Nisko, Lenkija) – Lenkijos ekonomistė, politikė, ES komisarė.
Nuo 1992 ekonomikos profesorė.
Nuo 1971 daugkartinė stipendiatė ir vizituojanti profesorė.
2004 lapkričio 18 tapo ES Regioninės politikos komisarė.
Danuta Hübner turi dvi dukras.
Vytautas Brėdikis
Biografija
1937–1949 m. mokėsi Biržų gimnazijoje. 1949–1955 m. studijavo LSSR dailės instituto Architektūros fakultete, įgijo dailininko-architekto specialybę.
1955–1965 m. Miestų statybos projektavimo instituto architektas, 1960–1964 m. grupės vadovas, 1964–1965 m. projektų vyriausiasis architektas. Nuo 1958 m. Lietuvos architektų sąjungos narys.
Nuo 1965 m. LSSR dailės instituto (dab. Vilniaus dailės akademija) dėstytojas, 1971 m. docentas, 1984 m. profesorius, 1988–1993 m. rektorius. Buvo Lietuvos mokslo tarybos ekspertas.
Kūryba
Pagal jo projektus pastatyta:
Zigmantai
Zigmantai – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Paberžės, Musios ežero vakariniame krante. Tai viena iš retų Lietuvos gyvenviečių, kuriose dar neįvesta elektra.
Boras (Serbija)
Boras – miestas rytų Serbijoje. Išvystyta vario liejimo pramonė, apylinkėse išgaunamas varis (viena didžiausių vario gavybos vieta Serbijoje).
Istorija
1903 m. pradėta vario gavyba.
Urnėžiai II
Urnėžiai II – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Krikštėnų, prie kelio.
Specialiųjų pajėgų grupė (Belgija)
Specialiųjų pajėgų grupė, SPG  – Belgijos ginkluotųjų pajėgų Sausumos komponento specialiųjų pajėgų karinis vienetas.
SPG nariai paprastai atrenkami iš Belgijos paracommando dalinių. Buvo laikotarpis, kai šiame dalinyje buvo laisvų vietų, ir buvo leista civiliams įstoti į ruošimo kursus, tačiau nė vienas iš dalyvavusių nesugebėjo baigti kursų.
Apmokymas
Dalinio kariai pirmiausia turi būti apmokyti pagal parakomandosų mokymo programą, o po to – pagal specialiųjų pajėgų mokymo programą. Apmokymas trunka 20 savaičių, reikalaujančių fizinės ir psichologinės ištvermės. Be fizinės ištvermės ugdymo specialiųjų pajėgų grupės kariai mokosi grumtynių be ginklo, išgyvenimo technikos, karinės taktikos, žemėlapių skaitymo ir radijo ryšio palaikymo.
SPG paskirtis – nedidelėmis grupėmis atlikti žvalgybos ir stebėjimo misijas priešo teritorijoje, suimti ar išlaisvinti žmones, vykdyti diversijas. Apmokomi ir rinkti žvalgybinę informaciją vilkėdami civiliais drabužiais.
Baigęs pagrindinį apmokymo kursą SPG narys turi pasirinkti:
Ugniasienė
Ugniasienė (, Brandmauer, Feuermauer) – pasyvi priešgaisrinė priemonė, ugniai atspari siena, dalinanti pastatą į atskiras dalis. Sienos konstrukcija ir kokybė turi būti tokia, kad vienoje ugniasienės pusėje kilus gaisrui ugnis negalėtų persimesti į kitą pusę.
Vyšnelės
Vyšnelės – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Toliejų.
Gary Paffett
Gary Paffett (1981 m. kovo 24 d.) – automobilių sporto lenktynininkas iš Didžiosios Britanijos. Šiuo metu jis dalyvauja DTM čempionate bei yra Formulės 1 ekipos McLaren lenktynininkas bandytojas.
Paffettas pelnė daug pasiekimų kartingų ir jaunimo Formulės čempionatuose. 1999 m. jis pelnė specialų McLaren apdovanojimą.
Nuo 2003 m. su pertraukomis jis yra McLaren ekipos lenktynininkas bandytojas.
Vaikų Eurovizijos dainų konkursas 2008 m.
'''2008 m. vaikų Eurovizijos dainų konkursas''' − 6-asis vaikų Eurovizijos dainų konkursas, vykęs 2008 m. Lapkričio 22 d. Limasolyje (Kipras). Konkursas vyko „Spyros Kiprianou“ Sports Centre arenoje, talpinančioje daugiau kaip 7500 tūkst. žiūrovų. Teisę organizuoti Vaikų Euroviziją (Junior Eurovision Song Contest) 2009 metais gavo Ukraina.
Išrinkimas
Kipras gavo teisę organizuoti konkursą, nugalėjęs šalis taip pat planavusias organizuoti šį konkursą – Švediją, Portugaliją ir Ukrainą. Produkcijos komanda Vaikų Eurovizijai 2008 metams buvo išrinkta Europos Transliuotojų Sąjungos (EBU).
250px|thumb|right|{{legend|#22B14C|Dalyvaujančios šalys}}{{legend|#FFC20E|Šalys, nedalyvaujančios 2008 metų konkurse}}
250px|thumb|right|[[Bzikebi iš Gruzijos]]
Verduliai (Radviliškis)
Verduliai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Karčemų. Yra žvyro telkinys ir karjerai, tolėliau – Arimaičių ežeras. Saugomas Verdulių akmuo.
miniatiūra|220px|left|Trobos miniatiūra|220px|left|Karjero tvenkiniai
Čekoslovakijos futbolo varžybos 1990–1991 m.
Čekoslovakijos futbolo varžybos 1990–1991 m.
Lenktuvas
thumb|right|320px|Lenktuvas, naudotas XX a. Žemaitijoje Lenktuvas – įrankis medinių indų lankams užtraukti. Tai 45-55 cm ilgio keturkampis, rečiau apskritas strypas su geležiniu liežuvėliu, įtaisytu paviršiuje arba griovelyje. Vienas liežuvio galas sukinėjasi ant ašelės, o laisvas – užlenktas. Metalinę dalį pirkdavosi, nudilusią pagaląsdavo kalvėje.
Fiorentinas
Fiorentinas – savivaldybė ir vienas iš devynių San Marino miestų. Miestas ribojasi su Borgo Madžorė, Kjezanuova, Faetanu, Montedžardinu ir San Marinu, pietuose su Italija.
Istorija
Vietovė apgyvendinta dar iki romėnų laikų.
Miskitų kalba
Miskitų kalba – indėnų kalba, vartojama daugiausia miskitų tautos žmonių, gyvenančių Moskitų Krante (rytų Nikaragva ir Hondūras). Priklauso negausiai misumalpų kalbų šeimai.
Vartojama greta su ispanų ir miskitų kreolų kalbomis, todėl turi nemažai skolinių iš šių kalbų. Raštingumas miskitų kalba nedidelis (iki 58 % Nikaragvoje). Yra išversta Biblija, sudaryta gramatika. Kalba dėstoma pradinėse mokyklose.
Išskiriamos šios miskitų tarmės: Hondūro miskitų, tavirų, bajmunų, vanki, kabo. Vanki tarmė, vartojama Puerto Kabesaso apylinkėse, laikoma normine miskitų kalba.
Litgrid
miniatiūra|Buveinė
miniatiūra|Lietuvos aukštos įtampos perdavimo tinklas|250px
Litgrid – Lietuvos bendrovė, elektros perdavimo tinklo operatorė. 97,5% bendrovės akcijų valdo EPSO-G, kontroliuojama LR energetikos ministerijos.
Istorija
2009 m. Europos Sąjungoje patvirtintame 3-jame energetikos pakete reglamentuojamas tiekimo ir gamybos atskyrimas nuo tinklų nuosavybės elektros ir dujų sektoriuose. 2010 m. pertvarkant Lietuvos energetiką pagal ES reikalavimus, įkurta „Litgrid“. 2010–2011 m. ji perėmė elektros tinklą ir jo priežiūrą iš „Lietuvos energijos“ (dabar „Ignitis grupė“), kuriai liko stambiausios šalies elektros jėgainės.
Nuo 2010 m. įmonės akcijomis prekiaujama NASDAQ OMX Vilnius biržoje.
2012 m. spalio 1 d. bendrovė atskirta nuo elektros gamybos, tiekimo ir skirstymo veiklų.
Paskirtis
Palaiko šalies elektros energetikos sistemą, valdo el. energijos srautus, sudaro sąlygas konkurencijai atviroje elektros rinkoje. 2021 m. bendrovė Lietuvoje valdo ir prižiūri daugiau kaip 7 tūkst. km elektros perdavimo linijų, daugiau kaip 200 transformatorių pastočių ir 17 tarpsisteminių linijų su užsieniu.