cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tomas Milian
Biografija
Ilgainiui jam pabodo intelektualūs vaidmenys ir Milianas ėmė svarstyti apie grįžimą į JAV. Neturėdamas tam pakankamai pinigų, jis sutiko su pasiūlymu suvaidinti banditą „spageti“ vesterne „El precio de un hombre“. Juostos populiarumas ir netikėti atrastas naujas amplua paskatino Milianą atsisakyti sprendimo išvykti iš Italijos. Jis ėmė vaidinti Meksikos banditus arba revoliucionierius, įvairius nusikaltėlius ir netrukus tapo vesternų žvaigžde. Po to, kai šio žanro populiarumas nuslūgo, Milianas daugiausia filmavosi giallo, kriminaliniuose ir veiksmo filmuose, vaidindamas tiek teigiamus, tiek neigiamus personažus, taip pa sukūrė keletą vaidmenų komedijose. Greta pramoginio kino, jis kūrė ir rimtus vaidmenis (Bernardo Bertolucci „La Luna“, Michelangelo Antonioni „Identificazione di una donna“).
Praleidęs Italijoje daugiau kaip 25 metus, 1985 m. Milianas grįžo į JAV, tačiau čia jo beveik niekas nežinojo ir režisieriai siūlė tik antraeilius vaidmenis: „JFK“, „Havana“, „Amistadas“, „Traffic“ ir „The Lost City“. Didesnį pripažinimą jam atnešė tik keletas vaidmenų teatre.
79-asis gvardijos raketų pulkas (TSRS)
79-asis gvardijos Sevastopolio Raudonosios vėliavos ordino raketų pulkas, 79-asis raketų pulkas , taip pat karinė dalis 18278 , nuo 1978 m. – karinė dalis 19970  – Tarybinės Armijos raketų pulkas, pradžioje įėjęs į 29-ąją gvardijos Vitebsko Lenino ir Raudonosios vėliavos ordinų raketų diviziją (Strateginė raketų kariuomenė, 50-oji raketų armija) ir dislokuotas Plungėje, o nuo 1978 m. dislokuotas Kirovo srities (RTFSR) miesto tipo gyvenvietėje Jurja ir įėjęs į 8-ąją Melitopolio Raudonosios vėliavos ordino raketų diviziją (31-oji raketų armija).
Tomas Milian
Asmeninis gyvenimas
Nuo 1964 m. Milianas buvo vedęs Rita Valletti, su kuria susilaukė sūnaus Tomaso Miliano jaunesniojo.
79-asis gvardijos raketų pulkas (TSRS)
Istorija
1960 m. gegužės 16 d. pulkas, turėjęs du antžeminius leidimo įrenginius, pradėjo kovinę tarnybą. Kartu imtas formuoti trečias divizionas su 4 šachtiniais įrenginiais raketoms R-12U. Buvo įrengtos šachtinės kovinės starto pozicijos. Taip buvo pastatyta Plokštinės raketų bazė. Trečiajam divizionui vadovavo majoras M. Belovas.
Tomas Milian
Asmeninis gyvenimas
Mirė 2017 m.
79-asis gvardijos raketų pulkas (TSRS)
Istorija
1962 m. 79-asis pulkas dalyvavo operacijoje „Anadyris“ – raketų ir kitos ginkluotės gabenime į Kubą.
Pulko divizionai nutraukė kovinį budėjimą 1978 m. kovo mėnesį ir buvo perkelti į 8-osios raketų divizijos pozicijų rajoną Kirovo srityje. Naujoje vietoje pulkas buvo apginkluotas judriaisiais raketų kompleksais 15P645K Pionier (15П645К «Пионер»; РСД-10). Kiekvienas divizionas turėjo po 3 leidimo įrenginius (viso pulke – 9 įrenginiai). Kovinis budėjimas pradėtas 1980 m. rugsėjo 30 d.
1984 m. rugpjūtį pulko kovinis budėjimas buvo nutrauktas ir pulkas perginkluotas nauju raketiniu kompleksu 15P158 Topol (15П158 «Тополь»). Budėjimas vėl pradėtas 1985 m. liepos 30 d.
Ludza
thumb|200px|Pilies griuvėsiai thumb|200px|Bažnyčia thumb|200px|Miestelio panorama thumb|200px|Didysis Ludzos ežeras
Ludza – miestas Latgaloje, rytinėje Latvijos dalyje. Savivaldybės centras.
Istorija
Ludzos apylinkė buvo apgyvendinta jau mezolite (8-5 tūkst. metų pr. m. e.). Tai liudija Didžiojo Ludzos ežero krantuose atrasti kauliniai daiktai. Neolito (5-2 tūkstantmečio vidurys pr. m. e.) gyvenvietės Didžiojo Ludzos ežero Budjankos pusiasalyje ir Jurizdikos rage, kuriuos 1959 m. tyrinėjo R. Snuorė, taip pat Kyšukalno piliakalnis (dar vadintas Selupinkų arba Jersovkos piliakalniu) ir senkapiai, kuriuos tyrinėjo E. Snuorė, liudija apie Ludzos apylinkės pastovų apgyvendinimą. Kad apgyventumas buvo inten­syvus, liudija rusų archeologų N. Sizovo ir J. Romanovo tyrinėjimai (1890-1891 m.) Uodukalno senkapiuose, kur ištyrinėtos 338 kapavietės. Apie 1939 m. Kyšukalno pietinėje papėdėje, gyvenvietėje išartas sidabrinis vėrinys (sveria 173,2 g). Saugomas Rygoje, Latvijos Istorijos mu­ziejuje.
Ludzos pilis pirmąkart paminėta 1177 m. senosiose rusų kronikose. Čia buvusi latgalių pilis, prie kurios buvo ir gyvenvietė.
Livonijos ordinas 1399 m. ankstesniosios latgalių pilies vietoje tarp Didžiojo ir Mažojo Ludzos ežerų pastatė Ludzos pilį (dabar likę tik griuvėsiai). Ludzos pilis buvo Rėzeknės fogtijos antraeilė pilis, kurią valdė fogto paskirtas valdytojas. Pilis turėjo šešis bokštus ir trejus vartus. Sprendžiant iš pilies liekanų, jos sienos buvo pastatytos iš dirvos akmenų ir apmūrytos plytomis. Pilis buvo prie pačios Pskovo kunigaikštystės sienos, todėl pskoviečiai, bijodami riterių įsiveržimų, priešais Ludzos pilį 1463 m. pastatė tvirtovę Krasnij Gorodok. 1481 m. rusai įsiveržė į Latgalą ir apniokojo Ludzą. 1525 m. pilis buvo vėl atnaujinta.
Po Livonijos karo (1558-1583 m.) Ludza pateko į Pardaugavos hercogystę, o po Lenkijos-Švedijos karo (1600-1629 m.) Ludza su Latgala prijungta prie Lenkijos. 1654 m. Rusijos caro Aleksejaus Michailovičiaus kariuomenė apsupo miestą, rausėsi po pilies mūrais ir Ludzą užėmė. Apsupties metu pilis buvo stipriai apsprogdinta. XVIII a. apie pilį rašė, kad iš jos liko tik griuvėsiai. Po šio karo žygio Ludza vis dėlto liko Lenkijai. 1765 m. gyvenvietė prie pilies pavadinta miesteliu.
Po pirmojo ATR padalijimo (1772 m.) Latgala kartu su Ludza prijungta prie Rusijos. 1777 m. Latgala padalyta į Daugpilio, Rėzeknės ir Ludzos apskritis. Ludza tapo apskrities centru. 1778 m. Ludza prijungta prie Polocko gubernijos. 1796 m. Lu­dzos apskritis ir miestas įtrauktas į Baltarusijos guberniją, bet 1802 m. ši gubernija padalyta į Mogiliovo ir Vitebsko gubernijas. Ludza su apskritimi ir likusia Latgala įtraukta į Vitebsko guberniją.
XIX a. I-ame ketvirtyje Ludzoje prekybos reikšmė stipriai išaugo. Mieste vyko šeši metų turgūs, pagrindinė prekė buvo linai. 1896 m. Ludzoje buvo 242 prekybos ir pramonės įmonės. XX a. pradžioje Ludzoje gyveno daugiausia smulkūs prekeiviai ir amatininkai.
1902 m. veikė du malūnai, dvi kalkinės, odų raugykla, plytinė. 1917 m. gruodį Latgalos tarybų kongrese nuspręsta Ludzos rajono teritoriją prijungti prie Latvijos. Bolševikai Ludzą valdė nuo 1917 m. lapkričio iki 1918 m. vasario ir nuo 1918 m. gruodžio iki 1920 m. sausio, kai Latvijos Laisvės kovų metu 1920 m. sausio 26 d. rytą Ludzą nuo bolševikų išlaisvino Latvijos ar­mijos 2-asis Ventspilio pėstininkų pulkas.
1929 m. Ludzoje jau vyko aštuoni turgūs. 1935 m. buvo 356 prekybos įmonės su 543 darbuotojais ir 238 pramonine gamyba užsiimančios įmonės su 344 dirbančiaisiais. 1941 m. liepos 3 d. Ludzą okupavo Vokietijos armija, o 1944 m. liepos 23 d. – Raudonoji armija. Nuo SSRS okupacinės valdžios įstaigų rengtų deportacijų ir areštų kentė ir Ludzos gyventojai. Nuo 1949 m. Ludza yra rajono centras.
Po Antrojo pasaulinio karo Ludzoje pradėta statyti daug pramonės įmonių. Didžiausios buvo metalo apdirbimo, linų, mėsos ir pieno perdirbimo įmonės. Metalo apdirbimo gamykla "Metālists" gamino 67 rūšių produkciją, daugiausia plataus vartojimo prekes. Įmonėje pagaminti cinkuoti indai buvo eksportuojami į devynias valstybes. 1952 m. pastatytas linų fabrikas apdirbo ir Pskovo srityje išaugintus linus. Ludzoje veikė paukštynas, duonos kepykla. Rėzeknės pieno kombinato Ludzos pieninė (pastatyta 1972 m.) gamino sviestą, grietinę, varškę. Taip pat buvo bealkoholinių gėrimų cechas, remonto ir statybos valdyba, Latgalos melioracijos sistemų valdyba, miško pramonės ūkis.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Ludza yra užmezgusi partnerystės ryšius:
Jonas Julius Bielskis
Jonas Julius Bielskis (1891 m. sausio 6 d. Padeksnys, Tytuvėnų valsčius – 1976 m. gruodžio 26 d. Santa Monika, Kalifornijos valstija, JAV) – Lietuvos diplomatas, teisininkas.
Biografija
1908 m. atvyko į JAV. 1915 m. baigė Hartfordo „Blumer Naturopathic“ koledžą, daktaras.
1916 m. Amerikos lietuvių tarybos įgaliotinis Lietuvoje; dalyvavo Pavergtųjų tautų kongrese Lozanoje. Grįžęs į JAV rinko aukas nukentėjusiems nuo karo Lietuvoje. 1917 m. Vašingtone įsteigė lietuvių informacijos biurą, iki 1919 m. jo vadovas. Rūpinosi Lietuvos valstybės pripažinimu.
1918 m. Lietuvos vyčių centro pirmininkas. 1919–1920 m. Lietuvos karinės misijos JAV, vėliau jos finansų komisijos narys. 1921 m. Lietuvos finansų įgaliotinis JAV. 1923 m. Lietuvos konsulinis agentas, įsteigė pirmąjį Lietuvos konsulatą JAV. 1924–1927 m. konsulas. Nuo 1939 m. Lietuvos garbės, nuo 1956 m. – generalinis konsulas JAV.
Alionys II
Alionys II – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Alionių I.
Vila Realas
Vila Realas  – miestas Portugalijos šiaurėje, Šiaurės regione, prie Korgo upės. Apskrities centras. Keliai į Portą, Vizėjų, Šavesą, Bragansą, yra geležinkelio stotis, nedidelis oro uostas. Veikia universitetas, įkurtas 1986 m.
Vila Reale yra gotikinė XV a. katedra, keliautojo Diogo Kano gimtasis namas (XV a.), piliorius (1515 m.), keletas senovinių bažnyčių ir koplyčių. Netoliese esančiame Vila Marino miestelyje yra XIII a. Kintelos bokštas. Vila Reale veikia archeologijos, geologijos, etnografijos, meno muziejai.
Istorija
Vila Realas įkurtas 1272 m.
Tiputinis
Tiputinis  – upė rytų Ekvadore, Amazonijoje, Oreljanos provincijoje; Napo dešinysis intakas. Prasideda netoli Dajumos. Teka į rytus per Amazonijos džiungles gan giliu slėniu, sudaro meandras. Įteka į Napą ties Puerto Miranda.
Didžioji dalis upės baseino yra Jasunio nacionaliniame parke. Laivuojama.
Prie upės didesnių gyvenviečių nėra, tik indėnų vaoranių kaimai. Upės pakrantėje įkurta Tiputinio bioįvairovės stotis.
KK Krka
Novo Mesto Krka- profesionalus Slovėnijos krepšinio klubas, žaidžiantis Slovėnijos krepšinio lygoje. Klubas įsikūręs Novo Mesto mieste.
Snaigynas
Snaigynas – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Lazdijų rajone, apie 2 km į rytus nuo Veisiejų, Veisiejų regioniniame parke. Nusidriekęs iš šiaurės vakarų į pietryčius 3,7 km, plotis iki 1,2 km. Altitudė 117,2 m. Giliausia ežero vieta siekia 24,9 m. Snaigyno šiaurinėje dalyje yra 3 mišku apaugusios salos (1,34 ha, 0,24 ha ir 0,11 ha), kurių bendras plotas 1,69 ha. Ežeras telkšo rininės kilmės duburyje. Jo linija labai vingiuota, 11,56 km ilgio. Krantai neaukšti, apaugę krūmais, medžiais. Atabradas padengtas daugiausia smėliu, o dugnas – dumblu bei dumblingu sapropeliu. Iš vakarų prieina Paterų miškas, pietrytinėje pakrantėje auga miškelis, kitose pakrantėse plyti dirbami laukai ir pievos. Pietuose iš Snaigyno išteka Snaigyno upelis į Trikojo ežerą (Baltosios Ančios baseinas).
Snaigyne gyvena 12 rūšių žuvys: karšiai, kuojos, lynai, karosai, lydekos, ešeriai, raudės, plakiai, seliavos, šamai, meknės, pūgžliai.
Prie ežero įsikūrę kaimai: Snaigynas, Ančios, Paterai, Kailiniai, Radvilonys. Šiaurine pakrante eina kelias, pietine - kelias. Veikia 2 kaimo turizmo sodybos, kempingas.
Nagas (mitologija)
thumb|200px|[[Krišna šoka ant Nagos Kalijos]]
Snaigynas
Šiaurvakarinėje pakrantėje pastatytas Veisiejų apžvalgos bokštas.
Nagas (mitologija)
Nagas  – Pietų ir Pietryčių Azijos tautų mitinė būtybė – milžiniška gyvatė arba pusiau žmogus, pusiau gyvatė.
Žodis „naga“ kilo iš sanskrito ir reiškia gyvatę, dažniausiai – kobrą. Moteriška „naga“ įvardijama kaip nāginī.
Nagai plačiai minimi indų epe Mahabharatoje. Jų vaizdavimas ir savybės viso epo eigoje gan skirtingas – vietomis nagai vaizduojami kaip milžiniškos gyvatės, kitur – gyvatės su žmonių galvomis ir žmogiškomis savybėmis. Nagai nėra vaizduojami kaip antagonistai, jie dažnai prisideda prie protagonistų. Dažniausiai, tai neutralios būtybės. Pavyzdžiui, naga Vasukis leidosi devų ir asurų apvyniojamas lyg virvė apie Mandaros kalną, kuomet šie traukė amritą iš pieno vandenyno. Nagų pasaulis (loka) yra Patala.
thumb|left|150px|Pusiau žmonėmis, pusiau gyvatėmis vaizduojami nagai Hinduistiniuose tikėjimuose nagai laikomi gamtos dvasiomis, šaltinių, šulinių, upių sergėtojais. Jie siejami su lietumi, vaisingumu. Nagai yra smalsūs, gali įgauti žmogaus formą. Tikima, kad Nagai kenkia žmonėms tik kai su jais elgiamasi blogai. Indijoje plačiai paplitęs gyvačių garbinimas, tikint jų magiškomis galiomis. Vienas svarbiausių vedinių dievų, Varuna, laikomas Nagų karaliumi. Dievas Višnus vaizduojamas besiilsintis ant tūkstantgalvės gyvatės Šešos. Gyvačių apsuptyje dažnai vaizduojamos ir kitos dievybės – Ganeša, Šiva, Kali.
Budizmo mitologijoje Nagų simbolika susilieja su kiniška drakono (lóng) simbolika. Ten gyvatės siejamos su išmintimi, apsauga. Budizmo ikonografijoje Buda dažnai vaizduojamas apsuptas lyg gobtuvu septyngalvio Nagos Mučalindos.
Pietryčių Azijoje tikima, kad Nagai yra upėse, jūrose gyvenančios drakoniškos gyvatės. Čia jie taip pat laikomi vandenų saugotojais, išmintingomis būtybėmis ir yra itin dažnai vaizduojami tų kraštų ikonografijoje, architektūroje.
Tomas Kazimieras Sapiega
Tomas Kazimieras Sapiega (, 1621 m. – 1654 m. kovo 30 d.) – LDK valstybinis ir karinis veikėjas, Lietuvos didysis stovyklininkas (1649–1654).
Biografija
Žymios magnatų Sapiegų giminės Kodenio linijos atstovas, herbo „Lis“ savininkas. Vladimiro Voluinės pakamario Frederiko Sapiegos (m. 1626) ir Evos Skaževskos (m. iki 1642) antrasis sūnus. Broliai – Karūnos lauko raštininkas Jonas Frederikas, Vilniaus vyskupas Aleksandras Kazimieras ir Lietuvos didysis raikytojas Kristupas Pranciškus.
Mokėsi jėzuitų kolegiume, Liubline, 1635 metais įstojo į Krokuvos universitetą, po kurio kartu su vyresniuoju broliu Jonu Frederiku išvažiavo į Italiją, kur tęsė mokslus Bolonijos ir Padujos universitetuose. Taip pat keliavo po Vokietiją, Prancūziją ir Angliją.
1648 metais Tomas Kazimieras Sapiega tapo husarų vėliavos rotmistru. Tais pačiais metais dalyvavo Lenkijos pasiuntinybėje, vadovaujamoje Adamo Kiseliaus, pas Ukrainos etmoną Bogdaną Chmelnickį. 1648 metų rugsėjį dalyvavo Piliavcų mūšyje su kazokais. Kitais, 1649 metais Tomas Kazimieras Sapiega dalyvavo Zbaražo apgultyje ir buvo paskirtas Lietuvos didžiuoju stovyklininku.
1650 metais Jonas Frederikas Sapiega gavo vadovauti kazokų vėliavai, kur 1651 metais dalyvavo Berestečko mūšyje, kur du kartus buvo sužeistas.
1654 m. kovo 30 d. mirė karinėje stovykloje netoli Belo Kameno.
Šeima
1647 metais Tomas Kazimieras Sapiega vedė Sofiją Dorohostaiską (1635–1653), Lietuvos didžiojo taurininko Vladislovo Dorohostaiskio (1614–1638) ir Elžbietos Podbereskos dukterį. Vedybų dėka įgijo užgesusios Dorohostaiskių giminės paveldą (Dorohostajus, Mūrinę Ašmeną ir kitus dvarus). Vaikų neturėjo.
Nuorodos
ATR magnatų giminių genealogija
Diskrečiųjų elementų metodas
Diskrečiųjų elementų metodas arba modeliavimas (DEM), skaitinių metodų šeima, skirta nagrinėti didelio kiekio dalelių sistemos elgsenai. Metodas pirmą kartą pritaikytas Cundall'o 1971 metais naudingųjų iškasenų elgsenai tirti. Nors paskirųjų elementų metodas glaudžiai susijęs su klasikiniu molekulinės dinamikos dinamikos metodu, nuo šio skiriasi dalelei leidžiamų laisvės laipsnių skaičiumi, sąlyčio su kaimynais dėsniais ir sudėtingu nagrinėjamų dalelių pavidalu. Vystantis skaičiavimo technikai ir artimiausių kaimynų paieškos algoritmams tapo prieinama vieno procesoriaus kompiuteriais nagrinėti milijonų dalelių sistemas. Šiandien DEM tampa visuotinai pripažintas kaip veiksmingas būdas spręsti inžinerijos problemas tokiose srityse, kuriose naudojamos granuliuotos ir nevienalytės medžigos. DEM metodo taikymas ypač plačiai taikomas nagrinėti granulių srautus, miltelinių medžiagų apdirbimo technologijas, naudingųjų iškasenų mechaniką, atskirus trąšų gamybos etapus ir kt. DEM metodas leidžia nagrinėti tankias dalelių sistemas kaip ištisinę terpę. Diskrečiųjų elementų metodai yra reiklūs skaičiuojamiesiems ištekliams, o tai riboja arba skaitinio eksperimento trukmę arba sistemos dalelių skaičių. Egzistuoja DEM programinė įranga, išnaudojanti lygiagrečių skaičiavimų galimybes.
DEM šeima
Be klasikinio DEM metodo, pasiūlyto Cundall'o 1971-aisiais egzistuoja kelios metodo atšakos. 1985 metais Hocking pasiūlė apibendrintąjį diskrečiųjų elementų metodą. 1988 metais kelios tyrėjų grupės pasiūlė baigtinių-diskrečiųjų elementų metodą. 1985 metais Williams, Hocking, and Mustoe parodė, kad DEM gali būti laikomas apibendrintuoju baigtinių elementų metodu.
Metodo taikymo sritys
Esminė metodo prielaida yra ta, kad nagrinėjama (biri) medžiaga ar dalelių sistema yra sudaryta iš atskirų dalelių. Nagrinėjamos sistemos dalelės gali skirti savo pavidalu, dydžiu ar jas sudarančių medžiagų savybėmis. Tokios pavyzdinės sistemos yra:
Įprastai DEM metodą naudoja šios pramonės šakos:
Privalumai ir trūkumai
Metodo privalumai Metodo trūkumai
Šluota (žurnalas)
Šluota – satyros ir humoro žurnalas, ėjęs 1934–1936 m. ir 1940–1941 m. Kaune, 1956–1994 m., 1995–1998 m. ir 2000–2004 m. Vilniuje.
Istorija
1934–1936 m. Revoliucinių menininkų grupės vardu nelegaliai leido LKP Kauno rajono komitetas. Nuo 1940 m. liepos iki 1941 m. birželio kas savaitę leido vaizdinės agitacijos ir propagandos įstaiga „Agitpropas“, nuo 1956 m. iki 1990 m. kovo kas dvi savaites – LKP CK leidykla, vėliau UAB „Šluota“ ir „Piketo projektai“. Nuo 1995 m. leistas mėnesinis satyros ir humoro laikraštis, ėjo 1-2 kartus per mėnesį. Leido savaitraštį „Kuntaplis“.
Tiražas: 1966 m. – 55 600 egz., 1976 m. – 106 500 egz., 1981 m. – 108 400 egz., 1989 m. – 119 100 egz., 1994 m. – 8700 egz., 1995 m. – 3500 egz., 1997 m. – 3000 egz.
Spausdino satyrinius ir humoristinius rašinius bei piešinius ir karikatūras visuomenės, politikos, kultūros, buities temomis.
Redakcija
Redakcijoje dirbo Gediminas Astrauskas, Kazys Bagdonavičius, Andrius Cvirka, Liūnė Janušytė, Vitas Katilius, Stasys Krasauskas, Vytautas Mackevičius, Jonas Martinaitis, Algimantas Pabijūnas, A. Pakalnis, Pranas Raščius, Jonas Sadaunykas, Domicėlė Tarabildienė, Vitas Tomkus, Česlovas Valadka, Aleksandras Vitulskis, Leonidas Vorobjovas ir kiti.
Ulusas
Ulusas (, iš mongolų k. – „liaudis, valstybė“) – Mongolų imperijos administracinis vienetas. Vėliau šis terminas paplito po tiurkiškas Rusijos tautas. 1920–1943 m. ulusais vadinti Kalmukijos rajonai. Dabar ulusas yra rajono atitikmuo Jakutijoje, be to, Buriatijoje ulusais vadinamos kaimo bendruomenės.
Taip pat skaitykite
Oeloes
Kežys
Kežys (Spergula) – gvazdikinių (Caryophyllaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso žoliniai augalai su stačiais arba kylančiais stiebais. Paplitę vidutinėje Eurazijos juostoje.
Jų lapai linijiški arba siūliški, išaugantys menturiuose. Žiedai sukrauti viršūniniuose žiedynuose. Vaisius – vienalizdė dėžutė, kurioje daug sėklų.
Kežį ir judrą (Camelina sp.) rusų botanikas N. V. Cingeris buvo pasirinkęs tyrimų objektu. Jis nagrinėjo, kaip šios piktžolės prisitaikė augti linų pasėliuose.
Gentyje apie 13 rūšių, iš jų Lietuvoje auga šios: thumb|left|210px|[[Penkiakuokis kežys (Spergula pentandra)]]
Janas Kristupas Tarnovskis
Grafas Janas Kristupas Tarnovskis (1536/1537 – 1567 m. balandžio 1 d.), karaliaus sekretorius (1554), Vojnicos kaštelionas (1557–1567) ir Sandomiro seniūnas. Paskutinis Tarnovskių giminės Tarnuvo linijos atstovas.
Biografija
thumb|left|150px|Jano Kristupo Tarnovskio žmona Sofija Odrovonž Lenkijos magnatų Tarnovskių giminės atstovas, herbo „Leliva“ savininkas. Karūnos didžiojo etmono ir Krokuvos kašteliono Jano Amor Tarnovskio (1488–1561) sūnus nuo antros santuokos su Sofija Šydlovecka (1513–1551).
Jam priklausė miestai: Tarnuvas, Pševorskas, kaimai: Tarnavecas, Kremena, Kurilovka, Veviurka, Roznovas, Staroje Selo, Rusios vaivadijoje. Išplėtė senąją pilį Ternopolyje.
Šeima
thumb|left|150px|Janao Kristupo Tarnovskio antkapinis paminklas 1555 metais vedė Sofiją Odrovonž (apie 1540–1580), Podolės ir Rusios vaivados Stanislavo Odrovanžo (apie 1509–1545) ir kunigaikštytės Anos Mazoveckos dukterį. Vedybų dėka gavo valdyti Satanovo ir Jaroslavo miestus. Santuoka buvo bevaikė.
Po vyro mirties Sofija ištekėjo už Sandomiro vaivados Jano Kostkos (1529–1581).
Agdžabedis
Agdžabedis – miestas pietiniame Azerbaidžane, Kuros-Arakso žemumoje, 47 km į rytus nuo Agdamo. Rajono centras. Aliejaus pramonė. Keliai į Jevlachą, Agdamą.
Istorija
Miesto statusas suteiktas 1962 m.
Žymūs žmonės
Agdžabedyje gimė azerbaidžianiečių kompozitorius Uzeiras Gadžibekovas.
Erdenetas
Erdentas (mong. Эрдэнэт) – antras pagal dydį Mongolijos miestas. Apie 83 tūkstančius gyventojų (2006 m.).
Istorija
Miestas įkurtas 1975 m.
Kirvis
thumb|Lietuviški viduramžių kovos kirviai. (Rekonstrukcija) thumb|[[Ugniagesys su kirviu]] Kirvis – įrankis su dažniausiai metaline galva ir mediniu kotu. Įrankis pritaikytas kirsti medį, skaldyti malkas, statybai ar kapoti mėsą.
Kirvio aštrioji dalis yra ašmenys, bukoji vadinama pentimi. Kirvis su ašmenimis, statmenais penčiai, vadinamas vedega.
Kirvis kaip simbolis dažnai naudojamas heraldikoje.
Senovėje ir viduramžiais kirviai buvo artimos kovos ir svaidomi ginklai. (žr. kovos kirvis, bardišius, franciska, tomahaukas)
Pirmųjų kirvių galvos būdavo akmeninės, vėliau varinės, bronzinės, geležinės ir plieninės, medžiaga kito priklausomai nuo žmonijos technologinių pasiekimų. Kirvių kotai būna mediniai, plastikiniai ar kompozitiniai (pvz., iš stiklaplastikio).
Istorija
Pirmieji kirvių radiniai datuojami apie 6000 m. pr. m. e. Iki kirvių žmonės naudojo užaštrintus akmenis. Panašūs įrankiai buvo gaminami iš kaulų. Bronziniai kirviai randami nuo Bronzos amžiaus pradžios.
Viznos mūšis
Viznos mūšis  – 1939 m. rugsėjo 7–10 dienomis vykęs mūšis tarp Trečiojo Reicho ir Lenkijos kariuomenių. Mūšis buvo vienas iš pradinių Vokietijos Vermachto Įsiveržimo į Lenkiją kampanijos mūšių. Tai buvo herojiškas mūšis, kuriame 720 lenkų kareivių tris dienas atsilaikė prieš 42,200 vokiečių kareivių puolimą. Kartais šis mūšis įvardijamas kaip Lenkijos Termopilų mūšis, kai maža grupė kareivių trumpam sugebėjo atsilaikyti prieš didžiules priešininkų pajėgas. Vienas iš mūšio simbolių yra kapitonas Władysław Raginis, kuris nepasidavė ir įsakė savo kareiviams kovoti iki galo. Kai du paskutiniai bunkeriai liko be šaudmenų kapitonas įsakė visiems pasiduoti, o pats nusižudė.
Mūšis
Prieš II pasaulinį karą Viznos kaimo apylinkė buvo paruošta gynybai, kad priešas nekirstų Bebro ir Narevo upių. Gynybai paruošti kariniai daliniai buvo pavaldūs Karinių operacijų grupei Narevas. Bunkeriai pradėti statyti 1939 m. birželio mėnesį, iki karo pradžios buvo spėta pastatyti tik 16 bunkerių iš planuotų 60. 1939 m. Rugsėjo 7 d. prasidėjo bunkerių bombardavimas iš oro, tos pačios dienos vakare lenkų kareiviai dėl prieštankinių ginklų stokos turėjo pasitraukti iš apkasų į bunkerius. Rugsėjo 8 d. bunkeriai buvo apsupti, bet pasipriešinimas vyko iki pat rugsėjo 10 d. ryto, kai lenkų kareiviams galiausiai nebeliko šaudmenų ir jie buvo priversti pasiduoti.
Čistojė (ežeras)
Bylėnų ežeras arba Čistojė, Ostrovnojė (,, vėliau ) – Rusijos Kaliningrado srities Nesterovo rajono ežeras.
Ledyninės kilmės (luistinis), priklauso Priegliaus vandens baseinui. Telkšo apie kilometrą į vakarus nuo Vištyčio ežero ir apie tris kilometrus į rytus nuo Uvarovo kaimo ; pasienio zonoje, netoli valstybinių sienų su Lietuva ir Lenkija. Netaisyklingos formos, ištįsęs R–V kryptimi. Rytinis ir vakarinis krantai statūs (iki 60°), susiformavę iš smėlio gruntų ir apaugę medžiais. Plyti Sūduvos aukštumoje, jos šlaitais į ežerą įteka daug upokšnių ir upelis iš vakarinės pusės. Rytinėje dalyje yra nedidelė sala, vakaruose – pelkė. Vandens paviršiaus altitudė 201,7 m v.j.l., plotas 0,14 km². Ežero ilgis 620 m, vidutinis plotis 130 m, gylis – iki 10,5 m. Dumblingas dugnas, vandens skaidrumas iki 1,7 m. Veisiasi kuojos, paprastieji karšiai, ešeriai, paprastosios raudės, lynai.
Labatmedis
Labatmedis – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 8 km pietvakarius nuo Švėkšnos, prie buvusios Mažosios Lietuvos ribos; teka Šiūšis (Tenenio deš. intakas); prieina Parubežio ir Paičių miškai. Ribojasi su Virkytų, Pelkupio, Paičių ir Kekališkės kaimais.
Istorija
Labatmedis minimas 1644 m. Švėkšnos dvaro inventoriuje. Gyveno 4 šeimos. 1695 m. – 9 šeimos. Labatmedis (Labudmede) pažymėtas 1735 m. J. F. Betgenat Prūsų Lietuvos žemėlapyje, išleistame Prūsijoje. Labatmedžio kaimas iki 1820 m. priklausė Švėkšnos dvarui, po to – Vilkėno dvarui. 1880–1882 m. kaimo gyventojai pasipriešino dvaro žemių atribojimui. Tarpukaryje buvo įkurta pradinė mokykla, kuri veikė iki XX a. IX dešimtmečio. Sovietmečiu buvo „Ašvos” tarybinio ūkio karvidės. Labatmedyje yra senosios kaimo kapinės.
Gyventojai
Labatmedžio kaime gimė kunigai Tadas Liulys (1890–1975) ir Petras Klumbys (1907–1966).
Alionys (Ukmergė)
Alionys – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 8 km į pietryčius nuo Ukmergės, netoli greitkelio. Per Alionių gyvenvietę teka Šašuola, iš pietryčių prieina Šešuolių miškas.
Savonos provincija
Savonos provincija – Italijos provincija Ligūrijoje. Provincijos sostinė – Savona.
Savivaldybės
2010 m. provincijoje gyveno 287 906 žmonės, plotas 1545 km², 69 savivaldybės. Didžiausios 10 savivaldybių yra:
Mažiausia savivaldybė yra Masiminas su 127 gyventojais 2010 m.
Užsieniečiai
2010 m. Savonos provincijoje gyveno 21 814 užsieniečių, kurie sudarė 7,58% gyventojų. Daugiausiai užsieniečių atvyko iš:
Šipionė (vardas)
Šipionė – vyriškas vardas italų kalba. Darinys iš vardo Šipio, asmens pavardės di Scipione reikšmė - Šipio anūkas. Kildinamas iš lotynų kalbos žodžio scīpiō, liet. “strypas, lazda”.
Vardo variantai kitose kalbose
italų kalba: Scipio lotynų kalba: Scipio prancūzų kalba: Scipion ispanų kalba: Escipión katalonų kalba: Escipión lenkų kalba: Scypion latvių kalba: Šipione
Didysis anglų-lietuvių kalbų žodynas
Didysis anglų-lietuvių kalbų žodynas – 1998 m. išleistas leidyklos „Alma littera“ žodynas. Didžiausias iš visų iki šiol Lietuvoje ir užsienyje pasirodžiusių anglų – lietuvių kalbų žodynų.
Autorius – Bronislovas Piesarskas.
Apimtis
Apie 100 000 anglų kalbos žodžių ir posakių. Žodyne pateikiami bendrinės kalbos žodžiai, šnekamosios kalbos bei slengo žodžiai, specialiosios literatūros terminai ir jų reikšmės; pastovieji žodžių junginiai.
Puslapių skaičius – 1 136; formatas: 17x26 cm.
Jauni ginklai 2
Jauni ginklai 2 – 1990 m. JAV sukurtas vesternas apie vieną garsiausių šalies nusikaltėlių Bilį Kidą ir yra 1988 m. pasirodžiusio filmo Jauni ginklai tęsinys.
Juostoje pasakojama istorija yra paremta tikrais įvykiais, kuomet 90-metis „Brushy Bill“ Robertsas ėmė teigti esantis Bilis Kidas, kuris nežuvo 1881 metais nuo Pato Gareto rankos, kaip sakoma oficialioje versijoje, ir po beveik 70 metų norintis papasakoti savo istoriją.
Filmas buvo nominuotas Oskarui geriausio muzikinio takelio kategorijoje.
Pagrindiniai aktoriai
Pagrindinę filmo dainą „Blaze of Glory“ atlikęs Jon Bon Jovi filme atliko ir epizodinį vaidmenį.
Cechanuvas
Cechãnuvas  – miestas šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, ~100 km į šiaurę nuo Lenkijos sostinės Varšuvos. Apskrities centras. 45,9 tūkst. gyv. Mieste prie Lydynios (Łydynia) upės įsikūrę tarptautinės ir vietinės kompanijos: vokiečių „Bauer“, italų „Delitissue“, lenkų „Telekomunikacja Polska S.A.“, „Metaltech“, „Fanar“, „Cedrob“, „Ciechanowska Spółdzielnia Mleczarska“.
Istorija
thumb|left|250px|[[Józef Piłsudski|Jozefo Pilsudskio aikštė]]
Apie miestą pirmą kartą rašoma 1065 m. Lenkijos karaliaus Boleslovo II Drąsiojo žemių perdavimo bažnyčiai dokumente. 1254 m. minimas kaip kašteliono rezidencijos vieta. Miestą puldinėjo kryžiuočių riteriai, prūsai, jotvingiai, lietuviai, švedai. Miestą gynė prie Lydynios pastatyta vietos kunigaikščių pilis. 1400 m. suteiktos miesto privilegijos. Viduramžiais po Varšuvos buvo didžiausias Mazovijos regiono miestas, svarbus amatų ir prekybos centras, pro kurį ėjo Gintaro kelias, pirklių maršrutai iš vakarų į rytus.
XIX a. buvo miestas, Plocko gubernijos Cechanuvo apskrities centras. 1975–1998 m. buvo Cechanuvo vaivadijos centru.
Kablys (1976 filmas)
Kablys – 1976 m. Graikijoje sukurtas kriminalinis veiksmo filmas.
Turinys
Iro – jauna ir graži magnato bei aistringo buriuotojo Kosto Maro žmona. Nepaisant to, kad yra viskuo aprūpinta, ji turi meilužį Niką, su kuriuo nusprendžia atsikratyti vyru. Tam pasirenkamas laikas – regata, kurioje Kostas nuolat dalyvauja su savo jachta „Aivenhu“. Kartu į plaukiojimą išsiruošia ne tik Iro ir Nikas, bet ir šio draugė Nelė. Kadangi viskas turi atrodyti kaip nelaimingas atsitikimas, suokalbininkai laukia tinkamos progos, kol galiausiai Nikas ima dvejoti. Naktį kyla audra ir sumaištyje Iro išstumia vyrą už borto, tačiau netrukus supranta tamsoje suklydusi ir nužudžiusi Niką...
Šventadienis
Šventadienis – bulvarinis iliustruotas sekmadienio laikraštis, leistas 1934–1936 m. Kaune.
Istorija
Poilsiui skirtas leidinys skelbė intriguojančio turinio rašinius, įvairius patarimus. Išspausdino V. Hugo, G. de Mopasano, I. Turgenevo kūrinių.
Švenčionių spaustuvė
Švenčionių spaustuvė – spaustuvė, nuo 1944 m. veikianti Švenčionyse, Vilniaus g. 36/1.
Istorija
Įkurta 1944 m. kartu su Švenčionių apskrities laikraščio „Žvaigždė“ redakcija. Spausdino šį laikraštį lietuvių ir rusų kalba, o nuo 1950 m. – tokio pat pavadinimo Švenčionių rajono laikraštį. 1951–1953 m. spausdino ir MTS laikraščius: Pabradės „Sovetskij traktorist“ rusų ir lenkų kalba bei Švenčionių „Tarybinis mechanizatorius“ lietuvių ir rusų k. 1963 m. Švenčionių spaustuvė buvo prijungta prie Utenos spaustuvės kaip skyrius. 1989 m. tapo savarankiška valstybine spaustuvė, nuo 1992 m. – UAB „Firidas“ spaustuvė, generalinis direktorius ir savininkas Janas Komaiška. Spausdino blankus, etiketes, smulkius spaudinius, bet kai į naują spaustuvės įrangą buvo investuota 2 mln. Lt, bendrovės pardavimai 2005–2008 m. augo 89%. 2006 m., 2007 m., 2008 m. pelnė „Gazelės“ titulą.
Šlavantas
left|120px
Šlavantas – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Lazdijų rajone, apie 5 km į šiaurės vakarus nuo Veisiejų; patenka į Veisiejų regioninį parką, Balsio kraštovaizdžio draustinį (rytinės pakrantės dalis, nuo 1974 m.). Ežeras rininės kilmės, siauras ir vingiuotas. Nutįsęs iš šiaurės į pietus 5,06 km, o plotis siekia iki 0,58 km. Altitudė 123,7 m. Giliausia ežero vieta (29 m) yra pietuose. Šlavanto krantai statūs, aukšti ir smėlingi. Pietinėje dalyje yra 0,02 ha ploto salelė. Aplinkui daugiausia dunkso miškai (iš rytų – Rūdos, iš vakarų – Šlavantų, Liubelio, iš pietų – Petroškų).
Šlavanto atabradas siauras, augalų juosta reta. Dugną dengia gėlavandenė klintis, molingas ir karbonatingas dumblas bei molis. Išilgai ežero dugno driekiasi duburių juosta.
Į Šlavantą suteka 5 upeliai – šiaurėje Spartas (iš Sparto ežero), kiti bevardžiai (vienas jų iš Pirtuko ežero). Pietryčiuose į Šlavantėlį išteka Murgų upelis (Baltosios Ančios baseinas). Ežero pratakumas 46 % per metus.
Prie ežero įsikūrę kaimai: Šlavantai, Gegutė, Čivonys, Kalveliai. Veikia 2 kaimo turizmo sodybos. Vakariniame krante stūkso Šlavantų piliakalnis. Pietine pakrante eina kelias.
2014 m. atlikti ežero ichtiologiniai tyrimai parodė, kad ežero žuvų būklė gera, tačiau vyrauja smulkios žuvys (plakiai, kuojos), o gilumoje vyrauja seliavos, o 2017 m. atliktas tyrimas parodė, kad sparčiai gausėja karšių biomasė.
Ežero pavadinimas kildinamas nuo žodžio šluoti (šlavu, šlaviau; „braukti, valyti su šluota“), („šluoti“), plg. sen. („valau“), 🇬🇷 („valau, skalauju, plaunu“), („grynas, tyras“).
Geronimo
Biografija
left|thumb|250px|Scena Geronimo stovykloje. Gotlajus (Geronimo) gimė bedonkojų apačių giminėje netoli Turkės upelio, Gilos upės intako, dabartinės Arizonos teritorijoje , tuo metu oficialiai priklausiusioje Meksikai, kurią jo šeima laikė bedonkojų žeme. Turėjo tris brolius ir keturias seseris.
Geronimo tėvas Tablišimas ir motina Juana auklėjo sūnų laikydamiesi apačių tradicijų. Sulaukęs 17–os metų vedė čirikavų giminės moterį, jie susilaukė trijų vaikų. 1851 metų kovo 5 dieną 400 Meksikos kareivių, vadovaujamų pulkininko Chose Marijos Karakasko užpuolė Geronimo stovyklą, kai vyrai buvo išvykę prekiauti į miestą. Tarp nužudytųjų buvo jo žmona, Alope, jų vaikai ir jo motina. Geronimo vadas Mangas Coloradas nusiuntė jį į Kočizo giminę, kad padėtų atkeršyti meksikiečiams. Tuomet meksikiečiai jį ir pavadino Geronimo. Vardą gavo mūšyje, kurio metu nepaisydamas kulkų krušos puldinėjo meksikiečius tik su peiliu rankoje. Tai nuoroda į meksikiečių kreipimąsi į Šv. Jeronimą („Jeronimo!“). Vardas prigijo.
Sonorą (31-a Meksikos valstija šalies šiaurės vakaruose) apačiai pradėjo puldinėti XVII a. pabaigoje. Norint apginti ispanų gyvenvietes prie Janos Čihuahua valstijoje (1685 m.) ir prie Frontero Opatų šiaurinėse žemėse (1690 m.) Meksika įkūrė atsparos punktus. 1835 m. Meksika paskelbė premiją už apačių skalpus. Po dvejų metų Mangas Coloradas, tapęs principiniu vadu ir karo lyderiu, pradėjo reguliarius baudžiamuosius išpuolius. Apačių reidai prieš meksikiečius buvo itin skaitlingi ir žiaurūs, saugių žemių naujakuriams nebuvo.
Pasak paties Geronimo, jis niekada nebuvo vadas, tik karo lyderis čirikavų gentyje, o tai reiškė, kad jis buvo ir dvasinis lyderis. Jis nuosekliai rengė išpuolius ir kariavo su meksikiečiais, o vėliau ir su JAV kariuomene.
thumb|150px|Ta-aiz-salth, Geronimo žmona, ir sūnus. Vedė Čee-kaš-kiš ir susilaukė dviejų vaikų, Čapo ir Doh-sai. Tada priėmė kitą žmoną, Nana-tha-thtith, su kuria turėjo vieną vaiką. Vėliau turėjo žmoną vardu Zi-jeh ir tuo pačiu metu turėjo žmoną Še-gha, vieną vardu Štša-še, o vėliau žmoną vardu Ih-teda. Kai kurias žmonas jis pasigrobė, kaip jaunąją Ih-teda. Žmonos ateidavo ir išeidavo, pakeisdamos viena kitą, buvo pagriobiamos ir priimamos į šeimą, prarandamos ar paliekamos, kaip kad Geronimo pasielgė su Ih-teda. Tuo metu jis išlaikė žmoną Še-gha, tačiau apleido savo jaunąją žmoną Ih-teda. Paskutinė Geronimo žmona buvo vardu Azul.
1875 m., jau mirus Kočizui ir čirikavų vadu tapus jo sūnui Tazai, Geronimo gyveno kartu su čirikavais rezervate Arizonoje. Tačiau, kai tų metų gegužės mėnesį atėjo įsakymas perkelti čikirikavus į San Karlo rezervatą Naujoje Meksikoje, jis su dalimi apačių pabėgo per sieną į Meksiką.
Kovodamas su meksikiečiais ir JAV kareiviais Geronimo tapo garsus dėka savo drąsių žygių ir gausių pabėgimų iš nelaisvės nuo 1858 iki 1886 metų. Vienas toks pabėgimas, pasak legendos, įvyko Robledo kalnuose, Naujosios Meksikos pietvakariuose. Pasak legendos, Geronimo su savo pasekėjais įėjo į urvą, o JAV kareiviai laukė prie išėjimo, kol jis išeis, bet Geronimo taip ir nepasirodė. Vėliau jie išgirdo, kad Geronimo buvo pastebėtas kitoje vietoje. Tas urvas šiandien vadinamas Geronimo vardu, o antrasis išėjimas iki šiol nerastas. Savo karinės karjeros pabaigoje, vadovavo mažam 36 vyrų, moterų ir vaikų būriui. Su šiuo būriu sėkmingai slapstėsi nuo 5000 JAV kareivių ir keleto Meksikos būrių vienerius metus. Jo būrys buvo vienas iš paskutinių, kuris nepripažino JAV vyriausybės valdžios Amerikos vakaruose.
1883 m. generolas Džordžas Krukas, kuris prižiūrėjo tvarką apačių rezervatuose Naujoje Meksikoje, surinko 50 kruopščiai parengtų kareivių ir civilių vertėjų, porą šimtų jaunų rezervato apačių ir, sulaukęs naujo apačių puolimo pasienyje, kirto Meksikos sieną (JAV ir Meksikos vyriausybės buvo pasirašiusios sutartį, leidžiančią tai daryti persekiojant apačius) ir po ilgų vargų aptiko Geronimo stovyklą Siera Madrės kalnuose. Jie paėmė į nelaisvę joje buvusias moteris ir vaikus, kai Geronimo su vyrais grįžinėjo iš eilinio susirėmimo su meksikiečiais. Po ilgų derybų Geronimui ir Krukui pavyko susitarti. Gegužės 30 d. suburti apačiai – 251 moteris ir vaikas, 123 kariai, tarp jų Lokas, Mangas (Mango Kolorado sūnus), Čivava, Bonitas ir senasis Nana – patraukė į šiaurę. Iš karo vadų trūko tik Geronimo ir Čato. Po aštuonių mėnesių 1884 m., kaip buvo žadėjęs generolui Krukui, pasirodė San Karle ir pats Geronimo. Kurį laiką Geronimo taikiai gyveno rezervate. Tačiau rezervatuose apačių vyrams nelabai ką buvo veikti. 1885 m. gegužės 17 d. vakare, Geronimo, Mangas, Čivava ir senasis Nana, padauginę vietinio kukurūzų alaus, nutarė keliauti į Meksiką. Pabėgusiame būryje buvo 92 moterys ir vaikai, 8 paaugliai ir 34 vyrai. left|thumb|175px|Geronimo JAV nelaisvėje.
Generolas Krukas spaudžiamas Tuksono politikų ir vietinių gyventojų nesutiko rengti didelės karinės kampanijos bėgliams persekioti. Su keliomis dešimtimis kareivių ir apačių žvalgais jis 1886 m. kovo 25 d. susekė Geronimo ir po trijų dienų audringų diskusijų šis sutiko kapituliuoti ir būti nugabentas į Balvio fortą. Tačiau nepasiekus forto, Geronimo ir Nana pabėgo su 30 karių. Po šio įvyko Krukas gavo pylos iš vadovybės ir išėjo į atsargą. Į jo vietą buvo paskirtas Nelsonas Mailsas.
Generolas Nelsonas Mailsas (Nelson A. Miles) paskyrė kapitoną Herį Lavtoną (Henry Lawton), vadovaujantį 4-sios kavalerijos B pulkui, surengti ekspediciją, kuri turėjo pagauti Geronimo. Yra ne viena istorija, kas sugavo ar kam pasidavė Geronimo. Pasak Lavtono versijos, jam buvo įsakyta keliauti į pietus nuo JAV – Meksikos sienos, kur kaip buvo manoma, su savo būriu nuo armijos slapstėsi Geronimo. Lavtonas turėjo surasti, nugalėti ir grąžinti Geronimą į JAV – gyvą ar mirusį.
Oficialų raportą Lavtonas pateikė 1886 m. rugsėjo 9 d., kuriame nurodo savo pulko veiksmų rezultatus ir giria dideles savo karių pastangas. Suradęs Geronimo, jį su pulku be perstojo vijosi. Apačiai turėjo mažai laiko ar visai jo neturėjo pailsėti ar apsistoti vienoje vietoje. Visiškai nusikamęs, nedidelis Geronimo būrys grįžo su Lavtonu į JAV ir oficialiai pasidavė generolui Milui 1886 m. rugsėjo 4 d. Skeletų kanjone, Arizonoje. Kalbant apie Geronimo pasidavimą, reikia prisiminti, kad etniniai amerikiečiai retai „pasiduodavo“ jauniesiems karininkams. Jie pasiduodavo generolams ar dar aukštesnio rango karininkams.
Geronimo ir jo kariai buvo nusiųsti į Pikenso fortą Floridoje, o jo šeima į Mariono fortą. Jie susijungė, kai visi buvo perkelti į Mount-Vernono kareivines Alabamoje po penkerių metų. 1894 m. juos perkėlė į Silo fortą Oklahomoje. Vyresniame amžiuje Geronimo tapo įžymybe. Jis pasirodydavo parodose, tarp jų ir pasaulinėje parodoje 1904 metais Sant Luise, Misurio valstijoje, kur pardavinėjo suvenyrus ir savo paties fotografijas. Tačiau grįžti į gimtasiąs žemes jam neleido. 1905 m. dalyvavo prezidento Teodoro Ruzvelto inauguracijos parade. Mirė Geronimo nuo pneumonijos 1909 metais Silo Forte ir buvo palaidotas vietinėse apačių karo kalinių kapinėse.
Religija
thumb|180px|Edvardo S.Kurtis Geronimo nuotrauka. Geronimo buvo auginamas ir auklėjamas pagal bedonkojų tradicijas. Kai buvo paklaustas apie gyvenimą po mirties, savo autobiografijoje 1905 m. rašė: „Mūsų genties mokymas nebuvo specifinis, mes neturėjome tikslaus apibrėžimo apie mūsų būtį ir aplinką po mirties. Mes tikėjome, kad yra kitas gyvenimas po šio, tačiau niekas man nesakė, kuri žmogaus dalis gyvena po mirties… Mes manėme, kad garbingas pareigos vykdymas šį ateities gyvenimą padarys malonesnį, tačiau, ar tas gyvenimas bus geresnis ar blogesnis nei šis, mes nežinojome ir niekas negalėjo mums to pasakyti. Mes tikėjome, kad ateities gyvenime šeimos gyvenimas ir genčių santykiai atsinaujins. Tuo mes tikėjome, bet mes to nežinojome.“
Vėliau, Geronimo priėmė krikščionybę. „Man tapus kaliniu aš girdėjau baltųjų religinius mokymus ir dėl daugelio atžvilgių aš tikiu, kad ši religija yra geresnė nei mano tėvų tikėjimas… Tikėdamas, kad vaikščioti į bažnyčią yra gerai, kad susisiedamas su krikščionimis aš tobulėsiu, aš priėmiau krikščionių tikėjimą. Aš tikiu, kad bažnyčia padės man tuo trumpu laikotarpiu, kai esu jos narys. Man ne gėda būti krikščioniu ir aš džiaugiuosi žinodamas, kad JAV prezidentas yra krikščionis ir manau, kad be Viešpaties pagalbos jis negalėtų teisti ir valdyti tiek daug žmonių. Aš patariau visiems savo žmonėms, kurie nėra krikščionys, studijuoti šią religiją, nes manau, kad tai yra geriausia religija norint gyventi teisingai“. 1903 metais prisijungė prie Olandų reformuotos bažnyčios, tačiau po ketverių metų buvo išmestas iš narių dėl lošimo iš pinigų. Gyvenimo pabaigoje Geronimo demonstravo dvilypius religinius jausmus, 1908 m. vasaros stovykloje krikščionių misionieriams sakydamas, kad norėtų viską pradėti iš pradžių, tuo pat metu savo gentainiams sakė liekąs ištikimas senai apačių religijai.
Palaikų vagystė
1918 m. Geronimo palaikai buvo iškasti ir pavogti. Kalbama, kad trys Jeilio universiteto slaptos draugijos „Kaukokė ir kaulai“ nariai, persirengę Pirmojo pasaulinio karo savanoriais apiplėšė Geronimo kapą apačių karo kalinių kapinėse. Vienas iš trijulės buvo Preskotas Bušas (Prescott Bush), 41 –o JAV prezidento Džordžo H. Bušo (George H. Bush) tėvas ir Džordžo V. Bušo (George W. Bush) senelis. Buvo pavogta Geronimo kaukolė, keletas kaulų ir kiti daiktai, tarp jų ir prizinės sidabrinės kamanos. Manoma, kad pavogti daiktai buvo nugabenti į draugijos kapų rūsio pavidalo namą – štabą, kur buvo naudojami draugijos ritualuose, viename iš jų reikėjo bučiuoti Geronimo kaukolę įstojant. Ši istorija žinoma daug metų, tačiau daugelio vertinama kaip neįtikinama ar abejotina. Kai pati draugija nustojo reikštis, buvę jos nariai sako tikėję, kad kaulai buvo netrikri arba ne žmogaus, naudoti tiesiog bandant suklaidinti.
Vėlesniuose amžininko Marko Vortmano (Marc Wortman), Jelio universiteto istoriko, tyrinėjimuose, kuriuos publikavo“Jeilio auklėtinių žurnale“ 2006 m., nurodoma, kad draugijos narys Vinteris Meadas (Winter Mead) rašo Trubiui Davisonui (F. Trubee Davison):
''Garbingojo Geronimo Siaubingojo kaukolė, iškasta iš jo kapo Silo forte jūsų klubo… dabar saugi kapo viduje („kapas“ Jeilio universiteto „Kaukolės ir kaulų“ draugijos pastatas) kartu su kaulais ir nusidėvėjusiais žąslais bei balno ragu. ''
Šis straipsnis paskatino vado prosūnaitį Harliną Geronimo (Harlyn Geronimo) parašyti prezidentui Bušui prašymą padėti sugrąžinti protėvio palaikus.
Vonsošas
Vonsošas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vonsošo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 17 km į pietvakarius nuo Grajevo ir apie 73 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. kaimas priklausė Abiejų Tautų respublikai. 1436 m. gegužės 13 d. gyvenvietė gavo miesto teises, kurias turėjo iki 1870 metų. 1436 m. įkurta Vonsošo Jėzaus Prisikėlimo parapija. 1508-1532 m. mieste pastatyta gotikinė bažnyčia. 1605 m. mieste pastatytas karmelitų vienuolynas. Miestas buvo labai nusiaubtas Švedų tvano metu 1655-1656 metais. 1789 m. pastatyta miesto rotušė, panašiu metu išgrįstos ir visos miesto gatvės.
UEFA Intertoto taurė 1995 m.
1995 m. Intertoto taurė – turnyras, įvykęs 1995 m. vasarą kaip atranka į. Turnyrą laimėjo du klubai: ir.
Grupių turnyras (aštuntfinalis)
Pirmajame etape klubai žaidė grupėse po vienerias rungtynes tarpusavyje (dvejos namie ir dvejos išvykoje). Į kitą etapą pateko grupių nugalėtojai ir 4 geriausios antrąsias vietas užėmusios komandos.
1 grupė
Galutinė lentelė:
2 grupė
Galutinė lentelė:
3 grupė
Galutinė lentelė:
4 grupė
Galutinė lentelė:
5 grupė
Galutinė lentelė:
6 grupė
Galutinė lentelė:
7 grupė
Galutinė lentelė:
8 grupė
Galutinė lentelė:
9 grupė
Galutinė lentelė:
10 grupė
Galutinė lentelė:
11 grupė
Galutinė lentelė:
Jurgis Didžiulis
Jurgis Pranas Didžiulis Valensija (g. 1979 m. lapkričio 5 d., Bogotoje, Kolumbijoje) – atlikėjas, dainų ir muzikos autorius, prodiuseris, visuomenės veikėjas ir aktyvistas.
Šventorkalnis
Šventorkalnis – Žemaitijos nacionalinio parko leidinys.
Istorija
Nuo 1996 m. leistas Plateliuose, Plungės rajonas. Redaktorė Genutė Matevičiūtė. Tiražas 500 egz. Dabar laikraščio „Plungė“ priedas.
Popiežiškasis Laterano universitetas
Popiežiškasis Laterano universitetas, Laterano universitetas  – vienas svarbiausių privačių katalikiškų universitetų Romoje.
Istorija
1773 m. popiežius Klemensas XIV bule Dominus ac Redemptor noster panaikino jėzuitų ordiną. Kartu buvo uždaryta ir jėzuitų valdyta Romos kolegija. Kolegijos Teologijos ir Filosofijos fakultetai buvo perduoti Romoje įkurtai seminarijai. 1824 m. popiežius Leonas XII atkūrė jėzuitų ordiną ir grąžino fakultetus naujai įsteigtam Popiežiškajam Grigaliaus universitetui. 1853 m. popiežius Pijus IX įsteigė Kanonų ir Civilinės teisės fakultetus bei pervadino mokymo įstaigą Popiežiškuoju Romos seminarijos universitetu. 1958 m. popiežius Pijus XII universitetą pervadino Popiežiškuoju pastoraliniu institutu, o 1959 m. popiežius Jonas XXIII pavadino Popiežiškuoju Laterano universitetu.
Takas
Takas – miestas šiaurės vakarų Tailande, prie Pingo upės, 420 km nuo Bankoko. Provincijos centras. 24,6 tūkst. gyventojų (2005 m.).
Verčiamasi žemdirbyste (daugiausia ryžių auginimu).
Mostaičiai (reikšmės)
Mostaičiais vadinamos gyvenvietės:
Manny Mori
Emanuel "Manny" Mori (g. 1948 m. gruodžio 25 d.) – dabartinis Mikronezijos Federacinių Valstijų prezidentas. Nacionalinis Kongresas jį išrinko 2007 m. gegužės 11 d. ir tą pačią dieną prisaikdino.
Emanuelis Mori yra vedęs Eliną Ekiek ir su žmona turi keturias dukras.
Biografija
Mori gimė Fefano saloje ir lankė Ksaviero vidurinę mokyklą, kurią baigė 1969 m. Mori įstojo į Guamo universitetą ir jį baigęs 1973 m. įgijo verslo vadybos bakalauro laipsnį.
Po universiteto baigimo Mori buvo išrinktas vadybos stažuotei Citicorp Credit-Guam bendrovėje. 1974 m. jis tapo direktoriaus pavaduotoju Citicorp bendrovės filiale Saipane.
Mori paliko Citicorp 1976 m. po to, kai sutiko eiti administratoriaus pavaduotojo pareigas Globojamosios Teritorijos Socialinės Apsaugos Biure. 1979 m. jis tapo Čiuko valstijos Nacionalinės mokesčių valdybos tarnautoju, valdančiu Mokesčių ir įplaukų biurą. 1981-1983 m. dirbo skyriaus vadovu MVF Plėtros banke, o vėliau, iki pat 1997 m. buvo prezidentu ir generaliniu direktoriumi.
Prieš tapdamas politiku nu 1997 m. iki 1999 m. jis buvo Mikronezijos Federacinių Valstijų banko vykdantysis viceprezidentas. 1999 m. išrinktas į Kongresą.
Politinė karjera
Mori tapo pirmuoju išrinktuoju į Mikronezijos Federacinių Valstijų Kongresą per papildomus rinkimus, surengtus 1999 m. liepos 1 d. Vėliau perrinktas 2001, 2003, 2005 ir 2007 m.
2007 m. gegužės 11 d. Mori buvo išrinktas Mikronezijos Federacinių Valstijų prezidentu, nugalėdamas tuometinį prezidentą Džozefą Urusemalą ir atlaisvindamas savo vietą Kongrese.
Petras Bielskis
Petras Bielskis (g. 1935 m. vasario 20 d. Mėčiuose, Laukuvos valsčius) – Lietuvos režisierius, teatrologas.
Biografija
1953–1955 m. už antisovietinę veiklą kalintas Komijos lageriuose. Grįžęs į Lietuvą 1957–1960 m. studijavo Vilniaus universitete, 1963–1969 m. Lietuvos konservatorijoje, 1977–1983 m. Lunačiarskio teatro meno instituto (Maskva) aspirantūroje. 1983 m. menotyros kandidatas, daktaras.