cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nuno Resende
Nuno Resende (g. 1973 m. birželio 25 d. Porte) – portugalų dainininkas.
Biografija
Nuno gimė Porte, tačiau nuo dvylikos gyvena Belgijoje. Turi fizinio lavinimo mokytojo išsilavinimą. Savo karjerą pradėjo kaip aktorius, 1999-aisiais pasirodęs miuzikle „Gražuolė ir pabaisa“.
2000 metais kaip grupės „La Teuf“ narys dalyvavo Belgijos nacionaliniame finale, kuriame užėmė 6 vietą.
2005 metais Nuno buvo pasirinktas Belgijos atstovu 2005 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse Kijeve. Ten jis pasirodė su daina „Le grand soir“, tačiau pusfinalyje užėmė 22 vietą ir į finalą nepateko.
Farmacija
Farmacija – mokslas ir praktinė veikla, apimantys vaistinių medžiagų gavimą, laikymą, perdirbimą, kokybės kontrolę, parengimą gydymo reikalams ir išdavimą. Jos atsiradimas ir raida glaudžiai siejasi su medicina. 1240 m. farmacija atsiskyrė nuo medicinos.
Farmacija Lietuvoje
Lietuvoje feodalizmo laikais farmacininkai buvo rengiami amatininkišku būdu vaistinėse. Mokslo pradininkas buvo Juozapas Sartorijus, 1785–93 m. dėstęs Vilniaus universitete. Po Pirmojo pasaulinio karo sistema buvo tvarkoma pagal carinės Rusijos įstatymus. Vaistinės, vaistų sandėliai ir įmonės priklausė privatiems asmenims arba akcinėms bendrovėms. Reikalus tvarkė Sveikatos departamento skyrius. Atkūrus Tarybų valdžią, nacionalizuotos vaistinės, vaistų sandėliai ir pramonės įmonės. Aukštojo išsilavinimo farmacininkai rengiami medicinos universitetuose.
Anomislis
Anomislis – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, apie 10 km į šiaurės rytus nuo Molėtų ir apie 2 km nuo Toliejų. Ribojasi su kaimais ir miškais (nurodyti pagal laikrodžio rodyklę): Gaidžiai, Toliejų miškas, Raudonėlė, Pakamarių miškas, Kėveliai.
Istorija
XIX amžiuje Anomislio palivarkas priklausė Liliškių dvarui, kurį valdė dvarininkai Burovai. Pirmąkart vietovardis minimas apie 1830 m. 1846 m. Anomislį valdė Ana Burova, XIX a. II pusėje jam priklausė šios vietos: Paliūnė, Pikietka, Pagojus (nelokalizuotas), Raudonėlė.
XX a. aplinkinių gyventojų žinomas kaip Anomislio dvaras, kuris iki 1926 m. kovo 10 d. priklausė savininkei Konstancijai Mackevičienei. Parduotas Jonui Voitovui (1926 m. kovo 10 d. Kauno notaras K. Škėma, Rej. Nr. 5078). Dvaro priklausiniai išlikę: gyvenamasis namas, klėtis, arklidė, mūrinė ledaunė, klojimas su maniežu, tvartas ir sodas su tvenkiniu.
Sovietmečiu dvaras nacionalizuotas, dvaro gyvenamajame name buvo įkurta aštuonmetė mokykla, kuri 1967 m. perkelta į Toliejus (dab. Čiulėnų pagrindinė mokykla). „Ilmėdo“ kolūkio kontora, kolūkis reorganizuotas, prijungiant prie Čiulėnų kolūkio.
Adomas Aleksandras Stadnickis
Adomas Aleksandras Stadnickis (g. apie 1563, m. 1615 m.) – Peremyšlio kaštelionas ir seniūnas, Belzo vaivada.
Biografija
Buvo Sanoko kašteliono Andžejaus Stadnickio anūkas, Sadecko kašteliono Stanislovo Stadnickio ir Barboros Koritkos (Lvovo stalininko Jano Koritkos dukters) sūnus. Turėjo brolį Peremyšlio kaštelioną Stanislovą.
Šeima
Buvo vedęs Sofiją Oną Gostomską, Jeronimo Gostomskio dukterį, nuo santuokos su kuria turėjo vaikų: Mikalojų Jeronimą Kateriną, Sofiją Adomą ir Joną Kazimierą.
Jis dalyvavo visuose Stepono batoro žygiuose prieš Maskvą. 1585 buvo rotmitru. Po Stepono Batoro mirties buvo Zigmanto III Vazos šalininkas iki pat mirties. Buvo pasiuntiniu nuo Rusios vaivadijos į 1590–1591 metų seimus. 1593 metais tapo Kolos seniūnu. Apie 1593 metus buvo paskirtas Karūnos didžiuoju stovyklininku, kuriuo buvo iki 1602 metų. Tais pačiais metais tapo Peremyšlio kaštelionu. Nuo 1615 metų buvo Belzo vaivada.
Jokūbas (vardas)
Jokūbas – vyriškas vardas, hebrajiškai baaqeb esav, nuoroda į Jokūbo vardą – {tas}, laikantis {brolio} kulną, t. y. {kūdikis} sukčius nuo pat gimimo. Iš Biblijos „Pradžios knygos“: „Tada išėjo jo brolis, laikantis ranka Esavo kulną. Užtat jie pavadino jį Jokūbu.“
Reivyčiai
Reivyčiai (arba Rieviečiai) – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Mažeikių, šalia kelio. Į rytus nuo kaimo telkšo Tulnikių tvenkinys, į vakarus auga Falsbergo miškas. Reivyčių seniūnaitija. Yra kapinaitės („Ūdros kapeliai“). Nedidelė pietinė kaimo dalis prijungta prie Mažeikių miesto.
Kauno Vandos Tumėnienės vaikų reabilitacijos centro mokykla
Kauno V. Tumėnienės vaikų reabilitacijos centro mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kaune, Kiaunių g. 2, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba vaikams, besigydantiems Kauno vaikų sanatorijoje.
Įstaigos kodas 195090340. Steigėjas Kauno apskrities viršininko administracija. Pavadinta sanatorijos įkūrėjos gydytojos Vandos Mingailaitės-Tumėnienės vardu.
Istorija
thumb|left|250px|Mokykla nuo gatvės 1946 m. kaip sanatorijos padalinys įsteigta pradinė mokykla, 1962 m. ji tapo aštuonmetė mokykla, nuo 1997 m. – savarankiška įstaiga V. Tumėnienės vaikų sanatorijos mokykla, nuo 2004 m. – Kauno V. Tumėnienės vaikų reabilitacijos centro mokykla.
Platelių apylinkė
Platelių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos šiaurės vakaruose.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Platelių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Salantų rajonui. 1954 m. prijungta dalis Virkšų apylinkės ir dalis Mačiūkų apylinkės, 1967 m. – didžioji dalis Gintališkės apylinkės.
Dvariškiai I
Dvariškiai I – kaimas šiaurės rytinėje Kėdainių rajono savivaldybės dalyje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Truskavos, prie Truskavos–Krekenavos kelio. Yra karjeras, netoliese teka Linkava.
Istorija
Iki XX a. pr. vadinti Truskavos kaimu.
Gyventojai
thumb|left|250px|Dvariškių karjeras
Dzerenas
Dzerenas (Procapra gutturosa) – tikrųjų antilopių (Antilopinae) pošeimio dykaraginių (Bovidae) šeimos žinduolis.
Stirnos didumo gazelė. Kūno aukštis iki 84 cm, masė 20-40 kg. Patinų pakaklėje ryškus pakilimas. Šnervės beveik ištisai apaugusios plaukais. Vasarą kailis gelsvai pilkas, papilvė, krūtinė ir pasturgalis balti. Žiemą kailio plaukai ilgesni ir šviesesni. Raguoti tik patinai. Ragai 20-30 cm ilgio, lyros formos. Jų pamatinės dalys arti viena kitos, aukščiau ragai pakrypę į šonus, užlinkę atgal, o viršūninės dalys - į vidų. Apatinė ragų dalis su skersiniais žiedais.
Gyvena stepėse, pusdykumėse ir atvirose priekalnėse. Laikosi dideliais būriais. Ypač dideli dzerenų būriai (iki kelių tūkstančių žvėrių) būna žiemą. Jie nuolat keičia savo buvimo vietą ir sezoniškai migruoja į vietoves, kur mažesnė sniego danga. Rujoja lapkričio - gruodžio mėnesiais. Nėštumas trunka 5,5-6 mėnesius. Gimsta 1, retai 2 jaunikliai. Lytiškai subręsta 1,5-2 metų. Gyvena apie 7 metus.
Paplitę Mongolijoje, Šiaurės Kinijoje, Tuvoje, pietryčių Altajuje ir Užbaikalės rytinėje dalyje. Mongolijoje ir Kinijoje dzerenai dar gausūs, medžiojami.
Svalia
Svalia – upė šiaurės Lietuvoje, Panevėžio ir Pasvalio rajonuose; dešinysis Lėvens intakas. Prasideda Žaliojoje girioje, Klimbalės pelkėje, 12 km į šiaurės rytus nuo Panevėžio. Teka šiaurės rytų kryptimi, aukštupyje daugiausia pro miškus. Įteka į Lėvenį 4 km nuo jo žiočių, Pasvalio mieste.
Intakai:
Vidutinis upės nuolydis – 84 cm/km. Gyvenvietės prie Svalios: Margiai, Kliuokmaniškis, Vilkiškiai, Račiškiai, Talačkoniai, Šlamai, Čižiškiai, Pasvalys.
Pavadinimo kilmė
Manoma, kad upėvardis kilo nuo žodžių „svilti“, „svelti“.
Ford Crown Victoria Police Interceptor
Police Interceptor (dažnai vadinamas tiesiog CVPI) yra policijos pajėgoms pritaikyta automobilio Ford Crown Victoria versija. Nors pavadinimas oficialiai pradėtas naudoti tik nuo 1999 metų, pats automobilis yra naudojamas nuo 1998 metų. Tarp 1979 ir 1991 metų gamintų Ford LTD ir Ford LTD Crown Victoria, bei 1992 metų Ford Crown Victoria policijos automobiliai buvo vadinami P72. Vėliau tarp 1993 ir 1998 metų policijos automobiliai buvo vadinami Crown Victoria P71. Tik 1999 metais Ford Crown Victoria automobiliui pritaikytam policijos darbui buvo suteiktas Police Interceptor vardas. Šiandien CVPI yra vienas labiausiai naudojamų policijos automobilių visoje Šiaurės Amerikoje. Automobilį taip pat naudoja daugelis Taksi kompanijų.
Čemiernikų valsčius
Čemiernikų valsčius  – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Palenkės Radzynio apskrityje. Centras – Čemiernikai. Ribojasi su Borkų, Ostruveko, Palenkės Radzino, Semieno ir Vohino valsčiais bei Palenkės Radzino miestu.
Ford Crown Victoria Police Interceptor
Po to, kai Chevrolet sustabdė Chevrolet Caprice automobilio gamybą, CVPI tapo vienintelis rinkoje policijos darbui pritaikytas automobilis, varomas galiniais ratais ir turintis V8 variklį. 2006 metų pradžioje DaimlerChrysler nauja policijos darbui pritaikyta automobilį Dodge Charger, o General Motors siūlo Chevrolet Impala automobilį su 9C1 ir 9C3 policijos paketais, tačiau Impala tėra priekiniais ratais varomas, V6 variklį turintis automobilis.
Čemiernikų valsčius
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 107,71 km², iš kurių: Valsčius sudaro 11,16 % apskrities teritorijos.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 m. surinktus duomenis:
Administracinis suskirstymas
Belčoncas, Čemiernikai, Lichtai, Nevenglošas, Skokai, Stočekas, Stuika, Vignanuvas.
Balkarai
Balkarai (малкъар/malqar/balqar) yra taulų („taulu“ – „kalniečiai“) tautos etnografinė grupė, gyvenanti Rusijos Šiaurės Kaukazo regione, daugiausia Karbardos-Balkarijos respublikoje. Taulų (karačiajų-balkarų) kalba, kuria jie kalba, priklauso tiurkų kalbų šiaurės vakarų (kipčiakų) grupės Ponto-Kaspijos pogrupiui.
Manoma, kad taulų (įskaitant balkarus) protėvių pirminė kalba priklausė Rytų Kaukazo kalbinės šeimos vainachų grupei, kuriai šiuo metu priklauso čečėnų, ingušų ir bacbiečių kalbos. VIII–IX a. ją išstumė indoeuropiečių kalbinės šeimos iranėnų grupei priklausanti alanų kalba, gimininga dabartinėms digorų ir osetinų kalboms, o XII–XIV a. – kumanų kalba, iš kurios išsivystė dabartinė taulų kalba. Nuo XVI iki XIX a. vidurio priešinosi rusų užkariavimams Kaukaze. Dalis taulų pasitraukė į tuometinę Osmanų imperiją. Iki 1922 taulai (karačiajai ir balkarai) rusiškai buvo vadinami „totoriais kalniečiais“ (gorskije tatary), tačiau vėliau, siekdama suskaldyti Šiaurės Kaukazo tautų vienybę (1918–1919 m. egzistavo nepriklausoma Kalniečių Respublika, o 1921–1922 m. – Kalniečių ASSR Rusijos SFSR sudėtyje), Rusijos valdžia dalį taulų (balkarus) įjungė į vieną teritorinį darinį su viena iš adygų tautos etnografinių gupių – kabardiečiais, o kitą – karačiajus – su kita adygų etnografinę grupe – vadinamaisiais čerkesais. Šio taulų ir kai kurių kitų Šiaurės Kaukazo tautų politinio ir teritorinio suskaldymo pasekmės nėra pašalintos iki šiol. 1923 m. taulai pradėjo naudoti lotynų raidyną (vietoje ankstesnio arabiško), tačiau jau 1938 m. Rusijos valdžia privertė taulus pereiti prie kirilicos. 1944 m. taulai (karačiajai ir balkarai), taip pat kaip čečėnai, ingušai, Krymo totoriai, Meschetijos turkai ir kalmukai, buvo deportuoti į rytinius TSRS regionus; dalis jų žuvo. Grįžti į tėvynę jiems buvo leista tik 1956 m.
Tikintieji daugiausia musulmonai sunitai. Tradiciniai verslai – žemdirbystė (miežiai, kviečiai, kukurūzai, daržininkystė) ir gyvulininkystė (arklių, galvijų, ožkų ir avių auginimas); tradiciniai amatai – kalvystė, auksakalystė, audimas, odos ir vailoko gaminių gamyba.
Invalda INVL
AB „Invalda INVL“ – turto valdymo bendrovė, kuri teikia pensijų fondų, investicinių fondų, privataus kapitalo bei investicinių portfelių valdymo paslaugas. Jai priklauso UAB „INVL Asset Management“.
Istorija
„Invalda“ veiklą pradėjo 1991 m. Bendrovės akcijomis nuo 1995 m. yra prekiaujama „Nasdaq Vilnius“ biržoje.
Nuo 1991 iki 1997 m. veikė kaip investicinė akcinė bendrovė, įsteigta valstybinio turto privatizavimo laikotarpiu įgyvendinant Lietuvos Respublikos valstybinio turto pirminio privatizavimo įstatymą. 1997–2003 m. – turėjo Vertybinių popierių komisijos išduotą kontroliuojančios investicinės bendrovės licenciją.
„Invalda INVL“ 2014 metais įsigijo bendroves „MP Pension Funds Baltic“ ir „Finasta Asset Management“ Lietuvoje, o 2015 m. pradžioje bendrovę „Finasta Asset Management“ Latvijoje. Ši bendrovė Lietuvoje ir Latvijoje nuo 2015 m. kovo veiklą vykdo „INVL Asset Management“ pavadinimu.
2015 m. spalio pabaigoje grupės bendrovės „INVL Asset Management“, „MP Pension Funds Baltic“ ir „INVL fondai“ buvo sujungtos ir rinkoje toliau veikė bendrovė „INVL Asset Management“.
2015 m. gegužės mėn. pakeitė pavadinimą į AB „Invalda INVL“.
Barzdotasis baltikas
Barzdotasis baltikas  – baltikinių (Tricholomataceae) šeimos, baltikų (Tricholoma) genties grybų rūšis.
Spygliuočių miškai, kalkinga dirva. Vasara, ruduo. Kepurėlė plaušuotai žvynuota, rudai rusva, kotas pasišerpetojęs.
Vaisiakūniai vidutiniai, dideli. Kepurėlė 3–10 cm skersmens, retai didesnė, paplokščia, su gūbreliu, jos ochrinis paviršius raudonai rudai plaušuotas, žvynuotas, pakraščiai šviesesni, tankiai plaukuoti, barzdoti. Lakšteliai tankūs, gelsvi, kreminiai, priaugtiniai. Kotas 4–10×0,5–2 cm, vienodo storio, kietas, plaušuotas, žvyneliuotas, kepurėlės arba šviesesnės spalvos. Trama balsva, rusva, nemalonaus kvapo ir skonio. Sporos 5–7×3,5–5,5 μm.
Būdingi požymiai: vaisiakūniai raudonai rudos spalvos, pasišerpetoję.
Auga pavieniui, nedidelėmis grupelėmis spygliuočių miškuose, ypač eglynuose. Valgomas gerai išvirtas, menkavertis.
Kolo Touré
Kolo Habibas Turė (g. 1981 m. kovo 19 d.) – buvęs futbolininkas, Dramblio Kaulo Kranto rinktinės gynėjas. Jo broliai Yaya Touré ir Ibrahim Touré taip pat futbolininkai.
2009 m. liepos 29 d. pasirašė ketverių metų, kaip pranešama 15 mln. sutartį su Manchester City klubu.
žaidžia nuo 2001 m. (debiutavo varžybose prieš Ruandą). Su rinktine dalyvavo, 2002, 2006, 2008, 2010 m. Afrikos Tautų taurėse.
Mikniškė
Mikniškė – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Kriūkų.
Windows 98
Windows 98 (pilnas pavadinimas „Microsoft® Windows® 98“, kodinis pavadinimas Memphis) – grafinė operacinė sistema, išleista 1998 metų birželio 25 kompanijos Microsoft.
Naujoji operacinė sistema iš esmės buvo tik pataisyta Windows 95 operacinė sistema, ji buvo 16/32 bitų hibridas. Tarp naujų galimybių galima paminėti geresnį AGP palaikymą ir funkcionalesnes USB tvarkykles. Taip pat buvo įdiegta FAT32 failų sistema, leidusi palaikyti didesnius nei 2GB kietuosius diskus. Kaip ir vėlyvesnėse Windows 95 versijose, Windows 98 Internet Explorer buvo integruota į Windows Explorer vartotojo sąsają. Taip pat Windows 98 buvo pirma operacinė sistema, palaikanti ACPI.
Įdiegus naujas galimybes, pasirodė, kad Windows 95 dirba greičiau negu Windows 98.
Windows 98 Second Edition
Windows 98 Second Edition (Windows 98 SE) – 1999 metų gegužės 5 dieną išleista sutvarkyta ir su žymiai mažesniu „skylių“ skaičiumi Windows 98 versija. „Second Edition“ iš anglų kalbos išvertus reiškia „antras leidimas“. Šioje versijoje buvo ištaisyta daug klaidų, pakeistas Internet Explorer 4.0 į kompaktiškesnį ir greitesnį Internet Explorer 5.0. Taip pat įdiegtas Internet Connection Sharing leido keletui kompiuterių sujungtų į vieną tinklą LAN naudotis internetu per Network Address Translation protokolą. Taip pat buvo įdiegtas Microsoft NetMeeting 3.0 ir DVD Playback palaikymas.
Astravo dvaras
Astravo dvaro sodyba – viena raiškiausių XIX a. romantizmo architektūros sodybų Lietuvoje. Išsidėsčiusi Astrave, Širvėnos ežero pusiasalyje, patogiai pasiekiama iš Biržų pėsčiomis Širvėnos ežero tiltu.
Istorija
Dvarą įkūrė Tiškevičiai, įgiję Biržus XIX a. pradžioje. Kunigaikštis Dominykas Radvila 1811 m. dvarą pardavė grafui Mykolui Tiškevičiui. Pirkimo-pardavimo sutartį patvirtinti kliudė tai, jog kiti Radvilų palikuonys pareiškė pretenzijas, taip pat ir tai, jog grafas Mykolas Tiškevičius vadovavo lietuvių pulkui kariaujančiam Napoleono armijoje. Rusijos caras Nikolajus I tik 1844 m. pripažino Biržų kunigaikštystę grafo sūnui Jonui Tiškevičiui.
Dvaro statybos
Jonas Tiškevičius vietą reprezentaciniams Astravo dvaro sodybos rūmams pasirinko Astrave, už trijų kilometrų nuo Biržų centro, Širvėnos ežero šiauriniame krante prie Apasčios upės. 1840 m. juos projektavo Tomas Tišeckis, o vėliau rūmų pagrindinio fasado brėžinys buvo tiksliai įgyvendintas. Manoma, jog statyboms vadovauti iš Raudondvario buvo pakviestas Cezaris Laurynas Anikinis, atvykęs į Lietuvą Napoleono karo metu. Medžiagos statybai atgabentos iš Sankt Peterburgo bei Rygos. Kelias į Rygą buvo patogus, nes Širvėnos ežeras įėjo į vandens kelių sistemą, jungiančią šį kraštą su Rygos uostu. 1841–1842 m. vykdytas pirmas statybos tarpsnis, kurio metu turėjo būti pastatyta romantinio klasicizmo centrinė rūmų dalis. Interjero dekoravimą atliko Lietuvos tautodailininkas grafikas, medžio drožėjas Stepas Jurevičius. Jis išdrožė buazerijas, laiptų turėklus, indaujas, langų apvadus, ąžuolinius frizus su ąžuolo lapų ir gėlių pynėmis. Rūmų pagrindinio įėjimo dekoravimui 1851 m. iš Sankt Peterburgo atvežtos dvi liūtų skulptūros. Antras Tomo Tišeckio projektuotas statinys dvaro sodyboje buvo arklidė-ratinė su maniežu. 1851–1861 m. Širvėnos ežero pusiasalyje suplanuotas 18 ha parkas su įvairaus dydžio tvenkiniais ir kanalu. 1860 m. pastatytas tiltas-užtvanka, iki 1986 m. laikiusi Širvėnos ežero vandenis.
Biržų majoratas
1862 m. Jonas Tiškevičius įsteigė nedalomą žemėvaldos vienetą – Biržų majoratą su 50 000 ha žemės. Tais pačiais metais Jonas Tiškevičius tragiškai žuvo. Majoratas atiteko sūnėnui Mykolui Tiškevičiui. Jis Astravo rinkinius papildė radiniais iš Egipto, Pompėjos ir Herkulanumo archeologinių kasinėjimų, o 1872 m. majoratą paveldėjo jo sūnus Juozapas Tiškevičius. Po pastarojo mirties 1901 m. dvarą paveldėjo jo sūnus Alfredas Tiškevičius. Alfredas Tiškevičius į Astravą atvykdavo tik su reikalais arba pramogauti, mėgdavo medžioti. Biržų krašto „Sėlos“ muziejuje saugomi keli jo medžioklių trofėjai. Astravo dvare jis laikydavo kelioninius ir lenktyninius žirgus, apie 300 medžioklinių šunų. Jis taip pat prisidėjo prie Lietuvos nepriklausomybės įtvirtinimo, 1919 m. išvyko dirbti į šalies atstovybę Londone. Nuo 1921 m. Astravo dvarą paskyrė prižiūrėti Petrui Variakojui.
AB „Siūlas“
1923–1924 m. Astravo dvare buvo įkurtas vilnų verpimo fabrikas ir viena iš pirmųjų Biržų apskrityje garinė pieninė, kuri vėliau iškelta į Biržus. 1924 m. Petras Variakojis nupirko iš grafų Tiškevičių Biržų alaus bravorą, Astravo vandens ir žemutinį malūną, vilnų verpimo fabriką ir plytinę Dirvoniškių palivarke.
Kita
1956–1965 m. Astravo dvaro sodybos rūmai buvo restauruoti, sutvarkyta parko dalis, 1987 m. atstatytas dvaro sodybą ir Biržų miestą jungiantis pėsčiųjų tiltas per ežerą.
Pirmasis rezidenciją paminėjo Eustachijus Tiškevičius 1869 m. Sankt Peterburge išleistoje knygoje apie Biržų praeitį. Joje publikuota M. Fajanso litografija, vaizduojanti rūmus, tačiau nieko nerašoma apie statybas ir sodybos ypatybes.
Rūmų architektūra
Astravo rūmų kompozicija simetriška, centre iškilęs bokštelis primena Biržų bažnyčios bokštus. Fasadai modifikuotų formų, vietoj kolonų sumūryti keturkampiai stulpai. Platūs langai, lenktos sienos, arkados, šlifuoto granito laiptai Tiškevičių buvo perimti iš vakarietiškų architektūros pavyzdžių, tačiau rūmų cokoliui panaudotas vietinei statybos tradicijai būdingas akmenų bei skaldos mūras. Centrinėje pastato dalyje sumūryti skliautuoti rūsiai. Rūmų viduje yra paradinis vestibiulis, užimantis du aukštus, ir salė, iš kurios patenkama į terasą ir laiptus, vedančius ežero link. Abipus ovalinės salės išdėstyti valgomojo, biliardinės, bibliotekos kambariai. Jų bei vestibulio sienas dengia ąžuolo paneliai, drožinėti frizai. Visus medžio darbus interjeruose atliko vietinis meistras Stepas Jurevičius.
Tiškevičių giminės kolekcijos
Astravo dvaro sodybos rūmuose saugomi moksliniai rinkiniai – biblioteka, nupirkta iš grafo Mykolo Borcho, slaviški metraščiai, įvairūs Radvilų, Sapiegų giminių dokumentai. Iliustracijų, geografinių žemėlapių ir garsių dailininkų piešinių bibliotekos rinkiniuose užregistruota 1063. Archeologinėje kolekcijoje yra nemažai Mykolo Tiškevičiaus surinktų radinių iš Pompėjos ir Herkulanumo. Etnografinę kolekciją sudarė daiktai iš Amerikos, parvežti majorato steigėjo Jono Tiškevičiaus. Tapybos rinkiniuose buvo flamandų, olandų, vokiečių meistrų darbų. Salėse eksponuoti ginklai, mundurai, ordinai ir medaliai. Vertingiausia tarp Astravo rinkinių buvo tapybos kolekcija. Dalis Biržų rinkinių buvo išgabenta iš Lietuvos ir 1922 m. parduota aukcione Paryžiuje. 1927 m. tris eksponatus įsigijo Nacionalinis Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejus, kuriame dabar taip pat saugomas paveikslų rinkinys, kurį 1931 m. nupirko Švietimo ministerija.
Sodybos struktūra
thumb|300px|right|Astravo dvaras vakare Sodybą sudaro:
Rūmuose buvo dalis Tiškevičių ir Radvilų archyvo, biblioteka, kurioje buvo XV–XVII a. knygų, archeologijos, etnografijos, dailės kolekcijos XIX a. pabaigoje- XX a. pradžioje išvežtos į Vilnių ir Paryžių.
Kiti sodybos statiniai
XIX a. antroje pusėje pastatytas anglišką kotedžą primenantis vartininko namelis (kai kur vadinamas šunininko nameliu). Jis vienaukštis su mansarda, sienos mūrytos raudonomis plytomis, cokolis – iš tašyto akmens.
Žirgynas-ratinė bei maniežas sumūryti iš raudonų plytų ir skaldytų akmenų pagal Tomo Tišeckio projektą. Pastatas turi bokštelius, pusapskričių arkų langus bei puošnų frontoną. Perstatant žirgyną į fabriką buvo pritaikytos panašios medžiagos bei stilinės formos. Dar vienas sodybos objektas, vienintelis toks Lietuvoje, yra 51 metro ilgio tiltas—užtvanka per Apaščios upelį, primenantis romėnų akveduką. Jis statytas 1858–1860 m., restauruotas 1996 m. Užtvanka sudaryta iš akmenų pagrindo ir raudonų plytų arkų, kuriose įtaisyti pakeliami ir nuleidžiami mediniai skydai. Jie sulaiko arba praleidžia ežero vandenį į kanalą, kad veiktų vandens malūnas. Iki 1986 m. šis tiltas-užtvanka laikė Širvėnos ežero vandenis. lš lauko akmenų su skaldos ir tinko intarpais mūrytas vandens malūnas, statytas 1867 m., tebestovi ežero pakrantėje. Sodyboje buvo antras panašus žemutinis malūnas. 1820 m. pastatytas senasis mūrinis palivarko namas. Tai vieno aukšto stačiakampio plano pastatas, dengtas aukštu stogu.
Sodybos parkas
Parkas pradėtas sodinti apie 1851 m., vėliau, 1859–1861 m., jame buvo tvarkomi keliai, alėjos, įrengiamos oranžerijos. Parkas įrengtas pusiasalyje, ribojamas kanalo ir Apaščios upelio. Jame auga lapuočiai, europiniai maumedžiai, baltosios tuopos, veimutinės pušys, karpotieji beržai, ąžuolai. Parke gyvena net devynių rūšių šikšnosparniai. Iš jų Branto ir kūdriniai pelėausiai, europiniai plačiaausiai, rudieji nakvišos, šiauriniai šikšniai ir šikšniukai nykštukai įrašyti į Lietuvos raudonąją knygą.
Parko tvarkymo darbai
Kaip praneša Kultūros paveldo departamentas prie Kultūros ministerijos, pagal projektą, kurį parengė UAB „Projektavimo ir restauravimo institutas“, tvarkoma parko teritorija, atliekamas kelio, takų remontas, vejos želdinimas, atkuriami gėlynai, restauruojami mažosios architektūros elementai. Parke vyksta ir tvarkomieji statybos darbai: mažosios architektūros elementų (suolų, pavėsinės, tiltelio, prieplaukos) statybos, laistymo sistemos įrengimo, lietaus nuotekų šalinimo tinklų statybos, tvenkinių išvalymo, krantinės remonto, žemės lyginimo, apšvietimo bei lauko vaizdo stebėjimo sistemos įrengimo darbai.
Astravo dvaro sodybos parkas yra nacionalinio lygmens kultūros paveldo objektas, todėl turi būti išsaugomi esami ir atkuriami pažeisti parko elementai, tam, kad būtų išlaikytas objekto autentiškumas ir grąžinta pirminė parko išraiška bei forma. Sutartyje numatytas darbų atlikimo terminas – 20 mėnesių. Darbų pradžia – 2019 m. rugpjūčio mėn.
Darbai finansuojami pagal 2014–2020 m. Europos Sąjungos fondų investicijų veiksmų programos 5 prioriteto „Aplinkosauga, gamtos išteklių darnus naudojimas ir prisitaikymas prie klimato kaitos" 05.4.1-APVA-V-016 priemonę „Saugomų teritorijų ir valstybinės reikšmės parkų tvarkymas, pritaikymas lankymui", projekto vertė – 831 667,57 Eur (644 318,25 Eur dengiama iš Europos Sąjungos lėšų ir 187 349,32 Eur iš savivaldybės biudžeto).
Sodybos saugojimas
Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Ministrų Tarybos nutarimu 1963 m. Astravo dvaro sodyba įtraukta į Respublikinės reikšmės architektūros paminklų sąrašą, į kurį įrašyti Astravo dvaro sodybos rūmai, parkas, tiltas ir užtvanka. 1990 m. Paminklo-tvarkos departamento prie Lietuvos Respublikos vyriausybės įsakymu įtraukti ir sargo namelis, vandens malūnas, arklidės, du kumetynai, du gyvenamieji namai ir tvartas. 2001 m. Astravo dvaro sodyba įrašyta į Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašą.
Jonas Kubickis
Jonas Kubickis (1882 m. gruodžio 27 d. Kukiškėje – 1949 m. balandžio 26 d. Maskvoje) – Lietuvos komunistinio judėjimo veikėjas.
Biografija
1901–1917 m. LSDP narys. Nuo 1911 m. dirbo Ukrainoje. 1917 m. RSDDP(b) narys. 1918 m. dirbo Vilniaus geležinkelio dirbtuvėse. 1919 m. Vilniaus geležinkelio mazgo komisaras. 1919–1920 m. LKP Kauno rajono komiteto narys. 1920 m. LKP Centro komiteto narys. 1921 m. kandidatas į LKP CK narius. 1922 m. LKP CK Sekretoriato narys. 1922 m. Pirmojo Seimo atstovas. 1923 m. suimtas ir ištremtas į Vilniaus kraštą, iš ten išvyko į TSRS. 1925–1927 m. VKP(b) centrinės kontrolės komisijos narys.
Aleutai
Aleutai (savivardis – Unangax, Unangan arba Unanga) – Aleutų, Rusijos Komandoro bei gretimų salų ir toliausiai į vakarų išsikišusios Aliaskos pusiasalio dalies vietiniai gyventojai. Kalba trimis aleutų kalbos dialektais, dauguma stačiatikiai. Iš viso gyvena apie 3000 aleutų (iš jų apie 2000 JAV).
Iki XVIII amžiaus vertėsi žvejyba bei medžiokle jūrose, gyveno gentimis. Kultūra panaši į eskimų. Manoma, kad per XIX a. aleutų sumažėjo nuo 17 000 iki 1500 dėl infekcinių ligų, žiauraus baltųjų elgesio.
Vyrskydė
Vyrskydė (Androsace) – raktažolinių (Primulaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso vienametės ir daugiametės žolės su pamatiniais lapais. Žiedai sutelkti kekės pavidalo žiedynuose. Vaisius – dėžutė, atsidaranti 5 sąvaromis.
Gentyje yra apie 120 rūšių. Lietuvoje auga šios rūšys:
Tibetinis dzerenas
Paplitęs Centrinėje Kinijoje ir Tibete.
Čiljanas
Istorija
1580 m. Martinas Ruisas de Gamboa įkūrė San Bartolomé de Chillán gyvenvietę. 1599 m. ją sugriovė mapučiai. Vėliau atstatytas, bet 1655 m. nuniokotas indėnų. 1751 m. Čiljaną sunaikino žemės drebėjimas. Naujas miestas atstatytas dabartinėje vietoje (senojoje dabar yra Čiljan Vjecho miestelis). 1778 m. Čiljane gimė Čilės išsivadavimo didvyris Bernardas O’Higinsas.
Etiopijos vėliava
thumb|250px|[[Vaizdas:FIAV 111000.svg|20px Proporcijos 1:2 ]] Etiopijos vėliava – stačiakampė, trispalvė, sudaryta iš trijų vienodo aukščio horizontalių juostų: viršutinės žalios, vidurinės geltonos ir apatinės raudonos. Vėliavos centre įkomponuotas žydros spalvos diskas (skersmuo – pusė vėliavos aukščio), kuriame auksinių linijų penkiakampė žvaigždė.
Istorija
Dabartinė Etiopijos vėliava pripažinta 1996 m. Vasario 6 d. Pridėta prie jos švytinti žvaigždė mėlyname skritulyje, vėliavos viduryje.
Spalvos
Vėliavą sudaro trys Afrikos vienybės spalvos – žalia, geltona, raudona.
Miuziklas
thumb|right|Miuziklo „Cilindras“, 1935 m. plakatas Miuziklas – muzikos žanras, beveik niekuo nesiskiriantis nuo šiuolaikinių muzikinių filmų ar roko operų, atsiradęs Amerikoje. Miuziklo siužetas ir muzika yra pramoginio, estradinio pobūdžio, daug šokama.
Pirmuoju lietuvišku miuziklu laikytinas G. Kuprevičiaus „Ugnies medžioklė". Jo siužetas labai paprastas - apie dabartinį miesto žmonių gyvenimą, meilės ir šeimos problemas. Iš šio miuziklo yra ir populiarioji daina „Kregždutės". Tačiau bene populiariausias lietuviškas miuziklas yra V. Ganelino „Velnio nuotaka", sukurtas pagal K. Borutos apysaką „Baltaragio malūnas".
Mikniškiai (reikšmės)
Mikniškiais vadinami kaimai:
Prancūzkelis
Prancūzkelis – istorinio siaurojo geležinkelio (600 mm vėžės ) linija nutiesta nuo Marcinkonių iki Katros upės, skirta medienai pervežti. Dabar išardyta, naudojama kaip kelias.
Istorija
Istoriniuose šaltiniuose Marcinkonys minimi jau 1637 m. Ši gyvenvietė išaugo antroje XIX a. pusėje, nutiesus Varšuvos–Sankt Peterburgo geležinkelį. Nutiesus geležinkelį, prasidėjo miškų kirtimas.
1914 m. kaizerinės Vokietijos kariuomenė nutiesė 28,5 km ilgio siaurojo geležinkelio atšaką nuo Marcinkonių iki Katros upės, kuriuo buvo vežamos girios pušys ir eglės. Buvo nutiesti atsišakojimai ir anapus Katros upės, šiuo metu – Baltarusijos teritorijoje: į Zubravą bei į Benkus ir Motylius per Ogorodiščią.
Garvežys, pilnai pakrautas anglimi ir vandeniu, svėrė 11 tonų, su sąstatu išvystydavo 30 km/h greitį. Sąstatą dažniausiai sudarė trys atviros platformos, taip pat buvo naudojamas keleivinis bei šarvuotas vagonai. Keleiviniu traukiniu galėjo važiuoti iki 150 žmonių. Kelionei į abi puses buvo sunaudojama 600 kg anglies arba 3 m³ malkų, kai anglies nebūdavo. Sąstatą aptarnaudavo trys darbuotojai: mašinistas, padėjėjas ir konduktorius. Po Antrojo pasaulinio karo linijoje nelikus garvežių, aplinkinių kaimų gyventojai važinėjo vagonais pasistumdami kartimis.
Siaurasis geležinkeliukas, vietinių gyventojų vadinamas Prancūzkeliu, buvo naudojamas iki 1974 m. medienai išvežti. Dabar buvusio geležinkelio kelias yra nebenaudojamas, bėgiai ir pabėgiai išardyti, todėl galima važiuoti keliu automobiliu. Pavažiavus ~7 km, kelias labai suprastėja ir tampa nepravažiuojamas, tačiau po kelių kilometrų vėl pagerėja.
1805 m.
1805 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Dėtuvė
Dėtuvė  – daugiašūvio šaunamojo ginklo (šautuvo, karabino, pistoleto, kulkosvaidžio ir t. t.) dalis, kurioje talpinami šoviniai ir kuri paprastai juos stumia į ginklo imtuvą, o iš jo į vamzdį (šovinio lizdą).
Dėtuvė – tai talpyklė, kurioje tam tikra tvarka sudėti šoviniai. Dėtuvė paprastai turi spyruoklę, kuri stumia šovinius iš dėtuvės link šovinių lizdo. Dėtuvės paprastai nešiojamos dėtuvių krepšiuose, dėtuvinėse prie diržų ar liemenių.
Pirmą kartą dėtuvės ginkluose panaudotos XII a. Kinijoje. Dėtuves turėjo daugiašūviai pertaisomi arbaletai.
Dėtuvių įvairovė
Primityvias dėtuves kartais naudojo su vienšūviais šautuvais. Pvz., Pirmojo pasaulinio karo metais prie Berdano šautuvo, netoli spynos, tvirtindavo dėžutę su šoviniais, kad ginklo užtaisymas ranka būtų spartesnis.
Bunkerio tipo dėtuves naudojo pirmieji gatlingai (pvz., Ričardo Gatlingo sukurtas 1861 m.). Juose šoviniai link imtuvo keliauja varomi gravitacijos.
Pagal nuimamumą
Dėtuvės būna nuimamos arba nenuimamos:
Pagal padėtį ginkle
Pagal padėtį ginklo uokso atžvilgiu dėtuvės būna:
Dėžutinės dėtuvės
Dėžutinėse dėtuvėse (jas neretai klaidingai vadina apkabomis) šoviniai dedami lygiagrečiai. Tai labiausiai paplitusi dėtuvių rūšis. Būna tiek nuimamos ir neišimamos. Pagal šovinių išrikiavimą jos būna vienaeilės, dvieilės šachmatiškos, ketureilės (iš dviejų dvieilių skyrių, ties žiotimis pereinančios į dvieilį išdėstymą). Nuimamos dėžutinės dėtuvės pagal formą būna tiesiosios ir lenktosios. Pastarosios dar vadinamos rageliais ( 'ragelis', 'bananas'),
Šios dėtuvės pasižymi dideliu patikimumu ir patogumu, tačiau paprastai mažos talpos (išimtis – ketureilės). Siekiant padidinti efektinę dėtuvių talpą dėžutinės neretai dėtuvės sujungiamos (savadarbiškai lipniąja juosta arba specialiomis kabėmis) po dvi ar tris. Toks sutvirtinimas leidžia dėtuvių bloką apversti ir į ginklą įstatyti dar pilną dėtuvę.
Būgninės dėtuvės
Trumpo cilindro pavidalo dėtuvė, kurioje šoviniai išdėstyti viena ar keliomis eilėmis lygiagrečiai būgno ašiai (ir statmenai būgno plokštumai). Tokias dėtuves dažnai neteisingai vadina diskais.
Egzistuoja ir dvibūgnės dėtuvės.
Būgninės dėtuvės talpios, todėl kartu jos yra sunkios, todėl mažai patogios naudoti. Tiekimo spyruoklė dažnai užvedama atskirai ranka ar specialiu raktu. Naudojamos kai kuriuose rankiniuose kulkosvaidžiuose bei pistoletuose kulkosvaidžiuose, retai savitaisiuose pistoletuose, Universaliuosiuose kulkosvaidžiuose, automatiniuose lygiavamzdžiuose.
Būgnines dėtuves kartais painioja su revolverinių ginklų būgnais.
Diskinės dėtuvės
Diskinės dėtuvės (neretai vadinami tiesiog diskais) primena būgnines dėtuves, tačiau jose šoviniai sudedami statmenai disko ašiai, vienu ar keliais sluoksniais. Dėl didumo ir didelės masės diskinės dėtuvės dažniausiai naudotos rankiniuose kulkosvaidžiuose. Rečiau naudoti tankiniuose ir aviaciniuose kulkosvaidžiuose (pvz., tarybiniai DA ir DT). Pistoletuose kulkosvaidžiuose diskinės dėtuvės itin retos – jas naudojo tarybinis bandomasis 1929 m. Degtiariovo pistoletas kulkosvaidis ir amerikietiškas pistoletas kulkosvaidis American-180.
Vamzdiškos dėtuvės
Tai neišimamos vamzdžio pavidalo dėtuvės, einančios išilgai vamzdžio. Šoviniai jose orientuoti išilgai išilginės ašies. Pasižymi kompaktiškumu, paprastumu bei patikimumu.
Vamzdiškos dėtuvės paprastai būna po vamzdžiu, todėl nedidina ginklo matmenų. Kai kurie pirmieji daugiašūviai šautuvai tokias dėtuves turėjo buožėse. Naudojami lygiavamzdžiuose šautuvuose bei Henrio karabinuose su svertiniu pertaisymu.
Sraigtinės dėtuvės
Šiose dėtuvėse šoviniai sudėti lygiagrečiai išilginei ašiai, spirale, kulkomis pirmyn. Šovinius tiekia atskirai užvedama spyruoklė. Dėtuvė būna ilgo cilindro pavidalo, kurio viduje ilga spirališka kreipiamoji, užtikrinanti spirališką šovinių judėjimą link dėtuvės žiočių.
Pasižymi didele santykine talpa. Panašios į būgnines dėtuves tuo, kad užpildžius šoviniais reikia užvesti dėtuvės tiekimo spyruoklę.
Sraigtines dėtuves naudoja šie pistoletai kulkosvaidžiai:
Chubilajus
Chubilajus (arba Chu Bi Lajus, mong. Хубилай хаан, 1215 m. rugsėjo 23 d. – 1294 m. vasario 18 d.) – penktas ir paskutinis Mongolų imperijos chanas. Įkūrė Kinijos Juanių dinastiją.
1271 m. Chubilajus pradėjo Juanių dinastiją, kuri valdė Mongoliją, Vidinę Kiniją ir kai kuriuos kaimyninius kraštus. Chubilajus priėmė Kinijos imperatoriaus titulą.
Jaunystė
Chubilajus studijavo Kinijos kultūrą ir ja žavėjosi. 1251 m. Mongolų imperijos chanu tapus vyresniajam broliui Monkei, Chubilajus tapo pietinių Mongolų imperijos teritorijų valdytoju. Pavestas teritorijas valdė gerai, pakėlė Henano žemės ūkio produkcijos išauginimo lygį ir padidino išlaidas socialinei sferai.
Ratlankstis
Ratlankstis – kaimas šiaurės rytinėje Kėdainių rajono savivaldybės dalyje, 5 km į rytus nuo Truskavos miestelio, į pietryčius nuo Pauslajo, prie Ratlanksčio upelio (Linkavos intakas). Dirbami laukai, Daugėliškio fermų griuvėsiai.
Midvėjaus mūšis
thumb|right|250px|Memorialas [[Midvėjaus atolas|Midvėjuje]] Midvėjaus mūšis − stambus Japonijos ir Jungtinių Amerikos Valstijų karo laivynų mūšis per Antrąjį pasaulinį karą Ramiajame vandenyne. Mūšis vyko 1942 m. birželio 4–7 d. prie Midvėjaus atolo.
Midvėjaus mūšis vyko 1942 m. birželio 4−7 d. tarp Japonijos ir JAV (po 6 mėn., kai Japonija užpuolė Perl Harborą). Mūšyje svarbiausią vaidmenį suvaidino aviacija. Japonija, nepaisydama nesėkmės mūšyje Koralų jūroje (1942 m. gegužės mėn.), siekė užimti Midvėjaus salą ir karines bazes Aleutų salose. Japonijos admirolas Isoroku Yamamoto prie Midvėjaus pasiuntė didesnę Japonijos laivyno dalį, tarp jų 4 sunkiuosius (Akagi, Kaga, Sōryū, Hiryū) ir 3 lengvuosius lėktuvnešius, apie 5 000 karių, JAV − 3 sunkiuosius lėktuvnešius (Yorktown, Enterprise, Hornet) bei aviaciją iš Midvėjaus ir Havajų karinių bazių. Mūšiui vadovavo admirolas F. Fletčeris. Japonija neteko 4 geriausių sunkiųjų lėktuvnešių, 1 sunkiojo kreiserio, 3 500 karių, JAV − 1 sunkiojo lėktuvnešio ir eskadrinio minininko. Prie Midvėjaus JAV pilotai subombardavo geriausius japonų karo laivus. Žuvo per 4 000 elitinių Japonijos karių. Amerikos karinės pajėgos atkeršijo už Perl Harboro ataką, o vėliau aktyviai dalyvavo sprendžiant konfliktus Europoje.
Midvėjaus mūšis lėmė JAV ir Japonijos karinės kampanijos baigtį − sustabdytas Japonijos puolimas ir pasiektas santykinis karinis paritetas Ramiajame vandenyne.
Čampaki
Čampaki kalnas  – kalnas centrinėje Argentinoje, Kordobos provincijos vakaruose. Aukščiausia Kordobos kalnagūbrių ir Komečingonų kalnų grandinės vieta. Aukštis 2770 m. Kalnas yra apie 20 km į rytus nuo Vilja Doloreso. Rytuose leidžiasi į Kalamučitos, vakaruose – į Translasieros slėnį. Viršūnėje yra nedidelis ežerėlis.
Pavadinimas indėnų komečingonų kalba reiškia „vanduo ant kalno viršūnės“.
Alūksnės ežeras
Alūksnės ežeras – ežeras Latvijos šiaurės rytinėje dalyje, Alūksnės aukštumoje, Alūksnės savivaldybėje. Ežero plotas – 15,437 km², didžiausias gylis siekia 15,2 m. Ežero aukštis – 183,6 m virš jūros lygio. Krantai vietomis statūs. Ežere yra 4 medžiais apaugusios salos, iš kurių didžiausia Pilsala (9,9 ha). Iš Alūksnės ežero išteka Alūksnė. Pietiniame krante įsikūręs Alūksnės miestas. Alūksnės ežeras – vienuoliktas pagal plotą Latvijoje.
Nindzė
thumb|right|Archetipinio nindzės piešinys iš eskizų serijos (Hokusai manga), sukurtos [[Hokusajus|Hokusajaus. Ksilografinė klišė. Šeštas tomas, 1817 m.]] thumb|Stereotipinis nindzės įvaizdis popkultūroje Nindzė – feodalinės Japonijos kariai, specializavęsi žvalgyti, šnipinėti, vykdyti diversijas ir žudyti svarbius asmenis, todėl nesilaikę samurajų kodekso (Bušido) ir aktyviai veikę nuo Kamakuros iki Edo laikotarpio. Paprastai jiems įsakinėjo feodalai (daimio ir šiogūnas).
Etimologija
Nindzė yra dviejų kandži (忍者), naudojamų parašyti shinobi-no-mono (忍の者), skaitymas on'yomi variantu. Tai vienas iš japoniškų žodžių, apibūdinantis žmones, praktikuojančius nindžiucu (忍術). Nindzė, shinobi-no-mono ir shinobi tapo populiarūs Japonijos pokario kultūroje.
Terminas 志能備 sutinkamas nuo Japonijos Asukos laikotarpio (538–710 m.), kai princas Šotoku buvo įtariamas nusamdęs vieną savo vasalą kaip nindzę.
Šinobi (tariama – nin kiniškuose-japoniškuose junginiuose) pagrindinės reikšmės yra „slaptumas“, „ištvermė“, „atkaklumas“.
Atsiradimo periodas
Tai, kad nindzės naudojo partizanų taktiką prieš geriau ginkluotus samurajus, nereiškia, kad jie užsiiminėjo tik šnipinėjimu ir darbu priedangoje. Nindzių taktika skiriasi nuo samurajų taktikos. Nindzių ginklai ir taktikos ypatumai atsirado iš dalies dėl poreikio slėptis ar greitai gintis nuo samurajų. Tai matyti ne viename nindzių ginkle, kurie kilę iš įvairių to meto įnagių (pjautuvų, kūlimo įrankių ir pan.).
Nindzės pradėti minėti XV a. feodalinėje Japonijoje kaip karinė organizacija (daugiausiai Igos ir Kagos žemėse Centrinėje Japonijoje), nors partizaniniai ginklai ir šnipinėjimas vykdyti ir anksčiau. Konfliktai tarp įvairių klanų, kurie kontroliavo mažus salos regionus, baigdavosi pasikėsinimais. Kadangi samurajų bušido kodeksas draudė pasikėsinimus kaip negarbingą veiksmą, nebuvo galima tikėtis, kad kuris nors iš karių atliks reikalingas užduotis. Todėl feodalai turėjo pirkti nindzės pagalbą. Nindzės atlikdavo pavienius antpuolius, šnipinėjo, rengė pasikėsinimus ir įsiverždavo į priešo tvirtoves ar karines stovyklas.
Yra keletas žmonių ir grupių, kurie galėjo būti maždaug to paties laikotarpio istorinėmis nindzėmis. Sklinda gandai, kad kai kurie aukštą padėtį užėmę daimiai ir šiogūnai iš tiesų buvo nindzės ir naudojosi savo nindzių medžiotojų reputacija, kad atmestų įtarimus ir nuslėptų savo dalyvavimą „negarbinguose“ nindzių metoduose.
Nors paprastai laikomi žudikais, daug nindzių buvo kariais visais atžvilgiais. Hayes’o knygoje „Nindzės mistiniai menai“ (Mystic Arts of the Ninja) Hattori Hanzo, vienas iš legendinių herojų, yra pavaizduotas su šarvais, panašiais į samurajų. Knygos autorius Hayes taip pat teigia, kad tie, kurie rašė nindzių istoriją, paprastai buvo to meto gana aukšto rango kariškiai, todėl norintys suprasti nindzių istoriją, turėtų žinoti, kad ji buvo parašyta ne visada objektyviai.
Istorinės organizacijos
Ankstyvojoje istorijoje nindzių grupės buvo mažos, susidariusios iš šeimų ar kaimų. Vėliau plėtojantis karinei hierarchijai, nindzių grupėse įsivyravo hierarchija, panaši į samurajų ir daimių. Šios nindžiucu naudotojų grupės buvo įsteigtos kaimuose siekiant apsisaugoti nuo plėšikų ir pagrobėjų.
Nors laikoma, kad nindzė yra vyras, ir visa kariuomenė ir susijusios profesijos paprastai priklausė tik vyrams, moterys galbūt irgi buvo nindzėmis. Moteris nindzė galėjo būti vadinama kunoiči (くノ一, kunoichi). Rašmenys yra sudaryti iš brūkšnių, kurie kartu sudaro simbolį „moteris“ (女). Moterys nindzės buvo laikomos šnipėmis, kurios sužinodavo priešo paslaptis juos suviliodamos, nors jos taip pat galėjo būti samdomos kaip tarnaitės, kad galėtų atsidurti ten, kur galėjo nugirsti svarbios informacijos. Bet kokiu atveju, nėra jokio istorinio įrodymo, patvirtinančio šiuolaikinį moters nindzės žudikės įvaizdį, ir moterys, tikėtina, buvo tik šnipėmis ar kurjerėmis. Reikia pažymėti, kad trūksta istorinių įrodymų nagrinėjant daugelį nindzių istorijos aspektų, ne tik apie paslaptingų žudikų lytį.
Kaip karinė organizacija, nindzės turėjo daug taisyklių. Vienos svarbiausių jų buvo laikyti paslaptyje nindzių klano egzistavimą ir ryšius su daimiu, kuris duodavo nurodymus.
Istoriniai mitai apie nindzes
Yra daug mitų ir legendų, susijusių su nindzėmis. Pasakojimai apie jų ypatingus sugebėjimus (tapimas nematomu, sugebėjimas pasidauginti, pasiversti gyvūnu, peršokti pastatus, skristi, prilipti prie sienos ir numatyti ateitį) irgi yra perdėti. Šie mitai atsirado dėl paslaptingos nindzių prigimties ir painiojimo su Tengu ir yamabushi. Šie mitai galėjo sustiprėti dėl nindzių veiksmų savo operacijų metu, pavyzdžiui, pastebėtas nindzė galėjo pasikviesti dar neaptiktus bendrus į pagalbą ir todėl galėjo atsirasti tikėjimas nindzių pasidauginimu. Nindzės patys skatino tokius gandus ir vertė manyti, kad nindzės turi magiškų galių, taip didindami priešų baimę ir nuostabą.
Nindzės populiariojoje kultūroje
Nindzės aptinkamos tiek Rytų, tiek Vakarų literatūroje. Jie vaizduojami realistiškai, o kartais ir perdėtai fantastiškai.
Apie 1960-uosius televizijos serialas „Samurajai“ sukėlė milžinišką nindzių populiarumo bangą Japonijoje. Dabar Japonijoje rodomas populiarus anime „Naruto“, kurio praktiškai visi veikėjai yra nindzės.
72-oji Oskarų teikimo ceremonija
72-oji Oskarų teikimo ceremonija buvo JAV Kino meno ir mokslo akademijos rengta ceremonija, skirta apdovanoti filmus, sukurtus 1999 metais. Renginys vyko „Shrine“ pastate Los Andžele, jį septintą kartą vedė aktorius Bilis Kristalas (Billy Crystal). Tiesioginę ceremonijos transliaciją žiūrėjo 45,53 mln. televizijos žiūrovų.
Levaniškiai (Anykščiai)
Levaniškiai (arba Levaniškis) – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Raguvos, prie kelio ir atšakos į Taujėnus. Seniūnaitijos centras. Yra Pauliaus Glemžos parkas, parduotuvė, partizanų kapai. Per kaimą teka Nevėžis. Netoli kaimo stūkso Levaniškių piliakalnis.
72-oji Oskarų teikimo ceremonija
Ceremonijoje dominavo du filmai – „Amerikos grožybės“ buvo nominuotas aštuoniems Oskarams, iš jų laimėjo penkis, o filmas „Matrica“ laimėjo keturis apdovanojimus, tačiau nebuvo nominuotas „Geriausiam metų filmui“.
Levaniškiai (Anykščiai)
Istorija
1,5 km į šiaurės rytus nuo kaimo stūkso Piliakalnio kaimo arba Levaniškių piliakalnis. Senieji Levaniškiai žinomi nuo XIX a. pradžios. Šiame kaime 1863 m. Zigmo Sierakausko sukilėlių rinktinės batalionas, vadovaujamas Dominyko Felicijono Maleckio (1841–1863 m.), kovėsi su Rusijos imperijos kariuomenės daliniu, mūšį pralaimėjo, žuvo 7 sukilėliai, o bataliono vadas suimtas ir 1863 m. gruodį Ukmergėje pakartas. 1923 m. Senųjų Levaniškių kaime buvo 34 sodybos, 186 gyventojai. 1931 m. kaimas išskirstytas į vienkiemius, tuomet turėjo 363,88 ha žemės, buvo apie 40 sodybų.
72-oji Oskarų teikimo ceremonija
Tai pirmieji Oskarai, kurie buvo pažymėti N-14, dėl sekso ir smurto scenų filmo „Amerikos grožybės“ ištraukose. Tai taip pat pirma Oskarų ceremonija, transliuota aukštos raiškos formatu.
Oskarų nominantai ir laureatai
Oskarų laureatai lentelėje yra paryškinti.
Levaniškiai (Anykščiai)
Istorija
Naujieji Levaniškiai kūrėsi XIX a. pabaigoje buvusio dvaro vietoje, kai 1891 m. dvaro žemė parduota valstiečiams. 1923 m. Naujųjų Levaniškių kaime buvo 29 sodybos ir 169 gyventojai. 1931 m. kaimas išskirstytas į vienkiemius, tuomet turėjo 600,38 ha žemės. Kaime veikė grietinės nugriebimo punktas, parduotuvė. 1949 m. Senieji ir Naujieji Levaniškiai įjungti į Levaniškio kolūkį, kuris veikė iki 1991 m., kolūkio centrinė gyvenvietė.
72-oji Oskarų teikimo ceremonija
Daugiausia nominacijų ir apdovanojimų
Šie filmai buvo nominuoti daugiau nei vieną kartą:
Levaniškiai (Anykščiai)
Istorija
1919 m. Senuosiuose Levaniškiuose įkurta Levaniškių pradžios mokykla, kuri iki 1940 m. dirbo nuomojamose patalpose. 1939–1940 m. mokykloje veikė I–IV skyriai, kuriuose mokėsi 78 vaikai, mokytoju dirbo Kajetonas Juzėnas. Iki 1953 m. ji veikė kaip pradžios mokykla, vėliau septynmetė ir aštuonmetė, nuo 1969 m. – vėl tik pradžios mokykla, Traupio pagrindinės mokyklos Levaniškių pradinio ugdymo skyrius, 2009 m. uždarytas ir jis.
72-oji Oskarų teikimo ceremonija
Daugiausia nominacijų ir apdovanojimų
Šie filmai laimėjo daugiau negu vieną Oskarą:
Levaniškiai (Anykščiai)
Istorija
1968–1974 m. Levaniškių kaimo pietinėje dalyje, Nevėžio dešiniojoje pakrantėje, pasodintas parkas, užimantis apie 6 ha plotą. Jį sodino ir prižiūrėjo pedagogas ir gamtininkas Paulius Glemža (1921–2002 m.). Parke auga ąžuolai, liepos ir kitų vietinių rūšių medžiai ir krūmai, taip pat retesni medžiai: balzaminis kėnis, serbinė eglė, glaustašakis skroblas, Mako ieva, pilkasis riešutmedis, berlyninė tuopa – iš viso 65 rūšys. 2004 m. Leveniškių parkas buvo įamžintas atidengiant medžio drožėjo Arūno Šafrono stogastulpį su užrašu „Pauliaus Glemžos parkas“.
thumb|250px|Šiaurinės kaimo sodybos
Rietavo apylinkė
Rietavo apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Rietavo valsčiuje, bet iki 1950 m. panaikinta. Atkurta 1977 m. balandžio 4 d. iš buvusių Bubėnų apylinkės ir Pelaičių apylinkės.
Sumelos vienuolynas
thumb|300px|Sumelos vienuolynas
Sumelos vienuolynas  – pastatytas stačios uolos skardyje yra Altinderės slėnyje netoli Mačkos gyvenvietės, Trabzono provincijoje, Turkijoje. Altinderės nacionaliniame parke esantis vienuolynas yra šio regiono lankomiausia turistų vieta. Vienuolynas yra 1200 m virš jūros lygio.
Istorija
Bizantijos epochos pradžioje, aplink Trabzoną esančiuose kalnuose buvo pastatyta daug vienuolynų. Jie buvo krikščioniškų žemių pasienio tvirtovės. Sumelos vienuolynas buvo vienas iš didžiausių čia esančių vienuolynų. Nežiūrint, kad Altindere slėnyje visus metus yra lietingas ir drėgnas klimatas, šis vienuolynas išsilaikė geriausiai.
Pagal legendą, šventos Mergelės Panagijos Sumelos (, t. y.. iš „Juodojo kalno“) vienuolyną pastatė 386 m. iš Atėnų atvykę du vienuoliai, Barnaba (pravoslavų vadinamas Varnava ) ir Sofronijus, kai kalnų oloje rado Mergelės Marijos ikoną.
Vienuolynas ne kartą buvo sugriautas, nuniokotas ir vėl atstatytas. VI a. Justiniano I nurodymu vienuolynas buvo atstatytas ir išplėstas imperatoriaus karvedžio Belisarijaus pastangomis.