cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johannes Cornelisz Verspronck
Biografija
Johanesas Verspronkas gimė 1606 − 1609 m. laikotarpyje tikriausiai Harleme. Jis buvo Harlemo tapytojo Cornelis Engelsz. (apie 1575−1650) sūnus. Mokėsi tikriausiai pas tėvą ir galbūt pas F. Halsą. 1632 m. registruotas Harlemo Šv. Luko vardo tapytojų gildijoje. Verspronkas likusį gyvenimą praleido Harleme. Sukūrė apie 100 paveikslų, iš kurių buvo kelios žanrinės scenos, vienas natiurmortas, o likusi dauguma − portretai. Pirmieji Verspronko portretai datuojami atliktais apie 1634 m. ir artimai sekė F. Halso maniera, veikėjai buvo vaizduojami standartinėmis pozomis.
Tarp 1640 ir 1643 m. J. Verspronkas nutapė 2 grupinius portretus „Šv. Elžbietos ligoninės regentės“, „Našlaičių prieglaudos regentės“ (abu Franso Halso muziejuje Harleme) ir daugiau nei 20 individualių portretų. Garsiausiu jo paveikslu minima „Mergaitė mėlynais drabužiais“ (1641). Po 1650 m. J. Verspronkas paprastai vaizduodavo portretų modelius sėdinčiais. J. Verspronkas mirė Harleme, palaidotas 1662 m. birželio 30 d.
Samoboro pilis
Samoboro pilis  – buvusi akmeninė pilis Samoboro mieste šiaurės Kroatijoje. Iki šiol išlikę tik griuvėsiai (didelis įėjimas ir sienos).
Pilis buvo pastatyta svarbių šiaurės vakarų kelių šalia Savos slėnio kryžkelėje. Pilį 1260–1264 m. įšventino Čekijos karalius Otokaras II. Netrukus pilį perėmė Kroatijos-Vengrijos karinės pajėgos.
Samoboro pilis buvo pastatyta kaip trijų dalių tvirtovė, iš kurių centrinė buvo stipriausia. Pietrytinėje dalyje buvo sargybos bokštas. Šalia bokšto yra maža gotikinė Šv. Onos koplyčia, pastatyta apie XVI a. Netrukus po to pilis buvo stiprinama ir pastatytos apsauginės sienos, pilies teritorija plėtėsi į šiaurę. XVII a. visa pilis buvo restauruota ir stiprinama. Paskutinis statinys pilies teritorijoje buvo trijų aukštų namas pietinėje dalyje. Šios statybos pavertė gynybinę tvirtovę į baroko stiliaus gyvenamą pilį.
Šiuo metu išlikę tik pilies griuvėsiai, nors yra paruošti atstatymo projektai.
Liškiavos tvenkinys
left|120px
Liškiavos tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Varėnos rajone, 12 km į pietvakarius nuo Merkinės, 1 km į šiaurę nuo Liškiavos. Sudarytas užtvenkus Liškiavės upelį (Nemuno intakas) 1,8 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš vakarų į rytus – 0,18 km, plotis – iki 0,06 km. Altitudė 114,1 m. Pietinis krantas aukštas, apaugęs Liškiavos mišku. Į šiaurę įsikūręs Aušrinės kaimas.
Komačina
Komačinos salos dydis siekia kilometrą ir vidutiniškai 500 metrų plotį.
1919 m. sala, kaip dovana, buvo įteikta Belgijos karaliui Albertui I nuo Sala Komačinos mero. Taip vieneriems metams sala tapo Belgijos valdomu anklavu.
1920 m. Komačina buvo grąžinta į Italijos valstybę su sąlyga, kad ten bus įsikūrusi dailininkų ir kitų menininkų kolonija.
Rukiškė
Rukiške vadinami kaimai:
Elazar Shach
Biografija
Gimė 1899 m. sausio 1 d. Vabalninke prekeivių šeimoje. 1909 m. pradėjo mokytis Panevėžio ješivoje, o nuo 1913 m. Vilijampolės ješivoje, kur mokėsi Talmudo pas rabiną Moshe Mordechai Epstein. 1915 m. išvyko mokytis į Slucko ješivą. Po I pasaulinio karo persikėlė į Klecko ješivą. 1923 m. vedė Guttel Gilmovski su kuria persikraustė į Myrių, tačiau po kelerių metų vėl grįžo į Klecką. Nuo 1925 m. dalyvavo Klecko ješivos valdyme. 1934 m. paskirtas Naugarduko ješivos vyriausiuoju roš ješiva, tačiau jau 1935 m. perėjo dirbti į Lunineco ješivą. Prieš prasidedant II pasauliniam karui išvyko į Vilnių pas rabiną Chaim Ozer Grodzinski, kuris parūpino E. Šachui bilietus į Palestiną. 1944 m. Bene Berake atkūrus Panevėžio ješivą jam buvo pasiūlyta tapti ješivos mokytoju.
E. Šachas buvo Haredi judaizmo propaguotojas, jis pasisakė prieš pasaulietines mokyklas, teigė kad psichologijos ir istorijos studijos yra erezija, o verslo studijavimas jame nedalyvaujant yra nereikalingas. Jo teigimu Holokaustas įvyko kaip bausmė už visas žydų nuodėmes: ''Dievas skaičiavo visas žydų nuodėmes ištisus šimtmečius kol nuodėmių skaičius pasiekė 6 milijonus. Žydai turi tuo tikėti, nes jei jie tuo netiki jie yra eretikai ir jei mes nepriimsime Holokausto kaip bausmės tai yra tas pats kas netikėti į Dievą''.
Taip pat jis pasisakė prieš demokratiją, įvardindamas Torą kaip tikrąją demokratiją. Pasisakė ir prieš žydų naujakurių statybas Vakarų Krante ir Gazos Ruože. Siekdamas kovoti prieš pasaulietiškumą ir sionizmą jis 1984, 1988 ir 1992 m. kandidatavo į Izraelio parlamentą, tačiau nebuvo išrinktas. Jo pasisakymai būdavo spausdinami spaudoje ir jis turėjo nemažai pasekėjų. E. Šachas mirė 2001 m. lapkričio 2 d. Bene Berake, jo laidotuvėse dalyvavo apie 200,000 žmonių. Po jo mirties Izraelio ministras pirmininkas Arielis Šaronas teigė, kad Izraelis prarado svarbią asmenybę.
Kamarhatis
Kamarhatis  – miestas Indijoje, Vakarų Bengalijoje, šiaurinis Kolkatos priemiestis Hugli kairiajame krante. Tekstilės (džiuto, medvilnės) pramonė, odos, metalo apdirbimas, cemento, gumos, dažų, keramikos dirbinių gamyba.
Istorija
Kamarhačio savivaldybė sudaryta 1899 m. Į miestą 1947 m., atsiskyrus Rytų Bengalijai, atsikėlė daug pabėgėlių.
Rhys Chatham
thumb|Rhys Chatham
Rhys Chatham (1952 m. Rugsėjo 19) – amerikiečių avangardistas, eksperimentinių muzikantas, kompozitorius ir garso menininkas.
Vomelnos valsčius
Vomelnos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Vomelna.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai.
Raudonoji gvardija (Suomija)
miniatiūra|348x348px|Raudonosios gvardijos karys (dešinėje) ir seselė (kairėje) 1918 m. Raudonoji gvardija (, SV Röda gardet) – sukarintas Suomijos darbininkų judėjimo padalinys XX a. pradžioje. Pirmoji Raudonoji gvardija buvo įkurta 1905 m. Rusijos revoliucijos metu, bet po metų buvo išformuota. Po 1917 m. vasario revoliucijos Rusijoje Raudonoji gvardija buvo atkurta, o 1918 m. Suomijos pilietiniame kare ji sudarė Raudonosios Suomijos armiją. Pilietinio karo pradžioje bendras Raudonosios gvardijos karių skaičius siekė apie 30 000, o vykstant konfliktui – nuo 90 000 iki 120 000 karių. Į šį skaičių įėjo daugiau kaip 2 000 Raudonosios gvardijos moterų. 1918 m. gegužės mėn. baltieji į nelaisvę paėmė iki 80 000 raudonųjų, iš kurių 12 000–14 000 mirė belaisvių stovyklose dėl egzekucijų, ligų ir prastos mitybos. Dauguma raudonųjų galiausiai buvo paleisti 1918 m. pabaigoje.
Rukiškė (Kazitiškis)
Rukiškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 3 km nuo Gubavos.
Kianitas
miniatiūra|dešinėje|Kianito kristalai Kianitas – mineralas, aliuminio silikatas, kurio cheminė formulė – Al2O(SiO4). Mineralo sinonimas – distenas.
Naudojimas
Kianitas naudojamas kaip ugniai atsparus mineralas, keramikoje, indų gamyboje. Taip pat naudojamas kaip brangakmenis, ypač skaidūs kristalai.
Kamaši
Kamaši  – miestas pietų Uzbekistane, Kaškadarjos vilajete, 55 km į rytus nuo Karšio. Geležinkelio stotis prie Guzaro–Kitabo linijos, eina Samarkando–Guzaro plentas. Medvilnės valymo, vatos pramonė.
Istorija
Miestas nuo 1978 m.
Mantas Šilkauskas
Mantas Šilkauskas (g. 1988 m. balandžio 10 d.) – Lietuvos lengvaatletis, daugiakovininkas. 2010 m. studijuoja JAV, Kanzaso universitete.
2007 m. sportininkas tapo aukščiausiai uždarose patalpose su kartimi iššokusiu lietuviu sezono metu (4,65).
2008 m. tapo greičiausiai uždarose patalpose lygiu taku 60 m įveikusiu Lietuvos atletu sezono metu (6.76) ir pasiekė nacionalinį rekordą 60 m barjeriniame bėgime (7.85). Tais pačiais metais tapo daugiausia uždarose patalpose į tolį nušokusiu lietuviu sezono metu (7.65).
2009 m. taip pat pasiekė geriausią uždarų patalpų sezono 60 m barjerinio bėgimo rezultatą Lietuvoje (7.91). Jam priklauso ir geriausias tų metų sezono septynkovės rezultatas tarp lietuvių (5444).
2010 m. vasario 28 d. NCAA „Big 12“ čempionate M. Šilkauskas tapo dviejų septynkovės rungčių geriausio uždarų patalpų šalies sezono rezultato savininku: galutinio rezultato (5579 tšk.) ir 60 m barjerinio bėgimo (7.99).
Pasiekimai
DSQ – sportininkas diskvalifikuotas
Piarežyro valsčius
Piarežyro valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vidurio Baltarusijos teritorijoje. Centras – Piarežyras.
Santo Tomas de Kastilija
Santo Tomas de Kastilija  – miestas rytų Gvatemaloje, prie Hondūro įlankos, Puerto Barijoso savivaldybėje.
Belgų kolonija
1843 m. Gvatemalos parlamentas perleido teritoriją privačiai Belgijos bendrovei, kurią valdė Belgijos karalius Leopoldas I.
Belgai planavo ten įkurti savo koloniją ir už teritorijas sumokėjo 12 tūkstančių pesetų. Belgų kolonizacija buvo nesėkminga dėl kolonistus kamavusios geltonosios karštinės ir maliarijos, kurios buvo endeminės šiam regionui.
1854 m. Belgijos bendrovė pasitraukė dėl finansinių nuostolių.
Naujieji laikai
1976 m., po to kai žemės drebėjimas sugriovė Puerto Barijoso uostą, naujas uostas pastatytas Santo Tomase.
Emanuel de Witte
Emanuelis de Vitė (, 1617 m., Alkmaras, Nyderlandai – 1691 (1692) m., Amsterdamas) − XVII a. Nyderlandų tapytojas, bažnyčių interjerų vaizduotojas.
Biografija
Emanuelis de Vitė gimė 1617 m. Alkmare. Jis mokėsi Delfte pas Evert van Aelst (1602−1657). 1636 m. Vitė registruotas Alkmaro Šv. Luko vardo tapytojų gildijoje. 1639 ir 1640 m. vasaromis paminėtas Roterdame. 1641 m. spalį jo duktė buvo pakrikštyta Delfte ir 1642 m. birželį Vitė įstojo į Delfto Šv. Luko tapytojų gildiją. Delfte dailininkas gyveno iki 1652 m., kada persikraustė į Amsterdamą. Karjerą Emanuelis de Vitė pradėjo figūriniais paveikslais, pavyzdžiui, „Vertumnas ir Pomona“ (1644). Apie 1651 m. datuotas jo vienas pirmųjų architektūrinių paveikslų „Naujoji bažnyčia Delfte“, kuris buvo tiesiogiai įtakotas kito Delfto architektūrinių vaizdų tapytojo Gerard Houckgeest (apie 1660−1661).
Savo kūryboje Emanuelis de Vitė daugiau dėmesio teikė bažnyčių erdvės pajautimo, šviesos ir šešėlių žaismo jose perteikimui nei realių architektūrinių elementų tiksliam vaizdavimui ar bažnyčios lankytojų portretams. Tuo jis skyrėsi nuo Hendrick van Vliet (1611/1612−1675) ir Gerard Houckgeest, nors perėmė pastarojo kompozicinį sumanymą, kai bažnyčios kolonos vaizduojamos iškart už pirmojo plano. Po apie 1655 m. Vitė buvo paveiktas Pieter Saenredam kūrybos. Jis yra nutapęs prekyviečių ir buities scenų, kelis peizažus ir žinomas vienas jo natiurmortas. Emanuelis de Vitė mirė 1691 ar 1692 m. Amsterdame. Jo vieninteliu žinomu mokiniu buvo Hendrick van Streek (1659−po 1719).
Rukiškė (Linkmenys)
Rukiškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Linkmenų.
Rakonių tvenkinys
Šaltiniai
thumb|left|500px|Vaizdas nuo užtvankos
Paharelajės valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai.
Didžiosios Lenkijos žemuma
Didžiosios Lenkijos žemuma arba Didžiosios Lenkijos–Kujavijos žemuma  – Vidurio Europos lygumos dalis, esanti Lenkijoje, tarp Odros ir Vyslos upių. Sudaryta iš ledyninių ir vandeninių–ledyninių nuogulų. Būdingos moreninės kalvos ir kalvagūbriai, pakylantys iki 227 m aukščio. Yra senslėnių, ežerynų.
Vyrauja pušynai ir mišrieji miškai, pasėliai (bulvės, javai, daržovės).
Pagrindiniai miestai: Poznanė, Bydgoščius, Torūnė.
Veluru
Veluru, arba Veloras  – miestas pietų Indijoje, Tamilnade, prie Palaro upės, 145 km į vakarus nuo Čenajaus. Grūdininkystės rajono prekybinis ir transporto centras. Žemės ūkio žaliavų perdirbimas. Yra XVI a. tvirtovė, observatorija, zoologijos sodas, Džalakandešvaro šventykla, Šri Lakšmi auksinė šventykla.
To Be Continued... (įrašų dėžė)
„To Be Continued...“ – britų atlikėjo Elton John keturių diskų dėžė, kurioje sudėta atrinkta muzika nuo Eltono dienų su „Bluesology“ iki 1990 m. Specialiai tik šiame albume įtrauktos naujos dainos „Made for Me“, „You Gotta Love Someone“, „I Swear I Heard the Night Talkin“ ir „Easier to Walk Away“. Po reabilitacijų atsigavusiam Eltonui nepatiko JAV albumo viršelio versija, kadangi ji priminė jam apie senas dienas, todėl 1991 m. Jungtinėje Karalystėje dėžė buvo išleista visiškai kitokiu viršeliu, o dainos „You Gotta Love Someone“ ir „I Swear I Heard the Night Talkin“ buvo pakeistos naujomis „Suit of Wolves“ ir „Understanding Women“ (pastaroji įtraukta ir į „The One“, jo 1992 m. studijinį albumą).
Amerikoje 1992 m. tapo auksiniu, 2006 m. platininiu, o 2016 m. – dukart platininiu.
2021 m. pasaulio rogučių sporto čempionatas
2021 m. pasaulio rogučių sporto čempionatas – 50-asis tarptautinės rogučių sporto federacijos organizuotas geriausių pasaulio rogučių sporto atletų čempionatas, kuris vyko sausio 29 d. – sausio 31 d. Bavarijoje, Vokietijoje.
Dėl dopingo bylų Rusijos atstovai čempionate dalyvavo kaip nepriklausomi Rusijos rogučių sporto federacijos atletai.
Čempionato rengimas
Čempionato rengimas buvo patikėtas Vistlerio ledo trasai, Vistleryje, Kanadoje.
Lietuvos ir Tuniso santykiai
Lietuvos ir Tuniso santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Lietuvos ir Tuniso.
2021 m. pasaulio rogučių sporto čempionatas
Čempionato rengimas
2020 m. rugsėjį dėl besitęsiančios COVID-19 pandemijos Kanados pasienio įstatymai lėmė čempionato atšaukimą Kanadoje, kuris turėjo vykti vasario pradžioje. Čempionatą galiausiai patikėta rengti Kenigzės ledo trasai Vokietijoje.
Lietuvos ir Tuniso santykiai
Nepriklausomybę pripažino 1991 m. rugsėjo 4 d. Diplomatiniai santykiai užmegzti 1992 m. birželio 30 d.
Lietuvai atstovauja nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius, reziduojantis Prancūzijoje, Tunisui – Lenkijoje reziduojantis nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius. Tuniso sostinėje Tunise ir Susoje veikia Lietuvos garbės konsulatai.
Abi valstybės yra Jungtinių Tautų, kitų tarptautinių organizacijų narės. Santykiai vystomi ir daugiašaliu formatu – Lietuva yra akreditavusi savo ambasadorių Arabų Šalių Lygai, kurios narys yra Tunisas. Tuo tarpu Tunisas 1998 m. pasirašė asociacijos sutartį su ES; vienas iš pagrindinių jo užsienio politikos prioritetų yra eurointegraciniai procesai.
Pirmieji kontaktai
Užfiksuota, kad Lietuvoje dar Tarpukariu yra lankęsi keleivių iš Tuniso. 1921, 1925, 1926, 1929 ir 1932 m. Latvijos-Lietuvos sieną per Žagarės pereinamąjį punktą kirto 11 tunisiečių. Vis dėlto nėra aišku, kiek ilgai (ir ar išvis) šie viešėję tuometėje Lietuvoje.
Santykiai po 1991 m.
Nepriklausomybę pripažino 1991 m. rugsėjo 4 d., trečioji Afrikos žemyne po PAR ir Libijos. Diplomatiniai santykiai užmegzti 1992 m. birželio 30 d.
Dar 1997 m. Maskvoje (Rusija) tarp šalių pasirašyta sutartis dėl reguliaraus oro susisiekimo (ratifikuota 2001 m.)
2002 m. Lietuva Tunisui akreditavo pirmąją ambasadorę, Prancūzijoje reziduojančią Astą Skaisgirytę Liauškienę, kuri gruodžio 12 d. įteikė skiriamuosius raštus Tuniso prezidentui. Tunisas analogišką žingsnį buvo žengęs metais anksčiau, 2001 m. Lietuvai akredituodamas Lenkijoje reziduojantį ambasadorių Alį Busniną.
Yra įvykę keletas susitikimų tarp Lietuvos ir Tuniso užsienio reikalų ministrų. Pirmasis jų įvyko 2003 m. spalio 7-8 d., kai su oficialiu vizitu Tunise lankėsi Lietuvos užsienio reikalų ministro Antano Valionio vadovaujama delegacija. Antanas Valionis susitiko su šios Tuniso ministru pirmininku Mohamedu Ganučiu, užsienio reikalų ministru Habibu Ben Jahija, pramonės, amatų ir turizmo ministru Monderu Zenaidžiu, darbdavių asociacijos vadovais. Tunisas tuo metu vertinta kaip „nuosaikiausia regiono valstybė“, galinti tapti atramos tašku Lietuvos verslo sklaidai Šiaurės Afrikos regione.
2005 m. su darbo vizitu lankydamasis Baltijos šalyse sausio 25 d. Vilniuje viešėjo Tuniso užsienio reikalų ministerijos valstybės sekretoriumi Mohamedas Hatemas Ben Salemas, kur susitiko Lietuvos užsienio reikalų viceministru Zenonu Petrausku ir Seimo Užsienio reikalų komiteto pirmininko pavaduotoju Audroniu Ažubaliu.
2010 m. gruodžio 17 d. Tunise kilę masiniai protestai ir po jų sekusi Jazminų revoliucija, per kurią buvo nuverstas ilgalaikis šalies vadovas Zinas Al Abidinas Ben Ali, sutapo su Lietuvos pirmininkavimu Demokratų bendrijoje ir didžiąją dalimi – su Lietuvos pirmininkavimu Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijoje (ESBO). Prasidėjus neramumams Tunise Demokratijų bendrijos narės, 2011 m. sausio 18 d. dalyvavusios Steigiamosios grupės susitikime, paragino visas su įvykiais susijusias puses „taikiai ir dialogo keliu spręsti dabartinę krizę šalyje“ ir pareiškė apgailestaujančios „dėl žuvusiųjų pastarųjų įvykių metu“ ir reiškiančios „užuojautą aukų šeimoms“. Demokratų bendrija paragino suinteresuotąsias šalis „siekti santarvės Tuniso žmonių labui“ ir kuo greičiau siekti „taikos, saugumo ir stabilumo.“
2011 m. balandžio 16 d., praėjus trims mėnesiams po Jazminų revoliucijos, Tuniso kvietimu Tunise viešėjo ESBO pirmininko pareigas ėjęs Lietuvos užsienio reikalų ministras Audronius Ažubalis, kur susitiko su naująja Tuniso vadovybe ir aptarė galimą ESBO pagalbą šios šalies demokratinėms reformoms pereinamuoju laikotarpiu. Tų pačių metų liepos 1 d. Vilniuje lankėsi ir Demokratijų bendrijos renginiuose dalyvavo Tuniso užsienio reikalų ministras Mohamedas Muldis Kefis, kur susitiko su Lietuvos užsienio reikalų ministru, iš kurio gavo pažadą, kad „Tunisas gali kliautis tiek Lietuvos, tiek ESBO pagalba.“ Vizito metu Audronius Ažubalis pareiškė, kad „Lietuva solidarizuojasi su Tuniso žmonėmis, kurie taikiomis priemonėmis pradėjo eiti link demokratijos“ ir kad „kartu su tarptautine bendruomene“ „remia Tunisą ir jo pastangas sukurti stabilią demokratinę valstybę.“ Taipogi Lietuvos užsienio reikalų ministras pabrėžė, kad Lietuva suinteresuota dvišalių santykių su Tunisu plėtra įvairiose srityse.
2014 m. birželio 10-11 d. Atėnuose (Graikija) vykusiame ES ir Arabų Lygos susitikime dalyvavo Lietuvos užsienio reikalų ministras Linas Linkevičius, renginio paraštėse susitikdamas su Tuniso užsienio reikalų ministru.
2016 m. kovo 7-9 d. Ben Gardane įvyko reikšmingi mūšiai tarp Tuniso pajėgų ir Islamo valstybės bei jos sąjungininkės organizacijos Ansar Al Šairja sukilėlių, siekusių užimti minimą Tuniso miestą. Į tai reaguodama Lietuvos užsienio reikalų ministerija kovo 8 d. išplatino pareiškimą: „Griežtai smerkiame vakar įvykdytą teroristinį išpuolį Tuniso Ben Gardano mieste ir reiškiame užuojautą aukų šeimoms.“ Taip pat pridūrė, kad „turime imtis visų pastangų stabilizuojant padėtį Libijoje ir kovojant su terorizmo grėsme“.
2016 m. lapkričio 19 d. Lietuvos užsienio reikalų ministras Linas Linkevičius dalyvavo Jungtinių Arabų Emyratų sostinėje Abu Dabyje vykusiame Sir Bani Yas forume, kur susitiko su Tuniso užsienio reikalų ministru Chemajesu Džinauju. Susitikimo metu Linas Linkevičius sveikino sėkmingą Tuniso perėjimo prie demokratijos patirtį ir jos lyderių bei piliečių pasiryžimą kurti pliuralistinę, demokratišką ir modernią valstybę, prisimindamas, kad šios pastangos buvo įvertintos Nobelio taikos premija (ja apdovanotas Tuniso nacionalinio dialogo kvartetas), aptarė bendradarbiavimo tarp šalių galimybes.
2018 m. rugsėjo 25 d. Niujorke (JAV) susitiko su Tuniso užsienio reikalų ministru Chemajesu Džinauju susitiko Lietuvos užsienio reikalų ministras Linas Linkevičius.
Švietimo, mokslo ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
Lietuvos futbolo klubuose yra rungtyniavę tunisiečiai Nizaras Ben Nasra (2011–2012 m. FK Banga Gargždai), Hamdis Nagezas (2020 m. FK Sūduva).
Į 2017 m. Vilniuje, Kaune, Rukloje ir Visagine vykusius Arabų kultūros dienų renginius atvyko svečiai iš Tuniso.
Ekonominiai santykiai
2020 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Tuniso siekė 4,03 mln. eurų, o Tunisas buvo 107-as pagal prekybos apimtis Lietuvos prekybos partneris.
Prekybos balanse vyrauja eksportas iš Lietuvos į Tunisą.
2020 m. Tuniso tiesioginių užsienio investicijų Lietuvoje dydis buvo neigiamas. Tuo tarpu Lietuvos tiesioginių investicijų Tunise užfiksuota nebuvo.
Renata Emilija Bareikienė
Renata Emilija Bareikienė (1939 m. lapkričio 10 d. Klausučiuose) – Lietuvos fizikė, visuomenės veikėja.
Biografija
Gimė 1939 m. lapkričio 10 d. Klausučiuose. 1961 m. baigė Vilniaus universitetą. 1968–1992 m. dirbo Puslaidininkių fizikos institute. 1990 m. tapo mokslų daktare apsigynusi darbą V2O5–Ag2O ir V2O5–MO3 sistemų elektrinis laidumas. Nuo 1992 m. Lietuvos mokslo tarybos darbuotoja. Nuo 2007 m. Lietuvos evangelikų reformatų konsistorijos prezidentė. Vyras fizikas, habilituotas mokslų daktaras Vytautas Bareikis.
Zangger komitetas
Zangger komitetas, dar vadinamas Branduolinių ginklų eksportuotojų komitetu, buvo įkurtas pagal 1970 m. kovo 5 d. įsigaliojusios Branduolinio ginklo neplatinimo sutarties (NPT) III straipsnio 2 dalį. Pagal III straipsnio 2 dalį branduolinių medžiagų eksportui turi būti taikomos Tarptautinės atominės energijos agentūros (TATENA) apsaugos priemonės.
Istorija
1971–1974 m. penkiolika branduolinį ginklą tiekiančių valstybių grupė Vienoje surengė keletą neoficialių susitikimų, kuriems pirmininkavo profesorius Klodas Zangeris iš Šveicarijos. Grupės tikslas buvo pasiekti bendrą supratimą dėl: a) "įrangos ar medžiagos, specialiai suprojektuotos ar paruoštos specialiajai dalomajai medžiagai perdirbti, naudoti ar gaminti" apibrėžimo; bei b) sąlygų ir procedūrų, kurios reglamentuotų tokios įrangos ar medžiagų eksportą, kad būtų įvykdyti III straipsnio 2 dalyje nustatyti įsipareigojimai, remiantis sąžininga komercine konkurencija. Grupė, kuri tapo žinoma kaip Zangger komitetas, nusprendė, kad ji bus neoficiali ir jos sprendimai nebus teisiškai privalomi jos nariams.
Komitetas: a) tvarko ir atnaujina įrangos, kuri gali būti eksportuojama tik tuo atveju, jei priimančiam įrenginiui taikomos apsaugos priemonės, sąrašą (vadinamas „Pradiniu sąrašu“, nes dėl tokio eksporto pradedamos taikyti apsaugos priemonės); ir b) leidžia nariams koordinuoti branduolinių medžiagų eksporto klausimus. Santykinis Zangger komiteto neformalumas leido jam imtis iniciatyvos sprendžiant tam tikrus neplatinimo klausimus, kuriuos būtų sunkiau išspręsti Branduolinių tiekėjų grupėje.
2000 m. spalio mėn. posėdyje komitetas aptarė 2000 m. NPT peržiūros konferencijos (REVCON) rezultatus. Komitetas susitarė sudaryti dvi neoficialias "Pirmininko draugų" grupes: 1) apsvarstyti pasirengimą 2005 m. NPT REVCON; ir 2) tęsti svarstymus dėl galimos būsimos politikos, pagal kurią būtų reikalaujama visapusiškų saugumo garantijų kaip tiekimo nebranduolinio ginklo neturinčioms valstybėms sąlygos, priėmimo. JAV pranešė apie galimų papildomų americio ir neptūnio kontrolės priemonių svarstymo statusą. Nariai sutiko, kad šios medžiagos nepatenka į NPT III straipsnio 2 dalies taikymo sritį ir kad jos būtų įtrauktos į „Pradinį sąrašą“. Švedija, pirmininkaujanti darbo grupei, svarstančiai plutonio sodrinimo įrangos įtraukimą į „Pradinį sąrašą“, pranešė, kad kol prie susitarimo neprieita. Pirmininkas pranešė apie pradinį neoficialų susitikimą su TATENA darbuotojais, kuriame buvo aptarta tvarka, kaip informuoti agentūrą apie „Pradinio sąrašo“ pakeitimus ir tokių pakeitimų pagrindimą, nes agentūra naudojasi Zangger komiteto „Pradiniu sąrašu“ kaip informaciniu dokumentu.
Carlo Maratta
Biografija
Karlas Marata (ar Maratis) gimė 1625 m. gegužės 25 d. Kamerane, netoli Ankonos. Apie 1635 m. jis atvyko į Romą ir 1637−1645 m. mokėsi pas Andrėją Sakį. Buvo mokomas imti pavyzdį iš Rafaelio ir Bolonijos Karačių mokyklos tapytojų. Po to pradėjo dirbti savarankiškai. 1650 m. atliktas „Piemenų pagarbinimas“ S. Giuseppe dei Falegnami bažnyčiai rodo A. Sakio tapybos įtaką. 1651−56 m. jis dekoroavo Alaleonos koplyčią S. Isidoro bažnyčioje Šv. Juozapo gyvenimo istorijos tema. Popiežiaus Aleksandro VII užsakymu 1656 m. nutapė „Marijos aplankymą“ Santa Maria della Pace bažnyčiai ir kitais metais „Išminčių pagarbinimą“ Kvirinalo rūmų popiežių galerijai. Apie 1660 m. jo atlikta „Augusto taika“ su kitų dailininkų kūriniais buvo nusiųsta į Prancūziją. Jis kūrė paveikslus Barberinio rūmams po A. Sakio mirties. 1664 m. išrinktas Romos Šv. Luko akademijos vadovu.
Zangger komitetas
Pirmininkai
Toliau išvardyti asmenys buvo Zangger komiteto pirmininkai:
Jungtinės Karalystės misija Jungtinių Tautų atstovybėje Vienoje veikia kaip komiteto sekretoriatas.
Carlo Maratta
Biografija
Mirus kitiems dailininkams XVII a. pabaigoje K. Marata tapo žymiausiu Romos tapytoju. Reikšmingiausiu jo brandos darbu tapo 1674 m. atlikta „Maloningumo triumfo“ lubų tapyba Altieri rūmuose, užsakyta popiežiaus Klemenso X. K. Marata tapė altorinius paveikslus Romos bažnyčioms, tarp jų − Il Gesu, Santa Maria in Vallicella ir Santa Maria del Popolo bažnyčioms. 1680 m. jis nutapė „Apolono ir Dafnės“ paveikslą Prancūzijos karaliui Liudvikui XIV, kuriuo karalius buvo taip patenkintas, kad jam suteikė karališkojo dvaro tapytojo titulą. K. Marata kūrė dizainus Šv. Petro bazilikos mozaikoms. 1700 m. vėl išrinktas Šv. Luko akademijos vadovu ir 1706 m. patvirtintas juo iki mirties. 1702 m. popiežius Klemensas XI jį paskyrė Romos senienų direktoriumi. 1704 m. jam suteikta riterystė. K. Maratai buvo patikėtas Rafaelio freskų atnaujinimas Vatikano kambariuose. Vėlyvuoju laikotarpiu daugelį kūrinių daugiau ar mažiau atliko jo mokiniai. Karlas Marata mirė 1713 m. gruodžio 15 d. Romoje. Palaidotas Santa Maria degli Angeli e dei Martiri bažnyčioje. Jo kompozicijoms būdingas aiškumas, subalansuotumas, barokiškas puošnumas ir klasikinis idealizavimas.
Zangger komitetas
Valstybės narės
Zangger komitetą sudaro 39 valstybės narės:
Europos Komisija yra nuolatinė stebėtoja.
Pukavos valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje.
Dominyka Batkovskytė
Biografija
Vilniaus šachmatų ir šaškių sporto mokyklos auklėtinė. Baigė Vilniaus „Saulės“ privačią gimnaziją. Vilniaus universiteto (VU) Chemijos fakultete studijuoja biochemiją. Daugkartinė Lietuvos vaikų čempionė, Pasaulio ir Europos šachmatų čempionatų dalyvė. Lietuvos universitetinių aukštųjų mokyklų šachmatų čempionato nugalėtojos VU rinktinės narė. 2013 m. 27 d. Rodo saloje (Graikija) Europos šachmatų klubų taurės varžybose Lietuvai atstovavusios „MRU-Vilniaus fortas“ klubo komandos narė.
ES jaunių čempionato Lietuvos komandos narė. 2010 metų lapkričio 13-14 d. Ukmergėje vykusiose tradicinėse asmeninėse varžybose, skirtose treneriui Antanui Molevičiui pagerbti, 2 vietos jaunių grupėje ir 1 vietos moterų grupėje laimėtoja.
2011 ir 2013 metais dalyvavo Europos moterų komandinis šachmatų čempionate.
2011 metais Druskininkuose vykstančiame XI Europos jaunių greitųjų šachmatų ir žaibo čempionate įveikė Europos čempionę Mariją Severiną iš Rusijos.
Rukiškė (Skuodas)
Rukiškė – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 10 km nuo Ylakių.
Dominyka Batkovskytė
Biografija
2012 m. gruodžio 30 dieną tris dienas vykusio atvirojo Vilniaus miesto šachmatų čempionato nugalėtoja. 2014 metų Lietuvos moterų šachmatų čempionato 3 vietos laimėtoja. 2014 m. Tromsėje vykusioje moterų šachmatų olimpadoje  Lietuvos  rinktinėje  žaidė prie 4-tos lentos (5 tšk iš 9).
Lietuvos moterų komandų šachmatų lyga – 1 vieta; Lietuvos merginų iki 20 metų čempionatas – 1 vieta; Europos merginų iki 18 metų čempionatas – 10 vieta (2011 m.); Pasaulio merginų iki 20 metų čempionatas – 34 vieta (2012 m.).
Pahosto valsčius (Ihumenas)
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai.
Varlys
Varlys arba Paštikis – ežeras Lietuvoje, Utenos rajone, 10 km į pietryčius nuo Daugailių, Minčios ir Lukošiūnų miškuose. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,2 km, plotis – iki 0,17 km. Altitudė 170,8 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję – aplink ežerą plyti ~ 13 ha dydžio pelkė. Rytuose išteka Uteno ežero intakas Minčia. Į rytus įsikūręs Narutiškio viensėdis.
Kambarka
Kambarka (rus. ir ) – miestas Rusijoje, Udmurtijoje, 116 km į pietryčius nuo Iževsko, 18 km į šiaurę nuo Neftekamsko, prie Kambarkos upės (netoli jos santakos su Kama) ir Kambarkos tvenkinio; rajono centras. Geležinkelio stotis, praeina Iževsko–Neftekamsko plentas. Mašinų (geležinkelių, naftos gavybos technikos), chemijos, statybinių medžiagų pramonė. Apylinkėse likviduojami cheminiai ginklai.
2012 m. 84,7 % miesto gyventojų buvo rusai, 8,0 % – totoriai, 2,9 % – udmurtai.
Istorija
1767 m. prie Kambarkos upės pastatyta ketaus lydykla. Gyvenvietė augo, 1923 m. tapo valsčiaus centru. 1936 m. tapo miesto tipo gyvenviete, 1937 m. Kambarka priskirta Udmurtijai. 1945 m. suteiktas miesto statusas.
Serhijus Žadanas
Serhijus Žadanas (g. 1974 m. rugpjūčio 23 d.) – Ukrainos poetas, novelistas, eseistas ir vertėjas.
Biografija
Žadanas gimė Starobilske, Luhansko srityje, Ukrainoje.
Serhijus Žadanas yra tarptautiniu mastu žinomas Ukrainos rašytojas, jis parašė 12 poezijos knygų, 7 romanus ir laimėjo daug literatūrinių apdovanojimų.
Ksenija Sobčiak
Ksenija Sobčiak (, g. 1981 m. lapkričio 5 d.) – Rusijos visuomenės veikėja, žurnalistė, politikė, pramogų pasaulio veikėja.
Serhijus Žadanas
Biografija
Žadanas verčia įvairių autorių, pvz., Paul Celan ir Charles Bukowski, poeziją iš vokiečių, anglų, baltarusių ir rusų kalbų. Jo darbai yra išversti į vokiečių, anglų, estų, prancūzų, italų, švedų, norvegų, lenkų, serbų, kroatų, lietuvių, latvių, baltarusių, rusų, vengrų, armėnų ir čekų kalbas.
Ksenija Sobčiak
Gimė Sankt Peterburgo mero Anatolijaus Sobčiako ir žydų kilmės senatorės Liudmilos Narusovos šeimoje. 1998 m. įstojo į Sankt Peterburgo universiteto tarptautinių santykių fakultetą. 2001 m., mirus tėvui, išsikėlė į Maskvą ir ten 2002 m. Maskvos valstybiniame tarptautinių santykių institute baigė bakalauro studijas, o 2004 m. ten pat įgijo magistro išsilavinimą. Kadangi augo įtakingoje šeimoje, nuo mažumės buvo pažįstama su aukštais Rusijos politikais (Vladimiru Putinu, Viktoru Zolotovu ir kt.).
Baigusi studijas, pradėjo dirbti televizijoje: 2004–2012 m. buvo realybės šou „Namas-2“ (Дом-2) viena iš vedėjų. Ši laida buvo labai populiari, o Ksenija Sobčiak – labai išgarsėjo ir praturtėjo. K. Sobčiak vėliau vedė laidas „Žvaigždžių bulvaras“, "Kas nori tapti milijonieriumi? ", „Paskutinis herojus“, „Dvi žvaigždės“. Dalyvavo televiziniuose projektuose „Šokiai su žvaigždėmis“, „Cirkas su žvaigždėmis“ ir kt. Nuo 2007 m. dirbo radijo stotyje „Serebrenyj dožd“, buvo keleto glamūrinių žurnalų redaktore. Televizijos kanalo „Dožd“ korespondentė. 2019–2021 m. – televizijos kanalo „Super“ vyriausioji prodiuserė. Viena ir kartu su bendraautoriais parašė keletą pramoginių, madų, gyvenimo būdo knygų: „Stilingi Ksenijos Sobčiak daikčiukai“ (2008 m.), „Ištekėjusi už milijonieriaus, arba aukščiausio lygio santuoka“ (2009 m.), „Liurbio enciklopedija“ (2010 m.), „Sobčiak prieš visus“ (2018 m.).
Ksenija Sobčiak 2006 m. subūrė jaunimo organizaciją "Visi laisvi! " Aktyviai dalyvavo 2011–2012 m. prieš Dūmos rinkimų rezultatus ir esamą valdžią nukreiptuose protestuose. Jos dalyvavimas protestuose kitų opozicinių jėgų vertintas prieštaringai – jų teigimu, K. Sobčiak veikė valdžios naudai siekdama diskredituoti opoziciją. K. Sobčiak dalyvavo 2018 m. prezidento rinkimuose kaip partijos „Pilietinė iniciatyva“ atstovė. Surinkusi 1,68 % rinkėjų balsų, ji liko ketvirta. Po rinkimų savo partiją pertvarkė į Permainų partiją, kurios ideologija, Sobčiak teigimu, „antiputinizmas“, siekis nutraukti karinius konfliktus.
2022 m. Ksenija Sobčiak dėl žydiškos kilmės gavo Izraelio pilietybę. Ji kritikavo Rusijos karinį įsiveržimą į Ukrainą. 2022 m. spalį jai išketa byla dėl finansinių nusikaltimų, todėl Sobčiak išvyko iš Rusijos į Lietuvą.
Ksenija Sobčiak Rusijoje pagarsėjo kaip skandalinga ir odiozinė asmenybė: įsivėlė į įvairius viešus tarpasmeninius skandalus, pagarsėjo neigiamais pasisakymais apie apkūnius žmones, tyčiojimusi iš krikščionybės ir vienuolių.
Mažoji Venecija (Vokietijos kolonija)
Mažoji Venecija buvo viena  svarbiausių vokiečių kolonijų Pietų Amerikoje, gyvavusi nuo 1528 iki 1546 m., patekusi daugiausia į šiuolaikinės Venesuelos teritoriją. Ją įkūrė vokiečių bankininkų Velzerių šeima iš laisvojo imperijos miesto Augsburgo. Velzeriams kolonijines teises Venesuelos provincijoje suteikė jų bankui prasiskolinęs Šventosios Romos imperijos imperatorius Karolis V, kuris taip pat buvo ir Ispanijos karalius. Didele motyvacija kurtis užjūryje buvo legendinio, turtingo auksu Eldorado paieška.
Istorija
1519 m. prieš Šventoji Romos imperijos imperatoriaus rinkimus imperatorius Karolis I (vėliau gavęs Karolio V vardą) iš Velzerių ir Fugerių, įvairiais vertinimais, pasiskolino nuo 143 iki 159 tūkstančių talerių. Rinkimuose Karolis V nugalėjo Prancūzijos karalių, tačiau grąžinti bent dalies skolos jis negalėjo. Kaip užstatatą, pagal 1528 m. kovo 27 d. Madride pasirašytą Venesuelos sutartį, Velzeriai gavo valdymo teises Ispanijos kolonijoje Venesueloje, pavadintoje Mažąja Venecija. Velzeriams buvo suteikta teisė skirti ir šalinti įgytos teritorijos gubernatorius bei valdininkus, jie buvo atleisti nuo muito ir uosto rinkliavų Sevilijoje, tuomet turėjusioje prekybos su Venesuela monopolį. Velzeriai gavo teisę į 4 % viso kompanijos pelno, o taip pat 90 % (vėliau 80 %) visų randamų brangiųjų metalų, o jų atsiųstiems persikėlėliams turėjo būti suteikiama žemės dalis. Iš savo pusės, Velzeriai įsipareigojo pastatyti ir apgyvendinti du miestus ir tris tvirtoves.
1529 m. pirmasis gubernatorius Ambrozijus Eingeris su 281 kolonistu atvyko į Venesuelos sostinę Naująjį Augsburgą (dab. Koras). Tais pačiais metais pradėta statyti Naująjį Niurnbergą (dab. Marakaibas). Iš pradžių planuota gauti pelną iš prekybos druska, auksu ir vergais. Velzeriai buvo atsigabenę vokiečių kalnakasių darbui aukso kasyklose ir 4000 Afrikos vergų darbui cukranendrių plantacijose. Daugelis kolonistų mirė nuo tropinių ligų, kurioms jie neturėjo imuniteto, be to, juos puldavo indėnai, sutikę savo žemėse aukso ieškotojus. Vėliau paaiškėjo, kad pelningiausias verslas buvo prekyba vergais. Vokiečių kolonistų veikla kėlė didelį nepasitenkinimą iš čia gyvenusių ispanų pusės, tam priešinosi vietiniai indėnai. Karaliui plaukė skundai apie kolonistų vykdytus žiaurumus ir kitus nusikaltimus prieš vietinius gyventojus. 1536 m. Koro arkivyskupo prašymu buvo sukurta tyrimo komisija patikrinti kaltinimus, tačiau nei gubernatoriui Georgui Hohermutui, kuris surengė ekspediciją ieškoti Eldorado, nei jo pavaduotojui Nikolausui Federmanui, kuris taip pat išvyko į ekspediciją 1537 m., teisingumo klausimai nerūpėjo. 1546 m. Karolis V anuliavo Venesuelos sutartį, nes Velzerių kolonijinė politika nepasiteisino: gubernatoriai rūpinosi vien asmenine gerove, maistas, arkliai ir ginklai ir toliau buvo pristatomi iš Karibų jūros salų, Marakaibas priminė griuvėsius, Koras nustojo vykdęs sostinės funkcijas, o vietiniai indėnai, kaip ir anksčiau, nebuvo atversti į krikščionybę. Iki 1556 m. Bartolomėjas Velzeris dar bandė atgauti savo teises į šią koloniją, bet galiausiai jis prarado Venesuelą, taip pat ir Nikolauso Federmano krovinius Kolumbijos sandėliuose.
Gabrielius Hornostajus
Gabrielius Hornostajus (m. 1587) – Bresto vaivada nuo 1576, Minsko vaivada nuo 1566, Minsko nuo 1575, Kameneco seniūnas nuo 1568.
Biografija
Kilo iš Hornostajų giminės, herbo Hipocentavr savininkas. Naugarduko vaivados Ivano Hornostajaus ir Anos Solomereckos vyresnysis sūnus. Valdė dvaro žemes Kopyliuje, Ščitnikuose ir Balatkove, Bresto paviete, Pocešyje, Vilkmergės paviete, dalinai davo žemes Ostrošicuose, Toločine, Basejoje. 1567 metais Livonijos karo metu LDK armijai išstatė 49 arklius.
Valstybės tarnyba
Nuo 1566 metų − Minsko vaivada, nuo 1576 metų − Bresto vaivada, nuo 1568 metų − Kameneco seniūnas, nuo 1575 metų − Minsko seniūnas.
Pasirašė Liublino uniją 1569 metais.
1573 metais buvo vienas iš dekreto pasirašiusių patvirtinčių Henriko Valua išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą.
Šeima
Buvo vedęs Barborą Laską, Seradzo vaivados Vaitiekaus Lasko dukterį. Vienintelis sūnus − Jeronimas.
Aigvestortes i Estani de Sant Maurisio nacionalinis parkas
Aigvestortes i Estani de Sant Maurisio nacionalinis parkas  – saugoma gamtos sritis Ispanijoje, šiaurės vakarų Katalonijoje, Pirėnų kalnuose. Tai vienintelis Katalonijos nacionalinis parkas. Įsteigtas 1955 m.
Pindo nacionalinis parkas
Pindo nacionalinis parkas – nacionalinis parkas Graikijoje, kalnuotoje vietovėje, tarp Vakarų Makedonijos ir Epyro periferijų, vakarinėje Pindo kalnų dalyje. Parkas įkurtas 1966 m. Apima 6927 ha. Reljefas sviruoja nuo 1076 iki 2177 m aukščio virš jūros lygio. Parko teritorijai būdingi juodojųjų pušų ir bukų tankūs miškais, uolėti kalnagūbriai, sraunūs upeliai bei ežerai. Yra kelios viršukalnės, kurių aukštis siekia 2000 m. Parkas priklauso Natura 2000 saugomų teritorijų tinklui.
Aigvestortes i Estani de Sant Maurisio nacionalinis parkas
Parkas apima Katalonijai priklausančią Pirėnų kalnų pusę, iškilęs 1600–3000 m aukštyje, o aukščiausia vieta (Pietų Besiberio k.) siekia 3017 m. Teritorijoje yra apie 200 nedidelių kalnų ežerėlių, iš kurių svarbiausias Sant Maurisio (Šv. Maurikijaus) ežeras. Parke saugomi būdingi Pirėnų aukštikalnių ir priekalnių kraštovaizdžiai, retų ir saugomų rūšių buveinės (kurtinys, tundrinė žvyrė, kilnusis erelis, palšasis grifas, avėdra, juodoji meleta, kniaukė, lipikas, vandeninis strazdas, gemzė, šermuonėlis, danielius, stirna, įveistas alpinis švilpikas). Veši ąžuolynai, uosynai, bukų, lazdynų giraitės, buksmedžiai, žydi rododendrai; aukštikalnėse auga pušys.
Šalia parko esantis Boi slėnis garsėja senovinėmis romaninėmis bažnyčiomis.
Pindo nacionalinis parkas
Fauna
Parke sutinkami lokiai, lūšys, elniai, vilpišiai, vilkai, kiaunės, šernai ir voverės.
Užregistruotos penkios šikšnosparnių rūšys, populiariausia – rudoji nakviša. Parko teritorijoje peri daugiau nei 80 rūšių paukščių. 10 iš jų retos rūšys, tokios kaip karališkasis erelis, kilnusis erelis, kt. Rečiausiai sutinkama rūšis – raguotasis vieversys.
Christian Eriksen
Kristianas Eriksenas (Christian Eriksen; g. 1992 m. vasario 14 d.) – Danijos futbolininkas, saugas.
Karjera
Mančesterio „United“ klubo ir Danijos vyrų futbolo rinktinės žaidėjas.
Laikomas vienu geriausių dabartinių Danijos žaidėjų. 2013, 2014, 2015, 2018 m. buvo išrinktas Danijos metų žaidėju.
Klubiniai
Ajax
Kenigzės ledo trasa
Kenigzės ledo trasa – bobslėjaus, skeletono ir rogučių sporto ledo trasa Bavarijoje, Vokietijoje. Pastatyta šalia Kenigzės ežero 1968 m. Tai buvo pirmoji dirbtinė ledo trasa pasaulyje.
2016 m. trasa renovuota ir išplėsta.
Puchavičų valsčius
Puchavičų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vidurio Baltarusijos teritorijoje. Centras – Puchavičai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai.
Vengrijos klimatas
300px|thumb|[[Köppen klimato klasifikacija|Köppen klimato klasifikacijos Vengrijos žemėlapis.]] Vengrijos klimatas yra nulemtas šalies padėties. Vengrija yra rytinėje Vidurio Europos dalyje, maždaug vienodai nutolusi nuo pusiaujo ir šiaurės ašigalio, ir nutolusi apie 1000 km nuo Atlanto vandenyno. Šalies klimatą, kaip ir visą jos geografiją nulėmė pokyčiai Holoceno eroje.
Vengrijos klimatas yra dviejų didelių klimato sistemų rezultatas: žemyninio ir jūrinio klimato. Abiejų sistemų poveikis yra jaučiamas šalyje skirtingu metu, dėl to oras šalyje yra labai nepastovus.
Temperatūra
Vidutinė temperatūra Vengrijoje yra nuo 8 iki 11 °C.
Krituliai
Metinis kritulių kiekis šalyje yra 600 mm. Sausiausi regionai yra rytuose, daugiausiai lyja prie vakarinės šalies sienos.
Ignas Brasevičius
Ignas Brasevičius (g. 1984 m. rugsėjo 21 d. Druskininkuose) – Lietuvos lengvaatletis, ilgų nuotolių bėgikas.
Pasiekimai
2020 m. Lietuvos lengvosios atletikos čempionate Brasevičius laimėjo 10000 m bėgimą. Trasoje sportininkas pasiekė asmeninį rekordą (29:53.81) ir tapo pirmuoju Lietuvos atstovu per 17-ą metų įveikusiu distanciją greičiau nei per 30 minučių.
Podhalė
Vietinis folkloras
Regionas yra garsus savo folkloro tradicijomis, kurias atnešė Lenkijos ir Transilvanijos gyventojai XIV–XVII a. vykstant migracijai. Podhalė yra istorinė Mažosios Lenkijos dalis, kurios sostinė yra Krokuva.
Lankytini objektai
Regiono populiariausios lankytinos vietos yra Zakopanės kalnų kurortas ir Morske Oko ežeras, kuris, pasak vietinės lefendos, požeminiais koridoriais yra sujungtas su Adrijos jūra. Naujasis Targas, esantis prie Dunajeco upės, yra regiono centras.
Hadžikabulas (ežeras)
Hadžikabulas – šeštas pagal dydį ežeras Azerbaidžane.
Ežeras yra Kuros-Arakso žemumoje. Susiformavo traukiantis Kaspijos jūrai.
Slabados-Pyrašavos valsčius
Slabados-Pyrašavos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Slabada, kurį laiką – Pyrašava.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai.
1962 m. Formulės 1 sezonas
1962 m. Formulės 1 sezonas buvo 13-tas Formulės 1 sezonas, pradėtas gegužės 20 ir baigtas gruodžio 29 dieną. Iš viso buvo surengtos devynios įskaitinės ir 20 neįskaitinių lenktynių.
Sezono apžvalga
Asmeninės įskaitos nugalėtoju tapo britas Graham Hill, pelnęs 4 pergales ir 2 antrąsias vietas. Antroje vietoje likusį kitą britą Jim Clark Hill aplenkė 12 įskaitinių taškų.
1962 komandinė įskaita
thumb|right|250px|Jim Clark su Lotus 25 Coventry Climax [[1962 m. Vokietijos GP]]
1962 asmeninė įskaita
Šiame čempionate taškai lenktynininkams buvo skiriami tokia tvarka 9-6-4-3-2-1.
Rukliai
Rukliai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 3 km nuo Sudeikių. Stūkso Ruklių piliakalnis. Kaimo turizmo sodyba „Saulėleidis“.
Rukiškis
Rukiškis – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Juostininkų.
Oreivystės rekordas
2006 m. lapkričio 27 d. Šiauliuose pakilę oro balionu alpinistas Vladas Vitkauskas ir pilotas Vytautas Samarinas Anykščių rajono teritorijoje pakilo į 10 640 m aukštį. Ankstesnis aukščio rekordas siekė 7200 m. Specialūs prietaisai užfiksavo ne tik aukščiausio pakilimo oro balionu, bet ir greičio rekordus. Oro balionas išretėjusioje atmosferoje skriejo 150 km per val. greičiu. Vėliau, tiksliai nustačius, kad aukščio ir greičio rekordai pasiekti Rukiškio kaime, buvo nutarta „lietuviškąjį Everestą“ paženklinti. Prie kelio pastatytas akmuo, ant kurio buvo sumontuotas metalinis „kalnas“ – „Lietuvos Everestas“. Atminimo ženkle pateikta pagrindinė informacija apie rekordą – skrydžio aukštis, rekordininkų pavardės ir oro baliono atvaizdas.
Samuelis Hornostajus
Samuelis Hornostajus (m. prieš 1618 m. gegužės 12 d.) – Kijevo pakamaris 1602–1618, karaliaus rotmistras; kalvinizmo pasekėjas.
1607 ir 1611 m. metais buvo pasiuntiniu į seimą nuo Kijevo vaivadijos. 1613 m. ordinarinio seimo narys (nuo Kijevo vaivadijos).
Kataro ir Lietuvos santykiai
Kataro ir Lietuvos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Kataro ir Lietuvos.
Abi šalys yra Jungtinių Tautų narės, taip pat abi 2022–2024 m. laikotarpiui buvo išrinktos į Jungtinių Tautų Žmogaus teisių tarybą. 2022 m. pradžioje Lietuvoje Kataro piliečių negyveno. Tuo tarpu Katare gyvena apie šimtas lietuvių.
Lietuvai atstovauja nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius, reziduojantis Egipte, o Katarui atstovauja nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius, reziduojantis Lenkijoje.
Kontaktai prieš užmezgant diplomatinius santykius
1971 m. Kataras paskelbė nepriklausomybę. Yra duomenų, kad SSRS vykdytos Lietuvos okupacijos metais Kataras palaikė ryšius su Lietuvos diplomatinėmis atstovybėmis.
Santykiai po 1991 m.
Diplomatiniai santykiai tarp dviejų valstybių užmegzti 1992 m. lapkričio 25 d.
1997–1998 m. Kataras Lietuvai buvo akreditavęs savo ambasadorių. Vis dėlto 1998–2010 m. laikotarpiu ambasadorius Lietuvai akredituotas nebuvo ir tik 2010 m. akredituotas antrasis ambasadorius. Lietuva Katarui ambasadorių akreditavo 2011 m. vasarą.
2011 m. liepos mėnesį Lietuvoje lankėsi Kataro užsienio reikalų valstybės ministras Kalidas al Atija, o rugsėjo 23 d., likus dienai iki Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos, Lietuvos užsienio reikalų ministras Audronius Ažubalis Niujorke (JAV) susitiko su Kataro ministru pirmininku ir užsienio reikalų ministru šeichu Hamadu bin Džasimu bin Džaberu al Taniu bei aptarė dvišalių santykių plėtojimo perspektyvas ir ekonominių ryšių sustiprinimą.
Iki šiol yra įvykęs vienas aukščiausio lygio dvišalis Lietuvos ir Kataro vadovų susitikimas. 2012 m. balandžio 29 d. su darbo vizitu Katare lankėsi Lietuvos prezidentė Dalia Grybauskaitė, kur susitiko su Kataro Emyru šeichu Hamadu bin Chalifa al Taniu ir kitais šalies atstovais. Vizito metu Kataro vadovams buvo pristatytas Lietuvoje statomas Klaipėdos suskystintų gamtinių dujų terminalas ir aptartos dujų tiekimo galimybės į Lietuvą. Kartu su Lietuvos prezidente Katare taip pat lankėsi energetikos ministras Arvydas Sekmokas, užsienio reikalų viceministrė Asta Skaisgirytė-Liauškienė, AB „Klaipėdos nafta" generalinis direktorius Rokas Masiulis ir suskystintų gamtinių dujų terminalo direktorius Rolandas Zukas. Su šiais klausimais susijusios derybos rugsėjo 3–4 d. vyko Kataro sostinėje Dohoje.
2015 m. gegužės 24 d. Lietuvos užsienio reikalų viceministras Neris Germanas Kataro sostinėje Dohoje dalyvavo Europos Sąjungos ir Persijos įlankos valstybių tarybos užsienio reikalų ministrų susitikime, kurio metu pabrėžta bendradarbiavimo tarpusavyje svarba sprendžiant problemas Jemene, Libijoje, Sirijoje, Irake, tęsiant Artimųjų Rytų taikos procesą, santykiuose su Iranu ir siekiant susidoroti su globaliomis problemomis, tokiomis kaip terorizmas.
2019 m. lapkričio 7 d. Vilniuje tarp šalių įvyko pirmosios politinės konsultacijos. Delegacijoms vadovavo Lietuvos užsienio reikalų viceministras Neris Germanas ir Kataro užsienio reikalų ministerijos generalinis sekretorius dr. Ahmadas Hassanas Al-Hamadis. Konsultacijų metu pasirašytas memorandumas tarp Lietuvos ir Kataro užsienio reikalų ministerijų dėl politinių konsultacijų rengimo, aptarti dvišaliai santykiai, situacija Artimųjų Rytų ir Persijos įlankos regione.
Švietimo, mokslo ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
2010 m. spalio 15 d. Lietuvos užsienio reikalų ministerijoje surengtas seminaras „Persijos įlankos arabiškos šalys: daugialypė sociokultūrinė terpė“, kurio metu susirinkusiems verslininkams, keliautojams ir studentams pasakota apie Arabiškas Persijos įlankos šalis, tarp jų – Iraką.