cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Small Planet Airlines
Istorija
miniatiūra|220x220px|"Small Planet Airlines" lėktuvas "Airbus A320-232", reg.: LY-SPD Vilniaus oro uoste. 2005 m. buvo privatizuota valstybinė įmonė Lietuvos avialinijos. Naujieji savininkai įmonės turtą išskaidė naujai sukurtoms įmonėms pagal veiklos kryptį, o jas vienijo „flyLAL Group Services“. Viena iš tokių įmonių buvo „FlyLAL Charters“ įregistruota 2007 m. kovo 14 d. Bendrovė perėmė iš aviakompanijos „flyLAL – Lithuanian Airlines“ užsakomųjų skrydžių vykdymą, bendradarbiaudama su kelionių organizatorėmis „Novaturas“ ir „Tez Tour“. 2008 m. spalio mėnesį ši įmonė gavo vežėjo pažymėjimą ir licenciją oro susisiekimui vykdyti. 2009 m. birželio mėnesį „flyLAL charters“ pradėjo tiekti užsakomųjų skrydžių paslaugas Italijos brokeriui „Aeroservizi“.
2009 m. pradėjus įmonės „flyLAL – Lithuanian airlines“ bankroto bylą, tai pačiai grupei priklausiusios įmonės keitė pavadinimus atsikratydamos priedėlio „flyLAL“. Taip buvo bandoma atsikratyti asociacijų su bankrutavusia bendrove. 2010 m. liepą „flyLAL charters“ pakeitė įmonės pavadinimą į „Small Planet Airlines“. 2010 m. „flyLAL charters“ gavo leidimą vykdyti reguliariuosius skrydžius ir nuo liepos pradžios pradėjo reguliariuosius skrydžius į Rodą, Heraklioną, Varną, Barseloną ir Palma De Maljorką.
2012 m. bendrovės pajamos sudarė 199,2 mln. litų. Per 2012 m. bendrovė patyrė 7,6 mln. litų nuostolį. „Small Planet Airlines“ vidutinis užimtumas orlaiviuose 2012 m. siekė 87 proc.
2013 m. balandžio mėnesį užsakomųjų skrydžių bendrovės „Small Planet Airlines“ vadovų komanda iš aviacijos paslaugų bendrovės „Avia Solutions Group“ įsigijo 95,5 proc. savo vadovaujamų bendrovių UAB „Small Planet Airlines“ (Lietuva) ir „Small Planet Airlines Sp. z o. o.“ (Lenkija) akcijų. 4,5 proc. akcijų iki tol taip pat priklausė V.Kaikariui. Naujoje „Small Planet Airlines“ akcininkų struktūroje dabartiniam įmonės generaliniam direktoriui Vytautui Kaikariui priklauso 70 proc., o kokybės vadovui ir „Small Planet Airlines“ Lenkijos bendrovės valdybos nariui Andriui Staniuliui – 30 proc. akcijų.
2014 metais įkurta „Small Planet Group“, valdanti skrydžių bendroves visose šalyse (Lietuvoje, Lenkijoje, Vokietijoje, Tailande).
Sabine Leutheusser-Schnarrenberger
Sabine Leutheusser-Schnarrenberger (merg. pav. Leutheusser, ; g. 1951 m. liepos 26 d. Mindene, Vokietija) – Vokietijos liberalų politikė, FDP narė, Vokietijos teisingumo ministrė (nuo 2009 m. spalio 28 d.).
Biografija
Tėvas Horst Leutheusser kilęs iš Gotha, advokatas, CDU narys, nuo 1964 m. iki 1969 m. Mindeno vicemeras. Dėdė Wolfgang Stammberger nuo 1961 m. iki 1962 m. buvo Vokietijos teisingumo ministras. Sabine Leutheusser-Schnarrenberger yra našlė; vyras Ernst Schnarrenberger mirė 2006 m. (sulaukęs 57 m.).
1970 m. baigusi gimnaziją, Sabina studijavo teisės mokslus Gėtingene ir Bylefelde, 1975 m. išlaikė pirmąjį valstybinį teisės egzaminą, 1978 m. – antrąjį.
Nuo 1990 m. Bundestago narė, nuo 2002 m. iki 2009 m. frakcijos seniūnė, Teisės komiteto pirmininkė; nuo 1992 m. gegužės 18 d. VFR teisingumo ministrė (Helmut Kohl Vyriausybėje).
Small Planet Airlines
Istorija
2015 m. Siekdama efektyviai panaudoti savo flotilę, „Small Planet Airlines“ paskelbė žiemos sezonui perkelsianti dalį savo lėktuvų į Aziją, kurioje vykdys užsakomuosius skrydžius iš Kinijos ir Pietų Korėjos į Kambodžą.
2017 m. bendrovė įgijo Kambodžos oro vežėjo licenciją.
2017 m. pagal pervežtų keleivių skaičių „Small Planet Airlines“ tapo Lenkijos užsakomųjų skrydžių rinkos lydere. Vidaus ir tarptautinių skrydžių maršrutais bendrovė 2017 m. iš Lenkijos oro uostų pervežė 1,22 mln. žmonių (39 proc. daugiau, nei 2016 m.) ir aplenkė iki šiol pirmavusią „Enter Air“. Atnaujintais duomenimis, „Small Planet Airlines“ užimama Lenkijos užsakomųjų skrydžių rinkos dalis padidėjo nuo 24% iki beveik 30%.
2018 m. kompanija įžengė į Skandinavijos šalių rinką, atidarydama dvi naujas bazes Chanijoje ir Stokholmo-Arlandos oro uostuose.
2018 m. rudenį dėl pastaraisiais mėnesiais patirtų finansinių nuostolių Vokietijos ir Lenkijos bazėse siekiant tenkinti kreditorinius įsipareigojimus buvo inicijuota įmonės restruktūrizavimo procedūra. Teismui restruktūrizacijos plano nepatvirtinus, Civilinės aviacijos administracija 2018 m. lapkričio 28 d. sustabdė bendrovės veiklos licenciją. Tuo būdu Lietuvos oro transporto paslaugų rinkoje bendrovė faktiškai nustojo egzistuoti ir buvo priversta nutraukti savo komercinę veiklą, darbo neteko daugelis šios srities funkcijas vykdžiusių kompanijos darbuotojų.
Keleivių skaičius
2009 m. birželį „flyLAL charters“ lėktuvais iš Vilniaus oro uosto perskraidino 33,6 tūkst. keleivių ir tą mėnesį pirmavo Vilniaus oro uoste pagal skraidintų keleivių skaičių, aplenkdama reguliariuosius skrydžius vykdančias oro linijas.
2013 m. įmonė tapo pirmąja lietuviško kapitalo bendrove, pervežusia 1 mln. keleivių.
2015 m. įmonė pervežė 1,8 mln. keleivių.
Nuo kompanijos įkūrimo 2009 m. iki 2018 m. pradžios įvairiais maršrutais bendrovė pervežė 10 milijonų keleivių.
Lėktuvai
miniatiūra|"Small Planet Airlines" lėktuvas "Airbus A320-214", reg.: LY-SPH Vilniaus oro uoste.
2017 m. "Small Planet Airlines" lėktuvų parką sudarė 21 "Airbus A320" ir 8 "Airbus A321" orlaiviai.
2016 m. bendrovė investavo 6 mln. Eurų į lėktuvų parko atnaujinimą. Visuose turimuose orlaiviuose įrengtos naujos "Recaro" sėdynės, specialus LED apšvietimas bei vidinis bevielis tinklas. Taip pat įrengta daugiau sėdynių su papildoma vieta kojoms.
Laisvoji Lietuva
Laisvoji Lietuva gali reikšti:
Achpato vienuolynas
Achpato vienuolynas  – X–XIII a. vienuolyno kompleksas šiaurinėje Armėnijos dalyje. Vienuolynas buvo įkurtas karaliaus Ašoto III (952–977) laikais.
Vienuolyną supa siena, jį sudaro keturios cerkvės, biblioteka bei daugybė akmens stelų vadinamų chačkarais. Didžiausia komplekso šventykla – Nyšan, kurios viduje išliko XIII a. freskos. Jos fasadą puošia įvairios skulptorių dekoracijos. Itin svarbūs čia buvo buvusi biblioteka ir skriptoriumas. Bibliotekos kolekcijoje išliko vertingi literatūros paminklai bei iliuminacijos, tarp jų Achpato evangelija, kur Jėzaus įėjimas į Jeruzalę pavaizduotas itin realistiškai.
1996 m. Achpatas buvo įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo objektų sąrašą (2000 m. šią poziciją papildė netoliese esantis Sanaino vienuolyno kompleksas).
Piliečių platforma
2007-2015 m. Piliečių platforma (PP) buvo valdančioji Lenkijos partija.
Pagrindiniai partijos siekiai kūrimo metu
thumb|left|140px|Ewa Kopacz
thumb|right|PP palaikymas regionuose per 2011 m. Seimo rinkimus
Rinkimų rezultatai
Neeiliniuose Seimo rinkimuose 2007 m. PP pasiekė įtikinamą pergalę, surinkusi 41,5 % balsų ir gavusi 209 vietas (iš 460) Lenkijos Seime. Partijos vadovas Donaldas Tuskas kartu su Lenkijos valstiečių partija suformavo valdančiąją koaliciją. PP laimėjo ir 2011 m. Seimo rinkimus, surinkusi 39,19 % rinkėjų balsų ir gavusi 206 vietas Seime bei 63 vietas (iš 100-to) Senate.
2005 m. Lenkijos Prezidento rinkimuose PP kandidatu iškėlė D.Tusko kandidatūrą. Pirmąjį rinkimų turą jis laimėjo, surinkęs 36,33% (5429666) balsų. Antrajame ture triumfavo Lechas Kačinskis, surinkęs 54,04% balsų, o D.Tuskas gavo 45,96%(7 022 319) balsų.
2010 m. balandžio 10 d. aviakatastrofoje žuvus Prezidentui L.Kačinskiui, neeiliniuose rinkimuose PP iškėlė B.Komorovskio kandidatūrą. Antrajame rinkimų ture jis laimėjo, gavęs 53 % balsų (Jaroslavas Kačinskis surinko 47 % balsų).
2015 m. vasarą prezidento rinkimuose favoritu laikytas B.Komorovskis antrajame ture pralaimėjo, Lenkijos prezidentu tapo Andžejus Duda. Tų pačių metų rudenį vykusiuose parlamento rinkimuose PP prarado turėtas pozicijas - iškovojo 138 vietas (iš 460) Seime ir 33 ( iš 100) Senate ir tapo opozicine partija.
Teodoras Balnas
Teodoras Balnas (1889 m. vasario 17 d. Barnaule, Tomsko sritis – po 1943 m. vasario 11 d. Kanske, Krasnojarsko kraštas) – Lietuvos karininkas, kapitonas.
Biografija
Gimė ištremto 1863 m. sukilimo dalyvio šeimoje. 1913 m. baigė praporščikų mokyklą, per Pirmąjį pasaulinį karą 1914–1917 m. Rusijos imperijos kariuomenės kuopos vadas. 1919 m. tarnavo Nikolajus Judeničiaus baltagvardiečių armijoje.
Nuo 1920 m. sausio 15 d. iki 1927 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje. Iš pradžių kuopos, nuo 1920 m. spalio mėn. Septintojo pėstininkų Žemaičių kunigaikščio Butegeidžio pulko bataliono vadas. Pasižymėjo per nepriklausomybės kovas su Lenkijos kariuomenės Liucijaus Želigovskio rinktine. Pagal savo parengtą planą, kuriam pritarė Septintojo pėstininkų pulko karininkų susirinkimas ir divizijos vadas Edvardas Adamkavičius, naktį iš lapkričio 18 į 19 d. su 200 rinktinių karių apėjo lenkų Gardino pulką ir ankstų rytą puolė jį iš flango bei užnugario. Lenkai buvo iš 3 pusių apsupti ir sumušti. Lietuviai paėmė 200 belaisvių, jiems atiteko 2 patrankos, 24 sunkieji kulkosvaidžiai, apie 200 vežimų, 50 arklių, 250 šautuvų, 9 minosvaidžiai, 24 lauko virtuvės. Netrukus batalionas užėmė Širvintas. Nors želigovskininkai Širvintas dar buvo atsiėmę, bet po pakartoto jo vadovaujamų lietuvių karių apeinamojo manevro lapkričio 21 d. vėl buvo išmušti iš miesto. 1921 m. kapitonas.
1924 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus. 1928–1939 m. tarnavo pasienio policijoje, ilgą laiką – Skuodo stoties nuovados viršininkas. 1939–1940 m. mokytojavo. Per sovietinę okupaciją 1941 m. birželio 14 d. NKVD suimtas, įkalintas Krasnojarsko Rešiotų lageryje, šeima ištremta į Sibirą. SSRS NKVD Ypatingojo pasitarimo 1943 m. sausio 2 d. nuteistas sušaudyti, 1943 m. vasario 11 d. išvežtas į Kansko kalėjimą, ten sušaudytas.
Hanakai
Hanakai  – etninė vakarų slavų grupė, kompaktiškai gyvenanti Hanos krašte (Hanos upės žemupyje ir Moravos upės vidurupyje), kurios centras yra Olomoucas.
DAEMON Tools
DAEMON Tools – programa, emuliuojanti virtualų CD/DVD-ROM įrenginį. Ja galima peržiūrėti ir panaudoti CD/DVD atvaizdų (mds, b5t, b6t, bwt, bwt, ccd, cue, isz, nrg, pdi, cdi, iso) turinį, tarsi jie būtų kompaktinis diskas, įdėtas į diskų įrenginį. Programa taip pat turi apsaugotų nuo kopijavimo kompaktinių diskų apsaugų emuliacijas, su kuriomis galima paleisti kai kuriuos kompiuterinius žaidimus, bei kitokį turinį apsaugotą su safedisc, securom, laserlock, RMPS apsaugomis.
Leidimai
Versijos iki 4.00 turėjo tik vieną leidimą. Tas leidimas buvo nemokamas, neturėjo reklaminių programų ir buvo tik disko atvaizdo atvaizdavimo programa (jokio atvaizdo konvertavimo, kūrimo, „kepimo“ ir kt.). Versija 3.47 yra paskutinė tokia versija.
Nuo 4.00 versijos atsirado keturios programos laidos: Lite [Komercinė], Pro Standard ir Pro Advanced. Galimybių palyginimas yra duotas žemiau :
Trajanas
Markas Ulpijus Nerva Trajanas (, dažniausiai minimas kaip Trajanas, 53 m. rugsėjo 18 d. – 117 m. rugpjūčio 9 d.) – antras iš vadinamųjų Romos „penkių gerų imperatorių“. Jam valdant Romos teritorija buvo didžiausia per visą jos gyvavimo laiką.
Ankstyvasis gyvenimas ir atėjimas į valdžią
Trajanas buvo Marcijos ir Marko Ulpijaus Trajano, iškilaus senatoriaus ir karvedžio iš Ulpijų klano, sūnus. Šeima buvo įsikūrusi Ispanijos Betikos provincijoje, kur dabar yra Andalūzija. Ta provincija buvo visiškai romanizuota ir vadinama pietų Ispanija. Pats Trajanas buvo vienas iš garsiųjų Ulpijų ilgoje eilėje, kuri tęsėsi ir po jo mirties. Jo vyresnioji sesuo buvo Ulpija Marciana, o dukterėčia – Salonina Matidija.
Jis gimė 53 m. rugsėjo 18 d. Italikos mieste. Būdamas jaunas jis kilo armijos rangais kovodamas kai kuriose ginčytinose Romos imperijos teritorijose. 76–77 m. Trajano tėvas buvo Sirijos gubernatorius (Legatus pro praetore Syriae), o tuo metu Trajanas – Tribunus legionis. Jis tapo konsulu ir atsigabeno Apolodorą iš Damasko į Romą apie 91 m. Prie Reino jis dalyvavo imperatoriaus Domiciano ir jo įpėdinio Nervos karuose. Būdamas nepopuliarus armijoje Nerva turėjo ką nors daryti, kad užsitikrintų jos paramą. Jis tai pasiekė pasirinkdamas Trajaną savo įsūnytu įpėdiniu 97 m. vasarą. Būsimasis imperatorius Adrianas pranešė Trajanui žinią apie įsūnijimą ir todėl turėjo jo palankumą visą likusį gyvenimą. Kai Nerva mirė 98 m. sausio 27 d., Trajanas tapo imperatoriumi be jokių neramumų.
Naują imperatorių Romos žmonės sveikino su dideliu entuziazmu, kurį jis pateisino valdydamas be kraujo praliejimo, paženklinusio Domiciano valdymą. Jis išlaisvino daugybę Domiciano neteisingai įkalintų žmonių ir grąžino didžiąją dalį Domiciano konfiskuoto turto. Šį procesą pradėjo Nerva prieš savo mirtį. Jo populiarumas buvo toks didelis, kad Romos senatas jam suteikė titulą optimus, reiškiantį „geriausias“.
Dakų karai
thumb|[[Trajano kolona.]] Istorijoje Trajanas geriausiai žinomas kaip karo vadas. 101 m. jis surengė baudžiamąją ekspediciją į Dakijos karalystę šiauriniame Dunojaus krante, nugalėdamas dakų armiją prie Tapių. Vėlesnę žiemą Decebalas surengė atsakomąjį smūgį per Dunojų žemupį, bet buvo atremtas. Trajano armija toliau žygiavo per Dakijos teritoriją, ir Decebalas buvo priverstas pasiduoti po metų, kai Trajanas užėmė dakų sostinę Sarmizegetusą. Domicianas kariavo su Dakija 85-89 m. nepasiekdamas reikšmingų laimėjimų, ir Decebalas begėdiškai nepaisė taikos sąlygų, kurios buvo sutartos karo pabaigoje. Trajanas sugrąžino pergalę į Romą ir gavo titulą Dacicus Maximus. Pergalė buvo pažymėta Trajano trofėjaus pastatymu. Tačiau Decebalas, paliktas savo valiai, 105 m. įsiveržė į Romos teritoriją, tikėdamasis prieš ją sukurstyti kai kurias gentis, gyvenusias į šiaurę nuo Dunojaus. Trajanas iškeliavo į karą ir po to, kai pagal Apolodoro iš Damasko projektą buvo pastatytas didelis tiltas per Dunojų, visiškai nukariavo Dakiją. 106 m. Sarmizegetusa buvo sugriauta, Decebalas nusižudė, jo nukirsta galva buvo rodoma prie laiptų, vedančių į Kapitolijų. Trajanas pastatė naują miestą „Colonia Ulpia Traiana Augusta Dacica Sarmizegethusa“ kitoje vietoje, nei buvusi dakų sostinė, bet tebeturintį tą patį pavadinimą. Jis apgyvendino Dakiją romėnais ir prijungė kaip Romos provinciją. Trajano dakų žygis pagerino imperijos finansinę padėtį, įsigijus Dakijos aukso kasyklas. Pergalei pažymėti buvo pastatyta Trajano kolona.
Plėtra į rytus
Maždaug tuo metu mirė Romos globojamos Nabatėjos paskutinis karalius Rabelis II Soteris. Tai galėjo paskatinti Trajaną užimti Nabatėją, nors priežastis ir užėmimo būdas nėra žinomi. Kai kurie epigrafiniai įrodymai leidžia įtarti karinę ekspediciją su Egipto ir Sirijos daliniais. Aišku tik, kad romėnų legionai 107 m. stovėjo aplink Petrą ir Bostrą, kaip rodo Egipte rastas papirusas. Imperija gavo tai, kas buvo pavadinta Petros Arabija (Pietų Jordanija ir šiaurės vakarų Saudo Arabija).
Taikos laikotarpis
Po to buvusius septynerius metus Trajanas valdė kaip civilinis imperatorius, audringai garbinamas kaip ir anksčiau. Tuo metu jis susirašinėjo su Plinijumi Jaunesniuoju apie tai, kaip elgtis su Ponto krikščionimis, sakydamas jam palikti juos ramybėje, nebent jie atvirai praktikuos savo religiją. Jis pastatė keletą naujų pastatų, kelių ir paminklų Italijoje ir gimtojoje Ispanijoje. Kompleksas, pastatytas Romoje pergalei Dakijoje atminti (ir iš esmės finansuotas iš žygio grobio), susidedantis iš forumo, Trajano kolonos ir prekybos centro, yra išlikęs iki šiol. Jis taip pat buvo produktyvus triumfo arkų, kurių daugelis išliko, statytojas ir kelių rekonstruotojas (Via Traiana ir Via Traiana Nova).
Vienas iš žymių Trajano poelgių buvo trijų mėnesių gladiatorių festivalio surengimas Romos koliziejuje (tiksli data nežinoma). Sujungus karietų lenktynes, žvėrių kovas ir gladiatorių kraujo praliejimą šis kruvinas renginys, manoma, kainavo 11 tūkst. aukų (daugiausia žydai vergai ir nusikaltėliai, neskaitant tūkstančių plėšrių žvėrių) ir per visą festivalį sutraukė 5 mln. žiūrovų.
Didžiausias imperijos išplėtimas
thumb|right|250px|Romos imperija 116 m., kai buvo didžiausia. thumb|left|220px|Trajano biustas ([[Kunsthistorisches muziejus, Viena)]] 113 m. Trajanas patraukė į paskutinį žygį, išprovokuotą partų, kai šie pasodino nepriimtiną karalių į Armėnijos karalystės, kurioje abi didžiosios imperijos dalinosi valdžią nuo Nerono laikų prieš penkiasdešimt metų, sostą. Jis iš pradžių žygiavo į Armėniją, nušalino karalių ir užėmė šalį. Po to patraukė į pačių partų žemes, užimdamas Babilono, Seleukų miestus ir galiausiai sostinę Ktesifoną 116 m. Jis toliau žygiavo iki Persijos įlankos, kur paskelbė Mesopotamiją Romos provincija ir skundėsi, kad yra per senas sekti Aleksandro Didžiojo pėdomis.
Trajanas čia nesustojo. Vėliau 116 m. jis užėmė didelį Susos miestą. Nušalinęs partų karalių Osrojų I, pasodino į sostą sau palankų Partamaspatą. Niekada vėliau Roma nenueis tiek toli į Rytus.
Vėliau 116 m. Trajanas dar labiau susirgo ir išplaukė į Italiją. 117 m. pavasarį ir vasarą jo sveikata dar pablogėjo. Pasiekęs Seliną Sicilijoje, kuris vėliau pavadintas Trajanopoliu, jis staiga mirė nuo edemos rugpjūčio 9 d. Kasijus Dionas teigia, kad jo žmona Pompėja Plotina kelias dienas nuslėpė Trajano mirtį ir sufalsifikavo Adriano įsūnijimą. Adrianas, tapęs imperatoriumi, grąžino Mesopotamiją partams, kitos Trajano nukariautos teritorijos išliko. Trajano pelenai supilti po Trajano kolona.
Trajano palikimas
thumb|200px|[[Eugène Delacroix. Trajano teisingumas (fragmentas).]] Per likusiąją Romos ir Bizantijos imperijų laikotarpį kiekvienas naujas imperatorius po Trajano būdavo Senato pagerbiamas malda felicior Augusto, melior Traiano, reiškiančia „tegu jis būna laimingesnis už Augustą ir geresnis už Trajaną“.
Trajano reputacija išliko nesumažėjusi devyniolika amžių. Krikščionybės išplitimas Romoje turėjo įtakos legendos apie jį sukūrimui: viduramžiais buvo paplitęs pasakojimas, kad popiežius Grigalius I per dievišką įsikišimą prikėlė Trajaną iš numirusių ir pakrikštijo. Tai aprašoma Auksinėje legendoje. Teologai, pavyzdžiui, Tomas Akvinietis, Trajaną laiko dorybingo pagonio pavyzdžiu. Dantės „Dieviškojoje komedijoje“ Trajanas sutinkamas Jupiterio danguje su kitais istoriniais ir mitologiniais veikėjais, žinomais dėl jų teisingumo.
Žagarės apylinkė
Žagarės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos šiaurėje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1963 m. sausio 12 d. iš buvusių Pabalių apylinkės, Žiūrių apylinkės, Dilbinų apylinkės ir dalies Pailių apylinkės.
Vadovai
1995 m. Joniškio rajono savivaldybės tarybos sprendimu vietoje Žagarės apylinkės viršaičio pareigybės įsteigta Žagarės seniūno pareigybė.
Laisvoji mintis
Laisvoji mintis gali reikšti:
Čepukai (Biržai)
Čepukai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 6 km į pietvakarius nuo Klausučių, prie Juodupės upelio.
PFK Botev Plovdiv
Plovdivo „Botev“ – Bulgarijos futbolo klubas iš Plovdivo.
Agatoklas
Agatoklas (, 361-289 m. pr. m. e.) – Sirakūzų tironas, valdęs nuo 317 iki 289 m. pr. m. e., nuo 304-289 m. pr. m. e. Sicilijos karalius. Nesėkmingai kariavo su Kartagina.
Agatoklas persikėlė į Sirakūzus apie 343 m. pr. m. e., kur tarnavo armijoje. Buvo du kartus ištremtas už mėginimus nuversti oligarchinę partiją. 317 metais pr. m. e. grįžo su armija, ištrėmė ir išžudė apie 10 tūkstančių piliečių (tarp jų ir oligarchų), ir tapo tironu. Vėliau pasižymėjo ilgomis karų serijomis. Pirmasis jo žygis (apie 316–313 m. pr. m. e.) vyko prieš Sicilijos graikus, jis užėmė nemažai graikų miestų, tarp jų ir Mesaną. Tačiau Kartagina matydama padėtį Sicilijoje atsiuntė savo armiją į salą. Kova su pertrūkiais vyravusi tarp Sicilijos graikų ir Kartaginos iki VI amžiaus pr. m. e. vėl atsinaujino. 313 m. pr. m. e. Agatoklas patyrė pralaimėjimą, Sirakūzai buvo apgultyje, tačiau Agatoklas prasiveržė pro blokadą ir užpuolė priešo tėvynę Afrikoje. Iki pat 307 m. pr. m. e. žygis Afrikoje vyko gana sėkmingai, kai patyrė pralaimėjimą. 306 m. pr. m. e. buvo sudaryta taika, pagal kurią Kartaginos teritorija Sicilijoje buvo apribota iki teritorijos vakaruose, Halico (Platani) upės. Vėliau Agatoklas stiprino savo valdžią Sicilijos graikų miestuose. Apie 304 m. pr. m. e. užsitikrino Sicilijos karaliaus titulą ir išplėtė savo įtaką į Italiją ir Adriją.
Karaliavimo metu valdė taikiai, tai jam leido praturtinti Sirakūzus daugeliu visuomeninių pastatų. Nors jis pats po mirties pageidavo grąžinti Sirakūzams laisvę, tarp jo šeimos kilo nesutarimai dėl valdžios. Jo mirtis leido atsinaujinti kartaginiečių įtakai Sicilijoje.
Rastinėnų apylinkė
Rastinėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Maišiagalos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilniaus rajonui. 1954 m. prijungta Antakalnio apylinkė. 1963 m. sausio 12 d. Rastinėnų apylinkė prijungta prie Sudervės apylinkės.
Džiuginėnų piliakalnis
Džiuginėnų piliakalnis – piliakalnis ir senovės gyvenvietė Telšių rajono savivaldybės teritorijoje, Džiuginėnų kaime, Gadūnavo seniūnija, 4 km nuo Telšių į vakarus, Durbinio kairiajame krante. Pasiekiamas plentu Telšiai – Alsėdžiai išvažiavus iš Telšių miesto, dešinėje prasidėjus kolektyviniams sodams, už didesnio kelio posūkio į dešinę pervažiavus Durbino upelį, yra kairėje į vakarus.
Piliakalnis
Piliakalnis, dar vadinamas Džiugo kalnu, yra balno pavidalo, įrengtas atskiroje kalvoje, Durbinio kairiajame krante. Jį iš vakarų, pietų ir rytų supa upelio slėnis ir pelkės. Šlaitai 9–11 m aukščio. Aikštelė 45 x 20 m dydžio, iš pietų ją juosia 1,5 m pylimas. Aikštelės rytiniame pakraštyje buvo 6 m skersmens duobė, kurioje 1967 m. rasta ankstyvosios lipdytos brūkšniuotu paviršiumi keramikos. Pasak padavimų, piliakalnis yra senovės žemaičių didvyrio Džiugo, kovojusio su kryžiuočiais, kapas.
Piliakalnio šiaurės rytų ir šiaurinėje papėdėje yra senovės gyvenvietė, tyrinėta 1993 m., 1999 m. ir 2005 m. Joje rastas iki 1,5 m storio kultūrinis sluoksnis, židinių, medinio šulinio liekanos, geležinė diržo sagtis, žalvarinis žiedas, lygios ir žiestos, bangelėmis puoštos keramikos, gyvulių kaulų. 200 m į pietryčius nuo piliakalnio, už Durbinio upelio yra XI a. – XII a. Siraičių kapinynas, tyrinėtas 1956–1957 m. Kapinyne 1901 m. buvo rastas XI a. – XII a. daiktų lobis-auka ar simbolinis kapas.
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1967 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, 1999 m. archeologai Zenonas Baubonis ir Bronius Dakanis ištyrė 18 m² plotą. Rasta 1,6 x 3 m dydžio akmenų grindinys, medinio šulinio liekanų, lipdytos brūkšniuotu paviršiumi ir žiestos keramikos, beržo tošių, molio tinko, gyvulių kaulų ir dantų, šlako. Gyvenvietė yra I tūkstantmečio antrosios pusės – II tūkstantmečio pradžios.
Italijos futbolo varžybos 1937–1938 m.
Italijos futbolo varžybos 1937–1938 m.
Siaurasparnės čiuopiklinės kandys
Siaurasparnės čiuopiklinės kandys (Batrachedridae) – drugių (Lepidoptera) šeima.
Lietuvoje žinomos dvi rūšys:
Minsko automobilių gamykla
Minsko automobilių gamykla (Минский автомобильный завод – МАЗ; MAZ) – Baltarusijos automobilių gamybos įmonė iš Minsko. Įkurta 1944 m. ir nuo to laiko gamina sunkvežimius, autobusus, karinę techniką. Be pagrindinės gamyklos Minske, MAZ grupei taip pat priklauso gamyklos Mogiliove, Baranovičiuose, Osipovičiuose, Žodine, Dzeržinske.
Tarybiniais metais MAZ gamino daugiausia sunkiuosius vilkikus, savivarčius, karinės technikos gabenimo vilkikus. Po TSRS žlugimo MAZ greta įvairios paskirties sunkvežimių gamybos pradėjo leisti autobusus, troleibusus. Nuo 1997 m. MAZ bendradarbiauja su įmone MAN.
Produkcija
Sunkvežimiai: Autobusai: Troleibusai: Karinė technika:
Čepukėnai
Čepukėnai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 10 km nuo Švenčionių.
Uluru
thumb|230px|right|
Ajerso uola (Ayers Rock) arba Uluru – Australijos viduryje (Uluru–Kata Čiutos nacionalinis parkas) esanti viena iš didžiausių Žemėje pavienių uolų. Jos ilgis – 3,8 km, užimamas plotas – 3,33 km². Aukštis – 348 m, nors lygumoje esančios uolos viršūnė iškilusi 862,5 metrus virš jūros lygio. Pasak geologų, šis smiltainio monolitas – tik milžiniško luito viršūnė. Kita jo dalis po žeme leidžiasi gilyn dar 6 kilometrus.
Uluru – tikras turistų traukos šaltinis. Vakare, saulei leidžiantis, Uluru bent kelis kartus keičia spalvas.
Pirmasis baltaodis (William Christie Gosse) užkopė ant uolos 1873-iais. Jis uolą pavadino Sir Henry Ayers – tuometinio pietinės Australijos premjero garbei. Ką reiškia aborigenų Uluru – nežinoma.
Aborigenams ši uola – dievų buveinė ir Sapnalaikio – pasaulio pradžios, kai formavosi žemė – reliktas. Šiuo metu žemės aplink Uluru vėl grąžintos aborigenams. Uola išvarpyta olų, kurių sienos išmargintos aborigenų piešiniais. Prie Uluru rasta archeologinių radinių, liudijančių, kad aborigenai čia gyveno prieš 40 tūkst. m., tačiau jų buitis ir tradicijos beveik nepasikeitė.
2019 m. spalio 26 d. Uluru uola buvo visiškai uždaryta. Turistams po šios dienos bandantiems įkopti į uolą bus taikoma teisinė atsakomybė. Uždarymo dieną Uluru pritraukė šimtus gerbėjų lipusių į uolos viršų paskutinį kartą.
center|650px|thumb|
Endriejavo valsčius
Endriejavo valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Endriejavas.
Gyvenvietės
1923 m. surašymo metu valsčiuje buvo šios gyvenvietės:
1933 m. valsčiuje buvę kaimai:
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 4240 žmonės:
Santaikos pagrindinė mokykla
Alytaus rajono Santaikos pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Krokialaukio seniūnijoje, Santaikoje (Alytaus raj.), vykdanti pradinio ir pagrindinio ugdymo programas. Buvęs įstaigos kodas 190241272.
Istorija
1949 m. pradinė mokykla reorganizuota į septynmetę. 1952 m. išleista pirmoji laida. 1960 m. mokykla tapo aštuonmete, 1966–1970 m. buvo vidurinė. Mokykla dirbo 4 pastatuose dviem pamainomis, 1965 m. pastatytas 6 klasių mokyklos pastatas. 2009 m. Santaikos pagrindinė mokykla prijungta prie Simno gimnazijos. 2014 metais Santaikos mokyklą uždarė.
Himnas
Autorius Anzelmas Matutis.
Jerko Leko
Jerkas Lekas (g. 1980 m. balandžio 9 d.) – buvęs futbolininkas, Kroatijos rinktinės saugas.
Žaidėjo karjera
Žaidė Dinamo Zagreb, Dynamo Kyiv, AS Monaco, Bucaspor klubuose.
2011 m. gegužės 25 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Zagrebo "Dinamo" klubu.
Karjerą baigė NK Lokomotiva klube.
Trenerio karjera
Baigęs profesionalaus futbolininko karjerą ėmėsi trenerio veiklos.
2021 m. sausio mėn. tapo Hrvatski Dragovoljac vyr. treneriu, tačiau po kelių dienų staiga paliko klubą.
Netrukus tapo „Lokomotiva“ klubo vyr. treneriu. Po 2020/21 m. sutartis nebuvo pratęsta.
2021 m. vasarą perėjo į Antros lygos „Jarun“ klubą. Šis klubas debiutavo Antroje lygoje.
Rinktinė
žaidžia nuo 2002 m. Su rinktine dalyvavo 2006 m. pasaulio, 2004 ir 2008 m. Europos futbolo čempionatuose.
Čekoniškių apylinkė
Čekoniškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Šilėnų apylinkės ir Papiškių I apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Sudervės apylinkės.
Žemantiškiai
Žemantiškiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 6 km į pietvakarius nuo Krekenavos.
Istorija
1980–1981 m. rastas Žemantiškių senkapis, kuriame aptikti 38 griautiniai kapai (6 vaikų, 32 suaugusiųjų), juose rasta XVI a. 2-osios pusės monetų (karalienės Viktorijos Švedijos šilingų ir Karolio X Gustavo Rygos šilingų).
Antanas Laurinčikas
Biografija
1971 m. baigė Vilniaus universitetą. 1990 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras.
Nuo 1974 m. Vilniaus universiteto, nuo 1996 m. dar ir Šiaulių universiteto dėstytojas, nuo 1991 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritis – analizinė ir tikimybinė skaičių teorija. Įrodė ribines teoremas įvairioms Rymano ir Lercho dzeta funkcijoms, ištyrė jų universalumą, nulių išsidėstymą, gavo momentų įverčius ir asimptotiką, nurodė aritmetinių funkcijų ribinius skirstinius.
Parengė 3 mokomąsias knygas, daugiau kaip 330 mokslinių straipsnių.
Paprastasis kmynas
Paprastasis kmynas (Carum carvi) – salierinių (Apiaceae) šeimos augalų rūšis, prieskoninė daržovė, vienintelė iš kmyno (Carum) genties auganti Lietuvoje.
Paprastasis kmynas – vertingas prieskoninis augalas, jo sėklos nuo seno naudojamos kepant duoną, rauginant daržoves ir kt., o eterinis aliejus vartojamas maisto, degtinės bei likerių gamyboje. Augalas turi vaistinių savybių, arbata vartojama virškinimui reguliuoti, gerina apetitą, stabdo puvimo procesus.
thumb|left|200px|Kmyno sėklos thumb|200px|left|Skiriamieji bruožai
Raumas
Raumas arba Riabinovka (, nuo 1945 m., nuo 1950 m. liepos 5 d. Рябиновка ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Chrabrovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities girininkija. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kenigsbergo rajono, vėliau Gurjevsko rajono kaimas, nuo 1947 m. birželio 17 d. Matrosovo apylinkės, 1954 m. birželio 16 d. – 2008 m. birželio 30 d. Chrabrovo apylinkės kaimas.
NTT docomo
NTT docomo, Inc.  – labiausiai paplitęs mobiliojo ryšio operatorius Japonijoje. Kompanijos pavadinimas – angliško šūkio „do communications over the mobile network“ ir japoniško žodžio „dokodemo“, reiškiančio „visur“, sutrumpinimas.
Docomo buvo įkurta 1991 m. kompanijos Nippon Telegraph and Telephone.
Šabdrungas
thumb|250px|Pirmasis Butano šabdrungas Šabdrungas arba žabdrungas (, Wylie: zhabs drung 'prieš jo kojas') – dvasininko titulas Tibeto budizme, iš pradžių reiškęs bet kokį aukšto lygio dvasininkų lamų paveldimą titulą, bet vėliau tapęs Drukpa sektos dvasinių lyderių titulu ir kartu Butano valdovų titulu 1616–1907 m.
Lygintinas su titulu dalai lama, kuris yra Gelugpa sektos aukščiausio lyderio įvardijimas.
Ngavangas Namgjalas
Pirmasis šabdrungas, įtvirtinęs vėlyvąją termino reikšmę, buvo Drukpa sektos atstovas Ngavangas Namgijalas (1594–1651), kuris buvo 18-asis šios sektos valdžios paveldėtojas, tęsiantis liniją nuo sektos įkūrėjo Drogon Tsangpa Gyare (1161–1211).
Po to, kai Ngavangas Namgijalas, persekiojamas Gelugpa sektos, pabėgo iš Ralungo į dabartinio Butano teritoriją, jis suvienijo vietos kunigaikščius, nukonkuravo kitas vietos sektas, ir 1616 m. įkūrė Butano teokratiją, kurioje aukščiausia valdžia paskirta Drukpos sektos vadovui, t. y. šabdrungui. Šalyje įtvirtintas pasaulietinės ir dvasinės valdžios atskyrimas, atstovaujamas dviejų žemiau esančių pareigūnų: dvasinio lyderio Dže Khenpo ir pasaulietinio lyderio Druk Desi.
Antanas Banėnas
Antanas Banėnas (1897 m. vasario 15 d. Užunvėžiai, Kurklių valsčius – 1979 m. kovo 11 d. Putnamas, Konektikuto valstija) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas, elektrotechnikos inžinierius.
Šabdrungas
Valdymo pabaiga ir tolesnė seka
1907 m. Butano valdžioje įsigalėjus Ugjenui Vangčukui, buvo sunaikinta senoji politinė šalies sistema, siekiant atkurti centralizaciją. Mirus šabdrungui Džigme Čogjaliui, naujasis mažametis atgimėlis Džigme Dordži buvo uždarytas į Talo vienuolyną (Punaka), kur 1931 m. mirė, po to, kai jo brolis Indijoje pradėjo veiksmus, siekdamas sugrąžinti šabdrungų valdžią.
Nepaisant to, kad šabdrungų valdymas buvo baigtas, egzistuoja atgimėlių tęstinumas, nors tai nėra pripažįstama Butano vyriausybės. Dabartinis minties tulku linijos atstovas yra Pema Namgjelis buvo rastas Indijoje. 2005 m su tėvais atvykęs į Butaną, jis laikomas namų arešte.
Antanas Banėnas
Biografija
1919 m. birželio 6 d. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę, tarnavo Generalinio štabo Technikos skyriuje. Nuo 1922 m. Generalinio štabo Ryšių skyriaus viršininkas. 1926–1932 m. dėstė Aukštuosiuose karininkų kursuose. 1935 m. pulkininkas. Nuo 1935 m. Karo technikos valdybos Tyrimų komisijos pirmininkas. Vadovavo pirmosios Lietuvoje hidroelektrinės Kurklių valsčiuje statybai.
TSRS okupavus Lietuvą, 1940 m. rugsėjo 11 d. paskirtas Raudonosios armijos 29-ojo šaulių teritorinio korpuso ryšių viršininku. 1940 m. pabaigoje paleistas į atsargą. 1941–1944 m. Ukmergės elektros stoties viršininkas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1949 m. persikėlė į JAV. Dirbo elektrotechnikos tyrinėjimo srityje, projektuotoju architektų bendrovėse.
Ilmenis
Ilmenis  – ežeras Rusijoje, Naugardo srities vakaruose, tuoj į pietus nuo Didžiojo Naugardo. Ežero plotas priklausomai nuo vandens lygio kinta nuo 733 iki 2090 km². Ilgis iki 45 km, plotis iki 35 km. Aukštis virš jūros lygio – 18 m. Krantai žemi, pietuose pelkėti. Vandens lygį reguliuoja hidroelektrinė ant Volchovo upės. Vandens lygio svyravimo amplitudė 7,4 m; aukščiausias lygis gegužę, žemiausias kovą. Ežeras užšalęs nuo lapkričio iki balandžio pabaigos.
Į Ilmenį įteka apie 50 intakų; didžiausi: Msta, Pola, Lovatė, Šelonė; išteka Volchovas (Nevos baseinas).
Vykdoma žvejyba. Per Pailmenės kanalą ir Volchovo upę jungiasi su Vyšnij Voločioko vandens sistema.
Ežeru IX–XII a. ėjo prekybos kelias iš variagų pas graikus. Ilmenio apyežerės buvo vienas iš rytų slavų formavimosi židinių – čia gyveno Ilmenio slovėnai. Per II pasaulinį karą ežere veikė Ilmenio karinė flotilė.
Ežerėvardis kildinamas iš Baltijos finų kalbų: Ilma-järvi, Ylä/järvi, Ylämä/järvi, kas reikštų „aukštutinis, dangiškas ežeras“. Bandoma siūlyti iš rusišką etimologiją iš žodžio ил („dumblas“).
Vakarų Sibiras
Vakarų Sibiras  – geografinis-kultūrinis regionas dabartinėje Rusijoje, Sibire. Apima vakarinį Šiaurės Azijos trečdalį. Pagrindinę jo dalį sudaro Uralo federalinė apygarda, be kurios taip pat apima Omsko, Tomsko, Novosibirsko sritis Sibiro federalinėje apygardoje.
Rusiškuose šaltiniuose XII–XVII a. šis regionas vadintas Jugra.
Geografija
Vakarų Sibirą sudaro milžiniška Vakarų Sibiro lyguma, kurioje išskiriamos mažesnės lygumos bei žemumos. Regioną į šiaurinę ir pietinę dalis dalina Sibiro skliautagūbriai. Pietinėje regiono dalyje svarbiausios upės yra Tobolas, Irtyšius ir Obė, kurios šiaurinėje dalyje susilieja į Obės žemupį. Kita šiaurinės dalies upė – Tazas.
Vakarų Sibiro vakarinė riba yra Uralo kalnai, už kurių prasideda Europos žemynas – Pečioros, Kamos ir Uralo upių baseinai. Rytinė riba beveik sutampa su Jenisiejaus upe, už kurios kyla Vidurio Sibiro plokščiakalnis – Rytų Sibiras. Šiaurėje regionas leidžiasi į Arkties vandenyną, čia giliai į žemyną įsiterpusi Karos jūra. Pietuose geografinis Vakarų Sibiras apima dalį šiaurės Kazachstano – Šiaurės Kazachstano, Pavlodaro sritis, kur atsiremia į Eurazijos stepę. Pietryčiuose regionas staigiai kyla į Pietų Sibiro aukštumas.
Regione yra kelios klimato juostos. Didžiąją dalį apima tundra, kuri šiaurėje pereina į taigą, o pietuose – į miškastepę. Gausu pelkių, ežerų.
Priešistorė
Vakarų Sibire ankstyviausieji gyventojai apsigyveno paleolito laikotarpiu, nors jo apgyvendinimas vyko lėčiau, nei Rytų Sibire ar Rusijos Tolimuosiuose Rytuose. Tai lėmė palyginti ilgai užsilaikę ledynai, dengę didžiąją dalį paviršiaus, kurie atsitraukdami ir suformavo milžiniškas lygumas. Šis atsitraukimas įvyko apie IX tūkst. pr. m. e., kuomet prasidėjo mezolitas ir Vakarų Sibiro apgyvendinimas. Manoma, kad jau šie pirmieji autochtonai buvo tiesioginiai ugrų ir samodų tautų protėviai. Mezolito gyventojai vertėsi žvejyba gausiose upių pakrantėse ir daugumą dirbinių gamino iš kaulo ir medžio. Beveik neaptinkama akmens dirbinių, kadangi akmens visame regione labai trūko. Apie VI tūkst. pr. m. e. prasidėjus neolitui, Vakarų Sibire susiformavo ankstyvosios neolitinės kultūros: Ajato kultūra (Viduriniame Urale), Rytų Uralo kultūra (Tobolo baseine), Irtyšiaus vidurupio kultūra (Irtyšiaus baseine) ir Aukštutinės Obės kultūra (dar ryčiau). Šių kultūrų atstovai jau naudojo lanką, paliko piešinius olose, gamino ankstyvąją keramiką.
Bronzos amžius regione labai pavėlavo (tik III tūkst. pr. m. e. II pusėje) ir paplito tik labai nedidelėje dalyje. Tai nulėmė negausūs vietiniai vario ištekliai regione. Varis buvo atgabenamas iš Uralo kalnų vakaruose ir Altajaus pietryčiuose. Todėl būtent pietrytinėje ir pietvakarinėje regiono dalyse susiformavo bronzos amžiaus kultūros: Krotovo ir Samusio. Sulig bronzos amžiumi Vakarų Sibire išrastos rogės ir slidės, kurios pagerino žmonių buitį. Pietinėje regiono dalyje plito gyvulininkystė. II tūkst. pr. m. e. visą pietinę regiono dalį apėmė Andronovo kultūra.
Apie V a. pr. m. e. prasidėjęs geležies amžius greitai paplito visame regione, iki šiauriausių teritorijų. Jo metu atskirose teritorijose susiformavo atskiros geležies amžiaus kultūros: Sargato ir Gorochovo (miškastepėse), Hamajuno (Užuralėje), Podčevašo (Tobolo baseine), Ust-Polujaus (Obės žemupyje) ir kt. Jų atstovai jau gyveno sėsliai. Šiaurinės Ust-Polujaus kultūros gyventojai vertėsi šiaurės elnio medžiokle. Pietinių kultūrų atstovai augino gyvulius (daugiausia arklius), vertėsi žemdirbyste. Atsirado gentiniai susivienijimai, socialinė nelygybė.
Didysis tautų kraustymasis (V–XI a.)
Pradedant V a. Vakarų Sibirą ėmė stipriai veikti tiurkų gentys, plitusios po Eurazijos stepę į pietus nuo regiono. Vieni pirmųjų bandę kontroliuoti šį regioną buvo šiongnu, išplėtę savo hegemoniją pietinėse Vakarų Sibiro srityse dar II a. pr. m. e. Kazachų stepėje hegemoniją įgyjant kangdžu, vakarų tiurkams, kimakams, kipčiakams, jų hegemonija neretai siekdavo Irtyšiaus, Tobolo ir Obės baseinus šiaurėje. Tai skatino krašto tiurkizaciją. Archeologiniai duomenys pietiniame Vakarų Sibiro areale rodo stiprią kultūrinę įtaką iš Eurazijos stepės, kuri, tiesa, buvo sparčiai asimiliuota vietos kultūros. Tačiau tiurkai atnešė nomadiškas tradicijas, stepėje paplitusį meno stilių.
Jugra (IX–XVI a.)
thumb|270px|Svarbiausios Vakarų Sibiro gyvenvietės XV–XVI a.
Nuo IX a. Vakarų Sibiro ugrai užmezgė kontaktus su tautomis už Uralo kalnų, pirmiausia su Pavolgio Bulgarija ir Naugardu. Tuo metu Naugarde Vakarų Sibiras, buvęs „už akmens“, tapo žinomas kaip Jugra, o musulmonams – kaip Jura. Abi šios šalys vystė prekybinius kontaktus su vietos tautomis, pirmiausia susidomėję gausiais brangiakailių žvėrelių ištekliais. Per Pavolgio Bulgariją kailiai pasiekdavo musulmonų kraštus, o per Naugardą – krikščioniškus. Pagrindinis kelias iš Naugardo į Sibirą kirto Uralo kalnus ties Pečioros aukštupiu, o tada Šiaurės Sosvos upe leisdavosi žemyn, kol buvo pasiekiama Obė. Kelias iš Bulgarijos į Jugą ėjo nuo Kamos aukštyn Višeros upe, o tada žemyn Lozvos ir Tavdos upėmis.
Nuo XII a. pabaigos Jugra buvo Naugardo respublikai pavaldus kraštas, kur Naugardas nereguliariai rinkdavo duoklę, kurią vietos gyventojai turėdavo mokėti kailiais, žuvimi, vėplių iltimis ir kt. Šiauriniame areale Naugardas išlaikė kontrolę iki pat XV a.
XIII a. Eurazijos stepę užvaldė Mongolų imperija, šią padalinus pietinę Vakarų Sibiro dalį tiesiogiai veikė Džučio ulusas, vėliau – Aukso orda, kontroliavusi jį nuo XIII a. pabaigos. Pietinis Vakarų Sibiras buvo priskiriamas vienam iš administracinių vienetų – Taibugino jurtui, kurį kontroliavo ordos vasalai Taibuginidai, tituluojami mirzomis. Jurte formavosi ankstyvieji regiono miestai Čimgi Tura ir Kašlykas. 1375–1468 jurtas buvo administruojamas kaip Čimgi Turos vilaja. Šiuo metu regionas sparčiai tiurkizuotas, islamizuotas, tapdamas šiauriausiu musulmonišku kraštu. Įsigalėjo totorių etninė grupė. Yrant Aukso ordai, XV a. viduryje įkurtas nepriklausomas Sibiro chanatas.
Nuo XV a. vidurio teritorijoje tarp Uralo kalnų ir Sibiro chanato (daugiausia Tavdos upės baseine) bei į šiaurę nuo jo vietinės gentys konsolidavo valdžią. Obės žemupyje buvo nencų Obdoro kunigaikštystė, piečiau jos, Sosvos baseine – Liapino kunigaikštystė. Dar piečiau prie Obės upės buvo chantų Kodos kunigaikštystė. Į pietus nuo chantų, mansių gentys įkūrė Pelymo kunigaikštystę, kuriai pakluso mažesnės kunigaikštystės: Vogulų, Tabaro ir kitos. Toliau rytuose, Narymo baseine klestėjo selkupų kunigaikštystės, bendrai žinomos kaip Keršoji orda.
Prijungimas prie Rusijos
thumb|Sibiro chanatas XVI a. II pusėje XIV a. pabaigoje interesus Vakarų Sibire ėmė reikšti Maskvos didžioji kunigaikštystė, kuri nusistovėjusius ryšius su Jugra paveldėjo iš Naugardo. 1465 m. Jugroje apsilankė Vasilijus Skriaba, 1783 m. surengta karinė ekspedicija, vadovaujama Fiodoro Kurbskio. Jos metu maskviečiai susidūrė su mansių ir chantų pasipriešinimu, tačiau nelaisvėn paėmė ugrų kunigaikščius. Jau kitais metais pasiuntiniai iš Jugros Maskvoje prisiekė mokėti duoklę (jasaką), ir nuo tada Maskvos didieji kunigaikščiai ėmė tituluotis ir Jugros kunigaikščiais. Po pakartotų 1499–1500 m. karo žygių Jugra imama vis labiau įtraukti į centralizuotą Maskvos valstybę.
Tokiu būdu Maskva perėmė kontrolę šiauriniame Vakarų Sibiro areale, tačiau pietinė regiono dalis ir toliau liko Sibiro chanato valdžioje. Chanatas, tiesa, palaikė draugiškus, o kai kuriais atvejais net duoklinius santykius su Maskva. XVI a. viduryje Ivanui IV užėmus Kazanės chanatą, Maskvos prestižas dar labiau išaugo, ir Sibiro chanai oficialiai ėmė mokėti duoklę Maskvai. Tačiau apie 1557 m. chanate įvykus perversmui, valdžią paėmė Maskvai nedraugiškas chanas Kučiumas, kuris, su Bucharos chanato pagalba tapo stipriu valdovu ir ėmė rinkti duoklę beveik visame Vakarų Sibire, iki pat Arkties vandenyno šiaurėje. 1572 m. jis nutraukė santykius su Maskva, o ši, įsitraukusi į karus Livonijoje, nesugebėjo tinkamai sureaguoti. thumb|left|Jermako mūšis su Kučiumu 1581 m. didikų Stroganovų iniciatyva į Sibirą buvo išsiųsta kazokų armija, vadovaujama Jermako. Ji sumušė chano armiją, taip pat surengė karinius žygius į stipriausias krašto kunigaikštystes. Šis žygis galutinai įtvirtino Rusijos pozicijas Vakarų Sibire. Nors kai kurios pusiau nepriklausomos chantų ir mansių kunigaikštystės liko egzistuoti kaip Maskvos duoklininkės, dauguma jų buvo panaikintos jau XVI a. pabaigoje, o paskutinės – XVII a. 5-ąjį dešimtmetį.
Rusijos sudėtyje
Per XVI a. Rusija santykius su Sibiro tautomis palaikė pirmiausia Čerdynės upiniu keliu, kuriuo iki tol naudojosi Pavolgio Bulgarija ir Kazanės chanatas, ir kuris prasidėjo Čerdynės mieste. 1597 m. buvo atrastas ir išgrįstas gerokai trumpesnis kelias per Uralą – Babinovo kelias, kuris ėjo sausuma iš Solikamsko, kirto Usolkos, Jaivos, Kosvos upes ir pasiekdavo Verchoturjės gyvenvietę už Uralo. Naujojo kelio dėka Sibiro kolonizacija gerokai paspartėjo. Rusijai įsitvirtinus Sibire, iš karto prasidėjo aktyvi jo kolonizacija, siunčiant ekspedicijas ir apgyvendinant teritorijas. Kolonizacija buvo vykdoma statant vis naujas rusų gyvenvietes – ostrogus, kurie davė pradžią dabartiniams miestams. Svarbiausias jų buvo Tobolskas. Be kolonizacijos vykdomos iš vakarų, rusai (pomorai) kolonizavo kraštą iš šiaurės. Svarbiausias jų miestas buvo Mangazėja. Krašte buvo masiškai įsisavinamos žemės, rusų valstiečių dėka prasidėjo žemdirbystės plitimas. Iš čia vyko tolesnė Sibiro kolonizacija į Rytų ir Pietų Sibirą. Ši kolonizacija lėmė spartų etninių rusų gausėjimą: per XVII a. rusų skaičius du kartus viršijo vietos gyventojų skaičių.
Iš pradžių Vakarų Sibiras buvo administruojamas kaip Tobolsko razriadas, pavaldus Sibiro prikazui. 1708 m. įkurta Sibiro gubernija, apėmusi visą Sibirą. Joje Vakarų Sibiras priklausė Tobolsko provincijai. 1764 m. gubernija tapo caryste, o Tobolsko provincija – generalgubernija.
Fra Angelico
1982 m. popiežius Jonas Paulius II oficialiai beatifikavo Fra Andželiką ir 1984 m. paskelbė jį visų katalikiškojo meno kūrėjų globėju. Minėjimo diena – vasario 18.
Biografija
Fra Andželikas (tikr. Gvidas, Pjetro sūnus, it. Guido di Pietro) gimė 1390–1395 m. laikotarpiu Mudželo miestelyje prie Fjezolės, Toskanoje. Nieko nežinoma apie jo tėvus. Pirmasis įrašas mini Gvido ryšius su karmelitų vienuoliais 1417 m. spalio 17 d. Gvidas jau tuo metu buvo dailininkas, tikriausiai mokėsi pas Lorencą Monaką. Fra Andželiko stiliaus pėdsakų galima atsekti manuskriptų iliuminacijoje, kurias Lorencas Monakas ruošė Santa Maria degli Angeli vienuolynui. Kiti jo stiliaus kūrybos pėdsakai atsekami 1417 m. dominikonų vienuolio Petruso de Krua piligrimystės į Šventąją Žemę iliustruotame gide. 1418 m. minimas užmokestis už tapybą bažnyčioje (neišlikusi). 1418–1422 m. laikotarpiu Fra Andželikas tapo vienuoliu. 1423 m. jis minimas Fjezolės dominikonų vienuoliu, pakeitusiu vardą į Jono (Džovanio). Dailininkas sukūrė trijų altorių tapybą savo vienuolynui, įskaitant didžiojo altoriaus (vėliau pertapytas kitų dailininkų ir keistas rėmas). Kartu dominikonų vienuoliu buvo jo brolis Benedetas, su kuriuo dailininkas iliustravo religinius manuskriptus.
left|thumb|300px| „Geroji naujiena“ ([[1437–46, San Marko muziejus, Florencija)]] Greitu laiku Fra Andželikas pradėjo garsėti, pirmieji jo darbai neišlikę. Iki 1436 m. Fra Andželikas sukūrė tapybą Fjezolės vienuolyno susirinkimų salės sienoje pavaizduodamas Kristų su maždaug 250 vienuolių. Šiuo kūrybos periodu Fra Andželiko stilius buvo paveiktas jaunesnio dailininko Mazačo kūrybos. Jo figūros tapo labiau trimatės, naudojama perspektyva. 1436 m. dailininkas persikėlė į Florencijoje naujai įkurtą San Marco (Šv. Morkaus) vienuolyną, globojamą Medičių giminės. Jame jis sukūrė altoriaus paveikslą, kuris tapo vienu žymiausių jo kūrinių (San Marko muziejus). Fra Andželiko naujoviškumas jame pasireiškė eliminuojant arkines nišas, kurios skirdavo madoną ir šventuosius bei patalpinant visą sceną natūralistiniame peizaže su pagal linijinės perspektyvos taisykles išdėstytomis figūromis.
Po Lorenco Monako mirties 1425 m. Fra Andželikas perėmė jo užsakymą Santa Trinità (Šv. Trejybės) bažnyčioje, kuriai 1430-ųjų pradžioje sukūrė altoriaus paveikslą. 1430-ųjų kūrybiniam periodui priklauso „Gerosios Naujienos“ altorinis paveikslas (Prado muziejus) ir Annalena altoriaus paveikslas (San Marko muziejus), kuris laikomas pirmuoju renesanso stiliaus sacra conversazione tipo madonos paveikslu. Fra Andželikas priklausė Fjezolės priorijai iki 1439 m., kada tapo San Marco priorijos nariu. San Marco vienuolyno vienos salės sienoje nutapė didžiulę „Nukryžiavimo“ freską. San Marco vienuolyne Fra Andželikas ir jo dirbtuvių pagalbininkai ištapė 20 vienuolyno celių sienas iliuzinėmis freskomis bei kūrė freskas kitose vienuolyno sienose. Bent 10 celių tapyboje atpažįstama paties Fra Andželiko ranka. Jo žymiausiu mokiniu buvo Benocas Gocolis.