cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Uarzazatas
thumb|left|240px|Uarzazato apylinkės
Buick Regal
Buick Regal – vidutinės klasės automobilis, kurį gamina koncerno General Motors padalinys Buick.
Daugelį metų Regal buvo gaminamas Buick Century automobilio pagrindu. Dabartinis Buick Regal yra perdaryta bei JAV ir Kinijos rinkoms pritaikyta automobilio Opel Insignia versija.
Pirmoji karta (1973–1977)
thumb|left|Buick Regal ([[Belmontas, Vilnius)]]
Buick buvo pirmasis General Motors padalinys, rinkai pristatęs asmeninės prabangos automobilį. Tai buvo 1963 m. pasirodęs didelės klasės Buick Riviera. Tuo pačiu Buick lėtai reagavo į besivystančią pigių vidutinės klasės automobilių rinką, kurią 1969 m. sukūrė Pontiac su Grand Prix modeliu ir Chevrolet su 1970 m. pasirodžiusiu Monte Carlo modeliu. Panašiu laiku Oldsmobile pristatė Cutlass Supreme, kuris greitai tapo geriausiai parduodamu markės tarpiniu modeliu. Buick markei taip pat reikėjo automobilio, kuris galėtų konkuruoti su Cutlass Supreme, Grand Prix bei Monte Carlo, todėl 1973 m. buvo pristatytas Buick Regtal modelis. 1973 m. taip pat pasižymėjo tuo, kad buvo įvykdytas pirmasis žymus tarpinės GM A platformos atnaujinimas nuo 1968 m. taip pat buvo atnaujinta ir GM G platforma, ant kurios buvo gaminami Monte Carlo ir Grand Prix modeliai. Pirmosios kartos Regal modelis buvo labai panašus į Buick Century modelį.
Regal paprastai naudodavo Buick 350 in³ V8 variklį, kuris nuo 1973 iki 1974 m. visose versijose buvo standartinis, vėliau tapo pasirenkamu kupė, bet išliko standartiniu sedano versijoje. Galingesnis Buick 455 in³ V8 variklis buvo galimas tik tarp 1973 ir 1974 m. Nuo 1975 metų visuose kupė modeliuose standartiniu tapo 231 in³ V6 variklis, kuris prieš tai buvo siūlomas Buick Skylark modelyje tarp 1964 ir 1967 m. 1975 ir 1976 metais Century ir Regal buvo vieninteliai vidutinės klasės automobiliai Amerikoje turėję V6 variklius.
Antroji karta (1978–1987)
1978 m. pasirodęs Regal buvo mažesnis ir siūlomas su nauju 231 in³ V6 varikliu, kuris gyvavo 9 metus ir padėjo Regal modeliui įgauti galingo automobilio reputaciją, tačiau būti galingu automobiliu jam kliudė minkšta pakaba, maži ratai, padangos ir tai, kad jis nebuvo parduodamas su mechanine transmisija, taip buvo dėl to, kad Regal turėjo konkuruoti asmeninės prabangos automobilių, o ne sportinių automobilių rinkoje.
1978 m. Regal pasižymėjo tuo, kad buvo galimas su 3,8 litrų V6 Turbo varikliu. Versijos buvo siūlomas su 2 arba 4 barelių karbiuratoriais. Buick LeSabre taip pat buvo parduodama su Turbo varikliu. Kiti automobiliai turintys turbokompresorių Jungtinėse Amerikos Valstijose buvo tik importiniai Saab ir Porsche 930 automobiliai.
250px|thumb|left|Buick Regal Grand National 1981 m. Regal buvo atnaujintas ir tapo aerodinamiškesnis, taip atsirado galimybė automobilį naudoti NASCAR lenktynėse, kuriose automobilis dalyvavo kelis sezonus ir laimėjo NASCAR gamintojo titulą 1981 ir 1982 m. V8 varikliai buvo vis dar parduodami, tačiau jų darbinis tūris buvo sumažintas iki 265 in³, o V6 varikliai greitai populiarėjo. 1982 metais pasirodė naujas Century modelis, kuris buvo varomas priekiniais ratais, tačiau ankstesni galiniais ratais varomi Century sedanai ir universalai buvo toliau parduodami. Modeliai buvo tiesiog perdaromi į Regal modelius, tai buvo pirmas kartas kai Regal tapo savarankišku modeliu. 1986 ir 1987 m. automobilis buvo galimas su 5,0 litrų Olds 307 V8 varikliu.
Trečioji karta (1988–1996)
250px|thumb|left|1991 m. Buick Regal Limited
Naujas Regal modelis pasirodė 1988 m. ant GM W platformos. Šis modeli nukrypo ir tuo pačiu grįžo prie Regal tradicijos. Nukrypo tuo, kad jis buvo pirmasis priekiniais ratais varomas Regal modelis, nebebuvo siūlomas su V8 varikliais ir V6 nebebuvo siūlomas su turbokompresoriumi, tačiau jis priartėjo prie senujų Regal tuo, kad buvo siūlomas tik kaip kupė, taip pritraukdamas asmeninės prabangos automobilių pirkėjus. Tačiau tokių automobilių rinkos griuvimas buvo jaučiamas visiems gamintojams, todėl 1990 m. Regal vėl buvo pradėtas siūlyti kaip keturių durų sedanas (Ką tais pačiais metais padarė ir Grand Prix). Ši karta per devynerius gamybos metus buvo kelis kartus atnaujinta.
Regal buvo siūloma bazine Custom ir prabangesne Limited versijomis, 1991 metais buvo pridėta ir Gran Sport versija. 3,8 l V6 variklis buvo unikalus Regal modeliui, jis suteikė automobiliui galingumo ir padarė jį įšskirtiniu tarp Oldsmobile Cutlass Supreme ir Pontiac Grand Prix automobilių. 1992 m. ABS tapo standartu visose Regal modeliuose išskyrus Custom. 1993 m. buvo atnaujintos automobilio priekinės grotelės. Kartu su nauja išvaizda pasirodė ir elektronika valdoma automatinė transmisija ir LeSabre tipo galiniai žibintai, bei bamperis.
1994 m. vairuotojo pusėje buvo pridėta oro pagalvė, tais pačiais metais iš prekybos buvo pašalinta Limited kupė, ant visų modelių ABS tapo standartu, taip pat standartu tapo elektroniniai langai ir prie bazinio variklio buvo pridėta 20 arklio galių (14.9 kW). Prie galingesnio variklio 1996 m. buvo pridėta 35 AG (26 kW). Nors 1996 metais šiam modeliui buvo paskutiniai, tačiau automobilis buvo gaminamas dar ir 1997 m., dėl ketvirtos kartos modelio vėlavimo.
Ketvirtoji karta (1997–2008)
1997 m. Century ir Regal vėl tapo to skirtingomis to paties automobilio versijomis. Abu automobiliai buvo gaminami ant GM W platformos, kurią dalinosi su Oldsmobile Intrigue, Pontiac Grand Prix ir Chevrolet Impala automobiliais. Regal buvo kiek ilgesnis už Century ir buvo galimas tik kaip 4-durų sedanas, bei buvo parduodamas su galingesniu 3,8 litrų V6 varikliu ir brangesne apdaila, tuo tarpo Century buvo labiau orientuojamas į pirkėjus ieškančius ekonomiškesnio, tačiau patikimo automobilio. Regal buvo galiam įsigyti su šildomomis odinėmis sėdynėmis, 8-karsiakalbių Monsoon audio sistema bei dviguba klimato kontrole. Per septynerius gamybos metus automobilis buvo mažai atnaujinamas.
Su ketvirta kartos Regal kartu pasirodė ir „Buick Regal GS“, greičiausias Buick’as nuo Gran Naional versijos dienų. Šis automobilis turėjo compresorių sugebantį iš variklio išgauti 240 arklio galių (180 kW) bei 380 N·m sukimo momentą.
Prekyba Kinijoje
2002 m. gruodžio 26 diena automobilis buvo pradėtas gaminti Kinijoje, vietinei rinkai. Automobilis buvo parduodamas su 2.0 l I4, bei 2.5 L V6 varikliais, bei buvo eksportuojamas Į Filipinus Chevrolet Lumina pavadinimu.
Automobilio gamyba Kinijoje baigėsi 2008 m.
Penktoji karta (2009-dabar)
Penktosios kartos Regal buvo pradėtas gaminti 2008 m. lapkritį, Kinijoje. Iš esmės naujasis Regal tėra šiek tiek perdaryta Europos rinkoje parduodamo Opel Insignia automobilio versija.
2009 m. lapkritį, Los Andžele, GM pristatė Šiaurės Amerikos rinkai skirtą versiją, kurios gamyba prasidėjo antrame 2010 m. ketvirtyje. Naujasis Regal Buick modelių gamoje užėmė vietą po kiek brangesniu Buick LaCrosse modeliu, pagrindiniais jo konkurentais laikomi Acura TSX ir Volvo S60 automobiliai. Prasidėjus gamybai automobiliai buvo parduodamas tik su 2,4 litrų Ecotec I4 varikliu, turinčiu 182AG, tačiau 2010 metų pabaigoje perkant naująjį Regal bus galima pasirinkti ir 2,0 l Ecotec I4 Turbo variklį turintį 220AG. Automobilį galima įsigyti su šešių pavarų automatine arba mechanine transmisija. Automobilis parduodamas kaip 2011 m. modelis, pradinė jo kaina yra 26 995 JAV doleriai.
Gaideliai
Gaideliai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Šilutės, prie geležinkelio Pagėgiai-Šilutė, abipus kelio. Seniūnaitijos centras. Ribojasi su Kirlikų, Pagrynių, Vileikių, Užlieknių (visi Šilutės seniūnijoje), Vyžių, Juknaičių (abu Juknaičių seniūnijoje) kaimais. Iš šiaurės rytų prieina Gaidelių miškas.
Istorija
Juknaičių seniūnijos kaimo dalyje yra X a.-XI a. kapinynas, gynybinis įtvirtinimas, dar vadinami švedų pylimais
Manoma, kad Gaidelių kaimo pavadinimas kilęs nuo Rusnės evangeliko liuterono kunigo Mykolo Gaidžio (1632–1689 m.), kuris 1684 m., šioje vietovėje gavęs žemės, įkūrė sodybą, pavardės. 1792 m. Gaideliuose gyveno 5 valstiečių kulmininkų šeimos. XX a. pirmoje pusėje kaimas buvo išsibarstęs vienkiemiais 4×4 km plote, veikė du vėjo malūnai. Gaideliai buvo valsčiaus centras, priklausė Verdainės parapijai.
Šiaurinėje kaimo dalyje 1816 m. pastatytas mokyklai molinis pastatas, 1821 m. pradėjo veiklą pradinė mokykla (viena klasė, vienas mokytojas). 1868 m. pastatytas plytinis mokyklos priestatas ir kluonas. 1871 m. veikė dvi klasės. 1933–1934 m. dirbo du mokytojai, mokėsi 82 mokiniai. II pasaulinio karo metais Gaidelių pradinė mokykla buvo paversta karo ligonine.
Po II pasaulinio karo Gaidelių kaime iš esmės pasikeitė gyventojai; šiaurinė kaimo dalis (kuri nuo 1997 m. yra Šilutės seniūnijoje) priskirta Jonaičių, pietinė – Juknaičių apylinkėms. 1950–1995 m. Šilutės tarybinio ūkio technikumo pagalbinė gyvenvietė.
Šilutės seniūnijoje esančiame Gaidelių kaime 1946 m., buvusiame mokyklos pastate, vėl įkurta pradinė mokykla. 1955 m. atidaryta Gaidelių jaunimo septynmetė vakarinė mokykla. Nuo 1975 m. Gaideliai buvo Šilutės tarybinio ūkio-technikumo pagalbinė gyvenvietė. 1976–1990 m. Gaideliuose buvo kiaulidžių kompleksas (5527,07 m²), 1980–2005 m. veikė Gaidelių pradinė mokykla. 1997 m. kaime buvo 118 ūkių, 2003 m. galvijus (140 vienetų) laikė 52 ūkiai.
Juknaičių seniūnijos Gaidelių kaime 1997 m. buvo 19 gyventojų, 10 ūkių; 2003 m. galvijus (3 vienetus) laikė 3 ūkiai.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Infrastruktūra
Šilutės seniūnijos kaimo dalyje yra parduotuvė, ketverios evangelikų liuteronų senosios kapinės, 1997 m. įtrauktos į Lietuvos Respublikos kultūros paveldo registrą.
Juknaičių seniūnijos kaimo dalyje yra evangelikų liuteronų senosios kapinės, 1997 m. įtrauktos į Lietuvos Respublikos kultūros paveldo registrą, žvyro ir smėlio karjerai.
Pietų Luangvos nacionalinis parkas
Pietų Luangvos nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas rytų Zambijoje, Šiaurės, Centrinėje ir Rytų provincijose, Luangvos upės slėnyje. Užima 9050 km² plotą.
Parkas skirtas apsaugoti mažai žmogaus paliestą plataus ir pelkėto Luangvos slėnio ekosistemą. Parke būdingi du ekoregionai – miškingos savanos, kuriose dominuoja dryžmedžiai (Brachystegia) bei žemutinę slėnio dalį dengiantys paprastųjų ausuonių (Colophospermum mopane) miškai. Parke galima išvysti daugelį regionui būdingų gyvūnų: žirafų, zebrų, afrikinių buivolų, dramblių, begemotų, antilopių gnu, liūtų, krokodilų ir kt. Dėl brakonieriavimo 1987 m. išnyko čia iki tol gyvenę juodieji raganosiai. Pietų Luangvos nacionalinį parką galima pasiekti iš Mfuvės. Parke įsteigtas Mfuvės lankytojų centras.
Jungtinių Tautų aplinkos ir plėtros konferencija
Jungtinių Tautų Aplinkos ir plėtros konferencija (dar žinoma kaip Žemės susitikimas arba Rio konferencija) buvo 1992 metų birželio 3-14 dienomis Riocentre, Rio de Žaneire vykusi tarptautiniams aplinkos apsaugos klausimams skirta konferencija, kurią organizavo Jungtinių Tautų Aplinkos apsaugos programa. Joje dalyvavo 172 valstybių atstovai, tarp kurių buvo 108 valstybių arba vyriausybių vadovai. Tuo pačiu metu vykęs ir konsultacinę funkciją atlikęs nevyriausybinėms organizacijoms bei visiems aplinkosauga besidomintiems skirtas Pasaulinis forumas sutraukė beveik 20 000 dalyvių.
Konferencijos metu buvo priimti trys teisiškai neįpareigojantys, tolimesnes veiklos gaires rodantys dokumentai: Rio deklaracija dėl aplinkos ir plėtros, veiksmų programa Darbotvarkė 21 ir Miškininkystės principai. Be jų, konferencijos metu buvo galutinai paruoštos ir pasirašymui pateiktos Biologinės įvairovės ir Bendrosios klimato kaitos konvencijos.
Galiniškis (Molėtai)
Galiniškis – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Suginčių. Kaimo vardas gali būti kilęs iš asmenvardžio Galinis.
Jungtinių Tautų aplinkos ir plėtros konferencija
Aplinkos ir plėtros konferencija yra laikoma viena iš svarbiausių ir rezultatyviausių lig šiol vykusių Jungtinių Tautų organizuotų aplinkos apsaugos konferencijų.
Galiniškis (Molėtai)
Istorija
Nuo seniausių laikų iki 1830-1831 m. sukilimo priklausė Vilniaus vyskupo Kuktiškių dvarui, iki 1927 m. buvo Kuktiškių parapijoje. 1731 m. Galiniškio (Galinio) vienkiemis, kuriame gyveno bajoras Petras Eismantas, buvo Buitūnų vaitystėje. Tada turėjo 4/13 valako. Greta dar buvo Pagirio vienkiemis, turėjęs 1/10 valako. Pažymima, kad Galiniškyje prastos žemės. 1824 m. Galiniškyje buvo 3 ūkiai (Martyno Venclavo, Martyno Eismanto, Tomo Eismanto) 14 gyv. XIX a. pirmoje pusėje atsirado Galiniškio palivarkas, kuris vietos žmonių buvo vadinamas dvaru. 1846 m. Galiniškio palivarką valdė Fadėjus Grabovskis, vėliau kelias dešimtis metų jį valdė Mikošas. 1866 m. buvo 3 ūkiai 31 gyv. Palivarkui priklausė šios vietos: Andreikėnai, Navazai, Šakiai, Gaidiškės, Laukagalis. XIX a, pabaigoje Galiniškio dvarą nupirko Putna(?) ir Graužinis(?), o iš jų Kraujelis ir Lunius. Užėjus bolševikams, Luniai buvo ištremti į Sibirą. Pokario metais buv. Galiniškio dvaro pastate veikė pradinė mokykla. Apie 1980 m. pastatas liko tuščias. Aplink jį išlikę daug senų medžių, menančių baudžiavos laikus.
Gyventojai
1923 m. 2 ūkiai 22 gyv.
Jungtinių Tautų aplinkos ir plėtros konferencija
Istorija ir eiga
Žemės susitikimas vyko praėjus dvidešimčiai metų po pirmosios Jungtinių Tautų aplinkosaugos konferencijos Stokholme 1972-aisiais. Pagrindine konferencijos tema nuspręsta paskelbti aplinkos ir ekonominio vystymosi ryšį. Iki susitikimo pradžios įvyko keturi parengiamieji susitikimai, tačiau juose buvo susidurta su daugiau problemų, nei jų išspręsta. Svarbiausiu klausimu išliko išsivysčiusių ir besivystančių valstybių priešprieša. Pastarosios manė, kad tarptautinių aplinkosaugos normų plėtra stabdys jų ekonominį vystymąsi ir siekė, kad atsakomybę dėl žalos aplinkai prisiimtų aukštą pragyvenimo lygį turinčios šalys. Besivystančios valstybės taip pat reikalavo didesnės vystymosi paramos, modernių technologijų perkėlimo ir laisvės toliau kelti ekonominį lygį. Tuo tarpu išsivysčiusios valstybės siekė lygesnio atsakomybės prisiėmimo. Skandinavijos šalys palaikė idėją didinti paramą, tam stipriai neprieštaravo ir Japonija bei ES, o JAV pasižymėjo kaip viena didžiausių naujų įsipareigojimų oponenčių.
Rezultatas
Konferencijos metu buvo pabaigta derėtis dėl Biologinės įvairovės ir Bendrosios klimato kaitos konvencijų, jos pateiktos pasirašymui. Taip pat siekta susitarti dėl visuotinės miškų apsaugos konvencijos, tačiau nesėkmingai. Vietoje jos priimti bendresnio pobūdžio Miškininkystės principai (pilnas pavadinimas: Teisiškai neįpareigojantys, autoritetingi visuotinai pripažįstamo visų miškų tipų tvarkymo, apsaugos ir subalansuotos plėtros principai). Žemės susitikime taip pat buvo priimta Rio deklaracija, susidedanti iš 27 principų, kurių turi laikytis valstybės, integruodamos aplinkosaugą ir vystymąsi.
Paskutinis svarbus konferencijos dokumentas yra Darbotvarkė 21 – veiksmų planas, nurodantis iškeltų uždavinių įgyvendinimo gaires. Darbotvarkė 21 apima platų sričių spektrą, kaip kad atmosferos apsauga, resursų panaudojimas, miškų nykimas, ekosistemų ir bioįvairovės išsaugojimas, taršos klausimai ir kita.
Vertinimas
Žemės susitikimas yra vertinamas kaip sėkmingas žingsnis, padėjęs pritraukti daugiau dėmesio aplinkosaugos problemoms bei leidęs tūkstančiams žmonių apsikeisti idėjomis. Dviejų konvencijų paruošimas ir pateikimas pasirašymui taip pat laikomas ypatingai geru pasiekimu. Iš kitos pusės konferencija kritikuojama dėl ambicingumo trūkumo, nesugebėjimo įpareigoti valstybes vykdyti pažadus, per didelio susitelkimo į aplinkosaugos problemų sprendimą ekonominėmis priemonėmis.
Megalitas
thumb|[[Stounhendžas]]
Megalitas (iš sen. gr. k. μέγας 'didelis', λίθος 'akmuo') – iš didelių, dažniausiai neapdirbtų akmenų sudaryta monumentinė konstrukcija. Megalitais vadinamos tokios konstrukcijos, kurių statybai nenaudotos statybinės rišančios medžiagos. Megalitai statyti neolite bei ankstyvajame bronzos amžiuje.
Megalitų funkcijos ne visada žinomos – kartais jie būdavo statomi kaip kapai, kartais atlikdavo kalendoriaus funkciją (padėdavo nustatyti šešėlių, dangaus šviesulių padėtis), taip pat galėjo būti ritualinėmis šventvietėmis.
thumb|left|[[Niugrendžas, Bru na Boinas]] Megalitinei architektūrai priskiriami megalitiniai kapai – pilkapiai, dolmenai; pavieniai vertikaliai įkasti į žemę akmenys – menhyrai bei kromlechai – ratu sustatyti akmenys, ant kurių horizontaliai uždėti skersiniai akmenys.
Žinomiausias kromlechas – Stounhendžas Anglijoje. Įvairios megalitinės struktūros randamos visame pasaulyje: Europoje daugiausia Britų salose, Bretanėje, Vakarų ir Pietų Europoje; Azijoje – Mažojoje Azijoje, Korėjoje, Mongolijoje, Kinijoje, Sumatroje, Sibire; Polinezijoje; Amerikoje.
Jan Vermeer
right|thumb|200px| Vermejerio „[[Mergina su perlo auskaru“ (apie 1665, Karališkoji paveikslų galerija Mauricheisas, Haga)]] right|thumb|160px| Vermejerio autografas
Janas (Johanas arba Johanesas) Vermejeris (ol. Johannes Vermeer), pramintas Delftiečiu (Vermeer van Delft, 1632 m. spalio 31 – 1675 m. gruodžio 15 d.) – Nyderlandų XVII a. baroko dailininkas. Savo gyvenimo metu Vermejeris nebuvo plačiai žinomas, jo darbai atrasti ir įvertinti tik XIX a. romantikų ir nuo to laiko jis laikomas vienu didžiausių, kada nors kūrusių, Europos dailės meistrų. Nyderlandų dailėje Vermejeris vertinamas iškart po Rembranto.
Tik 35 ar 36 Vermejerio paveikslai išlikę. Patys garsiausi jų: „Mergina su perlo auskaru“, „Delfto peizažas“, „Mergina prie lango, skaitanti laišką“.
Biografija
Vermejeris buvo XVII a. Nyderlandų buitinių scenų tapytojas. Jis, tikriausiai, niekuomet nepaliko gimtojo Delfto miesto. Jo paveikslai buvo kuriami vietos vidurinės klasės užsakovų ir jo gyvenimo metu irgi, tikriausiai, nebuvo labai paplitę už aplinkinio regiono ribų. Šie faktai prisidėjo, kad apie Vermejerio gyvenimą žinoma labai mažai. Netgi tikras jo vardas nėra vienareikšmiškai nustatytas.
Johanesas Vermejeris (numanomas tikrasis vardas, o Janas ir Johanas laikomi sutrumpinimais) gimė 1632 metais tėvo Reijnier Janszoon ir motinos Digna Baltus šeimoje Delfto mieste. Jis turėjo seserį Gertruy (g. 1625). Spalio 31 d. Vermejeris buvo pakrikštytas (vardu Joannis). Jo tėvas dirbo to meto Nyderlanduose išvystytame audinių versle. 1631 m. tėvas įsigijo kavinę-parduotuvę Delfto prekyvietėje, kurioje prekiavo įvairiais meniniais dirbiniais, audiniais ir pan. Tais pačiais metais tėvas įstojo į Delfto dailininkų gildiją kaip meno kūrinių perpardavinėtojas. 1640 m. tėvas pasirašė dokumentuose Vermejerio pavarde (Vermeer − van der Meer trumpinys).
1652 m. mirė tėvas Reijnier Janszoon ir šeimos verslui vadovauti pradėjo Johanesas Vermejeris. 1653 m. balandžio 20 d. Vermejeris vedė Catharina Bolnes, o 22 d. įstojo į dailininkų Šv. Luko gildiją, kaip ir jo tėvas. Kartu šiuose įvykiuose dalyvavo vietos dailininkas Leonaert Bramer, tačiau jokių patvirtintų faktų apie Vermejerio dailės mokytojus nėra. Leonaert Bramer stilius ženkliai skyrėsi nuo Vermejerio. Numanoma, kad Vermejeris pradėjo mokintis tapybos antruoju savo gyvenimo amatu, kas buvo įprasta tų laikų Nyderlanduose. Kada ir kaip Vermejeris pradėjo savo kūrybinį kelią irgi nėra žinių. 1657 m. Vermejeris minimas pasiskolinęs sumą pinigų iš Pieter van Ruijven, kuris buvo meno kolekcionuotojas. Spėjama, kad tai buvo susiję su paveikslų kūrimo kaštų finansavimu. Spėjama, kad šis kolekcininkas turėjo būti įsigijęs ar perpardavęs apie 20 Vermejerio paveikslų. Vermejerio kūryboje galima rasti sąsajų su Utrechto dailininkais, kurie propagavo Karavadžo stilių. Taip pat, Vermejeris konkuravo Delfte su tokių pačių buitinių žanrinių paveikslų kūrėjais Pieter de Hoogh ir Nicolaes Maes. left|thumb|260px| „Delfto peizažas“ (apie 1660-61, [[Karališkoji paveikslų galerija Mauricheisas, Haga)]]
1662 m. Vermejeris buvo išrinktas Šv. Luko gildijos vyresniuoju, kas rodo jo pripažinimą vietos dailininkų tarpe. Vyresniuoju Vermejeris dar buvo patvirtintas 1663, 1670 ir 1671 m. Spėjama, kad Vermejeris sukurdavo tik apie 3 paveikslus per metus ir tapyba nebuvo jo pagrindiniu pajamų šaltiniu. 1670 m. mirė dailininko motina ir sesuo. 1671 m. dailininkas minimas iškviestas patvirtinti savo paveikslų autorystės. 1672 m. Vermejeris keliavo į Hagą, kur turėjo išsakyti nuomonę apie atvežtus italų dailininkų darbus. 1672 m. Nyderlanduose kilo ekonominė krizė, palydėta karų. Vermejerio verslas smuko. Jis 1675 m. pasiskolino stambią sumą iš vieno Delfto pirklių. Tais pačiais metais Vermejeris persišaldė ir mirė. Palaidotas gruodžio 15 d. Senojoje protestantų bažnyčioje. Vermejeris gyvenimo metu susilaukė bent 13 vaikų. Žmona po jo mirties prašė būti atleista nuo mokesčių, nes buvo išauginusi 11 vaikų. Vermejerio žmona Catharina Bolnes mirė 1687 m.
Vermejeris nepaliko mokinių. Nežinomi ir jo piešiniai paveikslams. Savo gyvenimo metu Vermejeris buvo gerbiamas Delfto miesto dailininkas, bet jo dailė plačiau nepaplito. Iškart po mirties dailininkas buvo beveik užmirštas, XVII a. pabaigoje Arnold Houbraken išleistame žymiausių Nyderlandų dailininkų sąvade jis buvo tik paminėtas. Vermejerio dailė iš naujo buvo atrasta XIX a. romantikų. Nuo to laiko jo šlovė tik augo. Dėl darbų retumo pasirodė plagiatų, o dėl gyvenimo faktų nebuvimo dailininko gyvenimas pradėjo virsti legenda. Šiuo metu tik apie 35 dailės darbai patvirtinami autentiškais Vermejerio ir dar 5 autorystė ginčytina.
Kūryba
Vermejeris per savo gyvenimą, spėjama, sukūrė ne daugiau 60 paveikslų. Jis tapydavo lėtai, ypač teikdamas dėmesio šviesos efektų atvaizdavimui. Kai kurių tyrinėtojų nuomone, Vermejeris galėjo naudotis camera obscura tam, kad geriau pagautų šviesos žaismą ir perspektyvos efektą. Iš žinomų Vermejerio darbų yra 2 peizažai ir 2 alegorinės scenos. Didžioji paveikslų dalis - žanriniai Nyderlandų viduriniosios prekybininkų ir amatininkų klasės buities vaizdai. Tipiškai Vermejeriui, scena apšviesta iš kairės pusės, kurioje dažniausiai yra langas. Paveiksluose yra po keletą, ar tik vienas, veikėjų, užimtų kažkuo kasdienišku.
Tikriausiai garsiausias Vermejerio paveikslas yra portretas „Merginos su perlo auskaru“. Darbas tapo tokiu populiariu, kad buvo pramintas „Šiaurės Mona Liza“. Nors Vermejerio žinomi tik 2 peizažai, tačiau, pvz., „Delfto peizaže“, dailininkas pasirodė, kaip vienas geriausiai sugebėjusių perteikti peizažo nuotaiką ir atmosferos efektus, lyginant su šiame žanre specializavusiais Nyderlandų dailininkais. „Mergina prie lango, skaitanti laišką“ − vienas Vermejerio šedevrų, kažkada priskirtas Rembrantui. Jame, spėjama, mergina skaito gautą meilės laišką.
Euklidas Megarietis
thumb|Euklidas Megarietis
Euklidas (Eukleidas, gr. Ευκλείδης) Megarietis (apie 430–360 m. pr. m. e.) – graikų filosofas, kilęs iš Megaros miesto (40 km nuo Atėnų). Žinomas kaip Megaros filosofijos mokyklos pradininkas.
Euklidas buvo vyriausias iš Sokrato mokinių, net slapta, rizikuodamas gyvybe, ateidavęs iš Megaros į Atėnus jo pasiklausyti (vyko Peloponeso karas, kuriame Megara, kaip Korinto sąjungos narė, palaikė Spartą prieš Atėnus). Platonas dialoguose (pavyzdžiui, Faidonas, 59b) mini, kad Euklidas buvo su Sokratu jo paskutinėmis valandomis. Sokratui mirus, Sokrato mokiniai (jų tarpe ir Platonas), bijodami persekiojimo Atėnuose, rado prieglobstį pas Euklidą Megaroje.
Euklidas parėmė elėjiečių mokymą, kad būtis yra nekintantis vienis, o judėjimas ir kitimas yra iliuzija. Jis sakė, kad gėris yra vienis, tačiau gali būti vadinamas skirtingais vardais, kartais išmintimi, kartais protu, kartais dievu ir kt., o gėrio priešingybę jis neigė, sakydamas kad ji neegzistuoja. Jo monizmas taip pat pasireiškė ir etikoje: jis pripažino tik vieną dorybę – žinojimą, bet žinojimą ko? Jeigu gėris ir būtis yra vienis, tai ir dorybė yra tos būties žinojimas.
Euklidas Megarietis žinomiausias dėl to, kad viduramžiais dažnai buvo painiojamas su žymiu matematiku Euklidu iš Aleksandrijos, pastarojo veikalo „Pradmenys“ vertimuose ir taisymuose.
FK Dostyk Almaty
Dostyk Almaty – buvęs Kazachijos futbolo klubas iš Almatos.
Istorija
1993 m. pasitraukė iš pirmenybių, o 1994 m. pradžioje pasitraukė iš visų varžybų.
Meiriškės (Zarasai)
Meiriškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Suvieko, prie Čičirio ežero įlankos, miškelių apsuptyje. Praeina keliukas nuo Raginės link Kvintiškių koplyčios.
Jennifer Lawrence
Dženifer Šreider Lorens (g. 1990 m. rugpjūčio 15 d.) – amerikiečių aktorė, gimusi Luisvilyje, Kentukyje.
Jos pirmasis didesnis vaidmuo buvo TBS seriale „The Bill Engvall Show“. Vėliau ji pasirodė tokiuose nepriklausomuose, kaip filmuose „Deganti lyguma“ (2008 m.) ir „Vinterio kaulai“ (2010 m.). Už pastarąjį ji pirmą kartą buvo nominuota Oskarui, kaip geriausia pagrindinio vaidmens aktorė ir tuo metu tapo buvo antra jauniausia aktore, kuri kada nors buvo nominuota šioje kategorijoje.
Vaidmuo David. O Russell režisuotoje romantinėje komedijoje „Optimisto istorija“ pelnė aktorei net kelis apdovanojimus, įskaitant Auksinį gaublį, kaip geriausia aktorė (miuziklas ar komedija), ir Oskarą, kaip geriausia aktorė ir tapo antra jauniausia aktore, laimėjusi Oskarą šioje kategorijoje. Už savo vaidmenį David. O Rusell komedijoje-dramoje „Amerikietiška afera“ (2013 m.) aktorė pelnė Auksinio gaublio apdovanojimą, kaip geriausia antraplanė aktorė ir buvo trečią kartą nominuota Oskarui, šįkart, kaip antraplanė aktorė.
Lawrence taip pat žinoma dėl savo vaidmenų tokiuose filmuose kaip „X-Menai: pirma klasė“ (2011 m.) ir „X-Menai: praėjusios ateities dienos“ (2014 m.), kuriuose ji suvaidino Raven Darkhölme/Mistikos vaidmenį. 2012 metų pradžioje Jennifer suvaidino Katniss Everdeen vaidmenį filme „Bado žaidynės“. Šis vaidmuo jai atnešė pasaulinę šlovę ir teigiamus kritikų vertinimus, Lawrence pradėta vadinti viena perspektyviausių šių laikų aktorių.
Biografija
Jennifer gimė ir užaugo Luisvilyje, Kentukyje, Gary Lawrence ir Karen Lawrence šeimoje, kartu su dvejais vyresniais broliais Ben ir Blaine. Draugų ir šeimos praminta Jen, savo, kaip aktorės karjerą, pradėjo būdama 14. Prieš pradedama aktorystę mergina savo jėgas išbandė kaip palaikymo komandos šokėja, modelis, žaisdama žolės rutulį, futbolą, bet niekas jai per daug nepatiko. Mergina vidurinę mokyklą baigė dvejais metais anksčiau, tam, kad galėtų savo laiką skirti aktorystei. Augdama, pertraukomis tarp vaidmenų ji padėdavo vaikų vasaros stovykloje, kuriai vadovavo jos motina.
2004 pavasarį po ilgų įkalbinėjimų Jennifer tėvai sutiko nuvykti su dukra į Niujorką, kur vyko atrankos į talentų ir modelių agentūras. Jau tada jaunoji Jennifer buvo pastebėta, agentai bandė įtikinti jos motiną, kad šios praleistų vasarą Manhetene. Išėjus iš agentūrų Lawrence buvo pastebėta agento, kuris tuo metų filmavo „H&M“ reklamai, ji buvo pakviesta dar vienai perklausai. Perklausos metu agentai taip pat liko sužavėti merginos talentu. Jie primygtinai siūlė merginai vasarą praleisti Niujorke.
Taip jau nutiko, jog tą 2004 vasarą mergina praleido Niujorke. Ji nusifilmavo keliose reklamose ir MTV laidoje. Jos karjerai įgavus pagreitį, netrukus ji su visa šeima turėjo persikraustyti į Los Andželą. thumb|225x225px|Jennifer konferencijoje
Filmografija
thumb|330x330px|2012 m. Tarptautinis [[kino festivalis|Toronto filmų festivalis]]
Juškėnai
Juškėnai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Sudeikių.
Jonas Kazimieras Krasinskis
Jonas Kazimieras Krasinskis (1607, Cechanuvas – 1669) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas, diplomatas, karaliaus dvariškis, karalaičio Karolio Ferdinando Vazos vachmistras, Cechanuvo pakamaris (nuo 1634 m.), Cechanuvo (1637–1648) ir Varšuvos kaštelionas (1648–1650), Plocko vaivada (1650–1658), karaliaus pulkininkas (nuo 1661), Karūnos didysis iždininkas (1658–1668).
Biografija
Lenkijos magnatų Krasinskių giminės atstovas, herbo „Slepowron“ savininkas. Plocko vaivados Stanislavo Krasinskio (1558–1617) sūnus nuo antros santuokos su Margarita Machovska.
Ložmino, Novo-Korčino, Pšasnišo ir Parčevo seniūnas.
1637 metais Jonas Kazimieras Krasinskis buvo paskirtas Cechanuvo kaštelionu, o 1648 metais tapo Vašuvos kaštelionu. 1650 metais gavo Plocko vaivados pareigybę. Švedijos tvano metu Jonas Kazimieras Krasinskis 1655 metų rugsėjį vadovavo Lenkijos pulkui nepavykusiame mūšyje su Gustavo Oto Stenboko švedų armija prie Novo Dvoro, Mazovijoje. Vadovavo Lenkijos-Lietuvos delegacijai, kuri 1656 m. lapkričio 3 d. sudarė Vilniaus paliaubas su Rusijos valstybe. 1658 metais gavo Karūnos didžiojo iždininko pareigybę.
Šeima
1650 metais antrą kartą vedė prancūzaitę Amatą Anrdo de Lanžeron (m. 1663), Lenkijos karalienės Marijos Luizos Gonzagos rūmų vyresnę damą. Antra santuoka buvo bevaikė.
ŽIV
Žmogaus imunodeficito virusas
AIDS
ŽIV (žmogaus imunodeficito virusas) – retrovirusas, priklausantis lentivirusų šeimai, kuriam būdinga atvirkštinė transkripcija; mažesnis už bakteriją, gyvena tik žmogaus organizmo ląstelėse ir yra artimas beždžionės imunodeficito virusui (BIV). ŽIV sukelia AIDS. ŽIV virusas puola leukocitą. Jį silpnindamas ir neleisdamas gerai atlikti savo darbo ŽIV virusas „įsileidžia“ bakterijas ir virusus kartu su jų sukeliamomis ligomis, įskaitant ir AIDS.
Šiuo metu žinomi du žmogaus imunodeficito viruso tipai, 1983 m. atrastas pirmasis ŽIV-1 ir 1986 m. – antrasis ŽIV-2.
Europoje, JAV ir Centrinėje Amerikoje tarp ŽIV užsikrėtusiųjų asmenų dažniausiai vyrauja ŽIV-1 tipas, Afrikoje – ŽIV-2. Jie skiriasi tuo, kad ŽIV-1 tipo sukelti klinikiniai požymiai yra sunkesni, liga greičiau progresuoja iki AIDS, nei ŽIV-2 tipo. Užsikrėtimas ŽIV-1 tipo virusu neapsaugo nuo užsikrėtimo kitu viruso tipu, todėl yra asmenų užsikrėtusių abiem viruso tipais, ypač Afrikoje, kur ŽIV paplitimas didžiausias.
ŽIV genetinė medžiaga yra RNR. Patekus virusui į šeimininko ląstelę, viruso fermentas – atvirkštinė transkriptazė, pagal viruso RNR, kaip pagal matricą, sintezuoja atitinkančią jai DNR molekulę. Po to viruso pagaminta DNR patenka į ląstelės branduolį ir įsiterpia (integruojasi) į chromosominę DNR (ši forma vadinama provirusine DNR). Pagal šią DNR sintezuojama RNR ir toliau vyksta viruso replikacija. Viruso genomo sintezei (iš DNR į RNR) būdingos klaidos, todėl net tame pačiame organizme gali būti kelios ŽIV mutacijos.
Poveikis žmogaus organizmui
ŽIV poveikis žmogaus organizmui iki galo neištirtas, tačiau ŽIV yra labiausiai ištirtas virusas pasaulyje.
Specifinių infekcijai požymių nėra. Simptomų pasireiškimas priklauso nuo ligos stadijos. Iki ūmaus ligos periodo, trunkančio 2–6 savaites, praeina 3–24 savaitės nuo užsikrėtimo. Iki tol ligos simptomų nebūna, laboratorinių tyrimų rezultatai būna neigiami. Ūminiam ligos periodui būdingas bendras negalavimas, silpnumas, karščiavimas, padidėję limfiniai mazgai, gerklės, raumenų, sąnarių skausmas, odos bėrimai. Vėliau, atsižvelgiant į imuninės sistemos atsparumą, vidutiniškai 5–7 metus, jokių požymių nebūna (kraujyje gali būti nustatoma nespecifinių pokyčių). Po to gali būti išplitusio limfmazgių padidėjimo periodas, kai 2 ar daugiau organizmo sričių (neskaičiuojant kirkšnių) ilgiau kaip 3 mėnesius būna padidėję limfmazgiai. Silpnėjant imunitetui vystosi paskutinė ŽIV infekcijos stadija – AIDS, pasireiškia su AIDS susijęs ligų kompleksas.
Viruso plitimas
Žmogaus imunodeficito virusas perduodamas per kraują, spermą bei makšties, gimdos kaklelio išskyras. ŽIV užsikrečiama, kai tiesiogiai į kraują pro gleivines ar sužeistą odą patenka ŽIV užkrėsti organizmo skysčiai, kuriuose viruso koncentracija didžiausia.
Yra žinomi trys šio viruso perdavimo keliai:
ŽIV neplinta:
Užsikrėtimo tikimybė
UNAIDS duomenimis, apie 80 proc. užsikrėtusiųjų ŽIV pasaulyje užsikrėtė nesaugių (nenaudojo prezervatyvo) lytinių santykių metu.
Lietuvos AIDS centro duomenimis:
ŽIV atsparumas
ŽIV priklauso nepatvariems virusams.
Ekstraląstelinis (laisvas) ŽIV virusas, esantis skystoje audinių kultūroje, gali išsilaikyti iki 15 parų kambario temperatūroje (20–22 L.C) ir iki 11 parų 37 L.C temperatūroje. Išdžiuvusio kraujo liekanose kambario temperatūroje virusas išlieka gyvybingas apie 7 dienas.
Valstybės patarėjas
Valstybės patarėjas – valdininkų laipsnis Rusijos imperijoje. Įvestas 1724 m. Rangų lentelėje buvo priskirtas V klasei (jai be valstybės patarėjo dar priklausė brigadininkas bei kapitonas komandoras). Į valstybės patarėjus būdavo kreipiamai „Ваше Высокородие“. Valstybės patarėjo rangą galėdavo gauti valdininkai, išdirbę 5 m. turėdami žemesnį kolegijos patarėjo rangą. Šio rango valdininkai užimdavo departamentų vicedirektorių, vicegubernatorių pareigas.
ŽIV
ŽIV atsparumas
ŽIV greit žūva virinamas (100 L.C temperatūroje iš karto, 56 L. C temperatūroje per 20 min.), paveiktas spiritu, chloru, rūgštimi ir šarmu, balinamosiomis, dezinfekuojamosiomis medžiagomis (0,5 proc. natrio hipochlorito ir 0,5 proc. gliutaraldehido tirpaluose žūva per 1 minutę; 1 proc. chloramino tirpale – per 5 minutes; 50–70 % etilo alkoholyje – per 10 minučių).
ŽIV atsparus ultravioletiniams ir rentgeno spinduliams bei šalčiui.
Tyrimai
Tiriamoji medžiaga – kraujas, kuriame ieškoma antikūnų prieš ŽIV (netiesioginis diagnostinis metodas) ar nustatomas ŽIV (tiesioginis diagnostinis metodas). Pirmą kartą teigiamas tyrimas būna pirmąsias 6–8 savaites po užsikrėtimo. Gavus teigiamą rezultatą, atliekamas patvirtinantis testas.
Vėliau visą gyvenimą laboratoriniai rezultatai dėl ŽIV bus teigiami, nors prieš mirtį gali būti ir neigiami.
ŽIV infekcijos gydymas
ŽIV infekcijai gydyti naudojami vaistai yra efektyviausi, nei vaistai, skirti kitų virusinių infekcijų gydymui, tačiau to nepakanka. Kuriami nauji, efektyvesni vaistai, kurie pristabdo infekcijos eigą, nors organizmo pilnai nuo ŽIV neišvalo. Geriausi gydymo rezultatai pasiekiami, kai skiriama trijų vaistų (po vieną iš toliau paminėtų grupių) ir daugiau kombinacija, kuri prailgina infekuoto asmens gyvenimą 10 ir daugiau metų.
Šiuo metu naudojamos trys antiretrovirusinių vaistų grupės, kurios skirtingai veikia ŽIV infekciją CD4 ląstelėse.
Pirmoji vaistų rūšis – nukleozidiniai atvirkštinės transkriptazės inhibitoriai, kurie neleidžia virusui užbaigti formuoti virusinės DNR. Nebaigta formuoti virusinė DNR negali gaminti naujų viruso kopijų.
Antroji vaistų rūšis – nenukleozidiniai atvirkštinės transkriptazės inhibitoriai, kurie neleidžia ŽIV RNR paversti į DNR ir todėl stabdomas viruso dauginimasis.
Trečioji vaistų rūšis – viruso fermentų proteazių inhibitoriai, kurie veikia paskutiniąją viruso dauginimosi ciklo stadiją ir trukdo suformuoti viruso kopijas, todėl virusas negali palikti užkrėstos CD4 ląstelės.
300px|thumb|right|ŽIV Paplitimas pagal šalis (2005 m.) {{legend|#800000|15–50 %}} {{legend|#FF0000|5–15 %}} {{legend|#E08040|1–5 %}} {{legend|#e0c000|0,5–1,0 %}} {{legend|#e0e080|0,1–0,5 %}} {{legend|#00e080|<0,1 %}} {{legend|#c0c0c0|nėra duomenų}}
Paplitimas
Žmonių populiacijoje stebima ŽIV infekcijos pandemija. UNAIDS ir pasaulio sveikatos organizacijos vertinimais nuo pirmo žinomo AIDS atvejo 1981 m. gruodžio 1 d. iki 2006 m. sausio mėnesio nuo AIDS mirė daugiau nei 25 milijonai žmonių. Vien per 2005 metus nuo AIDS mirė apie 2,4–3,3 milijonų žmonių, iš kurių daugiau nei 570 000 – vaikai. Trečdalis visų mirčių tenka Afrikos ekonomiškai silpnai išsivysčiusioms Sacharos regiono šalims.
Giriotiškės
Giriotiškės – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 6,5 km į šiaurės vakarus nuo Aukštadvario, prie Veršiuko ežero.
Jubėja (riešutas)
thumb|right|250px|Jubėjos riešutai Jubėja  – didžiosios jubėjos (Jubea chilensis) valgomas vaisius, kuris kulinarijoje ir komerciškai priskiriamas riešutams. Iš Čilėje augančių didžiųjų jubėjų gaunami ne tik riešutai, bet ir saldi sula, iš kurios gaminami palmių sirupas ir palmių vynas. Šiltuose sausuose rajonuose šias palmes augina ir kaip dekoratyvinius augalus.
Jubėjos riešutai atrodo kaip miniatiūriniai kokosai, kuriuos primena ir skoniu. Jo išorė ruda, o vidus baltas, centre – tuštuma. Skersmuo – 1,7–1,9 cm. Jie yra gurgždūs, bet minkštos tekstūros ir migdolo saldumo.
Žodis 'coquito riešutas' kilęs iš  'mažas kokosas, kokosėlis'.
Naudojimas
Jubėjos valgomos šviežios ar keptos. Sveikos ar smulkintos jubėjos dedamos į vairius patiekalus, pvz., desertus, gėrimus.
Jubėjos prinoksta balandžio-rugsėjo mėnesiais. Laikomi drėgnoje aplinkoje, kad nedžiūtų. Išdžiūvę 10 minučių pavirinami vandenyje. Nuskinti valgymui tinka tris savaites, jei laikomi šaldytuve.
Vytauto Didžiojo universiteto Muzikos akademija
Istorija
1989 m., prabėgus 40-čiai metų, į Kauną buvo grąžintas aukštasis muzikinis lavinimas – įsteigtas tuometinės Lietuvos konservatorijos (nuo 1992 m. Lietuvos muzikos akademija, nuo 2004 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) Kauno fakultetas.
Nuo 2011 m. LMTA Kauno fakultetas tapo sudėtine Vytauto Didžiojo universiteto dalimi – VDU Muzikos akademija.
Struktūra
Mokslo ir studijų padaliniai:
Giriškiai
Giriškiais vadinami kaimai:
Ankštis
Ankštis – sausasis atsidarantis vienalizdis vaisius. Atsidaro dviem išilginiais plyšiais.
Ankštis išaugina pupinius augalus: žirnis, pupa, vikis.
thumb|riht|210px|[[Gauruotoji soja|Gauruotosios sojos ankštis]] thumb|riht|210px|[[pupa|Pupų ankštis su sėklomis]] thumb|riht|210px|[[Žirnis|Žirnio ankštis]]
Saliut
Saliut (rus. Салют) kosminės stoties programa, buvo pirmoji tokia programa Sovietų Sąjungoje, kurią sudarė 9 vieno modulio stočių paleidimas per vienuolikos metų laikotarpį nuo 1971 iki 1982 m. Projekto tikslai buvo ilgalaikiai tyrimai, kurie apėmė: gyvenimo kosmose klausimus, astronominius, biologinius eksperimentus. Programa suteikė galimybę stotims išsiplėsti ir tapti ilgalaikėmis tyrimų laboratorijomis kosmose. Patirtis, įgyta šioje programoje nutiesė kelią tokių multimodalinių stočių, kaip Mir ir Tarptautinės Kosminės Stoties atsiradimui ir paleidimui į kosmosą.
Programą sudarė šešios mokslinių tyrimų stotys (DOS tipas) ir trys karinės programos stotys (OPS tipas), paleistos kaip ypatingai slaptos „Almaz“ programos dalis. thumb|300px|Saliut programos insignia
Stotys
thumb|„Saliut 7“ kosminės stoties modelis
Saliut 1
Saliut 1 (DOS-1) paleistas 1971 m. balandžio 19 d. Tai buvo pirmoji kosminė stotis, kuri skriejo aplink žemės orbitą. Pirmasis stoties ekipažas pakilo „Sojuz 10“ kosminiu laivu, tačiau į stotį nepateko dėl susijungimo mechanizmo gedimo, nepavyko sukurti hermetiškos prisijungimo aplinkos; antrasis ekipažas pakilo „Sojuz 11“ kosminiu laivu ir išbuvo stotyje 23 dienas. Ekipažui grįžtant į žemę sugedo slėgio-hermetizacijos sistema viršutiniuose atmosferos sluoksniuose ir kosmonautai žuvo. Saliut 1 stotis grįžo į Žemės atmosferą 1971 m. spalio 11 d.
DOS-2
DOS-2 paleistas 1972 m. liepos 29 d., buvo panašaus į „Saliut 1“ dizaino, tačiau dėl gedimų orbitos nepasiekė ir sudužo Ramiajame vandenyne.
Saliut 2
Saliut 2 (OPS-1) paleistas 1973 m. balandžio 3 d. Ši stotis iš tiesų nebuvo tos pačios kosminės programos dalis, kaip kitos „Saliut“ stotys, iš tiestų tai buvo ypatingo slaptumo karinė stotis „Almaz“. „Saliut 2“ vardas suteiktas kaip priedanga. „Saliut 2“ sugrįžo į atmosferą 1973 m. gegužės 28 d. ir sudužo netoli Australijos.
Kosmos 557
„Saliut“ kosminė stotis buvo paleista 1973 m. gegužės 11 d., dėl skrydžio valdymo gedimų buvo laikinai prarasta kontrolė. Po savaitės stotis buvo sugrąžinta į žemės atmosferą ir ten sudegė.
Saliut 3
thumb|200px|OPS-2 (Saliut 3)
Saliut 3 (OPS-2) stotis buvo paleista 1974 m. birželio 25 d. Ši stotis buvo dar viena „Almaz“ karinė kosmoso stotis, šį kartą jos paleidimas buvo sėkmingas. Stotis išbandė daugybę žvalgybos sensorių ir išsiuntė filmuotą medžiagą analizei. 1975 m. sausio 24 d. išbandytas 23 mm Nudelmano ginklas (kiti šaltiniai teigia, kad tai buvo Nudelmann NR-30 30 mm ginklas) 500-3000 metrų atstumu, bandymas buvo sėkmingas. Kosmonautai patvirtino, kad taikinys (satelitas) testavimo metu sunaikintas. Kitą dieną buvo įsakyta stotį išimti iš orbitos.
Saliut 4
thumb|200px|DOS-4 (Saliut 4)
Saliut 4 (DOS-4) stotis paleista 1974 m. gruodžio 26 d. Ši stotis buvo DOS-3 kopija, tik ši misija buvo sėkminga. 3 ekipažai apsistojo Saliut 4 stotyje („Sojuz 17“, „Sojuz 18“ ir „Sojuz 21“), iš kurių vienas išbuvo 63 dienas. „Saliut 4“ stotis išvesta iš orbitos 1977 m. vasario 2 d.
Saliut 5
Saliut 5 (OPS-3) stotis paleista 1976 m. birželio 22 d. Tai buvo trečioji ir paskutinė Almaz karinė kosminė stotis. Jos paleidimas ir misija užbaigti sėkmingai, trys ekipažai pakilo, du („Sojuz 21“ ir „Sojuz 24“) sėkmingai prisijungė prie stoties. „Saliut 5“ stotis grįžo į atmosferą 1977 m. rugpjūčio 8 d.
DOS-7
thumb|200px|DOS-7 (Mir centrinis modulis)
Buvo planuota, kad dvi kitos stotys (DOS-7 ir DOS-8) tęs misijas. Jos būtų su keturiais prisijungimo dokais. DOS-7 buvo ir toliau vystomas ir tapo „Mir“ centriniu moduliu, su geresniais kompiuteriais, saulės baterijomis, patalpomis dviem kosmonautams ir šešiais prisijungimo dokais.
DOS-8
thumb|200px|DOS-8 (Zvezda (ISS) modulis)
DOS-8 išsirutuliojo į „Mir-2“ projektą, turėjusį pakeisti „Mir“ kosminę stotį. Galiausiai ji tapo ISS „Zvezda“ aptarnaujančiu moduliu.
Jean Weille sporto rūmai
Jean Weille sporto rūmai – daugiafunkcė sporto ir koncertų arena Nansyje, Prancūzijoje. Namų varžybas žaidžia profesionalus krepšinio klubas Nansi SLUC.
2018 m. arenoje vyko 2018 m. Europos moterų rankinio čempionatas.
Prienų spaustuvė
Prienų spaustuvė – spaustuvė, veikusi 1946–2009 m. Prienuose, Vytauto g. 7.
Istorija
Įkurta 1946 m. kartu su Prienų apskrities laikraščiu „Naujas gyvenimas“, spausdintu ir po 1950 m., tapus rajono laikraščiu. 1951–1953 m. Prienų spaustuvėje spausdintas ir Balbieriškio MTS laikraštis „Už bolševikinį derlių“.
Prienų spaustuvė 1960 m. buvo prijungta prie Alytaus spaustuvės, 1989 m. vėl tapo savarankiška, valstybine, o 1991 m. – UAB „Litera“ spaustuve, spausdino brošiūras, blankus, parodų katalogus.
Ignas Musteikis
Biografija
1915 m. baigė Peterhofo praporščikų mokyklą, per Pirmąjį pasaulinį karą – Rusijos imperijos kariuomenės karininkas, kovėsi fronte, kontūzytas. 1918 m. grįžęs į Lietuvą savanoriu stojo į jos kariuomenę. 1919–1920 m. – Pirmojo pėstininkų pulko vado padėjėjas (pavaduotojas) ir Alytaus apylinkių karinių dalinių viršininkas, vadovavo 2-ajai brigadai (laikinai), 3-ajam pėstininkų pulkui. 1920–1921 m. ir 1922–1923 m. 3-osios pėstininkų divizijos vadas. Dalyvavo kovose su Sovietų Rusijos ir Lenkijos kariuomene. Jo divizija 1920 m. spalio 14-15 d. linijoje Vievis – Valkininkai sulaikė Lenkijos kariuomenės Liucijaus Želigovskio rinktinės puolimą. 1921–1922 m. – Dešimtojo pėstininkų pulko vadas. Nuo 1924 m. – Klaipėdos krašto pasienio policijos vadas.
1926 m. gruodžio 17 d. – 1929 m. balandžio 19 d. Vyriausybės XIV kabinete – Lietuvos vidaus reikalų ministras. 1929 m. pulkininkas. 1929–1930 m. laikinai ėjo krašto apsaugos ministro pareigas. 1929–1935 m. Lietuvos banko valdybos direktorius. Nuo 1936 m. Valstybės Tarybos narys. 1937–1938 m. – ypatingų reikalų valdininkas prie Vidaus reikalų ministerijos. Nuo 1939 m. verslininkas. 1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą liepos mėn. suimtas, kalintas. 1941 m. birželio mėn. prasidėjus TSRS–Vokietijos karui išlaisvintas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1949 m. persikėlė į JAV. Dalyvavo JAV lietuvių visuomenės veikloje.
Batruno rajonas
Batruno rajonas  – rajonas Šiaurės Libano muchafazoje, Libane. Rajono centras – Batruno miestas.
Kirilas Razumovskis
Kirilas Razumovskis (Kirill Razumovski;, 1728 m. kovo 18 d. – 1803 m. sausio 9 d.) – grafas, Rusijos imperijos politinis veikėjas, paskutinis Zaporožės kariuomenės etmonas.
Biografija
Kirilas Razumovskis gimė ukrainiečio kazoko Grigorijaus Rozumo ir Natalijos Demeško  šeimoje. Vyresniojo brolio Aleksėjaus, imeratorienės Jelizavetos vyro dėka, Kirilas R. 1742 m. persikėlė į rūmus Sankt Peterburge.
1743 m. tapo imperatoriaus rūmų kamerjunkeris. Mokėsi Getingeno universitete ir pas Leonardą Oilerį Berlyno universitete.
Petras Bėčius
Petras Bėčius (1929 m. vasario 15 d. Mažučiai, Žeimelio valsčius – 1995 m. gruodžio 7 d. Vilnius) – Lietuvos agronomas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Kirilas Razumovskis
Biografija
1744 m. suteiktas Rusijos imperijos grafo titulas.
Petras Bėčius
Biografija
1960 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, 1986 m. žemės ūkio mokslų daktaras.
Kirilas Razumovskis
Biografija
Brolio Aleksėjaus dėka, būdamas 18-likos metų, 1746 m. tapo mokslų akademijos prezidentu.
Petras Bėčius
Biografija
Nuo 1973 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas, 1973–1985 m. kvalifikacijos kėlimo, 1986–1989 m. mokslo reikalų prorektorius, 1982–1988 m. Pašarų gamybos, 1988–1993 m. Augalininkystės katedros vedėjas. Nuo 1988 m. profesorius.
Kirilas Razumovskis
Biografija
thumb|left|Rūmai Baturyne.
Vytautas Zabielskas
Vytautas Zabielskas (g. 1938 m. rugpjūčio 23 d. Lazdijuose) – Lietuvos kariuomenės karių, nukentėjusių nuo sovietinio ir nacistinio genocido, artimųjų sąjungos pirmininkas. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių apie Lietuvos kariuomenę autorius.
Kirilas Razumovskis
Biografija
1751 m. paskirtas etmonu ir persikėlė gyventi į Gluchovą (Ukraina). 1762 m. dalyvavo rūmų perversme, kurio metu į sostą įžengė carienė Jekaterina II. Panaikinus etmono laipsnį, Kirilui R. buvo suteiktas rusų generolo feldmaršalo laipsnis.
Vytautas Zabielskas
1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatoriai) narys. Moka rusų, lenkų, anglų kalbas. Sutuoktinė Violeta, vaikai Paulius, Rytis.
Kirilas Razumovskis
Biografija
K. Razumovskiui priklausė rūmai Sankt Peterburge, Mojkos g. 48, kuriuose 1797 m. įsikūrė Sankt Peterburgo našlaičių prieglauda.
K. Razumovskis mirė 1803 m. sausio 9 d. Baturyne nuo infarkto ir palaidotas vietos cerkvėje.
Meistiškė
Meistiškė – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Pilviškių.
Petras Bėčius
Biografija
1989–1994 m. Lietuvos agronomų sąjungos pirmininkas. 1990–1994 m. Lietuvos valstiečių sąjungos pirmininkas.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo kryptis – augalininkystė, pašarų ruošimo ir gerinimo problemos.
Kirilas Razumovskis
Šeima
1746 m. spalio 27 d. Kirilas Razumovskis vedė imperatoriaus rūmų hofdamą Jekateriną Nariškiną (1729–1771 m.). Jiems gimė šeši sūnūs ir penkios dukros:
Vizualinė dvinarė
Vizualinė dvinarė – žvaigždė, kurios nares galima matyti ir jų orbitas išmatuoti per teleskopą. Vizualinės dvinarės žvaigždės abi narės matomos atskirai.