cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Malikija
Istorija
Senasis miesto pavadinimas yra Derikas ir sirų kalba reiškia „vienuolyną“. Dabartinis pavadinimas kilo nuo Sirijos armijos karininko Adnano al Malikio.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1950–1951 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1950–1951 m.
Antoni Longin Baranowski
Antoni Longin Baranovski (1854 m. kovo 15 d. Burbiškėse, Rusijos imperija – 1922 m. gegužės 31 d. Vilniuje, Antroji Lenkijos Respublika) – Rusijos imperijos ir Lenkijos karininkas, generolas majoras.
Biografija
Gimė 1854 m. kovo 15 d. Burbiškėse. Baigė junkerių mokyklą Čuhujive. Nuo 1872 m. iki 1912 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, pasiekė generolo majoro laipsnį. 1876 m. dalyvavo Hercogovinos sukilime bei Rusijos-Japonijos kare. Prasidėjus I pasauliniam karui mobilizuotas į kariuomenę. Nuo 1919 m. gegužės prisijungė prie Lenkijos kariuomenės. 1920 m. tapo Vidurinės Lietuvos I korpuso kariuomenės vado pavaduotojas. 1921 m. sausį išleistas į atsargą. Mirė 1922 m. gegužės 31 d. Vilniuje, palaidotas Antakalnio kapinėse.
Neuroekonomika
Neuroekonomika – tarpdisciplinininė neuromokslų bei ekonomikos sritis, tirianti, kaip yra priimami ekonominiai sprendimai. Kiti mokslai kaip (neuro)psichologija, kognityviniai mokslai yra fakultatyvinės tyrimų disciplinos, papildančios ir padedančios interpretuoti gautus rezultatus.
Viena iš neuroekonomikos tyrimo sričių – reklama ir su ja susiję sprendimai; tai tiria neurorinkodara.
US Foggia
Fodžos US – Italijos futbolo klubas iš Fodžos.
Neurobiochemija
Neurobiochemija – biochemijos šaka, tiriant cheminius procesus bei medžiagas, svarbias bei reikalingas nervų sistemai funkcionuoti. Neurobiochemija taiko biochemijos metodus bei principus, artima neurobiologijai, tirdama neurodegeneratyvinius sutrikimus bei kt.
Neurobiochemija yra siauresnė sritis nei neurochemija, kadangi ši apima ir fiziologinius tyrimus bei procesus, susijusius su nervų sistema.
Kojeliškių ežeras
left|120px
Kojeliškių ežeras (arba Kojeliškio ežeras) – visiškai užpelkėjęs ežeras šiaurės Lietuvoje (faktiškai virtęs pelke), Biržų rajone, apie 3 km į rytus nuo Pabiržės. Ežero ilgis – 0,45 km, plotis – iki 0,36 km. Altitudė 50,5 m. Krantai žemi, apaugę mišku. Aplinkui plyti dirbami laukai. Vakaruose išteka upelis (Juodupės intakas, Tatulos upės baseinas). Įsikūrę šie kaimai: Kojeliškiai, Klausučiai, Balandiškiai.
1680 m.
1680 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Čentras
Istorija
XV–XVII a. šias žemes vienas po kito valdė Vlaiku (Vlaicu, 1466 m.; Chotyno ir Orhėjaus apskričių valdytojas), Dregušas (Dragoş, 1576), Hodoras, Krešu ir Roška (Hodor, Creţu ir Roşca, 1608–1616), Kirica Dumitrakis (Chiriţa Dumitrachi, 1640 m.). Atskiros dalys priklausė Moldovicos (Moldoviţa), Galatos (Galata), Sfynta Vinerio (Sf. Vineri) vienuolynams. Vėliau visas būsimas Kišiniovas tapo vienuolyno nuosavybe.
XIX a. pradžios dokumentuose minimi senoviniai tų vietų pavadinimai Galbena, Dealul Târgului, Drumul Căprienei, Sleahul Renilor, Sleahul Tighinei. Besarabiją prijungus prie Rusijos imperijos Kišiniovas iš vienuolynų valdų tapo miestu – miesto teises gavo 1818 m. Vietoj žemės ūkio plotų imami statyti miesto kvartalai – būsimasis Čentro sektorius.
Tada buvo rezervuoti žemės plotai miesto parkui, Katedrinio soboro aikštei, centriniam turgui. Pagal 1813 m. balandžio 25 d. aktą Galatos vienuolynas išskyrė Kišiniovui sklypą, skirtą metropolijai ir dvasinei seminarijai statyti. 1818 m. buvo įrengtas miesto parkas, kuriame buvo atidarytos pramogų įstaigos – lošimo namai ir „Žalioji užeiga“ (Hanul verde).
1836 m. baigė statyti katedrinį soborą.
Dvarininkai Bartolomeu, Haralambie ir Mincu pasistatė pirmus didelius namus Auksinėje (vėliau – Harlambijės, Stefano Didžiojo, dabar – Aleksandru čel Buno), Kaušanio (vėliau Nikolajaus, Frunzės, dabar – Kolumnos) ir kitose gatvėse. Po 1834 m. Kišiniovo centro statybos vykdytos pagal planą, kurį tvirtindavo carinė administracija. XIX a. 7–8 dešimtmečiais buvo išgrįstos pagrindinės miesto gatvės, dalį jų ėmė apšviesti žibalo žibintai. Buvo pastatytas vandentiekio bokštas, ėmė veikti pirmas vandentiekio tinklas.
XIX a. pabaigoje atsirado arklių tramvajus, kurį 1913 m. pakeitė elektrinis tramvajus.
1928 m. vietoj 1918 m. sugriauto paminklo Rusijos imperatoriui Aleksandrui II pagal skulptoriaus Aleksandro Plemedialės (Alexandru Plămădeală,) projektą prie įėjimo į miesto parką pastatytas paminklas Štefanui čel Marei (Stefanui III Didžiajam, Ştefan cel Mare).
1951 m. įrengtas parkas aplink iškastą Komjaunimo tvenkinį (dabar – Valea Morilor 'Malūnų slėnis'). 1957 m. iškilmingai atidaryta Moldavijos literatūros klasikų alėja. 1974 m. atidaryti Nacionaliniai rūmai, 1978 m. – Vargonų salė, 1980 m. – naujieji Operos ir baleto teatro rūmai.
Administracinis suskirstymas ir administracija
Čentro sektoriaus plotas – apie 4 tūkst. hektarų. Sektorių sudaro Skinoasos (Schinoasa), Melina Mikės (Mălina Mică), Telečentro (Telecentru), Hruskos (Hruscă), Melestiu (Melestiu), Valios Dičesku (Valea Dicescu) ir Frumoasos (Frumoasa) mikrorajonai.
Pagrindinės gatvės: ir kt.
Sektoriaus administracija (pretūra) yra Bulgarų gatvėje, name Nr. 43. Pretorius – Vladimiras Šarbanas (Vladimir Şarban).
Paladijo Veneto vilos
Paladijo Veneto vilos (arba Paladijaus Veneto vilos, Paladijietiškos Veneto vilos) – grupė provincijos vilų, sukurtų Veneto regione Italijoje XVI a. architekto Andrea Palladio ir esančių UNESCO Pasaulio paveldo sąrašo objekto Nr. 712 „Vičencos miestas ir Paladijo Veneto vilos“ dalimi.
Apie Paladijaus Veneto vilas
UNESCO Pasaulio paveldo objektas buvo sudarytas 1994 m. siekiant išsaugoti vieno reikšmingiausių Vakarų kultūros architektų Andrea Palladio kūrybinį palikimą ir iš pražių vadinosi „Vičenca - Paladijaus miestas“. Jame buvo įtrauktas Vičencos miestas su 23 Andrea Palladio pastatais ir keletas vilų Vičencos apylinkėse. Tačiau, pastebėjus, kad didelė dalis Paladijaus kūrinių nepatenka į objektą, jis 1996 m. buvo praplėstas įtraukiant likusias Paladijaus vilas Veneto regione ir dabar jame yra 24 tokios vilos. Kai kurių vilų autorystė ginčytina, jos priskirtos dėl bendro panašumo su Paladijo vilomis. Trissino vilą apie 1535 m. projektavo Gian Giorgio Trissino. Joje dirbo Andrea Palladio dar karjeros pradžioje. Kiek jis prisidėjo prie vilos dizaino, nežinoma. Villa Piovene, pastatyta apie 1542-44 m., yra keli šimtai metrų nuo Villa Godi (1537-42), pirmosios autorinės Paladijo vilos, tačiau linkstama manyti, kad Villa Piovene projekto autorius greičiausiai nebuvo pats Andrea Palladio.
Paladijaus vilos ženkliai skiriasi nuo jo statinių Vičencos ir Venecijos miestuose. Vilų paskirtis dažniausiai būdavo stambaus žemės ūkio vieneto centras. Paprastai vilą supdavo tvora, į vilos kompleksą įeidavo centrinis pastatas ir daugybė mažų ūkinių pastatų. Vilų sparnai būdavo skirti aptarnaujančiam personalui gyventi ir darbo reikmėms, bei derliui sandėliuoti. Dažniausiai vila būdavo statoma prie upės, upelio, kad juo būtų galima patogiai plukdyti derlių į miestą. Prie vilos paprastai įrengtas parkas ar sodas.
Tarp Paladijaus vilų žymiausia yra Vila Rotonda - pastatas įkvėpęs daugybę imitacijų Vakarų architektūroje. Foskari vila yra viena tų vilų, kurios nebuvo aiškiai koncentruotos į žemdirbystės ūkio centrą, o yra labiau panaši į aristokratų užmiesčio namą. Barbaro vila įkūnija klasikinę Paladijaus architektūrinę 5 vienetų kompoziciją - centrinis pastatas, o iš šonų 2 einantys sparnai jungia jį su 2 flygeliais. Barbaro vila dar garsi Paolo Veronezės freskomis. Kai kurios Venecijos aristokratų šeimos, Trisino ir Pizanių, turėjo po 2 Paladijaus vilas.
Alfonsas Jakubėnas
Alfonsas Jakubėnas (1901 m. lapkričio 10 d. Kaušiškėse, Biržų raj. – 1995 m. gegužės 22 d. Vilniuje) – teisininkas, advokatas, poetas, Lietuvos TSR, socialdemokratų veikėjas.
Poeto Kazio Jakubėno brolis.
Biografija
Iki 1916 m. mokėsi Papilyje. Baigė Biržų gimnaziją. 1924–1928 m. studijavo Lietuvos universiteto Teisės fakultete Kaune.
Dalyvavo LSDP organizacijų „Žiežirba“, „Žaizdras“ veikloje. Bendradarbiavo „Amerikos naujienose“, „Aušrinėje“, „Biržų žiniose“, „Jaunime“, „Kultūroje“, „Mūsų fronte“, „Naujoje bangoje“, „Socialdemokrate“. 1930 m. gegužės 28 d. teistas Aštuonių socialdemokratų byloje. Paleistas dirbo „Raidės“ spaustuvėje korektoriumi. Nuo 1944 m. rugsėjo mėn. iki 1947 m. balandžio mėn. Lietuvos SSR Advokatų kolegijos (nuo 1946 m. – LTSR advokatų kolegijos prezidiumo) pirmininkas. Vėliau tęsė advokato veiklą Vilniuje.
1931 m. spalio 31 d. Lietuvos socialdemokratų partijos XIII suvažiavime išrinktas CK nariu.
Kamberlandas
Kamberlandas  – upė rytinėje JAV, Kentukyje ir Tenesyje; Ohajo upės kairysis intakas. Prasideda Kamberlando plynaukštėje, Kentukyje. Aukštupyje teka į pietryčius, sudaro tarpeklius iki 100 m gylio, Kamberlando krioklį (21 m aukščio). Toliau teka į rytus Tenesio valstija, vėliau vėl pasisuka į Kentukį. Įteka į Ohajo upę prie Smitlando gyvenvietės.
Upė patvenkta hidroelektrinių kaskada, sudaro kelis didelius tvenkinius (Kamberlando, Barklio, Old Hikorio). Intensyviai laivuojama. Prie Kamberlando įsikūrusi Tenesio sostinė Nešvilis.
Šaltiniai
thumb|left|250px|Kamberlando krioklys
Rusijos Federacijos mokesčių kodeksas
Rusijos Federacijos mokesčių kodeksas – kodifikuotas Rusijos federalinis įstatymas, nustatatantis Rusijos mokesčių bei rinkliavų sistemą; mokesčių teisės šaltinis, teisės kodeksas. Sudarytas iš 2 dalių. I - bendroji dalis. II - specialioji (ypatingoji) dalis, kurioje nustatyta apmokestinimo tvarka (atitinkamai pagal atskiras mokesčių bei rinkliavų rūšis). I dalį Rusijos Prezidentas pasirašė 1998 m. liepos 31 d., įsigaliojo 1999 m. sausio 1 d. II dalis pasirašyta 2000 m. rugpjūčio 5 d., įsigaliojo 2001 m. sausio 1 d.
Gvažara Mirinas
Gvažara Mirinas  – miestas ir savivaldybė vakarų Brazilijoje (Rondonija), Bolivijos pasienyje, Mamorės dešiniajame krante, priešais Bolivijos miestą Gvajarameriną. Miesto bažnyčia yra vyskupijos centras.
Istorija
Miesto pavadinimas tupių-gvaranių kalbomis reiškia „nedidelis krioklys“. Ilgą laiką gyvenvietė buvo ginčytinoje teritorijoje tarp Bolivijos ir Brazilijos. Įgijo didelę svarbą kaučiuko bumo metu. 1912 m. Gvažara Mirinas tapo galiniu geležinkelio Madeira-Mamorė tašku.
Lietuviai
Gvažara Mirine dirbo lietuvių misionierius Aleksandras Ferdinandas Bendoraitis. Jis čia ir palaidotas.
Trakiškiai (Panevėžys)
Trakiškiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Berčiūnų.
Alina Valentinavičienė-Aleksandravičiūtė
Alina Valentinavičienė-Aleksandravičiūtė (1952 m. balandžio 7 d. Molėtuose) – choro dirigentė ir muzikos mokytoja.
Biografija
Baigusi Gaižiūnų aštuonmetę mokyklą, 1968–1972 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros mokykloje (dėst. V. Ūsevičius). 1974–1979 choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (vyr. dėst. R. Gudelio klasė). 1979–1983 choro dirigavimo žinias dar gilino Lietuvos valstybinėje konservatorijoje Vilniuje (prof. P. Bekerio, dėst. T. Šumsko ir dėst. B. Jankausko klasės).
Nuo 1972 Vilkaviškio rajoninių kultūros namų meno vadovė, atgaivino rajkoopsąjungos mišrųjį chorą, vėliau tapusį kultūros namų kolektyvu – jį parengė 1975 respublikinei dainų šventei. Mišrųjį chorą suorganizavo ir konservų fabrike, vadovavo miesto vokaliniams ansambliams. Su chorais ir vokaliniais ansambliais rengė koncertus, meno mėgėjų apžiūrose ir konkursuose pelnė prizinių vietų.
1977 apsigyvenusi Vilniuje, muziką ir dainavimą dėstė 45-ojoje vidurinėje mokykloje, vadovavo vaikų chorui (70 dalyvių), kurį parengė 1987 respublikinei moksleivių dainų šventei ir konkurse su juo laimėjo laureato vardą.
Nuo 1987 Vilniaus moksleivių rūmų (Lietuvos vaikų ir jaunimo centro) mergaičių choro studijos „Versmė“ vadovė. Mergaitės koncertavo Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje, Rusijoje, Lenkijoje, Vokietijoje, Belgijoje, Prancūzijoje, Šveicarijoje, Suomijoje, Čekijoje atarptautiniuose konkursuose pelnė prizinių vietų. Choras dalyvavo 1990 Lietuvos tautinėje dainų šventėje, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Vilniuje bei 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventėje – chorų konkurse pelnė absoliučiai geriausio kolektyvo vardą. „Versmė“ yra parengusi ir stambių kūrinių: A. Vivaldi „Gloria“, G. Tartini „Stabat Mater“, įvairių autorių ciklą „Ave Maria" ir kt.; 1996 išleido audiokasetę.
Nuo 1987 chorvedė – ir Vilniaus radijo komponentų gamyklos (gamybinio susivienijimo „Vilniaus vingis“) mišriojo choro „Vilnis" meno vadovė ir dirigentė. Kolektyvą parengė 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms, taip pat 1997 Baltijos ir Šiaurės šalių dainų šventei Gotlande (Švedija). Choras koncertavo Lietu voje, Latvijoje, Estijoje, Baltarusijoje, Rusijoje, Lenkijoje, Bulgarijoje, Vengrijoje, Čekijoje.
A. Valentinavičienė – Vilkaviškio rajono ir 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventės Vilniuje dirigentė. Yra Lietuvos chorų sąjungos narė. 1987 dirigentė apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
Regina Valskienė-Freitakaitė
Regina Valskienė-Freitakaitė (1957 m. rugpjūčio 3 d. Razmų k., Šilutės r.), muzikos mokytoja ir chorvedė.
Biografija
1964–1975 mokėsi Švėkšnos vidurinėje mokykloje, 1968–1975 Šilutės vaikų muzikos mokykloje (mokyt. D. Šertvytienės fortepijono klasė). 1975–1979 muziką studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė T. Greičiuvienė, A. IIčiukas ir R. Motiejūnas). 1995 fakultetuose įgijo muzikos pedagogikos magistro kvalifikacijos laipsnį (vadovė doc. S. Jareckaitė).
Nuo 1979 Klaipėdos 24-osios (Smeltės) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, nuo 1993 muzikos mokytoja metodininkė, nuo 1996 muzikos mokytoja ekspertė. 1989 mokykloje suorganizavo sustiprinto chorinio dainavimo klases. Vadovauja jaunučių, jaunių, merginų ir mišriajam chorui bei vokaliniams ansambliams. Chorai dalyvauja koncertuose, miesto ir regiono dainų šventėse, vaikų ir jaunimo chorų festivaliuose Klaipėdoje, Skuode, Plungėje, Palangoje, moterų chorų šventėse „Aš atdarysiu dainų skrynelę“ Kretingoje. Didelis ir turiningas chorų koncertinis repertuaras. Jaunių chorą parengė 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje. Mokyklos vokaliniai ansambliai yra nuolatiniai „Dainų dainelės" konkursų laureatai bei diplomantai.
R. Valskienė 1993–1995 buvo Klaipėdos K. Donelaičio vidurinės mokyklos gimnazijos klasių merginų choro vadovė.
Nuo 1983 yra Klaipėdos universiteto Menų fakulteto studentų pedagoginės praktikos vadovė – vyr. asistentė. Dalyvauja miesto ir regiono dainų švenčių bei festivalių rengimo organizacinėse komisijose, diriguoja dainų šventėse.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Navickis
Navickis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Navickienė (ištekėjusi moteris) ir Navickytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
297 m. pr. m. e.
'''297 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Alytaus geležinkelio stotis
Alytaus naujoji geležinkelio stotis (iki 1984 m. Likiškių geležinkelio stotis) – geležinkelio stotis Alytaus miesto vakarinėje dalyje (Stoties g. 18), Likiškiuose. Pagrindinis stoties pastatas šiuo metu visiškai apleistas.
Istorija
Stotis įkurta XX a. pradžioje prie Užnemunės geležinkelio kiek į pietus nuo kelio ir vadinosi Likiškių stotimi. 1984 m. birželio 20 d. buvo uždaryta Alytaus senoji geležinkelio stotis, todėl pastatyta naujoji Alytaus stotis buvusios Likiškių stoties teritorijoje, o pagrindiniai stoties rūmai pastatyti maždaug 1 km į šiaurės rytus nuo buvusios Likiškių stotelės. Alytaus keleivinė stotis veikė 17 metų, kol keleiviniai traukiniai nustojo važiuoti 2001 m. kovo 23 d. nutraukus keleivinių traukinių eismą ruože Šeštokai–Alytus. Iki šių laikų stotis naudojama kaip krovinių stotis.
GHB
GHB (4-hidroksilbutano rūgštis, gama-hidroksilbutano rūgštis ir daug kitų pavadinimų) – tai natūraliai smegenyse susidaranti medžiaga. Ji svarbi perduodant nervinius impulsus (neurotransmiteris). Dažniausiai vartojama natrio gamahidroksibutanoatas arba kalio gamahidroksibutanoatas. Savo išvaizda tai balta, kieta medžiaga, gan gerai tirpstanti vandenyje.
Naudojimas
Buvo naudojamas kaip anestetikas ir nemigai gydyti, kaip migdomieji vaistai ar vaistai nuo alkoholizmo (tik iki uždraudimo).
Dėl to, kad beveik beskonis, pigus, veikia staigiai ir patikimai gali būti panaudotas užmigdymui siekiant apiplėšti. Tai ir buvo pagrindinis argumentas įvedant draudimą Lietuvoje.
Gatvėse parduodamas GHB dažnai būna prastos kokybes, su likusia pradine gamybos medžiaga 1,4-butandioliu. Nors šiuo metu tai labai retai gatvėje sutinkama medžiaga dėl to, kad mažai kuo išsiskiria nuo alkoholinių gėrimų mažomis dozėmis, o didesnės dozės tiesiog sukelia gilų miegą ar komą. Tol kol buvo legalus jo kartais buvo galima rasti.
Poveikis
Poveikis, ypač pavartojus GHB mažais ar vidutiniais kiekiais, labai primena didelio alkoholio kiekio poveikį. Minimalus poveikio laikas 90 minučių, didžiausias – 2,5 valandos. Praėjus poveikiui liekamųjų reiškinių būna gerokai mažiau, nei po alkoholio vartojimo.
Dozė
Reiktų atkreipti dėmesį, kad mirtina dozė pavojingai arti prie standartinių, todėl šios medžiagos, ypač kai medžiaga abejotino grynumo, vartojimas labai pavojingas. Dar pavojingiau tai, kad maišant su kitomis medžiagomis, kad ir alkoholiniais gėrimais, dozių vertės gali labai sumažėti.
Kitos medžiagos kurios veikia GABA receptorius
Tai pagal poveikį į GHB panašios medžiagos nes veikia į tuos pačius nervinius receptorius. ir daugiau ne taip gerai žinomų vaistų.
Priklausomybė
Sukelia psichologinę priklausomybę, o ilgai ir nuolat vartojant (kas 2–4 valandos kelias dienas) gali išsivystyti ir fizinė priklausomybė. Nebuvo atlikta jokių sistemingų GHB tyrimų su chroniškai vartojančiais žmonėmis. Tačiau bandymuose su laboratorinėmis žiurkėmis nėra pastebėta, kad GHB sukeltų negrįžtamus pakitimus vidaus organuose, ir medžiaga laikoma mažiau pavojinga, nei alkoholis ar tabakas.
Teisė
Remiantis Lietuvos Respublikos sveikatos apsaugos ministro 2003 m. balandžio 23 d. įsakymu Nr. V-239 galima teigti, kad įstatymiškai tai niekuo neišskirtinis narkotikas, kurio numeris 236. Už prekybą juo ar jo gamybą gresia tokia pat atsakomybė, kaip ir už bet kokį kitą narkotiką.
Juzėnas
Juzėnas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Juzėnienė (ištekėjusi moteris) ir Juzėnaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Rugsėjo 23
Rugsėjo 23 yra 266-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 267-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 99 dienos.
Vardadieniai
Lina – Linas – Teklė – Galintas
Offerings
Offerings („aukojimai“) – antrasis studijinis muzikinio projekto „Vas“ albumas, išleistas 1998 m.
Prie albumo kūrybos prisidėjo žymūs atlikėjai: Omar Faruk Tekbilek, Steve Stevens, Hans Christian.
Juozas Vitas
Juozas Vitas (tikrasis vardas Juozas Valūnas, 1899 m. sausio 8 d. Dzūnijos kaime Alytaus rajone – 1943 m. Vilniuje) – tarybinis revoliucinis ir partinis veikėjas, Tarybų Sąjungos didvyris.
Biografija
Maskvoje mokėsi Vakarų tautinių mažumų komunistiniame universitete ir Leningrado elektrotechnikos institute. Dirbo inžinieriumi elektriku, vadovavo Leningrado energetikų mokyklai. Kitaip, nei dauguma Rusijoje gyvenusių Lietuvos komunistų, neišsižadėjo lietuviškumo.
Sovietams 1940 m. okupavus Lietuvą, grįžo iš Rusijos, tapo Vilniaus m. vykdomojo komiteto pirmininku, dirbo LTSR komunalinio ūkio liaudies komisariate.
Prasidėjus Vokietijos-TSRS karui liko vokiečių okupuotame Vilniuje, subūrė pogrindinę „Lietuvos išlaisvinimo sąjungą“. Ši organizacija, sukurta be TSRS partinių ar saugumo organų paramos, buvo viena didžiausių prokomunistinio pasipriešinimo antinacinių organizacijų. 1943 m. tapo Vilniaus pogrindinės komunistų organizacijos vadovu, organizavo laikraščių ir atsišaukimų spausdinimą nelegaliose spaustuvėse. Bandė veiklai apjungti skirtingų srovių antinacines organizacijas – lenkus, lietuviškąjį pogrindį. 1943 m. vasarą buvo išduotas, gestapo kalinamas, o vėliau ir nužudytas.
Pokario metais sovietų valdžia beveik du dešimtmečius po karo neprisiminė J. Vito veiklos vokiečių okupacijos metais. Tik 1964 metais, Lenkijos Liaudies Respublikai apdovanojus J. Vitą, po mirties, Griunvaldo kryžiumi, 1965 m. gegužės 8 d. J. Vitui buvo suteiktas Tarybų Sąjungos didvyrio vardas.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1951–1952 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1951–1952 m.
Naciūnų ežeras
left|120px
Naciūnų ežeras (arba Nociūnų ežeras) – ežeras šiaurės Lietuvoje, Biržų rajone, apie 2 km į šiaurės rytus nuo Pabiržės. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,25 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 45,7 m. Aplinkui plyti krūmynais apaugusi pelkė. Ežeras nenutekantis, užankantis, priklauso Apaščios upės intako Šilinės (Šilinėlio) baseinui. Šalia įsikūrę Kojeliškių ir Naciūnų kaimai. Pietine pakrante eina kelias.
298 m. pr. m. e.
'''298 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Raduškevičiaus rūmai
Raduškevičiaus rūmai – neogotikinis pastatas Vilniuje, Kalvarijų g. 1 (unik. kodas ). Šiuo metu pastate yra įsikūrusi Lietuvos architektų sąjunga.
IPC
IPC:
Raduškevičiaus rūmai
Istorija
XVIII amžiuje šioje vietoje minimi Vitebsko vaivados Piro statytų ir Piromonto vardą gavusių rūmų griuvėsiai. Neogotikinio stiliaus pastatą 1894–1897 m. pasistatydino gydytojas, Vilniaus miesto dūmos narys Hilarijus Raduškevičius. Rūmai buvo statomi pagal architekto Juliano Januševskio projektą. 1900 m. mirus H. Raduškevičiui, rūmai atiteko brolio sūnui M. Raduškevičiui. 1911 m. rūmus nupirko antros gildijos pirklys Izraelis Donskojus. V korpuse jis įkūrė avalynės fabriką „Progres“. 1923 m. rūmus nusipirko stiklo fabriko savininkai broliai L. ir I. Zingeriai. Tuo metu rūmuose įsikūrė stiklo fabriko administracija ir 21 butas. 1939 m. rūmai atiteko iš Rygos atvykusiam lietuviui Kazimierui Burbai.
thumb|left|Raduškevičiaus rūmai prieš dalinį nugriovimą Po II pasaulinio karo rūmuose buvo įsikūręs karinis dalinys, vėliau Vilniaus pedagoginio instituto bendrabutis, greitosios medicinos pagalbos stotis. 1962–63 m., įrengiant viešojo transporto stotelę ir pritaikant buv. Felikso Dzeržinskio (dabar – Kalvarijų) gatvę stambesniems transporto srautams, buvo nugriauta pusė rūmų – vakarų korpusas ir šiaurinio korpuso vakarinis galas.
2004 m. pastate įsikūrė Lietuvos architektų sąjunga.
Marco Reus
Markas Roisas (Marco Reus; g. 1989 m. gegužės 31 d.) – Vokietijos futbolininkas, rungtyniaujantis puolėjo pozicijoje. Dortmundo „Borussia“ klubo žaidėjas.
Žemaitytė
Žemaitytė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Marco Reus
Karjerą pradėjo regioninės lygos klube „Rot Weiss Ahlen“. Vėliau Roisas tapo svarbiausiu Mionchengladbacho „Borussia“ klubo puolėju, ir po kelių sėkmingų sezonų perėjo į Dortmundo „Borussia“. Su šiuo klubu žaidėjas sudarė 5 metų sutartį.
Roisas Vokietijos rinktinėje debiutavo 2011 m., varžybose prieš Turkiją.
Žemaitytė
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Žemaitienė (ištekėjusi moteris).
Ras al Ainas
Ras al Ainas – miestas šiaurės rytų Sirijoje, Hasekės muchafazoje, Turkijos pasienyje, priešais Turkijos miestą Džeilanpynarą, prie Chabūro upės. Mieste gyvena arabai, kurdai, asirai, armėnai, čečėnai, Sirijos turkai. Ras al Aino apylinkėse yra apie 100 mineralinių versmių.
Žemaitytė
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Žemaitis.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Ras al Ainas
Istorija
Miestas gyvenamas bent nuo XVI a. pr. m. e. Senovėje buvo žinomas kaip Sikanas, Resaina ir Teodosiopolis. Apylinkėse yra kur kas senesnių gyvenviečių liekanų (Tel el Facharija, Tel Halafas).
Justas Sinica
Justas Sinica (g. 1985 m. gegužės 31 d. Visagine) – Lietuvos krepšininkas.
Lieporų I (Grotuso) dvaras
Lieporų dvaras – dvaras, esantis Šiaurės Lietuvoje, Joniškio r., Kriukų sen., Mygūnų I kaime, greta plento, 20,9 km į šiaurės rytus nuo Joniškio.
Justas Sinica
Karjerą pradėjo Panevėžio "Aukštaitijos" komandoje, tačiau joje neįsitvirtino ir perėjo į "Sakalus", kuriuose žaidė iki 2008 m., kuomet pasirašė sutartį su Vilniaus "Lietuvos rytu".
Lieporų I (Grotuso) dvaras
Istorija
1588 m. Upytės paviete minimas dvaras Lieporų lauke, 1588 m. – 3 brolių Galkontų pasidalytas Lieporų dvaras, taip pat ir kaimas, 1589 m. - Tomkevičius dvarą perleidžia Gabrielavičiui (jam priklauso 1589-1606 m., įkeičiamas 1600 m. - Jonui Mažeikai), 1606-1625 m. - Vielickio (įkeičiamas 1611 m. Justinui Drovei - Skakų Lieporų dvaras), 1629-1673 m. Lukovskio (įkeičiamas 1633-1661 m. - vėl Drovei, 1664 m. - Tyzenhauzui), 1673 m. Lukovskis parduoda von Frankui (giminei su įkeitimo pertraukomis priklauso iki 1836 m.). 1677 m. Lieporų lauke nurodyti 33 bajorai, iš jų 13 Leparskių pavarde, dar minima Evaldo von Franko Lieporų valda (11 dūmų). 1690 m. Lieporų lauke surašyti 24 bajorai, Barboros fon Frank dvare surašyti 6 dūmai.
Justas Sinica
2010 m. lapkričio 29 d. pasirašė sutartį su Prienų "Rūdupio" klubu. 2011 m. gruodžio 30 d. pasibaigė J. Sinicos kontraktas su Prienų klubu.
Lieporų I (Grotuso) dvaras
Istorija
1741 m. dvarą (Albrychtow Brfl. Leeparn) įsigijo Rafaelis Pranciškus Landsbergis (Rafael Franz von Landsberg) iš Lašmenpamūšio, kurį 1754 m. testamentu paliko sūnėnui Rafaeliui Landsbergiui, o kitą Juodeikių dvarą - sūnėnui Juozapui.
Justas Sinica
2013 m. spalio 23 d. pasirašė sutartį iki 2013 metų pabaigos su Klaipėdos "Neptūno" klubu.
Lieporų I (Grotuso) dvaras
Istorija
1775 m. Upytės pavieto dūmų surašyme paminėtas Lieporų (Lepary) dvaras su Albertiškių palivarku, Mažėlių, Sodininkų, Šiaudinų, Gailiūnų, Indriliūnų, Indrišiūnų, Karklynės kaimais (viso 26 dūmai) priklausę baronų von Hanų giminei.
Lieporų dvaro (taip pat ir Sesavos, Lauku muižos, Mėmelės) savininkas (26 dūmai) baronas Bauskės vyr. pilies kapitonasFerdinandas von Pfeilitzer gen. Franck (1723-1783) buvo vienas iš Žeimelio evangelikų liuteronų bažnyčios mecenatų (nuo 1783 m. Lieporų dvaras kaip ir kiti valdyti evangelikų liuteronų savininkų įsipareigojo remti bažnyčią). Dvarą 1783 m. testamentu paveldėjo jo sūnus Jurgis Frydrichas Ernestas (Georg Friedrich Ernst) Pfeilitzer gen. Franck (1760-1830). 1816 m. Jurgio von Franko Lieporų dvare nurodyti 22 dūmai.
1834 m. dvaras jau priklausė Grotusams, 1866 m. – Aleksandrui, nuo 1880 m. – sūnui Frydrichui. 1854 m. Lieporų Grotusų dvarui priklausė 1037 dešimtinės žemės, 1881 m. – 315 dešimtinės dirbamos, 25 pievų, 140 miško, 1894 m. be gyvenamojo namo dar buvo 14 ūkinių pastatų. Dvarui priklausė Albertiškių ir Miežinių palivarkai. Von Grotusai dvarą valdė iki pat 1940 m.
Architektūra, sodybos struktūra
Dvaro savininkė Sibilė von Grotus nupiešė sodybos pastatų išdėstymą: rūmai, didelė stoginė ūkio padargams, gardas arkliams, sandėlis, sargo namelis, samdinių namas, ledainė, pirtis, karvidė, kiaulidė, avių tvartelis, kalvė, nedidelis bitynas, pavėsinė parke (prie mažo tvenkinėlio), beržų alėja (kurią jie, matyt, ypač nostalgiškai prisimena), klėtis.
Trakiškiai (Raseiniai)
Trakiškiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, tarp Viduklės ir Viduklės GS.
Mariner programa
thumb|Mariner 1 paleidimas „Mariner“ programa – JAV nepilotuojamų tarplanetinių skrydžių programa, skirta Marso, Veneros ir Merkurijaus tyrimams. Programa tapo pirmąja, kurios kosminiai aparatai pasiekė ir praskriejo šias planetas, bei atliko pirmuosius tyrimus.
Iš dešimties paleistų Mariner programos kosminių aparatų, septyni skrydžiai buvo sėkmingi, o trys baigėsi nesėkme. Planuoti „Mariner 11“ ir „Mariner 12“ kosminiai aparatai buvo išplėtoti į „Voyager 1“ ir „Voyager 2“ ir priskirti „Voyager“ programai. Vėlesni „Viking 1“ ir „Viking 2“, skirti nusileisti ant Marso paviršiaus, kosminiai aparatai buvo, nors išplėtoti ir didesni, pagaminti „Mariner 9“ pagrindu. Kiti, pagaminti „Mariner“ pagrindu, tačiau paleisti prasidėjus jau „Voyager“ programai, kosminiai aparatai buvo „Magelan“ (Veneros tyrimams) ir „Galileo“ (Jupiterio tyrimams).
Bendras aprašymas
Visi „Mariner“ serijos kosminiai aparatai pagaminti aštuonkampio korpuso pagrindu, kuriame buvo sumontuota visa elektroninė įranga, o prie jo išorėje buvo prijungti kiti komponentai (antenos, kameros, varikliai, saulės elementai ir pan.). Visi „Mariner“ aparatai, paleisti vėliau nei „Mariner 4“ turėjo po 4 saulės elementų baterijų blokus, išskytus „Mariner 10“, kuris turėjo 2. Visi „Mariner“, išskyrus „Mariner 2“ ir „Mariner 5“, turėjo TV kameras.
Pirmieji 5 „Mariner“ aparatai buvo išvesti į orbitą naudojant „Atlas-Agena“ raketas nešėjas, likusieji 5 – „Atlas-Centaur“ raketas nešėjas. Vėlesni „Mariner“ pagrindu pagaminti kosminiai aparatai į orbitą pakelti naudojant „Titan IIIE“ ir „Titan IV“ nepilotuojamas raketas arba „Space Shuttle“ serijos pilotuojamas daugkartinio naudojimo erdvėlaiviais su papildoma įranga.
Mariner 1 ir 2
„Mariner 1“ buvo ketinama praskristi Venerą. „Mariner 1“ bandymas paleisti vyko 1962 m. liepos 22 d., tačiau buvo sunaikintas, praėjus 5 minutėms nuo pakilimo, kai sutrikus funkcionavimui raketa - nešėja Atlas-Agena nukrypo nuo kurso. „Mariner 2“ buvo pagamintas kaip „Mariner 1“ dubleris, paleistas 1962 m. rugpjūčio 27 d. Po 3 su puse mėmesio praskriejo Venerą. Misija buvo sėkminga, ir „Mariner 2“ tapo pirmuoju kosminiu aparatu, praskriejusiu kitą planetą.
Mariner 3 ir 4
„Mariner 3“ ir „Mariner 4“ – kosminiai aparatai skirti Marsą tirti, jį praskriejant. „Mariner 3“ buvo prarastas paleidimo metu, kai kosminio aparato priekinės dalies apvalkalas buvo pažeistas. Jo dvynys „Mariner 4“ buvo paleistas 1964 m. lapkričio 28 d., pirmasis sėkmingai praskrido Marsą ir atsiuntė pirmuosius jo vaizdus, darytus iš palyginti artimo atstumo.
Mariner 5
„Mariner 5“ kosminis aparatas į Venerą paleistas 1967 m. birželio 14 d. ir prie jos priskrido 1967 m. spalį. Buvo aprūpintas eksperimetų įranga Veneros atmosferai tirti radijo bangomis, jos spindesiui analizuoti, taip pat saulės dalelės ir magnetinio lauko nepastovumui aplink planetą fiksuoti.
Mariner 6 ir 7
„Mariner 6“ ir „Mariner 7“ buvo identiški, skirti misijai į Marsą. „Mariner 6“ paleistas 1969 m. vasario 24 d., paskui jį sekęs „Mariner 7“ – 1969 m. kovo 27 d. Jie praskrido virš Marso pusiaujo ir šiaurinio pusrutulio.
Mariner 8 ir 9
thumb|230px|right|Mariner 9 paleidimas „Mariner 8“ ir „Mariner 9“ buvo identiški įrenginiai, skirti Marso paviršiaus tyrimams bei fotografavimui vienu metu, bet „Mariner 8“ buvo prarastas dėl paleidimo įrenginio gedimo. Jo identiškas komandos draugas „Mariner 9“, paleistas 1971 m. gegužės mėn., tapo pirmuoju dirbtiniu Marso palydovu. Jis į Marso orbitą įskriejo 1971 m. lapkričio mėn., pradėjo fotografuoti paviršių ir analizuoti atmosferą, naudojant infraraudonųjų ir ultravioletinių spindulių įrangą.
Mariner 10
„Mariner 10“ kosminis aparatas paleistas 1973 m. lapkričio 3 d., buvo pirmasis, panaudojęs planetų gravitacijos jėgas, pakeičiant skrydžio trajektoriją. Patekus į Veneros gravitacijos zoną, „Mariner 10“ skriejimo trajektorija buvo šiek tiek pakoreguota taip, kad jis nuskrietų iki Merkurijaus. Tai taip pat pirmasis kosminis aparatas, praskriejęs nedideliu atstumu pro dvi planetas ir pirmasis (kol kas vienintelis), nufotografavęs Merkurijų iš palyginti nedidelio atstumo.
Kapoklinis tujenis
Kapoklinis tujenis (Thujopsis dolabrata) – kiparisinių šeimos ir vienintelė tujenių genties augalų rūšis.
Paplitimas
Tai endeminė medžių rūšis, natūraliai gamtoje auganti tik Japonijos salose. Introdukuotas Šiaurės Amerikoje ir Europoje, įskaitant ir Lietuvą, kuris kartais auginmas parkuose ar pavienių žmonių kaip dekoratyvinis augalas.
Apibūdinimas
Savo natūralaus paplitimo areale – Japonijos salose, užauga iki 40 m aukščio ir iki 1,5 m kamieno skersmens. Šis augalas priskiriamas prie nuolat žaliuojančių ir spygliuočių medžių. Jis panašus į kitus jam labai artimos tujų genties medžius, tik jo smulkūs lapeliai savitai kiek platesni ir „mėsingai“ storesni už kitų tujų genties medžių rūšių. Tujenio žievė raudonai ruda, kuri lupasi vertikaliom atraižėlėm. Lapelių viršutinė pusė žvilgančiai žalia, apatinėje – ryškiai baltos dėmelės lapelių viduryje. Lapeliai auga porelėmis išsidėstę kryžmiškai ir primena savotiškus žvynelius 3–10 mm ilgio. Kankorėžėliai ovalios formos 7–15 mm ilgio ir 6–10 mm skersmens su 6-12 storų žvynelių.
Kita
Medis netoleruoja sausros, todėl sodinant būtina atsižvelgti kad vietovėje pakanka kritulių arba drėgnas, bet rūgštus, šarminis ar neutralus gerai pralaidus dirvožemis.
Panaudojimas
Tujenis vertingas kaip dekoratyvinis augalas tiek Japonijoje, kur sodinamas aplink Šventyklas ir soduose, tiek Europoje bei Šiaurės Amerikoje. Japonijoje jais apsodinami miškai dėl patvarios ir kvapnios (perlaužus lapiją pakvimpa ananasu) vertingos medienos.
Chomutovas
Chomutovas  – miestas šiaurės vakarų Čekijoje, Ūsčio prie Labės krašte, prie Chomutovkos upės. Chomutovo rajono administracinis centras. Yra geležinkelio stotis.
Yra XVII a. Šv. Trejybės kolona, rotušė, barokinė Šv. Ignoto bažnyčia, 1281 m. pastatyta gotikinė Šv. Kotrynos bažnyčia, 1542 m. gotikinė Šv. Mergelės Marijos bažnyčia, 53 m aukščio miesto bokštas. Veikia muziejus (buvusio jėzuitų vienuolyno vietoje), zoologijos sodas.
Istorija
Chomutovas šaltiniuose minimas nuo 1252 m., kuomet tapo Teutonų valda. XIX–XX a. pr. buvo klestintis pramoninis miestas, kuriame dominavo vokiečiai.
Klaipėdos elektrinė
Klaipėdos elektrinė – Klaipėdos mieste veikusios viešosios elektrinės – Klaipėdos centrinė elektrinė (1900–1930 m.) ir Klaipėdos šiluminė elektrinė (veikia nuo 1929 m.), kuri 1945–1951 m. vadinosi „Klaipėdos energijos rajonas“, 1951–1987 m. – „Klaipėdos valstybinė rajoninė elektrinė“, 1987–1997 m. – „Klaipėdos šilumos tinklai“, 1997–2000 m. – SPAB „Klaipėdos energija“, nuo 2000 m. – AB „Klaipėdos energija“.
Istorija
thumb|250px|Pirmoji viešoji Klaipėdos elektrinė XIX a. pabaigoje pramonės koncentravimas ir centralizavimas neaplenkė ir Klaipėdos: pramonės įmonės jungėsi į bendroves, plėtėsi jų gamyba, gausėjo darbuotojų. Augo ir pats miestas. Tuo metu nutariama čia įrengti elektrinį tramvajų. Pirmąją liniją numatyta tiesti nuo geležinkelio stoties iki Smeltės rajono. Šios pagrindinės tramvajaus linijos kelio viduryje, Pauliaus gatvėje (AB „Baltija“ laivų statyklos teritorijoje), 1900 m. pastatyta Klaipėdos centrinė elektrinė.
Elektrinę statė Karaliaučiaus Rytų Prūsijos geležinkelių bendrovės Klaipėdos siaurojo geležinkelio akcinė bendrovė. Elektrinėje buvo sumontuoti vertikalieji garo varikliai ir su jais tiesiogiai sujungti nuolatinės srovės generatoriai. Šios šiluminės elektrinės galia 900 kW. Elektrinis tramvajus Klaipėdoje (vienintelis Lietuvoje) pradėjo veikti 1904 m. Elektrinė tiekė elektros energiją tramvajaus tinklui ir miesto apšvietimui. Tenkinant tramvajaus tinklo poreikius, buvo parinkta ir elektrinės generatorinė įtampa – 550 V. Vandenį elektrinė ėmė iš Kuršių marių. Jos elektros tiekimo tinklas apėmė tik pietinę miesto dalį bei Smiltynę.
Klaipėdos centrinė elektrinė statyta vien tik tramvajų tinklui maitinti, tačiau XX a. 2-ajame dešimtmetyje jai teko vis didesnis šviesos ir galios tiekėjos krūvis, todėl elektros energijos gamyba didėjo. To meto sąlygomis elektrinė buvo gana pajėgi ir iki pat 2-ojo dešimtmečio pabaigos įstengė patenkinti visus Klaipėdos miesto elektros energijos poreikius. 1907 m. elektrinė pagamino energijos už 121,2 tūkst. rb. Elektrinėje dirbo 28 darbininkai.
Klaipėdos krašto pramonė Pirmojo pasaulinio karo metais nenukentėjo, tačiau dėl žaliavų ir rinkų stokos dirbo ne visu pajėgumu. Prijungus Klaipėdą prie Lietuvos, jos pramonė ėmė sparčiai augti. Didelė dalis Lietuvos medžio apdirbimo pramonės buvo Klaipėdos krašte. Stambiausia šios šakos įmonė buvo XIX a. pabaigoje pastatytas Klaipėdos celiuliozės fabrikas. 1925 m. fabrike buvo įrengta 2000 kW turbina ir kintamosios srovės generatorius. Vėliau buvo sumontuotas antras toks pat turboagregatas. Elektros energiją elektrinė tiekė fabriko technologinėms reikmėms ir apšvietimui. 1926 m. ši elektrinė turėjo 600 kW rezervinės galios. Kaip tik tuo metu miesto elektrinės galios poreikis išaugo, ir senoji 900 kW miesto elektrinė jau neįstengė jo patenkinti. Nuo 1926 m. žiemos celiuliozės fabriko elektrinė elektros energiją ėmė tiekti ir miestui.
Klaipėdos centrinė elektrinė buvo antroji viešoji centrinė elektrinė dabartinėje Lietuvoje. Ji padėjo plėtoti Klaipėdos miesto transporto sistemą, iki XX a. 3-iojo dešimtmečio vienintelė tiekė elektros energiją miestui apšviesti. Ji šiek tiek prisidėjo ir prie Klaipėdos smulkiųjų įmonių elektrifikavimo.
1934 m. Klaipėdoje uždraudžiamas tramvajų eismas (kurį laiką dar veikė atšaka į Smeltę), kuris trukdė klausytis radijo.
1929 m. Klaipėdos mieste, pradėjus veikti moderniai naujai elektrinei, senoji elektrinė tapo nebereikalinga, įrengimai demontuoti ir parduoti: du katilus nupirko muilo fabrikas „Žuvelė“, du katilus su garo mašina ir dinama – besistatantis Bajoruose vilnonių audinių fabrikas, du katilus – Rietavo lentpjūvė ir malūnas. Elektrinės pastato viena dalis perduota teatro dailininkams, kita – tramvajų ir kitokių mašinų remonto dirbtuvėms. Sovietmečiu šis statinys buvo pritaikytas „Baltijos“ laivų statyklos sporto salei.
Prielaidos
1923 m. Klaipėdos krašto prijungimas prie Lietuvos buvo labai reikšmingas respublikos ūkiui. Per Klaipėdos uostą vyko apie 70-80 % viso Lietuvos eksporto ir importo. Čia 1938 m. buvo 13 % Lietuvos pramonės įmonių. Besivystantis Klaipėdos ūkinis ir kultūrinis gyvenimas reikalavo atitinkamai plėsti energetinę bazę. Jau 1925 m. žiemą Klaipėdos centrinės elektrinės apkrova pasiekė 820 kW. Buvo tikimasi, kad kitą žiemą reikės 1000 kW apkrovos. Senoji elektrinė, 1900 m. statyta miesto tramvajaus tinklui maitinti, visų poreikių patenkinti negalėjo. Plėsti senąją elektrinę nebuvo prasmės: ji buvo pietinėje miesto dalyje, o miestas plėtėsi ir augo šiaurės link. Be to, elektrinės teritorija buvo labai maža, aplink laisvos vietos nedaug, todėl nebuvo kur plėstis.
Atsižvelgdama į visas šias sąlygas, miesto įmonių direkcija nutarė elektros energiją pirkti iš Klaipėdos celiuliozės fabriko elektrinės, kuri turėjo rezervinės galios. Kadangi miesto elektros skirstomasis tinklas buvo nuolatinės srovės, iš fabriko elektrinės kintamosios srovės elektrą į šiaurinę miesto dalį numatyta tiekti 6 kV įtampos, ten transformuoti į 220 V įtampą, gyvsidabriniu lygintuvu performuoti į nuolatinę srovę ir tiekti vartotojams. Tuo buvo žymiai sumažinti elektros energijos nuostoliai ir laikinai išvengta brangaus skirstomųjų tinklų rekonstravimo.
Tačiau vėliau šiuo planu suabejota ir pasiūlyta rinktis – arba toliau naudotis celiuliozės fabriko elektrinės paslaugomis arba statyti naują miesto elektrinę. Pasirinktas antrasis variantas. Tik reikėjo nutarti, ar mieste palikti seną, didelius elektros nuostolius duodantį nuolatinės srovės skirstomąjį tinklą, ar rekonstruoti jį į kintamosios trifazės srovės tinklą. Techniniai - ekonominiai skaičiavimai patvirtino, kad, nepaisant nemažų papildomų kapitalinių įdėjimų, skirstomąjį tinklą ir visus vartotojų įrengimus praverstų pertvarkyti į kintamosios srovės tinklą.
Naują šiluminę elektrinę numatyta statyti prie Dangės upės, miesto šiaurės rytų dalyje. Parinkta vieta buvo patogi ir statybai, ir būsimam elektrinės eksploatavimui: tiesiai į statybos aikštelę upe buvo galima atplukdyti statybines medžiagas, įrengimus, o jau eksploatuojant – kurą. Į aikštelę ėjo ir miesto pramonės geležinkelio atšaka. Be to, čia pat buvo gėlo maitinimo ir aušinimo vandens, nereikėjo statyti didelių, brangių vandens ėmimo ir išleidimo kanalų.
Parinktoji statybos aikštelė turėjo vieną didelį trūkumą: jos gruntas buvo labai vandeningas; tvirtas gruntas buvo tik 13-15 m gylyje. Vis dėlto apsistota ties šia aikštele, nes iš kitų Klaipėdos statybų žinota, kad toks gruntas buvo beveik visur. Numatyta statybos aikštelėje sukalti daugybę medinių polių, ant jų kloti ištisinę betono plokštę ir statyti elektrinę.
Būsimosios elektrinės įrengimų parametrai buvo parenkami, atsižvelgiant į miesto energijos vartojimo grafiką, kurio maksimumas 1927 m. siekė 1150 kW, o vidutinė paros apkrova sudarė tik 350 kW. Nutarta pirmiausia statyti vieną 1500 kW ir antrą – 3000 kW galios turbinas, o vėliau – 5000 kW turbiną. Garo parametrai – 24 atm ir 375 °C – parinkti tokie, kad būtų nesunku eksploatuoti ir kad būtų nebrangūs įrengimai. Generatoriaus įtampa numatyta 6 kV. Šios įtampos elektra turėjo būti tiekiama į miesto transformatorines pastotes, ten transformuojama į 380/220 V ir skirstoma vartotojams. Taip suprastintas vartotojų apšvietimo tinklo pertvarkymas į kintamąją srovę. Nelabai sunku buvo ir pakeisti nuolatinės srovės variklius kintamosios srovės varikliais.
Statyba
1928 m. birželio 7 d. prasidėjo naujosios elektrinės statyba. 2,5 ha plote buvo sukalta 20 tūkst. ilginių metrų medinių polių. Poliai buvo kalami naudojant ąžuolinius antgalius penkiomis garo poliakalėmis. Ant sukaltų polių viršūnių paklota ištisinė 30 cm storio betono plokštė. Katilinės ir mašinų salės grindys įrengtos 2,8 m aukštyje.
Dirbti buvo sunku: mechanizmų beveik nebuvo, visi darbai buvo atliekami rankomis. Drėgmė, iš grunto besisunkiantis vanduo sunkino ir taip nelengvą darbą. Nepaisant šių sunkumų, darbai vyko spėriai: dirbta dviem ir net trimis pamainomis. Statyboje dirbo iki 300 žmonių. Jau spalio pradžioje baigtas betonavimas, o 1929 m. sausio viduryje ir visi statybos darbai. Buvo pastatyta katilinė, mašinų salė, cirkuliacinio vandens siurblių ir maitinimo vandens valymo įrenginių patalpa, uždara elektros skirstykla, kontora, sandėliai, buitinės patalpos, valdymo pultas ir kaminas. 88,7 m aukščio kamino statyba tokiame drėgname grunte to meto sąlygomis buvo neeilinis dalykas. Po 12 m skersmens gelžbetonio pamatu reikėjo sukalti 173 polius. Kaminas buvo statomas iš fasoninių betono blokų su apvalios geležies įdėklais vertikaliosiose ir horizontaliosiose siūlėse. Kaminas baigtas statyti 1928 m. lapkričio pradžioje. Jo skersmuo viršuje buvo 2,4 m.
Be šių statinių, prie Danės upės buvo įrengtas 5 tūkst. t talpos, su perspektyva plėsti dvigubai anglių sandėlis, į jį nutiestas geležinkelis. Neužmiršta ir perspektyva – palikta laisvos vietos elektrinei plėstis šiaurės vakarų kryptimi. Visus šiuos darbus – elektrinės ir aukštosios įtampos tinklo projektavimą, statybą ir montavimą – vykdė Frankfurto prie Maino firma AEG. Tik darbininkai buvo vietiniai, Klaipėdos krašto žmonės. Žemosios įtampos tinklą rekonstravo pačios miesto įmonės.
Vien katilinėje reikėjo sumontuoti 380 t metalo įrenginių. Prie šių darbų triūsė 25 žmonės. Mažiau kaip per pusę metų buvo sumontuoti trys 200 m² kaitinamojo paviršiaus, 7,5 t/h našumo, 25 atm, 400 °C garo katilai. Pirmasis ir antrasis katilai buvo sujungti į bloką, o trečiasis turėjo būti sublokuotas su numatomu statyti ketvirtuoju katilu. Katilai turėjo 384 m² ploto ekonomaizerius, 76,5 m² garo perkaitintuvus, 9 m² judančius ardynus. Kuro transportavimui į katilus buvo sumontuotas 20 t/h našumo elevatorius, kuris anglis pakeldavo iki bunkerių aukščio. Nuo elevatoriaus iki bunkerių anglys transportuojamos 15 t/h našumo transporteriu. Buvo sumontuoti ir avariniai kuro transportavimo įrenginiai: sugedus elevatoriui ar transporteriui, 2 t kėlimo galios telferiu pakeltas anglis buvo galima gabenti į katilinę vagonėliais. Du 43 t talpos bunkeriai turėjo užtikrinti pakankamą kuro atsargą katilinėje.
Maitinimo vandens patalpoje buvo sumontuoti du garo turbininiai ir vienas elektrinis maitinimo siurblys. Kiekvieno jų našumas – 25,2 t/h. Be to, čia buvo ir 8 m³/h našumo Nekaro sistemos vandens valytuvas. Normaliai maitinimo vanduo turėjo būti imamas iš miesto vandentiekio, o kaip rezervas – iš Danės upės.
Elektros ūkis
Elektrinėje buvo įrengta moderni uždara 6 kV skirstykla. Jungtuvai ir net skyrikliai turėjo signalizaciją. Į kiekvieną celę buvo atskiras įėjimas iš lauko pusės. Pačios elektrinės reikalams buvo pastatytas 6/0,38/0,22 kV, 200 kVA transformatorius, be to, įrengtas tinklas elektros energijai gauti iš miesto transformatorinės pastotės. Neužmiršta įrengti ir 378 Ah akumuliatorinę.
Karskas
thumb|right|200px|Karskas
Klaipėdos elektrinė
Elektros ūkis
Drauge su elektrine buvo tiesiamas ir aukštosios įtampos tinklas. Visas 16 km ilgio 6 kV skirstomasis uždaras tinklas buvo kabelinis. Tinklą tiesė apie 80 žmonių. Visą miestą juosė dvi uždaros linijos, kurias „Naujojo parko" transformatorinėje pastotėje buvo galima sujungti ir vartotojus maitinti iš vieno ar kito galo. Iš didesniųjų transformatorinių pastočių ėjo radialiniai fideriai. Uždarojo tinklo kabeliai buvo 3X50 mm² arba 3X35 mm², o radialiniai – 3X25 mm² skerspjūvio. Trys 6 kV kabeliai ėjo per Danę į pietinę miesto dalį ir vienas toks pat 700 m ilgio kabelis -- per Kuršių marias į Smiltynę.
Karskas
Karskas (Karsk, iš „sveikas, gyvas, žvalus“ ) – skandinaviškas alkoholinis kokteilis, kava su namine ar degtine, kartais su šaukštu cukraus. Dalis mėgėjų teigia, kad tinkamiausias alkoholinis komponentas karske yra naminė.
Klaipėdos elektrinė
Elektros ūkis
Mieste buvo įrengta 12 transformatorinių pastočių. Pirmoji iš jų pradėta naudoti 1928 m. Kol elektrinė nebuvo paleista, elektros energiją į ją tiekė celiuliozės fabriko elektrinė. Kiekvienoje pastotėje stovėjo vienas arba du 100-200 kVA galios transformatoriai. Transformatorinių pastočių architektūra ir apdaila būdavo derinama prie aplinkos.
Karskas
Kilmė
Tiksli karsko kilmė nėra žinoma, tačiau manoma, kad jis XIX a. pradžioje buvo populiarus buvusiame Norvegijos regione Bohuslene (Bohuslän). Antroje XIX a. pusėje jis plito visoje Norvegijoje. Jis buvo ir dabar yra populiarus kaimo rajonuose, nors miestiečiai jį irgi mėgsta. Jis yra tapęs neatskiriama Triondelago kultūros dalis. Norvergijos kultūros ministras Trond Giske yra sakęs: „Kiekvienas, kuris augo Triondelage kada nors yra ragavęs karsko“.
Klaipėdos elektrinė
Elektros ūkis
Vartotojų nuolatinės srovės įrengimai organizuotai ir sparčiai pakeisti kintamosios srovės įrengimais. 50 % keitimo išlaidų padengė elektrinė, o 50 % per metus turėjo išmokėti patys vartotojai. Paleidus elektrine, beveik visiems vartotojams nuolatinė srovė jau pakeista kintamąja.