cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Turkiški saldumynai
Turkiški saldumynai – 1973 m. režisieriaus Paul Verhoeven sukurtas filmas, viena populiariausių visų laikų Olandijos juostų, nominuota Oskarui geriausio užsienio filmo kategorijoje.
Turinys
Skulptorius Erikas susipažino su Olga kuomet ši sustojo jo pavežti. Tarp judviejų akimirksniu plykstelėjo aistra, tačiau mašina pateko į avariją ir jiedu buvo priversti kuriam laikui išsiskirti. Vėl susitikus, Erikas susipažįsta su merginos tėvais. Nors motina itin nepatenkinta šia draugyste, jiedu susituokia. Deja, po kurio laiko Erikas pradeda įtarinėti žmoną neištikimybe ir ši jį palieka...
Praėjus daugeliui metų jiedu vėl susitinka, tačiau Olga serga vėžiu ir jai liko nedaug laiko. Nepaisant išsiskyrimo, Erikas nusprendžia jos paskutines valandas praleisti kartu...
Feralpisalò
„FeralpiSalo“ futbolo klubas – Italijos futbolo klubas iš Salo miestelio Lombardijoje.
Istorija
Klubo ištakos siekia 2009 m. vasarą, kai susijungė du Serie D klubai:
Pasiekimai
<...>
Klubo spalvos ir simbolika
Klubo spalvos mėlyna ir žalia, kurios atėjo iš Salò ir Feralpi Lonato.
Sudėtis (2021/22 m. sezone)
Atnaujinta: 2021 m. gruodžio 13 d.
Averkijus Hierapolietis
thumb|180px|985 m. Bazilėjaus II miniatiūra, vaizduojanti Šv. Averkijų
Averkijus Hierapolietis (🇬🇷, mirė 167 m.) arba Averkijus Marselijus  – Hierapolio vyskupas, krikščionių šventasis.
Gyveno Frygijos mieste Hierapolyje valdant imperatoriui Markui Aurelijui.
Pasakojama, kad gyvendamas pagonių apsuptyje Averkijus meldęs Dievo, kad pasiektų išsigelbėjimą. Tada jam pasirodęs angelas ir paakinęs sunaikinti pagonių stabus. Po to pagonys bandę jį sugauti ir nužudyti, tačiau jis paskelbęs apie pagonių klaidatikybę. Tuo metu minioje pasirodę trys jaunuoliai, apsėsti demonų. Averkijus maldomis tuos demonus išvaręs. Po šitokios stebukladarystės Hieropolio žmonės paprašę Averkijaus suteikti jiems krikštą. thumb|left|150px|Šv. Averkijaus kapo epitafinė lenta, saugoma Vatikane
Po to Averkijus pradėjęs keliauti po pasaulį ir evangelizuoti žmones – lankęsis Sirijoje, Kilikijoje, Mesopotamijoje, Romoje (163 m.). Vėliau grįžo į Hierapolį, kur ir mirė. Jo kapo epitafinė lenta saugoma Laterano muziejuje. Ortodoksai Šv. Averkijaus dieną mini spalio 22.
Robert Cogoi
Robertas Kogojus (tikr. Mirko Kogoj, 1939 m. spalio 25 d. Šatlė, Belgijoje – 2022 m. gegužės 14 d. ) – Belgijos dainininkas.
Cogoi gimė 1939 m. Belgijoje, emigrantų iš Jugoslavijos, šeimoje. 1961 m. pasirašė sutartį su įrašų kompanija „Philips Records“. 1962 m. su daina „Si un jour“ užėmė pirmąją vietą Grand Prix International des Variétés konkurse Ostendėje. „Si un jour“ Prancūzijoje sulaukė sėkmės, buvo parduota 100 tūkst. kopijų tiražu ir tapusi auksine. 1964 m. dalyvavo „Eurovizijoje“ su daina „Près de ma rivière“, kur užėmė 10-ą vietą. 1976 m. sukūrė muziką filmui „Les arpents dorés“.
Debora
Debora ( – 'bitė') – Senojo Testamento veikėja, minima Teisėjų knygoje, izraelitų teisėja (vienintelė moteris), pranašė.
Pasakojama, kad Debora perdavusi karvedžiui Barakui Dievo įsakymą žygiuoti su kariais į Taboro kalną; ji išpranašavusi izraelitų pergalę. Barakas vedęs izraelitų kariuomenę mūšin su kanaaniečių valdovo Jabino kariuomenę, kuriai vadovavęs Sisara; Barako vedami izraelitai pasiekę pergalę ir išsivadavę iš dviejų dešimtmečių trukmės kanaaniečių priespaudos.
Izraelitų pergalė atvėrusi kelią susivienyti šiaurės ir pietų gentims. Minima, kad Debora šlovinusi Viešpatį ir drauge su Baraku giedojusi giesmę; ši jos vardu pavadinta giesmė laikoma viena seniausių hebrajų giesmių.
Bartninkų apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Bartninkų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilkaviškio rajonui. 1954 m. prijungta dalis Šilbalių apylinkės, 1963 m. – Lankeliškių apylinkė ir dalis Penkinių apylinkės. 1968 m. gegužės 29 d. perkeltas apylinkės centras. 1971 m. sausio 27 d. patikslintas apylinkės pavadinimas. 1979 m. prijungta Rasių apylinkė.
Juodasis Drinas
Juodasis Drinas  – Albanijos bei Makedonijos upė, ištekanti iš Ohrido ežero Strugos mieste ir susijungianti su Baltuoju Drinu Albanijoje ir sudaranti Drino upę. thumb|200px|left|Juodasis Drinas Strugos mieste Apytiksliai 50 kilometrų Juodojo Drino teka Makedonijos teritorijoje, likę kiti – Albanijoje.
Upės pavadinimas makedoniškai reiškia „Juodasis elnias“.
Paleosibiriečių kalbos
Paleosibiriečių kalbos (kitaip paleoazijiečių kalbos, Senovės Sibiro kalbos) – keletas izoliuotų kalbų bei kalbų grupių, paplitusių šiaurės ir šiaurės rytų Sibire, Rusijos Tolimuosiuose Rytuose bei Aliaskoje. Praktiškai visos paleosibiriečių kalbos neskaitlingos, nykstančios.
Paleosibiriečių kalbos nepasiduoda jokiai akivaizdžiai lingvistinei klasifikacijai – tiek jų tarpusavio ryšiai, tiek santykiai su kitomis kalbų grupėmis tėra hipotetiniai. Paleosibiriečių kalbas bandyta jungti į hipotetines na-denė arba denė-Jenisiejaus kalbų grupes, Uralo–Sibiro grupę. Bandyta ieškoti jų ryšių su korėjiečių kalba.
Paleosibiriečių kalboms priklauso:
Tonia
Tonia (tikr. Arlette Antoine Dominicus, g. 1947 m. liepos 25 d. Anderlechte) – Belgijos dainininkė.
1966 metais Belgijos transliuotojo RTB sprendimu išrinkta šalies atstove „Eurovizijos“ dainų konkurse. Ten ji su daina „Un peu de poivre, un peu de sel“ užėmė ketvirtą vietą, kuris tuo metu buvo Belgijos geriausias rezultatas konkurse. 1968 metais dainininkė dalyvavo Belgijos nacionalinėje atrankoje į „Euroviziją“, tačiau su kūriniu „Il y avait“ pergalės nepasiekė.
1969 metais Tonia dalyvavo Vokietijos šlagerių konkurse. 1973 m. vokiečių atrankoje į „Euroviziją“ su daina „Sebastian“ užėmė antrą vietą.
Paskutinis atlikėjos singlas „Ich will nach Afrika“ išleistas 1982 metais, o 1990 m. pasirodė geriausių dainų rinkinys „Les plus grand succès de Tonia“.
Lietuva 2022 m. Eurovizijoje
250px|thumb|right|Lietuvos balsavimas Eurovizijos finale
Lietuva dalyvavo 2022 m. Eurovizijoje, kuri vyko Turine, Italijoje. Lietuvos nacionalinis radijas ir televizija (LRT) norėdamas išrinkti dainą-atstovę organizavo nacionalinę atranką „Pabandom iš naujo! 2022“. Surengtą atranką laimėjo atlikėja Monika Liu su daina „Sentimentai“. Tai pirmas kartas nuo pat 1999 metų, kai Lietuva delegavo dainą, kuri buvo pilnai atliekama lietuvių kalba.
Atlikėja Monika Liu sėkmingai pasirodė pusfinalyje, kur užėmė septintąją vietą su 159 taškais ir pateko į finalą, kuriame užėmė keturioliktąją vietą su 128 tašku – tai šeštas geriausias Lietuvos pasiekimas konkurse.
Priešistorė
‎Iki 2022 metų Lietuva Eurovizijos dainų konkurse dalyvavo 21 kartą, kai debiutavo konkurse 1994 metais. Geriausias šalies pasiekimas buvo pasiektas ‎‎2006‎‎ metais, kai grupė LT United‎‎ atliko ‎‎dainą „We Are the Winners“, jie finale užėmė šeštąją vietą. ‎‎Nuo 2004‎‎ m‎‎. konkurso, kai buvo įvesta pusfinalių sistema, Lietuva į finalą pateko 10 kartų.
Praėjusiais metais Lietuvai atstovavo grupė The Roop su daina „Discoteque“, grupė pateko į finalą ir jame užėmė aštuntąją vietą su 220 taškais.‎
Pabandom iš naujo! 2022
„Pabandom iš naujo!“ – nacionalinio finalo formatas, sukurtas LRT, siekiant atrinkti Lietuvos dainą 2022 m. Eurovizijoje. Susipažinimas su visais atlikėjais apėmė trijų savaičių procesą, kuris prasidėjo 2022 m. sausio 8 d. Kiekvieną savaitę buvo atrenkama po 6 atlikėjus, kurie keliauja į pusfinalių etapą. Dviejuose pusfinaliuose pasirodė po 9 atlikėjus/grupes - bilietą į atrankos finalą gavo po 4 iš jų. Atrankos finalas vyko 2022 m. vasario 12 dieną, jį laimėjo Monika Liu su daina „Sentimentai“. Konkursą patikėta vesti Giedriui Masalskiui, Ievai Stasiulevičiūtei ir Richardui Jonaičiui.
COVID-19 pandemijos įtaka
Dėl COVID-19 pandemijos rizikos dalyvių pasirodymai buvo įrašomi iš anksto didžiojoje LRT studijoje, filmuojant be žiūrovų (finalas buvo transliuojamas tiesiogiai). Siekiant sumažinti riziką užsikrėsti, filmavimų metu buvo užtikrinami kuo mažesni kontaktai tarp dalyvių ir techninio personalo, kiekvienas dalyvis gaudavo savo patalpą, kurioje turi pasiruošti pasirodymui. Filmavimai vykdavo visą dieną, paskiriant tikslų laiką skirtą dalyvio pasirodymo įrašymui, vėliau vedėjai ir komisijos komentarai taip pat nufilmuojami atskirai.
Dalyviai
2021 m. gruodžio 7 d. LRT paskelbė „Pabandom iš naujo! 2022“ dalyvių sąrašą, kitą dieną (gruodžio 8-ą) LRT svetainėje buvo paskelbti ir dainų pavadinimai.
2022 m. sausio 11 d. LRT pranešė, jog iš atrankos traukiasi Monika Linkytė ir Artūras Aleksiejus-Alekas. Monika Linkytė iš atrankos pasitraukė dėl sveikatos problemų, o Alekas dėl asmeninių aplinkybių, kurių plačiau nekomentavo.
Sugrįžtantys dalyviai
Savo sėkmę šių metų atrankoje bandė ir Lietuvai anksčiau atstovavusios atlikėjos: Erica Jennings (2001, kaip grupės „SKAMP“ narė), Ieva Zasimauskaitė (2018), Monika Linkytė (2015) ir Vilija Matačiūnaitė (2014).
Kai kurie atlikėjai taip pat yra anksčiau dalyvavę atrankoje: Lietuvai jau atstovavusios atlikėjos pažymėtos paryškintu šriftu.
Finalas (vasario 12 d.)
250px|thumb|right|[[Monika Liu su tautine Lietuvos vėliava, kurią įteikė buvę atstovai The Roop. Ši vėliava – Lietuvos eurovizinis simbolis, ji įteikiama kiekvienam atstovui, po metų ta pati vėliava perduodama naujai išrinktam atstovui.]]
Eurovizijoje
2022 m. Euroviziją Lietuvoje transliavo LRT radijas ir televizija, transliacijas komentavo muzikos žurnalistas Ramūnas Zilnys. Lietuvos balus finale pristatė praėjusių metų atstovų, grupės The Roop vokalistas Vaidotas Valiukevičius. Lietuvos eurovizinė delegacija, kurią sudarė 14 asmenų į Turiną išvyko ankstų balandžio 29 d. rytą – ją sudarė įvairūs LRT darbuotojai ir artimiausi Monikos Liu komandos nariai. Lietuos delegacija atgal į Lietuvą sugrįžo gegužės 16 naktį.
Pusfinalyje
Dar kovo 29-ąją buvo paskelbta, kad Monika Liu pirmajame pusfinalyje pasirodys trečiuoju numeriu. Prieš Moniką Liu pasirodė Albanijos ir Latvijos atstovai, o po jos Šveicarijos atstovas.
Pirmoji Lietuvos eurovizinė techninė repeticija vyko balandžio 30 dieną, o antroji - gegužės 4-ją, Monika Liu taip pat dalyvavo ir keliose generalinėse repeticijose, kurios vyko gegužės 9-10 dienomis. Gegužės 9 d. įvyko žiuri šou, kuriame visų balsuojančių šalių profesionalios žiuri stebėjo ir vertino visas konkuruojančias dainas.‎
Pusfinalio pabaigoje, Lietuva buvo paskelbta ketvirtuoju numeriu, kaip šalis, kuri patenka į finalą. Vėliau, po finalo, kai buvo paskelbti detalūs pusfinalių rezultatai, paaiškėjo, jog Lietuvos atstovė Monika Liu pirmajame pusfinalyje užėmė septintąją vietą ir surinko 159 taškus: 56 iš komisijų balsavimo ir 103 iš žiūrovų.
Finale
Iškart po pirmojo pusfinalio visi į finalą patekę atlikėjai dalyvavo spaudos konferencijoje, joje jie traukė burtus, kurioje finalo dalyje jie pasirodys – Monika Liu išsitraukė antrąją finalo pusę. Vėliau renginio prodiuseriai Lietuvai paskyrė keturioliktąją pasirodymo poziciją, tarp Vokietijos ir Azerbaidžano atstovų.
Monika Liu dar kartą dalyvavo ir keliose generalinėse repeticijose, kurios vyko gegužės 13-14 dienomis. Gegužės 13 d. įvyko finalo žiuri šou, kuriame visų šalių profesionalios komisijos atidavė paskutinius balsus prieš tiesioginį pasirodymą. Lietuva finale užėmė keturioliktąją vietą, surinkusi 128 taškus: 35 iš komisijų balsavimo ir 93 iš žiūrovų.
‎Išsamūs balsavimo rezultatai
Lietuvos komisijos nariai:
Kūlsodžio senosios kapinės
Kūlsodžio senosios kapinės, vadinamos Markapiais (valstybės saugoma regioninio reikšmingumo lygmens kultūros vertybė: unikalus kodas -, senas vertybės kodas - L561, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AV515) – neveikiančios kapinės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kūlsodyje (Kūlupėnų seniūnija), 0,29 km į pietus nuo kelio Nasrėnai–Gedgaudžiai tilto per Salantą, kairiajame upės krante.
Vieta
Įrengtos aukštumos šlaite. Šiaurinėje dalyje stūkso rytų – vakarų kryptimi pailga, 15×7 m dydžio pakiluma, iškylanti rytuose iki 1,5 m, o vakaruose – 2,5 m aukščio. Likusią teritorijos dalį sudaro aukštumos šlaitas. Laidojimo žymių nesimato.
Istorija
Vadinamos Senkapiais, Markapiais. Pasakojama, kad jose XVI–XIX a. laidoti nuo maro ir kitų ligų mirę kaimo gyventojai. Vėliau laidota atsitiktinai: savižudžiai, neatpažinti skenduoliai, nekrikštyti mirę kūdikiai ir pan. Kapinėse stovėjo aukštas ąžuolinis kryžius, kuris nugriuvo XX a. 8 dešimtmetyje.
Legendos mena, kad kapinių aplinkoje XVI a. buvo Apdėmių kaimas, sunaikintas karo su švedais metu.
1971–1984 m. kapinės (senkapis) buvo vietinės reikšmės archeologijos paminklas (numeris AV515), 1997 m. įrašytos į kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą, 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.
Tyrimai
1898 m. kasinėjo Kalnalio bažnyčios kunigas Juozapas Žiogas, radęs griautinių kapų su XVI a. pirmos pusės Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės monetomis. 1960 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas), 1995 m. – Kultūros paveldo centro istorikės Loreta Kazlavickinė ir Jadvyga Verksnienė, 1999 m. – Julius Kanarskas.
Ruslanas Malinovskis
Ruslanas Malinovskis (g. 1993 m. gegužės 4 d. Žitomire, Ukrainoje) – profesionalus ukrainiečių futbolininkas, žaidžiantis saugo pozicijoje italų Bergamo „Atalanta“ klube ir Ukrainos vyrų futbolo rinktinėje.
Fiunas
Fiunas  – sala Baltijos jūroje, tarp Jutlandijos pusiasalio ir Zelandijos salos. Viena didžiausių Danijos salų. Plotas: 2984 km². Gyventojų: 465 241 (2017).
Ruslanas Malinovskis
Biografija
Gimė Žitomire, ir sportuoti pradėjo gimtojo miesto futbolo komandoje. Vėliau persikėlė į Šahtar Donecʹk. Ilgą laiką atstovavo kitiems klubams. Buvo skolinamas FC Sevastopol, Zorâ Lugansʹk ir belgų KRC Genk klubams. Nuo 2017 m. žaidė KRC Genk pagal kontraktą. 2019 m. vasarą perėjo į italų Atalanta BC.
Fiunas
Nuo Jutlandijos pusiasalio skiria Mažasis Beltas, nuo Zelandijos – Didysis Beltas. Kalvota lyguma, didžiausias aukštis – 131 m. Didžiausias miestas – Odensė. Tiltas jungia su Jutlandijos pusiasaliu.
Ruslanas Malinovskis
Ukrainos rinktinės narys
2019 m. rugsėjo 7 d. su Ukrainos rinktine žaidė Lietuvoje. Šiose rungtynėse Ruslanas pelnė trečią įvartį, o Ukraina nugalėjo 3:0.
Fiunas
Fiune gimė Hans Christian Andersen ir kompozitorius Carl Nielsen.
Ruslanas Malinovskis
Ukrainos rinktinės narys
2019 m. spalio 11 d. Charkive įvykusiose rungtynėse ukrainiečiai 2:0 nugalėjo lietuvius. Abu įvarčius pelnė Ruslanas Malinovskis.
Angie Dickinson
Angeline Dickinson (tikrasis vardas – Angeline Brown; g. 1931 m. rugsėjo 30 d. Kulme) – amerikiečių aktorė, pelniusi 2 Auksinio gaublio apdovanojimus. Jos aktyvi karjera truko net 6 dešimtmečius (1954–2009 m.).
Biografija
left|thumb|170px Angie gimė Kulme, Šiaurės Karolinos valstijoje ir buvo antra iš keturių šeimos dukterų. Šeima buvo katalikai, kilę iš Vokietijos, tėvas − nedidelio vietos laikraščio leidėjas ir redaktorius. Jis taip pat dirbo vietiniame kino teatre.
1942 m. šeima persikėlė į Berbanką Kalifornijoje. Angie čia lankė mokyklą, vėliau – koledžą Los Andžele, kurį baigė 1954 m. 1952 m. ji ištekėjo už futbolininko Gene Dickinson ir pakeitė savo pavardę į jo.
1952 m. ji dalyvavo grožio konkurse, kuriame užėmė 2 vietą. Televizijos prodiuseriai pasiūlė jai pamėginti aktorės karjerą, Angie ėmė mokytis ir 1954 m. debiutavo epizodiniu vaidmeniu televizijos seriale „Death Valley Days“. Netrukus ji ėmė nuolat filmuotis įvairių serialų („Gunsmoke“, „The Virginian“, „Cheyenne“, „The Restless Gun“ ir kt.) epizoduose. Kine ji taip pat debiutavo 1954 m., tuo laikotarpiu svarbesnius vaidmenis ji atliko filmuose „China Gate“ (1957) ir „Rio Bravo“ (1959).
Kino studijos siekė, kad Angie taptų dar vienu to laikotarpio sekso simboliu greta Marilyn Monroe ir Jayne Mansfield, tačiau su tuo nesutiko pati aktorė, atsisakiusi tapti platinine blondine. Filmas „Rio Bravo“ buvo jos didysis proveržis kine, po kurio ji ėmė gauti vaidmenis jau ne tik vesternuose ar B kategorijos juostose. 1960 m. ji kartu su Frank Sinatra ir Dean Martin pasirodė filme „Ocean‘s Eleven“ ir netrukus ėmė gauti pagrindinius vaidmenis („The Sins of Rachel Cade“ 1961, „Džesika“ 1962, „The Killers“ 1964). Filmas „The Killers“ buvo sukurtas specialiai televizijai, tačiau dėl žiaurių scenų buvo rodomas tik kino teatruose. Angie partneris šioje juostoje buvo būsimasis JAV prezidentas Ronald Reagan (tai paskutinis jo vaidmuo kine). Kitas žinomas to laikotarpio jos filmas – trileris „Point Blank“ (1967).
Be kino ji taip pat nuolat vaidino televizijoje, kur geriausiai žinomu jos vaidmeniu tapo kriminalinis serialas „Police Woman“ (1974–1978). 1980 m. ji nusifilmavo Brian De Palma trileryje „Dressed to Kill“, tačiau televizija liko jos pagrindine scena.
1987 m. Holivudo šlovės alėjoje atidengta jos vardo žvaigždė. 2001 m. ji nusifilmavo epizodiniame vaidmenyje filme „Oušeno vienuoliktukas“, kuris yra 1960 m. jos filmo perdirbinys.
1999 m. žurnalas „Playboy“ įtraukė ją į „100 Sexiest Stars of the Century“ sąrašą (42 vieta).
Asmeninis gyvenimas
right|thumb|170px| Su vyru [[Burt Bacharach]] 1952–1960 m. Angie buvo ištekėjusi už futbolininko Gene Dickinson, vėliau buvo siejama su tokiais žymiais aktoriais kaip Dean Martin ir Frank Sinatra.
9 dešimtmetyje Angie susitikinėjo su TV laidų vedėju Larry Kingu. right|thumb|170px right|thumb|170px
Valdepradas
Valdepradas  – kaimas ir savivaldybė Ispanijoje, Kastilijoje ir Leone, Sorijos provincijos šiaurės rytuose, 35 km nuo Sorijos, Iberijos kalnų slėnyje, prie Valdeprado upelio. Praeina vingiuotas kelias Fuentes de Maganija–Servera de Rio Alhama. Tai viena iš mažiausiai gyventojų turinčių (mažiausia – Iljan de Vakasas) ir rečiausiai apgyvendinta Ispanijos savivaldybė. Į jos sudėtį be Valdeprado kaimo patenka dar ir Kastiljecho de San Pedro gyvenvietė. Yra tradicinės architektūros katalikų Šv. Petro bažnyčia. Apylinkėse rasti geležies amžiaus laikotarpio įtvirtinimai.
Ruslanas Malinovskis
Laimėjimai
<…>
Valdepradas
Gyventojų skaičius sparčiai mažėja (1981 m. – 54, 2021 m. – 6).
Gižų apylinkė
Gižų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Andreas Kaplan
Andreasas Kaplanas (Andreas Kaplan, g. 1977 m. spalio 5 d. Miunchene, Vokietijoje) – Vokietijos skaitmeninės transformacijos, ypač dirbtinio intelekto ir virtualių pasaulių, profesorius ir aukštojo mokslo ekspertas. Jis yra Kühne logistikos universiteto prezidentas. Anksčiau Kaplanas buvo ESCP verslo mokyklos, priklausančios Sorbonos aljansui, rektorius.
Tyrimai
Kaplano tyrimai skirti visuomenės skaitmeninei transformacijai, ypač dėl pažengusio dirbtinio intelekto ir socialinės žiniasklaidos komunikacijos. Stanfordo tyrime Kaplanas priskiriamas labiausiai cituojamų ir įtakingiausių pasaulio mokslininkų grupei. „Google Scholar“ Kaplanas cituojamas daugiau nei 40 000 kartų.
Karjera
Kaplanas pradėjo savo karjerą „Sciences Po Paris“ ir ESSEC, tada dirbo ESCP verslo mokykloje, kurioje jis buvo paskirtas rektoriumi. Šiuo metu jis yra Kühne logistikos universiteto prezidentas. Kaplanas yra Europos skaitmeninio konkurencingumo centro steigėjas ir priklauso Kozminskio universiteto vykdomojo švietimo patariamajai tarybai.
Google autonominis automobilis
miniatiūra|250px|right| Waymo autonominis automobilis kelyje miniatiūra|250px|right| Waymo automobilis "Firefly" (nenaudojamas) miniatiūra|250px|right|Visureigis Lexus RX450h, perdarytas į bepilotį automobilį, skirtą testuoti sudėtingo reljefo keliuose (nenaudojamas) miniatiūra|250px|right|Google automobilyje įsėdęs JAV valstybės sekretorius [[John Kerry]]
Google autonominis automobilis – Google kompanijos sukurtas autonominis automobilis, save vairuojančio elektrinio automobilio prototipas, neturintis vairo, stabdžių ir akseleratoriaus pedalų. Jis savo išvaizda primena Smart ir Nissan Micra hibridą, su dviem sėdynėmis, vieta bagažui. Automobilis bandomas Kalifornijoje (JAV), daugiausiai Mauntain Vju apylinkėse, kur yra Google būstinė, be to, tam neprieštarauja valstijos įstatymai. Planuojama automobilį pradėti viešai naudoti vežant eilinius žmones, o ne tik Google inžinierius 2020 m.
Istorija
Autonominio automobilio projektą Google pradėjo 2009 m. Iš pradžių buvo naudojami modifikuoti Toyota Prius, Audi TT, Lexus RX450h automobiliai, kuriuose sėdėjo patyręs vairuotojas ir Google inžinierius (keleivio sėdynėje). 2014 m. gegužę Google pristatė naują save vairuojančio automobilio prototipą be vairo ir kitos įprastos vairavimui reikalingos įrangos. 2015 m. baigta pirmoji automobilių bandymų serija viešo naudojimo keliuose Ostine, Teksase. Nuo 2016 m. gruodžio mėn. projektą ėmė vystyti dukterinė įmonė Waymo.
Automobilio galimybės
Google vizijose tokie automobiliai nėra visiškas asmeninio automobilio atitikmuo. Tai veikiau bendro naudojimo automobiliai, skirti visai šeimai arba pakeičiantys taksi.
Automobilis gali vežti du žmones iš vienos vietos į kitą, nereikalaudamas jokių naudotojo įsikišimų. Mašina iškviečiama naudojantis išmaniuoju telefonu į vietą, kurioje yra vartotojas ir nugabena jį į iš anksto pasirinktą galutinį tašką. Mašinoje nėra vairo ar rankinių valdymo įtaisų, tik starto ir avarinio sustojimo mygtukai. Keleiviai nedideliame ekrane mato įvairią informaciją: oro ir kelio sąlygas, važiavimo greitį ir kt.
Elektrinis variklis vienos kelionės metu gali nuvažiuoti apie 160 km. Automobilio korpuso forma suteikia jo jutikliams geriausią įmanomą matomumą. Jutiklių ir programinės įrangos su tiksliais skaitmeniniais žemėlapiais dėka nustatoma automobilio vieta realiame pasaulyje. Kaip ir panašios sistemos įprastiniuose automobiliuose, naudojama navigacijos sistema, kuri rodo automobilio buvimo vietą. Automobilio artimąją aplinką 360 laipsnių kampu fiksuoja radaras, lazeriai ir vaizdo kameros. Ant automobilio sumontuotas optinis tolimatis Lidar (Light Identification Detection and Ranging), lazerio pagalba skenuojantis aplinką ir sudarantis supančios aplinkos trimatį vaizdą. Automobilio programinė įranga jį lygina su integruotu detaliu žemėlapiu ir priima savarankiško vairavimo sprendimus. Be borto kompiuterio sprendimų, atliekami papildomi skaičiavimai nuotoliniu būdu. Taip pat maršruto skaitmeninis žemėlapis inžinierių patikslinamas dar prieš numatomą automobilio išvykimą.
Programinė įranga atpažįsta stovinčius ir judančius objektus: žmones, kitus automobilius, kelio ženklus ir žymėjimą, šviesoforų šviesas. Automobilis laikosi Kelių eismo taisyklių, atsižvelgia į įvairius galimus pavojus, pavyzdžiui, dviratininkus, kelio remonto darbus, moka saugiai juos apvažiuoti.
Pirmojo modelio "Firefly" automobilio greitis buvo limituotas iki 40 km/h (25 mylios/h), todėl jis negalėjo važiuoti kai kuriuose keliuose. Šiuo metu yra naudojami Chrysler Pacifica modeliai. Automobiliai važiuoja autostrada leistinu greičiu. 2018 m. pasirašyta sutartis su Jaguar. iPace bus 100% elektrinis prestižinės klasės automobilis.
Google automobilis buvo sukurtas taip, jog būtų kuo mažiau pavojingas pėstiesiems: jo priekinės detalės pagamintos iš minkštų medžiagų, priekinis stiklas – iš lankstaus plastiko. Automobilyje taip pat įrengti saugos diržai, turi atsargines nenaudojamas sistemas stabdymui ir vairavimui, jeigu pirminės sistemos imtų streikuoti.
Automobilio naudojimą viešuose keliuose riboja kai kurie jo trūkumai. Pvz., 2013 m. kovo mėn. duomenimis, Google automobiliai negalėjo važiuoti pilant lietui ar esant apsnigtai vietovei. Tai lemia vietos identifikavimas pagal iš anksto nufotografuotų vaizdų palyginimą su automobilio sistemų skenuojamu landšaftu. Tokiu būdu Google sistema atskiria praeivį nuo pakelės stulpo, bet bejėgė esant blogoms oro sąlygoms. 2014 m. rugpjūčio 28 d. duomenimis, ši sistema negalėjo atpažinti laikinųjų šviesoforo signalų, atskirti pėsčiojo nuo policininko ar suglamžyto popieriaus nuo akmens. Be to, dar nesugebėjo parkuotis.
Eismo įvykiai
Pasak pačios Google ataskaitų, jos testuojami automobiliai keliuose pateko į 14 susidūrimų, iš kurių 13 atvejų kalti buvo kiti vairuotojai. Iki 2016 m. nebuvo avarijų, dėl kurių reikėtų kaltinti autonominio automobilio programinę įrangą.
2015 m. birželį Google įkūrėjas Sergejus Brinas patvirtino, kad jų automobiliai pateko į 12 eismo įvykių, iš kurių aštuoniuose įvykiuose jiems atsitrenkė į galinę dalį sustojus prie šviesoforo, dviejuose – kiti vairuotojai kliudė automobilio šoną, viename – kitas vairuotojas pervažiavo per „Stop“ ženklą, dar viename – pats Google darbuotojas vairavo rankiniu būdu. 2015 m. liepą trys Google automobiliu vykę darbuotojai patyrė nesunkius sužeidimus, kai į jų sustojusį automobilį prie šviesoforo atsitrenkė kitas automobilis. Tai buvo pirmas kartas, kai eismo įvykyje su autonominiu automobiliu nukentėjo žmonės. 2016 m. vasario 14 d. Google automobilis bandydamas išvengti susidūrimo su smėlio maišais gulėjusiais ant kelio, manevruodamas kliudė autobusą. Google pripažino savo atsakomybę, šį atvejį pavadindama pamokančiu.
Teisinė bazė
Keturiose JAV valstijose ir Vašingtone buvo priimti įstatymai, leidžiantys naudoti save vairuojančius automobilius. Nevadoje toks įstatymas įsigaliojo 2012 m. kovo 1 d. Nevados automobilių transporto departamentas (ATD) išdavė numerius pirmajam autonominiam automobiliui 2012 m. gegužės mėn. Tai buvo modifikuotas Toyota Prius su Google eksperimentine bepiločio vairavimo įranga. 2012 m. balandį Florida tapo antrąja valstija, kuri legalizavo autonominių automobilių bandymus viešuosiuose keliuose, Kalifornija – trečiąja po to, kai gubernatorius Jerry Brown pasirašė įstatymą Google būstinėje Mauntain Vju. 2013 m. gruodį Mičiganas tapo ketvirtąja valstija, leidusia važiuoti šiems automobiliams. 2014 m. liepą Aidaho valstijos Ker d'Aleno miestas priėmė robotų naudojimo įstatymą, kuris apėmė ir nuostatas, leidžiančias savarankiško vairavimo automobilius.
2015 m. gruodį Kalifornijos automobilių transporto departamentas (ATD) paskelbė ilgai lauktą autonominių automobilių naudojimo taisyklių projektą, kurį 2016 m. pradžioje pristatė viešiems svarstymams Los Andžele ir Sakramente. Jei įstatymas įsigaliotų, tokiuose automobiliuose būtų privalomi įprastas vairas ir pedalai kartu su vairuotoju, turinčiu „autonominio automobilio vairavimo teises“. Vairuotojas būtų atsakingas už eismo taisyklių pažeidimus ir įvykius nepriklausomai nuo to, ar jis tuo momentu buvo ar nebuvo prie vairo. Dėl įstatymo perspektyvos ATD akcentavo galimas rizikas, susijusias su tokių naujų technologijų diegimu. Pabrėžta, kad jų gamintojams reikia įgauti daugiau patirties autonominių automobilių bandymuose viešajame eisme prieš padarant šią technologiją prieinama plačiajai visuomenei. Kol kas Google projekto vadovas Chris Urmson vykdo lobistinę veiklą JAV senate.
Leonardas Palevičius
Leonardas Palevičius (1907 m. gruodžio 5 d. Vilniuje – 1948 m. birželio 25 d. Macikuose, Šilutės raj.) – Vilniaus krašto visuomenės veikėjas ir sportininkas.
Biografija
Aktyviai dalyvavo miesto sportiniame gyvenime, dar 1927 m. buvo laimėjęs Vilniuje vykusias tarptautines skautų ėjimo varžybas. Kartu su kitais inicijavo Vilniaus lietuvių sporto klubą, kelerius metus buvo šios organizacijos vicepirmininku. 1930 m. nugalėjo motociklininkų lenktynėse maršrutu Vilnius–Gardinas–Vilnius. 1938 m. dalyvavo Pirmojoje Lietuvos tautinėje olimpiadoje kaip motociklų lenktynininkas ir užėmė antrąją vietą, aplenkdamas komandos draugą vilnietį Bernardą Cicėną. (Sportininkams reikėjo apvažiuoti motociklais visą šalį).
Lietuvai atgavus Vilnių, organizavo policijos darbą, buvo paskirtas miesto viceburmistru. Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, 1946 m. sovietinių valdžios organų buvo suimtas ir įkalintas Macikų lageryje, kur ir mirė.
Zigmantas Revkovskis
Biografija
Zigmantas Revkovskis gimė 1807 m. liepos 24 d. Vilniuje. Baigė Vilniaus gimnaziją. Įstojo į Vilniaus universitetą, kurį baigė 1827 m. Buvo Pranciškaus Norvaišos mokinys. 1828 m. gilinosi matematikos žinias Sankt Peterburge. Grįžęs iš Sankt Peterburgo kažkiek laiko dirbo geodezijos srityje. 1829 m. Zigmantas Revkovskis Vilniaus universitete paskirtas vadovauti naujai įsteigtai tikimybių teorijos katedrai. Yra parašęs disertaciją „Apie tikimybių skaičiavimo atsiradimą ir raidą”, kuri pasak kai kurių šaltinių, buvo išspausdinta 1829 m. Vilniuje. Revkovskis parengė paskaitų programą, kuri buvo siųsta recenzuoti į Sankt Peterburgo Mokslų akademiją.
Uždarius Vilniaus universitetą, Revkovskis dirbo mokytoju. 1832 m. įstojo studijuoti į Vilniaus medicinos – chirurgijos imperatoriškąją akademiją.
1833 m. Zigmantas Revkovskis buvo areštuotas dėl to, kad slėpė 1831 m. sukilimo dalyvį. Jis buvo teisiamas ir jam paskirta bausmė – tremtis į Kaukazą. Kaukaze kariuomenėje buvo pakeltas karininku. Tarnybą baigė generolo laipsniu. Po 1850 Z. Revkovskis buvo reabilituotas, dirbo kelių inžinieriumi.
Į Vilnių Zigmantas Revkovskis grįžo tik po 50 metų nuo tremties pradžios, t. y. 1882 metais. Mirė Vilniuje 1893 m. Zigmantas Revkovskis yra įrašytas į Lietuvos rekordų knygą kaip jauniausias Vilniaus universiteto profesorius (juo tapo būdamas 23 metų).
Farnezės Herkulis
Farnezės Herkulis (kitaip Farnezės Heraklis) – antikinė statula, esanti Neapolio nacionaliniame archeologijos muziejuje. Sukurta III a. ir laikoma dar ankstesnės Lisipo kurtos statulos kopija.
Apie skulptūrą
Skulptūra „Farnezės Herkulis“ buvo rasta 1546 m. Romoje, buvusių Karakalos pirčių komplekse. Skulptūros originalą sukūrė Sen. Graikijos vienas žymiausių skulptorių Lisipas apie 323 m. pr. m. e., Aleksandro Didžiojo mirties metus. Originali statula tikriausiai buvo bronzinė ir šiek tiek didesnė nei natūralaus žmogaus dydžio. Statijus mini statulą I a., Pausanijas – II a., Libanijas iš Antiochijos – IV a., kurie visi pažymėjo didelį įspūdį, kurį statula darė publikai. Lisipo autorystę patvirtina maža kopija, rasta Palatino kalvoje Romoje, kurioje pažymėta, kad statula yra Lisipo. Statula buvo populiari, jos atvaizdų rasta sienose, Sen. Romos ir Graikijos monetose. Suskaičiuojama apie 50 išlikusių Herkulio vaizdinių. Pagal Herkulio pozą – atsirėmusio ant savo kuokos su liūto kailiu, statula buvo praminta „Pavargusiu Herkuliu“. Dešinėje rankoje už nugaros Herkulis laiko tris obuolius. Tai gali būti susiję su vienu iš 12 Herkulio žygių – obuolių pavogimu iš Hesperidžių sodo. Lisipo originali statula neišliko (nerasta). thumb|left|200px| Heraklio dešinė ranka Karakalos pirtyse atrastą statulą apie 212–216 m. sukūrė graikų skulptorius, atėnietis Glikonas. Šios skulptūros autorystė praktiškai yra viskas, kas žinoma apie šį skulptorių. Statulą įsigijo imperatorius Karakala savo vardo pirčių statyboms, pradėtoms 212 m. XVI a. prasidėjo kasinėjimai Karakalos pirčių teritorijoje, buvo rasta Herkulio galva, o po 6 metų 1546 m. – likusios dalys. Skulptorius Guglielmo della Porta tarpininkavo popiežiui Pauliui III Farnezei dėl statulos dalių įsigijimo. Statula neturėjo kojų ir Guglielmo della Porta jas iškalė iš naujo. Statula buvo eksponuojama Farnezės rūmuose. Po kelerių metų už miesto ribų buvo rastos originalios statulos kojos. Mikelandželas įkalbėjo popiežių palikti Guglielmo della Porta (kuris buvo jo mokinys) kojas tam, kad parodyti anuometinių skulptorių meistriškumą, kuriuo jie gali rungtis su antikiniais autoriais. Iki 1787 m. statula liko su Guglielmo della Porta kurtomis kojomis, kurios buvo laikomos geresnėmis už originalias. XVIII a. pabaigoje originalias kojas restauravo Carlo Albacini. Guglielmo della Porta kurtos kojos eksponuojamos atskirai šalia.
Statula greitai išgarsėjo Europoje, jos graviūras sukūrė Jacob Bos ir Hendrick Goltzius, ją studijavo Rubensas. 1731 m. išmirus Farnezių vyriškajai linijai statulų kolekcija perėjo Burbonų atstovui Karoliui. Burbonai pradėjo perkėlinėti kolekcijas į Neapolį. Romos statulas 1787 m. į Neapolį perkėlė karalius Ferdinandas IV, ne be popiežiaus pasipriešinimo. . XVIII a. įtakingas menotyrininkas Johanas Joachimas Vinkelmanas laikė statulą vienu iš tobuliausių kūrinių, vaizduojančių vyrišką kūną. Nuo XVIII a. pabaigos pradėtas kritikuoti statulos raumeningumas. XX a. menotyrininkas Martin Robertson pavadino ją „išsipūtusių raumenų krūva“.
C'mon You Know
C'mon You Know – trečiasis solinis anglų atlikėjo ir dainų autoriaus Liam Gallagher studijinis albumas, išleistas 2022 m. gegužės 27 d. Albumas susilaukė daugiausia teigiamų kritikų įvertinimų ir debiutavo pirmojoje Jungtinės Karalystės albumų reitingo vietoje, tapdamas ketvirtuoju atlikėjo soliniu įrašu, pasiekusiu šią viršūnę. 2022 m. gruodžio mėnesio duomenimis, Jungtinėje Karalystėje parduota per 100 tūkstančių albumo kopijų ir jis tapęs auksiniu.
Kūrybinė grupė
Muzikantai
Techninis personalas
Oleksandras Syrskis
Oleksandras Syrskis (, g. 1965 m. liepos 26 d. Novinkose, Vladimiro srityje, Sovietų Rusijoje) – Ukrainos karininkas.
Biografija
miniatiūra|left|Syrskis su [[Valerijus Zalužnas|Zalužnu organizuoja Kyjivo gynybą (2022 kovas)]]
Baigė Maskvos aukštąją karo vadų mokyklą. 1996 m. su pagyrimu baigė Ukrainos ginkluotųjų pajėgų akademiją (operatyvinį taktinį lygmenį), 2005 m. aukso medaliu – Ukrainos nacionalinę gynybos akademiją (operatyvinį strateginį lygmenį). Apgynė karybos mokslų kandidato disertaciją.
Nuo 1986 m. tarnavo Poltavos srityje motorizuotųjų šaulių būrio vadu sovietinėje, vėliau Ukrainos kariuomenėje. 1993–1995 m. buvo Ukrainos nacionalinės gvardijos 6-osios divizijos 17-ojo pulko motorizuotųjų šaulių bataliono vadas, 1995–2000 m. – 19-ojo pulko vadas (Charkivo srityje), 2000–2002 m. – 8-ojo armijos korpuso 72-osios atskirosios mechanizuotos divizijos štabo viršininkas – vado pirmasis pavaduotojas, 2002–2005 m. – 72-osios atskirosios mechanizuotos brigados vadas Bila Cerkvoje. 2007 m. paskirtas Ukrainos ginkluotųjų pajėgų jungtinio operatyvinio štabo vadovo pirmuoju pavaduotoju, 2009 m. paaukštintas generolu majoru. 2011–2012 m. – Generalinio štabo Karinio bendradarbiavimo ir taikos palaikymo operacijų generalinio direktorato viršininko pavaduotojas.
2013 m. lapkritį tapo Ukrainos ginkluotųjų pajėgų pagrindinio vadovybės centro viršininko pirmuoju pavaduotoju, Ukrainos gynybos ministerijos įgaliojimu NATO būstinėje derėjosi dėl Ukrainos kariuomenės pritaikymo NATO standartams. 2014–2015 m. tarnavo Donbase, buvo antiteroristinės operacijos Rytų Ukrainoje štabo viršininku, koordinavo Ukrainos kariuomenės išėjimą iš priešo apsuptos Debalcevės. 2016 m. gruodį suteiktas generolo leitenanto laipsnis. 2017 m. paskirtas visos antiteroristinės operacijos Rytų Ukrainoje (vėliau vadintos Jungtinių pajėgų operacija) vadu. 2016–2019 m. ėjo Ukrainos ginkluotųjų pajėgų jungtinio operatyvinio štabo vadovo pareigas, 2019 m. tapo Sausumos pajėgų vadu. 2020 m. gruodį tapo generolu pulkininku.
2022 m. Rusijai užpuolus Ukrainą sėkmingai vadovavo Kyjivo gynybai (vasario 24 – balandžio 2 d.) ir Charkivo operacijai (rugsėjo 6–12 d.).
Šerkšnės hidrografinis draustinis
Šerkšnės hidrografinis draustinis – saugoma gamtos teritorija (valstybinis draustinis) Mažeikių rajone, 7 km į pietvakarius nuo Mažeikių, apima Šerkšnės upės slėnį nuo Lėlaičių iki Bugenių.
Įsteigtas 1992 m., siekiant išsaugoti negilaus salpinio slėnio vidutiniškai vingiuotą Šerkšnės upelio atkarpą.
Upeliui būdingi neplatūs krantai, kurie tankiai apaugę įprastais paupių medžiais ir krūmais bei įvairia žoline augalija. Kiek didesnius paupio plotus užima šlapios ir apydrėgnės pievos. Statesnėse vietose pasitaiko sausviečių augalijos bendrijų ir rūšių. Rastos retos rūšys: pievinis plauretis, dėmėtoji gegūnė, melsvasis mėlitas. Taip pat rasta retų vabzdžių rūšių, peri tulžiai, suopiai, paukštvanagiai, stebėtas juodasis gandras, mažasis erelis rėksnys.
Konservų gatvė (filmas)
Konservų gatvė  – JAV komedija – drama, pastatyta 1982 m. pagal to paties pavadinimo Nobelio premijos laureato, amerikiečių rašytojo Džono Steinbeko romaną (1945 m.), taip pat jo romaną „Sweet Thursday“ (1954 m.).
Apie filmą
Filme veiksmas vyksta XX a. penktojo dešimtmečio Amerikos Monterėjaus (Kalifornija) priemiestyje arba užkampyje. Dėl mažėjančių žuvų išteklių nutraukiama anksčiau turtinga žuvininkystė ir nuo jos priklausoma konservų pramonė. Konservų gatvėje gyvena bomžai, prostitutės, valkatėlės spalvingą ir nuotykių kupiną gyvenimą ramioje pajūrio aplinkoje. Čia sandėlyje, kurį pats įsirengė ir susitvarkė, gyvena ir Dokas, savarankiškai dirbantis jūrų biologas, tyrinėjantis aštuonkojus. Vietos viešnamio mergina Siuzi dirba prostitute tik iš būtinybės. Dar viena spalvinga gatvelės asmenybė Makas ir jo berniukai, kurie surenka varles ir jas parduoda, norėdami surengti staigmeną Doko vakarėliui. Per vakarėlį sugadinama Doko aštuonkojų kolekcija. Norėdami ištaisyti skriaudą gatvelės gyventojai planuoja nupirkti Dokui dovaną – mikroskopą, bet per klaidą nuperka teleskopą. Lieka paslaptis, kodėl Dokas visgi lieka gyventi Koservų gatvėje. Dokas domina Siuzi, kuri po truputį sužino jo istoriją.
Pasgrinda (upė)
Pasgrinda – upė Lietuvoje, Šalčininkų ir Varėnos rajonuose; Versekos kairysis intakas (Merkio baseinas). Prasideda prie Rukonių kaimo, 2 km į šiaurės vakarus nuo Kalesninkų. Teka į šiaurės vakarus, vidurupyje pasuka į šiaurės rytus, vinguriuoja pro Dainavos girią. Įteka į Verseką 12,7 km nuo jos žiočių, priešais Butvydonis.
Žemupys patenka į Merkio ichtiologinį draustinį. Prie upelio įsikūrę kaimai: Rukonys, Bandiškės, Vaidagai, Karsokai, Pasgrinda, Žagariai.
Vandenvardis ne visai aiškios kilmės, galimai perdirbtas iš *Pagrinda (< pagrinda, pagranda 'akmenimis grįstas, šakomis klotas kelias, kamša').
Jelingės runų akmenys
Jelingės runų akmenys yra Danijoje, Jutlandijoje, Jelingės mieste.
Runos − tai senieji skandinavų rašmenys. Tūkstantį metų − nuo maždaug III a. po Kristaus iki XIII a. Skandinavijoje nevartota jokių kitų rašmenų.
Pirmieji runų užrašai datuojami II m. e. a. Paskutinieji − iš XVIII a. Runų periodizacija skirstoma į du etapus: pirmasis − senųjų runų periodas (äldre runor) 200−750-ieji metai ir jaunųjų runų, arba kitaip vadinamų trumpašakių runų, periodas (yngre, kortkvistrunor) 750−1050-ieji metai.
Kartais akmenis puošia meniški margi paveikslai. Nors spalvas per šimtmečius iš dalies sunaikino vėjas ir krituliai, kai kur dar yra išlikusių jų fragmentų. Tokie neįprasti runų pavyzdžiai yra du akmenys Jelingėje. Mažesnįjį ir senesnįjį iš jų, žmonos Tyros garbei, X a. viduryje (apie 955 m.) pastatė Danijos karalius Gormas, Jelingo dinastijos įkūrėjas. Didesnysis priklauso Gormo sūnui Haroldui, Pietų Norvegijos užkariautojui, žinomam kaip Haroldas Mėlyndantis. Akmenyje užfiksuotas liudijimas, kaip Haroldas Danijoje įvedė krikščionybę: sudėtingo runų ornamento viduryje aiškiai matomas Nukryžiuotasis.
1994 m. Jelingės runų akmenys įtraukti į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Augštkalnės valsčius
thumb|270px|Augštkalnė Augštkalnės valsčius  – valsčius pietvakarių Latvijoje, Žiemgaloje, Duobelės savivaldybėje, 40 km į pietvakarius nuo Jelgavos, 7 km į šiaurės rytus nuo Žagarės. Centras – Augštkalnė.
Augštkalnė
Augštkalnė (, iki 1938 m. Mežmuiža, ) – gyvenvietė pietvakarių Latvijoje, Žiemgaloje, Duobelės savivaldybėje, 40 km į pietvakarius nuo Jelgavos, 7 km į šiaurės rytus nuo Žagarės, prie kelio – P95 Jelgava. 478 gyventojai (2021 m.). Yra paštas LV-3709.
Istorija
Mežmuižos dvaro rūmus netoli nuo XVIII a. bažnyčios, ant malūno tvenkinio kranto neogotikiniu stiliumi XIX a. viduryje pastatė Lyvenai, spėjama, pagal O. Dycės projektą. Apie 1870 m. dvarą nupirko baronas V. fon Hansas. 1918 m. rūmai nusavinti, juose įsikūrė valsčiaus taryba. 1950 m. rūmai pertvarkyti, nuo 1954 m. juose veikia Augštkalnės vidurinė mokykla. 1938 m. prie dvaro įsikūręs kaimas pagal netoliese esantį Aukšto kalno piliakalnį pervadintas Augštkalne.
Augštkalnės valsčius
Geografija
Žemės ūkio žemės užima apie 70% teritorijos,
Didžiausios gyvenvietės: Augštkalnė, Dzegudzeniai, Klintai, Vilkaišiai.
Upės: Igatė, Švėtė.
Istorija
Valsčiaus pietinėje dalyje, prie pat Lietuvos sienos 1960–1982 m. veikė TSRS kariuomenės atominio ginklo ir raketų SS-4 bazė.
Mionas
thumb|right|240px|Mionas Mionas  – sala Baltijos jūros pietvakariuose, prie Zelandijos ir Falsterio salų. Priklauso Danijai. Plotas: 218 km². Gyventojų: 9909 (2010). Paviršius – žemuma. Didžiausias miestas – Stegė.
Darbo ir gynybos taryba
Darbininkų ir valstiečių gynybos taryba, (nuo 1920 m.) Darbo ir gynybos taryba – ypatingasis Tarybų Rusijos valdžios organas, veikęs pilietinio karo ir užsienio kariuomenių intervencijos (1918-1920 m.) sąlygomis. Buvo svarbiausias to meto karinis ūkinis centras Tarybų Rusijoje. 1920 m. reorganizuotas į Darbo ir gynybos tarybą, kuri valdė ekonominių liaudies komisariatų ir kitų žinybų veiklą šalies gynybos srityje. 1937 m. DGT panaikinta, jos funkcijos perduotos Ekonominei tarybai prie LKT.
Istorija
Darbininkų ir valstiečių gynybos taryba buvo įkurta 1918 m. lapkričio 30 d. Visos Rusijos CVK nutarimu. Pirmasis tarybos vadovas buvo LKT pirmininkas V. Leninas.
Tarybos pavadinimų kaita:
1937 m. balandį Darbo ir gynybos taryba prie TSRS LKT buvo panaikinta.
Sudėtis ir funkcijos
Tarybą sudarė aukščiausieji Tarybų Rusijos pareigūnai (skliaustuose nurodyti pirmieji šie pareigūnai, įėję į tarybą): Taryba veikdama rėmėsi savo ypatingaisiais įgaliotiniais.
Veiklos sritys buvo:
Patilžiai
Patilžiai (vok. Patilszen, nuo 1931 m. Insterwalde, rus. Отрадное) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, 13 km į šiaurės rytus nuo Pilkalnio, 11 km į pietryčius nuo Lazdynų, ant Įsruties kranto, Šorelių girios pakraštyje.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Patilžių kaimo bendruomenė 1938 m. 1785 m. buvo mišrusis kaimas su 9 ugniakurais, 1818 m. – mišrusis kaimas su 9 ugniakurais ir 59 gyventojais, 1839 m. – mišrusis kaimas su 10 ugniakurų ir 82 gyventojais. 1723–1818 m. priklausė Grumbkaukaičių domenų valsčiui (Ragainės, vėliau Įsruties apskrities sudėtyje), 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Grumbkaukaičių valsčiui. Tikintieji priklausė Viliūnų evangelikų liuteronų parapijai. 1901 m. šalia kaimo nutiestas siaurasis geležinkelis, įrengta stotelė. Kaime buvo malūnas, girininkijos namai. Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. buvusio kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
Avanatos savivaldybė
Avanatos savivaldybė (, 'šiaurinė') – Grenlandijos savivaldybė, esanti salos šiaurės vakaruose. Administracinis centras – Ilulisatas.
Įsteigta 2018 m. ir didžiąja dalimi atitinka buvusią Kasutsupo savivaldybę.
Savivaldybė yra Bafino jūros pakrantėje, pietuose siekia Disko įlanką. Didžiąją dalį sausumos dengia Grenlandijos ledo skydas. Savivaldybei priklauso Upernaviko salynas, pusė Hanso salos. Tai rečiausiai gyvenama Grenlandijos savivaldybė ir vienas rečiausiai apgyvendintų administracinių vienetų pasaulyje. Į Avanatą patenka eilė šiauriausiai esančių Grenlandijos gyvenviečių.
Bebrėnai
Bebrėnai  – gatvinis kaimas Baltarusijos vakaruose: Gardino srities Vijos rajono Lazūnų apylinkėje. Išsidėstęs į rytus nuo Lazūnų miestelio, ant upės Čepūnės kairiojo kranto.
Istorija
XIX a. priklausė Lazūnų dvarui, valdė Korvin–Milevskiai. 1861 m. jame gyveno 81 žmonės, 1897 m. – 308 žm., 1940 n. – 427 žm. Tarpukaryje priskirtas Valažino apskrities Lūgamėnų valsčiui. Pokaryje įjungtas į Jurotiškių rajoną, tapo Bebrėnų apylinkės centru. Įsteigta pradinė mokykla, veikė sviesto gamykla, 1950 m. įkurtas kolūkis. 1999 m. Bebrėnuose gyveno 26 žm. , o po dešimties metų – 14 kaimiečių.
Tarpukaryje kaimo gyventojų daugumą sudarė lietuviai, veikė Vilniaus Šv. Kazimiero draugijos skyrius. 1931 m. įsteigtas lietuviškas vaikų darželis (vedėja Agota Mackevičiūtė, lankė 30 ikimokyklinukų). Vedėja, kartu su padėjėja, vietinės policijos buvo persekiojamos: per dvejus metus iškeltos aštuonios bylos. Nors Lydoje vykęs teismas jas išteisino, 1933 m. vaikų darželis buvo uždarytas. Šį įvykį išsamiai aprašė laikraštis „Vilniaus rytojus“.
LSK (moterys)
Lilestriomo „Lillestrøm “ arba kitaip Lilestriomo LSK – Norvegijos moterų futbolo komanda iš Lilestriomo, kuri žaidžia moterų futbolo varžybose.
Stadionas
Namų rungtynes žaidžia LSK halėje (manieže); šis stadionas talpina 1,5 tūkst. žiūrovų. 500 vietų yra sėdimos.
Istorija
LSK moterų ekipa buvo suburta 1989 m. spalio 10 d., kai susijungė Setskog IF ir Høland IL. Naujasis klubas vadinosi Setskog/Høland FK. Namų rungtynes žaidė AHF-banen stadione, kuris yra Bjørkelangen gyvenvietėje.
Prieš 2001 m. sezoną ekipa persikėlė į Striomeną ir pasikeitė pavadinimą. Tuo metu vadinosi Team Strømmen (Striomeno komanda).
Nuo 2009 m. sezono ekipa tapo Lillestrøm SK dalimi. Vėl pakito pavadinimas. Nuo tada žinomos kaip Lillestrøm SK arba LSK Kvinner.
2012 m. pirmą kartą tapo Toppserien čempionėmis, kai nugalėtojo elito divizione. 2012 m. liko antroje vietoje, o 2013 m. vėl tapo čempionėmis. Po šio triumfo dar penkis kartus pavyko apginti titulą. 2019 m. septintą kartą klubo istorijoje tapo čempionėmis. Buvo UEFA moterų čempionų lygos dalyvėmis. 2018/19 m. sezone pateko į šio turnyro ketvitfinalį.
2020 m. Toppserien pradžia buvo atidėta dėl pandemijos. Kai sprendėsi, kuri komanda vyks į turnyrą, tapo aišku, kad tuo metu pirmavusi „Vålerenga IF“ ekipa atstovaus Norvegiją čempionų lygoje. LSK buvo ketvirtoje, penktoje vietose ir į UEFA moterų čempionių lygą nebepateko. Toppserien pirmenybių pabaiga persikėlė į lapkričio mėnesį.
Sudėtis
Atnaujinta; 2020 m. lapkričio 4 d.
Vichros mūšis
Vichros mūšis – mūšis, įvykęs 1386 m. balandžio 29 d. prie Vichros upės, Sožo upės intako, netoli Mscislavo tarp Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Smolensko kunigaikštystės. Lietuviai pasiekė lemiamą pergalę, ir Smolenskas buvo priverstas sutikti būti Lietuvos vasalu.
Andrius Algirdaitis kovojo su savo jaunesniuoju pusbroliu Jogaila dėl Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sosto. Andrius susivienijo su Livonijos ordinu ir Smolensko kunigaikščiu Sviatoslavu II, kuris norėjo atgauti Mscislavo kunigaikštystę. 1386 m. vasarį, kai Jogaila su sąjungininkais Krokuvoje šventė vestuves su Lenkijos karaliene Jadvyga ir karūnavimą Lenkijos karaliumi, Ordinas įsiveržė į Lietuvą ir beveik pasiekė Vilnių. Kovo mėnesį Smolensko kariuomenė apgulė Vitebską ir Oršą, bet jų neužėmė. Sviatoslavas nusiaubė daug žemių Lietuvos pasienyje ir apgulė Mscislavą, kurį gynė Algirdo sūnus Karigaila.