cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sheriff Mohammed
Karjera
Tolesne karejeros stotele tapo Portugalija. Šioje šalyje atstovavo GD Gafanha, RD Águeda, FC Arouca, Gondomar SC.
Laikinoji sostinė (dienraštis)
Laikinoji sostinė – nepriklausomas Kauno dienraštis, nuo 1995 m. lapkričio 15 d. einantis Kaune, Laisvės al. 7.
Istorija
Buvo leidžiamas 5 kartus per savaitę vietoj tokio pat pavadinimo savaitraščio, leisto Kaune nuo 1995 m. kovo mėn. (išėjo 36 jo numeriai). 1996 metų lapkričio mėnesį tapo nepriklausomu dienraščiu. Pastaruoju metu – šeštadieninis „Lietuvos ryto“ priedas kauniečiams. Steigėja dienraščio „Lietuvos rytas“ redakcija. Tiražas 1995 m. – 10 500 egz., 1997 m. – 7000 egz.
Redakcijoje dirbo Arūnas Dambrauskas, L. Barauskienė, V. Bartuškaitė, L. Brundza, L.Genys, V. Guiga, A. Karaliūnas, V. Mizaras, B. Žulys, Z. Jurevičius, A. Petrulis, V. Guiga, R. Jauniškis, E. Mališauskas, K.Isakas, T. Grainys, R. Guiga, J.Staselis.
Lukštynė (Pasvalys)
Lukštynė – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Joniškėlio.
Dulkiškė (Šilutė)
Dulkiškė – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Gardamo.
Malajų salyno istorija
Malajų salyno istorija – daugiatautė Malajų salyne ir Malakos pusiasalyje klestėjusių valstybių istorija, kurią bendrai dalijasi šiuolaikinės valstybės Indonezija, Malaizija, Brunėjus, Filipinai, Singapūras ir Rytų Timoras. Šią istoriją bendrai kūrė įvairios malajų – polineziečių grupės tautos, ir ji atspindi Indonezijos civilizacijos istoriją.
Kultūriniai regionai
thumb|300px|Malajų salyno regionai Malajų salynas kartu su Malakos pusiasaliu vietos gyventojų yra vadinamas Nusantara (t. y. „mūsų salos“) ir dalijasi daug kultūrinių ir istorinių panašumų, egzistuoja bendra kultūrinė tapatybė. Nepaisant to, tai vienas etniškai ir kultūriškai įvairiausių pasaulio regionų, per visą istoriją nebuvęs politiškai vieningas, o geografiškai sudarytas iš tūkstančių salų.
Malajų salyną galima skirstyti į šiuos didelius istorinius kultūrinius regionus:
Be šių svarbiausių regionų, salyne egzistuoja daugybė periferinių ir buferinių tropinėmis džiunglėmis apaugusių teritorijų, kurios skiria aukščiau minėtus kultūrinius regionus. Jie gyvenami įvairių tautų, kaip, pvz., dajakai, batakai, orang asli ir kt.
Priešistorė
Žmonės Malajų salyne apsigyveno jau 50 000 m. pr. m. e. Apie 200 m. pr. m. e. indų raštuose minima Dvipantara arba Dvipa Hindu karalystė Javoje.
Pirmosios valstybės
left|thumb|230px|[[Prambananas|Prambanano šventykla – vienas senosios hinduistinės architektūros pavyzdys]] right|thumb|Malajų salyno valstybės iki 13 a
Ankstyvosios prekybinės valstybės
Pirmosios valstybės salyne susiformavo dėl indų kultūros ekspansijos į rytus. Todėl pirmiausia vystytis pradėjo buvo tos teritorijos, kurios buvo arčiausiai prekybinių kelių. 425 m. į salyną atkeliavo budizmas bei hinduizmas, iš Indijos atnešta civilizacija ir aukštesnė kultūra: introdukuota indų rašto pavyzdžio rašymo sistema, filosofija, mokslo ir meno pasiekimai. Vienas pirmųjų kultūrinių židinių Malajų salyne buvo Malakos pusiasalis, tapęs vartais į salyną. Formuojantis Transmalakinei prekybai, jau pirmaisiais mūsų eros amžiais pusiasalio pakrantėse kūrėsi pirmosios smulkios valstybės, tokios kaip Kedahas, Tambralinga, Ganga Negara ir kitos.
Šrividžaja
Ankstyviausios imperijos regione yra artimai susiję su malajų tautos migracija. Ši tauta ilgainiui apgyvendino Vakarinę Sumatrą, Malaiziją, vakarų Borneo. Pačios tautos vardas kildinamas iš Melayu valstybės (vėliau Jambi). Vienas iš stipresnių jų miestų buvo Palembangas, iš kurio apie V a. kilo Šrividžaja dinastija, apie X a. suvienijusi nemažą jūrinę imperiją, apimančią Rytų Sumatrą, Vakarinę Javą, Vakarinį Borneo ir Malakos pusiasalį. Apie 670 m. kinų keliautojas Ching aprašo kelionę į Palembangą. Keliautojai mini auksakalystę (pakrantėse, bet ne salų gilumoje).
Javiečiai ir Šailendrų dinastija
Javos saloje gyvenusi javiečių tauta irgi kūrė savo valstybėles. Tai buvo Šailendra centrinėje Javoje ir Sandžaja – rytinėje. Jų klestėjimo metu buvo pastatytas Borobuduras. Apie 900 m. žinomas Javos karalius Balitungas. Sandžajai, su sostine Mataramu laikinai pavyko suvienyti didžiumą Javos, netgi užimti Balį, tačiau 1006 pralaimėjo Šrividžajai. Išlikęs gyvas princas Airlanga, pasaulio istorijoje žinomas kaip vienas teisingiausių valdovų, pamažėle atsikovojo savo teritorijas. Po jo mirties Java suskilo.
Balio sala irgi nuo senovės buvo valdoma atskirų valdovų, turėjo savo istoriją.
Madžapadhito imperija
Karalystės pirmas ministras Gadjah Mada (valdė 1331–1364) sėkmingai valdė ir padėjo teisinius valstybės pamatus, suklestėjo menai.
Naujoji valstybė ir dinastija, turinti didžiulių ambicijų, sugebėjo sukurti milžinišką imperija, ir tada pirmą kartą istorijoje Malajų salynas atsidūrė po vieno valdovo ranka, nors atskiri miestai ir sritys išlaikė nemažą savivaldą. Imperija driekėsi nuo Sumatros iki Filipinų ir Papua, nuo Malaizijos iki Timoro. Tai buvo daugiatautė imperija, labai daug grįsta prekybiniais santykiais, paskleidusi Indonezijos civilizacijos pasiekimus (raštą, kultūrą, religiją, teisę) tolyn į Rytus, iki Molukų salų ir Filipinų. Tokiu būdu susiformavo Nusantaros (t. y. Malajų salyno), kaip kultūrinio vieneto sąvoka, buvo išrasti bendri simboliai ir sukurtas bendras identitetas. Pvz., dabartinė Indonezijos vėliava buvo atkurta remiantis Madžapahito vėliava.
Islamo laikotarpis
thumb|380px|right|Svarbiausi sultonatai Indonezijoje [[XVI amžius|XVI a.]] thumb|right|380px|Indonezija [[XVII amžius|XVII a.]] Jau XIII a. pabaigoje Šiaurinėse imperijos dalyse (Ačehe, Pasajuje) pasirodė islamo pirkliai, ir Salyne budizmą bei hinduizmą ėmė keisti nauja religija, kuri labai stipriai paskatino Madžapadhito imperijos byrėjimą. 14 a pabaigoje įpėdinystės karo metu skaldantis Madžapadhitui, islamo plėtra dar labiau suintensyvėjo.
Šiaurės Sumatra ir Malakos pusiasalis
Pirmosios islamo valstybės kūrėsi šiaurės Sumatroje ir Malakos pusiasalyje. Viena pirmųjų buvo Samudera, kurioje formavosi naujoji, islamu paremta malajų salyno kultūra.
Svarstis
Svarstis gali būti:
Malajų salyno istorija
Šiaurės Sumatra ir Malakos pusiasalis
Viena žymesnių asmenybių XV a buvo Palembango pincas Paramešvara, paskutinis Šrividžajos dinastijos palikuonis, kuris buvo išvytas iš savo miesto Madžapadhito valdžios. Pirmiausia apsistojęs Tumaseke (Singapūras), vėliau jis persikėlė į Malakos pusiasalį, kur įkūrė Melakos uostą. 1414 m jis atsivertė į islamą, tapdamas Melakos sultonu. Melakos sultonatas iki XV a vidurio tapo stipriausia valstybe Salyne, užvaldžiusia visas malajų gyvenamas sritis (Malakos pusiasalį, rytų Sumatrą), ir tokiu būdu, padedamas Indonezijos piratų, kontroliuojantis pagrindinius „vartus“ į salyną.
1511 m Melaką paėmus portugalams, valstybės sostinė perkelta į Džiohorą (Džiohoro sultonatas), iš kur dar šimtą metų išlaikyta hegemonija malajų teritorijose.
XVII a. Ačeho sultonatas, ilgai kovojęs su Džiohoro sultonatu, galiausiai įgijo hegemoniją Šiaurės Sumatroje ir Malaizijoje.
Java
Pagrindiniai straipsniai: Demako sultonatas, Cirebono sultonatas, Mataramas
Yrančio Madžapahito širdyje, Javos saloje nuo XV a. taip pat ėmė rastis musulmoniški sultonatai, tarp kurių svarbiausi buvo javiečių Demakas, sundų Cirebonas bei Bantenas. Jie galutinai sunaikino Madžapahito imperiją.
XVII a. Mataramo miesto valdovui Senopati nukariavus savo amžiną priešą – Demako sultonatą, susikūrė Mataramo valstybė. Senopati anūko Angung laikais nukariauta beveik visa Javos sala. Tai buvo stipriausia salyno valstybė.
Balis ir Borneo
Islamizacija sukėlė masines senosios hinduizmo ir budizmo kultūros propaguotojų migracijas į rečiau gyvenamas salas. Islamui įsigalint Javoje, daug Madžapadhito imperijos valdininkų migravo į gretimą Balio salą. Ši sala vienintelė salyne išsaugojo senąją hinduistinę kultūrą.
Kita migrantų kryptis buvo Borneo sala, kurios pakrantėse įsikūrė keletas valstybių: Bandžarmasinas, Kutajus, Sukadana ir kitos.
Brunėjus ir Filipinai
Pagrindiniai straipsniai: Brunėjaus sultonatas, Sulu sultonatas, Magindanao
Islamo pirkliams iš Melakos ir Džohoro vykdant nuolatines misijas, XVI a. buvo islamizuojamos Borneo salos šiaurinės pakrantės bei toliau į rytus nutolę salos. Tokiu būdu atsirado Brunėjaus sultonatas, Sulu sultonatas, Magindanao. Tai buvo pirmosios valstybės Filipinų salose, aktyviai prekiavusios su Kinija.
Gova sultonatas
Gova sultonatas kilo iš pietinio Sulavesio, Makasaro miesto. Ji kontroliavo Pietinį Sulavesį ir daugybę piečiau esančių salų: Butungą, Sumbavą, Lomboką.
Molukai
Čia išsimėčiusiose salose hegemoniją įgijo Ternato imperija, kontroliuojama keturių valdovų, kurių vyriausias sėdėjo Ternato mieste. Jis buvo tituluojamas Kolano – ma – luku, iš ko greičiausiai ir kilo Molukų salų pavadinimas. Ternatas valdė ne tik Molukų salas, bet ir Rytinį Sulavesį, kontroliavo prekybą su Naująja Gvinėja, Timoru.
Kolonijinė era
right|thumb|400px|Malajų salyno sultonatų centrai ir Europos kolonijos 18 a XVI a. Salyne pasirodžius europiečiams, čia klestėjo daug stiprių sultonatų. Nuo XVI iki XX a vyko salyno kolonizacija, kurioje dalyvavo penkios vakarų valstybės.
Portugalija
Pirmieji čia atplaukė portugalai, kurie 1511 m staigiu puolimu užėmė Melakos tvirtovę, ir ši nuo tol tapo svarbiausiu strateginiu tašku norint valdyti visą salyną. Melaka portugalų kolonijinėje imperijoje buvo tokia pat svarbi kaip Goa ar Makao.
Per visą 16 a Portugalija įgijo valdžią nemažoje dalyje salyno miestų, ypač koncentruodamasi Molukuose, kurie buvo pagrindiniai prieskonių gamintojai. Ten įkurti stiprūs fortai. Molukų imperijos provincijose (Flores, Timore), kur islamas nebuvo toks įsigalėjęs, portugalai sėkmingai steigė misijas ir skleidė katalikybę.
Ispanija
16 a II pusėje salyne pasirodė ispanai, kurie atplaukė iš Naujojo pasaulio, t. y. iš Rytų. Surengę sėkmingą konkistadorų ekspediciją, jie atrado jūrų kelią iš Meksikos ir 1571 m užėmė anksčiau musulmonų pirklių įkurtą Manilos gyvenvietę ir nuo jos vykdė Filipinų užkariavimus. Kadangi Brunėjaus sultonas neatsisakė pretenzijų į Filipinų salas, surengta keletas ekspedicijų į Brunėjų. Po jų Filipinų islamizacija sustojo, tačiau ir ispanų konkista į salyno gilumą buvo sustabdyta. Visgi musulmonų pasipriešnimas Filipinų pietuose, kur nuo seno klestėjo stiprūs musulmoniški sultonatai Sulu ir Magindanao, tęsėsi labai ilgai. Mūsų laikais jis reiškiasi kaip Moro separatizmas.
Nyderlandai
1596 m salyne pasirodė olandai, kurie tapo svarbiausiais portugalų konkurentais. Pirmieji jų užimti miestai buvo Ambonas ir Batavija, kuri ilgainiui tapo visos kolonijinės Indonezijos sostine. 1641 m olandams atėmus iš portugalų Melaką, jie tapo tikraisiais salyno šeimininkais, ir išvijo portugalus iš jų tvirtovių. Galiausiai portugalams teliko tik Timoro salos rytinė dalis – Portugalijos Timoras.
XVII a siekdami įsitvirtinti susiskaldžiusioje šalyje, olandai siekė kiršinti atskirus sultonus bei rezgė intrigas. Po Govos karo (1660–1674) užimta Govos imperija, o Mataramas okupuotas pamažu.
Salynas, nuo 1602 m. vadintas Nyderlandų Rytų Indija, buvo viena pelningiausių kolonijų, išgarsėjusi dėl prieskonių prekybos.
Barevičius
Barevičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Malajų salyno istorija
Nyderlandai
Labai svarbus procesas, vykęs olandų kolonizacijos laikais, buvo bugių kolonizacija. Ši nedidelė tautelė, kilusi iš Govos imperijos (Vadžio, Bone miestų), vykdė intensyvią prekybą salyne, sujungdami į vientisą tinklą įvairias tautas. Jie užėmė nemažas teritorijas, tapdami olandų konkurentais ir prekybiniais partneriais.
Barevičius
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Barevičienė (ištekėjusi moteris) ir Barevičiūtė (mergautinė pavardė).
Malajų salyno istorija
Nyderlandai
Kitos kolonijinės valstybės (britai, amerikiečiai, prancūzai, japonai) toleravo olandų įtaką Malajų salyne, nes stipriai konkuravo tarpusavyje ir turėjo čia savų interesų.
Barevičius
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Malajų salyno istorija
Didžioji Britanija
Anglai salyne pasirodė XVII a, tačiau jų kolonizacija buvo nesėkminga: vienintelė išlaikyta Benkulu (Bencoolen) kolonija Sumatros vakarinėje pakrantėje buvo nepelninga.
Britanijos pastangos salyne suintensyvėjo tik XVIII a II pusėje, kuomet buvo užimta Penang salelė prie Malakos pusiasalio vakarinės pakrantės, o 1819 – Singapūro sala, kuri labai greitai patyrė suklestėjimą. 1824 m sutartimi su Nyderlandais, dvi valstybės pasidalijo įtakos sferomis. Anglija nutarė koncentruotis ties Malakos pusiasaliu, ką patvirtino kolonijų apsikeitimas: olandai atidavė Melaką už Benkulu. Per XIX a Britanijos įgyti sultonatai 1890 m sudarė Federacines Malajų Valstijas.
Iki XX a pradžios didžiuma salyno galutinai atsidūrė dviejų Europos valstybių rankose. Tos sritys, kurios buvo užimtos Nyderlandų, davė pradžią Indonezijai, tuo tarpu anglų užimtos sritys vėliau gimė kaip Malaizija. Ispanija valdė Filipinus, o Portugalai išlaikė tik Timorą.
Nepriklausomybės laikotarpis
Pagrindiniai straipsniai: Indonezijos istorija, Malaizijos istorija, Filipinų istorija, Singapūro istorija, Rytų Timoro istorija
Skridinaitis
Skridinaitis (Disocactus) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalų gentis. Stiebas rutuliškas. Auga Meksikoje, Pietų Amerikoje.
Rūšys: ir kt.
Juozas Augutis
Juozas Augutis (g. 1955 m. rugsėjo 5 d. Kaliekiai, Utenos raj.) – Lietuvos inžinierius technologas, matematikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras, Vytauto Didžiojo universiteto rektorius.
Biografija
1978 m. baigė Vilniaus universitetą. 1986 m. apgynė matematikos mokslų kandidato disertaciją. 2003 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
1986–1991 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, nuo 1988 m. docentas. Nuo 1991 m. Vytauto Didžiojo universiteto docentas, nuo 2003 m. Matematikos ir statistikos katedros profesorius, nuo 1993 m. – šio universiteto studentų reikalų dekanas. Nuo 1993 m. Lietuvos energetikos instituto Branduolinių įrenginių saugos laboratorijos vyresnysis mokslo darbuotojas. 2015 m. birželio 9 d. VDU Taryba profesorių J. Augutį išrinko VDU rektoriumi.
Lietuvos Mokslo tarybos ekspertas, Ignalinos AE branduolinės saugos komiteto narys, Lietuvos energetikos instituto tarybos narys, Vytauto Didžiojo universiteto Senato narys, Lietuvos matematikos ir informatikos instituto tarybos narys, Lietuvos vadovėlių leidybos komisijos ekspertas, Lietuvos matematikų draugijos bei Lietuvos statistikų sąjungos narys.
Veikla
1993–2003 m. kūrė Ignalinos AE rizikos integruoto vertinimo ir valdymo metodiką, pagrįstą rizikos priimtinumo kriterijais ir tikimybiniais bei deterministiniais metodais. Ši metodika taikoma nustatant AE eksploatacijos trukmę, reaktoriaus dujų tarpelio tarp grafito klojinio ir technologinių kanalų mažėjimą, šilumnešio srauto tekėjimo technologiniais kuro kanalais matavimo sistemos bei kitų saugos sistemų patikimumą ir senėjimą, analizuojant pavojų keliančių išorinių reiškinių riziką.
Su kitais parašė darbų apie branduolinių elektrinių saugų eksploatavimą.
Borovskie Michalai
Borovskie Michalai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Turosnės valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietvakarius nuo Turošn Košcelnos ir apie 18 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Barsteiga
Barsteiga − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Barsteigienė (ištekėjusi moteris) ir Barsteigaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Siera Leonė
Siera Leonė (oficialus pavadinimas Siera Leonės Respublika) – konstitucinė demokratinė Vakarų Afrikos valstybė. Ribojasi su Gvinėja šiaurės rytuose, Liberija pietryčiuose, Atlanto vandenynu pietvakariuose, ir užima 71 740 km² plotą; turi apie 6,3 mln. gyventojų. Šalyje vyrauja tropinis klimatas, nuo vandenyno pusės į žemyno gilumą tęsiasi savanų ir drėgnųjų atogrąžų miškų gamtinės zonos. Didžiausias Siera Leonės miestas ir jos sostinė yra Fritaunas.
Ankstyvieji Siera Leonės gyventojai buvo Šerbro, Temnės ir Limbos, o vėliau ir Mendės bei Kono etninės grupės, kurios kraštą vadino Romarongu; vietine kalba tai reiškia kalną. Šiandien šios penkios etninės grupės sudaro bendrą vietinį Siera Leonės etnosą. Valstybės pavadinimas kilo iš 1462 metais portugalų keliautojo Pedro da Sintros sudaryto žemėlapio, kuriame jis šalia Fritauno esančias kalvas pavadino Serra de Leão; portugališkai tai reiškia „Liūto kalnus“. Siera Leonė tapo svarbiu transatlantinės vergų prekybos centru, kol 1787 metais Siera Leonės kompanija įkūrė Fritauną, tuo metu vadintą vergų rojumi; į jį iš Šiaurės Amerikos ir Karibų jūros regiono plūdo daugybė nuo vergijos išlaisvintų juodaodžių. 1808 metais Fritaunas tapo britų imperijos kolonija, o 1896 metais pateko į Jungtinės Karalystės protektoratą; suvienijus šiųdviejų įstatus, 1961 m. balandžio 27 d. Siera Leonė tapo nepriklausoma. Dėl vyriausybinės korupcijos ir netvarkos šalies viduje bei šalimais esančioje Liberijoje vykusio karo, Siera Leonėje 1991 metais kilo pilietinis karas, kuris baigėsi tik 2000-aisiais, į šalį įvedus Nigerijos paskirtą Jungtinių Tautų taikdarių kariuomenę. 1998 metais JT pajėgos Fritaune sugrąžino šalies piliečių demokratiškai išrinktą valdžią. Iki karo pabaigos buvo nuginkluota beveik 72,5 tūkst. buvusių revoliucinių kovotojų. 2002 metais įkurtas Specialusis Siera Leonės Tribunolas, skirtas ištirti karo ir žmoniškumo nusikaltimus, padarytus nuo 1996-ųjų metų.
Istorija
thumb|[[Priešistorė|Priešistorinės puodininkystės likučiai iš Kamabajaus Siera Leonėje]]
Ankstyvoji istorija
Archeologiniai radiniai rodo, kad Siera Leonė yra apgyvendinta jau daugiau nei 2 500 metų. IX m. e. amžiuje pradėta naudoti geležis, o apie 1000 m. pakrantės gentys pradėjo verstis žemdirbyste. Tankūs atogrąžų drėgnieji miškai iki pat XVIII amžiaus apsaugojo Sierą Leonę nuo ikikolonijinių Afrikos tautų įsiveržimo ar islamistinės kultūros skverbimosi.
Vergijos laikotarpis
thumb|right|1835 metų iliustracija, vaizduojanti išlaisvintus Šiaurės Amerikos vergus, atvykusius į Siera Leonę.
1787 m. Londone veikęs „Juodųjų vargšų“ labdaros komitetas sumanė į Siera Leonėje esančią vadinamąją Laisvės provinciją išsiųsti savo globojamus „spalvotuosius“: daugiausia afroamerikiečius, kurie per Amerikos revoliuciją prisiekė ištikimybę britų imperijai ir ilgainiui turėjo palikti Šiaurės Amerikos kolonijas, taip pat Afrikos ir Azijos atvykėlius. Tokį finansinį labdaros organizacijos gelbėjimo planą pasiūlė vienai laivų kompanijai vadovavę britų filantropai; jie 1787 metų gegužės 15 d. į Sierą Leonę atplukdė pirmąją juodaodžių kolonistų grupę.
Ligos ir priešiški vietinių gyventojų išpuoliai beveik sunaikino pirmąją atvykėlių bangą. Neilgai trukus, vieno iš būsimųjų Fritauno įkūrėjų ir Šiaurės Amerikos juodaodžių lyderio Tomo Piterso dėka, buvo įkurta Siera Leonės Kompanija, turėjusi tęsti nesėkmingai pasibaigusį „Juodųjų vargšų išlaisvinimo komiteto“ proteguotos Sent Džordžo įlankos kompanijos siekį įkurti pirmąją laisvą, anglų globojamą, juodaodžių teritoriją Afrikoje. Siera Leonės kompanija naujajai kelionei surinko apie 1 200 Naujosios Škotijos juodaodžių pabėgėlių nuo vergijos Jungtinėse Valstijose. Jie, vadovaujami Piterso, 1792 metais įkūrė Fritauną ( – „laisvas miestas“). Prie grupės prisijungė kiti afroamerikiečiai, buvę vergai Jungtinėse Valstijose. Tuo metu pačiose Valstijose tarp vergų juodaodžių sklandė gandas apie „Juodųjų rojų“ Afrikoje; tai tapo pabėgėlių viltimi.
Anglų abolicionistas Granvilis Šarpas ketino sukurti Siera Leonėje utopinę bendruomenę, tačiau Siera Leonės Kompanijos valdytojai nė neketino naujakuriams dykai atiduoti žemės. Žinodami, kokia žemės nuomos našta jų laukia, atvykėliai sukilo; maištą nuslopino tik per 500 Jamaikos maronų, atsiustų iš Naujosios Škotijos.
thumb|left|Fritauno kolonija 1856 metais Į Fritauną iš įvairių kitų Afrikos vietų, bet daugiausia vakarų kranto, sugrįžo tūkstančiai juodaodžių arba išlaisvintų vergų. Dauguma jų nusprendė pasilikti Siera Leonėje ir susilieję su ankstesniaisiais atvykėliais, pamažu tapo vietiniais kreolais. Atkirsti nuo savo gimtųjų namų ir tradicijų, jie perėmė kai kuriuos britų gyventojų kultūros aspektus; Vakarų Afrikos pakrantėje pradėjo klestinčią prekybą gėlėmis ir karoliukais. Kolonijoje buvo kalbama maišyta krio kalba, viena iš kreolų kalbų (šios 18-ame amžiuje atsirado iš liaudinės šnekamosios anglų kalbos, kurią naudojo afroamerikiečiai); ji greitai išplito visame regione kaip bendrinė prekybos ir krikščionių misijų kalba. Anglų ir amerikiečių abolicionistų judėjimai puoselėjo viltis, kad kada nors povergovinės prekybos Afrika taps panašia į Fritauną.
Kolonijinė epocha
thumb|[[Bajus Burehas, 1898 metų sukilimo prieš britų valdžią lyderis]]
XX amžiaus pradžioje, Fritaunas tapo tam tikru traukos centru; čia įsikūrė britų valdomų Aukso Kranto (dabartinė Gana) ir Gambijos kolonijų administracija. Siera Leonė tapo Britų Vakarų Afrikos mokymosi centru; 1827 metais įkurtas Fouraho įlankos koledžas labai greitai ėmė traukti visus vakarų kranto afrikiečius, kalbančius anglų kalba. Daugiau nei šimtmetį, tai buvo vienintelis Vakarų Europos stiliaus universitetas subsacharinėje Afrikoje.
Kolonijiniais laikais, Siera Leonės vietiniai gyventojai ne kartą bandė nesėkmingai nuversti britų valdžią ar krio viešpatavimą jų gimtosiose žemėse. Žymiausias iš tokių mėginimų buvo Lūšnų Mokesčio karas 1898 metais. Pirmasis sukilimo lyderis buvo Bajus Burehas, Temnės vadas, atsisakęs pripažinti britų įvestą gyvenamųjų lūšnų apmokestinimą. Vietiniai vadai tokį europiečių žingsnį pavadino pasikėsinimu į jų nepriklausomybę. Britų valdžiai įsakius suimti Burehą dėl nustatyto mokesčio nemokėjimo, šis surinko kovotojų iš kelių Temnės, taip pat Limbos, Loko, Soso, Kisi ir Mandinkos, kaimų. Keletą pirmųjų karo mėnesių Burehas turėjo nemažą pranašumą prieš gerokai galingesnę britų kariuomenę. Žuvo šimtai britų ir Bureho karių. Galiausiai 1898 m. lapkričio 11 d. Bajus Burehas buvo sučiuptas į nelaisvę ir išsiųstas tremtin į Aukso krantą; tuo tarpu 98 likę gyvi jo kovotojai britų valdžios įsakymu pakarti.
Nepriklausomybė
thumb|right|Visos tautos kongreso politinis mitingas [[Kabala (miestas)|Kabaloje, Koinadugu apygardoje (1968 metai). Raudonai apsirengę VTK nariai priešais SLTP palaikančių žmonių namus.]]
1967 metų kovą įvykę visuotiniai rinkimai beveik iš karto buvo užginčyti kaip negaliojantys, tačiau Siera Leonės gubernatorius Henris Bostonas vis vien paskelbė jų rezultatus: naujuoju šalies ministru pirmininku turėjo tapti Visos tautos kongreso kandidatas Siaka Stivensas, tuo metu užėmęs Fritauno mero pareigas. Kelios valandos iki Stivensui užimant naująjį premjero postą, ginkluotųjų pajėgų brigados vadas Deividas Lansana be kraujo praliejimo įvykdė perversmą, teigdamas, jog valstybės vadovo postas turėtų likti neužimtas iki tol, kol vyks genčių atstovų į parlamentą rinkimai ir siūloma kandidatūra sulauks jų palaikymo parlamente. Stivensas buvo įkalintas namuose, paskelbta karo padėtis. Tuo tarpu grupė vyresniųjų karininkų nepakluso oficialiems valdžios nurodymams ir 1968 m. kovo 23 d. ją nuvertė, tuo pačiu suėmė Lansaną ir konstituciją paskelbė negaliojančia. Grupė užgrobusiųjų valstybės valdymą pasivadino Nacionaline reformacine taryba (sutrump. ) ir savo pirmininku paskelbė brigadininką Endriu Džuksoną-Smitą. Tų pačių metų balandį, pačią NRT nuvertė grupė kariškių, pasivadinusių Antikorupciniu revoliuciniu judėjimu (sutrump. ), kuriam vadovavo brigadininkas Džonas Bangura. Po sąmyšio šalyje, ARJ įkalino senuosius NRT narius, atstatė konstituciją ir į premjero postą grąžino Stivensą. Į valdžią sugrįžus VTK, vadovaujamam Stivenso, Limbos etninė grupė išlaikė savo įtaką vyriausybėje ir valstybės tarnyboje. 1970 m., antroji iš didžiausių Siera Leonės etninių grupių Temnė susijungė su Mende į opoziciją prieš VTK valdomą vyriausybę, tačiau 1978 metais Stivensui į viceprezidento postą paskyrus temnių atstovą Soriją Ibrahimą Koromą, ši tauta tiesiog prisišliejo prie Limbos ir atsisakė visų tolimesnių valdžios siekių; ir vis dėlto išliko antra įtakingiausia etnine grupe valstybės valdyme po Limbos.
Valdžią sugrąžinus piliečiams, 1968 metų pabaigoje įvyko rinkimai, po kurių visas ministrų kabineto formavimas atiteko VTK atstovams. Rimtis šalyje visiškai atstatyta nebuvo; provincijose prasidėjus neramumams, 1968 metų lapkritį Stivensas paskelbė nepaprastąją padėtį. 1971 metais vyriausybė išgyveno nesėkmingą karinį perversmą, o 1974 metų liepą ji išaiškino dar vieno, tariamai rengto, aplinkybes: abiejų sumanytų sąmokslų vadai buvo nuteisti, jiems atlikta mirties bausmė. 1977 m., studentų demonstracijos visoje Siera Leonėje nutraukė vyriausybės darbą.
1971 m. balandžio 19 d. parlamentas Sierą Leonę paskelbė respublika. Tuometinis valstybės ministras pirmininkas Siaka Stivensas tapo pirmuoju tautos prezidentu. Jis paprašė Gvinėjos karių pagalbos palaikant vyriausybės valdymą nuo 1971-ųjų iki 1973 metų. 1974 metais žlugus tariamam pasikėsinimui į prezidentą, po dvejų metų Stivensas be jokių priešininkų laimėjo prezidento rinkimus ir buvo perrinktas naujai 5-erių metų valstybės vadovo kadencijai. Per 1977 metų gegužę įvykusius visuotinius parlamento rinkimus, VTK gavo 74 mandatus, o SLTP – tik 15. Siera Leonės tautos partija pasmerkė rinkimus ir VTK apkaltino suklastotais balsavimo rezultatais ir rinkėjų bauginimu. 1978 metais parlamentas patvirtino naują konstituciją, pagal kurią Siera Leonė tapo vienpartine valstybe. Tų pačių metų referendumas VTK pavertė vienintele teisėta šalies partija.
Siaka Stivensas iš prezidento pareigų pasitraukė 1985 metų lapkričio mėn., poste išbuvęs 14 metų, bet ir toliau liko VTK pirmininku. Partija pasiūlė naują kandidatą į prezidentus, remiamą paties Stivenso: Siera Leonės ginkluotųjų pajėgų vadą generolą majorą Džozefą Saidu Momohą. Šis taip pat priklausė Limbai. 1985 metų lapkričio 28 d. vienpartiniame referendume jis buvo išrinktas prezidentu. 1986 m. sausį įvyko jo inauguracija, gegužę – naujojo parlamento rinkimai tarp VTK atstovų.
Pilietinis karas: daugiapartinė konstitucija ir Revoliucinio susivienijimo frontas
Dėl vyriausybės korupcijos ir nekompetencijos tvarkant deimantų gavybą ir išteklius, kilo pilietinis karas. Karo protrūkį, be abejo, lėmė dar ir tai, kad gretimoje Liberijoje vyko žiaurus pilietinis karas; manoma, kad tuometinis Liberijos nacionalinio patriotinio fronto (sutrump. ) lyderis Čarlzas Teiloras padėjo buvusiam Siera Leonės kariuomenės kapralui Fodajui Sankohui sukurti Revoliucinio susivienijimo frontą (sutrump. ). Mainais už tokią pagalbą, Teiloras gaudavo Siera Leonės deimantų. RSF, vadovaujama Sankoho ir iš užnugario palaikoma Teiloro, pirmąjį puolimą nukreipė į rytų Siera Leonėje, Kailahuno apygardoje esančius kaimus. Juos užpuolė 1991 m. kovo 23 d. iš Liberijos pusės. Siera Leonės vyriausybė, braškanti nuo žlungančios ekonomikos ir korupcijos, buvo nepajėgi efektyviai pasipriešinti kovotojams. Praėjus mėnesiui po įsiveržimo į šalį, RSF jau kontroliavo didžiąją dalį Rytinės provincijos. Viena pagrindinių sukilėlių strategijų buvo į kovą prievarta įtraukti vaikus, taigi valdžia neką tebūtų galėjusi pakeisti.
1992 m. balandžio 29 d., šeši jauni Siera Leonės armijos kariai, matyt, pasibaisėję vyriausybės neveiklumu kovojant su sukilėliais, sukėlė kariuomenės perversmą ir šalies prezidentą Josefa Momohą išsiuntė į tremtį Gvinėjon. Tai buvo antrasis leitenantas Solomonas Musa, kapralai Tomas Nijuma ir Jahijas Kanu, brigados generolas Džulijus Maadas Bijo, kapitonas Samuelis Komba Kambas ir pulkininkas Komba Mandehas, jiems vadovavo 25-erių metų amžiaus kapitonas Valentinas Straseris. Šie kariai įkūrė Nacionalinę laikinosios vyriausybės tarybą (sutrump. ) ir jos vadovu išsirinko Jahiją Kanu; deja, jis buvo nužudytas kitų NLVT narių dėl įtarimų, jog bandė derėtis su griūvančia VTK administracija. Pirmininko postą 1992 metų gegužės 4 d. perėmė Straseris; jis tapo Siera Leonės valstybės vadovu. Samuelis Musa, vienas iš perversmo sumanytojų, gavo NLVT vicepirmininko vietą. Daugybė Siera Leonės gyventojų užplūdo gatves džiaugdamiesi, kad NLVT išvadavo juos nuo 23-ejus metus trukusio besąlyginio VTK valdymo. NLVT vadovas tuoj pat nutraukė 1991 metais įsigaliojusią konstituciją ir paskelbė nepaprastąją padėtį, apribojo žodžio ir spaudos laisvę bei paskelbė dekretų politiką. Kariuomenei ir policijai buvo suteikti neriboti įgaliojimai suimti įtartinus asmenis be jokio teisminio proceso ar nepateikus kaltinimų, šiems negalint jų apskųsti teismui.
Ilgainiui ėmė aiškėti, kad naujoji valdžia su sukilėliais kovoja lygiai taip pat tuščiai, kaip tai darė Momoho vadovaujama VTK vyriausybė. Vis daugiau šalies teritorijų atsidurdavo RSF kontrolėje, jie užgrobė visą deimantais turtingą Rytinę provinciją ir 1995 metais atsidūrė prie pat Fritauno. Atsakydama į tai, NLVT pasamdė kelis šimtus privačios kompanijos kovotojų. Šiems per mėnesį pavyko nustumti RSF prie pat Siera Leonės sienos. Per tą laiką tarp senųjų NLVT narių įsiplieskė korupcija. Liepos 5 d. Straseris iš Tarybos pirmininko pavaduotojo pareigų atleido savo vaikystės draugą Musą ir į jo vietą paskyrė Džulijų Bijo. Kai kurie senieji nariai, tarp jų ir pats Bijo, bei Nijumas ir Mondehas buvo nepatenkinti Straserio veiksmais; po beveik ketverių metų valdymo, Straseris kitų Tarybos narių buvo pašalintas iš NLVT pirmininko posto; perversmui vadovavo Bijo. Jis atkūrė konstituciją ir sušaukė visuotinius rinkimus. Antrajame prezidento rinkimų ture 1996 metais, Siera Leonės tautos partijos kandidatas Ahmadas Tedžanas Kabahas nugalėjo Suvienytosios nacionalinės tautos partijos (sutrump. ) atstovą Džoną Karefą-Smartą, priklausantį Šerbro etninei grupei. Tuo tarpu Bijo įgyvendino savo pažadą valstybės valdymą sugrąžinti gyventojams ir perdavė valdžią Kabahui, kilusiam iš daugiausia Mendės gyvenamos Kailahuno apygardos, esančios šalies pietryčiuose bei priklausančiam Mandingų etnosui. Kabaho vadovaujama SLTP taip pat laimėjo daugumą vietų parlamente.
1996 metais, generolas majoras Džonis Polas Koroma tariamai įsivėlė į bandymą nuversti prezidento Kabaho vyriausybę. Koroma buvo suimtas, nuteistas ir įkalintas Fritauno Pagrindiniame kalėjime. Tačiau kai kurie aukšti armijos pareigūnai tokiu sprendimu buvo nepatenkinti ir 1997-ųjų gegužės 25 d. grupė jų, pasivadinusi Ginkluotųjų pajėgų revoliucine taryba (sutrump. ), nuvertė Kabahą. GTRT išlaisvino Koromą ir paskyrė Tarybos pirmininku bei valstybės vadovu; pasikartojo visi ankstesnieji scenarijai, dėl neaiškaus pagrindinio tikslo, neramumai šalyje ir toliau tęsėsi. Koroma vėlgi nutraukė galioti konstituciją, taip pat uždraudė masines demonstracijas, uždarė visas privačias šalies radijo stotis ir prie vyriausybės pakvietė prisijungti tuo metu pogrindyje buvusį Revoliucinio susivienijimo frontą. Po 10 mėnesių oficialaus jų valdymo, į Sierą Leonę atvyko Nigerijos vadovaujami ECOMOG daliniai; 1998 metų gegužę pajėgos atkūrė demokratiškai išrinktą prezidento Kabahos vyriausybę. Šimtai civilių gyventojų buvo apkaltinti pagalba GPRT vyriausybei ir neteisėtai suimti; taip pat apkaltintiems karininkams įvykdyti karo teismai. 1998-ųjų spalio mėnesį be apeliacijų buvo pripažinti kaltais 24 tokie Siera Leonės armijos kariai, jiems įvykdyta mirties bausmė. Kitų metų sausio 6-ąją, GPRT dar kartą bandė nuversti vyriausybę ir perimti valstybės valdymą, bet jiems nebepavyko. Fritaune ir aplinkiniuose jo rajonuose buvo sunaikinta daugybė turto, žuvo daug nekaltų žmonių.
1999 m. spalį, Jungtinės Tautos pritarė į karo nuniokotą Siera Leonę išsiųsti taikdarių misiją, skirtą atkurti tvarkai ir nuginkluoti paskutiniąsias sukilėlių pajėgas. Gruodį į šalį atvyko 6 000 JT narių; 2000 m. vasarį organizacijos Saugumo Taryba balsavo dėl jų skaičiaus padidinimo iki 11 ir vėliau – dar iki 13 tūkst. Gegužę, iš šalies išvykus beveik visiems Nigerijos kovotojams, rytinėje Siera Leonėje Jungtinių Tautų pajėgos susidūrė su RSF lyderio Sankoho vadovaujamomis sukilėlių grupėmis; RSF įkaitais paėmė beveik 500 taikdarių ir santarvės susitarimas baigėsi. Įkaitų krizė baigėsi nepaliaujama kova tarp RSF ir šalies vyriausybės.
Tarp 1991-ųjų ir 2001 metų, Siera Leonės pilietiniame kare iš viso žuvo apie 50 tūkst. žmonių. Šimtai tūkstančių gyventojų buvo priversti palikti savo namus; dauguma jų tapo Gvinėjos ir Liberijos pabėgėliais. 2001-aisiais, JT pajėgos patraukė į sukilėlių užimtas teritorijas. 2002 m. sausį oficialiai paskelbta, kad karas baigėsi. 2002 m. gegužę Kabahas perrinktas antrai prezidento kadencijai. 2004 metais baigtas šalies nuginklavimas; JT remiamas karo nusikaltimų teismas pradėjo abiejų kariavusių pusių vadų teismus. 2005 metų gruodį JT taikdarių pajėgos pasitraukė iš Siera Leonės.
2007 m. rugpjūtį valstybėje įvyko visuotiniai prezidento ir parlamento rinkimai. Pirmuoju kartu prezidento rinkimuose nei vienas kandidatas negavo daugumos rinkėjų balsų. Pakartotiniai rinkimai vyko rugsėjo mėnesį, naujuoju Siera Leonės prezidentu išrinktas Ernestas Bajus Koroma.
Politinė sistema
thumb|Valstybės rūmų rezidencija, kurioje oficialiai dirba ir gyvena Siera Leonės prezidentas thumb|Dabartinis valstybės vadovas [[Ernestas Bajus Koroma]] Siera Leonė yra konstitucinė demokratinė respublika. Valstybės valdymo santvarką nustato 1991 metais priimta konstitucija, kuri numato, jog valdžios sistemą sudaro vienerių rūmų įstatymų leidžiamoji, vykdomoji bei teisminė valdžios. Šiuo atveju, visos įstatymų leidžiamosios galios yra pavestos parlamentui, aukščiausią vykdomąją valią turi prezidentas ir jo suformuoto kabineto nariai, o teisminei santvarkai vadovauja Vyriausiasis teisėjas. Prezidentas yra valstybės ir vyriausybės vadovas bei ginkluotųjų pajėgų ir nacionalinės policijos vyriausiasis vadas. Jis sudaro ir vadovauja ministrų kabinetui, kurį tvirtina parlamentas. Prezidentas renkamas tiesiogiai visuotiniais rinkimais ir šaliai gali vadovauti ne daugiau kaip dvi 5 metų kadencijas iš eilės. Prezidento rinkimai laikomi įvykusiais, kai kandidatas įgauna 55 % balsų persvarą prieš savo varžovą. Taip pat rinkimai laikomi galiojančiais tik tuo atveju, jeigu kandidatas į prezidento postą surenka ne mažiau kaip 55 % rinkėjų balsų; jeigu tai neįvyksta, pradedamas antrasis rinkimų turas, kuriame dėl valstybės vadovo posto varžosi du daugiausiai balsų pirmajame rinkimų ture surinkę atstovai. Kandidatas į prezidentus turi būti gimęs Siera Leonėje, turėti ne mažiau 40-ies metų, priklausyti kokiai nors politinei partijai ir anksčiau būti nenusikaltęs įstatymams ar kalėjęs.
Siera Leonės parlamentas turi 124 mandatus. 112 jo narių išrenkami visuotiniuose rinkimuose, kurie vyksta tuo pat metu kaip ir prezidento rinkimai; jie renkami visose keturiolika šalies apygardų. Likusias 12 vietų užima tuo laiku svarbiausieji savo regiono politiniai ir visuomeniniai lyderiai iš dvylikos Siera Leonės adminstracinių apygardų. Parlamento veikla trunka penkerius metus. Parlamento rinkimų dalyviams vyrauja 21 metų amžiaus ir kilmės cenzas; taip pat rinkimuose dalyvaujantis asmuo privalo turėti panašaus politinio ir visuomeninio darbo patirties ir negali būti teistas.
Nuo pat nepriklausomybės laikų, kai Siera Leonė gavo politinės valios teisę ir savivaldą, valstybės valdyme įsivyravo dvi pagrindinės politinės jėgos, kurios susikūrė anksčiau ir dalyvavo visuose nepriklausomos šalies įvykiuose nuo 1960-ųjų metų. Tai sero Miltono Margajaus įkurta Siera Leonės tautos partija ir Siaka Stivenso 1962 metais sukurta Visos tautos kongreso  partija. Egzistuoja ir kitos opozicinės partijos, tačiau visos jos suburtos visai neseniai (dauguma – apie 2000-uosius metais), valdžioje neturi lemiamo balso ar žymesnių Siera Leonės politinių veikėjų, ar kai kurios tariamai atstovauja užsienio bendrovių interesams, kurie daugiausia susiję savo naudingosiomis iškasenomis ir jų eksporto lengvatomis, taigi ir nesulaukia didesnio visuomenės dėmesio.
thumb|left|Siera Leonės Aukščiausiojo teismo rūmai Fritaune Siera Leonės teisminę santvarką reguliuoja Aukščiausiasis teismas, civilinių bylų ir apeliacinis teismai, bei žemesnieji pavaldūs Magistrato ir vietiniai teismai. Šioms valstybės institucijoms vadovauja Vyriausiasis šalies teisėjas. Kiekviena apygarda turi savo magistrato teismą, tuo tarpu vietiniai teismai reguliuoja vietinių savivaldų tvarką. Aukščiausiasis teismas yra galingiausias ir įtakingiausias Siera Leonės teismas, kurio sprendimų apeliuoti nebegalima. Pirmiesiems trims, svarbiausiems šalies teismams: Aukščiausiajam, civilinių bylų ir apeliaciniam, teisėjus skiria prezidentas ir tvirtina parlamentas.
Administracinis suskirstymas
thumb|right|Siera Leonės provincijos ir Fritauno rajonas thumb|right|Siera Leonės apygardos ir Vakarų sritis thumb|right|Siera Leonės viršininkystės Siera Leonės respubliką sudaro trys provincijos: Šiaurinė, Pietinė ir Rytinė, bei pakrantės regionas, vadinamas Vakarų sritimi. Visas kraštas, be provincijų, dar padalintas į 12 apygardų, o šios, išskyrus Vakarų sritį, – į viršininkystes.
Didžiausi miestai
Ekonomika
thumb|Deimantų kasykla [[Konas|Kono apygardoje]]
Siera Leonės ekonomika daugiausiai apima žemės ūkį, kuriame susitelkę dauguma iš jos gyventojų. Pagrindiniai žemės ūkio produktai yra ryžiai, kukurūzai, manijokai, soros, riešutai. Pagrindiniai pelno žemės ūkio produktai yra palmių branduoliai, palmių aliejus, kakava, kava. Auginami naminiai paukščiai, avys, ožkos. Žvejyba taip pat svarbi Siera Leonės ekonomikai.
Šalis turi svarbų kasybos verslą, kurį daugiausia valdo užsienio kompanijos. Pagrindiniai mineralai yra deimantai, geležies rūda, auksas, boksitai, bei rutilas. Tačiau kasybos, bei kiti verslai buvo paveikti kivirčų. Keletas šalies gamintųjų parduoda perdirbtą naftą, plataus vartojimo prekes.
Pagrindiniai Siera Leonės importuojami produktai yra šie: plataus vartojimo produktai, maisto produktai, transporto įranga, degalai. Pagrindiniai eksporto produktai: deimantai, bei kiti mineralai, kakava, kava, žuvis. Pagrindiniai šalies mainų partneriai yra Europos Sąjungos šalys, JAV, Dramblio Kaulo Krantas.
Valiuta
thumb|right|Šalies valiutos – [[Leonės – monetos]] Siera Leonės valiuta yra leonė. Centrinis šalies bankas yra įsikūręs sostinėje Fritaune.
Siera Leonėje yra besikeičiantis valiutos kursas, o pasikeisti didelę dalį užsienio valiutos galima visuose šalies bankuose, valiutos keityklose, kai kuriuose viešbučiuose.
Naudojimasis kreditine kortele šalyje yra ribotas, nors kai kurie viešbučiai ar restoranai leidžia jomis atsiskaityti. Šalyje nėra nė vieno bankomato.
Geografija
thumb|Palydovinė Siera Leonės nuotrauka, padaryta iš kosmoso
Siera Leonė yra vakarinėje Afrikos pakrantėje, tarp 7-osios ir 8-osios lygiagrečių į šiaurę nuo pusiaujo. Šiaurėje ir šiaurės rytuose turi sieną su Gvinėja, pietuose ir pietryčiuose su Liberija. Šalies krantus vakaruose skalauja Atlanto vandenynas. Siera Leonė užima 71 740 km² plotą, iš jų 71 620 km² sudaro sausuma ir 120 km² – vanduo. Šalis turi keturis gamtinės geografijos požiūriu skirtingus regionus: rytinę žemyninę dalį dengia didžiulė plynaukštė su aukštais kalnais; šiame regione yra aukščiausias Siera Leonės taškas – Bintumanio kalnas (1 948 m), centrinę žemumų dalį sudaro miškų, krūmokšnių ir dirbamosios žemės lygumos (tai didžiausias šalies regionas, užimantis 43 % viso ploto), pietinę dalį apima Moa upės baseinas, vakaruose esti vandenyninė 400 km kranto linija; vakarinį regioną sudaro mangroviniai pelkynai, drėgnųjų miškų lygumos ir dirbamos žemės laukai. Siera Leonė turi trečią pagal dydį pasaulyje gamtinį uostą, prie kurio pusiasalyje įsikūrusi valstybės sostinė Fritaunas.
Siera Leonėje vyrauja tradicinis dviejų sezonų atogrąžų klimatas, sąlygojantis šalies žemės ūkį: gegužės–lapkričio mėn. trunkantis liūčių sezonas ir gruodį prasidedantis sausasis metų sezonas. Sausuoju sezonu dėl šalto, sauso vėjo, pučiančio nuo Sacharos dykumos ir žemos nakties temperatūros (ne didesnės kaip 16 °C), susidaro harmatai. Vidutinė metinė Siera Leonės temperatūra yra 26 °C ir svyruoja iki maždaug 36 °C.
Nuo 1980-ųjų metų, dėl miškų kirtimo, ganyklinių ir dirbamos žemės plotų augimo bei kalnakasybos, ypač sumažėjo Siera Leonės miškų plotai. Nykimą paskatino tai, jog valstybė dėl pilietinio karo iki 2002 metų neturėjo bendros miškų valdymo sistemos. Nuo karo pabaigos miškų nykimo tempai padidėjo 7,3 %. Siera Leonė šiuo metu turi 55 saugomas teritorijas, kurios sudaro 4,5 % viso šalies ploto.
Gyventojai
thumb|Siera Leonės gyventojų skaičiaus raida thumb|Didžiausias Siera Leonės miestas ir jos sostinė Fritaunas
Demografija
Pagal 2008-ųjų metų JAV Gyventojų Surašymo Biuro duomenis, Siera Leonėje gyvena 6 294 774 žmonių. Šalies sostinė ir didžiausias miestas, ekonomikos ir kultūros centras yra Fritaunas, turintis šiek tiek daugiau nei 1 mln. gyventojų. Antrasis pagal dydį šalies miestas yra Bo (269 tūkst. gyventojų). Kiti Siera Leonės miestai, turintys daugiau nei 100 tūkst. žmonių, yra Kenema, Koidu Taunas ir Makenis, stipriausi Šiaurės ir Pietrytinių provincijų centrai.
Nors Siera Leonės mokyklose, valdžios institucijose ir žiniasklaidoje vartojama oficialia pripažinta anglų kalba, šalyje plačiausiai naudojama gyventojų šnekamoji kalba yra krio (kilusi iš anglų ir kelių vietinių Afrikos kalbų); ja šnekama beveik visose Siera Leonės dalyse. Krio kalbą vartoja 98 % šalies gyventojų, todėl ja, ypač prekiaujant, gali susikalbėti atskiros etninės grupės.
Etninės grupės
thumb|Mendės moteris Džodžoimos kaimelyje ([[Kailahuno apygarda)]] thumb|Mandingų moteris Siera Leonėje gyvena 16 etninių grupių, turinčių savo kalbą ir tradicijas. Dvi didžiausios jų yra Mendė ir Temnė; jos abi sudaro po 30 % viso šalies gyventojų skaičiaus ir turi beveik 2 mln. žmonių. Mendžiai vyrauja Pietų ir Rytų, o temniai – Šiaurės – provincijose. Taip susiklostė dėl nuo seno vykusios dviejų svarbiausių Siera Leonės istorijai politinių grupių: Siera Leonės Tautos Partijos ir Visos Tautos Kongreso; taigi šiaurinis Temnės regionas rinkimuose tendencingai palaiko iš Limbos (Šiaurinės provincijos) kilusio Siako Stivenso įkurtą VTK, o pietrytinių provincijų Mendė – SLTP, įkurtą Siera Leonės nepriklausomybės lyderio Miltono Margajaus, kuris taip pat kilo iš šios etninės grupės. Toks etnopolitinis susiskirstymas tarp dviejų didžiausių šalies gyventojų grupių neramumų laikais visuomet kėlė įtampą.
Dauguma mažesniųjų Siera Leonės etninių grupių, šioje valstybėje sudarančių vos po kelis procentus gyventojų skaičiaus, yra daug didesnių etnosų, vyraujančių kitose gretimose šalyse, atstovai. Praeityje Siera Leonės gyventojai buvo žinomi dėl pasiekimų švietime, prieškolonijiniais ir kolonijiniais laikais – prekybinių įgūdžių ir veiklos, pasižymėjo mene ir amatuose; medžio skaptavime. Tačiau per paskutiniuosius trisdešimt metų, šalies švietimo ir infrastruktūros lygis ypatingai nukrito.
Religija
Skirtingai nei kitose Afrikos valstybėse, Siera Leonėje dėl religinių įsitikinimų labai retai kyla etniniai konfliktai. Šalies konstitucija numato demokratinę laisvę į tikėjimą; valdžia ypač gina tokią nuostatą ir griežtai reaguoja į religinio pobūdžio diskriminacinius pažeidimus.
Didžiausia šalies religija yra islamas; jis apima daugiau nei 3,5 mln. šalies gyventojų. Siera Leonėje islamas paplito XVIII amžiaus pradžioje, kai fulbių ir mandžių kalbomis šnekančios gentys iš dabartinės Gvinėjos teritorijos atvyko į šiaurinį Siera Leonės regioną, apgyvendintą temnių ir daugelį jų atvertė į šią religiją. Kolonijiniais britų laikais, islamas visiškai netiesiogiai buvo perduotas plėtojantis kultūriniams ryšiams ir prekybai tarp atskirų genčių, stengiantis susivienyti ir išsaugoti nuo britų savo suverenumą. Tai dar labiau sustiprėjo, europiečių atvykėliams sugriovus senąją tradicinę etnosų santvarką ir pristačius naujas kultūrines bei socialines idėjas, į augančius didmiesčius pritraukusias gyventojus iš kitų šalies vietų. Valstybei atgavus nepriklausomybę 1960 metais, islamą sudarė 35 % šalies gyventojų, o 2000-aisiais šis skaičius pasiekė 60 %.
Krikščionybe tiki 1 759 800 šalies gyventojų; šis tikėjimas paplito nuo XVI amžiaus pradžios, kai į vakarinę Afrikos pakrantę atvyko pirmieji katalikų misionieriai. Bet tuo metu jiems į krikščionybę tepavyko atversti vos keletą žmonių: tarpetniniai ryšiai buvo pakankamai stiprūs, kad vietos gyventojai neieškotų paguodos kitoje religijoje. Šiuo metu Siera Leonėje veikia 3 vyskupystės ir arkivyskupystė.
Siera Leonėje šiek tiek paplitęs hinduizmas, tačiau čia jo šaknys ne itin tvirtos. Didžiausia hinduistų bendruomenė gyvena Fritaune.
Svarstis (sporte)
Sporte svarstis dažniausiai būna dviejų rūšių – vientisas iš metalo išlietas rutulys arba surenkamas svarstis, bet surenkamas svarstis varžybose nenaudojamas. Vientiso metalo svarsčiai yra nuo 20 iki 30 cm skersmens ir sveria 4, 8, 12, 16, 20, 24, 28, 32, 36, 40, 48 arba 56 kg. Varžybose dažniausiai naudojami 16, 24 ir 32 kg svarsčiai, taip pat 40 kg.
16 kg svarstis tradiciškai vadinasi vienpūdė ar vienpūdis, o 32 kg – dvipūdė ar dvipūdis. Vienas pūdas – 16 kg.
Taip pat skaitykite
Kita sportinė įranga raumenims treniruoti:
Šernų tiltas
Šernų tiltas – metalinis, su atskiromis medžio konstrukcijomis tiltas per Miniją ties Šernų kaimu Klaipėdos rajone. Statinys yra kelio atkarpoje tarp Šernų ir Ketvergių. Architektūrinis inžinerinis kultūros paveldo objektas. 2006 m. įrašytas į LR nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą (unikalus kodas ).
Istorija
thumb|left|250px|Senasis ir naujasis tiltai Tiltas buvo pastatytas 1871 m. ir atsiėjo 3 000 talerių.
1988 m. per Miniją ties Šernais nutiesus naują gelžbetoninį tiltą, senasis metalo ir medžio konstrukcijų tiltas buvo uždarytas. Klaipėdos rajono paveldosaugininkai įtraukė senąjį tiltą į registrą kaip vietinės reikšmės kultūros paminklą, ryškų kraštovaizdžio akcentą, istoriniu požiūriu vertingą ir saugotiną.
Po 117 metų trukusios eksploatacijos senasis tiltas buvo paliktas be priežiūros, supuvo medinės konstrukcijos, aktyvi korozija ėmė gadinti plieno konstrukcijas.
Kasparas
Kasparas (m. 1528 m.) – vienas pirmųjų Sembos valstiečių sukilimo vadų.
Bartkevičienė
Bartkevičienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Bartkevičiūtė (mergautinė pavardė).