cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hobitas, arba Ten ir atgal
Dvi versijos
Šios dvi egzistuojančios versijos paaiškintos ir „Žiedų valdove“: esą Bilbas pirmąją išgalvojęs, nes jį veikęs Žiedas. Tikrąją istoriją Bilbas papasakoja Frodui, o vėliau ir Pasitarime pas Elrondą, nors Gendalfas tiesą buvo iškvotęs anksčiau.
Pirmajame leidime taip pat buvo minimas žodis gnomas. Anksčiau šiuo žodžiu Tolkinas vadino savo mitologijų elfų noldų (Ñoldor) klaną. Šį žodį Tolkinas siejo su graikų kalbos žodžiu gnosis (žinija, žinios, išmintis). Tačiau šis žodis taip pat turėjo sąsajų su žemės elementalu (gnomus šitaip mini Paracelsas), todėl vėlesniuose leidimuose žodis „gnomas“ pakeistas.
Įtaka
„Hobitas“ buvo ir tebėra skaitomas visame pasaulyje. Po to, kai knyga sulaukė netikėto populiarumo, Tolkinas sėdo rašyti dar labiau išgarsėjusios knygos – „Žiedų valdovo“.
1968 m. BBC transliavo radijo pjesę pagal „Hobitą“. Televizinė animacinė „Hobito“ ekranizacija pasirodė 1977 m. XXI a. 2-ajame dešimtmetyje sukurta Piterio Džeksono vaidybinė „Hobito“ versija. Pagal knygą sukurta keletas videožaidimų.
Vėjažuvės
Vėjažuvės (Beloniformes) – kaulinių žuvų būrys. Tai šiltų jūrų žuvys. Kūnas pailgas, krūtininiai pelekai aukštai prisitvirtinę prie liemens, pilviniai pelekai pilvo srityje. Nugarinis ir analinis pelekai pasistūmėję atgal. Plaukimo pūslė uždara. Šoninė linija yra žemai. Kaulai žalios spalvos. Plaukioja arti vandens paviršiaus.
Dožas
miniatiūra|[[Venecijos respublika|Venecijos respublikos dožas Leonardas Loredanas, 1501 m. (Džovanis Belinis)]] Dožas ( [ˈdɔːdʒe]) – iki gyvos galvos aristokratų renkamas Venecijos, Genujos ir kitų istorinių Italijos respublikų valdovas. Pagal rangą analogiškas hercogui.
Žodis kilęs iš 'karo vadas' (plg., , ).
Silezijos Vodzislavas
Silezijos Vodzislavas (Wodzisław Śląski) – miestas pietų Lenkijoje, pasienyje su Čekija. Išvystyta angliakasyba. Yra muziejus, vienuolynas, kelios bažnyčios.
Lyveriai
Lyveriai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Gargždų, prie Minijos ir Skinijos santakos. Kolektyviniai sodai.
Jurgis Vilemas
Biografija
Gimė inžinieriaus šeimoje. 1939 m. persikėlė į Zapyškio valsčių, 1946 m. apsigyveno Kaune. 1956 m. baigė Kauno 6-ąją vidurinę mokyklą. 1956–1958 m. studijavo Kauno politechnikos instututo Elektrotechnikos fakultete.
1958–1962 m. Maskvos energetikos institute (pervestas Vyriausybės sprendimu) įgijo branduolinės inžinerijos specialybę. 1966 m. ten pat apgynė technikos mokslų kandidato disertaciją branduolinių reaktorių šilumos mainų srityje.
1966 m. LSSR mokslų akademijos jaunesnysis mokslo darbuotojas, nuo 1985 m. narys-korespondentas, nuo 1987 m. gruodžio 30 d. tikrasis narys. Nuo 1998 m. žurnalo „Energetika“ vyr. redaktorius ir žurnalo „Mokslas ir technika“ redakcijos kolegijos narys.
1966–1973 m. LMA Fizikinių-techninių energetikos problemų instituto vyr. mokslo darbuotojas, 1973–1981 m. linijos vedėjas, 1981–2004 m. direktorius, nuo 2004 m. vyr. mokslo darbuotojas, Tarybos pirmininkas. 1993–2008 m. Lietuvos branduolinės saugos konsultacinio komiteto pirmininkas. 2000–2008 m. AB „Lietuvos energija“ valdybos pirmininkas.
1975–1983 m. dėstė Kauno politechnikos institute, 1983 m. profesorius. 1980 m. apgynė technikos mokslų daktaro disertaciją branduolinės energetikos srityje. 1989–1990 m. Vytauto Didžiojo universiteto rektorius (Atkūrimo tarybos sprendimu), 1989–1993 m. Atkūrimo tarybos ir Atkuriamojo senato pirmininkas, 2000–2010 m. Kauno medicinos universiteto Tarybos ir 2001–2006 m. VDU Tarybos narys, VDU Senato narys, 2008–2010 m. – pirmininkas. Nuo 2010 m. – VDU Tarybos pirmininko pavaduotojas.
Sportinio buriavimo rėmėjas, daugkartinis Lietuvos buriavimo čempionas. 1989–1990 m. ir 1995–2000 m. Lietuvos buriuotojų sąjungos prezidentas.
Žaibiškių piliakalnis
Žaibiškių piliakalnis – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 16240; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AV2071; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A969) Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Žaibiškėse, Užpalių seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Kaniūkai – Jūžintai pasukus link Žaibiškių, 100 m neprivažiavus kaimo kapinių kelio kairėje, pasukus į dešinę rytuosna pro buvusio karjero vietą, už 200 m yra miško pakraštyje.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga pietryčių – šiaurės vakarų kryptimi, 36x12 m dydžio. Šiaurės vakarų aikštelės krašte yra 0,4 m aukščio, 5 m pločio pylimas. 2-4 m žemiau aikštelės, šlaituose yra 2 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 6-10 m aukščio.
Piliakalnis apaugęs spygliuočiais.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 1,3 ha.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Mūsų gamta
„Mūsų gamta“ – Lietuvos mokslinis ir mokslo populiarinimo, gamtos ir krašto pažinimo, gamtos apsaugos, miškininkystės, medžioklės, žūklės ir krašto pažinimo žurnalas, ėjęs 1964–1998 m. Vilniuje.
Žurnalas
Leistas nuo 1964 m. birželio mėn. vietoje žurnalo „Mūsų girios“. Leido Lietuvos gamtos apsaugos draugija, Lietuvos medžiotojų ir žvejų draugija, Respublikinė ekskursijų ir turizmo taryba, nuo 1990 m. – bendrovė „Mūsų gamta“. Turėjo priedus „Hobby“ (1990–1992 m.), „Medžiotojas ir meškeriotojas“ (nuo 1990 m.). Tiražas 1964 m. – 20 000 egz., 1976 m. – 60 000 egz., 1997 m. – 3000 egz. Nuo 1990 m. leisti atskiri priedai – žurnalai „Hobby“ ir „Medžiotojas ir meškeriotojas“.
Idalgas
thumb|200px|Idalgo karūna Idalgas, hidalgas  – paprastas vidurinių amžių ir naujųjų laikų Ispanijos ar Portugalijos bajoras, kuris galėjo neturėti jokios nuosavybės. Idalgai buvo atleisti nuo mokesčių. Atsirado XII amžiuje. Hidalgais vadinti visi, bet dažniau smulkesni, bajorai, kad skirtųsi nuo didikų (ricos hombres) ir paprastų riterių (caballeros villanos).
Ispaniškas žodis fijodalgo (ar fidalgo) Ispanijoje nuo VII a. reiškė paties žemiausio rango bajorą, turintį žemės. Šie žodžiai kilę iš fijo de algo 'kažkieno sūnus'. Vėliau šie žodžiai pakito ir tapo hijodalgo ir hidalgo.
Ispanijoje idalgo vardas per daug metų prarado savo reikšmę. Karaliai daug žmonių padarė idalgais, todėl Ispanijoje, kai ją valdė Burbonų dinastija, buvo virš pusės milijonų idalgų, kurie nemokėjo valstybei mokesčių. XIX a. pradžioje idalgo vardas buvo panaikintas.
Portugalijoje idalgo vardas buvo panaikintas 1910 m., kai buvo nuversta Portugalijos monarchija.
Žinomiausias fiktyvus idalgas – Don Kichotas.
Šaltiniai
Fidalgo
XII pasaulio futbolo čempionatas
XII pasaulio futbolo čempionatas vyko 1982 metų birželio 13 d.– liepos 11 d. Ispanijoje (Alikantė, Barselona, Bilbao, Chichonas, Elčė, La Korunja, Madridas, Ovjedas, Saragosa, Sevilija, Valensija ir Valjadolidas). Finaliniame turnyre pirmą kartą čempionatų istorijoje dalyvavo 24 komandos, suskirstytos į 6 grupes. Čempionate pirmą kartą buvo mušami 11 m baudiniai esant lygiam rezultatui atkrintamosiose varžybose, kuriuose čempione tapo Italijos rinktinė.
Atrankos varžybos
Atrankinėse varžybose dalyvavo 105 rinktinės.
A grupė
Galutinė rikiuotė:
B grupė
Galutinė rikiuotė:
C grupė
Galutinė rikiuotė:
D grupė
Galutinė rikiuotė:
F grupė
Galutinė rikiuotė:
1 grupė (ketvirtfinalis)
Galutinė rikiuotė:
2 grupė (ketvirtfinalis)
Galutinė rikiuotė:
3 grupė (ketvirtfinalis)
Galutinė rikiuotė:
4 grupė (ketvirtfinalis)
Galutinė rikiuotė:
Čempionai
Italija
Karuaru
Karuaru  – miestas šiaurės rytų Brazilijoje, Pernambuke, prie Ipožukos upės, 130 km į vakarus nuo Resifės. Yra oro uostas, miestą kerta Resifės–Salgeiro plentas ir geležinkelis. Tekstilės ir siuvimo, avalynės, maisto (ypač cukraus), kosmetikos, farmacijos, baldų, keramikos pramonė. Prekybinis regiono, kuriame auginamos pupelės, medvilnė, kukurūzai, manijokai bei verčiamasi galvijininkyste, centras. Vystomi tradiciniai amatai (ypač puodininkystė), vyksta žemės ūkio mugės. Karuaru veikia Pernambuko universiteto filialas, molio ir dar keletas muziejų.
Istorija
XIX a. vid. Karuaru vietoje pastatyta koplyčia, vėliau – bažnyčia. Apie ją pradėjo augti gyvenvietė. Miesto teisės suteiktos 1857 m. Geležinkelis Karuaru pasiekė 1895 m.
Juozas Vincentas Danys
Juozas Vincentas Danys (iki 1951 m. Daniliauskas; 1914 m. lapkričio 22 d. Padovinys, Liudvinavo valsčius – 2005 m. rugsėjo 27 d. Otavoje, Kanadoje ) – Lietuvos hidrotechnikos inžinierius, Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) profesorius, Kanados lietuvių veikėjas.
Biografija
1932 m. Juozas Danys atvyko į Kauną ir įstojo į VDU Technikos fakultetą, pasirinko statybininko specialybę. Studijų metu per tris vasaros statybos praktikas Ukmergės ir Vilkaviškio miestų savivaldybėse savo žiniomis ir kompetencija atkreipė į save Susisiekimo ministerijos specialistų dėmesį. 1937–1939 m. Lietuvos energijos komitetas jį pasiuntė į Latviją susipažinti su 70 000 kW galios Kegumo hidroelektrinės (Kegumo HE) projektavimu ir statyba. Parengė diplominį darbą „Neries užtvanka ties Jonava“.
1939 m. baigęs studijas VDU Technikos fakulteto Statybos skyriuje, dirbo Lietuvos vandens kelių valdyboje, 1939–1944 m. Lietuvos energijos komiteto narys. Nuo 1940 m. VDU dėstytojas; 1941–1944 m. Hidrotechnikos katedros vedėjas; nuo 1941 m. adjunktas-profesorius. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946–1947 m. tobulinosi Miuncheno aukštojoje technikos mokykloje.
Imola
Tradiciškai buvo vartai į istorinį Romanijos regioną.
Istorija
Anksčiau miestas vadintas Forum Cornelii, kurį 82 m. pr. m. e. įkūrė Romos diktatorius Lucijus Kornelijus Sula. Greitai miestas tapo prekybos centru, žinomu savo keramikos dirbiniais.
Juozas Vincentas Danys
Biografija
1949 m. išvyko į Kanadą, apsistojo Otavoje. 1951–1955 m. bendrovės „Power Corporation of Canada“ inžinierius, 1955–1959 m. Šv. Lauryno vandens kelio Tarptautinio Kanados ir JAV komiteto vyr. inžinierius, 1959–1979 m. Kanados susisiekimo ministerijos Laivininkystės įrenginių tarnybos Statybos skyriaus viršininkas, 1973–1979 m. dar ir Kanados ledo ir sniego valstybinio komiteto narys.
Palaidotas Šv. Jono vardu pavadintose lietuvių kapinėse Kanadoje.
Imola
Istorija
Imolos vardu miestas žinomas nuo VII a., taip jį vadino germanų tauta lombardai.
== Giminingi miestai ==
Juozas Vincentas Danys
Darbai
Svarbiausi darbai – Šv. Lauryno vandens kelio nuo Atlanto vandenyno iki Didžiųjų ežerų hidrotechninių statinių – užtvankų, kanalų, šliuzų, švyturių statyba. Patobulino švyturių konstrukciją, pastatė 51 švyturį. 1985 m. Kanados pašto žinyba išspausdino keturių pašto ženklų seriją, kurioje iš 4 pavaizduotų švyturių 3 suprojektuoti J. Danio. 1973–1974 m. tyrė ledo lyčių poveikį hidrotechniniams statiniams, pateikė būdų konstrukcijų parametrams skaičiuoti, navigacijai gerinti, su kitais 1981 m. sudarė laivininkystės statinių projektavimo žinyną. Parašė per 60 mokslinių techninių straipsnių, jo idėjos aprašomos ir cituojamos daugelyje pasaulio leidinių.
Bendradarbiavo Lietuvių enciklopedijoje, Kanados ir lietuvių išeivijos spaudoje, dalyvavo Kanados lietuvių bendruomenės visuomeninėje veikloje. Nuo 1993 m. Lietuvoje skaitė pranešimus, rengė parodas.
Imola
Sportas
2020 m. mieste vyko 2020 m. pasaulio plento čempionatas.
Ceranuvas
Ceranuvas  – kaimas Lenkijos rytuose, Ceranuvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 26 km į šiaurę nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 96 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1456 metais. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1508 m. įkurta Ceranuvo Nekaltojo Prasidėjimo parapija. 1872-1875 m. pastatyta dabartinė kaimo bažnyčia. 1877 m. pastatyti Gurskių rūmai, kurie per II pasaulinį karą sudegė, rūmų architektas buvo Vilniuje gimęs Boleslavas Podčašinskis.
Povilas Šinskis
Povilas Šinskis (1878 m. Valiukiškių kaime, Pandėlio valsčiuje – 1974 m. rugpjūčio mėn. Panevėžyje, palaidotas Stračnių kapinėse, Kupiškio raj.) – savamokslis fotografas ir siuvėjas.
thumb|150px|right|P. Šinskis Panevėžyje. 1913 m.
Vaikystė
P. Šinskio vaikystė buvo sunki. Stigo ne tik maisto, bet ir drabužių, todėl žiemomis lakstydavo basas, pusnuogis ir taip užsigrūdino (visą gyvenimą nebuvo sirgęs ne tik rimtomis ligomis, bet ir sloga).
P. Šinskis neturėjo galimybių lankyti mokyklos: materialinės sąlygos privertė vaiką ganyti karves. Skaityti ir rašyti pramoko iš po kaimus vaikščiodavusio smulkiojo prekeivio žydo. Pirmieji Šinskio skaitiniai buvo užrašai ant tabako pakelių. Buvo labai žingeidus, todėl bet kurią akimirką stengėsi nutverti laikraščio skiautę, o pramokęs geriau skaityti, itin pamėgo knygas. Jų gaudavo iš to krašto knygnešių.
Jaunystė
Paūgėjęs, iš siuvėjo Minkevičiaus išmoko siūti. Iš pradžių kartu su savo mokytoju, o paskui ir vienas vaikščiojo iš kaimo į kaimą, ir siūdavo žmonėms drabužius. Taip bekeliaudamas susitikdavo ir bendraudavo su įvairiais žmonėmis, plėtėsi jo akiratis, radosi naujų svajonių – pakeliauti po pasaulį, pamatyti svetimus kraštus.
Kaimynystėje gyvenusio gydytojo Zaborsko sūnaus, kuris studijavo Maskvoje, pakviestas, P. Šinskis susitaupė pinigų ir nuvažiavo į Maskvą. Čia apsistojo pas minėtą bičiulį, kuris Šinskį šelpė maistu. Tačiau išgyventi šiame mieste nebuvo lengva, tad Šinskis įsidarbino privačioje siuvyklėlėje.
Maskvoje P. Šinskis susipažino su mergina, kuri mokėjo fotografuoti. Iš jos būsimasis fotografas sužinojo pagrindines fotografijos taisykles ir labai susidomėjo nauju užsiėmimu. Iš sutaupytų pinigų nusipirko fotografijos vadovėlį, fotoaparatą, reikmenis nuotraukoms gaminti, ir toliau mokėsi savarankiškai.
Kadangi kaimo siuvėjui Maskvoje išgyventi buvo sunku, grįžo į Lietuvą, apsistojo Panevėžyje ir čia jau vertėsi dviem amatais – siuvėjo ir fotografo.
Šeimyninis gyvenimas
1909 m. P. Šinskis vedė Marijoną Dailidėnaitę – vargingos šeimos merginą, dirbusią įvairius darbus ir priklausiusią Šventos Zitos draugijai. Jaunavedžiai apsigyveno Panevėžio Senamiestyje.
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, Šinskis buvo mobilizuotas į caro armiją ir, kaip mokantis fotografuoti, paskirtas divizijos štabo fotografu.
Vokiečiams okupuojant Lietuvą, Šinskio žmona su sūnumi pasitraukė į Baltarusiją, į Rogačiovo miestelį, arčiau vyro tarnybos vietos. Taip Šinskis galėjo lankyti savo šeimą. Rogačiove jau glaudėsi ir daugiau lietuvių, buvo susikūręs pabėgėliams šelpti komitetas, įsteigta prieglauda. Toje prieglaudoje ir dirbo Šinskienė.
1917 m. gimė antrasis sūnus Vytautas. Tais pačiais metais Šinskis pasitraukė iš kariuomenės, o neilgai trukus su šeima grįžo į Lietuvą.
Branda
Grįžę Šinskiai vėl įsikūrė Panevėžyje, Ramygalos gatvėje. Iš pradžių P. Šinskis siuvo ir fotografavo. Nuo 1919 m. rugsėjo 1 d. iki 1920 m. gruodžio 31 d. dirbo Panevėžio ūkio draugijos kasininku, o nuo 1921 m. sausio 1 d. iki 1922 m. vasario 28 d. – Lietuvos kooperacijos bendrovių sąjungos skerdykloje sandėlio piržiūrėtoju ir pardavėju.
Pragyventi mieste nebuvo lengva, todėl 1922 m. Šinskiai persikėlė gyventi į Subačiaus geležinkelio stotį, Kupiškio raj. Keliose vietose privačiai nuomojosi būstą, ilgiausiai išgyveno pas namų ir krautuvės savininką Matą Šiaučiūną, pačiame miestelio centre. Ant Šiaučiūno namo Šinskis buvo iškabinęs savo fotoateljė reklamą.
Jehvis
Jehvis (arba Jyhvis) – miestas šiaurės rytų Estijoje, 50 km į pietvakarius nuo Narvos. Rytų Viru apskrities centras. XVI a. Šv. Mykolo bažnyčia (Mihkli kirik), 1875 m. neogotikinė bažnyčia.
Povilas Šinskis
Branda
Vertėsi fotografija ir drabužių siuvimu, žmona tvarkėsi namuose. 1932 m. gavę valdžios leidimą, susitaupę šiek tiek pinigų patys ir dar pasiskolinę iš JAV gyvenusio žmonos pusbrolio, Šinskiai miestelio pakraštyje (dabar Biržų g.) pasistatė namuką, priestate įrengė fotoateljė su stiklo langais stoge ir sienoje natūraliam apšvietimui gauti. Ilgainiui Šinskis atsidėjo vien fotografijai. Užsakymų ir klientų netrūko, ateljė koridoriuje nuolat lūkuriavo įsiamžinti norintys subatėnai.
Jehvis
Istorija
Jehvis pirmą kartą minimas 1241 m. danų raštuose. XIII a. įkurta bažnyčia, kuri tapo parapijos centru. Vėliau sugriauta karo su rusais metu. 1491 m. pirmąkart minima Jehvio pilis, kuri iki šių dienų neišliko (1944 m. sugriauta vokiečių). 1938 m. Jehvis gavo miesto teises. 1960–1989 m. buvo Kohtla Jervės miesto dalis. Sovietmečiu į miestą atvyko daug imigrantų iš Tarybų Sąjungos. Ir dabar rusai sudaro 58 proc. gyventojų.
Povilas Šinskis
Branda
Povilas Šinskis buvo pažįstamas ir bendravo su kitais fotografais – kupiškėnu Juozu Karazija, Panevėžio rajone, Miežiškių kaime gyvenusiu Vincu Ferinausku. Bičiuliavosi su Subačiaus bažnyčios vargonininku, aktyviu visuomenininku, kraštotyrininku bei fotografu Nikodemu Mickevičiumi.
Senatvė
1967 m., pablogėjus sveikatai, Marijona ir Povilas Šinskiai persikėlė gyventi pas sūnų Vytautą į Panevėžį (vyresnysis sūnus Antanas mirė džiova 1947 m.). Pardavus trobesius ir kraustantis į Panevėžį, visas Povilo Šinskio stiklo negatyvų archyvas buvo sumestas į sodybvietėje iškastą duobę ir užverstas žemėmis, pasilikti tik šeimos bei giminės įvykius ar žmones fiksuojantys atvaizdai.
Fotografija
P. Šinskio fotografija dokumentinė, su kartais išryškėjančiais meniniais štrichais. Tai fotovaizdais pasakojama Subačiaus krašto istorija, susidedanti iš atskirų detalių, siužetų, įvykių nuotrupų, asmenų portretų. Tai labai reikšminga šio regiono kultūros paveldo dalis.
Dauguelis negatyvų ir fotografijų buvo sunaikinta, išliko tik maža dalelė Šinskio fotografijos palikimo, kurią 2004 m. Šinskio marti Elena Šinskienė perdavė Panevėžio kraštotyros muziejui, kita dalis fotografijų surinkta iš Subačiaus krašto žmonių.
Šinskis nebuvo išsiskiriantis portretistas. Daugiau mėgo fotografuoti gamtoje, žmonių sambūrius, darbus ar laisvalaikio pramogas. Mėgo pozuoti pats, šeimos albume daug įvairių įdomių jo paties portretų.
Ypač reikšmingos ir vertingos yra meistro Jono Baruolio drožinius Geležių bažnyčioje fiksuojančios fotografijos.
thumb|150px|right|P. Šinskis "J. Baruolio gaminta klausykla"
Antspaudas
Dauguma Povilo Šinskio fotografijų antspauduotos raudonos arba violetinės spalvos antspaudu kitoje nuotraukos pusėje: „FOTO P. ŠINSKIS St. Subačius“. Veiklos pradžioje pavardė būdavo išraižyta ant negatyvo kuriame nors apatiniame kampe. Savo spaudą turėjo ir Rusijoje – kelios 1914–1918 m. darytos nuotraukos antspauduotos: „Фотографь Любитель П. I. Шинскiй“ (Fotomėgėjas P. Šinskis).
Dekoracijos
Paviljoninės Šinskio fotografijos atpažįstamos iš dekoracijų: viena dekoracija buvo su dešinėje pusėje užlenkta portjera, puošta dviem kutais, o kairėje – su rožių puokšte aukštoje pūstoje vazoje ar neryškiu kitų gėlių piešiniu; kitoje dekoracijoje dešinėje matyti trys pasvirę beržai; trečiojoje, taip pat dešinėje, matomas grafinis dekoratyvios kolonos piešinys.
Kai kada naudojami daugeliui to meto miestelių fotoateljė būdingi rekvizitai: balta megzta staltiesėle apdengtas stalelis su vazelėje pamerktų dirbtinių gėlių puokštele ant jo, tekinto medžio tvorelė, dekoratyvios medinės kėdės, pinti krėslai ir t. t.
Kasdieninės veiklos įamžinimas
Šinskis fotografavo ir keliaudamas – daug įvykių ir objektų užfiksuota aplinkiniuose kaimuose ir miesteliuose. Dažnai jį kviesdavosi Paežerių dvarelio savininkas Mykolas Kiaulėnas, pas kurį paviešėti ar pamedžioti rinkdavosi ponai iš Panevėžio. Įamžinta Tiltagalių pieninės statyba, kuria rūpinosi tas pats dvarelio savininkas. Šinskis fotografavo ir Panevėžio miestą. Panevėžio kraštotyros muziejuje saugoma viena 1920 m. stereofotografija su Smėlynės (Senamiesčio) vaizdu; užfiksuotos 1922 m. mitingo, ir 1930 m. vasario 16-osios minėjimo akimirkos.
Keliose nuotraukose – žemės ūkio darbai Asiūklynės kaime, darbininkai Bigailių miško sandėlyje, prie Akmenių vandens malūno, Subačiaus geležinkelio stotyje statomo vandens bokšto, Lietūkio prekių sandėlio. Šinskį buvo pasamdęs ir skulptorius Juozas Zikaras savo darbams fotografuoti (išlikusiose nuotraukose – Zikaro sukurti bareljefai). Vestuvės, laidotuvės taip pat neapsieidavo be mylimo ir gerbiamo fotografo.
thumb|200px|right|P. Šinskis "Asiūklynės kaimo grėbėjos"
Užfiksuota nemažai religinio gyvenimo momentų: kunigai su Panevėžio vyskupu Kazimieru Paltaroku, vyskupo sutikimas Geležiuose bei Subačiuje, šventų mišių auka Subačiaus bažnyčioje, Subačiaus miestelio bažnyčios šventoriuje stovinti laiminančio Kristaus skulptūra, medžio drožėjo Jono Baruolio darbo altorius (stereofotografija) ir klausykla, puošę senąją Geležių bažnytėlę, maldininkai prie naujosios Geležių bažnyčios.
Eksperimentai
Būdamas smalsus ir žingeidus žmogus, Šinskis mėgo eksperimentuoti, išbandyti naujoves. Be minėtų stereofotografijų, mėgino daryti fotomontažus, vinjetes, naudoti įvairius trafaretus. Pavyzdžiui, kaimo peizažo fone, nuotraukos apatiniame kairiajame kampe įmontuotas jo ir žmonos portretas, darytas fotoateljė Rembrandt Panevėžyje; kitoje nuotraukoje – trafaretas, kuriame nupiešta dama ant balto žirgo, damos veido vietoje nepriekaištingai įkomponuotas Šinskio žmonos veidas; iš pavasarininkų pastatytų kryžių nuotraukų padaryta vinjetė, ir pan.
Tarp senų Šinskio nuotraukų rasti du trafaretai, kuriuose juodame fone šviesiai ruda spalva nupiešti gamtos vaizdeliai, viename iš jų – stovintis briedis, kairėje šių vaizdelių pusėje palikti juodi apskritimai nuotraukoms įmontuoti; kituose trafaretuose nuotrauka turėjo būti talpinama į augaliniais ar geometriniais motyvais ornamentuotus, grafiniais piešiniais puoštus rėmelius.
Kai kurie fotovaizdai „pagyvinti“ pripieštais debesimis. Ieškodamas įspūdingesnio efekto, kai kurias nuotraukas paspalvindavo.
Amboro nacionalinis parkas
Amboro nacionalinis parkas apima trijų skirtingų ekosistemų dalis: Andų pašlaites, Amazoniją ir Gran Čiaką. Parko teritorijos paviršius svyruoja nuo 3500 iki 300 m aukščio virš jūros lygio. Čia taip pat didelė miškų įvairovė: Jungaso džiunglės, priekalnių rūko miškai, sausieji Gran Čiako miškai. Parke yra ~3000 skirtingų augalų rūšių; iš būdingų paminėtini milžiniški taurėpaparčiai (Cyathea), bolivinės ingos (Inga feuillei), kopūstpalmės (Euterpe), nėrūnės (Schefflera), stambialapės svietenijos (Swietenia macrophylla), podokarpai (Podocarpus), riešutmedžiai (juglans). Taip pat parke gyvena 127 žinduolių rūšys: akiniuotieji lokiai, jaguarai, skruzdėdos, pekariai, pumos, ocelotai ir kt. Yra 812 paukščių rūšių. Parke taip pat yra įspūdingų krioklių, grotų.
Į parko teritoriją įeina archeologinis paminklas – Samaipatos fortas. Pagrindiniai miestai – Samaipata, Buena Vista ir Komarapa.
Angilija
Istorija
Pagrindinis straipsnis: Angilijos istorija
Salą 1493 metais atrado Kristupas Kolumbas, 1650 metais kolonizavo britai. XVIII a. salą bandė užimti Prancūzija (1745, 1796 m.). Nuo 1882 metų sujungta į vieną administracinį vienetą su Sent Kitsu ir Neviu. 1958–1962 metais priklausė Vest Indijos federacijai, 1967 metų vasarį tapo asocijuota valstybe – Sent Kitso-Nevio-Angilijos federacija, tų pačių metų gegužę iš federacijos išstojo ir liepą paskelbė nepriklausomybę. 1969 metais Jungtinės Karalystės kariuomenė atkūrė savo valdžią, 1971 metais atstatė kolonijos statusą. Nuo 1976 metų – vėl federacijos narė, 1980 metų gruodžio 19 dieną atskirta nuo Sent Kitso ir Nevio.
Geografija
Pagrindinis straipsnis: Angilijos geografija
Sala žema, susidariusi iš klinties, vietomis kalvota. Aplinkui salą yra koralų rifai. Klimatas jūrinis tropinis. Orai saloje sausi ir saulėti.
Ekonomika
Pagrindinė ūkio šaka – turizmas. Taip pat auginami kukurūzai, vilnamedžiai, daržovės, veisiamos avys, ožkos, galvijai, kiaulės, gaudomi omarai, žvejojama. Iš jūros išgaunama druska.
Demografija
Dauguma gyventojų – juodaodžiai ir mulatai. Vyraujanti religija – protestantizmas.
John Frusciante
Džonas Entonis Frušantė (John Anthony Frusciante; g. 1970 m. kovo 5 d. Niujorke) – amerikiečių gitaristas, dainininkas, dainų rašytojas, įrašų prodiuseris.
Labiausiai žinomas kaip alternatyvaus roko grupės „Red Hot Chili Peppers“ gitaristas, su kuria įrašė 5 studijinius albumus.
Frusciante per savo solinę karjerą kol kas yra išleidęs 12 studijinių albumų. Grojo kartu su Josh Klinghoffer ir Joe Lally grupės „Ataxia“ vardu. Jo solo įrašuose persipina keliu žanrų elementai, pradedant eksperimentiniu roku ir baigiant New Wave ir elektronine muzika. Jo įkvėpimas atsirado iš įvairių muzikos stilių atlikėjų, Frusciante akcentuoja melodingumą ir emocijas savo gitaros grojime, mėgsta senesnio stiliaus gitaras, analoginius garso įrašymo būdus.
Honšiu
thumb|250px|Honšiu tarp Japonijos salų
John Frusciante
Frusciante prisijungė prie „Red Hot Chili Peppers“ būdamas 18 m. (grupės albume „Mother's Milk“, 1989 m.) Kitas grupės albumas „Blood Sugar Sex Magik“ sulaukė didelės sėkmės. Tačiau Džonui nepatiko grupės populiarumas, todėl 1992 metais jis iš jos pasitraukė. Tapo atsiskyrėliu, pradėjo vartoti heroiną. Išleido savo pirmuosius įrašų albumus „Niandra Lades and Usually Just a T-Shirt“ (1994 m.) ir „Smile from the Streets You Hold“ (1997). 1998 m. Frusciante sėkmingai baigė narkotikų reabilitaciją ir iš naujo įstojo į „Chili Peppers“ prieš jų 1999 m. albumą „Californication“. Nuo tada jis su „RHCP“ dar išleido albumus „By The Way“ ir „Stadium Arcadium“ ir per ilgas atostogas nusprendė pasitraukti iš grupės siekdamas kitų tikslų gyvenime. 2019 m. grįžo į grupę ir kartu vėliau išleido dar du albumus. John Frusciante 2003 metais buvo išrinktas į 18-ą vietą Rolling Stone „100 Geriausių visų laikų gitaristų“ sąraše.
Honšiu
Honšiu (, paraidžiui „pagrindinė provincija“) – didžiausia Japonijos sala. Nuo Hokaido šiaurėje salą skiria Cugaru sąsiauris, į pietus yra Šikoku, o pietryčiuose yra Kiūšiū, kurią nuo Honšiu skiria Kanmono sąsiauriai. Iš vakarų ją skalauja Japonijos jūra, o iš rytų Ramusis vandenynas. Honšiu yra septinta pagal dydį pasaulio sala ir antra pagal gyventojų skaičių po Javos.
Saloje gyvena 104 mln. žmonių (2017 m.), 98 352 000 (1990 m.), 89 101 702 (1975 m.). Dauguma gyvena lygumose, ypač Kanto lygumoje, kur 25% gyventojų susitelkę Didžiajame Tokijuje. Šią zoną sudaro Tokijas, Jokohama, Kavasakis, Saitama ir Čiba. Daugiausiai pramonės sutelkta Honšiu pietinės pakrantės ruože nuo Tokijo į vakarus. Ten yra Kiotas, Osaka, Nagoja, Kobė, Hirošima ir kiti miestai.
Šiaurės vakariniame Honšiu krante ekonomika priklauso nuo žvejybos ir žemės ūkio. Nijigatos prefektūra svarbi ryžių auginimui. Kanto ir Nobio lygumose auginami ryžiai ir daržovės. Jamanašyje auginami vaisiai. Aomorį garsina obuoliai.
Honšiu saloje yra svarbūs istoriniai miestai Kiotas, Nara ir Kamakura.
Geografija
thumb|250px|right|[[Kanmono sąsiauriai, Šimanosekio miestas dešinėje.]] Honšiu yra apie 1300 km ilgio, plotis svyruoja nuo 50 iki 230 km. Plotas yra 227 962,59 km², tai sudaro 60 % Japonijos ploto ir yra didesnė už Didžiąją Britaniją. Salos plotas didinamas šiaurėje pilant kalnus į jūrą ir statant pylimus, bet kylantis jūros lygis panaikina pastangas. Honšiu turi 5450 km ilgio pakrantę. Per 2011 m. Sendajaus žemės drebėjimą sala pasislynė per 2,4 m. Honšiu kalnuota, turi daug ugnikalnių. Šioje saloje teka ilgiausia Japonijoje upė – Šinanas (370 km), stūkso aukščiausia viršukalnė – ugnikalnis Fudzijama (3776 m), telkšo didžiausias Japonijos ežeras – Biva (673 km²).
Regionai ir prefektūros
Salai priklauso 5 regionai ir 34 prefektūros:
Tolimiausi taškai
Šiauriausias salos taškas yra Šimokitos pusiasalis Omoje. Piečiausia vieta yra Kurės pusiasalis Kušimote. Ryčiausias taškas yra Todogasakis Mijako mieste, o į vakarus labiausiai nutolusi Bišanohana Šimonosekyje.
Mustenių pilkapynas
Mustenių pilkapynas – pilkapynas Elektrėnų savivaldybės teritorijoje, tarp Mustenių ir Baubonių kaimų, Semeliškių seniūnija.
Tyrimai
Buvo 18 pilkapių, išsidėsčiusių 4 grupėmis, jie nukentėjo 1969 m. per melioraciją ir nuo plėšikų. Pilkapyną tyrė Trakų istorijos muziejus 1970 m. (vadovė D. Andrašiūnaitė) ir 1973 m. (vadovas Algirdas Girininkas). Pilkapių sampilai yra 5–10 m skersmens, aukštis 0,9–1,5 m, supilti iš akmenų ir smėlio.
Mūsų kalba
„Mūsų kalba“ – Lietuvos kalbos kultūros biuletenis, ėjęs 1968–1989 m. Vilniuje.
Istorija
Leido 1977–1979 m. Vilniaus universitetas, Paminklų apsaugos ir kraštotyros draugijos kalbos komisija, Aukštojo ir specialiojo vidurinio mokslo ministerijos leidybinė redakcinė taryba, 1980–1989 m. – leidykla „Mokslas“. Iki 1970 m. vadinosi „Lietuvių kalbos sekcijos sąsiuvinis“.
Iki 1974 m. leistas 9, nuo 1974 m. – 6 kartus per metus, iš viso išėjo 148 numeriai. Išleistos 1968–1973 m., 1974–1978 m., 1979–1984 m. straipsnių rodyklės (1976–1986 m.). 1990 m. vietoj jo pradėtas leisti žurnalas „Gimtoji kalba“.
Vyriausiasis redaktorius Aldonas Pupkis.
Takajuki Morimoto
Nacionalinėje komandoje žaidė 2009–2012 m., su ja dalyvavo 2010 m. pasaulio futbolo čempionate.
AS-AD modelis
AS-AD modelis (angliškai Aggregate Supply - visuminė pasiūla, Aggregate Demand - visuminė paklausa) yra makroekonomikos modelis, paaiškinantis gamybos ir kainų lygio tarpusavio priklausomybę remiantis visuminės paklausos ir visuminės pasiūlos kreivėmis.
AS kreivė
Visuminės pasiūlos (AS) kreivė parodo gamybos įtaką kainų lygiui. Ją išvedame remdamiesi darbo užmokesčio ir kainų nustatymo formulėmis.
Darbo užmokesčio lygtis: W - nominalusis darbo užmokestis, Pe - laukiamas kainų lygis, F - funkcija, priklausanti nuo nedarbo lygio u ir bendrojo kintamojo z, kuris apima visus kitus kintamuosius, lemiančius darbo užmokesčio lygį.
Kainų nustatymo lygtis: P - įmonių nustatyta kaina, arba kainų lygis, μ - antkainis, W - nominalusis darbo užmokestis.
W, išreikštą pirmoje lygtyje, įrašome į antrą lygtį:
Nedarbo lygį u galime išreikšti kaip, kur N - bedarbių skaičius, L - visos darbo jėgos kiekis. Jei tarsime, kad Y=N, tai yra vienam produkcijos vienetui pagaminti reikia vieno darbuotojo, gauname. Tai įrašę į turimą lygtį gauname visuminės pasiūlos priklausomybę:
Jei laikome, kad antkainis μ, kintamasis z ir darbo jėga L yra pastovūs dydžiai, AS priklausomybė parodo, kaip kainų lygis P priklauso nuo laukiamo kainų lygio Pe ir gamybos lygio Y.
right|thumb|398px|Padidėjęs Pe lygis stumia AS kreivę aukštynTarp P ir Y egzistuoja tiesioginė priklausomybė, nes gamybai augant didėja užimtumas, todėl mažėja nedarbo lygis ir darbdaviai privalo pakelti darbo užmokestį. Didesnis darbo užmokestis įmonei reiškia papildomus kaštus, taigi didina įmonių nustatomas kainas ir bendrą kainų lygį. Visuminės pasiūlos grafikas - į viršų kylanti kreivė, nes augant Y augs ir P.
Tarp P ir Pe taip pat egzistuoja tiesioginė priklausomybė, nes laukiamo kainų lygio augimas proporcingai kelia kainų lygį. Taip įvyksta todėl, kad jei tikimasi didesnių kainų, darbuotojai ir profesinės sąjungos reikalauja didesnių atlyginimų, o tai lemia išaugusius įmonės kaštus, didesnes produktų kainas ir išaugusį bendrą kainų lygį. Taigi jei Y yra pastovus, Pe didėjimas arba mažėjimas lems analogiškus P pokyčius. Grafiškai Pe augimas lems AS kreivės poslinkį į viršų, mažėjimas - poslinkį į apačią.
AD kreivė
right|thumb|300px|Didesnis kainų lygis stumia LM kreivę aukštyn, gamyba mažėjaJei visuminės pasiūlos kreivė rodo gamybos įtaką kainų lygiui, tai visuminės paklausos kreivė rodo atvirkštinį procesą - kaip kainų lygis veikia gamybos mastą. AD priklausomybę išvedame remdamiesi IS - LM modeliu
Nagrinėkime, kaip pasikeis gamybos mastas, padidinus kainų lygį. Kadangi nominalus pinigų kiekis nesikeičia, tai realiųjų pinigų atsargos sumažės, t.y turint tą pačia sumą pinigų bus galima įsigyti mažiau prekių. Mažesnės realiųjų pinigų atsargos savo ruožtu didins palūkanų normą (tai galima paaiškinti interpretuojant realiųjų pinigų atsargų mažėjimą kaip pinigų pasiūlos mažėjimą, tuomet kyla pinigų kaina, t.y palūkanų norma). Padidėjusi palūkanų norma stums LM kreivę aukštyn, kadangi Y lieka pastovus. Naujame pusiausvyros taške gamyba sumažėja nuo Y0 iki Y1. Išvada - didėjantis kainų lygis mažina gamybą, todėl AD kreivė rodys neigiamą P ir Y tarpusavio priklausomybę.
Kadangi visuminės paklausos priklausomybę sudarėme remdamiesi IS - LM modeliu, tai bet koks IS ar LM krievių poslinkis automatiškai keis AD kreivės padėtį. Pavyzdžiui, vyriausybei padidinus mokesčius, IS kreivė pasitrauks į kairę, todėl sumažės pusiausvyros gamybos lygis. Kadangi palūkanų normai įtakos tai neturės, visa AD kreivė judės į kairę. Analogiškai centriniam bankui nusprendus padidinti pinigų pasiūlą, keisis LM kreivės padėtis - ji judės į apačią, nusistovės didesnis gamybos lygis, todėl AD kreivė judės į dešinę.
Apibendrindami galime parašyti, kad AD yra tiesiogiai proporcinga realiajai pinigų pasiūlai(M/P) ir vyriausybėms išlaidoms (G) ir atvirkščiai proporcinga mokesčių dydžiui (T), t. y.
Sujungiame AS ir AD
thumb|300px|right|Trumpuoju laikotarpiu pusiausvyra susidaro taške ETrumpuoju laikotarpiu, kai kiti gamybos veiksniai yra pastovūs, ir AD, ir AS kreivė apibrėžia kainų lygio ir gamybos lygio priklausomybę. Sujungiame abi priklausomybes; iš grafiko matyti, kad taškas E priklauso ir AS, ir AD kreivėms. Kadangi visi taškai, priklausantys AS kreivei, rodo darbo rinkos pusiausvyrą, o visi AD taškai - gėrybių ir pinigų rinkų pusiausvyrą, tai taške E susidarys visų trijų rinkų pusiausvyra.
Kaip keisis modelis ilguoju (arba vidutiniu) laikotarpiu? Po ilgesnio laiko tarpo gali keistis Pe lygis, kuris turi įtakos AS kreivei.
Aidiečiai
Aidiečiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybės centrinėje dalyje, 14 km į šiaurės rytus nuo Molėtų prie Graužio ir Skarbliuko ežerų. Kaimo pietuose teka Virinta, kartais vadinama Grauže. Senas gatvinis kaimas. Kaimo pietuose esančiame miškelyje yra senkapiai. Kiti įdomesni objektai – alksnis Šunų Kartuvės, apeiginis akmuo Dievo Pėdas, kuris, anot vietos gyventojų, „su duobele kaip pėda, aptvertas akmenais, pagerbtas darželiu“. Dievo Pėdas iš senosios vietos Aidiečių kaime išvežtas į Etnokosmologijos muziejų (Kulionių k.).
Etimologija
Kaimo vardas kilęs iš asmenvardžio Aidietis.
Istorija
Nuo seniausių laikų priklausė Vilniaus vyskupo Molėtų dvarui (neįvardyta vyskupo valda minima 1554 m. inventoriuje). Ankstyviausias žinomas kaimo vardo užrašymas Videniškių krikšto metrikų knygoje 1661 m. Molėtų krikšto metrikų knygoje Nr. 1 (1 p.) de Eydeciu (1682 m.). Kaimas sunyko per Didįjį marą (1710). 1731 m. Aidiečiuose buvo 6 valakai žemės ir du ūkininkai: Juozas Liubeckis ir Martynas Štaras. Tada kaimui priklausė 9 vienkiemiai: Darymas, Gintinis, Kurmeliškės, Miškinis, Lerviškės, Maigiaraistis, Padegsnis, Pakapinis, Ščiurys (visi nelokalizuoti). Iš Dumblio vienkiemio (prie Drąsėnų k.) Aidiečių gyventojai Molėtų dvarui pripjaudavę 20 vežimų šieno. 1731 m. kaimas mokėjęs 46 auksinus, 12 grašių mokesčio. 1866 m. kaime buvo 10 ūkių ir 108 gyventojai. XIX a. pabaigoje Aidiečių žmonės iš Suginčių dvaro pirkę 35 ha Želvų kaimo žemės, pavadintos Lydimais. 1921 m. Aidiečiuose buvo 8 ūkiai 38 gyventojai. 1960–1970 m. kaime veikė pradinė mokykla.
Kagošimos prefektūra
Kagošimos prefektūra  – Japonijos prefektūra, įsikūrusi Kiūšiū saloje. Sostinė – Kagošima.
Istorija
Kagošimos prefektūros vietoje iki Meidži restauracijos buvo Osumio ir Sacumos žemės. XX a. karų metu, čia buvo svarbi karinio jūrų laivyno bazė ir admirolo Togo Heihačiro namai.
Geografija
thumb|250px|Kagošimos prefektūros žemėlapis Kagošimos prefektūra įsikūrusi Kiūšiū salos pietvakariuose. Prefektūrai priklauso ir virtinė salų, kurios nuo Kiūšiū nutolusios kelis šimtus kilometrų. Didžiausios jų yra Anamio salyne.
Prefektūroje pilna veikiančių ir užgesusių ugnikalnių, įskaitant Sakuradžimą, kuris iškilęs Kagošimos įlankoje, priešais Kagošimos miestą. 9 % prefektūros ploto yra priklauso gamtosaugos parkams: Kirišimos-Jaku ir Unzen-Amakusos nacionaliniams parkams, Amami Gunto ir Ničinan Kaigano kvazi-nacionaliniams parkams, Akunės, Bonomos, Fukiagehamos, Imutaikės, Košikidžimos, Osumi Nanbu, Sendaigava Ryūiki, Takakumajamos ir Tokara Reto prefektūriniams gamtos parkams.
Miesteliai ir kaimai
Miesteliai ir kaimai pagal apskritį.
Ekonomika
Prefektūroje vyrauja stipri žemdirbystės pramonė, labai daug užauginama arbatos, batatų, ridikėlių.
Belfastas
Istorija
Belfastas žinomas nuo XII amžiaus.
Kitados Belfasto laivų statykla buvo didžiausia pasaulyje. 1912 m. čia buvo pastatytas garsusis laivas „Titanikas“,
Po 1921 m., kai Airijos Respublika tapo Nepriklausoma, mieste dažni religiniai konfliktai tarp katalikų ir protestantų.
Pavadinimo kilmė
Airių kalba Béal Feirste reiškia „Farseto upės žiotys“ – būtent prie Farseto buvo įkurta pirmoji tvirtovė, aplink kurią vėliau kūrėsi miestas.
Sklandantieji kuskusai
Sklandantieji kuskusai (Acrobatidae) – sterblinių žinduolių šeima, kurioje dvi gentys ir dvi rūšys:. thumb|left|Sklandantysis nykštukinis kuskusas
Huarizas
Huarizas  – lamos patino ir alpakos patelės hibridas. Tai dažniausias Pietų Amerikos kamelidų (kupranugarinių) hibridas.
Huarizai būna gerokai smulkesni už lamas, o jų kailio plaukai ilgesni nei lamų. Huarizai paprastai yra nevaisingi, bet neseni genetiniai tyrimai, atlikti Minesotos universitete Ročesteryje, parodė, kad galbūt nedidelė genetinė modifikacija vaisingumą gali atstatyti.
Sebastiano Ricci
Sebastianas Ričis (it. Sebastiano Ricci, 1659 m. rugpjūčio 1 – 1734 m. gegužės 15 d.) – italų baroko tapytojas. Priskiriamas Venecijos dailės mokyklai.
Biografija
Sebastianas Ričis gimė 1659 m. rugpjūčio 1 d. Belune, Veneto regione. Būdamas 14 m. amžiaus jis persikraustė į Veneciją, kur įstojo į tuomet Venecijoje gyvenusio milaniečio dailininko Federico Cervelli dirbtuves. 1678 m. jis įsipaniojo į skandalą dėl nesantuokinio vaiko tėvystės ir bandymo esą nunuodyti nėščiąją. Buvo suimtas. 1681 m. S. Ričis paliko Veneciją ir keliavo į Boloniją, mokėsi pas dailininką Karlą Činjanį. Po to keliavo po Lombardiją ir Emiliją Redžą. Parmoje studijavo Koredžo ir Parmidžanino darbus. Su Parmos kunigaikščio Ranučio II Farnezės parama 1691 m. S. Ričis išvyko mokintis į Romą, kur sėmėsi patirties iš Karačių, Pjetro da Kortonos, Lukos Džordano monumentaliosios tapybos. Gali būti, kad turėjo ryšių su A. Manjasku.
1696 m. S. Ričis trumpam buvo grįžęs į Veneciją, kur jo technika buvo praturtinta venecijietiškos dailės, visų pirma Paolo Veronezės, įtaka. Apie 1700 m. S. Ričis buvo žymiu dailininku. Gavo užsakymų Vienoje ir Florencijoje. Jo darbų yra Šionbruno ir Piti rūmuose. 1713 m. lydėjo pusbrolį Marką ir kartu su juo dirbo Anglijoje. 1716 m. grįždamas pro Paryžių buvo priimtas į Karališkąją tapybos akademiją. Po to gyveno Venecijoje, kur nestokojo užsakymų iš vietos kilmingųjų. Jam paveikslus užsakinėjo Savojos valdovai ir imperatorius Karolis VI. Sebastianas Ričis mirė 1734 m. gegužės 15 d. Venecijoje. Didžiąją jo kūrybos dalį sudaro freskos ir paveikslai religinėmis, mitologinėmis bei antikinių istorijų temomis.
Huniadų pilis
thumb|310px|Huniadų pilis su priekiniu pagrindiniu tiltu, vedančiu į ją Huniadų pilis ( arba Castelul Corvineştilor, ) – gotikinio stiliaus renesanso laikų pilis, esanti Hunedoaros mieste, Transilvanijoje, dabartinėje Rumunijoje. Pastatyta XIV a. pradžioje. Pilis yra vienas labiausiai lankomų objektų Rumunijoje. Po rekonstrukcijos 2010 m. pilis pritraukia dešimtis tūkstančių turistų kiekvienais metais.
Istorija
Pilis pradėta statyti 1307 m. po Vengrijos karaliaus Karolio Roberto vizito į Timišoaros miestą tuometinėje Vengrijos karalystėje (dabartinėje Rumunijoje). Karalius nusprendė čia įkurti savo rezidenciją. Pastatas, tikriausiai statytas Italijos statybininkų, buvo baigtas 1315 m. Karalius pilyje įsikūrė jau 1316 m. ir pragyveno joje aštuonerius metus. Paskutinis įrodymas, kad Karolis Robertas gyveno šioje pilyje, yra 1323 m. birželio 15 d. Timišoaroje karaliaus pasirašytas dokumentas.
1409 m. Vengrijos karalius Zigmantas Liuksemburgietis pilį atidavė Janošo Chunaidi tėvui. Huniadų pilis 1446–1453 m. buvo restauruota Janošo Chunaidi. Pilis buvos perstatyta daugiausiai gotikiniu stiliumi, tačiau turėjo ir renesanso architektūros elementų. Pasižymėjo aukštais ir tvirtais gynybiniais bokštais, turėjo vidinį kiemą, pakeliamąjį tiltą. Pilis pastatyta ant uolos po maža upe pasitelkiant senesnius pilies įtvirtinimus. Pilis yra didelė ir įspūdinga su aukštais ir skirtingų spalvų stogais, bokštais, daugybe langų ir balkonų, pieštų akmens raižiniais.
Dabartinis pastato vaizdas yra vienos restauravimo kompanijos, kuri atnaujino pilį, praeityje patyrusią daug pražūtingų gaisrų ir dešimtmečius trukusią visišką nepriežiūrą, rezultatas. Pastebėtina, kad architektai restauravo ją pasitelkdami vaizduotę ir savas vizijas, kaip moderni gotikinė pilis turėtų atrodyti šiais laikais.
Ferencvárosi TC
Budapešto „Ferencváros“ – Vengrijos futbolo klubas iš Budapešto, Ferencvarošo mikrorajono. Šis straipsnis apie pagrindinę vyrų futbolo komandą.
Huniadų pilis
Aprašymas
Pilį, kuri buvo viena iš vertingiausių jo nuosavybių, Janošas Chunaidi perstatė savo karaliavimo laikotarpiu. Pilis buvo ne tik strategiškai patogi vieta, bet kartu tapo ir ištaigingais jo namais. Metams bėgant, pilies meistrai vis keisdavo pastato vaizdą, pristatydavo bokštų, restauruodavo ir gražindavo sales, svečių kambarius.
Ferencvárosi TC
Istorija
1899 m. įkurtas klubas. „Ferencvaros" – populiariausias ir tituluočiausias Vengrijos sporto klubas. Jame sportuoja įvairių sporto šakų atstovai.
Huniadų pilis
Aprašymas
Pilies galerija ir donžonas, vadintas Neboisa (kas serbų kalba reiškia „nebijoti“) bei Kapistrano bokštas (pavadintas šventojo pranciškonų vienuolio vardu iš 1456 m. vykusios Belgrado apgulties) yra nepakitę nuo Janošo Chunaidi laikų ir yra laikomi svarbiausiomis bei reikšmingiausiomis pilies konstrukcijos dalimis.
Ferencvárosi TC
Istorija
2020-21 metų sezone komanda praktiškai neturėjo lygių pralaimėjo tik kartą ir artimiausius varžovus aplenkė net 20 taškų.
Čempionų lyga: kova prieš FK Žalgiris
2021/22 m. čempionų lygos atrankoje susitiko su Vilniaus „Žalgiriu“. Antrojo etapo rungtynės vyko Vengrijoje Groupama Aréna, o atsakomosios–Lietuvoje, LFF stadione. Pirmosiose rungtynėse, kurios įvyko 2021 m. liepos 20 d. Budapešte, vengrai nugalėjo rezultatu 2:0. Kadangi abiejų ekipų apranga yra labai panaši, žalia–balta ir vertikalūs dryžiai, todėl FK Žalgiris žaidė neįprastos spalvos (bordo) aprangomis.
Atsakomosios rungtynės įvyko 2021 m. liepos 27 d. Vilniuje. Vengrai dar kartą nugalėjo žalgiriečius. Šį kartą rezultatas buvo 3:1 vengrų naudai.
Sudėtis
Atnaujinta: 2021 m. liepos 20 d.
Algirdas Kaušpėdas
thumb|225px|A. Kaušpėdas 2009 m. Prezidentės [[Dalia Grybauskaitė|Dalios Grybauskaitės inauguracijoje]] thumb|225px|A. Kaušpėdas su grupe „[[Antis“ festivalyje „Sostinės dienos“ 2008 m. rugsėjo 7 d.]] Algirdas Kaušpėdas (g. 1953 m. rugpjūčio 12 d. Vilniuje) – architektas, buvęs grupės „Antis“ lyderis ir dainininkas, dabar grupės „KAnDIs“ narys, vienas Lietuvos Sąjūdžio iniciatorių.
Biografija
Tėvas – Vytautas Kaušpėdas taip pat architektas, kilęs iš Paandrioniškio, Anykščių raj.
Ekonomikos istorija
thumbEkonomikos istorija – tarpšakinė sritis; jos tyrimo lauko yra apjungiama ekonomika bei istorija. Tiria ekonomikos vystymąsi laiko atžvilgiu bei atitinkamus glaudžiai susijusius procesus (kaip kultūra ir kt.).
Algirdas Kaušpėdas
Biografija
1960–1971 m. mokėsi Vilniaus 23-iojoje vidurinėje mokykloje, 1968–1971 m. Vilniaus vaikų dailės mokykloje. 1971–1976 m. studijavo VISI Architektūros fakultete.
Ekonomikos istorija
Pošakiai
Ekonominiams reiškiniams tirti naudojama:
Algirdas Kaušpėdas
Biografija
1976–1984 m. Kauno Miestų statybos projektavimo instituto architektas, 1984–1990 m. Kauno architektų sąjungos atsakingasis sekretorius. 1990–1992 m. LTV direktorius.
Nuo 1993 m. UAB „Jungtinės pajėgos“ direktorius. Pastatė gyvenamųjų namų Lietuvoje, Vokietijoje, Danijoje, Norvegijoje. Sukūrė kartotinių gyvenamųjų namų projektų pardavimo sistemą „Jungtinių pajėgų namai“. Išleido keletą kartotinių gyvenamųjų namų projektų katalogų. Įkūrė modulinių namų projektavimo ir statybos įmonę UAB „JP Haus“.
1988–1990 m. aktyviai dalyvavo Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio veikloje. Iniciatyvinės grupės narys, Sąjūdžio tarybos narys, Kauno iniciatyvinės grupės narys, tarybos narys. Dalyvavo Rolando Pakso rinkiminėje kampanijoje, 2004 m. rėmė kandidatą į prezidentus Petrą Auštrevičių.
Pirmoje santuokoje su Audrone Kaušpėdiene susilaukė dviejų dukrų: Monikos (g. 1979) ir Algės (1987–2012). Dabartinė žmona architektė Vilija Kaušpėdienė (Ulozaitė).
Kūryba
Sukūrė kelias roko grupes, iš kurių žymiausia – „Antis“ (1985–1990 m., atnaujino veiklą 2007 m. ). Daugumos tekstų ir kai kurių kūrinių muzikos autorius. Išleido plokšteles „Antis“ (1987 m.), „Anties dovanėlė“, „Ančių dainos“ (2007 m.), „Zuikis Pleibojus“ (2009 m.), „Baisiai džiugu!“ (2013 m.). Sukurtas videofilmas „Kažkas atsitiko“ (1987 m.), „Gyva antis“ (2005 m.), koncertiniai DVD „Rugpjūčio 33“ (2008 m.), „2xANTIS“ (2013 m.) ir „Zombiai atrida atidunda!“ (2015 m.), muzikinė utopija „Zuikis Pleibojus“ (2009 m.). Koncertavo Lietuvoje ir užsienyje – Rusijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje, Italijoje, Austrijoje, JAV.
2011 m. Algirdas Kaušpėdas su roko grupe aktyviai prisijungė prie varškės revoliucijos  memo – dalyvavo prijaučiančiųjų susibūrime, sukūrė eilėraštį apie grūdėtą varškę. Grupė „Antis“ savo koncertinę veiklą nutraukė 2016 m. vasarą, po atsisveikinimo koncertų Trakų ir Raudondvario pilyse.
2018 m. kartu su Viktoru Diawara įkūrė muzikos grupę „KAnDIs“ ir 2019 m. išleido albumą „Už poliarinio rato“.
Įvertinimas
2012 m. A. Kaušpėdui suteiktas Vilniaus miesto garbės piliečio vardas už jo veiklą Sąjūdžio laikais ir patriotizmo skatinimą tarp jaunimo. Jis tapo dešimtuoju šio miesto garbės piliečiu.
2014 m. A. Kaušpėdui ir grupei „Antis“ įteiktas 2013 m. Muzikos asociacijos metų apdovanojimas už nuopelnus lietuviškai muzikai, taip pat metų roko grupės apdovanojimas.
Hiperinfliacija
Hiperinfliacija – tokia infliacija, kai kainų lygis kyla itin sparčiai. Orientacinis rodiklis – infliacijos dydis apie 50 %.
Hiperinfliacijos reiškinys dažniausiai yra susijęs su dideliais šalies politinio ir ekonominio gyvenimo pokyčiais, pavyzdžiui, karais, pokario sunkumais. Esant hiperinfliacijai, prekės brangsta beveik kasdien, pinigų cirkuliacija vyksta pašėlusiu tempu, kyla ūkio suirutė. Hiperinfliacija kilo Vokietijoje, Vengrijoje, Rusijoje po Pirmojo pasaulinio karo, o 1989 m. ji pasireiškė Lenkijoje.
Kiekybiniai rodikliai
Formulė gali būti taip pat: