cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Airbus A320neo grupė
Airbus A320neo grupė – naujausia nuo 2010 m. ruošiama Airbus keleivinių orlaivių šeima, kurią sudaro A319neo, A320neo ir A321neo lėktuvai. Simbolis „neo“ pavadinime reiškia „naujojo variklio pasirinkimą“ (angl. new engine option). Tuo tarpu A320 grupė, iš kurios pradėta naujoji programa, vadinama A320ceo – „dabartinio variklio pasirinkimą“ (current engine option).
A320neo išskirtinumai
Naujoji programa turi ne tik atnaujintus variklius, tačiau ir naujus aerodinaminius paketus, didesnius lenktus sparnus, mažesnį svorį, didesnes bagažines rankiniam keleivių bagažui bei patobulintą oro filtravimo sistemą. Užsakovai galės rinktis tarp CFM International LEAP-1A ir the Pratt & Whitney PW1100G variklių.
Šie nauji patobulinimai, lyginant juos su Airbus A320 lėktuvais, pasak Airbus, leis sumažinti kuro išlaidas 15 %, lėktuvo išlaikymo išlaidas – 8 %, išmetamo azoto monoksido lygį – 10 %, o taip pat sumažinti ir skleidžiamo triukšmo lygį. Be to, naujieji lėktuvai galės nuskristi apie 900 km toliau už ankstesnius. Tai, jog lėktuvuose tilps 20 keleivių daugiau nei į A320 lėktuvus, leis sumažinti kuro išlaidas vienam keleiviui apie 20 %.
2016 m. sausio mėnesį Airbus turėjo užsakytus 4508 tokius lėktuvus. Pirmasis A320neo lėktuvas iš gamyklos išriedėjo 2014 m. liepos 1 d., o pirmasis skrydis atliktas 2014 m. rugsėjo 25 d. 2015 m. lapkričio 24 d. šis orlaivis gavo jungtinę Europos aviacijos saugumo agentūros ir Federalinės aviacijos administracijos licenciją.
2016 m. sausio 25 d. pirmasis A320neo lėktuvas buvo pristatytas ir pradėjo savo komercinę veiklą kompanijoje Lufthansa. Iš viso 2016 m. pradžioje ši kompanija gavo 2 šiuos lėktuvus, o dar 116 buvo užsakyti.
Variantai
Airbus A320neo turi šiuos variantus:
Užsakymai
2016 m. pradžios duomenimis buvo užsakyta tiek šių lėktuvų:
Techniniai duomenys
Techniniai naujojo lėktuvo duomenys:
Šaltiniai: Airbus,  Airliners.net, Flightglobal.com, Pratt & Whitney, CFM International.
Antšeimis
Antšeimis – viena iš klasifikacijos pakopų. Tai yra pakopa apjungianti panašias šeimas, žemesnė už būrio pakopą. Pavyzdžiui, vabalų būryje yra tokie antšeimiai – žyginiai, kūdravabaliniai, trumpasparniniai, plokštėtaūsiniai, plokščiavabaliniai, lapgraužiniai, straubliukiniai ir kt.
Rafaluvka
Rafaluvka  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zabluduvo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurę nuo Zabluduvo ir apie 13 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1608 m. Kristupas Radvila Jaunasis atidavė kaimo valdas kalvinistų pastoriui.
Etika
Etika – bendra sąvoka, kuria dažniausiai apibūdinama moralės teorija. Filosofijoje etiškas elgesys yra toks, kuris laikomas geru, deramu ar teisingu kito asmens arba aplinkos atžvilgiu. Vakarų tradicijose etika kartais vadinama moralės filosofija. Tai yra viena iš vertybių teorijos (aksiologijos) dalių, kita dalis yra estetika. Aksiologija yra viena iš keturių pagrindinių filosofijos šakų, šalia metafizikos, epistemologijos ir logikos. Terminą „etika“ pirmąkart pavartojo Aristotelis.
Moderniosios eros etines teorijas iš esmės galima suskirstyti į pasekmistines, kaip Džiono Stiuarto Milio ir Džeremio Bentamo utilitarizmo teorijos, bei deontologines, kurias įkūnija Imanuelio Kanto darbai.
Pagrindinės etikos problemos: Moralės kalbos problemas nagrinėja metaetika.
Rytų mitologijos enciklopedija
Rytų mitologijos enciklopedija – enciklopedinis žinynas. Autorė – Azijos mitologė Rachelė Storm.
Enciklopediją 2000 m. išleido „Gamta“; leidinys spausdintas bei įrištas Honkongo mieste, Kinijoje.
Etika
Pagrindiniai etikos veikalai:
Rytų mitologijos enciklopedija
Apimtis
256 psl. Daugiau nei 500 straipsnių. Formatas – 23x30 cm.
Etika
Lietuvoje etikos problemos tyrinėjamos Kultūros, filosofijos ir meno instituto Etikos skyriuje, Vilniaus pedagoginio universiteto Etikos ir Filosofijos katedrose.
Iš lietuvių filosofų etikos klausimais daugiausiai rašo Jūratė Baranova, Česlovas Kalenda, Nerija Putinaitė, Dalia Marija Stančienė, Jonas Balčius, Loreta Anilionytė, Krescencijus Stoškus. Bioetikos problemas tyrinėja Eugenijus Gefenas, verslo etikos – Nijolė Vasiljevienė ir Valdas Pruskus. Akademinės etikos problemas bei pažeidimus nagrinėja Vigilijus Sadauskas.
Tintino nuotykiai. Vienaragio paslaptis
'''Tintino nuotykiai. Vienaragio paslaptis''' yra 2011 m. 3D animacinis filmas, paremtas Tintino nuotykių serija, kurią kūrė Belgijos menininkas Hergé. Filmą režisavo Steven Spielberg, statė Peter Jackson, o scenarijų parašė Steven Moffat, Edgar Wright ir Joe Cornish. Šis filmas taip pat yra pirmasis Spielberg režisuotas animacinis filmas per visą jo karjerą.
Siužetas
Tintinas sendaikčių turguje nusiperką senovinio laivo Vienaragio modelį, tačiau jo trokšta ir piktas Sakcharinas. Jis priverčia Tintiną ir jo šunelį Sniegių kartu su jo gauja plaukti į Maroką. Sakcharinas paperka laivą įgulą, ji sukyla prieš laivo kapitoną, girtą Kapitoną Hadoką, bet Tintinas, Sniegius ir Hadokas pabėga, atvyksta į Maroką, kur karališkuose rūmuose šeichas irgi turi Vienaragį. Hadokas papasakoja Tintinui, kad prieš 300 metų, jo protėvis Seras Frencis Hadokas buvo priverstas sprukti su originaliu Vienaragiu nuo pirato Sakharino, bet jis sugebėjo išsaugoti savo lobį ir palikti užuominas, kaip jį rasti. Užuominos buvo trys, paslėptos trijuose Vienaragio modeliuose. Tintinas ir Sakharinas turi po vieną, o kitą planuoja pavogti pats Sakharinas operos metu. Tintinas, Sniegius, Kapitonas Hadokas, bei neapsukrūs Tomsonų dvyniai privalo sustabdyti Sakhariną, kad paskutinis Hadokas rastų protėvio lobį.
Vanis
Vanis – miestas vakarų Gruzijoje, Imeretijos regione, Vanio rajono centras. Išsidėstęs prie Sulorio (kairysis Rionio intakas) upės 41 km į pietryčius nuo Kutaisio. Miesto teises gavo 1981 m.
Vanis garsus gausiais archeologiniais radiniais. Pirmieji nuoseklūs kasinėjimai įvyko 1896 m. Didelio masto kasinėjimai vyko VII dešimtmetyje. 1985 m. įkurtas muziejus. Ankstyvasis miestas buvo išsidėstęs trijose terasose šalia dabartinio miesto. Aukso dirbiniai liudija originalią aukšto lygio kultūrą, IV a. pr. m. e. pasirodo helenų įtaka.
Identifikuotos keturios miesto vystymosi fazės. Pirmoji fazė – VIII–VII a. pr. m. e. Manoma kad jau tada tai buvo svarbus religinis centras. Antroji – VII, VI a. sandūra – IV a. pirma pusė. Mediniai pastatai, uolingoje žemėje iškalti altoriai. Pasirodo graikų keramika. Trečioji – nuo IV a. antra pusė – III a. pirma pusė. Dideli ir turtingi kapai, akmeninių pastatų liekanos. Ketvirtoji – III a. – I a. pr. m. e. Atsiranda gynybinė siena. Sunaikintas I a. pr. m. e. viduryje miestas nebeatsigavo.
Ascidijos
Ascidijos (Ascidiacea) – gaubtagyvių (Urochordata) gyvūnų klasė.
Pavienės ascidijos kūnas panašus į pailgą maišelį. Pamatine dalimi prisitvirtina prie substrato. Laisvajame gale yra burnos sifonas, pro kurį vanduo nuolat patenka į vidų. Kiek žemiau yra kloakos sifonas, pro kurį šalinamas iškoštas vanduo.
Kūną gaubia odos epidermio darinys – stora ir spalvinga tunika.
Virškinimo ir kvėpavimo funkcijas atlieka žiaunaryklė. Pro ją yra košiamas vanduo su maisto medžiagomis. Kraujotakos sistema atvira, ji išnešioja maisto medžiagas. Nervų sistema redukuota iki nedidelio nervinio mazgo.
Ascidijos yra hermafroditės. Tačiau apsivaisina tik kryžminiu būdu. Po apvaisinimo išsivysto laisvai plaukiojanti lerva, panaši į buožgalvį, kuris turi chordą ir nervinį vamzdelį. Daugelis ascidijų gali daugintis nelytiškai: pumpuruodamos arba apatinės dalies išaugomis - stolonais. Ant jų formuojasi pumpurai sudarydami dukterinių organizmų - zooidų - kolonijas.
Tara (Juodkalnijos upė)
Tara  – upė šiaurės Juodkalnijoje ir Bosnijoje. Tai ilgiausia Juodkalnijos upė, kuri prasideda Dinarų kalnuose. 144 km teka į šiaurę, paskutinius 34 km teka Bosnijoje ir Hercegovinoje, kai kur sudaro sieną tarp Juodkalnijos ir Bosnijos. Susiliejusi su Pivos upe sudaro Drinos upę.
Upės ištakos yra maždaug 2000 m aukštyje Žijevo kalnuose, prie Juodkalnijos-Albanijos sienos, maždaug 30 km į pietus nuo Kolašino, susiliejus Opasanicai ir šiek tiek didenei ir ilgesnei Verušos upei. Didžioji Taros upės dalis teka per kalnuotas vietoves, dėl to upė srauni, nuolydis didelis (3,6 m/km). Kai kur yra susidarę slenksčiai, kurių priskaičiuojama 40.
Apie 78 km upė teka iki 1300 m gylio Taros kanjonu (giliausias Europoje), kuris yra į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą įtrauktame Durmitoro nacionaliniame parke. Pagrindinis miestas prie Taros – Mojkovacas.
Vanduo pasižymi švarumu, temperatūra vasarą nepakyla aukščiau 12 laipsnių.
Bosnijos ir Juodkalnijos vyriausybės planavo ant Drinos statyti hidroelektrinę ir Taros kanjoną užtvindyti vandeniu. 2005 m. balandį šių planų atsisakyta po kanjono išsaugojimo šalininkų protestų. 2006 m. rugsėjį visgi buvo sudaryta sutartis su Slovėnijos rangovu "Petrol" dėl 40-60 MW galios hidroelektrinės statybos.
Upėje galima plaukti plaustais (raftingas). Atkarpa nuo Bstnovicos iki Ščepan Polės yra apie 18 km ir įveikiama per dvi tris valandas, papildomai galima pridėti keletą kilometrų Drinos upe, taip maršrutą pailginant iki 25 km. 2005 m. ir 2009 m. Europos raftingo čempionatai vyko Vrbo ir Taros upėse Bosnijos ir Hercegovinos Serbų Respublikoje.
Tiltai
Taros aukštupyje yra bent keletas tiltų, tarp jų E65 kelias prie Moikovaco ir du geležinkelio Belgradas-Baras tiltai tarp Moikovaco ir Kolašino, vidurupyje ir žemupyje dėl sudėtingos topografijos ir menko apylinkių apgyvendinimo vienintelis svarbus tiltas yra Džurdževiča Taros tiltas tiltas, pastatytas 1937–1940 m. Tai yra ilgiausias Juodkalnijos tiltas - 350 metrų ilgio ir 150 m aukščio (iki 2000 m. jis buvo aukščiausias automobilių tiltas Europoje).
Johann Joachim Quantz
Johanas Joachimas Kvancas (Johann Joachim Quantz, 1697 m. sausio 30 d. – 1773 m. liepos 12 d.) – vokiečių kompozitorius ir fleitininkas.
Biopgrafija
Gimė Oberšedene (Oberscheden), mirė Potsdame. Tėvas, dirbęs kalviu, mirė jam būnant mažam. Muzikos pradėjo mokytis pas dėdę, vėliau tęsė studijas Drezdene ir Vienoje. Dirbdamas muzikantu Augusto III Sakso dvare, Kvancas pradėjo rimtai groti fleita. Ilgainiui tapo vienu žymiausių Europos fleitininkų, keliavo po Prancūziją ir Angliją. Kvancas mokė groti fleita, pats gamino fleitas ir kūrė muziką, dirbdamas Prūsijos valdovui Frederikui II. Kvancas patobulino fleitą: pavyzdžiui, pridėjo jai vožtuvėlius, kad būtų lengviau intonuoti.
Nors Kvancas parašė nemažai kūrinių (daugiausia fleitai, tarp jų apie 300 koncertų), labiausiai žinomas yra jo veikalas apie grojimą fleita Versuch einer Anweisung die Flöte traversière zu spielen (1752). Iš jo dabar galima nemažai sužinoti apie fleitos techniką XVIII amžiuje.
Jonas Viržonis
Jonas Vžesniauskas (nuo 1943 m. Viržonis) (1899 m. lapkričio 22 d. Alantoje, Molėtų r. – 1999 m. lapkričio 16 d.) – vargonininkas, chorvedys ir pedagogas.
Biografija
Iš pradžių muzikos mokė tėvas, vėliau aklas muzikantas A. Pagalys. 1912 m. Alantoje apsigyveno būsimieji kompozitoriai Juozas Gruodis ir Juozas Karosas, kurie pastebėjo jaunuolio muzikinius gabumus ir pradėjo intensyviai mokyti muzikos. 1914 m. J. Viržonis savarankiškai ėmė vargonininkauti ir vadovauti chorui Alantoje – chorą parengė 1924 m. pirmajai visos Lietuvos dainų šventei Kaune. 1926 m. dirbo muzikos mokytoju Giedraičiuose, subūrė jaunimo chorą. 1927–1929 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Vabalninke, kartu lankė Juozo Naujalio vargonininkų kursus Kaune. Vėliau apie dvejus metus dirbo Biržuose. 1932–1939 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui bei orkestrui Kelmėje. Dirbo ir pats mokėsi: pirmiausia Klaipėdos muzikos mokytojų kursuose, vėliau muzikos mokykloje.
1940 m. Krakėse buvo įsteigta progimnazija ir Jonas Viržonis tapo jos pirmuoju mokytoju. Dėl mokytojų stygiaus mokė ne tik muzikos, bet ir rusų kalbos, bei vedė fizinio lavinimo pamokas (išdirbo iki 1948 m.). Jo įkurtas moksleivių choras koncertavo ne tik Krakėse, bet ir Šėtoje, Montviliškyje, Kėdainiuose ir kituose aplinkiniuose miesteliuose. 1948 m. persikėlė dirbti į Dotnuvą.
Nuo 1950 m. dėstė muziką ir dainavimą Kėdainių Juozo paukštelio vardo vidurinėje mokykloje. Taip pat vadovavo Kėdainių ir Dotnuvos kultūros namų ir kitiems mėgėjų chorams, organizavo koncertus.
Jonas Viržonis apie 60 metų paskyrė muzikiniam darbui, daug prisidėjo prie Lietuvos chorinės kultūros ugdymo ir jaunimo muzikinio estetinio auklėjimo. Konsultavo įvairius meno mėgėjų kolektyvus, dirigavo Kėdainių rajono dainų šventėse. 1969 m. jam suteiktas nusipelniusio kultūros – švietimo darbuotojo garbės vardas, o 1997 m. Lietuvos mokyklos 600 metų proga chorvedys apdovanotas Gedimino 1-ojo laipsnio medaliu. Už nuopelnus Kėdainių miestui Jonui Viržoniui suteiktas Kėdainių miesto garbės piliečio vardas. miniatiūra|kairėje|Jono Viržonio šeimos kapas Krakių Kapinėse, 2021 Jo sūnus Vytautas Viržonis – Lietuvos muzikos akademijos profesorius, ilgametis Lietuvos nacionalinio operos ir baleto teatro dirigentas. Vyresnioji duktė Rita Vaitkevičienė-Viržonytė – chorvedė ir muzikos pedagogė, ilgametė Nacionalinio Mikalojaus Konstantino Čiurlionio menų mokyklos pedagogė. Jaunesnioji dukra Filomena Viržonytė – buvusi Kauno valstybino muzikinio teatro solistė.
7-Zip
7-Zip – laisvoji failų archyvavimo programa, daugiausia skirta Microsoft Windows operacinei sistemai.
7-Zip veikia tiek iš komandinės eilutės, tiek naudojantis grafine sąsaja. Ji taip pat gali būti integruota į Windows meniu. Ji konkuruoja su rinkos lyderiais – WinZip ir WinRAR programomis, kurios abi yra uždaro kodo.
7z glaudinimo formatas
Programa palaiko daugelį glaudinimo formatų, tačiau pagal numatymą naudoja savo formatą – 7z.
Pagal numatymą programa kuria 7z archyvus, kurių plėtinys yra, naudodama LZMA glaudinimo algoritmą. Šis, palyginti naujas formatas, leidžia programai pasiekti labai aukštą glaudinimo laipsnį, panašų į kitus populiarius aukšto suspaudimo formatus, pavyzdžiui, RAR (paremtas patentuotais algoritmais). 7z failų MIME-tipas yra.
7z failo formatas yra atviros, modulinės architektūros, kuri leidžia jame laikyti failus, suglaudintus skirtingais algoritmais. Failų vardai saugomi Unicode formatu.
Kiti palaikomi glaudinimo formatai ir algoritmai
7-Zip palaiko daugelį kitų glaudinimo (ir ne tik) formatų, tokių kaip zip, Microsoft cabinet (cab), rar, arj, gzip, bzip2, lzh, tar, cpio, rpm ir Debian deb archyvus. Dėl teisinių priežasčių ace formatas nebepalaikomas.
Zip ir gzip failams 7-Zip naudoja modifikuotą deflate algoritmą, optimizuotą aukštesniems glaudinimo laipsniams aukojant glaudinimo laiką.
Savybės
7-Zip turi daug savybių, kurių negalima rasti daugelyje populiarių komercinių failų archyvavimo programų.
Nuorodos
7-zip svetainė
379 m. pr. m. e.
'''379 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Belovežo susitarimas
Belovežo susitarimas – 1991 m. gruodžio 8 d. pasirašytas susitarimas, kuriame konstatuotas TSRS suirimas, bei skelbiama apie Nepriklausomų Valstybių Sandraugos (NVS) sukūrimą.
Susitarimas pasirašytas Viskuliuose, Belovežo girioje, jį pasirašė Baltarusijos, Ukrainos bei Rusijos vadovai – Stanislavas Šuškevičius, Borisas Jelcinas ir Leonidas Kravčiukas. Tai – vienas steigiamųjų NVS dokumentų, kartu su 1991 m. gruodžio 21 d. pasirašytu Alma Atos protokolu, kuriuo prie sandraugos prisijungė dar 8 valstybės.
Kylant įtampai yrančioje valstybėje, gruodžio 7-8 dienomis susirinkę pagrindinių TSRS valstybių vadovai Belovežo girioje nutarė Tarybų Sąjungą pakeisti regioniniu buvusių respublikų susivienijimu. Susitarimu įtvirtinti ketinimai kurti NVS, taip pat sandraugos tikslai, principai ir pagrindinės veiklos sritys. Susitarimas trijų valstybių parlamentuose ratifikuotas gruodžio 10-12 dienomis.
Dirsė (pavardė)
Dirsė − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Dirsienė (ištekėjusi moteris) ir Dirsytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Olifantsas (Vakarų Kapas)
Olifantsas  – upė Pietų Afrikos Respublikos pietvakariuose, Vakarų Kapo provincijoje. Prasideda Olifantsrifiro kalnuose, teka daugiausia į šiaurę tarpukalnių slėniu. Pačiame žemupyje pasuka į vakarus ir įteka į Atlanto vandenyną ties Papendorpu, sudaro estuariją.
Upės vanduo naudojamas drėkinimui, įrengtos Klanviljamo ir Bulshoeko užtvankos, tiekiančios vandenį aplinkiniams ūkiams ir gyvenvietėms. Žiemą įvyksta poplūdis. Prie Olifantso įsikūrę Vredendalio, Lucvilio miesteliai.
Miksininiai apskritažiomeniai
Miksinos paplitusios tik jūrose, gyvena įsiraususios į dumblą, iš kurio kyšo tik galva. Minta žieduotosiomis kirmėlėmis, moliuskais, negyvomis ir nusilpusiomis žuvimis. Prikibusi prie negyvos žuvies miksina paprastai susisuka į „aštuoniukę“ ir, traukdama galvą pro kilpą, išplėšia stambesnius grobio gabalus. Neršiančios miksinos susisuka viena su kita ir išskiria daug gleivių, kuriose būna 20–30 patelės išnerštų kiaušinių. Vystosi be metamorfozės.
Pasaulyje užregistruotos 67 rūšys, priklausančios 6 gentims. Atlanto vandenyne gyvena 30–40 cm ilgio atlantinės miksinos (Myxine glutinosa).
Dziasingas
Dziasingas – miestas Kinijoje, Džedziango provincijoje. Turi prefektūros statusą. Įsikūręs prie Didžiojo Kinijos kanalo, pietryčiuose ribojasi su Hangdžou, vakaruose su Hudžou, šiaurės rytuose su Šanchajumi ir šiaurėje su Dziangsu provincija. Tekstilės, mašinų, chemijos, elektronikos pramonė.
Istorija
Pavasarių ir rudenų laikotarpiu Dziasingas buvo žinomas kaip Dzuili ir buvo svarbus miestas Jue karalystėje. 210 m. pr. m. e. Ši Huangdi miestą pervadino į Joujuaną. 242 m. Sun He tapus princui, miestas pervadintas į Dziasingą.
1949–1958, 1979 m. suteiktas miesto statusas. 1983 m. suteiktas prefektūros statusas.
Dué le Quartz
Biografija
1998 m. gruodį Sakito ir Ken suformavo Dué le quartz ir grojo pirmajame pasirodyme gyvai 1999 m. vasario 14 d. Jie priėmė bosistą Kikasa, oficialiai pridėjo Kazuki tų pačių metų kovo 22 d..
Ken paliko grupę 1999 m. gegužę dėl muzikinių skirtumų, palikdamas gitaristo vietą, kurią užėmė Miyabi 1999 m. birželio 29 d. ir užbaigė grupės galutinį išsidėstymą.
Jie greit išgarsėjo, surengdami pirmą koncertą gyvai 2000 m. rugpjūčio 21 d. Shibuya, Air West. Jų pirmas turas prasidėjo 2001 m. gegužės 16 d., o antras – 2001 m. gruodžio 4 d.
Grupė publikuota indie leidinyje Expect Rush I (2001 m. sausis) ir Expect Rush II (2002 m. kovas).
Po 3 metų, Kikasa paskelbė apie savo išėjimą, tai leido grupei visiškai iširti 2002 m. Jie sugrojo savo paskutinį koncertą gyvai 2002 m. rugsėjo 22 d. Akasaka Blitz.
Sakito dabar yra insituto direktorius Japonijoje, susituokęs 2010 m. spalį.
Latgala
Latgala – vienas iš 3 (ar 5) etninės Latvijos etnokultūrinių regionų ir kartu vienas iš 4 Latvijos konstitucija įteisintų Latvijos istorinių etnografinių regionų (dab. Latvijos rytinė dalis; „konstitucinė“ Latgala apima ne visą etnokultūrinę Latgalą, t. y., teritoriją, kurioje kalbama latvių aukštaičių tarme, – šios tarmės arealo vakarinis pakraštys dabar yra priskirtas „konstitucinėms“ Vidžemei ir Žemgalai); „Latgalos“ vardu vadinamas nuo XIX a. pab. kairiajame Dauguvos krante esanti Latgalos dalis kartais laikoma atskiru Sėlos istoriniu etnografiniu regionu. Didžiausi miestai – Daugpilis ir Rėzeknė, katalikybės centras – Agluona (spėjama karalienės Mortos gimtinė ir Mindaugo žūties bei palaidojimo vieta).
Latgalos priešistorė
Iki XIII a. dab. Latgaloje gyvenę baltai etniniu požiūriu buvo daug artimesni lietuviams ir kt. rytų baltams nei į vakarus nuo Aiviekstės ir jos intako Pededzės gyvenusiems latgaliams, o dab. Latgalos šiaurėje bent iki VIII-IX a. gyveno įv. finų gentys. Bronzos ir ankstyvajame bei senajame geležies amžiuose dab. Latgaloje gyveno daugiausia Brūkšniuotosios keramikos ir (maždaug nuo I tūkstm. vidurio) Tušemlios archeologinių kultūrų etnosai; Latgaloje gyvenusios Tušemlios kultūros nešėjų dalies raidą nuo I tūkstm. pab. stipriai paveikė tuomet suaktyvėjusi rytinių senlietuvių ekspansija (dalis archeologų mano, kad X-XIII a. dab. Latgalos pietinės ir iš dalies centrinės dalies gyventojai buvo asimiliuoti lietuvių).
V–VII a. dab. Vidžemės pietrytinėje dalyje susiformavę latgaliai skverbtis į dab. Latgalą buvo pradėję jau VI ir VII a. sandūroje (galimas daiktas, kad būtent dėl šios ekspansijos nurodytu laikotarpiu dab. Latgaloje ženkliai pagausėjo sutvirtintų piliakalnių), tačiau X-XI a. juos šioje teritorijoje nustelbė IX-XI a. Rytų Latviją iš Dauguvos vidupio srities (t. y. iš IX-X a. dėl slavų antplūdžio sunykusios Tušemlios kultūros pagrindinio arealo) infiltravę vad. rytiniai latgaliai (sąlyginis pavad.), t. y., tiesioginiai dab. latgaliečių protėviai (daugelis istorikų ir net archeologų rytinių latgalių vis dar neskiria nuo tikrųjų, arba Vidžemės latgalių; kad pirmieji nebuvo tapatūs antriesiems, rodo, be kita ko, ir Polocko bei Nalšios kunigaikščio Gerdenio 1264 m. sutarties su Livonijos ordinu aktas, kuriame Gerdenio pirmtako Konstantino Berankio ordinui padovanota Rėzeknės sritis aiškiai skiriama nuo „žemės, vadinamos Latgala“). X-XIII a. to nežinomo vardo rytų baltų etnoso kaimynai vakaruose buvo latgaliai ir sėliai, šiaurėje bei šiaurės rytuose – estai ir setai, rytuose – tuomet jau slavakalbiai krivičiai, o pietuose (šiek tiek šiauriau Dauguvos atkarpos nuo Drisos įtekėjimo iki dab. Daugpilio) – lietuviai.
Rytiniai latgaliai (=nalšėnai?) vertėsi daugiausia žemdirbyste ir gyvulininkyste, jų amatininkai gamino daugelio tipų ginklus, darbo įrankius, namų apyvokos reikmenis ir papuošalus, kaimyniniuose kraštuose nuo seno garsėjo latgaliečių moterų audiniai ir keramikos dirbiniai. Gyvendami prie Dauguvos prekybinės arterijos, rytiniai latgaliai intensyviai prekiavo su skandinavais, lyviais, latgaliais, sėliais, žemgaliais, lietuviais, vad. Polocko krivičiais ir kt. gentimis.
Latgalių žemės
XI(?)-XIII a. dab. Latgaloje gyvavo du Polocko ir Naugardo kunigaikštystėms pavaldūs valstybiniai dariniai – didžiąją rytinių latgalių arealo dalį apėmusi Jersikos žemė ar kunigaikštystė (bene didžiausia viduramžių baltų žemė dab. Latvijos teritorijoje) ir buv. finų areale, maždaug tarp Pededzės ir būsimos vakarinės Pskovo žemės ribos susiformavusi Atzelės žemė.
Nuo XIII a. pradžios ar II dešimtmečio dab. Pietų ir Vidurio Latgala kurį laiką buvo LDK dalis. Netrukus po 1264 m. (tų metų pab. Polocko kunigaikštis Gerdenis patvirtino savo pirmtako Konstantino Berankio tais pačiais metais išduotą aktą, kuriuo Livonijos ordinui atiteko Rėzeknės–Lubano ežero sritis) beveik visą dab. Latgalą užvaldė Livonijos ordinas (pietrytinę dab. Latgalos dalį, t. y., Senąjį Daugpilį su plačia apylinke lietuviai valdė iki 1313 m.).
Nors Latgalos kaip savito etninės Latvijos regiono pradžia sietina su XIII-XIV a. vykusiu rytinių latgalių letonizacijos procesu, dalį latgaliečių (kitų latvių dar vadinamų „čangaliais“) etnokultūrinių skirtybių nuo likusių latvių lėmė ir vėlesni istoriniai įvykiai.
Latgala ATR sudėtyje
1561 m. subyrėjus Livonijos ordinui, Latgala drauge su Vidžeme ir Pietų Estija tapo LDK pavaldžios Uždauguvio kunigaikštystės (nuo 1569 m. – Lietuvos ir Lenkijos kondominiumas) dalimi. Po 1600–1629 m. Abiejų Tautų Respublikos karo su Švedija ir Altmarko paliaubų Lietuvai ir Lenkijai likusi Uždauguvio kunigaikštystės dalis (dab. Latgala) virto vad. Livonijos vaivadija (centras – Daugpilis; neoficialiai vadinta ir „Lenkijos Livonija“, lenk. Inflanty Polskie). XVI a. Latgaloje buvo pradėjusi plisti liuteronybė, tačiau dėl Abiejų Tautų Respublikos administracijos remiamos kontrreformacijos Latgalos gyventojai, skirtingai nei kiti latviai, išliko katalikai; po 1569 m. dalį krašto dvarų iš vokietkalbių vietos bajorų perėmė daugiausiai lenkiškai kalbantys Lietuvos ir Lenkijos didikai bei bajorai; apie XVI a. pab. lenkų kalba tapo prestižine krašto kalba, lenkiškai ilgainiui prašneko ir dauguma vietos vokiečių dvarininkų.
Latgala nuo XIX a.
1772 m. Latgala buvo prijungta prie Rusijos imperijos; iš pradžių ji priklausė Pskovo, vėliau – Polocko, nuo 1796 m. – Vitebsko gubernijai. Beveik visu carinės okupacijos laikotarpiu krašte vyravo lenkiškoji katalikiškoji kultūra. Latgalos gyventojai (daugiausia bajorai) dalyvavo tiek 1830–1831 m., tiek 1863–1864 m. sukilimuose.
Būdama ATR sudėtyje, Latgala ekonomiškai ir kultūriškai ėmė atsilikti nuo Kuršo kunigaikštystės ir švedų valdomos Vidžemės bei Estijos. Šios padėties nesuvienodino ir visų latviškų žemių prijungimas prie Rusijos imperijos - protestantiškosios gubernijos (įskaitant ir etnografinę Estiją) buvo labiausiai apsišvietusi ir ekonomiškai stipriausia Rusijos dalis. Latgalos atsilikimą dar labiau padidino vėlyvas baudžiavos panaikinimas Vitebsko gubernijoje - tik 1861 m., tuo tarpu Kuršo ir Vidžemės gubernijose ją panaikino atitinkamai 1817 ir 1819 m. Be to, artima administracinė Latgalos kaimynystė su etnine Rusija lėmė ir intensyvesnį (palyginti su Kuršu ir Vidžeme) šio krašto apgyvendinimą rusų ir gudų kolonistais.
1865–1904 m. Latgaloje galiojo latviškos (leidžiamos latvių aukštaičių tarme) spaudos lotyniškais rašmenimis draudimas, kuris padidino regiono ekonominį ir kultūrinį atsilikimą nuo kitų latvių žemių.
1918 m. vasario mėn. Latgalą okupavo kaizerinė Vokietija, tų pačių metų gruodį – bolševikinė Rusija, o 1920 m. pradžioje kraštas tapo nepriklausomos Latvijos Respublikos dalimi. Nedidelė latgaliečių politikų dalis kurį laiką nesėkmingai siekė Latgalos nepriklausomybės ar bent autonomijos Latvijos Respublikos sudėtyje.
Latgaliečių tarmė
Dauguma Latgalos autochtonų šneka latvių kalbos aukštaičių tarme, kurios fonetika iš esmės skiriasi nuo kitų dviejų latvių kalbos tarmių - viduriniosios ir lyviškosios. Dalis latvių šią tarmę linkę laikyti atskira baltų kalba, juolab, kad ji turi savos raštijos tradiciją. Seniausia žinoma latgalietiška knyga yra 1753 m. Vilniuje išleista Livonijos katalikams skirta Evangelia Toto Anno (vėliau pasirodė ir pasaulietinių leidinių latgaliečių rašto variantu).
Latvių kalbos latgaliečių tarmė ilgiau išlaikė senosios latgalių kalbos savitumus dėl politinės latgalių atskirties nuo kitų etninių latvių žemių po Livonijos subyrėjimo (XVI a. vidurys). Didelę įtaką turėjo buvimas LDK (ATR) sudėtyje (1561-1772), vėliau – Rusijos Vitebsko gubernijos sudėtyje (iki 1919 m.). Nors senųjų latgalių kalba davė pagrindą dabartinei latvių kalbai Kurše, Žiemgaloje ir Vidžemėje, asimiliavus jiems čia gyvenusius kuršius ir žiemgalius, šiose teritorijose latgalių kalbą labiau nei Latgaloje paveikė senosios kuršių ir žiemgalių kalbos reliktai.
The Audition
The Audition yra roko/punk roko grupė iš Čikagos Ilinojuje JAV. Skambanti panašiai kaip Fall Out Boy, Alkaline Trio, Spitalfield, jų muzika yra melodinga ir energinga. Grupės debiutinį albumą pavadinimu „Contraversy Loves Vompany“ išleido įrašų kompanija „Victory Records“.
Ostravicė
Ostravicė  – upė tekanti Moravijos-Silezijos regione, Čekijos Respublikoje. Išteka iš Moravijos-Silezijos Beskidų, dešinysis Oderio intakas. Iš dalies formuoja ribą tarp istorinių regionų – Moravijos (kairysis krantas) ir Silezijos (dešinysis krantas).
Juozapas Mykolas Tiškevičius
Juozapas Mykolas Tiškevičius (, 1805 m. Palangoje – 1844 m. gruodžio 28 d. Vilniuje, palaidotas Trakų Vokėje) – Lietuvos bajoras, didikas, Lelijos herbo grafas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės didikų Tiškevičių giminės antrosios Biržų šakos. Tėvas Mykolas Juozapas Tiškevičius, motina Joana Karpytė. Broliai Jonas Konstantinas Tiškevičius, Biržų valdytojas, ir Benediktas Emanuelis Tiškevičius, Raudondvario dvarininkas.
Ašmenos pavieto bajorų maršalka.
Šeima
1826 m. vedė Kauno pakamario, Labūnavos dvarininko Anupro Simono Zabielos ir Kristinos fon Fosberg dukterį Oną Zabielaitę. Sūnūs Mykolas Tiškevičius, Juozapas Tiškevičius, Jonas Vytautas Emanuelis Tiškevičius ir Vladislovas Tiškevičius.
Palaidotas grafų Tiškevičių šeimos koplyčioje, Trakų Vokės dvare.
Dvarai
Pagrindiniai dvarai buvo Trakų Vokė, Palanga, Darbėnai, Grūšlaukė ir Voložinas (Baltarusija).
Kražių Žygimanto Liauksmino gimnazija
miniatiūra|265px|right|Nuo stadiono pusės
Gimnazija pavadinta Žemaitijoje gimusio teologo, vieno pirmųjų Vilniaus universiteto profesorių lietuvių Žygimanto Liauksmino (1596/1597–1670) vardu.
Filialai:
Istorija
1773–1817 m. Kražiuose veikė apygardinė mokykla. Tikybos pamokos buvo perkeltos į bažnyčią sekmadieniais, o vietoj jų įvestas dorovės mokslas. Apygardinėje mokykloje mokydavosi iki 500 mokinių. 1817 m. mokyklą iš karmelitų perėmė Vilniaus universitetas, Kražiuose atsirado pasaulietinė akademinė mokykla. 1818–1819 m. veikė 6 klasės ir dirbo 8 mokytojai. Mokykla turėjo puikią biblioteką. 1823 m. jos fondą sudarė 4397 tomai. Turėjo ir auksinių, sidabrinių, varinių bei geležinių medalių ir numizmatikos kolekciją. 1823-1824 m. gimnazijoje veikė slapta anticarinė Juodųjų brolių organizacija.
1840 m. gimnaziją iškėlus į Kauną, Kražiai 75 metus neturėjo vidurinės mokyklos. Tik 1919 m. atidaryta aukštesnioji privati mokykla, jos direktorium tapo kun. Jurgis Galdikas. 1926 m. išėjo pirmoji abiturientų laida. Gimnazija gyvavo 16 metų ir išleido 9 abiturientų laidas. 1944 m. Kražiuose gimnaziją suorganizavo Adolfas Venslauskas ir įkurdino lig šiol tebestovinčiame Valiukonio name. Tačiau, artėjant frontui, mokykla ištuštėjo taip ir nepradėjusi darbo. 1944 m. rudenį Kražiuose išsirūpintas leidimas steigti progimnaziją. Jos pirmoji abiturientų laida išėjo 1949 m. Nuo 1950 m. Kražiuose veikė vidurinė mokykla. Joje mokėsi net pusseptinto šimto mokinių.
Deltuva (pavardė)
Deltuva − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Deltuvienė (ištekėjusi moteris) ir Deltuvaitė (mergautinė pavardė).
Klėriškės
Klėriškės – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybės pietuose, 1 km į šiaurės rytus nuo Varkalių. Užima didžiausią Nemaitonių seniūnijos plotą (650 ha), yra 5 tvenkiniai.
Stūkso Klėriškių alkakalnis, vadinamas Koplyčia. Yra saugomi Klėriškių I ir II akmenys.
miniatiūra|250px|left|Riboženklis kelyje miniatiūra|250px|left|Priekyje – Klėriškės
Miškinienė
Miškinienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Miškinytė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Miškinis.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Mertas ir Mozelis
Merta ir Mozelis  – Prancūzijos departamentas šalies rytuose, Lotaringijos regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo Mozelio ir Merto upes. Administracinis centras – Nansi (Nancy).
Neravų piliakalnis
Neravų piliakalnis – piliakalnis Vilniaus miesto savivaldybės teritorijoje, Neravuose, Grigiškių seniūnija. Pasiekiamas miško keliu Grigiškės – Vilnius (Gariūnai) – į šiaurę už geležinkelio, pavažiavus 900 m nuo keliuko į sodybą kairėje, iki antrosios kvartalinės linijos, ja į šiaurę 500 m – yra kairėje, miške, Panerių girininkijos 36 kvartalo šiaurės rytų kampe.
Mertas ir Mozelis
Departamente 4 apskritys, 44 kantonai, 38 municipaliniai susivienijimai ir 594 komunos. Plotas – 5 246 km².
Istorija
Įsteigtas 1871 m. apjungus Mertos ir Mozelio departamentų dalis, likusias Prancūzijai po Frankfurto sutarties. Ribos buvo keičiamos 1919 ir 1997 m.
Neravų piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Neries kairiajame krante. Aikštelė trikampė, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 60 m ilgio, 41 m pločio pietvakarių krašte. Čia supiltas 40 m ilgio, 1,5 m aukščio, 10 m pločio pylimas, už kurio iškastas 6 m pločio, 1 m gylio griovys – jis geriausiai matosi pietvakarių šlaite. Rytų – šiaurės rytų aikštelės krašte supiltas 15 m ilgio, 0,5 m aukščio, 7 m pločio pylimas. Šlaitai statūs, 12-25 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, rytinis šlaitas – griovos, apaugęs pušimis su retu pomiškiu.
Mertas ir Mozelis
Geografija
thumb|250px|Mozelis prie Pont a Musono Mertos ir Mozelio departamentas ribojasi su Mezo, Vogėzų, Žemutinio Reino ir Mozelio departamentais, Belgija ir Liuksemburgu.
Klimatas
Klimatas okeaninis – kontinentinis, temperatūra labai svyruojanti, vėjai nepastovios krypties, kritulių nedaug.
Neravų piliakalnis
Tyrimai
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 12 000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1 264 000 m². Išmatavimai/plotas: 160 m ilgio šiaurės – pietų kryptimi ir iki 100 m pločio.
Dūminis mirkalas
thumb|right|200px|Gaminant nuotraukoje parodytą daržovių [[padažas|padažą vienas ingredientų buvo dūmų mirkalas]] Dūminis mirkalas  – vandeninis dūmų ekstraktas, skirtas maisto skoniui keisti suteikiant rūkyto produkto gardį. Dūmų mirkalas naudojamas tiek maistui konservuoti, tiek pagardinti.
Neravų piliakalnis
Tyrimai
850 m į pietus yra V a. – X a. Grigiškių pilkapynas, tyrinėtas 1972 m., 1974–1977 m.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Dūminis mirkalas
Gamyba
Dūmų mirkalas gaunamas specialiu būdu deginant medienos skiedras ar pjuvenas, dūmus kondensuojant į skystas ar kietas medžiagas, kurios ištirpinamos vandenyje. To tirpalo skonis dažnai modifikuojamas pridedant įvairių priedų ir taip gaunant įvairesnių gardžio variantų.
Panaudojimas
Dūminis mirkalas naudojamas kaip gardiklis, suteikiantis maistui kepto ant grotelių gardį. Šis mirkalas dažnai naudojamas kaip priedas paruošiant bekoną ir dešrainius. Dūminis mirkalas yra vienas pagrindinių gardį teikiančių ingredientų bekono marinatui daryti. Jis taip pat naudojamas džerkio (džiovintos mėsos rūšis; ) ir tofu gamyboje. Jis naudojamas ir gaminant kai kuriuos minkštuosius sūrius bei tempe. Dūminis mirkalas naudojamas gaminant steikus, dešras ir žlėgtainius, marinuojant kepsnius, šonkauliukus, dedamas į sriubas, padažus kaip bekono skonio gardiklių pakaitalas.
Mertas ir Mozelis
Ekonomika
Pagrindinės ekonomikos šakos ilgą laiką buvo susietos su šachtomis. Buvo kasama anglis, druska, geležies rūda, kalkakmenis. Tačiau po 1970 m. krizės ekonomiką teko perorientuoti. Šiaurėje to nepavyko ir nedarbo lygis lieka didelis. Nansi aglomeratas persiorientavo į paslaugų sektorių, tyrimus. Krašto pietuose išplėtotas žemės ūkis.
Gotfridas Ostermejeris
Gotfrydas Ostermejeris (Gottfried Ostermeyer; g. 1716 m. balandžio 20 d. – m. 1800 m. kovo 13 d.) – lietuvių kalbos puoselėtojas, filologas, evangelikų liuteronų kunigas.
Mertas ir Mozelis
Politika
Departamentą Prancūzijos senate atstovauja 4 senatoriai, Atstovų rūmuose – 7 deputatai. Generalinę tarybą sudaro 44 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
380 m. pr. m. e.
'''380 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gotfridas Ostermejeris
Jis gimė 1716 m. balandžio 20 d. Marienburge, Vakarų Prūsijoje. Jo tėvas Baltazaras Gotlibas Ostermejeris buvo odininkas. Gotfrydas Ostermejeris tėvo buvo ruošiamas odininko profesijai ir praktikai buvo atiduotas to amato meistrui, bet šis, vaiko gabumus pastebėjęs, patarė tėvui leisti Gotfrydą į mokyklą. 1728–1736 m. Gotfrydas Ostermejeris mokėsi Torūnės gimnazijoje, o 1737–1740 m. Karaliaučiaus universitete studijavo teologiją. Norėdamas kunigauti Mažosios Lietuvos lietuviškose parapijose, jis lietuvių kalbos seminare ėmė mokytis lietuvių kalbos. Dar studijuodamas, du kartus mokytojavo Verdainės parapinėje mokykloje. Čia jis lietuvių kalbos pramoko pas tuometinį Verdainės kunigą Fabijoną Kalavą. 1744 m. Darkiemio apskrities Trempų bažnyčios globėjas ministras fon Gėrnė G. Ostermejerį pasikvietė į Trempus precentoriumi. 1752 m. Gotfrydas Ostermejeris buvo įšventintas į kunigus ir Trempuose kunigavo iki savo amžiaus pabaigos.
380 m. pr. m. e.
Gimtadieniai
Nedatuota
Gotfridas Ostermejeris
Gotfrydas Ostermejeris buvo grynas vokietis, bet patekęs į lietuvių tarpą ir vedęs kunigo Kalavos dukterį Oną Reginą, sulietuvėjo, pamilo lietuvius ir jų kalbą, kurią ėmė vartoti net savo šeimoje. Jis buvo gana produktyvus tikybinės ir mokslinės literatūros puoselėtojas. Rašė lietuvių ir vokiečių kalbomis. Ypač vertingi jo vokiški raštai, dėl kurių kitataučiai ėmė domėtis lietuviais ir lietuvių kalba.
Gotfrydas Ostermejeris buvo Karaliaučiaus mokslinės karališkosios vokiečių draugijos narys, garbės narys. Bendradarbiavo jos tęstiniame leidinyje „Preussisches Archiv“, kuriame ir atskirais leidiniais vokiečių kalba paskelbė darbų iš prūsų ir lietuvių religijos, bažnyčios, kultūros istorijos, etnografijos ir mitologijos. Tyrė Mažosios Lietuvos raštiją.
Pirmoji jo knyga lietuvių kalba buvo iš vokiečių kalbos išverstas maldynas „Agenda“ – rinkinys maldų, kurias evangelikų kunigai skaito per pamaldas. Ji buvo parengta 1775 m., o išleista apie 1819 m., 1825 m. ir 1875 m. 1781 m. Karaliaučiuje išėjo vokiečių mistiko Tomo Kempiečio (1380–1471 m.) knygos „Širdingas pagraudenimas…“ vertimas. Šią knygą iš vokiečių kalbos išvertė ir spaudai parengė Gotfrydas Ostermejeris, lėšų jai išleisti skyrė Karaliaučiaus pirklys Jonas Kristupas Cintijus, kilęs iš Šilokarčemos. Tais pačiais metais buvo išleistas giesmynas „Giesmės šventos bažnyčioje ir namie giedamos…“ Šiame giesmyne buvo 508 giesmės, surankiotos iš pirmesnių giesmynų, verstos bei sukurtos uošvio Fabijono Kalavos ir paties giesmyno sudarytojo Gotfrydo Ostermejerio.
Gotfrydas Ostermejeris mirė 1800 m. kovo 13 d.
Zenonas Lapinskas (1928)
Zenonas Lapinskas (1928 m. birželio 10 d. Kamajuose, Rokiškio apskritis – 1991 m. lapkričio 10 d. Kaune) – Lietuvos mokytojas, žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1947 m. baigęs Rokiškio 1-ąją vidurinę mokyklą, Vilniaus universitete studijavo lietuvių kalbą.
1948–1951 m. Rokiškio 1-osios vidurinės mokyklos mokytojas, 1951–1957 m. – direktorius. 1958–1961 m. Rokiškio rajono laikraščio „Po spalio vėliava“ redaktorius, 1962–1968 m. – Kaišiadorių rajono laikraščio „Į komunizmą“ redaktorius. 1968–1990 m. – Lietuvas radijo ir televizijos Kauno vyriausiosios redakcijos vyriausiasis redaktorius. Daugelį metų buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos Kauno skyriaus pirmininkas. Buvo apsilankęs daugiau nei 20 pasaulio šalių.
Valerijonas Černeckis
Valerijonas Černeckis (g. 1957 m. vasario 18 d. Šlaveituose, Kretingos raj.) – Lietuvos ir Kretingos rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1980 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinis agronomas. 1997 m. K Stončiaus individualios įmonės „Autoratas“ darbuotojas. 2003–2012 m. Kretingos rajono savivaldybės administracijos direktorius.
Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kretingos rajono skyriaus narys.
2003 m. ir 2007 m. Kretingos rajono savivaldybės tarybos narys, atsisakė mandato paskyrus administracijos direktoriumi.
Kalvarijos savivaldybės taryba 2000–2003 m.
Kalvarijos savivaldybės taryba – Kalvarijos savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2000 m. kovo 19 d.
Veikla
Meru išrinktas Jonas Kazys Dzirmeika.
Didžioji kopa
thumb|180px|Didžioji kopa thumb|180px|Paminklas sklandytojams virš Kuršių Nerijos
Ribolai
Ribolai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zabluduvo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į pietvakarius nuo Zabluduvo ir apie 22 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Didžioji kopa
Didžioji kopa (arba Sklandytojų kopa) – pajūrio kopa, esanti Kuršių nerijoje, didžiajame pustomų kopų kopagūbryje ties Grobšto ragu, į pietus nuo Nidos, netoli Kuršių marių pakrantės. Ilgą laiką buvusi pati aukščiausia kopa Kuršių nerijoje. XX a. pirmojoje pusėje jos aukštis siekė 68 metrus (kitais duomenimis, 70 m), 1984 m. – 60,5 m. Tačiau per XX amžiaus paskutinį dešimtmetį kopos aukštis gerokai sumažėjo ir šiai dienai vos besiekia 50 metrų. Taip atsitiko Neringoje padaugėjus poilsiautojų, kai pasienio zonoje buvo galima laisvai vaikščioti bei praktiškai nebuvo jokių draudimų vaikščioti kopomis bei leistis nuo jų. Žiūrint nuo Saulės laikrodžio, Didžiosios kopos viduryje matosi Lietuvos bei Rusijos Kaliningrado srities teritorijos sieną žymintis pasienio kuolelis.
Istorija
1932 m. Lietuvos aeroklubas Nidoje buvo įkūręs sklandymo mokyklą, kuri buvo pagrindinė Lietuvos sklandytojų vasaros stovyklavietė, o nuo šios kopos besimokantys sklandytojai kildavo į dangų.
Ribolai
Istorija
Pirmą kartą kaimas minimas XV a. amžiuje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. XVIII a. gyvenvietė tapo palivarku. Apie 1753 m. kaime įkurta Ribolų Šv. Kosmio ir Damjano parapija. 1864 m. atidaryta mokykla. 1874 m. pastatyta Ribolų Šv. Jurgio cerkvė. 1952-1954 m. kaimas buvo Ribolų valsčiaus centras.
Medvėgalio gynyba
Medvėgalio gynyba – Medvėgalio pilies įgulos 1329 m. vasario mėn. vykdyta gynyba prieš jungtinės Kryžiuočių ordino ir Čekijos karaliaus Jono Liuksemburgiečio kariuomenės agresiją prieš Medvėgalio pilį. Po atkaklių mūšių įveikta 6000 pilies gynėjų kariuomenė, nuniokotas kraštas. Viso žinoma apie 20 Ordino žygių prieš Medvėgalį.
Medvėgalio pilis
miniatiūra|250px|left|Medvėgalio planas
Medvėgalio piliakalnis yra Šilalės rajone, 7 km į šiaurės vakarus nuo Kaltinėnų. XIV a. Žemaitijos arealo centrinė dalis buvo itin svarbi viso krašto gynybai. Medvėgalis buvo vienas svarbiausių Žemaitijos gynybos taškų kariaujant su Ordinu. Medvėgalio pilis (castrum Medewagilin) rašytiniuose šaltiniuose minima nuo 1316 m. Ji Žemaitijos vidurio medinių pilių sistemoje buvo viena tvirčiausių, įrengta ant aukšto piliakalnio su ovalia aikštele, galuose apsaugota pylimais ir gynybiniais grioviais. Į pietus nuo piliakalnio pašlaitės driekėsi apie 2 ha papilys. Gintis nuo priešų padėjo sunkiai įžengiamos apylinkių vietos. Kalno papėdėje, šiaurės pusėje esančioje pelkėje, 1959 m. nustatant kraštovaizdžio istoriniam draustiniui ribas, identifikuotas  po velėna akmenimis išgrįstas vingiuotas kelias. Šis kelias turėjo priešus klaidinančias kūlgrindas ir medgrindas. Medvėgalio piliakalnio papėdėje esančiuose pelkėtuose slėniuose rastos kūlgrindos – sudėtinė pilies gynybinių įrenginių dalis. Manoma, kad Sietuvos kūlgrinda – viena slapto kelio, jungusio Medvėgalio, Paršpilio ir Šiuraičių pilių įgulas, atkarpų.
Medvėgalio puolimas
Po pergalingo 1320 m. Medininkų mūšio Lietuva sustiprėjo tarptautinėje arenoje. Tačiau po tam tikros pertraukos, 1328 m. atsinaujino Vokiečių ordino kariniai žygiai į Lietuvą, o 1329 m. vėl buvo puolama Medvėgalio pilis. Minėtųjų 1329 m. žiemą Ordinas metė į Lietuvą dideles pajėgas. Į Lietuvą patraukė kryžiuočių 18 000 karių, neskaitant pėstijos. Puolime dalyvavo Čekijos karalius, Silezijos kunigaikštis, Vokietijos bei Anglijos grafai bei kilmingieji. Medvėgalio pilį kryžiuočiai apsupo vasario 1 d. Medvėgalio gynėjai sutiko krikštytis, kad atsikratytų agresoriaus, bet vėliau kryžiuočiams pasitraukus tuoj atsimetė nuo krikščionybės. Tuo metu teutonai kartu su Čekijos karaliumi Jonu užgrobė Medvėgalio pilį ir paėmė belaisvius. Kronikininkas Vygandas Marburgietis mini, kad magistras norėjęs „juos išgalabyti“, tačiau karalius Jonas belaisvius išgelbėjo ir pakrikštijo. Nors lietuviai pasižadėjo laikytis katalikų tikėjimo, bet po kelių mėnesių vėl grįžo prie pagonybės.
Medvėgalio gynybos atminimas
Piliakalnis anksčiau buvo gausiai apaugęs medžiais ir krūmais, neuvo matyti jo ypatingos laiptuotos struktūros, kokią turi daugelis gynybinių kalvų. Istorinė vieta buvo išvalyta ir atidengta 2006 m. žiemą. 2011 m. vasarą Medvėgalis buvo įspūdingai įrėmintas atnaujintais laiptais, o viršūnėje aplink ugniakurą ratu išdėliota didžiulių riedulių grandinė. Ant kiekvieno jų iškaltos aplinkinių kelių schemos ir nurodyti atstumai iki gretimų kalvų – piliakalnių, alkakalnių ir kitų saugomų istorinių ir gamtos paminklų. Juos galima aplankyti keliaujant pažintiniais takais ir pažymėtais maršrutais.
Apie karžygišką Medvėgalio praeitį savo veikaluose rašė: Simonas Daukantas, Liudvikas Adomas Jucevičius, Dionizas Poška, Motiejus Valančius, Antanas Vienuolis, jam savo eiles skyrė Maironis.
Naugardiškė (Alšėnai)
Naugardiškė – buvęs kaimas Kauno rajone, į pietus nuo Kauno miesto ribos.
Velionių miškas
280px|thumb|Velionių miškas.
Velionių miškas – Ispanijos sostinės Madrido El Retiro parke esantis memorialas, skirtas atminti 191 aukų, žuvusių 2004-ųjų kovo 11-ąją per teroro aktą traukiniuose, ir specialiojo agento, žuvusio susisprogdinus savižudžiams mirtininkams 2004-ųjų balandžio 3-ąją, atminimui.
Atidengimas
Ispanijos karalius Chuanas Karlosas I ir karalienė Sofija dalyvavo memorialo atidengimo atidengimo ceremonijoje, kuri vyko 2005-ųjų kovo 11-ąją. Jiems buvo suteikta garbė pirmiesiems padėti gėles ant memorialo. Prie karališkosios poros padėtos baltų gėlių puokštės buvo prisegtas raštelis su užrašu „Visų teroristų aukų atminimui".
Ceremonijos metu nebuvo pasakyta nė viena kalba, tačiau septyniolikmetis violončelininkas atliko kompozitoriaus Pau Casals kūrinį „El Cant dels Ocells“ (išvertus iš katalonų kalbos – „paukščių giesmė").
Spalio 10
Spalio 10 yra 283-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 284-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 82 dienos.
Vardadieniai
Danielė – Danielius
VfB Mödling
VfB Mödling – buvęs Austrijos futbolo klubas iš Mėdlingo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1911 m. Žaidė aukščiausioje šalies lygoje, bet joje neįsitvirtindavo.
1997 m. prisijungė prie Admira Wacker Wien komandos.
Danielius (pavardė)
Danielius − vyriškos giminės pavardė.
Lietuviška pavardė
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Danielienė (ištekėjusi moteris) ir Danieliūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kitų tautų pavardė
Pavardė Danielius paplitusi ir įvairiose kitose tautose:
Jaunimo neformalus ugdymas
Jaunimo neformalus ugdymas – kryptinga veikla, kuria, plėtojant jauno žmogaus asmenines, socialines ir edukacines kompetencijas, siekiama ugdyti sąmoningą asmenybę, sugebančią atsakingai ir kūrybingai spręsti savo problemas ir aktyviai dalyvauti visuomenės gyvenime. Jaunimo neformalaus ugdymo praktikoje yra svarbu ne tai, kaip pavadinami tam tikri dalykai, bet tai kas iš tikrųjų yra daroma.
Jaunimo neformalaus ugdymo prasmė
Jaunimo neformalus ugdymas padeda jaunam žmogui: