cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Miyavi
1999-2004: Dué le Quartz ir indies era
2004 m. Miyavi planavo pasirodyti įvairiose suvažiavimuose Jungtinėse Valstijose, bet buvo priverstas savo planus atšaukti paskutinę minutę dėl „personalo problemų“ („staff issues“). Vienas planuotų renginių buvo šou Pacific Media Expo, kur grupė Psycho le Cému pasirodė vietoj jo, o kitas vyko Anime Central, kur indies grupė Sid buvo užsakyta tam, kad pavaduotų. Miyavi planuose taip pat buvo Megacon, bet niekas ten jo nepavadavo.
2004 m. maksi-singlas „Ashita, Genki ni Naare“ pakliuvo į pirmąją vietą Oricon indies populiariausiųjų sąraše.
2004-2006: svarbūs įrašai ir pop/akustinė era
Po kontrakto pasirašymo su Universal Music Group 2004 m. spalį, Miyavi išleido savo pirmą svarbesnį singlą „Rock no gyakushū -Superstar no jōken-/21 Seikigata Koushinkyoku“ ir įdėklo užrašuose pasirašė kaip MYV. Jo pirmas svarbesnis albumas, Miyavizm, buvo išleistas 2005 m. birželį.
2005 m. pabaigoje ir beveik visus 2006 metus, Miyavi pasikeitė į akustinį/pop skambesį, atsispindintį jo antrajame ir trečiajame albumuose: MYV Pops ir Miyaviuta -Dokusou-, išleistuose 2006 m. rugpjūtį ir rugsėjį, atitinkamai. Mąstydamas apie MYV Pops, Miyavi pareiškė: „tai yra tarsi sudėjimas visų mano sukurtų dainų į vieną albumą, parodant mano požiūrį į „populiarumą“ ("it’s like putting all the songs that I created, presenting my own attitude towards „popularity“, into one album. ") Apie Miyaviuta: Dokusou Miyavi pasakė: "…for the album I wanted to fit in with the quality of the songs themselves and absorb myself into my performance, playing acoustic guitar alone. „
Pirmą kartą Miyavi savo naują akustinį stilių pademonstravo 25 Shūnen Kinen Koen Tokyo Geijutsu Gekijo 5 Days -Dokuso-, eilėje koncertų, vykusių Tokyo Geijutsu Gekijo penkias dienas apie 25-ąjį gimtadienį 2006 m. rugsėjį.
Miyavi išvyko į Ameriką artimiausiems šešiems mėnesiams. Per 2009 m. interviu, jis atskleidė, kad ten vyko studijuoti anglų kalbos mokykloje tarp žmonių, kurie atvyko iš viso pasaulio ieškoti darbo. Regarding his school schedule, jis sakė, jog į kalbos mokyklą ėjo „nuo septynių ryto iki popietės, po kurios aš ėjau į šokių pamokas. Kasdien aš apie aštuonias valandas treniravausi, šokau, bėgiojau. Vėliau eidavau namo daryti namų darbų. Savaitgaliais draugai mane nuveždavo į Venice Beach, kur aš pasirodydavau gatvės pasirodymuose“ (“from seven in the morning till after noon, after which I went to dance class. Everyday, I had about eight hours of training, dancing, running. Then, I went home to do homework. On the weekends, my friends drove me to Venice Beach, and I’d do street performances. ")
2007-2008: debiutas JAV, Neo Visualizm ir S.K.I.N.
2006 m. gruodžio 30 d. Miyavi paskelbė žinią, kad jis prisijungtų prie grupės. 2007 m. gegužės 25 d. JRock Revolution koncerte, organizuotame Yoshiki, bei vykusiame Wiltern Theatre, Los Andžele, buvo oficialiai pareikšta, kad Miyavi prisijungs prie S.K.I.N. grupės, kurioje taip pat buvo šie solo atlikėjai: Yoshiki, Gackt ir Sugizo.
S.K.I.N. pasirodė pirmą kartą gyvai 2007 m. Anime Expo konvencijoje Long Byče, Kalifornijoje 2007 m. birželio 29 d.
2007 m. vasario 8 d. Miyavi savo online dienoraštyje paskelbė, kad pasirodys gyvai Las Vegase. Pasirodymas vyko 2007 m. vasario 17 dieną Tabu Ultra Lounge, MGM Grand.
2007 m. gegužę Miyavi paskelbė, kad ketvirtas albumas, taip pat pirmasis remix albumas, bus išleistas liepą. Remiksuotas TeddyLoid, albumas, pavadintas 7 Samurai Sessions -We're Kavki Boiz-, reklamuoja peraranžuotas buvusias dainas ir taip pat reklamuoja daugybę instrumentų tokių kaip turntable, įvairūs būgnai ir stepą. Ribotame albumų tiraže taip pat buvo DVD su bonus studijoje įrašyotos muzikos filmuota medžiaga. Miyavi septintas svarbesnis singlas (ir iš viso 14-tas), a double A-side entitled „Sakihokoru Hana no you ni -Neo Visualizm- / Kabuki Danshi“, buvo išleistas 2007 m. birželio 20 d. ir debiutavo ketvirtu numeriu Oricon sąraše. Pateisinamasis turas, pavadintas „The Beginning of Neo Visualizm Tour“ prasidėjo liepos 16 d., buvo planuota pasirodyti 20 Japonijos vietų bei aplankyti Pietų Korėją per šešias savaites.
Rugsėjo 3 d., naujas singlas „Subarashikikana, kono sekai – What A Wonderful World“ buvo paskelbtas, ir buvo išleistas 2007 m. lapkričio 14 d.
Greit po šio išleidimo, Miyavi paskelbė naują singlą–bendrą su S.K.I.N. guitaristu Sugizo, pavadintą „Hi no hikari sae todokanai kono basho de“, kuris buvo išleistas 2008 m. sausio 16 d.
Naujas albumas išleistas 2008 m. kovą, pavadintas This Iz the Japanese Kabuki Rock, kartu padaryti dar du pranešimai paskutiniame 2007 m. šou Asia ture Shibuya C.C. Lemon Hall 2007 m. gruodžio 25 d.; t. y. apie Official Bootleg Live at Shinkiba Coast DVD (gyvai) išleidimą ir This Iz The Japanese Kabuki Rock Tour 2008, pirmą pasaulinį turą su pasirodymais Šiaurės ir Rytų Amerikoje, Europoje, Azijoje.
Turas prasidėjo su renginiu tik fanų klubo nariams Shibuya-AX Tokijuje, 2008 m. gegužę. Maršrutą sudarė 33 miestai 14-oje šalių, aplankyti per 3-jų mėn. periodą, nukeliauta apie 77 868 km (48 385 mylių), t. y. pilna kelionė aplink pasaulį. Dauguma koncertų buvo išparduoti ir padengti(?) daugiau negu 200 skirtingų medijos organizacijų. Turą užbaigė pasirodymas Tokijuje 2008 m. rugpjūčio 17 d.
Tų pačių metų gruodžio 24 d. Miyavi išleido This Iz The Original Samurai Style, savo pasaulinio turo DVD, remix album, Room No. 382 (remiksuotą TeddyLoid) ir Peace&Smile Carnival Tour 2005 DVD (išleistą iš naujo išpardavus).
2008 m. pabaigoje interviu, užklausus, kur jis norėtų nuvykti per artimiausius 10 metų (asmeniškai arba turo metu), Miyavi išreiškė savo norą aplankyti "Rusiją, Italiją, Makao, Dubajų, Antarktiką, Indiją, Tailandą, Indoneziją, Naujajį Orleaną, Meksiką, Argentiną, Kroatiją, Fudži kalną."
2009–dabar: J-Glam, Inc. ir tėvystė
Miyavi 2009 metus pradėjo su 10th Anniversary Commemorative Performance kartu su visais atlikėjais, pasirašiusiais kontraktus su PS Company, Nippon Budokan sausio 3 d., į kurį daugiau negu 13 000 bilietų buvo išparduoti per tris minutes 2008 m. lapkričio 22 d. vykusiame išpardavime. Pasirodymo gyvai dieną, fanų eilė išsidriekė nuo Budokan iki Kudanshita Station.
Besibaigiant pasirodymui, Miyavi netyčia atskleidė, kad renginio, Peace&Smile Carnival 2009, DVD bus išleistas 2008 m. balandžio 5 d. Dvi knygos pavadintos PS Company 10th Anniversary Book Peace&Smile History 1998-2008 ir Peace&Smile Carnival at Nippon Budokan buvo išspausdintos 2009 m. sausio 23 d. ir vasario 9 d., nurodyta tvarka. Kol PS Company 10th Anniversary Book Peace&Smile History 1998-2008 susidėjo iš nuotraukų ir interviu su dalyvavusiais atlikėjais (įskaitant Miyavi, Kagrra, Kra, the GazettE, Alice Nine, SuG ir Screw), Peace&Smile Carnival at Nippon Budokan taip pat buvo išskirtinės užkulisių nuotraukos, gyvi pranešimai bei visą kompaniją apimanti apklausa.
2009 m. vasario 16 d. Miyavi paskelbė, jog po balandžio 5 d. pasirodymo gyvai, jis „persikels“ ("graduating") iš PS Company po 10 metų su jais. (PS Company buvo jo vadybininkais nuo jo solo debiuto, kai jis dar buvo grupės Dué le Quartz sudėtyje) This was accompanied by a message from the president, Tomomi Ozaki. Po pasirodymo gyvai balandžio 7 d. Miyavi pareiškė savo oficialiame tinklalapyje, kad jis įkurs naują savo kompaniją, J-Glam, Inc., kitą dieną (balandžio 8 d.), pasivadindamas Takamasa Išihara. Birželio 1 d. Miyavi išleido naują dainą pavadinimu "Super Hero" per savo oficialų Myspace.
Kovą jis paskelbė antrąjį pasaulinį turą. 2009 m. spalio 21 d. Miyavi oficialiame Myspace tinklalapyje paskelbė, kad jo JAV turas Neo Tokyo Samurai Black buvo atšauktas (Seattle, New York, Atlanta, and Dallas) dėl. 2009 m. kovo 28 d. jis vedė Melody.. Pora turi dvi dukteris.
2010 m. sausio 1 d. Miyavi paskelbė apie naują įrašo sandėrį su EMI ir, jog Neo Tokyo Samurai Black World Tour EO Vol.1 DVD bus išleistas kovo 24 d. bei sceninio vardo pakeitimą į 雅-MIYAVI-.
"2010 Neo Tokyo Samurai Black World Tour" ture Miyavi paskelbė, jog singlas "Torture" bus išleistas rugsėjo 15 d., o albumas What's My Name? spalį.
Debikonys
Debikonys – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 7 km į pietus nuo Vadoklių, prie kelio. Iš rytų šliejasi Taujėnų miškai, jų pakraštyje telkšo ežeras Pilvinas. Apylinkėse teka upokšniai Berupelis ir Obelis.
Hermerikas
Hermerikas (m. 441 m.) – Galisijos svebų karalius, valdė nuo 406 m. iki 438 m., kai atsistatydino. Jis buvo pagonis ir visą gyvenimą kovojo su Romos imperija. Izidoras Sevilietis Historia Suevorum teigė, kad Hermerikas valdė 32 metus.
Hermeriko svebai su vandalais ir alanais persikėlė per užšalusį Reiną 409 m. gruodį. Po to jis kirto Galiją, Pirėnus ir įsikūrė Ispanijoje. Nors Theodore Mommsen ir Ernst Stein mano, kad svebai susitarė su uzurpatoriu Magnu Maksimu ir gavo vakarinę Ispaniją, bet tam pagrįsti nėra įrodymų. 411 ar 417 m. Hermerikas sudarė sutartį su Honorijumi. Tuo pat metu barbarai dalinosi Ispanijos žemes. Rytinė Galesija su sostine Braga atiteko svebams, o vakarinė - pietų vandalų genčiai hasdingams.
416-418 m. vestgotai, vadovaujami Valijos, kovėsi su svebais romėnų pusėje. 419 m. po asmeninio ginčo tarp Hermeriko ir vandalų karaliaus Gunderiko, vandalai užpuolė svebus ir apsupo Nervasijos kalnuose, kol įsikišo romėnų generolas Asterijus ir vandalai atsitraukė. Kol vandalai išvyko į Afriką 429 m., Hermerikas buvo taikus, bet 430 m. pradėjo puldinėti Galesiją. Vienas jos gyventojų Hidacijus nuvyko pas Flavijų Etijų prašyti pagalbos, bet tik 432 m. svebams buvo nusiųstas ambasadorius. Hidacijaus to meto kronika teigia, kad Galesijos gyventojai nugalėjo Hermeriką, daug nužudė ir paėmė į nelaisvę, tad svebai buvo priversti paleisti įkaitus. 435 m. Hermerikas sudarė taiką su galesijiečiais. Tais metais Hermerikas tarėsi su Romos imperatoriu tarpininkaujant vyskupui Symfosijui. 437 m. pas svebus vėl nusiustas ambasadorius su Fretimundu.
Po septynerių metų ligos Hermerikas buvo priverstas atsistatydinti sūnaus Rechilos naudai 438 m. Nėra įrodymų, kad po atsistatydinimo Hermerikas būtų išlaikęs bent kokią valdžią. Jo palikuonys buvo karaliais iki 456 m.
Paprastasis flamingas
Paprastasis flamingas, kartais vadinamas karibiniu flamingu (Phoenicopterus ruber) – flaminginių (Phoenicopteridae) šeimos paukštis. Viena ilgaamžiškiausių paukščių rūšių, gyvena apie 60 metų.
Tai gana stambi paukščių rūšis, stambiausia tarp visų Naujojo pasaulio flamingų rūšių. Jų ūgis 120-145 cm. Patinai vidutiniškai sveria 2,8 kg, patelės vidutiniškai 2,2 kg. Kaklas labai ilgas. Kojos rožinės spalvos ir labai ilgos. Ieškodami maisto įbrenda gana giliai arba net niurkteli į vandenį. Maitinasi visiškai panėrę galvą. Jų maistas įvairus, tai vabzdžiai, kirmėlės, mikroskopiniai dumbliai. Maitinasi dieną, o naktį perskrenda į kitus vandens telkinius.
Daugiausia paplitę Karibų jūros baseine – Pietų Amerikos šiaurinėje pakrantėje, Jukatano pusiasalio dalyje, Didžiųjų Antilų salose, Mažųjų Antilų salose, Galapagų salose. Apsigyvena įvairiuose vandenų biotopuose. Peri kolonijomis.
Jostedalio ledyno nacionalinis parkas
Jostedalio ledyno nacionalinis parkas yra Norvegijoje, įkurtas 1991 m. Šiame nacionaliniame parke yra Jostedalio ledynas, didžiausias kontinentinės Europos ledynas. thumb|left|Nacionalinis parkas Aukščiausias šios teritorijos kalnas yra Lodalskåpa (2083 m). Ledyno aukščiausias taškas, Breniba (Brenibba), yra 2018 m virš jūros lygio, o žemiausias – 350 m žemiau jūros lygio. Paskutiniu metu ledynas yra kiek atsitraukęs.
345 m. pr. m. e.
'''345 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Tom Petty
thumb|Tom Petty Tom Petty (Thomas Earl Petty; g. 1950 m. spalio 20 d. – m. 2017 m. spalio 2 d.) – amerikiečių muzikantas ir aktorius.
Stanislavas Liubomirskis
Stanislavas Liubomirskis (1583–1649 m. birželio 16 d.) – ATR magnatas, Krokuvos vaivada (nuo 1638 m.), Rusios vaivada (1628–1638 m.), Karūnos didysis pataurininkis (1620 m.), Karūnos didysis raikytojas (1619 m.), Krokuvos generalinis seniūnas (1638–1646 m.), Spišo (1605 m.), Sandomiro (1613 m.), Lelovo (1620 m.), Bila Cerkvos (1620 m.), Zatoro (1633 m.), Kžepicko (1634 m.), Nepolomicko (1635 m.), Gribovsko (1638 m.) seniūnas.
Biografija
thumb|left|190px|Paminklas Stanislavui Liubomirskiui Nova Višnicoje Stanislavas Liubomirskis buvo vyresnysis Sandomiro ir Spišo seniūno Sebastijano Liubomirskio (apie 1546–1613) ir jo žmonos Anos Branickos (1567–1639) sūnus. 11-kos metų buvo buvo pasiustas mokytis į jėzuitų koledžą Miunchene, praėjus dvejiems metams tęsė apmokymus Padujos universitete.
1609 m. kartu su karaliumi Žygimantu III dalyvavo Smolensko apgulty.
1621 m. Chotyno mūšio metu, kada mirė Lenkijos-Lietuvos armijai komandavęs Lietuvos didysis etmonas Jonas Karolis Chodkevičius Stanislovas Liubomirskis, tapo nauju vadu ir užbaigė mūšį, o po to pasirašė paliaubas su Osmanų imperijos kariuomene.
1625 m. Stanislavas Liubomirskis tapo Rusios vaivada, nuo 1638 m. – Krokuvos, o 1647 m. Ferdinando III buvo paaukštintas iki kunigaikščio. Jis buvo vienas iš stambių magnatų Mažojoje Lenkijoje, įkūrė dvi katalikų bažnyčias, keletą jėzuitų mokyklų, Dominikonų vienuolyną Liubare, perstatė pilį Polonėje, pavertę ją į galingą tvirtovę, pastatė Lancuto pilį ir Novo-Visničio pilį.
Šeima ir vaikai
1613 metais Stanislavas Liubomirskis vedė Sofiją Ostrogiškę (1595–1622). Pas juos buvo penketas vaikų:
Gražvydas Poškus
Biografija
1992 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete įgijo teisininko kvalifikaciją.
1991–1992 m. Nusikaltimų tyrimo departamento prie Generalinės prokuratūros stažuotojas, 1992–1994 m. Nusikaltimų tyrimo departamento prie Generalinės prokuratūros Šiaulių raj. tardytojas, 1994–1995 m. Šiaulių miesto apylinkės teismo teisėjas, 1995–1999 m. teismo pirmininko pavaduotojas, 1999–2011 m. Šiaulių apygardos administracinio teismo pirmininkas. 2008-2012 m. Teisėjų taryba, narys. Nuo 2011 m. gruodžio mėn. Šiaulių apygardos teismo Baudžiamųjų bylų skyriaus teisėjas.
Hapoel Acre FC
Akrės „Hapoel“ – Izraelio futbolo klubas iš Akrės.
Suomiška virtuvė
thumb|right|150px|Kalakukko − pyragas su žuvies ir lašinių įdaru thumb|right|150px|Karjalanpiirakka − ryžių ar bulvių tešlainiai thumb|right|150px|Leipäjuusto − laplandiškas sūris su [[Paprastoji tekšė|tekšės džemu]]
Suomiška virtuvė − viena iš vakarietiškų virtuvių, paplitusi Suomijoje ir apimanti suomių tradicinius patiekalus bei gėrimus.
Suomių tradicinis maistas labai paprastas: duona, žuvis, bulvės bei kitos šiltuoju metų laiku užauginamos daržovės. Suomiai taip pat mėgsta ir mėsą, nes nuo seno yra medžiotojų tauta, be to, daugumai žmonių tenka ypač sunkiai dirbti miško pramonėje, tad maistas turi suteikti energijos. Nereikia pamiršti, jog Suomijoje būna labai šaltos žiemos, tad ir gyventojų mityba sezoniškai prisitaiko prie klimato pokyčių. Suomijos virtuvę geriausiai pristato įvairiausiais būdais gaminami patiekalai iš žuvies.
Suomių virtuvei įtakos turėjo Rusijos ir Švedijos patiekalai. Tradiciniai patiekalai yra žuvies (ypač lašišų ir vėgėlių ikrai) bei šiaurės elnių mėsos. Verti paragauti valgiai yra karjalanpiirakka (ryžių ar bulvių tešlainiai), kalakukko (pyragas su žuvies ir lašinių įdaru), leipäjuusto (laplandiškas sūris).
Suomiškos virtuvės receptai
Kalakukko − pyragas su žuvies ir lašinių įdaru. Jis gaminamas taip: stiklinė vandens pamažu supilama į miltus, įdedama sviesto, įberiama druskos ir užminkoma tešla. Ji iškočiojama, perlenkiama per pusę ir pusantros valandos palaikoma šaltai. Kubeliais supjaustyti lašinukai paspirginami su stambiai supjaustytais svogūnais ir paskui kartu su nuplauta žuvies filė permalami mėsmale. Faršas sumaišomas su grietinėle, įberiama druskos ir pipirų. Iš tešlos iškočiojamas nelabai plonas stačiakampis lakštas. Ant vienos jo pusės sudedamas faršas, kita pusė užlenkiama, kraštai apspaudžiami ir aptepami tryniu. Kalakukas kepamas nekarštoje orkaitėje 3 valandas, kartkartėmis jį aptepant taukais. Paskui jis suvyniojamas į servetėlę, kad nebūtų per kieta plutelė, supjaustomas gabalais, apipilamas iki rusvumo pakaitintu sviestu ir patiekiamas į stalą.
Kalalatiko − bulvės su silke; bulvės nuskutamos, supjaustomos griežinėliais ir sukrečiamos į riebalais išteptą puodą. Ant viršaus sudedami silkės gabaliukai, smulkiai supjaustyti svogūnai. Visi produktai apibarstomi miltais ir apipilami aliejumi. Troškinama ant nedidelės ugnies, uždengus dangčiu. Kiaušiniai išplakami su pienu ir užpilami ant ištroškintų silkių. Dabar silkės su puodu įkišamos į orkaitę, uždengiamos ir tučtuojau užkepamos.
Maitokalekeito − piene troškinta žuvis; žuvis nuplaunama, supjaustoma piršto storio griežinėliais, pasūdoma, sudedama į riebalais išteptą keptuvę, apipilama pienu ir troškinama karštoje orkaitėje. Prieš paduodant ant stalo, apipilama iki rusvumo pakaitintu sviestu.
Nartas
Nartas – kaimas Marijampolės savivaldybėje, pietrytinis Marijampolės priemiestis, tarp kelių ir. Seniūnaitijos centras. Veikia biblioteka.
Istorija
Kaimas pirmą kartą minimas 1681 m.
Dholavira
Dholavira  – archeologinė vietovė vakarų Indijoje, Gudžarate, Didžiojo Kačo Rano druskynės saloje. Tai buvęs Harapos civilizacijos miestas, klestėjęs 3 tūkstantmetyje pr. m. e.
Dholavira buvo itin didelis miestas, kurio kompleksas užėmė ~100 ha teritoriją. Miestas buvo stačiakampio plano, tvarkingai suprojektuotas, su aukštutine tvirtove ir žemutiniu miestu. Citadelė su aukštomis gynybinėmis sienomis, šuliniais, planingomis gatvėmis ir plačiomis aikštėmis. Įtvirtinta miesto dalis užėmė 48 ha plotą. Už jos driekėsi gyvenamųjų namų rajonai, prekybiniai statiniai. Dholaviroje buvo įrengta sudėtinga irigacinė sistema, kurią sudarė kanalai ir dideli akmeniniai vandens rezervuarai. Juose buvo saugojamas vanduo, kadangi šioje sausringoje vietovėje lietūs yra reti. Taip pat buvo įrengti akmeniniai šuliniai, maudymosi baseinai. Mieste rastas didelis apskritas statinys, kuris kaip manoma, buvo paminklas ar kapavietė, tačiau žmonių palaikų ten nerasta. Be to, rasti dar du kupoliški statiniai, primenantys stūpas. Jose palaikų taip pat nerasta, bet gausu kitų archeologinių radinių.
Manoma, kad Dholavira sausumos prekybiniais keliais buvo sujungta su Lothaliu ir Sutkagen Doru. Miestas klestėjo maždaug iki XXII a. pr. m. e., vėliau žlugo (greičiausiai dėl sausrų). Vėliau vėl buvo apgyvendintas, bet XV a. pr. m. e. apleistas galutinai.
Dholavirą 1967 m. atrado J. P. Joshi. Vietovę nuo 1990 m. tyrinėja Indijos archeologijos valdyba.
Karolis Babkauskas
Karolis Babkauskas (g. 1991 m. kovo 18 d. Kaišiadoryse) – Lietuvos krepšininkas, rungtyniaujantis NKL Šakių „Vyčio“ krepšinio klube.
Charles de Gaulle
Šarlis de Golis (, 1890 m. lapkričio 22 d. – 1970 m. lapkričio 9 d.) – prancūzų generolas ir politikas, pirmasis Penktosios Respublikos prezidentas, valdęs nuo 1959 m. sausio 8 d. iki 1969 m. balandžio 28 d.
Iškilimas
Gimė gausioje, konservatyvioje ir religingoje mokytojo šeimoje. Mokėsi privačioje katalikiškoje Paryžiaus mokykloje. Vėliau įstojo ir 1912 m. baigė prestižinę Prancūzijos Saint-Cyr karo akademiją. Pirmojo pasaulinio karo metu tarnavo Prancūzijos kariuomenės 33-iajame pėstininkų pulke. 1916 m. Verdeno mūšio metu buvo sužeistas ir pateko į Vokietijos nelaisvę, iš kurios šešis kartus bandė pabėgti. Nuo 1919 m. iki 1920 m. tarnavo Prancūzijos karinėje misijoje Lenkijoje. 1927 m. - 1929 m. ir 1936 m. - 1938 m. tarnavo Prancūzijos kariuomenės daliniuose, kurie buvo užėmę Vokietijos Reino kraštą. Nuo 1929 m. iki 1931 m. buvo paskirtas vadovauti pėstininkų batalionui tuomet Prancūzijos protektorato statusą turėjusioje Sirijoje. Tarpukario metais parašė pirmuosius karo teorijos leidinius, kuriuose siūlė kurti profesionalios ir mobilios bei mechanizuotos kariuomenės dalinius.
Antrasis pasaulinis karas
Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, 1940 m. gegužės 15 d. buvo paskirtas vadovavauti 4-ajai tankų divizijai. Po poros dienų atakavo ir privertė trauktis Vokietijos kariuomenę. Tai buvo vienas iš nedaugelio sėkmingų Prancūzijos karo veiksmų Mūšio dėl Prancūzijos metu. Gegužės 24 d. paskirtas brigados generolu, birželio 5 d. ir Gynybos ministro pavaduotoju. Nepakluso P. Peteno įsakymui nutraukti karo veiksmus prieš Vokietiją. Birželio 14 d. išvyko į Jungtinę Karalystę derybų dėl Prancūzijos vyriausybės evakuacijos į Afriką. 1940 m. birželio 15 d. Vokietijos kariuomenei įžengus į Paryžių, Šarlis de Golis radijo laidoje iš Londono pakvietė prancūzus stoti į jo vadovaujamos Laisvosios Prancūzijos armiją ir ruoštis išvaduoti šalį. 1940 m. rugpjūčio 2 d. Viši režimo karo tribunolas už maištą ir dezertyravimą iš kariuomenės Š. de Golį nuteisė mirties bausme. 1943 m. rugpjūtį Sąjungininkai jį pripažino Prancūzijos pasipriešinimo Vokietijos okupacijai vyriausiuoju vadu ir nacionaliniu lyderiu. Nuo 1944 m. rugpjūčio de Golis – Prancūzijos laikinosios vyriausybės ministras pirmininkas.
Opozicijoje
Nepritaręs Ketvirtosios Prancūzijos respublikos Konstitucijai, 1946 m. sausį atsistatydino iš pareigų. Įkūrė opozicinę partiją – Prancūzų tautos susivienijimą, tačiau 1951 m. vykusiuose rinkimuose partija daugumos nelaimėjo, 1953 m. pats Š. de Golis ją panaikino. Penkerius metus praleido vienumoje. Per tą laiką parašė trijų tomų vadinamuosius „Karo memuarus“. 1957 m. kilusi gili politinė krizė Prancūzijoje, ilgai trukę konfliktai Prancūzijos užjūrio valdose – iš pradžių pralaimėjimas Vietnamo kare, o netrukus ir prasidėjęs karas Alžyre sukėlė ir ekonominius sunkumus šalyje. Situaciją paaštrino tai, kad Ketvirtosios Prancūzijos respublikos prezidentas turėjo mažai galių įtakoti dažnai besikeičiančias šalies Vyriausybes. 1958 m. gegužės 15 d. Š. de Golis išleido atsišaukimą, kuriame pareiškė esąs pasiruošęs „priimti visus Respublikos įgaliojimus“. Tų pačių metų birželio 1 d. Prancūzijos prezidentas René Coty kreipėsi į Nacionalinį susirinkimą ir pareikalavo suteikti nepaprastuosius įgaliojimus Š. de Goliui formuoti naują Vyriausybę ir pakeisti Konstituciją. Birželio 1 d. parlamentas paskyrė de Golį naujuoju šalies ministru pirmininku. Rugpjūčio mėnesį buvo parengtas naujos Konstitucijos projektas, kuriuo labai sustiprintos prezidento galios, numatyti visuotiniai prezidento rinkimai, ir, atitinkamai, sumažinti parlamento įgaliojimai. 1958 m. rugsėjo 28 d. įvykusio referendumo metu, palaikius 79,2% balsavusiųjų, buvo priimta naujoji Konstitucija ir sukurta Penktoji Prancūzijos Respublika.
Prancūzijos prezidentas
1958 m. gruodžio 21 d. įvykusiuose prezidento rinkimuose Š. de Golis gavo 75,5% balsų. Vadovaujant Š. de Goliui, Prancūzija pripažino Alžyro ir kitų Prancūzijos kolonijų Afrikoje bei Azijoje suverenitetą. Tuo pat metu Prancūzija labai sustiprino karinę galią – sukūrė ir išbandė branduolinius ginklus. 1965 m. Š. de Golis buvo perrinktas antrajai kadencijai. Š. de Golio vykdoma užsienio politika tapo antiamerikietiška – 1965 m. vasario 4 d. Prancūzija pareiškė tarptautiniuose atsiskaitymuose nebenaudosianti JAV dolerio ir pereisianti prie aukso standarto. 1966 m. vasario 21 d. Prancūzija išstojo iš NATO karinių struktūrų. NATO būstinė buvo perkelta iš Paryžiaus į Briuselį. Š. de Golis pasmerkė Izraelio veiksmus Šešių dienų karo metu bei JAV pradėtą karą Vietname. Dėl pablogėjusios socialinės ir ekonominės padėties, 1968 m. gegužę kilus neramumams Prancūzijoje, Š. de Golio pozicijos labai susilpnėjo. 1968 m. gegužės 30 d. Š. de Golis paleido parlamentą. Birželio pabaigoje įvykusius rinkimus didele persvara laimėjo prezidentinė partija. 1969 m. balandžio 27 d. dauguma Prancūzijos rinkėjų nepalaikė de Golio siūlymo referendumu pakeisti Prancūzijos Senato statusą ir suteikti daugiau galių vietos savivaldai. Kitą dieną Š. de Golis atsistatydino iš pareigų. 1970 m. lapkričio 9 d. jis, plyšus aortai, netikėtai mirė. Palaidotas Colombey savivaldybės, kurioje gyveno daugelį metų, kapinėse.
Atminimo įamžinimas
Iškart po mirties, Prancūzijoje Š. de Golis tapo nacionaliniu didvyriu, kurį prancūzai vadina „generolu de Goliu“ ar tiesiog „generolu“. Jo vardu buvo pavadintas Paryžiaus pagrindinis oro uostas, Paryžiaus aikštė, Prancūzijos karinio laivyno lėktuvnešis, pastatytas paminklas, sukurti keli filmai.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1995–1996 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1995–1996 m.
346 m. pr. m. e.
'''346 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Suomijos vyrų ledo ritulio rinktinė
Suomijos vyrų ledo ritulio rinktinė – komanda, atstovaujanti Suomijai tarptautinėse ledo ritulio varžybose. Suomijos vyrų ledo ritulio rinktinė dalyvavo trylikoje olimpinių žaidynių nuo 1952 m. (neskaitant 1956 m). Suomijos vyrų ledo ritulio rinktinės geriausias pasiekimas – 1988 ir 2006 m. iškovota 2 vieta, o 1994 ir 1998 m. iškovota 3 vieta Žiemos olimpinėse žaidynėse.
2020 m. ji buvo 3 vietoje Tarptautinės ledo ritulio federacijos reitinge.
Dečionys
Dečionys – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Kavarsko.
Pekinis
Pekinis – miestas Albanijos vidurio vakaruose; apygardos centras. Geležinkelis. Išlikusi XVIII a. turkų tvirtovė. Prateka Škumbinis.
Istorija
Gyvenvietė žinoma nuo romėnų laikų (vadinosi Clodiana). Pekinis minimas nuo 1431 metų.
Namibo dykuma
Namibo dykuma – dykuma Afrikos pietvakarinėje pakrantėje. Driekiasi Namibijos ir Angolos teritorijose; iš šiaurės į pietus iki Oranžinės upės. Užima 95 034 km² plotą. thumb|left|250px|Namibo dykuma Namibo dykuma yra žymi dėl savo smėlio kopų, kurios priklausomai nuo saulės padėties ir drėgmės, intensyviai keičia savo spalvą. Taip pat ypatingos kopos yra tarp Svakopmundo ir Volvis Bėjaus. Jos yra vienos aukščiausių kopų pasaulyje.
Savanų regionas (DKK)
Savanų regionas  – vienas iš Dramblio Kaulo Kranto regionų. Yra šalies šiaurinėje dalyje, Malio ir Burkina Faso pasienyje. Administracinis centras – Korhogas.
Administracinis suskirstymas
Regione yra 4 departamentai:
Raštuotasis lūšiavoris
Raštuotasis lūšiavoris (Oxyopes ramosus) – vorų (Araneae) būrio, lūšiavorių (Oxyopidae) šeimos voras.
Paplitęs visoje Europoje, išskyrus Didžiąją Britaniją.
Voras 6-10 mm dydžio, abiejų lyčių kūno raštas panašus, galvos dalyje suskyla į atskiras dėmes. Birželio mėnesį patelė ant viržių ir kitų augalų viršutinių šakelių nuverpia plokščią, gelsvai baltą kiaušinėlių kokoną, kuriame būna 31-78 kiaušinėliai. Padėjusi kiaušinėlius, ji kokoną saugo. Jaunikliai išsirita birželio mėn.
Vorai mėgsta atviras šiltas vietas, dykvietes, smėlėtą substratą. Jie gyvena žolėse arba ant žemės ir ten medžioja savo grobį, kurį pagauna šuoliu, bet voratinkliu neapipina.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1996–1997 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1996–1997 m.
Giotto di Bondone
Džotas di Bondonė (Giotto di Bondone, apie 1267–1337 m. sausio 8 d.) – italų viduramžių tapytojas ir architektas. Reikšmingiausia asmenybė Vakarų mene pereinant nuo stilizuotų viduramžių dailės formų į renesanso natūralizmą. Dėl savo vietos dailės istorijoje Džotas vadinamas „Europos tapybos tėvu“. Geriausiai išsilaikiusiu ir reikšmingiausiu jo kūriniu įvardijamas Arenos koplyčios freskų ciklas Padujoje (1302−1306 m.).
Biografija
Džotas, Bondonės sūnus, gimė apie 1267 m. Pasak Dž. Vazario, Džotas buvo kilęs iš Kolė di Vespinjano vietovės prie Florencijos. Kai dailininkas Čimabujė keliavo iš Florencijos, jis pakeliui pamatė piemenį Džotą, kuris plokščio akmens paviršiuje su kitu akmeniu piešė avį. Sužavėtas berniuko talento, kurį jis galėjo išlavinti tik iš pačios gamtos, Čimabujė sutarė su berniuko tėvu, kad jis taptų jo mokiniu. Iš tikro nėra jokių žinių, kad Džotas kada nors būtų buvęs piemeniu, nors tikėtina, kad jo tėvas galėjo būti laisvasis valstietis. Nieko nežinoma apie Džoto gyvenimą iki jam sukako apie 30 metų. Iš tikro nėra tikra, ar Džotas buvo jo tikrasis vardas, o ne Badžo ar Anjolo vardų forma. Gimimo 1267 m. data atsekama iš 1337 m. mirties paminėjimo, kuriame Džotas minimas miręs 70 metų amžiaus, tačiau šis amžius galėjo būti paminėtas tik apibendrintai. Jaunystėje Džotas tikriausiai buvo Čimabujės mokiniu ir tikriausiai dirbo kartu su juo ties kai kuriais Čimabujės užsakymais. Jaunystėje Džotas tikriausiai buvo keliavęs į Romą ir susipažinęs su to meto atsinaujinusia Romos dailės mokykla, kurią tikriausiai inspiravo pirmasis pranciškonų popiežius Mikalojus IV (1288−1292 m.). Romos tapytojai ir mozaikininkai Pjetras Kavalinis, Jakopas Turitis, Filipas Rusutis savo kūriniuose bandė atkurti senovės Romos architektūrai būdingą monumentalumą. Romoje dirbo florentietis Arnolfas di Kambijus.
Apie 1285 m. Čimabujė buvo paskirtas vadovauti Šv. Pranciškaus Asyžiečio aukštutinės bazilikos dekoracijoms Asyžiuje. Nėra aišku, kaip Džotas atvyko į Asyžių − ar būdamas Čimabujės mokiniu, ar su grupe dailininkų iš Romos. Kai kuriose bazilikos freskose atpažįstama Džoto ranka, jis tikriausiai jas tapė kartu su kitais dailininkais, tačiau kai kurios freskos, baigtos apie 1290-ųjų pabaigoje, yra tikriausiai vien Džoto kūriniai („Šv. Pranciškus atsisako žemiškųjų gėrybių“, „Čelano riterio mirtis“, „Asyžiaus liaudis pagarbina Šv. Pranciškų“). Šiose freskose žymus naujoviškas dailės stilius, kai vaizduojama aiški ir atpažįstama architektūrinė aplinka, susieta su scenos veiksmu, Šv. Pranciškaus figūra yra natūrali, jaučiamas jos kūniškumas. Yra didelių menotyrininkų abejonių dėl darbų bazilikoje Džoto autorystės, bandoma freskas priskirti kitam, nežinomam autoriui. Šio priskyrimo kritikai teigia, kad vargiai įmanoma, kad tokio aukšto meistriškumo autoriaus vardas būtų buvęs užmirštas. Taip pat iškyla daug klausimų dėl freskų sukūrimo datavimo, stilistinių neatitikimų. Džotas darbus Asyžiuje baigė 1300 m. ir grįžo į Romą, kurioje dokumentuoti keli neišlikę darbai, iš kurių menkas freskos fragmentas išliko Laterano Šv. Jono katedroje. Po to Džotas grįžo į Florenciją, dirbo Badia bažnyčioje, iš kurios išlikęs poliptikas dabar yra Uficių galerijoje. Svarbiausias šio laikotarpio darbas − tapytas krucifiksas Santa Maria Novella bažnyčios zakristijoje, kuriame Džotas atmetė stilizuotą bizantinį stilių ir pavaizdavo Kristaus figūrą labiau anatomiškai tiksliu stiliumi. thumb|left|220px| Judo pabučiavimas (freska [[Arenos koplyčia|Arenos koplyčioje Padujoje)]]
Jurgis Aušra
Jurgis Aušra (g. 1940 m. lapkričio 17 d.) – Lietuvos vadybininkas, Klaipėdos politinis veikėjas.
Giotto di Bondone
Biografija
Apie 1304−1306 m. Džotas kūrė freskas Arenos koplyčioje Padujoje, kurias užsakė rėmėjas Enriko Skrovenji, norėdamas išpirkti tėvo, lupikautojo, nuodėmes. Šiose freskose, atliktose palyginus per gana trumpą laiką, iškilo Džoto brandusis stilius, pasireiškęs tolydžiu meistriškumu, stilistine vienove ir vaizduojamų žmonių figūrų prakilnumo svarbiausia vieta scenose. Arenos koplyčiai Džotas nutapė krucifiksą (kitu manymu, jis tapytas apie 1317 m., dabar Padujos valstybiniame muziejuje). Po darbų Padujoje Džotas keliavo į Riminį, kuriame sukūrė krucifiksą Tempio Malatestiano šventykloje ir 1310 m. tikriausiai buvo Romoje, kur sukūrė dizainą didžiulei mozaikai „Navicella“ Šv. Petro bazilikoje (senojoje). Šis darbas yra beveik sunaikintas, išlikęs menkais fragmentais ir restauraciniais plotais. Tuo metu Džotas buvo garsiu ir pasiturinčiu dailininku, sukūrė didelių matmenų (3,25 × 2,04 m) „Maestą“ Ognissanti bažnyčiai Florencijoje („Visų Šventųjų Madona“, Uficių galerijoje) ir „Mergelės Marijos palaidojimą“ (Berlyno paveikslų galerijoje). Jo kūrybos laikotarpis nuo Arenos koplyčios freskų iki apie 1320 m. vadinamas „klasikiniu“.
Jurgis Aušra
Biografija
1994–1995 m. Klaipėdos miesto meras. 1995–1997 m. Klaipėdos apskrities valdytojas. 1998–2000 m. ekspedijavimo bendrovės UAB „Euroga“ generalinis direktorius. 2002–2010 m. AB „Klaipėdos nafta“ generalinis direktorius.
Baltistica
Baltistica – baltistikos mokslo darbų žurnalas, leidžiamas Vilniuje nuo 1965 m.; leidžia Vilniaus universitetas. Pastaruoju metu prieinamas ir internetu, siekiant skatinti žinių mainus pasaulyje.
Jurgis Aušra
Biografija
1990–1995 m. Klaipėdos tarybos deputatas, 1995 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys (LDDP sąraše).
Baltistica
Istorija
Žurnalas „Baltistica“ Vilniaus universiteto profesoriaus Jono Kazlausko iniciatyva buvo įsteigtas 1965 m. Leidinys rengiamas VU Baltistikos katedros darbuotojų. „Baltisticą“ leidžia VU leidykla (iki 1973 m. šis leidinys buvo rengiamas VU Lietuvių kalbos katedros, o iki 1992 m. leidžiamas Minties ir Mokslo leidyklos). Žurnalas nuo išleidimo pradžios nepriklausė jokiai aukštųjų mokyklų ar akademijos mokslo darbų serijai.
Jurgis Aušra
Biografija
Klaipėdos verslo ir technologijų kolegijos steigėjas.
Baltistica
Istorija
2005 m. minint leidinio „Baltistica“ keturiasdešimtmetį išleistas jubiliejinis žurnalo tomas. Šis tomas nuo ankstesnių publikacijų skyrėsi tuo, jog didžiąją jo dalį sudarė visų keturiasdešimties tomų ir šešių priedų bibliografija kartu su straipsnių, informacijos šaltinių bei recenzijų bibliografijomis, temine rodykle.
Jurgis Aušra
Biografija
2017 m. nuteistas bendroje byloje dėl finansinės žalos padarymo, kai buvo AB „Klaipėdos nafta“ direktoriumi.
Baltistica
Istorija
2011 m. sukurta žurnalo „Baltistica“ internetinė svetainė, kurioje galima rasti pagrindinę informaciją apie leidinį, išleistų žurnalo numerių archyvą bei elektroninės leidybos sistemą, kuria naudojantis visi leidybos proceso veiksmai, kaip maketavimas, recenzavimas, publikacijų pateikimas, gali būti atlikti elektroniniu būdu. Kuriant svetainę buvo panaudota Open Journal Systems atvirojo kodo programa, kuri VU Filologijos fakulteto specialistų Mariaus Tverijono, Vytauto Rinkevičiaus, Aidos Jungaitytės, Sandros Gaigalaitės bei Ernestos Kazakėnaitės buvo pritaikyta žurnalo poreikiams. Svetainės www.baltistica.lt sukūrimas buvo finansuotas Lietuvos mokslo tarybos.
Giotto di Bondone
Biografija
Nuo 1320 m. Džotas daugiausiai dirbo Florencijoje. Daugelis paminėtų šio laikotarpio jo darbų dingo ar buvo išsklaidyti po muziejus. Šv. Kryžiaus bazilikoje Džotas dekoravo bent 4 koplyčias Florencijos įtakingoms giminėms. Dviejų iš jų, Perucių ir Bardžių, koplyčių dekoras išliko, Barončeli koplyčioje išliko Džoto kurtas poliptikas. Tuo metu Džotas tikriausiai turėjo įsteigęs dirbtuves, daug darbo užsakymuose atliko jo mokiniai. 1327 m. Džotas, kartu su Tadeju Gadžiu ir Bernardu Dadžiu, įstojo į Florencijos gydytojų ir vaistininkų gildiją. Apie 1329 m. Džotas keliavo į Neapolį, kur Robertas Anžu buvo užsakęs jam kūrinių (neišlikę). Apie 1330 m. dailininkas buvo Bolonijoje, kur sukūrė altorinį paveikslą (Bolonijos pinakotekoje), daugiausiai atliktą mokinių. Romoje Džotas sukūrė iš dviejų pusių nutapytą „Stefaneskio altorių“ Šv. Petro bazilikai (Vatikano pinakotekoje). 1334 m. dailininkas Florencijoje buvo paskirtas vadovauti Santa Maria del Fiore katedros statyboms. Pabuvojo Milane, tačiau jokie darbai iš šios kelionės nežinomi. Grįžęs į Florenciją Džotas prižiūrėjo katedros kampanilės statybas. Jis mirė 1337 m. sausio 8 d. ir buvo palaidotas Santa Maria del Fiore katedroje su didelėmis iškilmėmis. Nei vienas Džoto portretas neišliko. Žinoma, kad jis buvo mažo ūgio ir esą bjaurus. Negražiais buvo ir jo vaikai. Esą Dantė, aplankęs Džotą, paklausė dailininko, kaip jam, tokių puikių paveikslų autoriui, išėjo tokie negražūs vaikai. Į tai Džotas atsakė, kad vaikus jis kūrė naktį.
Kūryba
thumb|right|150px|Džoto di Bondonės skulptūra [[Uficių galerija|Uficių galerijos portike]] Kai kurie menotyrininkai Džoto kūrybą priskiria vėlyvajai gotikai, nes jo darbų stiprus religinis turinys dar artimas viduramžiams. Tačiau jis neabejotinai buvo naujos eros pradininkas, novatorius, kuris savo tapyboje panaudojo visai naujas, gotikai nežinomas išraiškos priemones. Gotikos dailininkai daugiausia plėtojo monumentalųjį žanrą – vitražą, be to, miniatiūrą. Jie nesistengė perteikti erdvės, jų tapyba buvo plokščia. Pasak Čenino Čeninio (apie 1400 m.), Džotas pakeitė meną „iš graikų į lotynų“. Džoto dailės inovatyvumas buvo aiškiai suprantamas amžininkų, jis sulaukė aukščiausio pripažinimo iš viduramžių menininkų: Dantė 1316 m. „Dieviškosios komedijos“ „Skaistyklos“ dalyje pavadino jį garsiausiu laikmečio tapytoju, Džovanis Bokačas „Dekamerone“ (apie 1350 m.) priskyrė jam tikrojo ir intelektualaus meno, kuris buvo nuvertintas šimtmečiais, atgaivinimą.
Baltistica
Istorija
2019 m. prestižinės akademinės duomenų bazės „Scopus“ vertintojų buvo pasiūlyta įtraukti „Baltisticą“ į bazę.
Giotto di Bondone
Kūryba
Džoto mokytojo, puikaus dailininko Čimabujės (Cimabue) nuostabių spalvų freskos labiau priminė Bizantijos meną. Tuo tarpu Džoto tapyboje ryškėjo naujas vaizdavimas. Jis pradėjo naudoti šviesotamsą: šešėliu atitolindamas, o šviesa priartindamas daiktus ir išgaudamas gilumą. Šviesos ir šešėlių žaismas jam padėjo išgauti ir daikto ar figūros apimtį, paveikslas tapo nebeplokščias. Džotas atrado perspektyvos dėsnius: daiktus, esančius pirmame plane, vaizdavo didesnius, o toliau esančius – mažesnius, t. y. naudojo dvimatę perspektyvą. Tačiau tai ne vieninteliai Džoto nuopelnai – perspektyva ir šviesotamsa tebuvo priemonės geriau išreikšti savo idėjas. Anksčiau už Džotą dailininkai vaizdavo figūras sustingusias, statiškas, išrikiuotas viena šalia kitos, bet neturinčias tarpusavio ryšio. Savo paveiksluose genialusis tapytojas susiejo figūras vieną su kita, sujungė jas bendru veiksmu, vykstančią dramą sustiprindamas jausmine išraiška.
Baltistica
Istorija
Šiuo metu žurnalas iš viso įtrauktas į 8 duomenų bazes: Scopus, ERIH Plus, DOAJ, EBSCO CEEAS, Cabell’s International, MLA International Bibliography, BrillOnline Bibliography, Inter Libros.
Malų Plocko valsčiaus herbas
200px|right|thumb|Valsčiaus herbas Malų Plocko valsčiaus herbas  – Malų Plocko valsčiaus heraldinis simbolis, naudojamas nuo 2011 m. spalio 28 dienos.
Baltistica
Istorija
Nuo pat pirmojo žurnalo numerio publikacijos, jame skelbiami įvairių šalių mokslininkų straipsniai šešiomis kalbomis: lietuvių, latvių, anglų, vokiečių, prancūzų bei rusų. Nuo leidinio įsteigimo pradžios vykęs aktyvus bendradarbiavimas su užsienio mokslininkais baltistais tęsiamas iki šiol.
Giotto di Bondone
Kūryba
Džoto tapyba pasižymėjo anksčiau nežinota plačia jausmų skale, kuri varijavo nuo tylios lyrikos iki aistringo dramatizmo. Nors Džoto darbų tematika, kaip ir jo pirmtakų, buvo religinė, tačiau jo vaizduojami šventieji yra paprasti žmonės. Žmogus Džoto kūryboje visuomet yra centrinė figūra, o peizažas visada antraeilis, sustiprinantis vykstančią dramą. Džotas buvo pirmasis iš tapytojų 1334 m. paskirtas Florencijos katedros dirbtuvių vadovu. Pagal jo projektą pastatyta Florencijos Santa Maria del Fiore katedros varpinė – kampanilė.
Malų Plocko valsčiaus herbas
Aprašas
Raudonos užsklandos skydo formos herbe vaizduojamas baltas riteris sėdintis ant balto žirgo ir laikantis baltą skydą.
Baltistica
Istorija
Žurnalo „Baltistica“ leidyba prisideda prie Vilniaus universiteto, kaip pasaulinio masto baltistikos tyrimų centro, garsinimo.
Tematika
Periodiniame žurnale „Baltistica“ skelbiami sinchroniniai ir diachroniniai straipsniai apie baltų kalbas ir jų santykius su kitomis kalbomis, įvairūs su baltų kalbomis susiję tipologiniai straipsniai, taikomosios kalbotyros bei baltų kalbos istorijos straipsniai, baltistinių leidinių recenzijos, informacija apie mokslo renginius ir kitus įvykius.
Pastaraisiais dešimtmečiais „Baltisticoje“ daug dėmesio skiriama ne tik baltų kalbų ir tarmių istorijos, kontaktų su kitomis kalbomis nagrinėjimui, bet ir sinchroninių baltų kalbotyros tyrimų bei tarpdalykinių aspektų aptarimui.
Redakcija
Pastaruoju metu žurnalo redakcijoje dirbo 17 specialistų iš įvairių šalių: Bonifacas Stundžia (Vilniaus universitetas), Vytautas Rinkevičius (Vilniaus universitetas), Pietro U. Dini (Università di Pisa), Eugen Hill (Universität zu Köln), Artūras Judžentis (Vilniaus dailės akademija), Birutė Kabašinskaitė (Vilniaus universitetas), Vytautas Kardelis (Vilniaus universitetas), Danguolė Mikulėnienė (Lietuvių kalbos institutas), Norbert Ostrowski (Uniwersytet Jagielloński w Krakowie), Antanas Pakerys (VDU Švietimo akademija), Jonas Palionis (Vilniaus universitetas), Daniel Petit (École Normale Supérieure, École pratique des hautes études), William R. Schmalstieg (The Pennsylvania State University), Giedrius Subačius (University of Illinois at Chicago), Pēteris Vanags (Latvijas Universitāte, Stockholms universitet), Miguel Villanueva Svensson (Vilniaus universitetas), Steven Young (University of Maryland Baltimore County).
Visi „Baltisticoje“ publikuoti straipsniai yra recenzuojami dviejų žurnalo redakcijos narių bei vieno pašalinio mokslininko. Žurnalo redakcija turi pasirūpinti straipsnių recenzavimo kokybe ir nešališkai priimti sprendimus dėl galimybės publikuoti tam tikrą straipsnį, atsižvelgiant į tai, ar jis atitinka leidinio tematiką bei bendras nuostatas. Recenzentai įsipareigoja jiems skirtus straipsnius vertinti objektyviai, užtikrinti straipsnyje publikuojamų duomenų konfidencialumą, įtardami esant interesų konfliktą atsisakyti recenzuoti paskirtą straipsnį.
Publikacijos parengimas (recenzavimas, redagavimas bei spaudos ciklas) vidutiniškai užtrunka nuo 7 iki 9 mėnesių.
Publikavimo nuostatos straipsnių autoriams
Straipsniai redakcijai teikiami užsiregistravus bei prisijungus prie elektroninės leidybos sistemos (www.baltistica.lt).
Asmenys, norintys, kad jų straipsnis būtų publikuotas žurnale „Baltistica“, turi pateikti originalų ir savarankiškai atliktą darbą, kuriame aiškiai nurodyti kitų tyrėjų darbai bei jų mintys. Redakcijai pateiktame darbe netoleruojamas plagiatas. Jei publikavimui teikiamas straipsnis yra rašytas kelių tyrėjų, jį įteikiantis asmuo turi užtikrinti, jog visi bendraautoriai yra susipažinę su galutine straipsnio versija bei žurnalo „Baltistica“ nuostatomis. Straipsnių autoriai privalo užtikrinti tyrime dalyvavusių žmonių asmeninės informacijos konfidencialumą. Straipsnį įteikiantis asmuo įsipareigoja deklaruoti galimus interesų konfliktus bei finansavimo šaltinius, jei tokių buvo.
Redaktoriai pasilieka teisę nepublikuoti straipsnių, kurių autoriai nesilaiko minėtų nuostatų.
Stasys Laurinaitis
Stasys Laurinaitis (1925 m. vasario 26 d. Šarūnuose, Žagarės valsčius – 2004 m. gegužės 28 d. Vilniuje) – Lietuvos publicistas, istorikas, žurnalistas, redaktorius, komunistų partijos ideologas.
Biografija
1949–1951 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ redaktoriaus pavaduotojas, 1951 m. dar ir žurnalo „Žvaigždutė“ redaktorius. 1954 m. baigė Aukštąją partinę mokyklą prie SSKP CK. 1955–1968 m. dienraščio „Tiesa“ redaktoriaus pavaduotojas, 1957–1961 m. dar ir laikraščio „Tėvynės balsas“ redaktorius. 1968–1969 m. žurnalo „Kultūros barai“ vyr. redaktoriaus pavaduotojas. 1970–1975 m. dirbo Vyriausiojoje enciklopedijų redakcijoje. 1972 m. istorijos mokslų kandidatas. 1975–1976 m. dirbo LSSR MA Istorijos institute. 1978–1990 m. dėstė Vilniaus pedagoginiame institute, 1985 m. docentas. 1990–1991 m. laikraščio „Tarybų Lietuva“ redakcijos darbuotojas. Savo kūryboje aukštino sovietinę santvarką, skelbė oficialų komunistų partijos požiūrį į pokario Lietuvos partizanų kovas prieš okupacinį režimą.
347 m. pr. m. e.
'''347 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
AFC Rocar București
Bukarešto „Rocar“ – Rumunijos futbolo klubas iš Bukarešto.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1953. O 2009 m. klubas žlugo.
FC Haka
Istorija
Klubo ištakos siekia 1934 m. daugkartiniai šalies čempionai. Šį titulą iškovojo devynis kartus. 2012 m. liko dvyliktoje vietoje ir po sezono perkelti į žemesnį divizioną.
Nuo 2013 m. sezono rungtyniavo Ykkönen (antroje pakopoje). 2019 m. tapo šio diviziono nugalėtojais ir pateko į aukščiausią šalies lygą.
Nuo 2020 m. rungtyniavo Veikkausliiga. 2020 m. liko dešimti ir išsaugojo vietą aukščiausioje lygoje, o 2021 m. užėmė aštuntą vietą.
Voplaukio mūšis
Prielaidos
1298 m. Vytenis sudarė penkiolika metų trukusią sutartį su Rygos miestu, taip neutralizuodamas Livonijos ordiną, sulaikydamas jį nuo bet kokių priešiškų veiksmų. Kunigikštystės pietvakariuose teko nuolat susidurti su Ordino karo mašina kaip niekad arti – ties Nemunu. Tokių žygių į Prūsijos žemes Vytenis surenge bent aštuonis, o vienas iš dviejų 1311 m. įvykusių puolimų gavo Voplaukio mūšio pavadinimą. Palyginti nemažai, o kartu ir prieštaringai apie jį rašė amžininkai kryžiuočių kronikininkai, tarp kurių minėtini Mikalojaus iš Jerošino, Petro Dusburgiečio („Prūsijos žemės kronika“) bei Vygando Marburgiečio („Naujoji Prūsijos kronika“) metraščiai.
Pirmasis žygis
miniatiūra|250px|left|Rodyklė link mūšio lauko miniatiūra|250px|left|Šiandieninis Voplaukis
Pirmasis 1311 m. Vytenio žygis įvyko per Užgavėnes. Per šią kampaniją buvo nusiaubta Semba ir Notanga, paimta beveik 500 belaisvių ir didelis grobis. Tačiau žuvo nemažai Vytenio žmonių, kurie nutolo nuo bendros vilkstinės. Petras Dusburgietis šio puolimo pradžią nurodo vasario 23 d. Vygandas Marburgietis, aprašydamas šį puolimą, mini rusėnų pajėgas Vytenio kariaunoje. Be to, jis mini, jog priplėšto grobio įsiveržėliai neišlaikė, nes jiems kelią pastojo Ordino kariuomenės daliniai – vėliavos. Jie su dar atvykusiu pastiprinimu sumušė Vytenio pajėgas. Iš kronikos aišku, jog Vytenis sugebėjo ištrūkti (pabėgo), o Ordinas triumfuodamas su grobiu (rusėnais, stabmeldžiais), grįžo namo.
Skirtingų kronikų informacija šiek tiek skiriasi, tačiau abu kronikininkai akcentuoja lietuvių pusės nuostolius, bet jų mastas nėra aiškus. Remiantis Petru Dusburgiečiu, Karaliaučiaus komtūras Frydrichas iš Vildenbergo (Friedrich von Wilddenberg) dar ir po to sekė lietuvių pajėgas. Pastarieji jau buvo išsiskirstę ir neapdairūs, todėl komtūras nusiaubė Pagraudės valsčių.
Antrasis žygis
Praėjus daugiau nei mėnesiui, balandžio 3 d. Vytenis vėl įsiveržė į Prūsijos žemę, kur su keturiais tūkstančiais rinktinių vyrų nusiaubė Varmės vyskupystę.
Abiejų vokiečių kronikininkų Petro Dusburgiečio ir Vygando Marburgiečio įvykio aprašymai panašūs. Pirmasis teigia, kad Vytenio kariuomenė „begėdiškai išniekino bažnyčias, šventuosius rūbus bei taures, bažnyčios tarnus bei sakramentus“, išsivedė virš 1200 krikščionių belaisvių, toliau nužygiavo į Bartos žemėje esantį Voplaukį. Šiame lauke jis tyčiojęsis iš krikščionių, sakydamas „Kur jūsų dievas, kodėl jis jums nepadeda, kaip anksčiau mums padėjo mūsų dievai dabar ir kitados?“
Praėjus kelioms dienoms nuo lietuvių įsiveržimo, balandžio 7 d., atžygiavo didysis komtūras Heinrichas fon Plockė su 150 brolių ir daugybe karių (pasak kitų šaltinių – su 84 broliais ir 500 vyrų). Skirtingi šaltiniai nurodo nevienodą žuvusių lietuvių skaičių – ir 3000, ir 4000, ir net 23000 žuvusių.
Mūšio eiga
Ordino pajėgos, pasiekusios Voplaukio vietovę, išsirikiavo vėliavų eilės tvarka ir su Holando Švenčiausiosios Mergelės paveikslu. Vytenio pajėgos užėmė žiedinę gynybinę poziciją, iš visų pusių apsitverdami rištų vežimų gurguolėmis – vagenburgomis. Ši taktika buvo pasitarnavusi dar Didžiojo kunigaikščio Traidenio laikais, kai netoli Saremos salos, 1270 m. Karusės mūšyje buvo įveikta Vokiečių ordino livoniškoji šaka.