cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
2008 m. Malaizijos Grand Prix
Pirmoji dalis
Treniruočių pradžioje į priekį išsiveržė Kimi Räikkönen, bet gana greitai pasitraukė iš kovos dėl pasibaigusio kuro.
Trečią vietą užėmė Heikki Kovalainen (laikas - 1:36.556, McLaren).
Red Bull Racing lenktynininkas David Coulthard nesuvaldes bolido 12 ir 13 posūkiuose atsitrenkė į kelkraštį (lūžo pakaba) ir taip baigė pasirodymą šioje dalyje. Vėliau dėl variklio gedimo iš trasos buvo priverstas pasitraukti ir kitas šios komandos pilotas australas Mark Webber. Dėl tokios pačios priežasties pasitraukė ir Force India komandos lenktynininkas Adrian Sutil.
Dėl Red Bull Racing komandos David Coulthard incidento, kai lūžo pakaba (taip pat ir per 2008 m. Australijos Grand Prix) teisėjai pradėjo tyrimą. Komanda atstovus paprašyta paaiškinti incidento priežastis. Vėliau pranešta, kad komandos argumentai, jog bolido pakaba yra pakankamai tvirta ir nekelia pavojaus lenktynininkų saugumui, teisėjų kolegijos neįtikino ir jei komanda nespės įtikinti FIA specialistų iki šeštadienio (kovo 22 d.) treniruočių pradžios, gali būti, kad komandai nebus leista dalyvauti lenktynėse
Antroji dalis
Penktadienio treniruočių antrojoje dalyje prognozuotas lietus taip ir nepasirodė. Treniruotės vyko esant sausam orui. Šioje dalyje greičiausiai, per 1 min. 35,055 sek, ratą apvažiavo Lewis Hamilton (McLaren). Antrą ir trečią vietas užėmė Scuderia Ferrari pilotai Felipe Massa (laikas - 1:35.206) ir Kimi Räikkönen (laikas - 1:35.428).
Antrojoje treniruočių dalyje nepasirodė Red Bull Racing lenktynininkas David Coulthard. Scuderia Toro Rosso komandos pilotui Sébastien Bourdais nepavyko nuvažiuoti greičiausio rato. Manoma, kad sugedo Ferrari variklis.
Šeštadienio treniruotės
Šeštadienio treniruotėse greičiausias buvo BMW-Sauber pilotas vokietis Nick Heidfeld, kuris geriausią savo ratą įveikė per 1 min. 35,019 sek. Antras liko suomis Kimi Räikkönen iš Scuderia Ferrari komandos (laikas - 1:35.262). Kitas Ferrari komandos lenktynininkas brazilas Felipe Massa liko tračias (laikas - 1:35.388).
Lenktynės
Malaizijos GP lenktynėse pergalė šventė Ferrari pilotas Kimi Räikkönen. Antras buvo lenkas Robert Kubica iš BMW-Sauber komandos, trečias Heikki Kovalainen iš McLaren.
Pastabos: NF - nefinišuota, DSQ - dikvalifikacija.
Salos (Utena)
Salos – viensėdis Utenos rajono savivaldybėje, 1,5 km į rytus nuo Sudeikių, sąsiauryje tarp Alaušo, Juodlankių ir Giedrio ežerų. Yra turizmo kompleksas „Alaušynė“.
Simone Martini
thumb|right|200px| Simonės Martinio su Lipo Memio pagalba atlikta „Apreiškimas“ įvardijama garsiausiu Simonės kūriniu ([[1333 m., Uficių galerija)]]
Simonė Martinis (apie 1284–1344) – XIV a. italų protorenesanso dailininkas iš Sienos, gotikinio stiliaus atstovas.
Biografija
Manoma, kad Simonė Martinis gimė Sienoje 1280–1285 m. laikotarpyje. Apie jo jaunystės metus nežinoma nieko. Tik 1316 m. freska „Maesta“ Palazzo Pubblico rūmuose (to meto Sienos miesto vyriausybės rūmai) yra datuota ir jo paties pasirašyta. Manoma, kad tuo metu Simonė jau buvo žinomas dailininkas, kitaip nebūtų gavęs prestižinio užsakymo. Manoma, kad Simonė buvo Dučo mokinys. Dž. Vazaris po 200 metų parašytoje biografijoje tikina, kad Simonė buvo Džoto mokiniu, kurį lydėjo į Romą darbams Šv. Petro bazilikoje. Taip pat, Simonės kūryboje jaučiama prancūzų gotikinių darbų įtaka. Simonės Martinio ankstyvieji darbai yra ženkliai itakoti Dučo. Pavyzdžiui, „Maesta“ panaši į Dučo „Maestą“, buvusią tuo metu Sienos katedroje. Tačiau savo kūriniui, kurį taisė 1321 m., Simonė Martinis suteikė aiškiai gotikinės stilistikos bruožus, skirtingai nuo Dučo, kurio kūrinys pranašauja renesansą.
1317 m. Neapolyje Simonė Martinis sukūrė altorinę tapybą (pavadinimu „Šv. Liudvikas Tulūzietis karūnuoja brolį Robertą Anžuietį“) ir 1319 m. Pizoje nutapė poliptiką Santa Caterina bažnyčioje. 1320 m. jis dirbo Šv. Martyno iš Turo koplyčioje Šv. Pranciškaus Asyžiečio bazilikoje Asyžiuje. Po to, neaišku kada, nutapė bene pirmą pasaulietinės temos kūrinį Sienos istorijoje − freską, vaizduojančią respublikos generolą Guido Riccio da Fogliano. 1333 m. Simonė Martinis baigė ir pasirašė ant garsiausio savo darbo „Apreiškimas“ Sienos katedroje (šiuo metu Uficių galerijoje), kurį atliko kartu su brolėnu Lippo Memmi.
1339 m. dailininkas apsigyveno Avinjone prie popiežiaus aplinkos. Avinjone jis nutapė Petrarkai jo mylimosios Lauros portretą (darbas minimas dviejuose Petrarkos sonetuose, tačiau yra neišlikęs). Simonė Martinis mirė 1344 m. Avinjone. Jo darbų įtaka yra jaučiama vėlesnių prancūzų gotikinio stiliaus dailininkų kūryboje.
AMIA sprogdinimas
AMIA sprogdinimas – teroristinis aktas, įvykdytas 1994 m. liepos 18 d. Argentinos sostinėje Buenos Airėse, nukreiptas prieš Asociación Mutual Israelita Argentina (Argentinos izraelitų savitarpio asociaciją). Sunkvežimis su galingu amonio nitrato užtaisu, vairuojamas savižudžio sprogdintojo, sprogo prie septynaukščio organizacijos pastato, jį visiškai sugriaudamas. Žuvo 85 žmonės, daugiausia žydai, taip pat nukentėjo 300 žmonių. Tai kruviniausias šalies istorijoje teroro išpuolis. AMIA sprogdinimas buvo dalis panašiu laiku vykusių atakų prieš žydus pasaulyje: ataka prieš Izraelio ambasadą Londone, sprogdinimai Panamoje ir kt. Nusikaltimo organizatoriai greičiausiai išpuoliui ruošėsi Triple Frontera regione, garsėjančiame teroristinių organizacijų veikla. AMIA sprogdinimas neigiamai paveikė prezidento Karloso Menemo politinę karjerą, kadangi tai buvo jau antras teroro išpuolis jo valdymo metu (1992 m. Izraelio ambasados sprogdinimas).
Nors už išpuolį kaltės niekas neprisiėmė, 2006 m. Argentinos vyriausybė išpuolių organizavimu apkaltino Irano vyriausybę. Izraelis teigia, kad savižudis sprogdintojas buvo iš Libano kilęs Ibrahim Hussein Berro.
Šokis dykumoje (knyga)
„Šokis dykumoje“ – lietuvių rašytojos Jurgos Ivanauskaitės poezijos knyga, išleista 2004 m. Tai pirmasis rašytojos poezijos rinkinys. Antrasis – „Odė džiaugsmui“ – pasirodė 2007 m.
Knygą sudaro šešios dalys, kuriose persipina rytietiški motyvai, vidiniai asmenybės prieštaravimai, meilės ir nuodėmės tematika. Lyrinis subjektas – nepastovus, kenčiantis, mylintis ir ieškantis. Apskritai šiai poezijai būdingi visi Jurgos Ivanauskaitės kūrybos bruožai.
Pagal šią knygą pavadintas Agnės Marcinkevičiūtės filmas „Šokis dykumoje“, pasakojantis apie Jurgos Ivanauskaitės gyvenimą bei asmenybę.
Knyga išversta į rusų kalbą. Kai kurie eilėraščiai pateko į anglų kalba išleistą Jurgos Ivanauskaitės poezijos rinktinę „108 Moons“.
Nijolė Misiūnienė
Nijolė Misiūnienė (g. 1933 m. sausio 28 d. Telšiai) – Lietuvos vidaus ligų gydytoja, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
Biografija
1956 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1983 m. medicinos mokslų daktarė.
1956–1962 m. dirbo Respublikinės Kauno klinikinės ligoninės Kardiologijos skyriuje. 1962–2008 m. Kauno medicinos instituto (nuo 1989 m. Kauno medicinos akademija, nuo 1998 m. Kauno medicinos universitetas) dėstytoja, nuo 1982 m. profesorė, 1991–1998 m. prorektorė, 1992–1997 m. Reumatologijos klinikos vadovė. 1988 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Seimo narė.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų pagrindinės kryptys – miokardo infarkto prognozavimas, reumatinėmis ir sisteminėmis jungiamojo audinio ligomis sergančių ligonių reabilitacija ir ilgalaikis gydymas. Paskelbė daugiau kaip 160 mokslinių straipsnių.
Gaižūnai
Gaižūnai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Linkuvos. Kaimo vakariniu pakraščiu teka Viršyčio dešinysis intakas Maižuva. Piečiau kaimo auga Vorlaukio miškas.
Istorija
Kaimas pirmą kartą paminėtas 1586 m.
Velykų salos vėliava
thumb|right|300px|Rapanujų etninė vėliava Rapanujų vėliava – rapanujų etnoso vėliava, vadinama reimiro. Vėliava stačiakampė, balta su raudonu simboliu (antkrūtininiu papuošalu). Simbolis yra dvipusiai simetriškas.
Simbolis primena raudoną pusmėnulį ragais į viršų. Ragai ne smailūs, o su vyrų veidų, žvelgiančių į virš ir šiek tiek pasuktais link simetrijos ašies, profiliais, kurie irgi pusmėnulių pavidalo.
Tomas Mikuckis
Tomas Mikuckis (g. 1983 m. sausio 13 d.) – Lietuvos futbolininkas. Žaidžia gynėjo ir krašto gynėjo pozicijose.
Velykų salos vėliava
Teigiama, kad tokius antkrūtininius papuošalus (pektorales) ceremonijose dėvėdavo rapanujų vadai.
Tomas Mikuckis
Karjera
Karjerą pradėjo 2002 m. Vilniaus „Žalgiryje“.
2006 metais perėjo į „FK Sūduva“.
2019 m. sausio 7 d. pranešta, kad tapo FK Kauno Žalgiris nariu. A lygoje sužaidė 14 rungtynių ir pasižymėjo vienu įvarčiu.
Dažnai muša įvarčius galva, mėgsta pradėti komandos atakas tolimais perdavimais.
Vytauto Didžiojo universiteto Užsienio kalbų institutas
Vytauto Didžiojo universiteto Užsienio kalbų institutas (VDU UKI) – Vytauto Didžiojo universiteto padalinys, turintys universitetinio centro statusą. Įkurtas 2001 m. Vykdo intensyvų šešių lygių anglų kaip užsienio kalbos mokymą ir tobulinimą (4 privalomi lygiai visiems VDU pagrindinių studijų studentams, 5-6 lygiai – pasirenkami).
Vykdo kitų užsienio kalbų, numatytų bakalauro kvalifikacinio laipsnio programoje bei pasirenkamų užsienio kalbų (anglų, vokiečių, prancūzų, ispanų, italų, portugalų, rusų, lenkų, arabų, norvegų, lotynų, senosios graikų kalbos, turkų, japonų, kinų, korėjiečių) mokymą.
Galimybė mokytis kalbas kompiuterinėje kalbų mokymo(si) laboratorijoje, aprūpintoje SANAKO Lab 300 lingafonine programine įranga. Vykdo užsienio šalių kultūrų mokymą. Rengiami anglų kalbos kursai suaugusiems.
Valų korgis kardiganas
Valų korgis kardiganas – bandšunis, kilęs iš Didžiosios Britanijos.
Išvaizda
Ilgas, žemas šuo. Ausys labai didelės, stačios. Kaukolė plati ir plokščia. Uodega žemai nuleista. Krūtinė vidutiniškai plati. Akių spalva atitinka kailio spalvą. Trumpaplaukis kailis neperšlampamas. Pripažįstamos visos spalvos, tik baltymės neturi sudaryti daugiau kaip trečdalio viso kailio ploto. Dažniausi rudi su juodais dryžiais, juodi su baltymėmis, gelsvai rudi, melsvai juodi.
Kadaise kardiganai gelbėdavo žmones, patekusius į sniego griūtis.
Priežiūra
Kardigano kailio priežiūra paprasta: patartina kartais iššukuoti nebegyvus plaukus. Šie šunys linkę tukti, todėl svarbu maitinti saikingai.
Charakteris
Tai inteligentiškas, sargus šuo. Protingas, lengvai dresuojamas, ištvermingas, drąsus, prieraišus, ramaus būdo. Aktyvus namuose.
Dresūra
Kardiganas lengvai dresuojamas, noriai mokosi komandų ir greitai jas išmoksta. Todėl neblogai pasirodo kai kuriose varžybose. Jauno šuniuko patartina ilgai nevedžioti, neleisti per dažnai vaikščioti laiptais, kad nebūtų pakenkta jo fiziniam vystymuisi.
Elgesys su kitais gyvūnais ir žmonėmis
Kardiganas gali neapdairiai pulti didesnį šunį. Patartina anksti pripratinti prie kačių ir kitų gyvūnų, kad vėliau nekiltų problemų. Su vaikais paprastai sutaria.
Mankšta
Šis šuo mėgsta ilgus pasivaikščiojimus, lakstyti lauke. Mielai žaidžia su kamuoliu, gaudo plastikinius diskus ir dalyvauja vikrumo varžybose.
Volfenštainas
thumb|Volfenšteino uola prie Tiršenroito Volfenštainas - susiformavęs uolų darinys tarp Tiršenroito (vok. Tirschenreuth) ir Hohenvaldo  Bavarijos žemėje, Vokietijoje.
Dėl klimatinio poveikio granitiniai uolų blokai yra taip paveikti, kad atrodo kaip sukrauti maišai.
Volfenšteino uolą Bavarijos žemės geologijos tarnyba užregistravo kaip Vokietijos gamtos paminklą.
Agaras (augalas)
Genčiai priklauso vienamečiai vandens augalai su asimiliuojančiomis pridėtinėmis šaknimis. Šie organai yra pakitę prielapiai, bet ne šaknys. Povandeniniai lapai pražanginiai arba priešiniai ir greit nukrintantys. Plūduriuojantieji lapai sudaro skroteles, o vėliau išaugusieji turi išsipūtusius lapkočius, kurie užpildyti oriniu audiniu. Vaisius – kaulavaisis. Sėklos (žalios ir virtos) valgomos, turi daug krakmolo.
Gentyje:
thumb|left|200px|Plūduriuojantysis agaras
Padvariškiai
Padvariškiais vadinami kaimai:
Marijonas Misiukonis
Marijonas Misiukonis (g. 1939 m. vasario 1 d. Vičiūnai, Traupio valsčius) – LTSR ir Lietuvos Respublikos valstybės veikėjas, KGB generolas majoras (1989).
Biografija
1958 m. baigė Raguvos vidurinę mokyklą (Panevėžio r.)
1962 m. baigė Vilniaus universitetą.
1962–1970 m. LTSR KGB operatyvinis įgaliotinis Anykščių rajone, Vilniuje. Anykščių poskyrio operatyvinis įgaliotinis jaunesnysis leitenantas M. Misiukonis 1965 m. kovo 17 d. dalyvavo operacijoje, kurios metu Papiškių kaime (Utenos rajonas) apsuptas nepasidavė gyvas ir nusišovė paskutinis Aukštaitijoje besislapstęs partizanas Antanas Kraujelis-„Siaubūnas“. M. Misiukonis oficialiai atpažino žuvusį partizaną ir pasirašė jo atpažinimo aktą.
1970–1973 m. LTSR KGB vyresnysis operatyvinis įgaliotinis. 1973–1984 m. LTSR KGB 2-osios valdybos skyriaus viršininko pavaduotojas, viršininkas, 6-ojo skyriaus, atsakingo už pramonės saugumą, viršininkas, pulkininkas. 1984–1987 m. LTSR vidaus reikalų ministro pavaduotojas, 1987–1989 m. – pirmasis pavaduotojas, 1989 m. liepos – 1990 m. kovo mėn. LTSR vidaus reikalų ministras. 1989 m. generolas majoras.
Nuo 1990 m.
1990 m. kovo 17 d. – 1991 m. sausio 13 d. pirmosios Lietuvos Respublikos Vyriausybės vidaus reikalų ministras. Vadovaudamas Lietuvos Respublikos VRM nusipelnė saugodamas Lietuvos Respublikos teritorinį vientisumą, pasiekė, kad beveik visi VRM padaliniai liktų ištikimi Lietuvos Respublikai. Nuo 1991 m. sausio iki rugpjūčio 1 d. laikinai ėjo vidaus reikalų ministro pareigas trečiojoje Vyriausybėje, iš jų pasitraukė savo iniciatyva. Nuo 1991 m. rugpjūčio dirbo privačiose verslo struktūrose, Vilniaus banko Apsaugos departamento direktorius, kol išėjo į pensiją.
Nuo 2007 m. Lietuvos generalinio policijos komisaro Vytauto Grigaravičiaus sudarytos Visuomeninės policijos tarybos narys.
2009 m. Panevėžio apygardos prokuratūra teismui perdavė baudžiamąją bylą, kurioje M. Misiukonis kaltinamas genocidu – dalyvavimu operacijoje, kurios tikslas tariamai buvo fiziškai sunaikinti paskutinįjį Aukštaitijos partizaną Antaną Kraujelį-„Siaubūną“ 2016 m. vasario mėn. Aukščiausiasis Teismas galutinai išteisino M. Misiukonį dėl genocido už jo vaidmenį sulaikant A. Kraujelį–„Siaubūną“. Aukščiausiasis Teismas nustatė, kad „nėra pagrindo teigti, kad M. Misiukonis, atlikdamas veiksmus, suvokė, jog dalyvauja sulaikant būtent A. Kraujelį, kaip partizaną“.
Dukalo–Abdo regionas
Dukalo–Abdo regionas  – vienas iš šešiolikos Maroko regionų. Jis yra šiaurės vakarų Maroke, užima 1 615 km² plotą. Čia gyvena 3 631 061 (2004 m. surašymas) žmonių. Regionas ribojasi su regionais: Rabato-Sale-Zamuro-Zearo šiaurėje, Marakešo-Tensifto-Alhauzo pietuose, Šauijos-Urdigo rytuose ir Atlanto vandenynu vakaruose. Sostinė Safi.
Nuo 2002 m. gruodžio regionui vadovauja Larbi Sabaris Hasanis (Larbi Sabbari Hassani).
Regionui priklauso keturios provincijos:
Demografijos raida
Šaltiniai :
Nuorodos
Dukalo-Abdo regionas
Markeliškis
Markeliškis – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Gelvonų.
Pasieniai
Pasieniais vadinami kaimai:
Hans Christian Andersen
Hansas Kristianas Andersenas (, 1805 m. balandžio 2 d. Odensėje – 1875 m. rugpjūčio 4 d. Kopenhagoje) – Danijos poetas, rašytojas.
Biografija
1819 m., tesulaukęs keturiolikos, paliko savo gimtąjį miestą ir našlę mamą, kuri dirbo skalbėja ir išvyko į Kopenhagą. Visas jo išsilavinimas buvo šešeri metai skaitymo ir rašymo įgūdžių, kuriuos gavo Odensės miesto labdaros mokykloje varguolių vaikams.
Hansui Kristianui Andersenui pasaulinę šlovę pelnė jo „Pasakos, pasektos vaikams“ (1835–1848). Danų batsiuvio sūnus, sulaukęs 14 metų, iškeliavo į Kopenhagą: ten teatre mokėsi dainavimo ir šokio.
Andersenas išgarsėjo romanu „Improvizatorius“ (1835 m.). Tais pačiais 1835 m. buvo išleista brošiūra „Pasakos, pasektos vaikams“, kurioje greta pasakos „Skiltuvas“ buvo dar trys.
Su humoru ir begale fantazijos jis iš pradžių kūrė vaikams; vėliau savo pasakojimą praturtino subtilia ironija bei gyvenimo išmintimi, todėl jo kūrinius vis labiau ėmė vertinti ir suaugusieji. Jo kūriniuose juntama stipri romantikos įtaka. Ryškiausi pavyzdžiai: „Karalaitė ant žirnio“, „Sniego Karalienė“, „Bjaurusis ančiukas“ bei „Naujieji karaliaus drabužiai“.
Ryšiai su Lietuva
thumb|250px|Paminklas H. K. Andersenui [[Panevėžys|Panevėžyje, prie Lėlių vežimo teatro. Autorius: skulpt. Algimantas Vytėnas, 2005 m.]] Pirmoji H. K. Anderseno pasakų knyga lietuvių kalba pasirodė 1895 m. Vėliau Lietuvoje išleista 20 rašytojo pasakų rinkinių ir dešimtys atskirų pasakų knygų. Visgi daugumą jo pasakų, išverstų iš originalo kalbos į lietuvių, skaityti dar negalima ir tuo atsiliekama nuo latvių ir estų, kurie beveik visas – 190 – yra išsivertę iš danų kalbos. H. K. Andreseno kūriniai paveikė įvairių tautų rašytojų, taip pat ir lietuvių, kūrybą. Kęstutis Urba tokią įtaką aptiko Janinos Degutytės, Vytautės Žilinskaitės, Gintarės Adomaitytės, Nijolės Kepenienės bei kitų autorių knygose. Loreta Žvironaitė tokį poveikį rado Sigito Gedos, Violetos Palčinskaitės, Dalios Kudžmaitės, Valdemaro Kukulo ir Liutauro Degėsio eilėraščiuose. Astos Gustaitienės nuomone, prie pasakos „Mergaitė su degtukais“ itin priartėja Lazdynų Pelėdos apsakymai „Motulė paviliojo“ ir „Pavasario rytmetį“.
Lietuvoje pirmasis spektaklis H. K. Anderseno kūrinių motyvais („Sniego karalienė“) pasirodė dar 1931 m., o 1980 m. Lietuvos kino studija sukūrė filmą „Žaltvykslės“ (rež. G. Lukšas), 1994 m. Lietuvos televizija ekranizavo pasaką „Mergaitė su degtukais“ (rež. N. Indriūnaitė). Iš viso Respublikos teatruose pagal H. K. Anderseno pasakas pastatyta virš 50 vaidinimų.
2006 m. Vilniuje Tarptautinės vaikų ir jaunimo literatūros asociacijos (IBBY) Lietuvos skyrius išleido knygą apie rašytojo įtaką šalies kultūrai:
Volkušė
Volkušė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kuznicos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietvakarius nuo Kužnicos, apie 11 km į šiaurės rytus nuo Sokulkos ir 50 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Šimanės prefektūra
Oki salos, esančios Japonijos jūroje, taip pat priklauso Šimanės prefektūrai.
Istorija
Šimanės prefektūros vietoje seniau buvo Ivamio, Idzumo ir Okio žemės.
Geografija
thumb|250px|Šimanės prefektūros žemėlapis Šimanės prefektūra pietuose ribojasi su Hirošimos prefektūra, rytuose – su Totorio prefektūra, vakaruose – su Jamagučio prefektūra. Šiaurėje turi ilgą krantą su Japonijos jūra.
Miesteliai ir kaimai
Miesteliai ir kaimai kiekvienoje apskrityje:
Miestų, miestelių ir kaimų susijungimai
Nuo 2004 m. spalio mėn. įvykdyti 15 susijungimų. Paskutinieji įvykdyti 2005 m. spalio mėn. Tada buvo sujungti 3 miestai:
Vincas Gudukas
Vincas Gudukas (1947 m. balandžio 14 d. Alytaus raj. – 2016 m. vasario 20 d.) – Lietuvos ir Alytaus rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1965 m. baigė Merkinės vidurinę mokyklą, 1972 m. baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą, urologas, medicinos mokslų daktaras, karo mokslų kandidatas, docentas, aukščiausios klasės karo chirurgas-urologas (1979 m. Maskva), pirmos kategorijos vaikų chirurgas (1982 m. Vilnius), Vilniaus universiteto dėstytojas. Alytaus apskrities S. Kudirkos ligoninės Konsultacijų poliklinikos gydytojas urologas.
Lietuvos Atsargos karininkų sąjungos narys, medicinos tarnybos dimisijos pulkininkas (2012-04-24). Sklandymo sporto meistras (1979 m. Maskva), atliko 127 šuolius su parašiutu ir 4 eksperimentinius šuolius su katapulta iš 10 000 ir 15 000 metrų aukščio.
Sutuoktinė Jadvyga, vaikai Marijus, Evaldas.
Mirė 2016 m. vasario 20 d. dalyvaujant pėsčiųjų žygyje Lazdijų rajone. Pirminiais duomenimis sustojo širdis.
Gaižupiai
Gaižupiai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 2 km nuo Žlibinų.
Aušra Fridrikas
Aušra Miklušytė-Fridrikas (1967 m. balandžio 30 d. Varėnoje, Lietuvos TSR) – lietuvių kilmės Austrijos rankininkė, 1990 m. pasaulio čempionė, 1999 m. išrinkta geriausia pasaulio rankininke. Rankininkės vyras yra buvęs Vilniaus „Žalgirio“ ir Lietuvos rinktinės futbolininkas Robertas Fridrikas.
Karjera
2000 m. A. Fridrikas iš Vienos klubo perėjo į Norvegijos Oslo „Baekkelagets“ komandą. 2002–2003 m. sezono pradžioje išvyko žaisti į Danijos Slagelsės „Slagelse FH“ komandą. Karjerą Austrijos rinktinėje Aušra baigė po 2003 m. pasaulio čempionato Kroatijoje. 2011 m. spalio mėnesį pradėjo treniruoti Austrijos jaunimo rinktinių komandas.
Spalis (ežeras)
Spalis arba Dūdėnų ežeras – ežeras rytų Lietuvoje, Molėtų rajone, 5 km į šiaurės vakarus nuo Giedraičių, tuoj į vakarus nuo Bekupės. Ežeras išsidriekęs iš šiaurės rytų į pietvakarius 1,61 km, plotis iki 0,4 km. Altitudė 127,7 m. Telkšo rininės kilmės duburyje. Krantai vakaruose ir šiaurės rytuose lėkšti, supelkėję, kitur - aukštoki. Krantai daugiausia apaugę siaura medžių ir krūmų juosta. Pietinė pakrantė miškinga, kitose pakrantėse plyti pievos, dirbami laukai.
Per Spalio ežerą iš šiaurės rytų į pietvakarius prateka Verbylos dešinysis intakas V-2 (Širvintos baseinas).
Šalia ežero įsikūrę Dūdėnų, Verbylų, Žvangučių I kaimai. Veikia kaimo turizmo sodyba.
Ežerėvardis kildinamas nuo žodžio spalus („rūgštus“).
Rimvydas Jasinavičius
Rimvydas Jasinavičius (1943 m. rugsėjo 11 d. Kaune) – lietuvių inžinierius – elektrikas, ekonomistas, verslo konsultantas, technikos mokslų daktaras, dėstytojas, Mykolo Romerio universiteto profesorius. R. Jasinavičius yra 176 išradimų bei daugelio mokslinių ir publicistinių straipsnių autorius, įvairių mokslo ir technikos premijų laureatas.
Biografija
1961 m. pradėjo dirbti gamybiniame susivienijime „Vilma“ šaltkalviu surinkėju. 1972 m. lapkričio 16 d. Maskvos elektrotechnikos ryšių institute apgynė technikos mokslų kandidato disertaciją. 1991 m. balandžio 25 d. tapo Vilniaus universiteto docentu.
1989–1990 m. LPK Prezidentas. 1990 m. pirmosios Nepriklausomos Vyriausybės narys, pramonės ministras. 1992 m. įkūrė ir plėtojo UAB „Bennet Distributors“ veiklą, dirbo generaliniu direktoriumi.
Visuomeninė veikla
Jasinavičius aktyviai dalyvauja verslininkų ir darbdavių visuomeninėje veikloje. Taip pat jis yra įvairių visuomeninių tarybų, komisijų narys. Lietuvos pramonininkų konfederacijos prezidiumo narys, Vilniaus miesto ir apskrities verslininkų darbdavių konfederacijos prezidentas, 1989 m. atkurtos Lietuvos pramonininkų asociacijos prezidentas.
Lietuvos spaudoje publikuoja straipsnius verslininkystės, verslumo ugdymo tematika („Lietuvos žinios“ bei kt.).
Šerpai
Šerpai ( Sharpa – „rytų žmonės“) – etninė grupė, daugiausia gyvenanti Nepalo šiaurėje, Aukštuosiuose Himalajuose. Jų tradicinės gyvenamosios vietos yra Khumbu slėnis netoli Everesto, Helambu slėnis ir Aruno slėnis viduriniame ir rytiniame Nepale.
Kalba keliomis kalbomis, kurios yra giminingos tibetiečių kalbai ir kartais laikomos jos dialektais.
Istorija ir kultūra
thumb|200px|left|Šerpas [[XIX amžius|XIX a.]] Šerpai į Aukštuosius Himalajus atsikėlė palyginus vėlai, XVI–XVII a., bėgdami nuo religinių persekiojimų Tibete. Pirmoji jų gyvenvietė buvo Pangbočė Khumbu slėnyje. Iš esmės šerpais yra laikomos kelios giminingos grupės, kalbančios skirtingomis kalbomis: Khumbu slėnio šerpai (šerpų kalba), Helambu šerpai (helambu šerpų kalba) ir naapai (ar nava šerpai).
Jie išsaugojo savo tradicinę kultūrą, kuri paremta Njingmapa sektos Tibeto budizmu. Iki šiol dauguma šerpų yra budistai, lamos vaidina svarbų vaidmenį jų gyvenime, jie stato tradicinius vienuolynus (gompa). Taip pat yra išlaikę pirmykščius tikėjimus, kurie paremti kalnų garbinimu (kaip dievybės garbinami Everestas, Makalu kalnas), visuomenėje taip pat egzistuoja šamanai (lhawa), žiniuonės (phem).
Alpinizmas ir turizmas
Aukštuosiuose Himalajuose vystant turizmą, šerpai, gyvendami prie aukščiausių ir turizme populiariausių kalnų, aktyviai dalyvauja kaip kalnų gidai ir nešikai. Mūsų dienomis žodis šerpas neretai tampa bendriniu žodžiu, reiškiančiu kalnų vedlį, nepriklausomai nuo tautybės.
Paberžė
Paberžė – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, į šiaurę nuo Vilniaus, prie kelio į Giedraičius. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Paberžės Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia (pastatyta 1932 m.) ir kapinės, veikia 2 gimnazijos („Verdenės“ ir S. Kostkos), biblioteka (nuo 1955 m.), paštas (LT-14031), istorijos muziejus, kultūros centras, socialinės globos namai. Į pietryčius nuo Paberžės yra Europos centras.
Paberžė įsikūrusi Musės aukštupyje (prie Daulios), Aukštaičių aukštumos pietiniame kalvyne. Pro kaimą eina kelias, prasideda , ,.
thumb|left|[[Paberžės Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia|Paberžės bažnyčia]]
Etimologija
Nuo XVI a. minimas Beržų dvaras, prie kurio augantis miestelis dėsningai pavadintas Paberže.
Istorija
thumb|left|Paberžė pavaizduota XVII a. žemėlapyje. (M.K.Radvilos 1613 m. žemėlapio „Magni Ducatus Lithuaniae, et Regionum Adiacentium exacta Descriptio“ fragmentas)
Gyvenvietė istoriniuose šaltiniuose yra paminėta 1484 m., kai čia buvo pastatyta bažnyčia, 1503 m. buvo įkurta parapija. XVI a. kaimas minimas kaip Beržai. 1650−1700 m. Paberžėje gyveno vienuoliai – atgailos kanauninkai. XIX a. Paberžė – Vilniaus apskrities miestelis, valsčiaus ir seniūnijos centras.
Apie 1900 m. minimas Paberžės dvaras, kuriame vykdavo bulių kautynės. Paberžė smarkiai nukentėjo per II pasaulinį karą. Išliko tik senojo gyvenvietės centro kontūrai (išplėstos gatvės formos aikštė) ir keli senesni pastatai prie jos. Sovietmečiu kaimas atstatytas, jame veikė „Neries“ gamybinio susivienijimo žemės ūkio mašinų įmonė.
Atlantos Hawks
Atlantos „Hawks“ – NBA Rytų konferencijos Pietryčių pogrupio krepšinio komanda iš Atlantos, Džordžijos.
Istorija
150px|thumb|1995-2007 Komanda buvo įkurta 1946 m. Bafale ir pradėjo žaisti National Basketball League (NBL). Sužaidus 13 rungtynių komandos vadovas perkėlė komandą į Davenporto, Moline'o, Rok Ailando konglomeraciją, bei pervadino komandą į Tri-Cities „Blackhawks“. 1949 m. komanda persikėlė į NBA lygą. 1951 m. persikėlė į Milvokį ir komanda tapo Milvokio „Hawks“. 1958 m. komanda laimėjo savo vienintelę čempionato taurę. Komandos savininkas Ben Kerner 1968 m. pardavė komandą keliems investuotojams, kurie perkėlė komandą į Atlantą, Džordžiją.
Pendžari nacionalinis parkas
Pendžari nacionalinis parkas  – gamtos draustinis Benino teritorijoje.
Pendžari draustinis buvo įkurtas 1954 m., o 1961 m. gavo nacionalinio parko statusą. 1986 m. paskelbtas UNESCO biosferos draustiniu. Išsidėstęs Benino šiaurės vakaruose, tarp Atakoros kalnų ir sienos su Burkina Fasu, Oti upės baseine, 100–500 metrų aukštyje virš jūros lygio. Netoli jo yra Arli nacionalinis parkas (Burkina Fasas), taip pat W nacionalinis parkas (išsidėstęs Benino, Burkina Faso ir Nigerio teritorijose).
Pendžari nacionalinio parko teritorija užima 2755 km². Gamtinis kraštovaizdis – miškinga savana, užpelkėjusios ir žolėtos pievos. Kasmet čia iškrenta vidutiniškai 1000 mm kritulių. Draustinis žymus čia saugoma gepardų populiacija. Be to, čia galima sutikti daug liūtų, dramblių, hienų, leopardų, buivolų, begemotų, krokodilų, pitonų, Nilo varanų, vandens ožių ir įvairių rūšių antilopių.
Kasmet Pendžari nacionalinį parką aplanko 6000 turistų iš užsienio. 2017 m. jis įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Sietynas (organizacija)
Sietynas – slapta 1892–1897 m. Vilkaviškio ir Marijampolės apylinkėse veikusi organizacija lietuviškai spaudai platinti jos draudimo metu. Pradininkai – Pilviškių varpininkai Juozas Bagdonas, Kazys Grinius, Pranas Matulaitis, Andrius Matulaitis, Stasys Matulaitis, mokytojas Vincas Palukaitis ir kiti, subūrę keliolika patikimų ūkininkų ir moksleivių, tarp jų ir šešiolikmetį Motiejų Baltūsį.
Po metų ši draugija turėjo 8 padalinius spaudai platinti ir virš šimto platintojų, paskleisdavusių apie 60 „Varpo“ ir 70 „Ūkininko" egzempliorių, smulkesnių laikraštėlių, atsišaukimus. Spaudinius, keliavusius per Virbalį ir kitur siųsdavo gydytojas J. Bagdonas iš Naumiesčio, o Marijampolėje skirstydavo J. ir P. Lietuvninkai.
Byla tęsėsi iki 1899 m. J. Lietuvninkas su žmona nuteisti po 15 m. sunkiųjų darbų kalėjimo, kun. Arnatauskas ištremtas į Sibirą, gyd. P. Matulaitis į Viatkos guberniją, kur numirė, Stasys Matulaitis į Vologdos guberniją, J. Luobikis į Voluinės guberniją, Juozas Rimša į Odesą ir t. t. Gyd. J. Bagdonas, J. Kriaučiūnas, Pranas Matulaitis ir dar būrys asmenų laikinai paleisti iš kalėjimo sugebėjo pasislėpti Mažojoje Lietuvoje arba emigravo į JAV.
Caro valdžiai sunaikinus Sietyno organizaciją „Varpui“ ir „Ūkininkui“ prasidėjo sunkios dienos dėl rašančiųjų ir lėšų stokos, tačiau vėliau įsikūrė kitos organizacijos. Buvusieji Sietyno nariai 1927 m. Marijampolėje paminėjo savo 35 -metį, Sietyno vardu Marijampolėje vadinama gatvė, Atgimimo pradžioje tokiu pavadinimu išėjo keletas literatūrinio almanacho numerių.
Mačala
Mačala  – miestas pietvakarių Ekvadore, šalia Ramiojo vandenyno (Gvajakilio įlankos) pakrantės; El Oro provincijos centras.
Kaimanų Salų herbas
thumb|200px|
Kaimanų Salų herbo elementai susideda iš skydo, skiauterėto šturvalo ir devizo. Trys žalios žvaigždės simbolizuoja kiekvieną iš trijų apgyventų salų (Grand Kaimanas, Mažasis Kaimanas ir Kaiman Brakas) jos yra žemesniuose skydo dviejuose trečdaliuose. Žvaigždės remiasi mėlynomis ir baltomis banguotomis grupėmis simbolizuojančiomis jūrą. Aukščiausiame trečdalyje skydo, raudoname fone, yra auksinis liūtas simbolizuojantis Britaniją. Virš skydo ant virvės ritės yra žalias vėžlys. Už vėžlio yra auksinis ananasas. Vėžlys simbolizuoja Kaimano jūrų istoriją; virvė, jos tradicinė šiaudų virvės pramonė; ir ananasas, jo sąsajos su Jamaika. Salų devizas „He hath founded it upon the seas“, yra išspausdintas skydo apačioje. Ši linija, eilėraštis iš 24 Psalmės, pripažįsta Kaimanų salų krikščionišką paveldą, taip pat salų sąsajas su jūra. Herbo elemento pasiūlymui pritarė Įstatymų leidžiamasis susirinkimas 1957 m.
Mačala
Mačala yra svarbiausias Ekvadoro bananų auginimo centras, dar vadinamas pasaulio bananų sostine. Aplinkinėse lygumose plyti didelės bananų plantacijos, o produkcija eksportuojama per Puerto Bolivaro uostą (80 % šalies bananų eksporto). Taip pat auginama kava, kakava, vaisiai. Veikia du universitetai.
Orense SC – futbolo klubas;
Mačalos centre yra didelė aikštė (plaza) su fontanu.
Celė (Vokietija)
Celė – miestas Vokietijoje, Žemutinėje Saksonijoje, prie Alerio upės. Apskrities centras. 71,1 tūkst. gyventojų (2007 m.).
Istorija
Celė pirmą kartą paminėta 985 m. kaip Kiellu.
1301 m. suteiktos miesto teisės.
Ilgakojai uodai
thumb|right|250px|Tipulidae Ilgakojai uodai (Tipulidae) – dvisparnių (Diptera) vabzdžių šeima. Stambūs ir vidutinio dydžio uodai su labai ilgomis kojomis ir ilgu cilindrišku pilveliu. Kojos labai trapios ir greitai atitrūksta. Skraido vasarą drėgnose vietose, krūmuose. Lervos volelio formos, pilkšvos spalvos, gyvena drėgnoje žemėje, ypač durpžemiuose, minta augalų šaknimis. Naktimis išlenda į dirvos paviršių, apgraužia vasarojaus ir linų daigus. Kai kurių rūšių lervos gyvena po negyva medžių žieve.
Pasaulyje yra apie 4000 rūšių, Lietuvoje – apie 100 rūšių.
Lietuvoje aptinkamos rūšys
Kai kurios Lietuvoje aptinkamos rūšys (sąrašas nepilnas):
Bredos atidavimas
Bredos atidavimas (kitaip Ietys, ) – vienas žymiausių ispanų baroko tapytojo Diego Velaskeso (1599–1660) paveikslų. Yra Prado muziejuje Madride.
Apie paveikslą
„Bredos atidavime“ vaizduojamas Bredos miesto gynėjų miesto rakto perdavimas Ispanijos karalystės armijai 1625 m. birželio 5 d. Nyderlandų nepriklausomybės karo metu. Diegas Velaskesas nutapė šį paveikslą praėjus apie 10 metų nuo įvykių ir pats jų nematė. Paveikslas buvo skirtas prašmatniam kambariui naujai pastatytuose El Buen Retiro karališkuosiuose rūmuose Madride. Kambarys turėjo būti dekoruotas 12 paveikslų, vaizduojančių Ispanijos karaliaus Pilypo IV pergales.
„Bredos atidavimo“ scena skirta pabrėžti Ispanijos armijos pergalei ne vien mūšio lauke, bet ir moralinėje plotmėje. Ispanijos armijos generolas, genujietis Ambrozijus Spinola (itališkai Ambrodžas Spinola) beveik draugiškai padeda ranką ant peties miesto gynėjų vadui Justinui Nasau, prilaikydamas jį ir neversdamas žeminančiai atsiklaupti prieš nugalėtojus. Justinas Nasau įteikia Ambrozijui Spinolai Bredos miesto raktą po ilgalaikės apsiausties. Bredos užėmimas buvo viena iš nedaugelio Ispanijos pergalių prieš susikūrusią Nyderlandų valstybę. Pasidavimo sutartis išties buvo palanki nugalėtiesiems. Ji leido atsitraukti gynėjų armijos likučiams ir apsaugojo miestą nuo sunaikinimo ir plėšimų (vėliau Breda buvo užimta Nyderlandų kariuomenės ir pagal sutartis atiteko Nyderlandams).
Dviejų generolų susitikimas vaizduojamas be didelio pergalės patoso. Tikrasis susitikimas tikriausiai buvo visai kitoks. Karo laukai vaizduojami rūkstančių dūmų peizažu. Paveikslo dešinėje vaizduojama Ispanijos galybės trijų lygmenų alegorija: raitelių ietys (Ispanijoje paveikslas geriau žinomas pavadinimu Las lanzas − „ietys“), žemiau vaizduojami kareiviai ir pirmajame plane − arklys, nuo kurio tikriausiai yra nulipęs Ambrozijus Spinola. Kavalerija tuo metu buvo laikoma galingiausia kariuomenių jėga. Diegas Velaskesas asmeniškai pažinojo Ambrozijų Spinolą. Jis kartu su Spinola 1629 m. atvyko į Italiją. Paveiksle tikriausiai dailininkas atiduoda pagarbą generolui ir vaizduoja jį kaip kilnumo ir kario vertybių įsikūnijimą (Ambrozijus Spinola mirė 1630 m.).
Salos (Varėna)
Salos – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 2,5 km į pietus nuo Žilinų, saloje tarp ežerų ir pelkių (greta telkšo Juodikis, Netečius, plyti Puodžių durpynas).
Istorija
XIX a. pab. Salų užusienis pateko į Trakų apskrities Onuškio valsčių, Žilinų apylinkę. 1864 m. priklausė Žilinų dvarui, valdytam Zaidlerių.
Markininkai
Markininkai – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 11 km nuo Babriškių.
Gajauciškis
Gajauciškis – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 1 km nuo Norgeliškių.
Pridotkai (reikšmės)
Pridotkais vadinami kaimai:
Vrangelio sala
Vrangelio sala  – sala Arktyje, tarp Rytų Sibiro ir Čiukčių jūrų; priklauso Rusijai, Čiukčių autonominei apygardai. Nuo Čiukčių pusiasalio atskirta Longo sąsiauriu. Plotas 7600 km². Salos plotis 125 km. Pakrantėse driekiasi lygumos, o centrinėje dalyje iškilę kalnai, siekiantys 1096 m aukštį (Sovetskajos k.). Plyti arktinės tundros plotai. Saloje gausu baltųjų lokių, ruonių, lemingų, vasarą – jūrinių paukščių. Mamutai Vrangelio saloje gyveno iki 1700 m. pr. m. e. Tai pati vėliausiai išnykusi žinoma mamutų populiacija pasaulyje. Vrangelio sala dėl savo gamtos 2004 m. įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Klimatas arktinis; sausas ir šaltas. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra -25 °C, liepos mėnėsio +1 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis 179 mm. Būdingi stiprūs, šalti vėjai, vasarą – rūkas.
Europiečiai salą atrado 1764 m. (kazokas Sergejantas Andrejevas). Vėliau sala pavadinta rusų-vokiečių kapitono Ferdinand von Wrangel garbei.
Pridotkai
Pridotkai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 8 km į pietvakarius nuo Žiežmarių, prie Limšiaus ir jo intako Vajos. Praeina kelias. Prie Vajos upelio stūkso Pridotkų piliakalnis.
Istorija
Pasakojama, jog pirmutinis Pridotkų gyventojas buvo Jonas Morkūnas, baudžiauninkas. Jį atvaręs ton vieton Strėvininkų ponas Ogintas, davė žemės ir apgyvendinęs.
1836 m. surašytame konfiskuoto Strėvininkų dvaro inventoriuje minimas Pridotkų kaimas (4 sodybos, 22 gyventojai, 52 dešimtinės žemės). XIX a. pabaigoje Pridotkai pateko į Trakų apskrities Kruonio valsčių, Kairiškių seniūniją.
Iridė
Iridė dažnai minima Iliadoje, bet nė karto Odisėjoje, kur dievų pasiuntinio vaidmuo teko Hermiui. Deivė vaizduojama kaip nekalta mergelė su aukso sparnais, su vėju skubanti nuo vieno pasaulio link kito.
Rudėnai (reikšmės)
Rudėnais vadinami kaimai:
Valinčiai (Sokulkos apskritis)
Valinčiai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kuznicos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į šiaurę nuo Kužnicos, apie 23 km į šiaurės rytus nuo Sokulkos ir 61 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Telšių apskrities herbas
thumb|right|Telšių apskrities herbas
2004 m. gruodžio 20 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 175.
Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.
Gajaučizna
Gajaučizna – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Žiežmarių.
Puerto Bolivaras
Pro Puerto Bolivaro jūrų uostą eksportuojama 80 % Ekvadoro bananų produkcijos. Uostas įsikūręs natūraliame sąsiauryje, suformuotame Chambeli salų.
Istorija
Miestas pavadintas Lotynų Amerikos išsivadavimo didvyrio Simono Bolivaro garbei. 1941 m. Puerto Bolivaras buvo užimtas Peru armijos.
Nivchiai
Nivchiai (нивах, нивух, нивхгу, ньигвнгун) – negausi Rusijos tauta, gyvenanti Tolimuosiuose Rytuose: Chabarovsko krašte (2452 žm., 2002 m.), Sachalino srityje (2450), Žydų AS (32), Primorės krašte (29). Dar beveik 600 nivchių užfiksuoti Ukrainoje. Vartoja nivchių kalbą, kuri oficialiai laikoma izoliuota. Tiesa, dabar dauguma nivchių kalba tik rusiškai. Rasiškai ši tauta priklauso mongolidams.
Nivchiai apgyvendino Sachalino salą vėlyvajame pleistocene, kuomet į ją buvo galima patekti sausuma iš Azijos žemyno. Kiti apsigyveno Amūro deltoje. Manoma, kad ši tauta šaltiniuose pirmą kartą minima XII a. kaip giljamiai. Su rusais kontaktuoti pradėjo nuo XVII a. Tuo metu rusai nivchius taip pat vadino giljamiais. Jų žemės užkariautos XIX a. vid.
Tradiciškai svarbiausias nivchių verslas yra žvejyba. Taip pat užsiima medžiokle, rankiojimu. Nivchių tikėjimas šamanistinis, animistinis. Buvo paplitęs paprotys pagauti lokį, jį penėti, vėliau lokys būdavo šventiškai aprengiamas, vedžiojamas po kaimą, maitinimas ir rituališkai nužudomas bei suvalgomas. Buvo paplitęs mirusiųjų deginimo paprotys.
Aleris
Aleris  – 211 km ilgio upė, tekanti Saksonijos-Anhalto ir Žemutinės Saksonijos žemėse, Vokietijoje; dešinysis bei didžiausias Vėzerio intakas. Teka pro Volfsburgo, Celės, Ferdeno miestus.
Sarakai (reikšmės)
Sarakais vadinami kaimai:
Panevėžio rajono savivaldybės taryba 2003–2007 m.
Panevėžio rajono savivaldybės taryba – Panevėžio rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2002 m. gruodžio 22 d.
Partijos
Rinkimai įvyko 2002 m. gruodžio 22 d. Rinkimuose gavo vietų:
Nuorodos
Oficiali svetainė
Sniūtys
Sniūtys – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 6 km į pietus nuo Dusetų. Ilgis iš šiaurės į pietus 0,73 km, plotis iki 0,31 km. Altitudė 102,1 m. Ežeras gan seklus, gylis tesiekia 2,8 m. Telkšo termokarstinės kilmės duburyje, kurio krantai žemi, lėkšti, pelkėti – šiaurės vakaruose plyti ~ 7 ha dydžio Sniūčio pelkė. Iš šiaurės ir rytų prieina Baraukos miškas.
Seniau Sniūtį supo žemapelkės, dabar ežeras yra Vasaknų žuvininkystės ūkio dalimi. Aplink įrengta Vasaknų tvenkinių sistema, ežero nuotėkis ribojamas. Iš Vykežerio įteka kanalizuota Sniūtė, rytuose ji išteka į greta tekančią Šventąją (šioje atkarpoje jos vaga irgi kanalizuota).
Etimologija
Ežerėvardžio šaknies sniūt- kilmė neaiški. Ją bandoma sieti su, reiškiančia „tekėti, drėgmė“ (plg. „maudosi“  „skalauja“, 🇬🇷 „plaukiu“, sen.  „plaukimas“, vid.  „srovė, srautas“,  iš *sn- „plaukiu“,  „žemas, skystas, takus“).
Markiniškė
Markiniškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 9 km nuo Naujojo Daugėliškio.
Katakana
thumb|Katakana. Rašmenys wi ir we šiuo metu nebevartojami.
Jos sandara yra identiška hiraganos sandarai, turi tiek pat ženklų, kurie dėstomi tokioje pat 50-ties garsų sistemoje.
left|90px|Pirmieji katakanos ženklai kildinami iš paryškintųjų hieroglifų dalių Nors katakana, buvo sukurta beveik tuo pat metu, kaip ir hiragana, abi kanos yra lengvai vizualiai atskiriamos: priešingai grakščiai hiraganai, katakana pasižymi kietomis, tiesiomis linijomis. Dėl to ji kildinama iš kietojo hieroglifų stiliaus (楷書, japoniškai kaišo), ir dažniausiai paimdavo tik vieną hieroglifo elementą.
Vartojimas
Šiuolaikinėje Japonų kalboje katakana vartojama ne japoniškos ir ne kinų kilmės žodžiams užrašyti. Tai – portugališkos, olandiškos ir ypač angliškos kilmės žodžiai, kurių japonų kalboje vis labiau gausėja. Katakana taip pat užrašomi užsienietiški vietovardžiai, vardai.
Be to, būdama vizualiai kieta, teksto stilistikoje katakana kartais naudojama pabrėžti kai kuriems žodžiams (atitinka išretinimą arba rašymą iš didžiosios raidės lietuvių kalboje). Pastaruoju metu, Japonijoje mažinant hieroglifų skaičių, katakana rašomi ir kai kurie žodžiai, kurių hieroglifai nebevartojami (ypač tai liečia augalų, gyvūnų pavadinimus).
Transkribavimo į katakaną taisyklės
Katakanoje galioja visi skiemenų vediniai (nigori, sumažintas cu ir kiti), kaip ir hiraganoje. Tačiau norint kaip galima tiksliau katakana parašyti užsienietiškus žodžius, tų taisyklių nepakanka. Japonų kalbos tarimas yra gana paprastas, ir kitų kalbų žodžius išreikšti gana sudėtinga. Pagrindiniai trūkumai yra šie:
Kai kurių lietuviškų vietovardžių transkribavimas į katakaną:
Nuorodos
Kana (skriftsystem)
Stebuliškės
Stebuliškės yra:
Gajuvka (reikšmės)
Gajuvka vadinami kaimai:
Viačeslavas Ganelinas
Viačeslavas Ganelinas, (סלבה גנלין‎), Vyacheslav Ganelin, g. 1944 m. gruodžio 17 d. Kraskove, Maskvos sritis, Rusija) – Lietuvos ir Izraelio pianistas, kompozitorius, džiazo muzikantas, pedagogas.
Biografija
1951 m. su tėvais persikėlė iš Maskvos į Vilnių. Pradėjo groti pianinu būdamas 4 metų, džiazą groja nuo 1961 metų. 1968 m. baigė LSSR konservatoriją (Antano Račiūno klasę). 1968–1984 m. LSSR rusų dramos teatro muzikos skyriaus vedėjas. Lietuvos kompozitorių sąjungos narys.
1987 m. spalio mėn. su žmona ir dukterimi išvyko į Izraelį. Gyvena šalia Tel Avivo esančiame Cholono mieste. Jeruzalės muzikos ir šokio akademijos profesorius, džiazo fakultete dėsto džiazo fortepijoną ir solfedžio, kompoziciją, kino muziką. Nuo 1996 m. džiazo katedros vedėjas. Nuo 1988 m. Izraelio kompozitorių sąjungos narys.
Muzikinė veikla
Nuo 1967 m. kartu su persikėlusiu į Vilnių iš Archangelsko Vladimiru Tarasovu (būgnai) ir fotografu Grigorijumi Talasu (bosinė gitara) grojo džiazo kavinėje „Neringa“ Vilniuje. Nuo 1970 m. Ganelinas ir Tarasovas oficialiai dirbo statybininkų kultūros namuose, duetu koncertavo festivalyje „Gintarinė triūba“ Kaune, džiazo festivaliuose – 1970 m. Gorkyje, 1971 m. Donecke. Koncertų Sverdlovske metu prie trio Ganelinas-Tarasovas-Talasas prisijungė saksofonininkas Vladimiras Čekasinas, kuris 1971 m. persikėlė į Vilnių ir pradėjo dirbti pučiamųjų orkestre „Trimitas“.Tada irsusikūrė gerai žinomas džiazo trio "Ganelino trio" ( Ganelinas-Tarasovas-Čekasinas ), sovietų sąjungoje vadinamas(GTČ), veikęs LSSR filharmonijoje. "Ganelin trio" grojo festivaliuose „Jaunystė-71“ Dniepropetrovske, „Kelionė į džiazo pasaulį“ Maskvoje, vėliau ir užsienyje. Grota visoje Europoje, išskyrus Albaniją, 1986 m. 16 didžiųjų JAV miestų sugrota net 17 koncertų per 20 dienų. Iš pastarosios kelionės išlikę daug įrašų. Trio egzistavo iki 1986 m. Gerai įsisavintos tiek akademinės, tiek XX a. avangardinės džiazo kryptys, meninės minties laisvė leido jiems sukurti muzikinių paveikslų, kuriuose originaliai susipynė laisvasis džiazas, folkloras, modalinis džiazas ir kamerinė muzika. "Ganelin trio" tapo pirmąja grupe iš SSRS, kuri Vakarų Europą užkariavo muzika, neimituojančia garsiųjų amerikiečių pavyzdžių.
Gyvendamas Izraelyje aktyviai dalyvauja koncertuose ir džiazo festivaliuose. Grupėje „The Ganelin Trio Priority“ groja Petras Vyšniauskas ir Klausas Kugelis. Izraelio nacionaliniame radijuje veda laidą „Ganelino laboratorija“.
Parašė tris operas, muziką daugiau nei 40 spektaklių ir 6 miuziklus. Kelių muzikos koncertų atskiriems instrumentams, daugiau nei 50 dainų bei muzikos daugiau nei 60 filmų studijose Mosfilm, Lenfilm, Lietuvos kino studija autorius. Penki filmai su V. Ganelino muzika buvo apdovanoti prizais tarptautiniuose festivaliuose Venecijoje, Stokholme, Barselonoje ir Vašingtone.
Uolinės valabės
Uolinės valabės (Petrogale) – kengūrinių (Macropodidae) šeimos sterblinių žinduolių gentis, kurioje šios rūšys:
Baroko muzika
Baroko muzika – baroko epochos muzikos stilius.
Istorija
Apie XVII a. pradžią Renesanso epochą pamažu pradėjo keisti barokas ( – įmantrus, vingrus), pradžią gavęs Italijoje, Romos mieste, iš ten paplito po visą Europą. Barokas tęsėsi iki XVIII a. pabaigos.
Baroko bruožai
Baroko muzika labai iškilminga ir didinga, stengiamasi apstulbinti klausytoją didybe, įtikinti, kad baroko muzika – tai dievų muzika. Baroko muzikoje vyrauja dideli chorai, orkestrai (dažnai iki 5 orkestrų vienu metu), stiprių balsų solistai. Labai paplitę didelės apimties kūriniai (kantatos, requiem, pasijos, ir t. t.). Buvo paplitę šie žanrai: Baroko muzikoje labai mėgstamas improvizacijos menas. Populiarūs styginiai instrumentai. Tuo laikotarpiu susiformavo dabartinė (penkialinijinė) natų rašyba. Melodijos, ypač jų pabaigos pagražinamos daugybe šalutinių melodijų (foršlagai, trelės ir t. t.). Melodijų linijos pinasi tarpusavyje, sudarydamos painų derinį, kuriam suprasti reikia turėti gerą muzikinį išsilavinimą.
XVIII a. pradžioje vėlyvojo Baroko metu muzika tampa grakštesnė, žaismingesnė, subtilesnė. Tokia muzika vadinama Rokoko muzika ir dažnai atliekama klavesinu.
Žymiausi kompozitoriai
Tuo metu gyveno ir smuikus meistravo Antonijus Stradivarijus.
Lietuvių kompozitoriai:
Eustachijus Erazmas Sanguška
Kunigaikštis Eustachijus Erazmas Sanguška, (1768 m. spalio 10 d. – 1844 m. gruodžio 2 d.) – Lenkijos įgulos vadas, Podgorecko pilies valdininkas.
Biografija
thumb|left|200px|Eustachijus Erazmas Sanguška. Julušo Kosako portretasthumb|left|200px|Eustachijaus Erazmo Sanguškos žmona Marija Klementina Čartioriska Senos ir turtingos Sanguškų giminės atstovas, vienintelis paskutinio Voluinės vaivados Jeronimo Jonušo Sanguškos (1743–1812) ir Sesilijos Uršulės Potockytės (1747–1772) sūnus. Mokėsi karinėje akademijoje Strasbūre, po to tarnavo Prancūzijos armijoje, į Lenkijos armiją priimtas rotmistru 1789 metais.