cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kostas Augustas
Kostas Augustas (Augustinavičius) (1893 m. vasario 20 d. Alsėdžių valsčius, Telšių apskritis – 1989 m. lapkričio 8 d. Čikaga, JAV) – inžinierius, žurnalistas.
Biografija
1903 m. atvyko į JAV. Valparaiso universitete studijavo chemiją, Munico institute baigė gamtos mokslus, o Armouro institute ir Misurio universitete – chemijos mokslus. Vienas iš dienraščio „Naujienos“ steigėjų.
Būdamas 18 metų, pradėjo bendradarbiauti laikraščiuose „Lietuvos ūkininkas“ bei „Lietuvos žinios“. Valparaiso universitete redagavo laikraštį Moksleivių keliu, žurnale „Jaunoji Lietuva“ tvarkė moksleivių skyrių. Bendradarbiavo laikraščiuose „Vienybė lietuvninkų“, Moksleivių sparnai, „Kardas“. Nuo 1922 m. laikraščio „Naujienos“ redaktoriaus pavaduotojas, nuo 1969 m. – redaktorius.
Kebrada de Uljumas
thumb|250px|Kebrada de Uljumo tvenkinys Kebrada de Uljumo užtvanka yra Argentinoje, San Chuano provincijoje, šalia San Chuano miesto, ant San Chuano upės. Išsidėsčiusi Kebrada de Uljumo kanjone, 18 km upės vaga nuo San Chuano. Tvenkinio plotas 32 km², tūris 440 mln. m³, vidutinis gylis 15 m, o didžiausias – 40 m. Užtvankoje įrengta elektrinė gamina 41 MW elektros eneriją. Tvenkinys intensyviai naudojamas irigacijai (drėkinami aplinkiniai laukai ir slėniai), taip pat vandens pramogoms, poilsiui.
Butkaičiai (Šilalė)
Butkaičiai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Iždonų, dešiniajame Ežerupio krante. Išlikęs Butkaičių dvaras, priklausęs Juozapui Slaboševičiui.
AK-103
AK-103 – šiuolaikinis AK-47 automato variantas, sukurtas AK-101 pagrindu.
AK-103 automatas buvo sukurtas, kadangi dalis užsakovų labiau vertina 7,62x39 mm šovinį, negu mažesnio kalibro 5,45x39 mm šovinį dėl didesnės kaunamosios galios. thumb|left|250px|Automatas AK-103 užlenkta buože Savo konstrukcija AK-103 praktiškai nesiskiria nuo AK-74M, kuriuo dabar ginkluota didžioji dalis Rusijos armijos, tik kalibras senasis, 7,62 mm. Užlenkiama buožė patogesnė nešiojantis šį ginklą.
Prie AK-103 automato gali būti prijungiami priedai:
Česlovas Grincevičius
Česlovas Grincevičius (1913 m. sausio 17 d. Vilkijoje – 1994 m. birželio 28 d. Čikagoje, palaidotas Vilniuje) – Lietuvos rašytojas, bibliografas. Lietuvos katalikų mokslų akademijos narys.
Biografija
1933–1938 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo literatūrą, pedagogiką, teatrologiją, 1942–1943 m. knygotyrą.
1936–1940 m. Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos – filosofijos fakulteto, 1941–1943 m. universiteto bibliotekos bibliotekininkas. 1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1945–1946 m. Zalcburge vadovavo lietuvių Liaudies universitetui, 1946–1948 m. mokytojavo V. Krėvės gimnazijoje. 1947–1948 m. Zalcburgo universitete studijavo pedagogiką. Redagavo laikraštį „Mūsų žinios“. 1949 m. persikėlė į JAV. Nuo 1950 m. gyveno Cicere, nuo 1970 m. Čikagoje. 1959–1967 m. dėstė Cicero Aukštesniojoje lituanistinėje mokykloje, jos direktorius. 1967–1986 m. su pertraukomis dėstė Pedagoginiame lituanistikos institute Čikagoje. 1968–1969 m. vadovavo Cicero Lietuviškų studijų institutui. 1969–1993 m. dirbo laikraštyje „Draugas“. 1972–1994 m. Pasaulio lietuvių archyvo direktorius. 1985–1988 m. Lietuvių rašytojų draugijos pirmininkas.
Parašė poetinių legendų ir novelių, novelių romaną. Redagavo žurnalą „Tautos praeitis“ (t. l kn. 1-4, 1959–1962 m.), su A. Skrupskeliene parengė J. Brazaičio „Raštus“ (6 t. 1980–1985 m.), sudarė lietuvių išeivijos literatūros 1945–1967 m. bibliografiją „Lietuvių literatūra svetur“ (1968 m.).
AK-103
Venesuela
Venesuelos kariuomenėje AK-103 keičia belgiškus FN FAL ir Izraelio pistoletus-kulkosvaidžius UZI.
Indija
Planuojama, kad „Ižmašas“ parduos Indijai AK-103 gamybos licenciją.
Rusija
AK-103 automatus ginkluotėn priėmė Rusijos Teisingumo ministerija, jais ginkluota kalinimo vietų apsauga.
Vilniaus Gedimino technikos universiteto Humanitarinis institutas
Vilniaus Gedimino technikos universiteto Humanitarinis institutas - Vilniaus Gedimino technikos universiteto struktūrinis padalinys, turėjęs fakulteto statusą. Buvo įkurtas 2003 m. ir panaikintas 2012 m. vasario 1 d., o jo pagrindu įkurtas Kūrybinių industrijų fakultetas. Institutui nuo įkūrimo vadovavo profesorius habilituotas daktaras Povilas Tamošauskas.
Filosofijos ir Politologijos katedra
1992 metais Politologijos katedra reorganizuota į Humanitarinių ir socialinių mokslų katedrą, kuri nuo 1993 m. tapo Verslo vadybos fakulteto padaliniu.
Nuo 1994 m. katedroje yra edukologijos magistrantūra.
Humanitarinių ir socialinių mokslų katedra 2001 metais buvo pervadinta į Filosofijos ir politologijos katedra, o nuo 2003 m. ji tapo Humanitarinio instituto padaliniu.
Dabartinis katedros vedėjas yra doc. dr. Tomas Kačerauskas.
Kūno kultūros katedra
1965 m. buvo įkurta KPI Vilniaus filialo Fizinio lavinimo katedra. Jos vedėju buvo paskirtas Lietuvos krepšininkas Vytautas Kulakauskas, ėjęs vedėjo pareigas iki 1980 m. Paskui katedrai vadovavo doc. Vytautas Sakalys, nuo 1991 m. - doc. Arvydas Mačys. 1993 m. įsteigtam Verslo vadybos fakultetui priskirta Kūno kultūros katedra. Taip ji pavadinta 1991 m.
2003 m. įsteigtam Humanitariniam institutui priskirtajai Kūno kultūros katedrai vadovauja prof. habil. dr. Povilas Tamošauskas.
Lietuvių kalbos katedra
1997 m. buvusi Kalbų katedra buvo reorganizuota į Užsienio kalbų katedrą ir Lietuvių kalbos katedrą.
Katedros vedėju buvo paskirtas prof. habil. dr. Juozas Stonys, kuris katedrai vadovavo iki 2001 m.
Nuo 2002 m. katedrai vadovauja doc. dr. Angelė Kaulakienė.
Užsienio kalbų katedra
1963 m. KPI Vilniaus filiale steigiama Kalbų katedra, kurios vedėja tapo Aldona Ona Glemžienė.
1969 m. Kalbų katedra priskiriama Statybos fakultetui. 1977 m. Kalbų katedra reorganizuota į Užsienio kalbų bei Lietuvių ir rusų kalbų katedras. Užsienio kalbų katedros vedėja tapo doc. dr. A. O. Glemžienė (iki 1979 m.). Nuo 1979 iki 1992 m. katedrai vadovavo doc. dr. Kazimieras Rukšėnas.
1992 m. katedros buvo vėl sujungtos ir pervadintos į Kalbų dėstymo centrą, o 1993 m. centras pavadintas Kalbų katedra. Nuo 1993 iki 1997 m. katedrai vadovavo doc. dr. Liudmila Mauzienė. 1997 m. Kalbų katedra buvo reorganizuota į Užsienio kalbų katedrą ir Lietuvių kalbos katedrą. Nuo 1997 iki 2001 m. Užsienio kalbų katedrai vadovavo doc. dr. Kazimieras Rukšėnas.
Nuo 2002 m. katedros vedėja yra doc. dr. Laimutė Alfonsą Kitkauskinė.
Kiti struktūriniai padaliniai
Estetinio ugdymo centras, Kalbų mokymo centras, Sporto ir turizmo klubas „Inžinerija“.
Ugandos–Tanzanijos karas
Ugandos–Tanzanijos karas (Ugandoje vadinamas Išlaisvinimo karu) – karas tarp Ugandos ir Tanzanijos 1978–1979 m., kurio metu žlugo Idi Amino režimas. Idi Amino pajėgas gausiai rėmė Muammar al-Gaddafi ir palestiniečiai.
Karo priežastys
Ilgą laiką Tanzanijos ir Ugandos santykiai buvo įtempti. Po Amino įvykdyto karinio perversmo 1971 m., Tanzanijos lyderis Julius Nyerere priėmė nuverstą Ugandos prezidentą Miltoną Obotę. Prie Obotės prisijungė 20 000 opozicijos pabėgėlių. Po metų, tremtinių grupė, įsikūrusi Tanzanijoje, nesėkmingai bandė įsiveržti į Ugandą ir nuversti Aminą. Aminas apkaltino Njererę dėl jo priešų rėmimo.
1978 m. spalio pradžioje disidentų kariai pasaloje Kampaloje užpuolė Aminą, bet jis pabėgo sraigtasparniu su savo šeima. Tuo metu Amino palaikymas Ugandoje buvo sumažėjęs ir vis susidurdavo su didesniais sunkumais. Taip pat kariuomenėje prasidėjo maištai dėl įvairių priežasčių. Su maištininkais lojali kariuomenė žiauriai susidorodavo. Todėl maištininkai pabėgo į Tanzaniją ir prisijungė prie disidentų.
Uganda paskelbė Tanzanijai karą ir įsiveržė į ginčytiną regioną, kuris priklausė Tanzanijai.
Karas
Nyerere mobilizavo ginkluotąsias pajėgas ir surengė kontratakavimą. Per kelias savaites Tanzanijos armija padidėjo nuo 40 000 iki 100 000 karių, prie jos prisidėjo anti-Amin grupė – Ugandos nacionalinė išlaisvinimo armija. Jai priklausė tokie disidentai, kaip Tito Okello ir Yoweri Museveni.
Tanzanija turimomis rusiškomis katiušomis apšaudė taikinius Ugandoje. Ugandos armija atsitraukė. Libijos vadovas Muammar al-Gaddafi Aminui nusiuntė 2 500 karių, tankų, artilerijos pabūklų ir bombonešių Mikojan MiG-21. Tačiau frontuose pradėjo kautis tik Libijos kariai, o ugandiečiai liko užnugaryje.
Tanzanija kovo 11–12 d. surengė antrą kontrataką ir privertė Libijos kariuomenę trauktis. Libija neteko daugiau nei 200 karių. Po to Tanzanija ir UNIA užėmė Etenebės oro uostą ir galiausiai 1979 m. balandžio 10 d. pačią Kampalą. Tanzanija sutiko mažą pasipriešinimą, todėl didžiausia problema buvo žemėlapių trūkumas. Amin pabėgo į Libiją, po to į Saudo Arabiją. Libijos pajėgos atsitraukė į Džindžą, po to repatrijavo į Keniją ir Etiopiją. Tanzanijos armija pasiliko Ugandoje taikai palaikyti. O UNIA surengė rinkimus, kuriuos laimėjo.
Kerkyra (miestas)
Kerkyra – miestas šiaurės vakarų Graikijoje, Kerkyros salos ir nomo pagrindinis miestas ir sostinė. Maisto (alyvuogių aliejaus), kosmetikos, popieriaus, tekstilės pramonė. Kerkyroje yra graikų stačiatikių metropolito ir katalikų arkivyskupo rezidencijos. Archeologijos, Bizantijos, poeto D. Solomo, kinų ir japonų meno, kiti muziejai.
Kerkyra yra turistų traukos centras ir buvo svarbus nuo VIII a. Miestas vadinamas Kastropolis (Pilių miestas) dėl trijų pilių. Yra antikinių šventyklų (Heros, Dianos) griuvėsiai, XIII–XIX a. bažnyčios, vienuolynai, rūmai. 2007 m. senamiestis buvo įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Kerkyros savivaldybė driekiasi šiaurės vakarų pusėn nuo miesto rytinėje salos dalyje, jos plotas 41 905 km², gyventojų skaičius – 39 487. Be Kerkyros kitos gyvenvietės yra Kanalis (3556 gyv.), Potamas (2365 gyv.), Kontokalis (1616 gyv.), Alepu (1606 gyv.) ir Guvija (952 gyv.).
Pokémon
thumb|right|260px| „Pokémon“ franšizės logotipas Pokémon  – Japonijos žiniasklaidos franšizė, kurią valdo bendrovių „Nintendo“, „Game Freak“ ir „Creatures“ įkurta įmonė „Pokémon Company“. Franšizę 1995 m. sukūrė Satoshi Tajiri. Pagrindinė franšizės tema sukasi aplink išgalvotas būtybes, vadinamas pokemonais, ir kovų sportui jas gaudančius ir dresuojančius žmones, vadinamuosius pokemonų dresuotojus.
Istorija
2016 m. leidėjai paskelbė, kad pagrindinių „Pokémon“ žaidimų serija parduota daugiau nei 200 mln. vnt. tiražu. Kartu su kitais žaidimais bendri franšizės žaidimų pardavimai vertinti 279 mln. vienetų.
Pagrindinių žaidimų serija
Pagrindiniai „Pokémon“ serijos žaidimai leidžiami išskirtinai nešiojamoms (delninėms) „Nintendo“ konsolėms: Nintendo Switch, Nintendo 3DS, Nintendo DS, GameBoy, GameBoy Color ir GameBoy Advance:
Barzdinis kirvis
thumb|right|250px|[[Geležies amžius|Geležies amžiaus laikų kirvis, rastas Gotlande.]] Barzdinis kirvis, skegoksas (sen. skand. skeggox, iš skegg 'barzda' + ox 'kirvis') – kovos kirvis ar darbinis kirvis, kurio galvos jungiamoji dalis ties mova yra siaura, o į priekį platėja, sudarydama ilgą ašmenų liniją. Barzdinio kirvio galva turi labai didelę žemyn einančią skiautę (barzdą), kuri leidžia pailginti ašmenis. Dėl tokios konstrukcijos kirvio masė lieka nedidelė, o ilgi ašmenys daro plačias žaizdas nešarvuotiems ir silpnai šarvuotiems priešininkams. Prieš plokštinius ar vientisuosius šarvus šie kirviai mažiau efektyvūs.
Barzdiniai kirviai asocijuojasi su vikingų kultūra, aptinkami nuo VI a. Puikiu barzdinio kirvio valdymu pasižymėjo huskarlai.
Barzdinis kirvis efektyvus ir kaip darbo įrankis, kuriuo patogu tašyti, o suėmus kotą ties galva plačiais ašmenimis patogu drožti, jei ašmenys tinkamai išgaląsti. Barzdinio tipo kirvius medienos apdirbimui naudoja iki šiol.
Nuorodos
Iliustracijos:
Lenkiškos enciklopedijos
Lenkiškos enciklopedijos šiuo metu yra išleistos šios: thumb|right|200px|S. Orgelbranda Encyklopedja Powszechna thumb|right|200px|[[Wielka encyklopedia powszechna PWN, t. 1-11]]
Airijos futbolo varžybos 1960–1961 m.
Airijos futbolo varžybos 1960–1961 m.
Abakalikis
Abakalikis  – miestas Nigerijos pietryčiuose, Ebonio valstijos administracinis centras. 141,4 tūkst. gyventojų (2006 m.). Žemdirbystės rajono (auginami valgomieji batatai, manijokai, alyvpalmės) prekybos centras. Netoli Abakalikio yra cinko, alavo rūdų, klinties telkinių.
Dauguma miesto gyventojų yra igbo tautybės. Yra Ebonio valstijos universitetas.
Bokiškė
Bokiškė – buvęs kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 8 km nuo Ylakių.
Istorija
Ylakių apylinkės Bokiškės kaimas panaikintas 1977 m. kovo 30 d.
Mūšis dėl sunkiojo vandens
300px|right|thumb|Vemor hidroelektrinė šiandien Mūšis dėl sunkiojo vandens – virtinė Sąjungininkų diversijų įvykdytų Antrojo pasaulinio karo metu Norvegijoje, siekiant užkirsti nacių Vokietijos atominės energijos projektui gamintis sunkųjį vandenį, kuris buvo naudojamas branduolinio ginklo kūrimo programoje. Išpuoliai buvo nukreipti prieš Vemorko hidroelektrinę ir gamyklą Riukane, Telemarko apygardoje.
Nuo 1942 m. iki 1944 m. norvegų pasipriešinimo judėjimo ir sąjungininkų įvykdyti bombardavimai ir diversijos, sugriovė sunkiojo vandens gamyklą. Ši Specialiųjų operacijų valdybos (SOE) karinė operacija yra laikoma sėkmingiausia Antrajame pasauliniame kare.
Sunkiojo vandens gamyba
Kai nacių Vokietija vykdė branduolinės bombos sukūrimo tyrimus, buvo žinoma, kad atomo skilimo reakcijai kontroliuoti reikalingas sunkusis vanduo (deuteris), kuris išgaunamas elektrolizės būdu. Gamyba sudėtinga, lėta ir ilga, reikalaujanti daug elektros energijos. Vokietija šį vandenį gamino labai mažais kiekiais. Visos pasaulinės sunkiojo vandens atsargos buvo gaminamos Norvegijoje.
Tikrieji fazanai
Tikrieji fazanai (Phasianus) – fazaninių (Phasianidae) šeimos paukščių gentis.
Mūšis dėl sunkiojo vandens
Sunkiojo vandens gamyba
Sunkusis vanduo – šalutinis produktas amoniako trąšų gamyboje. Tuo metu vandenilis buvo išgaunamas elektrolizės pagalba, o amoniakas – Haber-Bosch procese, kai iš atmosferos paimtas molekulinis azotas jungiasi su vandeniliu ir gaunamas azoto junginys. Pagrindinis Europoje amoniako tiekėjas buvo Norvegijos gamykla šalia Vemorko hidroelektrinės. 1934 m. Riukane pastatyta „Norsk Hydro“ amoniako gamykla buvo ir sunkiojo vandens (D2O) gamintoja ir tiekėja.
1940 m. Prancūzijos žvalgybai sužinojo, kad vokiečių koncernas „IG Farbenindustrie AG“ derasi su „Norsk Hydro“ gamyklos direktoriumi A. Aubertu dėl didelio kiekio sunkiojo vandens pirkimo. Prancūzijos fiziko Frederiko Žoli-Kiuri ir karo ministro Raulio Dotrio pastangomis, 1940 m. kovo 16 d. Prancūzijos vyriausybė nupirko iš Norvegijos visą sunkiojo vandens kiekį. Gegužės 16 d. vokiečiams pralaužus Prancūzijos fronto liniją, visa sunkiojo vandens partija buvo paslėpta pietų Prancūzijoje, o po Prancūzijos kapituliacijos, 1940 m. liepos 14 d., sunkusis vanduo buvo išgabentas į Jungtinę Karalystę.
Tų pačių metų gegužę Vokietija okupavo Norvegiją. 1940 m. pabaigoje „Norsk Hydro“ gavo pirmąjį 500 kg sunkiojo vandens tiekimo užsakymą. Buvo sutarta, kad per 1941 m. „Norsk Hydro“ patieks 1 toną, o per 1942 m. 1,5 t sunkiojo vandens. Taip Vokietija tapo vienintele sunkiojo vandens gamintoja Europoje. JAV ir Jungtinės Karalystės vyriausybės „Norsk Hydro“ objektą Vemorke paskelbė kariniu taikiniu Nr.1.
Operacija „Grouse“ (Tetervinas) ir „Freshman“ (Naujokas)
thumb|Riukano apylinkių žemėlapis JK jungtinė operacijų valdyba priėmė sprendimą susprogdinti gamyklą. 1942 m. spalio 15 d. norvegų desantininkų grupė „Tetervinas“ paliko anglų lėktuvą ir nusileido Hardangerdo plynaukštėje (på Hardangervidda). Grupei vadovavo patyręs alpinistas Dž. Paulsonas (Jens-Anton Poulsson). Ši grupė Miosvateno (Møsvatn) ežero užtvankos rajone turėjo paruošti sklandytuvų nusileidimo aikštelę ir sutikti pagrindinę sprogdintojų grupę „Naujokas“. Dvi dienas grupė surinkinėjo nuleistus ginklus, įrangą ir maisto atsargas. Stipri pūga trukdė užmegzti ryšį su štabu. Tik lapkričio 9 d. grupė pasiekė tikslą ir susisiekė su štabu, o lapkričio 15 d. iš Londono buvo gautas pranešimas: lapkričio 19 d. laukite sklandytuvų.
Kadangi sunkiojo vandens gamykla, elektrinė ir vamzdynai, kuriais į elektrinę tekėjo vanduo, buvo gerai saugoma, buvo nuspręsta sklandytuvu atskraidinti desantą, atakuoti Vemorko gamyklą ir ją susprogdinti. Operacija buvo blogai paruoša, be to, tą dieną Norvegijoje siautė pūga.
Grupė „Tetervinas“liko laukti kito bandymo išlaipinti desantą. Dėl šalčio, visi grupės nariai susirgo, gedo siųstuvas, baigėsi maistas. Žmonės buvo priversti valgyti elninę šiurę.
Operacija „Gunnerside“ (Šauliai)
Po nesėkmingos operacijos susprogdinti gamyklą, buvo nuspręsta šią operaciją pavesti atskiram Norvegijos specialiosios paskirties būriui Nr.1, kuris priklausė Norvegijos karinėms pajėgoms. Šis būrys buvo suformuotas dar 1941 m. Škotijoje. Būriui „Šauliai“, padalintam į pagrindinę grupę ir užnugario grupę, vadovavo leitenantas J. Renebergas (Joachim Rønneberg). Pagrindinė grupė turėjo prasiskverbti į gamyklos patalpas ir ją susprogdinti.
Pirmas bandymas 1943 m. sausio mėnesį išsilaipinti Norvegijoje, nepavyko, nes vokiečiai pastebėjo lėktuvą dar Šiaurės jūros pakrantėje, jį apšaudė ir lėktuvui teko grįžti atgal. Tik vasario 17 d. buvo pradėta ruoštis eilinei operacijai.
Norvegija karius pasitiko šalčiais ir sniego pūga, bet visa „Šaulių“ grupė sėkmingai pasiekė žemę netoli Miosvateno ežero. Po paros žygio slidėmis grupei pavyko susijungti su „Tetervino“ grupe, kuri keturis mėnesius praleido plynaukštėje, laukdami operacijos pradžios.
1943 m. vasario 27 d. naktį nusileidusi nuo stataus Mano upės (Måna) skardžio ir perbridusi upę, pagrindinė grupė užlipo stačiu kalno šlaitu ir pro apleistus šiaurinius gamyklos vartus pateko į jos teritoriją. Paskui J. Renebergas per elektros kabelių šachtą pateko į gamyklos vidų ir padėjo sprogmenis po pagrindine elektrolizės talpa. Sunkiojo vandens cechas buvo susprogdintas ir abi grupės sėkmingai atsitraukė.
Pradėjus kaukti gamyklos pavojaus sirenoms, Riukano rajone buvo paskelbtas pavojus, keliu į gamyklą pradėjo važiuoti viena po kitos mašinos su kareiviais. Bet atsitraukiančių diversantų slidžių pėdsakus greitai užnešė siautusi pūga ir šie sėkmingai pasiekė medžiotojų namelį prie ežero. Kovo 1 d. grupės išsiskyrė. „Šauliai“ per dvi savaites, nučiuožę 400 km, pasiekė Švediją, likusieji toliau dalyvavo norvegų pasipriešinimo judėjime.
1943 m. rugpjūčio mėn. Vemorko gamykla buvo atstatyta ir sustiprinta gamyklos apsauga, todėl naujos diversijos buvo atsisakyta. 1943 m. lapkričio 16 d. 140 sunkiųjų bombonešių B–17 33 min. bombardavo gamyklą. Buvo numesta 711 vnt. 200 kg bombų. Dūmų generatoriaus skleidžiama dūmų užsklanda leido išvengti rimtesnių sugriovimų. Tiesiu pataikymu buvo sugriautas tiltas, 4 bombos pataikė į elektrinę, 2 į elektrolizės cechą. Sunkiojo vandens gamyklos pirmas aukštas nenukentėjo. Žuvo 22 žmonės.
Pasekmės
Nors ši diversija gamyklai padarė nedidelį pažeidimą, sunkiojo vandens gamybos procesas buvo tam tikram laikui sustabdytas. Atnaujinus gamyklos darbą, JAV karinės oro pajėgos pradėjo bombarduoti Vemorką. Vokiečiams nieko neliko, kaip sustabdyti gamybą ir išmontavus pagrindinius gamyklos įrengimus, 1944 m. perkelti sunkiojo vandens gamybą į Vokietiją, o visas sunkiojo vandens atsargas išsivežti. thumb|Keltas „SF Hydro“, [[1925 m. Tinšo ežeras, Maelio uostas–geležinkelio stotis]] Norvegijos pasipriešinimo judėjimo dalyviai, sužinoję apie vokiečių planus, nusprendė įvykdyti diversiją kelte, kuriuo sunkusis vanduo geležinkelio vagonais Tinšo (Tinnsjå) ežeru iš Riukano buvo plukdomas link geležinkelio linijos Tinisete. K. Haukelidas (Knut Haukelid) suorganizavo, kad kelte „SF Hydro“ būtų padėta 8,5 kg plastiko bomba su laikrodžio mechanizmu. 1944 m. vasario 20 d. ankstų rytą keltas buvo susprogdintas ir jame esantis krovinys nuskendo. Daugelis keltu plaukusiu civilių žuvo, bet tokia kaina buvo pasiekta misijos pabaiga ir Vokietijos branduolinės bombos kūrimo programa buvo sustabdyta.
Nors su norvegišku sunkiuoju vandeniu Vokietijos karinė branduolinė programa ir nepasiekė tikslo, bet nesėkmingas britų desantas ir sėkmingas norvegų diversantų žygdarbis atliko pagrindinį slapto karo prieš sunkiojo vandens gamybą, vaidmenį. Šie žmonės tapo nacionaliniais Norvegijos didvyriais.
Knygos, filmai ir TV programos
ir daug knygų norvegų kalba.
Salinis
Salinis tai:
Tarakėliai
Tarakėliai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Panoterių, prie Noteros ištakų. Praeina kelias Panoteriai–Tarakai.
Eduardo Carvalho
Eduardas do Reisas Karvaljas (Eduardo dos Reis Carvalho; g. 1982 m. rugsėjo 19 d.) – Portugalijos futbolininkas, rungtyniavęs vartininko pozicijoje.
Karjerą pradėjo „Braga“ klube, buvo skolinamas kitiems klubams. 2010 m. Eduardas už 4 mln. eurų perėjo į „Genoa“ klubą. Ten sužaidęs sezoną, grįžo į Portugaliją.
Eduardas debiutavo Portugalijos rinktinėje 2009 m., varžybose prieš Suomiją. Jis buvo pagrindinis portugalų vartininkas 2010 m. pasaulio čempionate, ten praleido tik 1 įvartį. Su rinktine 2016 m. tapo Europos čempionu (aikštėje nepasirodė).
Hush Hush
„Hush Hush“ – daina iš amerikiečių merginų Pop/R&B grupės „Pussycat Dolls“ antrojo studijinio albumo „Doll Domination“. Vėliau buvo pagreitintas šios baladės ritmas disco-stiliumi su Gloria Gaynor 1978 m. hito „I Will Survive“ elementais, ir pavadintas „Hush Hush; Hush Hush“ tapo šeštuoju ir paskutiniu „Dolls“ singlu iš antrojo albumo. Taip pat šis singlas buvo vienas iš pagrindiniu išreklamuoti naują albumo versiją pavadinimu „Doll Domination 2.0“. Pagrindiniai ir pritariamieji vokalai atliekami tik Nicole Scherzinger.
Hush Hush; Hush Hush
2009 m. Ron Fair ir Dave Aude sukūrė dainos remiksą ir pavadino „Hush Hush; Hush Hush“ kad Scherzinger atliktų per grupės koncertinį turą „World Domination Tour“. Dabar singlas vadinamas „Up-tempo Remix“ arba „Hush Hush (I Will Survive)“ o kartais tik „Hush Hush“.
Šis singlas tapo šeštuoju singlu iš „Doll Domination“, ir buvo išleistas 2009 m. gegužės 12 d. pasauliniu mastu atsisiuntimo pavidalu, o 2009 m. liepos 13 d. išleistas Jungtinėje Karalystėje kaip CD singlas. CD single yra taip pat baladės versija, ir Dave Aude Dance Club versija.
Pirmiausiai daina (baladė/albumo versija) buvo išleista |Rusijoje. Ir ši daina pasiekė Russian Airplay Chart aukščiausiąją #1 vietą, ir tai istorijoje ketvirtasis singlas, išleistas amerikiečių atlikėjų, kuris pasiekė pirmąją vietą Rusijoje. Tačiau originaliosios dainos remiksas nesulaukė tokios sėkmės. Top 10-tuką daina pasiekė tik Australijos ARIA topuose, Turkijoje ir Belgijoje. Daina nebuvo reklamuojama, nes tada grupė buvo koncertiniame ture. Hot 100 tope daina pasiekė tik #73 poziciją.
Vaizdo klipas
thumb|200px|left|„The Dolls“ klipe dainai „Hush Hush“. Vaizdo klipas buvo nufilmuotas per dvi dienas, nuo gegužės 5 d., o klipo režisierius yra Rich Lee (Fergie „Clumsy“ ir „PCD“ – „Wait a Minute“). Klipe pasirodė įžymybių tinklaraštininkas Perez Hilton ir ankstesnė „Pussycat Doll“ VIP narė Carmen Electra. Vaizdo klipą gali matyti Šiaurės Amerikos gyventojai per „Dolls“ oficialų „YouTube“ kanalą „Doll Domination TV“, nuo 2009 m. gegužės 27 d. o kitą savaitę video debiutavo JK.
Kritikų atsiliepimai
„Digital Spy“ komentavo dainą taip: „joje nėra to R&B aštrumo, kuris išgarsino „Don't Cha“ ir „When I Grow Up“. Vietoj to „Hush Hush; Hush Hush“ yra netikra disko daina, kurioje desperatiškai įdėta Gloria Gaynor hito „I Will Survive“ dalis. „Digital Spy“ davė dainai tik 2 iš 5 žvaigždučių.
Klipas buvo kritikuojamas dėl Nicole Scherzinger lyderiavimo klipe. Kitos grupės narės tik kelis kartus matomos klipe.
Topai
a Origianlioji (baladės) versija pateko į šį topą.
Kęstutis Subačius (1937)
Kęstutis Subačius (g. 1937 m. gruodžio 1 d. Lazdijuose) – statybos inžinierius, verslininkas, Lietuvos kraštotyrininkas, visuomenės veikėjas.
Biografija
1965–1976 m. Skuodo rajono Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas. 1975 m. baigė Neakivaizdinę aukštąją partinę mokyklą prie SSKP CK. 1976–1977 m. Kapsuko rajono, 1977–1990 m. Kapsuko miesto LDT Vykdomojo komiteto pirmininkas. 1990–1992 m. Marijampolės krikščioniškosios kultūros centro reikalų valdytojas. Nuo 1992 m. užsiima verslu bei visuomenine veikla.Parašė keletą knygų ir paskelbė per 30 straipsnių miesto plėtotės, statybos, kultūros ir istorijos temomis.
Aviža
Aviža (Avena) – miglinių (Poaceae) šeimos augalų gentis.
Aviža nuo senovės paplitusi teritorijoje nuo Korėjos iki Vakarų Europos. Auginama Rusijoje, Ukrainoje, Baltarusijoje, JAV, Kanadoje, Vokietijoje, Prancūzijoje. Lietuvoje sėjamoji aviža auginama nuo pirmųjų mūsų eros amžių.
Žemės ūkyje reikšmingiausios ir labiausiai paplitusios yra bizantiškoji aviža (Avena byzantina) ir sėjamoji aviža (Avena sativa). Lietuvoje auginama sėjamoji aviža. Laukuose dažna tuščioji aviža (Avena fatua) – piktžolė, rečiau pasitaiko aviža netikšė (Avena strigosa).
thumb|250px|right|Avižų pasėlių produkcija pasaulyje
Avižų rūšys
Šiuo metu yra išskirtos 22 avižų genties rūšys :
Saturnas (ežeras)
Saturnas  – mažas ežeras Sichote Alinio kalnuose (Primorjės krašto Ternejaus rajone).
Ežeras yra kalnagūbrio šlaito pakopoje, maždaug 1100 m aukštyje virš jūros lygio. Ežero skersmuo apie 150 m. Populiarus turistinis objektas. Nuo ežero kranto atsiveria Kemos upės slėnio reginys.
Saukos ežeras
Išteka Dūniupė (Nemunėlio baseinas). Prie ežero įsikūrę Saukos ir Luonės kaimai.
Pranas Dielininkaitis
thumb|Prano Dielininkaičio kapas Šiaulių Donelaičio kapinėse Pranas Dielininkaitis (1902 m. gegužės 5 d. Juškų kaime, Žaliosios valsčius, Vilkaviškio apskritis – 1942 m. balandžio 6 d. Šiauliuose, palaidotas Donelaičio kapinėse) – sociologas, ateitininkas, redaktorius, visuomenės veikėjas.
Biografija
Nuo 1933 m. Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) vyresnysis asistentas, dėstė sociologiją ir valstybės teoriją.
1930 m. rugpjūčio 30 d. valdžia uždraudė visas moksleivių organizacijas, išskyrus skautus. Prasidėjo aštri kova tarp ateitininkų ir valdžios. Ateitininkai buvo persekiojami. 1935 m. pabaigoje P. Dielininkaitis aktyviai įsijungė į katalikų intelektualų grupę, pradėjusią kurti naujos valstybės programą. 1936 m. vasario 23 d. 16 gerai žinomų katalikų intelektualų pasirašė deklaraciją „Į organiškosios valstybės kūrybą“, kuri tapo protestu prieš egzistuojantį režimą. Ją pasirašė Juozas Ambrazevičius, Pranas Dielininkaitis, Jonas Grinius, Juozas Grušas, Zenonas Ivinskis, Juozas Keliuotis, Antanas Maceina, Ignas Malinauskas, Pranas Mantvydas, Kazys Pakštas, Česlovas Pakuckas, Jonas Pankauskas, Antanas Salys, Ignas Skrupskelis, Antanas Vaičiulaitis, Balys Vitkus. Tarp jų nebūta nė vieno kunigo.
1940 m. liepos 12 d. sovietų okupacinės valdžios suimtas ir nuteistas 8 metams į Vladivostoko sunkiųjų darbų kalėjimą, tačiau 1941 m. birželio 22 d. Lietuvoje prasidėjus sukilimui ištrūko iš Kauno kalėjimo. Porą mėnesių – Laikinosios vyriausybės darbo ministras. Nuo 1941 m. rudens VDU Filosofijos fakulteto Sociologijos katedros vedėjas, dėstė sociologiją. 1942 m. užsikrėtęs šiltine mirė Šiauliuose.
1936–1940 m. dienraščio „XX amžius“ redakcinės kolegijos narys. 1939 m. vadovavo Lietuvos žurnalistų delegacijai į Lenkiją. Bendradarbiavo leidiniuose „Ateitis“, „Rytas“, „Židinys “, „Naujoji Romuva“ ir kt. 1941 m. Laikinoji Vyriausybė jį buvo paskyrusi dienraščio „Į laisvę“ redaktoriumi.
Žmona Michalina Dielininkaitienė-Maižiūtė (1916–1996 m.) – gydytoja, ginekologė, ateitininkė. Duktė Donata Linčiuvienė – redaktorė, vertėja, Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto bendradarbė.
Gaučai
Gaučai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 5 km į pietryčius nuo Kaltinėnų, kairiajame Bižo upelio krante, prie  – senojo Žemaičių plento.
John Kerry
Džonas Forbsas Keris (, g. 1943 m. gruodžio 11 d.) – buvęs 68-asis Jungtinių Amerikos Valstijų valstybės sekretorius. Kilo iš Masačiusetso, 1985–2013 m. buvo Jungtinių Amerikos Valstijų senatoriumi, dirbo JAV Senato užsienio reikalų komiteto pirmininku. 2013–2017 m. buvo JAV valstybės sekretorius.
2004 metais JAV demokratų partijos iškeltas Keris pralaimėjo JAV prezidento rinkimus tuometiniam prezidentui Džordžui Bušui. Senatorius Keris yra Vietnamo karo veteranas. Jis taip pat buvo ne pelno siekiančios organizacijos „Vietnamo karo veteranai prieš karą” atstovas spaudai. Prieš pradėdamas darbą senate, Džonas Keris dirbo apygardos prokuroro asistentu ir Masačiusetso gubernatoriaus Maiklo Diukakio, kuris 1988 metais demokratų buvo iškeltas kandidatu į prezidentus, pavaduotoju.
2009 m. rugpjūčio 25 d. mirus senatoriui Tedui Kenedžiui, Keris tapo vieninteliu senatoriumi iš Masačiusetso valstijos.
Willem van de Velde (Jaunesnysis)
Vilemas van de Veldė Jaunesnysis (, 1633 m. gruodžio 18 d., Leidenas, Nyderlandai – 1707 m. balandžio 7 d., Londonas, Anglija) – XVII a. Nyderlandų tapytojas-marinistas.
Biografija
Vilemas van de Veldė Jaunesnysis gimė 1633 m. Leidene, menininkų šeimoje. Pakrikštytas gruodžio 18 d. Jo tėvas Vilemas van de Veldė Vyresnysis buvo tapytoju marinistu. Van de Veldė Jaunesnysis pirmuosius dailės mokslus išėjo pas tėvą, 1650−1652 m. mokėsi Vespe pas Simon de Vlieger, kurio įtaka jaučiama atmosferinių šviesos ir jos atspindžių vaizdavime ankstyvojoje Van de Veldės kūryboje. Kitas menininkas, kuris padarė įtakos, buvo Amsterdamo peizažistas Jan van de Cappelle. 1652 m. Van de Veldė Jaunesnysis vedė Petronella le Maire iš Vespo. Santuoka truko ne daugiau 15 mėnesių. 1656 m. jis vedė antrą kartą, Magdalena Walravens, su kuria susilaukė 6 vaikų. 3 jo sūnūs: Vilemas, Kornelis ir Piteris, tapo tapytojais.
Van de Veldė Jaunesnysis artimai dirbo su tėvu. Jo piešiniai, vaizduojantys jūros ir laivų scenas, žinomi nuo 1666 m. Prasidėjus Nyderlandų karui su Prancūzija 1672 m. tėvas ir sūnus persikėlė į Angliją, kur jų kūryba susilaukė sėkmės karališkajame dvare. Paveikslų temose laivų mūšius pradėjo keisti ceremoninių laivų vaizdavimas. Tėvas ir sūnus gaudavo metines išmokas iš Anglijos karaliaus dvaro. 1674 m. jie įkūrė studiją Grinviče. Po tėvo mirties 1693 m. Van de Veldė Jaunesnysis perėmė studijos priežiūrą kartu su sūnumis. Vilemas van de Veldė Jaunesnysis mirė 1707 m. balandžio 7 d., palaidotas Šv. Jokūbo (Saint James) bažnyčioje šalia tėvo Londone, Pikadilyje.
1470 m.
1470 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Itališkoji Karnaro regentystė
Itališkoji Karnaro regentystė – Fjumės mieste (dabar Rijeka Kroatijoje) egzistavusi nepripažinta valstybė, egzistavusi 1919-1920 m., kurios vadovas buvo Gabrielis D'Anuncijas (Gabriele d'Annunzio).
Impresa di Fiume
Pirmojo pasaulinio karo metu, 1915 m. Italija pasirašė sutartį su sąjungininkais (Londono sutartis (1915 m.)), pagal kurią Italijai buvo pažadėtas visas Austrijos pajūris, bet ne Fjumės miestas. Pasibaigus karui 1919 m. Paryžiaus taikos konferencijoje šis teritorijų perskirstymas buvo patvirtintas. Fjumė liko ne Italijos teritorija ir su gretimomis Kroatijos žemėmis buvo prijungta prie Serbų, kroatų ir slovėnų karalystės.
Gabrielis D'Anuncijas buvo nepatenkintas šiuo sprendimu. 1919 m. rugsėjo 12 d. jis su 2600 kareivių iš Italijos karališkosios kariuomenės (Sardinijos grenadieriai) bei Italijos nacionalistais užėmė Fjumės miestą. Sąjungininkų (amerikiečių, britų ir prancūzų) okupacinės pajėgos buvo priverstos pasitraukti. D'Anuncijo pajėgų žygis nuo Ronchi dei Legionari į Fjumę imtas vadinti ('Fjumės žygis').
Tą pačią dieną D.Anuncijas pareiškė, kad jis aneksavo Fjumės teritoriją prie Italijos karalystės. Jį entuziastingai sveikino Fjumės gyventojai italai. Šiam veiksmui pasipriešinimo Italijos vyriausybė, ir D'Anuncijas priešinosi Italijos politiniam spaudimui. Sąmokslininkai siekė, kad Italija prisijungtų Fjumę, bet Italija tai daryti atsisakė. Italija inicijavo Fjumės blokadą, reikalaudama, kad perversmininkai pasiduotų. Italijos literatas Filippo Tommaso Marinetti, 1919 m. rugsėjį buvęs Fjumėje, Fjumės žygio dalyvius pavadino 'avangardiniais dezertyrais'.
Regentystė
1920 m. rugsėjo 8 d. D'Anuncijas pareiškė, kad miestas yra Itališkoji Karnaro regentystė. Jos konstitucija buvo vėlesniosios fašistinės Italijos sistemos pirmtakė. Pats D'Anuncijas pasiskelbė duče, diktatoriumi.
Imbarės Medsėdžiai
Etimologija
Pavadinimas žemaitiškai Imbaries Medsiedē reiškia Imbarės miško viensėdžius (🇬🇸 – ; 🇬🇸 – ). Rašytiniuose šaltiniuose vietovardis rašomas, ,.
Geografija
Plytėjo į rytus nuo Salanto upės, dabartinio Imbarės kaimo pietvakarinėje - vakarinėje dalyje, prie kelio. Vakariniame pakraštyje auga Ožkinio krūmų, rytuose – Biržtvos miškas. Reljefas lygus, nežymiai kalvotas. Šiaurėje ir vakaruose ribojosi su Imbarės kaimo, pietuose - pietryčiuose – su Imbarės dvaro žemėmis. Į vakarus driekėsi Salanto slėnyje buvusios Imbarės dvaro ganyklos ir šienaujamos pievos.
Istorija
Susiformavo XIX a. Imbarės dvaro ir kaimo ganyklų ir miško žemėje. Iš pradžių tai buvo vienos, vėliau – kelių vienkieminių sodybų užusienis, priklausęs Imbarės kaimo bendruomenei. XX a. pradžioje tapo savarankišku kaimu, kuriame 1923 m. buvo 11 ūkių ir 54 gyventojai. Lietuvos žemės reformos metu apie 1927 m. prijungtas prie Imbarės kaimo.
Itališkoji Karnaro regentystė
Regentystė
Regentystei priklausė ir Krko sala. Vienintelė valstybė, kuri pripažino Itališkąją Karnaro regentystę buvo Tarybų Sąjunga.
Konstitucija
Karnaro regentystės konstitucija ( buvo anarchistų, proto-fašistų ir demokratinių respublikonų idėjų derinys. D'Anuncijas dažnai laikomas Italijos fašistų idėjų ir politikos pirmtaku. Jo paties politinės pažiūros išryškėjo Fjumėje, kur jis veikė kartu su sindikalistu Alceste De Ambris, lyderiu grupės Italijos jūrininkų, kurie sukilo ir savo laivus perdavė D'Anuncijaus pavaldumui. De Ambris surašė teisinį ir politinį karkasą, o D'Anuncijas panaudojo savo kaip poeto įgūdžius.
Konstitucija buvo įsteigta korporacinė valstybė, kurioje 9 korporacijos atstovavo skirtingus ekonomikos sektorius. Narystė korporacijose buvo privaloma. D'Anuncijas sukūrė dešimtą morporaciją, į kurią įėjo išskirtinės asmenybės. Įstatymų leidžiamąją galia buvo suteikta dviejų rūmų legislatūrai, kurią sudarė Optimatų taryba ir Korporacijų taryba. Bendrose abiejų tarybų sesijose buvo svarstomos ir priimamos tarptautinės sutartys, konstitucijos pataisos ir diktatoriaus skyrimas ypatingomis aplinkybėmis.
Regentystės pabaiga
D'Anuncijas nepaisė Rapalo sutarties ir paskelbė karą Italijai. 1920 m. gruodžio 24 d. Italijos armija ir Italijos Karališkojo laivyno apšaudymas privertė Fjumės legionierius atsitraukti ir miestą pasiduoti.
Laisvoji Fjumės valstybė egzistavo iki 1924 m., kai Fijmė 1924 m. Romos sutartimi buvo prijungta prie Italijos karalystės. Prijungtoji teritorija tapo Karnaro provincija.
Anglijos futbolo varžybos 1929–1930 m.
Anglijos futbolo varžybos 1929–1930 m.
Cibula
Cibula  – buvusi miško kirtėjų gyvenvietė Kuznecko Alatau kalnuose, Ordžonikidzės rajonas (buv. Saralos), Chakasija, Rusija.
Lietuviai
1948 m. birželio mėn. į Cibulą iš TSRS okupuotos Lietuvos atitremtos 54 šeimos. Tarp tremtinių buvo kompozitoriaus V. Budrevičiaus tėvai ir broliai. Tuomet tai buvo keli barakai taigoje, vėliau pastatyta ir keliolika namų. Tremtiniai kirto mišką, gabeno ir plukdė rąstus Juodojo Ijuso upe. Iškirtus miškus nuo 1950 m. tremtiniai buvo perkeliami į kitų gyvenvietes. Cibula sunyko. 1989–1990 m. kelių tremtinių palaikai iš kapinių parvežti į Lietuvą. 1990 m. į Cibulą buvo nuvykusi ekspedicija iš Lietuvos.
Delfi
miniatiūra|Buveinė
DELFI – lankomiausia naujienų svetainė Lietuvoje. Pasiekia virš milijono unikalių lankytojų kas mėnesį. Dar veikia Latvijoje ir Estijoje. Priklauso Estijos žiniasklaidos bendrovei Ekspress Grupp.
Istorija
1999 m. rudenį „Microlink AS“ nusipirko bendroves UAB „Skaitmeninės komunikacijos“ su UAB „Taidė“. Dalį „Taidės“ verslo pardavė kitai įmonei, verslus sujungė ir įmonę pavadino UAB „DELFI“. Tada DELFI teikė interneto paslaugas – ryšį, tarnybinių stočių priežiūros bei kitas paslaugas.
1999 m. sausį „Microlink“ Estijoje atidarė portalą online.ee (portalą valdė įmonė pavadinimu „Neti Värav“ (50% akcijų „Microlink“, 50% – BNS). 1999 m. BNS pardavė savo „Neti Värav“ akcijas naujai įmonei DELFI AS.
„Neti Värav“ norėjo sukurti panašius portalus Latvijoje (online.lv) ir Lietuvoje (online.lt), tačiau vėliau buvo nuspręsta sukurti naujus projektus, kuriems buvo suteiktas pavadinimas DELFI.
Latvijos ryšio tiekėjas „Parks LvNet AS“ savo portalo navigators.lv pagrindu įkurė latvišką DELFI. 1999 m. lapkritį paleisti Delfi.ee ir Delfi.lv.
2000 m. vasario 3 d. paleista naujienų svetainė www.delfi.lt.
2004 m. sausį „Microlink“ portalus pardavė bendrovei „Findexa“. 2004 m. ji persivadino į „Interinfo Baltic OU“. Ši bendrovė tuo metu priklausė amerikiečių kontroliuojamai finansinių investicijų kompanijai TPG (Texas Pacific Group).
2007 m. DELFI įsigijo Estijos žiniasklaidos bendrovė „Ekspress Grupp“. 2007 m. įkurta rusiška delfi.lt versija reprezentuoja Lietuvos žiniasklaidos diskursą. Remiantis Similarweb duomenimis, svetainė užima ketvirtą vietą pagal populiarių nacionalinių žiniasklaidos priemonių reitingą (37 mln. apsilankymų kas mėn.). Vidutinė vieno apsilankymo trukmė yra apie 10 minučių.
2017 m. DELFI grupė pardavė savo žurnalus (pvz. „Moteris“, „Mano namai“, „Tavo vaikas“, „Cosmopolitan“ ir „Panelė“) bendrovei „GM žurnalų leidybos grupei“.
Komentarai
2002 m. DELFI komentarams įdiegė filtrus, pradėjo raginti informuoti redakciją apie netinkamus komentarus. 2007 m. įdiegė komentarų vertinimo sistemą, o 2008 m. – komentarų reitingavimo sistemą, leidžiančią balsuoti už komentarus.
DELFI Pilietis
Pilietinės žurnalistikos projektas nuo 2010 m. liepos mėn. Ilgametė skilties redaktorė -- Aleksandra Gudilkina-Ketlerienė.
2010 m. gavo „Paparazzi“ apdovanojimą, nominuotas „Login“ bei „Nmedia“ apdovanojimuose.
IBM Roadrunner
thumb|Roadrunner dalis Roadrunner – superkompiuteris, kurį IBM pastatė Los Alamos Nacionalinėje Laboratorijoje, Naujojoje Meksikoje, JAV. Šis greičiausias pasaulio kompiuteris, 133 milijonų dolerių kainavęs Roadrunner, yra skirtas pasiekti 1,7 petaflopų greičiui. Kol kas didžiausias jo pasiektas greitis yra 1.026 petaflopo, Roadrunner yra vienintelis iš superkompiuterių, išlaikiusių LINPACK 1 petaflopo testą. Šis kompiuteris yra sudėtas iš daugybės atskirų dalių, kuriose buvo pritaikyta daug naujausių dienų pasiekimų ir technologijų.
IBM kompiuterį pagamino JAV Energetikos Departamento ir Nacionalinės Branduolinės Apsaugos Administracijos reikmėms. Tai hibridinis kompiuteris su daugiau kaip 12,960 IBM PowerXCell 8i ir 6,480 AMD Opteron dvigubos šerdies procesoriais, specialiai sukurtais ašmenininiais serverių blokais, tarpusavyje sujungtais InfiniBand technologija. Superkompiuteris naudoja Red Hat Enterprise Linux ir Fedora operacines sistemas, kurios abi yra suderintos su xCAT paskirstytojo skaičiavimo programine įranga. Jis užima maždaug 560 m², 2008 metais pradėjo atlikinėti skaičiavimus.
JAV Energetikos Departamentas planuoja kompiuteriu simuliuoti branduolinių užtaisų skilimo amžių tam, kad JAV branduolinis arsenalas būtų saugus ir patikimas naudoti. Taip pat Roadrunner bus naudojamas mokslo, finansų ir aeronautikos skaičiavimams atlikti.
Mankiškė
Mankiške vadinami du kaimai Šilalės rajone:
Juozas Tumas-Vaižgantas
Juozas Tumas-Vaižgantas (1869 m. rugsėjo 20 d. Maleišiuose, Svėdasų valsčius – 1933 m. balandžio 29 d. Kaune) – Lietuvos rašytojas, spaudos darbuotojas, literatūros istorikas, kritikas, visuomenės veikėjas, pedagogas, kunigas.
Biografija
Tėvai buvo pasiturintys ūkininkai. Šeimoje gimė 10 vaikų, iš kurių išaugo tik 5, dar 5 broliai mirė vaikystėje. Juozas buvo jauniausias, 10-as vaikas šeimoje. 1879–1881 m. mokėsi Kunigiškių pradžios mokykloje.
1881–1888 m. mokėsi Daugpilio realinėje gimnazijoje. 1888 m. rudenį įstojo į Kauno kunigų seminariją. Įsitraukė į slaptos lietuvių klierikų Lietuvos mylėtojų draugijos veiklą, o vėliau perėjo į Šv. Kazimiero draugiją. 1890 m. parašė pirmąją korespondenciją į laikraštį „Žemaičių ir Lietuvos apžvalga“. 1893 m. lapkričio 28 d. įšventintas kunigu ir paskirtas vikaru į Jelgavą. 1895 m. dėl konflikto su kunigais ir dekanu E. Roppu perkeltas vikaru į Mosėdį.
1896 m. buvo vienas iš „Tėvynės sargo“ išleidimo iniciatorių, 1897–1902 m. faktinis jo redaktorius. Palaikė ryšius su vietos knygnešiais, rūpinosi slapta jų draugija, gaudavo draudžiamos spaudos, ją platindavo, mokė vaikus skaityti. 1896 m. spalio 2 d. Vaižganto brolis Jonas buvo areštuotas gabenantis draudžiamą spaudą.
1902–1905 m. kunigavo Vadaktėlių Šv. Jono Nepomuko bažnyčioje. Čia toliau redagavo nelegalius laikraščius. Nuo 1902 m. lapkričio 28 d. buvo slaptai policijos sekamas kaip nepatikimas. 1905 m. dalyvavo Didžiajame Vilniaus seime, kūrė lietuviškas mokyklas, organizavo lietuvišką valsčiaus savivaldybę.
1905 m. gruodį paskirtas į Sidabravą filialistu, iš kur po trijų mėnesių iškeltas į Stakius. Nuo 1906 m. kovo kunigavo Stakių filinėje bažnyčioje (Pamituvys, Jurbarko raj.), buvo Girkalnio parapijos kunigas filialistas. 1907–1911 m. gyveno Vilniuje, 1907 m. dirbo dienraščio „Vilniaus žinios“, 1907–1911 m. laikraščio „Viltis“ redakcijose. 1911 m. paskirtas Laižuvos klebonu. Tuo pačiu metu išvyko į Ameriką „Saulės“ draugijos reikalais ir praleido ten 3 mėnesius, o grįžęs parašė knygą apie emigrantų gyvenimą. thumb|150px|Juozas Tumas-Vaižgantas 1921 m.
1914 m. atleistas iš Laižuvos klebono pareigų, išvyko į Rygą, kur dirbo „Rygos garso“ redakcijoje. 1915 m. pakviestas į Petrogradą, vienas Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti veikėjų. Čia įsijungė į politinę veiklą: įkūrė Tautos pažangos partiją, dalyvavo Rusijos lietuvių seime, pasaulio lietuvių konferencijoje Stokholme.
1921 m. įkūrė Lietuvai pagražinti draugiją ir 1921–1924 m. jai vadovavo.
1924 m. išrinktas pirmuoju Tautinės Lietuvių Studentų korporacijos Neo-Lithuania garbės nariu. 1923 m. lapkričio 11 d. pašventino kertinį korporacijos rūmų akmenį, 1924 m. gegužę palaimino korporacijos vėliavą.
Pagal savo testamente užrašytą norą Vaižgantas palaidotas šalia Vytauto bažnyčios Kaune, nors irgi buvo išreiškęs pageidavimą amžinojo poilsio atgulti Morikonių koplyčioje Svėdasuose. Rašytojo tėvai palaidoti Svėdasų kapinėse.
Kūryba
Publicistinius straipsnius spausdino nuo 1890 m., grožinę kūrybą – nuo 1897 m. Grožinius kūrinius daugiausia pasirašinėjo Vaižganto slapyvardžiu, literatūros istorijos ir kritikos darbus – pavarde.
Kūrybos bruožai: publicistinis pradas, lietuvių tautos būdo, jos kultūros prigimties apmąstymai, vienišo žmogaus jausmų ir etinių nuostatų, aistrų bei valios susidūrimas.
Kūriniai
thumb|180px|Vaižganto užrašai miniatiūra|180px|right|Atminimo lenta Kaune, Aleksoto g. 10
Knygos
Svarbiausias Vaižganto kūrinys – „Pragiedruliai“. Jo dalys:
Atminimo įamžinimas
thumb|240px|Paminklas Maleišiuose
Hausų valstybės
Hausų valstybės – hausų tautos sukurtos ir valdomos arba jų kultūros paveiktos valstybės, klestėjusios VIII–XIX a. Sahelio dalyje, dabartinės Nigerijos šiaurėje ir Nigerio pietuose. Jose buvo sukurta aukšta ir savita hausų kultūra. Visa ši teritorija dar vadinama Hausalandu. Tai buvo dalis Sahelio civilizacijos.
Geografija
Hausų valstybės, arba Hausalandas, yra Sahelio ruože. Dabartinėje Nigerijoje jos apima Kano, Džigavos, Bauči, Kacinos, Zamfaros, Kadunos, Sokoto, Kebi, Nigerio, Nasaravos, Gombės valstijų teritorijas. Nigeryje jos apėmė pietines Zinderio, Maradžio ir Tahvos departamentų teritorijas.
Į šiaurę nuo hausų valstybių prasideda Saharos dykuma, o pietuose jos siekiasi su Benino civilizacijos regionais - Jorubalandu (pietvakariuose), Beninu, Igbolandu, Ibibijolandu.
Į rytus nuo Hausų valstybių kultūrinės zonos buvo Kanem-Bornu istorinis regionas, į pietryčius - Adamava. Vakaruose buvo Mosių valstybės ir Vakarų Sahelio regionas Songajus. Šioje teritorijoje labai svarbią įtaką turėjo Sokoto, Hadedžijos upių baseinai, kuriuose koncentravosi seniausios ir svarbiausios hausų valstybės. Vėliau reikšmę įgijo ir periferinės teritorijos, kur teka Gongola, Nigeris (jo žemupis), Benuė ir kitos upės.
Klestėjimas
Pirmosios Hausų valstybės atsirado VIII a. XI–XIV a. čia įsitvirtino islamas, suklestėjo savitas menas ir kultūra.
Hausai niekuomet nesukūrė vieningos valstybės, o gyveno susiskaldę į atskirus miestus valstybes. Klestėjimo laikais buvo išvardijamos šios valstybės: thumb|250px|Hausų valstybių centrai. Juodai pažymėti Hausa bakvai, o raudonai – Banza bakvai Be šių valstybių buvo dar keletas, kurios nebuvo priskiriamos nė vienai grupei. Dažniausiai jos atsirasdavo vidinės kolonizacijos metu. Pvz., XVIII a. išeiviai iš Kano įkūrė Gumelio ir Damagaramo (su sostine Zinderyje) valstybes.
Klestėjimo laikais hausai, – gabūs prekybininkai, – išplatino savo kultūrą ir kalbą didelėje Afrikos teritorijoje. Netgi dabar ji yra svarbi Afrikos bendravimo kalba ir apie 30 mln. gyventojų ją moka (hausų tarp jų tik 11 mln.).
Tam tikrais laikotarpiais hegemoniją visai teritorijai įgydavo vienas arba kitas miestas. Seniausiais laikais čia stipriausias buvo Gobiras, vėliau įsitvirtino Kanas. Ypač hausų miestai suklestėjo po kaimyninės Songajaus valstybės žlugimo XVI a. Tuo metu jie perėmė hegemoniją transsacharinėje prekyboje. Stipriausiu hausų miestu tapo Kacina.