cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Linksmosios kapinės
Istorija
Kapinių įkūrimo pradžia siejama su Stanu Ioanu Petrašu, vietiniu menininku, kuris sukūrė pirmuosius antkapių kryželius. 1935 m. jis išdrožė pirmąją epitafiją, o jau apie 1960 m. kapinėse buvo galima išvysti apie 800 skirtingų spalvotų ąžuolinių kryžių. Užrašas ant jo paties antkapio kryžiaus:
Kanjonų žemės nacionalinis parkas
Kanjonų žemės nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas JAV, rytų Jutoje, tuojau į pietvakarius nuo Moabo, kur Grin Riveris įteka į Kolorado upę. Įsteigtas 1964 m.
Parkas pasižymi spalvingo smiltainio kraštovaizdžiais: kanjonais, plokščiakalniais, atlikuonimis, uolomis. Upės dalija parką į 4 sritis: Dangaus Salą (the Island in the Sky), Adatas (the Needles), Mazgą (Maze) bei atokiau (už 13 km) esantį Pasagos kanjoną (Horseshoe Canyon).
Parko aukščiausia vietovė yra Katedros ragas, kuri siekia 2170 metrus. Kanjonų gylis yra daugiau kaip 650 metrų.
Smeltė (Kretinga)
Smeltė – kaimas Kretingos rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, 600 m į pietvakarius nuo Grūšlaukės.
Istorija
1866 m. buvo 6 kiemai, 1923 m. – 17 ūkių. Dvasiniais kaimo reikalais rūpinosi Grūšlaukės bažnyčios kunigai.
1952 m. kaime žuvo Lietuvos partizanų Kardo rinktinės kūrėjas ir vadas Kazimieras Kontrimas.
Alkas
Alku vadinama:
Al-Andalusija
Al Andalusija (arabų kalba: الأندلس‎ Al Andalus) – senovinis Islamo pasaulio regionas, egzistavęs Pirėnų pusiasalyje VIII–XV a. Taip pat taip vadinamas ir šis laikotarpis Ispanijos ir Portugalijos istorijoje.
Al Andalus teritorija nuolat kito. Didžiausią išsiplėtimą regionas pasiekė VIII a., o vėliau mažėjo dėl krikščioniškų karalysčių rekonkistos. XV a. šis regionas apėmė tik mažą teritoriją Pirėnų pietuose, kur egzistavo Granados karalystė (nuo tada ši teritorija vadinama Andalūzija). 1492 m. prie Ispanijos prijungus Granados karalystę, Al Andalus egzistencija baigėsi.
Etimologija
Dažniausiai yra laikomasi nuomonės, kad arabai, užkariavę šį regioną, jį pavadino pagal čia seniau gyvenusią germanų gentį vandalus, nuo kurių pavadinimo numetė pirmąją raidę, tokiu būdu gaudami andaluz.
Tačiau yra ir kitų teorijų, kurios teigia, jog teritorija „Andalūzija“ buvo vadinama ir senesniais, t. y. romėniškais laikais. Pradžia and- pasitaiko daugybėje dabartinių ispanijos vietovardžių, o galūnė -luz irgi nėra reta.
Kalifatas
thumb|200px|Islamo kalifatas VIII a.
VII a. Pietvakarių Azijoje susikūrus Kalifatui, jis vis labiau plėtė savo teritorijas. Po Šiaurės Afrikos užkariavimų, valdant Omejadų kalifui Al Validui, 711 m. musulmonų pajėgos persikėlė per Gibraltarą į Europą. Jų veržimasis į šiaurę buvo labai greitas, kol 732 m. juos sustabdė Karolio Didžiojo kariuomenė, laimėjusi Puatjė mūšį prieš Al-Andalusijos provincijos valdytojo Abd ar Rachmano ibn Abd Alaho vadovaujamą musulmonų kariuomenę.
Po šio mūšio Kalifatas liko valdyti beveik visą Pirėnų pusiasalį, išskyrus šiauriausias dalis, kur mūšių metu kalnuotose vietovėse susikūrė Asturijos karalystė ir Navaros karalystė. Ispanijos marka irgi tapo krikščionišku avanpostu prieš musulmonus.
Nuo tada musulmonų pasaulyje teritorija pradėta vadinta Al Andalus. Čia valdė Kalifo vietininkai, kurie visi pakluso centrinei valdžiai. Tačiau ilgainiui ji ėmė silpti. Jau 740 m. Al Andalusija atsiskyrė nuo Kalifato, čia iškilus Jusufui al-Fihriui. thumb|200px|Kordobos kalifatas apie 1000 m.
Kordobos kalifatas (756–1031)
750 m. Kalifate į valdžią atėjo nauja, Abasidų, – dinastijai. Tačiau ji jau nebevaldė Andalūzijos, kadangi čia 756 m. nepriklausomybę paskelbė pabėgęs Omejadų princas Abd ar-Rachmanas. Jis nuvertė Jusufo valdžią ir įkūrė nepriklausomą Kordobos emyratą.
Skirtingi Andalūzijos valdovai sugebėdavo kontroliuoti gana skirtingas teritorijas. Vieni jų tegalėdavo kontroliuoti tik Kordobos miestą, o kiti valdydavo visą Al Andalusiją. X a. pradžioje jų valdžia išsiplėtė taip, kad jie jau valdė ir dalį Šiaurės Afrikos. Tuo metu Kordobos emyrai ėmė tituluotis kalifais.
Kordobos Omejadų laikai yra laikomi Al Andalūzijos aukso amžiumi. Kordoba tapo pačiu didžiausiu Europos miestu, lenkiančiu netgi Konstantinopolį. Šalyje klestėjo islamiškoji kultūra, kuri turėjo didelės įtakos ir Europos kultūrai.
Ankstyvieji taifai (1031–1085)
XI a. pradžioje Kordobos kalifate kilus pilietiniam karui, prasidėjo valstybės dezintegracija. Ji formaliai įteisinta 1031 m., kuomet oficialiai žlugo Kordobos kalifatas. Jis sukilo į daugybę smulkių emyratų, vadinamų taifais, kuriuos ėmė valdyti vietinės dinastijos. Stipriausi iš jų buvo Badachosas, Toledas, Saragosa.
Nusilpusi, susiskaldžiusi Al Andalusija tapo lengvu grobiu sustiprėjusioms krikščioniškoms karalystėms šiaurėje, kurios tuo metu labai sustiprino rekonkistą. Buvo užkariauta šiaurės vakarinė Al Andalus dalis, įskaitant ir Toledą. Šios teritorijos buvo inkorporuotos į Kastiliją bei Leoną, susikūrė nauja Portugalijos karalystė. Jos nebegrįžo musulmonams.
Almoravidų imperija (1085–1145)
1086 m. Afrikos Sacharoje susiformavusi musulmoniška dinastija Almoravidai, prieš tai užkariavę Maroką, įsiveržė į nusilpusią Al Andalusiją. Iki 1094 m. jie sujungė visas likusias musulmoniškas valstybėles, išskyrus Saragosą, kuri išlaikė nepriklausomybę ir vėliau inkorporuota į Aragono karalystę.
Valdant Almoravidui Ali ibn Jusufui, berberų imperija ėmė pralaimėti krikščionims, ir centrinė valdžia vėl nusilpo. XII a. viduryje islamiškoji Al Andalusija vėl suiro į atskirus taifus.
Juos nusilpusius ėmė užkariauti Kastilija, Aragonas ir Portugalija, o 1147 m. Lisabonos paėmimas tapo lūžio tašku, dėl kurio musulmonai į pagalbą pasikvietė Almochadus iš Maroko.
Almohadai (1147–1238)
XII a. viduryje Almoravidus pakeitė nauja musulmoniška dinastija Almochadai, kilusi iš Maroko. Iš pradžių ji laimėjo mūšį prieš krikščionis, tačiau 1212 m. buvo sutriuškinti Las Navas de Tolosa mūšyje. Šis mūšis laikomas pagrindiniu lūžio tašku Al Andalusijos istorijoje ir rekonkistoje, nes po to Al Andalusija niekuomet nebeatsigavo.
Granados emyratas (1228–1492)
Vienintelė musulmoniška valstybė, sugebėjusi išsaugoti nepriklausomybę nuo krikščionių ir pasipriešinti rekonkistai buvo Granados emyratas, kuris konsolidavo valdžią pietinėje Pirėnų dalyje. Kurį laiką Granada mokėjo duoklę Kastilijai (duoklė buvo gabenama iš Subsacharinės Afrikos, iš Malio imperijos).
XIV a., sustiprėjus Marokui pietuose, Granada pateko į Marinidų įtakos sferą. 1340 m. Salado mūšyje susidūrė krikščionių ir Marinidų pajėgos. Nors Marinidai pralaimėjo, tarp krikščionių karalysčių prasidėjus nesutarimams, Granada išsaugojo nepriklausomybę dar beveik 150 m. Ir tik 1469 m., Ispanijai susivienijus, vėl buvo atnaujinta Rekonkista, kuri galutinai baigta 1492 m., kuomet krikščionys paėmė Alhambrą, paskutinįjį musulmonų avanpostą Europoje.
Visuomenė ir kultūra
Al Andalusijos visuomenė buvo labai įvairi tiek tautiniu, tiek religiniu aspektu. Ją sudarė trys relginės grupės: krikščionys, žydai ir musulmonai. Pastarieji dar dalinosi į arabus, berberus ir muladi (islamizuotus vietos gyventojus). Krikščionys ir žydai turėjo mokėti specialų mokestį džiziją.
Nėra sutariama, kokio laipsnio tolerancija buvo propaguojama religinių mažumų atžvilgiu šiame regione. Dauguma mokslininkų teigia, jog, nors religinės mažumos turėjo mažiau teisių nei musulmonai, jų teisės ir gyvenimo būdas buvo gerokai geresni, nei tuometinėje krikščioniškoje Europoje.
Musulmoniškoji kultūra
thumb|200px|Andalūzijos Koranas, parašytas specifine šrifto forma thumb|250px|left|Kordobos mečetės interjeras Andalūzijos musulmonai, dar vadinami maurais, išvystė ypač klestinčią islamo kultūrą. Kordobos kalifato laikais Al-Andalusija siekė tapti lygia Islamo pasaulio centrams Bagdadui ir Damaskui. Todėl čia buvo statomos bibliotekos, perrašomos knygos, statomos mečetės ir rūmai.
Visa tai skatino greitą meno, architektūros, dailės, literatūros vystymąsį.
Vadinamoji Toledo mokykla garsėjo lingvistikos studijomis.
Žydų aukso amžius
thumb|200px|left|Andalūzijos žydai
Žydai sudarė maždaug 5 procentus Al Andalusijos visuomenės. Kadangi manoma, jog religinės mažumos Al Andalusijoje buvo toleruojamos, žydai čia išgyveno savo kultūros aukso amžių. Jų kultūra santykiavo su islamiškąja kultūra, kas lėmė naujus brandžius veikalus.
Viena žymiausių to laikotarpio asmenybių buvo Mozė Maimonidas, kurio filosofijos veikalai darė įtaką vėlesnei žydų filosofijai. Jo pradėtos krypties pasekėjai žinomi kaip maimodėjai.
Krikščionys Al-Andalusijoje
thumb|200px|Apokalipsės piešinys musulmoniška maniera
Al Andalusijos krikščionys buvo vadinami mozarabais. Jie išlaikė savo tikėjimą nuo Romos imperijos laikų, tačiau jų gyvenimo būdą, jų kultūrą, papročius labai stipriai veikė musulmoniška kultūra. Mozarabai šnekėjo romaniška mozarabų kalba, kuri buvo stipriai įtakota arabų kalbos.
Benediktinas
Žodis benediktinas reiškia:
XIV Europos futbolo čempionatas
XIV Europos futbolo čempionatas (trump. Euro 2012) – Europos čempionatas, vykęs 2012 m. birželio 8–liepos 1 dienomis Lenkijoje ir Ukrainoje. Tai trečias Europos futbolo čempionatas, vykęs dviejose šalyse (pirmasis vyko Belgijoje ir Nyderlanduose, antrasis – Austrijoje ir Šveicarijoje). Čempionatą antrą kartą iš eilės laimėjo Ispanija.
Lenkija ir Ukraina kaip čempionato organizatorės pasirinktos balsavimu. Surengti turnyrą taip pat pretendavo Vengrija-Kroatija, Italija, Turkija, Graikija ir Rusija.
Tai buvo paskutinis finalinis Europos čempionato finalinis turnyras, kuriame dalyvavo 16 rinktinių, nuo Euro 2016 žais 24 komandos.
Čempionato nugalėtojas įgijo teisę žaisti 2013 m. Brazilijoje FIFA konfederacijų taurėje.
Atrankos varžybos
Lenkijos ir Ukrainos rinktinės kaip čempionato šeimininkės be kovos pateko į finalinį turnyrą. Kitus 14 kelialapių rinktinės pasidalijo po atrankos varžybų, kurios prasidėjo 2010 m. rugsėjo 4 d. Komandos žaidė 9 grupėse.
Patekusios komandos:
Miestai ir stadionai
500px
200px|thumb|Poznanės miesto stadionas Čempionato varžybos vyko Kijevo (finalas), Dniepropetrovsko, Donecko, Lvovo (Ukraina), Varšuvos (atidarymas), Gdansko, Poznanės ir Vroclavo (Lenkija) stadionuose.
Sudėtys
Komandas tradiciškai sudaro 23 žaidėjai iš kurių 3 yra vartininkai. Galutinė sudėčių patvirtinimo data – gegužės 28 d.
Muzika
Oficialia čempionato daina paskelbta Vokietijos dainininkės Oceana kūrinys „Endless Summer“. Komandoms įžengiant į stadioną leidžiamas orkestrinis Two Steps from Hell kūrinys „Heart of Courage“.
Kritika dėl rasizmo, antisemitizmo ir chuliganizmo
2012 m. gegužės 28 d. BBC laidoje „Panorama“ žurnalistai išreiškė susirūpinimą dėl didelio sirgalių rasizmo, antisemitizmo ir chuliganizmo pasireiškimo Ukrainos ir Lenkijos futbolo stadionuose.
Laidos rengėjai lankėsi vietinėse futbolo rungtynėse ir tapo liudininkais tokių įvykių, kai sirgaliai skanduoja nacių šūkius „Sieg Heil“, įvairius antisemitinius išsireiškimus ir beždžionių garsus skirtus juodaodžiams žaidėjams. Pakalbintas buvęs Anglijos rinktinės juodaodis žaidėjas Sol Campbell išreiškė susirūpinimą tokia situacija ir patarė sirgaliams „likti namuose ir čempionatą žiūrėti per televizorių“.
Birželio 8 dieną per komandos treniruotę Olandijos rinktinė sulaukė rasistinių šūkių iš žiūrovų tribūnose, tačiau UEFA nesureikšmino šios situacijos ir jokių veiksmų nesiėmė.
Dėl rusų sirgalių chuliganiško elgesio ir sukeltų muštynių per ir po rungtynių su Lenkijos ekipa, Rusijos futbolo sąjunga birželio 13 dieną buvo nubausta 120 000 eurų bauda ir lygtine -6 taškų bausme 2016 m. Europos futbolo čempionato atrankos rungtynėms.
Ebonitas
miniatiūra|Ebonito panaudojimas Ebonitas – kieta elektroizoliacinė medžiaga, gauta vulkanizuojant natūralų arba sintetinį kaučiuką dideliu kiekiu sieros. Labai atsparus rūgštims ir šarmams. Rekomenduojama darbo aplinka nuo -50 iki +60 °C. Ebonitas gali būt juodos arba rudos spalvos. Jo tankis 1,15-1,68 g/cm³. Kitos savybės – nehigroskopinis, lengvai apdirbamas, trapus, ypač esant žemai temperatūrai.
Degsnės
Degsnės – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Valkininkų, prie Tiltų miško, netoli Spenglos. Pro kaimą eina kelias. Išlikusi žydiško žemdirbių kaimo architektūra – mediniai namai pastatyti galu į gatvę (prie pat jos), atgręžtomis verandomis.
Istorija
XIX a. pab. Degsnės buvo žydų kolonija Trakų apskrityje, būta sinagogos.
Gyventojai
thumb|left|240px|Kaimo kryžius
Rutelinae
Rutelinae – grambuoliukų (Rutelidae) šeimos pošeimis.
Lietuvoje šiam pošeimiui priklauso 4 gentys ir 4 rūšys:
Akira Kitaguči
Nacionalinėje komandoje žaidė 1958-1959 m., su ja dalyvavo 1956 m. olimpinėse žaidynėse.
Domininkas Tomas Bačkauskas
Domininkas Tomas Bačkauskas (1846 m. Kupriškiuose, Kidulių valsčius, Marijampolės apskritis – 1909 m. vasario 25 d. Mahanoi Sityje, JAV) – JAV lietuvių spaudos darbuotojas, publicistas, leidėjas.
Biografija
Mokėsi Sudargo parapijos mokykloje pas Jurgį Čėsną, vėliau mokslus tęsė pas pranciškonų brolį Augustiną Smalėnų vienuolyno mokykloje. Po penkių gimnazijos klasių įstojo į kamendulų vienuolyną Bielianuose prie Varšuvos. Tėvai norėjo išleisti jį kunigu, bet jis jau po metų grįžo namo ir pradėjo mokytis vargonuoti. Per 1863 m. sukilimą dešimčiai mėnesių buvo tapęs sukilėlių žandaru. Vėliau gavo vargonininko vietą Alvito parapijoje, po 17 metų persikėlė į Griškabūdį. Dirbo eiguliu, vyresniuoju mokesčių rinkėju ir tikrintoju.
D. T. Bačkauskas iš lietuvių į lenkų kalbą išvertė „Graudžius Verksmus“, parašė kelias brošiūrėles, kurios buvo išspausdintos Tilžėje. Susidraugavo su Petru Arminu-Trupinėliu. Abu grodavo duetus: Domininkas – fortepijonu, o Arminas – smuiku, vėliau jie sukūrė ir keletą bendrų muzikos kūrinėlių smuikui. Žmonės juos mėgdavo ir kviesdavosi į vestuves. 1868 m. vedė Teofilę Lukoševičiūtę, kartu susilaukė vaikų: Liudvikos, Prano ir Reginos. 1879 m. Bačkauskas su žmona ir sūnumi Pranu išvyko į JAV, kur jiems dar gimė Valdas ir Viktoras.
Bačkauskai apsistojo Pensilvanijos valstijoje, Šenandoa mieste. Kurį laiką vargoninkavo lenkų-lietuvių Šv. Kazimiero parapijoje ir rašydavo pamokslus tos parapijos klebonui kun. A. Lenarkevičiui. Vėliau persikėlė į Baltimorę, dirbo šaltkalviu ir mokėsi siuvėjo amato. Netrukus ir pats įkūrė siuvyklą. 1883 m. D. T. Bačkauskas atvyko į Bafalą ir tapo Šv. Stanislovo parapijos mokytoju, daugiau kaip dvejus metus mokė lenkų vaikus.
1883–1885 m. redagavo lenkų laikratį „Ojczyzna“ (vėliau „Polak w Ameryce“). Sužinojęs, jog ieškoma lietuviško laikraščio „Vienybė Lietuvninkų“ redaktoriaus, D. T. Bačkauskas atsiliepė ir 1886 m. vasario 10 d. išėjo pirmasis jo redaguojamas numeris. Iki 1888 m. balandžio 25 d. jis dirbo ir kaip redaktorius, ir kaip sąskaitininkas, ir kaip korespondentas. Susipykęs su laikraščio leidėjais, jis vėl persikėlė vargonininkauti į Šenandoa. Ten, kun. A. Lenarkevičiui padedant, įsigijo spaustuvę, pavadinęs ją „Saulės“ vardu, o 1888 m. liepos 27 d. pasirodė pirmasis lietuviško laikraščio „Saulė“ numeris. 1888–1909 m. Mahanoi Sityje leido ir redagavo laikraštį bei jo priedus: 1889–1890 m. – „Linksmi vakarai“, nuo 1899 m. – „Linksma valanda“. 1887 m. išleido pirmąjį JAV lietuvių kalendorių. Po D. Bačkausko mirties šiuos leidinius leido jo sūnūs.
Pasirašinėjo D. T. B., Taradaika, kitais slapyvardžiais. D. Bačkausko periodiniai leidiniai nepastovių visuomeninių pozicijų. Jie turėjo bulvarinės žurnalistikos bruožų. Per „Vienybės Lietuvninkų“ ir „Saulės“ laikraščius į lietuvių publicistiką įvedė sugalvotus personažus (Taradaiką, kūmą Baltruvienę). Jų vardais spausdino humoristinio, satyrinio pobūdžio pasakojimus. Jie parašyti šmaikščiai, bet ir užgauliai. Savo laiku buvo labai populiarūs.
Bronislovas Genzelis
Bronislovas Genzelis (g. 1934 m. vasario 16 d. Aukštadvaryje, Trakų apskritis) – Lietuvos filosofas, politinis bei visuomenės veikėjas, signataras.
Biografija
Tėvas Kostas Genzelis (1901–1948) – komunistinio judėjimo veikėjas.
1942–1946 m. mokėsi Alytaus pradinėje, 1946–1954 m. Kaišiadorių gimnazijoje. 1954–1959 m. Maskvos universitete studijavo filosofiją. 1959 m. vedė Apoloniją Gruodytę (g. 1933). 1959–1961 m. Šiaulių pedagoginio instituto dėstytojas. 1961–1964 m. Lietuvos istorijos instituto aspirantas. 1974 m. filosofijos mokslų daktaras.
1964–1992 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, dėstė visuotinę filosofijos istoriją, Lietuvos kultūros istorijos kursą. 1965–1976 m. docentas, 1976–1992 m. profesorius. 1997 m. išrinktas Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) Istorijos katedros profesoriumi, ėjo fakulteto tarybos ir VDU Senato nario pareigas. Skaitė Lietuvos kultūros istorijos, politinių ir socialinių teorijų raidos Lietuvoje ir politinės filosofijos kursus. Nuo 2005 m. gruodžio mėn. VDU Senato narys.
Vedęs. Pirmoji žmona Apolonija Genzelienė  mirė 2014 m. 2017 metais vedė gydytoją Mėnulę Muldarytę - Genzelę.
Visuomeninė ir politinė veikla
1958–1990 m. TSKP narys, 1989–1990 m. LKP CK biuro narys. 1989 m. kovo mėn. išrinktas TSRS liaudies deputatu Kretingos nacionalinėje teritorinėje rinkiminėje apygardoje. 1989–1990 m. TSRS AT deputatas.
1988–1990 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio (LPS) iniciatyvinės grupės narys, Sąjūdžio Seimo tarybos narys. Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos tarybos prezidiumo narys. 1990–1992 m. LR Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo deputatas, dirbo Švietimo, mokslo ir kultūros bei LR Konstitucijos rengimo komisijose. Kovo 11-sios Akto signataras. 1992–1996 m. LR Seimo narys, Švietimo, mokslo ir kultūros komiteto pirmininkas. 1996–2008 m. LSDP narys, 1999 m. tarybos narys. Nesėkmingai kandidatavo 1996 m. ir 2008 m. LR Seimo rinkimuose.
Pašilė (Giedraičiai)
Pašilė – viensėdis Molėtų rajono savivaldybėje, vakariniame Giedraičių miestelio pakraštyje. Fermų kompleksas.
Istorija
Viensėdis minimas 1776 m. Giedraičių bažnyčios mirusiųjų metrikų knygoje.
Bronislovas Genzelis
Visuomeninė ir politinė veikla
1994–2005 m. Lietuvos ryšių su užsienio šalimis draugijų asociacijos prezidentas, nuo 1995 m. Lietuvos ir Kinijos draugijos pirmininkas. 1995–1997 m. Lietuvos nacionalinės UNESCO komisijos pirmininkas. 1998–2008 m. Sąjūdžio iniciatyvinės grupės klubo pirmininkas, LPS iniciatyvinės grupės klubo pirmininko pavaduotojas. 2002–2004 m. Europos Sąjungos Ateities Lietuvos forumo tarybos pirmininko pavaduotojas, Universalizmo idėjų analizės Europos komiteto narys.
Kūryba
Tiria Lietuvos kultūros sąveiką su kitomis tautomis (lenkų, rusų, vokiečių, ukrainiečių, latvių, čekų). Savo pastebejimus išdėstė monografijoje „Kultūrų saveika“ (1989 m.), atskiri jos skyriai išversti ir paskelbti lenkų, rusų, ir vokiečių mokslinėje spaudoje. Sudarė „Filosofijos istorijos chrestomatiją“ (kelios knygos, 1974–1987 m.), „Orientas-1“ (1991 m.). Prisidėjo prie „Lietuvių kultūros veikėjų laiškai I. J. Krasevskiui“ (1992 m.) parengimo. 1998–1999 m. „Kauno dienoje“ paskelbė seriją straipsnių-atsiminimų apie Sąjūdžio veiklą.
Rašo straipsnius periodiniams leidiniams, kuriuose bando nušviesti ryškiausias dabarties ir praeities filosofijos kryptis, atskirus mąstytojus, įvertinti politinę situaciją. Yra kelių monografijų, išleistų Lietuvoje, Lenkijoje, Latvijoje, Vokietijoje, Rusijoje ir Prancūzijoje, bendraautoris. Parašė apie šimtą mokslinių straipsnių, kai kurie jų išversti į rusų, lenkų, anglų, vokiečių, čekų, prancūzų kalbas. Skaitė pranešimus tarptautinėse mokslinėse konferencijose Varšuvoje, Krokuvoje, Rygoje, Maskvoje, Braitone, Londone, Paryžiuje, Los Andžele, Detroite, Liubeke-Travemiunde.
Gendviliškės
Gendviliškės – kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 2 km nuo Papilės. Yra Papilės girininkija (Mažeikių miškų urėdija).
Rubajas (moneta)
Rubajas – ketvirčio dinaro auksinė moneta, svėrusi 1,05 g. Rubajus musulmonai kaldino Sicilijoje. Šiaurės Afrikos islamiškieji valdovai labiau mėgo stambesnius dinarus. Rubajai tapo populiarūs, nes jie buvo mažesnio dydžio, todėl patogesni mokėjimams negu 4,25 g dinarai.
Šio tipo monetas V. Europos krikščionys vadino tariais. Jos buvo naudojamos ir žemyninėje Italijoje.
Estija 1936 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Estija dalyvavo 1936 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Berlyne, Vokietija.
Medaliai
{| class="wikitable" border="1" cellpadding="2" cellspacing="0" ! |50px ! |Sportininkas ! |Rungtis
Dibuvas (Mazovijos vaivadija)
Dibuvas  – kaimas Lenkijos rytuose, Kosuv Lackų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į pietus nuo Kosuv Lackų, apie 13 km į šiaurę nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 88 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Per kaimą teka Bučinkos upė.
Vilniaus getas
Vilniaus getas – getas, įkurtas 1941 m. rugsėjo 6 d. Vilniaus senamiestyje, likviduotas iki 1943 m. rugsėjo 23-24 d. Iš 57 000 Vilniaus žydų, pasibaigus karui gyvi liko tik apie du tūkstančiai.
Kai tik Vokietija įžengė į Lietuvą, prasidėjo žydų persekiojimas ir žudymai. Vilniuje žydų vyrus suiminėdavo gatvėse, sodindavo į Lukiškių kalėjimą, paskui veždavo į Panerių mišką ir ten sušaudydavo. Artimiems buvo pranešama, kad jie išvežami darbams ir greitai grįš.
Vilniaus geto sukūrimas
thumb|200px|Žemaitijos gatvė šiandien, buvusioje geto teritorijoje
Galiausiai, kaip ir kituose vokiečių okupuotuose miestuose, Vilniaus senamiestyje 1941 m. rugsėjo 6 d. buvo įkurtas žydų getas. Tais laikais Vilniuje gyveno apie 57 tūkstančiai žydų, per visą geto gyvavimo laikotarpį jame buvo uždaryta apie 50 tūkstančių žmonių.
Getas buvo sudarytas iš dviejų dalių, Didžiojo ir Mažojo geto. Didžiajame gete buvo apie 30 tūkstančių žydų, Mažajame apie 11 tūkstančių. Getus skyrė dabartinė Vokiečių gatvė. Didžiajame gete žydų tarybai (Judenratui) vadovavo Anatolis Fridas, o Mažajam getui – Aizikas Leibovičius. Taip pat buvo sukurta žydų policija, kuriai vadovavo Jakovas Gensas. Iš pradžių žydai tikėjosi, kad gete jie gyvens labai ilgai, baigsis baudėjų akcijos ir savivalė. Tačiau tokios viltys greitai žlugo. Jau per 1941 m. vykdytas akcijas buvo nužudyta apie 18 tūkstančių žydų. Rugsėjo 13 d., pavadintą „Rabinų diena“, vokiečiai išvežė ir Paneriuose nužudė žydų rabinus, spalio 1 d. organizavus Didžiąją teismo akciją, besimeldžiantys žydai buvo jėga tempiami iš sinagogų ir siunčiami sušaudyti.
Iki spalio 21 d. Mažajame gete liko tik apie 2500 „reikalingųjų“ – tinkamų darbui žmonių, kurie buvo suvaryti į Didįjį getą.
Siekiant „atrinkti“ reikalingus nacistinei valdžiai žydus, buvo naudojamos „šainos“, kurių turėtojai galėjo dirbti ir išgyventi. Šainų dalinime dalyvavo ir žydų policija. Žinoma, jie ne tik spręsdavo kam gyventi, bet ir stengdavosi gelbėti žydus. Neturintys šainos, buvo pasmerkti mirčiai. Kas kelios savaitės buvo įvedamos naujos spalvos šainos, kurių visada buvo mažiau negu žmonių. Spalio 24 d., lapkričio 3-5 dienomis išdalinus geltonas šainas be jų liko apie 8 tūkstančiai Didžiojo geto žydų, kurie buvo sunaikinti. Turintys geltonas šainas buvo suvaryti į Mažąjį getą. Paskui buvo apieškotas Didysis getas ir sunaikinti jame pasislėpę žydai. Galiausiai buvo leista grįžti į Didijį getą.
Iki 1941 m. gruodžio pabaigos vokiečiai iš 57 tūkstančių Vilniaus žydų nužudė 33 500. Gete teliko tik 12 000 legalių ir 8000 nelegalių, pasislėpusių slėptuvėse, žydų.
Žydai, tikėdamiesi pasislėpti, pradėjo pačiame gete statyti slėptuves. Jos buvo statomos palėpėse arba giliai po žeme, skirtos vienam ar keliems žmonėms. Vykdant patikrinimus juose tekdavo praleisti daug valandų. Kartais juose labai trūkdavo oro ir dėl to iš jų ne visi išeidavo gyvi. Vyresnio amžiaus žmonės ir vaikai mirdavo.
Padėties stabilizavimasis
thumb|right|250px|1941 m., Vilniaus getas, Julijano Klačko gatvė
Nuo 1942 m. iki 1943 m. pavasario gete masinio naikinimo akcijos buvo nutrauktos. Tada dauguma geto gyventojų dirbo įvairius darbus.
1942 m. liepos 15 d. vokiečiai paskyrė žydų policijos ir geto vienvaldžiu vadovu Jakovą Gensą. Jis buvo vedęs lietuvę, kuri su jų dukra gyveno ne geto teritorijoje. Jis turėjo galimybę išsigelbėti, tačiau nusprendė likti gete su kitais žydais. Vieni J. Gensą gerbė, kiti - smerkė.
Ligoninė
Gete buvo ligoninė, kurioje buvo suteikiama medicininė pagalba. Didžiausia ligoninės problema buvo pastovus medikamentų trūkumas. Vaistai buvo surenkami iš geto gyventojų, nužudytų žmonių, galiausiai pradėta gauti kontrabandos keliu, o dalis net pasigaminta pačių. Labai suspaustai gyvenant pastoviai grėsė epidemija, todėl gydytojai visaip stengėsi priversti laikytis higienos. Gete buvo tik dvi pirtys ir gyventojai negaudavo kortelės duonai, kol nepristatydavo pažymos, kad maudėsi pirtyje nors kartą per mėnesį.
Esant vaistų trūkumui aštriai pasireiškė kalcio, reikalingo epilepsijai, ir insulino, reikalingo diabetui sergančių žmonių gydymui, stygius. Dėl kalcio trūkumo buvo sušauktas konsiliumas, kurį sudarė gydytojai, rabinai ir juristai. Buvo pasiūlyta ar visiems sumažinti vaistų kiekį, kas kai kuriems ligoniams būtų pražūtinga, ar kalcį duoti tik daliai ligonių. Kaip elgtis atsakymas nebuvo duotas, o po dviejų mėnesių kalcis baigėsi ir visi ligoniai mirė. Gete dar buvo apie 50 ligonių, sergančių cukriniu diabetu, kuriems nuolat reikėjo insulino. 1942 m. žiemos pradžioje jau buvo aišku, kad insulino atsargos gali greitai baigtis. Buvo vėl sušauktas konsiliumas ir vėl negautas atsakymas. Tada daktarai savarankiškai priėmė sprendimą pratęsti gyvenimą tiems, kurių liga buvo mažiau išsivysčiusi.
Dvasinis gyvenimas
thumb|200px|Atminimo lenta Geto teatrui atminti Vilniuje, Arklių gatvėje thumb|200px|Paminklas Vilniaus geto aukoms Izraelyje, Kiriat Shaul kapinėse
Nežiūrint į siaubingas gyvenimo sąlygas ir baimę gete buvo orkestras, du chorai, muzikos mokykla, kurioje mokėsi 100 mokinių, dvi pradinės ir viena vidurinė mokykla. Pastate likusiame už geto teritorijos (Vivulskio gatvė 18) dirbo Zelikas Kalmanovičius, kuris rinko ir katalogizavo judaistikos daiktus, kuriuos ruošėsi išsiųsti į Frankfurtą, o po to į Prahą, kur planavo įkurti pavergtos nacijos ir kultūros muziejų.
Tuo metu tęsėsi politiniai ginčai, o atidarant mokyklas ir vaikų darželius, kildavo klausimas, kokia kalba mokyti. Nežiūrint to, kad gete viešpatavo badas, buvo kelios valgyklos, kuriose buvo patiekiamas košerinis maistas. Taip pat veikė biblioteka, skaitykla, archyvas, statistikos skyrius ir geto muziejus. Namas Strašiūnų gatvėje Nr. 6 (dab. Žemaitijos g. 4 ) buvo vadinamas geto kultūros namais. Tenai buvo sukaupta tūkstančiai dokumentų nuo pat geto atsiradimo: policijos įsakymai, pranešimai, liudijimai tų, kuriems pavyko pabėgti iš Panerių miško. Statistikos skyrius rinko duomenis apie geto institucijų veiklą ir skelbė juos ataskaitose ir diagramose.
Gete buvo sukurtas teatras, simfoninis ir džiazo orkestras. Jų sukūrimas sukėlė prieštaringus geto gyventojų jausmus. Vieni manė, kad tokiu laiku negalima linksmintis. Ypač didelę audrą gete sukėlė teatro sukūrimas. Tačiau Jakovas Gensas reikalavo, kad jis būtų atidarytas, taip gelbstint „nereikalingus“ gyventojus.
Galiausiai teatras tapo neatskiriama geto gyvenimo dalis. Jame buvo pastatyti apie 150 spektaklių. Salė visada buvo perpildyta.
Pasipriešinimo judėjimas
Kai kurie žydai pareikšdavo protestą dėl tokio vokiečių elgesio, bet jie buvo paprasčiausiai nužudyti. Geto sukūrimo pradžioje buvo įkurtas pogrindinis judėjimas, kurio lyderiais tapo prieškario jaunimo judėjimo vadovai. Galiausiai 1942 m. pradžioje pogrindinis judėjimas peraugo į ginkluotą pasipriešinimą. Gete buvo sukurtos dvi pogrindinės organizacijos – JPO (Jungtinė partizanų organizacija) ir Jochelio Šeinboimo grupė „Dror“ (Kova). JPO vadovavo Icikas Vitenbergas (komunistinės jaunimo organizacijos pirmininkas). Ji turėjo apie 350 karių. Jechielio grupė „Dror“ sudarė 200 karių.
JPO lyderiai nusprendė surengti ginkluotą sukilimą. Tuo metu Jechielio grupės lyderiai siūlė pasitraukti į mišką, kad ten prisijungtų prie raudonųjų partizanų.
1942 m. sausio 1 d. pogrindis išleido atsišaukimą: „Neikite kaip avys į skerdyklą!“, pakvietė liaudį praregėti ir pasipriešinti. Abi grupės ieškojo ryšių su lenkų ir lietuvių pogrindžio organizacijomis, kurios veikė ne geto teritorijoje. Lenkų nacionalinė organizacija kategoriškai atsisakė, o lietuvių komunistinė pogrindžio organizacija pažadėjo padėti. Taip pat intensyviai buvo ieškoma ginklų.
1943 m. liepos 16 d., vienas iš vokiečių policijos areštuotų dviejų komunistų partijos pogrindžio tarybos narių apklausos meru išdavė JPO vadovą Vitenbergą. Nacistai pareikalavo išduoti Vitenbergą.
Tai buvo liepta padaryti Gensui. Jis sukvietė ginkluota policija ir kitus žmones. Žmonės bijodami, kad vokiečiai nesunaikintų geto paprašė atiduoti sukilimo lyderį. Buvo tokia situaciją, kad norint pradėti sukilimą reikėjo prasiskinti kelią tarp savų, kurie stovėjo su kirviais, pagaliais ir net ginklais, kuriuos gavo iš vokiečių. Galiausiai pats Vitenbergas nusprendė pasiduoti.
Geto likvidavimas
Nuo 1943 m. pavasario pradžios vokiečiai pradėjo sistemingai naikinti Lietuvos getus, atėjo eilė ir Vilniaus getui. Kad sunaikintų žydus, gyvenančius apylinkėse, o po to ir patį Vilniaus getą vokiečiai naudojosi žydų policija.
Atlikus paskutinę selekciją 5000 žydų laikinai išsaugojo gyvybę ir apgyvendino Vilniaus gete. Galiausiai rugsėjo 14 d. ir pats Jakovas Gensas buvo nužudytas. Buvo aišku, kad tai pabaigos pradžia. 1943 m. rugsėjo 23-24 d. Vilniaus getas buvo likviduotas galutinai.
Islandijos ir Lietuvos santykiai
Islandijos–Lietuvos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Islandijos ir Lietuvos. Tarptautiniai santykiai oficialiai užmegzti XX a. trečiajame dešimtmetyje, dar Islandijai esant Danijos sudėtyje, po to, kai ši pripažino Lietuvos nepriklausomybę 1922 m. lapkričio 1 d.
Morasano departamentas
Morasano departamentas  – departamentas Salvadoro šiaurės rytuose, prie Hondūro sienos. Administracinis centras – San Fransisko Gotera.
Islandijos ir Lietuvos santykiai
Abi šalys yra Jungtinių Tautų, NATO, EBPO, kitų tarptautinių organizacijų narės. Šalys taip pat bendradarbiauja NB8 formatu.
Morasano departamentas
Auginama bananai, javai, kava, medvilnė. Gyvulininkystė. Svarbiausia upė – Tortola.
Islandijos ir Lietuvos santykiai
Lietuvos ambasadorė Islandijai Gintė Damušytė reziduoja Kopenhagoje, tuo tarpu Helsinkyje reziduoja Islandijos ambasadorius Lietuvai Aurnis Touras Sigiurdsonas. Reikjavike įsikūręs Lietuvos Respublikos garbės konsulatas, Vilniuje – Islandijos Respublikos konsulatas.
1991 m. vasario 11 d. Islandija tapo pirmąja suverenia valstybe, pripažinusia Lietuvos valstybingumą. Prie šio veiksmo labiausiai prisidėjo tuometis šalies užsienio reikalų ministras Jonas Baldvinas Hannibalssonas, kuriam už tai suteiktas valstybės apdovanojimas. Dėl drąsaus diplomatinio žingsnio Islandija buvo susilaukusi sankcijų iš TSRS. Ankstyvas Islandijos pripažinimas yra dažnai prisimenamas, Lietuvoje Islandijos ar jos sostinės vardu pavadintos šios gatvės: Islandijos plentas Kaune, Islandijos gatvė Vilniuje, Reikjaviko gatvė Klaipėdoje. Taip pat Vilnius ir Reikjavikas yra miestai partneriai.
1991 m. rugpjūčio 26 d. oficialiai atkurti diplomatiniai santykiai tarp dviejų valstybių.
Bendravimas tarp Islandijos ir Lietuvos politikų vyksta ir per Seimo Tarpparlamentinių ryšių su Šiaurės Europos šalimis (Danijos Karalyste, Islandijos Respublika, Norvegijos Karalyste, Suomijos Respublika, Švedijos Karalyste) grupę (dabartinis pirmininkas Giedrius Surplys).
Aleksandras Januškevičius
Aleksandras Januškevičius (, 1872 m. vasario 11 d. Zarudincai Podolėje – 1955 m. gruodžio 24 d. Kališas) – Lietuvos gydytojas, daktaras.
Islandijos ir Lietuvos santykiai
1922–1940 m. laikotarpis
Apie santykius Tarpukario Lietuvos Respublikos gyvavimo metais duomenų išlikę mažai.
Santykiai okupacijų metais
Sovietinė okupacija nutraukė santykius tarp Lietuvos ir Islandijos, pastaroji 1944 m. tapo visiškai nepriklausoma nuo Danijos. Sovietinės okupacijos metais Islandija nepripažino Baltijos valstybių Sovietų Sąjungos dalimi. Vis dėlto anot Guðni Thorlacius Johannesson, nepripažinimo politikos nebuvo laikomasi prekyboje – Islandija neboikotuodavo Klaipėdos uosto, o 1978 m. sovietinėse Baltijos respublikose lankėsi Islandijos ambasadorius Maskvoje.
Santykiai tarp atkurtos Lietuvos Respublikos ir Islandijos (1991-dabar)
Santykiai tarp Lietuvos ir Islandijos yra labai geri, tam impulsą suteikė tai, jog Islandija greitai pripažino Lietuvos valstybingumą. Tuometis Islandijos užsienio reikalų ministras J. B. Hannibalssonas buvo vienintelis Vakarų valstybės užsienio reikalų ministras, nepabūgęs atvykti į Vilnių iš karto po 1991 m. sausio įvykių pareikšti solidarumo.
Dar 1993 m. kovo 18 d. valstybinio vizito į Islandiją atvyko Lietuvos prezidentas Algirdas Brazauskas. Tai buvo jo antrasis užsienio vizitas po Danijos, kurią aplankė kovo 17 d.
1994 m. Lietuvos generaliniu garbės konsulu Islandijoje paskirtas Arnoras Hanibalssonas.
2009 m. pasveikinti Lietuvos su vardo paminėjimo tūkstantmečiu atvyko ir tuometis Islandijos prezidentas Olafuras Ragnaras Grimsonas. Jis Lietuvoje lankėsi ir 2015 m.
Lietuvai minint šimto metų sukaktį nuo Nepriklausomybės paskelbimo, Lietuvoje apsilankė Islandijos prezidentas Guðni Thorlacius Johannessonas, kuris taip pat sveikinimus išsakė trumpame vaizdo klipe.
Islandijoje veikia Islandijos mastais skaitlinga Islandijos lietuvių bendruomenė, kurios nariai daugiausia gyvena sostinės regione. Tuo tarpu Lietuvoje 2021 m. pradžioje gyveno 25 Islandijos piliečiai.
Švietimo mainai
Studentai iš Lietuvos turi galimybę vykti į Islandiją islandų kalbos studijoms. Vytauto Didžiojo universitetas yra užmezgęs dvišalius santykius su Akureirio universitetu Islandijoje.
Ekonominiai mainai
2016 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Islandijos siekia 35,8 mln. eurų, auga ir yra 53-a pagal dydį. Dominuoja eksportas iš Lietuvos. Importuojami šviežios ir atšaldytos žuvys (41,8%), užšaldytos žuvys (33,2%), medikamentai (5,3%), kitos mašinos, naudojamas maisto produktų arba gėrimų pramoniniam paruošimui arba gamybai (4%), nekaršta ir nešukuota vilna (3,3%). Pagal tiesiogines investicijas Islandija yra 27-a – yra investavusi 29,39 mln. EUR.
Kasmet Lietuvą aplanko iki 2000 Islandijos turistų. 2019–2021 m. šis skaičius sparčiai krito dėl COVID-19 pandemijos.
Pasiuntiniai Lietuvai
Sąrašas nėra baigtinis
Pasiuntiniai Islandijai
Lietuvą Islandijoje atstovauja nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius, reziduojantis Kopenhagoje. Jų sąrašas:
Lietuviškų ordinų kavalieriai
Keturiems Islandijos piliečiams yra suteikti Lietuvos valstybiniai apdovanojimai. Žemiau pateikiamas apdovanotųjų sąrašas:
Aleksandras Januškevičius
Biografija
1899 m. baigęs Kijevo universitetą dirbo gydytoju Kijeve. 1910 m. medicinos daktaras. 1914–1918 m. karo gydytojas Pirmojo pasaulinio karo frontuose. 1921–1939 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1930–1932 m. Vilniaus universiteto rektorius, nuo 1921 m. profesorius. 1933 m. įkūrė ir vadovavo Vilniaus universiteto Antrajai vidaus ligų klinikai. Prisidėjo prie Druskininkų kurorto plėtros, 1939–1945 m. dirbo Vilniaus ligoninėse konsultantu. 1945 m. išvyko į Lenkiją. 1950 m. Lenkijos mokslų akademijos narys.
Cukasa Hosaka
(g. 1937 m. kovo 3 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1960-1964 m., su ja dalyvavo 1964 m. olimpinėse žaidynėse.
Banioniai
Banioniai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybės pietuose. Šalia kaimo yra saugomas Banionių akmuo.
Istorija
Iki 1832 m. Banionių dvaras priklausė Pumpėnų karmelitų vienuolynui, bet jį atėmė carinė valdžia dėl 1831 m. sukilimo.
Milkovas
Milkovas  – Rytų Rumunijos upė; Putnos upės intakas. Prie šios upės buvo Fokšanio miestas, tačiau dėl potvynių upės vaga pasislinko kelis kilometrus į pietus, tolyn nuo miesto. thumb|left|300px|Milkovo vieta Rumunijoje
1482 m. Moldavijos kunigaikštis Steponas III paskelbė Milkovą riba tarp Valakijos ir Moldavijos.
XIX a. susivienijimo šalininkai upę laikė Valakijos ir Moldavijos nesantaikos simboliu. Milkovas nustojo būti siena 1859 m., kai Moldavija ir Valakija susijungė į Jungtines kunigaikštystes.
Paskutinė vakarienė (Leonardas da Vinčis)
Paskutinė vakarienė - Leonardo da Vinčio freska. Nuo 1495 m. iki 1498 m. Leonardas dirbo prie savo vieno žymiausių darbų, freskos „Paskutinė vakarienė“. „Paskutinė vakarienė“ – gilaus monumentaliosios tapybos dėsnių supratimo pavyzdys. Ji nutapyta ant siauros sienos didžiulėje, pailgoje salėje – Šv. Marijos Maloningosios bažnyčios (Santa Maria delle Grazie) vienuolyno Milane valgomajame. Freskos figūros pusantro karto didesnės už natūralias, tad salėje jos pirmiausia ir atkreipia dėmesį. Leonardui nepavyko eksperimentas (jis panaudojo naują, savo paties išrastą sienų gruntavimo būdą ir naujos sudėties temperą, su kuria galima buvo tapyti lėtai, su pertraukomis) Jis tapė aliejumi su tampera ant drėgnos sienos - ši pradėjo blukti ir trupėti dar kūrėjui esant gyvam. Tačiau eksperimentatorius nenumatė, kad vienuolynas įsikūręs pelkėtoje žemumoje. 1499 m. vasario 2 d. vienuolyną apsėmė. Vanduo ilgai stovėjo ant plytinių valgyklos grindų. „Paskutinė vakarienė“ buvo pasmerkta sunykti. Potvyniai kartojosi, nuo atsiradusios drėgmės ir nuo sklindančių iš virtuvės garų kūrinys apsitraukė pelėsiais.
Nuo drėgmės rietėsi ir krito plonas dažų sluoksnis. Jokie restauravimai nepadėjo arba padėjo labai mažai. Antrojo pasaulinio karo metu, 1943 m., vienuolyną beveik visiškai sugriovė bomba. Išliko tiktai apsauginiais smėlio maišais apkrauta siena su „Paskutinės vakarienės“ freska. O kai baigėsi karas, vėl buvo pradėta likučių restauracija. Darbas truko 7 metus, iki 1954 m. Buvo nuimti visi vėlesni sluoksniai. Dabar, vietomis sužalota freska, vėl sutvirtinta. Net ir gerokai suniokota „Paskutinė vakarienė“ palieka neišdildomą įspūdį.
Fuse
Fuse – aštuntasis studijinis kantri atlikėjo Keith Urban albumas, išleistas 2013 m. rugsėjo 10 d. Albume kartu dainas atlieka Miranda Lambert bei Eric Church. „Fuse“ susilaukė teigiamų kritikų įvertinimų ir debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje. 2017 m. albumas JAV tapo platininiu, pardavus virš milijono kopijų.
Beržupis
Beržupiu vadinama:
Gžimalai (Mazovijos vaivadija)
Gžimalai  – kaimas Lenkijos rytuose, Kosuv Lackų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į pietus nuo Kosuv Lackų, apie 15 km į šiaurės vakarus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 84 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Pašilė (Luokesa)
Pašilė – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Luokesos.
Šunobelė
Šunobelė – šunobeliečių (Rhamnales) eilės šunobelinių (Rhamnaceae) šeimos augalų gentis.
Į šunobelės gentį įjungta šaltekšnių (Frangula) gentis.
Genina
Genina – viensėdis Elektrėnų savivaldybėje, 9 km nuo Balceriškių.
Šunobelė
Rūšys
Gentyje yra ~100 krūmų ir nedidelių medžių rūšių. Žemiau pateikta keletas dažniausių atstovų.
Charkovo universitetas
thumb|260px|Senasis Charkovo universitetas Charkovo nacionalinis Vasilio Karazino vardo universitetas – vienas seniausių Ukrainos universitetų Charkove. 12 400 studentų, 2000 dėstytojų, iš jų 200 profesorių, 1000 docentų.
Nusidavimai Dievo karalystėje
Istorija
Ėjo 1823–1824 m. (1825?) m. Tilžėje, spausdintas gotišku šriftu. Tai prof. Hermano Olshauzeno redaguojamo Karaliaučiaus misijų draugijos leidinio „Königsberger Missionsblatt“ (1822–1914 m.) vertimas į lietuvių kalbą. Laikraštis leistas ir platintas draugijos narių. Vertė ir redagavo Natanielis Frydrichas Ostermejeris (1784–1846 m.), lietuvių raštijos darbuotojo G. Ostermejerio anūkas. Manoma, jog buvo 16 puslapių apimties, mėnesinis. Rašė apie evangelikų misijų veiklą Afrikoje ir Azijoje. Spausdino Johano Heinricho Posto spaustuvė Tilžėje 300–500 egz. tiražu. Išėjo 2 arba 3 numeriai. Buvo skirtas religijai propaguoti. Nustojo eiti dėl skaitytojų stokos. Karaliaučiuje 1832–1921 m. vietoje jo ėjo laikraštis „Nusidavimai apie evangelijos prasiplatinimą tarp žydų ir pagonių“. Pastarasis buvo 16 puslapių apimties, nedidelio formato, leidžiamas 400–500 egzempliorių tiražu. Leidinys daugiausia buvo skirtas religinei propagandai. Jo pirmojo numerio pratarmėje rašoma, kad jau ir lietuvininkams dvejos knygelės tų „Nusidavimų Dievo karalystėje“ išdrukavotos.
Charkovo universitetas
Istorija
Įkurtas 1804 m. imperatoriaus Aleksandro I iniciatyva, penktasis tuometinėje Rusijos imperijoje po Maskvos, Kazanės, Vilniaus ir Dorpato universitetų. Pagrindinis steigėjas – švietėjas Vasilis Karazinas. 1936–1999 m. Charkovo valstybinis Maksimo Gorkio universitetas, Trims universiteto mokslininkams suteikta Nobelio premija:
Lietuviai
1894 m. Charkovo universitete įkurta Lietuvių studentų draugija.
Kuršiai (Varėna)
Kuršiai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, apie 10 km į pietryčius nuo Valkininkų, Šalčios kairiajame krante, prie Brastos upelio. Aplink kaimą yra daug miškų. Kaimo gale, šalia Brastos-Šlektiankos upelio yra 2 mitologiniai akmenys, o rytinėje kaimo dalyje yra Valakavičių piliakalnis. Šie kultūros paminklai yra įtraukti į Rytų Lietuvos kultūros paminklų sąrašą.
Vybiniai
Istorija
Tarybiniais metais – Vybinių tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.
Kuršiai (Varėna)
Etimologija
Kaimo pavadinimas, manoma, yra kilęs nuo pavardės Kuršis ar Kuršys.
Estija 1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Estija dalyvavo 1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Barselonoje, Ispanija.
Medaliai
{| class="wikitable" border="1" cellpadding="2" cellspacing="0" ! |50px ! |Sportininkas ! |Rungtis
Savaitė (1999)
thumb|right|250px|Savaitė su TV Savaitė – Lietuvos žurnalas, leidžiamas Vilniuje nuo 1999 m. kas savaitę.
Istorija
Iki 2011 m. gruodžio vadintas „Savaitė su TV“. Nuo 2000 m. leidžiamas spalvotai. Leidėjas UAB „Spaudos kontūrai“. Tiražas 2011 m. – 170000 egz.
Vyr. redaktorė Asta Jelinskienė, redaktoriai Laimius Stražnickas, Sigita Urbanavičiūtė, Arūnas Marcinkevičius.
X
thumb|Raidė „x“ sans-serif ir serif šriftu X ir x – dvidešimt ketvirtoji lotynų abėcėlės raidė. Lietuvių kalboje ši raidė naudojama tik svetimvardžiuose.
TSRS invazija į Lenkiją
thumb|180px|Raudonosios Armijos žygis į Rytų Lenkiją. TSRS pašto ženklas, 1940 m. Sovietų invazija į Lenkiją – 1939 m. rugsėjo 17-spalio 5 d. Raudonosios armijos vykdyta karinė operacija, kurios metu siekta užimti rytinę Lenkijos dalį. Sovietinėje istoriografijoje vadinta '''1939 m. išlaisvinamuoju žygiu į Vakarų Ukrainą ir Vakarų Baltarusiją'''.
X
Šia raide žymima:
Benjamin Boukpeti
Bendžamen Kudžou Tomas Bukpeti (1981 m. rugpjūčio 4 d. Prancūzija) – Togo baidarininkas, iškovojęs pirmąjį olimpinį medalį šalies istorijoje.
2008 m. Pekino olimpinių žaidynių bronzinis prizininkas vyrų vienetų baidarių slalome. 2004 m. olimpinių žaidynių dalyvis (pusfinalyje užėmė 18-tą vietą). 2008 m. sausį tapo Afrikos čempionu. Gyvena Tulūzoje.
Turi antrąją Prancūzijos pilietybę. Bedžameno motina – prancūzė, tėvas – togietis. Irkluoti pradėjo būdamas 10 metų. Iki pasisekimo olimpinėse žaidynėse ir išpopuliarėjimo Bendžamenas Toge buvo tik kartą vaikystėje.
2T Stalker
2T Stalker – Baltarusijos kariuomenės žvalgybinis šarvuotis, skirtas giliai žvalgybai (250–300 km už fronto linijos) ir diversinei veiklai.
Gynyba
Šarvuotis pasižymi daugialyge apsauga. Tai:
Ginklai
Šarvuočio 2T Stalker ginkluotę sudaro:
Patranka
Šarvuočio 2T Stalker pagrindinis ginklas yra stabilizuota 30 mm automatinė patranka 2A42. . Patrankos automatika varoma dujomis, šaudymo sparta dvejopa – 200–300 ar 550–800 šūv./min. . Patranka skirta naikinti technikai, žemai skrendantiems orlaiviams, lengvajam transportui, gyvajai jėgai. . Patrankos žiočių greitis 960 m/s, tad patranka leidžia naikinti šarvuočius 1,5 km, automobilius – 4,0 km, lėtai skrendančius orlaivius iki 2000 m aukščio ir 2,5 km nuotoliu.
Raketų leistuvai
Šarvuočio raketinę ginkluotę sudaro du įtraukiami dvirakečiai leistuvai – prieštankinis ir zenitinis. Dešinysis leistuvas yra zenitinis, o kairysis – prieštankinis. Prieštankinis leistuvas turi 2 raketas pačiame leistuve ir 6 – šarvuotyje. Zenitinis leistuvas turi 2 raketas leistuve.
Prieštankinės raketos (AT-6 Spiral)
Šarvuotis naudoja prieštankines valdomas raketas 9K114 Šturm (NATO pavadinimas – AT-6 Spiral), kurios yra leidžiamos iš vamzdžio, SACLOS taikymo tipo. Šios raketos leidžiamos iš 130 mm kalibro vamzdžių. Raketos tinka šaudyti į taikinius, esančius už 400-5000 m. Įprastinė kumuliacinė „Šturmo“ kovinė galvutė, manoma, gali pramušti 560–600 mm šarvo,, o tandeminės kovinės galvutės (su dviem nuosekliais kumuliaciniais užtaisais) gali pramušti 600–700 mm storio valcuotą homogeninį plieno šarvą.
Nuoviras
right|180px
2T Stalker
Zenitinės raketos (SA-18 Grouse)
9K38 Igla (NATO pavadinimas SA-18 Grouse) yra 72,2 mm kalibro nešiojamoji zenitinė raketa, sverianti 10,6 kg ir turinti 1,3 kg kovinę galvutę. Raketa yra 1,67 m, raketos tūba – 1,708 m ilgio. Visa sistema sveria 17 kg. Raketos tinka kovai su lėktuvais ir sraigtasparniais, sparnuotosiomis raketomis ir bepiločiais aparatais, kurie artinasi 360–400 m/s greičiu ar tolsta 320 m/s greičiu tiesioginio matymo zonoje, tiek dieną, tiek naktį.
Nuoviras
Nuoviras  – skystis, gaminamas iš augalų ar jų dalių ir vandens.
2T Stalker
Žvalgybinė įranga
Šarvuočio žvalgybinę įrangą sudaro keli blokai: 2T Stalker turi modulinę konstrukciją, jame gali būti įmontuojami įvairūs įrangos moduliai pagal vykdomus uždavinius.