cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
2011 m. Italijos Grand Prix
2011 m. Italijos Grand Prix buvo 13-as 2011 m. Formulės 1 sezono etapas. Jis vyko Monzos trasoje rugsėjo 9-11 dienomis. Lenktynes, kurias sudarė 53 ratai, laimėjo sezono lyderis vokietis Sebastian Vettel, startavęs iš pole pozicijos.
Šiose lenktynėse pirmą kartą sezone veikė dvi skirtingos DRS zonos su atskiromis atstumo matavimo vietomis.
Lenktynės
Pastabos:
Pilaitė (reikšmės)
Pilaite vadinama:
Dombrova (Pžesmikų valsčius)
Dombrova  – kaimas Lenkijos rytuose, Pžesmikų valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurės rytus nuo Pžesmikų, apie 29 km į šiaurės rytus nuo Sedlcų ir apie 112 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1570 metais. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1852 m. kaime pastatyti nedideli rūmai. Iki 1930 m. kaimas vadinosi Duplewice.
Ignas Meidus
Ignas Meidus (g. 1950 m. lapkričio 21 d. Kaune) – Lietuvos dailininkas vitražistas, restauratorius.
Biografija
1970 m. baigė Kauno Stepo Žuko taikomosios dailės technikumą, 1977 m. – Lietuvos dailės institutą mokytojai Algimantas Stoškus, Kazimieras Morkūnas. 1977–1991 m. dirbo kultūros paminklų restauravimo tresto Vitražo restauravimo dirbtuvėse, 1991–1993 m. – Respublikinėje dailės kūrinių restauravimo įmonėje, 1993–1995 m. – bendrovėje „Smailė“, 1995–2002 m. – bendrovėje „Resvita“. Nuo 1995 m. Vilniaus dailės akademijos dėstytojas; nuo 2005 m. docentas.
Darbai
Sukūrė spalvoto stiklo ornamentinių vitražų („Simfonija“ Turkijos ambasadai, 1995 m., Vilniaus pal. Jurgio Matulaičio bažnyčiai, 1998 m., Lietuvos bankui Vilniuje, 1997 m., „Šv. Pranciškaus gyvenimas“ Šv. Pranciškaus vienuolynui Memingene, 1993 m., „Angelas“ Vyskupo švietimo namuose Baucene, 2007 m., abu Vokietijoje). Nuo 1989 m. dalyvauja vitražo simpoziumuose Lietuvoje ir užsienyje.
Restauravo vitražus:
Gardaja
Gardaja – miestas vidurio Alžyre, Sacharos dykumos šiauriniame pakraštyje, Mzabo slėnyje. Vilajos centras. 84,0 tūkst. gyventojų (2007 m.).
Gardaja – slėnio, įtraukto į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą, prekybinis ir kultūrinis centras. Miestas išsaugojo viduramžių arabišką architektūrą. Auginamos datulės, kiti vaisiai. Amatinė kilimų, vilnos dirbinių gamyba.
Trafalgaro mūšis
Padėtis prieš mūšį
Mūšis įvyko prie Trafalgaro kyšulio, netoli Kadiso. 1805 m. rugpjūčio mėn. D. Britanijos eskadra (27 linijiniai laivai; vadas admirolas H. Nelsonas užblokavo Kadiso uosto reide Prancūzijos ir Ispanijos eskadrą (33 linijiniai laivai; vadas admirolas P. Vilnevas (Pierre Villeneuve)). Spalio 20 d. Napoleono I įsakymu Prancūzijos ir Ispanijos eskadra išplaukė į jūrą, ketindama prasiveržti į Viduržemio jūrą. Britų laivynas laukė jų netoli uosto. Nelsonas suplanavo nuplukdyti laivus dviem kolonomis statmenai ispanų ir prancūzų vilkstinei ir perkirsti ją per vidurį. Vėliau vykstančiose grumtynėse dėl pranašesnių britų laivyno ginklų prancūzų ir ispanų gretose kiltų panika ir jie negalėtų suduoti atsakomojo smūgio.
Mūšio eiga
thumb|300px|right|Laivynų išsidėstymas prieš mūšį
Spalio 21 d. viena D. Britanijos laivų kolona (vadas viceadmirolas K. Kolingvudas (Cuthbert Collingwood)) perkirto priešo ariergardą ir atkirto 16 laivų, o Nelsono vadovaujama kolona, perkirtusi priešo rikiuotės centrą, atkirto jį nuo avangardo. H. Nelsonas vadovavo iš Victory laivo, o K. Kolingvudas iš - Royal Sovereign. Mūšio pradžioje Victory praplaukė pro prancūzų vilkstinę paskui P. Vilnevo flagmaną Bucentaure ir smarkiai jį apšaudė kartečės šūviais, bet prancūzų šoninės patrankos apgadino britų burlaivio įrangą ir stiebus. Ankstyvą popietę Victory praplaukė pro prancūzų burlaivį Redoutable. Jūreiviai šaudantys nuo prancūzų burlaivio stiebų nukovė daug žmonių Victory denyje, net ir patį Nelsoną, visiškai nesirūpinusį savo saugumu. Paskutinis mūšio veiksmas prasidėjo kai užsiliepsnojo ir sprogo prancūzų burlaivis Achile. Per 5 valandas trukusį mūšį Prancūzijos ir Ispanijos laivynas buvo sutriuškintas. Į uostą grįžo vienuolika prancūzų ir ispanų burlaivių.
Po šio mūšio D. Britanijos laivynas įsitvirtino jūrose ir sužlugdė Napoleono planuotą invaziją į Britanijos salas.
Jonavos žiemos kalnų sporto kompleksas
thumb|Kompleksas naktį Jonavos žiemos kalnų sporto kompleksas – kalnų slidinėjimo kompleksas Jonavoje. Įsikūręs šalia Joninių slėnio ir Jonavos stadiono.
Istorija
2012 m. paskelbtas konkursas kalnų slidinėjimo trasas įrengti Jonavoje šalia Joninių slėnio ir Jonavos arenos. Projekto vertė – 5,571 mln. Lt. 2013 m. pradėti komplekso statybos darbai. 2015 m. sausį trasa oficialiai atidaryta.
Slidinėjimo centras yra įrengtas ant vieno šlaito. Suformuotos keturios nusileidimo konfigūracijos: ilgoji trasa, kuri yra apie 200 metrų ilgio, snieglenčių trasa su akrobatinio slidinėjimo kliūtimis, greitojo nusileidimo trasa ir varlinukas. Planuojamas antrojo varlinuko įrengimas priešingame šlaite, pačiame Joninių slėnyje. Įrengtos sniego gaminimo patrankos.
Tajynša
Tajynša  – miestas Kazachstano šiaurėje, Šiaurės Kazachstano srityje. Rajono centras. Stotis prie Petropavlo–Kokšetau geležinkelio. Veikia bioeteanolio, pieno miltelių, baldų gamyklos, remonto dirbtuvės.
Istorija
Miesto statusas suteiktas 1962 m. Iki 1997 m. miestas vadintas Krasnoarmejsku (Красноармейск).
Battlefield 4
Battlefield 4 (, angl. sutrumpinimas BF4) – pirmojo asmens šaudyklės tipo karinis žaidimas, kurtas Švedijos žaidimų kompanijos „EA Digital Illusions CE”. Tai tos pačios serijos 2011 metų žaidimo „Battlefield 3“ dalies tęsinys. „Battlefield 4“ buvo išleistas 2013 m. spalio 29 d. Šiaurės Amerikoje, spalio 31 d. Australijoje, lapkričio 1 d. Europoje ir Naujojoje Zelandijoje, o lapkričio 7 d. Japonijoje. „Battlefield 4“ šaudyklė skirta Microsoft Windows, PlayStation 3, PlayStation 4, Xbox 360, Xbox One platformoms.
Žaidimas sulaukė įvairių įvertinimų – vieni gyrė žaidimą už kokybišką grafiką ir žaidimo stilių, kiti kritikavo, jog šios dalies istorija buvo pernelyg trumpa, paviršutiniška, taip pat buvo skundžiamasi dėl daugelio klaidų, trikdžių.
Iš viso buvo parduota 7 milijonai žaidimo kopijų.
Papildymai
„China Rising” – išleistas 2013 m. gruodžio 27 d.
„Second Assault” – išleistas 2013 m. lapkričio 22 d.
Ransfjordenas
Ransfjordenas (Randsfjorden) − ketvirtas pagal dydį Norvegijos ežeras.
Battlefield 4
Papildymai
„Naval Strike” – išleistas 2014 m. kovo 4 d.
Patilčiai
Patilčiai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Bartninkų, šalia Rausvės aukštupio, kelių ir  sankirtoje. Seniūnaitijos centras. Yra išlikęs dvaro parkas, dalis apgriuvusių ūkinių statinių. Šalia kaimo – Tauro apygardos Vytauto rinktinės partizanų vado Antano Grikiečio-Slapuko, Vidmanto ir kitų Lietuvos partizanų kautynių ir žūties vieta.
Istorija
1827 m. kaime buvo 16 ūkių, 113 žmonių, 1880 m. – 9 ūkiai ir 66 gyventojai.
Jonavos SK Triobet II
Jonavos SK Triobet Malsta – krepšinio klubas iš Jonavos, žaidžiantis NKL. Klubas buvo įkurtas 1999 m. Vyr. treneris - Kęstutis Naruševičius.
Battlefield 4
Papildymai
„Final Stand” – išleistas 2014 m. gruodžio 2 d.
Vievio tvenkinys
Vievio tvenkinys – dirbtinis vandens telkinys Elektrėnų savivaldybėje, į šiaurę nuo Vievio. Susidarė užtvenkus Aliosos upę (Neries intakas) 9 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius - 1,3 km, plotis - iki 0,16 km. Altitudė 105,3 m. Krantai daugiausia aukšti, kranto linija labai vingiuota. Pietinis krantas vietomis apaugęs medžiais. Šiaurinėje pakrantėje plyti dirbami laukai. Priešsroviui už kelio telkšo 1,72 ha bevardis tvenkinys. Šalia įsikūrę Alesninkų ir Pilypiškių kaimai.
Battlefield 4
Papildymai
„Weapons Crate” – išleistas 2015 m. gegužės 26 d.
Ransfjordenas
Ežeras yra Oplando apskrityje, Grano, Jevnakerio, Nure Lando ir Senre Lando savivaldybėse. Ežero plotas 138 km². Ransfjordenas yra 135 m virš jūros lygio. Didžiausias gylis − 120 m.
Patilčiai
Gyventojai
Žymūs žmonės:
283 m.
283 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Patilčiai
Gyventojai
thumb|left|255px|Įvažiavimas kaiman
Vievio tvenkinys
Tvenkinys įrengtas 1970 m.
Battlefield 4
Papildymai
„Night Operations” – išleistas 2015 m. rugpjūtį.
Skardupiai
Skardupiais vadinami kaimai:
Battlefield 4
Papildymai
„Legacy Operations“ – išleistas 2015 m. gruodžio 15 d.
thumb|Epizodas iš žaidimo|left|290x290px
Jonavos SK Triobet II
Istorija
1969 m. Suburta pirmoji krepšinio komanda Jonavoje - „Statyba“.
1970 m. Komandoje pradėjo žaisti (o vėliau ir treniruoti) viena ryškiausių Jonavos krepšinio asmenybių – Juozas Storpirštis (g. 1947 m.; nuo 1984 m. FIBA teisėjas, nuo 2000 m. FIBA komisaras).
1980 m. Komandą pradėjo remti Jonavos baldų kombinatas „Klevas”. Klubas „Klevas” žaidė 2-oje krepšinio lygoje ir užėmė 1-ąją vietą. 1983 m. Komandos remėju tapo Jonavos azotinių trąšų gamykla („G/S Azotas“). (Dabartinė AB Achema)
1999 m. Įsteigtas Jonavos sporto klubas (vadovas V. Vaškevičius); komandos generalinis rėmėjas - Jonavos rajono savivaldybė.
Turnyrai
Dalyvauja / dalyvavo šiuose turnyruose ir lygose:
Praeityje dalyvavo šiuose dabar nebeorganizuojamuose turnyruose ir lygose:
Ransfjordenas
Ransfjordenas yra vienas iš nedaugelio Norvegijos ežerų, kuriame norint žvejoti nereikia turėti leidimo.
Egipto vėliava
thumb|250px|[[Vaizdas:FIAV_110100.svg|20px Egipto vėliava, pločio ir ilgio santykis 2:3]]
Dabartinis Egipto vėliavos variantas buvo patvirtintas 1984 m. spalio 4 d. Ji vaizduoja nacionalinį simbolį – Saladino erelį (auksinį erelį, žvelgiantį į kairę ir tupintį virš ritinio, ant kurio arabiškai užrašytas šalies pavadinimas) baltoje juostoje, esančioje tarp raudonos ir juodos juostų.
Raudona spalva simbolizuoja laikotarpį prieš 1952 m. revoliuciją, kuomet, nuvertusi Egipto karalių Faruką, į valdžią atėjo kariškių grupuotė. Tuo laikotarpiu šalis kovojo prieš britų okupaciją. Balta simbolizuoja 1952 m. revoliuciją, be kraujo praliejimo padėjusią tašką monarchijai. Juoda spalva simbolizuoja Egipto liaudį engusios monarchijos ir britų kolonializmo pabaigą.
Šios spalvos tapo tradicinėmis arabų pasaulio spalvomis, kurias taip pat matome Jemeno, Sirijos ir Irako vėliavose. Centre esantis simbolis skiriasi priklausomai nuo šalies.
Šiaudiniai šunys (2011 filmas)
Šiaudiniai šunys  – 2011 m. JAV sukurtas psichologinis trileris, 1971 m. pasirodžiusios to paties pavadinimo juostos perdirbinys. Filmas nesulaukė finansinės sėkmės, tačiau pagrindinį vaidmenį originalioje juostoje atlikęs aktorius Dastinas Hofmanas teigiamai įvertinos Džeimso Marsdeno vaidybą.
„Fangoria Chainsaw Awards“ apdovanojimuose aktorius Alexander Skarsgård buvo nominuotas geriausio antrojo plano aktoriaus kategorijoje.
Turinys
Norėdamas pritapti prie vietinių, Deividas susiruošia su jais į elnių medžioklę, kurioje jo vos nenušauna. Vyrai išsiskirsto po mišką ir Deividui galiausiai pavyksta sumedžioti gyvūną, tačiau tuomet jis suprantą esąs paliktas miške vienas. Kol jis mėgina parsirasti namo, Čarlis atvyksta pas Eimę ir mėgina ją įkalbėti vėl būti kartu. Nepavykus, ji išprievartaujama Čarlio ir visų jo draugų.
Deividui grįžus, Eimė nieko jam nesako, tačiau ragina jį išvažiuoti iš miestelio. Vyrui nesutikus, tačiau atleidus iš darbo Čarlį, jiedu penktadienio vakarą vyksta stebėti futbolo varžybų, tačiau viduryje jų nusprendžia važiuoti namo. Pakeliui tamsiame kelyje Deividas partrenkia Džeremį, besislapstantį nuo „Trenerio“ Hedono įniršio. Samneriai parsiveža jį į namus, kur netrukus atvyksta įsiutęs „Treneris“ ir Čarlis su draugais. Deividas užsibarikaduoja namuose ir sulaukia atvykstant šerifo, tačiau atsisako išleisti Džeremį, bijodamas, kad šiam čia pat nebūtų įvykdytas linčo teismas. Galiausiai įsiutęs „Treneris“ nušauna šerifą ir Samneriams susidūrimas su Čarliu bei jo sėbrais tampa gyvybės ir mirties dvikova.
Ąžuolaičių apylinkė
Ąžuolaičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Dotnuvos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Dotnuvos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Dotnuvos apylinkės.
The Devil Wears Prada
The Devil Wears Prada gali būti:
Švento Kryžiaus Ostrovecas
Istorija
Ankstyviausi dokumentai apie kaimą, davusį pradžią šiuolaikiniam miestui, yra iš XIV a. Tuo metu kaimas buvo vadinamas Astravu ir buvo dešiniajame Kamienos upės krante.
XVI amžiaus pradžioje vietinis didikas Kasperas Macejevskis bandė čia įkurti miestelį, bet nepavyko.
1564 m. buvo suteikta miesto chartija Denkuvo gyvenvietei, kuri dabar yra viena iš Ostroveco rajonų. Denkuvas buvo privatus miestas, administraciniu požiūriu įsikūręs Sandomiero apskrityje, Sandomiero vaivadijoje, Lenkijos karūnos Mažosios Lenkijos provincijoje.
Miestas pradėjo kurtis nuo nulio 1597 m. Jakubo Gavronskio rūpesčiu. Miesto privilegijas gavo 1613 m.
Vėliau tapo valstybės veikėjo, vieno turtingiausių Abiejų Tautų Respublikos magnatų Janušo Ostrogiškio nuosavybe. Vėliau priklausė daugeliui lenkų aristokratų giminių: Tarnovskių, Čartoryskių, Lubomirskių, Radvilų, Zaslavskių, Sanguškų, Velopolskių, Dobrzanskių, Lubienskių.
XVIII amžiaus pabaigoje ir XIX amžiaus pradžioje miestas tapo pramonės centru. 1837–1839 metais buvo atidaryta Klimkevičių plieno gamykla, o jos apylinkėse buvo atidarytos įvairios įmonės, įsikūrė darbuotojai.
Ostrovecas buvo vienas pagrindinių revoliucijos centrų Lenkijos karalystėje (1905–1907). 1905 m. gruodžio 27 d. buvo įkurta vadinamoji Ostroveco respublika, o miestelį ir apskritį dvi savaites valdė Lenkijos socialistų partija, vadovaujama Ignaco Boernerio. Respublika žlugo atvykus dviems imperatoriškosios Rusijos armijos pėstininkų pulkams.
1937 m. jis buvo oficialiai pavadintas Švento Kryžiaus Ostrovecu.
1939 m. rugsėjo 8 d. Vokietijos kariuomenė užėmė miestelį. Karo metu vokiečiai persekiojo lenkus ir žydus, vykdė masinius areštus. 1945 metų sausio 16 d. vokiečių kariuomenė pasitraukė į vakarus.
Pokario metais sparčiai augo miestas. 1954 m. buvo prijungti keli kaimai, įskaitant Denkuwą, kuris kadaise buvo miestas.
1970-aisiais buvo atidaryta nauja metalurgijos gamykla. Dešimtajame dešimtmetyje metalurgijos pramonė patyrė didelę krizę. Plieno gamyklą tuomet nupirko Ispanijos CELSA grupė.
2011 m.
2011 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių. Pagal kinų kalendorių, šie metai yra baltojo, metalinio triušio (katino) metai.
Įvykiai
Sausis Gegužė Liepa Rugpjūtis Rugsėjis
Sausis
Vasaris
Balandis
Gegužė
Spalis
Romos imperija
Romos imperija – Senovės Romos valstybė po 27 m. pr. m. e., kai Gajui Oktavianui Senatas suteikė Augusto (Augustus – garbusis) titulą.
Nors jau iki Augusto autokratijos Romos valstybė turėjo duokles mokančių valstybių, tačiau prieš Augustą buvusi valstybė paprastai vadinama Romos respublika. Skirtumas tarp Romos imperijos ir Romos respublikos yra skirtingos valdymo institucijos ir jų tarpusavio santykiai. Nors oficialiai visi šio laikotarpio valdovai turėjo imperatoriaus titulą, priimta Romos imperijos istoriją dalinti į principato ir dominato laikotarpius. Dominato laikotarpio imperatoriai papildomai turėjo dominus ('valdovas', 'viešpatis') titulą, principato laikais buvo vadinami princepsais (princeps – pirmasis).
Didžiausio teritorinio išsiplėtimo metu, imperatoriaus Trajano laikais, Romos imperija apėmė teritorijas aplink Viduržemio jūrą, Galiją, didelę dalį Britanijos bei teritorijas aplink Juodąją jūrą, kitas Azijos teritorijas.
Romėnų ir Romos imperijos kalba buvo lotynų. Jai maišantis su vietinėmis kalbomis susidarė dabartinės romanų kalbos.
395 m. Romos imperija suskilo į Vakarų Romos imperiją (dominavo lotynų kalba ir kultūra) ir Rytų Romos imperiją (apėmė senąjį helenistinį pasaulį, kuriame dominavo graikų kalba ir kultūra).
Ekonomika
Kai kurių istorikų, pavyyzdžiui, Mozės Finlio nuomone, Romos ekonomika buvo primityvi. Pasak jo, romėnų ekonomika rėmėsi žemdirbyste, miestai sunaudodavo daugiau nei duodavo naudos dėl prekybos ir pramonės, menininkai turėjo žemą statusą visuomenėje, technologijos vystėsi lėtai, „trūko ekonominio racionalumo“. Dabartinių istorikų požiūris yra kitoks. Didelio masto užkariavimai leido perorganizuoti žemės panaudojimą, kuris lėmė derliaus perteklių ir specializaciją, ypač Šiaurės Afrikoje. Kai kuriuos miestus garsino jų pramonė ar komercinė veikla, o statybų mastas rodo buvus didelę statybos pramonę. Papirusuose surašytos sudėtingos apskaitos schemos, o tai rodo ekonominio racionalumo elementus. Be to, imperija plačiai naudojo monetas. Nors Antikoje transporto ir komunikacijų priemonės buvo primityvios, I–II a. buvo nutiesta daug kelių, sujungusių skirtingų regionų rinkas. Tiekimo armijai sutartys traukė prie karinių bazių tiekėjus iš visos provincijos ir už jos ribų. Romos imperijos ekonomika buvo regioninių ekonomikų tinklas, kur valstybė prižiūrėjo ir stebėjo prekybą, kad užsitikrintų mokesčius. Ekonominis augimas buvo didesnis nei kitų ikipramoninių ekonomikų, bet negalėtų lygintis su dabartinėmis.
Monetos
Romos imperijos gyvavimo pradžioje ekonomikoje ypač svarbios buvo monetos, jos buvo naudojamos išreikšti kainas ir skolas. Sestercija buvo pagrindinis valiutos vienetas iki IV a., bet sidabrinis denaras, vertas keturių sestercijų, buvo naudojamas nuo Severų dinastijos laikų. Smulkiausia moneta apyvartoje buvo bronzinis asas, vertas ketvirčio sestercijos. Liejiniai nebuvo laikomi pinigais ir buvo naudojami tik pasienyje. I–II a. romėnai monetas skaičiavo, o ne svėrė. Tai rodo, kad jų vertė priklausė ne nuo svorio, o nominalios vertės. Tai lėmė, kad valiuta nuvertėjo. Standartizuotų monetų naudojimas skatino prekybą ir ekonomikos integraciją.
Senovės Roma neturėjo centrinio banko ir bankų valdymas buvo minimalus. Bankai rezervuose tuomet turėjo mažiau nei visa klientų indėlių suma (frakcinio rezervo bankininkystė). Įprastai bankas turėjo nedaug kapitalo ir tik vieną direktorių, bet kai kurie turėjo 6–15. Seneka teigė, kad visiems, dalyvaujantiems prekyboje reikia suteikti kreditą.
Profesionalūs depozito bankininkai (argentarius, coactor argentarius, ar vėliau nummularius) priimdavo fiksuotam arba nefiksuotam laikui pinigus ir skolindavo tretiesiems asmenims. Senatoriai buvo smarkiai įsivėlę į paskolas – skolindavo ir skolindavosi. Jų paskolos remdavosi jų asmeniniu turtu, o rekomendacijos remdavosi asmeniniais ryšiais. Skolintojai galėdavo skolas parduoti kitiems asmenims. Dėl bankų sistemos didelės pinigų sumos po imperiją keliaudavo nepervežant nė kiek monetų. Per visą imperijos istoriją kilo tik viena kredito krizė 33 m., kai daug senatorių atsidūrė bėdoje. Juos išgelbėjo Tiberijus, paskolinęs bankams 100 mln. sestercijų. Centrinė valdžia nesiskolindavo pinigų ir deficitus padengdavo iš pinigų atsargų.
Antoninų ir Severų dinastijos sumažino metalo kiekį monetose, ypač denaruose, kad sumokėtų kariams. Staigi infliacija valdant Komodui pažeidė kredito rinką. III a. rinkoje sumažėjo monetų dėl kasybos sutrikimo, didelio nuotolio prekybos sumažėjimo, aukso ir monetų atitekimo imperijos priešams. Padėtis pasidarė tokia bloga, kad Aureliano laikais bankai pradėjo nebepasitikėti valstybės išleistomis monetomis. Nepaisant Diokletiano reformų, kredito rinka neatsigavo.
Kasyba
Svarbiausi Romos imperijos kalnakasybos regionai buvo Iberija (auksas, sidabras, varis, alavas, švinas), Galija (auksas, sidabras, geležis), Britanija (daugiausiai geležis, švinas, alavas), Dunojaus provincijos (auksas, geležis), Makedonija, Trakija (auksas, sidabras) ir Mažoji Azija (auksas, sidabras, geležis, alavas). Didelio masto kasyba vyko nuo Augusto laikų iki III a. krizės. Aukso kasyba nutrūko Dakijoje, kai provincija buvo prarasta 271 m.
Hidraulinė kalnakasyba, kurią Plinijus Vyresnysis vadino ruina montium („kalnų griovimu“), leido netauriuosius ir tauriuosius metalus išgauti ikipramoniniais mastais. Manoma, kad per metus buvo iškasama 82 500 tonų geležies. Per metus buvo išgaunama 15 000 tonų vario ir 80 000 tonų švino, kurių kasybos mastai nebuvo viršyti iki pramonės revoliucijos. Ispanijoje buvo iškasama 40 % pasaulio švino. Didelė švino gamyba atsirado kaip sidabro, kurio buvo išgaunama 200 tonų per metus, kasybos šalutinis produktas. II a. viduryje romėnai turėjo 10 000 tonų sidabro, t. y. 5–10 kartų daugiau nei Viduramžių Europa ir Abasidų kalifatas kartu sudėjus 800 m. Švino išgavimo mastą rodo faktas, kad švino kiekis Grendlandijos ledynuose keturis kartus didesnis nei buvo prieš ir po Romos imperijos laikų.
Transportas
Romos imperiją supo Viduržemio jūra, romėnų vadinta Mare nostrum („Mūsų jūra“). Romėnų laivai be jos plaukiojo ir tokiomis upėmis kaip Gvadalkivyras, Ebras, Rona, Reinas, Tibras ir Nilas. Kur tik įmanoma, buvo renkamasi krovinius gabenti laivais, nes sausuma tai daryti buvo sudėtinga. Laivai, ratai ir kiti mediniai daktai rodo, kad tais laikais buvo daug nagingų dailidžių.
Sausumos transporto sistemą sudarė kelių tinklas. Jie buvo pastatyti kariniais tikslais, bet buvo naudoti ir prekybai. Bendruomenių mokami mokesčiai natūra aprūpindavo gyvuliais, darbininkais ar vežimais Augusto įkurtą valstybinę pašto ir transporto sistemą (Cursus publicus). Persėdimo stotys buvo palei kelią kas 7–12 romėniškų mylių (1 mylia apie 1 481 m) ir dažnai tapdavo kaimais ar prekybos vietomis. Šalia kelio taip pat buvo nakvynės namai (mansio), išsidėstę tokiu atstumu, kurį nukeliaudavo per dieną traukiamas vežimas (apie 30 km). Pagalbinį personalą sudarė asilėnų (mulų) varovai, sekretoriai, kalviai, vežimų darytojai, veterinarai, keli karinės policijos pareigūnai, pasiuntiniai. Vežimus dažniausiai traukdavo asilėnai. Net labai skubant žinia iš Mainco pasiekdavo Romą tik per 9 dienas.
Prekyba
Romos provincijos prekiavo tarpusavyje, bet prekyba vyko ir už imperijos ribų su tokiais kraštais kaip Indija ir Kinija. Svarbiausia prekė buvo javai. Prekyba su Kinija vyko sausuma per Šilko kelio tarpininkus. Su Indija prekiauta per Egipto uostus prie Raudonosios jūros. Per šiuos prekybos kelius plito ligos. Buvo prekiaujama alyvuogių aliejumi, vergais, maistu, geležimi ir jos dirbiniais, tekstile, mediena, puodais, stiklu, marmuru, papirusu, prieskoniais, vaistais, dramblio kaulu, perlais ir brangakmeniais.
Nors daugelis provincijų gamino vyną, tam tikrų regionų vynas buvo paklausesnis ir jis buvo viena svarbesnių prekių. Stalo vyno trūkumas Romos imperijoje – retas dalykas. Pagrindiniai vyno tiekėjai Romai buvo vakarinė Italijos pakrantė, pietinė Galija, Tarakono Ispanija ir Kreta. Antras pagal dydį imperijos miestas Aleksandrija įvežė vyną iš Latakijos ir Egėjo regiono. Tavernos (užeigos) ir vyninės pardavinėjo vyną išsinešti ar vietoje, o kaina priklausė nuo kokybės.
Išnašos
Starověký Řím
Kniebioniai
Kniebioniai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Girkalnio.
Vsevolodas Tairovas
Vsevolodas Tairovas (g. ? – m. 1941 m. spalio 29 d.) – TSRS aviakonstruktorius.
1933 m. baigė Maskvos aviacijos institutą. Po to dirbo aviakonstruktoriaus Nikolajaus Polikarpovo, vadovavusio konstruktorių biurui, pavaduotoju. Dalyvavo kuriant naikintuvą I-16.
1935 m. ėmė vadovauti Kijevo aviacijos gamyklos Nr. 34 bandymų ir konstravimo skyriui. Šiame skyriuje, vadovaujamame V. Tairovo, buvo sukonstruoti lėktuvai OKO-1 (pašto keleivinis lėktuvas), OKO-2 (karinis transporto lėktuvas), OKO-3 (keleivinis lėktuvas), OKO-4 (naikintuvas biplanas), OKO-5 (sanitarinis lėktuvas), OKO-6 (dvimotoris sunkusis naikintuvas), OKO-7, Ta-1, Ta-3, Ta-3bis. Pavadinimas OKO yra gamyklos skyriaus pavadinimo santrumpa.
Žuvo 1941 m. spalio 29 d. Aviacijos pramonės liaudies komisariato darbuotojų evakuacijos iš Maskvos į Kuibyševą metu, kai Uljanovsko srityje sudužo lėktuvas PS-84, gabenęs 17 evakuojamų darbuotojų.
Zablociai (Semiatičės apskritis)
Zablociai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Nužeco Stacjos valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės vakarus nuo Nužec Stacjos, apie 16 km į šiaurės rytus nuo Semiatičės ir apie 69 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Pilviškių jungtinė metodistų bažnyčia
Pilviškių jungtinė metodistų bažnyčia – metodistų šventykla, esanti Vilkaviškio rajone, Pilviškiuose, netoli Šešupės kranto.
Istorija
Metodistų bendruomenė Pilviškiuose įsikūrė 1921 m. Moderni bažnyčia miestelio centre atidaryta 2003 m.
285 m.
285 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Fiuzeliažas
Fiuzeliažas (iš – verpsto formos) – orlaivio korpusas.
Uoliniai ešeriai (gentis)
Uoliniai ešeriai (Serranocirrhitus) - akmeninių ešerių (Serranidae) šeimos žuvų gentis.
Gustavas VI Adolfas
Gustavas VI Adolfas (SV Oskar Fredrik Vilhelm Olaf Gustaf Adolf, 1882 m. lapkričio 11 d. Stokholmas – 1973 m. rugsėjo 15 d. Helsingborgas) – 1950–1973 m. Švedijos karalius.
Biografija
thumb|left|150px|Gustavas Adolfas su savo broliu Vilhelmu 1885 metais thumb|left|150px|Gustavo VI Adolfo vestuvės Kilęs iš Bernadotų dinastijos. Tėvas Vesterboteno kunigaikštis princas Gustavas V, vaikaitis Karolis XVI Gustavas.
Tiesioginės įtakos valstybės valdymui neturėjo. Jam karaliaujant pradėta rengti konstitucinė reforma, nauja konstitucija priimta 1975 m., jau po jo mirties. Domėjosi botanika ir archeologija, nuo 1953 m. tapo Britų akademijos garbės narys. Jo pastangomis surengtos archeologijos ekspedicijos Graikijoje, Italijoje, Kipre, Kinijoje, kasinėjimuose aktyviai dalyvavo ir pats. Jo dėka įsteigtas mokslinius tyrimus finansuojantis Humanitarinių mokslų fondas, daug metų buvo jo pirmininkas. Garsėjo kaip kinų meno žinovas ir kolekcininkas.
Frankų valstybė
Nėra visuotinai sutariama, kuri data gali būti laikoma Frankų valstybės oficialia pabaiga ir imperijos pradžia. Vieni ja laiko Karolingų dinastijos atėjimą į valdžią 752 m., kiti – Karolio Didžiojo valdymo pražią 768 m. Oficialia pabaiga yra laikomi 800 m., kuomet jos valdovas Karolis Didysis buvo karūnuotas imperatoriumi, ir valstybė tapo Frankų imperija.
Sandara
Nuo 511 m. tai nebuvo vieninga, politiškai konsoliduota valstybė. Kadangi frankai turėjo paprotį, kad tėvo turtą sūnūs dalindavosi, Frankų valstybę dažniausiai sudarė kelios (iš pradžių 4, vėliau 3) karalystės (regna). Laikui bėgant tų sudėtinių karalysčių kiekis ir geografija kito.
Net kai valdydavo keletas karalių, Frankija buvo laikoma viena karalyste ir sutapus aplinkybėms ji vėl turėdavo vieną karalių. Pagrindinė iš karalysčių, kurios valdovas dažniausiai tituluodavosi visų frankų valdovu, buvo Paryžiaus karalystė, vėliau Neustrija su sostine Paryžiuje. Tradiciškai Neustrija buvo apibrėžiama kaip esanti į šiaurę nuo Luaros, į vakarus nuo Senos. Nuo VII a. vidurio valstybės gyvenime vyravo kita karalystė – Austrazija, esanti į rytus nuo Neustrijos, su centrais Reimse, Mece ir Achene.
Galiausiai Frankija pradėta vadinti tik sritis aplink Paryžių (Il de Fransas), nuo kurio kilo Prancūzijos karalystės pavadinimas.
Ankstyvoji ekspansija
Frankų karalių Teodomerą romėnai nukirto kardu, bet po jo valdęs Chlodijonas, kuriam priklausė Toksandrija ir Tongerenas (civitatus Tungrorum), dabartinėje Belgijoje, puolė romėnus ir išplėtė valdžią iki Kambrės (Camaracum) ir Somos. Nors Sidonijus Apolinaris teigia, kad Flavijus Etijus kovojo su frankais ir trumpam juos išvijo (apie 431 m.), šis laikotarpis žymi naują tendenciją, kuri tęsėsi šimtmečiais: frankai turėjo vis daugiau galų-romėnų pavaldinių.
Chlodijono karalystė visam laikui pakeitė žodžio „Frankija“ reikšmę. Ji nebebuvo barbaricum trans Rhenum (barbarai už Reino), o sritis abipus upės labai įsivėlusi į Romos politiką. Chlodijono šeima Merovingai išplėtė frankų valdas į pietus. Dėl saksų spaudimo, šiaurės rytinė Frankijos siena pasistūmėjo į pietvakarius, kai daug frankų apsigyveno tarp Somos ir Miunsterio.
Chlodijono įpėdiniai yra neaiškūs, bet žinoma, kad Childerikas I, tikriausiai jo anūkas, valdė Salijų karalystę iš Turnė kaip romėnų sąjungininkas. Childerikas svarbus tuo, kad testamentu paliko karalystę Chlodvigui, kuris stengėsi primesti savo valdžią kitoms frankų gentims ir plėtė savo valdas Galijoje į pietus ir vakarus. Jis priėmė katalikybę, tad įgijo gerus santykius su galinga Bažnyčia ir savo romėnais-galais pavaldiniais. Per trisdešimt valdymo metų (481–511 m.) Chlodvigas nugalėjo romėnų generolą Syagrijų ir užėmė Suasono romėnų enklavą, nugalėjo alemanus (Tolbiako mūšis 504 m.) ir pavertė savo pavaldiniais, sutriuškino vizigotus (Vualė mūšis 507 m.) ir užėmė beveik visą jų karalystę (išskyrus Septimaniją) su sostine Tulūza ir Bretanę (pasak Gregorijaus iš Turo) ir bretonus padarė frankų vasalais. Jis pavergė beveik visas kaimynines frankų gentis palei Reiną ir jų žemes prijungė prie savo karalystės. Be to prijungė Besino saksus, Armorikos britonus ir alanus. Gyvenimo pabaigoje jis valdė visą Galiją išskyrus vestgotų Septimaniją pietuose ir Burgundų karalystę pietryčiuose.
I padalinimas ir suvienijimas
thumb|left|Keturios frankų karalystės ir Burgundija 511 m. Po Chlodvigo mirties 511 m. jo keturi suaugę sūnūs pasidalino karalystę į 4 dalis ir įkūrė savo sostines šiaurės rytų Galijoje. Taip susiformavo 4 frankų karalystės.
534 m. Reimso, Paryžiaus ir Suasono karalystės bendrai nukariavo romanizuotą Burgundų karalystę rytuose. Jos teritorijos buvo padalintos tarp trijų karalysčių.
II padalinimas ir suvienijimas
thumb|Keturios frankų karalystės 561 m. thumb|Trys frankų karalystės 581 m. 561 m. mirus Chloterui jo keturi sūnūs vėl pasidalino karalystę ir atkūrė keturias frankų karalystes. Tačiau vyriausiojo sūnaus Chariberto Paryžiaus karalystė išsilaikė tik iki jo mirties 567 m. Po to karalystė buvo galutinai panaikinta ir didžiąją dalį jos teritorijų užėmė Suasono karalystė. Tokiu būdu susiformavo padalinimas į tris dalis (Neustriją-Akvitaniją, Austraziją ir Burgundiją).
Iš pradžių mažiausia Suasono (Neustrijos) karalystė atiteko jauniausiam Chilperikui I, tačiau ji labai išsiplėtė, gaudama didžiąją dalį Paryžiaus karalystės valdų, ir ilgainiui sostinė perkelta į Paryžių. Chilperikas labiausiai nesutarė su kitais broliais. Tie nesutarimai labiausiai kilo dėl jo žmonos Galsvintos žmogžudystės: manoma, kad ją įvykdė Chilperiko meilužė ir antroji žmona Fredegunda. Galsvintos sesuo ir Austrazijos karaliaus Sigeberto žmona Brunhilda įtikino vyrą paskelbti karą ir konfliktas tarp abiejų karalienių bei karalysčių tęsėsi iki kito šimtmečio. Po Chilperiko mirties (585 m.) į valdžią atėjo jo sūnus Chloteras II, kuris tęsė kruviną kovą su kitomis dviem karalystėmis.
Reimso (Austrazijos) karalystė su dalimi Provanso, Overne ir Rytų Akvitanija priklausė Sigebertui I. Ilgainiui karalystės sostinė perkelta į Maincą. Ji palaikė gerus santykius su Burgundija. Po Sigeberto nužudymo 575 m. į valdžią atėjo mažametis Childebertas II, ir 587 m. Andelo sutartis užtikrino, kad Burgundijos karalius Gontranas jį gins kruviname kare. Po Childeberto mirties sostą paveldėjo jo vyresnysis sūnus Teodebertas II (595–612).
Orleano (Burgundijos) karalystė atiteko Gontranui, ir ji taip pat valdė Centrinę Galiją ir didžiąją dalį Provanso. Gontranas siekė taikos, bet dukart bandė iš vestgotų nesėkmingai atimti Septimaniją (585 ir 589 m.). Po Gontrano mirties 592 m. Burgundija atiteko Austrazijos Childebertui II, bet jis pats mirė 595 m., ir karalystę paveldėjo jo jaunesnysis sūnus Teodorikas II (595–613).
VI a. pabaigoje brolių Teodeberto ir Teoderiko valdos buvo triskart didesnės už Chilperiko įpėdinio Chlotero II. Drauge broliai siekė nuversti savo pusbrolį Chloterą ir jiems pavyko užimti didžiąją dalį jo karalystės, jam liko tik keli miestai, bet paties Chlotero nepavyko pagauti. 599 m. jis buvo sutriuškintas Dormelės, o Dentelinas buvo užimtas. Teodebertas ir Teodoriko sėkmingai užimtose Gaskonijos žemėse, jie įkūrė Vaskonijos kunigaikštystę ir pavergė baskus 602 m.
Tuo pačiu metu kitoj karalystės pusėj sukilę alemanai nugalėjo Teodoriką ir frankai prarado valdžią už Reino esančioms gentims. Be to du broliai susipyko ir likusį laiką kovojo tarpusavyje. Tą kovą kurstė ir jų senelė Brunhilda, kuri išvyta iš Teodeberto rūmų, įtikinėjo Teodoriką jį nuversti ir užmušti. 610 m. Teodebertas atėmė iš Teodoriko Elzaso kunigaikštystę, pradėdamas konfliktą dėl to, kam jis turi priklausyti (Burgundijai ar Austrazijai), kuris buvo išspręstas tik VII a. pabaigoje.
612 m. Teodorikas užmušė brolį ir tapo frankų karaliumi. Bet pergalė buvo trumpalaikė, nes jis mirė 613 m. ruošdamasis žygiui prieš Chlotarą, palikdamas jauną sūnų Sigebertą II. Jo nepilnametystės laikais iškilo mažordomų (rūmų valdytojų) institucija, susijusi su Varnachu, Rado ir Pepinu Ladeniečiu ir kitais asmenimis, kurie norėjo atiduoti valdžią Chloterui, kad būtų nuversta regentė Brunhilda. Tais pačiais metais Chloteras II įvykdė perversmą, kurio metu regentė ir 10 metų karalius buvo nužudyti. Tokiu būdu Frankų karalystė vėl buvo suvienyta. Po Chlotero perversmo Ledo ir Pepinas tapo mažordomais.
Chlotero II ir Dagoberto valdymas
thumb|Frankų ir Akvitanijos karalystės 628 m. Iš karto po pergalės Chloteras išleido Paryžiaus ediktą (614 m.), kuris buvo laikomas nuolaida kilmingiesiems, bet dabar toks požiūris kritikuojamas. Ediktas turėjo garantuoti teisingumą, užbaigti valdžios korupciją, tačiau jis taip pat sustiprino regioninius skirtumus tarp trijų Frankijos dalių ir suteikė kilmingiesiems dingstį kištis į teisėjų paskyrimą.
UTC+11:30
thumb|400px|UTC+11:30 laiko juosta: mėlyna – žiemą, oranžinė – vasarą, geltona – visus metus
Frankų valstybė
Chlotero II ir Dagoberto valdymas
623 m. Austrazija reikalavo savo atskiro karaliaus, nes bendras karalius retai buvo karalystėje ir nebuvo vietinis. Chloteras pasiūlė savo sūnų Dagobertą I, kuris buvo pripažintas Austrazijos karaliumi. Nors Dagobertas buvo tikras karalius, visą Frankiją valdė Chloteras. Per Chlotero ir Dagoberto, vadinamų „Paskutiniais valdančiais Merovingais“, bendrą valdymą, kunigaikščio Bertoaldo skatinami sukilo saksai, priklausę Frankijai nuo maždaug 550 m., bet bendromis tėvo ir sūnaus pastangomis jie buvo sumušti.
UTC+11:30
UTC+11:30 – viena iš pasaulio laiko juostų, einanti vienuolika su puse valandos anksčiau už pasaulinį laiką. Driekiasi per Ramiojo vandenyno salas.
Frankų valstybė
Mažordomų Karolingų įsigalėjimas
Austrazijoje Sigeberto III vaikystėje ir jaunystėje jam nurodinėjo mažordomas Grimoaldas I (v. 643–656). Jis net negalėjo pasirūpinti savo sargybiniais be Grimoaldo ir Adalgiselo paramos, todėl laikomas pirmuoju roi fainéant (nieko neveikiančiu karaliumi). Sigebertą nustojo remti svarbūs kilmingieji, nes tapo aišku, kad karalius nebegali be jų išsiversti, o pats nelabai tiko vadovauti. Tai nulėmė, kad 639 m. Tiuringijos grafas Radulfas sukilo, 640 m. nugalėjo Sigebertą ir paskelbė Tiuringiją karalyste. Po Sigiberto mirties 656 m. jo sūnus išplukdytas į Airiją, o valdžioje įsigalėjo įsūnytasis Grimoaldo sūnus Childebertas.
Chlodvigas II (639–657), Dagoberto įpėdinis Neustrijoje ir Burgundijoje, kurios buvo sujungtos, bet valdomos atskirai, didžiąją savo valdymo dalį buvo nepilnametis. Jam vadovavo motina Nantilda ir Neustrijos mažordomas Echinoaldas, kurio įpėdinis Ebroinas valdė šalį 15 metų per nuolatinius pilietinius karus. Ebroinas galiausiai sujungė Frankų karalystę Chloterui III, kai 661 m. nužudė Grimoaldą ir jo sūnų. Chloterui valdant frankai įsiveržė į šiaurės vakarų Italiją, bet juos prie Rivolio atmušė lombardų karalius Grimoaldas.
UTC+11:30
Kaip standartinis laikas, visus metus
Huso horario
Frankų valstybė
Mažordomų Karolingų įsigalėjimas
Kadangi Austrazija vėl reikalavo sau karaliaus, juo tapo Chlotero brolis Childerikas II. 673 m. Chloterui III mirus, Childerikas II tapo visų frankų karaliumi, bet nuvylė kai kuriuos Neustrijos kilminguosius ir buvo nužudytas 675 m. Tais metais į Neustrijos sostą sėdo Teodorikas III, o Austrazijoje sostą paveldėjo Dagobertas II (Sigeberto III sūnus), nors tam trumpai priešinosi Chlodvigas III. Šių kovų dėl sosto metu Austrazijoje įsigalėjo mažordomas Pipinas Herstalietis (v. 680–714).
687 m. Neustrijos Teodorikas III su mažordomu Bertaru paskelbė karą Austrazijai. Teodoriką Tertry mūšyje nugalėjo Pipinas, kuris po to įvykio pasiskelbė vieninteliu valdytoju ir dux et princeps Francorum (frankų kunigaikščiu ir princu). Tai buvo de facto Pipino Karolingų dinastijos įsigalėjimas Frankų valstybėje. Tiesa, merionetinė Merovingų dinastija buvo išlaikyta iki 752 m., ir iki jos pabaigos dar valdė 8 Merovingų karaliai. Pipino palikuonys iki to laiko toliau laiko mažordomais. thumb|Neustrija ir Burgundija, Austrazija 714 m. Tuo metu Akvitanija nepriklausė Frankų valstybei Merovingai karaliai nebebuvo skiriami į atskiras karalystes, o valdė po vieną, kaip Frankų karaliai. Tuo tarpu Karolingai atgaivino seną paprotį valdyti karalystes atskirai, ir čia įsiviešpatavo trys mažordomų linijos Neustrijoje, Burgundijoje ir Austrazijoje, su svarbiausia linija pastarojoje. Tai nulėmė, kad po Pipino mirties 714 m. kilo įpėdinystės karas. Pipino paskirtas įpėdinis Austrazijoje Teobaldas iš pradžių priešinosi karaliaus Dagoberto III bandymui mažordomu paskirti Ragenfridą, be to, į tą pačią vietą atsirado trečias kandidatas – nesantuokinis Pipino sūnus Karolis Martelis. Po to kai Ragenfridas ir naujas karalius Chilperikas II nugalėjo Pepino našlę Plektrūdą ir Teodoaldą, Karolis Martelis iškėlė savo karalių Chloterą IV jiems pasipriešinti. Po Karolio pergalės prie Suasono sudaryta sutartis nulėmė, kad Chilperikas II grįžtų į sostą, jei Karolis gaus savo tėvo postą 718 m.
Vilniaus evangelikų reformatų bažnyčia
Vilniaus evangelikų reformatų bažnyčia – evangelikų reformatų maldos namai, esantys Vilniuje. Priešingoje Pylimo gatvės pusėje yra Reformatų parkas.
Istorija
thumb|left|Vilniaus evangelikų reformatų bažnyčia Kada buvo įkurta pirmoji Vilniaus reformatų bažnyčia, nėra žinoma. Pirmosios kalvinų pamaldos laikytos 1553 m. Mikalojaus Radvilos Juodojo Lukiškių dvare. Pirmas, apie 1562 m., specialiai reformatų maldos namams pastatytas pastatas buvo Radvilų rūmuose, užėmusiuose kvartalą dab. Šv. Jonų ir Pilies gatvių sankryžoje. Mirus Mikalojui Radvilai Juodajam pastatas atiteko jėzuitams.
1574 m. nauja Vilniaus reformatų bažnyčia Mikalojaus Radvilos Rudojo rūpesčiu įkurta kitoje gatvės pusėje, Stanislovo Goštauto sklype, šalia žuvų turgaus. Čia reformatai laikė pamaldas 7 metus. 1581 m. reformatams pastatyta nauja bažnyčia dab. Volano gatvėje, prie Hornostajų rūmų.
XVI a. pab. – XVII a. reformatai buvo persekiojami, jų bažnyčia ne kartą padegta. Refomatai buvo priversti nuolat keisti maldų vietą.
Dabartinė reformatų bažnyčia yra devintoji. Ji pastatyta 1830–1835 m. lenkų kariuomenės majoro Pavelo Strijenskio rūpesčiu pagal architektūros profesoriaus Karolio Podčašinskio projektą.
Sovietmečiu parapija buvo panaikinta. 1957–1990 m. veikė kino teatras Kronika, kuriame rodyti tik dokumentiniai filmai.
Frankų valstybė
Mažordomų Karolingų įsigalėjimas
Po fryzų atėjo alemanų eilė. 709 m. Pipinas paskelbė karą Vilehariui, Ortenau kunigaikščiui, tikriausiai tikėdamasis į jo vietą pasodinti mirusio Gotfrido sūnus. Po to 712 m. kilo antras karas, ir alemanai vėl tapo frankų pavaldiniais. Tačiau Pietų Galijoje rūmų įtakai priešinosi Savarikas Aukserietis, Antenoras Provansietis ir Odo Akvitanietis.
Vilniaus evangelikų reformatų bažnyčia
Istorija
Parapija atkurta 1990 m.
Frankų valstybė
Mažordomų Karolingų įsigalėjimas
Po 718 m. Karolis Martelis pradėjo karus, siekdamas sustiprinti savo valdžią Vakarų Europoje. 718 m. jis nugalėjo sukilusius saksus, 719 m. užėmė Vakarų Fryziją, 723 m. vėl nugali saksus, 724 m. – Ragenfridą ir sukilusią Neustriją, užbaigdamas pilietinį karą. 720 m. po Chilperiko II mirties, Karolis paskyrė Teodoriką IV karaliumi. Kai Bavarijoje kilo nesutarimai dėl kunigaikščio įpėdinio, jis ten įsiveržė (725–726 m.) su priverstine alemanų parama ir ten skelbė įsakymus Teodoriko vardu. 730 m. teko malšinti alemanų sukilimą ir nužudyti jų kunigaikštį Lantfridą. 734 m. jis pagaliau užėmė Rytų Fryziją.
Vilniaus evangelikų reformatų bažnyčia
Istorija
2018 metais pradėtas restauravimas pagal Kultūros ministerijos Paveldotvarkos programą.
Frankų valstybė
Mažordomų Karolingų įsigalėjimas
Arabai tuo metu užėmę Ispaniją ir Septimaniją, įsiveržė į Centrinę Prancūziją. Apie 736 m. Maurontas, Provanso kunigaikštis, juos pasikvietė, kad apribotų augančią Karolingų galią. Bet Karolis Martelis įsiveržė į Ronos slėnį su broliu Childebrandu ir lombardų armija ir nusiaubė regioną. Dėl sąjungos su lombardais prieš arabus, Karolingai nepadėjo popiežiui Grigaliui III kovoje su lombardais. 732 m. jis išžygiavo prieš arabų armiją tarp Puatjė ir Turo ir spalio 10 d. nugalėjo ją Puatjė mūšyje, nutraukdamas arabų veržimąsi į šiaurę nuo Pirėnų. Bet pagrindinis Karolio priešas buvo saksai, kurie vis atsisakydavo mokėti duoklę.
741 m. lapkritį prieš savo mirtį Karolis Martelis vėl padalino karalystę dviem savo sunums iš pirmos santuokos. Nors nebuvo karaliaus nuo Teodoriko mirties 737 m., Karlomanas ir Pipinas Trumpasis titulavosi mažordomais. Karlomanas gavo Austraziją (su Tiuringija ir Alemanija), Pipinas Trumpasis – Neustriją (su Burgundija, Provansu). Akvitanijos ir Bavarijos kunigaikštystės turėjo autonomiją, tad nebuvo įtrauktos į padalinimą. Padalinimo metu buvo atstumtas jaunesnysis sūnus Grifoną, kuriam teko labai mažai žemių. Todėl netrukus iškilo konfliktas tarp Grifono ir vyresnių brolių. Nors Karlomanas įkalino Grifoną, nesutarimai tarp vyresnių brolių nulėmė, kad jis buvo paleistas, kai Pipinas kaip piligrimas vyko į Romą. 743 m. Karlomanas paskyrė naują karalių Childeriką III, kad apsisaugotų nuo brolio ambicijų ar sustiprintų Karolingų pozicijas.
Vilniaus evangelikų reformatų bažnyčia
Istorija
2022 metų spalio 20 dieną atkurtos ant bažnyčios stogo buvusios skulptūros, pranešė Kultūros infrastruktūros centras. Kazimiero Jelskio lenkų skulptoriaus tikslios darbų kopijos: dviem klūpinčiais sparnuotais angelais ir Tikėjimą simbolizuojančia mergelės figūra su kryžiumi bei taure rankose. Dabartinių atkurtų skulptūrų autoriai: Rimantas Okulič-Kazarinas ir Ramunė Balandžiūnienė. Kiekviena iš skulptūrų sveria maždaug po vieną toną, jos pagamintos iš specialaus skulptūrinio cemento, angelų aukštis – 2 metrai, vidurinės skulptūros – 2,5 metro, o skaičiuojant su kryžiumi – 3 metrai, kryžius pagamintas iš metalo.
Frankų valstybė
Mažordomų Karolingų įsigalėjimas
743 m. Pepinas privertė Odilą, Bavarijos kunigaikštį, pripažinti frankų valdžią. Karlomanas nugalėjo saksus, po to abu broliai nugalėjo Hunoaldą, Akvitanijos kunigaikštį, ir baskus, sukilusius alemanus. 746 m. Karlomanas pasitraukė iš politikos ir įstojo į Sorakto kalno vienuolyną.
Vilniaus evangelikų reformatų bažnyčia
Architektūra
Pastatas klasicistinio stiliaus su dorėniška kolonada ir graikišku frontonu.
Frankų valstybė
Mažordomų Karolingų įsigalėjimas
Pipino pozicijos sustiprėjo dar labiau, kai 752 m. mirė paskutinis Merovingų karalius. Todėl jis buvo išrinktas kaip karalius ir oficialiai įteisino Karolingų valdžią. Nors tokie rinkimai buvo reti, pagrindiniai germanų įstatymai teigė, kad karaliaus valdžia remiasi kilmingaisiais. Jie galėjo išrinkti naują karalių iš vadovaujančio klano, jei manė, kad senasis negalės tinkamai jų vesti į mūšį. Pipinas dar labiau sustiprino savo pozicijas, kai 754 m. sudarė sąjungą su popiežiumi Steponu II, kuris įteikė frankų karaliui „Konstantino dovanos“ klastotę ir Paryžiuje paskelbė jį patricius Romanorum („Romėnų gynėju“). Kitais metais Pipinas įvykdė pažadą popiežiui ir jam atidavė iš lombardų atimtą Raveną. Aplink Romą atkariautas žemes jis irgi atidavė popiežiui ir jos tapo Popiežiaus valstybės pradžia.
768 m. mirus Pipinui, imperiją pasidalino jo sūnūs Karlomanas ir Karolis I. Karlomanui pasitraukus į vienuolyną ir netrukus mirus, vienvaldžiu tapo jo brolis, vėliau žinomas kaip Karolis Didysis. Jis atstatė lygų jėgos balansą tarp imperatoriaus ir popiežiaus, o vykdydamas užkariavimus Europoje, sukūrė didelę valstybę ir naujai atgaivino Frankų karalystę. 800 m. Kalėdų dieną popiežius Leonas III karūnavo Karolį Romėnų imperatoriumi Romoje, ir tokiu būdu Frankų valstybė tapo Frankų imperija.
Žeimelio evangelikų liuteronų bažnyčia
miniatiūra|255px|right|Bažnyčios interjeras Žeimelio evangelikų liuteronų bažnyčia – evangelikų liuteronų bažnyčia Pakruojo rajone, Žeimelyje. Valstybės saugomas architektūros paminklas.
Parapijoje stovi Žeimelio kapinių koplyčia, buvusių kapinių vietoje išlikusi Švedų koplyčia.
Istorija
Iki 1783 m. bažnyčia priklausė Kuršo konsistorijos Bauskės diecezijai. 1783 m. Vilniuje įsteigta atskira Lietuvos konsistorija Collegium Synodale repraesentativum (jos projektą paruošė žymus literatas ir kartu kunigas Konradas Šulcas, už tai gavęs Lietuvos generalinio senjoro laipsnį).
Dabartinė gotikinė bažnyčia pradėta statyti 1786 m. vadovaujant kunigui K. Šulcui. Bažnyčią statant, akmenys aukštyn buvę tempiami arkliais tam tikslui padaryta nuožulnia lentų platforma, kurios pradžia buvusi netoli didžiosios karčemos. Baigta statyti 1793 m. ir tais pačiais metais šv. archangelo Mykolo dieną (rugsėjo 29 d.) pašventinta. Bokštas iškilo 1889–1890 m. Iš tokios pat medžiagos 1862 m. buvo pastatyta ir klebonija. Baigęs Jenos unuversitetą, 1795–1800 m. Žeimelio parapiją adjunkto pareigose aptarnavo kun. Konrado Šulco sūnus Lybegotas Otto Konradas. Tėvas Konradas Šulcas (1731–1802) po mirties palaidotas bažnyčioje po sakykla (1883–1910 m. Žeimelyje tarnavo jo bendrapavardis kun. Konradas Šulcas).
1806–1814 m. parapiją aptarnavo Jenos universiteto auklėtinis Karlas Johanas Bideris (1777–1824).
1911–1928 m. tarnavo kun. Johanas Julius Ekertas (1861–1939), o 1929–1949 m. – kunigas senjoras Erikas Leijeris, 1951 m. miręs tremtyje. Jo atminimui miestelio kapinėse pastatytas paminklas, pavadinta gatvė.
Vėliau parapiją aptarnavo kunigas J. Degis, po to kunigas klebonas Gustavas Rauskinis, kunigas Edvinas Švageris, Latvijos universiteto teologijos studentas Aivaras Salmanis (g. 1963), dar vėliau – diakonas Erikas Laiconas (1928–2008). Be šių parapijų, Erikui Laiconui buvo skirta aptarnauti ir Alkiškių parapiją, bei kitas latviškai kalbančias parapijas.