cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Erekcija
Fiziologija
Erekcija sukeliama padirginus varpos galvutę, kur jaudinimas per nervų sistemą pasiekia nugaros smegenų centrus, o iš ten sklinda į varpos akytkūnius ir juose sukelia kraujo pritekėjimą. Erekciją sąlygoja parasimpatinė nervų sistema, ir tai paaiškina, kodėl streso būsenoje, kuomet aktyvuojama simpatinė nervų sistema, erekcija labai reta arba išvis neįmanoma. Kita vertus, ejakuliacija yra sąlygojama simpatinės nervų sistemos, todėl dažnai po sėklos išsiveržimo erekcija pranyksta.
Erekcijos intensyvumas priklauso nuo lytinio susijaudinimo ir išorinių veiksnių. Orgazmo metu prasidėjus mėšlungiškiems tarpvietės raumenų susitraukimams (maždaug kas 0,8 sek.) erekcija pradeda palaipsniui silpnėti.
Italijos futbolo varžybos 2000–2001 m.
Italijos futbolo varžybos 2000–2001 m.
Genpei karas
thumb|right|300px|Žemėlapis, rodantis Genpei karo mūšius
Genpei karas (源平合戦), trukęs nuo 1180 iki 1185 m., buvo Heian laikotarpio karinis konfliktas tarp Minamoto ir Taira klanų, baigęsis Tairos klano pralaimėjimu ir Kamakuros šiogunato įkūrimu 1192 m. Karo pavadinimas kilęs nuo Minamoto ir Taira klanų pavadinimų heroglifų alternatyvaus skaitymo. Japoniškai dar žinomas Jishō-Juei karo (治承寿永の乱; Jishō-Juei no ran) pavadinimu, nes tai to meto imperatorių valdymo erų pavadinimai.
Karas kilo po Taira klano organizuoto perversmo 1179 m. ir Minamoto prieš juos pradėto sukilimo 1180 m. Pirmasis Udži mūšis vyko prie pat Kioto ir laikomas penkerių metų karo pradžia.
Priežastys
Karas buvo kelis dešimtmečius trukusios kovos dėl įtakos imperatoriaus rūmuose tarp Taira ir Minamoto klanų pasekmė. Per Hogen ir Heidži sukilimus Minamoto nesėkmingai bandė iš Taira klano atgauti valdžią.
1180 m. Taira no Kijomori pasodino savo anūką Antoku (tuo metu 2 metų) į sostą, kai imperatorius Takakura atsistatydino. Taip pat Kijomori laikinai perkėlė imperatorių, o tuo pačiu ir sostinę į Fukuharą, kur pats gyveno. Imperatoriaus Go-Širakavos sūnus ir Minamoto giminaitis princas Močihito manė, kad sostas turi priklausyti jam ir padedamas Minamoto no Jorimasa sukvietė Minamoto karius ir Biodoino vienuolius. Šis sumanymas baigėsi Udži mūšio pralaimėjimu, Močihito ir Jorimasa mirtimi. Taira sužinojo, kad Močihito ruošia kariuomenę ir nusprendė jį suimti. Šis pasislėpė Mii-dera vienuolyne, bet ten buvo nesaugu ir jis turėjo persikelti į Biodoiną. Tuomet įvyko mūšis ant tilto per Udži upelį, po kurio Jorimasa nusižudė Biodoine, o netrukus buvo pagautas ir nužudytas Močihito.
Karo pradžia
Po to Minamoto no Joritomo tapo klano vadu ir pradėjo keliauti po Japoniją ieškodamas sąjungininkų. Iš Idzu žemės jis išvyko link Hakonės perėjos ir buvo Taira klano nugalėtas Išibašijamos mūšyje. Nepaisant to, Joritomo pasiekė Kajaus ir Kodzukės žemes, kur gyveno Takeda klanas. Sąjungininkai padėjo Minamoto atremti Taira armiją. Tuo metu, keršydamas vienuoliams Taira no Kijomori apgulė Narą ir sudegino beveik visą miestą.
1181 m. Taira no Šigehira nugalėjo Minamoto no Jukiie Sunomatagavos mūšyje, bet Taira klanas neišnaudojo pergalės. Taira no Kijomori mirė tų metų pavasarį, o Japonijoje kilo badas, kuris tęsėsi ir kitais metais. Taira nesėkmingai puolė Minamoto no Jošinaka, Joritomo pusbrolį, kuris ruošė karius šiaurėje, bet nesėkmingai. Karas nutrūko dvejiems metams ir atsinaujino 1183 m. pavasarį.
Permainos
1183 m. Kurikaros mūšis baigėsi tokia katastrofa Taira klanui, kad po kelių mėnesių jiems grėsė apgultis Kiote, nes Joshinaka artinosi iš šiaurės, o Jukiie iš rytų. Abu Minamoto vadai beveik nesutiko pasipriešinimo, tad Taira klanas padegė Rokuharą ir pabėgo iš Kioto. Taira no Munemori, Kijomori sūnus, su armija, imperatoriumi Antoku ir imperatoriaus regalijomis pasitraukė į vakarus. Vienuolyne gyvenęs imperatorius Go-Širakava pabėgo pas Jošinaką. Po to jis suteikė mandatą Minamoto vadams sunaikinti Munemori ir jo armiją.
1183 m. Jošinaka bandė perimti Minamoto klano kontrolę iš Jorimoto planuodamas jo užpuolimą ir tuo pat metu vijosi Taira klaną į vakarus. Taira klanas įkūrė laikinus imperatoriaus rūmus Daaifu mieste Kiūšiū saloje, bet Go-Širakavos sukelti vietiniai sukilimai Tairas išvijo. Nauji laikini rūmai buvo Jašimos mieste, Šikoku saloje. Jie sugebėjo nugalėti juos persekiojantį Jošinaką Mizušimos mūšyje.
Jošinaka susitarė su Jukiie užimti sostinę ir pagrobti imperatorių, gal net galvojo apie naujų rūmų įkūrimą šiaurėje. Sąmokslą Jukiie išdavė imperatoriui, o šis perdavė planus Jorimoto. Išduotas Jošinaka užėmė Kiotą, 1984 m. pradžioje padegė Hōjūdžidono šventyklą, pagrobė imperatorių Go-Širakavą. Netrukus atvyko Minamoto no Jošitsune su broliu Norijori ir išvijo Jošinaką iš miesto. Po pralaimėjimo pusbroliams Udži mušyje Jošinaka žuvo Avadzu mūšyje Omio žemėje, kai bandė bėgti.
Karo pabaiga
Kai susivieniję Minamoto paliko Kiotą, Taira klanas telkė savo karius daugybėje vietų aplink Vidinė Japonijos jūrą, nes iš šio krašto buvo jis buvo kilęs. Imperatorius siūlė jiems pasiduoti iki septinto mėnesio septintos dienos už paliaubas su Minamoto klanu. Tai buvo blefas, nes imperatorius ir Minamoto planavo užpulti Tairas anksčiau. Nepaisant to, šios derybos suteikė šansą imperatoriui atgauti regalijas ir nukreipti Taira klano vadų dėmesį.
Jošicune ir Norijori kariai iš pradžių užpuolė Ičinotanį, vieną svarbesnių Taira stovyklų Honšiu saloje. Tai buvo viena garsiausių Minamoto klano pergalių, tik 3000 Taira karių pabėgo. Tik po šešių mėnesių Minamoto kariai buvo pasiruošę pulti Šikoku salą. Nors Tairos traukėsi, čia buvo jiems draugiška teritorija, o jų kariai buvo geriau pasirengė jūrų mūšiams.
Tik praėjus metams po Ičinotanio Minamoto užpuolė Jašimą. Tairos tikėjosi užpuolimo iš jūros ir juos šokiravo Jošicune nedidelis karių būrys su deglais. Pamanę, kad atvyksta didelė armija jie susėdo su imperatoriumi Antoku ir regalijomis į laivus ir apleido Jašimą.
Genpei karas baigėsi po mėnesio Dan No Uros mūšiu, vienu svarbiausiu mūšiu Japonijos istorijoje. Kanmono sąsiauryje tarp Honšiu ir Kiušiu salų Minamoto laivynas užpuolė Tairas. Potvyniai suvaidino svarbų vaidmenį mūšyje, nes iš pradžių jie buvo palankesni Tairoms, kurie buvo geresni jūreiviai, vėliau Minamoto. Didelį vaidmenį suvaidino į Minamoto pusę vidury mūšio perėjęs Tagučis. Daug Taira didikų žuvo, taip pat imperatorius Antoku ir Kijomori našlė.
Šaranta (departamentas)
Šaranta (, puatjė–sentonžų tarme – Chérente, langedokų kalbos limuzenų tarme – Charenta) – Prancūzijos departamentas šalies pietvakariuose, Naujosios Akvitanijos regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę. Administracinis centras – Angulemas.
Departamente 3 apskritys, 35 kantonai, 26 municipaliniai susivienijimai ir 404 komunos. Plotas – 5 956 km².
Istorija
Pirmieji žmonės teritorijoje apsigyveno paleolite. Galijos – Romos imperijos laikus mena Šasenono termos, Bušaro teatras, viduramžius – Konjako, Angulemo, Vilbua-Lavaleto pilys, apgriautos per 100 metų anglų valdymą. Šarentiečiai buvo vieni pirmųjų kolonistų, kūrusių Naująją Prancūziją.
Geografija
Šaranto departamentas ribojasi su Vieno, Dordonės, Aukštutinės Vjenos, Pajūrio Šaranto ir De Sevro departamentais.
Departamente susikerta Langedoko ir Langedoilio kalbų ribos
Politika
Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Filipas Arno ir Anri de Rišmonas, Atstovų rūmuose – Žanas Klodas Violė, Žakas Bobas, Džeromas Lamberas ir Žanas Klodas Bošo. Generalinę tarybą sudaro 35 nariai, renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Prefektai
2005 m. – Michel Bilaud
Rostovas prie Dono
Rostovas prie Dono – miestas (nuo 1796 m.) Rusijos pietvakariuose, prie Dono upės, už 46 km nuo jos žiočių prie Azovo jūros; srities centras. Svarbus uostas, geležinkelio mazgas. Išvystyta mašinų gamybos (ypač – žemės ūkio), staklių, prietaisų, aviacijos, elektrotechnikos, radioelektronikos, lengvoji (odos gaminių, avalynės), chemijos, maisto (konservų, tabako ir kt.), medienos pramonė.
Yra 159 vidurinės mokyklos, 6 universitetai, 4 teatrai, muziejai (kraštotyros, dailės menų ir kt.).
Istorija
Miestas įkurtas 1749 metais kaip muitinės postas Темерницкая. 1761 m. pastatyta tvirtovė, kurią pavadino metropolito Dmitrijaus Rostoviečio (Дмитрий Ростовский) garbei. 1905-1907 m. Rusijos revoliucijos metu mieste vyko sukilimas. Rusijos pilietinio karo metu Rostovas prie Dono buvo vienas iš svarbiausių baltagvardiečių centrų. 1920 m. Semiono Budiono 1-oji raitelių armija užėmė miestą. Antrojo pasaulinio karo metu vokiečiai okupavo Rostovą prie Dono.
PepsiCo
PepsiCo – JAV bendrovė, viena didžiausių pasaulyje gaiviųjų gėrimų ir užkandžių gamintoja („Pepsi“, „Lay's“ ir kt.).
Istorija
1893 m. „Pepsi“ gėrimą išrado JAV farmacininkas Kalebas Bradamas savo vaistinėje ir vadino jį „Brad’s Drink“. 1898 m. gėrimą jis pervadino į „Pepsi-Cola“ norėdamas pakartoti „Coca-Cola“ produkto sėkmę. 1902 m. jis įsteigė „Pepsi-Cola Company“, o 1903 m. užpatentavo savo receptą. I pasaulinio karo metais cukraus pasiūla JAV buvo smarkiai apribota, todėl bandyta cukrų keisti kitomis sudedamosiomis dalimis, tačiau tai nepasiteisino. Po karo cukraus kaina labai išaugo, netrukus tai bendrovę privedė prie bankroto. 1923 m. „Craven Holding Corporation“ už 30 tūkst. JAV dolerių įsigijo bendrovę. 1931 m. bendrovę įsigijo Čarlis Gutas. 1941 m. bendrovę susiliejo su Loft, Inc. 1965 m. „Pepsi-Cola Company“ susijungė su „Frito-Lay“, Inc. ir tapo „PepsiCo“, Inc. Nauja bendrovė nusipirko tris restoranų tinklus: 1977 m. – „Pizza Hut“, 1978 m. – „Taco Bell“, 1986 m. – „Kentucky Fried Chicken“. Taip pat 1986 m. nusipirko gėrimų gamintoją „Seven-Up International“. 1997 m. restoranų verslai atskirti, perleisti „Tricon Global Restaurants“, Inc. 2001 m. susijungė su „Quaker Oats“ Co.
Petras Povilas Daužvardis
Petras Povilas Daužvardis (1895 m. lapkričio 16 d. Pakamentis, Alūkstos apskritis – 1971 m. rugsėjo 27 d. Čikaga) – JAV lietuvių visuomenės veikėjas, diplomatas, spaudos bendradarbis, teisės daktaras.
Biografija
Žmona Juzefa Daužvardienė. 1914 m. atvyko į JAV. 1918–1922 m. studijavo Valparaiso universitete, vėliau jame dėstė lietuvių kalbą. 1924 m. baigė Džordžtauno universitetą Vašingtone. 1943 m. teisės daktaras.
1920–1923 m. Lietuvių katalikų moksleivių susivienijimo sekretorius ir pirmininkas, Lietuvių darbininkų sąjungos sekretorius, Amerikos lietuvių Romos katalikų federacijos ir 1924–1925 m. „Lietuvos vyčių“ vicepirmininkas. 1920–1921 m. redagavo žurnalą „Tautos rytas“.
Nuo 1925 m. dirbo Lietuvos užsienio reikalų ministerijoje: 1925 m. – Teisių skyriuje, 1927–1937 m. Lietuvos vicekonsulas Niujorke, nuo 1937 m. iki mirties konsulas Čikagoje. Lietuvos sovietinės okupacijos laikotarpiu universitetuose ir lietuvių kolonijose skaitė paskaitas Lietuvos nepriklausomybės klausimais, bendradarbiavo lietuvių ir amerikiečių spaudoje. Daugelio lietuviškų organizacijų veikėjas.
Jam mirus, artimieji paprašė lietuvių bendruomenę velionio garbei aukoti pinigus lietuviškųjų organizacijų veiklai. Lietuvių žurnalistų sąjungos Centro valdyba, atsižvelgdama į tai, kad jis jaunystėje aktyviai bendradarbiavo spaudoje, nutarė steigti dr. P. Daužvardžio stipendijų fondą jauniesiems lietuvių spaudos darbuotojams ugdyti. Pradinis kapitalas buvo surinktas per 1972 m. vasario 5 d. Spaudos balių Čikagoje. P. Daužvardžio premijomis apdovanota keliasdešimt spaudos bendradarbių.
Marius Niculae
Marius Konstantinas Nikulajė (g. 1981 m. gegužės 16 d.) – futbolininkas, Rumunijos rinktinės ir Shandong Luneng klubo puolėjas.
žaidžia nuo 2000 m. Su rinktine dalyvavo 2008 m. Europos futbolo čempionate.
Bronislovas Malevskis
Bronislovas Malevskis (1850 m. Aukštadvaryje – 1914 m. balandžio 14 d. Aukštadvaryje) – inžinierius architektas.
Dagiliai (Zarasai)
Dagiliai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 6 km į rytus nuo Suvieko, ant Lukšto ežero kranto, supamas miškelių, raistų. Ateina keliukas nuo Patiltinių.
Edgaras Savickis
Edgaras Savickis (1941–2008 m. spalio 8 d. Vilniuje) – žymus lietuvių mimas, aktorius.
Juozas Sauris
Juozas Sauris (1892 gegužės? Pittsburghe, PA -1944 m. sausio 29 d. Čikagoje, IL – JAV), vargonininkas ir chorvedys.
Biografija
Baigęs vidurinę mokyklą, mokėsi Šv. Kirilo ir Metodijaus kunigų seminarijoje Detroite, MI. Kartu pas prof. Paeini mokėsi ir muzikos. Išmokęs vargonuoti ir išstojęs iš kunigų seminarijos, 1915–1916 vargonininkavo Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje Waterbury, CT. 1921 persikėlęs į Čikagą, kurį laiką vargonininkavo Šv. Jurgio lietuvių parapijoje, o nuo 1925 Šv. Gabrieliaus airių parapijoje. Visur vadovavo ir bažnytiniams chorams. 1932–1936 ir 1939–1941 vadovavo Lietuvos Vyčių apskrities 60 dalyvių (34 moterys ir 26 vyrai) chorui ir „Vaidilos“ vyrų chorui Čikagoje. Su chorais rengė koncertus, statė operetes ir kitus muzikinius veikalus. Su Vyčių choru pastatėM. Petrausko operetę „Kaminkrėtys ir malūnininkas“, S. Šimkaus „Čigonus“, R. Herberto „Klaipėdos Julę“, A. Vismino „Šventoji naktis“. 1934 m. sausio 28 d. choras pirmasis atliko J. Žilevičiaus „Vytauto Didžiojo kantatą“. Keletą metų J. Sauris kino teatre vargonais griežė koncertinius kūrinius. Sukūrė dainų vokaliniams ansambliams ir chorams: „Augo trys sesutės“, „Užmik“, „Audėja“, „Pasakyk, mergele“, „Subruskim, jaunime“, „Tekėk, dukra“, „Kario žygio daina“, „Oi ant kalno liepelė" ir kt.
Edgaras Savickis
Žmona – aktorė ir pedagogė Elena Savukynaitė, sūnūs – aktorius Henrikas Savickis ir Edgaras Savickis, duktė – aktorė Kristina Savickytė-Damanskienė.
Juozas Sauris
Biografija
Nuo 1919 buvo ALRK Vargonininkų sąjungos ir šios sąjungos provincijos narys. Daug metų muzikas rengė lietuviško radijo valandų programas.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Tarptautinis valiutos fondas
Tarptautinis valiutos fondas (TVF)  – tarptautinė finansų institucija, įkurta 1947 metais, padedanti plėtoti pasaulinę prekybą, remianti šalis, turinčias finansinių sunkumų. TVF įsikūrusi Vašingtone, JAV. TVF buvo iškelti tokie tikslai: TVF vadovauja pertvarkant įsiskolinusių valstybių ekonomiką, reguliuoja trumpalaikių paskolų suteikimą. Dažniausiai susitikimai organizuojami du kartus per metus. IMF susitikime apžvelgiama visų 186 valstybių narių monetarinė politika, finansinė ir ekonominė padėtis. Taip pat teikia rekomendacijas ar gali suteikti finansinę pagalbą krizės ištiktoms valstybėms.
Organizacija jungia 190 valstybių – iš visų Jungtinių Tautų narių TVF narėmis nėra tik Šiaurės Korėja, Kuba, Lichtenšteinas, Andora, Monakas ir Nauru.
Susitarimas dėl organizacijos kūrimo pasiektas 1944 m. liepos 22 d., susitarimo dokumentai pasirašyti 1945 m. gruodžio 27 d., organizacija pradėjo gyvuoti 1946 m. gegužę, o finansinę veiklą pradėjo 1947 metų kovo 1 d.
Struktūra
thumb|TVF biuras [[Vašingtonas|Vašingtone]] TVF organizacinė struktūra susideda iš: Valdytojų tarybą sudaro po vieną atstovą iš kiekvienos valstybės narės. Valdytojų taryba turi konsultacinius komitetus, įskaitant Tarpinį komitetą (konsultuoja valdytojų tarybą monetarinės politikos klausimais) ir Plėtros komitetą (konsultuoja tarybą besivystančių šalių paramos klausimais). Valdytojų taryba susirenka kartą per metus. Vykdomoji fondo institucija yra Direktorių valdyba, kurią sudaro 24 vykdomieji direktoriai. Paprastai fondo vykdančiuoju direktoriumi yra skiriamas europietis, siekiant atsverti JAV įtaką, kurios atstovas paprastai vadovauja Pasaulio bankui. Valdybos posėdžiai šaukiami ne rečiau kaip tris kartus per savaitę. Valdybos sprendimai yra priimami konsensusu. TVF tarnautojams vadovauja administracijos vadovas, kurį skiria Direktorių valdyba.
Kritika
Posocialistinėms šalims Tarptautinis valiutos fondas rekomendavo greitą, investiciniais čekiais pagrįstą privatizaciją, „šoko terapiją“ bei griežtą monetarinę politiką. Kuomet užsibaigus pereinamiesiems procesams buvo atlikta ekonominių pokyčių analizė, jos rezultatai (įvertinti tiek pagal BVP pokyčius, tiek ir pagal bendrą skurdo lygį) pasirodė prastesni už pačias pesimistiškiausias tokio privatizavimo kelio prognozes. Sėkmingesnė skirtingą strategiją pasirinkusių šalių privatizacija rodo, jog egzistavo ir kiti, alternatyvūs kapitalistinės visuomenės sukūrimo keliai (Stiglitz, 21 psl.).
TVF ir Lietuva
Šalis, siekianti narystės TVF, turėjo atitikti šiuos kriterijus: būti teritoriškai pripažinta kaip nepriklausoma valstybė; galėti prisiimti teisinius ir finansinius įsipareigojimus, susijusius su naryste TVF; teisiškai pritarti pagrindiniams narystę TVF reglamentuojantiems dokumentams. Lietuva į TVF fondą įstojo 1992 metais, priėmusi TVF Chartijos nuostatus. TVF techninės pagalbos poreikius pradėjo vertinti Lietuvai dar tik rengiantis tapti TVF nare. Galima skirti tris techninės pagalbos teikimo būdus: TVF ekspertų misijos; reziduojantys patarėjai iš TVF; TVF mokymo programos Lietuvos specialistams.
Keistosios žibakės
Keistosios žibakės (Idiolychnus) - žibintūninių (Myctophidae) šeimos žuvų gentis.
Kaseresas (Brazilija)
Istorija
Kaseresas įkurtas 1778 m.
Mars
Mars – šokoladinis batonėlis, kuriame yra pieninio šokolado, nugos ir karamelės.
„Mars“ – tai trečiasis didžiulio populiarumo sulaukęs „Mars“ bendrovės produktas JK rinkoje ir daugelyje pasaulio šalių. Tačiau dėl panašumo su amerikietiškuoju „Milky Way“ ne itin sėkmingai prigijo JAV rinkoje. Jis buvo pristatytas 1932 m. Slau mieste pietų Anglijoje JAV verslininko Foresto Marso.
Juzefa Daužvardienė
Juzefa Daužvardienė (1904 m. liepos 22 d. Vorčesteryje, Masačiusetso valstija – 1990 m. sausio 29 d. Čikagoje) – teisininkė, diplomatė, JAV lietuvių visuomenės veikėja.
Biografija
Vyras Petras Povilas Daužvardis. 1932 m. baigė Nortysterno universitetą Bostone. 1917–1928 m. savaitraščio „Amerikos lietuvis“ redaktorė ir administratorė. Dirbo Vorčesteryje: 1922–1928 m. lietuvių mokyklose, 1928–1933 m. – Šiaurės Amerikos piliečių lygoje, vėliau miesto šalpos taryboje. Aktyvi lietuvių saviveiklos dalyvė ir organizatorė, skaitė paskaitas apie lietuvių papročius, tautosaką. Lietuvių dienų Čikagoje, pirmosios dainų šventės, kitų renginių viena organizatorių. 1971 m. po vyro mirties paskirta Lietuvos generaline garbės konsule Čikagoje.
Parengė knygą apie lietuvių valgius 1955 m.
Lentvario ežeras
Lentvario ežeras arba Graužys – ežeras pietryčių Lietuvoje, Trakų rajone, šiaurvakarinėje Lentvario dalyje. Ilgis pietvakarių-šiaurės rytų kryptimi 0,95 km, plotis iki 0,59 km. Altitudė 137,8 m. Ežeras gilus, didžiausias gylis siekia 34,5 m. Ežeras ledyninės kilmės.
Krantai aukšti, tik šiaurinis žemas. Kranto linija labai vingiuota. Pakrantės miškingos. Ežere yra 2 salelės, kurių bendras plotas 0,1 ha. Pietuose į Lentvario ežerą įteka upelis iš Lentvario akies ežero, šiaurėje išteka Vosylytės upelis į Didžiulio ežerą (Saidės baseinas).
Šiaurės rytinėje ežero pakrantėje įsikūręs Lentvario dvaras ir UAB Lentvario kilimai.
Į Lentvario ežerą įteka upelis iš tvenkinio, globojamo Lentvario girininkijos. Šis tvenkinys maitinamas gausybe šaltinių, todėl šio įtekančio upelio vanduo šaltas, upelis neužšąla žiemos metu.
Kitas upelis Saidė (veikiau dirbtinės kilmės kanalas) įteka į Lentvario ežerą iš Balčio ežero. Šio kanalo žiotyse suformuotas dirbtinės kilmės krioklys, prieš krioklį grafo Tiškevičiaus laikais veikė vandens malūnas (apleistas pastatas išlikęs iki šiol).
Iš Lentvario ežero dirbtiniais kanalais per Lentvario Kilimų fabriką bei grafo Tiškevičiaus parką yra padarytas vandens nutekėjimas į Didžiulio ežerą. Prieš patekdamas į Didžiulio ežerą, vanduo prateka pro Lentvario sodų bendrijoje esančius primityvius vandens valymo įrenginius.
Didelė dalis Lentvario ežero dirbtinė. Grafo Tiškevičiaus laikais ežero plotas buvo žymiai mažesnis. Vėliau ežeras buvo dirbtinai padidintas iškasus daubą, į ežerą buvo nuleistas vanduo iš Galvės ežero. Tuo tikslu buvo iškastas kanalas tarp Skaisčio bei Lentvario ežero, o ties Matiškės kaimu buvo padarytas tvenkinys – dabartinis Balčio ežeras.
Šiaurvakarinėje pakrantėje įsikūręs Lentvario kaimas, eina kelias Nr.4729 (Lentvaris – Kariotiškės – Raudonė I). 2018 m. atlikti poilsio ir rekreacijos zonos prie ežero įrengimo darbai.
Būtent dėl to senasis Lentvario ežero („Graužio“) pavadinimas – „Vytauto Didžiojo Vandens Ežeras“.
Laukininkai (Varėna)
Laukininkai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 9 km į vakarus nuo Nedzingės. Šalia kaimo telkšo Ilgis. Praeina keliukas Pilvingiai–Ilgai. Išlikusios senosios kapinės.
Cešė
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Laukininkai (Varėna)
Istorija
XIX a. pab. Laukininkų valstybinis kaimas pateko į Trakų apskrities Nedzingės valsčių.
Advokatų rūmai
Advokatų rūmai – advokatus vienijanti organizacija (asociacija, sąjunga). Advokatų rūmai gali būti nacionaliniai arba regioniniai. Federacinėse valstybėse, pavyzdžiui, Vokietijoje advokatus jungia federacijos subjektų lygmens advokatų rūmai (jų veiklos teritorija Vokietijoje atitinka aukštesniojo žemės teismo veiklos teritoriją).
Prie advokatų rūmų gali veikti vad. Advokatų teismas.
Nuorodos
Lietuvos advokatų taryba
Didysis sliekas
Didysis sliekas (Lumbricus terrestris) – žieduotųjų kirmėlių (Annelida) bestuburis gyvūnas. Kilęs iš Europos ir dabar vienas labiausiai paplitusių gyvūnų žemėje.
Kūnas segmentuotas, 10-30 cm ilgio. Gyvena drėgnoje puveningoje dirvoje, minta joje esančiomis organinėmis medžiagomis. Drėgno klimato vietose sliekas po žeme įsitraukia nukritusius lapus ir jais minta.
Sliekas svarbus dirvožemio aeracijai ir derlingumui palaikyti. Jis greitina dirvos mineralizaciją, išrausia urvelius – kanalus, kuriais oras pasiekia augalų šaknis ir vėdina dirvožemį. Aktyviausias sliekas būna šiltomis ir drėgnomis dienomis, kai išlenda į žemės paviršių ir dauginasi. Sliekas turi tiek moteriškuosius, tiek vyriškuosius lytinius organus.
Noruišiai
Noruišiai – kaimas centrinėje Kelmės rajono savivaldybės dalyje, 4 km į vakarus nuo Kelmės. Aptiktas Noruišių pilkapynas. Kaimo pietuose telkšo Sustojus.
Violeta Savickaitė-Paciūnienė
Biografija
1979–1987 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (dėst. Jonas Kavaliauskas). 1987 m. respublikiniame jaunųjų atlikėjų konkurse Klaipėdoje laimėjo trečiąją vietą. 1987–1992 m. studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Choro dirigavimo katedroje (prof. Liongino Abariaus klasė). Nuo 1992 m. Lietuvos muzikos akademijos Choro dirigavimo katedros lektorė. 1996–1998 m. Lietuvos muzikos akademijos meno aspirantė (prof. Povilo Gylio klasė). 1997 m. tarptautiniame choro dirigentų konkurse Rygoje (Latvija) pelnė ketvirtąją premiją.
1989 m. Vilniaus arkikatedroje suorganizavo jaunimo mišrųjį chorą (apie 50 dalyvių) ir yra jo meno vadovė bei dirigentė. Choras kiekvieną sekmadienį gieda šv. Mišiose ir kitų švenčių progomis, rengia religinės muzikos koncertus, dalyvavo 1993 m. rugsėjo 5 d. popiežiaus Jono Pauliaus II koncelebruojamose šv. Mišiose Vilniaus Vingio parke ir 1994 m. I-oje pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje, padarė Lietuvos radijui fondinių įrašų. Choras koncertavo ir dalyvavo tarptautiniuose festivaliuose Lenkijoje (1989 m. ir 1990 m.), Prancūzijoje (1990 m. ir 1992 m.), Norvegijoje ir Švedijoje (1991 m.), Italijoje (1993 m.), Vokietijoje (1996 m. ir 1997 m.), Kroatijoje, Bosnijoje ir Hercegovinoje (1996 m.). Taip pat dalyvavo tarptautiniuose bažnytinės muzikos festivaliuose Šiauliuose (1992 m. ir 1996 m.), Klaipėdos „Muzikos pavasario“ renginiuose (1992 m.). Choro repertuare yra ir sudėtingų kūrinių: Franco Šuberto „Mišios G-dur“, Volfgango Mocarto „Karūnavimo mišios C-dur“, Vytauto Miškinio „Velykų mišios“, Gabriel Fauré „Requiem“, Camille Saint-Saëns „Kalėdų oratorija" ir kt.
Kuolonys
Kuolonys – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Abarauskų.
Kylis
Kylis  – miestas Vokietijoje, Šlėzvigo-Holšteino žemės sostinė. Vienas svarbiausių Vokietijos uostamiesčių: uostas prie Baltijos jūros Kylio įlankos bei Kylio kanalo. Mieste aktyvi tarptautinė prekyba laivais, veikia Kylio universitetas. Išvystyta laivyba, elektrotechnikos, mechanikos, laivų statybos, chemijos, tekstilės, žvejybos pramonės.
Veikia pasaulio ekonomikos, jūrininkystės, pedagogikos ir daug kitų mokslinio tyrimo institutų, universiteto ir kitos bibliotekos, dramos, operos teatrai, miesto muziejus, skansenas, laivininkystės ir kiti muziejai, jūrų akvariumas, meno galerija, planetariumas, seniausias Vokietijoje botanikos sodas.
Istorija
Kylį dar XIII a. įkūrė Holšteino grafas Adolfas IV fon Šauenburgas, tikėjęs, kad miestas taps svarbiu prekybiniu centru. Tačiau šiandieninis miestas neišlaikė Viduramžių dvasios, nes jį ištiko panašus kaip ir Drezdeno likimas – Kylis buvo sugriautas iki pamatų.
thumb|left|Kylio uostas thumb|left|Kylio opera ir rotušė
1242 m. vietovei suteikiamos miesto teisės, o už kelių dešimtmečių Kylis tampa vienu iš Hanzos miestų. XVII a. Holšteino-Gotorfo hercogas Christianas Albrechtas įkuria universitetą. XIX a., kai į Kylį buvo perkeltas Prūsijos laivynas, miestas ima sparčiai augti, tampa pagrindine karine-jūrine Vokietijos baze Baltijos jūroje. Tuo metu buvo atidarytas ir Šiaurės-Baltijos jūros kanalas. Miestas tapo vienu stambiausių karinės pramonės centrų ir išlaikė šį vardą iki XX a. antrosios pusės.
Sportas
Veikia sporto ir pramogų arena Sparkassen‑Arena (13 500 žiūrovų vietų, pastatyta 1952 m.). Nuo 1882 m. vyksta kasmetinė Kylio regata. Per 1936 m. (Berlyne) ir 1972 m. (Miunchene) vasaros olimpines žaidynes Kylyje vyko olimpinės regatos.
Geltonasis lotosas
Geltonasis lotosas (Nelumbo lutea) – lotosinių augalų (Nelumbonaceae) šeimos ir lotoso (Nelumbo) genties augalų rūšis. Paplitęs Amerikos pelkėse ir ežeruose, gausu Ilinojaus valstijoje ir Havajų salose. Augalo lapai apie 70 cm skersmens, o žiedai iki 20 - 25 cm, šaknys giliai po vandeniu. Lotosas žydi pavasario pabaigoje. JAV respublikoje geltonasis lotosas tarnauja kaip maisto produktas.
Geltonasis lotosas šiaurės ir pietų Amerikoje vadinamas amerikiečių lotoso vardu.
Dvarviečiai (Tauragė)
Dvarviečiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 4,5 km į pietus nuo Dauglaukio.
Istorija
Vietovė rašytiniuose šaltiniuose minima nuo XVII a. Tuomet čia buvo Dvarviečių palivarkas, vėliau Dvarviečio (Pundulavo) dvaras. Dvaro sodybą visiškai sunaikino melioracija.
Ojemas
Ojemas  – miestas šiaurės Gabone, plynaukštėje (910 m aukštyje virš jūros lygio), prie Ntemo upės. Volijo-Ntemo provincijos centras. 38,1 tūkst. gyventojų (2008 m.). Per miestą einą Bifuno-Eboro kelias. Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu (kakava, kava, batatai, kaučiukas). Produkcija eksportuojama per Dualą ir Kribį (Kamerūnas). Yra ligoninė, dvi bažnyčios, vidurinė ir žemės ūkio mokyklos, muitinė.
Viktoras Engleris
Viktoras Engleris (1876 m. spalio 9 d. Slanimas – 1942 m. rugpjūčio 25 d. Sverdlovskas, dab. Jekaterinburgas) – Lietuvos karinis veikėjas, teisininkas, pulkininkas.
Biografija
1895 m. Viktoras Engleris baigė Pskovo kadetų mokyklą, 1897 m. – Pavlo karo mokyklą, 1905 m. – Aleksandro karo teisės akademiją Sankt Peterburge. Rusijos imperijos kariuomenės pulkininkas (1911 m.).
Nuo 1920 m. rugpjūčio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris, Armijos teismo tardytojas. 1920 m. pulkininkas. Nuo 1922 m. vasario mėn. Kariuomenės teismo ypatingųjų bylų tardytojas, nuo 1923 m. spalio mėn. valstybės gynėjo padėjėjas. 1926 m. lapkričio mėn. – 1932 m. gruodžio mėn. Kariuomenės teismo nuolatinis narys. Nuo 1932 m. teisininkas Kaune. 1941 m. birželio 14 d. TSRS okupacinės valdžios suimtas, ištremtas į Sevurallagą (Gariu rajonas, Sverdlovsko sritis). Ypatingojo pasitarimo 1942 m. gegužės 27 d. nuosprendžiu sušaudytas.
Dukra Nina Englerytė-Gorodeckienė (1907 m. Kijevas, Ukraina - 1988 m. Maracay, Aragva, Venesuela).
Dienraštis
Dienraštis (, nuo jour 'diena',, nuo monetos gasetos, kurią kainavo dienraščio skaitymas, pavadinimo) – laikraštis, išeinantis ne mažiau kaip 5 kartus per savaitę.
Istorija
Dienraščio „tėvu“ laikytinas Julijus Cezaris, leidęs laikraštį „Acta diurna populi romani“ ('Kasdieniniai Romos liaudies reikalai'), kuris buvo rašomas viešai išstatomose molio lentelėse. Pirmasis dienraštis Kinijoje – „Czin-bao“ ('Sostinės žinios'), ėjęs Pekine nuo 911 m.; Prancūzijoje – „Journal d’un bourgeois de Paris“ ('Paryžiaus buržua dienraštis'), ėjęs 1405–1449 m., išradus spaudą – „La Gazette“, ėjusi nuo 1631 m. gegužės 31 d. 1200 egz. tiražu.
Pirmasis dienraštis lietuvių kalba, ėjęs nuo 1904 m. gruodžio 23 d. iki 1909 m. kovo 17 d. – „Vilniaus žinios“. XXI a. yra leidžiami elektroniniai naujienų dienraščiai ir išlieka popieriniai.
Kluiksvietė
Kluiksvietė, Kluiksviečiai (, nuo 1938 m. birželio 6 d. Klugwettern) – buvusi gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, 19 km į pietvakarius nuo Ragainės, nuo 2008 m. birželio 30 d. Žilino kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas, kaimo bendruomenė, nuo 1931 m. sausio 1 d. kaimas, prijungtas prie Šunvilų. 1946–2008 m. Žilino apylinkės teritorija.
Pušinė sniegena
Pušinė sniegena (Pinicola enucleator) – kikilinių (Fringillidae) šeimos šiaurinių kraštų paukštis.
Išvaizda
Pušinė sniegena yra varnėno dydžio. Už kitus panašaus apdaro paukščius yra didesnė, gana ilga uodega. Patino galva, kaklas, antuodegis ir krūtinė raudoni. Pečiai rudi, dėmėti. Vairuojamosios plunksnos tamsiai rudos. Ant sparnų dvi baltos juostelės. Pilvas ir pauodegys pilkšvi, rusvo atspalvio. Snapas storas, rusvai pilkas. Kojos rudos. Rainelė tamsiai ruda. Patelė panaši į patiną, tik vietoj raudonos spalvos yra gelsvai žalsva. Jaunikliai rudesni už patelę.
Paplitimas
Eurazijoje paplitusi nuo Skandinavijos iki Beringo, Ochotsko jūros. Šiaurėje arealas siekia Kolos pusiasalį, Pečioros žemupį, Obės, Lenos žemupį, tęsiasi iki Altajaus, Šiaurės Dvinos aukštupio. Gyvena ir Šiaurės Amerikoje. Žiemoja paplitimo areale, kartais – labiau pietvakarių kryptimi.
Lietuvoje apsilanko retkarčiais, kartais žiemoja.
Biologija
Laikosi pušynuose, eglynuose bei mišriuose miškuose. Gana ramios, pastebėti galima tik išgirdus savotišką švilpimą. Labai mėgsta šermukšnių uogas. Išaižo grūdus, numeta luobelę, bet iš dalies sulesa ir minkštimą. Šiaip minta pušų ir eglių sėklomis, bet jų aižyti nemoka. Taip pat lesa lapuočių sėklas: klevo, beržo ir kt. Kartais sulesa ir vabzdžių.
Lizdus krauna neaukštai, kelių metrų aukštyje. Vienoje dėtyje būna 3–5 kiaušiniai, kuriuos patelė peri 14 dienų. Jaunikliai lizdą palieka 16 dienų amžiaus. Jaunikliai iš pradžių maitinami tik vabzdžiais, vėliau – augalų vaisiais bei vegetatyvinėmis dalimis. Per metus išaugina vieną vadą. Jaunikliams paaugus, pradeda klajoti po artimiausias apylinkes, o vėliau – ir po tolimesnes vietoves.
2006 m. Izraelio ir Libano karas
2006 metų Izraelio ir Libano karas (Libane dar vadinamas Liepos karu, o Izraelyje Antruoju Libano karu) – 34 dienas trukęs karinis konfliktas tarp Hezbollah karinio sparno ir Izraelio kariuomenės, vykęs šiauriniame Izraelyje ir Libane.
Konfliktas prasidėjo 2006 metų liepos 12 dieną ir truko iki rugpjūčio 14 (nors formali konflikto pabaiga laikoma rugsėjo 8-oji, kai Izraelis atšaukė jūrinę Libano blokadą. Izraelis karinius veiksmus pradėjo po to, kai Libano teroristinė organizacija Hezbollah įsiveržė į Izraelio teritoriją, nušovė 8 ir pagrobė 2 žydų kareivius.
Hezbollah karo metu apšaudė Izraelio miestus, nuo konflikto pradžios, liepos 12 d., į Izraelio šiaurinę dalį buvo paleista daugiau nei 2 tūkstančiai raketų – šimtai sužeistų ir dešimtys žuvusių Izraelio civilių. Izraelis į Hezbollah veiksmus atsakė jūros ir miestų blokada, bombardavimais, kurių metu sugriauta Libano miestų ir kelių infrastruktūra. Teigiama, jog bombarduotos tik tos vietovės, iš kurių buvo apšaudomas Izraelis, tačiau Hezbollah naudojama „gyvųjų skydų“ taktika pareikalavo šimtų Libano civilių aukų, ir tik mažos dalies pačių teroristų. Buvo naikinami Libano keliai ir tiltai, siejantys su Sirija, kadangi manyta, kad jais Hezbollah yra tiekiami ginklai.
2006 m. rugpjūčio 14 d. 8 val. ryto įsigaliojo paliaubos tarp Izraelio ir Hezbollah pajėgų. Šiame kare Libanas neteko 1,1 tūkst. žmonių, o Izraelis apie 150.
Edmundas Adomynas
Edmundas Adomynas (g. 1958 m. vasario 19 d. Palangoje) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.
Biografija
1980 m. baigė Vilniaus priešlėktuvinės gynybos vadų radioelektronikos karinę mokyklą. 1980–1992 m. tarnavo TSRS ginkluotųjų pajėgų priešlėktuvinės gynybos daliniuose.
1992–1993 m. Lietuvos Respublikos aviacijos tarnybos Radiolokacinio aprūpinimo skyriaus vyr. operatorius. 1993–1995 m. karinių oro pajėgų (KOP) vadavietės vyr. specialistas, 1995–1999 m. vadavietės viršininkas. 1999–2000 m. KOP Nacionalinės oro erdvės kontrolės ir gynybos centro, 2000–2002 m. KOP Oro erdvės stebėjimo ir kontrolės valdybos vadas. Nuo 2002 m. rugsėjo mėn. štabo viršininkas, laikinasis KOP vadas, nuo 2003 m. rugpjūčio mėn. KOP štabo viršininkas. 2003 m. pulkininkas
Stebulių apylinkė
Stebulių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Simno valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Simno rajonui. 1954 m. prijungta Kavalčiukų apylinkė, dalis Randiškių apylinkės, dalis Kalesninkų apylinkės ir dalis Krosnos apylinkės. 1959 m. sausio 23 d. Stebulių apylinkė prijungta prie Kalesninkų apylinkės ir Teizų apylinkės.
Pažerys (Kelmė)
Pažerys – kaimas centrinėje Kelmės rajono savivaldybės dalyje, 4 km į vakarus nuo Kelmės.
Snickers
Snickers – šokoladinis batonėlis, kuriame yra pieninio šokolado, nugos ir karamelės bei skrudintų žemės riešutų.
Dagiliškės
Dagiliškės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Onuškio.
Snickers
„Snickers“ – tai antrasis didžiulio populiarumo sulaukęs „Mars“ bendrovės produktas JAV rinkoje ir daugelyje pasaulio šalių. Jis buvo pristatytas 1930 m. Iki 1990 m. JK ir Airijoje buvo pardavinėjamas su „Marathon“ prekės ženklo pakuote.
Reklinghauzenas
Reklingshauzenas  – apskritis Vokietijos šiaurės vakaruose, Šiaurės Reino-Vestfalijos žemėje. 2008 m. mieste gyveno 121 521 gyventojai.
Daugiametė blizgė
Aukštis 30-140 cm. Mėgsta ūksmėtus lapuočių ir mišrius miškus, šaltinuotas vietas. Sparčiai nykstanti rūšis. Atlanto reliktas. Lietuvoje apyretė, radavietės žinomos keliuose rajonuose. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Informacinis karas
Informacinis karas (informacinės operacijos, Info Ops) – karas, kuriame kaip ginklas vartojama informacija.
NATO samprata
Pagal 2009 m. patvirtintą NATO jungtinių pajėgų informacinių operacijų doktriną informacinės operacijos (Info Ops) suprantamos kaip karinės funkcijos, kurios teikia patarimus ir koordinuoja karines informacines veiklas siekiant sukurti reikalingas ryžto, supratimo ir palaikymo ar potencialaus palaikymo savybes aljanso misijų įgyvendinimui.
Didžiųjų Dulsvųjų kalnų nacionalinis parkas
Didžiųjų Dulsvųjų kalnų nacionalinis parkas – nacionalinis parkas pietryčių JAV, Tenesyje ir Šiaurės Karolinoje. Apima Didžiuosius Dulsvuosius kalnus (Apalačų pietinė dalis). Aukščiausia parko vieta – Klingmano Kupolas (2025 m). Parkas įkurtas 1934 m. JAV Kongreso nutarimu, siekiant išsaugoti unikalią kalnų gamtą.
Kalnuose iškrinta daug kritulių (1400–2200 mm), dėl to susidaro rūkai. Net 95 % parko teritorijos dengia miškai (daugiausia mišrieji ir spygliuočiai). Apie 10 tūkst. gyvūnų ir augalų rūšių sutinkama miškuose. Nacionaliniame parke saugomi nykstantys juodieji lokiai (čia jų priskaičiuojama apie 1800).
1983 m. Didžiųjų Dulsvųjų kalnų nacionalinis parkas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Nuorodos
thumb|left|250px|Įvažiavimas į parką Tenesyje
Informacinis karas
Veiklos būdai
Informacinio karo būdai gali būti labai įvairūs. Traukiniai ir lėktuvai gali būti melagingų navigacijos ar kitų panašių signalų pagalba klaidinami sukeliant katastrofas. Priešiškos radijo stotys gali būti slopinamos specialiais trukdymų siųstuvais (metodą naudojo TSRS slopindama Vakarų stočių transliacijas Tarybų Sąjungai).
Indonezijos kultūra
thumb|Indonezijos kultūra Šis straipsnis yra apie Indonezijos kultūrą.
Laukininkai (Vilnius)
Laukininkai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 2 km nuo Šumsko. Išlikusi Laukininkų dvaro sodyba.
Informacinis karas
Veiklos būdai
Įvairūs informacinio karo metodai naudojami jau nuo seno (žr. nuotrauką), tokio karo reikšmė padidėjo atsiradus virtualiai erdvei. Jam priskiriama ir įsilaužimai į informacines sistemas ar atakos kompiuteriniais virusais.
Indonezijos kultūra
Menas
thumb|left|Jaunosios Balio šokėjos. G Larson nuotrauka thumb|right|Muzikantai akomponuoja šokėjoms. G Larson nuotrauka Indonezijos menui turėjo įtakos keletas kultūrų. Pvz., garsūs Javos ir Balio šokiai susiję su hinduistine kultūra ir mitologija.
Informacinis karas
Pagrindiniai informacinės atakos etapai
Norint, kad informacinis ginklas būtų efektyvus, priešo (atakuojama) pusė turi:
Iš šių punktų greičiausiai seka, jog prieš žmones taikomai informacinei atakai daug lengviau pasiduoda jau problemų turinti visuomenė ar žmonių grupė. Taikiniu pasirenkama ir žmonių sąmonė ir pasąmonė, kuriant reikalingą įtaigą, pasinaudojant žiniasklaida ar gandų skleidimu.
Indonezijos kultūra
Menas
Gerai žinomi ir Javos bei Balio lėlių šešėlių teatrų pasirodymai, kuriuose vaizduojami mitologiniai įvykiai. Daugelis salų žinomos savo specifiniais batik ir ikat technologijų drabužiais.
Informacinis karas
Tiesioginė ir netiesioginė ataka
Be tiesioginės (agresyvaus savo informacijos platinimo) taikoma ir netiesioginė informacinė ataka. Netiesioginės atakos metu siekiama kad priešas „pats“ susirinktų reikiamą paskleisti dezinformaciją. Pavyzdžiui, plyname lauke nutiesiami netikri pakilimo takai, pristatoma fanerinių lėktuvų, imituojama įprasta aerodromo veiklą. Priešo žvalgyba tai gali interpretuoti kaip tikrą aerodromą ir pati klaidingai informuoti savo vadovybę, jog čia sutelktos didelės priešo oro pajėgos. Tokia lyg ir pačių, lyg ir prieš priešo valią surinkta informacija žmonės neretai linkę tikėti daug labiau.
Indonezijos kultūra
Muzika
Indonezija kultūriškai yra daugialypė ir joje gimė daug muzikos formų, labiausiai iš jų žinoma Javos, Sumatros ir Balio muzika. Garsiausia yra centrinės bei rytų Javos ir Balio gamelan ansamblių grojama tradicinė muzika. Labai populiarus yra modernus muzikos stilius Dangdut bei susijęs šokio stilius. Dangdut toks populiarus, kad naudojamas daugelyje politinių kampanijų, siekiant patraukti didesnės audiencijos dėmesį.
Informacinis karas
Tiesioginė ir netiesioginė ataka
Informacinis karas vykdomas bei studijuojamas ir specialiųjų tarnybų.
Rinava
Rinava arba Čaikinas (, nuo 1939 m. Rinau, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Chrabrovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo senasis pavadinimas Ereinavs prūsiškos kilmės. 1258 m. minimas Erino, 1299 m. Rynow. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities dvaras ir kaimas. Prijungti Kingyčiai, Naujoji Pervisava, Naujoji Rinava. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kenigsbergo rajono, vėliau Gurjevsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Maršalskojės apylinkės kaimas.
Informacinis karas
Tiesioginė ir netiesioginė ataka
Giminingas psichologiniam karui.
Vinguris
Vinguris (Daedalea) – (Fomitopsidaceae) šeimos grybų gentis.
Europoje ir Lietuvoje auga viena rūšis – ąžuolinis vinguris (Daedalea quercina). Vaisiakūniai didelių, plokščių, storų kepurėlių pavidalo, tvirtai priaugę prie substrato. Paviršius šviesiai rudas, pilkai rudas. Auga ant lapuočių ir mišriuose miškuose, parkuose, dažniausiai ant negyvų išvirtusių medžių, ypač ant ąžuolų, kamienų, kelmų. Sukelia labai aktyvų rudąjį medienos puvinį.
Indonezijos kultūra
Literatūra
Žymiausias šiuolaikinis Indonezijos rašytojas yra Pramoedya Ananta Toer, Magsaysay premijos laureatas ir vienas iš kandidatų į Nobelio premiją literatūros srityje. Kitas žymus autorius – „45 kartos“ autorių grupės, kurios nariai aktyviai dalyvavo Indonezijos nepriklausomybės judėjime, narys poetas Chairil Anwar. Prezidento Suharto valdymo metu kūrybos laisvė buvo varžoma, todėl iš šio laikotarpio žymių autorių yra mažai.
Kultūros paminklai
UNESCO saugomi kultūros paminklai ir objektai:
ইন্দোনেশিয়া
Dievas ir Tėvynė
Istorija
Rašė apie pokario kovotojus už laisvę (partizanus), smerkė antireliginę propagandą, ragino lietuvius puoselėti krikščionišką kultūrą, saugoti lietuvių kalbą ir dorovę, nepasiduoti rusinimui. Retkarčiais spausdino išeivių eilėraščius. Kasmet išeidavo po 3 ar 4 žurnalo numerius, turinčius apie 40 mašinėle rašytų sąsiuvinio dydžio puslapių. Išėjo 19 numerių.
Bendrabarbiavo: Vytautas Bogušis, Julius Sasnauskas.
Deividas Bronšteinas
Deividas Jonovičius Bronšteinas (1924 m. vasario 19 d. – 2006 m. gruodžio 5 d.) – šachmatų didmeistris. 1951 m. žaidė dėl pasaulio čempiono vardo mačą su M. Botviniku ir baigė lygiosiomis 12:12. Nuo II pasaulinio karo pabaigos iki XX a. šeštojo dešimtmečio vidurio jis buvo tarp trijų geriausių SSRS ir tarp penkių geriausių pasaulio žaidėjų.
Du kartus laimėjo SSRS čempionatą – 1948 m. (kartu su A. Kotovu) ir 1949 m. (kartu su V. Smyslovu). Šešis kartus Maskvos čempionas – 1946, 1953, 1957, 1961, 1968 (kartu su T. Petrosianu), 1982 m. (kartu su N. Raškovskiu). Tarpzoninių turnyrų Saltsjobadene (1948 m.) ir Geteborge nugalėtojas.
Keturis kartus dalyvavo šachmatų olimpiadose (1952–1958 m.), vieną kartą Europos komandiniame šachmatų čempionate (1957 m.). Jis taip pat žinomas kaip šachmatų knygų autorius.
Vaikystė
Deividas Bronšteinas gimė neturtingoje žydų šeimoje Bila Cerkvoje (Ukraina). Kai buvo šešerių metų senelis išmokė žaisti šachmatais. 1930 m. Bronšteinų šeima persikėlė į Kijevą. Būdamas 12 metų pradėjo lankytis Kijevo šachmatų klube. Treniravosi pas tarptautinį meistrą A. Konstantinopolskį. 1937 metais jo tėvas Johononas, neteisėtai, be jokių pagrįstų įrodymų atlikus kokį nors nusikaltimą, buvo įkalintas Gulage.
Jaunystė
Kai buvo 15 metų užėmė 2-ąją vietą Kijevo šachmatų čempionate, surinkęs 10 taškų iš 14 ir tapo kandidatu į meistru Būdamas 16 metų gavo meistro vardą, už už antrą vietą (po I. Boleslavskio) 1940 metų Ukrainos čempionate. Taip pat įgijo teisę žaisti SSRS šachmatų čempionato, kuris turėjo įvykti 1941 m. Rostovo pusfinalyje, kuris neįvyko. Prasidėjo Antrasis pasaulinis karas. Traukdamasis traukiniu iš Kijevo pateko į Tbilisį. Dėl silpno regėjimo buvo atleistas nuo karinės tarnybos. 1943 m. kartu su „ priešakiniu gruzinų jaunimu“ buvo pasiustas į Volgogradą metalurgijos gamyklos atstatymo darbams. Karo pabaigoje, jį iš ten, kaip jauną šachmatų meistrą „ištraukė“ į Maskvą SSRS šachmatų federacijos pirmininkas B. Vainšteinas. Gyventi Maskvoje neturėjo kur, tad jį keletui metų priglaudė B. Vainšteinas.
Vėl varžybos
1944 m. žaisdamas SSRS čempionate didelių pasiekimų nepasiekė, bet įveikė sovietų čempioną Michailą Botviniką. Tai buvo jo pirmas pasirodymas Sovietų aukšto lygio varžybose. Tačiau daug žadantis, nors dar nežinomas jaunas žaidėjas, dar „vienas iš daugelio“, esminiai pagerinęs savo žaidimo lygį, 1945 m. sovietų čempionate užimė tračiąją vietą. Šis rezultatas suteikė jam vietą Sovietų Sąjungos rinktinėje. Jis 1945 m. sovietų ir JAV šachmatų rinktinių radijo mače, žaisdamas prie 10 lentos, laimėjo abi partijas. Po to dar sėkmingai žaidė keletą komandinių mačų ir pelnė Sovietų šachmatų elito pripažinimą. D. Bronšteinas ir toliau žaidė sėkmingai: dalijosi pirmąja vieta 1948 ir 1949 m. sovietų čempionatuose.
Kelyje į pretendentus
D. Bronšteino pirmoji sėkmė tarptautiniuose turnyruose įvyko Saltsjobadeno tarpzoniniame turnyre, kurio nugalėtoju jis tapo. 1950 m. FIDE jam suteikia didmeistrio vardą. Laimėjęs minėtą tarpzoninį turnyrą patenka į 1950 m. Budapešte vykusį Kandidatų turnyrą. Šis turnyras jam sėkmingas: kartu su I. Boleslavskiu pasidalija pirmąją vietą. Maskvoje papildomame mače dėl pirmosios vietos baigia dvylikos partijų mačą su I. Boleslavskiu lygiosiomis, o žaidžiant papildomą dviejų partijų mačą – laimi. Taip jis įgijo teisę 1951 m. žaisti mačą dėl pasaulio čempiono vardo su Michailu Botviniku.
Mačas dėl pasaulio čempiono vardo
D. Bronšteinas priskiriamas prie žymiųjų šachmatininkų netapusiu pasaulio čempionais (Paulius Keresas, Viktoras Korčnojus). Jis buvo arti tikslo, kai 1951 m. žaisdamas mačą dėl pasaulio vardo su tuometiniu čempionu Michailu Botviniku, baigė mačą lygiosiomis – 12:12. Abu varžovai laimėjo po 5 partijas ir likusias 14 baigė lygiosiomis.
Mače, kuriame keletą kartu pirmavo tai viena, tai kita pusė, varžovai vienas kitą „tikrino“ debiutuose, ir visos partijos (išskyrus 24-tą) vyko įtemptai: iki figūrų „susinaikinimo“, arba iki aiškios pabaigos. D. Bronšteinas vengė variantų, žaistų ankstesnėse varžybose ir dažnai žaisdavo M. Botviniko mėgstamus variantus. Ši strategija, atrodo, stebino M. Botviniką, kuris po to, kai 1948 m. iškovojo pasaulio čempiono titulą, turnyruose nedalyvavo. Nors M. Botvinikas, rašydamas vėliau, išreiškė mintį, kad žaidęs silpnai, abiejų žaidėjų žaidimo kokybė buvo aukšta. D. Bronšteinas, keturiose iš penkių mače laimėtų partijų, pergales pasiekdavo iki partijų atidėjimo, dėka gilaus ir sudėtingo kombinacinio žaidimo.
D. Bronšteinas, likus dviem partijoms iki 24 partijų mačo pabaigos, pirmavo vienu tašku, bet pralaimėjo 23-iąją partiją, o 24-ąją baigė lygiosiomis. Mačas baigėsi lygiosiomis 12:12. M. Botvinikas pagal FIDE taisykles liko pasaulio čempionu.
Vėliau, atsiliepdamas į įvairius svarstymus dėl 23-iosios partijos, D Bronšteinas rašė: „ Aš turėjau priežasčių nesiekti tapti pasaulio čempionu, nes tuo laikotarpiu tai reiškė patekti į oficialiosios šachmatų biurokratijos sferą su krūva formalių pareigų, nesuderinamų su mano charakteriu. Nežiūrint to, kokioje valstybėje užaugau, nuo pat vaikystės buvau pripratęs savo mintyse ir veiksmuose būti laisvu ir visada taip stengiausi gyventi“. Po mačo M. Botvinikas rašė, kad D. Bronšteino nesėkmę lėmė pabaigų žaidimo technikos neįvertinimas, kuris atsiliepė žaidžiant paprastas padėtis. Ši mintis verta dėmesio, nes M. Botviniko persvara, kai 40 ėjime šios partijos būdavo atidedamos, tebūdavo minimali, o jis laimėjo keturias iš penkių atidėtų partijų. Tik penktoji pergalė pasiekta iki partijos atidėjimo.