cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tarptautinis olimpinis komitetas
Kritika
Savo veiklai finansuoti TOK naudoja rėmėjų-partnerių programą ir teisių į televizijos transliacijas pardavimą. Kritikai teigė, kad TOK išnaudojo olimpinio judėjimo komercializavimo galimybes, dėl ko olimpinės žaidynės virto korporacijų interesus atitinkančiais renginiais, o atletai suprofesionalėjo. TOK buvo kritikuotas dėl tamprių ryšių su JAV veikiančiomis korporacijomis, kame įžvelgtas „amerikanizacijos“ aspektas. Olimpinių žaidynių rengėjo išrinkimo procesas buvo įtariamas dėl korupcijos ir neskaidrumo, tačiau pirmas tyrimas dėl papirkinėjimų buvo inicijuotas tik 1998 m. „Solt Leik Sičio skandalo“ metu paaiškėjo, kad kai kurie TOK nariai ir jų šeimų nariai naudojosi prabangiomis apgyvendinimo paslaugomis, dovanomis ir kitais privalumais, kuriuos jiems suteikė miestų-kandidatų komitetai. Sekė keturi TOK narių atsistatydinimai, šeši pašalinimai ir 10 įspėjimų bei 2000 m. TOK reforma.
Pakalniškių ežeras
Pakalniškių ežeras tai:
Pūstakiemis
Pūstakiemis – kaimas Elektrėnų savivaldybės šiaurinėje dalyje, 5 km į rytus nuo Gilučių.
Sociologijos istorija
Sociologija yra gan nauja akademinė disciplina, palyginus su kitais socialiniais mokslais, įskaitant ekonomiką, politikos mokslus, antropologiją ir psichologiją. Tačiau sociologijos idėjų istorija ilga, o pačių ištakų galima sutikti mene ir filosofijoje.
Pirmtakai ir pradininkai
thumb|120px|left|Auguste Comte Sociologinio samprotavimo ištakų galima aptikti dar Senovės Graikijoje (Ksenofanas yra pasakęs: „Jei arkliai garbintų dievus, tie dievai būtų panašūs į arklius“). Sociologiniai pastebėjimai dažni Herodoto, Tukidido ir Polibijaus darbuose.
Yra įrodytas ankstyvosios Islamo sociologijos egzistavimas XIV a.: Ibn Chaldunas savo kūrinio Muqaddimah (vėliau išverstame į lotynų kalbą kaip Prolegomena), kuriame aprašė pasaulinę istoriją, įvade pirmas panaudojo socialinę filosofiją formuluodamas socialinės kohezijos ir socialinio konflikto teorijas, dėl to daugelio yra laikomas sociologijos pirmtaku.
Sociologija kaip mokslinė disciplina atsirado XIX a. pradžioje kaip akademinis modernumo atsakas pasauliui tampant vis mažesniam ir vis labiau kompleksiniam, o žmonėms išgyvenant jo skilimą. Sociologai vylėsi ne tik suprasti, kaip išlaikyti socialines grupes vienybėje, bet taip pat atrasti „priešnuodį“ socialinei disintegracijai ir išnaudojimui.
Terminas sociologija („sociologie“) pirmąkart buvo panaudotas prancūzų eseisto Emanuelio Džozefo Sijeso (iš ir sufikso -ologie, kilusio iš graikiško logos, reiškiančio žodį, mokslą). Terminas buvo nepriklausomai atrastas ir kaip neologizmas pateiktas prancūzų mąstytojo Ogiusto Konto 1838 m. Kontas dar prieš tai buvo panaudojęs terminą „socialinė fizika“, tačiau jį pasisavino kiti ankstyvieji sociologai, vienas iš kurių buvo A. Kveteletas. Kontas vylėsi suvienyti visus mokslus apie žmoniją, įskaitant istoriją, psichologiją ir ekonomiką. Jis tikėjo, kad visas žmogaus gyvenimas pereina per tuos pačius individualius istorinius tarpsnius ir kad, jei kas perprastų šį progresą, galėtų nurodyti priemones socialinėms nelaimėms išvengti. Dėl tokio požiūrio sociologija buvo praminta „pozityvių mokslų karaliene“, o Kontas ilgainiui tapo „Sociologijos tėvu“.
Žymiausi XIX a.-XX a. pr. klasikiniai sociologijos teoretikai: Ferdinandas Tonesas, Emilis Durkheimas, Vilfredo Pareto, Liudvigas Gumplovič, Karlas Marksas ir Maksas Vėberis. Kaip ir Konto, jų laikyti vien tik sociologais negalima. Savo veikaluose jie apėmė religiją, švietimą, ekonomiką, teisę, psichologiją, etiką, filosofiją ir teologiją, o jų teorijos buvo pritaikytos daugelyje akademinių disciplinų. Jie padėjo pamatus sociologijoje.
Vavasoras
Vavasoras (, vavasor, valvasor; sen., vavassour; vėl., galbūt iš vassus vassorum 'vasalo vasalas') - vasalo lygis feodalinėje teisėje. Vavasorai būdavo baronų ar kitų vyriausių vasalų vasalai. Dažnai jie patys turėdavo savų vasalų, todėl vavasorai paprastai būdavo tarpinių lygių vasalai.
XIII a. Anglijos juristas Henris de Braktonas (Henry de Bracton; 1210 - 1268) valvasorus talpino tarp baronų ir riterių, juos vadino „didelio kilmingumo vyrais“ (men of great dignity). Panašiai valvasorus apibūdino ir 1166 m. Henriko II chartijoje.
Lehmann וסאל
Garachonajaus nacionalinis parkas
Garachonajaus nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas La Gomeros salos centrinėje dalyje (Kanarai, Ispanija). Jis apima 40 km² teritoriją ir driekiasi per visas salos savivaldybes.
Parko teritorijoje yra aukščiausios salos viršukalnės, tarp jų ir aukščiausioji – Garachonajus (1484 m). Aplink jas driekiasi 790–1400 m aukščio plynaukštės. Čia auga laurų miškai, dengę Europą terciaro laikotarpiu. Panašūs miškai išlikę tik Azoruose ir Madeiroje. Šiuose miškuose auga azorinis lauras (Laurus azorica) ir kanarinis lauras (Laurus novocanariensis). Šios rūšys sutinkamos tik Atlanto salose. Laurų miškai auga daugiausia drėgnesniuose šiauriniuose šlaituose, tuo tarpu sausesniuose pietiniuose auga bukai ir erikinių šeimos žolynai, kanarinės pušys. Auga nemažai endeminių pomškio augalų. Be to, čia sutinkamas endeminis La Gomeros didysis driežas (Gallotia bravoana) bei Vakarų Kanarų scinkas (Chalcides viridanus). Čia gyvena ir dvi, tik Kanaruose sutinkamos balandžių rūšys.
Parke yra ir įdomių vulkaninių darinių, smarkiai paveiktų erozijos, pvz., Agando uola, Čipudės tvirtovės uola, telkšo Laguna Grandė.
Garachonajaus kalno ir tuo pačiu parko pavadinimas kilęs pagal vietinę legendą apie du guančių įsimylėjėlius Garą ir Chonajų. Gara buvusi princesė iš Agulo, o Chonajus – karalius iš Tenerifės. Jie pamilo vienas kitą, tačiau jų santuoką nutraukė Teidės išsiveržimas, palaikytas bloga lemiančiu ženklu. Tačiau karalius vėl grįžo į Gomerą pas savo mylimąją. Jų tėvai ėmėsi persekioti jaunuosius ir apsupo juos pačioje kalno viršūnėje. Tačiau jaunieji nenorėjo pasiduoti ir kartu nusižudė.
1986 m. Garachonajaus nacionalinis parkas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Laikinoji sostinė
thumb|right|300px|Lietuvos istorinė prezidentūra Kaune Laikinoji sostinė – laikinoji Lietuvos valstybės sostinė; ja vadinamas Kaunas, Lenkijai nelegaliai aneksavus oficialiąją sostinę Vilnių ir visą Vilniaus kraštą į savo valstybės sudėtį, 1920–1939 m. buvęs sostine.
Tarpukario Europoje Lietuva buvo unikali valstybė – ji neturėjo savo istorinės sostinės. Laikinosios sostinės statusas pakėlė Kauno, kaip politinio, ekonominio ir kultūrinio centro reikšmę. Kaune ne tik atsirado valstybinės įstaigos, bet ir buvo įkurtas universitetas, muziejai, teatras, pastatyti gyvenamieji namai, išasfaltuotos gatvės, sutvarkytos komunikacijos ir nutiesta kanalizacija, vandentiekis. Ketvirtajame dešimtmetyje lietuviai gyventojai Kaune jau sudarė daugumą ir iš socialinės skalės viršūnės išstūmė kitataučius.
Bitų Kamenas
Bitų Kamenas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Dambravos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į pietus nuo Dambravos, apie 22 km į šiaurės vakarus nuo Sokulkos ir 52 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Sočio olimpinio parko trasa
Netoli šios trasos yra 2014 m. žiemos olimpinių žaidynių parkas.
Šios trasos pastatymas baigė 30 metų pasiruošimą Rusijos GP – jau nuo 1983 m. buvo oficialiai bandoma surengti „Sovietų sąjungos Grand Prix“.
2014 m. pirmas Rusijos GP lenktynes laimėjo britas Lewis Hamilton su Mercedes ekipa.
Murzukas
Murzukas  – miestas pietvakarių Libijoje, oazėje Sacharos dykumoje (Idehan Murzuke). Savivaldybės centras. 43,7 tūkst. gyventojų (2005 m.). Plentų ir karavanų kelių mazgas. Prekyba. Auginamos datulių palmės, grūdinės kultūros. Gyvulininkystė (avys, kupranugariai). Amatinė kilimų, audinių gamyba. Sodos gavyba.
Istorija
Miestas išaugo aplink 1310 m. įkurtą fortą (išlikę griuvėsiai). 1578 m. miestas užimtas Osmanų imperijos ir tapo Fesano sostine. 1914 m. užimtas italų.
Jonas Aleksandras Karlovičius
thumb|right|260px|1880 m., portretas saugomas Lietuvos mokslų akademijos Vrublevskių bibliotekoje Jonas Aleksandras Liudvikas Karlovičius (1836 m. gegužės 28 d. Subartonyse, Rusijos imperija – 1903 m. birželio 14 d. Varšuvoje, Rusijos imperija) – etnografas, muzikologas, kalbotyrininkas. Žinomas kaip vieno didžiausių lenkų kalbos žodyno, studijų apie lietuvių kalbą autorius.
Biografija
Gimė 1836 m. gegužės 28 d. Subartonyse, bajorų Aleksandro ir Antoninos iš Molochovcų Karlovičių šeimoje. 1847–1852 m. mokėsi gimnazijoje Vilniuje, 1853–1857 m. studijavo Maskvos universiteto Istorijos ir filologijos fakultete, 1857–1859 m. Paryžiuje studijavo istoriją bei Heidelberge lankė istorijos, filologijos ir kalbotyros paskaitas, 1859–1860 m. Briuselyje studijavo muziką. 1862 m. įsidarbino klerku Vilniaus apskrities teisme.
Savo įvairialype veikla J. Karlovičius daug nusipelnė Lietuvių valstybei politine prasme. Gimęs, užaugęs ir didžiąją gyvenimo dalį praleidęs etnografinės Lietuvos žemėse, domėjosi įvairias kalbas vartojančių vietos gyventojų tarme, tautosaka, papročiais ir dainomis. Turėjo dvarą Višniave, 100 km į rytus nuo Vilniaus, dabartinės Baltarusijos teritorijoje, J.Karlovičius ten visą dešimtmetį gyveno, rinko lietuvių tautosaką, domėjosi etnografine buitimi, taip pat dirbo ir lenkų kalbos tyrinėjimo darbus.
1871 m. trumpam įsidarbino Varšuvos muzikos konservatorijoje. 1875 m. J. Karlovičius parašė palankiai specialistų įvertintą studiją „Apie lietuvių kalbą". Joje aptarė ankstesnius lietuvių kalbos tyrimus, išnagrinėjo lietuvių kalbos ryšius su kitomis indoeuropiečių kalbomis ir aprašė lietuvių kalbos gramatinę sandarą.
J. Karlovičius geriausiai žinomas kaip leksikografas, vienas ir su bendraautoriais parengęs „Lenkų tarmių žodyną" ir „Lenkų kalbos žodyną". Šie žodynai svarbūs, nes juose užfiksuota daug lituanizmų ir tik Lietuvos lenkų kalbai būdingų žodžių. Karlovičius ragino rinkti lietuvių tautosaką ir pats paskelbė buvusiose Lietuvių Didžiosios Kunigaikštystės žemėse surinktų pasakų ir sakmių rinkinį. Jis aprašė liaudies muzikos instrumentus ir senąją kaimo architektūrą, parašė ir daugiau lietuvių ir lenkų kalboms reikšmingų veikalų. Mirė 1903 m. birželio 14 d. Varšuvoje.
2011 m. spalio 21 d. Subartonių kaime J. Karlovičiaus 175 gimimo metinėms pažymėti buvo pastatytas medinis atminimo paminklas.
Franck Ribéry
Frankas Ribery (g. 1983 m. balandžio 7 d.) – futbolininkas, Prancūzijos rinktinės ir „ACF Fiorentina“ klubo saugas.
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2006 m. gegužės 27 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, kur per septynerias rungtynes atliko vieną rezultatyvų perdavimą ir įmušė vieną įvartį.
Prancūzas 13 sezonų nuo 2007 iki 2019 m. praleido „Bayern München“ komandos gretose.
2019 m. rugpjūčio 21 d. F. Ribery prisijungė prie Serie A klubo iš Florencijos „Fiorentina“.
Tenerifės Santa Kruso provincija
Tenerifės Santa Kruso provincija  – Ispanijos provincija, viena iš dviejų, sudarančių Kanarų autonominį regioną. Apima Tenerifės, La Gomeros, La Palmos ir El Hiero salas. Administracinis centras – Tenerifės Santa Krusas.
Urožainojė (Klėteliai)
Urožainojė (,, nuo 1938 m. liepos 16 d. Georgenheide, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Slavsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Bolšakovo kaimo gyvenvietės kaimas į pietryčius nuo Bolšakovo.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Lankos apskrities kaimas. 1947–1963 m. Bolšakovo rajono, 1963–2008 m. Bolšakovo apylinkės kaimas.
Šešuolėliai II
Šešuolėliai II – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Šešuolėlių I. Kaime yra Šešuolėlių Švč. Mergelės Marijos, Visų malonių Tarpininkės, bažnyčia, taip pat keletas Šešuolėlių II dvaro sodybos pastatų (Kultūros vertybių registro unikalus kodas 702).
Gyventojai
thumb|left|240px|Šešuolėlių II dvaro sodybos fragmentų kalvė
Ketil Stokkan
Ketil Stokkan (g. 1956 m. balandžio 29 d. Harstade) – Norvegijos dainininkas, buvęs grupės „Zoo“ narys.
1983 metais pirmą kartą dalyvavo Norvegijos atrankoje į „Euroviziją“ su daina „Samme charmeur“, kur užėmė antrą vietą. 1986 m. jis laimėjo nacionalinę atranką su daina „Romeo“. „Eurovizijoje“ atlikėjas užėmė 12-ą vietą. 1990 metais antrąkart atstovavo Norvegijai „Eurovizijos“ konkurse, tačiau šįkart su kūriniu „Brandenburger Tor“ liko paskutinėje vietoje.
Kristupas Stanislovas Zaviša
Kristupas Stanislovas Zaviša (1660 m. balandžio 20 d. – 1721 m. rugpjūčio 15 d.) – LDK valstybinis ir karinis veikėjas, Minsko vaivada (1720–1721 m.), rašytojas-memuaristas. Čečersko (1684 m.) ir Minsko (1685 m.) seniūnas.
Biografija
Lietuvos kilmingos bajorų Zavišų giminės atstovas, herbo „Łabędź“ savininkas. Lietuvos didžiojo raštininko Andriaus Kazimiero Zavišos (apie 1614–1678) ir Aleksandros Oginskaitės sūnus.
Po savo tėvo mirties Kristupas Stanislovas Zaviša perėjo į savo dėdės, Lietuvos didžiojo kanclerio, kunigaikščio Marcijono Aleksandro Oginskio globą. Mokėsi Vilniaus ir Krokuvos universitetuose.
Aktyviai dalyvavo ATR politiniame gyvenime: keletą kartų buvo renkamas pasiuntiniu (deputatu) į seimus. 1697, 1718, 1720 m. Kristupas Stanislovas Zaviša buvo renkamas į seimo maršalkas. 1720 m. Kristupas Stanislovas Zaviša gavo Minsko vaivados pareigybę.
1686 m. dalyvavo pasirašant amžinos taikos sutartį tarp ATR ir Maskvos valstybės. Vadovaujant Jonui Sobieskiui dalyvavo kare su Osmanų imperija. Pradžioje buvo Lenkijos karaliaus Augusto Stipriojo šalininkas, bet Šiaurės karo metu perėjo į Stanislovo Leščinskio pusę. Seime 1718 m. Kristupas Stanislovas Zaviša pasiekė nutarimo dėl Karūnos ir Lietuvos etmonų galių sumažinimo priėmimą. Vienas iš pagrindinių Šv. Feliciano koplyčių Mergelės Marijos sobore prie jėzuitų kolegiumo Minske rėmėjų. Po mirties buvo palaidotas jame.
Šeima
Buvo vedęs Terezą Tiškevičiūtę, Lietuvos didžiojo raikytojo Vladislovo Tiškevičiaus (1644–1684) ir Teodoros Aleksandros Sapiegaitės (1639–1678) dukterį, nuo santuokos turėjo sūnų ir dukterį:
Kūryba
Reikšmingiausias Kristupo Stanislova Zavišos literatūrinis paveldas – jo memuarai, kuriuose aprašomi politiniai įvykiai ir ATR bajorų buitis XVII–XVIII a.
Julius Kanarskas
Julius Kanarskas (g. 1960 m. rugpjūčio 28 d. Šemetiškiuose, Jonavos r.) – Lietuvos archeologas, istorikas, muziejininkas, Kretingos rajono savivaldybės politinis ir visuomenės veikėjas.
Biografija
Baigęs Panoterių vidurinę mokyklą, 1978–1983 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete. Apgynė diplominį darbą „Kėdainių rajono archeologijos paminklai“, įgijo muziejininko-archeologo specialybę, istoriko, istorijos ir visuomenės mokslo dėstytojo kvalifikaciją.
Nuo 1983 m. Kretingos rajoninių kultūros rūmų vyr. metodininkas paminklų apsaugai, nuo 1990 m. Kretingos muziejaus mokslinis bendradarbis, 1992 m. – direktoriaus pavaduotojas mokslo reikalams, 1993–1998 m. ir 1999–2013 m. – Istorijos skyriaus vedėjas, nuo 2013 m. – direktoriaus pavaduotojas muziejininkystei. 1998 m. antroje pusėje dirbo Kretingos rajono savivaldybės administracijos vyr. paminklotvarkininku. Nuo 1999 m. (išskyrus 2004–2005 m.) – Salantų regioninio parko direkcijos kultūrologas, nuo 2017 m. – istorikas.
Kretingos rajono savivaldybės komisijos suteikti pavadinimus gatvėms, pastatams, statiniams ir kitiems objektams narys (nuo 2000 m.), Laisvės kovoms įamžinti komisijos narys (nuo 2015 m.), Atminimo ženklų įrengimo komisijos narys (nuo 2019 m.), Lietuvos archeologijos draugijos narys (nuo 2005 m.). 1992–2006 m. Kretingos rajono kultūros paveldo tarybos narys, 2006–2007 m. Kretingos rajono etninės kultūros plėtros tarybos narys, 1993–2008 m. Lietuvių tautininkų sąjungos Kretingos rajono valdybos narys, 1995–1997 m. Kretingos rajono savivaldybės tarybos narys, nuo 2011 m. kandidatas į rajono savivaldybės tarybos narius nuo Tėvynės Sąjungos – Lietuvos krikščionų demokratų sąrašo.
Žmona Liuda. Sūnūs Julius (žuvo 2007 m.) ir Paulius, dukra – Loreta.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų kryptys – Vakarų Lietuvos priešistorė ir kultūros paveldas, Kretingos istorinė raida XVI–XX a. ir jos įtaka pajūrio regiono socialiniam ekonominiam gyvenimui, Kretingos grafų Tiškevičių šeimos istorija. Nuo 2005 m. fiksuoja ir tyrinėja Kretingos ir Skuodo rajonų vietas, susijusias su Lietuvos gyventojų genocidu, Žemaičių apygardos Kardo rinktinės veikla ir žuvusių partizanų įamžinimu, medžiagą teikia Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centrui.
1988, 1990, 1991 ir 2005 m. tyrinėjo Ėgliškių (Andulių) kapinyną (su Donatu Butkumi), 1988 m. – Kretingos-Padvarių kapinyną, 1990 m. – Kretingos bažnyčios senkapį, 1991 m. – Auksūdžio-Pelėkių senkapį ir Kašučių-Dubašių kapinyną, 1991–1993, 1996–1997, 2000–2001, 2003, 2006 m. – Lazdininkų (Kalnalaukio) kapinyną (su Donatu Butkumi), 1992 m. – Pryšmančių I senąsias kapines, 1993 m. – Kačaičių piliakalnį, 1994 m. – Kurmaičių piliakalnį, 1994, 2004 ir 2006 m. – Kretingos dvarvietę, 1995, 2012–2013 m. – Kartenos piliakalnį, 1996–1997 m. – Sauserių piliakalnį, 1998 m. – rezistentų užkasimo vietą Darbėnuose, 1999 m. – rezistento kapą Juzumų Linkių miške, 2000 m. – Barstyčių alkakalnį, Žibininkų kapinyną ir senovės gyvenvietę, 2001–2002 m. – Kašučių ir Dubašių senovės žemdirbystės vietas (su archeologais Valteriu Langu, Marge Konsa, Tartu universitetas, Algimantu Merkevičiumi, Rėda Nemickiene, Vilniaus universitetas), 2002 m. – Paluobės (Ylakaičių) piliakalnį, 2003 m. – Dargužių senovės gyvenvietę ir Negarbos piliakalnio papėdės gyvenvietę, 2003, 2007, 2012 m. – Senosios Įpilties piliakalnio gyvenvietę, 2003, 2007 ir 2012 m. – Imbarės piliakalnio gyvenvietę, 2004 m. – Auksūdžio III senkapį, 2004 ir 2011 m. – Kretingos senkapį (su Donatu Butkumi, Gintautu Zabiela, Žilvinu Čėsna), 2004–2009 m. – Kalnuvėnų kapinyną, 2007 m. – Gintarų piliakalnio-dvarvietės papėdės gyvenvietę, 2013 m. – Dauginčių II piliakalnį ir Salantų miesto istorinę dalį. 2009 m. atliko projektuojamo europinio geležinkelio „Rail Baltica“ trasos Kalvarijos ir Marijampolės savivaldybių teritorijoje žvalgomuosius archeologinius tyrinėjimus.
2002–2004 m. dalyvavo bendrame VU, Botanikos instituto ir Kretingos muziejaus mokslo tyrimo darbe „Senovės žemdirbystės laukų sistemos Vakarų Lietuvoje“ (projekto vadovas Algimantas Merkevičius; rėmėjas – Lietuvos valstybinis mokslo ir studijų fondas). Dirbo archeologu ir braižytoju Vilniaus universiteto archeologų Algimanto Merkevičiaus ir Rėdos Nemickienės vadovaujamuose Kluonalių (2004, 2005, 2008, 2010, 2012–2014 m.) ir Kašučių (2006, 2011–2013 m.) senovės žemdirbystės vietų, Benaičių senovės gyvenvietės (2004 m.), Meškučių (Marijampolės) piliakalnio senovės gyvenvietės (2007–2010 m.) ir Kurmaičių mikroregiono (2010 m.) archeologiniuose tyrinėjimuose.
Archeologijos, kultūros paveldo, lokalinės istorijos žinias populiarina regiono spaudoje („Švyturys“, „Pajūrio naujienos“, „Mažoji Lietuva“, „Klaipėda“, „Mūsų žodis“), žurnaluose „Liaudies kultūra“, „Žemaičių žemė“, „Eskizai“, leidinyje „Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje“, „Visuotinėje lietuvių enciklopedijoje“, kituose informaciniuose ir moksliniuose leidiniuose. Bendradarbiauja lietuviškojoje Vikipedijoje. Vienas iš leidyklos „Versmė“ leidžiamos serijos „Lietuvos valsčiai“ 25-osios monografijos „Kartena“ (2003–2012 m.) sudarytojų ir autorių, mokslo publikacijų rinkinio „Kretingos pranciškonų bažnyčiai – 400: istorija, kultūros paveldas, žymūs žmonės“ sudarytojas ir straipsnių autorius.
Trakų karališkasis rūmų teatras
thumb|400px|1992 m. "Neatmezgamasis mazgas" rež. V. Mikalauskas. Vaidina V.Babarskienė, J. Jokūbauskas (sėdi), D. Kairaitis Trakų karališkasis rūmų teatras - Trakų miesto mėgėjų teatras, nuo 1991 m. įsteigtas Trakų rajono kultūros rūmuose. Teatrą kartu su bendramintėmis Vilija Babarskiene ir Irena Parnaviene įkūrė režisierius, Lietuvos teatro, kultūros ir politinis veikėjas Vytautas Mikalauskas. Pirmasis teatro pastatymas 1991 m. buvo poezijos spektaklis „Veriu duris į amžinybę“ pagal B. Brazdžionio eiles. Pirmasis spektaklis, 1991 m. sulaukęs dėmesio ir įvertinimų, buvo P. Pundzevičius-Petliuko "Neatmezgamasis mazgas".
Kartu su pirmosiomis premjeromis gimė ir teatro šventės sumanymas, pradėti ruošti tarptautinės Teatro dienos paminėjimai. 1992 m. teatro iniciatyva Trakuose gimė mėgėjų teatrų festivalis „Kanapė“, kuris ilgainiui tapo tarptautiniu, kas dveji metai vykstančiu dideliu renginiu. Nuo 2007 m. teatro spektaklius režisuoja Irena Jocienė.
Režisieriai
Teatre spektaklius statė: Vytautas Mikalauskas, Antanas Naraškevičius, Darius Kairaitis, Robertas Čiuta, Birutė Klevickienė, Stasys Dimbelis, Irena Jocienė.
Aktoriai
Teatro spektakliuose vaidino: Vytautas Mikalauskas, Vilija Babarskienė, Irena Parnavienė, Giedrius Arbačiauskas, Juozas Jokūbauskas, Rimas Šimonis, Daiva Barkauskaitė, Darius Kairaitis, Edita Kairaitienė, Kęstutis Vilkauskas, Vilius Vaitelis, Irena Jocienė, Vitalijus Klevickas, Birutė Klevickienė, Roma Armonienė, Danutė Juraitienė, Robertas Čiuta, Aleksandras Makejevas.
Ryškiausi pastatymai
Didžiąją dalį spektaklių teatro repertuare sudaro komedijos.
Rokiruotė
Rokiruotė – ypatingas šachmatų ėjimas. Yra du rokiruočių variantai: ilgoji (algebr.žym. 0-0-0) ir trumpoji (algebr.žym. 0-0). Ėjime dalyvauja karalius ir bokštas. Jį galima daryti vieną kartą per partiją. Rekomenduojama daryti 4-7 ėjime. Diagramose pavaizduota, kaip ji daroma.
<br style="clear:both" /> Nors draugiškose partijose nėra didelio skirtumo, ar pradėti rokiruotę su bokštu, ar su karaliumi, oficialiuose turnyruose, reikia pradėti su karaliumi, nes kitu atveju varžovas gali pareikalauti paprasto ėjimo bokštu.
Rokiruotės taisyklės
Rokiruotės negalima daryti, jeigu:
<br style="clear:both" />
Tikslai
Rokiruotė daroma siekiant:
<br style="clear:both" />
Pavojai rokiravus
Rokiruotė turi vieną trūkumą – po rokiruotės užpultas karalius turi žymiai mažiau langelių bėgimui. Todėl kartais gali grėsti matas.
Matas bokštu paskutinėje gulstinėje
<br style="clear:both" /> Tarp žemo ar vidutinio lygio šachmatininkų po trumposios rokiruotės kartais pasitaiko šis matas. Toks matas pasitaiko, kai po rokiruotės bokštas išvedamas iš 8-osios (baltiesiems – 1-osios) gulstinės (taip pat jei ten nėra kito bokšto ar valdovės), kai nėra galimybės su figūra ateiti į langelį f8 (jei matas gresia baltiesiems – f1). Galima ginti laukelį e8, tačiau bokštas gali patekti iš 1-osios gulstinės į 8-ąją ne per e, o per kitas linijas. Šis matas išvengiamas ir darant „orlaidę“ (prastumiant f, g arba h pėstininką).
Matas valdove 7-ojoje gulstinėje
<br style="clear:both" /> Kartais pasitaiko matas valdove 7-ojoje gulstinėje. Diagramoje pavaizduotas vienas iš galimų pavyzdžių. Gynybos nuo šio mato priklauso nuo to, kuriame langelyje stovėjo valdovė prieš 1 ėjimą. Jei valdovė stovėjo laukeliuose d4 arba e5, gynyba nuo mato yra ėjimas f3, jei g3, g4, g5 – ėjimas g3. Jei valdovė buvo laukeliuose f6, g6 arba h6, būtų užtekę ją nukirsti (nebent juodieji būtų praradę g pėstininką).
Dirbtinė rokiruotė
Kartais rokiruotės teisė būna prarandama priverčiant karalių paeiti iš pradinės padėties. Tada galima paslėpti karalių ir išvesti bokštą per kelis ėjimus. Tai vadinama dirbtine rokiruote.
<br style="clear:both" /> Kadangi juodieji paėjo į e7 iš pradinės padėties, jie prarado rokiruotės teisę. Tačiau jie greitai gali padaryti dirbtinę rokiruotę tokiomis ėjimų sekomis:
Reglamento del ajedrez
Šri Lankos demografija
thumb|right|500px|Gyventojų kitimas 1961–2003 m. Per šį laikotarpį gyventojų skaičius padidėjo beveik du kartus. Grafike gyventojų skaičius yra pateikiamas tūkstančiais. Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Šri Lankos demografiją.
Gyventojų skaičius: 21 481 334 (2011 m. apskaičiavimai)
Gyventojų amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 0,913 % (2011 m. apsk.)
Gimstamumas: 17,04 gimimų/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)
Mirtingumas: 5,96 mirčių/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)
Migracijos indeksas: –1,95 migrantų/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)
Urbanizacija:
Lyčių pasiskirstymas:
Vidutinė gyvenimo trukmė:
AIDS/ŽIV:
'''15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:'''
'''15–24 m. amžiaus gyventojų nedarbo lygis:'''
Religijos:
Kalbų vartojimas:
Etninės grupės:
Lietuvos didžiųjų kunigaikščių rūmai
Lietuvos didžiųjų kunigaikščių rūmai – buvusi Vilniaus žemutinės pilies komplekso dalis. Pastatas priklauso Vilniaus pilių kultūriniam rezervatui, jame įsikūręs Nacionalinis Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdovų rūmų muziejus.
2009 m. liepos 6 d. dar nebaigtuose rūmuose atidarytas muziejus. 2018 m. liepos 6 d. Lietuvos valstybės šimtmečio proga iškilmingai atidaryti visiškai atstatyti rūmai. Statybos atsiėjo per 100 mln. eurų. Prieš 200 metų nugriauti Vilniaus žemutinės pilies Valdovų rūmai atkurti iš 1987–2001 m. atkastų rūmų liekanų.
Lietuvos didžiųjų kunigaikščių rūmai XV–XIX a. pr.
XV a. pab. – XVI a. pr. Lietuvos didysis kunigaikštis Aleksandras pagrindinę savo rezidenciją iš Aukštutinės pilies greičiausiai perkėlė į Žemutinę, čia pastatydamas vėlyvosios gotikos rūmus.
XVI a. profesionalūs vietiniai, taip pat italų, lenkų bei kitų šalių architektai, kiti menininkai ir meistrai Valdovų rūmus pavertė į renesanso stiliaus rezidenciją, kuri vėliau įgijo ankstyvojo baroko bruožų. Rūmuose rezidavo Abiejų Tautų Respublikos valstybės valdovai.
XVI a. ir XVII a. vadinami rūmų „aukso laikais“. Vilnius tuo metu buvo svarbus Vidurio Rytų Europos centras, o Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė ir Lenkijos Karalystė (ATR), kurią valdė Gediminaičių-Jogailaičių ir Vazų dinastijų monarchai – įtakinga šio regiono valstybė. Rūmuose vyko daugelis visai Europai svarbių istorinių įvykių. Buvo priimami užsienio šalių pasiuntiniai, vyko seimai, buvo prisiekiama Lietuvos didžiajam kunigaikščiui, pasirašomos tarptautinės sutartys, vykdomi teismai, redaguojamas Lietuvos Statutas, saugomas valstybės iždas ir archyvas. Čia buvo sukaupta viena turtingiausių Europoje bibliotekų, saugomos neeilinės šarvų bei medžioklės trofėjų kolekcijos, gobelenai, paveikslai, kitos brangenybės.
1655 m. rugpjūčio mėn. Rusijos kariuomenė užėmė Vilniaus miestą; Žemutinę ir Aukštutinę pilį. 1661 m., vaduojant Vilnių, per kelis mėnesius trukusią kovą Valdovų rūmai buvo smarkiai apgriauti ir išgrobstyti.
XVIII a. rūmuose apsigyveno neturtingi miestiečiai ir čia įsikūrė įvairios dirbtuvės. XVIII a. pab. buvo nuspręsta rūmus rekonstruoti ir juos pritaikyti reprezentacijai, bet žlugus ATR šie planai nebuvo įgyvendinti.
XIX a. pradžioje rūmų griuvėsiai buvo visiškai nugriauti. 1801 m. griaunant rūmus, pirklys Abraomas Šliosbergas gavo teisę pastatyti savo namus virš rytų korpuso naudojant šio korpuso mūrus. Šio namo viduje išliko dalis pirmojo aukšto rūmų sienų ir rūsiai.
Šliosbergo namas ir rūmų atstatymas
thumb|2015 m. Šliosbergo namo fragmentai 1831 m. buvusių rūmų teritorijoje buvo įrengta Rusijos kariuomenės tvirtovė su grioviais ir pylimais, o A. Šliosbergo namas tapo kariuomenės štabu. 1840 m. pastatas įvardijamas kareivinėmis. 1854 m. pastatas buvo rekonstruotas ir jame įsikūrė Vilniaus karinės apygardos Inžinerijos valdyba. XIX a. antroje pusėje tvirtovė panaikinta, o jos vietoje įrengtas parkas. XX a. pradžioje A. Šliosbergo namas buvo rekonstruotas eklektiniu stiliumi. XX a. pirmojoje pusėje pastatas buvo naudotas karinei administracijai.
1941 m. ir 1944–1987 m. pastate veikė Pionierių rūmai. 1964 m. tiesiant šilumos trasą į A. Šliosbergo namą buvo atrasti Lietuvos didžiųjų kunigaikščių rūmų rūsiai. 1976 m. namo rūsiuose atlikti pirmieji architektūriniai tyrimai. 1983 m. buvo pasiūlytas Lietuvos didžiųjų kunigaikščių rūmų Vilniaus Žemutinėje pilyje atkūrimo projektas, siekiant pritaikyti juos Nacionalinei dailės galerijai.
1987 m. nusprendus A. Šliosbergo name įkurti „Tautų draugystės muziejų“, buvo pradėti archeologiniai tyrimai, kurie buvo tęsiami iki 2009 m. Jų metu rasta apie 0,5 milijono unikalių radinių, kurie tapo rūmų atkūrimo pagrindu. 1988–2005 m. A. Šliosbergo name buvo įsikūręs Pilių tyrimo centras „Lietuvos pilys“. Atkuriant Valdovų rūmus, A. Šliosbergo namas buvo į juos įjungtas. Buvo paliktos dvi antro aukšto salės, dalis eksterjero, langų, frizų, detalių.
Idėją atstatyti Lietuvos valdovų rūmus 1988 m. pasiūlė Lietuvos kultūros fondas, jų atkūrimui lėšas rinko Valdovų rūmų paramos fondas. Vienas pagrindinių rūmų atkūrimo rėmėjų, lėšas skyręs per Valdovų rūmų paramos fondą – JAV lietuvis Juozas Kazickas.
2009 m. nebaigtuose rūmuose įkurtas Nacionalinis muziejus LDK Valdovų rūmai, įvyko LDK rūmų simbolinis atidarymas.
2013 m. liepos 6 d. atidarytas rūmų A korpusas, o 2018 m. liepos 6 d. – B korpusas.
Pūslėtoji aldrūnė
Pūslėtoji aldrūnė (Aldrovanda vesiculosa) – augalas, priklausantis saulašarinių šeimai. Paplitusi Europoje, Azijoje, Afrikoje ir Australijoje. Europoje galima rasti daugiausia pietinėje, centrinėje ir rytų Europos dalyse. Šiandien ši rūšis Europoje yra išlikusi kiek daugiau nei 50 vietų. Lietuvoje pūslėtoji aldrūnė aptikta tik rytinėje šalies dalyje – keturiuose Ignalinos rajono ežeruose: Alksno, Apvardų, Dysnų ir Rūžo.
Biologija
thumb|left|300px|Pūslėtosios aldrūnės paplitimas Pūslėtoji aldrūnė neturi šaknų, todėl laisvai plūduriuoja vandenyje. Stiebai ir lapai siūliški, mažai šakoti. Lapų išsidėstymas menturiškas. Ant lapų susidaro medžiojimo organai, kurie savo sandara yra beveik identiški jautriojo musėkauto gaudyklėms. Žydi baltais žiedais. Kai kuriose šiaurinėse arealo dalyse augančios aldrūnės nebesidaugina sėklomis, nežydi, o dauginasi tik vegetatyviškai, stiebo dalimis.
Pūslėtoji aldrūnė medžioja zooplanktoną, uodų lervas bei kitus mikroskopinius vandens gyvius, kurie patekę tarp gaudyklės dalių ir sudirginę jos viduje esančius jautrius plaukelius, sukelia gaudyklės užsidarymą.
Stiebas
Vienas stiebas arba šakota.
Lapai
Lapai menturiški, po 5–9, ilgis 10-15 mm. Lapas padalintas į dvi dalis bei turi prisilietimui jautrius šerelius.
Žiedai
Maži, balti, ant ilgų kotelių.
Kvaitulinis gyvatenis
Kvaitulinis gyvatenis (Rivea corymbosa) – vijoklinių (Convolvulaceae) šeimos vijoklių rūšis. Paplitusi Lotynų Amerikoje: nuo Meksikos šiaurėje iki šiaurinės Peru pietuose, pasitaiko Kuboje, kaip invazinė rūšis auga Australijoje, pietų JAV.
Tai daugiametis laipiojantis vijoklis. Žydi baltais žiedais gruodžio – vasario laikotarpiu. Augalas medingas, iš jo nektaro pagamintas medus pasižymi skaidrumu ir aromatingumu.
Kvaitulinio gyvatenio sėklose yra stipraus alkoloido LSA. Jis pasižymi psichodelinėmis, haliucinogeninėmis savybėmis, todėl vietiniai gyventojai (mištekai, činatekai, masamekai, sapotekai ir kt.) sėklas nuo seno naudoja liaudies medicinoje ir šamanitiniuose ritualuose. Senovėje sėklos naudotos žmonių aukojimo ritualuose, sukeldavo aukai euforijos, nuasmeninimo, mieguistumo jausmą.
Valjehermosas
Valjehermosas  – miestelis ir savivaldybė Ispanijoje, Kanaruose, La Gomeros salos šiaurės vakaruose. Pro miestelį eina labai vingiuotas žiedinis salos kelias. Verčiamasi terasine žemdirbyste, turizmu. Valjehermosas garsėja tradicinio La Gomeros palmių medaus gamyba iš vietinių kanarinių palmių. Gaminamas vietinis vynas, auginami bananai.
Į pietus nuo Valjehermoso prasideda Garachonajaus nacionalinis parkas, o į šiaurę – Vargonų uolos (Los Organos). Yra amatų centras, poeto Pedro García Cabrera kultūros centras, botanikos sodas, jūrinis parkas.
Knut Anders Sørum
Knut Anders Sørum (1976 m. balandžio 12 d.) – Norvegijos dainininkas.
2004 metais su daina „High“ „Eurovizijos“ dainų konkurse užėmė 24-ą vietą. 2010 m. spalį atlikėjas išleido debiutinį albumą „Prøysen“. Jis Norvegijos muzikos įrašų tope debiutavo 12-oje vietoje. Dainų žodžius ir muziką sukūrė jis pats. 2012 metais atlikėjas buvo muzikinio projekto „The Voice Norge“ dalyvis. Kitais metais išleido antrąjį studijinį albumą „Ting Flyt“.
Andreikėnai
Andreikėnai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 4 km į vakarus nuo Kuktiškių, prie Švenčionėlių–Utenos geležinkelio. Arti kaimo yra Žuvinto ežeras, prie jo Andreikėnų piliakalnis, vadintas Juozapavo kalnu, ant kurio buvo kryžius, prie kurio melsdavosi prašydami apsaugoti nuo liūčių, žaibų. Šalia kaimo teka Talos upė, įtekanti į Viešio ežerą. Arti buvęs Siesiko ež. nuseko, o ant Talos veikia senas vandens malūnas, priklausąs Kaušylams. Netoli – Priekulės miškas, o kaimavietėje rasta akmens kirvukų, degtų geležies gargažių, brūkšniuotosios keramikos, žmonių kaulų, švediškų pinigų.
Istorija
thumb|left|Andreikėnų kaimo gyventojai apie 1956 m., antrame plane matomas Andreikėnų malūnas, Kaušylų sodyba.
Pagal 1731 m. inventorių kaimas priklausė Buitūnų vaitystės, Kuktiškių dvarui (13 valakų). Netoli buvo keli dvarai – Gaižiūnų, Kaušylų, Viešintų. XVIII a. kaimui priklausė 13 valakų, buvo 5 pirkios, gyv. Mikalajūnai, Vanagai, Vedrickai. Prie kaimo buvo Pažuvinčio dvarelis.
XX a. pr. Andreikėnų kaimas ir malūnas pateko į Vilniaus gubernijos Švenčionių apskrities Kuktiškių valsčių.
Kaime gyveno tautodainininkės: Elena Kaušylienė, audėja Marcelė Saulienė, pynėja Juozapota Vanagienė. Kaime buvo rengiami klojimų teatrai. 2000 m. gyveno Prano Bareišio (2), Apolonijos Gimžauskienės (1), Antano Kaušylos (2), Veronikos Mintaučkienės (1), Onos Saulienės (1), Stasės Svarauskienės (2), Filomenos Telksnienės (2), Emilijos Vanagienės (1), Onos Reginos Vanagienės (1) ir Bronislovo Vedricko (1) šeimos.
Alfarai
Alfarai (Alfaro) – gyvavedžių dančiakarpių (Poeciliidae) šeimos žuvų gentis.
Bžozovas (Sokulkos apskritis)
Bžozovas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Dambravos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr.25px|DW673.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Argyraspidai
Argyraspidai ( 'sidabriniai skydai') – Aleksandro Didžiojo kariuomenės dalinys, taip vadintas dėl naudotų sidabruotų skydų.
Argyraspidai buvo elitinis dalinys, kuriam vadovavo Nikanoras Makedonietis ir kurį labai vertino Aleksandras Didysis. Tai buvo hipaspistų dalinys, kuriems argyraspidų vardą suteikė kampanijos Indijoje metu. (Arr. Anab. 7.11.3). 323 m. pr. m. e. mirus Aleksandrui, argyraspidai pakluso Eumenui. Tai buvo veteranų dalinys, ir nors daug jų jau buvo apie 60 m. amžiaus, jų bijojo ir juos gerbė dėl jų patirties ir kovinių gebėjimų.
Gabienės mūšyje argyraspidai perėjo į Antigono pusę, kai šis sugebėjo užgrobti gurguolę, kurioje buvo jų šeimos ir visas turtas, kurį šie gebėjo sukaupti per 40 m. kovų. Argyraspidai atgavo savo gurguolę, bet Antigonui perdavė suimtą Eumeną (316 m. pr. m. e.).
Netrukus Antigonas šį dalinį ėmė išsklaidyti, nes jis buvo pernelyg neklusnus. Antigonas argyraspidus perdavė Arachosijos satrapijos satrapui Sibirtijui, kad šis nedidelėmis grupelėmis išsiuntinėtų į pavojingas misijas ir taip greitai sumažintų jų skaičių.
Seleukidų argyrospidai
Romėnų imperatorius Aleksandras Severas, imituodamas Aleksandrą Didįjį, savo kariuomenėje turėjo dalinius, kuriuos vadino argyroaspides ('sidabriniai skydai') ir chrysaspides ('auksiniai skydai').
Livijus minėjo kavalerijos dalinį, vadintą sidabriniais skydais, jis buvo Antiocho III armijos dalis Magnezijoje.
Linas Juozas Kojelis
Linas Juozas Kojelis (g. 1955 m. rugsėjo 30 d. Los Andžele) – JAV lietuvių visuomenės veikėjas, politologas.
Biografija
Tėvas Juozas Kojelis. 1976 m. baigė Kalifornijos universitetą, istorijos ir ekonomikos bakalauras, 1978 m. – Prinstono universitetą, tarptautinių mokslų magistras.
Baigęs universitetą kurį laiką dirbo JAV prezidento R. Reigano politinių reikalų patarėjo L. Nofzingerio kabinete, 1979–1981 m. senatoriaus R. Šveikerio štabe, 1981–1983 m. JAV Gynybos departamente, 1983–1988 m. prezidento R. Reigano administracijos Baltuosiuose rūmuose ryšių su visuomene skyriuje. 1988–1989 m. JAV valstybės sekretoriate vadovavo pabėgėlių atvykimo į JAV programai. 1997 m. įsteigė konsultacijų bendrovę „Kojelis & Company“, jos vadovas.
1976–1979 m. JAV lietuvių jaunimo sąjungos politinės veiklos koordinatorius, JAV lietuvių bendruomenės, Ateitininkų federacijos, Lietuvių fronto bičiulių veikėjas. Dirbdamas Vašingtone padėjo lietuvių organizacijų atstovams užmegzti ryšius su JAV Kongresu, vyriausybe. Jo iniciatyva 1983 m. prezidentas R. Reiganas į Baltuosius rūmus pakvietė 200 Amerikos baltų organizacijų atstovų, pakartotinai pasirašė kreipimąsi į visuomenę Baltų laisvės dienos proga, kuris buvo perduotas Jungtinių Tautų nariams. Kreipimesi aiškinta, kodėl JAV nepripažįsta Baltijos šalių prievartinio inkorporavimo į TSRS. 1990 m. JAV-Baltijos fondo (USA-Baltic Foundation) vienas steigėjų, iki 1997 m. jo prezidentas. Bendradarbiauja Lietuvos ir JAV spaudoje.
Dvarčiškė
Dvarčiškė – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Viktarino.
Tverečius (ežeras)
Tverečius arba Tverečiaus ežeras – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, Tverečiaus miestelio šiaurvakariniame pakraštyje, ties Baltarusijos siena. Maža dalis ežero – 0,61 ha, yra Baltarusijos teritorijoje. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 0,86 km, plotis iki 0,61 km. Altitudė 127,5 m. Krantai žemi, pelkėti, vietomis apaugę medžiais. Pakrantėse plyti dirbami laukai ir pievos. Vakarinėje pakrantėje įsikūręs Daktorių kaimas. Pietvakarine pakrante eina kelias.
Ežeru iš šiaurės vakarų į šiaurę prateka Dysnos upė.
Trelleborgs FF
Treleborgo FF – Švedijos futbolo klubas iš Treleborgo.
Istorija
Klubas įkurtas 1926 m. Yra žaidę elito divizione. 1992 ir 1993 m. užėmė ketvirtą vietą.
Pastaraisiais metais buvo iškritę į trečiosios pakopos pirmenybes, bet vėl sugrįžo į elito divizioną.
Sezonai
GE; grupių etapas.
Maltos futbolo varžybos 1980–1981 m.
Maltos futbolo varžybos 1980–1981 m.
Dvarčiškiai
Dvarčiškiais vadinami kaimai:
Monkų geležinkelio stotis
Monkų geležinkelio stotis - geležinkelio stotis Monkų mieste, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Monkų apskrityje. 1881 m. stotis įkurta tiesiant Balstogė - Karaliaučius geležinkelio liniją. Stotį pastatė Rusijos imperijos kareiviai, kurie buvo įsikūrę netoliese esančiame Hornostajės kaime. Per I pasaulinį karą stotį susprogdino besitraukiantys rusų kareiviai. Dabartinė geležinkelio stotis pastatyta XX a. trečiajame dešimtmetyje, architektas Stefanas Šileris. Per II pasaulinį karą stotis buvo sugriauta, bet vėliau atstatyta tokia pati kokia buvo prieš karą. Tai trijų platformų, dvejų peronų geležinkelio stotis, per kurią eina Balstogė-Glomnas geležinkelio linija. Nuo stoties iki Čechoviznos geležinkelio stotelės yra 6,5 km ir iki Goniondzo geležinkelio stoties 8,4 km.
Henry Fuseli
Johanas Heinrichas Fiuslis (, 1741−1825 m.) – šveicarų romantinis tapytojas, piešėjas. Persikėlęs į Angliją jis tapo plačiau žinomas vardu Henris Fuselis.
Biografija
Johanas Heinrichas Fiuslis gimė 1741 m. vasario 7 d. Ciuriche (Šveicarija). Jis buvo antruoju vaiku iš penkių tapytojo portretisto Johann Caspar Füseli ir Elisabeth Waser šeimoje. Jaunystėje mokėsi teologijos ir 1761 m. įgijo Ulricho Cvinglio idėjų pamokslininko išsilavinimą. J. H. Fiuslis studijavo humanistinę filosofiją, klasikinę filologiją, buvo paveiktas šveicarų mąstytojo Johann Jakob Breitinger minčių, išmoko anglų, prancūzų ir italų kalbų. Jo mentoriumi buvo intelektualas Johann Jakob Bodmer, supažindinęs J. H. Fiuslį su Homero, Dantės, Šekspyro ir Miltono veikalais, Nybelungų saga.
Bezoarinis ožys
Nuo seno žmonės medžiojo šias ožkas dėl ragų ir bezoaro – mineralizuotų maisto sankaupų, randamų šių ožkų skrandyje. Todėl šios ožkos ir vadinamos bezoarinėmis. Kai kuriuose rajonuose šiems gyvūnams gresia išnykimas dėl medžioklės ir konkurencijos su naminėmis ožkomis ir avimis.
Henry Fuseli
Biografija
1763 m. J. H. Fiuslis turėjo palikti Ciurichą po to, kai publikavo miesto administraciją pašiepiantį pamfletą. Jis lankėsi Vokietijoje, Anglijoje ir Prancūzijoje, siekė literatūrinės karjeros. 1768 m. buvo paskatintas anglų akademinio dailininko Dž. Reinoldso ir pradėjo tapyti. 1770 m. keliavo į Italiją, studijavo klasikinę ir Mikelandželo skulptūrą, manieristinį meną. Jo draugu Italijoje tapo švedų skulptorius Johan Tobias Sergel. 1780 m. H. Fuselis grįžo į Angliją, kur jo dailininko reputaciją užtvirtino paveikslas „Košmaras“.
Bezoarinis ožys
Paplitęs nuo Mažosios Azijos iki Indijos, kalnuotose vietovėse. Gamtoje šie gyvūnai gyvena nedidelėmis grupėmis iki 20 individų. Bandai paprastai vadovauja sena patyrusi patelė.
Henry Fuseli
Biografija
1786−1789 m. H. Fuselis tapė šekspyrinėmis temomis leidėjo John Boydell suplanuotai Šekspyro galerijai Londone. 1788 m. tapo asocijuotu Britanijos meno akademijos nariu, 1790 m. − tikruoju. Po 1790 m. jis sukūrė 47 paveikslų seriją savo suplanuotai Miltono galerijai, tačiau šių kūrinių parodos 1799 ir 1800 m. nesulaukė sėkmės. 1799−1805 m. ir nuo 1810 m. H. Fuselis užėmė tapybos profesoriaus vietą Britanijos meno akademijoje. H. Fuselis 1788 m. buvo vedęs Sophia Rawlins, pora nesusilaukė vaikų. Dailininkas mirė 1825 m. balandžio 16 d. Patnyje, palaidotas Šv. Pauliaus katedroje Londone. Jo dailė paveikė Viljamo Bleiko (1757−1827) kūrybą.
Bezoarinis ožys
Išvaizda
Patinas sveria apie 60 kg, patelė – apie 40 kg. Aukštis ties gogu 70-90 cm. Ragai ilgi, dalgiški su retais gumbais.
Dauginimasis
Ruja paprastai trunka nuo lapkričio iki gruodžio. Maždaug po 150 dienų nėštumo, gimsta jaunikliai (dažniausiai 1-2), kurie motinos žindomi 4 mėnesius. Ožiukai su motina būna tol, kol ji susilaukia kitų jauniklių. Lytinė branda – 2 metai.
Julijonas Lindė-Dobilas
Julijonas Lindė-Dobilas (1872 m. lapkričio 15 d. Dovydai, Joniškėlio valsčius – 1934 m. gruodžio 2 d. Panevėžys) – Lietuvos rašytojas, kunigas, pedagogas.
Biografija
1898 m. baigė Kauno kunigų seminariją, įšventintas kunigu. Kunigavo Latvijoje (Skaistkalnėje, Pilbergėje, Lyvberzėje, Alūkstoje), Varniuose. Per Pirmąjį pasaulinį karą mokytojavo Jekaterinoslave (dab. Dnipras). Nuo 1922 m. Panevėžio gimnazijos mokytojas, nuo 1926 m. – direktorius. Su kitais įkūrė moksleivių sambūrį „Meno kuopa“ ir jam vadovavo.
Palaidotas Panevėžio Kristaus Karaliaus Katedros kapinėse.
Kūryba
Svarbiausiame kūrinyje – romane „Blūdas, arba Lietuva buvusios Rusijos revoliucijos mete“ (1912 m. 2 leid. 1990 m.) – realistiškai vaizduojami 1905–1907 m. revoliucijos įvykiai, kritikuojama konservatyvioji dvasininkija. Tai pirmasis lietuvių psichologinis romanas. Sukūrė etinės problematikos dramas „Širdis neišturėjo“ (1921 m.) ir „Kur laimė?“ (1930 m.), apsakymų („Juodnugaris“, „Kūčios“, „Valiūtė“). Jo studija „Ar paseno Tenas: Jo „Meno filosofijos" kritika“ (1927 m.) sukėlė ginčų ir aštrią polemiką su J. Eretu. Parašė straipsnių apie literatūrą, estetiką, rašytojus. Publicistikai (rinkiniai „Į slėpiningąjį dvasios pasaulį“, išl. 1996 m.) būdinga filosofinė, kultūrologinė problematika, aukšto dvasinio polėkio apibendrinimai, intelektuali kalba.
Plaučių alveolė
right|thumb|300px|Plaučių alveolės. Alveolar sacs – alveolių pūslelės, alveolar duct – alveolių kanalas, mucous gland – gleivinė liaukutė, mucosal lining – [[gleivinė, capillary beds – kapiliarų rezginys, pulmonary vein – plaučių venulė (ja teka arterinis kraujas), pulmonary artery – plaučių arteriolė (ja teka veninis kraujas), alveoli – alveolės.]] Plaučių alveolės arba tiesiog alveolės – smulkiausios pūslelės, esančios plaučio bronchiolės gale. Jų skersmuo 0,1-0,2 mm. Alveolės glaudžiai susijusios su plaučių kapiliarine sistema. Per alveoles, kurių yra apie 300 mln., vyksta dujų apykaita. Jos yra plonomis sienelėmis, kad lengviau praeitų dujos, drėgnu vidumi, gausiai apraizgytos kapiliarų. Veninis kraujas kapiliaruose virsta arteriniu.
Plaučiuose alveolės suformuoja kekes, kurios primena vynuoges. Sudarytos iš alveolės kanalo (kartais vadinamų alveolių poromis) ir plonos sienelės, apraizgytos kapiliarų (net 70 % alveolių paviršiaus), per kurią vyksta dujų apykaita. Anglies dioksido prisotintas kraujas, pasisavintas iš viso organizmo, nešamas į alveolių kraujagysles kur difuzijos būdu pašalinamas anglies dioksidas ir pasisavinamas deguonis.
Alveolių skersmuo 0,1-0,2 mm, plaučiuose jų yra apie 500–700 mln., o bendras užimamas paviršiaus plotas – 75 m². Alveolės sudarytos iš epitelinio sluoksnio apsupto kapiliarais. Tarp kai kurių alveolių kartais atsiranda mažos poros, vadinamos Kohno poromis. Alveolių membrana sudaryta iš kolageno ir tampraus pluošto. Šis pluoštas leidžia alveolėms išsiplūsti, kai oras įkvėpiamas, bei susitraukti iškvėpimo metu.
Kvėpavimo sistema
thumb|500px|Plaučių alveolės. Alveolėse vyksta dujų apykaita. Anglies dioksidas pašalinamas iš kraujo ir atiduodamas alveolėms, o deguonis difuzijos būdu pereina į kraują.
Mūsų organizmui yra būtinas deguonis. Tačiau, kad tą deguonį pasisavintume, jis turi patekti į plaučius ir kraujo sistemą. Tai galiausiai įvyksta alveolėse. Tam, kad deguonies procesą suprastume, turime apžvelgti pagrindines kvėpavimo sistemos dalis.
Tam, kad deguonis pasiektų plaučius, mūsų organizmas kvėpavimo metu sukuria žemesnį slėgį nei yra aplinkoje. Taip deguonis savaime plūsta į plaučius ir užpildo alveolių ertmes.