cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marian von Reinhard
Biografija
Gimė 1881 m. rugsėjo 5 d. Ukmergėje, kilęs iš profesionalių kariškių dinastijos (jo tėvas – Rusijos kariuomenės pulkininkas), kurios genealogija fiksuota jau nuo XII a. 1899 m. baigė kadetų mokyklą Polocke, 1902 m. Michailo Artilerijos karo mokyklą Sankt Peterburge. 1914 m. baigė Nikolajaus karo inžinerijos akademiją. 1914 m. lapkritį tapo kapitonu, 1915 m. gruodį pulkininku. Pirmojo pasaulinio karo metais 1916 m. M. J. Reingardas tapo Rusijos karo atašė Italijoje. 1922 m. grįžo į Lietuvą ir pradėjo tarnauti Lietuvos kariuomenėje, kur tapo karinės mokyklos specialistu. 1929 m. baigė aukštosios karo mokyklos karininkų kursus ir tapo kariuomenės inspektoriumi. Lietuvos kariuomenėje M. J. Reingardas dirbo Vytauto Didžiojo Aukštųjų karininkų kursų inspektoriumi, matematikos ir kitų tiksliųjų mokslų dėstytoju. Aukštojoje karo mokykloje dėstė matematiką, topometriją ir chemiją. 1930 m. išleido mokslinius konspektus Neorganinė chemija ir organinės chemijos įvadas. 1929 m. parengė paskaitų konspektą „Tikimybių teorija ir jos pritaikymas artilerijos šaudyme“. 1931 m. tapo karybos inžinieriu-technologu. 1933 m. išėjo į rezervą. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, kur trejus metus praleido pabėgėlių stovykloje, 1948 m. išvyko į Italiją, o vėliau į Argentiną, kur dirbo inžinieriumi. Mirė 1976 m. birželio 16 d. Buenos Airėse.
Kazimieras Kulviecas
thumb|150px|Kazimieras Kulviecas Kazimieras Jokūbas Kulviecas (1871 m. gegužės 1 d. Triobiškiuose, Kalvarijos apskritis, Rusijos imperija – 1943 m. vasario 14 d. prie Archangelsko, TSRS) – Lenkijos ir Lietuvos kraštotyrininkas, gamtininkas.
Biografija
Gimė Lietuvos dvarininko šeimoje, iš kurios, dėl tėvo dalyvavimo 1863 m. sukilime, carinės Rusijos administracija buvo konfiskavusi dvarą.
Kazimieras Kulviecas mokėsi Suvalkų gimnazijoje, o 1897 m. baigė gamtos studijas Varšuvos universitete ir įgijo zoologo diplomą. Po metų Suvalkuose vedė vietos notaro Stankevičiaus dukterį Juliją Kazimierą Kunigundą. Dirbo mokslinį darbą: tyrinėjo florą ir fauną didžiuliame areale – tarp Viduržemio ir Baltosios jūrų. Visgi didžiausią dėmesį skyrė gimtajai Suvalkijai: kartu su gamtininkais Kazimieru Červinskiu ir Romualdu Minkevičiumi 1901–1903 m. tyrė Vygrių ežero augmeniją ir gyvūniją, atliko šio vandens telkinio dugno gylio matavimus. Ekspedicijos rezultatai buvo paskelbti leidiniuose „Wszechświat” (1902 m., Nr 21–23) ir „Pamiętnik Fizjograficzni” (1904 m., t. XVIII).
Kartu su Zigmantu Gliogeriu ir Aleksandru Janovskiu 1906 m. įkūrė Lenkijos kraštotyros draugiją ir buvo išrinktas jos vicepirmininku. K. Kulvieco iniciatyva buvo pradėtas leisti Draugijos žurnalas „Ziemia”, kurį jis redagavo 1910–1914 m. ir 1922–1926 m. Šio leidinio puslapiuose paskelbė vertingą kraštotyrinę medžiagą apie Augustavo kanalą, paminklinę pušį prie Drubengio upelio (šalia Birštono) , Šiauliškių akmenį , Suvalkiją ir kt. Kraštotyrai iki šiol išlieka vertingomis ir jo darytos XX a. pr. nuotraukos (pvz.: Marijampolės apskrities valstiečių fotografijos). Pirmasis pasaulinis karas Kulviecų šeimą užklupo prie Naugarduko. Šeimos galva buvo iškviestas į Maskvą, kur karo pabėgėlių vaikams organizavo lenkišką gimnaziją (vėliau panašią gimnaziją įkūrė Varšuvoje). Pasibaigus karui, prie Svitiazio ežero nusipirko Rusatino dvarelį (dabar Baltarusijos Kareličių rajone). 1927 m. jam buvo suteiktas Lenkijos kraštotyros draugijos garbės nario vardas. XX a. antrajame dešimtmetyje rūpinosi kraštotyrininkų centro–turistų prieglobsčio įkūrimu prie Vygrių ežero. 1929 m. jis buvo atidarytas Stari Palivarke, o K. Kulviecas paskirtas šio centro kuratoriumi.
Kai 1939 m. Vakarų Baltarusiją užėmė Raudonoji armija, Kulviecų šeima Rusatine buvo suimta ir ištremta į Archangelsko sritį. Netrukus prasidėjo Antrojo pasaulinio karo sunkmetis, bet tremtinys K. Kulviecas, nepaisydamas sudėtingų sąlygų, nuosekliai tyrinėjo aplinkinę florą ir fauną. Tyrimus nutraukė mokslininko mirtis. Duktė Vanda, bijodama galimų represijų, tėvo rankraštį sunaikino.
Keturių sienų sankirta
right|thumb|Keturių sienų sankirta tarp Belgijos, Nyderlandų, Vokietijos ir Moresneto right|thumb|[[Keturi kampai|Keturių sienų sankirta tarp Arizonos, Kolorado, Naujosios Meksikos ir Jutos valstijų]] Keturių sienų sankirta – keturių skirtingų administracinių vienetų susikirtimo taškas. Taip pat yra trijų sienų sankirta ir kitų įvairių sienų sankirtos tipų.
Pavyzdžiai
Istorinės keturių sienų sankirtos:
Vytautas Pakarskas
Vytautas Pakarskas (1930 m. rugpjūčio 8 d., Radviliškis – 1995 m. rugpjūčio 18 d.) – nusipelnęs Lietuvos inžinierius, sklandymo sporto meistras, buvęs Eksperimentinės sportinės aviacijos gamyklos Prienuose direktorius.
Biografija
Radviliškyje 1949 m. baigė Lizdeikos gimnaziją. Aviacija V. Pakarskas susidomėjo besimokydamas Kauno Politechnikos institute, kur tuo metu veikė aktyvi sklandytojų sekcija. Ten jis skraidė sklandytuvais, remontuodavo palaužtus sklandytuvus, dalyvavo statant Antano Kuzmicko konstrukcijos sklandytuvus M-1 ir M-2.
1954 m. baigė Kauno Politechnikos institutą ir persikėlė gyventi į Vilnių. Nuo 1954 m. Vilniaus Žalgirio staklių gamyklos Mechaninio cecho viršininkas, vėliau – vyr. inžinierius-konstruktorius. Nuo 1960 m. Šlifavimo staklių gamyklos laboratorijų sektoriaus vadovas bei projektų vyriausiasis konstruktorius. 1964 m. pradėjo dirbti Respublikiniame techninės informacijos institute Mašinų skyriaus viršininku.
V. Pakarskas skraidė Vilniaus aeroklube Kyviškėse. 1963 m. tapo sklandymo sporto meistru. 1966 m. V. Pakarskas dviviečiu sklandytuvu L-13 „Blanik“ pasiekė Lietuvos nuotolio rekordą skridime į iš anksto numatytą tikslą – 476 km. Šis rezultatas dviviečių sklandytuvų klasėje nėra pagerintas iki šiol.
1964–1970 m. V. Pakarskas buvo Lietuvos aviacijos federacijos atsakingasis sekretorius. 1968 m. V. Pakarsko iniciatyva buvo atnaujinta aviacinio žurnalo „Sparnai“ leidyba, ilgą laiką jis buvo šio žurnalo redakcinės kolegijos narys.
V. Pakarskas inicijavo lietuviškų plastikinių sklandytuvų gamybą. 1968 m. su grupe Lietuvos aviatorių lankėsi pasaulio sklandymo čempionate Lešne (Lenkija). Čia kartu su sklandytuvų konstruktoriumi Baliu Karveliu susižavėjo plastikiniais aukštos klasės sklandytuvais ir nutarė, kad reikia tokių sklandytuvų gamybos Lietuvoje.
V. Pakarsko pastangomis 1969 m. buvo įkurtos Eksperimentinės sportinės aviacijos dirbtuvės, vėliau išaugusios į Prienų Eksperimentinę sportinės aviacijos gamyklą (ESAG), kurios direktoriumi jis buvo 1970–1982 m. Gamykloje buvo sukurtas ir imtas gaminti sklandytuvas BK-7 Lietuva, 1972 m. pakilęs orą. V. Pakarskas įtikino DOSAAF vadovus išplėsti gamyklą. Pociūnuose iškilo nauji gamyklos korpusai, kuriuose gamino naujus sklandytuvų modelius: 1976 m. – LAK-9, 1978 m. – LAK-10, 1979 m. – LAK-12.
1983 m. Kaune kartu su bendraminčiais įkūrė visuomeninį Sportinės aviacijos muziejų, kuris 1995 metų pradžioje pavadintas Lietuvos aviacijos muziejumi. Nuo 1983 m. Respublikinės mokslinės technikos bibliotekos direktoriaus pavaduotojas.
Lyguo
300px|thumb|Vyras su ąžuolo lapų vainikų padegė pūdelę. Lyguo ( arba Līgo svētki) – tradicinė latvių liaudies šventė, švenčiama per vasaros saulėgrįžą (naktį iš birželio 23 d. į 24). Šią šventę atitinka lietuvių Rasos, švedų Midsomaras, rytų slavų Ivano Kupalos diena.
Lyguo šventė susiformavo I tūkstantmečio antrojoje pusėje. Šventės papročiuose esama daug elementų, susijusių su senovės žemdirbių ir gyvulių augintojų tikėjimu gamtos jėgomis. Dvi savaites prieš Lyguo šventę ir penkias dienas po jos (iki Petrinių ir Povilinių) būdavo dainuojamos dainos, turinčios priedainį „lyguo“.
Šventės išvakarėse būdavo renkamos žolės ir gėlės, pinami vainikai, naktį aukštose vietose kūrenamos ugnys, šokinėjama per laužus, ieškoma paparčio žiedo.
Rainis
thumb|240px|Atminimo lenta Vilniuje, Maironio g. 15 Rainis (, tikroji pavardė Janis Pliekšanis ; 1865 m. rugsėjo 11 d. Varslavanuose, Jėkabpilio raj. – 1929 m. rugsėjo 12 d. Majoruose, Jūrmala) – teisininkas, politinis veikėjas, Latvijos liaudies poetas, dramaturgas, lietuvių literatūros vertėjas į latvių kalbą.
Lyguo
Šventės dieną po stogu kaišiojamas kvapnusis ajeras. Jis smulkiai pjaustomas ir barstomas gryčioje bei lauke prieš duris. Tikėta, kad kvapniojo ajero panašumas į kardą atbaido raganas. Namai kaišomi kiečiais, merginos jais susijuosia liemenį, kas, kaip buvo manoma, apsaugo nuo piktųjų dvasių.
Rainis
Biografija
1889–1891 m. dirbo Vilniaus apygardos teismo sekretoriumi. 1891–1895 m. redagavo visuomeninės politinės organizacijos „Jauna strava“ (Naujoji srovė) laikraštį „Dienas lapa“ Rygoje. Jame latvių visuomenė buvo supažindinta su socialdemokratinėmis idėjomis ir netrukus pradėjo burtis pirmieji būreliai.
1897 m. vedė poetę Elzą Rozenbergą-Aspaziją. 1897 m. paskirtas advokatu Panevėžyje, dalyvavo LSDP veikloje. 1897 m. už politinę agitaciją suimtas, ištremtas į Pskovą, 1899 m. – į Viatkos guberniją.
1903 m. grįžo į Latviją, dalyvavo socialdemokratų grupių veikloje, nuo 1904 m. LSDSP narys. Aktyvus 1905 m. įvykių dalyvis, mitingų organizatorius. Žandarų persekiojamas 1905 m. lapkričio mėn. emigravo į Šveicariją. Ten gyvendamas parašė geriausius savo literatūros darbus.
1920 m. su triumfu grįžo į Latviją ir buvo išrinktas Steigiamojo susirinkimo atstovu. Nuo 1920 m. LSDSP CK narys. I ir III Seimuose vadovavo socialdemokratų frakcijai. 1920 m. gegužės 1 d. iškeltas kandidatu į Steigiamojo susirinkimo pirmininkus, bet, gavęs 48 balsus, pralaimėjo 83 balsus surinkusiam Janiui Čakstei. Pralaimėjo jam ir pirmojo Latvijos prezidento rinkimus.
1920 m. Dailės teatro, 1921–1925 m. Latvijos Nacionalinio teatro steigėjas ir direktorius. 1926–1928 m. švietimo ministras.
Tvarogi Vipichai
Tvarogi Vipichai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Perlejevo valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1921 m. kaime buvo 20 namų ir 109 gyventojai, iš kurių 1 stačiatikis.
Šv. Kristoforo kamerinis orkestras
'''Šv. Kristoforo kamerinis orkestras''' – Lietuvos orkestras, Vilniaus kamerinis orkestras, 1995 m. pavadintas Vilniaus miesto globėjo – Šv. Kristoforo – vardu, nuo 1997 m. Vilniaus miesto savivaldybės kolektyvas.
Lotsė
Lotsė (ल्होत्से; ) – ketvirtas pagal aukštį pasaulio kalnas, išsidėstęs Himalajuose, tarp Kinijos (Tibeto) bei Nepalo (Khumbu). Lotsė yra 8516 m aukščio ir priklauso Everesto (8848 m) masyvui. Nepalo pusėje šalia Lotsės įsikūręs Sagarmathos nacionalinis parkas, įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Šv. Kristoforo kamerinis orkestras
Veikla
Šv. Kristoforo kamerinį orkestrą 1994 m. įkūrė profesorius Donatas Katkus. Nuo 2018 m. sausio 1 d. orkestro meno vadovas ir vyr. dirigentas – Modestas Barkauskas. Dalyvauja tarptautiniuose šiuolaikinės muzikos projektuose, festivaliuose Lietuvoje ir užsienyje. Pirmasis atliko daugelį lietuvių kompozitorių kūrinių kameriniam orkestrui.
Lotsė
Geografija
Kalną sudaro trys viršūnės: pagrindinė – 8516 m, centrinė Lotsė – 8413 m bei Lotsė Šar – 8383 m. Nepaisant to, jog Lotsės santykinis aukštis yra vos 610 m, kalnas, o ypač pietinis šlaitas, yra labai status. Dėl to į Lotsę pietiniu šlaitu yra įkopę vos keli alpinistai, o daugelis bandymų baigdavosi nesėkmėmis.
Šv. Kristoforo kamerinis orkestras
Veikla
Šv. Kristoforo kamerinis orkestras taip pat yra plačiai žinomas kaip novatoriškas, drąsus ir šiuolaikiškas kolektyvas: orkestro muzikantai nuolat dalyvauja netradicinėse akcijose, intriguojančiuose džiazo, roko, pop muzikos projektuose. Vienas sensacingiausių pastarojo meto orkestro pasirodymų – projektas Trakų smėlio karjere, kur orkestrui teko groti „smėlio scenoje“, o traktoriai bei benzovežiai „grojo“ diriguojant maestro Donatui Katkui.
Lotsė
Kopimai
Lotsės viršūnė pirmą kartą pasiekta 1956 m. gegužės 18 d. Tai padarė šveicarai Ernst Reiss ir Fritz Luchsinger.
Šv. Kristoforo kamerinis orkestras
Veikla
Orkestrui dirigavo Denis Russel Davies, Juha Kangas, Stefan Fraas, Jonas Aleksa, Rinaldo Alessandrini, Jonas Aleksa. Su orkestru koncertavo smuikinkai Jacques Israelievitch, Moti Shmit, Anton Barachovsky, Raimundas Katilius, Rusnė Mataitytė, fleitistai Jean Ferrandis, Bonita Boid, Robert Aitken, Carsten Hustedt, Michaela Petri, violončelininkai Dominique de Williencourt, Maria Kliegel, marimbininkė Linda Maxey, pianistai Caroline Sageman, Tamami Honma, Petras Geniušas, Jan Krzysztof Broja ir kt. Gastroliavo Estijoje, Suomijoje, Lenkijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje, Švedijoje, Ispanijoje.
Farerų futbolo varžybos 1943 m.
Farerų futbolo varžybos 1943 m.
Lotsė
Kopimai
1986 m. Lotsės viršūnę pasiekė garsus italų alpinistas Reinholdas Mesneris, tapdamas pirmuoju alpinistu, kuriam pavyko įkopti į visas aukštesnes nei 8000 m viršūnes.
1988 m. lenkas Krzysztof Wielicki tapo pirmuoju į Lotsę įkopusiu žiemą.
Centrinė Lotsės viršūnė pirmą kartą pasiekta tik 2001 m.
Vera Charuzina
Vera Charuzina (, 1866 m. rugsėjo 29 d. Revelis – 1931 m. gegužės 17 d. Maskva) – rusų etnografė, acheologė.
Biografija
Broliai Michailas Charuzinas, Aleksejus Charuzinas, Nikolajus Charuzinas. Baigė Sofijos Fišer klasikinę gimnaziją, studijavo Paryžiuje, Vokietijoje, Austrijoje.
1907–1923 m. dėstė Maskvos universitete ir Archeologijos institute, 1907 m. profesorė. Dalyvavo brolių organizuotose ekspedicijose Altajuje, Pabaltijyje, Kryme, Kaukaze ir kitur. Tyrė šeimos apeigas, ugnies kultą, fetišizmą, folklorą. Populiarino etnografiją. Atstovavo evoliucionistų mokyklai, vėliau rėmėsi ir kitų mokyklų tyrimų metodais.
Mora
Žodis Mora reiškia:
Andoros vyrų futbolo rinktinė
Andoros vyrų futbolo rinktinė – Andorai atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Andoros futbolo federacija. Rinktinė nedalyvavo nė viename pasaulio ar žemyno čempionate. Rinktinė laikoma viena silpniausių pasaulyje, FIFA reitinge Andora užima paskutinę (205) vietą tarp Europos komandų.
Siljanas
Siljanas (SV Siljan) − ežeras centrinėje Švedijoje, Dalarno lėne.
Čekijos futbolo varžybos 1974–1975 m.
Čekijos futbolo varžybos 1974–1975 m.
1974–1975 m. čempionatas
Čekijos komandos žaidė Čekoslovakijos pirmenybėse, žr. Čekoslovakijos futbolo varžybos 1974–1975 m.
Akarajus
Akarajus  – upė rytų Paragvajuje; Paranos dešinysis intakas. Prasideda Kaguasu kalnagūbryje, Kaguasu departamente. Teka į pietryčius per Aukštutinės Paranos departamentą; įteka į Paranos upę šalia Siudad del Estės. Vidurupyje patvenkta hidroelektrinės užtvanka (galia 200 MW) ir susidaręs didelis Akarajaus tvenkinys.
Besparnis skėriukas
Besparnis skėriukas (Podisma pedestris) – Skėrių (Acrididae) šeimai priklausantys vabzdys (Insecta). Randamas didžiojoje Europos dalyje, taip pat ir |Azijoje. Lietuvoje retas, įrašytas į Raudonąją knygą.
Išvaizda
Suaugėliai patinėliai užauga iki 17-25 mm ilgio, o patelės dar daugiau - iki 24-30 mm. Kūno spalva varijuoja nuo tamsiai rudos iki geltonos, bet ant pilvelio beveik visada yra aiškiai matomi geltonai juodi dryžiai. Patinėliai yra šviesesnių ir intensyvesnių spalvų, ir labiau išsiskiriančiais dryžiais nei patelės. Abiejų lyčių žiogai turi tamsų išilginį dryžį nuo akies iki pronotumo. Užpakalinių kojų šlaunies apatinė pusė raudona, o blauzda melsva su baltais spygliais. Šių žiogų sparnai dažniausiai labai trumpi, ovalūs, nesiekiantys daugiau 3 mm, naudojami tik kaip čirpimo organas. Tačiau labai retai pasitaiko ilgasparnė forma, kuri gali net skraidyti.
Biologija ir ekologija
Šie skėriukai randami nuo birželio iki spalio sausose pievose, kalnų šlaituose, tarp uolų, ganyklose, taip pat miškų kirtimuose, proskynose. Augalėdis, maitinasi žole, samanomis, t. t. Patelės deda kiaušinėlius ant žemės. Kiaušiniai žiemoja, o nimfos išsirita gegužės pab. - birželį. Dėl trumpų sparnų nimfos gali būti sumaišytos su suaugėliais, atskiriami tik pagal dydį.
Rytas Staselis
Rytas Staselis (g. 1966 m. rugsėjo 18 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1984 m. baigė Vilniaus 15-ąją vidurinę mokyklą, 1984–1989 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete studijavo žurnalistiką.
1984–1986 m. atliko karinę tarnybą TSRS kariuomenės priešlėktuvinės gynybos daliniuose. 1988 m. laikraščio „Žalioji Lietuva“ reporteris, atlikdamas praktiką dienraštyje „Klaipėda“ leido laikraštį „Persitvarkymo naujienos“, 1988–1990 m. savaitraščio Mažoji Lietuva korespondentas, Vilniaus skyriaus vedėjas, 1990–1991 m. – redaktoriaus pavaduotojas, 1991–1993 m. – redaktorius. 1993–1999 m. dienraščio „Respublika“ vyriausiojo redaktoriaus pirmasis pavaduotojas. 1999–2000 m. dienraščio „Lietuvos žinios“ vyr. redaktoriaus pirmasis pavaduotojas, 2001–2002 m. redaktorius. 2002–2004 m. Lietuvos visuomeninės televizijos naujienų direkcijos vyr. redaktorius. 2004–2006 m. laisvas žurnalistas. Nuo 2006 m. UAB „Verslo žinios“ žurnalo „Verslo klasė“ temos redaktorius. Nuo 2010 m. „Verslo žinių“ apžvalgininkas.
Bendradarbiavo su dienraščiais „Vakarų Ekspresas“, „Šiaulių kraštas“, „Alytaus naujienos“, „Sekundė“ (Panevėžys), regioniniais laikraščiais „Gyvenimas“ (Prienai), „Kupiškėnų mintys“ (Kupiškis), savaitraščiais „Veidas“, „Panorama“, interneto portalu „Bernardinai.lt“.
Bernie Ecclestone
Bernie Ecclestone (piln. Bernard Charles "Bernie" Ecclestone, g. 1930 m. spalio 28 d. Bungay, Sufolko grafystėje, Anglijoje) – anglų verslininkas, buvęs Formulės 1 grupės prezidentas bei komercinių teisių savininkas.
1958 m. dalyvavo Monako Grand Prix, tačiau lenktynėse nestartavo.
2017 m. sausio 23 d. pranešta, kad Formulės 1 grupės vadovo pareigose B. Ecclestone pakeis amerikietis Chase Carey. Britas iki 2020 m. buvo valdybos patarėjas.
B. Ecclestone kartu su savo verslo partneriu Flavio Briatore nuo 2007 iki 2011 m. valdė JK futbolo klubą „Queens Park Rangers“.
ISO 9
ISO 9 - tarptautinis standartas, vartojamas kirilicos rašmenų perrašai į lotyniškas raides. Sistemos privalumas – perraša galima į abi puses, t. y. ne tik iš kirilicos į lotynų, bet ir atvirkščiai, kadangi nėra dubliuojančių raidžių. Standartas patvirtintas 1995 m.
Buvusios sovietų respublikos sutarė naudoti ISO 9 standartą tarptautiniu lygiu, nors pačios šalys naudoja įvairias savo sistemas:
Tuno ežeras
Tuno ežeras - ežeras centrinėje Šveicarijoje, Berno kantone. Pavadintas pagal pakrantėje esančio miesto Tuno pavadinimą.
Ežeras yra maitinamas iš Brienco ežero, iš kurio išteka Arė ir įteka į Tuno ežerą. Brienco ežeras yra tik 6 metrais aukštesnis, o Tuno ežeras kadaise buvo Brienco ežero dalis.
2001 metais Tuno ežere buvo pagauta 53 tonos žuvies.
Girtas Muižniekas
Girtas Muižniekas (, 1956 m. gruodžio 17 d. Ryga) – latvių tapytojas.
Biografija
1982 m. baigė Latvijos dailės akademiją. 1982 m. su kitais tapytojais (Ieva Iltnerė, Sandra Krastinia, Janis Mitrevicas ir kiti) subūrė grupę „Švelnūs svyravimai“.
Kūryba
Ankstyvuoju kūrybos laikotarpiu įtakos turėjo laivių tapybos tradicija, nutapė suabstraktintų kompozicijų su žmogaus kūno fragmentais. Plėtoja savitą abstrakcionistinę tapymo manierą – dažnai impulsyvia, intuityvia tapysena, spalviniais niuansais fiksuoja transformuotus gyvenimo momentus. 2002–2003 m. gyveno Paryžiuje, prancūzų kultūros paveiktas nutapė paveikslus „1812 metai.“ „Naktis“ (abu 2003 m.), „Saulė“, „Ledai“ (abu 2004 m.), „Baltas veidas“ (2006 m.). Kūriniams būdingos deformuotų pavidalų ir abstrakčių formų kompozicijos, ryškių spalvų koloritas, ekspresija, simboliniai motyvai. Parodose dalyvauja nuo 1980 m. Jo kūrinių turi Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Tretjakovo galerija Maskvoje.
Laimduotas Murniekas
Laimduotas Murniekas (, 1922 m. gegužės 23 d. Vestiena, Maduonos rajonas – 2011 m.) – latvių tapytojas.
Biografija
1958 m. baigė Latvijos dailės akademiją Rygoje. 1953–1982 m. dirbo dailės kombinate „Maksla“ Rygoje.
Kūryba
Nutapė poetiškų peizažų („Medžiai ir raudona saulė“ 1967 m., „Saulė virš kalnų“ 1969 m.), miestų vaizdų („Miestas. Raudoni stogai“ 1970 m. – „Miestas naktį“ 1973 m., „Ryga“ 2002 m.), portretų (J. Krūminio, baleto solistės I. Abelės, 1964 m.), baleto ir sporto tematikos kompozicijų („Fechtuotojai“ apie 1970 m. Sukūrė iliustracijų knygoms (Janis Rainis. Mįslė, 1962 m.) Kūrybai būdinga dekoratyvumas, kontrastingų, kartais pasteliniu spalvų deriniai. Parodose dalyvavo nuo 1953 m.
Griškonys
Griškonys – kaimas Alytaus rajono savivaldybės šiaurės rytinėje dalyje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Butrimonių.
Lietuvos futbolo taurė 2006 m.
Lietuvos futbolo taurė 2006 m. – 18-asis nepriklausomos Lietuvos futbolo taurės turnyras, vykęs nuo kovo iki spalio.
Čo Oju
Čo Oju (चोयु, ) – šeštas pagal dydį pasaulio kalnas. Stūkso Himalajuose, ties Nepalo ir Kinijos (Tibetas) siena. Aukštis 8201 m. Nepalo pusėje šalia Čo Oju įsikūręs Sagarmathos nacionalinis parkas, įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Viktorovas
Viktorovas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Perlejevo valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1920 m. pastatyti mūriniai rūmai ir įkurtas parkas, kurie yra įtraukti į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Čo Oju
Kalnas susidaręs iš kristalinių uolienų. Plyti sniegynai ir ledynai. Vakariniame šlaite, 5806 m aukštyje, yra Nangpalos perėja, per kurią eina kalnų kelias iš Tibeto į Khumbu slėnį.
Kušaras
Kušaras – kalderinis ežeras Japonijoje, rytinėje Hokaido salos dalyje. Įeina į Akano nacionalinio parko teritoriją. Kaip ir daugumos geografinių objektų Hokaide pavadinimai, ežero pavadinimas kilo iš ainų kalbos. Tai didžiausias pagal plotą kalderinis ežeras Japonijoje ir apskritai 6-as didžiausias ežeras šalyje. Tai taip pat didžiausias žiemą visiškai užšąlantis ežeras Japonijoje.
Ežero centre esanti Nakadžimos sala yra stratovulkanas. Vulkaninės dujos ežero vandenį pavertė rūgščiu, tad jame veisiasi vos keletas žuvų, paprastai tokiose vietose, kur įtekantys upeliai praskiedžia vandenį. Ežere dirbtiniu būdu buvo priveista vaivorykštinių upėtakių, kurie taip pat yra atsparūs gana rūgštingam vandeniui. 1951 m. ežero apylinkėse aptikta retos formos giedančių cikadų (Oncotympana maculaticollis), kurios paskelbtos saugomomis. Ežere taip pat apsistoja migruojančios gulbės giesmininkės.
Palei ežero krantą yra keletas karštųjų versmių ir paplūdimys su natūraliai šildomu smėliu bei karštu požeminiu vandeniu. Į ežerą išsikišusiame Vakoto pusiasalyje yra nemažai aktyvių angų, iš kurių veržiasi sieros dujos.
Ežeras taip pat garsėja ežerų pabaisa, kurią po keleto praneštų pastebėjimų 1973 m. spauda praminė Kusshii vardu.
Sarkofagas
thumb|right|180px|[[ATR|Abiejų Tautų Respublikos valdovo Aleksandro Jogailaičio sarkofagas Vilniaus katedroje]] Sarkofagas – prabangus, gausiai dekoruotas karstas, iš metalo, akmens, medžio. Pats žodis graikiškai reiškia „mintantį mėsa“.
Paplito dar senovės Egipte, buvo dažni senovės Graikijoje ir Romoje. Sarkofagus puošė tapyba, skulptūra, raštais. Dažnai randami šventyklose, šventovėse, laidojimo kamerose ir panašiose vietose.
Kauno kolegijos Kėdainių Jonušo Radvilos studijų centras
thumb|right|250px Kauno kolegijos Kėdainių Jonušo Radvilos studijų centras – Kauno kolegijos studijų organizavimo ir taikomųjų tyrimų padalinys, Kėdainiuose rengęs aukštojo neuniversitetinių studijų užsienio kalbų mokytojus, vertėjus, socialinius pedagogus. Studijų procesą organizavo Edukologijos ir Filologijos katedros.
Centras (ledo ritulys)
miniatiūra|[[Piteris Forsbergas - buvęs garsus švedų ledo ritulio centro žaidėjas.]] Centras – ledo ritulio žaidėjo pozicija. Tai puolantis žaidėjas, žaidžiantis arenos centre. Šios pozicijos žaidėjų tikslas yra perduoti ritulį puolėjams, taip pat šios pozicijos žaidėjai sudaro antrą puolimo liniją ir kartais gauna galimybę smūgiuoti į vartus. Šios pozicijos žaidėjai turi turėti gerą aikštės matymą. Jie tai pat turi būti labai stiprūs ir greiti, kad esant reikalui galėtų greitai sugrįžti į gynybą.
Kauno kolegijos Kėdainių Jonušo Radvilos studijų centras
Nuo 2017 m. rugsėjo 1 d. Centras veiklą nutraukė. Jis buvo įsikūręs J. Basanavičiaus g. 4, prie centrinio miesto parko ir Dotnuvėlės upelio.
Istorija
1993 m. liepos 1 d. Kėdainiuose buvo įkurta Kėdainių Jonušo Radvilos kolegija, įgijusi aukštesniosios mokyklos statusą (2000 m.), reorganizuota į Kėdainių Jonušo Radvilos studijų centrą (2003 m.). Nuo 2007 m. Centras buvo Kauno kolegijos struktūrinis padalinys, aukštosios mokyklos fakultetas.
Romos paktas
thumb|right|275px|Pjeras Lavalis (kairėje) − Prancūzijos užsienio reikalų ministras Romos paktas − 1935 m. sausio 7 d. pasirašyti Italijos ir Prancūzijos susitarimai dėl įtakos sferų Afrikoje.
Istorija
Sutartį pasirašė Italijos vadovas B. Musolinis ir Prancūzijos užsienio reikalų ministras Pierre Laval. P.Laval užsienio reikalų ministro poste pakeitė Louis Barthou, kuris 1934 m. spalio 9 d. žuvo Marselyje, per pasikėsinimą į Jugoslavijos karalių Aleksandrą I. Kaip ir jo pirmtakas P.Laval siekė įgyvendinti kolektyvinio saugumo idėją ir taip užkirsti kelią Hitlerio agresijai Europoje.
Prancūzija perleido Italijai dalį Libijos, Prancūzijos Somalio (su Dumeiro sala) ir 20 % Džibučio − Adis Abebos geležinkelio akcijų. Slaptai buvo susitarta, kad už Italijos atsisakymą pretenduoti į Prancūzijos valdas Afrikoje (Tunisą) ši netrukdys Italijos ekspansijai Etiopijoje.
Susitarimai patvirtino Austrijos nepriklausomybės ir neliečiamumo būtinumą. Romos paktas buvo laikinas kompromisas, kuriuo Prancūzija siekė užkirsti kelią Vokietijos ir Italijos suartėjimui, o Italija − sustiprinti savo pozicijas Afrikoje ir Austrijoje.
1938 m. gruodžio mėnesį Italija paktą denonsavo.
Vardaras
Vardaras, Aksijas – ilgiausia Šiaurės Makedonijos upė. Jos ilgis 388 km (kitais duomenimis – 420 km ), baseino plotas ~25 000 km². Vardaro baseinas apima 80 % Makedonijos ploto.
Upė prasideda šalies šiaurės rytuose, ties Vrutoku, už kelių kilometrų į šiaurę nuo Tetovo. Teka per Skopję. Įteka į Egėjo jūrą į vakarus nuo Salonikų šiaurinėje Graikijoje.
Prie upės įsikūrę šie didesni miestai: Gostivaras, Skopjė, Velesas.
Lenkijos turizmo ir kraštotyros draugija
Lenkijos turizmo ir kraštotyros draugija – Lenkijos teritorijoje  kraštotyrą ir pažintinį turizmą kuruojanti visuomeninė organizacija. Būstinė įsikūrusi Varšuvoje, vadovas – Jacekas Potockis (2018 m. duomenys).
Istorija
Įsteigta 1950 m. gruodžio 16 d. apjungus dvi organizacijas: Lenkijos Tatrų draugiją ir Lenkijos kraštotyros draugiją, kartu buvo perimtas patarosios draugijos leistas kraštotyrinis žurnalas „Ziemia“.
Veikla šalyje
Lenkijos turizmo ir kraštotyros draugijai (toliau LTKD) priklauso 61 tūkst. narių, apsijungusių į 2500 skyrių ir būrelių. Draugija valdo apie 200 nakvynės objektų (60 turistų namų, 77 turistų prieglaudų, 35 vandens turizmo stotis ir 33 kempingus), bendras lovų skaičius juose siekia 20 tūkst. Šalyje veikia šešiolika LTKD globojami regioninių kraštotyros muziejų. Leidžiami žemėlapiai, lankstinukai, turistinių trasų aprašymai ir kelionių vadovai.
Draugijoje įdarbinti kvalifikuoti turizmo instruktoriai; gidai–krašto istorijos žinovai; taip pat pėčiųjų, dviračių, alpinizmo, slidinėjimo, motociklų ir automobilių, dviračių bei baidarių žygių organizatoriai. Naujokams organizuojami apmokymai. Kiekvienas, įstojęs į LTKD gauna pažymėjimą, kuris suteikia lengvatas Draugijos nakvynės objektuose. Nuolaidos suteikiamos ir kitų organizacijų, sudariusių sutartį su LTKD, teikiamoms paslaugoms. Per visą šalį nusidriekė 63 tūkst. Draugijos nužymėtų turistinių trasų, pagal sudėtingumą kiekvienai jų suteikta atitinkamą spalva. Lenkiją kerta ir keliolika tarptautinių maršrutų, juos taip pat globoja LTKD.
Siekdama propaguoti pažintinį turizmą, Draugija žymenimis įvertina savo narius, pasiekusius aukštus rezultatus kraštotyros, kalnų turizmo, kelionių pėsčiomis ir baidarėmis, nardant po vandeniu ir kt. srityse. Ypatingas dėmesys skiriamas kasmetiniams iškalbos konkursams – tikras turistas turi sugebėti įdomiai papasakoti savo įspūdžius ir tuo pačiu paskatinti bendrapiliečius keliauti. Skelbiami ir kelioninių fotografijų konkursai. Draugijos nariai žemėlapius, kelionių aprašymus ir kt. naudingą literatūrą gali rasti dvejose bibliotekose Varšuvoje: Centrinėje turistinėje ir Specializuotoje alpinistinėje (pastarojoje sukauptos ir istorinės žinios apie kalnus – pvz.: Dovydo Frölicho 1639 m. Tatrų aprašymas). Įvesta tradicija garsiems lenkų keliautojams suteikti LTKD garbės nario vardą (tarp tokių yra rašytojas Eugeniušas Paukšta, popiežius Jonas Paulius II ir kt.).
Tarptautinė veikla
LTKD priklauso šioms tarptautinėms organizacijoms:
Iki 2011 m. pab. LTKD buvo ir Gamtos bičiulių  organizacijos narė.
Melanoma
miniatiūra|Melanoma ant paciento kūno Melanoma – piktybiškiausia odos vėžio forma, išsivystanti iš odoje esančių melanocitų. Melanomos yra dažnesnės šviesios odos žmonėms, dažniau moterims, nei vyrams. Melanomą aptikus ankstyvoje stadijoje yra ganėtinai lengvai išgydoma.
Epidemiologija
Prieš keletą dešimtmečių melanoma buvo santykinai retas navikas, tačiau sergamumas melanoma pasaulyje nuolat didėja. Europoje 2008 metais ji buvo penktoje vietoje pagal dažnumą tarp moterų ir aštuntoje vietoje tarp vyrų. Pagrindinė priežastis yra saulės ultravioletinių spindulių poveikis ir pasikeitę žmonių įpročiai kaitintis saulėje, galbūt suplonėjęs ozono sluoksnis. Melanoma dažniausiai suserga vidutinio amžiaus vyrai ir moterys, tačiau ja gali sirgti bet kurio amžiaus asmenys. Ji gali prasidėti prieš tai buvusiame displaziniame arba paprastame apgame, bet neretai prasideda de novo. Didesnė melanomos rizika yra žmonėms, kurie turi daug didelių, tai pat displazinių apgamų, šviesią odą, polinkį raudonai įdegti saulėje bei paveldimumo anamnezę. Nors sergamumas melanoma ir bendrasis mirštamumas nuo šios ligos nuolat didėja, atskirų pacientų mirštamumas nuo šio naviko mažėja. Praėjusio amžiaus pradžioje tik apie 12,5% melanoma sergančiųjų išgyvendavo 5 metus. Šiandien šis skaičius padidėjo iki 70-80%. Kadangi naujų ir efektyvių gydymo būdų nebuvo sukurta, tenka daryti išvadą, kad išgyvenamumo rodikliai pagerėjo dėl ankstyvosios diagnostikos.
Nors ir baltaodžiai turi 40 kartų didesnę tikimybę už juodaodžius susirgti melanoma, remiantis 2005 m. „American Academy of Dermatology“ ataskaita, juodaodžiai turi žymiai mažesnį išgyvenimo rodiklį lyginant su baltaodžiais.
Amžius
Pastebėta, jog kuo vyresnis paciento amžius, tuo melanomos prognozė yra blogesnė.
Lytis
Vyrų prognozė blogesnė nei moterų, kadangi vyrai dažniausiai serga išopėjusiomis kamieno melanomomis.
Pirminio naviko lokalizacija
Blogiausios prognostiniu požiūriu yra viršutinės nugaros dalies, rankų užpakalinio paviršiaus, kaklo ir skalpo melanomos.
Veislė
Veislė – dirbtinė augalų ar gyvūnų populiacija, kurios narių kryžminimąsi su kitų populiacijų individais riboja žmogus ir kuri pasižymi biologiniais ar ūkiniais bruožais, naudingais žmogui. Kai kurios veislės yra klonai, dauginami vegetatyviai ir taip išlaikantys savo genotipą, kuris gali būti nestabilus.
Melanoma
Nėštumas
Literatūros duomenys prieštaringi, tačau asmeninė patirtis leidžia teigti, jog nėštumo metu melanomos eiga yra agresyvi ir greita, o prognozė bloga.
Veislė
Augalų veislė
Augalų veislė – ;.
Sėklomis dauginama augalų veislė – naujai sukurta arba iš natūraliai gamtoje augančių augalų išskirta genetiškai stabili augalų grupė, kuri pasižymi artimomis biologinėmis ir ūkinėmis savybėmis, kurios išsilaiko dauginant augalus sėklomis ar vegetatyviai, išsiskirianti iš kitų to paties augalo veislių bent vienu aiškiai atpažįstamu ir aprašomu požymiu.
Melanoma
Morfologija ir simptomatika
Melanoma gali būti dėmelės, pupulės, mazgelio pavidalo, įvairiai pigmentuotas, dažnai didokas odos darinys. Svarbiausi klinikiniai melanomos simptomai yra šie:
Veislė
Augalų veislė
Vegetatyviai dauginama augalų veislė gali lytiškai nesidauginti ar būti nestabili genetiškai ir lytiškai dauginama prarasti pageidaujamas savybes. Pvz., tokia veislė gali būti klonuojami pirmosios kartos heteroziniai ar triploidiniai hibridai.
Melanoma
Melanomos invazijos stadijos
Manoma, kad absoliuti dauguma melanomų prasideda intraepidermiškai, vėliau įsiskverbia į dermą ir poodžio audinius. Pagal Klarką (Clark) yra skiriamos tokios melanomos invazijos stadijos: I ir II stadijos melanomos prognozė paprastai yra gera, III – abejotina, IV ir V – dažniausiai bloga.
Paviršiumi plintanti melanoma
Paviršiumi plintanti melanoma – dažniausia melanomos forma, sudaranti iki 80% visų melanomų. Jai būdingas mikroinvazinis radialiai progresuojantis komponentas, sudarytas iš epitelioidinių ląstelių. Pavienių atipiškų melanocitų ir jų židinių telkinių išsidėstymas yra vaizdžiai lyginamas su medžioklinio šratinio šautuvo šūviu epidermyje. Ši melanoma gali prasidėti iš buvusio apgamo.
Veislė
Gyvūnų veislė
Gyvūnų veislė – domestikuotų gyvūnų forma, kuri sudaro gyvybingą populiaciją, kurios besidauginantys individai išlaiko savo biologines ir ūkines savybes.
Melanoma
Lentigo maligna melanoma
Lentigo maligna melanoma yra invazinė forma. Jai būdinga išliekantys pastarosios pokyčiai, t. y. dermą infiltruojantys, atipiški, verpstiškieji melanocitai. Australijoje šis navikas būna 1,8 iš 100 000 gyventojų. Jos variantas yra desmoplazminė melanoma, kuriai būdingos verpstiškosios ląstelės, stromos desmoplazija ir kiti specifiniai požymiai. Desmoplazinei melanomai dažnai būdinga gili dermos infiltracija, tačiau jos prognozė yra geresnė negu kitų tokio pat gylio melanomų.
Į šlakus panaši galūnių bei gleivinės melanoma
Į šlakus panašiai galūnių bei gleivinės melanomai būdinga abiejų aukščiau aprašytų formų požymiai. Navikas dažniausiai būna distalinių galūnės sričių odoje, neretai po nagu. Gali augti radialiai arba prisidėti ir vertikalus augimas.
Mazginė melanoma
Mazginė melanoma (melanoma nodale) yra piktybinis, mazginės formos, greitai augantis epidermio melanocitų navikas. Jis dažnai prasideda de novo, bet gali kilti iš buvusio apgamo, jam nebūdinga radialinio augimo fazė. Pažymėtina, kad mazginė melanoma dažnai yra simetriška, mažai pigmentuota arba nepigmentuota. Ji dažnai diagnozuojama vėlai, kai išopėja ar pradeda kraujuoti, atsiranda artimųjų arba tolimųjų metastazių. Mazginės melanomos prognozė yra sąlygiškai blogiausia iš visų melanomų.
Melanomos metastazės
Piktybiniams melanocitų navikams yra būdingos regioninės pirminės odos ir poodžio, limfogeninės bei hematogeninės metastazės. Jų gali pasitaikyti visuose organuose bei tolimuose nuo pirminio naviko odos srityse. Melanomos metastazių histologinis vaizdas yra polimorfiškas. Jas diagnozuoti nesunku, kai matoma ryški audinio pigmentacija. Tačiau gali pasitaikyti ir nepigmentuotų melanomos metastazių. Pirminis navikas gali būti nediagnozuotas arba visiškai regresavęs. Todėl tiriant metastazinį anaplazišką naviką, visuomet reikia įtarti melanomą ir atlikti atitinkamus imunohistacheminius tyrimus.
Dažniausiai melanoma metastazuoja į:
Pacientų stebėjimas
Stebėjimo schema, pasirenkama atsižvelgiant į melanomos išplitimą. Reikia prisiminti, jog visada egzistuoja kito metachroninio pirminio naviko ir regioninių bei atokių (dažniausiai į plaučius) metastazių rizika.
Jei melanomos peraugimo gylis yra < 1 mm, pacientai  po gydymo stebimi pirmus dvejus metus kas 6 mėn., ir sekančius aštuonerius metus kartą per metus.
Kitais naviko peraugimo atvejais (>1-4 mm) pacientai po gydymo pirmus trejus metus stebimi kas 3-4 mėnesius, sekančius dvejus metus kas 6 mėnesiai ir penkerius metus kartą metuose.
Metastazavimo į regioninius limfinius mazgus atveju, pacientai stebimi kas 3-4 mėnesiai.
Krūtinės ląstos apžvalginės rentgenogramos pirmus penkis stebėjimo metus daromos kasmet, o sekančus penkerius metus – kas antri metai. Įtariant metastazavimą galimi ultragarsiniai su pritaikoma biopsija, kompiuterinės tomografijos ir magnetinio rezonanso tyrimai. Informatyvūs yra bendras kraujo ir biocheminiai tyrimai kepenų transaminazėms ir šarminei fosfatazei bei laktatdehidrogenazei (LDH) nustatyti. Svarbūs yra ir melanomos progresavimo markerio S – 100 dinaminiai stebėjimai.
Melanoma Lietuvoje
Pastaraisiais metais  pasaulyje ir Lietuvoje  stebima kita nerimą kelianti tendencija – kasmetiniu sergamumo prieaugiu melanoma ženkliai lenkia kitų lokalizacijų navikus. Nuo 1983 iki 1992 metų  moterų sergamumas piktybiniais navikais didėjo 0,7%, o vyrų 1,7% kasmet. Dažniausios lokalizacijos vyrams – plaučių, o moterims – krūties vėžio, kasmetiniai didėjimo tempai  buvo atitinkamai 2,3% ir 1,2%. Melanomos, tiek vyrų, tiek ir moterų, kasmetinis sergamumo prieaugis siekė 6%. Lietuvoje moterys melanoma serga du kartus dažniau nei vyrai, o sergamumas per pastaruosius du dešimtmečius,  išaugo bemaž tris kartus.
Kybartiškė (Kelmė)
Kybartiškė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 2 km nuo Liolių.
Skopjė
Skopjė (arba Skoplė; ) – Šiaurės Makedonijos sostinė ir didžiausias miestas. Miestas įsikūręs prie Vardaro upės. Yra tarptautinis oro uostas. Išvystyta mašinų, metalurgijos, chemijos, odos, avalynės, tekstilės pramonė, amatai (ypač kilimų audimas).
Skopjėje yra Makedonijos mokslo ir meno akademija, universitetas. Išlikusi ankstyvosios Bizantijos tvirtovė, turkų mečetės ir kiti XV–XX a. pastatai (daugelis nukentėjo nuo 1963 m. žemės drebėjimo, todėl nuolat atnaujinami). Prie miesto yra antikinio miesto Scupi griuvėsiai.
Istorija
Kaip miestas Skopjė žinoma nuo Justiniano I laikų. VII a. pabaigoje čia apsigyveno slavai. Nuo IX a. – pirmosios Bulgarijos karalystėje, vėliau – Vakarų Bulgarijos karalystėje, nuo 1282 m. – serbų Duklijos karalystėje. Valdant Stefanui Dušanui buvo Serbijos-Graikijos karalystės sostinė. 1392–1912 m. priklausė Turkijai, nuo 1913 m. – Serbijai, nuo 1918 m. – Serbų, chorvatų ir slovėnų karalystei (nuo 1929 m. vadinosi Jugoslavija). 1946 m. tapo Makedonijos respublikos sostine. 1963 m. smarkiai nukentėjo nuo žemės drebėjimo.
Jonavos gelžbetoninių konstrukcijų gamykla
Jonavos gelžbetoninių konstrukcijų gamykla (Jonavos GKG) – buvusi gamykla, gaminusi betono ir gelžbetonio konstrukcijas Jonavos rajone. Įkurta Lietuvos TSR metais. Viena didesnių Jonavos pramonės įmonių, darbdavių tarybiniais laikais (greta tokių kaip „Azotas“, Jonavos baldų kombinatas ir kt). Bankrutavo Nepriklausomybės metais. Pasak Juliaus Lenčiausko, sužlugo „dėl privatizavimo grimasų“. Buvo įsikūrusi šalia Skarulių (Skarulių g. 10 Jonava, Jonavos rajono savivaldybė, LT-55198).
BrO-12
B.Oškinio sumanymu šis sklandytuvas skirtas paleisti išvilktuvu ir galėti pasiekti termikus. Sklandytuvas turėjo būti nebrangus, tinkamas masinei gamybai, kad jį įsigyti galėtų kiekvienas sklandymo klubas. B.Oškinis pritaikė sklandytuvams iki tol nenaudotą naujovę – pakabinamus užsparnius ir eleronus, kurie labai padidina sparnų keliamąją galią.
BrO-12 prototipas buvo pastatytas 1957 m. Kauno Sklandymo stoties dirbtuvėse. Mechaninio išvilktuvo traukiamas, jis pakildavo į 400–500 m aukštį, o pučiant smarkesniam vėjui – dar aukščiau. Joks kitas sklandytuvas tiek pakilti tada nesugebėdavo. Maskvoje buvo nuspręsta gaminti BrO-12 serijomis.
Edmundas Grigaliūnas
Edmundas Grigaliūnas (1952 m. rugpjūčio 28 d. Joniškyje – 2009 m. balandžio 6 d. ten pat) – Lietuvos ir Joniškio rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
BrO-12
BrO-12 gamintas Simferopolio aviacijos dirbtuvėse, kur jų 1959–1961 m. buvo pagaminta apie 120 vienetų. Šiose dirbtuvėse nuo 1953–1963 m. serijomis gamino tik Lietuvos konstruktorių sklandytuvus: Broniaus Oškinio – BrO-9, BrO-11 ir BrO-12 bei Balio Karvelio BK-6.
Edmundas Grigaliūnas
Biografija
1970 m. baigė Joniškio I vidurinę mokyklą. Studijavo Maskvos naujajame teisės institute. Individualios įmonės savininkas. 2003–2005 m. Joniškio rajono savivaldybės meras.
BrO-12
Lietuvoje 1959-61 metais iš viso skraidė apie 20 šio tipo sklandytuvų. Tarybų Sąjungoje nusprendus gaminti metalinės konstrukcijos sklandytuvus, BrO-12 netrukus nukonkuravo įžymieji čekų dviviečiai „Blanikai".
Edmundas Grigaliūnas
Biografija
1997 m. Lietuvos liberalų sąjungos, nuo 2002 m. Liberalų demokratų partijos, nuo 2006 m. Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) narys.
BrO-12
Konstrukcija
BrO-12 kabinos stiklas sklandytoją dengė tik iš priekio – nukrypimą nuo tiesaus skridimo pilotas tuojau pat pajusdavo pūstelėjus vėjui pro kiaurus šonus. Sėdynė tinka skraidyti su parašiutu ПНЛ-45.
Edmundas Grigaliūnas
Biografija
2000–2003 m., 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Joniškio rajono savivaldybės tarybos narys. 2000–2003 m. ir valdybos narys.
Sutuoktinė Jolanta, vaikai Evelina, Raimonda, Aušrinė, Edmundas.
BrO-12
Konstrukcija
Sparnai vieno lonžerono, dengti 1,0-1,5 mm storio fanera ar perkeliu, lakuoti ir poliruoti.
Techniniai duomenys
! Charakteristika ! vertė
Šiluva
thumb|left|Paminklas popiežiui Jonui Pauliui II. Priekyje – miestelio kapinės ir [[Šiluvos Apsireiškimo koplyčia]] thumb|left|Aikštė per kalėdas, 2013 m.
Etimologija
Dabartinis miestelio pavadinimas nėra pirmasis. Gyvenvietė iš pradžių vadinosi Būda, kadangi čia kadaise buvo deginama mediena pelenams (o gal ir kitoms reikmėms). Prie tokių medžio apdirbimo vietų buvo statomos būdos darbininkams. Vėliau greta Būdos vardo ėmė plisti ir kitas pavadinimas, galbūt Šilas ar Šilai. Gyvenvietė taip tikriausiai pavadinta dėl to, kad buvo šilais apaugusioje vietoje. 1457 m. Šiluvos bažnyčios steigimo aktuose lotyniškai rašoma Budo vel Szilos („Būda arba Šilas“). Tačiau jau po keleto dešimtmečių ima atsirasti ir priesaginė lytis (Шилово ir pan.). Gali būti, kad priesaga yra slavybė; lietuviška lytis skambėjo Šilava ir gana ilgai konkuravo su Šiluva, todėl dar XX a. 3-ajame dešimtmetyje būta Šilavos mokyklos, bet Šiluvos pašto. Tarpukariu Šilava jau imta laikyti tarmybe, tad pokario metu visiškai įsigalėjo Šiluva.
Dėl lenkų kalbos įtakos ilgą laiką gyvavo ir vardo šaknis šidl- (Szydłów ir pan.), kurios atsiradimas siejamas su kalvinizmo įsigalėjimu XVI a. pabaigoje. Net ir Vaižgantas 1904 m. mini Šidlavos parapiją, o Antanas Salys pateikia norminio varianto Šiluva formas Šidlava, Šidlavas. Gali būti, kad lenkams lietuviška šaknis šil- siejosi su jų žodžiu szydlo („yla“). Tam tikriausiai turėjo įtakos lenkų kalbos analogija su kitomis slavų kalbomis, kur šil- pavirsta šidl- (pvz., = ). Be to, pačioje Lenkijoje yra nemažai gyvenviečių su šaknimi szydł-.
Nepaisant to, kad miestelio vardas kartais yra kirčiuojamas kaip Šiluvà, tačiau norminis variantas dar tarpukariu buvo priimtas Šìluva. Tokio sprendimo pagrindas – vietos gyventojų tarimo ypatumai.
Geografija
Miestelis įeina į Tytuvėnų regioninio parko teritoriją. Per Šiluvą eina krašto ir rajoniniai keliai:
Istorija
thumb|left|LDK žemėlapyje miestelis pažymėtas Szijdlow
Pirmosios sodybos atsirado XV a. pradžioje. 1457 m. pastatyta pirmoji Šiluvos bažnyčia (dedikuota Švč. Mergelės Marijos ir šv. Petro ir Baltramiejaus titulu), nuo 1517 m. minimas miestelis. Kai Šiluvos savininkai Zavišos tapo protestantais, iš katalikų bažnyčios buvo atimtos žemės ir perduotos evangelikams reformatams, kuriems 1592 m. dar ir pastatyta nauja bažnyčia bei atidaryta mokykla. Netekusi pajamų, katalikų bendruomenė pradėjo nykti. Nors protestantams buvo iškeltos bylos dėl neteisėto turto užvaldymo, tačiau Žemaičių vyskupams ilgai nepavyko įrodyti savo teisių, kadangi jie neturėjo žemių užrašymo akto.
Vėliau, pasak bažnyčios šaltinių, 1608 ar 1612 m. piemenėliams apsireiškė Švč. Mergelė Marija su kūdikėliu ant rankų (jie yra pavaizduoti miestelio herbe). Protestantai 1622 m. bylą pralaimėjo ir žemes grąžino katalikams. Žinia apie įvykį-stebuklą pasklido po visą Lietuvą, todėl žmonės ėmė keliauti į Šiluvą kaip piligrimai, rengiamos procesijos – tai buvo pirmoji Vatikano pripažinta Marijos apsireiškimo vieta Europoje. 1627 m. čia pastatyta nauja Šiluvos bažnyčia, vėliau atnaujinta ir perstatyta.
XIX a. Šiluva – Raseinių apskrities miestelis, valsčiaus centras.
Pokario metais apylinkėse veikė Kęstučio apygardos Vaidoto partizanų rinktinės Lietuvos partizanai.
Sovietmečiu buvo M. Kalinino kolūkio centrinė gyvenvietė. 1993 m. rugsėjo 7 d. Šiluvoje lankėsi popiežius Jonas Paulius II, jo garbei nuo 2011 m. Šilinių atlaidai pradedami švęsti rugsėjo 7-ąją. 2002 m. patvirtintas Šiluvos herbas.
Marijos apsireiškimas
thumb|180px|left|Marijos statula Šiluvos Apsireiškimo koplyčioje
XVI a. viduryje įsigalėjus kalvinizmui paskutinis Šiluvos katalikų klebonas visus bažnyčios dokumentus, brangenybes ir paveikslą sudėjo į geležimi kaustytą skrynią ir užkasė laukuose netoli bažnyčios, prie didelio akmens. Greitu laiku bažnyčia buvo uždaryta ir galiausiai sugriauta.
Tas pats pasakojimas teigia, kad 1608 m. piemenims ganant gyvulius laukuose, kur kažkada buvusi bažnyčia, ant vieno didelio akmens pasirodė nepaprastai graži verkianti mergelė su kūdikiu ant rankų.
Viename netolimame kaime gyveno aklas šimtametis senelis. Jis prisiminė, kad toje vietoje, kur apsireiškusi Marija, buvo katalikų bažnyčia. Atvestas į apsireiškimo vietą senelis staiga praregėjo. Jis parodė vietą, kur buvo užkasta skrynia su bažnytiniais daiktais. Skrynioje buvo surasti dokumentai, įrodantys katalikų teises į Šiluvos parapijos žemes, taip pat Švč. Mergelės Marijos paveikslas, brangus arnotas. Vėliau čia buvo pastatyta koplyčia.
Marijos apsireiškimas Šiluvoje yra aiškinamas ir kaip katalikų pretekstas atimti iš protestantų bažnyčią bei sugrąžinti žmones į katalikų tikėjimą.
Piligrimų centras
miniatiūra|Piligrimų centras thumb|Piligrimų kelionė 2007 m. gegužę miniatiūra|Akmuo rezistentams atminti
Šiluva yra viena iš 5 vietovių Europoje (kitos – Fatima Portugalijoje, Lurdas Prancūzijoje, Čenstakava Lenkijoje, Sarovas Rusijoje), kur Marijos pasirodymas oficialiai pripažįstamas katalikų bažnyčios. Jis laikomas ankstyviausiu žinomu, kurio 400 metų jubiliejų katalikiškas pasaulis minėjo 2008 m.
Edmundas Simanaitis
Biografija
Edmundas Simanaitis mokėsi Marijampolės Rygiškių Jono gimnazijoje. 1945 m. sausio mėn. tėvą Juozą, buvusį šaulį, suėmė NKVD ir jis atsidūrė Urale, anglies kasyklose.
1946 m. dalyvavo ginkluotame pasipriešinime – priklausė partizanų Tauro apygardos Vytenio laisvės kovotojų būriui. Tų pačių metų liepos mėn. (po išdavystės) suimtas ir nuteistas 10 metų Gulago. Dirbo vario kasyklose Džezkazgane (Kazachstanas). Paleistas iš lagerio, grįžo į tėvynę, dirbo elektriku. Įstojo į Kauno politechnikos institutą, 1960 m. baigė Leningrado Šiaurės Vakarų politechnikos institutą, diplomuotas inžinierius elektromechanikas.
1960–1963 m. Marijampolės (tuomet – Kapsukas) maisto pramonės automatų gamyklos vyriausiasis energetikas. 1963 m. persikėlė į Jonavą; trąšų gamyklos „Azotas“ cecho viršininkas, vyriausiasis specialistas, skyriaus vadovas. Nuo 1989 m. iki 1991 m. dar ir KPI dėstytojas.
Dalyvavo Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio veikloje – Sąjūdžio Seimo narys, Jonavos skyriaus pirmininkas, Sąjūdžio tarybos narys. Nuo 1993 m. Tėvynės sąjungos narys.
Nuo 1995 m. iki 1997 m. ir nuo 2003 m. Jonavos rajono savivaldybės tarybos narys, 1995–1997 m. Jonavos rajono savivaldybės meras. 1997–2000 m. LR krašto apsaugos ministerijos viceministras.
Lietuvos žurnalistų draugijos, Lietuvos kaimo rašytojų sąjungos, Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio, Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių bendrijos narys. Yra parašęs knygų ir publicistikos straipsnių.