cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ilemio trikampis
Ilemio trikampis – ginčytina teritorija Rytų Afrikoje, į šiaurės vakarus nuo Turkanos ežero. Į šią teritoriją, užimančią tarp 10 320 ir 14 000 km², pretenduoja Kenija, Etiopija (de facto pretenzijų atsisakiusi) ir Pietų Sudanas. Dabar de facto teritoriją valdo Kenija. Šiame krašte gyvena daugiausia klajokliškos Nilo-Sacharos kalbomis kalbančios tautos – turkanai, didingai, topasai, njangatomai, dasanačai. Dėl ganyklų plotų tarp genčių nuolat vyksta ginkluoti konfliktai.
Istorija
Pagal 1902 m. britų sudarytas ribas, visas Ilemio regionas priskirtas Etiopijai, tačiau žemėlapiuose kraštas nurodytas Sudanui. 1914 m. Sudano-Ugandos sutartyje paminėta, kad Sudanas turi koridorių iki Turkanos ežero. Po I pasaulinio karo Ilemio trikampyje šeimininkavo Etiopijos apginkluotos vietinės gentys. 1924 m. Ugandos, Kenijos ir Sudano atstovai sutarė, kad dalis teritorijos turi būti perleista Kenijai, kad ši galėtų ginti turkanus. Tačiau tikrovėje dėl biurokratinių ir politinių peripetijų tas nebuvo atlikta, vėliau Sudanas leido Kenijos armijai įžengti į Ilemio teritoriją. 1931 m. Sudanas leido aneksuoti pietinę Ilemio dalį. Sudaryta nauja riba, ėjusi turkanų ganyklų šiaurine riba. 1936 m. Italijai okupavus Etiopiją, italai pareiškė pretenzijas į Ilemio trikampį. 1938 m. Sudano ir Kenijos atstovai demarkavo savo ribą, tačiau italų spaudžiami njangatomai ir dasanačai įsiveržė į turkanų žemes ir pradėjo grobstymus bei žudynes. Italai atsisakė savo pretenzijų ir britai ėmėsi įvedinėti tvarką regione.
Krosnis
Istorija
Krosnies prototipas – iš akmenų sukrautos arba į žemę įleistos ugniavietės; jų būta jau akmens amžiuje. I tūkstantmetyje pr. m. e. Vidurinėje Azijoje ir Europoje iš akmenų ir molio buvo statomos krosnys metalui iš rūdų lydyti, moliniams indams degti. Senovės Graikijoje ir senovės Romoje naudotos hipokausto šildymo krosnys, puošnios kilnojamosios metalinės krosnys – gorės. Gyvenamosiose patalpose stacionarias stačiakampes krosnis imta statyti XIII a.–XIV a. Ypač puošnios, sudėtingos formos, su kolonėlėmis, piliastrais, skulptūromis buvo renesansinės, barokinės, klasicistinės, neogotikinės šildymo krosnys.
Ilemio trikampis
Istorija
1947 m., po to, kai II pasaulinio karo metu britai buvo įsiveržę į Etiopiją, buvo sudaryta nauja riba, ėjusi į šiaurę nuo 1938 m. ribos. 1950 m. Sudanas sudarė naują ribą dar toliau šiaurėje, už kurios uždraudė įsiveržti klajokliams iš Etiopijos ar Kenijos, tačiau buvo sutarta, kad ši riba nėra valstybinė siena ir kad Sudanas toliau mokės Kenijai už pietinės Ilemio trikampio dalies administravimą. 1956 m. Sudanui tapus nepriklausomu, jis Ilemio neadministravo dėl pirmojo Sudano pilietinio karo. 1967 m. Kenija ragino Britaniją paskirti krašto kontrolę jai, tačiau tikrovėje jokių veiksmų nebuvo atlikta. 1964 m. Kenijos-Etiopijos sutartyje nurodyta Kenijos riba driekėsi pietine trikampio dalimi. 1972 m. Sudano-Etiopijos sutartimi Etiopija atsisakė pretenzijų į Ilemį, tačiau riba tarp Kenijos ir Sudano liko ginčytina.
Euklidas (reikšmės)
Euklidas gali reikšti:
Krosnis
Lietuvoje
Iki XV a. pabaigoje Lietuvos valstiečių gyvenamojo namo kampe arba viduryje buvo įrengiamas atviras židinys. XVI a. pradėta statyti krosnis be dūmtraukių, vadinamasias dūmines arba duonkepes krosnis.
Duonkepės Lietuvoje buvo dvejopos: aukštaičių ir žemaičių. XIX a. viduryje aukštaičiai duonkepes mūrydavo iš nedegtų (žalių) plytų, į krosnies padą klodavo degtų plytų. Pagrindas būdavo keturkampis medinis 2–3 vainikų rentinys, perdengtas storomis skeltinėmis lentomis. Ant jo kraudavo ir sluoksniais plūkdavo molį, sudarydami 1,10 x 1,20 m skerspjūvio skliautą viduje. Viršus baigiamas gulsčiu stačiakampiu. Vieta prieš krosnies angą, apie 75 cm nuo aslos, vadinama priežda. Čia būdavo sustatomi puodai prieš liepsną virti. Iškūrenus krosnį, ant prieždos dalies, vadinamosios žertuvės, būdavo sužeriami pelenai ir žarijos. Greta žertuvės arba ant prieždos, kartais prieždos šone dažniausiai įtaisytas židinys. Krosnis statoma pirkios kampe, prie įėjimo, anga prieš langą; aukštaičių duonkepė šildo ir patalpą.
Žemaičių duonkepė (naudojama ir Užnemunėje) – keturkampė, pailga; į viršų siaurėjanti, stovi gyvenamosios patalpos kampe arba priemenėje. Dūminės arba duonkepės krosnys dažniausiai buvo 2,00–2,20 m ilgio, 1,40–1,80 m pločio ir 1,50–1,70 m aukščio. Dažniausiai krosnies išorinėje kertėje stovėdavo medinis stulpas, vadinamasis senelis arba diedas, su vienu ar dviem rąsteliais palubėj. Ant jų paremdavo riekles – kartis virš krosnies kaktos, kur dažniausiai būdavo džiaunamos malkos, skalos arba drabužiai.
Pasiturinčių Lietuvos miestiečių ir bajorų namams šildyti nuo XVI a. būdavo statomos ornamentuotų koklių krosnys. XIX a. viduryje, be duonkepės, pradėta naudoti dar du buitinių krosnių tipus: viryklę (plytą) ir stačiamalkę.
Žemaitijoje nuo XVI a. buvo viryklės prototipas mūris – kubo formos arba ovalus, su įdubimu ugniai kūrenti; įrengiamas užkrosnyje, kamine, kai kada priemenėje.
Užnemunėje buvo žinomas kudmentas. Viryklė būna pailgo stačiakampio plano, viršus dengiamas ketine plokšte su 2–3 m apvaliomis skylėmis puodams įleisti; skylėms sumažinti naudojami lankainiai. Prie viryklės būna stačiakampė sienelė, kai kada ir šildomas mūrinis suolelis (priekrosnis, vad. kakalys).
Stačiamalkė šildomoji krosnis Lietuvos kaimuose paplito nuo XIX a. pabaigos, statoma alkieriuje ir seklyčioje (svetainėje ir miegamajame) iš koklių arba plytų. XIX a. didesnių vakarų žemaičių ūkininkų alkieriuose ir gerosiose trobose būdavo statomos puodynėmis (savitos formos kokliais) dengtos krosnys; puodynių angose buvo džiaunamos kojinės ir pirštinės.
XX a. antrame – penktame dešimtmetyje dažniausiai buvo statomos didesnės talpos mūrinės krosnys su keliais stačiais ir gulsčiais dūmtraukiais. Modernizuota duonkepė krosnis buvo jungiama su virykle ir šildomąja krosnimi. Kambariuose pradėta statyti aukštas, iki 2,5 m ir apie 1,0 m pločio, krosnis. Nuo XX a. devinto dešimtmečio gyvenamuosiuose namuose patalpoms šildyti krosnis retai statomos; įrengiami katilai, interjeras puošiamas židiniais.
Judinys
Judinys – kaimas pietvakarinėje Anykščių rajono savivaldybės dalyje, 1 km į pietryčius nuo Kavarsko, prie Judinio upelio (ant jo įrengta malūno užtvanka).
Šaltiniai
thumb|left|240px|Judinio malūno užtvanka
Lanksčioji kartenė
Lanksčioji kartenė (Cardamine flexuosa) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos kartenių (Cardamine) genties augalas. miniatiūra|250px|left
Biologija
Dvimetis arba vienmetis žolinis augalas, išaugantis iki 10-20 cm aukščio. Žiedai smulkūs, 3–4 mm dydžio, su 4 kuokeliais. Žydi visą vasarą. Dalis sėklų sudygsta iš karto ir augalai žydi dar tais pačiais metais. Likusios tarnauja kaip ilgalaikis dirvožemio sėklų bankas.
Gali būti painiojama su panašiais augalais – pavėsinėmis karčiosios kartenės (Cardamine amara) formomis arba gėlynuose pasitaikančiu adventyviniu (iš kitur perkeltu) augalu gauruotąja kartene (Cardamine hirsuta).
Populiacija Lietuvoje
Lietuvoje lanksčioji kartenė nuo 2000 m. įrašyta į Raudonąją knygą.
Nustatytos 4 augavietės Kaišiadorių, Plungės, Tauragės ir Vilniaus rajonuose. Populiacijos gausios, bet nepastovios. 1997 m. Žiedelio ežero (Plungės raj.) apylinkių eglyne rasta gana gausi kartenės populiacija, kurią sudarė keli tūkstančiai individų. 1999 m. nustatyta, kad augalų ženkliai sumažėjo, atlikus miško retinimo darbus ir pasausėjus dirvožemiui bei suvešėjus žolių dangai. Panašūs pokyčiai vyko Dambravos miške (Kaišiadorių raj.). Negausi lanksčiųjų kartenių populiacija yra Ožkagirio miške (Tauragės raj.). 2004 m. aptikta gausi populiacija Dūkštų ąžuolyne (Vilniaus raj.).
Grėsmę rūšies gyvavimui kelia staigūs miško buveinių pokyčiai dėl miško kirtimų.
Bočia
thumb|Bočia 2008 m. vasaros parolimpinėse žaidynėse. Bočia – rutulių sportas. Dėl savo universalumo populiarus ir tarp neįgaliųjų. Nuo 1984 m. įtrauktas į Parolimpines žaidynes.
Lietuvoje bočios žaidėjus vienija Lietuvos bočios žaidimo federacija.
Atsisveikinimas (laimingo žmogaus istorija)
Atsisveikinimas (laimingo žmogaus istorija) – 2010 m. Lietuvoje sukurta 90 min. trukmės vaidybinė juosta. Tai kompanijų „Tomo Donelos studija“, „WFDiF“ (Lenkija), „Insomnia Films“ (Nyderlandai) darbas. Premjera Lietuvoje – 2010 m. balandžio 23 d.
Apie filmą
Filmas buvo kurtas ilgai. Pasak jo kūrėjų, filmo idėja sugalvota prieš beveik penkiolika metų. Scenarijus rutuliotas dešimtmetį, o filmo kūrimo darbai prasidėjo 2007 metų rudenį.
Siužetas
Audrius yra 35-erių jūreivis. Jis dosnus ir teisingas, mylintis ir stiprus. Išsiskyręs, kaip ir jo tėvai, turi 8-erių metų sūnų, kuriam mielai pasakoja apie užsienio šalis, kuriose jis lankosi. Tačiau Audrius turi paslaptį. Jis paskutinį kartą susitinka su visais, kuriuos myli ir pamažu atsiskleidžia jo paslaptis – jis miršta. Galų gale, ramioje kaimo sodyboje, vyriškis atranda ramybę ir susitaiko su likimu. Tai istorija apie stiprią ir nemirtingą žmogaus sielą....
Vaidmenys
Pagrindiniai: Kiti:
Įvertinimas
Filmo scenarijus yra pelnęs tarptautinį pripažinimą, apdovanotas „Eureka Audiovisuel“ II premija, gavo „Nipkow“ stipendiją Berlyne bei Sundance (JAV) instituto kartu su Japonijos transliuotoju NHK buvo atrinktas į geriausių Europos projektų šešetuką.
Trečiojoje lietuviško kino apdovanojimų „Sidabrinė gervė 2010“ ceremonijoje filmas buvo nominuotas geriausio pilnametražio filmo kategorijoje; geriausio antraplanio vaidmens atlikėja tapo aktorė Dalia Storyk.
Airijos futbolo varžybos 1995–1996 m.
Airijos futbolo varžybos 1995–1996 m.
1995–1996 m. Lygos taurė
Airijos futbolo lygos taurė yra vienas pagrindinių taurės turnyrų Airijoje, jame dalyvauja dviejose stipriausiose lygose žaidžiantys klubai ir kai kurios žemesniųjų lygų komandos.
Hikikomori
Hikikomori (, „atsiskyrimas, izoliacija“) – asmuo (paprastai vaikas, paauglys, jaunuolis ar jaunas suaugęs žmogus), atsisakęs socialinio gyvenimo ir siekiantis socialinės izoliacijos, savo noru nedalyvaujantis visuomeniniame gyvenime, visiškai atsiribojantis nuo išorinio pasaulio ir gyvenantis tik savo asmeninėje erdvėje (paprastai tik savo kambaryje). Priežastis – nesugebėjimas pereiti iš vaikystės ir jaunystės į suaugusiųjų gyvenimą.
Japonijos sveikatos, darbo ir gerovės ministerija hikikomori laiko asmenį, atsisakantį išeiti iš namų (su retomis išimtimis) daugiau nei 6 mėnesių laikotarpiui. Kai kurie hikikomori iš namų neišeina netgi kelerius metus ar dešimtmečius. Dažnai izoliacija prasideda atsisakymu lankyti mokyklą.
Hikikomori reiškinys labiausiai paplitęs Rytų Azijoje – Japonijoje, Pietų Korėjoje, Taivane, Kinijoje, tačiau pasireiškia ir Vakarų šalyse. Atsiskyrimą lemia itin konkurencinga visuomenės hierarchija, sunkūs mokymo krūviai, netolerancija nonkonformistiškiems asmenims, ypač būdinga Rytų Azijoje. Atsiskyrėlis paprastai turi socialinę fobiją, viešojoje aplinkoje kenčia ujimą, patyčias, nesugeba susidoroti su keliamais reikalavimais. Žmogus būna liūdnas, neturi draugų, tampa drovus, nekalbus.
Dėl nepakeliamo visuomenės spaudimo tokie žmonės dažnai atsiriboja nuo pasaulio užsidarę savo kambaryje ir dienas leidžia miegodami, žiūrėdami televizorių, naršydami internete, žaisdami kompiuterinius žaidimus, skaitydami knygas, klausydami muzikos. Hikikomori tampa visiškai priklausomi nuo juos išlaikančių tėvų. Hikikomori būdamas izoliacijoje vis labiau praranda socialinius įgūdžius, vis labiau vengia tarpasmeninių santykių. Dėl nutrauktų mokslų tokiems asmenims vėliau sudėtinga iš naujo integruotis į mokymąsi, o dėl darbo patirties neturėjimo – į darbo rinką.
Daugelis šeimų, turinčių hikikomori, tai slepia, nenorėdami užtraukti gėdos, visuomenės apkalbų, tačiau taip pat nežino kaip elgtis su vaiku ir dažnai palieka problemą likimo valiai.
Susimilkiai (Tarasovka)
Susimilkiai (, nuo 1938 m. liepos 16 d. Neufriedrichsrode, Forstkolonie, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – buvusi Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Polesko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Golovkino kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos – Skalvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities kaimas. 1947–2008 m. Golovkino apylinkės ir Golovkino kaimo teritorija. 1912 m. buvo 2300 gyventojų.
Reimso katedra
Reimso katedra  – bažnyčia Reimso mieste, kur buvo karūnuojami Prancūzijos karaliai. Katedra buvo pastatyta senosios bažnyčios vietoje, kurią sunaikino 1210 m. gaisras. Dabartinė katedra pastatyta 1275 m.
Šioje vietoje 496 m. Šv. Remigijus pakrikštijo Chlodvigą, kuris buvo pirmasis frankų karalius. Romėnų laikais šioje vietoje buvo pirtys.
Šiandien katedra − tai pagrindinis Reimso turizmo objektas, kuris sulaukia apie vieną milijoną lankytojų per metus.
Podkžemionka
Podkžemionka  – eigulio namelis Lenkijos šiaurės rytuose, Vasilkuvo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Cyruliai
Cyruliai  – kaimas Latvijoje, Jekabpilio savivaldybėje, 16 km į pietvakarius nuo Viesytės, 4 km nuo Lietuvos sienos (Ilzenbergo). Ritės valsčiaus centras. 253 gyventojai (2021 m.). Šalia eina plentas P73 Vecumniekai–Nereta–Subatė. Veikia pradinė mokykla, kultūros namai, biblioteka, paštas. Yra išlikę Cyrulių dvaro rūmai (juose įsikūrusi valsčiaus valdyba).
Tarybiniais metais buvo „Druvos“ tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. Dar vadinta Cīruļmuiža, Druvas, Rozes, Rite pavadinimais.
thumb|left|250px|Ritės valsčiaus valdyba
Taičio vyrų futbolo rinktinė
Taičio vyrų futbolo rinktinė – Prancūzijos Polinezijai atstovaujanti futbolo rinktinė. Kontroliuojama Taičio futbolo federacijos. Dalyvavo beveik visuose OFC Tautų taurėse turnyruose. Pirmuosiuose trijuose užėmė 2 vietą, o 2012 m. taitiečiams pavyko laimėti žemyno čempionatą (pirmiesiems po Australijos ir Naujosios Zelandijos) ir patekti į 2013 m. FIFA Konfederacijų taurę. Ten Taičio futbolininkai patyrė triuškinančius pralaimėjimus nuo Nigerijos (1-6), tuometės pasaulio čempionės Ispanijos (0-10) ir Urugvajaus (0-8). Vienintelį įvartį Taičiui įmušė Jonathan Tehau.
Lomžos departamentas
Lomžos departamentas – Varšuvos kunigaikštystės departamentas, egzistavęs 1807–1816 m. Centras – Lomža. Suformuotas iš Prūsijos karalystei priklausiusio Balstogės dapartamento, keturias rytines jo apskritis perduodant Rusijos imperijai (kaip Balstogės sritį). Departamentas ribojosi su Plocko departamentu, Balstogės sritimi, Vilniaus gubernija bei Prūsijos karalyste.
Minsko kunigaikštystė
Minsko kunigaikštystė  – XI a. – XIII a. senovės rusėnų, XIII a. – XIV a. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos dalinė kunigaikštystė Berezinos, Drucės, Svisločiaus baseinuose, dab. Baltarusija, daugiausia Minsko sritis. Svarbiausi miestai: Barysavas, Druckas, Lahoiskas, Minskas, Zaslavlis.
Lomžos departamentas
Iš viso departamente buvo 7 apskritys (pavietai):
Minsko kunigaikštystė
Istorija
Ankstyvoji kunigaikštystės istorija iš dalies grindžiama legendomis paremtais istorijos šaltiniais ir atkuriama apytiksliai. Manoma, kunigaikštystė susikūrė XI a. pabaigoje kaip Polocko kunigaikštystės dalinė kunigaikštystė, kai 1101 m. Polocko kunigaikštis Vseslavas Breslavičius padalijo savo valdas sūnums į 6-7 dalis. Vieną iš tokių dalių gavo pirmasis kunigaikštis laikomas Glebas Vseslavičius (valdė 1104–1119 m.).
Lomžos departamentas
Panaikinus Varšuvos kunigaikštystę, Lomžos departamentas paliktas, tačiau pervardintas į Augustavo vaivadiją.
Minsko kunigaikštystė
Istorija
Valdant Glebui Vseslavičiui, kuris bandė išplėsti savo kunigaikštystę brolių valdų sąskaita, kunigaikštystė patyrė kelis siaubiamuosius žygius, o 1119 m. kunigaikštystę Kijevo didysis kunigaikštis Vladimiras Monomachas paėmė Glebą į nelaisvę, netrukus po to šis mirė. Kas valdė po to nėra aišku.
Vėlesniais laikais Minsko kunigaikštystė minima tik retkarčiais. 1146 m. Minske ėmė valdyti Glebo sūnus Rostislavas Glebovičius. Rostislavui ir jo palikuonims teko XII a. II pusėje kovoti su Vitebsko ir Drucko kunigaikščiais dėl hegemonijos Polocko žemėje. 1164 m. Volodarius Glebovičius sustiprino Minsko nepriklausomybę nuo Polocko sumušęs Polocko kunigaikščio Rogvolodo lietuvių kariauną. Pasak legendomis paremtų istorijos šaltinių, Volodaris Glebovičius 1167 m. užėmė Polocką.
Manoma, kunigaikštystei priklausė dab. suslavėjusios rytų baltų teritorijos netoli Minsko. Nuo XII a. pabaigos – XIII a. pradžios stiprėjo Lietuvių žemių konfederacijos, nuo XIII a. vidurio – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės įtaka kunigaikštystei. Manoma, 1249 m. Minsko ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės prie Minsko sumušė įsiveržusius mongolus–totorius. Į XIII a. pabaigą kunigaikštystė tapo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės vasale, ja išliko iki XIV a. trečio dešimtmečio. 1326 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino pasiuntinybės į Naugardą narys buvo ir Minsko kunigaikštis Vasilius, iš to sprendžiama, kad Minsko kunigaikštystė buvo labiau integruota į Lietuvos Didžiąją Kunigaikštytę. Tai buvo paskutinis šaltiniuose minimas Minsko kunigaikštis. 1413 m. Minsko kunigaikščius pakeitė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės didžiojo kunigaikščio vietininkai, 1565 m. įkurta Minsko vaivadija.
Kunigaikščiai
Minską valdė Riurikovičių Polocko atšakos atšaka, kurių pradininkas buvo Glebas Vseslavičius. Dėl to vietos kunigaikščių linija vadinama Glebovičiais.
Kalina Skłodowska-Antonowicz
Kalina Sklodovska-Antonovič (1923 m. kovo 18 d. Taujankuose, Lietuva – 2003 m. liepos 9 d. Torūnėje, Lenkija) – etnografė, polonistė, muziejininkė.
Biografija
Gimė 1923 m. kovo 18 d. Taujankuose, Stanislovo ir Zofijos Abramovičiūtės šeimoje. Mokėsi Kauno Adomo Mickevičiaus gimnazijoje. Dalyvavo Lietuvos lenkų skautų veikloje. 1939 m. liepą su skautais išvyko į Voluinę, nacius užpuolus Lenkiją padėjo internuotiems kariams. 1941 m. baigė Kauno gimnaziją ir kartu su broliu Zbigniew Skłodowski pasitraukė į pogrindinę veiklą. Kauno apylinkėse rinko slaptą informaciją lenkų pasipriešinimo pogrindžiui. 1945 m. lapkritį emigravo į Torūnę. 1946 m. sausį pradėjo studijuoti filosofiją Mikalojaus Koperniko universitete. 1948 m. liepą pradėjo dirbti vietos etnografijos muziejuje. Kartu su Torūnės etnografinio muziejaus įkūrėja Maria Znamierowska-Prüfferowa rinko eksponatus į muziejų. Surinko daug eksponatų ir parašė nemažai darbų apie Pomeranijos ir Kujavijos regionus. 1976 m. tapo Torūnės apskrities muziejaus vadove. 1970-1980 m. Torūnės universitete dėstė lietuvių kalbą. 1982 m. išėjo į pensiją. Mirė 2003 m. liepos 9 d. Torūnėje.
Mažasis ruožuotis
Mažasis ruožuotis (lot. Balaenoptera acutorostrata, ang. Minke Whale arba Lesser Rorqual) - jūrinis žinduolis, priklausantis bedančių banginių pobūriui. Mažasis ruožuotis buvo atrastas Lacepede 1804 metais.
Banginių medžioklė
thumb|300px|left|[[Norvegija|Norvegijos Mažųjų ruožuočių kvota (mėlyna linija, 1994-2006 m.) ir jų sugautas kiekis (raudona linija, 1946-2005 m.). (Iš Norvegijos statistikos departamento)]] Banginių medžioklė buvo paminėta Norvegijos rašytiniuose šaltiniuose jau prieš 800 metų. Mažųjų ruožuočių medžioklė su harpūnais buvo paplitusi jau 11-ajame šimtmetyje. Vakarų Norvegijoje, mažieji ruožuočiai buvo įviliojami į spąstus įlankose ir užutekiuose, bei užmušami su apnuodytomis strėlėmis; tokia banginių medžioklė tęsėsi ligi pat 20-ojo šimtmečio.
Cheminė medžiaga
thumb|right|Vanduo ir garai yra tos pačios cheminės medžiagos skirtingos agregatinės būsenos. Cheminė medžiaga – chemijoje vadinama bet kokia medžiaga, turinti tik jai būdingą cheminę sudėtį, natūralus arba pagamintas cheminis elementas ar jų junginys. Lietuvių kalboje terminas „cheminė medžiaga“ dažnai naudojama vien turint omeny chemikalus. Ta pačia prasme kaip cheminė medžiaga, naudojamas pavadinimas „medžiaga“.
Cheminių medžiagų pavyzdžiai: vanduo, druska, cukrus, deguonis, gyvsidabris.
Dauguma cheminių medžiagų turi tris agregatines būsenas: kietą, skystą ir dujinę, ir pereina iš vienos būsenos į kitą, atitinkamai kintant temperatūrai ar slėgiui.
Skiriamos dvi pagrindinės cheminių medžiagų grupės – cheminiai elementai ir cheminiai junginiai. Cheminiai elementai yra medžiagos, kurios negali būti suskaidomos arba transformuojamos įprastais cheminiais procesais. Cheminiai junginiai – medžiagos, sudarytos iš kelių ar daugiau cheminių elementų, susietų tarpusavyje cheminiais ryšiais.
Adam Smith
Adamas Smitas (, 1723 m. birželio 5 d. Kerkoldis, Škotija – 1790 m. liepos 17 d. Edinburgas, Škotija) – škotų švietėjas ir moralės filosofas, klasikinės politinės ekonomijos pradininkas, vienas iš pagrindinių škotų Švietimo atstovų. Geriausia žinomas dėl savo klasikinių darbų Moralinių sentimentų teorija (The Theory of Moral Sentiments, 1759) Tautų turto prigimties ir priežasčių tyrinėjimas (Nature and Causes of the Wealth of Nations, 1776). Pastarasis darbas laikomas jo magnum opus ir pirmuoju šiuolaikiniu ekonomikos darbu.
A.Smitas studijavo socialinę filosofiją Glazgo universitete ir Oksforde, kur buvo vienas pirmųjų studentų pasinaudojusių tėvynainio škoto John Snell stipendija. Baigęs mokslus skaitė viešąsias paskaitas Edinburge, kur bendradarbiavo su David Hume. A.Smitas tapo Glazgo universiteto profesoriumi, dėstė moralės filosofiją ir tuo metu parašė Moralinių sentimentų teoriją. Vėlesniu gyvenimo laikotarpiu daug keliavo po Europą, kur susitikinėjo su tuo meto intelektualais.
A.Smitas padėjo pagrindus klasikinei laisvosios rinkos ekonomikos teorijai. Tautų turtas buvo šiuolaikinės ekonomikos disciplinos pirmtakas. Kituose savo darbuose jis išvystė darbo pasidalinimo koncepciją ir aiškino kaip racionalus egoizmas ir konkurencija gali prisidėti prie ekonominio klestėjimo. Savo laikais A.Smitas buvo kontroersiška figūra ir jo bendras požiūris bei rašymo stilius dažnai susilaukė satyriškų torių rašytojų vertinimų.
Biografija
Apie A.Smito gyvenimą žinoma gerokai mažiau, nei apie jo darbus. Jo tėvas, taip pat vardu Adamas, buvo muitinės pareigūnas Kerkoldyje ir mirė prieš jam gimstant. Motina Margaret Douglas buvo turtingo žemės savininko duktė. Adamas Smitas pakrikštyas 1723 m. birželio 16 d. Kerkoldyje. Būdamas ketverių metų buvo pagrobtas, tačiau persekiojami pagrobėjai jį pametė ir jis galėjo greitai grįžti į namus.
Buvo nevedęs, vaikų neturėjo.
Veikalai
Ši teorija bandė parodyti, kad darbininkų ir kapitalistų atskirų sprendimų sąveiką galima išlyginti, remiantis rinka, ir taip sukurti ekonominę gerovę. Klasikinės ekonomikos teorijos kūrėjai neigė nedarbo, kurį sukelia maža bendroji paklausa, galimybę; teigė, jog rinkos jėgos turi išlaikyti bendrosios paklausos ir bendrojo nacionalinio produkto pusiausvyrą, kad rinkos ekonomika gali būti stabili, jei monetarinės sąlygos yra stabilios; pinigų kiekio pokyčiai – pagrindinė bendrosios paklausos pokyčių priežastis.
Smito teorijos
A.Smitas iškėlė egoizmą kaip gerovės variklį. Pinigus traktavo kaip prekę, mokėjimo priemonę. Skyrė darbo ir ne darbo pajamas. Iki jo visos pajamų rūšys traktuotos kaip darbo užmokestis. Rinkos mechanizmas pasak A.Smito yra savireguliacinis. Rinka reguliuoja pelną, pajamas.
A. Smitas savo darbuose toliau vystė darbinės vertės kaip sudaiktinto darbo teoriją, kurią suformulavo anglų ekonomistas Viljamas Petis (William Petty, 1623–1687). Jis pabrėžė, kad darbas yra vienintelis ir tikras prekės mainomosios (tikrosios) vertės matas; kėlė klausimą, kodėl rinkos (nominalioji) kaina paprastai nesutampa su tikrąja prekių kaina, t. y. su jų mainomąja verte.
Bet kuriuo atveju kaina priklauso nuo paklausos, nes darbo užmokestis didesnis kylančioje ekonomikoje, t. y. didėjant paklausai, negu nuosmukio ar stabilios ekonomikos būsenoje. A. Smitas teigė, kad bet kurios prekės vertė asmeniui, numačiusiam ją pakeisti į kitus daiktus, yra lygi darbo kiekiui, kurį jis gali pirkti už ją arba gauti, todėl susidūrė su prieštaravimu: jeigu mainomąją prekių vertę sukuria savininko pirktas darbas, tai kaip paaiškinti šios vertės pasiskirstymą tarp įvairiausių visuomenės klasių. Juk visa sukurta mainomoji vertė turi priklausyti darbininkui, o jos pasiskirstymas tarp klasių yra vertės dėsnių pažeidimas, todėl A. Smitas darė išvadą, kad vertės dėsnis veikė tik pirmykštėse visuomenėse, kai dar nebuvo kapitalo ir privatinės žemės nuosavybės. T.y. jis teigė, kad vertę sudaro įdėtas darbo kiekis, tačiau tai galioja tik natūraliame ūkyje, kur nėra samdos. Ten kur yra samda vertę apsprendžia pelnas, renta ir darbo užmokestis.
A.Smitas pasisakė už didelį darbo užmokestį, nes kuo didesnis užmokestis tuo didesnė rinka, vartojimas.
Kamrusepa
Kamrusepa (Kamrusepa, Kamrušepa) – hetitų gydymo ir magijos deivė. Ji yra jūros dievo Arunos motina. Ji minima Telipino mite apie dingusį augalijos dievą.
Pagal hetitų mitologiją ji ėmėsi padėti žmonėms atlikti ritualą, kuris numalšins įpykusio dievo Telipino pyktį. Savo rituale ji panaudojo tokius ingredientus kaip kedro esencija, sultys, pelai, grūdai, sezamas, figos, alyvuogės, vynuogės, tepalai, salyklas, medus, grietinėlė ir aliejus. Baigdama ritualą ji paaukojo 12 saulės dievų avinų ir nukreipė Telipino pyktį į Požeminį pasaulį.
Čekijos geografija
Čekija – žemyninė neaukštų kalnų ir aukštumų šalis, nesiribojanti su jokia jūra. Didelę dalį teritorijos (90 %) sudaro Čekijos masyvas, o rytiniame pakraštyje – Elbės (Labės) aukštupio slėnio atskirti Vakarų Karpatai 72 % teritorijos yra nuo 300 iki 800 m virš jūros lygio, 24 % – žemiau 300 m virš jūros lygio, 4 % – aukščiau nei 800 m virš jūros lygio. Žemiausia šalies vieta – 115 m virš jūros lygio pasienyje su Vokietija Palabio žemumoje.
Klimatas – vidutinių platumų pereinantis iš jūrinio į žemyninį, žiemos švelnios, vasaros šiltos, tik Moravijos pietinėje dalyje karšta. Vidutinė temperatūra sausį – -2 °C (kalnuose nuo -8 °C), liepą – 18 °C (kalnuose – 8-12 °C). Per metus būna 35-45 saulėtos dienos, 150-180 dienų – krituliai, sniego danga išsilaiko 30-50 dienų (kalnuose apie 175 dienas).
Didesnė dalis Čekijos vandens telkinių priklauso Šiaurės jūros baseinui (65 %), likusieji telkiniai priklauso Juodosios (25 %) ir Baltijos (10 %) jūrų baseinams. Ežerų mažai. Pagrindinės upės:
República Checa
Rutulių sportas
thumb|Rutulių sportas Rutulių sportas (arba žolės kamuolys) – taiklumo reikalaujanti sporto šaka, kurios tikslas nuridenti savo rutulį kuo arčiau įskaitinio rutulio. Dažniausiai žaidžiama didelėse aikštėse ant žalios vejos arba dirbtinės dangos.
Istorija
Rutulių sportas įtrauktas į Sandraugos žaidynių programą nuo pat pirmųjų žaidynių, kurios surengtos 1930 m. Kanadoje. 1968–1996 m. vasaros parolimpinių žaidynių programos dalis.
Jonas Semaška
Jonas Semaška, slap. Liepa, Rikis, Gaučas (1907 m. lapkričio 24 d. Naujadvaryje – 1947 m. sausio 21 d. Vilniuje) – Lietuvos karininkas, rezistentas, kovotojas už nepriklausomybę, partizanų vadas.
Biografija
1930 m. baigė Kauno karo mokyklą. Tarnavo Lietuvos kariuomenėje. 1937 m. tapo kapitonu.
1940 m. sovietams okupavus Lietuvą ir pradėjus likviduoti Lietuvos kariuomenę buvo 29-ojo teritorinio šaulių korpuso 179-osios šaulių divizijos 234 pulko kuopos vadas. Apie Lietuvos kariuomenės naikinimą Semaška rašė: Nuo pirmųjų dienų bolševikai fiziškai ir moraliai griovė Lietuvos kariuomenę. Generalinio štabo, divizijų ir pulkų vadai nušalinti nuo pareigų, kariuomenė performuota. Atsirado iki šiol negirdėti neregėti kariuomenėje „politrukai“, kurie pradėjo totalinį karininkijos sekimą, verbavo silpnesnės valios karius, versdami juos šnipinėti savo bendražygius, viršininkus, tarnybos bičiulius. Ne vienas atvejis, kai karininkas, numatęs beviltišką Lietuvos padėtį, neišlaikęs bolševikų spaudimo ir pažeminimo, nusišovė. Kai kuriuos aukštesnius karininkus „išsiuntė“ į neaiškios paskirties kursus. NKVD nesėkmingai bandė užverbuoti ir Joną Semašką. Nuo 1941 m. gegužės, Semaška, vengdamas suėmimo, slapstėsi.
Nuo 1941 m. rugpjūčio tarnavo lietuvių savisaugos dalinio 4-ajame batalione. Nuo 1942 m. spalio 25 d. 7-ojo bataliono vadas. Vermachto armijų grupės "B" (Heeresgruppe B) sudėtyje 1943 m. sausio 13–27 d. dalyvavo Ostrogožsko miesto gynybiniame mūšyje. 7-ajam batalionui su negausiais vengrų bei vokiečių dalinių, gynusių miestą, likučiais, pavyko prasiveržti per tris apsupties žiedus Aleksejevkos rajone. Nuo 1943 m. kovojo Rytų fronte. Buvo 13-ojo bataliono vadas, buvo du kartus sužeistas. 1944 m. paskirtas majoru. 1945 m. pavasarį kovėsi vadinamajame Kuršo katile. Vokietijai kapituliavus, grįžo į Lietuvą ir prisijungė prie Žemaitijos partizanų.
Nuo 1945 m. rugpjūčio vadovavo Šatrijos rinktinei, o nuo spalio – Žemaičių apygardai. 1946 m. kovą iš Generolo Vėtros priėmė pasiūlymą vadovauti būsimai Lietuvos ginkluotųjų pajėgų Šiaulių apygardai. 1946 m. balandį Telšiuose buvo suimtas, o spalio 13 d. LSSR VKP(b) CK nurodymu, Telšiuose, parodomajame teisme 1946 m. spalio 13 d. MVD Vilniaus įgulos karo tribunolo nuteistas mirties bausme. 1947 m. sausio 21 d. Jonas Semaška sušaudytas Vilniuje. Jo žmona Elena ir sūnus Alvydas Domininkas 1948 m. ištremti į Krasnojarsko kraštą Nižnij Ingašo rajoną.
1997 m. J. Semaškos palaikai identifikuoti Tuskulėnų dvare. 2001 m. perlaidoti Kauno Petrašiūnų kapinėse.
Raudonėlė
Raudonėlė – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 72 km nuo Vilniaus. Nuolatinių gyventojų jame nebėra, išlikusios 4 sodybos. Stovi 2 veikiančios garinės pirtys ir viena dūminė. Yra du maži ežerai ir du upeliai. Iš Versmyno ežeriuko, užimančio 0,7 ha teritoriją, galima gerti vandenį, nes jis yra maitinamas šaltinių.
Vasaros metu šis kaimas, užimantis apie 10 ha teritoriją, tampa neoficialia Lietuvos elektroninės muzikos sostine. Čia esančioje gražioje sodyboje nuo 2004 metų liepos mėnesio paskutinėmis dienomis vyksta didžiausias neoficialus techno muzikos festivalis, vadinamas Šopkinėmis, kuris 2008 metais šventė dešimties metų sukaktį. Dvejus metus vyko lengvesnės elektroninės muzikos festivalis – „Sūpynės“, sutraukęs daugiau negu pusę tūkstančio lankytojų. Buvo surengti keli mažesni psichodelinio transo ar house vakarėliai. Festivalio sodybą galima lengvai pažinti iš šimtamečio ąžuolo, augančio prie įvažiavimo.
Liškiavos alkakalnis
Liškiavos alkakalnis – alkakalnis Varėnos rajono savivaldybės teritorijoje, Liškiavos kaimo (Merkinės seniūnija) pietiniame pakraštyje, į šiaurės vakarus nuo Nemuno ir Krūčiaus santakos, Nemuno kairiajame krante, greta Liškiavos piliakalnio.
Alkakalnis
Alkakalnis dar vadinamas Bažnyčios kalnu. Iš pietų jį juosia Nemunas, iš rytų – Kriūčiaus, iš šiaurės vakarų, šiaurės ir šiaurės rytų – Žvėrinčiaus slėnis, iš vakarų pusės yra dauba. Nuo upių pusės šlaitai statūs, 10–20 m aukščio, vakarinis šlaitas – nuolaidus. Viršūnės aikštelė netaisyklingo trikampio formos (apie 150 m ilgio). Kalvos rytiniame šlaite, apie 5 m žemiau aikštelės krašto, yra terasa, šiaurės rytų šlaite – senojo įvažiavimo į aikštelę vieta.
Manoma čia buvus gamtameldžių šventvietę, kurios vietoje po krikščionybės įvedimo Lietuvoje (1387 m.) pastatyta krikščionių bažnyčia. Alkakalnio papėdėje Nemune rastas mitologinis akmuo su jaučio pėda (26 cm ilgio ir 15 cm pločio).
Knipofija
Dauginamos kero dalimis, atžalomis ir sėklomis.
Lietuvoje auginama uoginė knipofija (Kniphofia uvaria).
Pakalnė (Deltuva)
Pakalnė – buvęs kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 9 km į pietvakarius nuo Deltuvos, šalia kelio.
Būdviečio apylinkė
Būdviečio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš buvusių Paliūnų apylinkės, Strumbagalvės apylinkės ir dalies Vingrėnų apylinkės. 1963 m. prijungta dalis Vidzgailų apylinkės.
Rita Bjeregard
Rita Bjeregard (, 1941 m. gegužės 19 d. Kopenhagoje – 2023 m. sausio 21 d. ten pat ) – pedagogė, Danijos ir Europos Sąjungos politinė veikėja.
Biografija
1958 m. išlaikė brandos egzaminus, 1964 m. mokytojo egzaminus, 1968–1970 m. studijavo istoriją Odensės universitete.
1964–1971 m. liaudies mokyklos mokytoja, 1971 m. Odensės mokytojų seminarijos dėstytoja.
Partijoje
Nuo 1963 m. Danijos socialdemokratų partijos (SFD) narė, nuo 1982 m. SFD Vykdomojo komiteto narė, 1992–1994 m. Socialistinio moterų internacionalo (SIW) viceprezidentė.
Profsąjungose
1968–1970 m. Odensės mokytojų sąjungos pirmininkė, 1969–1973 m. Danijos mokytojų sąjungos valdybos narė, Darbininkų švietimo asociacijos Vykdomojo komiteto narė, 1974–1975 m. Sveikatos ir psichikos invalidų Nacionalinės asociacijos pirmininkė, 1982 m. Trišalės komisijos narė, Danijos profsąjungų federacijos (LO)Vykdomojo komiteto narė.
Vyriausybėse
1973 ir 1975–1978 m. švietimo ministrė, 1981 m. socialinių reikalų ministrė, 2000–2001 m. maisto, žemės ūkio ir žvejybos ministrė Polo Nyrupo Rasmuseno IV kabinete.
1992–1994 m. Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijos (ESBO) pirmininko pavaduotoja, Danijos delegacijos pirmininkė.
1994 ir 1995–1999 m. Europos Komisijos aplinkos apsaugos ir atominio ginklo saugumo komisarė.
Savivaldybėse
1970–1973 m. Odensės miesto tarybos narė. Nuo 2006 m. sausio 1 d. iki 2009 m. gruodžio 31 d. buvo Didžiosios Kopenhagos merė.
Keliolikos knygų autorė.
Misaičiai (Šiauliai)
Istorija
1952–1992 m. kaimas priklausė kolūkiui „Raudonoji vėliava“.
Vladimiras Kriučkovas
Vladimiras Kriučkovas (1924 m. vasario 29 d. Caricynas – 2007 m. lapkričio 23 d. Maskva) – SSRS saugumo tarnybų karininkas, vadovas, armijos generolas.
Harudžas
thumb|200px|Vaizdas iš palydovo
Vladimiras Kriučkovas
Biografija
Antrojo pasaulinio karo metu dirbo Stalingrado ir Gorkio artilerijos gamyklose. 1946 m. Vladimiras Kriučkovas tapo tardytoju, rajono prokuroru. VKP(b) narys nuo 1944 m.
1949 m. baigė Visasąjunginį neakivaizdinį teisės institutą, TSRS URM Aukštąją diplomatinę mokyklą (1954 m.), po to iki 1959 m. buvo diplomatinėje tarnyboje.
1967 m. pradėjo eiti pareigas saugumo tarnyboje. 1978 m. KGB viršininko pavaduotojas, nuo 1988 m. iki 1991 m. rugpjūčio mėnesio KGB vadovas. 1991 m. pučo metu buvo GKČP (ГКЧП) narys; patrauktas baudžiamojon atsakomybėn, 1994 m. sulaukė Valstybės Dūmos amnestijos. Buvo Armijos palaikymo organizacijos organizacinio komiteto narys.
Mokėjo vokiečių bei vengrų kalbas.
Palaidotas Trojekurovo kapinėse Maskvoje.
Seruciovcė
Seruciovcė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Naujadvario valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurę nuo Naujadvario, apie 30 km į šiaurę nuo Sokulkos ir 66 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Ortas
Graikų mitologijoje Ortas – dvigalvis Geriono šuo, Tifono ir Echidnos palikuonis. Pagal vieną mito variantą, be dviejų šuns galvų Ortas dar turėjo septynias drakono galvas. Jis galėjo būti Sfinkso ir Nemėjos liūto tėvas su Echidna arba Chimera. Ortas ir prižiūrėtojas Euritionas saugojo purpurines Geriono karves. Heraklis vykdydamas savo dešimtą žygdarbį užmušė Gerioną, Ortą ir Euritioną.
Seruciovcė
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
EuroBasket 2013 A grupė
EuroBasket 2013 A grupė yra viena iš keturių 2013 m. Europos krepšinio čempionato pirmojo etapo grupių. Šios grupės rungtynės vyko Liublianos Tivoli Hall arenoje rugsėjo 4–9 d. Iš šios grupės į kitą etapą pateko trys geriausios komandos.
Mintaujos paliaubos
Mintaujos paliaubos – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos ir Švedijos 1622–1623 m. paliaubos per 1600–1629 m. Lietuvos ir Lenkijos karą su Švedija. Jas 1622 m. rugpjūčio 10 d. prie Mintaujos pasirašė Švedijos karaliaus Gustavo II Adolfo įgaliotas maršalas Jakobas de la Gardie ir Lietuvos lauko etmonas Kristupas Radvila.
Švedija, siekdama įsitvirtinti visoje Abiejų Tautų Respublikai priklausančioje Livonijoje, XVII a. antrame dešimtmetyje atnaujino karinius veiksmus, nutraukė su Lietuvos ir Lenkijos derybas dėl paliaubų (jos baigėsi 1621 m. birželio 28 m.). 1621 m. rugpjūčio 21 d. Gustavas II Adolfas su 158 laivais ir apie 14 000 karių iš Švedijos atplaukęs prie Rygos ją apgulė. Rugsėjo 25 d. Rygos įgula (Lietuvos ir Lenkijos daliniai) pasidavė. Livonijos apsaugai ir gynybai vadovavo LDK lauko etmonas Kristupas Radvila Jaunesnysis. Tuo metu Livonijos pilių įgulose ir lauko kariuomenėje tebuvo apie 2200 karių. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės svarbiausios jėgos, kurioms vadovavo Lietuvos didysis etmonas Jonas Karolis Chodkevičius, buvo sutelktos karui su Turkija.
Spalio 15 d. Gustavui II Adolfui pasidavė Mintaujos įgula. K. Radvila pasitraukė į Bauskę, bet 1622 m. liepos 5 d. jis apgulė Mintaują ir privertė švedų įgulą kapituliuoti. iš Švedijos su sustiprinta kariuomene grįžęs Gustavas II Adolfas atvyko prie Mintaujos, čia jam kelią pastojo K. Radvila. Po susirėmimo m. liepos 17 d. prasidėjo derybos dėl paliaubų. K. Radvila pareikalavo grąžinti Rygą ir nenorėjo tituluoti Gustavo II Adolfo Švedijos karaliumi. Derybos nutrūko, liepos 26 d. buvo atnaujintos, bet nerezultatyvios. Rygos miestiečiams tarpininkaujant K. Radvila ir J. De la Gardie rugpjūčio 10 d. pasirašė Mintaujos paliaubas iki 1623 m. gegužės 1 d.
Sutarta pasikeisti karo belaisviais, dėl laisvosios prekybos ir kitko, toliau derėtis rudenį, kai susitiks šalių delegacijos. Mintaujos paliaubos pasirašytos be valdovo Zigmanto Vazos ir Lenkijos sutikimo. Istoriografijoje vertinamos kaip savarankiškas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės tarptautinio politikos žingsnis.
Bharatas Džagdeo
Džagdeo gimė Unity kaimelyje vienoje iš Gajanos dalių Demeraroje. Jau vaikystėje jis prisijungė prie Žmonių progresijos partijos jaunimo sparno, o būdamas 13 m. tapo Jaunimo progresijos organizacijos. Visateisiu partijos nariu jis tapo sulaukęs 16 m.
Kai jis įgijo ekonomikos daktaro laipsnį Maskvos universitete 1990 m., grįžo į Gajaną ir dirbo ekonomistu, o po sėkmingų partijos 1992 m. rinkimų jis pradėjo darbą finansų ministerijoje. 1993 m. jis buvo paskirtas jaunesniuoju finansų ministru, o iš karto po to priimtas į Žmonių progresijos partijos centrinį komitetą.
1999 m. rugpjūtį šalies prezidentė Janet Jagan pranešė, jog dėl sveikatos problemų pasitraukia iš prezidentės pareigų, o vietoj savęs paskirianti Bharatą Džagdeo. Kadangi pagal šalies įstatymus prezidentu būti gali tik šalies ministras pirmininkas, tad po tokio šalies prezidentės pareiškimo Džagdeo buvo paskirtas ministru pirmininku, kad jam nebūtų jokių kliūčių užimti šalies vadovo vietą. Oficialiai šias pareigas Džagdeo pradėjo eiti rugpjūčio 11 d.
Po to Džagdeo laimėjo dar dvejus prezidento rinkimus – 2001 ir 2006 m.
Siaka Tiéné
Siaka Tienė (g. 1982 m. vasario 22 d.) – Dramblio Kaulo Kranto futbolininkas, rungtyniaujantis saugo pozicijoje. Yra šalies nacionalinės rinktinės ir Prancūzijos klubo Paris Saint-Germain narys.
Euritionas
Graikų mitologijoje Euritiono vardu – keturi personažai.
Siaka Tiéné
Siaka Tiéné Dramblio Kaulo Kranto rinktinėje žaidžia nuo 2005 metų. Dalyvavo 2006, 2008, 2010 m. Afrikos Tautų taurės turnyruose. 2010 m. čempionate įmušė įspūdingą įvartį (iš baudos smūgio) į Ganos rinktinės vartus.
Mongolijos imperijos kariuomenė
Mongolijos imperijos kariuomenė – Mongolų imperijos karinės pajėgos nuo imperijos susikūrimo XIII a. pr. iki skilimo XIV a. pabaigoje. Nebelikus Mongolų imperijos įvairūs jos armijos elementai – organizacija, strategija, ginkluotė – dar ilgą laiką buvo naudojama atskirų chanatų.
Dalis mongolų karybos ypatybių išsivystė natūraliai iš jų klajokliško gyvenimo būdo, dalį įvedė Čingischanas ir kiti karvedžiai. Daug kas buvo perimta ir iš kitų kultūrų, ypač – apsiausties ginklai ir apsiausties strategija.
Mongolų armija nukariavo beveik visą Azijos žemyną, laimėdama beveik visus mūšius, dažnai – prieš žymiai gausesnius priešus, sukurdama visų laikų didžiausią pagal teritoriją vientisą imperiją. Pirmąjį rimtą karinį pralaimėjimą mongolai patyrė praėjus maždaug penkiasdešimčiai metų nuo užkariavimų pradžios prieš armiją, kuri buvo specialiai sukurta karui prieš mongolus. Čingischano karvedys Subudajus yra daugiausiai teritorijos nukariavęs karvedys istorijoje.
Organizacija
thumb|300px|right|Mongolų armija žygyje (šiuolaikinis atkūrimas) Mongolų imperijos kariuomenė buvo nuolatinė, ne tik renkama iškilus reikalui. Tai buvo pirmoji nuolatinė kariuomenė nuo romėnų laikų ir turbūt vienintelė tokia iki pat Osmanų imperijos nuolatinės kariuomenės atsiradimo.
Skirtingų klanų ir tautų žmonės būdavo išskirstomi po skirtingus dalinius, t. y., jokiame dalinyje daugumos nesudarydavo vienas klanas, gentis ar tauta. Tai padėdavo išvengti tautinių kivirčų, juo labiau, kad dažnas klanas turėdavo įsisenėjusių konfliktų su kitais klanais. Be to, mažindavo maištų tikimybę.
Kariniai vienetai
Mongolų kariuomenė buvo suskirstyta grupėmis, naudojantis dešimtaine sistema. Dešimtis karių sudarė arbaną, dešimt arbanų sudarė zuut'ą, dešimt zuut'ų – minghan'ą, dešimt minghan'ų – tumeną. Tumenų ir minghanų vadai būdavo vadinami nojonais. 2–5 tumenai sudarydavo hordu (orda), t. y., armiją. Armijai vadovaudavo pats chanas ar jo karvedžiai – bojonai.
Maždaug 60 % armijos sudarė lengvai šarvuoti raitieji lankininkai. Likę buvo ietininkai, artimesni europinei sunkiajai kavalerijai.
Paaukštinimai būdavo suteikiami atsižvelgiant tik į nuopelnus ir gabumus. Tai yra savaime suprantama šiuolaikinėse kariuomenėse, tačiau tuometiniame pasaulyje – beveik negirdėta. Beveik visur kitur padėtį lėmė tik kilmė, kariuomenėms vadovaudavo kilmingieji, neatsižvelgiant į jų gabumus šioje srityje. Nekilmingieji praktiškai neturėdavo jokių galimybių iškilti, nepaisant nuopelnų ir gabumų. Žymiausias mongolų karvedys Subudajus taip pat buvo nekilmingas (kalvio sūnus) ir iki Čingischano reformų nebūtų galėjęs tapti vadu.
Disciplina ir pratybos
Kiekvienos grandies vadai turėdavo didelę laisvę priimti sprendimus, galėdavo patys rinktis jų nuomone geriausią būdą įvykdyti duotą įsakymą. Kiekvienas būrys būdavo pakankamai savarankiškas, iškilus poreikiui visą armija galėdavo greitai išsiskaidyti į mažas, savarankiškas dalis, nuo ko jos efektyvumas nenukentėdavo. Kita vertus, už vieno kario nusižengimus dažnai būdavo baudžiamas visas jo arbanas (10 žmonių būrys). Pavyzdžiui, jei vienas karys bėgtų iš mūšio, mirties bausmė grėstų visam jo arbanui.
Mongolų kariuomenės daliniai nuolat treniruodavosi, praktikuodavo įvairias taktikas, kautynes grupėje. Palyginimui, Europoje tuo metu treniruodavosi tik kilmingieji, ir tik individualius įgūdžius, labiausiai – jojimą ir kautynes ietimi raitam.
Kaip grupinių veiksmų pratybos pasitarnaudavo ir kasmet rengiamos didžiulės bendros medžioklės.
Ryšių sistema
thumb|150px|right|Paiza Mongolai turėjo specialių stočių sistemą, vadinamą Өртөө arba jamais, skirtą aptarnauti pasiuntiniams. Tokioje stotyje jie galėdavo pernakvoti, pavalgyti, pasikeisti arklius. Ryšiams mongolai skyrė ypatingą dėmesį. Pasiuntiniai per dieną galėdavo įveikti iki 300 km atstumą. Tačiau labai dažnai vienas žmogus keliaudavo tik iki kitos stoties, ten perduodavo savo informaciją kitam, šis jodavo iki sekančios stoties ir taip toliau. Tokiu būdų pranešimas be sustojimo nukeliaudavo iki adresato.
Šios stotys būdavo maždaug 200 km atstumu viena nuo kitos.
Pasiuntiniai turėdavo specialų simbolį – metalinę plokštelę, vadinamą paiza. Ji leisdavo prašyti pagalbos (pavyzdžiui, maisto ar net arklių) bet kur Mongolijos teritorijoje.
Mūšio metu perduoti nurodymams būdavo naudojamos specialios signalinės vėliavėlės bei pučiami ragai. Retais atvejais net specialios signalinės strėlės.
Įranga ir ginkluotė
Taip pat mongolai naudodavo lenktą kardą, pritaikytą kautynėms raitiems.
Apsiausties ginklus mongolų kariuomenė perėmė daugiausiai iš kinų ir persų. Jie būdavo išardomi ir į mūšio vietą gabenami dalimis ant arklių nugarų arba vežimuose, vietoje vėl surenkami.
Mongoliški arkliai yra palyginti maži ir lėti, tačiau ištvermingi. Kadangi kitose kariuomenėse kavalerija dažnai būdavo sunkiai šarvuota, ji neturėdavo greičio persvaros prieš mongolus net ir trumpuose atstumuose. Ilgus atstumus mongolų kariuomenė keliaudavo tiems laikams negirdėtais tempais, mongoliškų arklių ištvermė čia labai praversdavo. Kiekvienas mongolų karys turėjo nuo dviejų iki keturių arklių, kad galėtų juos keisti žygio metu.
Balnakilpės būdavo plačiai naudojamos ir padėdavo lankininkams greitai keisti kūno padėtį bei šaudyti bet kuria kryptimi, taip pat ir atgal.
Kiekvienas karys turėjo žvejybinių kabliukų bei panašios įrangos, leidusios jam nepriklausomai prasimaitinti.
Strategija ir taktikos
thumb|200px|right|[[Mohi slėnio mūšis|Mohi mūšio planas]] Mongolų karvedžiai patys dažniausiai nekovodavo, o įsitaisydavo vietovėje su kaip įmanoma geresniu matomumu (dažniausiai ant kalvos), kad galėtų stebėti mūšio eigą ir greitai priimti sprendimus. Vadavietės būdavo ypatingai saugomos. Palyginimui, Europos kariuomenėse lyderiai dažniausiai kaudavosi pirmose gretose.
Svarbiausią vaidmenį mongolų mūšių taktikose vaidindavo karių mobilumas ir organizuotumas.
Tumenai mūšiui dažniausiai išsirikiuodavo penkiomis eilėmis, pirmose trijose būdavo raitieji lankininkai, likusiose dvejose – sunkioji kavalerija. Mūšį pradedavo paprastai raitieji lankininkai apšaudydami priešą debesimis strėlių. Kartais taip būdavo siekama sukelti sumaištį priešo gretose, priversti būrius išsiskaidyti. Kartais tai būna tik dėmesį nukreipiantys manevrai, kol pagrindinė mongolų armijos dalis bando užeiti priešo pajėgas iš šono ar užnugario.
Apsiausties metu mongolai dažnai priešais save varydavo turimus priešo belaisvius, kaip gyvą skydą nuo strėlių. Juo pridengdavo, pavyzdžiui, taranus, kai lauždavo vartus.
Aukso orda pradėjo naudoti ir biologinį ginklą – katapultomis į apgultų miestų vidų svaidė nuo maro mirusių žmonių kūno dalis. Manoma, kad tai galėjo duoti pradžią juodosios mirties maro epidemijai ar bent sustiprinti jos sklidimą.
Psichologinis karas
thumb|200px|right|Mongolų armija prie Vladimiro miesto (V.Maksimovo paveikslas) Prieš beveik kiekvieną mūšį mongolai siūlydavo pasiduoti. Pasidavusiems miestams būdavo uždedami mokesčiai, tačiau daugiau į jų vidaus reikalus mongolai beveik nesikišdavo.