cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kiokušin
Kiokušin šiandien
1994 m. mirus Masutatsu Oyamai, „IKO“ organizacija skilo į dvi grupes: „Matsui“ grupę (IKO1), vadovaujamą Shokei Matsui, kuri pagal turimas žinias šiandien yra didžiausia ir geriausiai komerciškai orientuota, ir „Midori“ grupę (IKO2), vadovaujamą Kenji Midori. 2002 m. ši organizacija pakeitė savo vardą Japonijoje į WKO (World Karate Organization) Shin-kyokushin kaikan, tačiau kitose šalyse vis dar naudojamas pavadinimas IKO. Tuoj po to sekė daugiau skilimų ir atsirado „Matsushima“ grupė (IKO3), vadovaujama Yoshikazu Matsushima, IKO4 grupė ir t. t.
Nors pasaulyje dominuoja IKO1, Lietuvoje absoliuti dauguma kiokušin klubų priklauso Shihan Kenji Midori vadovaujamai IKO2 (Shin-Kyokushin) organizacijai. Šiuo metu Lietuvoje yra du IKO1 klubai „Samurajus“ Marijampolės mieste ir Sporto klubas „IchiGeki“ Vilniuje.
Organizacijos viena nuo kitos skiriasi vadovaujančiais asmenimis, tačiau yra labai panašios technikos atžvilgiu. Kiokušin karatė varžybose ribojami smūgiai rankomis į galvos sritį, taip pat draudžiama smūgiuoti į tarpkojį ir akis. Suaugusiųjų varžybos vyksta be pirštinių ir kitų apsaugų (tačiau vyrai dėvi bandažus – lytinių organų apsaugas). Jauniai kovoja su šalmais, blauzdų apsaugomis (merginos – ir su krūtinės). Jaunučiai papildomai dėvi apsaugines liemenes ir šalmus.
Kiokušin technika
Kiokušin stilius apjungia tradicinius karatė stilius Goju-kai ir Shotokan bei kartu apima kovos elementus iš Muay Thai (Mawashi Geri, Hiza Geri, Kakato Geri).
Kiokušin bazinę techniką sudaro:
Kiokušin rangų sistema
Kaip ir kituose karatė stiliuose, kiokušin naudojama rangų sistema – diržai. Pradedant nuo baltojo diržo toliau seka:
Perkopus visus kyu, užsitarnaujamos meistriškumo pakopos – dan. Pirmąjį dan simbolizuoja juodas diržas.
Diržų (kyu ir dan) atestacijos egzaminai
Egzaminai rengiami norint įvertinti pasiektą karatė sportininkų meistriškumo lygį. Atitinkamai nuo kyu ar dan priklauso ir technikos sudėtingumas, fizinio pasiruošimo lygmuo bei kumite (kovų) skaičius.
Lietuvoje kyu ir dan gynimosi egzaminai vyksta keletą kartų per metus, o pagrindinė egzaminų stovykla vyksta vasarą.
Kipštai
Kipštai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Stupurų.
Kilian Ignaz Dientzenhofer
thumb|Villa Amerika Prahoje
Kilianas Ignacas Dyncenhoferis (,, 1689 m. rugsėjo 1 d. Praha – 1751 m. gruodžio 18 d. ten pat) – vokiečių kilmės Čekijos baroko architektas.
Garsiausias iš architektų Dientzenhoferių šeimos.
Biografija
thumb|200px|left|Šv. Mikalojaus bažnyčia Prahoje thumb|200px|right|Legnickie Pole bažnyčios portalas
Tėvas architektas Kristofas Dyncenhoferis. Studijavo filosofiją jėzuitų kolegijoje Clementinum. Mokėsi pas tėvą, 1709 m. praktinį architektūros meną studijavo užsienyje, pas Vienos architektą Johaną Luką von Hildebrandtą. Iki 1716 m. padėjo tėvui, vėliau dirbo savarankiškai.
Savitas, kiek teatrališkas baroko stilius ryškiausias bažnyčių projektuose. Suprojektavo netradiciško plano apskritą bažnyčią Nicove. Tėvo projektuotai Šv. Mikalojaus bažnyčiai Prahos Mala Stranos rajone sukūrė kupolą ir bokštą.
Lytinis dimorfizmas
thumb|right|260px|[[elniavabaliai|Paprastojo elniavabalio (elniaragio) patino (kairėje) galva labai didelė, plati, viršutiniai žandai labai stambūs, su elnio ragų formos ataugomis. Patelės (dešinėje) galva nedidelė, viršutiniai žandai trumpi.]] Lytinis dimorfizmas – reiškinys, kai patinai ir patelės skiriasi kūno sandara, spalva, elgsena ir kitais požymiais, kurie nėra gonadų ar lytinių organų skirtumai.
Lytinis dimorfizmas pasireiškia jau ankstyvose evoliucijos pakopose. Apvaliųjų kirmėlių patelės stambesnės už patinus. Daugelio jų, pavyzdžiui, askaridžių, patinai su spikulėmis ir į pilvo pusę užlenkta užpakaline kūno dalimi.
Lytinis dimorfizmas ryškus tarp visų nariuotakojų tipų organizmų. Daugeliui šio tipo atstovų būdinga tai, kad patelės stambesnės už patinus. Drugių patinai ir patelės paprastai būna skirtingų spalvų. Vabalų (pavyzdžiui, raganosio, elniaragio ir kt.) patinai turi specialius organus. Daugeliui stuburinių būdinga ryškus dimorfizmas. Kai kurios žuvys skiriasi dydžiu, kūno sandara ir spalva. Iš varliagyvių ryškūs lytinio dimorfizmo požymiai yra tritonų. Jų patinų poravimosi metu yra ryškios spalvos pilvas ir dantyta ketera ant nugaros.
Želva
Želva – miestelis Ukmergės rajono savivaldybėje, šalia kelio, prie Želvelės upelio (Siesarties intakas). Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Želvos Šv. Ignaco Lojolos bažnyčia (pastatyta 1892 m.), Želvos sinagoga, veikia Želvos gimnazija, Ukmergės meno mokyklos Želvos filialas, biblioteka, paštas (LT-20015), hipodromas (nuo 1979 m.), paminklas žydų žudynių vietoje.
Lytinis dimorfizmas
Daugelio rūšių paukščių patinai labai skiriasi nuo patelių, ypač jiems poruojantis. Gaiduko patinas paprastai nelabai skiriasi nuo patelės, tačiau pavasarį jo apdaras pasidaro puošnus, aiškiai skiriasi nuo patelės.
Želva
Miestelyje vyksta Šv. Igno atlaidai, prie miestelio stūkso Paželvių piliakalnis.
Etimologija
Seniau vietovė vadinta Pozelwa (Paželviai). Šis vardas pirmą kartą istoriniuose šaltiniuose minimas 1582 m., nors Paželvių dvaras minimas dar XV a. Želvos vardas atsirado 1920–1923 m. Lietuvos topografiniuose žemėlapiuose, o gretimas kaimas, kuriame būta dvaro, liko Paželviais. Miestelio vardas tikriausiai kilęs nuo Želvos upelio, tekančio pro šias vietas, o pastarasis kalbininkų siejamas su būdvardžiais „žalias, žalsvas“.
Istorija
Želva kaip Antazelve minima nuo 1373 m. (Livonijos ordino kronikos). Nuo 1500 m. žinomas Paželvių (Pozelvos) dvaras, vėliau priklausęs italų kilmės Morikonių giminei, po to bajorams Blinstrubams iš Tautvilo (valdė bent iki 1882 m.). XVII a. pradžioje ėmė kurtis miestelis, iki XX a. pradžios vadintas Paželviais. XVIII a. jis perėjo jėzuitų nuosavybėn, vėliau J. Morikoniui. Pirmąją bažnyčią Želvoje 1753 m. pastatė jėzuitai. Vėliau ji sudegė ir 1775 m. buvo pastatyta nauja Želvos Šv. Ignaco Lojolos bažnyčia.
1859 m. minima pradinė mokykla (lankėsi Žemaičių vyskupas Motiejus Valančius). Nuo XIX a. pabaigos Želva garsėjo dideliais arklių turgumis, sovietmečiu – arklių lenktynėmis. 1892 m. pastatyta nauja medinė Želvos bažnyčia. XIX a. pabaigoje Želva buvo miestelis Vilkmergės apskrities Žemaitkiemio valsčiuje.
Iki II pasaulinio karo daugumą miestelio gyventojų sudarė žydai (1939 m. jų čia gyveno 400).
Pokario metais apylinkėse veikė Vyčio apygardos Briedžio partizanų rinktinės Lietuvos partizanai.
1979 m. atidarius hipodromą, Želvoje vykdavo respublikinės ristūnų lenktynės, iš čia kilo keletas žirgų sporto meistrų.
2000 m. patvirtintas Želvos herbas.
København XI
Nuorodos
Selectie XI
STG
Triraidės santrumpa STG gali reikšti:
Atratas
Atratas  – upė šiaurės vakarų Kolumbijoje. Prasideda Vakarų Kordiljeroje, teka Čioko departamentu į šiaurę, tektoninio lūžio dugnu. Vietomis teka Antiokijos departamento pakraščiu. Įteka į Karibų jūros Darjeno įlankos Urabos įlanką. Suformuoja didelę pelkėtą deltą. Slėnis siauras, įsiterpęs tarp kalnų.
Svarbiausi intakai: Truandas, Susija ir Muris.
Atrato smėlyje randama aukso. Upę maitina labai gausios liūtys. Laivuojama nuo Kibdo, 560 km nuo žiočių.
Iki iškasant Panamos kanalą, buvo planuojama panaudoti Atrato upę sujungiant Ramųjį ir Atlanto vandenynus.
Augiškiai
Augiškiai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Vilkaviškio.
Kailjomos provincija
Kailjomos provincija  – provincija Peru, Arekipos departamento centrinėje dalyje. Provincija padalinta į 20 apygardų. Sostinė – Čivajus.
Apygardos
thumb|left|240px|Indėnų prekeiviai prie [[Kolkos kanjonas|Kolkos kanjono]]
Farerų futbolo varžybos 1985 m.
Farerų futbolo varžybos 1985 m.
Maištingas amžius
Maištingas amžius  – Argentinos TV serialas. Tai – istorija apie keturis talentingus jaunuolius, kurie įgyvendino savo svajonę – tapti populiariausia grupe Lotynų Amerikoje. Viskas prasidėjo nuo Benjamino Rojo, paprasto argentiniečio vaikino, kuris svajojo tapti turtingu ir žinomu. Kartą jis nusifotografavo žurnalui ir savo nuotrauką išsiuntinėjo modelių agentūroms. Iš pradžių gavo pasiūlymų filmuotis reklamoje – o paskui ir seriale. Kino studijoje jis sutiko kitus pradedančius aktorius – Camilą Bordonabą, Felipą Kolombo ir Luisaną Lopilato, būsimuosius kolegas iš naujojo serialo „Maištingas amžius“.
Aprašymas
Serialo autorė Cris Morena aktoriams pasiūlė filmuotis 139 dalių istorijoje apie paauglius, kurie mokosi ir gyvena elitinėje Buenos Aires mokykloje. Serialas pasakoja apie turtingų ir įtakingų tėvų vaikus, kurie, skirtingai nei įprasta, priversti patys kovoti už savo vietą nedraugiškame pasaulyje. Čia – daug meilės, draugystės, neapykantos, tėvų, vaikų, mokytojų santykių. Veiksmas sukasi apie keturis serialo herojus – išpaikintą gražuolę Miją, ryžtingą Marisą, kilnų, bet neturtingą Manuelį ir mergaičių numylėtinį Pablą. Jie labai skirtingi, tačiau juos vienija bendras bruožas – meilė muzikai ir maištinga siela. Jie sukuria muzikos grupę Erreway, apie kurią ir sukasi gyvas, kupinas veiksmo ir muzikos gyvenimas.
Pasaulinis išgarsėjimas
„Rebelde Way“ – ypač populiarus serialas Argentinoje, tapo geriausiu projektu „9 Kanale“ ("Canal 9 "), netrukus po savo premjeros. Luisana Lopilato tapo pastoviu apkalbų žurnalo veidu, kaip ir Camila Bordonaba, Felipe Colombo, Benjamin Rojas. Šis ketvertas taip pat padarė keletą ekskursijų į Izraelį, kur jų populiarumas yra beveik toks didelis kaip Argentinoje.
„Rebelde Way“ taip pat buvo gerai žinomi Vokietijoje ir Austrijoje. Serialą rodė Romunijoje TVR2 kanalas ir Makedonijoje – A1 televizija 2003–2004 metais, Kosove ir Albanijoje – KTV 2005–2006 metais, Bosnijoje ir Hercogovinoje – OBN, Graikijoje – ET, Kipre – ANT 2006–2007 metais, Serbijoje – B92 2007 metais, Kroatijoje – Extra TV 2008 metais, 2007–2008 metais, Ispanijoje, Portugalijoje, Panamoje, Kolumbijoje, Rusijoje bei Lietuvoje serialą galėjoje išvysti per LNK ir TV1.
Lotynų Amerikoje serialas taip pat gerai žinomas, jį rodė net du kartus Dominikos Respublikoje per Tele Antillas kanalą, 2003 metų kovą – 2004 metų rugsėjį/spalį ir 2005 metų gruodį – 2007 metų vasarį.
Tarptautiniai serialo perdirbimai
Pagrindinis „Rebelde Way“ siužetas ir situacija buvo taip pat perdirbti sirtingoms šalims visame pasaulyje. Kiekvienos versijos siužete buvo ta pati ašis, apie moksleivių muzikinę grupę telenovelėje.
„Rebelde Way“
2008 metais „Rebelde Way“ versiją visiškai taip pat pavadino ir sukūrė Portugalijoje, per kanalą SIC. Šou planuojama pradėti rugpjūtį.
Atmestos versijos
2006 metais „Rebelde Way“ versijos buvo sukurtos Brazilijoje ir Ispanijoje, bet bandymai buvo atmesti kanalų, abiejose šalyse. Tai buvo iš dalies atitikmenys meksikietiško perdirbimo ir „RBD“ grupės abiejose šalyse.
Spice World (filmas)
Spice World  – 1997 m. komedija, kurioje pačios save vaidina legendinės merginų grupės Spice Girls narės. Visame pasaulyje filmas, debiutavęs pirmoje vietoje Jungtinėje Karalystėje ir Jungtinėse Valstijose, kino teatruose uždirbo daugiau nei 100 mln. JAV dolerių.
Kylio kanalas
thumb right|thumb|Kylio kanalas Kylio kanalas  – jūrų laivybos kanalas Vokietijoje, tarp Kylio įlankos ir Elbės žiočių. Jungia Baltijos ir Šiaurės jūras. Ilgis 98,7 km. Plotis 102 m, (dugno 44 m). Gylis farvateryje 11,3 m.
Atidarytas laivybai 1895 m.
Lietuvos teriologų draugija
100px|thumb|Lietuvos teriologų draugijos leidinys Lietuvos teriologų draugija – Lietuvos visuomeninė organizacija, kurios nariai tyrinėja ir populiarina žinduolius, veikianti nuo 1980 m. Vilniuje, Akademijos g. 2, Vilniaus universiteto Ekologijos institutas.
Veikla
Draugija turi apie 70 narių. Tikslas – tirti Lietuvos žinduolius, rūpintis jų išsaugojimu ir racionaliu naudojimu. Lietuvos teriologų draugija rengia konferencijas, seminarus, organizuoja įvairių renginius, leidžia mokslinius ir kitus leidinius, teikia pasiūlymus dėl žinduolių apsaugos ir naudojimo valstybinėms ir kitoms institucijoms. Bendradarbiauja su kitomis mokslinėmis draugijomis. Nuo 2001 m. leidžia žurnalą „Theriologica Lituanica", kuriame spausdinami moksliniai, apžvalginiai straipsniai, trumpi pranešimai, bibliografinė informacija, draugijos veiklos kronika ir kita medžiaga apie žinduolius. Žurnalas leidžiamas lietuvių kalba vieną kartą per metus. Tiražas – 100 egz., redaktorius Rimvydas Juškaitis.
Petras Mazūras
Petras Mazūras (g. 1949 m. rugpjūčio 20 d. Šiaulaičiai, Šiaulėnų valsčius) – Lietuvos skulptorius.
Biografija
Broliai Česlovas Mazūras ir Vitalijus Mazūras. Baigė Šiaulėnų vidurinę mokyklą. 1973 m. baigė Lietuvos dailės institutą, mokytojai Gediminas Jokūbonis, Petras Aleksandravičius. 1973–1989 m. Čiurliono menų mokyklos, nuo 1989 m. Lietuvos dailės instituto (nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademija) dėstytojas, nuo 2001 m. Skulptūros katedros vedėjas; nuo 2008 m. profesorius.
Kūryba
Vienas bronzos autorinio liejimo pradininkų Lietuvoje. Kuria monumentaliąją ir kamerinę skulptūrą. Ankstyvojoje kūryboje vyrauja žmogaus figūra, dažna moters figūra, būdingos kultūrinės asociacijos, antikinės skulptūros parafrazės („Moters torsas“ 1977 m., „Nikė“, „Žemė motina“, abi 1978 m.), naudoja akmenis, metalą („Kamanė“ 1994 m.). Kuria konceptualius egzotiškų augalų auginimo projektus, kuriuose gyvus augalus derina su akmenimis, medžiais, metalu ir kiti medžiagomis („Medis akmeny“ 2000 m., „Figmedis“ 2001 m., „Laivas“ 2003 m., „Citrina“ 2004 m.); skulptūrinis objektas, augalas ir drėkinimo sistema sudaro instaliaciją, kuriai būdingas ekologinių problemų meninis įprasminimas.
Sukūrė paminklų, antkapinių paminklų, medalių, 1997 m. suprojektavo jubiliejinę monetą pirmosios lietuviškos knygos 450 metų sukakčiai. Kūriniuose ryškus kontrasto principas: derinamas poliruotas ir reljefinis paviršius, gamta ir technika, gyvos ir negyvos gamtos formos, archajiškas ir novatoriškas pradas, naudojamos tradicinės medžiagos, transformuojamos kultūros prasmės. Nuo 1974 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje; individualios parodos surengtos Vilniuje 1994–1995 m., 1998 m., 2001 m. Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejus.
Daržininkų apylinkė (Varėna)
Daržininkų apylinkė (1941–1968 m. Čebatorių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Čebatorių apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Valkininkų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Eišiškių rajonui. 1954 m. dalis Čebatorių apylinkės prijungta prie Vežionių apylinkės. 1963 m. prijungta Pošalčių apylinkė. 1968 m. gegužės 29 d. perkeltas apylinkės centras į Daržininkus ir atitinkamai pakeistas jos pavadinimas. 1975 m. sausio 29 d. apylinkė prijungta prie Matuizų apylinkės.
Pedro Chuan Kabaljeras
Pedro Chuan Kabaljeras  – miestas šiaurės Paragvajuje, Brazilijos pasienyje, priešais Ponta Porano miestą, 536 km nuo Asunsjono. Amambajaus departamento sostinė. Gyvena 75,1 tūkst. gyventojų (2008 m.).
Svarbus tranzitinis ir prekybinis centras Brazilijos pasienyje. Į miestą atvyksta daug brazilų siekdami pigiau apsipirkti. Yra Pedro Chuan Kabaljero oro uostas. Mieste žaidžia futbolo komanda Club 2 de Mayo.
Miestas pavadintas vieno iš Paragvajaus nepriklausomybės kovotojų Pedro Juan Caballero garbei.
thumb|left|250px|Miesto gatvė
Svilikėlis
Svilikėlis (Serinus serinus) – kikilinių (Fringillidae) šeimos paukštis.
Kūno ilgis 11 cm, svoris apie 12 g. Išvaizda panašus į alksninuką, nuo kurio skiriasi trumpu snapu, uodegos šonai negeltoni ir viršugalvis nejuodas. Patino kakta, dėmės už akių, smakras, gerklė, pagurklis, krūtinė ir antuodegis geltonai žalsvi; krūtinė ir šonai su išilginiais tamsiais dryžiais. Nugarinė pusė rusvai žalsva, išilgai dėmėta. Sparne 2 šviesios skersinės juostelės. Patelė panaši į patiną, geltonai žalia, bet blankesnės spalvos. Jaunikliai panašūs į patelę, tik labiau dėmėti, rusvesni.
Lietuvoje nedažna rūšis, bet plinta. Aptinkamas balandžio – rugsėjo mėn. Gyvena parkuose, soduose. Šaukia čerškiančiu balsu „girlitt girlitt… ". Lizdą krauna 2-5 m aukštyje. Vidų iškloja plaukais, plunksnomis, šonai iš žolių stiebelių ir samanų. Deda 3-5 kiaušinius, kurie melsvai balti ir su rudais taškeliais. Peri 13 dienų. Išveda dvi vadas. Minta vabzdžiais ir sėklomis.
Michael Moore
Maiklas Muras (, 1954 m. balandžio 23 d. Flintas, Mičigano valstija, JAV) – amerikiečių dokumentinių filmų režisierius, scenaristas, aktorius, Oskaro laimėtojas.
Biografija
Maiklas Muras gimė Mičigano valstijos Flinto mieste. Mičigano-Flinto universitete studijavo žurnalistiką. Studijuodamas dirbo universiteto laikraščio redaktoriumi ir čia užsidirbo pinigų pirmajam savo filmui "Roger & Me" ("Rodžeris ir aš" 1989 m.). 2002 m. Maiklas išleido pirmąjį didelės sėkmės ir pripažinimą pelniusį filmą "Bowling for Columbine" ("Kolumbinos boulingas"), už kurį M. Muras gavo Oskarą. 2004 m. Maiklas Muras už filmą "Fahrenheit 9/11" ("9/11 pagal Farenheitą") buvo apdovanotas 57-ojo Kanų festivalio "Auksine palmės šakele" ir kino kritikų žiuri komisijos FIPRESCI prizu.
1991 m. vedė filmų prodiuserę Kathleen Glynn. Su ja augina dukrą.
Karolis Didysis
Karolis Didysis (, 747 m. balandžio 2 d. – 814 m. sausio 28 d. Achene) – frankų karalius nuo 768 m. (pietinės dalies nuo 771 m.), langobardų karalius nuo 774 m., Bavarijos hercogas nuo 788 m., Vakarų imperatorius nuo 800 m. Vyriausiasis Pipino Trumpojo ir Bertrados iš Laono sūnus. Nuo Karolio Didžiojo Pipinidų dinastija vadinama Karolingais. Karolingų dinastijos valdovo Karolio Martelio vaikaitis dar tebebūdamas gyvas buvo pradėtas vadinti Didžiuoju ir nuo viduramžių laikomas vienu iškiliausių Vakarų pasaulio valdovų.
1165 m. gruodžio 29 d. Frydricho Barbarosos iniciatyva antipopiežius Paschalis III paskelbė Karolį Didįjį šventuoju ir Pater Europae. Karolio Didžiojo valdymo laikotarpis siejamas su „Karolingų renesansu“, meno, religijos ir kultūros atsigavimu.
Informacija apie Karolio gyvenimą yra labai netolygi. Jei apie jo gyvenimo vidurį ir pabaigą lyginant su kitais viduramžių valdovais rašoma daugybėje šaltinių, visų pirma Einhardo biografijoje ir Alkuino darbuose, tačiau apie Karolio jaunystę praktiškai nieko nežinoma, net jo biografas Einhardas nepaliko apie tai jokių žinių. Išsilavinimą Karolis gavo jau greičiausiai būdamas suaugęs. Greičiausiai kaip ir jo brolis Karlomanas jis buvo auklėjamas Sent Deni. Kas buvo jo mokytojai nežinoma.
Karolis paveldėjo sostą iš tėvo ir iš pradžių valdė kartu su broliu Karlomanu I. Taip pat turėjo seserį Giselę, bei trumpai gyvenusį jauniausią brolį Pipiną. Kartais pusiau mitinė karaliaus Egberdo iš Vesekso žmona Redurga vadinama jo seserim (ar svaine, dukterėčia). Taip pat legendos sako, kad jis yra garsaus prancūzų epo herojaus Rolando dėdė iš motinos pusės.
Gimimo vieta ir metai
Tiek jo gimimo metai, tiek gimimo vieta nėra tiksliai žinomi. Einhardas rašo, kad jam nepavyko rasti duomenų apie Karolio gimimo vietą ir datą, nors vėliau mini, kad jis miręs 72 metų, t. y. turėjo gimti apie 742 m. Neišlikusioje Aacheno epitafijoje rašoma, kad jis mirė 70 m., t. y. turėjo gimti 744 m. Labiausiai tikėtina gimimo data šiais laikais pripažįstama 747 m. Ši data minima ankstyvųjų viduramžių Petau analuose (Annales Petaviani). Toje pat kronikoje minima, kad 751 m. gimė jaunesnysis Karolio brolis Karlomanas, o ši data nėra ginčijama.
Tarp galimų gimimo vietų variantų yra Priumas, kur daugiausia gyveno Bertrada, Paryžius, Vormsas, Acheno apylinkės, Diurenas, Ingelheimas , Herstalis (dabartinė Lježo provincija Belgijoje). Iš pastarojo regiono buvo kilusios abi frankų dinastijos – Merovingai ir Karolingai.
Valdymo pradžia. Karlomano mirtis
Karoliui tebesant vaiku, Merovingų sostą uzurpavusios dinastijos teisėtumas tebebuvo abejotinas. Tam, kad būtų užtikrintas sklandus valdžios perėmimas, kartu su broliu Karlomanu Karolis jau 754 m. liepos 28 d. popiežiaus Stepono II Sen Deni abatijos bažnyčioje buvo patepti paveldėtojais. Po Pipino Trumpojo mirties 768 m. jie tapo monarchais. Frankų karalystė, laikantis tradicijų buvo padalinta į dvi dalis – tarp Karolio Didžiojo ir Karlomano. Karolis gavo pusmėnulio formos teritoriją, einančią nuo prieatlantinės Akvitanės iki Tiuringijos, per didžiąją dalį Neustrijos ir Austrazijos, per Friziją ir Frankoniją, iš visų pusių savo valdomis apsupdamas brolio žemes. Karolio sostinė buvo Nuajonas.
Nepaisant karalienės Bertrados pastangų broliai Karolis ir Karlomanas tarpusavyje nesutarė, nes jų aplinkos žmonės stengėsi monarchus sukiršinti ir net sukelti karą tarp jų. Kai 769 metais, vienas iš pietvakarių senjorų Hunaldas pakėlė Vakarų Akvitanės gyventojus ir Gaskonės baskus sukilimui, Karoliui teko vienam vykti jų malšinti, nes Karlomanas atsisakė atvykti su savo kariuomene. Tačiau Karolis žygio neatsisakė ir privertė Hunaldą bėgti į Gaskonę. Tačiau Karolis persikėlė per Garonos upę ir privertė hercogą Lupą Gaskonietį išduoti bėglį. Hunaldas buvo uždarytas į vienuolyną, o Akvitanija galutinai pajungta frankų.
Norėdamas užbėgti galimai Karlomano ir langobardų karaliaus Deziderijaus sąjungai, Karolis nutarė užbėgti įvykiams už akių. Jis suartėjo su Bavarijos hercogu Tasilu III, kuris laikydamasis savo giminės tradicijų, vedė langobardų karaliaus dukterį. Negana to, 770 m., patartas motinos Bertrados, Karolis pats vedė Deziderijaus dukterį Dezideratę, palikęs antrame plane savo teisėtą žmoną Himiltrudę, kuri jau buvo pagimdžiusi jam sūnų Pipiną. Po metų nuo vedybų, Karolis išsiskyrė su Desiderate ir skubiai vedė švabę vardu Hildegarda. Desideratė grįžo į savo tėvo rūmus Pavijoje. Langobardai sudarė sutartį su Karlomanu ir galėjo užsiplieskti didelis konfliktas, tačiau karas nekilo, nes Karlomanas mirė 771 m. gruodžio 5 d. Karoliui pavyko patraukti svarbiausius Karlomano valstybės dalies veikėjus ir tapti abiejų valstybės dalių vieninteliu valdovu.
Tuo metu neseniai apkrikštyti frankai buvo grįžę prie „barbariškų“, t. y. pagoniškų papročių. Pagonybės ypač laikėsi dabartinėje Šiaurės Vokietijoje gyvenę saksai. Pietuose Katalikų bažnyčia dėl įtakos ir turtų Apeninų pusiasalyje kovojo su langobardais, Iberijos pusiasalyje saracėnai (Kordobos emyratas) stūmėsi vis tolyn į šiaurę, iš rytų puldinėjo avarai. Visa Europa buvo nestabili ir tai grėsė Frankų valstybės išlikimui. Karlomano sužadėtinė Herberga ir 770 m. gimęs sūnėnas Pipinas pabėgo pas Desiderijų.
Asmenybė ir išvaizda
thumb|160px|Karolio biustas iš lobyno Achene thumb|160px|Karolis Didysis (dail. [[Vytautas Kazimieras Jonynas)]] thumb|160px|Karolio Didžiojo statula Frankfurte thumb|300px|Karolio Didžiojo monograma Pasak Einhardo, Karolis buvo aukštas, tvirtai sudėtas ir linkęs į pilnumą. Veidui būdinga ilga nosis ir didelės akys. Žinoma, kad Karolis turėjo ilgus, šviesius plaukus. Balsas buvo nebūdingai aukštas. Senatvėje ėmė raišuoti. Karolio portretų iš jo gyvenamojo laikotarpio neišliko. Karolis Didysis, kaip idealus valdovas, buvo vaizduojamas atitinkama maniera. Karūnuoto karaliaus, Dievo vietininko Žemėje, tų laikų paveikslai turi panašumo su Kristaus ikonomis.
Charakteriu karalius buvo paprastas ir neįnoringas. Vyno gėrė nedaug (pietaudamas išgerdavo ne daugiau trijų taurių) ir nekentė girtuoklystės. Paprastomis dienomis jo pietūs būdavo tik iš keturių patiekalų, neskaitant karšto mėsos patiekalo, kurį patys medžiotojai pateikdavo ant iešmo – tokius patiekalus Karolis mėgdavo labiausiai. Valgydamas klausydavo muzikos arba skaitovo. Jam patikdavo klausytis apie senovės didvyrius bei Šv. Augustino veikalo „Apie Dievo valstybę“. Vasaros metu po pietų suvalgydavo kelis obuolius ir išgerdavo dar vieną taurę vyno, tada išsirengęs nuogai ilsėdavosi dvi – tris valandas. Naktimis miegodavo neramiai: keturis – penkis kartus prabusdavo ir net atsistodavo iš lovos. Rytinio apsirengimo metu priiminėdavo draugus, ir, jei būdavo skubus reikalas, kurio be jo nedrįsdavo spręsti, išklausydavo besiginčijančių pusių ir priimdavo nuosprendį. Tuo pačiu metu duodavo nurodymus tarnams ir ministrams visai dienai.
Buvo puikus oratorius ir raiškiai dėstė savo mintis. Retsykiais skirdavo laiko įvairiems mokslams, vertino mokslo žmones, rodė jiems didelę pagarbą. Pats mokėsi gramatikos, retorikos, dialektikos ir ypač astronomijos, ko dėka galėjo išskaičiuoti bažnytinių švenčių dienas ir sekti žvaigždžių judėjimą. Mokėsi ir rašyti, tam visad po ranka turėjo rašymo reikmenis, kad išpuolus laisvai minutei galėtų pasipraktikuoti, tačiau šis darbas, per vėlai pradėtas, jam sunkiai sekėsi. Lotynų kalbą išmoko tiek, kad praktiškai galėjo ja kalbėti kaip gimtąja; graikiškai daugiau suprato, bet šnekėjo prastai.
Kalba
Kokia buvo Karolio gimtoji kalba, aktyviai ginčijamasi, greičiausiai tai buvo frankiškas germanų kalbos dialektas, tačiau lingvistai nesutaria dėl jo identifikavimo ir chronologijos. Kai kurie kalbininkai teigia, kad jis nekalbėjo senąja frankų kalba, nes gimė 742 ar 747 metais, o tuo metu ši kalba jau buvo išnykusi. Senoji frankų kalba buvo atkurta pagal jos palikuonę, senąją olandų kalbą ir pagal skolinius senojoje prancūzų kalboje. Šiandien kalbininkai apie senąją frankų kalbą žino labai mažai. Tai, kad žinoma apytikslė gimimo vieta (daugelis istorikų laikosi nuomonės, kad tai buvo kažkur apie Lježą), nepalengvina nustatinėjant Karolio gimtąją kalbą. Tais laikais, tame regione gyvavo net kelios kalbos. Imant Lježą kaip centrą (apie 750 metus), senąją olandų kalbą aptinkame šiaurėje ir šiaurės vakaruose, galų-romanų (senosios prancūzų kalbos protėvis) pietuose ir pietvakariuose ir keltą skirtingų senosios aukštosios vokiečių kalbos dialektų rytuose. Jei atmetame galų-romanų kalbą, tai reiškia, kad jis kalbėjo senuoju olandų arba senuoju aukštuoju vokietijos dialektu, greičiausiai su stipria frankų kalbos įtaka.
Karai su saksais
thumb|Karolio Didžiojo karas su saksais
Gyvenamoji vieta
Gyvenamoji vieta (teisėje) – teritorijos dalis, kurią žmogus laiko savo asmeninių, socialinių ir ekonominių interesų buvimo vieta.
Karolis Didysis
Karai su saksais
Po Italijos kampanijos 775 m. Karolis su didele kariuomene įsiveržė giliai į saksų teritoriją, pasiekė ostfalų žemes ir priėjo Okerio upę, prisigrobė belaisvių ir paliko stiprias įgulas Erisburge ir Sigiburge. Kitą pavasarį saksai atsikariavo Erisburgą. Po šio įvyko Karolis pakeitė taktiką – nutarė įkurti „sutvirtintą pasienį“ (marką), kuris turėjo frankus apsaugoti nuo saksų įsiveržimų. 776 m. vėl sutvirtino Erisburgą ir Sigiburgą, pastatė naują pilį Karlsburgą ir paliko pasienio zonoje šventikus, kad šie atverstų pagonis saksus į krikščionių tikėjimą. Pradžioje tai vyko gana sėkmingai. 777 m. saksai vėl buvo sumušti, po to daugelis zdelingų (genčių diduomenė) susirinkime Padeborne pripažino Karolį Didįjį savo valdovu.
Gyvenamoji vieta
Vaiko gyvenamoji vieta
Kartais nėra akivaizdu, kur ir su kuo turėtų gyventi vaikai. Taip būna vaiko tėvams nutraukus santuoką ar apsisprendus gyventi skyriumi (separacija). Ta pati problema iškyla, jei santuoka pripažįstama negaliojančia arba tėvai apskritai nėra susituokę. Jei tėvai dėl vaiko gyvenamosios vietos tėvai negali susitarti patys, tai sprendžia teismas. Spręsdamas jis privalo vadovautis vaiko interesais. Lietuvoje oficialiai siūloma atkreipti dėmesį, jog ikimokyklinio amžiaus vaikui gali būti geriau su motina ir jog vaiko interesų neretai neatitinka įvairių religinių sektų propaguojamos apeigos ir gyvenimo būdas [4]. Į paties vaiko norus atsižvelgiama tik tada, jei jis teismui pasirodo pakankamai tam subrendęs (skirtingai nuo kai kurių kitų šalių, griežta amžiaus riba Lietuvoje nenustatyta). Rusijos teismų praktikoje vaiko gyvenamoji vieta 90 % atvejų nustatoma kartu su motina.
Vakarų Kordiljera (Kolumbija)
thumb|right|240px|Pico de Loro kalnas [[Kalis (miestas)|Kalio apylinkėse]] Vakarų Kordiljera – viena iš trijų pagrindinių Andų kalnų grandinių, kertančių Kolumbiją. Nusidriekusi šiaurės - pietų kryptimi nuo Kordobos iki Narinjo departamento. Rytinė kalnagūbrio dalis leidžiasi į Kaukos slėnį, o vakarinė – į Ramiojo vandenyno žemumą. Kalnai sulaiko gausias oro mases nuo Ramiojo vandenyno, todėl vakarinėje jų papėdėje iškrinta labai didelis kritulių kiekis. Aukščiausia vieta – Farallones de Cali kalnų masyvas, iškylantis į 4100 m aukštį. Išteka Kaukos, Atrato, Sinu upės. Vakarų Kordiljeroje yra 4 nacionaliniai parkai.
Karolis Didysis
Vidukindas vadovauja saksų pasipriešinimui
778 m. saksai-vestfalai, vadovaujami Vidukindo, kuris 777 m. nedalyvavo Padeborno susirinkime, o pabėgo pas Danijos karalių Sigurdą, pamiršo savo priesaikas ir vėl pradėjo karą. 778 m. kirto sieną, persikėlė per Reiną ir pakilo palei jį iki pat Koblenco, pakeliui viską plėšdami ir degindami. Ir beveik netrukdomi sugrįžo atgal. Tik kartą frankų būrys pavijo saksus prie Leisos, tačiau didelės žalos nepadarė. 779 m. Karolis Didysis įsiveržė į Saksoniją, perėjo beveik visą šalį nesutikdamas pasipriešinimo. Vėl, kaip ir anksčiau, jo stovykloje pasirodė daugybė saksų, kurie paliko įkaitus ir prisiekė ištikimybę. Tačiau karalius jau nebetikėjo jų taikumu.
Represijos prieš saksus. Vidukindo krikštas
Karolis Didysis surinko naują armiją, atvyko į Verdeną, susikvietė saksų viršaičius ir privertė išduoti 4500 maištininkų. Jiems visiems ta pačią dieną buvo nukirstos galvos. Vidukindas spėjo pabėgti. Tuo pat metu buvo paskelbtas „Pirmasis saksų kapituliariumas“, kuris nurodė bausti mirties bausme už neištikimybę karaliui ir viešosios tvarkos nesilaikymą bei rekomendavo priemones, kurių reiktų imtis prieš pagonybės apraiškas. Mūšis prie Detmoldo 782 m. nieko neišsprendė, Karolis buvo priverstas trauktis, tačiau po to laimėjo mūšį vykusį netoli Osnabriuko. 784–785 metus Karolis beveik ištisai praleido Saksonijoje. Šio atkaklaus karo metu Karolis mušė saksus atviruose mūšiuose ir baudžiamųjų reidų metu, ėmė šimtus įkaitų, kuriuos išveždavo iš šalies, naikino nepaklusniųjų kaimus ir fermas. 784–785 metų žiemą taip pat praleido saksų žemėse, nors ankstesnes žiemas ilsėdavosi Eresburge, kur persikėlė su visa šeima. 785 m. vasarą frankai persikėlė per Vėserį. Vidukindas, patyręs daugybę pralaimėjimų, kreipėsi į Karolį pasigailėjimo ir pradėjo derybas Berngaune. Rudenį saksų vadai Vidukindas ir Abionas galiausiai atvyko į Karolių rūmus Šampanėje, kur pasikrikštijo (Karolis buvo Vidukindo krikšto tėvas), prisiekė ištikimybę ir gavo iš karaliaus rankų gausias dovanas. Tai buvo lūžis kare su saksais. 785 m. metraštyje buvo įrašyta, kad frankų karalius “pajungė visą Saksoniją”. Po šio įvykio nugalėtųjų pasipriešinimas palaipsniui ėmė silpti.
Naujas sukilimas šiaurėje
793 m. kilo sukilimas, kuris apėmė ne tik Saksoniją, bet ir kitas teritorijas, kur gyveno fryzai, avarai ir 794–799 m. vėl vyko karas, kuris buvo daugiau naikinamasis. Buvo masiškai imami įkaitai ir belaisviai ir perkeliami į vidines šalies sritis. Saksai priešinosi labai intensyviai (ypač Vichmode ir Nordalbingijoje). Norėdamas juos nugalėti, Karolis sudarė sąjungą su obodritų slavais, saksų priešais. 798–799 m. žiemą su šeima vėl praleido Saksonijoje prie Vėzerio upės, kur įkūrė stovyklą. Čia pastatė praktiškai naują miestą su namais ir rūmais, pavadinęs šią vietą Geršteliu (tai yra „Armijos stovykla“). Pavasarį, palikęs Gerštelį, pasiekė Mindeną ir nusiaubė regioną tarp Vėzerio ir Elbės upių. Tuo metu sąjungininkai obodritai sėkmingai kariavo Nordalbingijoje, kas leido karo baigtį pasukti Karolio naudai. 799 m. Karolis su sūnumis surengė dar vieną žygį į Saksoniją, kur pats nesiėmė jokių aktyvių veiksmų.
Naujas saksų sukilimas
thumb|200px|left|Karolis Didysis (kairėje) ir Pipinas Kuprotasis 792 m. Karolio sūnus Pipinas (pramintas Kuprotuoju), kurio susilaukė nuo pirmos žmonos Himiltrūdos, sužinojęs apie savo pašalinimą iš paveldėtojų, sukėlė maištą. Jis sugebėjo savo pusėn patraukti porą grafysčių, tačiau patyrė pralaimėjimą. Karolis Rėgensburge praleido visus metus, tačiau nuo naujo žygio prieš avarus, jį sulaikė saksų sukilimas. Jo mastas pranoko net 785 m. įvykius. Prie saksų prisijungė fryzai ir slavai. Visur buvo sugriautos bažnyčios ir sumušti frankų garnizonai. 794 m. Karolis Didysis ir jo sūnus Karolis Jaunasis su dviem kariuomenėm įsiveržė į Saksoniją. Likę apsupti, saksai masiškai atvyko į Eresburgą, kur prisiekė ištikimybę, paliko įkaitus ir grįžo prie krikščionybės. Tų pačių metų rudenį karalius su didelė armija vėl įsiveržė į Saksoniją, ją nusiaubė ir pasiekė Elbę. Sužinojęs, kad saksai nužudė jo sąjungininką obodritų kunigaikštį, nusiaubė šalį dar kartą, paėmė 7000 įkaitų ir grįžo į frankų valstybę. Vos Karolis paliko šalį, sukilo Nordalbingijos saksai šiauriau Elbės. Karoliui teko žygiuoti prieš juos.
Įsiveržimas į Italiją
771 m. Karolis išsiskyrė su savo žmona, Lombardijos karaliaus dukterimi Deziderata, grąžino ją tėvui ir vedė alemanų hercogo Gotfildo anūkę Hildegardą. 772 m. Karoliui gimė jos sūnus, pavadintas taip pat Karoliu. Deziderijus netruko priimti iššūkį. 772 m. jis pareikalavo, kad popiežius Adrianas I pašventintų Karlomano sūnų Pipiną kaip frankų sosto paveldėtoją ir atnaujino savo pirmtakų pradėtą žygį prieš Popiežiaus sritį.
773 m. kovą popiežiaus pasiuntiniai kreipėsi į Karolį prašydami pagalbos prie langobardus. 773 m. rugsėjo mėn. didžiulė frankų armija patraukė per Alpes. Langobardai uždarė ir įtvirtino perėjas. Karolis ryžosi apeiti priešą iš užnugario. Slaptais kalnų keliukais frankų būrys prasibrovė į priešo užnugarį ir vien savo pasirodymu sukėlė langobardų kariaunos sumaištį, o karaliaus Deziderijaus sūnus Adelhizas pabėgo. Yra istorinių nuorodų, kad popiežius paskatino išdavystę langobardų karaliaus armijoje ir jo valdose. Greičiausiai todėl frankai sulaukė silpno pasipriešinimo. Vengdamas kariuomenės apsupimo Deziderijus pasitraukė nuo perėjų ir grįžo į savo sostinę Paviją, tikėdamasis saugiai įsitaisyti už storų sienų. Jo sūnus su Karlomano našle ir vaikais pasislėpė Veronoje. 774 m. Karolis Veroną užėmė, į jo nelaisvę pateko sūnėnas ir kiti priešai. Frankai kaudamiesi persekiojo atsitraukiantį priešą, pakeliui užvaldė daugybę Lombardijos miestų.
Karolis – langobardų karalius
thumb|250px|left|Karolis Didysis ir popiežius Adrianas I 774 m. balandį frankai pasiekė Romą. Popiežius Adrianas I surengė Karoliui iškilmingą sutikimą. Karolis Didysis popiežiui parodė didelę pagarbą: prieš prieidamas prie Adriano rankos, pirmiausia pabučiavo Šv. Petro bazilikos laiptus. Pažadėjo padovanoti popiežiui dar daugiau miestų, be tų, kuriuos padovanojo jo tėvas (šis pažadas vėliau nebuvo įvykdytas). Birželio pradžioje, Deziderijus neišlaikęs apgulties sunkumų, išėjo iš Pavijos ir pasidavė nugalėtojui. Taip krito Lombardijos karalystė, paskutinis jos karalius buvo paimtas į nelaisvę, o vėliau priverstas įstoti į vienuolyną. Desiderijaus sūnus pabėgo pas Bizantijos imperatorių. Karolis paskutinį langobardų karalių Deziderijų nušalino nuo sosto ir pats karūnavosi langobardų karaliumi.
776 m. Karoliui vėl teko atvykti į Italiją malšinti sukilimo. Friulio ir Spoleto hercogai, palaikomi Adalgizo, surengė sąmokslą, tikėdamiesi su Bizantijos laivyno pagalba užimti Romą ir atkurti langobardų valdžią. Karolis Didysis, perspėtas apie sąmokslą popiežiaus Adriano I, persikėlė per Alpes ir suardė sąmokslininkų planus. Friulo hercogas Rotgautas buvo nužudytas, sukilę miestai pasidavė, o Adalgizas vėl buvo priverstas bėgti.
Žygiai prieš maurus
778 m. žygis į Ispaniją buvo ne toks sėkmingas. Pretekstas žygiui buvo Saragosos emyro prašymas apsaugoti jį nuo Kordobos emyro Abd ar-Rachmano (valdė 756–788). Grįžtant iš žygio dalis frankų kariuomenės buvo sumušta Ronsevalio mūšyje. Kariuomenei siaurais kalnų slėniais judant ištįsusia kolona, baskai 778 m. rugpjūčio 15 dieną surengė pasalą ir užpuolė būrį, lydėjusį gurguolę. Visas būrys buvo išžudytas. Mūšyje žuvo Bretanės markos grafas Hruotlandas, kuris vadovavo sutriuškintam ariergardui. Šis įvykis vėliau tapo Rolando giesmės pagrindu.
Originaliuose frankų karalystės analuose, sudarytuose 788–793 metais, apie šį mūšį išvis neužsimenama. Juose sakoma tik tai, kad „tik atgavęs įkaitus iš Ibn-Al-Arabi, Abutarijaus ir kitų saracėnų, sugriovęs Pompolą, pavergęs baskus ir navarus, Karolis grįžo į Frankijos teritoriją“. Pataisytoje analų versijoje, sudarytoje iškart po Karolio mirties, taip pat neužsimenama apie šį mūšį. Tačiau atsiranda tokia informacija: „''Grįždamas (Karolis) nutarė keliauti pro Pirėnų kalnus. Baskai įsitvirtinę to slėnio pačiame viršuje sukėlė sumaištį jo (Karolio) kariaunoje. (…) Daugelis karaliaus favoritų, paskirtų vadovauti kariuomenei žuvo tame mūšyje, gurguolė buvo išplėšta, o priešas, puikiai pažinojęs vietovę, išsilakstė į visas puses''“. Einhardas savo darbe (tai trečias Ronsevalio mūšio aprašymas) padaro du esminius pakeitimus. Jis „visą kariuomenę“ iš perrašytų frankų karalystės analų pakeičia į „tuos, kurie ėjo kariuomenės gale“ ir įvardina tiktai tris kilmingus frankus, žuvusius šiame mūšyje (Egihardą, Anselmą ir Rolandą, garsaus prancūzų epo „Giesmė apie Rolandą“ herojų). Likęs nežinomas analų perrašinėtojas po dvidešimt metų dar pridėjo, kad mūšyje dalyvavo visa frankų kariuomenė ir žuvo daug jų vadų. Pralaimėjimas esą sukėlė paniką tarp krikščionių gotų Ispanijoje, kurie iš frankų įsiveržimo daug tikėjosi. Daugelis jų pabėgo nuo musulmonų į Frankų karalystę. Šis perrašinėtojas greičiausiai rėmėsi ankstesniais mūšio aprašymais.
Tačiau pats Karolis, sukūręs Akvitanijos karalystę, į Ispanijos regionų reikalus visiškai nesikišo, net ir tais atvejais, kai miestai ar ištisos sritys (Urželis, Cherona, Serdanė) pareikšdavo norą pereiti jo globon. Kai 793 m. Kordobos emyras surengė žygį iki Narbonos, Karolis taip pat nesiėmė jokių veiksmų. Iniciatyvą frankai susigrąžino tik pačioje amžiaus pabaigoje (nuo 799 m. frankų valdžia įsigalėjo Balearų salose), o didesnių laimėjimų pasiekė tik 801 m., kai Akvitanijos karalius Liudvikas užkariavo Barseloną ir padarė ją pradžioje grafystės, o vėliau (806 m.) ir Ispanijos markos centru. Netrukus markos teritorija per 804–810 metus išsiplėtė iki Taragonos ir kalnų viršūnių šiauriau Ebro. 806 m. buvo nukariauta Pamplona.
thumb|250px|Popiežius Adrianas I karūnuoja Liudviką I Pamaldųjį Akvitanijos karaliumi 781 m., tais pačiais, kai Liudvikas tapo Akvitanijos karaliumi, Karolis savo ir Hildegardos ketverių metų sūnui Karlomanui paskyrė „Italijos karalystę“. Pavasarį, popiežius Romoje, paprašytas Karolio, palaimino šį paskyrimą kartu su Liudviko karūnavimu. Vaikas šia proga gavo vardą Pipinas, kas reiškė, kad jo brolis, kurį Karolis turėjo su Himiltrūda, faktiškai netenka paveldėjimo.
797 m. (pagal kitus šaltinius 801 m.) Karolis užmezgė diplomatinius santykius su Bagdado kalifu Harunu al-Rašidu. Jie susitarė toleruoti savo kitos tikybos pavaldinius bei dėl galimos sąjungos prieš Kordobos kalifą bei Bizantijos imperiją, nors ši sąjunga niekada nebuvo realizuota.
Kariniai veiksmai Bretanėje
Karaliaus autoritetas Neustrijoje ir Austrazijoje buvo didžiulis, tačiau Karoliui dar reikėjo įsitvirtinti Galijos pietuose ir tolimuose vakaruose. Karolis ne kartą buvo įsiveržęs į Bretanę, keltų genties bretonų gyvenamą teritoriją ir privertęs mokėti duoklę. 70-aisiais metais įkuriama Bretanės provincijos marka, į kurią įeina Reno, Turo, Anžė ir Vano miestai. 799 m., Gi, įtakingos austrazijiečių Lambertidų giminės atstovas, šios provincijos valdytojas, pasinaudodamas bretonų vadų vaidais surengė ekspediciją į pusiasalį. 800 m. bretonų vadai prisiekė ištikimybę Karoliui Ture. Tačiau ši šalis nebuvo pavergta iki galo, ji išlaikė savo religiją ir papročius. Jau po kelerių metų prireikė surengti dar vieną ekspediciją, kuri įvyko 811 m.
Karolis Didysis pavergia Langobardų hercogystes Italijoje
Po Karolio žygio į Italiją, šalį be frankams ir bažnyčiai priklausančių žemių sudarė dar dvi langobardiškos sritys: Spoleto ir Benevento hercogystės. Pirmoji netrukus pakluso Karolingams, tačiau Beneventas, šiaurėje saugomas Abruco kalnų, vis dar buvo nepriklausomas. Karas su Beneventu buvo ilgas: beneventiečiai nepaliaujamai maištavo ir frankams teko dažnai rengti atsakomuosius žygius ir baudžiamąsias ekspedicijas. Arihizas buvo vedęs karaliaus Deziderijaus dukterį, todėl save laikė vieninteliu teisėtu langobardų teisių paveldėtoju. Ypač po to, kai Deziderijaus sūnus Adelchizas rado prieglostį Konstantinopolyje kur gavo patricijaus titulą. Beneventas ir Bizantija užmezgė glaudžius santykius. Karolis, žinodamas apie Arihizo planus iš popiežiaus Andriano I, nutarė pajungti likusią Deziderijaus karalystės dalį. 786 m. Karolis suruošė žygį prieš Benevento hercogą. 787 m. pabaigoje pasiekė Romą. Arihizas, nesulaukęs paramos iš savo sąjungininkų, norėdamas išvengti savo žemių užpuolimo, nusiuntė pas Karolį Didijį savo sūnų Rumoldą su gausiomis dovanomis kaip įkaitą. Karolis priėmė įkaitą, tačiau kirto sieną ir atvyko į Kapują. Arihizas atsitraukė į Salerną, pas Karolį kaip įkaitą nusiuntė savo antrąjį sūnų Grimoldą ir dvylika kilmingų langobardiečių, žadėdamas visišką paklusnumą. Karolis Didysis sutiko, pasitraukė į Beneventą, paleido vyriausią hercogo sūnų ir nusiuntė pasiuntinius įgaliotus priimti ištikimybės priesaiką iš Arihizo ir jo tautos, kartu reikalaudamas kasmetinės duoklės. Tačiau, vos tik Karolis paliko Italiją, Arihizas sulaužė priesaiką ir sudarė sąjungą su Bizantija dėl tolimesnių karinių veiksmų prieš frankus. Tuo pat metu, Adalgizas, Deziderijaus sūnus, su armija patraukė link Trevizo ir Ravenos, norėdamas pajungti šalies šiaurę. Visiems Karolio kariniams pasiekimams iškilo didelė grėsmė. Tačiau 787 m. rugpjūčio 26 d. netikėtai mirė Arihizas, o prieš mėnesį buvo miręs jo vyriausias sūnus Rumoldas. Taip žlugo Benevento – Bizantijos susitarimas, nes antrasis Azihiro sūnus, Grimoldas, vis dar buvo Karolio įkaitas.
Adalgizas, po savo sąjungininkų mirties užmezgė ryšius su Ataberga, Azihiro našle, ir bandydamas tęsti karinius veiksmus prieš Karolį Didįjį, pradėjo žygį į popiežiaus žemes. Popiežius prašė Karolio grįžti su kariuomene į Italiją ir toliau laikyti įkaitu Grimoldą. Karalius pasielgė priešingai – nėjo į Italiją ir paleido Arihizo sūnų. Tai galiausiai padėjo Karoliui, nes prasidėjus karui su Bizantija, jis palaikė frankų armiją, kas leido Karoliui laimėti ir užvaldyti Istriją.
Benevento hercogystė iki pat normanų užkariavimo XI a. liko savarankiška, tačiau ją taip pat galima laikyti satelitine frankų valstybe. Karolis taip pat patvirtino savo tėvo dovanojimus Bažnyčiai iš kurių vėliau išaugo Popiežiaus valstybė.
Žygis prieš slavus
789 m. Karolis surengė ekspediciją prieš slavų gentį liutičius, norėdamas apginti kitą slavų gentį obotritus. Frankai pastatė du tiltus per Elbę, persikėlė per upę ir palaikomi sąjungininkų (saksų, fryzų, obotritų ir sorbų) sudavė stiprų smūgį liutičiams. Nors, pasak metraščių, jie kovėsi atkakliai, atsilaikyti prieš didžiules sąjungininkų pajėgas nesugebėjo. Karolis liutičius gynė iki Penos, viską naikindamas savo kelyje. Jų sostinė kapituliavo, o kunigaikštis Dragovitas pakluso ir paliko įkaitus.
Karas su avarais
Vėliau prasidėjo karas su avarais, trukęs nuo 791 iki 803 metų. Pasak Einhardo, jis buvo ilgiausias ir smarkiausias, po karo su saksais ir pareikalavo daugybės išlaidų iš frankų pusės. Avarai buvo sąjungoje su Tasilonu. Pažadėję jam pradėti karą su frankais 788 metais, jie įvykdė savo pažadą (nežinodami apie Tasilono pralaimėjimą). 791 m. vasarą, Karolio armija trimis skirtingais keliais įsiveržė į avarų šalį ir pasiekė Venso mišką, kur buvo pagrindiniai avarų įtvirtinimai. Palikę stovyklą, jie atsitraukė į šalies gilumą, frankai juos persekiojo iki Rabo upės deltos ties Dunojumi. Toliau persekioti nepavyko, nes masiškai krito arkliai. Kariuomenė grįžo į Rėgensburgą, prisiplėšę nemažai grobio.
Karas su avarais sekėsi sunkiai. Karoliui teko sutelkti visas savo pajėgas ir sudaryti sąjungą su pietiniais slavais. 796 m. frankų karalystės analai taip aprašo vieną iš svarbiausių šio karo įvykių: frankai vadovaujami jaunojo Karolio sūnaus Pipino kartu su chorutų kunigaikščiu Voinomiru atnaujino kovas prieš avarus, užėmė „sostinę“ Ringą, kuri iš tikrųjų buvo didžiulė įtvirtinta stovykla, įsikūrusi Dunojaus ir Tisos upių santakoje ir surinko didelį grobį, kuris į frankų valdas buvo išgabentas penkiolika didelių vežimų. Po šio žygio, pasak Einhardo, Paponijoje neliko gyvo nei vieno jos gyventojo, o ten, kur buvo kaganato rezidencija, neliko net pėdsakų apie kažkokią žmonių veiklą. Klajokliai avarai, kelis šimtmečius kėlę siaubą visai Vakarų Europai, išnyko. Buvusios jų žemės palaipsniui buvo užgrobtos frankų ir susiformavo Rytinė šalis (Ost marka), dabartinės Austrijos pirmtakė.
Karolis Didysis – Vakarų imperatorius
thumb|250px|Leonas III Šv. Petro bazilikoje karūnuoja Karolį Didįjį imperatoriumi 795 m. popiežiumi buvo išrinktas Leonas III. 800 metų rudenį Karolis išsiruošė į Romą, kur vietinė diduomenė surengė sąmokslą prieš Leoną III ir suėmė jį iškilmingos procesijos metu. Grasindami apakinimu, sąmokslininkai reikalavo atsistatydinti, tačiau popiežiui pavyko pabėgti ir nusigauti iki Paderborno, kur tuo metu buvo Karolis. Patartas Alkuino (anglosaksų mokslininko ir poeto), Karolis pažadėjo popiežiui pagalbą. Jis Romoje praleido beveik pusę metų spręsdamas vietinės diduomenės ir popiežiaus nesutarimus.
Gruodžio 25 dieną, Karolis klausėsi šventinių pamaldų Šv. Petro bazilikoje. Staiga popiežius prisiartino prie savo svečio ir uždėjo jam ant galvos imperatoriaus karūną. Visi bazilikoje buvę frankai ir romėnai kartu sušuko: „Tegyvuoja ir nugali Karolis Augustas, Dievo paskirtas didis ir taiką nešantis Romos imperatorius“. Nors tai nebuvo staigmena Karoliui, pasak Einhardo iš pradžių jis apsimetinėjo, kad jam nepatinka tokia popiežiaus „savivalė“. Karolis net sakė, kad jei būtų žinojęs apie Leono III sumanymą, nebūtų atėjęs į baziliką, nepaisant, to, kad buvo Kalėdos. Greičiausiai taip buvo elgiamasi norint nuraminti Konstantinopolio dvarą. Nepaisant neigiamos Bizantijos imperatoriaus reakcijos, jam po kurio laiko teko pripažinti naują frankų valdovo titulą. Šia proga buvo numatytos Karolio vestuvės su Bizantijos imperatore Irena, tokiu būdu sujungiant Vakarus ir Rytus. Vakarų pasiuntiniai į Konstantinopolį turėjo atvykti 802 m. rudenį, tačiau spalio 21 d. Bizantijoje įvyko rūmų perversmas, kuris nuvertė Ireną nuo sosto. Jos vietą užėmė Nikiforas I, kuris atsisakė pripažinti Karolį imperatoriumi. Atsakydamas Karolis paskelbė karą, kuris truko nuo 806 iki 810 m. Jo metu frankai užėmė Veneciją ir Dalmatiją, kurios faktiškai priklausė Bizantijai, tačiau buvo nusilpusios dėl vidinių nesutarimų. Taip pat Karolis sudarė sąjungą su Bagdado kalifu Al-Aminu. Nikiforui I, kuris tuo metu kariavo su Bulgarija, 810 m. teko siekti taikos su frankais. Praėjus 12-ai metų nuo konflikto pradžios Bizantijos imperatorius Michailas I, tapęs imperatoriumi po Nikiforo žūties Bulgarijoje, formaliai pripažino naują imperatoriaus titulą, tikėdamasis pagalbos iš vakarų kariaujant su Bulgarija, kurios kariuomenė 811 m. sutriuškino bizantiečių armiją. Už, tai, kad Michailas I pripažino jo titulą, Karolis atidavė jam Veneciją ir Dalmatiją. Tačiau šio titulo teisėtumą Bizantija bandė užginčyti kiek vėliau – XII ir XIII amžiuje.