cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Medzilaborcė
Demografija
Iki II Pasaulinio karo mieste gyveno 34.3% žydų, taip pat nemažą dalį sudarė ir rusėnai. 2001 m. duomenimis, tarp miesto gyventojų graikų katalikai sudarė 41.15%, stačiatikiai - 40.07%, Romos katalikai – 10.15%, netikintys – 4.94%, liuteronai - 0.33% gyventojų. Pagal tautinę sudėtį: 56.42% – slovakai, 34.16% – rusinai, 6.13% – ukrainiečiai, 1.11% – romai, 0.68% – čekai.
Įžymybės
Miestas žymus savo graikų katalikų bažnyčia, pastatyta 1878 m., ir stačiatikių bažnyčia. Medzilaborcė taip pat garsėja Andy Varholo šeimos modernaus meno muziejumi (Múzeum Moderného Umenia Andyho Warhola), įsteigtu 1991 m. Garsaus amerikiečių menininko šeimos šaknys – gretimame Mikovos kaime.
Audi 80
thumb|250px|Audi 80 B4 Audi 80 – vokiškos automobilių gamyklos automobilis, gamintas nuo 1972 iki 1995 metų. Buvo gaminama viename konvejeryje su Volkswagen Passat.
Buvo gaminami keturi kėbulo tipai: sedanas, dviduris sedanas, kupė ir universalas.
Automobilis turėjo benzininius variklius su mechaninio įpurškimo sistema (K-Jetronic ir KE-Jetronic), žymimus „E“, karbiuratorinius ir mono įpurškimo sistemą naudojančius – žymima „S“ taip pat ir dyzelinius „D“ (Diesel), „TD“ (Turbo diesel), „TDI“ (Turbocharged Direct Injection).
Stanislovas Kmita
Stanislovas Kmita Sobienskis (apie 1450–1511 m.; iš Višničos, Sobenios) – Rusios vaivada (1507–1511), Sanoko (1888-89) ir Peremislio kaštelionas (1489–1501), Peremislio pakamaris (1487-88), Peremislio (1502–1511) taip pat Spišo seniūnas, Belzo vaivada (1501).
Biografija
Peremislio ir Lvovo kašteliono Jano Noskos Kmitos ir Martos Votrabos sūnus.
Čikos kalnagūbris
thumb|250px|El Mastilio kalnas Los Kokoso apylinkėse Čikos kalnagūbris  – kalnagūbris Argentinoje, Kordobos provincijos šiaurės vakaruose, Kordobos kalnagūbrių sistemoje. Rytuose pereina į Pampas, vakaruose leidžiasi į Puniljos slėnį. Šiaurėje palaipsniui pereina į Ambargastos, pietuose – į Komečingoneso kalnagūbrius. Aukščiausia vieta – Uritorko k., 1979 m (šiaurėje, netoli Kapilja del Montės miesto). Rytiniai šlaitai daug nuožulnesni nei vakariniai. Kalnagūbryje įsikūrusios Chesus Marijos ir Alta Grasijos miestai.
Stanislovas Kmita
Šeima
Buvo vedęs du kartus. Pirma santuoka buvo su Spišo seniūno Pšeslavo iš Domicos (m. 1474) dukterimi, antrą kartą vedė prieš 1477 m. Kateriną Tarnovską – Jano Amor Jaunesnio Tranovskio dukterį.
Turėjo sūnus: Petrą, Lvovo kaštelioną (1536) ir Belzo vaivadą (1537); Stanislovą (m. 1538) (bevaikį), taip pat dukteris: Aną Kmita – Veliūnos pakamario ir seniūno Jokūbo Kobilenskio ir Peremislio pakamario (1536), Medicko vaiskio Andrejaus Barzio žmona; Kateriną Kmitą – Andriaus Stadnickio (m. 1551 m.) žmona.
Mirė 1511 m. gegužės 5 d.
Houssine Kharja
Husinas Chardža (حسين خرجة; g. 1982 m. lapkričio 9 d.) – buvęs futbolininkas, Maroko rinktinės saugas.
Karjera
2011 m. sausio 29 iki birželio pabaigos buvo išnuomotas Milano „Internazionale“ klubui.
2011 m. rugpjūčio 18 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Italijos ACF Fiorentina klubu.
Rinktinė
rungtyniavo nuo 2004 m.
1993 m. Nobelio premijos laureatai
1993 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Houssine Kharja
Rinktinė
Su rinktine dalyvavo 2006 ir 2008 m. Afrikos Tautų taurėse.
Mikalčiūnai
Mikalčiūnai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Panočių, prie vieškelio. Kaimo rytuose teka Nočia. Yra kapinės.
Istorija
Mikalčiūnai šaltiniuose minimi nuo 1672 m. – būta 10 valakų žemės (5 užimti, 5 laisvi). 1795 m. buvo 13 sodybų su 99 gyventojais, kurie mokėjo činšą Kaniavos valstybiniam dvarui. Tada gyveno Bruzgelevičiai, Valackai, Pekoriai, Čeniai, Čuzmos, Marcinkos, Ramaškos, Valentukevičiai, Kavaliauskai. 1845–1850 m. nurodyta, kad čia gyveno Švedai, Sužiedėliai, Moliai, Bernatavičiai, Razukevičiai, Jazukavičiai, Mikolaikevičiai.
1967 m. rastas XVII–XVIII a. monetų lobis (390 šešiagrašių).
Gyventojai
Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 121 žmogus, iš kurių visi užsirašė lietuviais.
thumb|left|250px|Mikalčiūnų kapinės
Mikalina
Mikalina – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės rytus nuo Viktarino. Pietrytinė kaimo dalis yra Druskininkų savivaldybėje.
El Montė
El Montė  – miestas JAV, Kalifornijos valstijos pietuose, Los Andželo apygardoje. Išsidėstęs San Gabrieliaus slėnyje, į rytus nuo Los Andželo. Gyventojų 113 tūkst. (2010 m. duomenys).
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1849 m. Joje apsistodavo aukso ieškotojai. XIX a. 6-ajame dešimtmetyje kaimas amerikiečių naujakurių trumpam pervadintas į Leksingtoną. 1861 m. El Montė išaugo į didoką gyvenvietę ir JAV pilietinio karo metu laikyta galima tvirtove gynimuisi nuo Konfederacijos pajėgų įsiveržimo į Pietų Kaliforniją. 1873 m. „Southern Pacific“ pastatė geležinkelio depą, tokiu būdu paskatindama vietinio žemės ūkio augimą. 1912 m. El Montė tapo savivaldybe.
XX a. El Montė garsėjo televizijos estradiniais koncertais.
Civilization (kompiuterinis žaidimas)
Žaidėjas valdo vieną iš kelių civilizacijų – kinus, rusus, romėnus ar kt., ir turi net kelis kelius į pergalę – nukariauti likusias civilizacijas, žaidimo pabaigoje (2050-aisiais) būti surinkus daugiausiai taškų arba pastatyti erdvėlaivį į Kentauro Alfą. Taškai žaidime duodami už įvairius dalykus, vienas iš ypatingesnių – už kuo ilgesnį taikos laikotarpį. Pats žaidimas labai supaprastintai simuliuoja civilizacijos vystymąsi – yra galimybė statyti miestus, kariauti, vystyti mokslą, miestuose statyti pastatus ir pasaulinius stebuklus, kaip kad Egipto piramidės ar Rodo kolosas. Galima mainytis su kitomis civilizacijomis, kurti karinius aljansus, keisti valdymo formą – despotizmas, monarchija, respublika ir kitos. Kiekviena valdymo forma turi savų privalumų ir trūkumų.
„Civilization“ yra vienas populiariausių visų laikų strateginių žaidimų. 1992 jis laimėjo „Origins“ apdovanojimą už geriausią metų žaidimą strateginių arba karinių žaidimų kategorijoje. 1996 metais „Computer Gaming World“ proginiame leidime buvo išspausdintas „150 geriausių visų laikų žaidimų“ sąrašas, kuriame „Civilization“ įrašyta 1-uoju numeriu.
2010 m. svetainė „GameSpot“ pirmąją Civilization dalį išrinko dešimtu didžiausią įtaką padariusiu vaizdo žaidimu. O kanalas „IGN“ šį žaidimą išrinko ketvirtu visų laikų geriausiu PC žaidimu.
thumb|200px|left|„Civilization“ žaidimas. Stačiakampiai su skaičiais simbolizuoja miestus, pastarieji sujungti keliais ir geležinkeliais. Buvo sukurtos įvairios nemokamos atviro kodo versijos, kaip kad Freeciv. 1995 išleista CivNet versija buvo praktiškai identiška originaliam žaidimui, tik jau turėjo žaidimo tinkle galimybę.
Vėliau buvo išleisti ir keli komerciniai tęsiniai – „Sid Meier's Civilization II“, „Civilization: Call to Power“, „Sid Meier's Civilization III“, „Sid Meier’s Civilization IV“ ir kiti.
1996 m. šios dalies kopijų visame pasaulyje buvo parduota 850 000. 2001 m. šis skaičius pasiekė vieną milijoną, o 2016 m. skaičiavimais „Civilization“ buvo parduota 1,5 milijonų kopijų.
Katkai
Katkai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Plikių. Pietuose plyti Lapieniškių miškas, šiaurėje prateka Babrūnė.
Istorija
Apylinkėse yra Katkų kapinynas, kurio radiniai datuojami VIII–XIII a.
1785 m. minimas kaip mišrus kaimas, buvo 5 sodybos. XX a. pradžioje buvo viena didelė sodyba ir keliolika vienkiemių. Sovietmečiu kaimas dėl melioracijos išretėjo.
Žanas Kalvinas
thumb|Jonas Kalvinas Jonas Kalvinas ( ; 1509 m. liepos 10 d. – 1564 m. gegužės 27 d.) – įtakingas prancūzų teologas, kalvinizmo pradininkas, vienas iš žymiausių Reformacijos veikėjų.
Gyvenimas
Buvo vedęs olandę našlę Ideletę, tačiau ji ir jų vaikai dėl įvairių ligų labai anksti mirė. Kalvinas taip pat buvo silpnos sveikatos žmogus: gyvendamas persirgo daugybe ligų, teologą visada kankino migrena. J. Kalvinas nuo vėžio mirė Ženevoje.
Kalvinizmas
1533 m. J. Kalvinas atsisakė katalikybės ir suorganizavo savo šalininkų protestantiškąją bendruomenę. Kadangi protestantai Prancūzijoje buvo persekiojami, 1534 m. jis pabėgo į Šveicariją ir apsigyveno Bazelyje, o 1536 m. persikėlė į Ženevą, kur buvo nugalėjusi Reformacija. Ten atvykęs daug rašė ir išleido pirmąjį savo žymiausio kūrinio "Krikščioniškosios religijos pagrindai" (lot. Institutio Christianae Religionis) variantą, kurį vėliau vis papildydavo ir patobulindavo (perleistas keturis kartus). Tačiau, susiginčijęs su Berno miesto Reformacijos veikėjais, 1538 m. J. Kalvinas buvo ištremtas iš Ženevos ir tuomet apsigyveno Strasbūre. 1541 m. jis vėl sugrįžo į Ženevą, kurią netrukus pavertė Šveicarijos Reformacijos centru. Čia jis įkūrė protestantų dvasininkų akademiją, kuri rengė reformatų evangeliką, misionierius ir siuntė į visas Europos šalis. Kalvinistų verčiama, Ženevos miesto taryba 1542 m. patvirtino J. Kalvino parengtus „Bažnyčios nuostatus“ (Ordonnances Ecclesiastiques), o tai reiškė tikros teokratinės diktatūros įvedimą mieste. Buvo ne tik reformuotos bažnyčios apeigos, atsisakyta prabangos ir puošnumo, bet ir reglamentuotas miesto piliečių gyvenimas. Jiems buvo draudžiama nešioti spalvingus drabužius, lankyti teatrus, šokius ir kitas pasaulietines pramogas. Juos bausdavo net už garsesnį viešą juoką. Visa miesto valdžia faktiškai atsidūrė J. Kalvino rankose. Jis fanatiškai nepakentė kitokių religinių įsitikinimų žmonių. Jo reikalavimu Ženevos miesto taryba bausdavo mirties bausme ir tremdavo visus kitatikius. Savo žiaurumu J. Kalvinas nenusileido inkvizicijai. Vien 1542 – 1546 metais 58 žmonės buvo nubausti mirties bausme, o 76 – ištremti. Jo įsakymu 1553 m. buvo suimtas ir gyvas sudegintas ispanų mokslininkas „laisvamanis“ M. Servetas.
Kalvino laikais Ženeva tapo vienu iš didžiausių protestantizmo centrų, iš jos reformacijos idėjos plito į kitas šalis. Kalvinas nuolat palaikė ryšius su užsienio reformatoriais (išliko daug gausios jo korespondencijos). Žinoma, kad Kalvinas susirašinėjo ir su Lietuvos reformatoriumi, didiku Radvila Juoduoju.
Kūryba
J. Kalviną stipriai veikė Erazmo Roterdamiečio ir M. Liuterio idėjos. Ir pirmą spausdintą savo darbą – komentarus Senekos traktatui „Apie romumą“ (De clementia) – J. Kalvinas dedikavo humanistų kunigaikščiui Erazmui. Didžiausią įtaką Kalvino filosofijai ir teologijai turėjo Tomas Akvinietis.
Teologas parašė komentarus beveik visoms biblijos dalims, daugybę poleminių veikalų. Reikšmingiausias J. Kalvino veikalas, kuriame išdėstyti protestantizmo pagrindai yra keturių knygų traktatas „Krikščioniškos religijos pagrindai“ (Institutio christianae religionis, 1536 m.). Rengdamas naujus šio traktato leidimus J. Kalvinas jį nuolat taisė. Paskutinė šio veikalo versija buvo išleista 1559 m. Iš kitų J. Kalvino raštų paminėtina knyga „Teisingo tikėjimo apologija“ 1554 m. Kartu su Henriku Bulingeriu sukūrė Consensus Tigurinis - 1549 m. patvirtintą, protestantų susivienijimo, bendro tikėjimo formulę. Šis veikalas sumažino protestantų priešiškumą, tačiau visiškai susivienyta nebuvo.
Jūros vyskupas
thumb|200px|right| Jūros vyskupas (Konrado Gesnerio knygos „Gyvūnų istorija“ iliustracija, 1531 m.) Jūros vyskupas – mitinė būtybė, neva gyvenusi Baltijos jūroje. Legendos atsiradimas siejamas su XVI amžiumi.
Numanoma išvaizda
Pagal išlikusius aprašymus, jūrų vyskupas priminė žvynuotą žuvį su aštriais šoniniais pelekais ir peleku nugaroje, neva tokiu plačiu, kad žuvis jį galėjo naudoti kaip apsiaustą. Ant galvos buvo aštri ketera, primenanti vyskupo mitrą, dėl kurios ši būtybė ir gavo tokį vardą.
Legenda
thumb|left|200px|Spėjamas jūrų vyskupo prototipas – [[didžioji manta]] Pagal legendą jūros vyskupas pirmą kartą į lenkų žvejų tinklus pateko 1433 m. Keistas padaras buvo pristatytas karaliui. Su jūros vyskupu buvo bendraujama lenkų ir lotynų kalbomis, bet jis tylėjo, graudžiai stebėdamas žmones didelėmis, skaidriomis akimis.
Jūros vyskupas atsisakinėjo bet kokio maisto (buvo siūloma mėsa ir žuvis) ir menko tiesiog akyse. Galų gale jis sugebėjo kreiptis į katalikų vyskupų grupę, kurių ženklais prašė paleisti jį į jūrą. Vyskupams su dideliu vargu pavyko įtikinti karalių paleisti būtybę. Galų gale dėkingas jūros vyskupas peržegnojo jį supusius žmones ir visam laikui dingo Baltijos jūros vandenyse.
1531 m. dar vienas jūros vyskupas neva pateko į Vokietijos žvejybinius tinklus, bet nelaisvėje pragyveno vos dvi dienas. Būtent jį, Konradas Gesneris pavaizdavo savo knygoje „Gyvūnų istorija“ (Historia Animalium).
Mokslinė nuomonė
Manoma, kad jūros vyskupas yra gigantiška manta, iš tikro turinti galvos keterą ir plačius pelekus. Vaizduotė lengvai gali suteikti jai pavidalą panašų į žmogaus.
13 (albumas)
13 – devynioliktasis ir paskutinis studijinis britų roko grupės „Black Sabbath“ albumas, išleistas 2013 m. birželio 10 d. Tai pirmasis grupės studijinis albumas nuo 1995 m. išleisto „Forbidden“ ir pirmasis albumas nuo 1998 m. išleisto koncertinio albumo „Reunion“, kuriame groja vokalistas Ozzy Osbourne ir bosistas Geezer Butler. Paskutinis albumas, kuriame Osbourne grojo su grupe, buvo 1978 m. išleistas "Never Say Die! ", o Butler – 1994 m. „Cross Purposes“. Be to, tai pirmasis albumas nuo "Never Say Die! ", kuriame negroja klavišininkas Geoff Nicholls.
Šio albumo kūrimas buvo pradėtas dar 2001 m., tačiau buvo sustabdytas, kadangi Osbourne įrašinėjo savo solinį albumą, o vėliau ir kiti grupės nariai susitelkė ties soline veikla. Grupė 2011 m. lapkritį paskelbė, jog baigė pertrauką ir tęsia albumo įrašymo darbus. Šiame albume būgnais grojo grupių „Rage Against The Machine“ ir „Audioslave“ būgnininkas Brad Wilk, kadangi grupės būgnininkas Bill Ward paliko grupę dėl „kontraktinių nesutarimų“. Pats albumas susilaukė teigiamų kritikų įvertinimų ir debiutavo pirmojoje Jungtinės Karalystės ir JAV „Billboard 200“ reitingų vietose.
Višnicės valsčius
Višnicės valsčius  – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Palenkės Bialos apskrityje. Centras – Višnicė. Ribojasi su Jablono, Lomazų, Palenkės Komaruvkos, Milanuvo, Podedvužės, Rosošo ir Sosnuvkos valsčiais.
Paviršiaus struktūra
thumb|Višnicės valsčius
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 173 km², iš kurių: Valsčius sudaro 6,28 % apskrities teritorijos.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Administracinis suskirstymas
Curinas, Dolholiska, Dubica Dolna, Dubica Gurna, Horodiščė, Kolonija Višnicė, Linevas, Malgožacinas, Marilinas, Polubiče Dvorskiai, Polubiče Viejskie Drugiai, Polubiče Viejskie Piervšė, Ratajevičė, Rovinai, Višnicė, Vigoda.
Bartkuškio ežeras
Bartkuškio ežeras arba Bartkuškių ežeras – ežeras vidurio Lietuvoje, Širvintų rajone, prie Bartkuškio kaimo (apie 4,5 km į vakarus nuo Jauniūnų). Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,42 km, plotis – iki 0,2 km. Altitudė 100,7 m. Pietinis ir šiaurinis krantai aukšti, vakarinis ir šiaurrytinis – žemi, pelkėti. Pietinis krantas apaugęs medžiais, įsikūrusi buvusio Bartkuškio dvaro sodyba, šiaurinėje pakrantėje plyti pievos. Iš rytų į vakarus ežerą prateka Žebokštos upelis link Žebokštos ežero (Musės baseinas).
Ežeras gana gilus, kupinas įvairios žuvies ir augmenijos. Vienas krantas miškelio pusėje, kitame krante – liūnas. Yra maudymosi vieta.
Žarėnai
Žarėnai – miestelis Telšių rajono savivaldybėje, Minijos upės aukštupyje (3 km į rytus nuo Žarėnų yra Minijos ištakos). Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Plentai į Telšius, Varnius, Tverus, Luokę, Medingėnus, Lieplaukę. Stovi medinė Žarėnų Šv. vyskupo Stanislovo bažnyčia (pastatyta 1911 m.), veikia „Minijos“ pagrindinė mokykla (su muziejumi), biblioteka, paštas (LT-88061), ambulatorija, kultūros centras, vaikų darželis. Šalimais stūkso Paplienijos piliakalnis. 1964–1965 m. miestelyje išgręžtas vienas giliausių gręžinių Lietuvoje (2053,2 m).
miniatiūra|left|Akmuo su Žarėnų įkūrimo data
Etimologija
miniatiūra|left|Įvažiuojant per Minijos tiltą
Nors miestelio herbe yra žaros simbolika, tačiau iš tiesų Žarėnai yra vandenvardinis vietovardis, pavadintas pagal Žarnos upelį (Minijos intakas).
Istorija
Žarėnai (kaip Sare) minimi 1253 m. Gyvenvietę 1367 m. apiplėšė Livonijos ordinas. 1528 m. minimas Žarėnų dvaras ir miestelis. 1552 m., skatinant prekybą Varniuose, Žarėnuose uždrausti turgūs, uždaryta karčema; vėliau suteikta turgaus ir prekymečių privilegija, 1665 m. pakartota. Žarėnų bažnyčia minima nuo XVI a., 1626 m. įkurta parapija. 1667 m. minimas Žarėnų pavietas. Per 1709–1710 m. marą mirė visi žarėniškiai. 1792 m. gavo savivaldą. 1805 m. atidaryta parapinė mokykla. XIX a. Žarėnai – Telšių apskrities miestelis ir dvaras, valsčiaus centras.
XX a. tarpukariu Žarėnuose veikė veterinarijos punktas, paštas, policijos nuovada, malūnas, lentpjūvė, smulkaus kredito draugija, plytinė. 1941 metais liepos mėnesį Žarėnuose buvo sušaudyti 28 žydų tautybės piliečiai. Pokariu apylinkėse veikė Šatrijos rinktinės Žarėnų kuopos partizanai.
LTSR metais buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.
2012 m. kovo 14 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-990 patvirtino Žarėnų herbą.
Gyventojai
1789 m. buvo 18 kiemų.
Žarėnų šnektą (šiaurės žemaičiai telšiškiai) 1970 m. išsamiai nagrinėjo ir aprašė S. Birkantienė.
Mikalina (Druskininkai)
Mikalina – kaimas Druskininkų savivaldybėje, 7 km į pietus Leipalingio, buvusi pietrytinė Mikalinos kaimo (Lazdijų rajonas) dalis.
Korjentesas
Istorija
1516 m. dabartinio miesto apylinkes, tankiai gyvenamas indėnų gvaranių pasiekė ispanų keliautojo Chuano Diaso de Solio ekspedicija. De Solis žuvo per susirėmimą su indėnais. 1527 m. Sebastianas Gabotas įkūrė Sancti Spiritu fortą Paranos pakrantėje. Gyvenvietė įkurta 1588 m. balandžio 3 d. Chuano Toreso de Veros ir pavadinta San Chuan de Vera de las Siete Korjentesu (San Juan de Vera de las Siete Corrientes = „Veros ir Septynių Srovių Šv. Jonas“), bet prigijo tik sutrumpinimas Corrientes („srovės“). Korjentesas tapo svarbiu uostu prie laivybinio Buenos Airių–Asunsjono kelio.
1615 m. netoli miesto įsikūrė jėzuitai. 1807 m. nukentėjo nuo britų atakų. 1865 m. miestas buvo atakuojamas Paragvajaus karinių pajėgų.
Susisiekimas
Generolo Belgrano tiltu per Paraną sujungtas su Resistensija. Keliai į Posadą ir Paraną. Geležinkelis į Konkordiją. 5 km nuo miesto yra Pirachine Niveiro oro uostas. Jūrų laivų uostas prie Paranos.
thumb|left|240px|Miesto katedra
Ekonomika
Maisto (žuvies, mėsos), odų apdirbimo, laivų statybos, medienos apdirbimo pramonė. Apylinkėse auginamas tabakas, medvilnė, vaisiai, cukranendrės; gyvulininkystė.
Motiejus Trakiškis
Motiejus Trakiškis (apie 1370 m. Vilnius – 1453 m. gegužės 9 d.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bažnyčios ir valstybės veikėjas, pirmasis Žemaičių vyskupas.
Biografija
Studijavo Prahoje, 1404 m. gavo bakalauro, 1408 m. – laisvųjų menų magistro laipsnį. Nuo 1397 m. Vilniaus kapitulos kanauninkas. 1417 m. Trakuose konsekruotas Žemaičių vyskupu. Nuo 1422 m. Vilniaus vyskupas, 1453 m. Lucko vyskupas.
Jo rūpesčiu parengti Vilniaus kapitulos nuostatai, reguliuojantys vyskupo ir kapitulos teises ir pajamų paskirstymą, iš kapitulos narių buvo sudaryta konsistorija, 1435 m. įsteigta arkidiakono prelatūra, kovai su husitais įkurta inkvizicinė institucija. Rūpinosi, kad šventinami kunigai mokėtų lietuviškai. Kaip ir kiti Vilniaus vyskupai buvo Ponų Tarybos narys. Vytauto politikos šalininkas, rūpinosi jo karūnavimo reikalais. 1447 m. vadovavo delegacijai derybose su Livonijos ordinu dėl Lietuvos–Livonijos sienos. Nepripažino 1439 m. Florencijos bažnytinės unijos, stačiatikių metropolito Izidoriaus; tuo prisidėjo prie Florencijos unijos sužlugdymo Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje.
Bzura
Bzura – upė centrinėje Lenkijoje, Vyslos upės intakas. Upės ilgis 166 kilometrai (25-ta ilgiausia upė), baseino plotas 7 788 km². Ši upė buvo itin svarbi Antrojo pasaulinio karo metu, kai Lenkijos pajėgos stipriai puolė Vermachtą, bandydamos pašalinti vokiečių pranašumą Varšuvoje.
Buick Reatta
Buick Reatta buvo rankų darbo asmeninės prabangos sportinis kupė, kuris buvo gaminamas Lansinge, Mičigane ir parduodamas Buick markėje tarp 1988 ir 1991 metų. Kaip ir Cadillac Allanté, jis buvo gaminamas ant sutrumpintos GM E platformos versijos, kuria taip pat naudojo Cadillac Eldorado, Oldsmobile Toronado ir Buick Riviera.
Quinton Jacobs
Kvintonas Normanas Džeikobsas (g. 1979 m. sausio 21 d.) – futbolininkas, Namibijos rinktinės ir Indijos klubo „United Sikkim FC“ saugas.
Per savo karjerą rungtyniavo ne tik Namibijos ir PAR klubuose (kaip dauguma Namibijos futbolininkų), bet ir Europoje (Škotijoje, Vokietijoje, Norvegijoje).
Su žaidė 2008 m. Afrikos Tautų taurėje.
Antanas Mataušas Vaisa
Antanas Mataušas Vaisa (1928 m. lapkričio 15 d. Alytuje – 1995 m. gruodžio 15 d. Vilniuje, palaidotas Alytaus kapinėse) – nusipelnęs Lietuvos ryšininkas, ilgametis pirmasis ryšių ministro pavaduotojas.
Būdamas priėmimo eksploatuoti Valstybinės komisijos pirmininku,[1] pasirašė istorinį priėmimo eksploatuoti Vilniaus televizijos bokštą aktą.[2]
Biografija
Antanas Vaisa gimė 1928 m. lapkričio 15 d. Alytuje. 1947 m. su pagyrimu (aukso medaliu) pabaigė Alytaus 1-ąją gimnaziją, pasirinko aukštuosius technikos mokslus ir tais pačiais metais įstojo į Kauno politechnikos institutą, kur įgijo ryšininko specialybę. Su pagyrimu 1952 m. pabaigęs institutą po metų (1953 m.) pradėjo dirbti centriniame telegrafe Vilniuje, vėliau – ryšių ministerijoje. Mirė 1995 m. gruodžio 15 d. Vilniuje
Darbinė veikla
Darbinę veiklą pradėjo Centriniame telegrafe nuo inžinieriaus, vyriausiojo inžinieriaus iki Centrinio telegrafo vadovo. Būtent čia A. M. Vaisa sugebėjo techniškai pertvarkyti ryšius iš esmės – įdiegti tiesioginio automatinio sujungimo sistemą, kurios pagrindu paskui vystėsi visos buvusios Sovietų Sąjungos telegrafo ryšiai.
Nuo 1965 m. iki 1990 m. Ryšių ministerijos ministro pavaduotojas, po kelerių metų aktyvaus darbo iki darbinės karjeros pabaigos – pirmasis ministro pavaduotojas. A. M. Vaisos iniciatyva buvo plečiamas radijo bei televizijos stočių tinklas, įsisavinta spalvotos televizijos perdavimo įranga. Iniciavo ir nuo 1974 m. aktyviai dalyvavo statant Vilniaus televizijos bokštą. Būdamas priėmimo eksploatuoti Valstybinės komisijos pirmininku, pasirašė istorinį priėmimo eksploatuoti Vilniaus televizijos bokštą aktą.
Visuomeninė veikla
Vienas iš Lietuvos ryšių istorijos muziejaus Kaune steigėjų.
Lietuvos futbolo federacijos pirmininkas. (1963 m. – 1971 m.)
Apdovanojimai
1966 m. A. M. Vaisai už bendro naudojimo abonentinio telegrafinio ryšių kompleksinį automatizavimą buvo paskirta Lietuvos mokslo ir technikos valstybinė premija.
1996 m. pagerbti A. Vaisos atminimui Kauno technologijos universitete ryšių informatikos fakultete buvo įsteigta vardinė A. M. Vaisos stipendija.
Šeima
Kartu su žmona Eugenija užaugino tris dukteris – Eleną, Gintvilę ir Renatą. Turi keturis vaikaičius.
Vanda Briedienė
Vanda Briedienė (1932 m. lapkričio 13 d. Biržuose – 2013 m. balandžio 27 d.) – ekonomistė, Lietuvos politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
Mokėsi Biržų gimnazijoje. 1949–1957 m. su motina buvo tremtyje Irkutsko srities Taišeto rajono Sujetichos gyvenvietėje. Dirbdama baigė vakarinę vidurinę mokyklą, 1955 m. įstojo į Visasąjunginį neakivaizdinį finansų ir ekonomikos institutą, kurio pirmuosius du kursus baigė Irkutske. 1958–1965 m. Panevėžio statybos-remonto valdybos ekonomistė. 1960 m. Maskvoje baigė finansų ir ekonomikos institutą. 1966–1968 m. mokėsi Vilniaus universiteto aspirantūroje, 1969 m. ekonomikos mokslų kandidatė.
Nuo 1968 m. Vilniaus universiteto vyr. dėstytoja. 1973–1977 m. Liaudies ūkio specialistų tobulinimosi instituto katedros vedėja. 1978–1992 m. Lietuvos kūno kultūros instituto ir Kauno medicinos instituto docentė. 1992–1996 m. LR Seimo narė, išrinkta pagal Lietuvos krikščionių demokratų partijos, Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos ir Lietuvos demokratų partijos sąrašą.
Yra paskelbusi mokslinių straipsnių ekonomikos, kvalifikacijos kėlimo klausimais. 1991–2000 m. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos narė, nuo 1993 m. šios sąjungos tarybos, valdybos narė. 2004 m. LR Seimo rinkimuose atstovavo Lietuvių tautininkų sąjungai. Kauno Šančių bendruomenės Centro Valdybos pirmininkė, Tarptautinės buvusių politkalinių ir komunizmo aukų asociacijos (Inter-Asso) Prezidiumo narė. Palaidota Karmėlavos kapinėse.
Sūnus Vitalis Briedis biomedicinos mokslų daktaras, LSMU profesorius.
Aleksandras Bendinskas
Aleksandras Bendinskas (1920 m. vasario 23 d. Skersabalyje, Šilavoto valsčius – 2015 m. rugsėjo 25 d.) – Lietuvos inžinierius, politinis bei visuomenės veikėjas, antinacinės ir antisovietinės rezistencijos dalyvis.
Biografija
Gimė ūkininkų šeimoje. 1931 m. įstojo į Prienų „Žiburio“ gimnaziją. Dalyvavo moksleivių ateitininkų veikloje, pasižymėjo kaip aktyvus sportininkas. Nuo 1938 m. Vytauto Didžiojo universiteto Technikos fakulteto studentas, studentų ateitininkų korporacijos „Grandis“ narys.
Antrasis pasaulinis karas
Įsikūrus Lietuvių aktyvistų frontui (LAF), dalyvavo jo veikloje Kaune. Aleksandras Bendinskas vadovavo prekybos, pramonės ir transporto išsaugojimui, kad karui prasidėjus sovietai turto nesunaikintų ir neišsivežtų. 1941 m. birželio 13-15 d. trėmimuose sovietai panaudojo sunkvežimius iš buvusios Lietūkio bendrovės ir kitur. Birželio 17-18 d. sklido gandai, kad sovietai rengia dar didesnius trėmimus. LAF štabas nusprendė „penketukams“ nurodyti apgadinti transporto priemones. 1941 m. birželio 23 d. Kaune prasidėjus Birželio sukilimui, dalis NKVD civilių tarnautojų bandė iš Kauno išsprukti NKVD garaže esančiais automobiliais. Vienas penketukas juos sugavo, nuginklavo ir užrakino viename iš garažų. Kai birželio 25 d. į sukilėlių jau išlaisvintą Kauną įžengė Vokietijos kariuomenė, jų specialūs represiniai daliniai sužinojo apie NKVD garaže uždarytus enkavedistus bei jų talkininkus, ir tų garažų kieme surengė propagandinį susidorojimą – žudynes Vytautas Petkevičius rašė, kad jisai vienuolikos metų būdamas stebėjo šias NKVD garažo žudynes ir neva matė, kaip Aleksandras Bendinskas lietuviams tenai vadovavo, po to kai „Klimaičio vyrai“ iš ten išėjo.
Aleksandras Bendinksas aktyviai veikė 1941 m. birželio sukilime, perimant Kaune milicijos nuovadas. Buvo LAF Kauno štabo administracinio politinio skyriaus viršininkas. 1941 m. liepos mėn. 4 d išgelbėjo Lietuvos laikinosios vyriausybės pirmininką  Juozą Ambrazevičių nuo voldemarininkų  Juozo Pyragiaus, Taunio,  Vytauto Stanevičiaus.
Vokiečių okupacijos metais dalyvavo Lietuvių fronto (LF) veikloje, pogrindinės spaudos leidyboje ir platinime, taip pat kaip LF Resursų komiteto narys – aprūpinant LF veiklą ištekliais.
1940–1943 m. Kauno bendrovės „Parama“ technikas, direktorius. 1944 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1943–1945 m. dėstė Aukštesniojoje prekybos mokykloje.
Po karo
Nuo 1957 m. fabriko „Drobė“, Lentvario kilimų fabriko mechanikas, vyr. mechanikas. 1960 m. baigė Maskvos lengvosios pramonės ir tekstilės institutą, inžinierius technologas.
Nepriklausomybę atgavus
Nepriklausomybę atgavus – pirmasis atkurtos Lietuvos šaulių sąjungos pirmininkas. 1992–1996 m. Seimo narys, išrinktas pagal LDDP sąrašą. Lietuvos ateities forumo narys.
Žmona Irena, sūnus Audrys.
Troika Games
Troika Games – kompiuterinius vaidmenų žaidimus kūrusi bendrovė, įsteigta 1998 ir uždaryta 2005 m. Šią kompaniją įkūrė iš „Interplay Entertainment“ pasitraukę trys pagrindiniai „Fallout“ kūrėjai – Tim Cain, Leonard Boyarsky ir Jason Anderson.
Viso Troika išleido tris žaidimus: „Arcanum: Of Steamworks and Magick Obscura“ (2001), „The Temple of Elemental Evil“ (2003) ir „Vampire: The Masquerade - Bloodlines“ (2004). Jie buvo ypač vertinami dėl siužeto linijų, pasirinkimo laisvės, idėjų, tačiau kritikuojami dėl techninio išpildymo, ypač, dėl gausybės „bugų“. Pardavimų atžvilgiu žaidimai taip pat nebuvo labai sėkmingi.
Kompanija buvo uždaryta dėl finansinių priežasčių. Nors jos kūrėjai teigė, esą yra tikimybė, kad „Troika“ atsikurs, tai – menkai tikėtina. Šiuo metu Jason Anderson apskritai palikęs žaidimų verslą ir dirba nekilnojamo turto prekyboje. Dauguma kitų darbuotojų perėjo į kitas žinomas žaidimų kompanijas, kaip kad „Activision“, „Point of View“ ar „Sony Computer Entertainment“.
Fernando González
Fernandas Frančiskas Gonzalezas Čiufardis (g. 1980 m. liepos 29 d.) – profesionalus Čilės tenisininkas, olimpietis.
Jis žinomas dėl savo labai stipraus smūgio iš dešinės. Ispaniškai jį vadina El bombardero de La Reina ("La Reina bombonešis") ir Mano de Piedra ("Akmeninė ranka"), o angliškai "Gonzo." Aukščiausia jo pasiekta vieta ATP reitinge buvo penktoji.
2007 metais jis žaidė savo pirmajame Didžiojo Kirčio turnyro, Australian Open, finale, bet jame pralaimėjo šveicarui Rodžeriui Federeriui. Fernandas yra ketvirtas tenisininkas, kuriam pavyko laimėti visus olimpinius medalius (dvejetų auksą ir vienetų bronzą, Atenų olimpinėse žaidynėse, ir vienetų sidabrą Pekino olimpinėse žaidynėse). Per savo karjerą, jis nugalėjo daug buvusių pirmųjų pasaulio rakečių, įskaitant Leitoną Hjuvitą, Andrė Agasį, Rodžerį Federerį, Rafaelį Nadalį, Andį Rodiką, Chuaną Karlosą Ferero, Karlosą Moją, Gustavą Kuerteną, Maratą Safiną ir Pitą Samprasą.
Mikalinė
Mikaline vadinamos gyvenvietės:
Beržininkų ežeras
Prie ežero įsikūrę Beržininkų ir Rojaus kaimai. Vakarinėje pakrantėje yra Adomo Hrebnickio įkurtas sodas „Rojus“.
Liudijimas
Liudijimas – dokumentas:
Armonys
Armonys – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 5 km į pietryčius nuo Juodupės, prie Armonių ežero, tarp Paduobio ir Naujadarų miškų.
Šv. Pauliaus sala (Malta)
thumb|250px right|thumb|250px| šv. Pauliaus sala '''Šv. Pauliaus sala'''  – nedidelė salelė, esanti netoli šv. Pauliaus įlankos. Kartais vertinama kaip dvi salos, kadangi, priklausomai nuo jūros lygio ir audringumo, salas jungianti sąsmauka kartais būna užlieta. Drauge su kitomis septyniomis salomis sudaro Maltos archipelagą ir Maltos Respubliką.
Prieš keliasdešimt metų salą paliko vienintelis čia gyvenęs ūkininkas, tad dabar ji – negyvenama.
Legenda
60 m. Romos imperijos Palestinos regiono gubernatorius Porcius Festus įsakė apaštalui Pauliui leistis į kelionę laivu nuo Cezarėjos iki Romos ir stotis prieš imperatoriaus Nerono teismą.
Apaštalas ir kiti erezija kaltinami žmonės buvo įsodinti į galerą ir išplukdyti.
Ilgainiui oras pasikeitė, prasidėjo audra. Žmonės pradėjo nerimauti, tačiau apaštalas juos nuramino: „Jūs nieko nevalgėte 14 dienų, laukdami audros. Šiandien jūs privalote valgyti. Dievo angelas pasakė man, kad niekas nežus, visi bus išgelbėti ir saugiai apsistos saloje.“
Taip ir atsitiko. Kaip parašyta „Apaštalų darbuose“, kai galera priartėjo prie salos, žmonės šoko į vandenį ir plaukė kranto link.
Taip buvo išgelbėtos visos 276 gyvybės.
Greičiausiai šį legenda byloja būtent apie šv. Pauliaus salą, nors iki šių laikų tai lieka diskutuotinu dalyku.
Filipinų futbolo lyga
Filipinų futbolo lyga – Filipinų profesionalų futbolo lyga, įkurta 2017 metais.
Lygos varžybas organizuoja Filipinų futbolo federacija.
Komandos (2022–2023 m.)
<...>
Stropkovas
Istorija
Miesto vardas kaip Stropko tvirtovė rašytiniuose šaltiniuose buvo paminėtas 1404 m. Tačiau labiausiai tikėtina, kad miestą pradėjo statyti atsikėlę vokiečių kolonistai. XIX a. miestas patyrė badą, epidemijas ir ekonominį nuosmukį, daug gyventojų emigravo į užsienį. Po II Pasaulinio karo miestas pritraukė naujas pramonės įmones (viena iš jų – „Tesla“), prasidėjo ekonominis augimas.
Demografija
2004 m. duomenimis, tarp miesto gyventojų Romos katalikai sudarė 61,93%, graikų katalikai – 26,95%, stačiatikiai - 5,23%, netikintys – 2,80%, liuteronai - 0,47% gyventojų. Pagal tautinę sudėtį: 90,1% – slovakai, 8,9% – romai, 0,7% – rusinai, 0,2% – ukrainiečiai, 0,1% – lenkai.
Įžymybės
Miestas žymus savo įvairių tikinčiųjų konfesijų išraiškingos architektūros maldos namais (graikų ir Romos katalikų, stačiatikių, liuteronų), pranciškonų vienuolynu, gotikine pilies bažnyčia.
Teodoras Jeronimas Liubomirskis
Kunigaikštis Teodoras Jeronimas Liubomirskis (1720–1761) – ATR valstybinis veikėjas, Karūnos gvardijos pulkininkas (1749), generolas-leitenantas (1753), Karūnos didysis taurininkas (1759–1761), Bohuslavo seniūnas.
Biografija
Lenkijos kunigaikščių Liubomirskių giminės atstovas, herbo „Szreniawa“ savininkas. Karūnos didžiojo vėliavininko, kunigaikščio Jurgio Ignoto Liubomirskio (1687–1753) sūnus nuo pirmos santuokos su Mariana Denhof (apie 1685–1730).
1749 metais Teodoras Jeronimas Liubomirskis gavo Karūnos gvardijos pulkininko laipsnį. 1753 metais buvo pervestas į generolus-leitenantus. 1759 metais Teodoras Jeronimas Liubomirskis gavo Karūnos didžiojo taurininko pareigybę. Taip pat jam priklausė Bohuslavo seniūnija, Ukrainoje.
Šeima
thumb|left|150px|Teodoro Jeronimo Liubomirskio žmona Eleonora Malachovska 1753 metais vedė Eleonorą Malachovską (m. 1761),Karūnos didžiojo kanclerio, grafo Jano Malachovskio (1698–1762) ir Izabelė Chumieckos (m. 1783) dukterį, Parčevo seniūno Juzefo Lipskio našlę. Santuoka buvo bevaikė.
Stebuliai (Kėdainiai)
Stebuliai – kaimas vidurio rytinėje Kėdainių rajono savivaldybės dalyje, 3 km į šiaurę nuo Aristavos, Stebulių miško pietiniame pakraštyje, prie Driganto upelio (Obels baseinas). Toliau rytuose (ties Skerdikais) praeina plentas, yra lauko kelias į Katkus. Yra kolūkio statinių griuvėsiai.
Istorija
Iki XX a. vid. buvo palivarkas.
Gyventojai
thumb|left|250px|Stebuliai nuo Via Baltikos
Rytų marka
Rytų marka arba Ostmarka gali reikšti šias markas:
Thomas Sankara
Tomas Sankara (Thomas Isidore Noël Sankara; 1949–1987 m.) – marksistinių pažiūrų revoliucionierius, panafrikanistas, penktasis Burkina Faso prezidentas (valdęs 1983–1987 m.). Tomas Sankara dažnai vadinamas „Afrikos Che Guevara“.
Sankara daug dėmesio skyrė moterų teisėms. Priverstinės vedybos, poligamija atsidūrė už įstatymo ribų, moterys taip pat buvo skatinamos mokytis ir dirbti.
Tačiau Sankara, siekdamas radikaliai reformuoti visuomenę, sukūrė autoritarinį režimą ir galiausiai uždraudė nepriklausomą spaudą bei sąjungas.
Kaip ir per Kubos revoliuciją, Burkina Fase buvo įrengti Revoliucijos gynimo komitetai.
Nepaisant autoritarinio valdymo, Sankara buvo nepaprastai populiarus. Visgi vidurinė klasė ir genčių vadai buvo nepatenkinti jo vykdomomis reformomis, kadangi tai gerokai kenkė jų interesams. 1987 m. įvyko prancūzų remiamas karinis perversmas, per kurį Sankara buvo nužudytas. Likus keletui dienų iki savo mirties, jis tarsi paliko savo palikimą ateičiai: „Kai revoliucionieriai kaip individai gali būti nužudyti, tu negali nužudyti idėjų“.
Laiptai į dangų
„Laiptai į dangų“ – 1966 m. Lietuvos kino studijoje pagal to paties pavadinimo M. Sluckio romaną sukurtas meninis filmas. Nespalvotas. Plačiaekranis. Trukmė – 96 min.
Siužetas
Filmas pasakoja apie dramatišką ir skausmingą pokario Lietuvos tikrovę. 1948 metai. Kaimuose įsitvirtinusi sovietų valdžia aršiai kovojo su „buržuaziniais nacionalistais“, kuriuos lietuviai vadino „miško broliais“. Dėmesio centre – Indriūnų šeimos, žmonių, kurių sąmonė suformuota šimtmetinės baudžiavos likimas. Šeima išyra, nes jos nariai atsiduria skirtingose barikadų pusėse. Vyresnės dukters vyras, buvęs Lietuvos kariuomenės karininkas, aršus tarybų valdžios priešas. Jaunesnioji sesuo Ramunė susieja savo likimą su komjaunuoliu Jauniumi. Šiame filme itin ryškūs abiejų moterų charakteriai: rūpestingos, nuolankiai vyrų politiką primančios motinos ir maištingos jaunos dukters Ramunės, kuri bando laužyti patriarchalinės šeimos kanonus, kurios charakteris nėra linkęs taikytis; vyresnioji sesuo, priešingai, – pragmatiška vilioklė, flirtuojanti ir su komunistais, ir su partizanais.
Sunny Lane
Sani Lein (tikrasis vardas – Holly Hodges; g. 1980 m. kovo 2 d. Džordžija) – JAV pornografinių filmų aktorė ir šokėja.
Biografija
left|thumb|140px right|thumb|140px|Sani Lein [[2007 m.]] Sani gimė oro linijų darbuotojų Shelby ir Mike šeimoje ir yra vienintelis jų vaikas. Jos protėviai turi airių, škotų, vokiečių ir čerokių kraujo.
Jau vaikystėje ji pamėgo sportą ir netrukus tapo perspektyvia ratukinių pačiūžų bei ledo čiuožėja. Sani net buvo tarp kandidačių patekti į Olimpines žaidynes, bet automobilio avarijoje patirtas sužeidimas nutraukė jos sportinę karjerą.
Reabilitacijos metu ji ėmė treniruoti čiuožti vaikus ir įsidarbino jogos bei kvėpavimo technikos instruktore.
Supratusi, kad grįžti į sportą nepavyks, Sani ėmė ieškoti kitos veiklos. Kadangi jai patiko būti dėmesio centre, ji tapo striptizo šokėja ir 2004 m. laimėjo „Déjà Vu“ Showgirl of the Year“ turnyrą.
Netrukus po to ji ėmė pozuoti erotinėms nuotraukoms ir tapo žurnalo „Nightmoves Magazine“ 2005 metų kalendoriaus viršelio mergina.
Pradėjusi garsėti kaip šokėja ir žurnalų suaugusiems modelis, ji iš aktorės Serenity gavo kvietimą į 2005 m. AVN apdovanojimų įteikimo renginį. „- Kai ceremonijos pabaigoje visi šoko ant scenos, manęs paklausė:“- Kodėl tu nešoki, Sani?“, atsakiau, kad nesu viena iš jų, tačiau kitais metais norėčiau čia būti“ – vėliau interviu sakė ji.
Po apdovanojimų vykusiame vakarėlyje ji susipažino su aktoriumi bei režisieriumi Sean Michaels ir Playboy agentu, iš kurio vėliau gavo kvietimą vesti laidą Playboy radijuje. Sekantis karjeros žingsnis tapo debiutas pornografiniame filme ir tai įvyko 2005 metais.
Greta striptizo šokėjos ir sėkmingos aktorės, pelniusios ne vieną apdovanojimą, Sani įvairiais karjeros laikotarpiais dirbo Nevadoje įsikūrusiuose „Moonlite BunnyRanch“ viešuosiuose namuose   kaip legali prostitutė.
Visą Sani karjerą nuolatos rėmė ir palaikė tėvai, atviro mąstymo ir pozityvūs bet kokios jos veiklos atžvilgiu.
2011 m. vasarą Sani paskelbė apie sužadėtuves ir pareiškė ketinanti padaryti pertrauką nuo pornografijos, tačiau jau 2012 m. pabaigoje pranešė apie ketinimą vaidinti filme „Not the Love Boat XXX“ bei toliau tęsti savo veiklą „Moonlite Bunnyranch“.
Kita veikla
Sani kurį laiką dirbo Playboy radijuje kaip laidų vedėja ir pasirodė „Fuse TV“ šou „Pants-Off Dance-Off“.
2006 m. ji dalyvavo „ABC Primetime: The Outsiders“ laidoje, kurioje kalbėjo apie savo pasirinktą karjerą.
Tais pačiais metais ji pasirodė realybės šou – komedijos „My Bare Lady“ pirmajame epizode, kur taip pat vaidino Sani Leon, Bruk Heven ir Kirsten Prais.
Apdovanojimai
right|thumb|120px|[[Karina Kay ir Sani Lein]] right|thumb|120px|[[Emily Evermore ir Sani Lein]] right|thumb|120px|[[Flower Tucci ir Sani Lein]]
Mikalinė (Ignalina)
Mikalinė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, netoli Ignalinos.
Rosošo valsčius
Rosošo valsčius  – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Palenkės Bialos apskrityje. Centras – Rosošas. Ribojasi su Lomazų, Palenkės Komaruvkos ir Višnicės valsčiais.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 76,12 km², iš kurių: Valsčius sudaro 2,76 % apskrities teritorijos.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Administracinis suskirstymas
Bordziluvka, Kožanuvka, Mokrė, Musejuvka, Ramoškos, Rosošas.
Kantu
Kantu – miestas Italijoje, Lombardijoje, Komo provincijoje.
Kantu buvo nesutarimų tarp Milano ir Komo priežastis, kol Milano Sforcos XV a. galutinai užėmė Kantu.
Turistiniai objektai
Svarbiausias Kantu turistinis objektas yra Šv. Vincento bazilika Galiane, pašventinta 1007 m. būsimo Milano archivyskupo Ariberto da Intimiano. 1801 m. pastatas buvo parduotas privatiems asmenims, o 1909 m. savivaldybė jį išpirko. Bazilika buvo iš naujo pašventinta 1934. Bazilikoje yra seniausios Lombardijos freskos, vaizduojančios Biblijos scenas ir šventųjų gyvenimus.
Kiti turistiniai objektai yra Garibaldžio aikštė ir Šv. Pauliaus bažnyčia, kurios varpas yra vienas iš miesto simbolių.
Plieno Brolija
Plieno Brolija – fiktyvi organizacija Fallout žaidimų pasaulyje.
Plieno Brolija siekia surinkti išsaugoti po branduolinio karo dar likusias technologijas bei taip pat – naujas technologijas. Ji yra organizuota kariuomenės pavyzdžiu, egzistuoja narių laipsniai.
Ji buvo įkurta 2076 metais iš ekspedicijos, pasiųstos į Mariposos karinę bazę. Kai ekspedicijos kareiviai atrado, kad joje mokslininkai eksperimentuoja su žmonėmis naudodami Priverstinės evoliucijos virusą, būrys išžudė visus tyrinėtojus ir per radiją paskelbė apie savo dezertyravimą. Po kelių dienų prasidėjo didysis branduolinis karas.
Fallout 3 dalyje Plieno brolija kovoja su Anklavu, kuris trukdo įgyvendinti Grynumo projektą.
Oliver Risser
Oliveris Riseris (g. 1980 m. rugsėjo 19 d.) – vokiečių kilmės Namibijos futbolininkas, Namibijos rinktinės saugas. Rungtyniauja Suomijos klube „Kuopion Palloseura“.
Su žaidė 2008 m. Afrikos Tautų taurėje.
Almantas Grikevičius
Steponas Almantas Grikevičius (1935 m. birželio 7 d. Kaune – 2011 m. sausio 4 d.) – Lietuvos dokumentinio ir vaidybinio kino režisierius, scenaristas.
Biografija
1965 m. baigė VGIK Režisūros fakultetą. 1969–1992 m. dirbo Lietuvos kino studijoje. A. Grikevičiaus režisuotas filmas „Jausmai“ yra pripažintas geriausiu visų laikų lietuvišku filmu. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Baršiai
Baršiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Juodupės.
Stroganovai
thumb|right|220px|Grafo Stroganovo herbas Stroganovai  – rusų pirkliai ir pramonininkai, vėliau baronai ir grafai, stambūs žemvaldžiai ir valstybės veikėjai XVI–XX a.
Giminės istorija
thumb|right|200px|Grigorijus Dmitrijevičius Stroganovas (iki1715 m.) Giminė kilusi iš praturtėjusių pomorų valstiečių. Jos pradininkas Fiodoras Lukičius Stroganovas gyveno Solvyčegodske (dab. Archangelsko sritis) XV a. pabaigoje. Čia jo sūnus Anikejus Fiodorovičius Stroganovas (1488–1570 m.) išvystė druskos gavybos verslą. 1558 m. caras Ivanas Rūstusis A. Stroganovą ir jo vaikus apdalijo žemėmis tuometinės Rusijos rytiniame pakraštyje palei Kamos ir Čiusovajos upes. Pačių Stroganovų prašymu jų žemės buvo įtrauktos į opričiną, kurioje buvo taikomas tiesioginis paties caro valdymas. Tokiu būdu giminė galėjo lengviau plėstis į naujas žemes Urale ir Sibire, vystydama žemdirbystę, medžioklę, žvejybą, druskos, rūdų gavybą. Jie turėjo teisę statyti tvirtoves ir miestus, malšinti vietinių gyventojų pasipriešinimą savo sukurtomis družinomis. A. Stroganovo sūnus Semionas, anūkai Maksimas ir Nikita finansavo Jermako 1581 m. kampaniją į Sibirą. 1620 m. Stroganovai buvo valdžios pamaloninti nusipelniusių žmonių titulais už humanitarinę ir finansinę pagalbą lenkų intervencijos laikotarpiu.
XVII a. Stroganovai daug investavo į druskos verslą Solikamske. Vienijant plačiai pasklidusias giminės žemes, buvo nusavintos druskų verslovės, priklausiusios Šustovų ir Filatjevų giminėms. XVIII a. Stroganovai pastatė Urale eilę geležies ir vario lydymo gamyklų. Po Šiaurės karo (1700–1721 m.), kada Stroganovai ženkliai parėmė Petro I vyriausybę, jiems buvo suteikti baronų ir grafų titulai, jie tapo neatsiejama šalies aristokratijos dalimi, užėmė įtakingus valstybės postus.
Po Rusijos revoliucijos 1917 m. Stroganovai pasitraukė su baltųjų judėjimu į užsienį. Jų visas likęs nekilnojamas turtas, kitos vertybės buvo nacionalizuotos.
Palikimas
thumb|right|200px|Stroganovų cerkvė [[Žemutinis Naugardas|Žemutiniame Naugarde (pašventinta 1719 m.)]] Stroganovų giminė visais laikais rodė išskirtinį dėmesį menui, literatūrai, istorijai, archeologijai. Jie sukaupė turtingas bibliotekas, meno kūrinių, medalių, monetų ir kt. kolekcijas, statė įspūdingus rūmus, kulto pastatus.
Rūmai
thumb|left|240px|Stroganovų rūmai Sankt Peterburge
Bažnyčios
thumb|left|140px|Stroganovų mokyklos ikona Šios giminės atstovai taip pat pastatė puošnias baroko stačiatikių bažnyčias visoje Rusijoje, iš kurių vienos įspūdingiausių:
Stroganovų mokykla
Nuo XVI a. žinoma Stroganovų ikonų tapybos meistrų mokykla, įvedusi į šią sritį siauros specializacijos sampratą bei pirmą kartą pradėjusi naudoti ikonose spalvingus gamtos motyvus, vaizdingus fono peizažus. Geriausi darbai XVII a. bažnytinio meninio audinių siuvinėjimo srityje (церковное лицевое шитьё) taip pat priklauso giminės mokyklai. Be to, yra pripažįstama Stroganovų architektūrinio stiliaus kryptis Maskvos baroke.
Su garsios giminės vardu siejamas populiarus rusų virtuvės patiekalas befstrogenas (, 'jautiena pagal Stroganovą').
Stroganovų fondas
1992 m. JAV įkurtas Stroganovų fondas, skirtas atkurti ir išlaikyti giminės palikimą Rusijoje. Fondo įkvėpėja – baronienė Helene de Ludinghausen, gyvenanti Paryžiuje, kurios motina – princesė Ksenija Aleksandrovna Ščerbatova, dar gimusi Stroganovų rūmuose.
Žinomi Stroganovai
thumb|right|240px|Stroganovų palaikai saugomi [[Solvyčegodskas|Solvyčegodsko istorijos muziejaus koplyčioje]]
Mohamedas Muniras
Mohamedas Muniras ( g. 1954 m. spalio 10 d. Asuane, Egipte) – Egipto dainininkas ir aktorius.
Biografija
Muniras gimė 1954 metų spalio 10 dieną Asuane, pietų Egipte.
Muniro grojama populiari muzika kilusi iš įvairių žanrų tradicinės Egipto ir Afrikos muzikos. Jo dainų tekstai dažnai yra socialiniai ir politiniai, jais Muniras stengiasi pabrėžti Rytų ir Vakarų kultūrinį bei religinį artumą. Jis ypatingai mėgstamas Egipto jaunimo.
Muniras taip pat žymus Egipto kino aktorius. Režisieriaus Jusefo Chanino (arab. يوسف شاهين) filmas „Lemtis“ yra bene pats žinomiausias Egipto kino atstovas užsienyje, nors pačiame Egipte jis deja liko nesuprastas. Filmas nagrinėja augančio religinio fundamentalizmo Egipte temą. Mohamedas Muniras jame vaidina XII amžiaus dainininką Marvaną, žuvusį nuo religinių fanatikų rankos.
Po rugsėjo 11-osios įvykių Mohamedas Muniras išleido albumą „Žemė… Taika“, kuriame yra daina Maadad ya Rassul Allah („Suteik man jėgų, Dievo Pranaše“). Šioje dainoje yra žodžiai „bet kokį kraujo praliejimą Dievas laiko nuodėme“.
Šis albumas kai ką nustebino kaip itin religingas, Muniras iki tol buvo laikomas vienu pasaulietiškiausių dainininkų. Tačiau kitiems jis pasirodė nepakankamai religingas ir dainos Maadad videoklipas buvo uždraustas daugumos arabų palydovinės televizijos kanalų.
48 metų dainininkas į šiuos draudimus reagavo ramiai. „Būtent tokia kova prieš sustabarėjusias dogmas žmogų padaro kažko vertu“ teigia jis.