cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gaurės pagrindinė mokykla
Istorija
Iš 1648–1649 m. bažnyčios vizitacijos dokumentų žinoma, kad netoli šventoriaus pastatyta mokykla, kurioje mokėsi penki vaikai. 1853 m. mokyklą lankė 11 mokinių. Nuo 1912 m. mokykla Gaurėje veikė nuolat.
1959 m. Gaurės vidurinė mokykla išleido pirmąją abiturientų laidą. 2001 m. mokykla išleido paskutinę 39-ąją abiturientų laidą ir reorganizuota į pagrindinę mokyklą su skyriumi Eičių kaime. 2002 m. vasario 15 d. duris atvėrė mokyklos istorijos muziejus. 2013 m. prijungta Baltrušaičių pagrindinė mokykla.
2020 m. Gaurės mokykla reorganizuota į Jovarų pagrindinės mokyklos Gaurės skyrių. Pagrindinėje mokykloje mokėsi 130 mokinių (3 jungtinės klasės), dirbo 26 pedagogai ir 9 kiti darbuotojai.
Jaunųjų žurnalistų būrelis leidžia mokyklinį laikraštį „Smalsutis. Po 8.15“.
Čiobrelis
Čiobrelis (Thymus) – notrelinių (Lamiaceae) šeimos augalų gentis. Pavadinimas iš – jėga arba drąsa; augalas pasižymi stiprinančiomis ir gaivinančiomis savybėmis. Tai kvapūs puskrūmiai, turintys gulsčius arba kylančius sumedėjusius stiebus. Lapai smulkūs. Žiedai sutelkti galvelės pavidalo žiedynuose.
Gentyje apie 350 rūšių, kurios labai įvairuoja, todėl stambesnės smulkinamos. Lietuvoje auga 2 savaiminės rūšys ir dar kelios auginamos:
Ūta (Suvalkų valsčius)
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Upyna (Telšiai)
Upyna – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, į rytus nuo Telšių. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Kaime stovi medinė Upynos Šv. Jono Labdario bažnyčia (pastatyta 1807 m.), bažnyčios varpinė (4 dailės paminklai – 3 bažnyčioje ir 1 varpinėje), veikia Upynos pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-88028).
thumb|left|Upyna nuo [[Luokės kelio]] miniatiūra|left|Pagrindinė gatvė miniatiūra|left|Koplytėlė prie [[Upyna (Virvytė)|Upynos upelio Upynoje]]
Etimologija
Upyna – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Upynos upelio vardo.
Istorija
2016 m. patvirtintas Upynos herbas.
Nioso ežeras
Nioso ežeras (Nyos) – kraterinis ežeras neaktyviame ugnikalnyje Šiaurės vakarų provincijoje, Kamerūne, Kamerūno vulkaninėje linijoje. Ežero vandenis sulaiko natūraliai susiformavusi vulkaninės kilmės užtvanka, kurios siauriausioje vietoje siena yra 40 m aukščio ir 45 m storio. Po ežeru slūgso magma, išskirianti į vandenį anglies dvideginį. Niosas yra vienas iš trijų žinomų anglies dvideginio prisotintų ežerų pasaulyje (kiti yra už 100 km esantis Monuno ežeras bei Kivu ežeras Ruandoje).
1986 m. rugpjūčio 21 d. iš ežero išsiskyrė didelis CO2 debesis ( – ežero išsiveržimas), uždusinęs iki 1800 vietinių gyvenviečių žmonių bei 3500 gyvulių. Po šios katastrofos mokslininkai pasiūlė įrengti ežere penkis vamzdžius CO2 pašalinimui, tačiau šiuo metu įrengtas tik vienas.
thumb|left|120px|Iš Nioso išsiskyrusių dujų uždusinta karvė Kitas su ežeru siejamas pavojus – tikėtinas natūraliosios užtvankos sugriuvimas dėl erozijos poveikio uolienai ir galimų žemės drebėjimo atvejų, 10–20 metų laikotarpyje, jei nebus imtasi priemonių. Tokiu atveju iš ežero nutekėtų iki 50 mln m³ vandens į regioną, kuriame šiuo metu gyvena apie 10 000 žmonių. Kamerūno vyriausybė neigia, kad silpnėjanti ežero sienos dalis kelia grėsmę.
Kurkenfeldas
Kurkenfeldas arba Ablučjė (, nuo 1523 m. Lytischefel, nuo 1785–1905 m. Gurkenfeld, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Аблучье) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Oziorsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Novostrojevo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Girdavos apskrities dvaras, nuo 1874 m. valsčiaus centras. Priklausė Karpavos parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Darkiemio rajono, vėliau Oziorsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Nekrasovo apylinkės kaimas.
Adamavos regionas
Adamavos regionas  – administracinė teritorija vidurio Kamerūne. Ribojasi su Centriniu ir Rytų regionais pietuose, su Šiaurės Vakarų ir Vakarų regionais pietvakariuose, su Nigerija vakaruose, su Šiaurės regionu šiaurėje ir su Centrinės Afrikos Respublika rytuose. Administracinis centras – Ngaunderė.
Geografija
Didžiąją dalį teritorijos užima 1000–2000 m aukščio Adamavos plokščiakalnis, išraižytas slėnių ir tektoninių lūžių. Aukščiausia vieta siekia 2460 m (Džabal Mbabo k.). Adamavos regione prasideda dauguma Kamerūno upių. Jos priklauso 3 skirtingiems baseinams – Nigerio, Čado ežero ir Atlanto vandenyno. Svarbiausios upės yra Mbamas, Kimas, Džeremas, Mberė. Yra kraterinių ežerų. Būdingi savanų kraštovaizdžiai, miškų yra išlikę kalnuose ir draustiniuose.
Gyventojai
Pagrindinės krašto tautos yra fulbiai, gbajai, tikarai, mbumai ir kt. Ryškią daugumą regiono gyventojų sudaro musulmonai (dauguma jų – fulbiai), tarp kitų tautų yra išpažįstančių krikščionybę ir vietinius tikėjimus (ypač Nigerijos pasienyje).
Administracinis suskirstymas
Regionas padalintas į 5 departamentus (skliaustuose – administracinis centras):
Vytas Jonas Greblikas
Vytas Jonas Greblikas (g. 1934 m. lapkričio 25 d. Rudaminoje, Seinų apskritis) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1959 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę.
Nuo 1957 m. laikraščio „Lietuvos pionierius“ redakcijos literatūrinis darbuotojas, nuo 1964 m. – skyriaus vedėjas. Rašė vaikų darbinio auklėjimo ir moralės temomis. 1974–1988 m. Užsienio turizmo valdybos Informacijos ir reklamos skyriaus viršininkas, žurnalo „Putešestvije v SSSR“ korespondentas Lietuvai. 1988 m. dirbo Lietuvos kultūros fonde, nuo 1989 m. – laikraščių Lietuvos profsąjungos ir „Pozicija“ atsakingasis sekretorius, redaktoriaus pavaduotojas. 1990 m. mėnraščio „Turizmo horizontai“ redaktorius, 1991–1995 m. laikraščio „Sodra“ vyriausias redaktorius, įmonės „Sodrapress“ direktorius. Daugiausia rašė socialiniais ir teisėsaugos klausimais.
Algimantas Bučys
Algimantas Bučys (g. 1939 m. spalio 19 d. Kaune) – Lietuvos literatūros kritikas, rašytojas, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
Motina – Sofija Serbentaitė Bučienė (1900 – 1964), kilusi pagal motinos liniją iš senos Upytės dvarininkų Rajunecų šeimos. Tėvas Anicetas Bučys (1904 - 1998), kilęs iš Žemaitijos senbuvių, prieškario  periodikoje spausdino poezijos kūrinius, besibaigiant karui pasitraukęs iš Lietuvos,  gyveno Didžiojoje Britanijoje, už nuopelnus kultūrinėje veikloje išrinktas  Didžiosios Britanijos Lietuvių Sąjungos garbės nariu.
1957 m. baigė Vilniaus Salomėjos Nėries vidurinę mokyklą, įstojo į Vilniaus universitetą studijuoti lietuvių kalbos ir literatūros. 1962 m. baigė studijas ir buvo paskirtas mokytojauti į Bartkuškio aštuonmetę mokyklą pagal diplominę specialybę  „filologas ir vidurinės mokyklos lietuvių kalbos ir literatūros mokytojas“. Mokytojaudamas išleido pirmąjį eilėraščių rinkinį „Prie skambančių plytų“ (1963 m.), spausdino respublikinėje spaudoje kritikos straipsnius. 1964 m. Lietuvių kalbos ir literatūros instituto siuntimu išvyko į Maskvą aspirantūrai Pasaulinės literatūros instituto teorijos sektoriuje. 1967 m. apgynė disertaciją „Šiuolaikinio romano problema lietuvių literatūroje“, įgydamas filologijos mokslų kandidato laipsnį. 1994 m. disertacija nostrifikuota Lietuvos mokslo tarybos suteikiant humanitarinių mokslų daktaro laipsnį.
Grįžęs į Lietuvą, atsisakė akademinio darbo institute, atsidėjo kūrybiniam darbui, dirbo su pertrūkiais Lietuvos rašytojų sąjungos leidiniuose „Literatūra ir menas“, „Pergalė“, „Litva literaturnaja“, laikraščio „Gimtasis kraštas“, žurnalo „Mitai ir faktai“ redaktoriumi. 2010 - 2011 m. Lietuvos respublikos Spaudos, radijo ir televizijos rėmimo fondo Tarybos narys ir pirmininkas.
Mokslinė veikla
Tyrinėjo prozą, daugiausia romano žanrą, reiškėsi kaip socialistinio realizmo apologetas. Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę savo kritikos knygų atsisakė.
2008 m. išleistame studijinių straipsnių rinkinyje „Barbarai vice versa klasikai“ pateikė ne tik įvairių epochų 33 lietuvių rašytojų kūrybinio likimo apybraižas, bet ir „vientisą su dideliu užmoju parašytą autorinį veikalą, panašų į monografiją, o dar labiau – į vienos šalies literatūros istoriją“. Knygos paantraštė „Centras“ ir „Periferija“ rašytojo strategijose nusako semantinę knygos struktūrą, išskiriant  Lietuvos istorijoje tris valstybinės nepriklausomybės laikotarpius (1251 – 1386;  1918 – 1940; 1990 - 2004), ir likusius, kuomet  Lietuvos valstybė daugiau mažiau priklausė nuo svetimšalių geopolitinių centrų - nuo vienokios ar kitokios unijos su Lenkija (1386 – 1795), nuo carinės Rusijos  imperijos (1795 – 1918), nuo okupacinės valdžios Tarybų Sąjungos sudėtyje (1940 – 1990) ar nuo savanoriškai pasirinktos valstybių sąjungos (Europos Sąjungoje nuo 2004). Knygoje analizuojami skirtingų geopolitinių centrų iššūkiai lietuvių tautai ir, kita vertus, lietuvių rašytojų individualaus elgesio ir mąstymo strategijos visais laikotarpiais kuriant savas pasaulio, tautos ir žmogaus likimo vizijas.
2009 m. pasirodžiusioje knygoje „Seniausioji lietuvių literatūra. Mindaugo epocha“, toliau plėtojama „centro“ ir „periferijos“ politinės bei kultūrinės sąveikos struktūrų analizė. Veikalo paantraštė „Poliparadigminė viduramžių kultūrinių konfliktų studija“ nusako ir autoriaus metodologiją, ir viduramžių literatūros šaltinius senąja slavų kalba, kuria jau XIII a. pasirodė pirmieji lietuvių literatūros kūriniai, susiję su bažnytinėmis apeigomis, su šventųjų gyvenimais ir giesmėmis. Iki šiol jie buvo nežinomi, o dėl savo sakralinės poetikos vis dar neįtraukiami į lietuvių literatūros istoriją. „A. Bučio knygos intriga: konfliktai kilo ir kyla dėl to, kad pasaulis nuo viduramžių, o ir dar anksčiau, nesusikalbėjo ir nesusikalba dėl skirtingų prieigų, dėl vienos tiesos siekimo. Studijos autoriaus pozicija, tikrinta ir svarstyta, atrodo priimtina: „tikrasis sakralinis pamatas nėra monoparadigminės prigimties“; sakralinė prigimtis glūdi giliau, nei siekia monoparadigminė dogma (p. 155). Bet stipriųjų pozicijos slopina kitas pozicijas, kitas paradigmas. Ne vienas metraščių tekstas liudija įsitikinimą, kad tai, kas yra už krikščioniškos tikybos ribų, yra klaidatikių pasaulis (p. 156). Palankiai pristatoma Vladimiro Pašutos studija „Lietuvos valstybės susidarymas“ (1959); ir ji, moksliškai argumentuota, leidžianti matyti, kiek neteisybės pasakyta apie Lietuvos valstybingumo pradžią. Primenamas Edwardo Saido „Orientalizmas“ (1978); galima tikėtis ir veikalo, kuris, anot A. Bučio, nuodugniai atskleis ilgą neigiamo Baltijos kraštų pagonijos ir senovės Lietuvos įvaizdžio kūrimo istoriją (p. 147). Ten, kur teisinga laikoma viena paradigma, pasaulis iki jos ir susiaurinamas. A. Bučio principinė nuostata: žmogaus pasaulis (pasauliai) yra poliparadigmiškas; toks jis yra šiandien, toks buvo ir viduramžiais. Komparatyvistika, kaip humanistinė strategija, turi tyrinėti ne panašumus, o ir skirtumus, kylančius iš to paties pamato“.
Mokslinės A.Bučio idėjos - „centro“ ir „periferijos“ dialektika tautos istorijoje, poliparadigminis kultūros istorijos ir literatūros tyrimas, įveikiantis monoparadigminio požiūrio (monoreliginio, monokultūrinio, šovinistinio ir pan.) ribotumus, - tapo pamatu „Seniausios lietuvių literatūros istorijai ir chrestomatijai“ (2012). „Chrestomatijoje“ pirmą kartą pateikta 13 tekstų, kurių dauguma – sakraliniai ir niekad lietuvių literatūros istorijose nei vadovėliuose neminėti ir nenagrinėti kūriniai, nukeliantys lietuvių literatūros pradžią iš XIV a. pabaigos - XV a. pradžios (Gedimino ir Vytauto laikų) – į XIII a. (karaliaus Mindaugo epocha). Seniausiajam hagiografiniam tekstui „Dievo išrinktojo Vaišvilko gyvenimas“ maždaug 750 metų, jis skirtas karaliaus Mindaugo sūnui Vaišvilkui († 1268), pirmajam lietuvių vienuoliui, kuris įkūrė pirmąjį vienuolyną senovės Lietuvos žemėse ant Nemuno kranto netoliese Naugarduko. Į lietuvių literatūros istoriją bei chrestomatiją pirmą kartą įtraukiami sakralinės viduramžių literatūros kūriniai, skirti Lietuvoje užmirštiems ar nežinomiems XIII a. pirmiesiems lietuviams krikščionims šventiesiems – šv. Charitinai Lietuvaitei ( † 1281)  ir šv. Daumantui Timotiejui († 1299), kurie priklausė pirmajai Lietuvos istorijoje politinės lietuvių emigracijos bangai po karaliaus Mindaugo žūties (1263 m.).
Kūryba
Parašė deklaratyvių visuomeninės tematikos eilėraščių (rink. „Prie skambančių plytų“). Vėlesnėje poezijoje (rink. „Aukštupiai“, „Antiakimirka“, „Šventė be stabo“) sustiprėjo asmeniniai motyvai, elegiškos intonacijos. Prozoje (rom. „Tik priešas tavo priešams“, „Tremtis“) vaizduojama miesto jaunimo, inteligentų gyvenimas, kūrybinės ir dvasinės problemos, ryškus racionalizmas, konstruktyvizmas.
Degimo reakcija
thumb|140px|Degimo reakcija Degimo reakcija, arba degimo procesas – egzoterminė reakcija kurios metu vyksta degiosios medžiagos oksidacija. Jo išoriniai požymiai yra šilumos ir dažnai šviesos išsiskyrimas. Degimo procesai gali būti dviejų rūšių - ugnis (liepsna) ir rusenimas (beliepsnis degimas). Degimo procesą paprastai lydi dūmai. Galima pažymėti, kad visos vieninių ir sudėtinių medžiagų degimo deguonyje arba ore reakcijos yra oksidacijos reakcijos. Degimo procesais žmonės plačiai naudojasi nuo seniausių laikų. Norint tinkamai reguliuoti degimą ir ekonomiškiausiai deginti kurą, reikia žinoti, kas atsitinka medžiagoms, kai jos dega. Šiuos procesus plačiai nagrinėja chemija.
Vieninių medžiagų degimas
Jeigu kuras yra vieninė medžiaga, pavyzdžiui, anglis, tai, jai visiškai sudegus, lieka anglies dioksidas: Šioje reakcijoje deguonis oksiduoja anglį.
Sudėtinių medžiagų degimas
Jeigu kuras yra sudėtinė medžiaga arba įvairių medžiagų mišinys, tai degdamos jos taip pat oksiduojasi, ir dažniausiai gaunami tą sudėtinę medžiagą sudarančių elementų oksidai. Sudėtinių medžiagų, vartojamų kurui, pagrindinės sudedamosios dalys yra anglis ir vandenilis, todėl, visiškai joms sudegant, susidaro anglies dioksidas ir vanduo: Valytame skystame ir dujiniame kure nėra mineralinių medžiagų priemaišų, todėl, visiškai jam sudegus, nelieka jokių kietų produktų. Visų rūšių kietajame kure būna nedegių priemaišų, iš kurių, degant kurui, susidaro pelenai arba šlakas.
Nekenčiu reklamos
Sukurtos 33 serijos. Laidoje buvo parodijuojamos kitos žinomos Lietuvos televizijų laidos (pvz. LNK „Holivudo naujienos“, BTV „Sveikinimų koncertas“), televizijose humoristiškai parodijuoti vaidybiniai (pvz. Frencio Fordo Kopolos „Krikštatėvis“) ar animaciniai filmai (pvz. „Karlsonas, kuris gyvena ant stogo“).
Laida filmuota Alantoje (nufilmuota buvusi miestelio karčema) ir jos apylinkėse.
Pagrindinį veikėją Praną Rupšplaukį vaidino Rolandas Kazlas. Jis įsikūnijo ne tik į kaimiečio Prano, bet ir žymaus vyno degustatoriaus, meksikietiško serialo herojaus, kulinaro ir kitų personažų vaidmenis.
Duncan Jones
Dunkanas Džounsas (g. 1971 m. gegužės 30 d.) – Anglijos kino režisierius, prodiuseris ir scenaristas. Žinomas dėl apdovanojimus pelniusių filmų „Mėnulis“ (2009) ir „Išeities kodas“ (2011).
Biografija
Džounsas yra vienintelis dainininko David Bowie vaikas iš santuokos su jo pirmąja žmona Angela, buvusiu modeliu. D. Džounsas gimė Bromlyje, Londone. Džounsas turi dvi įseseres; Aleksandrą „Lexi“ Džouns (g. 2000) iš tėvo antrosios santuokos su modeliu Iman, ir Stacia Larranna Celeste Lipka (g. 1980) iš jo motinos santuokos su muzikantu Drew Blood (tikrasis vardas Andrew Lipka).
Džounsas vaikystę praleido augdamas Berlyne, Londone, Vevė bei Lozanoje. Būdamas 14-os jis įstojo į Škotijos internatinę mokyklą „Gordonstoun“. 1995 m. Džounsas baigė filosofijos bakalauro studijas Vusterio koledže. Paskiau siekė daktaro laipsnio Vanderbilto universitete Tenesyje, bet nebaigęs studijų įstojo į Londono kino mokyklą, kur baigė režisūrą.
Asmeninis gyvenimas
Džounsas pasipiršo fotografei Rodene Ronquillo 2012 m. birželio 28 d. Tų pačių metų lapkričio 6 d. jo žmonai buvo diagnozuotas krūties vėžys. Nuo to laiko pora rengia kampanijas, siekdami, kad visuomenė būtų labiau informuota apie šią ligą ir jos ankstyvą diagnostiką.
Kupriškiai (Molėtai)
Kupriškiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybės pietvakariuose, 1 km nuo Giedraičių.
Istorija
Kaimas minimas 1782 m. Giedraičių bažnyčios mirusiųjų metrikų knygoje.
Supraslio miesto vėliava
thumb|right|200px|Supraslio miesto vėliava Supraslio miesto vėliava - Supraslio miesto stačiakampio formos vėliava, kurioje yra trys dryžiai: du raudoni iš viršaus ir apačios bei vienas baltas per vidurį, kuriame vaizduojamas Supraslio miesto herbas. Vėliavą sukūrė Grzegorz Łoś.
Usūris
Didžiausi intakai – Sungačia, Arsenjevka, Bikinas, Choras, Bolšaja Usurka.
1969 m. dėl salų Usūrio upėje kilo Kinijos-Tarybų Sąjungos pasienio konfliktas.
Pranciškus Būčys
Pranciškus Petras Būčys (1872 m. rugpjūčio 20 d. Šilgaliuose, Naumiesčio apskrityje – 1951 m. spalio 25 d. Romoje, Italijoje) – Lietuvos Rytų apeigų (Unitų) vyskupas, teologas, marijonas, Lietuvių katalikų mokslų akademijos akademikas, teologijos daktaras.
Biografija
1895 m. baigė Seinų kunigų seminariją, 1899 m. – Sankt Peterburgo dvasinę akademiją, įšventintas kunigu. 1899–1901 m. studijavo Fribūro universitete, teologijos daktaras.
1902–1916 m. su pertraukomis dėstė Sankt Peterburgo dvasinėje akademijoje; 1912–1915 m. ėjo rektoriaus pareigas, kaip ne lenkas rektoriumi nepaskirtas. 1905 m. su kitais parengė Lietuvių krikščionių demokratų sąjungos programos projektą; vienas Didžiojo Vilniaus Seimo pirmininkų. Nuo 1909 m. marijonas. 1915–1916 m. kunigavo lietuvių karo pabėgėlių kolonijoje prie Maskvos. 1916–1921 m. gyveno JAV, lietuviškų parapijų klebonas, nuo 1918 m. kazimieriečių vienuolyno Čikagoje kapelionas, 1918–1921 m. laikraščio „Draugas“ redaktorius.
Bendradarbiavo leidiniuose „Vienybė lietuvninkų“, „Žemaičių ir Lietuvos apžvalga“, „Tėvynės sargas“, „Kosmos“ ir kt.), parašė atsiminimų. thumb|right|250px|Pranciškus Bučys apie 1928-1930 metus
Chalifos tarptautinis stadionas
Stadionas atidarytas 1976 m. ir pavadintas tuomečio Kataro emyro Chalifo bin Hamado al Tanio garbei. 2005 m. stadionas pilnai perstatytas prieš 2006 m. Azijos žaidynes, talpa padidinta nuo 20 iki 40 tūkst. Vakarinėje pusėje pastatytas didelis arkinis stogas. Stadionas naudojamas ne tik futbolo, bet ir lengvosios atletikos ir kitoms rungtims. Nuo 1997 m. jame vyksta Kataro Super Grand Prix varžybos.
Svarbiausi turnyrai
Svarbiausios buvusios ir planuojamos varžybos stadione:
Gravelino BCM
Gravelino BCM – Prancūzijos krepšinio komanda, žaidžianti LNB lygoje. 2003–2007 m. klube rungtyniavo lietuvis Dainius Adomaitis.
Supraslio miesto herbas
right|thumb|150px|[[Supraslis|Supraslio miesto herbas]] Supraslio miesto herbas  – skydo formos herbe vaizduojamas Archangelo Mykolo apsireiškimas Mergelei Marijai. Herbas pradėtas naudoti 2003 m. kovo 12 dieną.
Maple
Maple – daugiaplatformis Waterloo Maple Software programinis produktas matematiniams skaičiavimams.
Galimybės
thumb|right|300px|Animacijos, sukurtos su Maple 14 pavyzdys: [[Plutonas (nykštukinė planeta)|Plutonas ir Charonas]] Maple turi labai gerą (vieną geriausių) sistemą įvairioms paprastoms bei diferencialinėms lygtims, jų sistemoms analitiškai spręsti, bei atlikti veiksmus su matricomis. Maple taip pat turi galimybes funkcijų grafikams bei kitai grafinei informacijai pateikti, tame tarpe galima kurti animacijas. Aritmetiniai apskaičiavimai gali būti vykdomi bet kokiu norimu tikslumu (gali būti šimtai ar tūkstančiai ženklų po kablelio). Tačiau tiek didelio, tiek ir mažesnio tikslumo aritmetiniai skaičiavimai Maple vykdomi sąlyginai lėčiau ir tai nėra stiprioji šio paketo pusė.
Skirtingai nuo MathCad, kuris riboja sukurtų algoritmų perkėlimo galimybes, Maple galima užrašyti bei perskaityti lygtis ir „gryno teksto“ forma, kuri panaši į FORTRAN.
Kodo generavimas
Iš gautų sprendinių prireikus generuojamas C ar FORTRAN kodas, kurį lengva pritaikyti ir C++ bei Java programose. Skirtingai nuo MATLAB ir MathCad, kurie patys siūlo skaitmeninio sprendimo galimybes, Maple prireikus yra geras įrankis kuriant tradicine programavimo kalba parašytą skaitmeninio užduoties sprendimo programą. Tokie sugeneruoti fragmentai naudingi ir tada, jei kuriama programa bus vykdoma vienu metu daugeliu procesorių superkompiuteryje, arba jei sprendimo algoritmas, jo duomenų struktūros yra tokios, jog ir naudojant „palengvinto programavimo“ paketus programa neužrašoma pastebimai paprasčiau. Šis metodas efektyvus dirbant su matricomis, nes šiuo atveju glaustai užrašomas matricas turintis reiškinys „išskleidžiamas“ į matricų bibliotekos nenaudojantį kodą bei neretai taip pat randami analitiniai matricų inversijos ir kiti sprendiniai. Maple sugeneruotas kodas naudojamas ir taikomosiose, galutiniam vartotojui skirtose programose.
Skaitmeninio sprendimo gali ir neprireikti, jei Maple randa analitinį sprendinį.
Vartotojo sąsaja
Maple komandų sistema savo sudėtingumu prilygsta eilinei programavimo kalbai ir jai gerai išmokti reikia maždaug tiek pat laiko. Tačiau kadangi šį paketą neretai naudoja jau programuoti mokantys žmonės, tai dideliu trūkumu nelaikoma.
Komandos pavyzdys
Komanda sprendžianti antros eilės diferencialinę lygtį su pradinėmis sąlygomis y(0)=1, y'(0)=2:
Čilės istorija
''Šis straipsnis apžvelgia tik Čilės istoriją nuo XVI a. (ispanų kolonizacijos). Apie ikikolumbinę teritorijos istoriją skaitykite straipsniuose Senovės Peru ir Pietiniai Andai, Andų Tolimieji pietūs.''
XVI a. ispanų konkistadorai pradėjo užkariauti ir apgyvendinti šį regioną, o XIX a. Čilė tapo nepriklausoma valstybe. Tolimesnis Čilės vystymasis iki Antrojo pasaulinio karo buvo lemiamas salietros, o vėliau vario paklausos tarptautinėje rinkoje. Gamtiniai ištekliai paskatino ekonomikos augimą, tačiau ir karus su kaimyninėmis valstybėmis. Po dešimtmetį trukusio krikščionių demokratų valdymo 1970 m. prezidentu išrinktas Čilės socialistų partijos lyderis Salvadoras Aljendė. 1973 m. rugsėjo 11 d. Augustas Pinočetas karinio perversmo metu nuvertė prezidentą ir prasidėjo 17 metų trukusi karinė diktatūra, orientuota į rinkos ekonomiką. Nuo 1988 m. Čilė ėmė grįžti prie demokratinio valdymo.
Istorija iki 1520
thumb|200px|right|Atakamenių gyvenvietė Tulor (800 m. pr. m. e. – 1100 m.) Apie 30 000 m. pr. m. e. į Ameriką per Beringo sąsiaurį persikėlė pirmieji žmonės. Jie kėlėsi iš šiaurės į pietus, kol apie 10 000 m. pr. m. e. pasiekė pietinį kontinento tašką – Ugnies žemę.
Pirmieji dabartinės Čilės teritorijoje apsigyveno klajokliai indėnai mapučiai, kurie apie 13 000 m. pr. m. e. apsigyveno derlinguose Andų slėniuose ir oazėse Atakamos dykumoje. Klimato sąlygos, ypač išsiplėtusios Atakamos dykumos sąlygos trukdė tankesniam apgyvendinimui. Maždaug 8000–1500 m. pr. m. e. Arikos slėnyje egzistavo Chinchorros kultūra, kuri buvo seniausia pasaulio kultūra mumifikavusi mirusiuosius. Apie 2000 m. pr. m. e. Čilės šiaurėje atsirado žemdirbystė ir gyvulininkystė.
Apie 600 m. Velykų salą apgyvendino polineziečiai, kurie po 400 m. pasiekė savo klestėjimo viršūnę ir statė garsiuosius moajus.
Iki ispanų užkariavimų dabartinės Čilės teritorijoje gyveno įvairios tautos: čangai, atakameniai ir aimarai šalies šiaurėje, teritorijoje tarp Río Lauca ir Río Copiapó. Piečiau iki Río Aconcagua gyveno diagitai. Šios keturios tautos buvo žvejai, valstiečiai, medžiotojai ir amatininkai, prekiavę tarpusavyje. Jie gyveno gentiniuose ir šeimyniniuose junginiuose. Pietryčiuose nuo Reloncavi fiordo Kordiljeruose gyveno medžiotojų ir rinkėjų čikilanų ir pojų gentys.
Trumpam dabartinės Čilės šiaurę buvo užkariavę inkai.
Ispanų kolonizacija
thumb|200px|Diego de Almagro
1531 m. ispanai užkariavo inkų imperiją ir pradėjo žygius į pietus. Pirmieji šalyje pasirodę užkariautojai buvo Diego de Almagro ir jo ispanų konkistadorų gauja, kurie 1535 m. atvyko iš Peru ieškodami aukso, tačiau jiems įsitvirtinti nepavyko. Ispanams teko susidurti su šimtais tūkstančių indėnų, priklausančių įvairioms kultūroms. Šios kultūros daugiausia rėmėsi lydymine žemdirbyste ir medžiokle. Pirmąją nuolatinę europiečių gyvenvietę, Santjagą (Santiago de Nueva Extremadura), 1541 m. įkūrė Pedro de Valdivia, vienas iš Francisko Pisaro karininkų. Nors ispanai nerado čia daug aukso ir sidabro, tačiau Čilės centrinio slėnio perspektyvos žemės ūkio plėtotei buvo svarbios ir Čilė tapo Peru vicekaralystės dalimi.
Dabartinės Čilės užkariavimas vyko lėtai, europiečiams keletą kartų teko atsitraukti spaudžiant vietos gyventojams. Per didelį mapučių sukilimą 1553 m. žuvo Valdivia ir buvo sugriauta daug kolonijos gyvenviečių. 1598 m. ir 1655 m. vėl kilo dideli sukilimai.
XIX-XX a.
thumb|200px|Bernardas O'Higginsas
Judėjimas už nepriklausomybę prasidėjo 1810 m. Ispanijos sostą užėmus Napoleono broliui Žozefui. 1810 m. rugsėjo 18 d. šalyje susiformavo nuverstąjį monarchą remianti chunta. Chunta paskelbė Čilę autonomine respublika Ispanijos monarchijos sudėtyje. Išpopuliarėjo judėjimas už visišką nepriklausomybę. Ispanijos bandymas susigrąžinti pilną kontrolę sukėlė ilgas kovas.
Karas tęsėsi iki 1817 m., kai Bernardo O'Higgins, žymiausias Čilės patriotas ir José de San Martín, Argentinos nepriklausomybės kovų didvyris, persikėlė per Andus iš Argentinos ir sumušė rojalistus. 1818 m. vasario 12 d. Čilė buvo paskelbta nepriklausoma respublika vadovaujama O'Higgins. Politinis perversmas socialinių pokyčių neatnešė ir XIX a. Čilės visuomenė išlaikė stratifikuotą kolonijinę socialinę struktūrą, su didele oligarchinių šeimų ir Katalikų bažnyčios įtaka. Įsivyravo prezidentinis absoliutizmas, tačiau šalį kontroliavo žemvaldžiai.
XIX a. pabaigoje Santjago vyriausybė sustiprino savo padėtį pietuose pajungdama mapučius ir užbaigdama prieš tris šimtmečius pradėtą šalies užkariavimą. 1881 m. vyriausybė pasirašė sutartį su Argentina, kuria patvirtintas Čilės suverenitetas Magelano sąsiauriui. Po Ramiojo vandenyno karo (1879-83) su Peru ir Bolivija, Čilė beveik trečdaliu išplėtė savo teritoriją į šiaurę ir užvaldė vertingus nitratų telkinius, kurių eksloatavimas praturtino valstybę. XIX a. pabaigoje Čilėje sukurta parlamentinio tipo demokratija, bet greitai ji degeneravo į valdančiosios oligarchijos interesų gynimo sistemą. XX a. trečiajame dešimtmetyje vidurinė r darbininkų klasės pakankamai sustiprėjo, kad galėtų išrinkti prezidentą reformatorių. Trečiajame dešimtmetyje taip pat išpopuliarėjo marksistinės grupės.
1924 m. įvykdytas generolo Luis Altamirano pučas pradėjo ilgą politinio nestabilumo poriodą, kuris tęsėsi iki 1932 m. Ilgiausiai veikusi to laikotarpio vyriausybė (iš viso jų buvo 10) buvo generolo Carlos Ibáñez, kuris trumpai buvo gavęs valdžią 1925 m., o vėliau faktiškai kaip diktatorius valdė tarp 1927 ir 1931 m. 1932 m. atkūrus konstitucinę tvarką iškilo stipri vidurinės klasės partija – Radikalai. Ji tapo pagrindine koalicinių vyriausybių partnere per ateinančius 20 metų. Valdant Radikalų partijai (1932-1952) valstybė sustiprino savo vaidmenį ekonomikoje.
1964 m. prezidento rinkimuose laimėjo krikščionis demokratas Eduardo Frei Montalva, kuris pradėjo esmines reformas. Su šūkiu „Revoliucija ir Laisvė“ Frei adminstracija pradėjo vykdyti plačias socialines ir ekonominas programas, ypač švietimo, būsto, žemės ūkio srityje, įskaitant žemės ūkio darbininkų subūrimą į profesines sąjungas. 1967 m. Frei susidūrė su didėjančiu kairiųjų, kurie kaltino jų nepakankamomis reformomis, ir konservatorių, kurie manė kad reformos per radikalios, pasipriešinimu.
1970 m. prezidento rinkimuose laimėjo Salvadoras Aljendė. Jis buvo marksistas gydytojas, Čilės socialistų partijos narys ir kairiosios koalicijos "Liaudies vienybė" vadas. Ši koalicija ketino nacionalizuoti Čilės vario kasyklas, toliau vykdyti Čilės žemės reformą, perorganizuoti šalies ekonomiką. Iš karto po rinkimų JAV paskelbė nepritarimą ir ėmėsi ekonominių sankcijų. Pirmais metais ekonomikos ministro Pedro Vuskoviko planas buvo sėkmingas: 12% augo pramonė, 8,6% padidėjo BVP, o infliacija sumažėjo nuo 34,9% iki 22,1%. Nedarbas buvo tik 3,8%. Aljendė įšaldė kainas, padidino algas, nacionalizavo bankus, kasyklas. 1972 m. Čilės eskudo infliacija išaugo ir siekė 140%. 1967 m. prasidėjusią ekonominę depresiją pagilino kapitalo pasitraukimas iš Čilės, mažėjančios privačios investicijos ir pinigų atsiėmimas iš nacionalizuotų bankų. Dėl infliacijos ir nustatytų kainų atsirado juodoji rinka, o prekės pradėjo dingti iš parduotuvių lentynų.
Amerikos priešiškumas S.Aljendei kilo ne dėl jo socialistinių įsitikinimų, bet dėl baimės prarasti investicijas. Kasybos kompanijos per 50 metų buvo investavusios 1 milijardą dolerių ir persiuntė į JAV 7,2 milijardo pelną. CŽV vaizdavo S.Aljendę kaip būsimą sovietų diktatorių, nors pačios žvalgybos raportai teigė, kad jis nekelia grėsmės Čilės demokratijai. 1973 m. Čilės visuomenė buvo suskilusi į Aljendės šalininkus ir priešininkus. Tų metų birželio 29 d. įvyko nesėkmingas karinis perversmas. Rugsėjo 11 d. armija nuvertė S.Aljendę, kuris nusišovė Prezidento rūmuose, kad nebūtų sugautas. Pučistų vadas Augustas Pinočetas negrąžino valdžios civiliams ir Čilėje iki 1990 m. buvo karinė diktatūra. Daug dokumentų įrodo CŽV dalyvavimą perversme. 2000 m. CŽV pripažino, kad A.Pinočetas buvo labiausiai geista alternatyva Aljendei.
Upėtakiniai ešeriai
Upėtakiniai ešeriai (Micropterus) - ausytųjų ešerių (Centrarchidae) šeimos gėlavandenių žuvų gentis.
Kūnas 40-60 cm ilgio, tamsiai žalios spalvos, šonuose su tamsiomis dėmėmis. Patinai įrengia lizdą, kur patelė išleidžia ikrus ir juos apvaisina.
Alastoras
Alastoras ('keršytojas') graikų mitologijoje – trijų personažų vardas.
Krikščionybėje
Alastoras – krikščioniškoje demonologijoje laikomas ypač žiauriu pagrindiniu bausmių vykdytoju. Sietas su Nemezide ir naikinimo angelu Bausmių Vykdytoju.
Jo vardas taip pat naudotas apibrėžti blogio dvasių klasei.
Vasilčikai
Vasilčikai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Suvalkų valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Ritualinė ambientinė muzika
ritualinė ambientinė muzika (ritual ambient) – tamsiosios ambientinės muzikos požanris, kuriame kuriama ritualų atmosfera. Nuo kitų ambientinės muzikos požanrių skiriasi gausesniu akustinių instrumentų naudojimu, chorų, vokalų iš kitų kūrinių panaudojimu. Viso kūrinio tikslas, sukurti garsinę ritualo atmosferą – tam panaudojami įvairūs senoviniai instrumentai, maldų, šamanistinių virštonių garsai, gamtos garsai (pvz., ugnies degimo, paukščių čiulbėjimo), hipnotizuojantys, ištęsti (drone) elektroniniai garsai.
Ritualinė ambientinė muzika ženkliai persipina su kitais tamsiojo ambiento požanriais (drone, industrial, tribal), apeigine etnine muzika.
Gegutiniai paukščiai
Gegutiniai (Cuculiformes) – paukščių (Aves) būrys, apimantis dvi šeimas ir apie 140 rūšių. Sistematika neaiški, kai kurie autoriai išskiria į tris šeimas. Nedideli ir vidutinio dydžio paukščiai, gyvenantys daugiausia medžiuose. Turi pailgėjusią uodegą, kojų I ir IV pirštai atsilenkę atgal ir yra priešpriešiais dviem viduriniams. Dauguma šio būrio paukščių patys krauna lizdus ir globoja jauniklius, tačiau kitiems būdingas lizdinis parazitizmas – kiaušinius deda į kitų paukščių lizdus. Jauniklius išperi kiti paukščiai. Paplitę gana plačiai, tačiau didžiausia rūšių įvairovė tropikuose. Čia jie gyvena sėsliai arba klajoja, vidutinėse juostose – migruoja. Viena grupė minta augaliniu maistu, kita – gyvūniniu.
Lietuvoje paplitusi gegutė (Cuculus canorus), Pietų Europoje – kuoduotoji gegutė (Clamator glandarius). Šeimos:
Meškuičių gimnazija
miniatiūra|265px|right
Šiaulių rajono Meškuičių gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šiaulių raj., Meškuičiuose, Stoties g. 16, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190058278.
Istorija
1908 m. pradėjo veikti Meškuičių pradžios mokykla, 1909 m. atidaryta valstybinė pradžios mokykla, prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, mokyklos patalpose įsikūrė vokiečių kariai. Per karą mokyklos pastatas labai nukentėjo. 1919 m. Meškuičių pradžios mokykla persikėlė į kitą pastatą, kuriame buvo nuovada ir valsčiaus kontora. 1938 m. 1938 m. spalio 30 d. Meškuičiuose iškilmingai atidaryta dviejų aukštų šešiametė mokykla. 1944 m. Meškuičių mokykla perorganizuota į progimnaziją, 1952 m. atidaryta Meškuičių vidurinė mokykla. 1965 m. pastatytas pirmasis priestatas, 1977 m. – antrasis priestatas, valgykla, sporto salė, bendrabutis. 1997 m. įkurtas mokyklos istorijos muziejus, 1998 m. įrengta skaitykla, 2000 m. pradėjo veikti mokyklos radijas, 2005 m. įkurtas Meškuičių vidurinės mokyklos sporto klubas, 2010 m. akredituota vidurinio ugdymo programa, mokykla tapo Meškuičių gimnazija.
Nuorodos
Svetainė
Songs For Sanity
„Songs For Sanity“ – antrasis John 5 solinis albumas, išleistas 2005 m. rugsėjo 13 d. Jam šį albumą įrašyti padėjo kiti žinomi gitaristai – Albert Lee ir Steve Vai.
Diskretumas
Žodis diskretus kilęs iš lotynų kalbos žodžio discretus, reiškiančio atskiras. Skirtingose srityse jo reikšmė skiriasi:
Mathematica
Mathematica – komercinis programinės įrangos paketas, sukurtas S. Volframo. Paketą prižiūri ir vysto jo įsteigta „Wolfram Research“ firma. Pirmoji „Mathematica“ versija pasirodė 1988 m. Tai vienas dažniausiai naudojamų matematikos-gamtos mokslų programų paketų.
„Mathematica“ yra daugiaplatformė programinė įranga, veikianti Linux, Apple Macintosh, MS-DOS, NeXT, OS/2, Unix, VMS ir Windows sistemose. Ji skirta matematiniams skaičiavimams atlikti, turinti puikias algebros uždavinių sprendimo ir analizės (taip pat grafinės) galimybes. Ypač gerų rezultatų programa pasiekia atlikdama simbolines algebros operacijas, pavyzdžiui, prastindama trupmenas, integruodama ir diferencijuodama.
Džonsono kosminis centras
thumb|right|200px|Džonsono kosminis centras
Džonsono kosminis centras – NASA centras, naudojamas pilotuojamų kosminių skrydžių kontrolei ir organizavimui. Centrą sudaro 100 pastatų, esančių 656 ha dydžio teritorijoje Hiustone, JAV Teksaso valstijoje, kompleksas. Džonsono kosminiame centre yra JAV Astronautų korpusas, ten treniruojami JAV ir jų užsienio partnerių astronautai. Centras, kuris anksčiau buvo žinomas kaip „Pilotuojamų erdvėlaivių centras“, buvo įkurtas Rice universiteto dovanotoje žemėje ir atidarytas 1963 m. 1973 m. centras buvo pervadintas iš Teksaso kilusio JAV prezidento Lindono Džonsono vardu.
Džonsono kosminiame centre yra NASA Misijų kontrolės centras, kuris koordinuoja ir kontroliuoja visus JAV pilotuojamus erdvėlaivių skrydžius. Misijų kontrolės centras vadovauja visoms Space Shuttle misijoms ir jų veiklai Tarptautinėje kosminėje stotyje.
Artūras Milaknis
Artūras Milaknis (g. 1986 m. birželio 16 d.) – Lietuvos krepšininkas, žaidžiantis Kauno „Žalgirio“ klube. Atakuojančio stiliaus žaidėjas, galintis rungtyniauti dvejose pozicijose.
2012 m. sausio 5 d. pasirašė sutartį iki sezono pabaigos su Prienų „Rūdupio“ klubu.
2013 m. liepos pabaigoje pasirašė 2+1 sutartį su Kauno „Žalgirio“ klubu. 2015 m. liepos pradžioje pasirašė dviejų metų sutartį su Kazanės „Uniks“ klubu. 2016 m. rugpjūčio pradžioje sugrįžo į Kauno „Žalgirį“ ir pasirašė trejų metų sutartį. 2020 m. vasarą pratęsė savo kontraktą Kauno ekipoje dar dviems metams. 2022 m. persikėlė į turkų klubą Bursos „Tofaş“.
Albinas Gražiūnas
Albinas Gražiūnas (Graževičius) (1906 m. spalio 13 d. Mankūnuose, Miroslavo valsčius, Alytaus apskritis – 1971 m. liepos 6 d. Niujorke, JAV) – Lietuvos pedagogas, žurnalistas, redaktorius.
Biografija
Redagavo laikraščius ir žurnalus „Pavasaris“, „Ateitis“, „Vyrų žygiai“, „Žemaičių prietelius“. Buvo vienas iš leidinių „Rytas“, „Skautų aidas“, „Ūkininkas“, „Darbininkas“, „Tėvynės sargas“ redaktorių.
Šalia publicistinių straipsnių ir rašinių kultūros klausimais, nemažai išspausdino humoristinių pasakojimų, pasirašytų pavarde arba Miko Sidabrėlio slapyvardžiu. Dalyvavo Lietuvos žurnalistų sąjungos veikloje.
Aušra (Kėdainiai)
Aušra – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, prie kelio Dotnuva-Ąžuolaičiai, 3 km į pietvakarius nuo Dotnuvos, greta Dotnuvėlės upės. Rytiniu pakraščiu eina geležinkelis Šiauliai-Jonava. Aušros seniūnaitija.
thumb|left|250px|Aušros ŽŪB
Istorija
1968–1975 m. buvo Dotnuvos apylinkės centras. 1950–1992 m. centrinė kolūkio gyvenvietė. Veikia Aušros ŽŪB, dujų įrangos gamybos ir remonto bendrovė „Kiropas“.
John Stuart
Džonas Stiuartas, trečiasis Bjuto grafas (1713 m. gegužės 25 d. – 1792 m. kovo 10 d.) – britų valstybės ir politinis veikėjas, valdant karaliui Jurgio III, torių partijos narys, užbaigęs vigų dominavimo periodą. 1762–1763 m. buvo septintuoju Didžiosios Britanijos premjeru po Thomas Pelham-Holles. Pirmasis ministras pirmininkas škotas po 1707 m. Unijos Akto.
Biografija
1720–1728 m. mokėsi Eton College, vėliau iki 1732 m. – Nyderlandų Leideno universitete, kur įgijo civilinės ir viešosios teisės laipsnį. 1736 m. vedė Bjuto grafaitę Mary Stuart, sero Edward ir ledi Mary Wortley Montagu dukterį, su kuria susilaukė 9 vaikų.
1737 m. buvo išrinktas škotų perų atstovu. Kadangi Lordų Rūmuose jis nevystė aktyvesnės veiklos, tai 1741 m. nebebuvo perrinktas. Po to grįžo į Škotiją, kur keletą metų valdė savo nuosavybę, užsiiminėjo botanika. Po antrojo Jakobitų sukilimo 1745 m. persikraustė į Vestminsterį, kur po poros metų susipažino su Velso princu Frederick Louis ir tapo jo artimu bendražygiu. Princui mirus 1751 m. Džonas Stiuartas tapo jo sūnaus George William Frederick auklėtoju ir našlės Augusta von Sachsen-Gotha-Altenburg šeimos patarėju. Apie pastarosios slaptus ryšius su Bjuto grafu sklandė nepagrįsti gandai.
1760 m. Georgui tapus Didžiosios Britanijos karaliumi Jurgiu III, Džonas Stiuartas išlaikė jam didelę įtaką. Būdamas torių partijos šalininkas, jis tuos pačius principus diegė ir būsimajam karaliui. Jau nuo pat valdymo pradžios Jurgis III apsiėmė sugriauti vigų turėtą įtaką. Padedant „karaliaus bičiuliams“ Stiuartas tapo ministru pirmininku. Šiame poste jis pagarsėjo 1763 m. įvesdamas prieštaringai vertintą sidro mokestį (Cider Bill) bei pasirašydams Paryžiaus sutartį, užbaigusią Septynerių metų karą. Atsistatydino spaudžiamas vigų opozicijos dėl aštrios kritikos Paryžiaus sutarties nuolaidų atžvilgiu (manyta, jog jis vedė slaptas derybas su prancūzais) ir įvestų mokesčių priešininkų.
Lordų Rūmuose jis išliko iki pat 1780 m. Visą likusį gyvenimą vėliau praleido savo valdose Hampšyre, Anglijos pietuose. Užsiėmė savo mėgstama sritimi – tyrinėjimais botanikos srityje (jo vardas naudojamas moksliniuose augalų pavadinimuose). Taip pat vystė mecenato veiklą, bičiuliavosi su žymiais to meto rašytojais ir menininkais.
Elena Nijolė Bučiūtė
thumb|Krašto apsaugos ministerijos Gynybos štabas Elena Nijolė Bučiūtė (1930 m. vasario 16 d. Kaune – 2010 m. kovo 12 d.) – Lietuvos architektė, pedagogė.
Biografija
1953–1975 m. Miestų statybos projektavimo instituto architektė (1953–1958 m. vyr. architektė, 1958–1975 m. grupės vadovė, 1971–1975 m. vyriausioji projektų architektė). Nuo 1976 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (nuo 1991 m. VGTU) dėstytoja; docentė (1982 m.), nuo 1989 m. profesorė. Nuo 1994 m. individualios N. Bučiūtės kūrybinės studijos vadovė. Suprojektavo apie 50 pastatų, daugiausia Vilniuje.
Hašišo aliejus
thumb|Hašišo aliejus|250px Hašišo aliejus – narkotinė medžiaga, tam tikru būdu žmonių vartojimui paruoštos kanapės.
Tai skysta tirštoka gelsva ar rusva medžiaga, kartais labai degi, dėl to gamybos metu kyla gaisro pavojus.
Gali būti rūkoma arba dedama į maistą. Tai gan naujas, supaprastintas hašišo gamybos būdas. Kanapės apdirbamos organiniais tirpikliais ir gaunama aliejinga savito kvapo medžiaga sudėtimi panaši į hašišą, skirtumas tas, kad išlieka ir dalis gamyboje naudotų tirpiklių, kurie dažnai gali būti gana kenksmingi.
Tumenčizna
thumb|left|235px|Kaimo reginys
Mumbajus
= Istorija = Miestas susiformavo ant septynių salų. Pirmieji čia pasirodę europiečiai buvo portugalai (XVI a.), vėliau perėjo Britų Ost Indijos kompanijai, kuri 1687 m. savo sostinę perkėlė iš Surato į Bombėjų. XX a. viduryje vyko kovos tarp indų ir britų armijos dėl nepriklausomybės. 1995 metais atėjus į valstijos valdžią dešiniajai „Šivos kariaunos“ partijai, kuri laikosi pozicijos, kad kolonijiniai pavadinimai turi būti pakeisti, Bombėjus pervadintas Mumbajumi 1995 metais – marathų kalba.
Tumenčizna
Istorija
Tumėnų kaimas, kurį, atrodo, galima tapatinti su Tumenčizna, užrašytas 1744 m. Vilniaus vyskupijos sinodo nutarimuose. Tada jis priklausė Dubingių parapijai. Kaimas minimas 1784 m. Giedraičių bažnyčios mirusiųjų metrikų knygoje. 1838 m. buvo Tumenčiznos dvaras.
An Evening with Adele
An Evening with Adele – pirmasis britų atlikėjos ir dainų autorės Adele koncertinis turas, pristatęs jos albumą 19. Turas buvo neįprastas, nes vos keli pasirodymai vyko Adele tėvynėje Jungtinėje Karalystėje, kur albumas 19 buvo populiariausias. Daugiausiai pasirodymų vyko Šiaurės Amerikoje. Adele ir turas liūdnai pagarsėjo po to, kai Adele atšaukė pasirodymus 2008 m., nes norėjo praleisti laiką su savo vaikinu; vėliau ji prisipažino, kad dėl šio įvykio labai gailisi. Vienas paskutinių pasirodymų vyko istoriniame Hollywood Bowl. Ten turėjo pasirodyti Etta James, tačiau paskutinę minutę pasirodymas buvo atšauktas dėl ligos ir pakeistas į Chaka Khan. Paskutinis turo pasirodymas įvyko Šiaurės Jūros Džiazo festivalyje.
Oficialią turo knygą su išskirtinėmis nuotraukomis ir turo užkulisių informacija galima nusipikrti oficialiame Adele tinklalapyje.
Viatroluža I
Viatroluža I – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Suvalkų valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 13 km į šiaurės rytus nuo Suvalkų ir 116 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
An Evening with Adele
Dainų sąrašas
thumb|upright|Adele pasirodo Paradiso centre 2008 m.
Transliavimas ir įrašai
Koncertas The Roundhouse arenoje („iTunes festivalio“ dalis) buvo įrašytas ir išleistas kaip iTunes Live from SoHo.
Viatroluža I
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Kapueira
thumb|right|260px Kapueira  – kovos menas, išvystytas apytikriai XVI a. pradžioje Brazilijos afrikiečių vergų. Tai kovos menas, pasižymintis ryškiais akrobatiniais elementais, šuoliais į aukštį, smūgiais kojomis esant ore, taip pat gausybe šokio, klastos ir net vaidybos elementų. Čia persipina kova, šokis ir žaidimas. Kapueiros stilių yra gana daug ir kiekvienam iš jų būdingi skirtingi bruožai. Priklausomai nuo stiliaus, kovoje gali labiau dominuoti greitis, akrobatika, plastika, vikrumas ar klasta.
Kapueiros kova dažnai vadinama žaidimu (portugališkai – jogo (tariama – žiogu)), kadangi, siekiant nugalėti priešininką, naudojama ne tik fizinė jėga, smūginė technika ar judesių vikrumas, bet ir loginis mąstymas, įžvalgumas, intuicija, apgaulė, gudravimas, aktoriniai sugebėjimai.
Kapuoeira išsiskiria iš kitų kovos menų ne tik tuo, kad yra bene labiausiai išlaikiusi savo autentišką formą ir mažiausiai asimiliavusi su kitokiomis kovos rūšimis, bet ir tuo, kad yra visiškai neatsiejama nuo muzikos. Muzika diktuoja kovos tempą, ritmiką, stilistiką, įkvepia, suteikia kovotojams stiprybės, energijos. Tam tikros dainos netgi diktuoja žaidimo taisykles, kviečia į kovą konkrečius asmenis. Kapueiros muzika ir žaidimas rodoje (roda – ratas, sudarytas iš plojančių, grojančių bei dainuojančių kapueristų (origin. k. – capoeiristas), kuriame vyksta žaidimas – savotiškas kapueiros kovų laukas) – simbiotiškai susiję dalykai. Rodoje nežaidžiama (nekovojama) be muzikos.
Kapueiros smūginės technikos pagrindas – spyriai, smūgiai kojomis, tačiau taip pat galimi ir smūgiai rankomis, ir tam tikri imtynių elementai. Visų smūgių, spyrių ir kitų judesių pagrindas – „džinga“ (ginga). Tai tam tikra judėjimo sistema, kiek primenanti šokio žingsnį. Ji naudojama taip, kaip kituose kovos menuose – kovinė stovėsena, tačiau, kadangi ginga nėra statiška poza, o priešingai – pastovus ritmingas judėjimas, kovotojas tokiu būdu ne tik pasirengia puolimui ir saugosi nuo smūgių bei stengiasi nuslopinti priešininko budrumą, bet ir įgyja tam tikros papildomos inercijos, reikalingos smūgiams bei akrobatiniams elementams atlikti.
Žodis capoeira gali reikšti miško ar džiunglių plotą, kuris buvo išdegintas ar iškirstas, arba tai gali būti žodžio kipura, reiškiančio „skrajoti“, „šokinėti iš vietos į vietą“, „kautis“, ir pan., vedinys. Skirtinguose šaltiniuose galima rasti daugiau įvairių versijų ir teorijų apie žodžio capoeira kilmę bei priežastis, dėl kurių būtent taip buvo pavadintas šis unikalus kovos menas.
Istorija
thumb|left|Johann Moritz Rugendas „Kapueira arba Karo šokis“ (1835 m.) Šis kovos menas atsirado Afrikoje ir buvo atvežtas į Braziliją. Tai yra šios šalies kultūros ir istorijos elementas. Nuo XVI amžiaus pradžios iki XIX a. pabaigos portugalų prekiautojai vergais puldinėdavo kaimelius Vakarų Afrikos pakrantėse, tam, kad grobtų žmones prekybai vergais. Vergų poreikis darbui plantacijose Naujojo Pasaulio kolonijose per šį periodą augo pastoviai. Apytikriai trys milijonai vergų buvo priversti išmokti išgyventi šiame Naujajame Pasaulyje.
Negalėdami apsiginti nuo naujųjų šeimininkų ginklų ir negalėdami susivienyti dėl skirtingų kultūrų, vergai negalėjo kovoti prieš nelaisvę, tačiau po darbo dienos jie rinkdavosi prie ugnies šokti ir dainuoti. Vyrai šoko ritualinius šokius, kurie greitai peraugo į kovinius. Maskuodami savo treniruotes kaip ritualinius afrikiečių kultūros šokius, dalyviai per suktus spyrius ir smūgius galva, nepriliesdavo savo oponentų, o pastarieji kontrasmūgiavo akrobatiškais atsitraukimais, kurie staiga virsdavo iš gynybos į ataką. Stebėtojai dainavo, plojo rankomis, grojo būgnais pagal berimbau ritmą. Dainų tekstai buvo apie laimingesnį gyvenimą ir laisvę. Vergai treniravosi su viltimi, kad kapueira bus tarsi jų kelias į nepriklausomą gyvenimą.
Maišto nuotaikos tarp vergų vis stiprėjo ir pagaliau 1888 m. buvo panaikinta vergija. Priėmus pirmąją Brazilijos konstituciją kapueira buvo uždrausta, kadangi Rio de Žaneiro gaujų nariai ėmė naudotis šiuo kovos menu, apiplėšinėdami turtuolius ir išdalindami pelną vargšams. Kapueira traukėsi į pogrindį ir tik prieš 50 metų ji vėl tapo teisėta. Mokytojo Bimbos (Mestre Bimba – Capoeira regional stiliaus kūrėjas) dėka šis menas 1930 m. buvo viešai pripažintas kaip teisėta sporto šaka bei itin svarbi Brazilijos kultūros dalis.