cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Užvarniai
Užvarniai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 7 km iki Gaurės. Kaime stovėjo koplytstulpis su ornamentuotu kryželiu (aut. Pašaltuonio dvaro kalvis J. Stepaitis) ir Jėzaus Krikšto skulptūrine grupe, statytas 1928 m., skirtas Lietuvos nepriklausomybės 10-mečiui. Vėliau skulptūrinę grupę perėmė Gaurės muziejus.
Istorija
Jog Užvarniuose gyventa nuo senų laikų, liudija kapinės ir kapinynas. Kuriantis kaimui, ūkininkai pirko žemę iš Kričkovo dvaro ir apsigyveno už Varnio upelio (iš jo kilo kaimo vardas). Čia stovėjusi Cigelnės plytinė.
Prie Užvarnių prijungtas Padvarių kaimas. 1912 m. kaimas išskirstytas į vienkiemius. 1920 m. prie Šaltuonos ir Šešuvies upių santakos dirbant žemės darbus rasti 5 ietigaliai (perduoti į Kauno karo muziejų), taip pat aptikta įmovinių kirvių, antkaklių kūginiais galais. 1964 m. iš čia į Gaurės muziejų pateko juostinė III–IV a. apyrankė. 1982 m. vykdyti archeologiniai kasinėjimai, ištirtas 45 m² plotas, bet tikslios kapinyno vietos nerasta.
Pakirnė
Pakirnė – viensėdis Ukmergės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Vidiškių.
Namgaudžiai
Namgaudžiai – kaimas centrinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 5 km į šiaurės rytus nuo Telšių.
Kazys Baronas
Kazys Baronas (1890 m. birželio 12 d. Viešintose, Panevėžio apskritis – 1949 m. rugsėjo mėn. Čikagoje, JAV) – JAV lietuvių žurnalistas, redaktorius.
Gyvsidabris
Gyvsidabris – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Hg, eilės numeris 80. Blizgantis metalas, kambario temperatūroje lakus, skystas. Lydosi temperatūroje, aukštesnėje, nei -38,8 laipsniai C, verda prie +356.73 °C. Aukštesnėje temperatūroje garuoja intensyviau, todėl apsinuodijimo galimybė esti didesnė. Neblogas elektros laidininkas.
Naudojamas įvairių matavimo prietaisų, rentgeno, kvarco, neoninių ir kt. lempų, įvairių metalų ir gyvsidabrio lydinių (amalgamų) gamyboje, medicinoje ir stomatologijoje.
Neorganiniai junginiai – gyvsidabrio chloridas (sublimuotas HgCl2), gyvsidabrio sulfidas (mineralas cinoberis (HgS) – naudojami medžio, vilnų, dažų pramonėje, taip pat medicinoje, dezinfekcijai, tepalams.
thumb|left|240px|Liejamas gyvsidabris
Istorija
Gyvsidabris buvo žinomas senovės kinams ir indams, taip pat buvo rastas Egipto kapavietėse, datuojamose 1500 m. pr. m. e. Kinijoje, Indijoje ir Tibete buvo manoma, kad gyvsidabrio naudojimas prailgina gyvenimo trukmę, gydo lūžius ir stiprina sveikatą. Pasakojama, kad pirmasis Kinijos imperatorius Qin Shi Huang Di išprotėjo ir numirė dėl gyvsidabrio piliulių, kurios buvo skirtos pratęsti jo gyvenimą amžinai. Senovės graikai naudojo gyvsidabrį kūno aliejuose, senovės egiptiečiai ir romėnai – kosmetikoje. Taip pat iki 500 m. pr. m. e. gyvsidabris buvo naudojamas amalgamose su kitais metalais.
Indų žodis Rasavātam 'alchemija' pažodžiui reiškia „gyvsidabrio kelias“. Alchemikai dažnai galvodavo, kad gyvsidabris yra Pirmoji Medžiaga, iš kurios susidarė visi likusieji metalai, ir kad metalus galima išgauti keičiant sieros gyvsidabryje kokybę ir kiekį (taip gryniausiu buvo laikomas auksas).
Juozas Manelis
Juozas Manelis (1935 m. liepos 10 d. Salamiestis – 1986 m. sausio 18 d. Travis, Kalifornijos valstija, palaidotas Arlingtono kapinėse) – JAV gydytojas kardiochirurgas, medicinos daktaras, pulkininkas.
Gyvsidabris
Pavadinimo kilmė
Gyvsidabris žymimas Hg,, sulotyninta forma. Gyvsidabris turi ir skysčio ( 'vanduo'), ir metalo ( 'sidabras') savybių.
Juozas Manelis
Biografija
Tėvas Vitas Manelis. 1944 m. su tėvais pasitraukė į Vokietiją, 1948 m. atvyko į JAV. 1960 m. baigė Ilinojaus universiteto medicinos mokyklą. 1960 m. medicinos daktaras. Vašingtono, Hiustono, Klyvlendo klinikose tobulinosi širdies ir kraujagyslių chirurgijos srityje. Nuo 1960 m. tarnavo JAV kariuomenėje, dirbo chirurgu JAV kariuomenės ligoninėje Frankfurte prie Maino, vadovavo JAV kariuomenės ligoninei ir jos Chirurgijos skyriaus Saigone (Vietnamas), vėliau – JAV karinių pajėgų medicinos centrų Krūtinės ląstos chirurgijos skyriams. JAV aukštosiose mokyklose 1977–1986 m. dėstė širdies ir kraujagyslių chirurgiją; nuo 1983 m. pulkininkas, profesorius. Tyrė lazerio taikymą kardiochirurgijoje, tobulino moderniosios chirurgijos techniką, parašė šios srities mokslinių straipsnių.
Gyvsidabris
Apsinuodijimas
Gyvsidabriu apsinuodijama, kai patalpų oras užteršiamas jo garais. Dažniausiai taip atsitinka metalui išsiliejus ant grindų, garuojant iš atvirų indų, sandėliuojant sudužusias neonines lempas ir kt. Galima apsinuodyti net nuo vieno sudužusio medicininio termometro. Patekęs per burną, gyvsidabris yra praktiškai nekenksmingas, išsiskiria su išmatomis. Patekęs pro kvėpavimo takus, jis gali susikaupti parenchiminiuose organuose, smegenyse ir kauluose. Iš organizmo išsiskiria lėtai su šlapimu, seilėmis, prakaitu, motinos pienu. Ūminių apsinuodijimų pasitaiko labai retai (avarijų metu), kai gyvsidabrio garų koncentracija ore 10–15 kartų viršija maksimaliai leistiną (0,01 mg/m³).
Toksinis poveikis
Gyvsidabrio toksinis veikimas priklauso nuo baltymų sulfhidrilinių grupių (SH) blokavimo, kuris sutrikdo fermentų veiklą. Fermentų inaktyvavimas sukelia įvairų organizmo sistemų, pirmiausia centrinės nervų sistemos, pažeidimus. Gyvsidabris yra protoplazmos nuodas, padidina nervinių ląstelių dirglumą, dėl to jos greitai išsenka. Organiniai gyvsidabrio junginiai yra daug nuodingesni už neorganinius ir už laisvą metalą. Kai kurie mikroorganizmai paverčia gyvsidabrį metilgyvsidabrio (CH3Hg+) junginiais, kurie kaupiasi žuvyje ir kituose vandens organizmuose. Apsinuodijimas organiniais gyvsidabrio junginiais yra vadinamas Minamatos liga. Siekiant užkirsti jai kelią, atskiros valstybės yra įvedusios apribojimus gyvsidabrio naudojimui, o tarptautiniu mastu bendradarbiavimas skatinamas per Minamatos konvenciją.
Gyvsidabrio junginiai
Kai kurie gyvsidabrio junginiai:
Gyvsidabrio chloridai
Gyvsidabrio ir chloro junginiai. Vienvalenčio gyvsidabrio chloridas, Hg2Cl2, kitaip – kalomelis. Gyvsidabrio dichloridas, sublimatas, HgCl2 bespalviai kristalai. Tirpsta vandenyje. Nuodingas. Gaunamas iš gyvsidabrio sulfato HgSO4 ir natrio chlorido arba gyvsidabrį veikiant chloru. Yra dezinfekuojanti priemonė, katalizatorius org. sintezėje; iš jo gaunami kiti gyvsidabrio junginiai.
Gyvsidabrio oksidai
HgO, Hg2O, HgO2, gyvsidabrio ir deguonies junginiai. Gyvsidabrio oksidas, HgO, kristaliniai geltoni arba raudoni (spalva priklauso nuo smulkumo) milteliai. Nuodingas. Vandenyje beveik netirpsta. Kaitinamas skyla į gyvsidabrį ir deguonį. Gaunamas iš gyvsidabrio nitrato. Vartojamas kaip oksidatorius, chem. analizėje, org. sintezėje, medicinoje. Iš jo gaminamos apsauginės laivų korpusų dangos. (Di)gyvsidabrio oksidas, Hg2O, juodi labai nepatvarūs milteliai. Gyvsidabrio peroksidas, HgO2, raudoni milteliai, iš kurių lengvai atskyla deguonis.
Gyvsidabrio lempa
Dujinio išlydžio šviesos šaltinis, kurio balionas prileistas gyvsidabrio garų ir inertinių dujų. Gyvsidabrio lempos balione gali būti ir volframinis kaitinimo siūlelis, pagerinantis gyvsidabrio lempos spektrą. Gyvsidabrio lempos spinduliavimo spektras apima matomąją šviesą, ultravioletinius ir dalį infraraudonųjų spindulių. Įvairesniam spektrui gauti vidinis gyvsidabrio lempos paviršius apipurškiamas liuminoforu, į gyvsidabrio garus pridedama jodidų, natrio, talio ir kt. medžiagų. Galingesnės gyvsidabrio lempos aušinamos paprastai vandeniu. Gyvsidabrio lempos naudojamos gatvių ir plentų apšvietimui, medicinoje (t. y. „Kvarcinė“ lempa), kino technikoje, buityje.
Gyvsidabrio oksido elementas
Galvaninis elementas, kurio teigiamasis elektrodas – gyvsidabrio oksidas, neigiamasis – cinkas, o elektrolitas – kalio šarmas. Pradinė įtampa 1,25-1,40 V; iškrauti galima iki 0,9-1,0 V; saugojimo laikas iki 5 metų. Dėl nedidelių gabaritų ir masės gyvsidabrio oksido elementas buvo paplitęs raktinėje technikoje. Šiais laikais gyvsidabrio elementai daugelyje šalių uždrausti dėl toksiškumo ir gamtos taršos.
Irkutas
Irkutas  – upė Rusijoje, Buriatijoje ir Irkutsko srityje; Angaros kairysis intakas. Prasideda Rytų Sajane, netoli Mongolijos sienos, Ilčiro ežere. Aukštupyje vadinama Juoduoju Irkutu. Teka į rytus, šiaurės rytus Tunkino dubuma. Vėliau kerta kalnus, sudaro tarpeklį, vagoje – slenksčius. Įteka į Angarą Irkutske.
Užšąla nuo spalio pabaigos iki balandžio pabaigos ar gegužės pradžios. Buvo plukdoma mediena.
Karaliūnai (Kupiškis)
Karaliūnai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Noriūnų.
Patrick Ewing
Patrick Aloysius Ewing (g. 1962 m. rugpjūčio 5) – buvęs NBA krepšininkas.
Puikiu žaidimu garsėjo žaisdamas už Džordžtauno universitetą, kurį jis lankė iki 1985 m. 1984 m. laimėjo NCAA čempionatą, tais pačiais metais Los Andželo olimpiadoje laimėjo auksą su JAV krepšinio rinktine.
1992 m. jis buvo Svajonių komandos, kuri laimėjo 1992 m. olimpinių žaidynių auksą Barselonoje, narys.
1996 m. Ewing buvo įtrauktas NBA 50-mečio Visų laikų komandą. Ewing marškinėliai su 33 numeriu yra įamžinti Niujorko „Knicks“.
Dešimt metų iš eilės dalyvavo NBA Visų žvaigždžių rungtynėse (1988–1997 m.).
NBA statistika
1999 m. Ewing tapo dešimtu žaidėju NBA istorijoje, kuris įmetė 22 000 taškų ir atkovojo 10 000 kamuolių.
Ewing per 1183 rungtynes pelnė 24 815 taškų, vidut. 21 tšk, atkovojo 9,8 ir blokavo 2,45 kamuolius.
Chorezmas
Chorezmas (senovės persų kalba: 𐎢𐎺𐎼𐏀𐎷𐏁 ʰUvarazmiš,, , ) – istorinis regionas Vidurinėje Azijoje, prie Amudarjos žemupio, į pietryčius nuo Aralo. Apima dabartinės Turkmėnijos ir Uzbekijos teritorijas. Tai vienas seniausių regiono civilizacijos centrų.
Pavadinimai
Chorezmo pavadinimas Achemenidų imperijos Behistūno įraše aptinkamas kaip Uvârazmîy (Avestoje – kaip Xvairizem), tačiau termino etimologija nėra iki galo išaiškinta. XIII a. arabų geografas Jakutas al-Hamavis teigia, jog jis persų kalboje reiškia „daug žuvies“. Šiuolaikiniai mokslininkai pavadinimą sieja su persiškais terminais „žemumos“ ar „žemė, iš kur kyla saulė“.
Senovės Kinijoje regionas buvo žinomas keletu variantų, tarp jų – Čian, Guoli ar Husimi. Helenistiniuose graikų ir Bizantijos šaltiniuose regionas vadintas Chalisioi, dėl to Kijevo Rusioje jis buvo žinomas kaip Chvalis.
Istorija
Chorezmas yra vienas iš seniausių sėsliai gyvenamų pasaulio regionų. Viena seniausių archeologinių kultūrų buvo Kelteminaro kultūra (VI–III tūkst. pr. m. e.), kurios gyventojai vertėsi medžiokle, prijaukino gyvulius. Ją pakeitė Tazabagjabo kultūra (II tūkst. pr. m. e.), kurios kūrėjai buvo indoeuropiečiai, migravę iš šiaurės stepių (Andronovo kultūra), čia susėslėję ir tapę žemdirbiais.
Senovė
I tūkst. pr. m. e. regionas jau buvo apgyvendintas iraniečių, kalbėjusių chorezmiečių kalba, gimininga sogdų kalbai. Manoma, kad jie jau turėjo sukūrę valstybę (genčių konfederaciją), valdomą legendinės Sijavušidų dinastijos. Pasak istoriko Birūni, Sijavašas valdė maždaug XIII a. pr. m. e. VI-IV a. pr. m. e. regionas priklausė Achemenidų imperijai ir yra minimas tarp imperijos satrapijų.
Vidurinę Aziją pasiekus Aleksandrui Makedoniečiui, Chorezmas siūlė jam pagalbą žygiuose, tačiau šis atsisakė. Po to Chorezmas greičiausiai tapo savarankiška valstybe, kartais priklausoma nuo Seleukidų, Aršakidų ar Kušanų. III a. Chorezmą trumpai valdė Sasanidų imperija. Pasak Biruni, nuo 305 m. valstybėje įsigalėjo nauja vietinė dinastija – Afrigidai, valdžiusi iš sostinės Katho.
Islamo laikotarpis
712 m. Chorezmą užkariavo arabų dinastija Umajadai ir įvedė islamą. Tiesa, dėl regiono atokumo islamizacija vyko lėtai. Kalifatui silpstant 995 m. Mamunidų dinastija nuvertė Afrigidus ir sostinę perkėlė į Urgenčą. Tuo metu dėl tautų kraustymosi keitėsi regiono tautinė sudėtis, nunyko iranėniška chorezmiečių kalba, ją keitė tiurkiška. XI a. viduryje regioną valdė Seldžiukai, o amžiaus pabaigoje Chorezme įsigalėjo vietinė tiurkiška dinastija – Anušteginidai (Chorezmšachai). XI a. pab.-XII a. pr. jie sukūrė galingą valstybę, kuri užėmė Persijos žemes nuo pat Kaspijos iki Hindukušo. Vėliau tapo Karachitanų vasaline valstybe
1220 m. Chorezmas buvo užimtas ir nuniokotas Čingischano. Po šio mirties regioną paveldėjo pastarojo sūnus Džučis, kaip Aukso ordos dalį. Šalyje atstatyta sostinė Urgenčas, atsinaujino prekyba tarp Vidurinės Azijos ir Rusios. XVI a. viduryje čia įsigalėjo vietinė Sufidų dinastija, nuo XIV a. pabaigos pripažinusi Sogdo Timūridų valdžią. Kadangi Timūras dar kartą sugriovė Urgenčą, sostinė buvo perkelta į pietus, į Chivos miestą.
1500 m. į Chorezmą įsiveržė Muchamadas Šeibanis, jį įjungęs į savo Uzbekų chanatą. Kaip atskira valstybė Chorezmas vėl atsiskyrė 1511 m., kai susikūrė Chivos chanatas. Jis nebesugebėjo atkurti buvusios krašto ekonominės galybės dėl mažėjančios Šilko kelio reikšmės.
Nuo XIX a. regione palaipsniui pradėjo dominuoti rusai, valstybė tapo vasaline Rusijos imperijos dalimi. Po Spalio revoliucijos buvo sudaryta Chorezmo Liaudies Tarybinė Respublika. 1924 m. ji įjungta į TSRS ir padalinta tarp Uzbekijos TSR ir Turkmėnijos TSR. Dabar Uzbekijai priklausantis istorinis Chorezmo centras sudaro Chorezmo vilajatą.
Kultūra
Chorezmas pasižymi išskirtine architektūra: išlikusios masyvios tvirtovės, miestų sienos, mauzoliejai, medresės ir mečetės su masyviais minaretais, karavansarajai. Pastatai dekoruoti puošniais portalais, arkomis, kontrastingų spalvų fajanso plytelėmis, alebastro ir terakotos reljefais. Svarbiausi istoriniai miestai – Chiva ir Kunja Urgenčas – įtraukti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Hump de Bump
„Hump de Bump“ – grupės „Red Hot Chili Peppers“ daina iš jų 2006 m. išleisto albumo „Stadium Arcadium“. Vėliau daina buvo išleista kaip penktasis albumo singlas. Tai – paskutinis singlas, kuriame groja grupės gitaristas John Frusciante, kuris 2009 m. paliko grupę. Taip pat dainai buvo sukurtas vaizdo klipas.
Kraujavimas
miniatiūra|dešinėje|250px|Kraujuojantis pirštas Kraujavimas arba hemoragija – kraujo liejimasis iš pažeistų kraujo indų į aplinką arba į organizmo audinius ir organus.
Kraujavimas gali būti vidinis arba išorinis (per burną, nosį, ausį, šlaplę, makštį ar išangę, arba per žaizdą odoje). Kraujui srūvant į audinius susidaro kraujosruva, daug kraujuojant pasireiškia hematoma. Didžiulis kraujo tūrio organizme sumažėjimas vadinamas hipovolemija, per didelis kraujo netekimas gali baigtis mirtimi. Paprastai sveikas žmogus, nepatyręs rimtų medicininių traumų, gali netekti 10–15 % viso kraujo tūrio (palyginimui, kraujo donorystės metu netenkama 8–10 % kraujo tūrio). Nukraujavus pasireiškia odos blyškumas, silpnumas, galvos svaigimas, mirgėjimas akyse, sumažėja arterinis kraujospūdis, netenkama sąmonės.
Rūšys
Kraujavimo gausumas priklauso nuo pažeistos kraujagyslės spindžio ir rūšies:
Staigiai pasireiškęs kraujavimas vadinamas ūminiu, gali kilti patyrus traumą, prakiurus skrandžio opai, plyšus aortos aneurizmai, padidėjus kraujagyslių pralaidumui ar sutrikus krešėjimui, pvz., sergant kai kuriomis ligomis. Ilgesnį laiką vykstantis, pasikartojantis, negausus kraujavimas vadinamas lėtiniu, gali pasireikšti yrant navikiniam audiniui, sergant opiniu gastritu, vaskulitu. Dėl lėtinio kraujavimo atsiranda mažakraujystė. Taip pat būna nepastebimo, okultinio kraujavimo, kuris nustatomas mikroskopu, spektroskopu ar tam tikrais reagentais.
Išorinis ir vidinis kraujavimas
Kai kraujuoja į išorę, toks kraujavimas vadinamas išoriniu, o kai kraujuoja į organizmo audinius ar kūno ertmes – vidinis kraujavimas.
Pirminis ir antrinis kraujavimas
Yra pirminis ir antrinis kraujavimas.
Pirminis kraujavimas prasideda tuoj pat sužalojus kraujagyslę. Antrinis kraujavimas – vėliau, kai pirminis jau buvo sustabdytas ar sustojęs.
Cheneral San Martino valstybinis universitetas
thumb|Cheneral San Martino valstybinis universitetas
Cheneral San Martino valstybinis universitetas – universitetas Argentinoje, Buenos Airių priemiestyje Cheneral San Martine (kai kurie padaliniai yra Buenos Airėse). Įkurtas 1992 m.
Kananga
Kananga  – miestas Kongo Demokratinės Respublikos centrinėje dalyje, prie Lulua upės. Vidurinio Kasajaus provincijos centras. Svarbus transporto mazgas – yra oro uostas, geležinkelio stotis prie Ilebo–Lubumbašio geležinkelio, keliai į Kinšasą, Mbuži Majį, Kisanganį. Prekybinis centras. Maisto (tame tarpe alaus gamybos, malimo), medvilnės valymo pramonė.
Istorija
XIX a. pab. vokiečių keliautojas Hermanas Vizmanas prie Lulua upės įkūrė Malandži gyvenvietę. Statant geležinkelį ji perkelta, susikūrė Luluaburgo (Luluabourg) miestas. 1962 m. tapo Vakarų Kasajaus sostine. 1966 m. Luluaburgas pervadintas į Kanangą.
Norvydai (Telšiai)
Norvydai – kaimas šiaurinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 6 km į šiaurės rytus nuo Telšių.
Karaliūnai (Trakai)
Karaliūnai – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Tolkiškių.
Plytinė (Ukmergė)
Plytinė – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Vidiškių.
Krukuvka
Krukuvka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Malų Plocko valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 12 km į pietryčius nuo Kolno ir apie 81 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Vairao
Vairao – gyvenvietė Prancūzijos Polinezijoje, Taityje, Tahiti Iti vakarinėje dalyje, vandenyno pakrantėje. Yra Vakarų Taiarapu komunos centras.
Cork Hibernians FC
Cork Hibernians FC – buvęs Airijos futbolo klubas iš Korko.
Istorija
Po to kai iširo Cork Athletic klubas 1957 m., „Hibernians“ tapo profesionalus ir žaisdavo.
Vėliau susidūrė su finansiniais nepritekliais ir nutraukė savo veiklą.
Ankouma
Ankouma  – Andų kalnų viršukalnė Bolivijoje, Realio Kordljeroje, Titikakos ežero rytiniame krante. Aukštis 6427 m (trečias pagal aukštį šalyje). Papėdėje įsikūręs Soratos miestelis. Viršūnę dengia ledynai.
Į Ankoumą pirmoji įkopė vokiečių Rudolf Dienst ir Adolf Schulze ekspedicija (1919 m.).
thumb|left|300px|Ankouma nuo Titikakos ežero
Fibrocitas
Fibrocitai – stuburinių gyvūnų jungiamojo audinio ląstelės, subrendę fibroblastai. Panašių ląstelių aptinkama ir daugelio bestuburių jungiamajame audinyje. Fibrocitai beveik nesidalija ir nesekretuoja užląstelinio užpildo. Susiformavus jungiamajam audiniui, nesubrendę fibroblastai tampa neaktyviais fibrocitais. Suaugusiame organizme, daugeliui fibroblastų virtus fibrocitais, užląstelinio užpildo gaminimas jungiamajame audinyje sustoja.
Morfologija
Fibrocitai – plokščios, ovalios ar netaisyklingos formos, išsišakojusios ir gebančios ameboidiškai judėti ląstelės. Tai kiek mažesnės už fibroblastus ląstelės, jos turi mažiau grūdėtojo endoplazminio tinklo, mažesnį Goldžio kompleksą bei mažiau kitų organelių. Fibrocitai ekspresuoja CD34 ląstelės paviršinį antigeną. Papildomi fibrocitų paviršiniai žymenys yra CD11b, CD45, HLA-DR, CD71, CD80 ir CD86.
Funkcijos
Fibrocitai yra labai svarbūs jungiamojo audinio homeostazei. Fibrocitai gali būti grąžinti į aktyvią būklę ir dalyvauti žaizdų gijime. Tada šios ląstelės aktyviai gamina ir sekretuoja kolageną bei palaiko ląstelės išorėje besikaupiantį kolageno ir mukopolisacharidų užpildą. Fibrocitai labai greitai patenka į pažeidimo vietą, ir geba produkuoti citokinus (trombocitų kilmės augimo faktorių A (PDGF-A), makrofagų kolonijas stimuliuojantį faktorių (M-CSF), IL-1β, IL-8). Citokinai padeda koordinuoti sėkmingą uždegiminį atsaką ir audinių reparaciją (atstatymą). Paprastai fibrocitai nefagocituoja, tačiau prasidėjus uždegimui, pradeda fagocituoti. Fibrocitai yra potenciali antigeną prezentuojanti ląstelė, su kuria sąveikauja natyvi citotoksinė T ląstelė. Fibrocitai geba migruoti į limfmazgius ir sąveikauti su ten esančiomis naiviomis T ląstelėmis. Fibrocitai taip pat gamina angiogeninius faktorius, todėl yra svarbūs formuojantis naujiems kraujo indams organizme.
Pritaikymas
Fibrocitai gali būti lengvai izoliuojami ir dauginami in vitro. Šias ląsteles galima naudoti sužalotiems jungiamiesiems audiniams gydyti. Fibrocitai gali būti perkeliami į organizmą kartu su reikiamais (įvestais in vitro) genais. Fibrocitai geba keliauti iki pažeistos vietos, o ši jų savybė gali būti pritaikoma gydant sunkius jungiamojo audinio pažeidimus.
Kilmė
Fibrocitai yra kilę iš kaulų čiulpų.
Literatūros šaltinis
Timothy E. Quan, Shawn Cowper, Sou-Pan Wu, Linda K. Bockenstadt, Richard Bucala „Circulating fibrocytes: collagen - secreting cells of the peripheral blood“ The International Journal of Biochemistry & Cell Biology 36 (2004) 598-606.
Programų inžinerija
Programų inžinerija – mokslas, tiriantis programų sistemų kūrimą pritaikant informatikos, projektų valdymo ir kitų mokslo sričių žinias.
Programų inžinerija – taip pat ir specialybė, kai tos pačios žinios bei technologijos taikomos praktikoje.
Istorija
Programų inžinerija – gana jauna sritis. Ši sritis atsirado XX a. 6-ojo – 7-ojo dešimtmečio pabaigoje. Tačiau rimtai šia sritimi pradėta domėtis nuo 7-ojo dešimtmečio vidurio iki 9-ojo dešimtmečio. Kai programų apimtis smarkiai išaugo, dauguma projektų viršydavo biudžetą ir buvo nebaigiami laiku, tada prasidėjo „programų kūrimo krizė“. Tuo metu kai kurių programų kokybės kaina būdavo žmonių mirtys. Taip pat buvo padaryta ir kitos žalos.
Programų inžinerijos dalys
Galima išskirti keletą programų inžinerijos sričių:
Nuorodos
Susijusios sritys:
Jurgis Kazimieras Ancuta
Jurgis Kazimieras Ancuta (apie 1650 m. – 1737 m. gegužės 16 d. Vilnius ?) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pamokslininkas, Vilniaus vyskupo sufraganas.
Biografija
Brolis (ar pusbrolis) Motiejus Juozapas Ancuta. Mokėsi Vilniaus akademijoje ir Popiežiškajame Sapienza universitete Romoje. 1708 m. (tikėtinai kanonų) teisės daktaras.
1723–1737 m. Vilniaus vyskupo sufraganas. Jo vardu išleistos jėzuito S. Sokulskio knygos „Katalikų tikėjimo teisės pilnatvė Lenkijos Karalystėje ir Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje“ (, 1719 m., lenkų kalba 1767 m.), „Studiodromus orthodoxus“ (1721 m.) turėjo įtakos kitatikių teisių varžymams.
Rezus faktorius
Rezus faktorius – eritrocitų antigenas (agliutinogenas), esantis tam tikrų beždžionių ir apie 85 % žmonių eritrocituose. Šis faktorius pirmą kartą buvo rastas beždžionių Macaca rhesus kraujyje. Apie 15 proc. žmonių populiacijos šio faktoriaus neturi.
Tie žmonės, kurių kraujyje yra Rh faktorius, turint omenyje kraujo savybes, vadinami rezus teigiamais (Rh+), o tie, kurie jo neturi – rezus neigiamais (Rh-). Šis agliutinogenas skiriasi nuo AB0 kraujo grupių agliutinogenų tuo, kad Rh - žmonės iš anksto neturi antikūno (agliutinino) rezus faktoriui. Jei Rh neturinčiam žmogui bus perpilamas Rh+ kraujas, pasigamins rezus antikūnai ir gali įvykti hemolizė ar šokas.
Leonardas Valaitis
Leonardas Valaitis (g. 1936 m. rugpjūčio 2 d. Kupreliškiai, Pilviškių valsčius, Vilkaviškio apskritis) – Lietuvos žurnalistas, satyrikas, poetas.
Biografija
1954 m. baigė Marijampolės 1-ąją vidurinę mokyklą, 1959 m. – Lietuvos veterinarijos akademiją, įgydamas zooinžinieriaus specialybę. Studijavo žurnalistiką Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete.
Rezus faktorius
Bloedgroep
Daumėnai
Daumėnai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje į pietus nuo Pabiržės, piečiau kelio, prie Tatulos upės.
Istorija
Sovietmečiu buvo pagalbinė Kirdonių kolūkio gyvenvietė.
Žymūs žmonės
Kaimo kapinėse palaidoti poetai Julius Anusavičius (1825–1907), Paulius Drevinis (1919–1990) ir Ansgaras Juozapas Rožėnas (1808–1838).
Juozas Maniukas
Juozas Maniukas (1909 m. spalio 10 d. Telšiai – 2000 m. gegužės 21 d. Vilnius) – Lietuvos zoologas ichtiologas, biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1936 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1950 m. biologijos mokslų kandidatas.
1941–1948 m. ir 1950–1958 m. Vilniaus universiteto dėstytojas; nuo 1946 m. docentas. 1949–1959 m. dirbo Biologijos institute, 1956–1959 m. Hidrobiologijos sektoriaus vadovas. 1959–1989 m. – Zoologijos ir parazitologijos instituto mokslo darbuotojas, 1959–1961 m. Hidrobiologijos, 1962–1980 m. Ichtiologijos sektoriaus, 1984–1989 m. Ichtiologijos ir hidrobiologijos laboratorijos vadovas, 1964–1977 m. dar ir instituto direktoriaus pavaduotojas mokslo reikalams.
Mokslinė veikla
Tyrė Nemuno, Kuršių marių, Lietuvos vidaus vandenų žuvų fauną, produktyvumą, rengė žuvų sugavimo programas. Č. Darvino knygos „Rūšių atsiradimas“ vienas vertėjų į lietuvių kalbą 1959 m. Paskelbė daugiau kaip 160 mokslinių straipsnių.
Kijevo archeologinė kultūra
thumb|250px|Kijevo kultūra II a. – tamsi violetinė spalva centre Kijevo archeologinė kultūra – geležies amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal prie Kijevo rastus būdingus paminklus. Kultūrą XX a. viduryje išskyrė Valentinas Danilenko.
Arealas
Kijevo kultūra III a. – V a. buvo paplitusi nuo Vidurio ir Aukštutinės Padnieprės iki Seimo baseino. Tai dabartinė Šiaurės vakarų Ukraina, Rusijos Briansko sritis ir Kursko sritis, Baltarusijos Gomelio sritis ir Mogiliavo sritis. Manoma, kad Kijevo kultūra susiklostė iš Zarubincų kultūros.
Kultūra
Kijevo kultūrai būdingos mažos neįtvirtintos gyvenvietės su šiek tiek įgilintais stačiakampio plano 10–17 m² dydžio, restinės arba stulpinės konstrukcijos pastatais, kuriuose buvo įrengti atviri židiniai. Kijevo kultūros žmonės vertėsi ariamąja ir lydimine žemdirbyste, gyvulininkyste, naudojo geležinius ir kaulinius darbo įrankius. Rasta geležinių peilių, ylų, pjautuvų su kilpele įkotėje, vienanarių žirklių, kaulinių adiklių ir adatų. Puošėsi romėniškojo laikotarpio (I a. – IV a.) papuošalais – lenkta kojele ir karių segėmis, lazdeliniais smeigtukais, storagalėmis apyrankėmis, trapecijos ir akinių formos kabučiais. Keramika lipdyta, briaunota, kartais šiek tiek profiliuota, lygiu ar gludintu paviršiumi.
Mirusieji laidoti sudeginti, kapo duobutėse, kapinynuose (Kozarovičiai, Abidnia, Taimanovas), rasta laidojimo apeigų ir įkapių liekanų – keramikos, gyvulių kaulų, kartais papuošalų, verpstukų. Aptikta įvežtinių dirbinių, būdingų Černiachovo kultūrai (žiesta keramika) ir Romos provincijoms – bronziniai indai, stiklo karoliai, amforos.
Kijevo kultūra priskiriama rytų baltams (Valentinas Sedovas, Irina Rusanova) arba slavams (V. Danilenko, P. Tretjakovas, L. Pobolis). Labiau tikėtina, kad ją paliko slavų protėviai, nes jai būdingų bruožų pastebima ankstyviausiuose slaviškų Prahos-Korčiako, Penkovo kultūros ir Koločino kultūros paminkluose. Kijevo kultūros regione jos tiesioginė įpėdinė buvo Koločino kultūra.
Antanas Valaitis
Antanas Valaitis:
Karaliūniškis
Karaliūniškis – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 13 km nuo Šimonių.
Daunorai
Daunorai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 12 km nuo Meškuičių.
Hatušilis III
Hatušilis III – hetitų karalius, valdė nuo 1274 – 1249 m. pr. m. e., karaliaus Muršilio II sūnus, Muvatalio II brolis.
Atėjimas į valdžią
Išlikusiame Hatušo archyve yra aprašytas visas Hatušilio gyvenimas, nuo mažo berniuko iki karaliaus. Kol brolėnas Muršilis III sėdėjo naujoje hetitų sostinėje Tarhuntaše (Tarḫuntašša), Hatušilis vadovavo Aukštutinės Šalies, Palos, Tumano (Tummanna) bei kitų šiaurės vakarų sričių rajonams ir faktiškai tapo hetitų imperijos šiaurės vakarų krašto valdovu. Jis iš kaškų genčių atkovojo hetitams šventą Neriko miestą, kuriame Hatušilis buvo vyriausiuoju žiniuoniu, o pirmagimį sūnų pavadino Nerikkaili vardu.
1274 m. pr. m. e. kartu su kaškais dalyvavo Kadešo mūšyje.
Hatušilio rezidencija buvo Hakmiso mieste, kuriame buvo ir ištremtasis Ammuru šalies karalius Vendišenas, kurį Hatušilis tapęs karaliumi, atstatė į Ammuru šalies sostą ir ištekino savo dukrą. Pasitelkęs kaškus, Hatušilis sukilo prieš karalių Muršilį III (Urši-Tešubą), paėmė šį į nelaisvę ir ištrėmė į nuošalų Sirijos provincijos Nuchašše miestą.
Santykiai su Babilonija
Hatušilio valdymo metais hetitų imperija vėl sustiprėjo. Jis sostinę grąžino į Hatušą, kuris, nors buvo nusiaubtas kaškų, vėl buvo atstatytas, o archyvas perrašytas. Po Kadešo mūšio su Egiptu dar buvo likusi įtampa ir Babilonijos karalius Kadašmanas–Turgu net siūlė, karo atveju, savo pagalbą. 1264 m. pr. m. e. mirus Kadašmanui–Turgu, santykiai su Babilonija laikinai atšalo. Sostą paveldėjęs mažametis karaliaus sūnus Kadašmanas-Enlile II vykdomąją valdžią perleido savo viziriui Itti–Mardukui–Balatui, kuris buvo nusistatęs prieš draugystę su hetitais. Yra išlikęs Hatušilio laiškas jaunajam Kadašmanui-Enlile II, kuriame jis skundžiasi, kad šis nustojo siųsti į hetitų imperiją savo pasiuntinius. Tikriausiai prie to buvo prisidėjęs Urši-Tešubas. Viename laiške minima, kad Urši-Tešubas rezgė intrigą prieš Hatušilį su Babilonija. Bet vėliau draugiški santykiai su Babilonija buvo atstatyti.
Kvietys
Kvietys (Triticum) – miglinių (Poaceae) šeimos augalų gentis.
Vienametis augalas. Tik kelios rūšys yra laukinės, o visos kitos – kultūrinės. Laukinės rūšys auga sausringose stepių ir pusdykumių srityse. Kultūrinės rūšys auginamos beveik visame Žemės rutulyje, tik kai kurios rūšys turi siaurus arealus.
Iš visų grūdinių kviečiai yra nuo seno labiausiai paplitusi kultūra. Pirmosios domestikuotos formos Artimuosiuose rytuose atsiranda apie 9600 tūkst. metų pr. m. e. Levante. Lietuvoje domestikuoti kviečiai pradėti auginti nuo viduriniojo neolito, plačiau paplinta nuo vidurinio bronzos amžiaus. Apuolės, Gabrieliškių, Veliuonos piliakalnių kasinėjimai rodo, kad be paprastųjų kviečių, buvo paplitę ir dvigrūdžiai, tankiavarpiai kviečiai, spelta. Šiuo metu yra virš 30 tūkstančių kviečių veislių. Lietuvoje auginamas paprastasis kvietys (Triticum aestivum). Taip pat yra išvestos kelios vietinės derlingos veislės.
Hatušilis III
Politinė santuoka su Egipto faraonu
1258 m. pr. m. e. pasirašyta taikos sutartis su Egiptu buvo įtvirtinta Ramzio II ir vyriausios Hatušilio dukros Maathorneferurės santuoka. Vėliau, į senojo faraono haremą, buvo atiduota dar viena Hatušilio dukra. Jos kraitį sudarė pulkas arklių ir kaimenė galvijų, kuriuos hetitai karo metu atėmė iš kaškų ir Arcavos.
Kariniai veiksmai vakaruose
Išlikusiuose „Hatušilio analuose“ rašoma, kad padėtis šalies vakaruose nebuvo labai palanki. Vyko nuolatiniai konfliktai su senais hetitų priešais: Arcava, Likija, o „Sechos upės šalis“ visą tą laiką priklausė hetitams.
Liutkaičiai
Liutkaičiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Kunigiškių. Kaimo apylinkėse yra treji dotai, statyti tarybinių karių 1940 metais.
Hatušilis III
Hatušilio III–jo šeima
Hatušilis buvo vedęs tris kartus: amoritų princesę Bentešiną, dvasininko Pentib-Šarri iš Lavazantijos miesto (Kicuvatna) dukrą Pudu-Ḫepą , kuri po Hatušilio mirties ištekėjo už Tudhalijaus IV ir Babilonijos princesę , kurios vardas nežinomas.
Liutkaičiai
Istorija
Kaimas įkurtas išdalinus buvusio Gaurės dvaro palivarko žemes 1921 m.
Naujoji Žemė
Naujoji žemė (rus. Новая земля) – salynas Arkties vandenyne, tarp Barenco ir Karos jūrų. Priklauso Rusijai, Archangelsko sričiai.
Naujoji žemė susideda iš Šiaurės salos (48 900 km²), Pietų salos (33 300 km²) ir daugelio mažų salų. Bendras plotas apie 83 000 km². Šiaurės salos ilgis – 123 km, Pietų salos – 143 km. Salynas ištįsęs 925 km iš pietvakarių į šiaurės rytus. Tarp didžiųjų salų yra 2–3 km pločio Matočkin Šaro sąsiauris. Pietuose salyną nuo Vaigačo salos skiria 50 km pločio Karos Vartų sąsiauris. Didžiųjų salų vakariniuose krantuose yra fiordų.
thumb|right|240px|Naujoji Žemė
Naujoji žemė yra Uralo–Pai Chojaus paleozojaus raukšlėtosios srities tęsinys. Išilgai salų eina kalnagūbris (didžiausias aukštis 1547 m). Jis yra suskaidytas gilių slėnių. Pietų salos pietuose yra 100–150 m aukščio kalvota lyguma. Apie pusę Šiaurės salos ploto užima ledynai; ledynų yra ir kitose salose.
Naujojoje žemėje upių nėra daug. Be to, žiemą jos iki dugno būna įšalusios. Salose vyrauja arktinės dykumos ir tundra.
Naujojoje žemėje gyvena 2,6 tūkst. gyventojų (2006). Taip pat salose gyvena vietiniai gyventojai – nencai (apie 100 žmonių). Jie užsiima medžiokle ir žvejyba. Pagrindinės gyvenvietės: Belušia Guba, Rogačiovas.
Šaltojo karo metu Naujojoje Žemėje vyko branduoliniai bandymai. Paskutinis bandomasis branduolinis užtaisas susprogdintas 1990 m.
Hatušilis III
Hatušilio III–jo šeima
Hatušilis turėjo 16 vaikų:
Kituose šaltiniuose Hatušilio III–jo valdymo metai yra nurodyti 1289–1265 m. pr. m. e., 1276–1255 m. pr. m. e. ir 1275–1250 m. pr. m. e..
Petras Arnoldas Barysas
Petras Arnoldas Barysas (g. 1936 m. birželio 29 d. Kaune) – Lietuvos fotožurnalistas.
Biografija
1956–1960 m. Vilniaus universitete studijavo žurnalistiką.
Sausio 13-osios nukentėjusiųjų draugijos valdybos pirmininkas.
Gulsčioji serenoja
Tai nedidelis 2-4 m augalas. Kamienas daugiašakis, lapai dideli, vėduokliški, sudaryti iš 20 lapelių (jų ilgis 50-100 cm). Žiedai gelsvai balti, 5 mm skersmens, susitelkę 60 cm ilgio šluotelėse. Vaisius – rausvai juodas kaulavaisis, valgomas.
Naudojimas gydymui
Šios palmės vaisių ekstraktas naudojamas gėrybinės prostatos hiperplazijos simptomams gydyti. Lietuvoje parduodamas Prostamol Uno pavadinimu.
2006 m. New England Journal of Medicine paskelbtais didžiausio iki šiol atlikto randomizuoto dvigubai aklo klinikinio tyrimo duomenimis, gulsčiosios serenojos ekstraktas, palyginti su placebo, neturi jokio reikšmingo poveikio simptomams, susijusiems su gėrybine prostatos hiperplazija, bei objektyviems matavimams.
Prausliai
Prausliai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės rytus nuo Vidiškių, prie Zizdros upelio. Šalia kaimo eina plentas, atsišakoja keliukas į Žemaitkiemį.
Teahupoo
Teahupoo  – gyvenvietė Prancūzijos Polinezijoje, Taityje, Tahiti Iti pietuose, Taiarapu-Ouest komunoje, vandenyno pakrantėje. Pasaulinės svarbos serfingo centras. Bangos pasiekia 2-3 m aukštį. Vyksta pasaulio serfingo čempionato varžybų etapas.
Giuseppe Tucci
thumb|right|Giuseppe Tucci Džiuzepė Tučis (1894 m. birželio 5 d. – 1984 m. balandžio 5 d.) – italų orientalistas, specializavęsis Tibeto ir budizmo tyrinėjimuose. Laikomas vienu svarbiausių XX amžiaus Rytų kultūrų tyrinėtoju.
Tucci Rytų kultūromis susidomėjo dar jaunystėje. Prieš studijuodamas universitete savarankiškai mokėsi Sanskritą, farsi, hebrajų ir kinų kalbas. 1919 baigęs universitetą, susidomėjo budizmu. 1925 metais buvo pakviestas į Indiją (Bengalijoje) dėstyti kinų ir italų. Ten jis taip pat pradėjo mokytis bengalų ir tibetiečių kalbas. Iki 1931 metų pakaitom dėstė Dakoje, Varanasyje ir Kalkutoje. Vėliau grįžo į Italiją, kur ėmė dėstyti Romos universitete.
Tarp 1928 ir 1954 metų organizavo 8 ekspedicijas į Indijos Himalajus ir Tibetą, taip pat nemažiau kaip 5 į Nepalą. Jų metu surinko didžiulę daiktų ir tekstų kolekciją.
Lothar Meyer
thumb|Julijus Lotaras [[Meyer Lansky|Mejeris miniatiūra Julijus Lotaras Mejeris (, 1830 m. rugpjūčio 19 d. Farelyje - 1895 m. balandžio 11 d. Tiubingene) - vokiečių chemikas, nuo 1890 m. - Sankt Peterburgo mokslų akademijos užsienio korespondentas. Manoma, kad kartu su D. Mendelejevu sukūręs periodinę elementų lentelę.
Biografija
Baigė Viurcburgo universitetą,studijavo mokslus Heidelbergo universitetuose (kur dirbo Roberto Banseno laboratorijoje). Nuo 1859 m. dėstė Breslaujos universitete, 1866-1868 m. - Miškų akademijoje Neustadt-Ebervalde. 1868-1876 metais buvo profesorius Karlsrūjės universitete, nuo 1876 m Tiubingeno universitete. 1860 m. jis dalyvavo tarptautiniame chemikų kongrese Karlsrūjėje, kuriame aptarė pagrindinius chemijos terminus.
Mokslinė veikla
Moksliniai darbai daugiausia teorinės ir fizikinės chemijos pobūdžio. Mejeris paliko reikšmingą indėlį cheminių elementų sisteminime.
1864 m. jis paskelbė lentelę, kurioje 28 elementai pateikiami šešiais stulpeliais ir suskirstyti pagal valentingumą. Mejeris sąmoningai apribojo elementus lentelėje, kad pabrėžtų nuolatinę atominės masės kaitą per panašių elementų gretas.
1868 m. jis išleido dar vieną mokslinį veikalą, sudarytą iš naujos lentelės ir grafiko. Ši lentelė tam tikrais būdais pranašesnė už pirmą Mendelejevo lentelę.
1882 m. Londono karališkoji draugija apdovanojo D. Mendelejevą ir L. Mejerį aukso medaliais su užrašu /'Už periodinių atominių santykių svorių atradimą'/.
Lenkija
Lenkija, oficialiai Lenkijos Respublika – valstybė Vidurio Europoje. Vakaruose ji ribojasi su Vokietija, pietuose – su Čekija ir Slovakija, rytuose – su Ukraina ir Baltarusija, šiaurėje – su Lietuva ir Rusijos Federacijai priklausančia Kaliningrado sritimi ir Baltijos jūra. Sostinė ir didžiausias miestas – Varšuva. Kiti didieji miestai yra Krokuva, Lodzė, Vroclavas, Poznanė, Gdanskas ir Ščecinas.
Lenkijos ištakos siekia 966 m., kai dabartinių Lenkijos žemių valdovas Meška I pasikrikštijo. 1025 m. įkurta Lenkijos karalystė, o 1569 m. susijungė su Lietuvos Didžiąja Kunigaikštyste į Abiejų Tautų Respubliką (ATR), kuri iki XVII a. buvo plotu ir gyventojų skaičiumi viena didžiausių Europos valstybių. ATR tapo pirmąja šalimi Europoje 1791 m. gegužės 3 d. išleidusi rašytinę konstituciją. Po padalijimų Lenkija liovėsi egzistavusi ir savo nepriklausomybę atkūrė tik 1918 m. Nacistinei Vokietijai užpuolus Lenkiją 1939 m. prasidėjo Antrasis pasaulinis karas. Po dviejų savaičių rytinę Lenkijos dalį užėmė SSRS, išeivijoje buvo paskelbta vieninga vyriausybė tremtyje. Karo metais žuvo daugiau nei šeši milijonai žmonių. Po karo 1947 m. SSRS iniciatyva įkurta SSRS satelitinė Lenkijos liaudies respublika. Dar XX a. devintajame dešimtmetyje Lenkijoje išpopuliarėjo Solidarumo judėjimas ir 1989 m. buvo atkurta suvereni demokratinė Lenkijos respublika.
38 mln. gyventojų turinti šalis yra 6-a Europos Sąjungos ir 37-a pasaulio šalis pagal gyventojų skaičių. Lenkija yra demokratinė parlamentinė respublika, Europos Sąjungos (nuo 2004 m.), NATO (nuo 1999 m.), Europos Tarybos, Višegrado grupės, Šengeno zonos, Pasaulio prekybos organizacijos, Trijų jūrų iniciatyvos ir JTO narė. Aštunta pagal dydį ir viena sparčiausiai augančių ekonomikų Europos Sąjungoje; Varšuvos vertybinių popierių birža didžiausia Centrinėje Europoje. Šalies labai aukštas Žmogaus socialinės raidos indeksas (34-as). Lenkijoje nemokamas aukštasis mokslas, valstybės finansuojama socialinė apsauga ir nemokama medicinos prieiga visiems piliečiams. Šalyje yra 15 UNESCO pasaulio paveldo sąrašo objektų, iš jų 14 – kultūros objektai.
Istorija
thumb|250px|left|Lenkijos krikštas thumb|250px|left|[[Abiejų Tautų Respublika]] Lenkijos valstybė pradėjo formuotis X a., valdant polianų kunigaikščiui Meškai I (Piastų dinastija), kuris pasikrikštijo 966 m. Jo sūnus Boleslovas I Narsusis buvo pirmasis Lenkijos karalius, karūnuotas 1025 m. Lenkija greitai tapo regiono galia, reguliariai bandanti išsilaisvinti iš Šventosios Romos imperijos įtakos. Lenkijos „aukso amžiumi“ laikomi XV-XVI amžiai, kai Lenkiją valdė Jogailaičių dinastija.
Nuo 1569 m. Lenkija kartu su Lietuva sudarė konfederacinę valstybę – Abiejų Tautų Respubliką, vieną didžiausių Europoje. Po paskutiniojo Jogailaičio mirties (1572 m.) ši respublika tapo bajorų ir didikų valstybe, valdoma jų renkamo monarcho (Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio). Bajorams, arba vadinamajai šlėktai nuolat plečiant savąsias laisves, iki XVIII a. vidurio Abiejų Tautų Respublikoje įsigalėjo kone visiška anarchija. Abiejų Tautų Respubliką silpnino ir nuo XVI a. pab. iki XVIII a. pradžios vykę jos karai su Ukrainos kazokais, Turkija, Švedija, Rusija bei Brandenburgo valstybe. XVIII a. pradžioje karų nualinta ir efektyvios centrinės valdžios neturinčią respubliką pasidalino Rusijos imperija, Prūsijos karalystė ir Austrijos imperija (ATR padalijimai). thumb|250px|Abiejų Tautų Respublikos padalinimai Švietėjų idėjos Lenkijoje paskatino patriotinį judėjimą ir siekį sutvarkyti bei sustiprinti svetimšalių kontroliuojamą valstybę. Tačiau XVIII a. 7 dešimtmetyje pradėtą valstybės reformų procesą stabdė, o galiausiai ir nutraukė trys Abiejų Tautų Respublikos padalinimai (1772, 1793 ir 1795 m.), po kurių etninės Lenkijos teritorija virto Prūsijos ir Austrijos dalimis. Nuo 1815 m. didžioji Lenkijos dalis priklausė Rusijai, buvo sudaryta vasalinė Lenkijos Kongreso karalystė.
thumb|250px|[[Kerzono linija]] 1939 m. rugsėjo 1 d. Lenkiją užpuolė hitlerinė Vokietija, o rugsėjo 17 d. prie jos prisijungė ir Sovietų Sąjunga; to paties mėnesio pabaigoje šios dvi valstybės pasidalino buvusios Lenkijos teritoriją. Per II pasaulinį karą Lenkija patyrė nemažai demografinių (žuvo apie 6 mln. lenkų) ir ekonominių nuostolių.
Po karo SSRS pasiliko beveik visas 1939 m. aneksuotas buv. Lenkijos teritorijas, už kurias kaip kompensaciją karą laimėjusios valstybės 1945 m. Lenkijai perdavė didžiulę buv. Vokietijos dalį (Sileziją, Rytų Pomeraniją, pietinę Rytprūsių dalį ir kt.). Lenkija pateko į Sovietų įtakos sferą – 1952 m. buvo oficialiai paskelbta „liaudies respublika“, o 1955 m. ji tapo ir karinės SSRS vadovaujamos Varšuvos sutarties organizacijos nare.
XX a. 8 dešimtmečio pab. Lenkijoje kilo galingas opozicinis judėjimas, vadovaujamas profesinių sąjungų susivienijimo „Solidarność“ („Solidarumas“). Daugiausia šis judėjimas (greta bendros vad. „socialistinio bloko“ šalių krizės) ir lėmė 1989 m. įvykusį galutinį komunistinio režimo žlugimą. Išsilaisvinusi iš komunistinio bloko Lenkija 1999 m. tapo NATO, o 2004 m. Europos Sąjungos nare.
Šiuo metu Lenkijos ekonomika yra viena dinamiškiausių Europoje. Ji buvo vienintele Europos šalimi, kuri nepatyrė recesijos per 2008 m. pasaulinę ekonominę krizę.
Politinė sistema
thumb|right|250px|[[Lenkijos Seimas|Lenkijos Parlamento rūmai Varšuvoje]]
Valdymo forma – parlamentinė respublika. Galioja 1997 m. priimta konstitucija. Šalies vadovas – prezidentas. Prezidentas renkamas visuotiniu balsavimu, 5 metų kadencijai. Prezidento mandatas gali būti vieną kartą atnaujintas.
Įstatymų leidžiamoji valdžia yra dvejų rūmų parlamentas – nacionalinė asamblėja (Zgromadzenie Narodowe), sudarytas iš aukštesniųjų – Senato (Senat) (100 vietų, renkami rinkimuose vaivadijose, 4 metų kadencijai) ir žemesniųjų – Seimo (Sejm) (460 vietų nariai renkami visuotiniu balsavimu pagal proporcinių rinkimų sistemą, 4 metų kadencijai).
Prezidentas Lechas Kačinskis, išrinktas per 2005 m. spalio 23 d. vykusius rinkimus, žuvo 2010 m. balandžio 10 d. Kiti rinkimai, paskelbti skubos tvarka dėl žuvusio prezidento, vyko 2010 m. birželio 20 d. Antrasis rinkimų turas, kuriame susirungė žuvusio prezidento brolis Jaroslavas Kačinskis ir tuometinis Lenkijos parlamento pirmininkas Bronislavas Komorovskis. Rinkimus laimėjo B. Komorovskis, surinkęs 53 % rinkėjų balsų. J. Kačinskis surinko 47 % balsų.
thumb|right|250px|Lenkijos [[F-16 Fighting Falcon|F-16]]
Kariuomenė
Lenkijos kariuomenę sudaro penkių tipų pajėgos: Sausumos pajėgos (Wojska Lądowe), Karinės oro pajėgos (Siły Powietrzne), Karinės jūrų pajėgos (Marynarka Wojenna), Ypatingosios pajėgos (Wojska Specjalne) ir Teritorijos apsaugos pajėgos (Wojska Obrony Terytorialnej).
Administracinis suskirstymas
thumb|300px|Lenkijos vaivadijos Lenkija suskirstyta į 16 vaivadijų (województwa, vns. województwo; nurodytos sostinės):
Geografija
thumb|Topografinis žemėlapis
Šalies teritorija driekiasi per kelis geografinius regionus tarp 49° ir 55° šiaurės platumą bei 14° ir 25° rytų ilgumą.
Pieliai
Pieliai – kaimas šiaurinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 8 km į šiaurės rytus nuo Telšių.
Lenkija
Geografija
Lenkijos kraštovaizdis kinta nuo mažai raižytos pajūrio lygumos šiaurėje, kurią piečiau keičia lyguma su Baltijos kalvagūbriu, Vidurio Lenkijos lyguma, kurią dar piečiau keičia kalnuotas kraštovaizdis, ties Slovakijos siena pasibaigiantis Sudetų ir Karpatams priklausančių Aukštųjų Tatrų kalnais.
Aukščiausia viršūnė – Rysai (Rysy, 2499 m) (yra Aukštuosiuose Tatruose. Ilgiausios upės – Vysla (Wisła), pasienyje su Vokietija tekanti Odra (vok. Oderis) ir Varta (Warta). Miškai 2015 m. duomenimis sudaro 30,01 % teritorijos (pirmykščiai miškai – 0,17%).
Ekonomika
thumb|left|Lenkijos geležinkeliai 1952–1953 m. thumb|[[Ščecinas, jūrų uostas]] Lenkija po komunizmo žlugimo (nuo 1990 m.) aktyviai vykdė ekonomikos liberalizavimo politiką, todėl dabar yra viena tarp sėkmingiausių pereinamosios ekonomikos šalių. Nepaisant to, Lenkija susiduria su nemažai problemų, ypač dideliu nedarbo lygiu. Smulkių ir vidutinių valstybei priklausančių įmonių privatizavimas ir palankūs įstatymai kurti naujas bendroves, paskatino tolesnę privačiojo sektoriaus plėtrą, tačiau biurokratijos kliūtys ir korupcija trukdo tolesnei šakos plėtrai.
Tolesnė finansų padėtis priklauso nuo nuostolingai dirbančių valstybei priklausančių bendrovių tolimesnių veiksmų, tokių kaip jų veiklos apribojimas ir mokesčių surinkimo griežtinimas, pažabojant šešėlinę ekonomiką, kuri labiausiai paplitusi tarp žemdirbių, nemokančių mokesčių. Vyriausybė sudarė planą, kaip sumažinti jos išlaidas 13,5 mlrd. € iki 2007 m. Visgi šie planai dar diskutuojami tarp įstatymų leidėjų. Lenkija 2004 m. gegužės 1 d. įstojo į Europos Sąjungą.
Didėjantis eksportas į ES šalis sąlygojo stiprų ekonomikos augimą 2004 m, ypač dėl to, kad nukrito Lenkijos zloto vertė euro atžvilgiu. BVP vienam žmogui panašus kaip ir Baltijos šalyse. Lenkija turėtų gauti apie 10,7 mlrd. € paramos iš Europos Sąjungos biudžeto 2006 m. Žemdirbiai jau pradėjo naudotis iš ES gaunamų išmokų nauda.
Lenkija yra svarbus Lietuvos prekybos partneris. 2002 m. Lenkijos ir Lietuvos tarpusavio prekybinių mainų vertė siekė 1,1 mlrd. JAV dol., iš kurių Lenkijos eksportas į Lietuvą buvo 930 mln. JAV dol., o importas iš Lietuvos – 190 mln. JAV dol.
Gyventojai
Šiuo metu dėl emigracijos ir smarkaus gimstamumo sumažėjimo Lenkijos gyventojų skaičius iš lėto mažėja. Šaliai įstojus į Europos Sąjungą, nemažai lenkų emigravo į vakarų Europos šalis, daugiausiai į Jungtinę Karalystę, Vokietiją ir Airiją. Kai kurios organizacijos tvirtino, kad emigracija vykusi visų pirma dėl didelio nedarbo lygio, kuris 2007 m. siekė 10,5 %. 2018 m. nedarbas Lenkijoje siekė 4,1 % ir buvo vienas mažiausių Europos Sąjungoje. Nors emigracija tęsiasi, vis daugiau žmonių į Lenkiją imigruoja, pvz., ukrainiečiai.
Etninė sudėtis
thumb|150px|Popiežius [[Jonas Paulius II buvo lenkas]] Anksčiau Lenkijoje buvo daug skirtingų kultūrų, kalbų ir religijų. Iki antrojo pasaulinio karo ypač didelė buvo žydų populiacija, bet dėl holokausto žydų skaičius Lenkijoje smarkiai sumažėjo (nuo 3 milijonų prieš karą iki 300 000 po jo). Dėl teritorinių Lenkijos pokyčių ir deportacijų po karo sumažėjo ir kitų etninių mažumų. Pasak 2002 m. apklausos, 96,74 % šalies gyventojų laiko save lenkais. Didžiausias etnines mažumas sudaro sileziečiai (173 153 gyventojai), vokiečiai (152 897; 70 % Lenkijos vokiečių gyvena Opolės vaivadijoje, 20 % – Silezijos vaivadijoje), baltarusai (48 737), ukrainiečiai (30 957) ir čigonai (12 855). Taip pat, pasak surašymo, šalyje yra 5 639 lietuviai, nors Lietuvos ambasada teigia, kad jų yra net 15 000. Daugelis Lenkijos lietuvių gyvena šiaurės rytinėje šalies dalyje, ypač Punske, kur jie sudaro net 80 % gyventojų ir Seinų valsčiuje, kur, pasak ambasados, 30-40 % visų gyventojų yra lietuviai. Iš kitų šalių piliečių daugiausiai Lenkijoje yra vietnamiečių, taip pat graikų ir armėnų.
Maždaug 20 milijonų lenkų kilmės arba save lenkais laikančių žmonių gyvena už Lenkijos ribų. Daugiausiai jų yra Jungtinėse Amerikos Valstijose (~10 mil.), Brazilijoje (1 – 3 mil.), Kanadoje (984 565) ir Prancūzijoje (900 000). Lietuvoje 2017 m. lenkų buvo apie 160 000 (5,6 % visų Lietuvos gyventojų).