cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Catalina Sandino Moreno
Biografija
Staiga išpopuliarėjusi aktorė tapo labai paklausi Holivude. Jos sekantys vaidmenys buvo filmuose: Myliu tave, Paryžiau (2006 m.), Greito maisto nacija (2006 m.) ir biografinė drama Če (2008 m.), kuriame Katalina suvaidino Kubos revoliucionierę Aleidą Marčą.
Magistralinis kelias A16 (Lietuva)
thumb|250px|Kelias Prienų rajone, ties [[Lepelionių piliakalnis|Lepelionių piliakalniu]] miniatiūra|Posūkis į [[Nemajūnai (Birštonas)|Nemajūnus. Dešinėje – lito ir euro paminklai]] miniatiūra|Ties [[Jieznas|Jieznu]]
A16 – Lietuvos magistralinis kelias, jungiantis Vilnių ir Marijampolę. Kelio ilgis – 137,51 km. Šiame kelyje yra 5 „juodosios dėmės“.
Kelias prasideda Vilniuje, Galvės g. Sankryžoje su. Eina Vilniaus miesto, Trakų, Prienų rajonų ir Birštono, Marijampolės savivaldybių teritorijomis. Svarbesnės gyvenvietės prie kelio – Trakai, Aukštadvaris, Birštonas, Prienai. Baigiasi Marijampolėje, Gedimino gatvėje.
Praeina pro Trakų, Aukštadvario apylinkių ežerynus. Ties Prienais kerta Nemuną. Ties Jieznu kerta, ties Prienais –.
Sen Deni (Reunjonas)
Sen Deni  – Prancūzijos užjūrio departamento Reunjono administracinis centras. Yra salos šiaurinėje dalyje, Indijos vandenyno pakrantėje, prie Sen Deni upės žiočių. Tai didžiausias miestas tarp visų Prancūzijos užjūrio departamentų. Yra jūrų uostas, per kurį eksportuojamas cukrus. Taip pat veikia Roland Garros oro uostas. Verčiamasi cukraus, elektronikos pramone, turizmu.
Aloyzas Jurgutis
Aloyzas Jurgutis gali eikšti:
Jurgis Tiškevičius Logoiskis III
Jurgis Tiškevičius Logoiskis III (, 1886 m. spalio 16 d. Andrušove – 1956 m. vasario 18 d.Poznanėje) – Lietuvos bajoras, didikas, Lelijos herbo grafas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Logoisko šakos. Tėvas Mykolas Tiškevičius Logoiskis III. Motina Sofija Chelmicka.
Šeima
1926 m. balandžio 14 d. Vysokoje, Tucholos pavietas, vedė, žmona Leontina Janta-Polčinska, vaikai
Josvainių herbas
Josvainių herbas – Josvainių miestelio heraldinis simbolis.
Aprašas
Skydo sidabriniame lauke žalia papėde atgal jojantis šarvuotas raitelis sidabriniais šarvais su raudona perpete ant raudono žirgo, rankoje laikantis sidabrinį falčioną auksiniu efesu su lankeliu. Šalmas papuoštas stilizuotomis stručio plunksnomis, dvi auksinės, dvi mėlynos, balnas – mėlynas.
Istorija
Pirmasis Josvainių herbas patvirtintas 1792 m. kovo 29 d. Stanislovo Augusto, kuris privilegijoje rašė:
Atkuriant herbą Heraldikos komisija rekomendavo atsisakyti kai kurių smulkių ir nereikšmingų detalių, dabartinei heraldikai nebūdingų atspalvių. Etaloną sukūrė Rolandas Rimkūnas. Dabartinis herbas patvirtintas 2006 m. liepos 19 d. Prezidento dekretu Nr. 686.
Ramūnas Klimas
Ramūnas Klimas (g. 1945 m. liepos 22 d. Panevėžys – 2002 m. gruodžio 22 d. Vilnius) – Lietuvos rašytojas.
Biografija
1968 m. Kauno politechnikos instituto Elektrotechnikos fakultete baigė elektrotechniką. Dirbo Kauno radijo gamykloje ir Panevėžio autokompresorių gamykloje, 1978–1986 m. – Lietuvos rašytojų sąjungoje. Nuo 1986 m. žurnalo „Pergalė“ (nuo 1991 m. „Metai“) redaktoriaus pavaduotojas.
Kūryba
Novelių ir apysakų rinkiniuose analizavo savo kartos pasaulėjautą. Būdingas intelektualumas, Ezopo kalba, racionalus konstruktyvumas, kultūrinės aliuzijos, argumentų dvikova. Istoriniame romane „Tiktai ugnis išgydys“ kontroversiškai pateikiamos Stepono Batoro laikų religinės ir politinės realijos – jauno jėzuito abejonėmis grįstas dievoieškos kelias laviruojant tarp prievolių ordinui ir pareigos Lietuvai, pasibaigiantis inkvizicijos laužu. Romane „Maskvos laikas“ vaizduojamas 50 sovietinės okupacijos metų išgyvenusių Lietuvos žmonių būdas, elgsenos stereotipai ir pasaulėjauta. Jo novelių ir apysakos rinkinys išleistas rusų kalba.
Diktantas
miniatiūra|250px|right|Diktuojamo teksto rašymas XIII a. [[Konrad von Würzburg paveiksle]] Diktantas (, 'pasakinėju, diktuoju') – rašomasis darbas, skirtas mokytis rašybos; diktuojamo teksto užrašymas. Diktanto pagalba patikrinamos besimokančiųjų žinios, formuojami kokios nors kalbos mokymosi ir įsisavinimo įgūdžiai. Diktantui dažniausiai pasirenkami grožinės literatūros tekstai.
Diktantai įvairiomis kalbomis
Prancūzų kalbos diktantai (la dictée) rengiami mokyklose patikrinti moksleivių ortografijos ir gramatikos žinias. Užsieniečiams šios kalbos diktantas yra nelengvas uždavinys dėl skirtingos žodžių tarties ir rašybos. Kai kurie diktantai pagarsėjo savo sudėtingumu ar įdomia tema, pvz., prancūzų rašytojo Prosper Mérimée tekstais ar žurnalisto Bernard Pivot nuo 1992 m. organizuojamais pasaulio čempionatais „Championnats mondiaux d'orthograph“. Kai kuriose šalyse (tarp jų Šveicarija, Prancūzija, Belgija, Lenkija, Kanada) rengiami atskirų sričių prancūziški diktantai, panašiai kaip „Spelling bee“ konkursai – anglų kalbos žodžių rašybos (tarimo paraidžiui) konkursai – anglakalbėse šalyse. 1925 m. JAV surengtas pirmasis „Spelling bee“ konkursas, vėliau tapęs populiariu Australijoje, Didžiojoje Britanijoje, Kanadoje, Naujojoje Zelandijoje ir kitose šalyse. Šis anglų kalbos raštingumo konkursas vyksta ir kai kuriose Lietuvos mokyklose. Žodžių tarimas paraidžiui yra įdomi, bet ir nelengva ir tiems kalbos vartotojams, kuriems anglų kalba yra gimtoji.
Nuo 1991 m. rengiamas olandų kalbos diktantas suaugusiems „Groot Dictee der Nederlandse Taal“. Jis transliuojamas per televiziją, vyksta Hagos senato rūmuose, dalyvauja žymūs žmonės iš Olandijos ir Belgijos, tekstus parengia garsūs rašytojai.
Rusų kalbos „visuotinius diktantus“ („Тотальный диктант“) 2004 m. pradėjo rengti Novosibirsko studentija. Vėliau į juos įsitraukė įvairių profesijų žmonės, tekstus ruošė pripažinti literatai, dalyvavo žinomi šoumenai. 2010 m. šis projektas apdovanotas nacionaline „Sidabrinio Lankininko“ (Серебряный Лучник) premija. Nuo 2012 m. šis diktantas yra tarptautinis ir vyksta daugelyje pasaulio šalių (nuo 2017 m. ir Lietuvoje), kasmet balandžio mėnesį. Rusijoje taip pat rengiami diktantai vietinių tautinių mažumų kalbomis: tuvių kalba („Тыва дыл кырында бугуденин диктантызы“), čiuvašų kalba („Пĕтĕм чăвашсен пĕрлĕхлĕ диктанчĕ“), udmurtų kalba („Бадӟым удмурт диктант“).
Visuotiniai ukrainiečių kalbos diktantai Ukrainoje vyksta nuo 2000 m. Jie transliuojami per radiją lapkričio 9 d. – ukrainiečių raštijos ir kalbos dieną. 2010 m. renginys pritraukė virš 11 tūkst. dalyvių. Šį diktantą parašė nepadarydami nei vienos klaidos 3 dalyviai.
Baltarusijoje nacionaliniai diktantai rengiami nuo 2007 m. Jie vyksta vasario 21 d., minint tarptautinę baltarusių kalbos dieną.
Lenkijoje reguliariai organizuojamas nacionalinis diktantas „Ogólnopolskie Dyktando“, kurio dalyviai rungiasi dėl lenkų kalbos rašybos magistro vardo ir piniginių prizų. Jo iniciatorius buvo Katovicų radijas. Taip pat vyksta žemesnio lygio (apskrities, savivaldybės) bei atskirų profesijų žmonėms skirti diktantai.
2015 m. spalio 3 d., Mokytojų dienos išvakarėse, įvyko pirmasis pasaulinis latvių kalbos diktantas.
Pietų Korėjoje „badasseugi“ (Hangul: 받아쓰기) yra jaunesniųjų klasių moksleivių rašto pratimas. Korėjiečių kalba užrašoma naudojant Hangul fonografinę–skiemeninę abėcėlę, tačiau būtinos ir morfologinės žinios teisingai parašyti diktantą. Taip pat tokios fonologijos taisyklės, kaip asimiliacija, garsų kaita ir išnykimas gali privesti prie žodžių tarties ir rašybos skirtumų. Atskirų žodžių, frazių arba sakinių „badasseugi“ yra panašūs į rašybos (tarimo paraidžiui) testus.
Kinų kalbos diktantai (kinų: 听写 Pinyin: tīng xiě, 'klausyk ir rašyk') ypač svarbūs kinų pradinėse mokyklose. Kinų rašmenys yra unikalūs, kadangi atskiras skiemuo gali turėti skirtingus rašto ženklus. Kadangi kinų diktantai įprastai skaitomi frazėmis (t. y. žodžiais, sudarytais daugiau kaip iš vieno rašto ženklo), tai gali padėti rašančiajam teisingai rašyti.
Lietuvos nacionalinis diktantas
Nuo 2006 m. rengiamas Lietuvos nacionalinis diktantas – tarptautinis suaugusiųjų ir moksleivių raštingumą skatinantis konkursas. Pagrindinis konkurso organizatorių tikslas – skatinti žmones didžiuotis lietuvių kalba, kalbėti ir rašyti ja taisyklingai. Nacionalinio diktanto rašymas yra gera proga pasitikrinti savo raštingumą bet kuriam žmogui.
Rengiami du konkurso turai, todėl kasmet rašomi du diktantai. Tekstai parengiami bendradarbiaujant su Valstybine lietuvių kalbos komisija. Konkurso dalyviai varžosi keliose kategorijose: raštingiausio moksleivio, raštingiausio suaugusiojo bei raštingiausio užsienio lietuvio. Konkurse negali dalyvauti profesionalūs lituanistai (iki 2009 m. nebuvo leidžiama ir moksleiviams). Diktantai gali būti rašomi visose savivaldybėse, mokyklose, bibliotekose. Užsienio lietuviai gali diktantą rašyti Lietuvos ambasadose. Jau tapo tradicija, kad kai kurios lietuvių bendruomenės diktantą rašo savarankiškai. Užsienio lietuvių bendruomenės turi galimybę konkurso dieną gauti radijo transliacijos įrašą ir diktantą rašyti jiems patogiu laiku. Diktantą galima rašyti ir namuose, o tekstą organizatoriams išsiųsti paštu. Rašiusieji savarankiškai negali konkuruoti dėl raštingiausiojo titulo. 2015 m. duomenimis, diktantą rašė daugiau nei 7000 žmonių.
Sudurtinis tarinys
Sudurtinis tarinys – tarinys, išreikštas asmenuojamąja veiksmažodžio forma ir linksniuojamuoju žodžiu. Asmenuojamoji forma yra vadinama tarinio jungtimi, o linksniuojamasis žodis – tarinio vardine dalimi.
Vytautas yra pirmūnas, čia sudurtinis tarinys – yra pirmūnas. Taip pat sudurtiniame tarinyje gali būti praleista tarinio jungtis: Vytautas – pirmūnas
Darbininkai iš Rytų
|thumb|210px|“Arbeitsbuch Für Ausländer“ – „Darbo knygelė svetimšaliams“. Pagrindinis dokumentas, reguliuodavęs „darbininkų iš Rytų“ patekimą į [[Trečiasis Reichas|Reicho teritoriją 1942–1945 m.]] „Darbininkai iš Rytų“  (vns. ) – apibrėžimas, priimtas Trečiajame Reiche apibūdinimui žmonių, išgabentų iš Rytų Europos šalių siekiant išnaudoti juos kaip nemokamą ar menkai apmokamą darbo jėgą (1942–1944 m.). Vokietijos oficialūs asmenys (tarp jų ir tiesioginis termino autorius Hermanas Geringas) šiuo žodžiu pažymėdavo prievartinį darbą atliekančius asmenis, kilusius iš tų Rytų Europos šalių, kurios tapo sovietinėmis iki 1939 m. rugsėjo 17 d.
Egzistuoja ir kitas prasminis termino aiškinimas ir vartojimas: remiantis publikacijomis, šiuo terminu sovietų valdžia ir visuomenė apibūdindavo visus iš Trečiojo Reicho vokiečių valdžios deportuotus asmenis siekiant išnaudoti juos kaip darbo jėgą.
Pagrindinis kilmės regionas
thumb|left|140px| „Darbininko iš Rytų“ antsiuvas, 1940–1945 m. Daugiausia „darbininkų iš Rytų“ buvo atgabenama iš Ukrainos reichskomisariato (dabartinės Rytų Ukrainos ir Vakarų Rusijos teritorijos). Ukrainiečiai sudarė pagrindinę tų didžiulių grupių, tarp kurių taip pat buvo baltarusių, lenkų, rusų, dalį. Mažiausiai buvo totorių. . Tautybė turėjo svarbią reikšmę atrenkant mergaites: padėti vokiečių namų šeimininkėms labiausiai tiko  ukrainietės.
Labiausiai išvežimui tiko jauni ir stiprūs paaugliai (apie 16 metų amžiaus), vyresnio amžiaus žmonės buvo išvežami rečiau. 30% „darbininkų iš Rytų“ buvo nuo 12 iki 14 metų amžiaus. Iki 1943 metų lapkričio mėnesio atrenkamų asmenų amžiaus apribojimo riba buvo sumažinta iki 10 metų. 50% asmenų, išvežtų iš Ukrainos teritorijos, buvo moterys.
„Darbininkai iš Rytų“, kurie buvo atgabenti iš Ukrainos reichskomisariato, privalėjo nešioti baltai mėlynos spalvos antsiuvus su užrašu „OST“, kurie informavo vokiečius apie tai, jog šis žmogus – „darbininkas iš Rytų“, ir sumenkindavo jo teises.
Darbo jėgos klasifikacijos terminologija
Tarp darbininkų iš užsienio (vertimas pažodžiui iš vok.–  Fremdarbeiter) buvo dirbtinai sukurta klasių sistema pagal kiekvieno konkretaus žmogaus tautybės priklausomybę tautų hierarchijai, priimtai nacionalsocializmo ideologijos:
Priešistorė
Trečiasis Reichas susidūrė su pramonės krize dar 1941 metais. Krizė kilo dėl to, jog labai didelė dalis darbininkų vokiečių išėjo į frontą. Todėl valstybės, vykdančios aktyvų grobikišką karą, poreikiai tik augo. Hermanas Geringas slavų klausimo sprendimo metu tvirtino :
Vis dėlto po to suprato, jog darbas iki mirties vokiečių darbo stovyklose bus žymiai praktiškesnis variantas. Norėdamas nukreipti Reicho ekonomikos kreivę priešinga linkme, H. Geringas nusprendžia į Vokietiją atgabenti žmones iš Vermachto užgrobtų Rytų Europos teritorijų (daugiausia Ukrainos SSR) ir panaudoti juos karo pramonės poreikiams. Šie darbininkai buvo pavadinti „darbininkais iš Rytų“.
Sovietų karo belaisviai
Daugiausia buvo išnaudojamai sovietų karo belaisviai, kuriuos pagal kilmę taip pat galima laikyti „darbininkais iš Rytų“. Lentelėje pateikiami duomenys apie sovietų karo belaisvių skaičių, kalintų Vyriausiosios Vermachto vadovybės (OKW – ) lageriuose ir laikytų papildoma darbo jėga Vokietijos ekonomikoje 1942–1945 m. Pastaba: lentelė sudaryta pagal vokiečių apskaitos duomenis, saugomus Vokietijos federaliniame ir karo archyvuose bei Rusijos Federacijos gynybos ministerijos centriniame archyve, taip pat karo istorijos šaltiniais, išleistais VFR. Duomenys rodo :
Po kruopščios visų šaltinių analizės buvo nustatyta, kad per vienerius karo metus dingo be žinios ir pateko į nelaisvę 5 mln. 59 tūkst. Sovietų karo belaisvių, tarp kurių 500 tūkst. pašauktų per mobilizaciją karo prievolininkų, tačiau priešininkų pagrobtų per karinius dalinius.
Savanoriai iš okupuotų rajonų
thumb|170px|left| 1945 m. fotografija Išankstinė kampanija dėl „darbininkų iš Rytų“ buvo pradėta vykdyti Vokietijos 1942 metų sausį užgrobtose teritorijose. Ją vykdė užsienio darbininkų panaudojimo generalinis inspektorius Fricas Zaukelis. Pirmas į Vokietiją išvykstantis traukinys buvo perpildytas. Pasiūla buvo tokia didelė, jog išvykimas buvo nukeltas į sausio 22 dieną, kuomet jis ir įvyko. Zdolbunove traukiniu važiuojantiems ukrainiečiams duodavo virtas sojų kruopas iš vokiečių lauko virtuvių, o kitose stotyse tokias pačias kruopas, tik lygiomis dalimis su pelių išmatomis. Nors kampanijos pranešimai skelbė, jog dauguma ukrainiečių patenkinti darbu laisvoje Vokietijoje, tačiau iš tiesų ten juos pasitiko nežmoniškos sąlygos, ir kampanija prarado savo efektyvumą. Todėl žmones į Vokietiją pradėta varyti jėga.
Prievartinis išsiuntimas
thumb|right|Vokiečių okupacinės valdžios palakatas, skelbiantis apie jaunuolių išsiuntimą darbams į Vokietiją. Kijevas, 1943 m. gegužės 31 d. Nuo tada, kai Ukrainos reichskomisariatą pasiekė žinios, jog „darbininkų iš Rytų“ gyvenimo sąlygos Ukrainoje toli gražu nėra žmoniškos, savanorių srautas greitai išseko. Todėl vokiečiai ėmė jėga suiminėti žmones, dažniausiai pretekstu naudodami deportaciją minios žmonių, atėjusių į pamaldas cerkvėse ar sporto varžybas. Ištisi būriai žmonių, sekamų automatų taikikliais, žengė prie sunkvežimių, nuvešiančių juos į vergovę Trečiajame Reiche.
Reichskomisaras Erikas Kochas gavo įsakymą – užtikrinti 450 tūkst. naujų darbuotojų srautą iš Ukrainos teritorijos per metus, naudojant pačius žiauriausius metodus. Vokiečių dokumentai byloja apie tai, jog ukrainietis „darbininkas iš Rytų“ buvo priverstas dirbti „iki mirties“. Nepaisant to, jog kas mėnesį 40 tūkst. ukrainiečių būdavo išsiunčiami į Vokietiją kaip „darbininkai iš Rytų“, ginkluotųjų pajėgų ministras Albertas Špėras nuogąstavo, jog darbo tempai lėtėja. Faktiškai tai reiškė, jog kas mėnesį mažiausiai 40 tūkst. „darbininkų iš Rytų“ mirdavo.
Fricas Zaukelis viename iš vidaus dokumentų Rytų teritorijų ministro Alfredo Rozenbergo reikalavo, jog per artimiausius keturis mėnesius į Reichą būtų atsiųsta 1 milijonas vyrų ir moterų – apytikriai 10 tūkst. žmonių per dieną. Daugiau nei trečdalis iš tų žmonių buvo atsiųsti iš Ukrainos. thumb|left| Visų pagrindinių Ukrainos miestų gatvėse vokiečių armija gaudydavo jaunus vaikinus ir paneles ir išsiųsdavo juos į Vokietiją kaip vergus – išnaudotus pačiomis blogiausiomis ir pavojingiausiomis darbo sąlygomis. Vienas iš vokiečių administracijos siekių buvo nuolatinis gyventojų skaičiaus mažinimas užgrobtuose miestuose. To buvo pasiekiama marinant žmones badu ir deportuojant. 1942 metų rugsėjo 3 dieną Adolfas Hitleris davė įsakymą atvežti į Vokietiją 500 tūkst. ukrainiečių moterų, jog vokietės būtų atlaisvintos nuo namų ruošos darbų. A. Hitleris buvo įsitikinęs, jog ukrainiečių tautos šaknys yra iš dalies vokiškos, kadangi ostgotai ir vestgotai gyveno tose teritorijose prieš 1800 metų. Dėl šios priežasties nesuteršta ukrainiečių moterų kaimiška dorybė jį traukė. Iš viso 15000 tūkst. merginų buvo atvežtos į Vokietiją darbui namuose.
Darbo sąlygos ir atlygis
thumb| „Darbininkė iš Rytų“ Vokietijoje, 1945 m. Naujieji metai
Už darbą buvo mokama tris kartu mažiau nei vokiečių darbininkams. Alga buvo padalinta tokiu būdu, kad jos vos užtekdavo menkai pavalgyti, apsirengti ir įsigyti pirmo būtinumo reikmenis. Dauguma autoritetingų mokslininkų teigia, jog dažniausiai kompanijos apskritai nemokėdavo už „darbininkų iš Rytų“ ir civilių darbininkų vargą, tokiu būdu palaipsniui juos sunaikindami.
Tie, kuriems vis dėlto mokėjo, gaudavo atlyginimą atspausdintais popieriniais pinigais arba ženkliukais, panašiais į pašto ženklus, kurių buvo galima įsigyti tik ribotais kiekiais ir tik specialiose parduotuvėse, esančiose netoli lagerių. Vokiečių vyriausybė įstatymiškai nustatė prastesnes maitinimo sąlygas, palyginus su kitomis priverstinių darbininkų grupėmis Trečiajame Reiche. Alkis ir primityvios gyvenimo sąlygos buvo standartinės tų žmonių sąlygos Nacių Vokietijoje. thumb|left|250px| „Darbininko iš Rytų“ ženkliukas, 1942–1945 m. Reikia pripažinti, jog buvo atvejų, kuomet už darbą buvo mokama grynaisiais, vis dėlto, kaip tvirtina buvę kaliniai-„darbininkai iš Rytų“, pinigų (6-8 ženkliukų) pakakdavo nebent buteliui alaus mieste. Baigiantis karui, gyvenimo sąlygos ir atlyginimai truputį pagerėjo, 1943 metais vokiečių vyriausybė netgi įvedė taupomąsias knygeles „darbininkams iš Rytų“. Buvo suvaržytos „darbininkų iš Rytų“ laisvės persikelti ar pasirinkti buvimo vietą (dažniausiai tai buvo darbo lageriai), jiems buvo uždrausta lytiškai santykiauti su vokiečiais. Jie galėjo būti spardomi, iš jų galėjo tyčiotis ar netgi juos užmušti, ir už tai vokiečiams grėsė labai menkos nuobaudos. Mėginančius bėgti „darbininkus iš Rytų“ nužudydavo, palikdami jų lavonus kaip pamoką kitiems. Už savo darbo vietos apleidimą taip pat grėsė mirtis. Daug „darbininkų iš Rytų“ žuvo, kai sovietų aviacija bombardavo gamyklas. Daugelis taip pat buvo tiesiog sunaikinti, kadangi buvo įsakyti nepalikti nė vieno gyvo šios kategorijos darbininko. Tik nedaugeliui pavyko išgyventi ir grįžti atgal į Ukrainą, kur jie ir pasakojo savo siaubingas istorijas. Kaip tikina ukrainiečių kino dailininkas Jurijus Grigorovičius, yra žinomas atvejis, kuomet mergaitė nusipjovė staklėmis sau pirštus tam, jog būtų išsiųsta namo. Mergaites taip pat siųsdavo namo jeigu jos tapdavo nėščiomis, tačiau tokia praktika buvo greitai nutraukta Reicho įsakymu, nes mergaitės ėmė specialiai tapti nėščios, kad jas išsiųstų į tėvynę.
Skaičiai
right|thumb| 14-metis ukrainietis „darbininkas iš Rytų“. [[1945 m. fotografija.]]
Gali būti, jog į abi šias statistikas nėra įtraukta keletas šimtų tūkstančių ukrainiečių iš Galicijos teritorijos, kur jaunuoliai taip pat buvo mobilizuoti į statybos batalionus  „Baudienst“ . Jaunuoliai dažnai rinkdavosi tarp statybos batalionų ir darbo Vokietijoje, todėl galutiniai skaičiai gali pasiekti 2 mln. 500 tūkst. ukrainiečių tautybės žmonių.
Darbas ir užimtumas
Moterų „darbininkių iš Rytų“ likimas buvo šiek tiek geresnis nei vyrų. Jos buvo įdarbintos žemės ūkio, ginklų gamybos, naudingųjų iškasenų gavybos, metalo apdirbimo bei geležinkelių tiesimo darbuose. 2 mln. ukrainiečių dirbo ginklų gamyklose ir fabrikuose, įskaitant ir gamybą V-2 klasės raketų gamybą Penemiundėje.
Į Trečiąjį Reichą atvykę „darbininkai iš Rytų“ patekdavo į išankstinius lagerius, atliekančius rūšiavimo funkciją, kuriuose kompanijų atstovai (būsimi darbdaviai) atrinkinėdavo būsimus darbininkus. Ford-Werke AG Kelne ir Opel Ruselheime kiekvieni rinkosi žmones savo reikmėms. Iš viso vergovinis „darbininkų iš Rytų“ ir civilių darbininkų darbas buvo naudojamas daugiau negu 200 kompanijų, tarp jų Daimler-Benz, Deutsche Bank, Siemens-Schuckertwerke, Volkswagen, Hoechst, Dresdner Bank, Krupp, Allianz, BASF, Bayer, BMW ir Degussa . Nepaisant to, jog daugelis „darbininkų iš Rytų“ buvo užimti darbu didelėse Reicho karo kompanijose, kai kuriems teko dirbti viduriniuose ir mažuose fabrikų padaliniuose; ir mažos ir didelės įmonės buvo oro atakų tikslu.
„Darbininkų iš Rytų“ darbas buvo pripažintas produktyviu ir naudingu. „Darbininko iš Rytų“ vyro našumas buvo prilyginimas 60-80 % nuo vokiečių darbininkų našumo, moterų darbo našumas prilygo 90-100 % nuo vokiečių atitikmens».
„Darbininkai iš Rytų“ ir medicininiai eksperimentai
1944 metų rugsėjo 6 dieną vidaus reikalų ministras Henrichas Himleris davė įsakymą, kuriuo nurodoma sunaikinti visus Reicho psichiatrinėse ligoninėse esančius „darbininkus iš Rytų“: :
Tikslaus skaičiaus žmonių, sunaikintų vokiečių psichiatrinėse ligoninėse pagal šį įsakymą, nepavyko nustatyti iki šių dienų. Šiuo metu žinomi skaičiai yra tokie: iš 189 į Kaufboireno psichiatrinę ligoninę išsiųstų „darbininkų iš Rytų“ 49 numirė iš bado arba dėl mirtinų infekcijų.
Sugrįžimas į tėvynę
Po II Pasaulinio karo pabaigos daugelis „darbininkų iš Rytų“ buvo patalpinti į pabėgėlių ir perkeltųjų asmenų lagerius, iš kur daugelis buvo iškeltas į filtracinį lagerį Kemptene (sovietų okupacinė zona) dėl asmenybės nustatymo procedūros ir išsiuntimo atgal į šalį, iš kurios jie atvykę, daugiausia į SSRS. Tam, jog įtikintų darbininkus iš SSRS grįžti į tėvynę, sovietų valdžia naudojo specialias agitbrigadas.
1945 metų spalio mėnesį generolas Dvaitas Eizenhaueris uždraudė sovietų ir jugoslavų piliečiams, esantiems amerikiečių įtakos zonoje, naudoti jėgą ir prievartą siekiant priversti „darbininkus iš Rytų“ repatrijuoti. Kai kurie iš buvusių „darbininkų iš Rytų“, savo noru dirbusių vokiečių šeimų namų ūkiuose, susidūrę su būtinybe grįžti į SSRS, baigė savo gyvenimus savižudybe.
„Darbininkų iš Rytų“ likimas SSRS
Grįžusius į tėvynę „darbininkus iš Rytų“ neretai pripažindavo tėvynės išdavikais. Buvo vykdomos didžiulės tų žmonių deportacijos iš jų nuolatinių gyvenamųjų vietų į atskirus Sovietų Sąjungos regionus (pvz., (Kazachijos stepes), kur jie dažniausiai negalėdavo siekti aukštojo mokslo bei pretenduoti į kitas Sovietų Sąjungos piliečio teises. Grįžusieji iš vokiečių vergovės buvo morališkai ir fiziškai sužaloti, dar daugiau, jie buvo laikomi asmenimis, kurių lojalumas esamai Sovietų Sąjungos santvarkai yra abejotinas, todėl tai taip pat juos diskriminavo.
Publicistiniuose šaltiniuose taip pat randama duomenų, jog buvusių „darbininkų iš Rytų“ pasuose buvo štampai, žymintys tų žmonių buvimą Trečiajame Reiche karo metu. Analogiški žymenys buvo ir jų artimųjų pasuose. Dėl to žmonės nebūdavo priimami į tam tikrus darbus ir dėl sovietų visuomenės ypatingumo buvo viešai aptarinėjami. Daugelis vokiečių nelaisvės aukų tvirtino, jog per visą savo likusį gyvenimą nuolatos kentė kitų žmonių pažeminimą, kaltinimus dėl to, jog esą jie tuo metu, kai Ukrainoje siautėjo grobikai, Trečiajame Reiche gyveno komfortiškai. Kai kada prieš buvusius „darbininkus iš Rytų“, šiems grįžus iš vergovės, buvo vykdomos represijos, jie tremiami į staliniškus lagerius, kai kurie netgi sušaudomi kaip kolaborantai.
Išmokos ir retribucijos
thumb|left|230px|Vokiečių paminklas nužudytiems lenkų priverstiniams darbininkams (per 1941–1944 metų sušaudymą) [[Limperichas, Bona, Vokietija]]
Apskirtai išmokos „darbininkams iš Rytų“ ir nacizmo aukoms šiuolaikinėse NVS šalyse iš Vokietijos pusės išreiškia geranoriškumą. 1944 metais buvo įkurtas specialus fondas, sudarantis 10 mln. markių, skirtas „darbininkų iš Rytų“ išmokoms. Iš daugiau nei 2 milijonų buvusių „darbininkų iš Rytų“, gyvenančių Ukrainos teritorijoje, kvalifikuoti ir patvirtinti kaip turintys teisę į išmokas buvo 700 tūkst. žmonių. Jiems buvo išmokėtos vienkartinės 4300 markių pašalpos. Nemaža dalis pašalpų taip ir nepasiekė savo adresatų.
Ukrainiečiai „darbininkai iš Rytų“ gavo 5 kartus mažesnes išmokas, nei jų „likimo broliai“ lenkai. 2006 metais išmokų mokėjimas pasibaigė. Ukrainiečių „darbininkų iš Rytų“, kurie per II Pasaulinį karą prievarta dirbo Austrijoje, atžaloms nuo 2006 metų suteikta teisė mokytis ir įgyti profesiją toje šalyje. Tam tikslui austrų vyriausybė skyrė 25 mln. eurų.
Betygalos piliakalnis
left|150px
Betygalos piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio–II tūkstantmečio pradžios laikotarpiu. Jis yra archeologinis ir kraštovaizdžio paminklas, 1992 m. spalio 15 d. įrašytas į Kultūros vertybių registrą (u. k. 5566 ). Kodas registre iki 2005-04-19: A364P, LR kultūros paminklų sąraše: AR880. miniatiūra|180px|left|Šaltinis „Krivio akis“
Aprašymas
Piliakalnis įrengtas aukštumos iškyšulyje į Dubysos slėnį, Vaškutės upelio dešiniajame krante. Iškyšulys apardytas ankstesniais laikais čia ilgai ariant, kasinėjant. Vėliau ši vieta tapo nenaudojama, dirvonuojančia, dalis - apaugusi išretintais medžiais.
Piliakalnio aikštelė yra netaisyklingo keturkampio formos, orientuota šiaurės rytų–pietvakarių kryptimi, 30x33 m dydžio. Jos šiaurrytiniame gale supiltas 1,5 m aukščio, 15 m pločio pylimas, kurio 4 m aukščio išorinis šlaitas leidžiasi į 22 m pločio, 1 m gylio griovį. Šlaitai statūs, 20-25 m aukščio. Piliakalnis apardytas arimų, griovio vietoje kasti bulviarūsiai. Aikštelė dirvonuoja, šlaituose auga medžiai. Papėdėje, į kapinių pusę, trykšta šaltinis „Krivio akis“.
Piliakalnio sutvarkymas
2017–2018 m. buvo vykdomi piliakalnio tvarkymo darbai, siekiant jį padaryti patrauklų lankymui: kertami kraštovaizdį stelbiantys medžiai ir krūmai, daromi pėsčiųjų takai ir laiptai, jungiantys abu Betygalos piliakalnius, tvarkomas „Krivio akies“ šaltinis.
Sukumai
Arealas
Sukumų gyvenamas istorinis regionas yra vadinamas Usukuma ir sudaro šiaurinę dalį istorinio Unjamvezio regiono. Jų etnonimas reiškia "šiaurė". Patys sukumai turi dvigubą tapatybę. Jie savokia save kaip atskirą etninę grupę, tačiau tuo pačiu laiko save viena iš penkių njamvezių (plačiaja prasme) genčių (kartu su njamveziais (siauraja prasme), sumbvais, kimbais ir konongais).
Sukumai paplitę dab. Tanzanijos šiaurėje, į pietus ir pietryčius nuo Viktorijos ežero. Jie užima rytines Mvanzos ir Šinjangos administracinių regionų dalis. Tai - lygumų savanų regionas, pasižymintis dideliu karščiu ir menkais krituliais. Sukumų arealui priklauso ir garsusis Serengetis.
Į vakarus nuo sukumų gyvena zinzai, pietvakariuose - sumbvai, pietuose - njamveziai, pietryčiuose - nilambai. Rytuose sukumų teritorijos atsiremia į Rytų lūžio kalnagūbrį, už kurio - masajų gyvenamos teritorijos. Šiaurės rytuose sukumų teritorijos ribojasi su smulkiomis bantų tautelėmis, kurių svarbiausia yra kereviai. Nilotai tatogai gyvena susimaišę su sukumais tame pačiame areale.
Istorija
Sukumų protėviai į šias teritorijas atsikėlė bantų migracijų laikais. II tūkst. viduryje, nilotų migracijos laikais, į jų teritorijas migravo nilotų kilmės gyvulių augintojai datogai (taturu). Legendos pastaruosius laiko monarchijos tradicijų nešėjais. Tokiu būdu sukumų regione nusistovėjo ekonominis pasidalinimas tarp žemdirbių ir gyvulių augintojų.
Skirtingai nei vakariniai ir šiauriniai sukumų kaimynai prie Viktorijos ežero (zinzai ir kereviai), sukumai niekuomet nesukūrė stipresnio politinio junginio, o gyveno susiskaldę į smulkius gentinius susivienijimus, kurių priskaičiuojama apie 52. Šiems susivienijimams vadovavo vadai, tituluojami ntemi. Jie buvo laikomi taturu kilmės, kaip ir vietos žyniai, tituluojami bafumu.
XIX a. sukumai dalyvavo kaip tarpininkai prekyboje tarp Zanzibaro sultonato rytuose ir Viktorijos ežero valstybių vakaruose. Amžiaus paskutiniaisiais dešimtmečiais sukumai trumpam atsidūrė njmavezių vado Mirambo hegemonijoje. Po 1890 m. atėjus vokiečiams kolonistams, jų tradicinė monarchija, t. y. genčių vadai, buvo palikti. Tačiau vokiečiai neretai nutraukdavo vietines dinastijas, paskirdami ntemiais lojalesnius atstovus iš pakrantės (akida). Nuo 1919 m. krašte viešpatavę britai siekė sujungti visus genčių vadus į vieną sukumų federaciją.
Gančių vadų dinastijos tęsėsi iki 1962 m, kuomet po Tanganikos nepriklausomybės karalystės buvo panaikintos.
Nuorodos
Sukumų muziejaus tinklalapis
Viktoras Černomyrdinas
Viktoras Černomyrdinas (, 1938 m. balandžio 9 d. Orenburgo srityje – 2010 m. lapkričio 3 d. Maskvoje) – rusų politikas, gamybininkas, buvęs Rusijos ministras pirmininkas (1992–1998 m.), ambasadorius Ukrainoje (2001–2009 m.).
Biografija
1966 m. baigė Kuibyševo politechnikos institutą, gavo inžinieriaus-technologo diplomą. 1967–1973 m. dirbo SSKP Orsko miesto komitete instruktoriumi, pramonės ir transporto skyriaus vedėju. 1973–1978 m. Orenburgo dujų perdirbimo gamyklos direktorius, vėliau – SSKP CK sunkiosios pramonės skyriaus instruktorius. 1982 m. paskirtas SSRS naftos ir dujų pramonės ministro pavaduotoju, kartu vadovavo Visasąjunginiam dujų gavybos pramonės gamybiniam susivienijimui Tiumenės srityje. 1985–1989 m. SSRS naftos ir dujų pramonės ministras. 1989 m. rugpjūčio mėn. reorganizavus ministeriją, tapo Gazprom bendrovės valdybos pirmininku.
1992 m. gegužės mėn. paskirtas Rusijos vicepremjeru, atsakingu už kuro ir energetikos klausimus. 1992 m. gruodžio 14 d. pasirtas Rusijos ministru pirmininku, juo dirbo iki 1998 m. kovo 26 d. 1995 m. įkūrė politinį judėjimą „Mūsų namai-Rusija“ („Наш дом – Россия“) ir jam vadovavo. Prasidėjus ekonominei krizei, 1998 m. rugpjūčio 23 d. S. Kirijenkos vyriausybė atsistatydino, o prezidentas Borisas Jelcinas V. Černomyrdiną paskyrė laikinai eiti premjero pareigas ir pavedė suformuoti vyriausybę, tačiau jo kandidatūros Rusijos Federacijos Valstybės Dūma nepalaikė.
1999 m. vasario mėn. V. Černomyrdinas paskirtas valstybės atstovu bendrovės Gazprom direktorių taryboje, vėliau jai vadovavo. 1999 m. balandžio mėn. paskirtas Rusijos prezidento specialiuoju atstovu konfliktui Jugoslavijoje sureguliuoti.
1999 m. gruodžio mėn. Jamalo Nencų autonominėje apygardoje išrinktas Rusijos valstybės Dūmos deputatu. Mandato atsisakė 2001 m. gegužės mėn., kai buvo paskirtas Rusijos ambasadoriumi Ukrainoje. Ambasadoriumi buvo iki 2009 m.
Nuo 2009 m. gegužės mėn. iki mirties buvo Rusijos prezidento D. Medvedevo patarėju – specialiuoju atstovu ekonominiam bendradabiavimui su NVS šalimis.
Vytautas Četkauskas (1910)
Vytautas Četkauskas (1910 m. spalio 28 d. Panemunio miestelyje, Rokiškio apskr. – 1986 m. vasario 21 d. Panemunyje) – vargonininkas, chorvedys, muzikos mokytojas.
Biografija
Tėvas Matas Četkauskas buvo kaimo smuikininkas, savo gyvenime griežęs per 600 vestuvių. Iš Panemunio dvaro grafienės nupirko tris senus fortepijonus, kuriuos suremontavęs du padovanojo savo sūnums, o vieną – Nikodemui Martinoniui.
Vytautas, baigęs pradžios mokyklą, 1926–1929 m. pas brolius vargonininkus Petrą, Joną ir Povilą mokėsi vargonuoti, o Jonas Byra mokė muzikos teorijos. 1935 m. lankė Konrado Kavecko suorganizuotus vargonininkų kursus Rokiškyje.
Nuo 1930 m. savarankiškai pradėjo vargonininkauti Kriaunose, vėliau Panemunyje, Skapiškyje, Kavarske, Traupyje, Upytėje, Šimonyse, Krutkuose, Pandėlyje ir vėl Panemunyje. Visur buvo suorganizavęs nemažus chorus, kurie pajėgdavo atlikti sudėtingesnes giesmes ir mišias, dainas ir klasikinius kūrinius.
1945–1947 m. buvo muzikos mokytojas ir chorų vadovas Panemunio progimnazijoje ir Rokiškio gimnazijose. Panemunės progimnazijos chorą parengė 1946 m. respublikinei dainų šventei Vilniuje. Sukaupė nemažą įvairių kūrinių archyvą, surinko liaudies dainų ir giesmių. Išaugino keturis vaikus, iš kurių du – Regina ir Vytautas – pasirinko muzikų profesijas.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Tomb Raider (1996 kompiuterinis žaidimas)
Tomb Raider – pirmasis „Tomb Raider“ serijos kompiuterinis žaidimas. Jis skirtas: „Sega Saturn“, „PlayStation“, MS-DOS, „Windows“, Macintosh ir „Nokia N-Gage“ platformoms.
Vėliau žaidimas publikuotas „PlayStation Network“ ir „Steam“ tinkluose, GOG.com sistemoje. Išleistos adaptacijos „iOS“ ir „Android“ mobiliosioms platformoms. Bendri žaidimo pardavimai siekė 8 mln. kopijų. Metacritic.com duomenimis, žaidimas kritikų vidutiniškai įvertintas 91 balu iš 100 „PlayStation“ sistemai.
Apie žaidimą
„Tomb Raider“ yra iš trečiojo asmens perspektyvos vieno žaidėjo žaidžiamas 3D grafikos žaidimas. Viso žaidimo metu žaidėjas valdo anglų archeologę Lara Croft. Su Lara atlikdamas įvairius akrobatinius triukus ir susidurdamas su įvairiais priešais, daugiausiai pavojingais gyvūnais, žaidėjas turi surinkti istorines relikvijas, išsibarsčiusias visame pasaulyje. Žaidime reikia ieškoti raktų, rasti durų atidarymo svirtis įvairių senovinių šventyklų viduje, kartais plaukti, perstumti kelią užtveriančius akmenų blokus, išvengti spąstų. PC ir Mac sistemose žaidimo eigą būdavo galima išsaugoti bet kuriame taške, „PlayStation“ ir „Sega Saturn“ platformose − tik prie žaidime randamų kristalų. Lara Kroft ginkluota dviem pistoletais, kuriais šaudo vienu metu su neišsenkančia šovinių atsarga. Kiti, galingesni ginklai (kaip Uzi automatai) randami žaidimo metu.
Žaidimo vietovės:
Treniruočių lygis: Žaidimo lygiai:
Vėlesnėje PC ir Mac žaidimo versijoje buvo įterpti 2 papildomi sunkesni lygiai po žaidimo pabaigos: „Shadow of the Cat“, kuriame Lara grįžta naujai misijai į Egiptą, ir „Unfinished Business“, kuriame Lara grįžta į Atlantidą. 2007 m. 10 metų „Tomb Raider“ išleidimo sukakčiai paminėti buvo išleistas žaidimo perdirbinys „Tomb Raider: Anniversary“.
Siužetas
Žaidimas prasideda branduolinio užtaiso sprogimu JAV Los Alamoso atominių bandymų bazėje. Sprogimo vietoje parodomas kristalas ir jame moteriška būtybė.
1996 m., Kalkuta. Su anglų archeologe Lara Kroft per jos draugą Larsoną susisiekia Džaklin Natla, „Natla Technologies“ kompanijos vadovė, kuri pasiūlo Larai ieškoti senovinio galios artefakto Peru vietovėje...
Maidzuru
Maidzuru  – miestas Kioto prefektūroje, Japonijoje. Čia gyvena kiek mažiau nei 80 tūkst. gyventojų. Ribojasi su toje pačioje prefektūroje esančiais Ajabe, Mijadzu ir Fukučijama bei Fukujo prefektūroje esančiu Takahamos miesteliu.
Miestas įkurtas 1943 m. gegužės 27 d., tačiau gyvenvietės ištakos siekia senesnius laikus.
Pirmųjų gyvenviečių Maidzuru teritorijoje būta dar Džiomono laikotarpiu. 1889 m. balandžio 1 d. įkurtas Maidzuru miestelis, prie kurio augimo ženkliai prisidėjo tais pačiais metais įkurtas Maidzuru karinio laivyno kvartalas. 1901 m. Maidzuru veikė karinio laivyno arsenalas, kuriame buvo prišvartuojami, gaminami ir taisomi laivai. Vykstant karui tarp Japonijos ir Rusijos, daug karinio laivyno čia buvo įsikūrę dėl patogios geografinės padėties — šalia esančios Japonijos jūros. Pirmoji žymesnė miestelio plėtra įvyko 1936 m., prie Maidzuru prijungus aplinkinius Šišio, Takano, Nakasudžio ir Ikeučio kaimus. 1938 m. buvo prijungta dalis Amaučio kaimo, o Maidzuru suteiktas miesto statusas. Vis dėlto didžiausia miesto plėtra įvyko 1943 m., prijungus Higašimaidzuru sudariusias gyvenvietes. Po Antrojo pasaulinio karo Maidzuru buvo pagrindinis uostas, per kurį į Japoniją iš žemyninės Azijos grįždavo japonų kariai ir karo belaisviai. 1957 m. prijungtas Kasos miestelis. Šiomis dienomis mieste įsikūręs Japonijos jūrų gynybos pajėgų karinė bazė.
Simboliai
Oficiali miesto gėlė – rododendras, medis – japoninis skirpstulas.
Cisuvekas (Augustavo apskritis)
Cisuvekas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Naujinės valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurės vakarus nuo Naujinės, 14 km į šiaurę nuo Augustavo ir 96 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Achemos mokymo centras
Achemos mokymo centras – švietimo ir mokymo įstaiga Jonavoje, Kosmonautuose. 32 darbuotojai (2014 m.; apie 40 darbuotojų 2011 m.). Centrą akreditavo Kvalifikacijų ir profesinio mokymo plėtros centras. mokymo centras priklauso koncernui UAB Achemos grupė. 2011 metais „Achemos“ mokymo centras padarė daugiausia nuostolių (3,7 mln. litų) iš visų koncerno įmonių. 2021 m. uždaryta.
Profesinis mokymas
Mokymo centre tobu­linasi ir kelia savo kvalifikaciją koncerno "Achemos grupė" dukterinių įmonių dar­buo­tojai. Jie dalyvauja seminaruose, konferencijose, paskaitose. Per metus kiekvienas dar­buotojas mokymuisi skiria bent 40 valandų. Mokomasi anglų kalbos, naudotis kompiuteriu, verslo valdymo metodikų, su konkrečia profesija susiju­sių dalykų.
Mokymo centre veikia Europos kompiuterio vartotojo pažymėjimo (ECDL) testavimas.
2004-2006 m. buvo projekto "Kauno apskrities ilgalaikių bedarbių konsultavimo, mokymo ir įdarbinimo partnerystės tinklas" (EQUAL) partneris. Projektą finansavo Žmoniškųjų išteklių plėtros programų paramos fondas. Kontraktorius: KTU EMTC. Kiti Projekto partneriai: Kauno darbo birža (DB),    Kaišiadorių DB,     Prienų DB,     Raseinių DB,  Kėdainių DB,     Jonavos DB,     Lietuvos darbo rinkos mokymo tarnyba (Kauno skyrius),     Kauno Petrašiūnų darbo rinkos mokymo centras,     VDU Profesinio rengimo studijų centras,     Lietuvos inovatyvių profesinių mokyklų pedagogų klubas;          Kauno apskrities viršininko administracija,    Akcinė bendrovė “Achema”,     Nacionalinė Distancinio Mokymo Asociacija ir Kauno prekybos, pramonės ir amatų rūmai.
Mokymo programos
Pagal licencijuotas mokymo programas AB “Achemos” mokymo centrui yra suteikta teisė mokyti ir atestuoti įvairių profesijų specialistus. Tarp jų:
Moksleivių mokymas
"Achemos mokymo centras" greta profesinio mokymo ugdo gabius Jonavos rajono vaikus. Kasmet priimama 30 moksleivių. Jie 3 metus mokosi naudotis kompiu­teriais, bendravimo meno, psichologijos, ekonomikos, teisės pagrindų, užsienio kalbų.
Mokymo programas sudaro Kauno tech­nologijos uni­ver­siteto ir Vytauto Didžiojo uni­ver­siteto dėstytojai.
Neutralitetas
miniatiūra| {{legend|#008000|Neutralios valstybės}} {{legend|#FFFF00|Ginčijamos neutralios valstybės}} {{legend|#00FFFF|Buvusios neutralios valstybės}}|373x373px
Neutralitetas – valstybės įsipareigojimas nestoti į karines sąjungas ir nesiimti jokių veiksmų, įtraukiančių ją į karą ir toks jos statusas tarptautinėje teisėje.
Įvairios šalys neutralumą aiškina skirtingai: kai kurios, pavyzdžiui, Kosta Rika, yra demilitarizuotos, o Šveicarija laikosi „ginkluoto neutralumo“, kad atgrasytų nuo agresijos, turėdama didelę kariuomenę, bet neleisdama jos dislokuoti užsienyje. Tačiau ne visos neutralios šalys vengia bet kokio užsienio pajėgų dislokavimo ar sąjungų: Austrija, Airija, Suomija ir Švedija turi aktyvias JT taikos palaikymo pajėgas ir politinę sąjungą Europos Sąjungoje. Tradicinė Švedijos politika – nedalyvauti karinėse sąjungose, ketinant išlikti neutralia karo atveju. Prieš pat Antrąjį pasaulinį karą Šiaurės šalys pareiškė savo neutralumą, tačiau prasidėjus Žiemos karui Švedija pakeitė savo poziciją ir tapo nekariaujančia šalimi.
Teisės ir įsipareigojimai
Kariaujančios valstybės turi gerbti neutralių šalių teritoriją, per ją negali transportuoti savo pajėgų ar medžiagų, imti į savo karines pajėgas neutralių šalių piliečius. Kariaujančių valstybių karo laivai gali iki 24 valandų laikotarpiui įplaukti į neutralių valstybių uostus, tačiau tokiais atvejais neutralios valstybės gali šiems laivams taikyti įvairius apribojimus.
Neutralios valstybės įsipareigoja nesuteikti kariaujančioms šalims savo ginkluotųjų pajėgų, neleisti naudotis savo teritorija ar oro erdve karo tikslais, tiekiant ginklus ar karinės paskirties prekes kariaujančioms valstybėms, neutralios šalys turi taikyti vienodus apribojimus visoms kovojančioms pusėms.
Teisinis pagrindas
Valstybės neutraliteto teisinį pagrindą gali sudaryti arba jos tarptautinė sutartis su kitomis valstybėmis, arba jos vidaus teisės aktas, dažniausiai konstitucija. Tarptautine sutartimi gali būti garantuojama šios valstybės nepriklausomybė ir teritorinis vientisumas. Valstybės neutralitetas jokiu būdu neapriboja jos suvereniteto, nes neutralitetas nustatomas savanoriškai ir jo galima atsisakyti.
Neutralitetas, nustatytas vidaus teisės aktu, yra politinio, o ne tarptautinio teisinio pobūdžio neutralitetas. Kitos valstybės neturi jokių įsipareigojimų tokios valstybės neutraliteto atžvilgiu.
Tarptautinėje teisėje neutralitetas skirstomas į karo atvejo, nuolatinį, sutartinį ir pozityvųjį. Karo atveju, neutraliteto nebūtina deklaruoti, nes pakanka laikytis neutralioms valstybėms nustatytų apribojimų. Valstybės nuolatinį neutralitetą pripažįsta tarptautinė bendruomenė ne tik karo atveju, bet ir taikos metu. Sutartinis neutralitetas nustatomas kelių valstybių sutartimi ir apima tik jų tarpusavio santykius. Pozityvusis neutralitetas susijęs su neprisijungusių valstybių politika nedalyvauti karinėse sąjungose.
Ginkluotas neutralitetas
miniatiūra|Šveicarija bene geriausias pavyzdys šalies, nepriklausančios jokiam kariniam aljansui, bet turinčios stiprias atgrasomąsias pajėgas. Ginkluotas neutralitetas – tai valstybės ar valstybių grupės, nesudariusios sąjungos nė su viena karo šalimi, bet teigiančios, kad ginsis nuo bet kurios šalies įsiveržimo, laikysena:
Šis terminas kildinamas iš istorinio jūrinio neutralumo, kurį XVIII a. pabaigoje sugalvojo Jekaterinos Didžiosios vadovaujama Pirmoji Šiaurės šalių ir Rusijos ginkluoto neutralumo lyga, tačiau nuo to laiko jis vartojamas tik šalių neutralumui įvardyti. Švedija ir Šveicarija nepriklausomai viena nuo kitos garsėja savo ginkluotu neutralumu, kurio laikėsi tiek Pirmojo, tiek Antrojo pasaulinio karo metais. Tačiau jos vykdo aktyvią užsienio politiką ir dažnai dalyvauja taikos kūrimo procesuose visame pasaulyje. Pasak Edwino Reischauerio, „norėdamas būti neutralus, turi būti pasirengęs būti labai militarizuotas, kaip Šveicarija ar Švedija“.
Priešingai, kitos neutralios valstybės gali atsisakyti karinės galios (pvz.: Kosta Rika ir Lichtenšteinas) arba ją sumažinti, tačiau naudoja ją tik savo šalies gynybai ir neutralumui palaikyti. Tačiau kariuomenės nebuvimas nereiškia neutralumo, nes tokios šalys kaip Islandija nuolatinę kariuomenę pakeitė stipresnės valstybės karinėmis garantijomis.
Taikos palaikymas
miniatiūra|[[Jungtinių Tautų Organizacija|JT patruliuojantys Airijos padaliniai Golano aukštumose, Sirijoje.]] Daugeliui valstybių, pavyzdžiui, Airijai ir Švedijai, neutralumas nereiškia, kad nėra jokios užsienio intervencijos. Jungtinių Tautų taikos palaikymo misijos laikomos su ja susipynusiomis. 1994 m. Šveicarijos rinkėjai atmetė pasiūlymą prisijungti prie JT taikos palaikymo operacijų. Nepaisant to, 23 Šveicarijos stebėtojai ir policijos pareigūnai buvo dislokuoti visame pasaulyje vykdant JT projektus.
== Neutralios Europos šalys ==
Suomija
Suomija savo neutralumo politiką kildina iš laikotarpio iškart po Antrojo pasaulinio karo. Pirmą kartą Suomijos interesas išlikti neutralia didžiųjų valstybių konfliktuose buvo pripažintas 1948 m. Suomijos ir SSRS sutartyje (Draugystės, bendradarbiavimo ir savitarpio pagalbos sutartis). Sutartyje draudžiama ją pasirašiusioms šalims jungtis į karinę sąjungą prieš kitą šalį, todėl Suomija negalėjo leisti, kad jos teritorija būtų panaudota SSRS užpuolimui. Suomija taip pat buvo įsipareigojusi saugoti savo neutralumą, pasitelkdama atitinkamas ginkluotąsias pajėgas. Suomijos neutralumas neturi šaknų tarptautinėje teisėje, ir nėra jokių tarptautinių pasižadėjimų dėl jos neutralumo. Taigi Suomija, kaip ir Austrija, yra priverstinio neutraliteto atvejis, vėlgi – SSRS.
Švedija
Švedija savo neutralumo politiką grindžia tradicija, o ne tarptautine sutartimi. Per XIX a. pirmosios pusės karinius konfliktus Švedija išlaikė neutralų statusą. Neutralumą 1834 m. oficialiai paskelbė karalius Gustavas XIV. Švedija ilgą laiką buvo stipri karinė galia, tačiau neutralumo politiką ji pritaikė savo politiniams interesams. 1941 m. ji leido vokiečių pajėgoms tranzitu per Švedijos teritoriją vykti į Suomijos frontą ir kartu saugojo pabėgėlius nuo nacizmo. Po 1945 m. Švedija nusprendė išsaugoti neutralumo statusą. Švedijos saugumas labai priklausė nuo Suomijos statuso, o netiesiogiai – ir nuo SSRS politikos Suomijos atžvilgiu.
Šveicarija
Šveicarija gavo neutralitetą pagal Vestfalijos taiką (1640 m.), kuri užbaigė Trisdešimties metų karą Europoje. Ji taip pat patvirtino Šveicarijos Konfederacijos nepriklausomybę. Po 1789 m. Prancūzija okupavo didelę dalį Konfederacijos teritorijos. 1815 m. Vienos kongrese buvo atkurta Šveicarijos Konfederacija, o 1815 m. gruodžio 20 d. Austrijos, Prancūzijos, Anglijos, Prūsijos, Prūsijos ir Rusijos pasirašytas aktas garantavo nuolatinį Šveicarijos neutralumą.
Austrija
1955 m. Austrijos valstybės sutartimi ir Konstitucija Austrija yra įsipareigojusi laikytis neutralumo principo, kuris draudžia sudaryti karines sąjungas ir steigti užsienio karines bazes Austrijos teritorijoje. Austrijos neutralumas iš tikrųjų yra priverstinis neutralumas. Austrijos teritorija iki 1955 m. buvo okupuota sąjungininkų pajėgų. 1955 m. Sovietų Sąjunga Maskvos memorandume pareikalavo Austrijos neutralumo pagal Šveicarijos pavyzdį ir išreiškė pasirengimą keturių galybių įsipareigojimams dėl Austrijos teritorijos vientisumo ir neliečiamumo. Visos šalys, su kuriomis Austrija palaikė diplomatinius santykius, ratifikavo Austrijos valstybės sutartį.
Diskusijų klausimai
Kai kuriuose sluoksniuose buvo suabejota, ar kai kurios valstybės yra tokios neutralios, kaip jos teigia, nors tai labai priklauso nuo to, kaip valstybė interpretuoja savo neutralumo formą.