cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Atvira visuomenė
Karlo Poperio darbuose atvira visuomenė apibrėžiama kaip tokia, kurioje politiniai lyderiai gali būti pakeisti taikiu būdu, skirtingai nei uždaroje visuomenėje, kurioje tam prireiktų revoliucijos ar perversmo. Demokratinės visuomenės yra atviros, o totalitarinės diktatūros ir autokratinės monarchijos visuomenės – uždaros.
Poperio atviros visuomenės koncepcija kyla iš jo mokslo filosofijos. Kadangi niekas neturi tobulų žinių, kokia turėtų būti tobula vyriausybė, geriausias sprendimas yra vyriausybė, pasirengusi pakeisti vykdomą politiką. Atvira visuomenė turėtų būti pliuralistinė ir multikultūrinė, nes požiūrių ir nuomonių įvairovė yra naudinga sprendžiant problemas.
Ratnyčia
Ratnyčia – Druskininkų miestui priklausanti gyvenvietė, esanti į pietryčius nuo miesto centro. Pro ją teka Ratnyčėlės upelis, Druskininkuose įtekantis į Nemuną. Yra Ratnyčios Šv. apaštalo Baltramiejaus bažnyčia, dvejos kapinės (Ratnyčios ir žydų). Miestui nepriklausanti rytinė Ratnyčios dalis yra Ratnyčios kaimas.
thumb|left|[[Ratnyčios bažnyčia]]
Istorija
thumb|left|200px|Ratnyčios kapinės ([[Napoleonas Orda|Napoleono Ordos pav., XIX a. antra pusė)]]
XIX a. Ratnyčios miestelis pateko į Trakų apskrities Merkinės valsčių, Neravų apylinkę. 1866 m. buvo 44 namai, 217 gyventojų (171 žydas, 46 katalikai).
1919 m. birželio 18 d. nustatyta pirmoji Lietuvos-Lenkijos demarkacinė linija ėjo per Ratnyčią. Nuo 1921 m. iki 1925 m. liepos 1 d. kaimas priklausė Pariečės valsčiui.
Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 150 žmonių, iš kurių visi buvo užrašyti lenkais, o iš jų 126 buvo katalikai ir 24 judėjai.
1925–1950 m. priklausė Marcinkonių valsčiui.
Pokario metais apylinkėse veikė Dainavos apygardos, Kazimieraičio partizanų rinktinės partizanai. Vėliau Ratnyčia priklausė Varėnos rajonui, buvo Ratnyčios apylinkės centras.
1991 m. gruodžio 31 d. Vyriausybės nutarimu Nr. 617 Ratnyčia (išskyrus jos rytinį pakraštį) perduota Druskininkų miestui.
Ratnyčios šv. apaštalo Baltramiejaus bažnyčia
'''Druskininkų (Ratnyčios) šv. apaštalo Baltramiejaus bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Druskininkų pietrytinėje dalyje – Ratnyčioje, Ratnyčios (Nemuno dešiniojo intako) dešiniajame krante.
Parapijoje veikia Švendubrės šv. Antano koplyčia.
Istorija
thumb|left|200px|Senoji bažnyčia (apie 1908 m.)
Kazimieras Leonas Sapiega apie 1650 m. pastatė bažnyčią. 1676 m. įsikūrusi Merkinėje jėzuitų misija aptarnavo ir Ratnyčią. 1762 m. pastatyta bažnyčia buvo Merkinės parapijos filija. 1766 m. Ratnyčios bažnyčia tapo Pariečės parapijos filija. 1784 m. atskyrus nuo Pariečės parapijos, tapo Trakų dekanato Ratnyčios parapija. 1826 m. sudegė klebonija su bažnyčios archyvu. Ratnyčioje vargonininkavo M. K. Čiurlionio tėvas Konstantinas Čiurlionis.
Inžinierius Vaclovas Michnevičius 1903 m. suprojektavo mūrinę bažnyčią, vėliau statyta pagal kitą projektą. Į Ratnyčią 1904 m. paskirtas kunigas Pranas Bernotas 1905–1910 m. pastatė dabartinę mūrinę bažnyčią. Pranas Bernotas įsteigė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos ir „Ryto" draugijos skyrius. Kunigas Antanas Šimeliūnas nupirko varpus, pastatė altorių, tretininkų namus, subūrė bažnytinį chorą, styginį orkestrą. 1921 m. bažnyčia perstatyta.
Nuo 1936 m. Ratnyčioje klebonavęs Antanas Gedgaudas atnaujino parapijos salę. Jis 1942 m. gestapo suimtas ir 1943–1945 m. kalintas Dachau koncentracijos stovykloje. Čia klebonavo tautosakos rinkėjas Pranas Bieliauskas (1883–1957 m.). Ratnyčioje mirė vienas žymiausių Vilniaus krašto pamokslininkų, rekolekcijų vadovų, buvęs Sibiro tremtinys, jėzuitas Jonas Paukštys (1899–1965 m.). Nuo 1965 m. parapiją administruojantis kunigas Antanas Andriuškevičius suremontavo bažnyčią. Ji 1978 m. spalio 28-osios naktį apiplėšta. 2013 m. baigta statyti naujoji bažnyčios klebonija.
Architektūra
Bažnyčia turi neogotikos bruožų, stačiakampio plano, dvibokštė. Vidus 3 navų. Šventoriaus tvora akmenų ir plytų mūro, su mediniais statiniais.
Kitoks pasaulis (1992 albumas)
Kitoks pasaulis, kurį kaip dvigubą plokštelę 1992 m. išleido Bomba, buvo ankstyvųjų Foje įrašų rinkinys, papildytas naujai įrašytomis senomis dainomis. Tai buvo pirmasis atsikūrusios ankstyvosios grupės sudėties albumas.
Vinilinių plokštelių pusės buvo sunumeruotos K, L, M, N, ant kiekvienos jų buvo po Foje nario nuotrauką, „iškirptą“ iš viršelio fotografijos (iš eilės – Andrius Mamontovas, Arnoldas Lukošius, Algimantas Kriščiūnas, Darius Burokas).
Albumo daina „Aš ją labai…“, išleista tik vinilinėje plokštelėje, yra vienintelė ne Mamontovo sukurta Foje daina. Nors tai tėra kelių posmelių trukmės pokštas, „Aš ją labai…“ buvo įtraukta į prieš paskutiniuosius Foje koncertus laikraščiuose platintą anketą, kurią atsiųsdami fanai galėjo balsuoti už koncertuose skambėsiančius kūrinius.
Dainos
[**] tik LP
Jutonys
Jutonys – kaimas Molėtų rajono savivaldybės pietryčiuose. Aptiktas Jutonių pilkapynas.
Istorija
1852 m. priklausė Inturkės seniūnijai.
Vliorės apskritis
Vliorės apskritis  – viena iš 12 Albanijos apskričių. Apskritį sudaro Delvinės, Sarandės, Vliorės apygardos ir administracinis centras – Vliorė.
Apskrities pietiniai ir vakariniai kraštai yra Otranto sąsiaurio kranto linijos, kurios dalija Kerkyros salą. Taip pat apskritis formuoja dalį Albanijos rivjeros. Toli, pietryčiuose yra maža dalis sienos su Graikija. Gyventojų skaičių sudaro graikų mažumos. Šalies viduje apskritis ribojasi su apskritimis: Fierio – šiaurėje ir Girokasterio – rytuose.
Jonas Burokas
Jonas Burokas (g. 1943 m. kovo 25 d.) – ūkininkas, Lietuvos ir Utenos rajono ūkio, politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
2000 m. AB „Vilniaus bankas“ Utenos filialas, bendrųjų reikalų, apsaugos ir inkasacijos skyriaus viršininkas. 2001–2003 m. Utenos rajono savivaldybės meras, nuo 2003 m. mero pavaduotojas. 1995 m. Lietuvos valstiečių partijos, nuo 2001 m. Naujosios sąjungos (socialliberalai) narys.
2000–2003 m. ir nuo 2003 m. Utenos rajono savivaldybės tarybos narys.
Žmona Danutė, vaikai – Jonė, Miglė, Kęstutis.
Ginklininkas
thumb|200px|Ginklininko dirbtuvė Ginklininkas – vienas iš žemesniųjų Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos dvaro pareigūnų ir žemietijų pareigūnų.
Pareigybė atsirado viduramžiais nuo amatininkų, gaminusių kalavijus ir kardus kunigaikščiui ir jo kariuomenei, pavadinimo. Vėliau geriausiems ginklininkams buvo patikėta teisė iškilmių metu nešti karaliaus kalaviją, tuo pabrėžiant jo karinę valdžią. Ginklininkui buvo priskirtos ir kai kurios teisėtvarkos pareigos.
Apie XVI a. ginklininko pareigybė tapo tituline. Pagal dvaro pareigūnų hierarchiją karūnos didysis ginklininkas (miecznik wielki koronny) ir Lietuvos didysis ginklininkas (miecznik wielki litewski) buvo dešimti, pagal žemietijų pareigūnų hierarchiją dvaro ginklininkas (mieczownik) Karūnos žemietijose buvo tryliktas, Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje – devynioliktas.
Jonas Krivickas
Jonas Krivickas ( 1929 m. kovo 16 d. Šiauliuose – 2007 m. rugsėjo 13 d. Šiauliuose) – mokytojas, kraštotyrininkas, Šiaulių miesto garbės pilietis.
Biografija
1950 m. Šiaulių mokytojų seminariją, mokėsi Šiaulių mokytojų institute, 1956 m. neakivaizdžiai baigė Vilniaus valstybinį pedagoginį institutą.
1950 m. Šiaulių V pradinės mokyklos vedėjas, baigęs mokytojų institutą pagal paskyrimą mokytojavo Varėnoje. 1962 m. grįžęs į gimtuosius Šiaulius, dirbo I mokykloje – internate vyr. auklėtoju, vėliau – direktoriaus pavaduotoju. Nuo 1967 m. Šiaulių Juliaus Janonio gimnazijos mokytojas. Už kūrybingumą, sąžiningą darbą 1972 m. jam suteiktas nusipelniusio mokytojo vardas, 1993 m. suteikta lietuvių kalbos ir literatūros mokytojo eksperto kvalifikacinė kategorija.
Nuo pirmųjų darbo gimnazijoje dienų pasinėrė į kraštotyros veiklą. Vadovavo moksleivių filologiniams darbams, mokyklos kraštotyros darbui, su moksleiviais dalyvavo kraštotyros ekspedicijose. J. Krivickas – gimnazijos metraštininkas, 1970 m. mokyklos istorijos muziejaus įkūrėjas. 1987 m. muziejui suteiktas Liaudies muziejaus vardas. Čia vyksta parodos, konkursai, seminarai mokyklos, miesto, apskrities mokiniams, mokytojams bei visuomenei. 1991 m. mokytojas parengė ir išleido Šiaulių Juliaus Janonio gimnazijos istorijos I, o 1997 m. – II dalį. Palaikė glaudžius ryšius su buvusiais gimnazijos auklėtiniais įvairiose pasaulio šalyse.
Daugelį metų dirbo tuometinio Šiaulių ekskursijų biuro ekskursijų vadovu, gidu. 1999 m. jam suteiktas aukščiausios kategorijos gido vardas. Ilgametis mokytojų ansamblio „Salduvė“ narys.
Šiaulių kraštotyros draugijos Mikelio prizo laureatas, Lietuvos kraštotyros draugijos garbės narys, 2000 m. P. Bugailiškio premijos laureatas. 1997 m. apdovanotas Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino 4-ojo laipsnio ordinu ir Gedimino ordino medaliu.
Šiaulių miesto savivaldybės tarybos 2001 m. rugsėjo 20 d. sprendimu Nr.272 suteiktas Šiaulių Garbės piliečio vardas.
Kumanai
Kumanai (pavadinimas vartojamas Vakarų Europos ir Bizantijos), taip pat žinomi kaip polovcai, poloviečiai (, pagal istorijos šaltinius, senovės rusų metraščius) – ankstyvųjų vidurinių amžių vakarų tiurkų klajoklių gentis, gyvenusi Šiaurės Kaukaze, į šiaurę nuo Juodosios jūros, palei Volgą. Jie siejami su vakarine kipčiakų šaka. Vertėsi klajokline gyvulininkyste, XI–XIII a. buvo sukūrę genčių sąjungų, kurioms vadovavo chanai.
Paladis
Paladis – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Pd, eilės numeris 46.
Savybės
Tai yra retas sidabriškai baltos spalvos metalas. Kaip ir rutenis, rodis, platina, osmis bei iridis, priklauso platinos grupės metalams. Nors visi jie pasižymi panašiomis cheminėmis savybėmis, paladžio lydymosi taškas žemiausias, jo tankis mažesnis nei kitų šios grupės metalų. Kaip ir platina, labai atsparus oksidacijai bei korozijai.
Pavadinimo kilmė
Šį metalą 1803 metais atrado William Hyde Wollaston ir 1804 m. pavadino asteroido Paladės (atrasto 1802 m.) garbei.
Naudojimas
Iš paladžio gaminami juvelyriniai dirbiniai. Metalas bei jo lydiniai naudojami odontologijoje, laikrodžių gamyboje, medicininiuose instrumentuose, elektronikos kontaktuose. Taip pat iš paladžio kaldinamos paladžio monetos.
Bilkiškės
Bilkiškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, šalia šiaurinės Vilniaus miesto savivaldybės ribos. Kaimas įsikūręs kairiajame Neries krante. Iš visų pusių, išskyrus vakarų, yra apsuptas Nemenčinės miško. Iš Bilkiškių Laurų gatve galima pasiekti Vilnių, per mišką einančiu taku – Sakiškes.
Ties Bilkiškėmis Neryje esti kelios rėvos (Šiaučiai ir Devyniaviršiai?). Sielininkai turėję savų apeigų ir tikėjimų, susijusių su šiuo rėvų ruožu. Aplink atsiveria vaizdingos atodangos. Išlikusi tradicinės architektūros sodyba su daržine, tačiau aplink plečiasi kraštovaizdį niokojančios nausėdijos.
Pranas Baleniūnas
Pranas Baleniūnas (1900 m. Belazariškiai, Siesikų valsčius – 1965 m. sausio 15 d. Vorkuta. Pa­lai­do­tas se­no­sio­se Vor­ku­tos ka­pi­nė­se. Ka­pas ne­iš­li­ko.) – Lietuvos skulptorius, archeologas.
Ąžuolinė (Nemėžis)
Ąžuolinė – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 5 km nuo Nemėžio.
Pranas Baleniūnas
Biografija
1919–1922 m. tarnavo savanoriu Lietuvos kariuomenėje, vėliau Kaune mokėsi pas skulptorių P. Aleksandravičių, 1924–1925 m. – Vilniaus universitete pas B. Balzukevičių.
Dirbo pas J. Zikarą, 1925–1935 m. Kaune – skulptoriumi dekoratoriumi, turėjo savo dirbtuves, gar­sė­jo kaip pui­kus skulp­tū­rų, ypač po­mir­ti­nių kau­kių, lie­ji­kas, pa­dė­da­vęs gar­siems skulp­to­riams iš­lie­ti kū­ri­nius. Ta­čiau ir pats yra su­kū­ręs ke­le­tą skulp­tū­rų: Jėzaus Kris­taus skulp­tū­rą (1933 m.) po­eto J. Ma­čiu­lio-Mai­ro­nio na­mų so­de Kau­ne, pa­min­klą ant Šlei­vių ka­po Antašavoje. Res­tau­ra­vo Pa­žais­lio vie­nuo­ly­no al­to­rių. 1935–1937 m. Karo muziejaus vyr. laborantas, 1937–1944 m. – Vytauto Didžiojo kultūros muziejaus Priešistorinio skyriaus konservatorius.
1944 m. rugpjūčio 16 d. NKVD kontr­žval­gy­bos sky­riaus su­im­tas, tar­dytas ir 1945 m. nu­teis­tas 15 me­tų lais­vės at­ėmi­mo ka­tor­go­je, ištremtas kalėti į Vorkutos lagerius, po Stalino mirties trumpam buvo grįžęs į Lietuvą, tačiau čia gyventi negalėjo. Vorkutoje išėjęs į laisvę dirbo bareljefų liejėju. Buvo vedęs du kartus, su pirmąja žmona Elena Kibildyte turėjo du sūnus.
Dirbdamas Vytauto Didžiojo muziejuje dažnai būdavo siunčiamas kasinėti ardomų kapinynų, konservuodavo ir restauruodavo radinius, rengiant Priešistorinio skyriaus ekspoziciją paruošė ir konservavo visą atrinktą medžiagą, pagamino visus reikalingus modelius. Tyrinėjimuose pritaikė įvairias metodikas: smulkių dirbinių išplovimą vandens pompa, jų neišjudinus, sunykusių dirbinių sutvirtinimą gipsu ir parafinu ir kt. Tai buvo kruopštus ir darbštus tyrinėtojas, tačiau jo darbai liko nepaskelbti.
Kasinėjo Kiemelių, Padkarališkių (Širvintų rajono savivaldybė) senkapius (1938 m.), Meldinių (Pakruojo rajono savivaldybė), Pakapių (Kauno rajono savivaldybė) senkapius, Beižonių (Trakų rajono savivaldybė), Rinkšelių, Sandrausiškės (Raseinių rajono savivaldybė), Dubingių (Molėtų rajono savivaldybė) pilkapynus, Ruseinių (Kėdainių rajono savivaldybė), Veršvų (Kaunas) kapinynus (1939 m.), Ankštakių, Auksūdžio I, Auksūdžio II, Genčų, Jazdų, Kurmaičių, Kūlsodžio, Laivių, Lazdininkų, Reketės, Rūdaičių, Senkų, Tūbausių (Kretingos rajono savivaldybė), Gintališkės, Šateikių (Plungės rajono savivaldybė) kapinynus, Bendžiukų (Molėtų rajono savivaldybė), Godelių (Plungės rajono savivaldybė), Tauzų (Skuodo rajono savivaldybė) senkapius, Kurmaičių (Kretingos rajono savivaldybė), Vaitiekūnų (Radviliškio rajono savivaldybė) pilkapynus (1940 m.) Veršvų (Kaunas) kapinynus (1940–1941 m.) Dimitravo, Kiauleikių (Kretingos rajono savivaldybė) kapinynus (1941 m.), Pamanteikių (Ukmergės rajono savivaldybė) vietovėje ištyrė degintinį kapą (1942 m.), Dovydiškių, Bečių, Radiškio, Vidiškių, Užušilių (Ukmergės rajono savivaldybė) senkapius, Samantonių (Ukmergės rajono savivaldybė) akmens amžiaus gyvenvietę (1943 m.), išaiškino Budrių, Šauklių, Voveraičių, Padvarių, Erlėnų senovės žemdirbystės vietas (1939 m.).
Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba
LTSR Kultūros ministerijos Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba – kultūros paminklų apsaugos įstaiga, veikusi Lietuvoje 1967–1991 m.
Istorija
Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba įsteigta nuo 1967 m. sausio 1 d. Lietuvos TSR Kultūros ministro 1966 m. rugpjūčio 8 d. įsakymu Nr. 242a. tarybai pavesta vykdyti 1967 m. balandžio 15 d. priimtą Kultūros paminklų apsaugos įstatymą (Žin., 1967, Nr. 11-80). Jos darbui vadovavo Kultūros ministerijos Muziejų ir kultūros paminklų apsaugos valdyba. Tarybai buvo pavaldžios nuo 1966 m. sausio 1 d. prie Vilniaus ir Kauno miestų vykdomųjų komitetų kultūros skyrių sudarytos kultūros paminklų apsaugos inspekcijos ir prie Klaipėdos m. vykdomojo komiteto kultūros skyriaus kultūros paminklų apsaugos inspekcija sudaryta 1969 m. rugsėjo 1 d.
Pagrindiniai uždaviniai:
Prie Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos visuomeniniais pagrindais veikė išplėstinė mokslinė metodinė taryba, kurią sudarė žymiausi respublikos mokslininkai, kultūros istorijos tyrinėtojai, restauravimo-konservavimo specialistai iš įvairių žinybų.
1991 m. vietoje tarybos įkurtas Kultūros paveldo centras.
Indis
Indis – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas In, eilės numeris 49.
Pavadinimo kilmė
1875 m. elementą atrado prancūzas Lecoq de Boisbaudran, kuriam įspūdį padarė tai, kad šio elemento spektre yra indigo spalva.
Nikelis
Nikelis – metališkas cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Ni, eilės numeris 28.
Pavadinimo kilmė
Vokietijos Rūdų kalnuose (Erzgebirge) iš vario rūdos buvo išgaunamas rusvas nikelio darinys – nikelinas. Kalnakasiai manė, kad tai esanti vario rūda, tačiau iš jos nepavykdavo išgauti vario, todėl jie manė, kad būsią apgauti kalnų dvasių – nikelių (panaši istorija buvo su kobaltu).
Chicane
Chicane (g. 1971 m. vasario 28 d.) – Didžiosios Britanijos elektroninės trance muzikos kūrėjas bei remiksuotojas, po kurio slapyvardžiu slepiasi Nick’as Bracegirdle’as.
Kočis (Indija)
Kočis (,, Cochin) – miestas Keraloje (pietų Indija), uostas pietvakarinėje šalies pakrantėje. 677,3 tūkst. gyventojų (2011 m.). Išvystyta turizmo, laivybos, informacinių technologijų pramonė, prekyba.
Chicane
Muzikinė biografija
Tuomet jis susitarė su „Clannad“ nariu Maire Brennan’u dėl teisės perkurti grupės „Clannad“ hitą „The Theme From Harry's Game“, pakeisdamas ir pavadinimą į „Saltwater“. Pasiekęs Didžiosios Britanijos Top 10-uką, šis kūrinys tapo pasauliniu hitu.
Pirmas Chicane albumas, „Far From the Maddening Crowds“, buvo išleistas 1997-aisiais. Kaip remiksuotojas, Bracegirdle perdirbo Bryan’o Adams’o dainą „Cloud #9“ ir pavertė jį dar vienu hitu Vakarų šalyse. Jis ir toliau dirbo su Adams’u, su kuriuo kartu sukūrė dainą „Don't Give Up“, pasiekusią net pirmą Didžiosios Britanijos topo vietą. Šią dainą galima buvo rasti antrajame Chicane albume, „Behind the Sun“, pasirodžiusiame Europoje 2000-ųjų pavasarį. Šis diskas pasiekė Top 10-uką britų tope bei aukštas vietas visoje Europoje.
Kočis (Indija)
Istorija
Kočis buvo Indijos prieskonių prekybos centras, žinomas graikams, žydams, sirams, arabams ir kinams. Kočio karalystė atsirado XII a. žlugus Čerai. Jis iškilo kai Perijaro upės potvinis sugriovė Muzirį 1341 m. Seniausias literatūrinis šaltinis, minintis Kočį, yra kinų keliautojo Ma Huan, kuris lankėsi XV a. su admirolu Dženg He, užrašai. Uostą 1440 m. taip pat aplankė italų keliautojas Niccolò de' Conti.
Chicane
Muzikinė biografija
„Behind the Sun“ 2000-ųjų rugpjūtį buvo išleistas ir Jungtinėse Amerikos Valstijose. Vėliau sekė labai ilga pertrauka muzikanto karjeroje, kol galiausiai jis sugrįžo 2003-aisiais su nauju hitu – „Love On The Run“.
Kočis (Indija)
Istorija
XV a. Malabaro krante Kočis ir Kalikutas labai konkuravo, tad Mingų dinastija įsikišo suteikdama Kočiui ir jo valdovui specialų titulą Keyili (可亦里). Tokiu būdu Kočiui pavyko mesti iššūkį Kalikuto dominavimui. Kalikuto zamorinas tik kinams nutraukus keliones į Kočį įsiveržė į uostą ir paskyrė savo patikėtinį jo karaliumi.
Chicane
Muzikinė biografija
2006-uosius muzikantas pradėjo įrašęs puikiai šokių aikštelėse irgi perkamiausių singlų topuose pasižymėjusią dainą „Stoned In Love“, kurios vokalinę partiją atliko legendinis Tomas Džounsas. Ji singlu išleista 2006-ųjų balandžio 24 d. ir pirmąją savaitę užkopė iki 8 perkamiausių sąrašo vietos D. Britanijoje.
Malajinė skraidančioji lapė
Malajinė skraidančioji lapė arba Kalongas (Pteropus vampyrus), ) – vaisėdžių (Pteropodidae) šeimos šikšnosparnių rūšis. Tai vienas iš didžiausių šikšnosparnių būrio atstovų – jo kūnas iki 40 cm ilgio, o sparnų tarpugalis iki 1,7 metro. Rūšis paplitusi Malajų salyne ir Filipinuose. Minta žiedų nektaru, vaisiais, kurių ieškoti per naktį gali nuskristi net iki 50 kilometrų.
Chicane
Diskografija
Albumai
Kočis (Indija)
Istorija
Portugalų keliautojas Pedras Alvarešas Kabralis Kočio mieste 1500 m. įkūrė pirmą europiečių gyvenvietę Indijoje. Portugalai valdė Kočio tvirtovę 1503–1663 m. Tuo laikotarpiu Inkvizicija persekiojo Šv. Tomo katalikus ir žydus, gyvenusius mieste. Kočio Šv. Pranciškaus bažnyčioje buvo palaidotas Vasco da Gama (1469–1524), kol 1539 m. jo palaikai buvo perkelti į Portugaliją. Po portugalų Kočį valdė olandai, pervadinę tvirtovę Stormsburgu, o Kočio karališkoji šeima perkėlė sostinę į Trisurą. 1664 m. olandai įkūrė Kočio savivaldybę, kuri buvo panaikinta jiems nusilpus XVIII a. Likusį Kočį valdė Kočio karalystės valdytojai. 1773 m. Kočis pradėjo mokėti duoklę Mysorės karalystei.
Chicane
Diskografija
Singlai
Kočis (Indija)
Istorija
1814 m. sutartimi olandai atidavė Kočį britams mainais už Bankos salą prie Sumatros. 1866 m. atkurta Kočio tvirtovės savivaldybė. 1925 m. dėl visuomenės spaudimo buvo įkurta Kočio įstatymų leidimo taryba. 1947 m. Indijai gavus nepriklausomybę Kočis savanoriškai prie jos prisijungė.
Ąžuolynas (reikšmės)
Ąžuolynu vadinama:
Kočis (Indija)
Istorija
Nuo 2000 m. paslaugų sektorius lėmė miesto ekonomikos suklestėjimą.
Žymūs žmonės
Kočyje mirė žymus portugalų keliautojas Vaskas da Gama (1469–1524).
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Kočis yra užmezgęs partnerystės ryšius:
Čandrabindu
thumb|150px|Čandrabindu
Čandrabindu ( – „mėnulis-taškas“) – diakritinis ženklas, naudojamas dalyje brahmi šeimos raštų sistemų. Žymimas lankeliu su tašku virš raidės (ँ, pvz., हुँ – hũ). Hindi, bengalų, gudžaratų, orijų ir kt. kalbose čandrabindu ženklu žymimas nosinis balsis. Tiesa, balsiai, užrašomi su papildomais ženklais virš dandos, žymimi anusvara (pvz., हैं – hãi). Klasikiniame sanskrite čandrabindu atsiranda dėl sandhi taisyklių poveikio, tokiuose junginiuose kaip ṃll.
Eugenija Meškienė
Eugenija Meškienė (1945 m. kovo 24 d. Rakandžiuose, Gruzdžių valsčius, Šiaulių apskritis – 2008 m. lapkričio 27 d. Akmenėje) – zootechnikė, agrarinių mokslų daktarė, Lietuvos ir Akmenės rajono savivaldybės politinė veikėja.
Biografija
1953–1961 m. mokėsi Šiupylių septynmetėje mokykloje, 1961–1965 m. Ginkūnų neakivaizdinės mokyklos Šiupylių vakarinėje vidurinėje mokykloje. 1966–1971 m. studijavo zootechniką Lietuvos veterinarijos akademijoje, 1981–1984 m. Estijos A. Meldero gyvulininkystės ir veterinarijos instituto aspirantūroje, biomedicinos kandidatė, agrarinių mokslų daktarė.
1961–1964 m. Šiaulių rajono „Tarybinės žemės“ kolūkio fermos, 1964–1966 m. Valstybinės veislininkystės stoties darbininkė, 1966 m. „Tarybinės žemės“ kolūkio pieno kontrolierė, 1967–1975 m. vyr. zootechnikė, 1975 m. Pakruojo rajono „Komunizmo ryto“ kolūkio vyr. zootechnikė. 1976–1978 m. Akmenės rajono Žemės ūkio valdybos vyr. zootechnikė. 1978–1987 m. valdybos viršininko pavaduotoja, 1987–1989 m. Akmenės raj. liaudies kontrolės komiteto pirmininkė.
1992–1996 m. Seimo nario Juozo Baranausko padėjėja. 1995–1997 m. Akmenės rajono Žemės ūkio valdybos viršininkė. 1997–2007 m. Akmenės rajono savivaldybės mero pavaduotoja. Nuo 2007 m. balandžio 11 d. Akmenės rajono savivaldybės merė.
1989 m. LKP Akmenės rajono tarybos pirmoji sekretorė, 1990–2001 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos Akmenės rajono tarybos pirmininkė. Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narė, Akmenės rajono skyriaus narė. Nuo 2001 m. sausio mėn. LSDP tarybos narė, Akmenės skyriaus pirmininko pavaduotoja, nuo 2003 m. pirmininkė, LSDP Šiaulių apskrities tarybos pirmininkė. Lietuvos socialdemokračių moterų sąjungos Šiaulių apskrities koordinatorė.
1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m. ir 2007–2008 m. Akmenės rajono savivaldybės tarybos narė.
Lietuvai pagražinti draugijos centro valdybos narė, draugijos Akmenės rajono skyriaus pirmininkė. Lietuvos moterų draugijos valdybos narė, Lietuvos moterų kolegijos prezidiumo narė, Akmenės rajono savivaldybės bendruomenės sveikatos tarybos pirmininkė, Akmenės kultūros ir švietimo labdaros fondo pirmininkė, Vaikų rėmimo fondo narė.
Po sunkios ligos mirė 2008 m. lapkričio 27 d.
Tuzai
Tuzai – kaimas šiaurės rytiniame Kretingos rajono savivaldybės pakraštyje, 6 km į rytus nuo Salantų ir 3,5 km į šiaurės vakarus nuo Ginteliškės, prie kelių ir, prie Salanto upės.
Geografija
Kaimas yra Vakarų Žemaičių plynaukštės vakariniame pakraštyje. Jo žemės rytuose ribojasi su Ginteliškės, šiaurėje – Notėnų ir Panotėnių, šiaurės vakaruose – Laivių, pietvakariuose – Gargždelės, o pietuose – Žeimių žemėmis. Šiaurine dalimi teka Salanto upė, kuri rytinėje kaimo dalyje užtvenkta, įrengtas Tuzų tvenkinys. Už Salanto stūkso Tuzų miškas.
Istorija
Kaimas susiformavo XVI a. II pusėje, po Valakų reformos. Priklausė Platelių, vėliau – Gintališkės dvarui. XVII–XVIII a. rytiniame kaimo pakraštyje įsikūrė vienkieminis Patuzių užusienis, kuris skirstėsi į pirmuosius ir antruosius Patuzius. Dvasiniu kaimo gyvenimu rūpinosi Platelių, o nuo 1630 m. – Salantų parapijos kunigai.
1750 m. buvo 17, 1821 ir 1843 m. – 22, 1846 m. – 23, 1866 m. – 28 dūmai,
Po baudžiavos panaikinimo ir 1861 m. žemės reformos, 1870 m. Tuzų kaime ir abiejuose Patuzių užusieniuose buvo 140 revizinių sielų (prievolininkų luomo vyrų) ir 899 rėžiai žemės, už kurią valstiečiai atodirbio prievolę atlikinėjo Gintališkės dvarininko Leduchovskio dvare. Dvarui paliktoje kaimo žemėje XIX a. pabaigoje Leduchovskis įsteigė Korcyno palivarką.
1919 m. atidaryta pradinė mokykla, 1923 m. buvo 72 ūkiai.
1950–1988 m. – Lenino kolūkio administracinis ir gamybinis centras, kuriame veikė parduotuvė, biblioteka (nuo 1954 m.), kultūros namai (nuo 1963 m.), felčerio–akušerio punktas, pradinė mokykla (visi 1988 m. perkelti į Laivius).
Voroniai (Molėtai)
Voroniai – kaimas Molėtų rajono savivaldybės pietinėje dalyje. Aptiktas Voronių pilkapynas.
Istorija
Minimi 1554 m. inventoriuje: od ziem dubinskich siola Worancow. 1686 m. buvo Dubingių kunigaikštystės kaimas, kuriame buvo 9 namai. 1744 m. kaimas užrašytas Vilniaus vyskupijos sinodo nutarimuose. Tada jis priklausė Dubingių parapijai.
Vindsoras (Ontarijas)
Vindsoras (pranc. ir ) – miestas Kanadoje, Ontarijo provincijos pietuose, prie Detroito upės, priešais Detroito miestą (JAV); labiausiai į pietus nutolęs Kanados miestas. Su Detroitu Vindsoras jungiasi tiltu ir tuneliu. 278,0 tūkst. gyventojų (2007). Į Vindsoro uostą įplaukia jūrų laivai.
Vindsore yra universitetas (įkurtas 1857 m.), meno galerija. Vindsore labai išvystyta automobilių, elektroninių įrengimų gamyba. Taip pat metalurgija, chemijos ir vaistų pramonė.
Istorija
Miestas įkurtas XVIII a., apie 1720 m. Po I Pasaulinio karo Vindsore įsikūrė lietuvių. Jų padaugėjo po II pasaulinio karo.
Kiribačio vėliava
thumb|240px|[[Vaizdas:FIAV 111111.svg|23px Proporcijos: 1:2]] Kiribačio vėliava – stačiakampė, viršutiniame raudoname fone virš patekančios auksinės saulės auksinis skrendantis paukštis, apatinėje dalyje – mėlynos bangos su trimis horizontaliomis baltomis keteromis.
Istorija
Vėliava sukurta 1932 m. britų rašytojo Arthur Grimble kaip Gilbeto ir Eliso salų vėliava. Kiribačiui paskelbus nepriklausomybę ši vėliava patvirtinta kaip valstybinė.
Spalvos
Pantone spalvų sistemoje: Raudona – Pantone 186; RGB spalvų sistemoje: Raudona – 206, 17, 38.
Pantone spalvų sistemoje: Mėlyna – Pantone 294; RGB spalvų sistemoje: Mėlyna – 0, 63, 135.
Pantone spalvų sistemoje: Geltona – Pantone 116; RGB spalvų sistemoje: Geltona – 252, 209, 22.
Simbolika
Vėliavos viršutinėje dalyje, raudonome fone vaizduojamas skrendantis paukštis – didžioji fregata (gilb. te eitei) virš iš vandenyno patekančios saulės. Trys vandenyno bangų juostos simbolizuoja tris salynus, sudarančius šalį. 17 saulės spindulių simbolizuoja Gilberto salyno salas.
Sibiro lietuvių batalionas
Sibiro lietuvių batalionas, Sibiro Vytauto Didžiojo vardo lietuvių batalionas – vienas pirmųjų XX a. lietuvių karinių dalinių, 1919 m. veikęs Sibire.
Istorija
Per Rusijos pilietinį karą 1918 m. vasarą Čeliabinsko lietuvių komitetas nutarė steigti lietuvių karinį dalinį; dėl paramos susitarta su Sibire ir Urale buvusios Antantės kariuomenės lenkų karinių dalinių atstovu. Pagal susitarimą 1918 m. rugpjūčio 19 d. Buguruslane (Orenburgo sritis) pradėta formuoti Pirmojo lenkų šaulių pulko (vadas iš Švėkšnos kilęs karininkas Kazimieras Rumša) 7-oji lietuvių kuopa (vadas Petras Linkevičius-Linkus). Rugpjūčio pab. joje buvo 3 karininkai ir 116 kareivių. 1918 m. rugpjūčio 12 d. pulkas ir kuopa, kaip baltagvardiečių V. Kapelio jungtinio korpuso dalinys ir padalinys, kovojo su bolševikais. Mūšyje žuvo vienas ir sužeista 18 kuopos kareivių.
1918 m. kuopa buvo dislokuota Minjare (Čeliabinsko sritis), vėliau – Novonikolajevske (dab. Novosibirskas). Lietuvių karininkams gavus sutikimą 1919 m. birželio 27 d. prie baltagvardiečių kariuomenės 5-osios lenkų šaulių divizijos (vadas K. Rumša) pradėtas formuoti batalionas. Buvo sudarytos 3 pėstininkų, 1 kulkosvaidžių ir 1 ūkio kuopos, ryšių ir raitųjų žvalgų komandos. 1919 m. lapkričio mėn. pradžioje kovai parengtame batalione buvo apie 460 karių. Sibiro lietuvių batalionas dalyvavo kovose su bolševikų partizanais. A. Kolčiako baltagvardiečių kariuomenei pralaimint 1919 m. lapkričio mėn. prasidėjo Antantės kariuomenės evakuacija.
Blogėjant karinei padėčiai, batalione stiprėjo bolševikinės nuotaikos. Nespėjus pasitraukti 1919 m. lapkričio 24 d. Čerepanovo stotyje įvyko raudonųjų partizanų remiamas bolševikinis perversmas. Vykdydamas pareigą žuvo karininkas P. Černeckas. 1919 m. gruodžio 9 d. raudonieji partizanai be teismo nužudė karininkus J. Eiduką, V. Kasakaitį, J. Maliorį, A. Naviką ir B. Šukevičių ir kareivius K. Norvilaitį, J. Silevičių ir Turskį. Likę kariai gruodžio 19 d. buvo įtraukti į Raudonosios armijos 312-ąjį pėstininkų pulką. Lietuvių kariai stengėsi pabėgti iš bolševikų kariuomenės, dauguma jų grįžo į Lietuvą.
Kosmoso kolonizacija
thumb|250px|Ateities kolonija [[Mėnulis|Mėnulyje (NASA piešinys)]] thumb|250px|Dailininko piešinys, vaizduojantis ateities NASA misiją [[Marsas (planeta)|Marse]] Kosmoso kolonizacija – žmonių apgyvendinimas už Žemės ribų, kai gyvenvietės pačios gali apsirūpinti daugeliu resursų. Tai yra dažna mokslinės fantastikos kūrinių tema ir tolimas kai kurių nacionalinių kosmoso programų tikslas.
Nors daugelis mano, kad pirmosios kosmoso kolonijos galėtų būti Mėnulyje arba Marse, kiti ginčijasi, kad pirmiausia gali būti apgyvendinti Žemės orbitoje esantys asteroidai, nes juose yra pakankamas visų būtinų medžiagų kiekis. Pasak NASA vadovo Maiklo Grifino, žmonija kada nors kolonizuos Saulės sistemą ir net tolimesnes planetas:
Per 2019–2024 metus NASA planuoja pastatyti nuolat apgyvendintą pastatą Mėnulio paviršiuje, kuris vadinsis Lunar outpost.
Reikmės
thumb|right|250px|[[Stanfordo toras – kosmoso kolonija (Donaldo Daviso piešinys)]] Kosmoso kolonijoms reikėtų vandens, maisto, žmonių, energijos, gyvybės palaikymo, simuliuojamos gravitacijos ir apsaugos nuo radiacijos. Kolonijos būtų pastatytos tokiose vietose, kur šiuos ir kitus poreikius būtų kuo lengviau patenkinti. Pagrindiniai būdai apgyvendinti negyvenamas planetas yra:
Galima ir kelių metodų kombinacija.
Energija
Orbitoje yra daug Saulės energijos ir čia ji yra patikimesnis ir efektyvesnis šaltinis nei Žemėje, nes kosmose nėra nakties, debesų ir atmosferos. Energija galėtų būti ir eksportuojama iš kolonijų siunčiant energiją į Žemę ar kitas kolonijas, pavyzdžiui, per mikrobangų spindulius. Toks metodas padėtų sumažinti šiltnamio dujų ir radioaktyvių atliekų kiekį Žemėje.
Mėnulyje būna dviejų Žemės savaičių ilgumo naktys, o Marsas yra toliau nuo Saulės, jame būna naktys ir saulę uždengia dulkės ir šie veiksniai smarkiai sumažintų Saulės energijos efektyvumą, todėl Mėnulyje ir Marse turbūt labiau apsimokėtų branduolinė energija. Taip pat Saulės energija į kolonijas Mėnulyje ir Marse galėtų būti transportuojama iš satelitų. Vienas iš pagrindinių sunkumų gaminant tiek Saulės, tiek branduolinę energiją beorėse erdvėse yra neišvengiamai susidarančio karščio išsklaidymas. Ši problema būtų kiek mažesnė Marse, nes jis turi atmosferą, nors ji yra labai plona.
Transportas ir komunikacija
thumb|250px|right|Kosminio lifto piešinys Kolonijoms kosmose įkurti reikalingos daug pigesnės transportavimo priemonės. Be to, tūkstančiai, o gal net milijonai reikalingų erdvėlaivių paleidimų iš Žemės smarkiai pakenktų atmosferai. Šioms problemoms spręsti yra pasiūlyta įvairiausių būdų, kaip kosminis liftas, kosminė patranka ir t. t. Dėl transportacijos iš Žemės brangumo, kolonijos tikriausiai naudotų vietines ir kitų planetų bei asteroidų medžiagas.
Komunikacija sukeltų, palyginti, nedaug problemų, ypač su orbita ir mėnuliu. Jau dabar didelė dalis žmonių komunikacijos vyksta per satelitus. Komunikacija su Marsu būtų problematiškesnė, nes ją varžytų šviesos greitis, tad iš Žemės nusiųsta žinutė Marsą pasiektų tik po 7–44 minučių. Bet ne gyvai vykstanti komunikacija (pvz., elektroniniu paštu arba balso žinutėmis) neturėtų sukelti problemų.
Reikalingumas
Dažniausiai naudojami argumentai už kosmoso kolonizaciją:
Nikas Bostromas ginčijosi, kad kosmoso kolonizacija turėtų būti pagrindinis utilitaristų tikslas, nes tai leistų labai didelei populiacijai gyventi labai ilgą laiką (galbūt net milijardus metų), kas atneštų milžinišką kiekį laimės. Jo nuomone, svarbiau yra ne paspartinti technologinį vystymąsi, kad kolonizacija įvyktų greičiau, o didinti tikimybę, kad kosmoso kolonizacija kada nors įvyks. Pasak Bostromo, efektyviausias būdas tai daryti yra mažinti globalinių katastrofų ir žmonijos išnykimo grėsmę.
Iš kitos pusės, kosmoso kolonizavimas ir tam reikalingi tyrimai bei gamyba pareikalautų labai daug finansinių ir žmogiškųjų išteklių. Visą šią naštą turėtų nešti Žemės visuomenė, bet daugelis jos narių iš kosmoso kolonizavimo greičiausiai negautų jokios tiesioginės naudos. Vis dėlto, žmonės kartais perdeda kosminių misijų brangumą. Hablo kosminis teleskopas kainavo 2 milijardus dolerių, o metinis NASA biudžetas svyruoja apie 17 milijardų dolerių arba 56 dolerius vienam šalies gyventojui. Jei lygintume, socialinėms programoms (sveikatos apsaugai, socialiniai apsaugai ir pan.) JAV išleidžia 1142 milijardų dolerių per metus, o Irako karas iki 2008 m. Jungtinėms Amerikos Valstijoms kainavo 845 milijardus dolerių.
Abu Jakubas Jusufas I
Abu Jakubas Jusufas I ( abū ya`qūb yūsuf ben `abd al-mū'min g. 1138 m. Tinmalas – m. 1184 m. liepos 30 d.) – nuo 1163 m. Almochadų dinastijos Maroko kalifas.
Abu Jakubas Jusufas I-is buvo Abdal Mumino sūnus.
Istorija
Abu Jakubas Jusufas I-is gimė Tinmalo kaimelyje, Nfiso upės aukštupio slėnyje, aukštajame Atlase. Dar iki tėvo mirties jis buvo vietininkas Sevilijoje. Tapęs vadovu Jusufas dar penkerius metus turėjo slopinti almochadų opoziciją. 1170 m. Jusufas pratęsė tėvo pradėtą kovą su Ibn Mardanišu, kuris palaikomas Aragono, Kastilijos ir Barselonos karalių puldinėjo almochadų teritorijas Ispanijoje. O 1172 m. žuvus Ibn Mardanišui visa musulmoniška Ispanija pripažino almochadų valdžią. Jusufas vedė Ibn Mardanišo dukrą ir apsistojo Sevilijoje. Su krikščionimis Jusufas sudarė septynerių metų taikos sutartį, kurią greitai Leono karalius Alfonsas IX (Alfonso IX of León) sulaužė. thumb|250px|Minaretas [[Sevilija|Sevilijoje pradėtas statyti 1184 m., Ispanija]] Jusufo valdymo metu imperijoje suklestėjo statybos, vystėsi mokslas, filosofija ir literatūra. Du žymiausi islamo pasaulio filosofai, Ibn Tufeilas (Ibn Tufail) ir Ibn Rušidas/Averoes (Averroes), gyveno prie kalifo rūmų. Ypač sparčiai buvo statoma Sevilija. Čia buvo pastatytos dvi tvirtovės, uostas, tiltai per Guadalkiviro upę, akvedukas ir minaretas, dabar vadinamas Giralda. Pagal tą patį projektą buvo statomi Kutubijos mečetės minaretai Marakeše bei Rabate (dabar Hasano Bokštas).
1184 m. Jusufas pradėjo karą su Portugalija ir liepos 27-28 d. Santaremo apgulties metu buvo sužeistas. Grįžtant atgal į Seviliją liepos 30 d. Abu Jakubas Jusufas I-is prie Evoros mirė. Palaidotas gimtajame Tinmalo kaimelyje šalia Ibn Tumarto.
Abdal Muminas turėjo tris vizirius:
Voroniai (reikšmės)
Voroniais vadinami kaimai:
Artos nomas
Artos nomas  – vienas iš vakarinių Graikijos nomų, Epyro periferijos dalis. Sostinė – Arta (23,9 tūkst. gyv.).
Geografija
Nomas yra šiauriau Ambrakijos įlankos. Šiaurrytinę pusę supa kalnai, ir tik vienas kelias jungia su Pinėjo slėniu ir Tesalija.
Su Artos nomu ribojasi: Rytinė nomo riba eina Achelojaus upe, o vakarinė ties kelias GR-5 ir GR-19 eina Louro upe.
Dauguma nomo gyventojų gyvena vakaruose, Arachto slėnyje.
Savivaldybės
thumb|left|Artos nomo kortos savivaldybės
Lietuvių rašytojų ir žurnalistų sąjunga
Lietuvių rašytojų ir žurnalistų sąjunga, nuo 1925 m. Lietuvos rašytojų ir žurnalistų sąjunga – Lietuvos profesinė organizacija, 1922–1929 m. veikusi Kaune.
Verchojansko ulusas
Verchojansko ulusas  – ulusas šiaurės–vidurio Jakutijoje. Administracinis centras – Batagajus.
Lietuvių rašytojų ir žurnalistų sąjunga
Istorija
Steigėjai: Juozas Tumas-Vaižgantas, Jonas Strimaitis, Antanas Vienuolis, Antanas Klimas ir Jonas Martynas Laurinaitis. Iki 1921 m. pradžios žurnalistų ir rašytojų reprezentacinius uždavinius atlikdavo dr. J. Ereto vadovaujama ELTA. Bendresnio pobūdžio spaudos bendradarbių reikalams aptarti plunksnos darbininkai karts nuo karto susirinkdavo, bet jie nebuvo organizuoti, nebuvo jų ir daug. Jie tik atstovavo kurios nors srovės laikraščiui ar žurnalui. Bet sumanyta Kaune sušaukti Pabaltijo žurnalistų konferencija patarnavo gana svarbiu akstinu žurnalistų organizaciniame darbe. 1921 m. gegužės 11 d. Pabaltijo žurnalistų suvažiavimo organizacinių reikalų spręsti susirinko kun. J. Tumas-Vaižgantas, J. Laurinaitis, A. Klimas, Antanas Busilas, B. Damskis, dr. Eliziejus Draugelis, Jonas Kriščiūnas, Juozas Pajaujis, Balys Sruoga, A. Žukauskas-Vienuolis, Augustinas Voldemaras, Vaclovas Biržiška ir dr. Izraelis Eljaševas. Pabaltijo žurnalistų konferencija įvyko Kaune 1921 m. gegužės 30 d. – birželio 3 d., buvo svarstomi kultūros, ekonomijos, politikos, spaudos ir karinio bendradarbiavimo klausimai. 1922 m. vasario 26 d. latviai švente savo pirmojo laikraščio 100 metų sukaktį. Jie kvietė kolegas žurnalistus lietuvius į Rygą. 1922 m. sausio 13 d. įvyko susirinkimas, kuriame iškilo būtinas reikalas turėti savo profesinę žurnalistų sąjungą. Pagaliau visi nutarė tokią organizaciją steigti. Prof. Vaclovas Biržiška pasiūlė ją pavadinti „Lietuvos žurnalistų Sambūriu“, bet tas pavadinimas susirinkimo dalyviams nepatiko. V. Biržiška savo siūlymą atsiėmė. Buvo dar siūlyta „Lietuvių žurnalistų Draugija“, bet po ilgo ginčo dauguma balsų priimtas organizacijos pavadinimas: „Lietuvių Literatų Draugija“. Į valdybą išrinkti: kan. J. Tumas-Vaižgantas, J. Laurinaitis, A. Klimas. Valdybai buvo pavesta ir latvius pasveikinti, ir įstatus paruošti.
Pagaliau 1922 m. sausio 31 d. Kaune sušauktas pirmasis žurnalistų ir literatų steigiamasis susirinkimas. Jame dalyvavo: kan. J. Tumas-Vaižgantas, Matas Šalčius, Bronius Prapuolenis, J. Laurinaitis, Antanas Bružas, K. Kristutis, Juozas Pronskus, Petras Ruseckas, A. Klimas, J. Strimaitis, Matas Bagdonas, Kazys Samajauskas, A. Žukauskas-Vienuolis, Pranas Būdvytis. Susirinkimui pirmininkavo kan. J. Tumas, sekretoriavo – A. Klimas. J. Tumas pateikė naujos organizacijos įstatus. Įstatai apėmė labai plačius steigiamos organizacijos veiklos barus. Tačiau jie buvo labiau priimtini rašytojams. Įstatai buvo labai praktiški, gyvenimiški, nesigilinta į įvairias plunksnos darbininkų teorines – ideologines bei filosofines sritis. Kalbamus įstatus pasirašė: kan. J. Tumas, J. Strimaitis, A. Žukauskas-Vienuolis, A. Klimas, J. Laurinaitis. 1922 m. kovo mėn. įstatai buvo įteisinti, juos įregistruojant Kauno apskrities viršininko įstaigoje.
Verchojansko ulusas
Geografija
Uluso paviršius daugiausia kalnuotas: pietus ir centrinę dalį užima Janos plokščiakalnis, šiaurės vakarus – Kularo kalnagūbris, rytus – Čerskio kalnagūbris. Verchojansko uluso upės priklauso Janos baseinui (Jana, Adyčia, Tuostachas, Dulgalachas, Bytantajus, Sartangas, Derbekė, Nelgesė ir kt.).
Lietuvių rašytojų ir žurnalistų sąjunga
Istorija
Sąjungos tikslas buvo padėti rašytojams ir žurnalistams palaikyti tarpusavio ryšius, keistis nuomonėmis, kelti kvalifikaciją, teikti pagalbą nelaimės atveju, palaikyti ryšius su panašiomis užsienio organizacijomis. Ypatingo aktyvumo ir svorio Lietuvių žurnalistų ir Rašytojų Sąjunga pasiekė 1924–1925 m. Jau 1924 m. sąjungos narių priaugo iki 43, iki 1929 m. paūgėjo iki 71. Gyvenimas parodė, jog labiau organizacinę veiklą mėgsta žurnalistai, o ne rašytojai. Tuo tarpu sąjungos įstatuose pirmoje vietoje buvo minimi rašytojai, o ir patys įstatai daugiau tiko rašytojams. Tad kilo mintis žurnalistus atskirti nuo rašytojų.
1929 m. kovo 22 d. laikraščio „Mūsų Rytojus“ redakcijos patalpose buvo sušauktas reorganizacinis susirinkimas. Į jį atsilankė 30 narių. Žurnalistai nuo rašytojų atsiskyrė ir įkūrė Lietuvos žurnalistų sąjungą. LŽS Kauno apskrities viršininko įstaigoje įregistruota 1930 m. balandžio 12 d. 1932 m. įsteigta Lietuvių rašytojų draugija.
Verchojansko ulusas
Geografija
Verchojansko ulusas yra šalčiausia Šiaurės pusrutulio vieta: vidutinė sausio mėnesio temperatūra yra -38–48 °C, liepos mėnesio +15–17 °C; minimali temperatūra siekia apie -70 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis – nuo 150 iki 300 mm.
Gyventojai
Tautinė sudėtis (2002 m.):
Gyvenvietės
Pagrindinės uluso gyvenvietės:
Kiribačio herbas
Kiribačio herbas 1937 m. tapo Gilberto ir Eliso salų kolonijos herbu, o 1979 m. su pakeitimais tapo Kiribačio valstybės herbu. Jame vyrauja šalies vėliavos motyvai. Skyde vaizduojama skrendanti didžioji fregata virš iš vandenyno patekančios saulės. Trys vandenyno bangų juostos simbolizuoja tris salynus, sudarančius šalį. 17 saulės spindulių simbolizuoja Gilberto salyno salas. Po skydu yra juosta, kurioje užrašytas užrašas Gilberto kalba: Te Mauri Te Raoi Ao Te Tabomoa („Sveikata, Taika ir Klestėjimas“).
Lietuvių spaudos draugija
Lietuvių spaudos draugija – JAV lietuvių redaktorių ir leidėjų organizacija, veikusi 1910–1924 m.
Istorija
Iniciatorius – laikraščio „Katalikas“ leidėjas Jonas Tananevičius. Draugiją įkūrė pirmasis Amerikos lietuvių periodinių leidinių atstovų suvažiavimas, vykęs 1910 m. kovo 17-18 d. Brukline. Jame dalyvavo svarbiausių JAV lietuvių laikraščių „Draugas“, „Katalikas“, „Keleivis“, „Lietuva“, „Tėvynė“, „Vienybė lietuvninkų“ atstovai Juozas Adomaitis-Šernas, Julius Baniulis, J. Brazys, Jonas Grinius, Antanas Kaupas, Andrius Martus Martusevičius, Stasius Michelsonas, Pijus Norkus, M. Olšauskienė, Antanas Olšauskas, Vincas Paukštys, Karolis Račkauskas-Vairas, Juozas Otonas Širvydas, Vincas Šlekys, Jonas Šliūpas. Svarstyta, kaip sušvelninti leidinių ginčus, gerinti kalbą, redaktorių bei leidėjų santykius.
Merkinė (reikšmės)
Merkine vadinama:
Mačiūnai (reikšmės)
Mačiūnais vadinami kaimai:
Škotijos futbolo varžybos 2007–2008 m.
Škotijos futbolo varžybos 2007–2008 m.
Malinovas (Semiatičės apskritis)
Malinovas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Dziadkovicės valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į vakarus nuo Dziadkovicės, apie 14 km į šiaurę nuo Semiatičės ir apie 67 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Lietuvių spaustuvė
Lietuvių spaustuvė – Rusijos lietuvių spaustuvė, veikusi 1916–1917 m. Petrograde, 1917–1918 m. Voroneže.
Veikla
Steigėjas – Lietuvių draugija nukentėjusiems dėl karo šelpti. Spaustuvė spausdino draugijos laikraštį „Lietuvių balsas“, knygas, daugiausia vadovėlius ir kitą mokomąją literatūrą, leido seriją „Vaikų knygelės“ (išėjo 16 knygučių). Iš viso draugija išspausdino apie 50 knygų ir brošiūrų, keletą atvirukų. Po 1917 m. Spalio perversmo spaustuvė nacionalizuota, spaustuvės įrenginius perėmęs Lietuvos reikalų komisariatas iki 1918 m. vasario mėn. išleido apie 70 nedidelių visuomeninio pobūdžio knygelių. Petrograde prie spaustuvės veikė mokykla spaustuvės darbininkams rengti.
Piastra
Piastra – dar nesuvienytoje Italijoje naudotas piniginis vienetas.
Egzistavo kelios skirtingos piastros:
Žodis piastras reiškia kitokius piniginius vienetus.
Piastra
Piastras
thumb|right|250px|Prancūzijos Indokinijos piastras (1885 m.). thumb|right|250px|200 Prancūzijos Indokinijos piastrų banknotas (1954 m.).
Piastras (, piaster) – piniginis vienetas. Pradžioje buvo lygus 1 sidabriniam doleriui arba pesui. Vėliau taip vadinosi Prancūzijos Indokinijos (dabartiniai Vietnamas, Kambodža, Laosas) ir Osmanų imperijos (osmanų kurušą europiečiai dažnai vadino piastru) valiuta.
Ąžuolynas (Vandžiogala)
Ąžuolynas – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 10 km nuo Vandžiogalos.
Piastras
Piastra – Italijos moneta.
Piastras – pagrindinis piniginis vienetas:
Piastras buvo stambesnių piniginių vienetų dalis:
Sergejus Puskepalis
Sergejus Puskepalis (1966 m. balandžio 15 d. Kurske, Rusijos TFSR, TSRS – 2022 m. rugsėjo 20 d. Jaroslavlio srityje, Rusijoje ) – lietuvių kilmės Rusijos kino ir teatro aktorius, teatro režisierius.
Biografija
S. Puskepalis gimė 1966 m. lietuvio geologo Vytauto Puskepalio ir bulgarės iš Padniestrės šeimoje. Vaikystę praleido Bilibine (Čiukčija). 1980 m. su šeima persikėlė gyventi į Saratovą. Mokėsi Saratovo teatro mokykloje, Jurijaus Kiseliovo kurse. Įgijęs profesiją, atliko būtinąją karinę tarnybą SSRS karo laivyne, Severomorske. Po to 10 metų dirbo Jaunojo žiūrovo teatre Saratove – vaidino, režisavo spektaklius. Buvo vedęs aktorę Elvyrą Daniliną.
1999–2001 m. mokėsi režisūros fakultete pas Piotrą Fomenką Rusijos teatrinio meno akademijoje (РАТИ), tame pačiame kurse su Mindaugu Karbauskiu. Dar besimokydamas akademijoje statė spektaklius Samaros teatre „Ponedelnik“. Po studijų baigimo režisavo spektaklius Maskvos teatruose „Piotro Fomenkos dirbtuvės“ ir „Olego Tabakovo teatras-studija“. Vėliau – Omsko „Penktajame teatre“. Nuo 2003 m. gegužės mėn. – Magnitogorsko A. Puškino dramos teatro vyr. režisierius, taip pat vietos konservatorijoje dėstė teatro fakultete. Nuo 2009 m. – seniausio Rusijoje Jaroslavlio Fiodoro Volkovo akademinio dramos teatro vyr. režisierius.
Buvo kviečiamas statyti spektaklių žymiausiuose Rusijos teatruose. Šeima gyvena Železnovodske (Stavropolio kraštas).
Kine
Pradėjo vaidinti kine 2003 m., atlikęs epizodinį vaidmenį Aleksejaus Učitelio filme „Pasivaikščiojimas“ (Прогулка). Tais pačiais metais debiutavo ir aktoriaus sūnus Glebas filme „Koktebelis“ (Коктебель). Atvykęs į jo filmavimą Abramceve, susipažino su šio filmo režisieriumi Aleksejumi Popogrebskiu. Tai buvo gera kūrybinės sąjungos pradžia. 2006 m. A. Popogrebskis pakvietė S. Puskepalį pagrindiniam vaidmeniui filme „Paprasti dalykai“ (Простые вещи). „Kinotauro“ (Кинотавр) kino festivalyje filmas pelnė 5 pagrindinius prizus, tarp kurių – „Geriausias vyro aktoriaus vaidmuo“. Šis vaidmuo buvo įvertintas kaip geriausias ir 42-ajame Karlovi Varų kino festivalyje (Čekija). 2008 metais kino kritikai vieningai pripažino S. Puskepalį „metų atradimu“. 2008 m. kovo mėn. aktorius gavo Rusijos kinematografijos premiją „Nika“.
2008 m. prasidėjo filmo „Kaip aš praleidau šią vasarą“ (Как я провел этим летом) filmavimas, kur aktorius atliko vieną iš dviejų pagrindinių vaidmenų ir laimėjo „Sidabrinį lokį“ 60-ajame Berlyno kino festivalyje 2010 m.
2013 m. Italijos parlamento rinkimai
'''2013 m. Italijos parlamento rinkimai''' vyko 2013 m. vasario 24-25 dienomis. Šiuose rinkimuose buvo išrinkta 630 parlamento ir 315 senato narių.