cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bruševas
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1444 metais. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 48 namai ir 352 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 80 namų ir 423 gyventojai, iš kurių 204 vyrai ir 219 moterys.
Deividas Venckus
Deivydas Venckus (g. 1986 m. kovo 2 d.) – Lietuvos futbolininkas, puolėjas.
Luodykštis
Ežeras tankiai apaugęs vandens augalija – nendrėmis, plūdėmis (pakrantėse), maurabragiais (dugne). Ežerą supa Tumiškės ir Sausašilio miškai.
Luodykštis įeina į Gražutės regioninį parką. Prie pietinio kranto yra Žagarinės kaimas. Pietrytiniu ežero krantu eina riba su Ignalinos rajonu.
Kazys Zupka
Kazys Zupka-Kecioris (1911 m. sausio 13 d., senu stiliumi – 1910 m. gruodžio 31 d. Zatūniškiuose, Vadoklių valsčius, Panevėžio apskritis – 1999 m. birželio 18 d. Kaunas) – Lietuvos poetas, pedagogas, žurnalistas, redaktorius.
Biografija
Baigė Miežiškių mokyklą, mokėsi Kauno kunigų seminarijoje, 1931-1936 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo lituanistiką ir germanistiką. 1956 m. baigė Vilniaus pedagoginio instituto Lietuvių kalbos ir literatūros fakultetą.
1933-1937 m. dirbo žurnalo „Naujoji Romuva“ redakcijoje. 1935-1937 m. redagavo žurnalą „Ateitis“, 1937-1938 m. – žurnalą „Kariūnas“. Nuo 1938 m. mokytojavo specialiosiose vidurinėse mokyklose Kaune.
Kūrybą spausdino leidiniuose „Ateities spinduliai“, „Studentų dienos“, „Mūsų jūra“. Išleido eilėraščių rinkinių.
Burton Albion FC
Burton Albion FC – Anglijos futbolo klubas iš Bertono. 2008-2009 m. sezone tapęs Conference National lygos nugalėtoju pakilo į Anglijos Antrąją futbolo lygą.
Dambrelis
thumb|225px|Dambrelis thumb|225px|Šiuolaikinis dambrelis
Dambrelis, bandūrėlis, bindūrėlis, dambras, varganas, vargonėlis, šeivelė, kanklikė, bimba – muzikos instrumentas lamelofonas (virpinamas metalo liežuvėlis), priskiriamas skambinamųjų idiofonų grupei. Gaminamas iš metalo, rečiau - palmės medienos, bambuko, kaulo. Metalinis 5-10 cm ilgio siaurėjančios pasagos (kartais trapecijos) formos korpusas per vidurį turi pritvirtintą plieninį 6-12 cm ilgio ir maždaug 0,5 cm pločio liežuvėlį užlenktu galu - vąšeliu. Grojant dambreliu, siaurasis korpuso galas nepilnai sukandamas arba priglaudžiamas prie dantų, o liežuvėlio vąšelis virpinamas pirštais. Liežuvėlis išduoda vieną pastovų pagrindinį toną, o burnos ertmė atlieka rezonatoriaus funkciją. Kalbos padargais išryškinami įvairūs obertonai.
Paplitęs daugelyje pasaulio tautų (Šiaurės Europoje, Eurazijos stepėse, Šiaurės Sibire ir kt. Ypač populiarus Tuvoje, Chakasijoje, Jakutijoje, Pietų Indijoje, Indonezijoje, Aliaskoje). Nepaisant angliško pavadinimo Jew's harp 'žydo arfa', šis instrumentas nei su žydais ar judaizmu, nei su arfa neturi nieko bendra.
Istorija
XVIII a. dambrelis garsėjo kaip virtuoziško muzikavimo instrumentas. Kompozitorius Johannas Georgas Albrechtsbergeris (L. van Bethoveno mokytojas) sukūrė mažiausiai septynis koncertus dambreliui ir styginiams (trys iš jų išliko Budapešto bibliotekoje). Vokiečių meistras J. H. Scheibleris į vieną instrumentą sujungęs 11 dambrelių, pagamino muzikos instrumentą aurą.
Lietuvoje
Manoma, kad į Lietuvą atkeliavo iš Vakarų Europos (germanų tautų). Yra kita versija, kad dambrelį į Lietuvą galėjo atnešti ir totoriai. Lietuvoje metalo dambreliai naudoti liaudies muzikoje, taip pat LDK didikų rūmų muzikoje. Trakų salos pilies teritorijoje rastas XIV a. dambrelis. Rastųjų Vilniaus žemutinėje pilyje ilgis – iki 5,3 cm, kilpos skersmuo – apie 5 x 1,5 cm. Šie instrumentai Lietuvoje labai reti. Jie iki šiol žinomi tik iš pilių - Trakų ir VŽP teritorijos kasinėjimų: jų rasta XIV-XV a. sluoksnyje. Tai leistų spėti šiuos instrumentus buvus to laikotarpio valdovo dvaro muzikinio gyvenimo dalimi. (Vėlesniais laikais šį instrumentą prisitaikė ir kaimo muzikantai). Ant vieno iš Vilniaus žemutinėje pilyje rastų dambrelių, valant rūdis, atidengtas įspaudas – šešialapė gėlytė. Gali būti, kad tai – meistro, gaminusio dambrelį, ženklas. Dambrelį 1744 m. mini T. Lepneris knygoje „Der Preusische Littauer“, 1747 m. Pilypas Ruigys „Lietuvių - vokiečių ir vokiečių - lietuvių kalbų žodyne“, 1818 Kristijonas Donelaitis poemoje „Metai“. Iki XX a. I pusės dambreliais kaimo kapelose būdavo griežiamos šokių ir dainų melodijos, improvizacijos. Nuo XX a. 8-ojo dešimtmečio dambreliais griežiama folkloro ansambliuose. Roko muzikoje naudoja lietuvių grupės Atalyja, Skylė, Žalvarinis. Solo dambreliu groja Dainius Jucius (Vilnius), Žanas Leskauskas (Vilnius), Albertas Bartašius (Pasvalys) bei Egidijus Darulis (Ukmergė). Gamina Albertas Bartašius (Pasvalys), Germanas Aleksejevas (Visaginas).
Joniškio dekanatas
thumb|[[Joniškio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia – pagrindinė Joniškio dekanato bažnyčia]]
Joniškio dekanatas priklauso Šiaulių vyskupijai. Priklausančios bažnyčios:
Vengrijos regionai
Vengrija padalinta į septynis regionus, kurie atitinkamai skirstomi į smulkesnius administracinius vienetus − medes.
center|550px
I pasaulio krepšinio čempionatas
Pirmasis vyrų pasaulio krepšinio čempionatas vyko 1950 m. Buenos Airėse, Argentinoje. Čempionato organizatorius ir dalyvius FIBA atrinko 1948 m. vykusio Kongreso metu. Čempionate turėjo dalyvauti 10 komandų: priimanti valstybė, 1948 m. olimpinių žaidynių prizininkai, dvi stipriausios Europos kvalifikacinio turnyro dalyvės, dvi stipriausios Pietų Amerikos krepšinio čempionato komandos, Afrikos čempionai ir viena, organizatorių atrinkta, komanda. Čempionatą laimėjo šeimininkai – Argentinos krepšininkai svarbiausiose rungtynėse rezultatu 64:50 įveikę JAV rinktinę. Lietuvos rinktinė šiame čempionate dėl sovietų okupacijos nedalyvavo.
Martinaitienė
Martinaitienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Martinaitytė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Martinaitis.
Bronius Prėskienis
Bronius Prėskienis (1930 m. birželio 14 d. Bugonyse, Alytaus apskritis – 2019 m. sausio 20 d. Šiauliuose) – Lietuvos kalbininkas, literatūros tyrinėtojas, humanitarinių mokslų daktaras, profesorius, Šiaulių miesto garbės pilietis.
Biografija
1949 m. baigė Merkinės gimnaziją. 1949–1953 m. studijavo Vilniaus pedagoginiame institute. 1953 m. pradėjo dirbti Šiaulių mokytojų institute. 1954 m. Mokytojų institutas reorganizuotas į Pedagoginį institutą (ŠPI).
1955–1960 ir 1961–1963 m. ŠPI Lietuvių kalbos ir literatūros katedros vedėjas. 1964 m. filologijos mokslų kandidatas. 1966 m. docentas. 1962–1969 ir 1971–1972 m. mokslo ir mokymo prorektorius, 1970 m. laikinasis ŠPI rektorius. 1973–1992 m. ŠPI Pedagogikos fakulteto dekanas. Eidamas šias pareigas, ypač rūpinosi instituto plėtimu, naujų specialybių steigimu, siekė, kad Šiauliuose būtų kuo daugiau besimokančio jaunimo.
Nuo 2002 m. buvo Šiaulių universiteto (ŠU) profesorius emeritas. Vadovavo krepšinio klubui „Sekmadienis“, buvo ŠU veteranų klubo „Emeritus“ valdybos narys ir viceprezidentas.
Palaidotas Šiaulių Ginkūnų kapinėse.
Vinkšnėnai
Vinkšnėnai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, faktiškai Šiaulių miesto šiaurės vakarų rajonas, 5 km nuo miesto centro.
Geografija
Rytine kaimo riba eina geležinkelis į Rygą, skiriantis nuo Sutkūnų kaimo ir Gubernijos rajono, pietuose ribojasi su Medelynu, vakaruose ir šiaurės vakaruose siekia šiaurinį Šiaulių miesto aplinkkelį, vakaruose ribojasi su Pakarčiūnais, šiaurėje su Kėbliais.
Vinkšnėnų kaimo žemės užima didelį plotą. XIX a. atskiros kaimo zonos turėjo savo liaudiškus pavadinimus. Kaimo gale iš vakarų pusės vieta netoli Pakarčiūnų kaimo vadinta Kelmyne, o nuo jos į pietus – Plūkių ir Vertimų balos. Pietuose riogsojo Akmenynė, o prie Vijolės upelio – Lankela. Šiaurinėje kaimo dalyje, abipus kelio į Šilus driekėsi didžiausia kaimo pelkė Bubliškis. Pelkės viduryje telkšojo Motulės kūdra. Pati šiauriausia dalis vadinosi Dagilynė. Ji ėjo pagal Jurgeliškės kaimą. Prie Gubernijos didmiškio telkšojo Katarlieknis, o priešingoje, rytinėje pusėje prie Šilų miškelio – Mėlynbalala. Per Katarlieknį iš vakarų pusėje buvusio Pakarčiūnų kaimo tekėjo Katarės upelis. Netoli Šilų miškelio jis įsiliejo plačiau pelkėtu plotu į Kulpės upelį. Kaimo teritorija prateka Vijolės upelis ir jos intakas Švendrelis, kurie už kaimo įteka į Kulpę.
Etimologija
Pavadinimas kilęs nuo XIX a. – XX a. nusausinto ir užakusio Vinkšnos ežero, tvyrojusio Gubernijos dvaro teritorijoje. Ežero pakrantėje buvo užsodintas vaismedžių medelynas. Į Vinkšnėnus nuo Gubernijos dvaro vedė kelias, vadintas Vinkšnėnų keliu, kuris ties kaimu įsijungdavo į pašto kelią Šiauliai – Žagarė.
Istorija
Vinkšnėnų kaimas minimas dar 1673 m., šaltinyje nurodoma, kad čia gyveno 66 šeimos. 1863 m. sukilimo metu Šilų miško vakarinėje dalyje buvo sustoję Biržų kautynėse sumušti kunigo Mackevičiaus vadovaujami sukilėliai. Besitraukdamos sukilėlių grupės raiteliai, pėstininkai, gurguolės susirinko Šiluose. Prie sukilėlių prisidėjo dalis Bridų, Sutkūnų ir Vinkšnėnų jaunuolių. Sukilėlių taryba nutarė trauktis į Kuršėnų kelią ir žygiuoti Prūsijos link. Žygiuoti sukilėliai pradėjo per Vinkšnėnų kaimą. Pirmieji jojo raiteliai, po jų ėjo pėstieji, o gale važiavo gurguolė. Bet vos tik sukilėliai pasiekė Kuršėnų kelią, juos užpuolė iš Šiaulių atvykę kazokai, pradėjo šaudyti patrankos. Raiteliai bandė sulaikyti kariuomenę, bet neilgai atlaikė spaudimą. Tačiau pagrindinės jėgos žygiavo toliau. Dauguma naujokų iš Bridų, Sutkūnų ir Vinkšnėnų kaimų nepanoro toliau žygiuoti ir patekti po kulkomis. Jie per sumaištį pasislėpė miške ir rytą grįžo namo. Taip baigėsi jų dalyvavimas sukilime.
Kaimo gyventojų pagrindinė veikla buvo darbas savo ūkiuose. Tačiau tarpukariu dalis žmonių dirbo Šiaulių mieste, keletas jų įvairų laiką valstybinėse įstaigose. 1919 m. siuvėjas Jonas Labanauskas 3 mėnesius dirbo tuometinio bolševikinio valsčiaus viršaičiu. Vėliau kaime jis vertėsi žemės ūkiu. Broliai Jonas ir Jurgis Masandukai 1940–1941 m. ir 1944 m. dirbo komunistinio valsčiaus pirmininku ir sekretoriumi. 1943–1944 m. vokiečių okupacijos metu, Šiaulių valsčiaus viršininku dirbo Jurgis Tartilas. Už šią tarnybą 1948 m. jis buvo išvežtas į Sibirą. Po 15 metų jis grįžo į Vinkšnėnus. Įvairiomis dingstimis iš Vinkšnėnų kaimo į Sibirą dar buvo ištremti: Rokas Čepinskas ir jo sesuo Viktorija, Vincentas Sidabras ir jo sūnus Gasparas su šeima, Vincas Pumputis, Juozas Budrys ir Kušlys su šeimomis. Nežiūrint visų sunkumų, Vinkšnėnų kaimo žmonės tvirtai įsikūrė savo žemėse, pasistatė sodybas. Stambesniais ūkininkais tapo Murza, Bernotas, Masandukas.
1949 m., kai kūrėsi kolektyviniai ūkiai, viskas iš ūkininkų atimta, nusavinta. Medelyno šiaurės rytų dalyje po Antrojo pasaulinio karo pradėta statyti Vinkšnėnų vaismedžių sodininkystės ūkio gyvenvietė. Sodininkystės ūkį sujungus su Bridų kolūkiu gyvenvietės dalis LR Seimo 1996 m. vasario 13 d. įstatymas Nr. I-1205 prijungta prie Šiaulių miesto savivaldybės ir tapo prestižiniu Medelyno gyvenamuoju rajonu. Šiaulių rajono ribose likusi gyvenvietės dalis pradėjo plėstis 1988–1992 m.
Infrastruktūra
Kaimas integruotas į miesto gatvių infrastruktūrą, jį aptarnauja miesto visuomeninis transportas, tačiau tolesnę integraciją į miestą stabdo administracinis priklausymas Šiaulių rajonui. Vinkšnėnų kaime yra Šiaulių miesto dujų reguliavimo stotis. Vinkšnėnų kaimą iš rytų į vakarus kerta didelė aukšto slėgimo dujotiekio vamzdyno linija. Vinkšnėnuose ji šakojasi. Viena šaka eina į Naująją Akmenę, kita – į Klaipėdą, trečia – į Šiaulius. Šiaulių dujų reguliavimo stotis sumažina dujų slėgimą vamzdynuose ir paskirsto į įvairias miesto zonas.
Prie Šilų miškelio ir plento į Gruzdžius yra Šiaulių miškų urėdijos Šiaulių girininkija. Ji organizuoja miško priežiūrą ir medienos gamybą. Kaime yra keletas individualių įmonių. Dauguma žmonių dirba savo asmeninio naudojimo 3 ha ūkeliuose. Dalį žemės plotų apdirba Bridų žemės ūkio bendrovė.
Paveldas
Kaimo pietinėje dalyje, 0,12 km į šiaurę nuo Kulpės upės, 50 m į vakarus nuo kelio Šiauliai–Gruzdžiai yra Vinkšnėnų pirmosios senosios kapinės (unikalus paminklo kodas 4681). Kaimo centrinėje dalyje, į vakarus nuo kelio Šiauliai–Vinkšnėnai yra Vinkšnėnų antrosios senosios kapinės (unikalus paminklo kodas 4682). Kapinaitės nedidelės, aptvertos medine tvora, apaugusios medžiais, dar matomi daugelio kapų kauburėliai, yra kryžių.
Nuodingieji augalai
thumb|260px|[[Durnaropė. Visose augalo dalyse randama alkaloidų. Apsinuodijus išdžiūsta burnos ertmė, pasidaro sausa ir parausta oda, išsiplečia akių vyzdžiai. Vėliau ištinka epileptiniai traukuliai, jėgų išsekimas, o paralyžiavus kvėpavimo centrą, žmogus miršta.]] thumb|right|260px|[[Žalčialunkis. Labai nuodingas augalas. Žieduose yra gliukozido dafnino ir eterinio aliejaus, žievėje yra artimos alkaloidams medžiagos mezereino ir kt. Apsinuodijus jaučiamas burnos deginimas, seilėjimasis, skausmingi diegliai pilvo srityje, viduriavimas, sunkiais atvejais sąmonės netekimas ir mirtis.]]
Nuodingieji augalai – grupė augalų, savyje kaupiančių didesnius ar mažesnius kiekius specifinių medžiagų, kurios patekusios į organizmą sutrikdo vieno ar kito organo funkcijas. Augaluose šios medžiagos susikaupia kaip medžiagų apykaitos produktai vykstant įvairiems fiziologiniams – biocheminiams procesams. Veikliosios, arba nuodingosios medžiagos skirstomos į daugelį grupių. Pagrindinės yra:
Tų pačių medžiagų tam tikros dozės gali turėti gana skirtingą poveikį. Vienu atveju jos gali būti kaip nuodas, kitu – kaip svarbus vaistas. Be to, nuodingųjų medžiagų susikaupimo dinamika priklauso nuo ekologinių, meteorologinių sąlygų, nuo augalo išsivystymo fazės. Nustatyta, kad ta pati augalų rūšis, auganti vienose sąlygose, sukaupia daugiau veikliųjų medžiagų, kitose – žymiai mažiau. Dėl šios priežasties augalų toksiškumas taip pat yra nevienodas. Be to, labai nevienodai toksiškų medžiagų susikaupia vienų augalų pumpurų mezgimo, kituose žydėjimo, trečiuose – vaisių nokimo metu. Džiūstant augalui kai kurios nuodingos medžiagos tampa neveiklios. Į šieną patekęs vėdrynas iš pradžių yra toksiškas, bet šienui džiūstant pasidaro nebekenskmingas gyvuliams.
Įvairūs gyvūnai gana nevienodai reaguoja į nuodingų augalų poveikį. Ožkos ir triušiai kartais suėda gana didelius nuodingųjų augalų kiekius, bet neapsinuodija. Varlės yra jautrios širdies grupės gliukozidams, tuo tarpu rupūžės į juos visai nereaguoja. Rupūžių odoje liaukos išskiria sekretines medžiagas, kurios nukenksmina nuodus ir šie tampa nebepavojingi. Žmonės į nuodus taip pat reaguoja nevienodai. Vieniems užtenka paliesti kokį augalą (pvz., rūta) ir suserga odos uždegimais. Tačiau kai nuolat gaunamos nedidelės nuodingųjų medžiagų dozės, organizmas pasidaro šioms medžiagoms nejautrus. Štai nikotinas yra stiprus nuodas, bet nedideli ir pastoviai gaunami jo kiekiai ūmaus apsinuodijimo nesukelia.
Nuodingieji augalai svarbūs ir kaip žaliava farmacijos pramonei. Iš kai kurių gaminami gydomieji preparatai (vaistai).
Intoxicación por plantas Ядовитые растения
Persėjas (žvaigždynas)
thumb|Persėjo žvaigždynas
Persėjas (Perseus, Per) – 24-as pagal dydį šiaurinio pusrutulio žvaigždynas Paukščių Take. Lietuvoje matomas rudenį. Žvaigždynas žinomas nuo seniausių laikų (aprašytas dar Ptolemėjaus). Persėjas randamas pratęsus Andromedos trijų žvaigždžių lanką Vežėjo kryptimi (į priešingą pusę nei Pegasas). Ryškiausios žvaigždės sudaro lankelį. Lietuviškas pavadinimas – Kūlėjai ir Spragilas (V. Straižio identifikacija). Ryškiausia žvaigždyno žvaigždė Algolis ryškumą keičia kas keletą dienų.
Nubrėžus liniją per ε Per ir ζ Per surandame Sietyną, o pratęsus lanką iš žvaigždžių γ Per, α Per bei δ Per, pataikome į Kapelą.
Mitologija
Žvaigždynas pavadintas mitinio graikų didvyrio Persėjo vardu.
Liolių šv. Simono ir Judo Tado bažnyčia
'''Liolių šv. apaštalų Simono ir Judo Tado bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Liolių miestelyje, prie Raseinių–Kelmės kelio.
Istorija
Pirmąją bažnyčią Lioliuose pastatydino ir aprūpino 1522 m. Mykolas Viekavičius, kuris kartu su broliui Luku Viekavičiumi ją 1517 m. liepos 23 d. Vilniuje surašytu dokumentu finansavo. Kiek vėliau Stanevičius bažnyčios žemes padidino iki 12 valakų. XVI a. antrojoje pusėje – 1628 m. bažnyčią buvo pasisavinę evangelikai reformatai. 1748 m. minima sena bažnyčia. Prie jos tada veikė Švč. Mergelės Marijos Vaduotojos brolija.
1908 m. įsteigtas Lietuvos katalikių moterų draugijos skyrius. Jis turėjo devocionalijų parduotuvę, vėliau arbatinę, senelių prieglaudą. Klebono J. Gerėlio (Lioliuose 1930–1940 m.) rūpesčiu bažnyčia remontuota, išmūryta šventoriaus tvora.
Architektūra
Bažnyčia kryžminio plano, su trisiene apside, aukštu bokštu ant navos ir transepto kryžmos. Ant stogo galų yra bokšteliai. Vidus 3 navų, atskirtų 4 kolonomis. Šventoriuje stovi varpinė (apačia akmenų mūro, viršus – medinis). thumb|250px|Liolių šv. apaštalų Simono ir Judo Tado bažnyčios panorama 2013 m. Kartu su Liolių koplyčia su­da­ro an­samb­lį – ar­chi­tek­tū­ros pa­mink­lą.
Bražiškiai I
Bražiškiai I – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Senojo Subačiaus, šalia kelio Subačius–Raguva. Šiauriniu pakraščiu teka Bražiukas.
Arash
Arašas Labafas, vadinamas tiesiog Arašu (g. 1977 m. balandžio 23 d.) – Irano dainininkas, šiuo metu gyvenantis Švedijoje, Malmėje. Atlieka persišką pop, Hip-Hop, R&B muziką.
Bražiškiai I
Istorija
Kaimas minimas XVIII a., priklausė Peliskiams. 1937 m. išskirstytas į vienkiemius.
Arash
Arash gimė ir augo Irano sostinėje Teherane. Būdamas 10 metų su šeima persikėlė į Švediją. 2005 m. baigęs koledžą išleido diską Boro Boro, kurio dainos „Boro Boro“ ir „Temptation“ išgarsino Arašą.
Bražiškiai I
Istorija
1915 m. slenkant I pasaulinio karo frontui šalia kaimo vyko stiprūs susirėmimai, čia palaidota virš 100 vokiečių karių.
Po II pasaulinio karo priklausė kolūkiui „Pirmūnas“, vėliau – „Šviesa“.
2018 m. pasaulio šiuolaikinės penkiakovės čempionatas
2018 m. pasaulio šiuolaikinės penkiakovės čempionatas – 62-asis geriausių pasaulio šiuolaikinės penkiakovės čempionatas, kuris vyko rugsėjo 6 d. – rugsėjo 15 d. Meksikos sostinėje Meksike.
Martinaitytė
Martinaitytė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Martinaitienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Martinaitis.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Hebras
Hebras – Kikonijos upė ir upės dievas, rytinėje Traikijos dalyje. Hebras yra najadžių Rodopės ir, tikėtina, Abos tėvas.
Hebro upė įtekėjo į Egėjo jūrą netoli graikų kolonijos Ainos rytinėje Trakijoje priešais Samotrakės salą. Didžiausios gretimos personifikuotos graikų upės buvo Istras (Dunojus) šiaurėje ir Nestas vakaruose. Hebro intakas Ardeskas (Maritsa) taip pat buvo personifikuotas.
Petras Dimša
Petras Dimša (1938 m. spalio 30 d. Šadžiūnuose, Veisiejų valsčiuje – 2020 m. rugsėjo 9 (?) d.) – Lietuvos televizijos režisierius, aktorius, poetas.
Biografija
1958 m. baigė Veisiejų vidurinę mokyklą. 1959–1970 m. Vilniaus lėlių teatro aktorius. 1962 m. baigė Vilniaus kultūros švietimo technikumą. 1965 m. kartu su poetu Martynu Vainilaičiu įkūrė Berniuko Žirniuko teatrą. Nuo 1971 m. dirbo Lietuvos televizijoje, Vilniaus universitete dėstė televizijos režisūrą. 1977 m. baigė Leningrado valstybinį teatro, muzikos ir kinematografijos institutą, kur įgijo televizijos ir kino režisieriaus specialybę.
Daugelio televizijos filmų režisierius ir aktorius, vaidino populiariuose televizijos serialuose „Giminės“, „Dapkai ir Butkai“. 1972 m. sukurto 4 dalių TV filmo „Tadas Blinda“ (rež. Balys Bratkauskas) antrasis režisierius. Išleido keletą poezijos knygelių. Nuo 1998 m. Petro Abukevičiaus vardo premijos iniciatorius ir komisijos vadovas.
2013 m. liepos 17 d. vairuodamas automobilį Vilniuje, Oslo gatvėje, mirtinai partrenkė dviračiu važiavusį 24 metų menininką Šarūną Surblį. P. Dimšos kraujyje rasta 1,67 promilės alkoholio. 2015 m. kovo 3 d. dėl šio įvykio nuteistas 6 metams nelaisvės. Pravieniškėse organizavo renginius, statė spektaklius, parašė Pravieniškių metriką – eiliuotą šimto eilučių kūrinį, skirtą vietovės istorijai. 2018 m. gruodžio mėn. Kauno apygardos teismo sprendimu paleistas iš Pravieniškių pataisos namų-atvirosios kolonijos pirma laiko dėl jo amžiaus, sunkios ligos, teigiamos veiklos įkalinimo įstaigoje.
Urna su palaikais palaidota Šiluvos kapinėse.
Bruševo Borkovizna
Bruševo Borkovizna  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokolų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW678.
Povilas Dogelis
thumb|right|230px|Povilas Dogelis – Kauno katedros klebonas Povilas Dogelis (1877 m. vasario 1 d. Kniebioniai, Girkalnio valsčius, Raseinių apskritis – 1949 m. lapkričio 3 d. Kaunas, palaidotas Arkikatedros bazilikos šventoriuje) – Lietuvos kunigas, rašytojas, Steigiamojo Seimo atstovas, visuomenės veikėjas.
Biografija
Tėvai – valstiečiai (24 ha). Tėvas kilęs iš bajorų. Lankė Girkalnio rusų pradinę mokyklą. Lietuviškai skaityti ir rašyti išmokė daraktorė Grigaravičienė. Mokėsi Raseinių apskrities mokykloje, Liepojos gimnazijoje. 1894 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją.
Norėdamas išmokti lietuviškos gramatikos, lavinosi privačiai. Jau pirmame kurse savo ranka perrašė Kazimiero Jauniaus „Lietuvišką kn. Jaunio kalbomokslį“ (1897 m.) ir taip išmoko taisyklingai rašyti. Seminarijoje priimtas į slaptą klierikų organizaciją, kuri rūpinosi lietuvybės palaikymu.
1899 m. liepos 25 d. įšventintas kunigu ir paskirtas vikaru į Kvetkų parapiją (Panevėžio apskritis). Čia pasijuto visai nereikalingu. 1900 m. perkeltas į Panemunėlį vikaru, pas kun. J. Katelę. Dėstyti tikybą rusų kalba Panemunėlio pradinėje mokykloje griežtai atsisakė. Kilo konfliktas su caro pareigūnais. Vienerius metus teišbuvusį Panemunėlyje, vyskupas M. L. Paliulionis perkėlė į Tirkšlius, taip tikėdamasis išgelbėti nuo caro administracijos bausmės. Tačiau, kaip politiškai nepatikimas, 1902 m. rugpjūčio mėn. dvejiems metams buvo uždarytas į Kretingos vienuolyną.
Kretingoje artimai bendradarbiavo su kun. A. Bizausku ir kun. K. Petreikiu. Trise nutarė organizuoti draudžiamos lietuviškos spaudos gabenimą iš Prūsijos. Jam pavedė slėpti ir išduoti knygnešiams atvežamą spaudą. Slėptuvę įrengė viename iš vienuolyno negyvenamųjų kambarių. Tiesioginė jų padėjėja buvo P. Gaigalaitė. Jai buvo pavesta rankraščius nugabenti į Tilžės spaustuves ir spaudą – iš ten iki Prūsijos sienos. Toliau pergabenant daug padėdavo O. Maliauskaitė, kurios tėvų žemė buvo prie pat sienos. Spaudą vežimu atveždavo Antanas Lankutis. Knygnešiai ją išgabendavo į Plungę, Endriejavą, Veiviržėnus ir kt. Iš čia ją platindavo paplisdavo po apylinkes.
Rašė straipsnius į laikraščius „Tėvynės sargas“, „Dirva-Žinynas“, „Kryžius“. Pasirašydavo slapyvardžiu Paukštelis. Išvertė į lietuvių kalbą ir išleido keletą religinio turinio knygelių.
1904 m. rugpjūčio mėn. iš vienuolyno paleistas. Kunigavo Nemakščiuose, Kauno katedroje, Kauno katedros vikaras ir vyskupijos kurijos kancleris, nuo 1920 m. Kauno arkikatedros bazilikos klebonas, 1926 m. suteiktas Kauno arkikatedros Kapitulos garbės kanauninko vardas.
Visuomeninė veikla
thumb|right|230px|1949 m Kan. Povilas Dogelis pašarvotas Kauno šv. apaštalų Petro ir Povilo arkikatedroje bazilikoje [[Kaunas|Kaune]] Klebonaudamas Kauno arkikatedroje bazilikoje, jis buvo pridėjęs ranką prie beveik visų katalikiškų draugijų steigimo.
Dalyvavo katalikiškų organizacijų (blaivybės, zitiečių) veikloje. 1911 m. Katalikų mokytojų sąjungos, Ateitininkų sąjungos, 1912 m. pavasarininkų federacijos vienas steigėjų. 1914–1919 m. Vilniuje Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti sekretorius. 1917 m. lietuvių konferencijos Vilniuje vienas sekretorių.
1916 m. suimtas vokiečių, Kauno tvirtovės komendantas jam, kaip neištikimam valdžiai, liepė per 24 val. išsikraustyti iš Kauno. Apsigyveno Vilniuje, bet vokiečių administracija, įtardama susirašinėjant su negeistinais žmonėmis, jį areštavi ir 3 mėn. tardė. Vilnių 1919 m. užėmus bolševikams jis vėl areštuotas, kaip įkaitas Vilniaus, Dvinsko ir Smolensko kalėjimuose išbuvo pusę metų. 1919 m. liepos mėn. apsikeitus politiniais kaliniais grįžo Kaunan, paskirtas Žemaičių katedros viceprepozitu.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas III (Raseinių) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos krikščionių demokratų partijos frakcijai, tiesiogiai prisidėjo kuriant lito priėmimo įstatymą. Po kadencijos iš aktyvaus politinio gyvenimo pasitraukė, buvo Kauno katedros klebonas, Katalikų veikimo centro veikėjas, nuo 1937 m. pirmininkas, nuo 1928 m. „Saulės“ draugijos centro valdybos pirmininkas. Išliko aktyvus visuomeniniame gyvenime, 1924 m. suorganizavo vartotojų bendrovę „Concordia“, 1925 m. buvo kunigų invalidų ir emeritų kasos iždininkas ir reikalų vedėjas.
Albarasinas
Albarasinas  – miestelis rytų Ispanijoje, Aragone, Teruelio provincijoje. Įsikūręs Albarasino kalnuose, prie Gvadalaviaro (Turijos) upės aukštupio. Netoliese prasideda Tacho upė.
Paveldas
Miestelis žymus savo architektūros paveldu, paskelbtas nacionaliniu paminklu. Yra XII a. Išganytojo katedra (perstatyta XVI a.), XI a. maurų alkasaras (tvirtovė) ir įtvirtinimai (bokštai, sienos), vyskupų rūmai, Švč. Marijos bažnyčia (XVI a.) ir kt. Katedroje veikia muziejus, kuriame tame tarpe saugomi XVI a. flamandų gobelenai.
Istorija
Manoma, kad miesto pavadinimas kilo nuo arabų Aben Razinų giminės arba nuo keltų žodžių „kalnas“ (alb) ir „vynuogė“ (ragin). Vietovė gyvenama jau nuo paleolito; 5 km į pietryčius nuo Albarasino esančiuose El Kaljechono ir El Navaso olose yrą išlikę uolų piešinių. Miestas įkurtas arabų XI a. kaip Almoravido Beni Razino dinastijos rezidencija bei taifos centras. XIV a. miestą užkariavo Aragono valstybė.
Pilypas III
Pilypas III tai:
Liste der Herrscher namens Philipp Filipo (regantoj)
Lisburn Distillery FC
Lisberno „Distillery“ – Šiaurės Airijos futbolo klubas iš Lisberno.
Šiaurės Airijos pirmenybėse
Šaltiniai:
Kelmės dekanatas
thumb|[[Kelmės Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia – pagrindinė Kelmės dekanato bažnyčia]]
Kelmės dekanatas priklauso Šiaulių vyskupijai. Priklausančios bažnyčios:
Trakų rajono savivaldybės herbas
thumb|right|Trakų rajono savivaldybės herbas (Trakų žemės herbas)
Trakų rajono savivaldybės herbas arba Trakų žemės herbas – vienas iš Trakų rajono savivaldybės heraldikos atributų. Herbo raudoname lauke karys sidabriniais šarvais, dešinėje rankoje laikantis sidabrinę ietį su auksiniu ietigaliu, o kaire ranka atsirėmęs į raudoną skydą su auksiniais Gediminaičių stulpais.
Istorija
Trakų žemės herbas išsirutuliojo iš Trakų kunigaikščių antspaudų. Jau XIV a. viduryje Kęstučio ir jo sūnaus Vytauto antspauduose vaizduojama šarvuoto kario figūra. Istorinis Trakų žemės herbas vienas seniausių ir gražiausių Lietuvos teritorinių simbolių. Atsiradęs Trakų kunigaikščio Kęstučio antspauduose XIV a. jis išliko iki 1795 m. t. y. net keturis šimtmečius. Siekiant jį išsaugoti kaip istorinę relikviją nutarta Trakų istorinį herbą palikti Trakų rajono savivaldybei, kuri yra vienintelė tikroji senosios heraldikos paveldėtoja.
Kartografinė fantastika
Kartografinė fantastika – fantastikos atmaina, kurios pagrindiniai komponentai yra:
Trakų rajono savivaldybės herbas
Istorija
Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.
Kartografinė fantastika
Pirmieji kartografinės fantastikos (kartofantijos) požymiai pastebėti dar antikos laikų meninėje ir mokslinėje kūryboje (pvz.: įvairių šalių aprašymuose, kartografiniuose ir geografiniuose veikaluose, kur neretai pastebimi įvairūs pramanymai: aprašytos neegzistuojančios šalys ir jų gyventojai, miestai ir kita, buvo nubraižyti nerealūs žemėlapiai su nesančiais geografiniais ir visuomeniniais objektais.
Kartografinės fantastikos užuomazgų esama ir didžiųjų geografinių atradimų epochos žemėlapiuose, kelionių aprašymų knygose bei kituose geografijos veikaluose. Vėliau kartografinės fantastikos užuomazgų galima aptikti nagrinėjant Marso, Veneros ir Merkurijaus planetų tyrinėjimo istoriją, kai astronomai mėgino braižyti šių kosmoso kūnų žemėlapius (pvz.: „Marso kanalų“ istorija).
Trakų rajono savivaldybės herbas
Istorija
Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą patvirtino 1998 m. vasario 5 dekretu Nr. 1511.
Kartografinė fantastika
Šiuolaikinė kartografinė fantastika pradėjo formuotis XIX-ame amžiuje. Fentezi (fantasy) rašytojai, kurdami savo romanus, neretai neapsiėjo be fantastinių savo kuriamų pasaulių žemėlapių ir pasaulių aprašymų. Ryškiausias ikisisteminės kartografinės fantastikos pavyzdys – J. R. R. Tolkieno „Žiedų valdovo“ ciklas, kurį kurdamas autorius nubraižė ir aprašė pramanytą fentezi pasaulį. Tolkieno kūrybos mėgėjai vėliau susistemino ir išnagrinėjo išgalvotą rašytojo pasaulį, sudarė specialias enciklopedijas. Visa tai labai artima teorinei ir tradicinei kartografinei fantastikai. Vėlesniais laikais kartografinės fantastikos pavyzdžių aptinkama kai kuriuose Vakarų Europos ir JAV fantastikos kūrėjų kūriniuose.
Gryna ir moksliškai apibrėžta kartografinė fantastika kuriama tik Lietuvoje. Jos ištakos – 1980 m. Lietuviškosios kartografinės fantastikos pradininkai – Arnoldas Kalnikas (nuo 1980 m.), Petras Jankauskas, Žaneta Gasytė, Jurga Židonytė, Saulius Budinas, Edvinas Klimenka (Fox), kuris dalyvavo visuose Lietuvoje organizuotuose kartografinės fantastikos konkursuose. Nemažai prie kartografinės fantastikos plėtojimo prisidėjo ir Jonavoje veikusio LCFMK „Transsferos“ fantastų klubas, kuriam vadovavo šios fantastikos entuziastas Aivaras Tamulaitis, sukūręs ne vieną fantastlapį apie 1993–1996 m., o klube skelbęs įvairius kartofantijai populiarinti skirtus konkursus. Vėliau kartografinę fantastiką pradėjo kurti ir kiti fantastikos mėgėjai. Labiausiai prie kartofantijos plėtotės prisidėjo Žemaitijos fantastų klubas „Fajetai“. Oficialiai organizuoti 8 kartografinės fantastikos konkursai per įvairius fantastikos mėgėjų suvažiavimus „Lituanicon’us“, organizuotus Kaune ir Vilniuje. Pirmasis toks konkursas surengtas 1996 m. Vilniuje per „Lituanicon – Baltcon – Eurocon“. Paskutinis – 2009 m.
Grynoji kartografinė fantastika šiais laikais retai kada yra kuriama. Labiau yra paplitę fantastlapiai ir kiti kartofantijos atvejai, pritaikyti įvairiuose fantastiniuose žaidimuose, dažniausiai stalo vaidmenų (RPG). Taip pat nemažai fantastinių žemėlapių braižyta, kuriant vadinamąsias alternatyvios žemės istorijas. Pastaruoju metu, taikant elementarias kompiuterinės grafikos ir kartografijos programas, sukurta iš ties nemažai kartofantijos kūrinių – labiau pavykusių, ir ne visai pasisekusių.
Pumpučiai (Šiauliai)
Geografija
Šiaurėje ribojasi su Lukšiais, rytuose su Toliočiais, pietryčiuose su Voveriškiais, pietuose su Kupriais. Gyvenvietės šiaurės rytų pakraščiu praeina geležinkelis Šiauliai-Klaipėda ir automobilių magistralė, rytuose –.
Martinas
Martinas − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Miestas:
Kuraševas (reikšmės)
Kuraševu vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Oksfordo universitetas
Oksfordo universitetas – senas tradicijas turintis universitetas, esantis Oksforde, Didžiojoje Britanijoje.
Istorija
Tiksli universiteto įkūrimo data nežinoma, tačiau manoma, kad jo kūrimosi pradžia siekia XI amžių. Legenda pasakoja, kad 1209 m. Oksforde kilo riaušės tarp mokslininkų ir paprastų miestiečių, todėl dalis Oksfordo akademikų pabėgo į Kembridžo miestelį ir ten įkūrė Kembridžo universitetą. Oksfordas ir Kembridžas nuo seno konkuruoja ir yra vieni prestižiškiausių universitetų pasaulyje.
Universitete įkurtas seniausias Ešmolio muziejus.
Romualdas Drakšas
Romualdas Drakšas (g. 1971 m. gegužės 29 d.) – teisininkas, teisėtyrininkas penalistas, advokatas, teisės pedagogas, Mykolo Romerio universiteto (MRU) profesorius, Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakulteto docentas, rašytojas fantastas.
Mama – Anna Drakšienė, teisininkė, kriminologė, VU docentė. Tėvas- Pranciškus Ramundas Drakšas, fizikas.
Biografija
1989-1994 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą, įgijo teisininko kvalifikaciją. 1996-2001 m. eksternu studijavo doktorantūroje. Mokslinių interesų sritis – baudžiamoji teisė. 2002 m. apgynė disertaciją tema „Mirties bausmės istoriniai, komparatyviniai ir filosofiniai aspektai", socialinių mokslų (teisės krypties) daktaras. Stažavosi užsienyje. 1993-1994 m. Acheno apylinkės teisme (vakarų Vokietija) atliko praktiką.
Nuo 1994 m. lapkričio iki 1997 m. gruodžio mėn. Vilniaus 1-osios advokatų kontoros advokato padėjėjas. Nuo 1997 m. gruodžio mėn. Advokato Romualdo Drakšo kontoros advokatas. VU Teisės fakulteto Baudžiamosios teisės katedros asistentas (nuo 1999 m. rugsėjo 1 d. iki 2002 m. birželio 1 d.), lektorius (nuo 2002 m. birželio 1 d. iki 2003 m. rugsėjo 1 d.), docentas (nuo 2003 m. rugsėjo 1 d.). MRU Teisės fakulteto Administracinės teisės ir proceso katedros ir Baudžiamosios teisės ir kriminologijos katedros profesorius.
Paskelbęs mokslinių straipsnių įvairiais baudžiamosios teisės klausimais. Fantastinės literatūros autorius. 2009 m. birželį pirmoji „Žmogaus“ serijos dalis „Man. The Awakening“ buvo išleista Niujorke, o spalio mėnesį ji buvo pristatyta Frankfurto knygų mugėje. Moka anglų, rusų ir vokiečių kalbas.
Grajevo Švč. Trejybės parapija
'''Grajevo Švč. Trejybės parapija'''  – parapija, įkurta 1479 metais. Parapija priklauso Lomžos vyskupijai, Grajevo dekanatui. Parapijos steigėjas buvo Jonas Deriatovičius iš Bialovežos. Parapija įkurta Vonsošo parapijos ribose. Parapiją 1479 m. pašventino Plocko vyskupas Kazimieras III Plockietis. Iki 1818 m. priklausė Plocko vyskupijai. 1818–1825 m. Augustavo vyskupijai. Nuo 1925 m. priklauso Lomžos vyskupijai. Parapijos kapinės yra 1,5 km nuo bažnyčios, o jų plotas 3,5 ha. 1879–1882 m. pastatyta Grajevo Švč. Trejybės bažnyčia.
Možė (reikšmės)
Može vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Pavermenys
Pavermenys – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo kelio. Truskavos seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Veikia Truskavos pagrindinė mokykla, Truskavos paštas (LT-58069), biblioteka. Gyvenvietėje yra architektūrinis paminklas – buvusio Pavermenio dvaro rūmų pastatų ansamblis ir parkas. Veikia Vermenos ŽŪB. Apylinkėse plyti Pavermenio miškas, pietuose yra Pavermenio pelkė.
miniatiūra|250px|left|Kryžius kaimo kryžkelėje thumb|left|250px|Pavermenio bendrovės bokštas
Istorija
Pavermenys rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1583 m. Pavermenio dvarą 1748 m. nusipirko dvarininkas iš Kuršo Mikalojus de Brunau. Šiai giminei dvaras priklausė iki XX a. Į dvaro valdas įėjo Gaisai, Pagilupys, Ščiukiškis, Vadokliai, Naujadvaris, Pakščiai. Dvaro valdose gyveno vien lietuviai katalikai, XIX a. pabaigoje kaimas buvo Panevėžio apskrities Ramygalos valsčiuje.
Pavermenio dvaro rūmuose 1903 m. įsteigta Pavermenio pradinė mokykla. LTSR laikais buvo Truskavos kolūkio centrinė gyvenvietė.
Cefėjas (žvaigždynas)
thumb|Cefėjo žvaigždynas
Cefėjas (Cepheus, Cep) – 27-as pagal dydį šiaurinio pusrutulio žvaigždynas Paukščių Take tarp Kasiopėjos ir Mažųjų Grįžulo Ratų, Lietuvoje matomas ištisus metus. Žvaigždynas žinomas nuo seniausių laikų (buvo vienas iš Ptolemėjaus aprašytų 48 žvaigždynų).
Mitologija
Žvaigždynas pavadintas mitinio etiopų karaliaus Cefėjo vardu.
Pakruojo dekanatas
thumb|[[Pakruojo šv. Jono Krikštytojo bažnyčia – pagrindinė Pakruojo dekanato bažnyčia]]
Pakruojo dekanatas priklauso Šiaulių vyskupijai. Priklausančios bažnyčios:
Mulopvė
Mulopvė (kiluba: Mulopwe) buvo valdovo titulas, naudotas Lubos karalystėje Pietinėje Afrikoje (dab. Kongo Demokratinės Respublikos pietinė dalis). Po 13-ojo valdovo mirties dinastija suskilo į dvi linijas, kurios išsaugojo dinastinę seką iki šiol.
Savybės
Mitologijoje buvo įtvirtinta, kad mulopvė gali būti tik vienas, ir karalystės valdžia nedalinama. Kad išvengti keliavaldystės ir dinastijos išsišakojimo, buvo leidžiamas potencialių įpėdinių žudymas (dažniausiai vaikystėje), o paveldėjimas dažniausiai buvo įtvirtinamas per karus, sunaikinant visus galimus kunkurentus. Mulopvės dieviškumo ideologija visuomenėje buvo stiprinama slaptos religinės bambudjės bendruomenės. Ši bendruomenė buvo globojama mulopvės ir veikė kaip didelis visą valstybę apimantis seklių ir policijos tinklas, užtikrinantis valdinių lojalumą.
Kadangi Lubos karalystė neturėjo vienos sostinės, kiekvienas mulopvė rinkdavosi naują gyvenvietę savo dvarui. Dvaro centre būdavo įtvirtinti rūmų pastatai, kuriuose gyvendavo pats mulopvė ir jo gausus haremas. Aplink rūmus įsikurdavo valstybės valdininkai. Lubos karalystėje buvo ne mažiau kaip 50 skirtingų valdininkų rūšių (patarėjai, kariškiai, dvariškiai atsakingi už ritualus), ir dauguma jų gyvendavo sostinėje su savo šeimomis. Keliautojas Delcommune 1891 m., Lubos karalystės smukimo laikais, rašo, kad sostinėje buvo ne mažiau kaip 600 gražiai statytų ir įtvirtintų namų.
Liepojos lietuviai
thumb|Liepoja 1875 m. Liepojos lietuviai – tautinė mažuma Liepojos mieste Latvijoje.
Mulopvė
Savybės
Po valdovo mirties jo genitalijos ir regalijos buvo laidojamos pasirinktoje gyvenvietėje, kuri tapdavo šventuoju kaimu (kitenta). Šis kaimas būdavo lankomas piligrimų ir įgydavo aukštesnį rangą kaimų hierarchijoje. Jame valdžia būdavo paveldima. Čia reziduodavo šventikė mwadi, laikoma moteriškuoju mulopvės dvasios įsikūnijimu. Šie kaimai, išsimėtę Lubos karalystės teritorijoje, turėjo aiškiai priminti buvusius valdovus visuomenėje, neturėjusioje rašto.
Liepojos lietuviai
Istorija
Lietuviai Liepojoje pradėjo kurtis XIX a. pabaigoje plečiantis miestui, t. p. per Liepoją vyko pagrindinė lietuvių emigracija į JAV. 1890 m. lietuviai moksleiviai sudarė Liepojos gimnazijos moksleivių daugumą. Gimnazijoje buvo dėstoma vokiečių kalba, be to, nereikėjo lankyti stačiatikių pamaldų. Čia mokėsi Jonas Biliūnas, Balys Dvarionas, Antanas Smetona, Stanislovas Narutavičius, Aleksandras Stulginskis, Kazimieras Venclauskis, Antanas Vienuolis ir kiti. Liepojos komercijos mokyklos direktoriumi dirbo Vincas Čepinskis. 1905 m. įkurta Liepojos lietuvių šelpimosi draugija, vėliau pervadinta Liepojos lietuvių pašalpos draugija, kuri rūpinosi lietuvių kultūra ir švietimu, nuo 1906 m. rengė dramos ir muzikos vakarus, 1907 m. įsteigė lietuvių pradžios mokyklą. 1909 m. įkurta Šv. Zitos draugija, 1911 m. – Lietuvių draugija, veikusi iki 1922 m., 1923 m. pertvarkyta į Kultūros plėtojimo draugiją. Dailininkas Kajetonas Sklėrius Liepojoje 1912 m. surengė kūrinių parodą.
1882–1885 m. Liepojoje gyveno knygnešys Jurgis Bielinis. XIX a. pabaigoje Liepojoje gyvenę lenkų ir lietuvių socialdemokratai turëjo savo hektografą, nelegalią literatūros slëptuvę. Miesto socialdemokratų būryje buvo ir J. Ambrazaitis, S. Grinkevičius, V. Mišeika. Jie palaikė ryšius su latvių „Naujosios srovės“ nariais. 1897–1898 m. Liepojos gimnazijoje veikė slaptas lietuvių moksleivių socialdemokratų bûrelis, kurį suorganizavo Jonas Biliūnas. Nuo 1903 m. Liepojos socialdemokratų spaustuvėje buvo spausdinami lietuviški atsišaukimai.
Po Pirmojo pasaulinio karo lietuvių Liepojoje mažėjo – dalis jų sulatvėjo, dalis išsikėlė į Lietuvos Respubliką. 1919 m. rugsėjo mėn. Lietuvos ir Latvijos valstybėms užmezgus diplomatinius santykius Liepojoje 1924–1938 m. veikė Lietuvos Respublikos konsulatas, Liepojos lietuvių pašalpos draugija, Šv. Zitos draugija. Skyrius Liepojoje turėjo Rygos lietuvių katalikų jaunimo „Šviesos“, Rygos lietuvių jaunimo „Rūtos“ draugijos. 1933–1938 m. veikė lietuvių pradinė mokykla. Po 1927 m. Tauragės pučo į Liepoją atvyko plečkaitininkų grupė, jie savo 17 narių sekciją sudarė prie Latvijos socialdemokratų partijos.
TSRS 1940 m. okupavus Latviją Liepojos lietuvių draugijos ir mokyklos buvo uždarytos. XX a. šeštame – septintame dešimtmetyje, norėdami būti arčiau Lietuvos, Liepojoje apsigyveno buvusių lietuvių politinių kalinių ir tremtinių, negavusių Lietuvos tarybinės valdžios institucijų leidimo grįžti į Tėvynę.
1989 m. įkurta Liepojos lietuvių kultūros draugija „Rūta“, jos pastangomis įkurtas Liepojos lietuvių vaikų darželis, veikęs 1990–1997 m., lietuviškos I–IX klasės Liepojos latvių 8-ojoje vidurinėje mokykloje, veikusios 1990–2002 m., biblioteka. Veikia lietuvių folkloro ansamblis „Senoliai“, vaikų folkloro ansamblis, choras. Latvijos lietuvių bendruomenės iniciatyva Liepojoje įsteigta lituanistinė (sekmadieninė) mokykla (veikė 1989 m., 1998–2002 m.).
Demografija
Liepojoje gimė lietuvių rašytojas Aleksandras Bauža, kompozitoriai Balys Dvarionas ir Eleonora Dvarionaitė, Lietuvos valstybės ir karinis veikėjas Leonas Bistras,
Ažvintaitis
Ažvintaitis – ežeras rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, apie 17 km į vakarus nuo Dūkšto, 10,5 km į pietvakarius nuo Salako. Ilgis vakarų-rytų kryptimi 1,56 km, plotis iki 0,33 km. Vakarinėje ežero dalyje yra 2 miškingos salelės (0,13 ha ir 0,02 ha). Altitudė 165,1 m. Krantai daugiausia aukšti, ištisai apaugę medžiais. Ežerą supa Minčios giria, tik šiaurrytinėje pakrantėje plyti pievos. Ažvintaitis yra bendroje rinoje su į rytus telkšančiu Ažvinčio ežeru. Su juo jungiasi sąsiauriu. Priklauso Sągardo ežero baseinui.
Šiauriniame ežero krante įsikūręs Margavonės kaimas. Rytine pakrante eina kelias.
thumb|left|240px|Ažvintaitis nuo [[Švedriškės]]
Medeikiai
Medeikiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, prie kelio, 10 km į šiaurės rytus nuo Biržų, 3 km. į šiaurę nuo Parovėjos. Seniūnaitijos centras. Yra paštas (LT-41062), I pasaulinio karo aukų kapinės. Veikia žemės ūkio bendrovė „Medeikiai“, pieno perdirbimo įmonė „Nordic Proteins“. Yra Medeikių koplyčia, vaikų globos namai, bendruomenės namai, Medeikių pagrindinė mokykla.
Istorija
thumb|left|250px|Medeikiai (Medeiki) pavaizduoti [[1706 m. Livonijos ir Kuršo žemėlapis|1706 m. Livonijos ir Kuršo žemėlapyje]] thumb|left|250px|Medeikių pieno perdirbimo bendrovės „Vienybė“ narių susirinkimas, 1933 m.
Nuo kaimo 2 km į rytus yra buvęs Migdoliškių (Mažutiškių) piliakalnis. Parovėjos palivarko kaimas 1611 m. turėjo 24 valakus, buvo karčema. 1863 m. gegužės 7-10 d. prie Medeikių, Gudiškio, Šniurkiškių vyko sukilėlių, kuriems vadovavo Zigmantas Sierakauskas, Boleslovas Kajetonas Koliška, Biržų kautynės, kuriose sukilėliai atrėmė Rusijos imperijos kariuomenės majoro Merlino dalinį.
Martinkėnas
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Medeikiai
Istorija
1904 m. įsteigta Medeikių pradžios mokykla, 1918 m. pradžios mokykla dėstomąja lietuvių kalba, 1949–1955 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, 1955–1994 m. vidurinė, nuo 1994 m. Medeikių pagrindinė mokykla.
1938 m. įkurta Medeikių pieninė, 1948 m. biblioteka, 1957 m. kultūros namai, 1974 m. vasario 2 d. atidarytas naujas Medeikių kultūros namų pastatas, 1977 m. spalio mėn. baigtas statyti mokyklos pastatas. 1950–1991 m. veikė Medeikių kolūkis, 1966–1988 m. jam vadovavo agronomas Petras Vileišis.
Gyventojai
1670 m. Medeikiuose gyveno 32 šeimos.
Osuvka (reikšmės)
Osuvka vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Budrionys (Kupiškis)
Budrionys – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Senojo Subačiaus. Iš pietryčių prieina Subačiaus miškas, vakariniu pakraščiu teka Viešinta.
Istorija
Pokariu priklausė kolūkiui „Šviesa“.
NK Bosna Visoko
Visoko „Bosna“ – Bosnijos ir Hercegovinos futbolo klubas iš Visoko.
Pasiekimai
Klubas įkurtas Visoke 1953 m., susijungus Jadran Visoko ir Radnički Visoko klubams.
Darlingtonas
Darlingtonas – miestas šiaurės rytų Anglijoje. Geležinkelio stotis. Yra teatras, menų centras, geležinkelių muziejus.
Paryžiaus metropolitenas
Paryžiaus metropolitenas – metropoliteno sistema Paryžiaus metropolinėje zonoje, Prancūzijoje. Metro yra miesto simbolis, garsus savo išskirtine art nouveau stiliaus architektūra. Sistemą sudaro 16 linijų, dauguma jų yra po žemės paviršiumi. Bendras sistemos ilgis yra 2014 km (antra pagal ilgį Europoje), keliomis dešimtimis kilometrų mažiau nei Maskvos metropoliteno bendras ilgis. Veikia 303 stotelės, kai kurios iš jų yra daugiau negu ant vienos linijos, todėl galima sakyti, kad iš viso yra 382 sustojimai.
Paryžiaus metropoliteno sistema yra unikali tuo, kad ji yra išdėstyta tankiausiai iš visų pasaulio metropolitenų – 245 stotys 41-ame km². Linijos yra sunumeruotos nuo 1 iki 14, taip pat yra dar 2 trumpos linijos 3bis ir 7bis (dar vadinama 7A). Trumposios linijos anksčiau buvo trečios ir septintos linijos dalimi, vėliau atskirtos.
Paryžius pervežamų keleivių skaičiumi Europoje atsilieka tik Maskvos miestui. Kasdien 4,2 milijonų žmonių naudojasi Paryžiaus metropoliteno sistema. Per 2015 m. metropolitenu pervežta 1,52 milijardo žmonių. „Châtelet-Les Halles“ yra didžiausia požeminė metro stotelė Paryžiuje ir pasaulyje.
Trumpa istorija
Pirmoji linija buvo atidaryta be iškilmingos ceremonijos 1900 m. Iki pirmojo pasaulinio karo metro sistema vystėsi greitai tad metro branduolys buvo baigtas 1920 m. 1930 m. buvo užbaigta 11-oji linija, taip pat metro buvo nutiestas iki miesto miegamųjų rajonų.
Sistema dar labiau išsivystė po Antrojo Pasaulinio karo. Buvo įdiegti nauji traukiniai, kad būtų galima pervežti daugiau keleivių. Kitokie sistemos tobulinimai buvo ribojami dėl metro architektūros, pavyzdžiui, per mažas atstumas tarp stotelių. Problemos sprendimas buvo – dar viena sistema RER (Réseau Express Régional, liet. regioninis ekspreso tinklas), pradėta vystyti 1960 m.
XX a. 10-ojo deš. pabaigoje, Métro de Paris atidarė naują automatizuotą Linija „14“, kad sumažintų RER A linijos apkrovimą.
Naudojimas
Traukiniai pradeda vežti keleivius nuo 5 valandos ryto iki 1 valandos nakties kiekvieną dieną į visas stoteles be išimčių. Paskutinis traukinys dažniausiai vadinamas „balai“ (šluota), nes jis „nušluoja“ paskutinius keleivius ir išvažiuoja į galutinę stotelę. Šeštadieniais ir švenčių išvakarėse metropolitas dirba ilgiau, iki 02:15. Nuo 2007 Gruodžio 7-os metro veikia valanda ilgiau ir penktadieniais. Naujųjų metų naktį metro dirba iki pat ryto.
Bilietai
Kiti bilietai:
Navigo Card – koretelė, kuri gali būti papildoma kiekvieną mėnesį arba savaitę.
Bendra informacija
Metropoliteno ilgis 2014 km bėgių ir 303 stotelės (387 sustojimai), 62 linijų susijungimai. Šie skaičiai neįskaito RER sistemos. Vidutinis atstumas tarp stotelių yra 562 m. Traukiniai sustoja visose stotelėse. Kiekviena platforma aptarnauja tik po viena liniją. Netgi persėdimo stotelėse. Tas pats ir RER stotelėse. Traukinių vidutinis greitis yra 35 km/h. Didžiausias greitis visuose išskyrus automatizuotose linijose yra 70 km/h.
Z notacija
Z notacija, pavadinta pagal Zermelo–Fraenkel aibių teoriją – formali specifikavimo kalba, naudojami aprašyti ir modeliuoti sistemas. Ji skirta programinės įrangos ir kompiuterių sistemoms specifikavimui.
Istorija
Jean-Raymond Abrial 1974 metais paskelbė pradinę žymėjimo versiją "Data Semantics", kurią dėstė Grenoblio universitete iki aštuoniasdešimtųjų pabaigos.
Pirmą kartą Z notaciją pasiūlė Abrial su Steve Schuman ir Bertrand Meyer 1977. Toliau Z buvo plėtojama Programavimo Tyrimų grupėje (Programming Research Group) Oksfordo universitete.