cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
A. Baranausko ir A. Žukausko-Vienuolio memorialinis muziejus
Istorija
1992 m. muziejui perduota Anykščių koplyčia, tapusi jo padaliniu, veikusiu iki 2012 m. vasaros, kol pastatas buvo perduotas naujai įkurtam Anykščių menų centrui. 2010–2012 m. muziejaus filialu buvo Sakralinio meno centras su Angelų muziejumi, kurie 2012 m. perduoti Menų centrui.
Maltos istorija
Kartagina ir Roma
Pagal Naująjį Testamentą Šventasis Paulius patyrė laivo sudužimą 60 m. ir buvo išmestas į krantą Melitės saloje, daugelis mano, kad tai yra Malta. Pagal tradiciją tai įvyko Švento Pauliaus įlankoje.
A. Baranausko ir A. Žukausko-Vienuolio memorialinis muziejus
Istorija
1991 m. muziejus pradėjo leidybinę veiklą. Nuo 1997 m. įstaigoje pradėta rengti edukacines programas. 2011–2015 m. veikė Muziejaus mokykla.
Ekspozicijos
Muziejus sukauptus rinkinius eksponuoja ne tik Anykščių mieste, bet ir apylinkėse:
Maltos istorija
Kartagina ir Roma
440 m. salą užėmė vandalai, kurie buvo nesenai užkariavę Afrikos provinciją. 533 m. Maltą iš jų atėmė Bizantijos generolas Belisarijus kartu su kitomis jų valdomis. Kartu su Sicilija Bizantija valdė Maltą 340 metų.
Arabų laikotarpis
Maltą užėmus Fatimidams, gyventojai 220 metų jautė arabų įtaką. Be Sikulo arabų kalbos, medvilnės, apelsinų, citrinų, arabai įvedė naujų drėkinimo technologijų. Kai kurios iš jų, pvz.: norija (vandens malūnas), naudojamos iki šiol nepakitusios. Tuo metu Mdina labai pasikeitė.
Normanai ir Sicilijos karalystė
Iš pradžių Sicilijos grafas Rodžeris I įvedė salai mokesčius, bet salų kontrolę paliko arabams. 1127 m. Rodžeris II Sicilietis visai panaikino arabų valdžią, ir įkurdino normanų valdovus. Po kelių metų Malta tapo naujai sukurtos Sicilijos karalystės dalimi. Nuo to laiko Malta nuo arabiškos kultūros persiorientavo į europietišką. Normanų valdymo laikotarpiu, vietinę kalbą, kilusią iš arabų, imta vadinti Maltiečių kalba.
Stanislovas Astikas
Stanislovas Astikas (? – 1519) – LDK valstybinis veikėjas.
Maltos istorija
Normanai ir Sicilijos karalystė
1144 m. Bizantijos imperija bandė atsikovot salas, bet nesėkmingai.
Stanislovas Astikas
Pienionių ir Užpalių seniūnas, Lietuvos didysis raikytojas 1517–1519 metais, Polocko vaivada 1519 metais.
Maltos istorija
Normanai ir Sicilijos karalystė
1224 m. iš Maltos ir Sicilijos salų iškeldinti visi musulmonai.
Po Normanų užkariavimo Maltos gyventojų skaičius didėjo dėl migracijos iš šiaurės. 1223 m. į Maltą buvo perkelti visi Italijos Celano miesto vyrai, 1240 m. Maltoje įkurtas siciliečių ir normanų garnizonas.
Aragono karalystė
Nuo 1283 m. iki 1530 m. Malta formaliai priklausė Aragono karalystei. Per tą laiką ji buvo parduota ir pirkta daugybę kartų. Ją valdė Švabijos, Anžu, Aragono, Kastilijos ir Ispanijos valdovai. 1479 m. Aragonas ir Kastilija susijungė ir Malta tapo Ispanijos imperijos dalimi. Salą valdė vietiniai kilmingieji, o jų valdymo organas vadinosi Università.
1372–1450 m. į Maltą kėlėsi Sicilijos kilmingieji. Vienas tyrimas atskleidė, kad „dauguma to meto Maltos vyrų buvo kilę iš Pietų Italijos, įskaitant Siciliją ir žemyninę dalį iki Kalabrijos“.
Švento Jono riteriai (Maltos ordinas)
1530 m. Šv. Romos imperatorius Karolis V perdavė Maltą jaonitams (Šv. Jono riteriams, arba Maltos Ordinui), kurie 1531 m. ir 1565 m. atlaikė turkų puolimus. miniatiūra|Jean Parisot de la Valette, kurio garbei pavadinta 1571 m. įkurta dabartinė Maltos sostinė [[Valeta.]] XVI a. pradžioje Osmanų imperija agresyviai plėtėsi Viduržemio jūros regione. 1522 m. Osmanų imperijos sultonas, Suleimanas Puikusis, išvijo Švento Jono riterius iš Rodo salos Egėjo jūroje, kurioje Šv Jono riteriai buvo įsikūrę nuo 1310 m. Todėl Karolis V, bijodamas, kad gali kristi Roma ir taip žlugti krikščioniška Europa, ordino riteriams atidavė Maltos salos. thumb|250x250px|Maltos žemėlapis XVI a., kai Maltos riteriai paskelbė italų kalbą oficialia Maltos kalba.|kairėjeMaltos riteriai salas valdė iki 1798 m. Italų kalba buvo paskelbta oficialia. Jie statė bažnyčias ir tvirtoves, puošė salą meno kūriniais. Po 1565 m. laimėto Maltos mūšio, vadovaujant Jean Parisot de la Valette, pradėta statyti dabartinė Maltos sostinė, Valeta. Miestas buvo statomas kaip tvirtovė, baiminantis pakartotinio Osmanų puolimo, 1571 m. tapo sostine ir pavadintas Jean Parisot de la Valette garbei.
Viena pagrindinių Šv. Jono ordino pareigų buvo suteikti medicininę pagalbą piligrimams, keliaujantiems į Šventąją Žemę, tad ir dabar aštuonkampis kryžius naudojamas ambulatorijose ir pirmos pagalbos organizacijose. Mainais už išsaugotas gyvybes, ordinas gavo naujų teritorijų, kurias turėjo ginti. Laikui bėgant ordinas tapo stiprus ir turtingas. Kadangi jų valdos buvo Viduržemio jūroje, jie tapo gerais jūreiviais.
Prancūzų užkariavimas
1798 m. salas užėmė Napoleonas Bonapartas kai jo laivynas sustojo pakeliui į Egiptą. Napoleonas pareikalavo saugaus uosto ir papildyti atsargas. Kai Maltos riteriai atsisakė duoti vandens, prancūzų divizija įsiveržė į Valetą. Didysis magistras Hompešas pasidavė ir Napoleonas pasiliko kelias dienas saloje, per kurias jis sistemingai plėšė kilnojamą Ordino turtą ir įsteigė jam ištikimą administraciją. Tačiau Napoleonas įvedė liberalią teisinę sistemą vietoj archajiškos feodalinės, išlaisvino 2 tūkst. musulmonų vergų laikomų saloje. Po to jis išplaukė į Egiptą palikęs saloje didelį garnizoną. Kadangi ordino maltiečiai nemėgo, į prancūzus žiūrėjo su optimizmu. Tai truko neilgai, nes po kelių mėnesių jie pradėjo uždarinėti vienuolynus ir konfiskuoti bažnyčios turtus. Maltiečiai sukilo ir generolo Claude-Henri Belgrand de Vaubois pasitraukė į Valetą. Po kelių mėginimų užimti Valetą jie paprašė britų pagalbos. Kontradmirolas seras Horacijus Nelsonas nusprendė imtis visuotinės blokados ir 1800 m. prancūzai pasidavė.
Britų valdymas
1802 m. Amenso sutartis numatė, jog Maltą vėl valdys Švento Jono riteriai, bet ši mintis nepatiko patiems maltiečiams. Jie paprašė britų pasilikti, bet negavo trokštamos savivaldos ir tapo kolonija.
Iš pradžių britai nežinojo ką daryti su Malta, bet laikui bėgant jos svarba didėjo, ypač po Sueco kanalo atidarymo. Sala tapo laivyno ir karine baze, Britų laivyno Viduržemio jūroje būstine.
Maltiečiai dažnai jautė skurdą. Taip buvo, nes salose buvo per daug gyventojų, o jų pajamos priklausė nuo laivyno karinių išlaidų, kurios varijavo priklausomai nuo karo poreikio. 1919 m. Maltoje kilo riaušės dėl išaugusios duonos kainos. Manoma, kad dėl to 1921 m. atsirado Maltos parlamentas, nors dalinai išrinkta įstatymų leidžiamoji taryba veikė nuo 1849 m. Maltos parlamentas buvo dviejų rūmų, su Senatu (panaikintas 1949 m.) ir Įstatymus leidžiančiu susirinkimu. Konstitucija buvo sustabdyta dukart. 1930 m. taip įvyko, nes buvo nuspręsta, kad laisvi rinkimai neįmanomi po konflikto tarp Konstitucinės partijos ir Bažnyčios. 1934 m. konstitucija sustabdyta, kai vyriausybė skyrė lėšų iš biudžeto mokyti pradinukus italų kalbos. Politinės oganizacijos, kai Nacionalistinė partija, senai veikė, kad išlaikytų Maltoje italų kalbą.
Po Nepriklausomybės
thumb|right|180px|Septintasis Maltos prezidentas Eddie Fenech Adami 1964 m. rugsėjo 21 d. Malta tapo nepriklausoma valstybe, o 1974 m. gruodžio 13 d. pasiskelbė respublika. Paskutinis gubernatorius-generolas Anthony Mamo tapo pirmuoju prezidentu. Kitą dieną paskelbtas Gieh ir-Repubblika aktas panaikino titulus ir nurodė, kad jie nebebus pripažįstami. 1979 m. balandžio 1 d. paskutiniai britų kariai paliko salą po ekonominio pakto stabilizuoti Maltos ekonomiką. Šis įvykis švenčiamas kaip Laisvės diena (Jum Il-Ħelsien) kovo 31 d. Šventės pradžia yra ceremonija Florianoje netoli Karo paminklo. Tuo metu dažnai vyksta regatos.
1971 m. rinkimuose laimėjo Maltos Darbo partija, vadovaujama Dom Mintoff, surinkusi tik 4 tūkst. daugiau balsų už priešininkus. 1976 m. rinkimus jie laimėjo truputį didesne persvara. 1976–1981 m. buvo Maltai sunkus laikotarpis ir vyriausybė reikalavo susiveržti diržus. Trūko būtinų prekių, vanduo ir elektra buvo atjungiami dvi ar tris dienas per savaitę. Kilo politinė įtampa, per Juodąjį pirmadienį po nepavykusio pasikėsinimo į premjerą, sudegė Maltos Taims pastatai, buvo užpulti opozicijos lyderio namai.
1981 m. Nacionalistų partija surinko daugumą balsų, bet dėl vieno perkeliamo balso sistemos Darbo partija gavo daugumą vietų Parlamente ir Mintoff liko premjeru dar penkeriems metams. Tai sukėlė konstitucinę krizę, per kurią nacionalistų lyderis Eddie Fenech Adami teigė, kad Parlamentas turi atspindėti tautos valią. 1984 m. Mintoff atsistatydino iš premjero posto ir paskyrė Karmenu Mifsud Bonnici įpėdiniu. Adami ir Bonnici po penkerių metų derybų susitarė, kad daugumą balsų laimėjusi partija sudarys vyriausybę nepriklausomai nuo turimų vietų Parlamente. 1987 m. Nacionalistų partija surinko daugumą balsų. Nauja Administracija siekė pagerinti santykius su Vakarų Europa ir JAV.
1990 m. liepos 16 d. Nacionalistų Partija Maltos vardu padavė paraišką stoti į ES. Tačiau 1996 m. rinkimus laimėjusi Darbo partija įšaldė paraišką. 1998 m. į valdžią grįžo Nacionalistų partija ir 1999 m. Helsinkio viršūnių susirinkime Malta tapo šalimi kandidate. Derybos buvo baigtos 2002 m. ir 2003 m. referendume iš 90.86% balsų 53.65% balsavo „už“. Darbo partija pareiškė, kad nepripažins rinkimų, jei laimės kitų metų rinkimus, bet ji juos pralaimėjo. 2004 m. gegužės 1 d. Malta tapo ES nare. Po to buvo pasirašytas sutarimas ir Darbo partija paskelbė, kad pripažins narystę ES. 2008 m. sausio 1 d. Malta prisijungė prie eurozonos.
Šaltiniai
Malta
Paparčių botaninis draustinis
Paparčių botaninis draustinis – savivaldybės gamtinis draustinis Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, rytiniame Paparčių kaimo pakraštyje, apima Žiežmaros upelio slėnį ir Paparčių piliakalnį. Įsteigtas 1991 m.
Draustinis įsteigtas siekiant išsaugoti unikalias natūralias šlaitų sausumines pievas ir joms būdingas augalijos bendrijas, taip pat turtingas retomis ir į Raudonąją knygą įrašytomis rūšimis buveines.
Šimtalapis žemėlapis
Aprašymas
Žemėlapis sudarytas 20 varstų masteliu (1 : 840 000 arba 20 varstų angliškajame colyje). 1816 m. serijos leidimas apėmė 109–114 (priklausomai nuo laidos) žemėlapių nuo Lenkijos vakaruose iki Tobolsko rytuose, apėmė ir Lietuvos teritoriją. Tai buvo pirmasis Rusijos daugialapis žemėlapis.
Runavikas
Runavikas – gyvenvietė Farerų salose, Eisturojaus salos pietuose. Uostas. Išvystyta žvejybos (daugiausia – lašišų) pramonė, turizmas (2 viešbučiai, 4 restoranai, visus metus veikiantis kempingas).
Istorija
Runavikas įkurtas 1916 m. Miestas tapo svarbiu žvejybos uostu, kuriame galėjo švartuotis ir vietiniai žvejai, ir atvykėliai ių svetur. Pastaraisiais metais pritaikytas turizmo verslui plėtoti; gali priimti kruizinius laivus.
Švenčionėlių–Berezvečės siaurasis geležinkelis
Siaurukas Švenčionėliai-Berezvečė – 750 mm pločio vėžės siaurasis geležinkelis, nutiestas ir eksploatuotas Rusijos imperijos Vilniaus gubernijoje. Jungė Švenčionėlius ir Berezvečę (Gluboko priemestis).
Istorija
Geležinkelis buvo numatytas keleivių, žemės ūkio produkcijos ir miško medžiagos transportavimui. Aptarnaujama teritorija buvo neturtinga ir gabentinų krovinių susidarydavo nedaug. Kiek geresnė padėtis buvo mazginėje Švenčionėlių stotyje, kurioje susijungdavo plačiojo geležinkelio Sankt Peterburgas-Varšuva ir siauruko Panevėžys-Švenčionėliai, valdomo tos pačios Pirmosios geležinkelių bendrovės, linijos. Akcininkai kasmet turėdavo dengti susidariusius nuostolius ir buvo net galvojama įmonę likviduoti, o bėgius demontuoti. Caro administracija taip pat nenorėjo finansiškai paremti geležinkelį, neskirtą kariškiams ar jų amunicijai pervežti.
Pirmojo pasaulinio karo metais frontas perskyrė Siauruką pusiau. Rytinį jo ruožą Rusijos kariuomenės geležinkelininkai praplatino iki 1524 mm vežios ir pratęsė iki dvikelės geležinkelio magistralės Bologojė–Polockas–Sedlecas, naujuoju bėgių keliu buvo gabenami kroviniai tiesiai į pafrontę. Vokiečių okupacinėje zonoje likusioje Siauruko Švenčionėliai-Berezvečė aptarnaujamo teritorijoje taip pat įvyko permainų: nutiestas Pabradės–Lentupio platusis geležinkelis ir 600 mm pločio siaurukas Lentupis–Kabilninkas.
Tarpukaryje lenkų valdomame Vilniaus krašte vietoje buv. Siauruko Švenčionėliai-Berezvečė veikė:
Dabartiniais laikais rekonstruota buv. Siauruko trasa kursuoja traukiniai tik Baltarusijoje, o Lietuvoje bėgiai buvo demontuoti: 1967–1968 m. – atkarpoje Švenčionys-Lentupis, o 1972 m. tarp Švenčionių ir Švenčionėlių.
Ošakatis
Ošakatis yra Ošanos regiono didžiausias miestas ir regiono sostinė, įkurtas 1966 m. ir esantis netoli Angolos pasienio. Miestas yra įsikures notoli B1 greitkelio, kuris tęsiosi nuo Pietų Afrikos Respublikos, pro Namibijos sostinę Vindhuką ir iki pat pasienio su Angolą.
Pietų Afrikos pasienio karo ir Namibijos nepriklausomybės karo metu Ošakatį kaip savo operacijų bazę naudojo Pietų Afrikos Gynybos Pajėgos.
Sportas
Oshakati City futbolo klubas, įkurtas 1966 m., žaidžiantis Namibijos aukščiausioje futbolo lygoje.
FC Viitorul
Fotbal Club Viitorul Constanța – buvęs Rumunijos futbolo klubas iš Konstancos.
Istorija
2009 m. klubą įkūrė buvęs futbolininkas Gheorghe Hagi. Žaidė elito divizione Liga I pirmenybėse.
2016/2017 m. sezone tapo Rumunijos čempionais.
2021 m. birželio mėn. klubo savininkas Gheorghe Hagi bei klubo vadovas Gheorghe Popescu kartu su Farul Constanța savininku Ciprian Marica pranešė apie šių dviejų klubų susijungimą; Antros lygos klubas Farul Constanța 2021–22 perėmė vietą Liga I.
Pastovis (ežeras)
Pastovis – ežeras rytų Lietuvoje, Molėtų rajone, Molėtų miesto šiaurrrytinėje dalyje. Ežeras puslankio pavidalo, galais, nukreiptais į pietus, telkšo ledyninėje rinoje. Ilgis 1,46 km, plotis iki 0,21 km. Altitudė 145,7 m. Giliausia ežero vieta (6,5 m) yra pietvakariniame gale. Krantai statūs, aukšti, daugiausia apaugę medžiais. Pro Pastovį iš rytų į vakarus teka Šventosios intakas Siesartis.
Ežero pakrantės yra mėgiama molėtiškių poilsio vieta: aplink ežerą yra įrengtas pėsčiųjų rekreacinis takas, yra 5 paplūdimiai, vakarinėje pakrantėje įkurtas Molėtų skulptūrų parkas. Rytinėje ežero dalyje yra vandens pramogų parkas. Per Pastovį įrengtas tiltas.
Rytinėje ežero pakrantėje įsikūręs Kanapelkos kaimas. Vakarine pakrante eina plentas, šiaurine - plentas.
Ežerėvardis Pãstovis kildinamas nuo žodžių pastovis („sustojimo, poilsio vieta“), postovis („nejudėjimas, vieta, kur vanduo lėtai teka“).
Jelčo ežeras
Jelčo ežeras  – ledyninis ežeras Čilėje, Los Lagoso regione, Palenos provincijoje, 46 km į pietus nuo Čaiteno. Ežerą supa Andų kalnai. Vanduo smaragdinio atspalvio. Telkšo ledyno suformuotame slėnyje. Kranto linija vingiuota, yra pusiasalių, salų. Į Jelčo ežerą iš Argentinos Los Alerces parko ežeryno atieka Futaleufu upė. Šiaurės vakaruose išteka Jelčo upė, įtekanti į Ramųjį vandenyną.
Mozelio frankų tarmės
Mozelio frankų tarmės – vakarų centrinių vokiečių tarmių dialektinė grupė, kuri kartu su liuksemburgiečių ir ripuarų kalbomis priklauso vidurio Frankonijos tarmių šeimai.
Mozelio frankų tarmėmis yra šnekama pietų Reino krašte, palei Mozelio upę, taip pat Zygerlando regione, Šiaurės Reino-Vestfalijos žemėje, vakarų Reino krašte-Pfalce, Saro krašte, Liuksemburge, Belgijos vokiškai kalbančios bendruomenės pietuose bei Mozelio departamente Prancūzijoje. Mozelio frankų tarmei priklauso Transilvanijos saksų dialektas, kuriuo šnekama Rumunijos Transilvanijos regione.
Švenčionėlių–Lentupio–Naručio siaurasis geležinkelis
Švenčionėlių–Lentupio–Naručio siaurasis geležinkelis – 750 mm pločio vėžės siaurojo geležinkelio linija, naudota prieš Antrąjį pasaulinį karą ir kurį laiką po jo. Jungė Švenčionėlių plačiojo geležinkelio stotį per Lentupio miestelį su Naručio ežeru.
Istorija
thumb|right|250px||Kaizerinės Vokietijos kariai [[Naročius (gyvenvietė)|Kabilninko geležinkelio stotyje Pirmojo pasaulinio karo metu]] thumb|right|250px|Pramogų centras prie [[Narutis|Naručio ežero tarpukaryje buvo keliaujančių „siauruku“ vienas iš tikslų]] Tuometinė Lenkijos valstybinių geležinkelių Vilniaus direkcija atidarė šį geležinkelį stebėdama kaip sparčiai auga Naručio ežero, vadinamo „Vilnijos jūra“, populiarumas – kasmet vis daugiau vilniečių vykdavo praleisti atostogas prie šio vandens telkinio. Tarpukaryje aktyviai veikusi lenkų organizacija „Liga Morska i Rzeczna“, be kitų veiklų propagavusi ir domėjimąsi vandens sportu bei keliones, ežero rytiniame krante pastatė turistinę bazę su prieplauka burinėms jachtoms. Ši linija buvo sudaryta iš dviejų buvusių atkarpų: 1895 m. atidaryto carinės Rusijos 750 mm vėžės Švenčionėlių–Berezvečės geležinkelio dalies ir vokiečių okupacinės kariuomenės 1915 m. nutiesto 600 mm siaurojo geležinkelio Kabilninkas–Kanstantinavas–Lentupis. Be to, naujai pakloti bėgiai nuo Kabilninko iki Kupos kaime įrengtos Naručio geležinkelio stoties. Pirmasis motorvežio traukiamas sąstatas naujuoju 750 mm pločio geležinkeliu pradėjo kursuoti 1937 m. birželio 5 d. 72 km ilgio trasa iš Švenčionėlių į Naročių ėjo per Švenčionis, Lentupį, Kanstantinovą, Kabilninką.
Be poilsio mėgėjų prie Naručio ežero šiuo traukiniu naudojosi ir apylinkių kaimiečiai, norėdami pasiekti Vilnių, apskrities centrus Švenčionis, Pastovį, Gluboką ar kitas artimesnes vietoves (linija Lentupyje kirtosi su plačiuoju geležinkeliu Pabradė–Krulevščizna).
Kai Vilniaus kraštas buvo grąžintas Lietuvos Respublikai, traukinių judėjimo kelias šia trasa buvo sutrumpintas ir tapo ruožu Kabilninkas–Švenčionėliai (aptarnavo Baltarusijos TSR teritorijoje veikusi Balstogės geležinkelio valdyba). Nacių okupacijos laikotarpiu buvo nutiesta 750 mm siaurojo geležinkelio linija Vaškai–Joniškėlis-Panevėžys–Anykščiai–Utena–Švenčionėliai–Naročius. Distancijos ilgis – 273,22 km; jos atkarpoje kursavo keleivinis traukinys Nr. 805 Panevėžys–Narutis, o atgal – Nr. 806 Narutis–Panevėžys.
Pokaryje liniją vėl eksploatavo baltarusių geležinkelininkai. Apie 1960 m. paaiškėjo, kad keleivių ir krovinių vežimas ja yra nuostolingas. Po 1962 m. bėgiai buvo išardyti tarp Naročio ežero ir Lentupio, bet keleivinis–prekinis traukinys 963/964 Švenčionėliai–Lentupis kurį laiką dar važinėjo. 1967–1968 m. buvo nutrauktas traukinių eismas ruože tarp Švenčionių ir Lentupio, o 1972 m – tarp Švenčionių ir Švenčionėlių.
Žymiai sėkmingesnė buvo siauruko Švenčionėliai–Lentupis–Narutis galutinio kelionės tikslo – Kupos kaimo – istorija. Pokaryje kaimas buvo pavadintas savo geležinkelio stoties (Naručio) vardu. 1964 m. Narutis paskelbtas Baltarusijos kurortine gyvenviete, jame pastatyti keletas sanatorijų ir poilsio namų. Šis ežero vardas tuometinei valdžiai pasirodė toks gražus, kad 1964 m. už keturių kilometrų esantis Kabilninko miestelis taip pat buvo pervadintas į Narutį. Tai sudarydavo keblumų pirmąkart atvykusiems keleiviams.
Kazimieras Olšauskas
Kazimieras Olšauskas (1911 m. vasario 2 d., senuoju stiliumi – sausio 19 d., Žeimių k., Salantų vls., Telšių aps., Kauno gub. – 1954 m. birželio 18 d., Okunevkos lageryje, Sverdlovsko srityje, Tarybų Sąjunga) – kunigas, kanauninkas, teologijos mokslų daktaras, pedagogas, profesorius, spaudos darbuotojas, politinis kalinys.
Biografija
Gimė gausioje Salantų valsčiaus Žeimių kaimo ūkininkų Kazimiero ir Barboros Olšauskų šeimoje. 1920 m. baigė Žeimių pradžios mokyklą, o 1928 m. – Plungės gimnaziją. Įstojęs į Telšių kunigų seminariją, 1932–1936 m. studijas tęsė Romos popiežiškajame Grigaliaus universitete, apsigynė teologijos mokslų daktaro laipsnį. Kunigu įšventintas 1934 m. spalio 28 d. Romoje, Petro Kanizijaus bažnyčioje.
Grįžęs Telšių kunigų seminarijoje nuo 1936 m. dėstė teodicėją, Šv. Raštą ir kalbas, buvo paskirtas profesoriumi. Po 1940 m. įvykių uždarius seminariją persikėlė į Salantus. 1941–1944 m. toliau dėstė veiklą atnaujinusioje kunigų seminarijoje, paskirtas seminarijos prefektu.
1936–1940 m. redagavo Telšių vyskupijos leidžiamą laikraštį „Žemaičių prietelius“, bendradarbiavo leidiniuose „Židinys“, „Tiesos kelias“. Dažniausiai pasirašinėjo dr. K. Alšėno slapyvardžiu. Išleido knygas „Prelatas Pranas Urbanavičius“, „Krikščioniškoji Žemaičių didybė“, „Apie krikščioniškąją moterystę“, „Apie religinį kataliko gyvenimą“.
Po karo jo veikla susidomėjus enkavedistams persikėlė į Veiviržėnus. Ten 1946 m. gruodžio 24 d. suimtas, kalintas Telšiuose, nuo 1947 m. vasario 24 d. – Vilniuje. Aukščiausiojo Teismo karo kolegijos 1947 m. gegužės 12 d. nuteistas 10 metų lagerių ir 5 metams tremties. 1948 m. kovo 16 d. išvežtas į Okunevkos lagerį (Vosturallagas), Turinsko r., Sverdlovsko sr. Mirė sunkiai sužeistas nelaimingo atsitikimo metu Okuniovo lageryje. Palaidotas Družinino kapinėse netoli Turinsko.
Beslanas
Beslanas  – miestas Rusijoje, Šiaurės Osetijoje, Tereko dešiniajame krante, 16 km į šiaurę nuo Vladikaukazo; rajono centras. Transporto mazgas: įsikūręs prie Rostovo–Baku geležinkelio ir plento bei atšakų į Vladikaukazą. Maisto (spirito, vyno, kukurūzų, duonos, aliejaus), metalo apdirbimo ir elektrotechnikos, siuvimo, statybinių medžiagų (plytų, gelžbetonio) pramonė. Veikia mečetė, kelios stačiatikių cerkvės, evangelikų bažnyčia.
84,4 % Beslano gyventojų yra osetinai, 13,9 % – rusai, 1,4 % – armėnai.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1847 m. ir pavadinta Beslanyktau (Бесланыкау) vietinio žemvaldžio Beslano Tulatovo garbei. 1941 m. pervadintas Iristonu (Иристон), o 1950 m. suteikus miesto statusą, duotas Beslano pavadinimas.
2004 m. rugsėjo 1 d. Beslano 1-oji vidurinė mokykla buvo užimta teroristų. Įkaitų išvadavimo operacijos metu žuvo 334 žmonės (Beslano žudynės).
Fiodoras Šubertas
Fiodoras Šubertas (1789 m. gruodžio 23 d. – 1865 m. lapkričio 15 d.) – mokslininkas-geodezininkas, Rusijos imperijos generolas, karinio-topografinio ir geografinio depo direktorius. Vienas Rusijos topografinių žemėlapių pradininkų.
Biografija
Gimė žymaus rusų astronomo Fiodoro Ivanovičiaus Šuberto (1758–1825) šeimoje. Būdamas 14 metų, 1803 m. įstojo į kariuomenę. Nuo 1819 m. ėmė dirbti kariniame-topografiniame depe.
10 varstų žemėlapiai
1821 m. F. Šubertas pradėjo sudaryti Vakarų Rusijos žemėlapių seriją (, pilnas pavadinimas ). Tai buvo žemėlapių serija masteliu 10 varstų angliškajame colyje (1 : 420 000). Visa žemėlapių serija išleista 1832 m. 62 žemėlapiais.
Iš pradžių buvo planuota išleisti 57–70 žemėlapių, tačiau dėl karininkų stokos darbai vyko labai lėtai. Dėl to 1824 m. žemėlapių sudarymas pristabdytas. Tačiau 10 varstų žemėlapių poreikis buvo toks didelis, kad 1826 m. darbai atnaujinti. Nors 1826–1839 m. specialiųjų žemėlapių serija buvo pagrindiniu Rusijos karinio-topografinio depo darbu, jis vis tiek liko neužbaigtas. Pasenus Šuberto žemėlapiams, 1865–1871 m. išleisti nauji Strelbickio žemėlapiai.
Iki 1850 m. Šuberto specialieji žemėlapiai buvo išsamiausi to laikmečio Rusijos imperijos žemėlapiai. Juose pilnai pavaizduota ir dabartinė Lietuva.
3 varstų žemėlapiai
Naujo tipo – 3 varstų žemėlapiai (mastelis 1 : 126 000 arba 3 varstai angliškajame colyje) buvo pradėti sudarinėti dar 1846 m., o visa atnaujinta ir smulkesnė žemėlapių serija išleista 1863 m. – iš viso 435 žemėlapiai. Žemėlapiai dar buvo tikslinami ir leidžiami XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje. Kaip ir ankstesnieji 10 varstų žemėlapiai, 3 varstų serija apėmė visą Lietuvą, tik nepavaizduoti keli Suvalkų gubernijai priklausantys rytiniai ir šiauriniai gubernijos regionai ir šiaurinis Rytprūsių pakraštys.
Kristupas Šleiva
Kristupas Šleiva (g. 1996 m. liepos 5 d.) – Lietuvos klasikinių imtynių sportininkas, Europos ir pasaulio čempionatų prizininkas.
Biografija
2020 m. Europos imtynių čempionate Šleiva iškovojo bronzos medalį.
2021 m. pasaulio imtynių čempionate Šleiva dalyvavo vyrų graikų-romėnų imtynių svorio kategorijoje iki 72 kg. Tai antrasis sportininko pasaulio čempionatas suagusiųjų amžiaus grupėje. Pirmoje kovoje lietuvis nugalėjo kazachą Kaharman Kissymetov, antroje - bulgarą Deyvid Dimitrov, bet ketvirtfinalyje pralaimėjo armėnui Malkhas Amoyan. Paguodos etape lietuvis įveikė norvegą Håvard Jørgensen, bei iranietį Mohammad Reza Mokhtari ir pelnė savo pirmąjį pasaulio čempionatų bronzos medalį.
Alerseso nacionalinis parkas
Alerseso nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas pietų Argentinoje, Čiubuto provincijos vakaruose, Patagonijos Anduose. Įkurtas 1937 m. ir apima 263 tūkst. ha plotą. Parke saugomas natūralus Valdivijos drėgnųjų miškų, Andų kalnų ir grupės ežerų kraštovaizdis.
Miškuose auga itin aukšti spygliuočiai – kiparisinės ficrojos ( – nuo to ir parko pavadinimas), kiti būdingi medžiai ir krūmai – auguoniai, Lomatia, kiparisai, lumos, antarktiniai notofagai, žemieji notofagai. Vietinei augalijai pavojų kelia invaziniai europiečių atvežti augalai – lubinai, erškėčiai, ramunės. Taip pat nelegalus miškų kirtimas yra didelė regiono problema. Parke gyvena ir reti gyvūnai: elniai pudu, Pietų Andų elniai, čiliniai balandžiai, čilinės katės, ūdros (Lontra provocax), pumos.
Los Alerces nacionaliniame parke telkšo keletas didelių, ledynų maitinamų ežerų: Futalaufkenas, Menendeso, Rivadavijos, Kriugerio, Verdės, Sisnės, Steindžo, Čiko ežerai bei Amutui Kimėjaus tvenkinys. Ežerai priklauso Ramiojo vandenyno baseinui, su vandenynu juos jungia Futaleufu upė. Parko upės sraunios, slenkstėtos, vandeningos todėl mėgiamos vandens turistų.
Parko teritorija gyvenama daugiau nei 3000 metų. Ant uolų yra išlikę senovinių piešinių. Dauguma indėnų išnaikinta XIX a. pab. vykusio „Dykumos užkariavimo“ metu. Iki šių dienų tėra išlikę keletas mapučių šeimų.
Alerseso nacionalinis parkas pasiekiamas per Eskelio miestą. Parko direkcija įsikūrusi Vilja Futaleufkeno miestelyje. 2017 m. parkas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Jonas Kazimieras Žaba
Jonas Kazimieras Žaba (1683–1754 m. gegužės 16 d.) – LDK valstybinis veikėjas, husarų įgulos pulkininkas, Lietuvos armijos regimentas, Minsko vaivada (1721–1754).
Biografija
Lietuvos bajorų Žabų giminės atstovas, herbo „Kosceša“ savininkas. Jeronimo Žabos ir Katerinos Protaševičiūtės sūnus. Brolis – Polocko kaštelionas Valerijonas Antanas Žaba (m. 1753).
Husarų įgulo pulkininkas, ne kartą buvo skiriamas Lietuvos armijos regimentu. Buvo renkamas pasiuntiniu į seimus ir deputatu į Lietuvos Tribunolą. 1721 metais Jonas Kazimieras Žaba buvo paskirtas Minsko vaivada. Tais pačiais metais Ušačių dvarą, Vitebsko vaivadijoje.
Šeima
Buvo vedęs Barborą Liudviką Dzedušickaitę, Žukovo seniūno Stanislovo Dzedušickio ir Janinons Ustrickos. Vaikai:
Alisarda
Alisarda – buvusi oro linijų bendrovė iš Italijos. Ji pradėjo savo veiklą 1963 m., o 1991 m. susijungusi su Ispanijos Universair tapo Meridiana Fly kompanija.
Istorija
Kompanija pradėjo savo veiklą 1963 m. kovo mėnesį kaip oro taksi tarp Olbijos ir Romos. 1969 m. kompanija pradėjo skrydžius į Boloniją, Pizą ir Kaljarį. Vėliau prie flotilės pridėjus McDonnell Douglas DC-9 lėktuvus kompanija pradėjo skrydžius į Vokietiją.
1985 m. Alisarda pradėjo skrydžius į Paryžių, Frankfurtą ir Londoną, o 1991 m. savo veiklą tęsė kaip Meridiana Fly oro linijų bendrovė.
Gytis Paulauskas
Gytis Paulauskas (g. 1999 m. rugsėjo 27 d.) – Lietuvos futbolininkas, puolėjas. Atstovavo Lietuvos jaunimo ir nacionalinei rinktinėms.
Karjera
2018 m. atstovavo Vilniaus futbolo mokyklos komandai SHARP Elitinėje jaunių lygoje. Tapo U-19 diviziono čempionu bei laimėjo diviziono geriausio puolėjo prizą.
Atstovaudavo ir Vilniaus Vyčiui, 2018 m. sezone rungtyniavusiame Pirmoje lygoje.
2019 m. sezone žaidė Vilniaus Vytyje, rungtyniavusiame Pirmoje lygoje. Buvo šios ekipos pagrindinės sudėties žaidėjas.
2020 m. sezonas
Profesionalo karjerą pradėjo, kai 2020 m. pradėjo žaisti FK Riteriai pagrindinėje konandoje. Debiutinį įvartį A lygoje pelnė 2020 m. liepos 18 d. rungtynėse prieš FK Kauno Žalgiris.
2020 m. rugpjūčio 25 d. žaidė UEFA Europos lyga 2020–2021 m. rungtynėse prieš Derry City FC. Šiose rungtynėse žaidėjas pasižymėjo dviem įvarčiais.
2021 m. sezonas
2021 m. gruodžio mėn. pranešta, kad sutartis pratęsta.
2022 m. balandžio 1 d. pelnė du įvarčius A lygos rungtynėse prieš FK Jonava. Riteriai nugalėjo varžovus rezultatus 5:0.
2022 m. balandžio 16 d. pelnė įvartį rungtynėse prieš FC Hegelmann, po kurio „riteriai“ pirmavo rezultatu 1:0.
2023 m. sezonas
2023 m. sausio 16 d. tapo žinoma, kad žaidėjas keliasi į Albaniją ir atstovaus Rogožinės „Egnatia“.
2023 m. sausio 18 d. Albanijos futbolo taurės turryro aštuntfinalio rungtynėse prieš Korčės „Skënderbeu“ pasižymėjo įvarčiu ir FC Egnatia šventė pergalę rezultatu 1:0.
Albanijos Superlygoje debiutavo 2022 m. sausio 22 d. rungtynėse prieš Diuresio „Teuta“. Rezultatas buvo lygus (1:1), o puolėjas iš Lietuvos nepasižymėjo.
2023 m. vasario 11 d. pelnė pirmąjį įvartį Albanijos Superlygoje rungtynėse prieš KF Laçi. Įvartį lietuvis pelnė 23 minutę ir jo atstovaujama ekipa šventė pergalę rezultatu 1:0.
Su „Egnatia“ klubu pasiekė Albanijos futbolo taurės finalą, kuriame pratęsimo metu palaužė varžovus ir iškovojo trofėjų.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Atstovavimas Lietuvai
Kitados buvo kviečiamas į Lietuvos jaunimo rinktines. 2020 m. debiutavo nacionalinėje rinktinėje.
Mykolas Rekys
Mykolas Rekys (1939 m. sausio 26 d. Ariogaloje, Kėdainių apskrityje – 2022 m. lapkričio 20 d. ) – Kauno valstybinio muzikinio teatro solistas (baritonas).
Biografija
Mykolas Rekys gimė ir augo Ariogaloje su mama, kuri dainavo Ariogalos chore, o kiekvieną sekmadienį – bažnyčioje. Mykolas dainavo nuo mažens ir, pasak aplinkinių, turėjo gražų balsą. Mokėsi Ariogalos vidurinėje mokykloje ir septyniolikos metų (1956 m.) su komjaunimo kelialapiu išvyko į Kazachstaną, Pavlodaro miestą, kur dirbo mūrininku, šaltkalviu, santechniku. Po darbo lankė Pavlodaro kultūros namų dramos būrelį. 1964 m. baigė Piotro Čaikovskio aukštesniąją muzikos mokyklą. Tais pačiais metais sugrįžo į Lietuvą ir rugsėjo mėnesį po perklausos pas chormeisterį Kazimierą Linkevičių buvo priimtas į Kauno valstybinio muzikino teatro chorą.
Mykolo Rekio gyvumą ir laisvumą scenoje, vaidybos sugebėjimus pastebėjo režisieriai Aldona Ragauskaitė. Rostislavas Andrejevas.
1968 m. baigė teatre organizuotus aktoriaus meistriškumo kursus, vedamus Antano Gabrėno, o vokalą tobulino pas Stanislovą Rubinovą. 1969 m. režisierė Vlada Mikštaitė pervedė į solistų trupę.
Karjera
Mykolo Rekio „kūrybinėje sąskaitoje“ apie 80 vaidmenų operetėse, miuzikluose, operose ir muzikinėse komedijose, daugiau nei trys tūkstančiai septyni šimtai suvaidintų spektaklių. Kai kurie personažai kurti po kelis kartus, skirtinguose pastatymuose.
Nemažos svarbos kūrybinio kelio pradžioje turėjo susitikimas su Genadijumi Ansimovu (kviestinis režisierius iš Rusijos), kuris Kaune statė Aleksandro Kolkerio miuziklą „Lošimas“ pagal rusų klasiko Aleksandro Suchovo–Kobylino komediją „Krečinskio vedybos“. Paskesni vaidmenys – Edvinas ir Tasilas Imrės Kalmano operetėse „Silva“ ir „Grafaitė Marica“, Renė ir grafas Danila Franco Leharo operetėse „Grafas Liuksemburgas“ ir „Linksmoji našlė“, Fredis – Frederiko Lėvės miuzikle „Mano puikioji ledi“ ir daugelyje kitų.
Solistas koncertavo daugelyje Lietuvos miestų, o taip pat ir Nordhauzene (Vokietijoje), Čikagoje (JAV), Sidnėjuje (Australijoje).
Išėjęs į pensiją Mykolas Rekys giedojo Kauno Šv. apaštalų Petro ir Povilo arkikatedroje bazilikoje.
Beko
miniatiūra|beko [[logotipas]] Beko – prekės ženklas, siūlantis įvairius namų apyvokos prietaisus, pvz. televizorius, šaldytuvus, skalbimo mašinas ir indaploves.
CinemaScope
250px|thumb|right|„CinemaScope“ logotipas 1954 m. filme „The High and the Mighty“ („Aukštas ir galingas“). CinemaScope ( 'kinas' + 'užmojis, apimtis; galimybė; akiratis; ilgis') – anamorfinio formato kino sistema, naudota 1953–1967 m., rečiau vėlesniu laikotarpiu ir skirta filmuoti plačiaekranius filmus, kuriuos, kas svarbiausia, kino teatruose buvo galima rodyti naudojant turimą įrangą, nors ir su objektyvo adapteriu. 1953 m. sistemą sukūrė „20th Century Fox“ prezidentas Spyras Skuras, o tai žymi šiuolaikinio anamorfinio formato pradžią pagrindiniu santykiu 2,55:1, kuris beveik dvigubai platesnis už anksčiau Akademijos naudotą 1,37:1 santykį. Nors technologija, kuria grįsta „CinemaScope“ objektyvų sistema, dėl vėlesnių patobulinimų, visų pirma atliktų kompanijos „Panavision“, yra pasenusi, anamorfinis „CinemaScope“ formatas išlieka ir šiomis dienomis. Kino industrijos žargone tiek kinematografininkai, tiek kino mechanikai plačiai vartoja trumpinį  ' Skope, nors dabar šiuo žodžiu paprastai vadinami bet kokie 2,35:1, 2,39:1, 2,40:1, 2,55:1 santykio darbai arba kartais anamorfinio formato ar projekcijos panaudojimas apskritai. 1954 kompanija „Bausch & Lomb“ už „CinemaScope“ sistemos išvystymą gavo „Oskarą“.
Beko
Įmonė sukurta 1954 m., Turkijoje. miniatiūra|Beko [[šaldytuvas]] Darbuotojų skaičius 2020 m. duomenimis siekia 30 000 asmenų.
Tyrelio kraštovaizdžio draustinis
left|140px
Tyrelio (Tyrelių) kraštovaizdžio draustinis – vienas iš draustinių, plytinčių Pagramančio regioninio parke, Tyrelio miško pietrytinėje dalyje. Užima 950 ha ploto teritoriją. Draustinis driekiasi nuo kelio į rytus, priešingoje pusėje nuo Plynosios pelkės, maždaug pusiaukelėje tarp Balskų ir Dapkiškių, rytinė dalis siekia Jocius. Miške teka Jūros dešinieji intakai Vynija, Alanga.
Draustinis įsteigtas 1996 m. Dabartinės ribos nustatytos 2019 m. Į jį patenka Tauragės miškų urėdijos Balskų girininkijos 100–104, 114–119, 130–134, 143–145, 154, 169–171 ir 183 kvartalai bei 99, 142 kvartalų dalys, o taip pat agrarinė teritorija Voveraičių kaimavietėje.
Kraštovaizdžio draustinis Tyrelyje skirtas išsaugoti vietovės miškingą kraštovaizdį. Jam būdingos brandžių eglynų, beržynų, juodalksnynų miško fitocenozės, didžiausia įvairaus brandumo pušų medynų sankaupa regioniniame parke. Yra Europos bendrijos svarbos natūralių pievų (ganyklų ir ganomų pievų, šienaujamų mezofitų pievų) ir miškų buveinių. Aptinkama saugomų rūšių populiacijų: baltnugarių genių (Dendrocopos leucotos), vapsvaėdžių (Pernis apivorus), drugių machaonų ir juodųjų apolonų.
Pūstakiemio botaninis draustinis
Pūstakiemio botaninis draustinis – savivaldybės gamtinis draustinis Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, 2,5 km į šiaurės rytus nuo Gilučių, šalia Pūstakiemio, ties rajono riba su Elektrėnų savivaldybe. Apima labai nedidelį plotą tarp Vilniaus–Kauno geležinkelio sankasos ir želdinių apsauginės juostos. Įsteigtas 1988 m.
Draustinis įsteigtas siekiant išsaugoti vieną iš trijų Lietuvoje likusių „gyvų“ rudeninio vėlyvio, įrašyto į Raudonąją knygą, augaviečių. Kiek žinoma, šioje vietoje rudeninis vėlyvis auga nuo 1959 m.
ŠSK Šiauliai
Šiaulių SK – buvęs tarpukario Lietuvos futbolo klubas iš Šiaulių.
Istorija
Klubas žaidė Šiaulių apygardos pirmenybėse, kur 1928 m. ir 1930 m. žaidė finale.
Le Messager FC Ngozi
Le Messager Football Club  arba Le Messager Ngozi bei Le Messager – Burundžio futbolo klubas iš Ngozio, rungtyniaujantis aukščiausioje lygoje, vadinamoje Burundi Ligue A arba dėl rėmimo sutarčių žinomoje Burundi Primus Ligue pavadinimu. Namų rungtynes žaidžia „Urukundo“ stadione, talpinančiame 5 tūkst. žiūrovų.
Istorija
2005 m. klubas įkurtas. Nuo 2012–2013 m. sezono rungtyniavo Burundi Ligue A (aukščiausioje lygoje).
Juoduogis šeivamedis
Juoduogis šeivamedis (Sambucus nigra) – magnolijainių (Magnoliopsida) klasės, ūksmininių (Adoxaceae) šeimos, šeivamedžio genties augalas.
Tai lapus metantis vešlus, krūmo ar nedidelio medžio forma, iki 4-6 m aukščio bei pločio, rečiau iki 10 m aukščio, išaugantis krūmedis. Jauno augalo žievė šviesiai pilka, vėliau patamsėja, atplaišėja. Ją dažnai apninka auricularia auricula-judae grybas. Lapai priešiniai, 10–30 cm ilgio, plunksniškai suskaldyti po 5-7 lapelius. Lapeliai 5–12 cm ilgio ir 3–5 cm pločio. Žiedai gelsvi, susitelkę 10-25 cm skersmens kekėse, žiedelių skersmuo 5-6 mm. Žydi vidurvasarį. Vaisiai – juodi, kekėse susitelkę kaulavaisiai, sunokstančios vasaros gale-rudenį. Jomis minta įvairūs paukščiai, ypač juodagalvės devynbalsės.
Juoduogis šeivamedis auga įvairiose vietose, dažniausiai paunksmėse, kur derlinga dirva; Lietuvoje dažnas. Dažnai kaip dekoratyvinis augalas auginamas želdynuose.
Šeivamedis baltų, ir ypač prūsų mitologijoje buvo laikomas šventu medžiu. Tikėta, kad jį saugąs dievas Puškaitis, o po medžiu gyvenantys monai barstukai.
Auginimas ir priežiūra
Augalai pakankamai atsparūs šalčiams – tik esant šaltai žiemai gali nušalti kai kurias šakos, bet jos greit atželia. Pakenčia užterštą miestų orą, vidutiniškai atsparūs ligoms ir kenkėjams. Tai gajūs augalai, greit atželia išlaužyti ar iškirsti.
Geriausia sodinti ne vegetacijos metu. Pasodinus kurį laiką reikia gausiai laistyti. Dauginamas sėklomis, šakninėmis atžalomis ir atlankomis.
Norint išlaikyti dekoratyvumą, šeivamedį reikia genėti. Stiprus genėjimas ankstyvą pavasarį skatina naujų ūglių augimą, augalas išlaiko gražią formą.
Formos
Yra įvairių formų: svyrančiomis šakomis ir žvilgančiais bekočiais, giliai skiautėtais, netaisyklingai karpytais, geltonais, auksiškai geltonais lapeliais ar baltai dėmėtais, juostuotais lapų pakraščiais.
Nors juoduogiai šeivamedžiai dažniausiai auga paunksmėse, spalvingesnės dekoratyvinės formos dažniau auginamos šviesesnėse vietose, nes margalapių formų lapai pavėsyje ne tokie ryškūs.
Populiariausia – geltonlapė forma Aurea. Ši dekoratyvinė forma išvesta Anglijoje ir greit paplito po visą Europą. Albovariegata – lapai gelsvai baltos spalvos, nors ir ne tokie ryškūs kaip Aurea. Neretai Lietuvos želdiniuose pasitaikanti forma – karpytalapė Laciniata, Vakarų Europoje auginama jau nuo XVII a. vidurio. Yra ir daugiau juoduogių šeivamedžių formų, pvz., Viridis, Aureovariegata, Marginata ir kt.
Vartojimas
Visas augalas išskyrus žiedus ir uogas nuodingas (silpnai nuodingos ir uogų sėklos, taip pat nesunokusios uogos). Žiedai aromatingi, naudojami užpilams taip pat iš jų ruošiami preparatai peršalimo gydymui.
Uogos valgomos, nors nėra gardžios. Dažniausiai iš jų gaminama uogienė, želė, vaisių vynas, jų dedama į pyragus, tortus.
Specifinio kvapo lapai naudojami atbaidyti muses nuo gyvulių. Darže tankiai ir giliai prismaigsčius šio augalo šakelių, šalinasi kai kurie kenkėjai, pvz., serbentinės kandys, kopūstiniai baltukai. Nemėgsta kvapo ir kurmiai bei graužikai.
Epirmupis
Epirmupio įpėdinis veikiausiai buvo Ili-išmanis. Po Ili-išmanio, nusilpus Akado imperijai, valdžią Elame susigrąžino vietiniai Avano dinastijos valdovai.
Antspaudų įrašai
Aptikta įvairių įrašų, parašytų šio valdovo vardu, kaip antai: „Epirmupis, Elamo žemės Šakkanakku” ir „Epirmupis, Sūzų ensis“.
Išlikęs antspaudas, kur esama tokio įrašo: „Epirmupi, galingasis, Liburbelis, taurininkas, tavo tarnas“. Drauge pavaizduotos dvejos herojiškos grumtynės: nuogo didvyrio ir liūto bei nuogo didvyrio ir buivolo. Antspaudas saugomas Luvro muziejuje.
Hogmanay
miniatiūra|250px|right|Šventiniai fejerverkai [[Edinburgas|Edinburge]]
Hogmanay – škotiški Naujieji metai, švenčiami dvi dienas. Paprastai pažymimas ir Naujųjų metų rytas sausio 1 d., kai kuriais atvejais – sausio 2 d., kuri škotams yra laisva, nedarbo diena. Šventės pavadinimo kilmė neaiški, tačiau ji gali būti siejama su vikingų ar gėlų paminėjimais.
Istorija
Škotams tai ne ką mažesnė šventė nei Kalėdos, kurias Škotijos presbiterijonų bažnyčia draudė kelis šimtmečius. Tai įrodo užsitęsiantys renginiai, kurie baigiami tik sausio antrąją. 1693 m. „Škotų presbiterionų elokvencijoje“ buvo vienas iš pirmųjų oficialių šventės paminėjimų bažnytiniuose raštuose. Nors Kalėdos buvo įprastos tarp škotų katalikų, tačiau Škotijos bažnyčia beveik 400 metų nesutiko švęsti Kalėdų. Jos Škotijoje tapo valstybine švente tik 1958 m.
Tradicijos
Šventės papročiai visoje Škotijoje skiriasi, paprastai visur apima dovanų teikimą bei draugų ir kaimynų lankymą namuose, ypatingą dėmesį skiriant pirmajam naujųjų metų svečiui. Naujųjų metų sutikimą lydi tradiciniai sudeginimo ritualai, eitynės su fakelais, fejerverkai.
Hogmanay šventei pasiruošiama ne tik fiziškai sutvarkant namus, bet ir siekiant emocinio susitaikymo ir vidinės ramybės. Seniau kaimuose būdavo uždegamos deguto statinės ir ridenamos gatvėmis. Šiuo ritualu buvo siekiama, kad senieji metai būtų sudeginami kartu su visu blogiu ir atveriamas kelias naujiems metams. Po apsitvarkymo mažieji škotai užsisiaučia avies kailius ir keliauja nuo vienų kaimynų durų prie kitų, gieda senas keltiškas giesmes. Tuo metu lazdomis simboliškai mušami jų avikailių apsiaustai. Ypač vertinamas pirmasis svetys, įžengęs pro namų duris (First-foot). Tas, kuris sausio pirmąją pirmas peržengia namų slenkstį, turi būti su dovanomis, nes dosniam žmogui esą turės sektis visus ateinančius metus. Druska, anglis, skanumynai, viskis – kiekviena iš simbolinių dovanų jų savininkams žada tam tikros rūšies sėkmę.
Priimta, kaip ir visame kalėdiniame laikotarpyje, kolektyviai giedoti anglakalbėse šalyse tradicinę giesmę „Auld Lang Syne“ („Seni geri laikai“). Dauguma škotų per Naujuosius metus paruošia specialią vakarienę, dažniausiai su mėsos pyragu tešlos apvalkale (steak pie).
Viktoriatas
thumb|right|200px|Sidabrinis viktoriatas (svoris – 2,98 g). Viktoriatas  – Romos respublikos sidabro moneta, kaldinta 221–170 m.pr.m.e Averse buvo Jupiterio biusto atvaizdas, o reverse – Viktorija, dedanti vaikiną ant trofėjaus, po jo kojomis – užrašas ROMA.
Pradžioje šios monetos svėrė 3,4 g (3 skrupulus), ji buvo lygi pusei kvadrigato ar 3/4 denaro. Kvadrigatai svėrė 6 skrupulus, bet tada jau buvo nebeleidžiami. Viktoriatai buvo kaldinami iš prastesnio sidabro negu denarai, kurie buvo įvesti maždaug tuo metu. Viktoriatai buvo skirti apyvartai ne tiek pačioje Romoje, kiek pasienio ir užkariautose žemėse, taip pat užsienio prekybai. Radiniai iš lobių rodo, kad monetos buvo apyvartoje pietų Italijoje ir vėliau Galijoje. Tai rodo, kad šios monetos buvo skirtos Romos monetų sistemoje pakeisti drachmas ar pusės nomo monetas.
III a. pr. m. e. viktoriatų svorio monetas ėmė kaldinti daug Ilyrijos miestų, o vėliau – ir kitų Šiaurės Graikijos sričių.
Ką tik įvesti viktoriatai buvo lygūs 3⁄4 denaro, tačiau 101 m. pr. m. e. vėl įvedus kvinarijus, viktoriatas buvo lygus 1/2 denaro. Tai rodo, kad tuo metu apyvartoje vis dar buvę viktoriatai buvo tiek nusidėvėję, kad juos prilygino tik pusei denaro. Vėl įvesti kvinarijai buvo skirti daugiausia Cizalpinei Galijai, kur buvo populiarūs viktoriatai bei jų imitacijos.
Pavadinimas yra senovinis, jis aptiktas keliuose tų laikų tekstuose ir užrašuose. Monetą graikai dar vadino tropaikon, nes monetos reverse buvo pavaizduotas trofėjus.
Retkarčiais buvo kaldinami semiviktoriatai (su raide S, reiškusia semi 'pusė'). Jų averse buvo Apolono atvaizdas (vietoj Jupiterio). Buvo kaldinami ir dvigubi viktoriatai.
2021 m. Lietuvos lengvosios atletikos čempionatas
2021 m. Lietuvos lengvosios atletikos čempionatas – Lietuvos lengvosios atletikos federacijos organizuotas pajėgiausių šalies sportininkų lengvosios atletikos čempionatas. Varžybos vyko birželio 25 - 15 dienomis Palangos centriniame stadione, Palangoje.
Erwin Rommel
miniatiūra|right|Kapas Herlingene, 2019 m. miniatiūra|right|Karo veiksmai Šiaurės Afrkoje, 1941 m.
Ervinas Romelis (, pilnas vardas Johannes Erwin Eugen Rommel; 1891 m. lapkričio 15 d. Heidenheime – 1944 m. spalio 14 d. Herlingene, Blaušteine) – vokiečių karinis veikėjas, pasižymėjęs abiejuose pasauliniuose karuose. Vermachto feldmaršalas (1942 m.). Buvo pramintas „Dykumų lapinu” (Wüstenfuchs), vadovavęs Ašies šalių pajėgoms per Šiaurės Afrikos kampaniją, su armijų grupe rengęs Prancūzijos Atlanto pakrantę gynybai prieš Sąjungininkų įsiveržimą.
Biografija
Romelis gimė 1891 m. Heidenheime prie Brenco, Pietų Vokietijoje, dab. Badeno-Viurtembergo žemėje. Buvo antras iš keturių vaikų šeimos. Nuo mažens domėjosi technika. 1911 m. baigė Dancingo karo mokyklą.
SSK Klaipėda
Klaipėdos SSK – buvęs tarpukario Lietuvos futbolo klubas iš Klaipėdos.
Erwin Rommel
Biografija
1912 m. Romelis ėmė draugauti su Walburga Stemmer. Nors jiems 1913 m. gimė dukra, tačiau Romelis nutraukė su ja ryšius. Mokydamasis karininkų mokykloje susipažino su būsima žmona Lucia Maria Mollin (1894–1971), kurią 1916 m. vedė. Jų vienintelis sūnus gimė po dvylikos metų 1928 m. Manfred Rommel (1928–2013) buvo Vokietijos politikas, ilgametis Štutgarto meras. Jis pasirūpino įamžinti tėvo atminimą Vokietijoje, be to, draugavo su tėvo principinių priešų sūnumis David Bernard (Bernard Law Montgomery) ir George Smith (George S. Patton). Romelis – vienintelis Trečiojo Reicho elito narys, kuriam po karo atidarytas muziejus.
Pirmasis pasaulinis karas
miniatiūra|200px|right|Su admirolu Friedrich Ruge povandeninių laivų bazėje [[La Rošelis|La Rošelyje, Prancūzijoje. 1944 m. vasaris]] Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, Romelis įstojo į vokiečių Alpių korpusą, veikusį kalnuose prie sienos su Italija (Italijos kampanija) ir Rumunija (Rumunijos kampanija). Čia sėkmingai kovėsi su didesnėmis priešų pajėgomis, užėmė kelis strateginiu punktus, paėmė daug belaisvių ir trofėjinių ginklų. Už tai pelnė aukščiausią Prūsijos apdovanojimą – „Pour le Mérite“ ordiną. 1917 m. spalį pakeltas į kapitonus.
Tarpukaris
Po Versalio sutarties, tarpukaryje, toliau tarnavo Reichsvere. Jis buvo bataliono vadas, instruktorius, dėstytojas karo mokyklose. 1937 m. išleido karo prisiminimus „Infanterie greift an“, gavo pulkininko laipsnį. Nuo 1938 m. buvo Terezės karo akademijos (Die Theresianische Militärakademie) viršininkas.
Antrasis pasaulinis karas
1939 m. rugpjūčio 25 d. – 1940 m. vasario 5 d. buvo fiurerio štabo komendantas.
1940 m. vasarį generolas majoras Romelis paskirtas vadovauti 7-ajai tankų divizijai Vakarų fronte, su kuria sėkmingai kovėsi Prancūzijos kampanijoje. Paaukštintam į generolus leitenantus, Romeliui 1941 m. vasarį patikėtas Afrikos korpusas (Deutsches Afrika-Korps), kuris atvyko į Tripolį. Jis turėjo padėti italams, kuriuos Šiaurės Afrikos kampanijoje triuškino britų kariuomenė. Netikėtu kontrpuolimu vokiečiai greičiau nei per dvi savaites nubloškė priešą 1000 mylių atgal. Dar po kelių dienų buvo užimti keli strateginiai miestai, ir Romelis jau buvo Egipto gilumoje, prie Nilo.