cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Martynas Kukta
Biografija
1918 m. kartu su Jonu Rinkevičiumi, J. Dusevičiumi ir Justu Strazdu įkūrė knygų leidimo akcinę bendrovę „Švyturys“, siekdami ją paversti reprezentacine lietuviškų knygų leidykla. 1920 m. lenkų užgrobtame Vilniuje M. Kukta buvo persekiojamas dėl lietuviškos veiklos, areštuotas, todėl spaustuvę turėjo uždaryti. 1924 m. su visa spaustuvės įranga persikėlė į Kauną, 1924–1934 m. tęsė spaustuvininko veiklą iš pradžių kaip „Švyturio“ bendrovės spaustuvininkas, vėliau kaip privačios spaustuvės savininkas. 1928 m. bankrutavus „Švyturiui“, jos turtą perėmė naujai įsikūrusi „Spindulio“ spaustuvinė leidybos bendrovė, 1928–1929 m. M. Kukta dirbo šios bendrovės direktoriumi. Pasitraukęs iš spaustuvininko verslo, nuo 1935 m. keletą metų dirbo Lietuvos žemės ūkio banko archyve. Po Antrojo pasaulinio karo dirbo Kauno muzikos mokyklos raštininku. Mirties diena įvairiuose šaltiniuose nurodoma skirtingai. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Ersla
Ersla – kaimas centrinėje Skuodo rajono savivaldybės dalyje, 4 km piečiau Apuolės, kairiajame Šatos ir jos intako Erslos krante. Seniūnaitijos centras.
Istorija
XIX a. kaime pastatyta Erslos Šv. Aloyzo koplyčia, priklausanti Mosėdžio parapijai.
1948 m. liepos 12 d. MGB Mažeikių apskrities skyriaus stribai ir MGB vidaus kariuomenės 32-ojo šaulių pulko kareiviai kaime apsupo Alkos rinktinės partizanų grupę. Mūšio metu žuvo Alkos rinktinės vado pavaduotojas Pranas Liutikas-Bizūnas, jo brolis Adolfas Liutikas-Plienas, partizanai Silvestras Skurvydas-Žvaigždė, Stanislovas Zadauskas-Perkūnas ir grupės vadas Ignas Kaupas-Žaibas.
Barzdų Kristaus Karaliaus bažnyčia
Parapijoje veikia Gražiškių koplyčia.
Istorija
Apie 1796 m. Barzduose pastatyta medinė koplyčia. 1819 m. veikė parapinė mokykla. Po Pirmojo pasaulinio karo įkurta parapija. Pirmasis klebonas Antanas Petrauskas 1920 m. padidino koplyčią, 1921–1922 m. pastatė dviaukštę kleboniją, ūkinius pastatus, 1922 m. įsteigė mergaičių namų ruošos mokyklą. Iki 1924 m. pastatyti parapijos namai su sale. miniatiūra|250px|left|Galinis fasadas
Dabartinę mūrinę bažnyčią baigė statyti klebonas Stanislovas Mikelkevičius 1931–1934 m. Iš koplyčios medžiagos pastatyta prieglauda. Po Antrojo pasaulinio karo klebonas Vincas Čėsna bažnyčią suremontavo, perdažė ir išpuošė. Parapijos administratorius kunigas Jorlas Būga, 1947–1955 m. Sibiro tremtinys.
2014 m. paminėtas bažnyčios 80 metų jubiliejus.
Architektūra
Bažnyčia istoristinė, lotyniško kryžiaus plano, su trisiene apside, vienabokštė.
Kalnėnai (Alytus)
Kalnėnai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Nemunaičio.
Frances Hodgson Burnett
Frensė Hodžson Bernet (,1849 m. lapkričio 24 d. – 1924 m. spalio 29 d.) – anglų kilmės amerikiečių rašytoja, dramaturgė. Kūrė vaikams ir suaugusiems, tačiau į literatūros istoriją įėjo kaip vaikų literatūros klasikė. Žymiausių rašytojos kūrinių – „Mažasis lordas Fontlerojus“ (1886 m.), „Mažoji princesė“ (1905 m.) bei „Paslaptingas sodas“ (1911 m.) – populiarumas neblėsta iki šių dienų.
Biografija
Frensė Hodžson Bernet gimė Mančesteryje. Buvo vidurinė atžala penkių vaikų šeimoje. Kartu su seserimis lankė seminariją, tačiau aukštojo išsilavinimo neįgijo. Nepaisant to, būsimoji rašytoja skaitė Šekspyro, Valterio Skoto, Čarlzo Dikenso ir kitų rašytojų kūrinius. Jau vaikystėje susidūrė su didžiuliais socialiniais kontrastais, stebėjo nepriteklius kenčiančių žmonių likimus – visa tai padarė įtaką ir rašytojos kūrybai.
1865 m. būsimosios rašytojos šeima dėl finansinių nepriteklių išplaukė į Ameriką. 1868 m., būdama aštuoniolikos, Frensė išsiuntė savo kūrybą moterų žurnalui ir gavo pirmąjį honorarą. Vėliau kūrybą siuntė ir į prestižinius leidinius.
1870 m. mirė rašytojos motina. 1873 m. Frensė Hodžson ištekėjo už Svono Berneto. Santuoka truko iki 1898 m. Svonas Bernetas buvo gydytojas, padėjo žmonai tvarkyti leidybinius reikalus, tačiau jųdviejų ryšys dėl skirtingo požiūrio į gyvenimą nebuvo tvirtas.
1874 m. Bernet pagimdė sūnų Laionelį, o 1876 m. – Vivianą, su kuriuo rašytoja visą gyvenimą išlaikė tvirtą ryšį. Sūnus Vivianas paskatino Bernet parašyti žymiąją knygą „Mažasis lordas Fontlerojus“, kuri rašytojai atnešė pasaulinę šlovę.
Uždirbdama iš kūrybos, Bernet pradėjo dažnai keliauti į Europą, kur pabuvojo daugiau nei 30 kartų. Vėliau ištekėjo antrąjį kartą, tačiau ir antroji santuoka nebuvo laiminga. 1905 m. Frensė Hodžson Bernet priėmė Amerikos pilietybę. Mirė 1924 m., nesulaukusi savo 75–ojo gimtadienio.
Kūryba
Parašė kelias dešimtis kūrinių suaugusiems, tačiau labiausiai išgarsėjo kūryba vaikams. Žymiausiuose kūriniuose vaikams Bernet pasakoja apie mažųjų galimybes keisti aplinkinį pasaulį bei nelaimingų žmonių likimus, asmenybę perkeičiančią gamtos galią, vidinį kilnumą ir stiprybę.
Lietuviškai išleisti žymiausi Bernet kūriniai: „Mažasis lordas Fontlerojus“ (1886 m.), „Mažoji princesė“ (1905 m.) bei „Paslaptingas sodas“ (1911 m.).
Albavičius
Albavičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Albavičienė (ištekėjusi moteris) ir Albavičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Michael Ende
Michaelis Endė (1929 m. lapkričio 22 d. Garmiš-Partenkirchene, Vokietijoje – 1995 m. rugpjūčio 28 d. netoli Štutgarto) – vokiečių rašytojas.
Gyvenimas ir kūryba
Michaelis Endė gimė dailininko siurrelisto Edgaro Endės šeimoje. Vaikystę praleido Miunchene. 1945 m. buvo pašauktas į kariuomenę, tačiau iš jos dezertyravo. Mokėsi gimnazijoje, paskutiniais mokslo metais persikėlė į Štutgartą.
Be kitų kūrinių – apsakymų, eilėraščių, pjesių ir operų – Michaelio Endės apsakymų rinkiniai „Veidrodis veidrodyje. Labirintas" sulaukė didelio dėmesio. Kaip rašytojas savęs nelaikė vaikiškų knygų autoriumi: „Aš rašau ne vaikams, man labiau rūpi poezijos galimybės. Jei būčiau dailininkas, tapyčiau kaip Šagalas“.
Grabniokai
Grabniokai – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Aukštadvario.
Lakabudė
Lakabudė – baltikinių (Tricholomataceae) šeimos grybų gentis.
Vaisiakūniai smulkūs, vidutinio dydžio, mėsos spalvos. Auga vasarą ir rudenį ant žemės, tarp samanų. Lietuvoje auga 6 rūšys. Visos rūšys valgomos.
Leonidas Muraška
Leonidas Muraška (1924 m. rugpjūčio 27 d. Siniavka, Minsko sritis – 2009 m. kovo 9 d. Vilnius) – Lietuvos dainininkas (bosas).
Biografija
Lankė pradžios mokyklą Baranovičiuose, 1930 m. su šeima persikėlė į Vilnių ir įstojo į rusų gimnaziją. Baigiantis Antrajam pasauliniam karui dalyvavo Baltarusijos kariniame dainų ir šokių ansamblyje. 1950 m. baigė Lietuvos konservatorijos K. Petrausko klasę. 1946–1955 m. ir 1962–1976 m. Lietuvos filharmonijos, 1950–1962 m. ir 1975–1988 m. Lietuvos operos ir baleto teatro solistas. Gastroliavo TSRS, Vengrijoje, Vokietijoje, Čekoslovakijoje, Lenkijoje, Ispanijoje, Jugoslavijoje, Rumunijoje, Italijoje. Nuolat rengdavo kamerinės muzikos koncertus, kūrybos vakarus, dalyvavo atliekant stambius oratorinio žanro veikalus. Atliko L. van Bethoveno, J. Haidno, V. A. Mocarto, D. B. Pergolezio, G. Sviridovo kūrinių solo partijas.
Nuo 1990 m. Vilniaus Šv. Dvasios vienuolyno katedros Šventinio choro regentas. Nuo 1996 m. Lietuvos gudų visuomeninių organizacijų susivienijimo prezidentas.
Albertynas
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Albertynienė (ištekėjusi moteris) ir Albertynaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vilniaus šv. Mikalojaus Stebukladario palaikų Pernešimo cerkvė
'''Vilniaus Šv. Nikolajaus Stebukladario palaikų Pernešimo cerkvė''' stovi Vilniuje, Didžiojoje gatvėje Nr. 12.
Istorija
thumb|150 px|left|Šv. Nikolajaus palaikų perkėlimo cerkvė po rekonstrukcijos 1864 m. (Litografija pagal [[Ivanas Trutnevas|Ivano Trutnevo paveikslą iš P.Batiuškovo albumo)]]
Įvairių autorių nurodytos skirtingos šios cerkvės pastatymo datos. Juozapas Ignotas Kraševskis teigė, kad cerkvė pastatyta, valdant LDK didžiajam kunigaikščiui Algirdui apie 1345–1377 metus. V.Vinogradovas taip pat įrodinėjo, jog ši cerkvė statyta didžiojo kunigaikščio Algirdo laikais jo antrosios žmonos Julijonos iniciatyva. F.Dobrianskis teigė, kad cerkvė turėjo stovėti jau Gedimino laikais apie 1322–1340 metus.
Pirmoji cerkvė pastatyta medinė. Cerkvei sudegus, mūrinę atstatė LDK etmonas, kunigaikštis Konstantinas Ostrogiškis, laimėjęs Oršos mūšį, gavęs karaliaus Žygimanto I leidimą pastatyti dvi cerkves. Užuot statęs naujas, jis nusprendė suremontuoti dvi senas, apgriuvusias cerkves: šią ir Švč. Trejybės. Cerkvė buvo perstatyta gotikos stiliumi.
XVIII a. viduryje ji kelis kartus stipriai degė, po gaisrų atnaujinta vėlyvojo baroko stiliumi. Buvo paaukštintas cerkvės bokštas. 1827 m. cerkvė iš unitų (paskutinis unitų klebonas joje buvo Vilniaus universiteto profesorius slavistas Michalas Bobrovskis) grąžinta stačiatikiams, suremontuota ir pašventinta 1845 metais.
1865 m. Michailo Muravjovo pastangomis pradėta cerkvės rekonstrukcija. Nugriauti priešais stovėję namai, atidengtas cerkvės fasadas. Pati cerkvė rekonstruota pagal Aleksandro Rezanovo projektą. Jos rekonstrukciją atliko architektas Nikolajus Čaginas. Šios rekonstrukcijos metu pastatyta Arkangelo Mykolo koplyčia. Restauratorių duomenimis, šios rekonstrukcijos metu sunaikinta cerkvės viduje buvusi polichromija. 1869 m. cerkvės rekonstrukcija buvo baigta ir ji įgijo dabartinę išvaizdą.
Cerkvės vidus
thumb|200 px|left|Šv. Mikalojaus cerkvės ikonostasas Cerkvės viduje – elegantiškų arkų laikomas barokinis XVIII a. antros pusės skliautas, spėjama, suprojektuotas Jono Kristupo Glaubico, ir spalvoto stiklo langų vitražai, kurių yra penki. Jie padaryto iš plono bespalvio ir spalvoto stiklo, sujungto švinu.
Cerkvės ikonostasas sukurtas neobizantine maniera, jis trijų aukštų, medinis. Dauguma jo ikonų iš XIX amžiaus. Ikonose tradicinis auksinis fonas, suderintas su figūrų tapyba. Dešinėje altoriaus kabo paveikslas, kuriame vaizduojamas Šv. Mikalojus. Kitoje altoriaus pusėje pastatyta didelė ikona, vaizduojanti šv. Panteleimoną, gydytojų globėją. Ant šoninių cerkvės sienų kabančiose ikonose vaizduojama Vilniaus istorija. Atskirai stovinčiame kijote yra Rusijos globėjų Romanovų atvaizdas. Cerkvėje taip pat kabo Aušros vartų Dievo motinos paveikslas.
Šv. arkangelo Mykolo koplyčia
Koplyčią dengia aštuoniakampis kupolas, kurį supa bokštelių pavidalo kolonėlės. Virš koplyčios portalo įrašyti žodžiai iš pranašo Danilo apie Šv. Mykolą Arkangelą. Abipus koplyčios įmūrytos atminimo lentos. Kairėje lentoje parašyta, kad koplyčia pastatyta 1865 m. Koplyčia pašventinta 1869 metais.
Koplyčios viduje arkos nišoje yra šv. arkangelo Mykolo atvaizdas. Jis sukurtas Sankt Peterburgo imperatoriškojoje dailės akademijoje, naudojant mozaikos techniką iš smaltos gabaliukų.
KS Energetyk ROW Rybnik
Rybniko futbolo klubas „Energetyk“ – Lenkijos futbolo klubas iš Rybniko.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1964 m., nuo 1981 m. žinomas „Energetyk“ pavadinimu.
Melėnai (Pasvalys)
Melėnai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 11 km nuo Pumpėnų.
Graužai
Graužais vadinami kaimai:
Balys Vitkus
miniatiūra|300px|right|[[Lietuvos laikinoji Vyriausybė|Lietuvos laikinosios Vyriausybės posėdis Kaune. Pirmininkauja Juozas Ambrazevičius, iš kairės: Jonas Matulionis, Juozas Senkus, Balys Vitkus, Pranas Vainauskas, Vytautas Landsbergis-Žemkalnis, Ksaveras Vencius, Vytautas Grudzinskas. Iš dešinės: Jonas Šlepetys, Stasys Raštikis, Adolfas Damušis, Juozas Pajaujis, Antanas Novickis, Leonas Prapuolenis, Mečislovas Mackevičius.]] Balys Vitkus (1898 m. kovo 1 d. Staškūniškio viensėdijoje, Daugailių vls. – 1988 spalio 7 d. Čikagoje, JAV) – agronomas, penktasis LŽŪA rektorius (1941–1944 m.), profesorius.
Biografija
B. Vitkus yra parašęs Žemės ūkio vadovo III ir IV t. skyrius apie stambiuosius raguočius ir avis ir ožkas, apie gyvulių veisimą (1931, 1936). Paskelbė straipsnių gyvulininkystės bei paukštininkystės klausimais „Žemės ūkyje” ir ŽŪA metraštyje, „Kosmose”, „Litauens Tierzucht” (1933), Lietuviškojoje ir Lietuvių enciklopedijose.
Kita veikla
Daugelį metų buvo Vilniui vaduoti sąjungos Centro komiteto nariu, Lietuvos agronomų sąjungos valdybos nariu, 1938–1939 m. Lietuvos galvijų augintojų ir kontrolės ratelių sąjungos valdybos, nuo 1912 m. Ateitininkų sąjungos narys. Laikinojoje Lietuvos vyriausybėje 1941 m. buvo žemės ūkio ministru. Nuo 1955 m. – Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto narys.
Degsnelė (Daugailiai)
Degsnelė – kaimas Utenos rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 2 km į pietryčius nuo Daugailių.
Asiūklis
Asiūklis (Equisetum) – asiūklūnų (Equisetophyta) skyriaus, asiūklainių (Equisetopsida) klasės, asiūklinių (Equisetaceae) šeimos augalų (sporinių induočių) gentis. Auga apydrėgnėse dirvose, šaltiniuotose vietose, miškuose, pievose, pakelėse. Šakniastiebiai ir stiebai sudaryti iš narelių. Vegetatyviniuose asiūklių stiebuose gausu alkaloidų, saponinų, organinių rūgščių, flavonoidų, rauginių, dažančių medžiagų, mineralinių druskų ir silicio junginių.
Sporofitas
Augalo sporofitą sudaro šakniastiebiai su šoninėmis šaknimis ir ortotropiniai (vertikaliai augantys) ūgliai.
Šakniastiebiai
Šakniastiebiai ilgi, besišakojantys, plagiotropiniai, požeminiai, nariuoti, sudaryti iš bamblių ir tarpubamblių. Dalis rūšių ant šakniastiebių formuoja gumbelių pavidalo krakmolingus gemalinius pumpurus, kuriais asiūklis vegetatyviškai dauginasi. Šoninės šaknys, išaugančios ties bambliais, būna dviejų tipų: ageotropinės ir geotropinės. Ageotropinės šaknys smulkios, trumpos, dažniausiai vienametės, geotropinės ilgos, storokos ir daugiametės.
Ortotropinis ūglis
Ilgaamžė požeminė ortotropinio ūglio dalis, kuri paprastai vadinama vertikaliuoju šakniastiebiu, netoli dirvos paviršiaus sudaro intensyvaus kerojimosi zoną, iš kurios išauga antžeminiai vienamečiai vasaržaliai arba daugiamečiai visžaliai stiebai. Ortotropiniai ūgliai gali būti monomorfiniai, iš dalies dimorfiniai ir visiškai dimorfiniai. Monomorfinis ūglis atlieka ir fotosintezės bei maisto medžiagų kaupimo funkciją, ir soporifikuoja (Equisetum palustre – gegužinis asiūklis, E. hyemale – šiurkštusis asiūklis). Iš dalies dimorfinis ūglis pirmiausia išauga kaip sporifikuojantis ūglis, o po sporifikacijos nesunyksta, bet pažaliuoja, bamblių vietose išaugina šakutes ir pradeda vykdyti fotosintezę, o strobilas nudžiūsta (Equisetum sylvaticum – miškinis asiūklis).
Albrechtienė
Albrechtienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Asiūklis
Ortotropinis ūglis
Asiūkliai, turintys dimorfinius ūglius, pirmiausia išaugina pavasarinį sporifikuojantį (generatyvinį) ūglį, o jam po sporifikacijos nunykus išauga vasarinis vegetatyvinis ūglys (E. arvense – dirvinis asiūklis). Sporifikuojantys ir vegetatyviniai ūgliai morfologiškai ir anatomiškai panašūs. Iš dalies dimorfinių ir visiškai dimorfinių sporifikuojantis ūglis bechlorofilis, rausvos, rusvos spalvos, tuo tarpu fotosintetinantis ūglis žalias. Abu ryškiai nariuoti, sudaryti iš bamblių ir tarpubamblių. Stiebas su išilginėmis briaunelėmis ir vagelėmis. Bambliuose yra interkaliarinė meristema (augimo zona), ją dengia stiebą gaubiantys, prigludę, į makštis suaugę lapai. Makščių viršūnės užsibaigia danteliais, kurių forma, spalva yra svarbūs diagnostiniai požymiai nustatant rūšį.
Albrechtienė
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Albrechtaitė (mergautinė pavardė).
Asiūklis
Ortotropinis ūglis
Lapai tikrieji, telominės kilmės, bet redukuoti, smulkūs, dantelių pavidalo. Lapų skaičius atitinka stiebo briaunelių skaičių. Sporifikuojančių ūglių lapų makštys žymiai didesnės negu vegetatyvinių, nes turi apsaugoti greitai augančio generatyvinio ūglio interkaliarines meristemas. Fotosintetinantis ūglis gali bamblių vietose menturiškai šakotas, šakelės savo ruožtu gali pakartotinai menturiškai šakotis. Šakelės taip pat žalios (fotosintetinančios), nariuotos, suskirstytos į bamblius ir tarpubamblius, iš bamblių vietų išauga prigludusios lapamakštės.
Pagal tai, ar ūglis šakojasi, kaip šakojasi, kokiu kampu nuo stiebo išsidėsto šakelės ir pagal pirmo šakelės narelio ir stiebo lapamakštės ilgių santykį galima nustatyti augalo rūšį. Sporifikuojančių ūglių viršūnėse susidaro strobilas (sporinė varputė). Jis sudarytas iš aplink ašį menturiškai išsidėsčiusių sporangioforų. Sporangioforas sudarytas iš kotelio, šešiakampio (dažniausiai) skydelio ir nuo jo žemyn išaugančių maišelio pavidalo sporangių, kurios, subrendus sporoms, atsiveria į kotelio pusę (anatropinės sporangės). Pradžioje strobile sporangioforai būna išsidėstę šalia vienas kito, jų skydeliai susiglaudę, o strobilui bręstant skydeliai atsiskiria.
Albrechtienė
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Albrechtas.
Pelkinės volungenės
Pelkinės volungenės (Pseudoleistes) – trupialinių (Icteridae) šeimos paukščių gentis. Joje yra 2 rūšys paplitusios centrinėje Pietų Amerikoje.
Asiūklis
Sporos
Sporangėse subręstančios izosporos mikroskopinės, rutuliškos arba ovališkos, žalsvos spalvos, su dviem persikryžiuojančiomis elateromis išplatėjusiais galais. Elateros užtikrina sporų išplitimą vėjo pagalba, be to, jų dėka sporos išplatinamos grupėmis. Sporos gali išplisti tik tada, kai sausa, nes tuomet elateros išsivyniojusios ir sporos jomis susikabina ir kartu išplinta. Kai drėgna, elateros labai greitai susivynioja aplink sporą ir sporos atsiskiria.
Albrechtienė
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Valerija Bačiulytė
Valerija Bačiulytė (1908 m. Karsakiškyje – ????) – lietuvių aktorė.
Mokslai ir studijos
1930–1933 m. Valstybės teatro Vaidybos mokykla, Boriso Dauguviečio kursas.
Asiūklis
Gametofitas
Gametofitai, kitaip dar vadinami polaiškiais, mikroskopiniai, antžeminiai, skiautėtos plokštelės formos, žalios spalvos, autotrofiniai, turi rizoidus. Moteriški šiek tiek stambesni negu vyriški.
Anatomija
miniatiūra|Skersinis asiūklio stiebo pjūvis. Cross section of the Equisetum stem. A – epidermis, B – valekuliarinis kanalas, C – centrinis kanalas, D – karinalinis kanalas, E – floema (karniena), F – ksilema (mediena) Skalė = 0.525 mm. Asiūklio tarpubambliai dažniausiai tuščiaviduriai. Stiebo skerspjūvyje matoma ektoflojinių sifonostelių (floema išsidėsčiusi tik išorinėje protoksilemos pusėje) tipo stelė, artrostelė. Skerspjūvyje matomos taisyklingai išsidėsčiusios stiebo briaunelės ir vagelės. Stiebą dengia epidermis, turintis žioteles su varstomosiomis ląstelėmis. Epidermio ląstelių sienelės inkrustuotos silicio dioksidu (dėl to asiūkliai šiurkštūs). Po epidermiu yra trys žievės sluoksniai: sklerenchima (ramstinis audinys iš storasienių ląstelių), susitelkusi ties briaunelėmis, chlorenchima (asimiliacinis audinys, vykdantis fotosintezę) ir parenchima. Ties vagelėmis žievėje išsidėstę gana platūs valekuliariniai kanalai (lot. vallicula – slėnis). Šerdį su apytakos indais nuo žievės skiria endodermis ir periciklas. Šerdis supa indų kūlelius, išsidėsčiusius ties stiebo briaunelėmis.
Indų kūlelyje išsidėsčiusi floema (karniena) ir ksilema (mediena). Protoksilema lokaizuota arčiau ūglio centro, floema už protoksilemos. Metaksilema gali formuotis trijose vietose: floemos šonuose, tarp floemos ir tarp protoksilemos. Brazdo asiūklių indų kūleliai neturi, taigi antrinis storėjimas jiems nebūdingas. Per indų kūlelį pereina karinalinis kanalas, kuris susiformuoja sunykus protoksilemai. Pačiame stiebo centre, supamas šerdies yra centrinis kanalas. Trijų tipų kanalai (centrinis, valekuliariniai ir karinaliniai), priklausomai nuo aplinkos, kurioje gyvena augalas, gali būti užpildyti oru arba vandeniu. Tai leidžia asiūkliams įsitvirtinti įvairiose buveinėse. Kanalai neina kiaurai per visą stiebą, bamblių vietose jie pertverti plonomis pertvarėlėmis – diafragmomis.
Dichotominis rūšių pažinimo raktas
1. Sporifikuojantieji ir vegetatyviniai stiebai skirtingos išvaizdos 2.
— Sporifikuojantieji ir vegetatyviniai stiebai vienodi, žali, išauga tuo pačiu laiku 5.
2. Iš pradžių išauga rausvi ar balsvi sorifikuojantys stiebai, vėliau – vegetatyviniai 3.
— Sporifikuojantieji, iš pradžių bechlorofiliai ir nešakoti stiebai, ir vegetatyviniai stiebai išauga vienu laiku 4.
3. Sporifikuojantieji stiebai balkšvi, labai stori, 10-15 mm skersmens; jų makštys su 20-35 danteliais. Vegetatyviniai stiebai iki 120 cm aukščio, 15 mm skersmens, lapų makštys su 20-40 dantelių. Labai reta rūšis. Didysis asiūklis (E. telmateia)
— Sporifikuojatieji stiebai iki 5 mm skersmens; jų makštys plačiai piltuviškos, su 8-12 dantelių. Vegetatyviniai stiebai žali, jų makštys su 12-18 dantelių. Dažna rūšis. Dirvinis asiūklis (E. arvense)
— Šakos pakartotinai išsišakojusios; makščių pagrindai žali, viršutinė dalis ruda; danteliai susijungę po keletą į vieną vietą ir sudaro 3-4 aybuke skiautes, tod4l mak6tis trodo su 3-4 danteliais Miškinis asiūklis (E. sylvaticum)
5. Varpų viršūnės bukos; stiebai minkšti, lygiu arba mažai šiurkščiu paviršiumi 6.
— Varpų viršūnės kūgiškai nusmailėjusios; stiebai kieti, aiškiai šiurkščiu paviršiumi 7.
6. Stiebas giliai vagotas, paprastai iki 3 mm storio; makščių viršūnės piltuviškai prasiplėtusios, su 6-10 dantelių Gegužinis asiūklis (E. palustre)
— Stiebas labai negiliai vagotas, beveik lygus, 4-8 mm storio; makštys glaudžiai prigludusios, su 15-20 dantelių Balinis asiūklis (E. fluviatile)
7. Stiebas šakotas, pilkai žalias, vienmetis; stiebo briaunelės nevagotos Šakotasis asiūklis (E. ramosissimum)
— Stiebas nešakotas arba tik iš pagrindo šakojasi; stiebo biruanelės su išilgine vagele 8.
8. Stiebas laibas, iki 2-3 mm storio, su 4-12 briaunelių; makščių danteliai ovališki arba ovališkai lancetiški, balti arba su juodu ruoželiu per vidurį, baigiasi ilgu, šiurkščiu vėliau nutrupančiu šereliu Margasis asiūklis (E. variegatum)
— Stiebas storesnis, su 7-34 briaunelėmis; makščių danteliai linijiški arba lancetiškai yliški, juodai rudi, baltais kraštais 9.
9. Stiebas iki 6 mm storio; makščių danteliai anksti nutrua ir pasilieka tik karbuotas makšties kraštas Šiurkštusis asiūklis (E. hyemale)
— Stiebas iki 3 mm storio; makščių danteliai šiurkštūs, žemutinėje stiebo dalyje lieka nesutrumpėję Šiurkščiadantis asiūklis (E.× trachyodon)
Sistematika
Iš viso Lietuvoje aptinkama arba gali būti aptinkama dvylika rūšių ir jų hibridų:
Šaltiniai
frr:Equisetales
Albinas
Albinas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Albinienė (ištekėjusi moteris) ir Albinaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Mažasis lordas Fontlerojus
Mažasis lordas Fontlerojus – anglų kilmės amerikiečių rašytojos Frances Hodgson Burnett knyga, pirmą kartą vientisu leidiniu pasirodžiusi 1886 m. Tai žymiausias rašytojos kūrinys, atnešęs jai pasaulinę šlovę.
Pagrindinis istorijos herojus – septynmetis berniukas Sedrikas, vargingai gyvenantis su savo motina Amerikoje. Sedrikas – be galo mielas, išmintingas, žmones ir aplinką mylintis vaikas. Netikėtai paaiškėja, jog jo senelis –grafas Fontlerojus – nori paversti Sedriką lordu, nes šeimoje neliko kitų įpėdinių. Rūstus, griežto charakterio grafas pakviečia atvykti Sedriką ir jo motiną į Angliją. Pamažu senasis Fontlerojus susidraugauja su savo anūku ir pradeda keistis, tampa švelnesniu, atlaidesniu žmogumi.
Knyga „Mažasis lordas Fontlerojus“ iškelia vadinamąjį „žavaus vaiko“ prototipą, būdingą XIX a. pab.–XX a. pr. anglų ir amerikiečių vaikų literatūrai. Taip pat knyga pradėjo ištisą vaikų drabužių madą.
Pirmasis vertimas į lietuvių kalbą pasirodė dar 1937 m. Vėliau knyga kelis kartus perleista. Vertėjas – St. Kalvaitis.
Vičenca
Vičenca – miestas Veneto regione (šiaurės rytų Italija), 60 km į vakarus nuo Venecijos; provincijos centras. Išvystyta metalurgija, mašinų, chemijos, gumos, tekstilės, siuvimo pramonė. 2017 m. būta 111 tūkst. gyventojų.
Mieste yra romėnų teatro, tilto ir akveduko liekanos, gotikinė Šv. Lauryno bažnyčia, Paladijo bazilika, XVI a. rūmai (Tiene ir Chiericati), Olimpiko teatras (XVI a.).
Kultūra
Vičencos miestas yra įtrauktas į Pasaulio paveldo sąrašą, kaip objekto „Vičencos miestas ir Paladijaus Veneto vilos“, dalis.
Zuzana Arlauskaitė-Mikšienė
Zuzana Arlauskaitė-Mikšienė (Orlauskaitė, 1889 m. rugpjūčio 25 d. Šiauliai – 1973 m. spalio 2 d. Detroitas, JAV) – Lietuvos ir JAV lietuvių aktorė, režisierė.
Biografija
Brolis Juozas Orlauskis, sūnus Žibuntas Mikšys. Baigė Šiaulių gimnaziją. 1908–1912 m. Rygos „Žvaigždės“ draugijos lietuvių mokyklos mokytoja, 1912–1919 m. Peterburgo ir Carskoje Selo lietuviškos mokyklos vedėja ir mokytoja. 1912–1916 m. Peterburgo lietuvių savitarpinės pagalbos draugijos veikėja, kultūrinio darbo ir teatro organizatorė.
Teatrinė veikla
1920–1931 m. Lietuvių meno kūrėjų draugijos Dramos vaidyklos (su pertrauka) aktorė, 1926–1928 m. „Mūsų teatro“, 1931–1932 m. „Žvaigždikio“ teatro, 1941–1944 m. Jaunojo žiūrovo teatro aktorė.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1949 m. Austrijos Ingolštato miesto lietuvių vaidintojų trupės įkūrėja ir režisierė. Persikėlusi į JAV, 1949–1970 m. Detroito lietuvių mėgėjų teatro būrelio režisierė ir pedagogė.
Bandos jūra
thumb|225px|Bandos jūra žemėlapyje
Bandos jūra – tarpsalinė Ramiojo vandenyno jūra Indonezijoje. Jūrą supa Didžiosios Sundos salos vakaruose ir Mažosios Sundos salos pietuose, Molukų salos šiaurėje ir rytuose. Šiaurėje pereina į Molukų jūrą, rytuose į Arafuros jūrą, pietuose į Timoro jūrą, pietvakariuose į Floreso jūrą, vakaruose į Javos jūrą. Dėl daugybės pakrančių uolų sunkiai laivuojama.
Plotas 714 tūkst. km². Iš rytų į vakarus nusidriekusi apie 1200 km, iš pietų į šiaurę – apie 600 km. Gylis iki 7440 m. Vidutinė metinė vandens paviršiaus temperatūra 27 °C. Druskingumas iki 34,5‰. Svarbiausias uostas – Ambonas (Ambono s.).
Vakarų Kazachstano sritis
Vakarų Kazachstano sritis  – sritis šiaurės vakarų Kazachstane. Iš šiaurės ir vakarų ribojasi su Rusija, iš pietų – su Atyrau sritimi, ir rytų – su Aktiobės sritimi. Administracinis centras – Oralas.
Vakarų Kazachstano sritis tarybiniais metais vadinta Uralsko sritimi.
Geografija
Sritis yra Pakaspijo žemumos šiaurinėje dalyje: būdingos lygumos su dideliais smėlynų masyvais ir įdubomis. Šiose neretai telkšo druskingi ežerai ar druskos lygumos. Šiaurinėje dalyje siekia Bendrojo Syrto pakraštį. Jame yra aukščiausia srities vieta – Ičkos kalva (259 m). Rytuose – Pauralės plynaukštės pakraštys.
Klimatas ryškiai žemyninis, su karšta ir sausa vasara, bei šalta ir nesnieginga žiema. Vidutinė liepos mėnesio temperatūra 24-26 °C, sausio mėnesio – nuo -11 iki -14 °C. Metinis kritulių kiekis nuo 300 mm šiaurėje iki 180 mm pietuose. Būdingi stiprūs vėjai: žiemą – buranai, vasarą – sausvėjai.
Upės priklauso nenuotakiam Kaspijos jūros baseinui. Pagrindinė upė – Uralas, su intakais Ileku, Utva, Kušumu. Vakaruose į nenuotakų Kamyšo-Samaros duburį teka Didysis Uzenis ir Mažasis Uzenis. Dauguma upių nevandeningos, didžiąją metų dalį sausos, susiskaidžiusios į ežerėlius ir tvenkinius. Srityje daug nenuotakių, druskingų ežerų: Šalkaras, Aralsoras, gėli ežerai yra Kamyšo-Samaros, Itmurynkolio, Rybnyj Sakrylo.
Vakarų Kazachstano šiaurėje būdingos stepės, kurios pietuose pereina į pusdykumes. Upių slėniuose būdingos lankos, Syrte ir prie Uralo upės išlikę nedidelių miškelių (beržai, topoliai, ąžuolai, guobos). Pietvakariuose yra pušų, baltųjų akacijų giraičių.
Gyventojai
Apie pusę srities gyventojų sudaro kazachai, 38 % – rusai, 6 % – ukrainiečiai, 2 % – totoriai. Sritis gyvenama retai (4,1 žm./km²), ypač pietuose; tankiau gyvenamas Uralo slėnis, šiauriniai rajonai (5-7 žm./km²).
Svarbiausios gyvenvietės:
Higso bozonas
Higso bozonas (H0) – masyvi skaliarinė elementarioji dalelė, numatyta dalelių fizikos standartiniame modelyje. Dalelė, kuri gali būti Higso bozonas, eksperimentiškai aptikta Didžiajame hadronų priešpriešinių srautų greitintuve, priklausančiame organizacijai CERN. Atradimas paskelbtas 2012 m. liepos 4 dieną. Šios naujosios dalelės savybės sutampa su teorinėmis Higso bozono savybėmis eksperimento paklaidų ribose, todėl galima teigti, kad atrastoji dalelė ir yra Higso bozonas. Kvantinis Higso laukas, kurio kvantas yra Higso bozonas, vaidina pagrindinį vaidmenį aiškinant kvarkų, elektros krūvį turinčių leptonų bei sunkiųjų W ir Z bozonų masės prigimtį.
Higso bozonas taip pavadintas fiziko Peterio Higso, kuris 1964 m. atrado Higso mechanizmą, garbei. Tais pačiais metais nepriklausomai nuo Peterio Higso, tokį patį rezultatą, tik kitais metodais pasiekė Fransua Anglerto ir Roberto Brauto bei Gerald Guralnik, Karlo Hageno ir Tomo Kiblio mokslininkų grupės. Visi mokslininkai savo darbuose sugebėjo griežtai matematiškai paaiškinti, kaip Higso lauko laisvės laipsniai tampa sunkiųjų W ir Z bozonų laisvės laipsniais – jų mase.
Dirvinis asiūklis
Dirvinis asiūklis (Equisetum arvense) – asiūklūnų (Equisetophyta) skyriaus, asiūklių (Equisetum) genties daugiametis žolinis augalas, priklausantis sporinių induočių augalų grupei. Gyvenimo ciklą sudaro dviejų kartų – sporofito ir gametofito – kaita.
Higso bozonas
Savybės
miniatiūra|Supaprastinta elementariųjų dalelių sąveika pagal [[Standartinis modelis|standartinį modelį]] Atradus Higso bozoną, o tuo pačiu ir Higso lauką, įrodyta, kad visa Visata yra užpildyta lauku, kurio žemiausia energijos būsena (vakuumo būsena) nėra lygi nuliui. Su šiuo lauku sąveikaudamos elementariosios dalelės (kvarkai, elektros krūvį turintys leptonai, W ir Z bozonai) įgyja masę: dalelės, stipriai sąveikaujančios su Higso lauku, įgyja didelę masę, o dalelės, kurios su lauku sąveikauja silpnai, įgyja mažą masę. Elementariosios dalelės, kurių masė yra lygi nuliui, su Higso lauku nesąveikauja. Neutrinai masę įgyja ne dėl sąveikos su Higso lauku – šiuo metu neutrinų masės įgijimo mechanizmas nėra žinomas.
Higso bozono sukinys ir elektros krūvis yra lygūs nuliui.
Dirvinis asiūklis
Gyvenimo ciklas
Asiūklių gyvenimo ciklas susideda iš lytines ląsteles produkuojančios kartos – gametofito ir sporas produkuojančios kartos – sporofito. Gyvenimo cikle vyrauja sporofitas. Šis augalas formuoja sporas sporangioforuose sutelktose sporangėse. Sporos morfologiškai vienodos, išplatinamos vėju (anemofilija). Sporoms sudygus susidaro autotrofiniai plokštelės pavidalo skirtalyčiai gametofitai, kuriuose bręsta archegonės ir anteridžiai. Po apvaisinimo ant gametofito išauga sporofitas, kuris subrendęs produkuoja sporas ir ciklas kartojasi.
Gametofitas
Žalios spalvos, plokštelės pavidalo, trumpesnis nei 1 cm. Sudarytas iš masyvesnės pamatinės pagalvėlės bei iš jos išaugančių skiautėtų lamelių. Prie dirvožemio tvirtinasi apatinėj pagalvėlės pusėj išaugančiais rizoidais. Archegonės susiformuoja prie lamelių pagrindų, anteridžiai – ant specializuotų išaugų.
Sporofitas
Būdingas ūglių dimorfizmas. Pavasariniai sporifikuojantys ūgliai 20–40 cm aukščio, 3–5 mm skersmens, šviesiai rudi arba rusvi, su penkiomis piltuvėlių pavidalo makštimis, kurios turi 8–12 dantelius (lapus), susiglaudusius po 2–3 ir yra panašaus ilgio kaip makšties vamzdelis. Sporangių varpos iki 3,5 cm ilgio.
Vegetatyviniai ūgliai žali, 3 mm skersmens, jų makštys su 12–18 dantelių, išilgai briaunoti (6–19 briaunelių). Šakelės paprastai keturbriaunės arba penkiabriaunės, dažniausiai stačios, kartais šakotos. Iš stiebo išauga tose vietose, kur danteliai suauga savo kraštais, taigi augdamos praduria stiebą supančių makštų pagrindus. Apatinis šakelių narelis žymiai ilgesnis už greta esančią stiebo makštį. Šakelių pagrindus supančios makštys žalsvos arba rudos spalvos, paprastai matinės, danteliai atsiknoję, trikampio formos, nusmailėję.
Sporinėse varputėse (strobiluose) susitelkę sporangioforai, sudaryti iš kotelio, skydelio ir jo apatinėje dalyje prisitvirtinusių sporangių. Požeminė sporofito dalis daugiametė, sudaryta iš šaknų ir šakniastiebių. Šakniastiebiai atlieka vegetatyvinio dauginimosi funkciją.
Sporos
Sporos vienodos išvaizdos, rutuliškos, žalios spalvos, su dviem išaugomis – elateromis, kurios išsitiesia sausu oru ir apsivynioja apie sporą, kai aplinka drėgna. Elateros – prisytaikymas plisti vėjo pagalba. Sporos trumpai išlieka daigios.
Anatomija
Equisetum arvense subsp. arvense sl14|miniatiūra|dešinėje|200px|Sporifikuojančio stiebo skersinis pjūvis Equisetum arvense subsp. arvense sl33|miniatiūra|kairėje|200px|Vegetatyvinio stiebo skersinis pjūvis
Stiebas išilgai vagotai briaunotas. Iš išorės jį dengia vienasluoksnis epitelis su žiotelėmis. Stiebai ir šakelės inkrustuoti silicio dioksidu, todėl tvirti ir šiurkštūs. Po epidermiu – iš asimiliacinių ir ramstinių audinių susidariusi žievė. Asimiliacinis audinys daugiausia susitelkęs ties vagelėmis, ramstinis – ties briaunelėmis. Epidermio žiotelės įprastai ties asimiliacinio audinio santalkomis. Po asimiliaciniu audiniu yra valekuliariniai kanalai, iš šonų ir apačios apsupti parenchimos. Centrines stiebų dalis užima kolateraliniai indų kūleliai. Nuo žievės jie atskirti endodermio ir periciklo sluoksnių. Indų kūleliuose susidaro nedideli karinaliniai kanalai, kuriais teka vanduo. Centrinėje stiebo dalyje susidaro centriniai kanalai. Visų šių kanalų (centrinių, valekuliarinių ir karinalinių) sistema gali būti užpildyta oru arba vandeniu, kas leidžia augalui augti įvairiose augavietėse.
Panaudojimas medicinoje
Vaistams vartojami vegetatyviniai stiebai su šakelėmis. Jie pjaunami vasarą. Žolė turi šlapimą varančiųjų, raminamųjų savybių. Naudojama uždegimams, šlapimo pūslės ligoms gydyti. Gydymui naudojamos arbatos, ekstraktai, vonios.
Asiūklio žolėje yra 5 % triterpeninio saponino ekvizetonino, alkaloidų, flavonoidų, 278 mg% askorbino rūgšties, karotino, obuolių, oksalo, akonito rūgščių, apie 16 % baltymų, iki 3,5 % riebalų, rauginių, karčiųjų medžiagų, dervų, 17 % mineralinių medžiagų.
Antžeminė augalo dalis nuodinga arkliams, galvijams, avims, kiaulėms – gyvuliai gali nusinuodyti šienu, kurio didžiąją dalį sudaro dirvinis asiūklis.
Albridzio
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Koperis (upė)
Koperis (, ahtna k.  ' Atna) – upė JAV, centro pietų Aliaskoje. Prasideda Vrangelio kalnuose, ledyne Vrangelio kalno papėdėje, Vrangelio-Sent Elijo nacionaliniame parke. Teka į vakarus, sudaro ribą tarp Vrangelio ir Mentastos kalnų. Toliau pasuka į pietryčius, prateka pelkėtą Čitinos lygumą. Kerta Čugačo kalnus. Įteka į Ramiojo vandenyno Aliaskos įlanką 80 km į pietryčius nuo Kordovos.
Didžiausias intakas – Čitina.
Apie 6 mėnesius upę dengia ledas. Vykdoma laivyba. Lašišų žvejyba. Upės pavadinimas kilo dėl vario telkinių jos baseine.
Than Quảng Ninh FC
„Than Quảng Ninh Football Club“ – Vietnamo futbolo klubas iš Kamfos.
Namų rungtynes žaidžia „Cẩm Phả“ stadione.
Tomas Akvinietis
Tomas Akvinietis (apie 1225–1274 m. kovo 7 d.) – OP, Viduramžių sistemintojas, italų filosofas scholastas, teologas, tomizmo pradininkas ir krikščionių šventasis, Bažnyčios mokytojas. Itin nusipelnė sujungdamas Aristotelio tradiciją su Augustino mokymu.
Biografija
Tomas Akvinietis gimė 1224 arba 1225 m. netoli Akvino esančioje Rokasekoje (Roccasecca), Neapolio hercogystėje turtingo grafo Landolfo šeimoje. Jo motinos, grafienės Theodora, genealogija siejasi su Šventosios Romos imperatorių Hohenštaufenų dinastija. Sulaukęs 5 m. pradėjo mokytis Kasino kalne įsikūrusiame benediktinų vienuolyne, kurio abatu buvo tėvo brolis Sinibaldas. Vėliau Neapolio universitete studijavo laisvuosius menus ir logiką. Susižavėjęs dominikonų idėjomis, nutraukė studijas. Tokie jo veiksmai nepatiko šeimai, todėl jį prievarta sugrąžino į San Džiovanio pilį. Teko įsikišti popiežiui Inocentui IV.
18 m. amžiaus įstojo į dominikonų ordiną, kurio vadovai jį siuntė į Paryžių ir Kelną, kad, vadovaujant Albertui Didžiajam, baigtų filosofijos ir teologijos studijas. Įšventintas kunigu, 1252 m. atvyko į Paryžių rengdamasis gauti Menų magistro vardą. Čia dėstė teologijos pirmakursiams. Tuo metu parengė monumentalų veikalą „Keturių Petro Lombardo sentencijų knygų komentaras“ (1254–1256 m.). Tačiau buvo nesutarimų su universiteto profesūra. Tik 1257 m., įsikišus popiežiui Aleksandrui IV, jis ir Bonaventūras buvo paskirti Paryžiaus universiteto dėstytojais.
1259 m. popiežiaus Urbono IV buvo pakviestas į Italiją eiti popiežiaus rūmų teologo pareigas, kuriose išbuvo 10 m. Tuo metu parašė savo pagrindinius veikalus. 1269 m. grįžo dėstyti Paryžiaus universitete. 1272 m. pradėjo dėstyti Neapolio universitete. 1273 m. gruodžio mėn. per Mišias turėjo viziją, kad visa, ką yra parašęs, tėra šiaudų krūva. Todėl pasišaukė sekretorių Reginaldą iš Priverno, kuriam paliko savo nebaigtą „Teologijos sumą“. Yra liudijimų ir apie kitas mistines jo patirtis, kai girdėjo balsą, sklindantį nuo kryžiaus, kad jis parašė teisingai. Sako, kad tąkart mokiniai aptiko jį levituojantį.
Popiežiaus Grigaliaus X pakviestas, 1274 m. išvyko į Lione šaukiamą Bažnyčios susirinkimą. Tačiau pakeliui, pasiekęs Fossa Nuova (šiuolaikinę Fosanovą), sunkiai susirgo ir prisiglaudė cistersų abatijoje, kur po kelių savaičių, 1274 m. kovo 7 d., mirė nuo nežinomos ligos.
Neapolio vienuolyne yra celė, kurioje, kaip teigiama, jis gyveno. Nuo 1974 m. jo palaikai ilsisi Tulūzos jakobinų bažnyčioje.
Kelias į pripažinimą
Dešimt Tomo Akviniečio mokymo tezių katalikų bažnyčia pasmerkė praėjus trejiems metams po jo mirties. Tačiau 1323 m. popiežius Jonas XXII jį paskelbė šventuoju, netrukus jam suteiktas „Angeliškojo daktaro“, o vėliau ir „Bažnyčios daktaro“ titulai. 1567 m. popiežius Pijus V paskelbė jį katalikų Bažnyčios mokytoju. 1879 m. popiežiaus Leono XIII enciklikoje „Aeterni Patris“ jo mokymas paskelbtas kaip vienintelė teisinga katalikybės filosofija. Vėliau ji buvo pavadinta „amžinąja filosofija“ (philosophia perennis).
Dubravai
Dubravai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje. Kaimo rytuose teka Dubrius, įtekantis į Kauno marias. Stūkso Dubravų piliakalnis. Iš rytų, pietų ir vakarų prieina Dubravos miškas.
Tomas Akvinietis
Kelias į pripažinimą
Dantė „Dieviškojoje komedijoje“ jį patalpina į Saulės dangų kartu su kitais didžiais religijos mokytojais. Kartu jis tvirtina, kad Tomas buvo nunuodytas, tačiau tai istoriškai nėra patvirtinta.
Pagrindiniai mokymo principai
thumb|Super libros de generatione et corruptione
Tomas Akvinietis įnirtingai pasisakė prieš lotyniškuosius Averojaus šalininkus ir kritikavo konservatyvius teologus už prisirišimą tik prie Augustino mokymo. Tuo metu katalikų bažnyčia mažai domėjosi Aristotelio filosofija, o dar mažiau gamtos mokslais. Būtent Tomas Akvinietis sukūrė sistemą, kurioje sujungė filosofiją ir teologiją, pasinaudojo Aristotelio logika ir teistiškai perdirbo jo metafiziką, nuošalyje palikdamas jos fizikines prielaidas.
Pagrindiniai nagrinėti ontologiniai klausimai buvo būties, potencijos ir akto, priežastingumo, esmės ir esaties, substancijos ir akcidencijos sąveikos. Būtis laikoma abstrakčia esybe, turinčia savybes: vienybę, teisingumą, gerumą. Joms susiliejus ji sutampa su Dievu. Išskiriama potencija ir aktas – ir čia potenciali būtis tėra išvestinė. Tuo tarpu „grynoji būtis“ (actus purus) arba Dievas negali neegzistuoti. Iš jos kyla visa realiosios būties hierarchija – nuo Absoliuto iki apčiuopiamų daiktų. Būties pokyčiai turi priežastį ir virš jų esant visų priežasčių priežasčiai – Dievui.
Tomo Akviniečio kosmologijoje teigiamas kreacionizmas ir hilomorfizmas – pasaulis yra sutvertas ir esti materijos bei formos pavidalu. Pasaulio hierarchijos viršūnėje – gryna forma.
Pažinimo teorija artima nuosaikiajam realizmui, kai pažinimo objektas yra bendrybė (esanti iki daiktų, daiktuose ir po jų). Žmogus turi jutimus ir protą, todėl gali pažinti pasaulį. Susikurtos abstrakčios sąvokos patikrinamos dieviškajame prote. Neatmesdamas poelgių laisvės, pirmenybę teikė protui. Dora surandama palaimoje, kurios viršūnė yra Dievo pažinimas.
1914 m. liepos 27 d. šventoji studijų kongregacija paskelbė 24 tezes, kurios buvo pripažintos kaip pristatančios pagrindines Tomo Akviniečio doktrinas.
Šv. Tomo estetika
„Teologijos sumoje“ šv. Tomas pateikia tris grožio savybes: išbaigtumą arba tobulumą, proporcingumą arba dermę (harmoniją) ir claritas – aiškumą, tyrumą, skaidrumą, kurį galima suprasti kaip vidinę šviesą, nes gražūs daiktai spindi.
Išskiriamos dvi grožio rūšys – fizinis (kūno) ir dvasinis (sielos ir dvasios): „''Žmogaus kūnas gražus, kai jo dalys proporcingos ir deramos spalvos. Taip žmogaus dvasia graži, kai jo elgesys ir veikla atitinka dvasinį proto skaidrumą''“.
Moralės filosofija
Šv. Tomas dorybes skirstė į intelektines (dominančias suvokimo galią) ir etines (dominančias norėjimo galią). Mat visų žmogaus veiksmų ištakos yra arba protas, arba troškimai. Tad bet kuri žmogaus dorybė atspindi kurį nors iš šių dviejų pradų.
Tokia etikos interpretacija kardinaliai neprieštarauja šv. Tomo metafizikai, nes abi jos grindžiamos esaties pirmumo principu. Mat: 1) esatis ir tikslas sutampa, o veiksmų moralumas priklauso nuo santykio su tikslu; 2) veiksmai priklauso nuo santykio su esatimi ir niekiu; 3) gėris ir esatis yra tapatūs (pagal transcendentinio gėrio koncepciją); 4) Dievas, būdamas žmogaus tikslu, sutampa su subsistuojančia esatimi.
Politikos samprata
Tomas Akvinietis, skirtingai nuo Augustino, maniusio, kad valstybė atsirado dėl pirmosios nuodėmės, valstybės pradžią įžvelgė visuomeninėje žmogaus prigimtyje ir atskiro individo silpnume. Tai „žmonių susivienijimas bendrai veiklai“. Valstybės pagrindas yra valdžia. Ji reikalinga tam, kad nukreiptų į galutinį Dievo skirtą tikslą. Kitaip, dėl veiklos įvairovės, žmonės siektų skirtingų tikslų. Valdžia valdo per įstatymus, kuriuos šv. Tomas vadina žmonių įstatymais, taip pabrėždamas, kad jie sukurti žmonių, o ne kilę iš prigimties ir nėra duoti Dievo. Tik jie turi būti grindžiami prigimtiniu įstatymu, atspindinčiu amžinąjį įstatymą. Tik tai tenkinantys įstatymai yra privalomi. Tokiu būdu šv. Tomas deklaruoja žmogaus laisvę ir atmeta totalitarizmą.
Politikos tikslas – bendra gerovė. Tai svarbiau nei atskiro individo interesai. Tai įrodinėdamas šv. Tomas cituoja V. Maksimą, kad romėnai „verčiau norėjo būti vargšai turtingoje valstybėje nei turčiai skurdžioje“. Tačiau ir tai turi tam tikrą vertybių hierarchiją. Net ir šioje srityje egzistuoja transcendentinis ir teologinis tikslas – aukščiausia palaima gėrintis Dievu. Į tą tikslą žmogų turi atvesti dieviškoji valdžia.
Traktate „Apie valdovų valdžią“ Šv. Tomas aiškiai pasisako už monarchiją, tačiau kitur, o ypač „Teologijos sumoje“, linksta prie mišriosios formos, jungiančios monarchiją, aristokratiją ir demokratiją. Taigi tobulos valdymo formos nėra, o jų vertinimo kriterijus yra bendra gerovė. Ši pasiekiama trimis būdais: 1) rūpinantis, kad visa tauta gerai gyventų; 2) palaikant taiką; 3) užtikrinant, kad visiems pakaktų materialių gėrybių.
Valdžia turi ginti privačią nuosavybę tiek, kiek tai būtina piliečių dorai palaikyti, – nors žemės gėrybės ir skirtos visiems žmonėms. Mat, pagal Aristotelį, individas labiau linkęs rūpintis savo turtu, tai duoda daugiau tvarkos ir visi patenkinti, kai turi tai, ko nori. Tačiau turint perteklių, reikia juo dalintis (skirti labdarai). Netgi, esant būtinybei, galima savintis ir svetimus daiktus.
Valdovas turi pasižymėti teisingumu ir ypatinga (karališkąja) praktine išmintimi. Teisingumas skirstomas į mainų (asmenų tarpusavio santykiai), teisinį (asmens prievolės bendruomenei) ir paskirstymo (bendruomenės įsipareigojimai nariams).
Tomizmo kritika
Kai kurie Tomo Akviniečio teiginiai šių dienų požiūriu atrodo nepriimtini. Pvz., jis manė, kad eretikus reikia ne tik atskirti nuo Bažnyčios, bet ir bausti mirtimi. Taip pat jis teigė, kad moterų intelektas neprilygsta vyrų ir todėl pasisakė prieš jų įšventinimą. Be to, jis tvirtino, kad tėvai gali mušti savo vaikus, o meistras pameistrius.
Reikia pripažinti, kad kai kurie garsūs filosofijos istorijos tyrinėtojai Tomo Akviniečio mokymo nelaikė filosofija ir jo neįtraukdavo į filosofijos chrestomatijas. O tokie garsūs filosofai kaip Bruschvicgas ir M. Haidegeris teigė, kad pati sąvoka „krikščioniškoji filosofija“ yra negalima. Pasak Heidegerio, krikščionis neturi filosofiniam darbui būdingo psichologinio nusiteikimo. O ir pats tikėjimas atmeta filosofiją dėl esminio filosofijos klausimo apie egzistencijos pagrindą: „Kodėl išvis yra kažkas, o ne niekas?“ Išpažindamas, kad esatį sutvėrė Dievas, tikintysis negali nagrinėti su tuo susijusių fundamentalių klausimų. Toks požiūris XX a. ketvirtame dešimtmetyje sukėlė aštrius debatus. Po jų nuspręsta, kad apie krikščioniškąją filosofiją galima kalbėti trimis aspektais: kultūriniu, polinkio ir poreikio (arba tendencijos) bei turinio (arba esmės).
Po Vatikano II suvažiavimo XX a. antroje pusėje tomizmas išgyveno sunkią krizę. Buvo net linkstama jo atsisakyti, laikantis požiūrio, kad tikėjimą suprasti gali padėti kitos filosofijos kryptys (egzistencializmas, personalizmas, struktūralizmas, pozityvizmas, fenomenologija, marksizmas ir kt.) arba socialiniai mokslai (politologija, sociologija, psichologija, kultūrinė antropologija). Tačiau tie eksperimentai tik dar labiau pasunkino teologijos krizę.
Palikimas
thumb|250px|right|Rafaelio freskos detalė: Tomas Akvinietis, popiežius Inocentas III ir Bonaventūras
Įtaka
Tomo Akviniečio estetikos teorija, ypač claritas (vidinė šviesa) koncepcija giliai paveikė Džeimsą Džoisą, liaupsinusį Tomą kaip iškiliausią filosofą. Jo estetikos įtakos galima rasti ir italų semiotiko Umberto Eco darbuose, kuris, beje, parašė ir esė apie Tomo Akviniečio estetiką (1956 m., pataisyta versija – 1988).
Veikalai
Sisteminiai darbai:
Filosofiniai veikalai:
Aptariami klausimai:
Atsakymai į klausimus:
Komentarai:
Biblijos aptarimai:
Žako sala
right|250px