cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mitanija
Ekspansija
Kitas valdovas, Šauštataras, užėmė Asirijos sostinę Ašūrą ir laikinai pavertė Asiriją savo vasale. Nors Asirijos valdovų sąrašas nenutrūko, greičiausiai jie pripažino Mitanijos valdžią iki pat Ašur-Ubalito I (1365–1330). Tuo pačiu Mitanija nukariavo Tigro vidurupio valstybėles Nuzi, Arafą. Karalių Aratatama ir Šutarna laikais nusistovėjo taikūs prekybiniai santykiai su Egiptu, bet intensyvėjo hetitų grėsmė, kurie rengė karo žygius į Mitanijos vakarinį pasienį.
Valdant karaliams Artašumara ir Tušratta, Mitanija neteko daugybės savo teritorijų vakaruose, kurias nukariavo hetitų valdovas Šupiluliumas. Nors pastarasis teigė, kad nusiaubė ir visą Mitaniją, paėmė jos sostinę Vašukanį, tačiau atrodo, tai buvo netiesa. Vis dėlto, Mitanijoje prasidėjo vidaus įpėdinystės krizė. Jos metu rytuose atsiskyrė Asirija, kuri sustiprėjo ir užpuolė šalį. Mitanijos princas Šativaza sudarė sutartį su hetitais ir atvedė armiją, vadovaujamą Pijaššilio, į savo šalį. Hetitai pasodino jį į sostą ir pavertė Mitaniją (susitraukusią iki savo branduolio teritorijų) savo vasaline karalyste.
Poimperinis laikotarpis
Po Mitanijos pavergimo, ją toliau valdė vietos karaliai Šattuara I, Vasašatta, Šattuara II, ir dėl šios karalystės toliau konkuravo hetitai su asirais. Mitaniai pasinaudodavo tai viena, tai kita kariaujančia puse, siekdami geresnių sąlygų. Galutinai pergalę šventė Asirijos Šalmaneseras I (1270–1240 m. pr. m. e.), kuris numalšino eilinį Mitanijos sukilimą, išžudė ir ištrėmė daugybę gyventojų ir galutinai pavertė Mitaniją Hanigalbato provincija.
Provincija buvo valdoma Asirijos vietininkų gana neilgai. Apie 1200 m. pr. m. e. regioną nusiaubė mušku klajokliai, o šiek tiek vėliau – aramėjai, tuo metu įsitvirtinę visoje Sirijoje. Maždaug tuo metu išnyko huritų kalba, kadangi gyventojai buvo asirizuoti ir arameizuoti.
Salatis
Salatis (Aspius aspius) – karpžuvių žuvis, priklausanti karpinių (Cyprinidae) šeimai.
Sofipolis
Sofipolis  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grudeko valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 12 km į šiaurės vakarus nuo Grudeko ir apie 24 km į rytus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Salatis
Kūnas verpstiškas, iki 80 cm ilgio (vidutiniškai 25–60 cm). Nugara melsvai pilka, šonai pilkšvai sidabriški, pilvas baltas. Pelekai pilki: uodeginis ir nugarinis pelekai tamsiais galais, pauodeginis, krūtininis ir pilvinis pelekai ties pamatais rausvi. Apatinis žandas atsikišęs į priekį. Žuvis sveria iki 11–12 kg (vidutiniškai 3–4 kg).
Laikosi srauniose vietose (prie rėvų, sūkurių). Neršia balandį ant akmeningo arba žvirgždingo grunto. Mailius minta vabzdžiais, vėžiagyviais, o suaugusios žuvys – kuojomis, gružliais, aukšlėmis.
Lietuvoje paplitusi upėse, dažna žvejų mėgėjų gaudoma žuvis. Salačiai dažni Nemune, Neryje, Merkyje, Žeimenoje, Šventojoje, Kuršių mariose.
Dviračių turizmas
thumb|200px|[[Turistinis dviratis.]]
Dviračių turizmas – viena populiariausių sportinio turizmo šakų, nuo 1980 m. ypač plėtojama Vidurio Europoje. Lietuvoje dviračių turizmas nėra išplėtotas pakankamai, daugiau specialių trasų tik pajūryje ir apie didžiuosius miestus.
Europoje
miniatiūra|212x212px|[[EuroVelo dviračių takų tinklas Europoje. Vis dar plečiamas.]]
EuroVelo – Europos dviračių takų tinklas, kurį plėtoja Europos dviratininkų federacija (, ECF). Tinklas skirtas dviračių turizmui ir apima dvylika ilgų dviračių trasų, kertančių visą Europą. Bendras planuojamas jo maršrutų ilgis – 63 505 km, iš jo trečdalis – specialūs dviračių takai. EuroVelo yra dalis pasaulinio Žaliųjų kelių tinklo, kurio pavyzdys – JAV Rytų pakrantės žaliasis kelias (East Coast Greenway).
Lietuvoje
Į EuroVelo tinklą integruotos arba tiesiamos specialios dviračių trasos:
Petras Bytautas
Petras Bytautas (1885 m. balandžio 21 d. Kaune – ?) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.
Biografija
1920 m. balandžio mėn. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę. Dalyvavo kovose su Lenkijos kariuomenės daliniais, 1920 m. rugsėjo – gruodžio mėn. buvo jų nelaisvėje. 1922 m. lapkričio mėn. – 1924 m. kovo mėn. kariuomenės artilerijos viršininkas, 1924 m. kovo mėn. – 1926 m. sausio mėn. artilerijos poligono viršininkas. 1925 m. pulkininkas. Nuo 1928 m. gruodžio mėn. dėstė Aukštuosiuose karininkų kursuose, nuo 1931 m. gegužės mėn. kursų viršininko pavaduotojas, 1933 m. rugpjūčio mėn. – 1934 m. rugpjūčio mėn. Karo mokyklos dėstytojas. Bendradarbiavo žurnale „Mūsų žinynas“.
Kvecių II pilkapynas
Kvecių pilkapynas, vadinamas  Katmilžiais – buvęs pilkapynas pietvakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kveciuose (Kretingos seniūnija), 0,3 km į pietvakarius nuo kelio, Treinupio (Tenžės kairiojo intako) dešiniajame krante.
Vieta
Pilkapynas buvo įrengtas Tenžės ir Treinupio santakoje esančios aukštumos pakilumoje. Šiuo metu teritorija ariama. Pilkapių žymių nesimato.
Teritorija apėmė apie 0,2 ha plotą.
Į pietvakarius yra Kvecių pilkapynas ir kapinynas.
Istorija
Pilkapyną sudarė 4 pilkapiai, vadinami Katmilžiais. Pietinėje dalyje stūksojo didžiausias, 12 m skersmens, iki 2 m aukščio pilkapis, vadintas  Kaukuru. Kiti 3 pilkapiai buvo išsidėstę į šiaurę - šiaurės rytus nuo jo. 1937–1938 m. išardyti, akmenys išrinkti ir išvežti Klaipėdos uosto statyboms, teritorija suarta. Ardant Kaukurą, rasta anglių, pelenų, degintų kaulų ir žalvarinis įmovinis ietigalis.
Sausvirbė
Sausvirbė (Amberboa) – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis.
Kvecių II pilkapynas
Istorija
1948 m. pilkapyną išaiškino, 1957 m. žvalgė Ignas Jablonskis, 1958 m. – Juozas Mickevičius, 1963 m. – Algimantas Merkevičius.
Pilkapiai datuojami bronzos amžiaus pabaiga – ankstyvuoju geležies amžiumi. 1972–1977 m. – respublikinės reikšmės archeologijos paminklas (AR533),
Naujasis Amsterdamas (serialas)
Naujasis Amsterdamas yra amerikiečių televizijos drama, kuri pasirodė 2008 m. kovo 4 d. per Fox kanalą ir baigėsi po aštuonių epizodų. Serialą sukūrė Allan Loeb ir Christian Taylor, kuriems taip pat padėjo vykdantieji prodiuseriai kartu su David Manson, Leslie Holleran, Steven Pearl and Lasse Hallström.
Siužetas
Džonas Amsterdamas (Nikolaj Coster-Waldau) - puikus detektyvas, tačiau nepaprastas žmogus. Jis - nemirtingas. Šiam iš pažiūros 35 metų vyriškiui iš tiesų yra 400 metų. Tikroji jo gimimo data - 1609-ųjų birželio 1-oji. Tuomet jis gimė Amsterdame, Olandijoje kaip Johannas van der Zee. Vėliau pasikeitė vardą.
Serialo metu Džonas bando surasti savo gyvenimo meile (tik tai jį vėl padarytų mirtingu) ir puikiai atlieka savo kaip detektyvo darbą.
Aktoriai ir veikėjai
thumb|180px|left|Pagrindiniai serialo veikėjai: Omaras, Eva, Džonas ir Sara
Neustrijos marka
Neustrijos marka - pradžioje dvi markos, sukurtos 861 m. Vakarų Frankijos karaliaus Karolio Plikojo (iš Karolingų) senovinės Merovingų Neustrijos karalystės teritorijoje, vėliau sujungtos į vieną Neustrijos marką. Pirmosios dvi markos buvo skirtos prieš bretonus ir normanus. Markas valdė paskirti žmonės, vadinti markgrafais.
Bretonų marka
Senąją Bretonų marką sukūrė dar Merovingai VII a. pabaigoje ar VIII a. pradžioje. Jos centras buvo Le Manas (Le Mans). Vėliau ši valda buvo vadinama Mano hercogystė. Tikslios hercogystės ribos nežinomos, jos nesutampa su vėlesnėmis Bretonų ar Normanų markomis. Žinomiausias senosios Bretonų markos markgrafas buvo Rolandas, žuvęs 778 m. Ronsevalio mūšyje. Iš jo žuvimo istorijos buvo sukurta serija legendų ir žymioji „Rolando giesmė“ (Chanson de Roland).
Karolingams atkūrus Bretonų marką pirmuoju markgrafu 861 m. buvo paskirtas Robertas Stiprusis, kuris žuvo 866 m. kaudamasis su vikingais. Tai parodė, kad Bretonų markai tenka kautis ne tik bretonais, bet ir su vikingais, o Normanų markai - su bretonais, ir kad abiejų markų markgrafams reikia bendradarbiauti kovose su Vakarų Frankijos priešais. Žuvusį Robertą pakeitė Hugas Abatas. 886 m. Bretonų markos markgrafas Hugas Abatas mirė, ir vietoj jo Karolis III Storasis markgrafu paskyrė Odą (Odo).
Liucija Ragaišienė-Židonytė
Liucija Ragaišienė-Židonytė (1932 m. balandžio 17 d. Klovainių k., Pakruojo r.), chorvedė ir muzikos mokytoja.
Neustrijos marka
Normanų marka
Pirmasis markgrafas buvo Adalardas Senešalas. Jo valdoma marka apėmė Le Mano grafystę, todėl Le Maną valdę Rorgonidai tapo jo priešininkais. Rorgonidai intrigavo prieš Adalardą ir jo giminaičius, kurie irgi buvo įtakingi šio regiono didikai, kol Karolis atšaukė Adalardo markgrafo titulą ir markgrafu padarė vieną iš Rorgonidų. Rotgonidai marką valdė iki 885 m. Tais metais Vakarų Frankiją ėmė valdyti Karolis III Storasis, kuris markgrafu paskyrė Henriką Frankoną. Kitais, 886 m., markgrafas Henrikas Frankonas žuvo kautynėse su vikingais, vietoj jo markgrafu buvo paskirtas Berengaras II (Berengar II).
Liucija Ragaišienė-Židonytė
Biografija
1948–1952 choro dirigavimo mokėsi Panevėžio muzikos mokykloje (dėst. M. Karka ir A. Belazaras), kartu lankė ir baigė suaugusiųjų vidurinę mokyklą.
Neustrijos marka
Suvienyta Neustrijos marka
911 m. Bretonų markos markgrafui Robertui II buvo suteikta v aldžia valdyti ir Normanų marką, dvi valdos buvo sujungtos. Robertas gavo demarchus titulą. Tais pačiais metais Karolis III Naivusis padovanojo vikingų vadui Rolui (Rollo) Ruano grafystę, kuri tapo būsimosios Normandijos hercogystės pamatu. Rolas vėliau gavo ir demarchus titulą. Normanai palaipsniui plėtė savo žemes ir taip į jas įjungė didelę dalį Neustrijos. 987 m. Neustrijos markgrafas tapo karaliumi, ir marka nustojo egzistuoti.
Liucija Ragaišienė-Židonytė
Biografija
Nuo 1953 rudens Pakruojo kultūros namų meno vadovė, suorganizavo moterų chorą. 1953–1956 muzikos ir dainavimo mokytoja Užvenčio vidurinėje mokykloje, moksleivių chorų vadovė. 1956 vėl grįžo į Pakruojį ir iki 1993 mokytojavo 1-ojoje vidurinėje mokykloje.
Vokalinius ansamblius ir jaunuosius solistus parengė respublikiniams „Dainų dainelės“ konkursams – buvo ir laureatų. 1956–1981 L. Ragaišienė buvo Pakruojo vaikų lopšelio – darželio „Liepsnelė“ muzikos vadovė. 1994–1996 Pakruojo vaikų globos namų muzikos mokytoja, subūrė vokalinį ansamblį „Šypsenėlė".
Be pedagoginio darbo, L. Ragaišienė 1974 suorganizavo Pakruojo rajono mokytojų mišrųjį chorą, kurį parengė 1975 respublikinei dainų šventei, vėliau vadovavo rajono švietimo darbuotojų moterų chorui – parengė 1985 respublikinei dainų šventei. Daug metų buvo Pakruojo rajono dainų švenčių vyr. dirigentė, rajono muzikos mokytojų metodinės komisijos pirmininkė. 1969 mokytoja apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Vilniaus Viršuliškių mokykla
Vilniaus Viršuliškių mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, Viršuliškių g. 7, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190002379.
Istorija
Vilniaus 45-oji vidurinė mokykla įsteigta 1977 m. balandžio 8 d. Vilniaus miesto tarybos pirmininko 1994 m. birželio 21 d. potvarkiu Nr. 62 45-ajai vidurinei mokyklai suteiktas Vilniaus Viršuliškių vidurinės mokyklos vardas. Mokykla 2013 m. pertvarkyta į pagrindinę mokyklą.
Čiunkiai
Čiunkiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 9 km nuo Andrioniškio.
Liutauras Navickas
Liutauras Navickas (g. 1960 m. gruodžio 20 d. Šiauliuose) – Lietuvos operos dainininkas, pedagogas.
Biografija
Dalyvavo tarptautiniuose konkursuose Belgijoje, Ispanijoje, Australijoje. Stažavosi 1991 m. Kopenhagoje, 1996 m. Barselonoje.
Jaunimo linija
„Jaunimo linija“ (JL) – pirmoji savanoriška emocinės paramos telefonu ir internetu tarnyba Lietuvoje, Lietuvos emocinės paramos tarnybų asociacijos narė.
„Jaunimo linija“ veikia nuo 1991 m. vasario 16 d. Šiuo metu organizacijoje reguliariai savanoriauja apie 300 specialiai apmokytų savanorių.
Juozas Baldžius
Juozas Baldžius (iki 1939 m. Baldauskas, 1902 m. gruodžio 3 d. Sodybose, Kuršėnų valsčius – 1962 m. gegužės 2 d. Vilnius) – Lietuvos etnologas, tautosakininkas.
Biografija
1929 m. baigė Lietuvos universitetą. 1937 m. istorijos daktaras.
Italijos futbolo varžybos 1969–1970 m.
Italijos futbolo varžybos 1969–1970 m.
Juozas Baldžius
Biografija
1935–1940 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, 1940–1951 m. (su 1941–1944 m. pertrauka) Vilniaus universiteto dėstytojas, 1944–1946 m. ir universiteto bibliotekos direktorius, Etnografijos katedros vedėjas; nuo 1944 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Daugiausia tyrė šeimos, vedybų istoriją, lietuvių tautosaką.
Greideris
Greideris – viena iš žemės kasimo ir transportavimo mašinų.
Greideriai skirti gruntui kasti ir perstumti skersine kryptimi. Yra naudojami įvairiems žemės lyginimo ir profiliavimo darbams. Jais taip pat galima supilti neaukštus pylimus ir iškasti negilius griovius. Daugiausia naudojami kelių statybai ir priežiūrai. Pagrindinė greiderio darbinė dalis yra neaukštas verstuvas, kurio apačioje pritvirtintas keičiamas peilis. Verstuvas tvirtinamas prie mašinos rėmo taip, kad galima būtų keisti jo pjovimo, atakos ir skersinio pasvirimo kampus. Greideriai būna pakabinamieji, prikabinamieji ir savaeigiai.
Banfas
Banfas – miestas Kanados Albertos provincijos pietvakariuose, Banfo nacionaliniame parke, kalnuose, 135 km į vakarus nuo Kalgario. 7,7 tūkst. gyventojų (2007 m.). Tai aukščiausiai esantis (1463 m aukštyje) Kanados miestas. Svarbus kurortas, apylinkėse gausu karštųjų šaltinių, kalnų slidinėjimo trasų, kalnų dviračiams skirtų kelių. Mieste vyksta Pasaulio televizijos festivaliai.
Rumillajta
Rumillajta (iš kečujų k. „akmeniniai griuvėsiai“) – Bolivijos muzikinis kvintetas, susibūręs 1980 m. Atlieka tradicinę Andų muziką, taip pat politines dainas apie indėnų teises.
Ceikiškė (Tauragė)
Ceikiškė – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Tauragės, prie magistralinio kelio. Kaime yra paminklas 1950 m. žuvusiems Kęstučio apygardos Butigeidžio rinktinės Lietuvos partizanams.
Paprastasis ūsorius
Paprastasis ūsorius, ūsorius (Barbus barbus) – karpžuvių žuvis, priklausanti karpinių (Cyprinidae) šeimai. Žuvis iki 80-90 cm ilgio, svoris – 4,0-4,5 kg. Kūnas skerspjūvyje apvalus. Nugara ir šonai žalsvai gelsvi, pilvas šviesus. Žvynai pailgi. Uodeginis ir nugarinis pelekai tamsūs, kiti – šviesiai rausvi.
Lietuvoje dažna žuvis, paplitusi upėse. Paprastai sugaunama 50-60 cm ilgio ir 2-3 kg svorio. Prieš nerštą ikreliai nuodingi.
Vytautas Daugudis
Vytautas Daugudis (1929 m. lapkričio 2 d. Paželviai, Želvos valsčius – 2001 m. sausio 10 d. Vilnius) – Lietuvos archeologas.
Biografija
1954 m. baigė Vilniaus universitetą. 1954–1967 m., su pertrauka 1955–1958 m. ir 1972–1992 m. dirbo Istorijos institute, 1967–1972 m. Kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologų grupės vadovas.
Mokslinė veikla
1955 m. pradėjo savarankiškus kasinėjimus Gedimino kalno pietinėje pašlaitėje, vėliau konsultavo Vilniaus pilių bei senamiesčio tyrėjus. 1957–1991 m. tyrinėjo daugiausia vėlyvuosius piliakalnius, ištyrė 14, reikšmingiausi – Aukštadvario piliakalnis ir Imbarės piliakalnis. Taip pat ištyrė 8 senovės gyvenvietes, vykdė žvalgomuosius tyrimus.
Pagrindinės tyrimų kryptis – senovės medinės statybos liekanų paieška ir jų tyrimai. Apibūdino piliakalnių statinius ir įrengimus, jų įtvirtinimų konstrukciją, ankstyvuosius piliakalnius Žemaitijos šiaurinėje dalyje. Piliakalniuose ieškojo senovės kulto vietų.
Populiarino archeologiją, rašė archeologinių paminklų apsaugos klausimais.
Yslykis
Yslykis  – upė šiaurės Lietuvoje (Pasvalio rajone) ir pietų Latvijoje (Bauskės savivaldybėje); Lielupės kairysis intakas. Prasideda Daukšiogalos miške, į vakarus nuo Norių. Teka į šiaurę, 27 km Lietuvos teritorija, o toliau per Latviją. Įteka į Lielupę 98 km nuo jos žiočių, Viesturos pagastoje, prie Yslycės viensėdžio.|
Intakai: Upelis, Maučiuvis, Planytė, Svirkalnis, Beržtalis (kairieji).
Vidutinis nuolydis 66 cm/km. Vasaros sausrų metu vietomis išdžiūsta. Ties Rundale patvenkta. Prie Yslykio esančios gyvenvietės: Titkoniai, Kaupai, Kužmiškis, Kyburiai (Lietuva), Krievgaliai, Brunaviškiai, Rundalė (Latvija).
Upėvardžio kilmė neaiški. Tikėtina, kad yra sudurtinės darybos iš („trumpas“) ir līcis („užliejama pieva, lanka“ plg. „linkis“).
Čiuoderiškės
Istorija
Trakiškių apylinkės Čiuoderiškių kaimas 1984 m. liepos 25 d. panaikintas LTSR AT Prezidiumo įsaku.
Senovės baltų šventyklos
Senovės baltų dievų šventyklos – senovės baltų kulto ir apeigų vietos. Iš pradžių jų egzistavimas neigtas, o vėliau patvirtintas archeologiniais tyrinėjimais.
Archeologai patvirtino šaltiniuose minimos šventyklos buvimą Vilniuje, Šventaragio slėnyje. Taip pat po Vilniaus arkikatedros pamatais aptiktos Perkūno šventyklos liekanos. Tokių šventųjų vietų nemažai rasta ir kitose Lietuvos vietose.
Seniausios maldavietės – šventyklos – buvo apskritos. Jų centre stovėdavo stulpas, tariamai jungiantis tris visatos dalis: dangų, žemę, požemį. Stulpas tapatintas su Pasaulio medžiu, esančiu visatos centre.
Archeologiniai tyrinėjimai
Baltų priešistorinė architektūra buvo medinė, todėl iš archeologinių kasinėjimų negalima gauti daug informacijos.
Anksčiau baltų religijos tyrinėtojai teigė, jog baltai neturėjo šventyklų. Tačiau XIV a. istorijos šaltiniai mini „šventus namus“ (domos sacros) ir „šventus miestus“ (sacras villas), galinčius reikšti šventyklas ir dideles bei svarbias šventąsias vietas. Archeologai taip pat aptiko nemažai medinių šventyklų ir pastatų kompleksų aplink piliakalnio pavidalo kalną.
1955-1957 m. kasinėjimai į pietus nuo Smolensko – rytų baltų teritorijoje – liudija, kad kai kurie įtvirtinti piliakalniai buvo ne gyvenamosios vietos ar tvirtovės, o šventovės. Piliakalnių šventyklos datuojamos nuo V amžiaus prieš mūsų erą iki VII mūsų eros amžiaus. Keliose tokiose vietose rasta daug kultūrinių sluoksnių su apskritų mažų šventyklų ir įvairių kulto pastatų liekanomis.
Archeologiniai kasinėjimai rodo, kad priešistoriniais laikais, kaip ir istorinių laikų pradžioje, būta „šventų miestų“ – svarbių religinių centrų, kur į apeigas rinkdavosi žmonės iš gretimų apylinkių.
Tušemlios piliakalnis
Viena geriausiai ištirtų šventovių yra Tušemlios piliakalnis, 50 km į pietus nuo Smolensko, prie Tušemlios upelio – Sožo intako. Jo apatiniame sluoksnyje, datuojamame VI-V amžiais prieš mūsų erą, rasta daug stulpaviečių, bet pastatų neįmanoma rekonstruoti.
Antrame sluoksnyje, datuojamame III amžiumi, aptikta apskrito 3 m skersmens pastato liekanų. Jis pastatytas iš stačių 20 cm skersmens stulpų. Šio sluoksnio paviršiuje rasta labai daug stulpaviečių – įvairių pastatų liekanų, o centre aptikta 50 cm pločio ir 70 cm gylio duobė, kurioje, manoma, stovėjo stabas – stulpas su dievo skulptūra.
Virš šio sluoksnio buvo kitas, datuojamas VI-VII amžiais, kuriame piliakalnio pakraščiuose taip pat pastebėta pastatų liekanų, o šiaurinėje dalyje stovėjo apskrita vertikalių rąstų 5,5 m skersmens šventykla. Piliakalnio viduryje buvo didelė duobė – stulpinės skulptūros liekana.
Piliakalnis apjuostas 3 m aukščio smėlio pylimu. Maži, panašūs į kambarius su akmenų židiniais, mediniai pastatai vienas šalia kito juosė pylimą iš vidaus. Toliau ėjo vidinė ovali stulpų eilė, iš kurios matosi, jog stovėjo 20 ir 30 metrų dydžio pastatas dengtu stogu, kurį rėmė dvi eilės rąstų. Dar keletas stulpaviečių ir sudegusių sijų tarp stulpų eilių rodo buvus vidines sienas.
Šventovė Gorodoke
Gorodoke, 12 km nuo Tušemlios, buvo rasta beveik tokia pati šventovė, kaip ir Tušemlios piliakalnis. Jos ankstyviausios kultūrinės liekanos datuojamos I amžiumi prieš mūsų erą, o vėlyviausios – VI-VII mūsų eros amžiais.
Čia irgi aptikta apskritos 5 m skersmens šventyklos liekanų. Jos viduje rasta meškos kaukolė ir stulpavietė. Sprendžiant iš meškos kaukolės, Gorodoko šventykla galėjo būti dievo Velino.
Smolensko, Mogiliovo ir Minsko apylinkėse žinoma dar keletas panašaus tipo šventovių.
Rytų baltų šventyklos
Rytų baltų didelės šventovės ir mažos apskritos šventyklos, taip pat panašios rytų bei šiaurės vakarų slavų XI ir XII a. šventyklos ir šventovės rodo buvus ilgai trukusią ir labai paplitusią šventyklų statymo tradiciją. Dauguma vakarų slavų šventyklų buvo keturkampės, pavyzdžiui, XII amžiaus Arkonos šventykla Riugeno saloje, viduryje su dideliu stulpu -skulptūra, vaizduojančia dievą Svantevitą.
Svarbiausios baltų šventovės piliakalniuose galėjo būti skirtos Dievui, Velinui arba Perkūnui.
Perkūno šventykla
XIII amžiaus Perkūno šventykla atkasta Vilniuje po katedra. Tais laikais tarp jos ir Neries bei palei Nerį dabartinės Tilto gatvės rajone driekėsi Šventaragio miškas. Perkūno šventykla buvo įrengta Karaliaus Mindaugo XIII amžiaus viduryje pastatytos pirmosios krikščioniškos katedros vietoje.
Kryžiuočių žygiams į Lietuvą nesiliaujant, Mindaugas atsisakė krikšto po aštuonerių metų, o pats Mindaugas ir jo šeima buvo nužudyti 1263 metais. Kraštas grįžo prie senojo tikėjimo.
Krikščioniškoji katedra sudegė arba buvo sudeginta. Jos kvadratinis planas buvo panaudotas Perkūno šventyklai. Šiaurinėje ir pietinėje navose sumūryti laipteliai vedė į viduje buvusį altorių. Šventykla stovėjo daugiau nei šimtą metų. 1388 metų popiežiaus Urbono VI bulėje, siųstoje Poznanės arkivyskupui, rašoma, kad šią pagonišką šventyklą naujai apsikrikštijęs karalius Jogaila išgriovė, stabus sutriuškino ir sudaužė į gabalus, o toje vietoje liepė pastatyti bažnyčią.
XV amžiaus istorikas Janas Dlugošas dar papildė šį sunaikinimo aprašymą. 1387 m. Jogaila liepęs užgesinti amžinąją ugnį, kūrentą Vilniuje, saugotą žynių ir nuolat kurstomą malkomis, o šventyklą ir altorių, ant kurio aukotos aukos, nugriauti. Toje vietoje, kur buvo deginama amžinoji ugnis, pastatytas Jogailos katedros didysis altorius.
XVI amžiuje istorikas Motiejus Strijkovskis nurodo, kad katedros vietoje stovėjusi šventykla su Perkūno statula turėjo bokštą, iš kurio žyniai išskeldavo ugnį. Jis taip pat mini, kad ugnis buvo kūrenta be paliovos ąžuolinėmis malkomis.
XIX amžiuje istorikas Teodoras Narbutas suteikia dar daugiau papildomų žinių apie šventyklą. Jis sako, kad šventykla buvo mūrinė, be stogo, aptvaro pavidalo. Įėjimas į ją buvo iš Neries pusės. Priešais įėjimą prie galinės sienos stovėjo koplyčia, o ant jos – aukšta altana su Perkūno statula. Priešais koplyčią buvo kvadratinis altorius su dvylika pakopų. Narbutas šias žinias rado XVII amžiaus pabaigos Johano Friedricho Riviuso kronikoje, rašytoje vokiečių kalba, kuris pasinaudojo Vilniuje gyvenusio istoriko Augustino Rotundo „Lietuvos kronika“, parašyta lotynų kalba (neišliko).
Dievukų drožiniai
Pagoniškąjį baltų tikėjimą krikščionių misionieriai vadino stabmeldyste. Stabai istorijos šaltiniuose minimi 1240 m. Christburgo sutartyje.
Dažnas stabų ir stabmeldystės minėjimas liudija, kad buvo dievų skulptūros. Tūkstančių dievukų egzistavimas Lietuvoje iki mūsų dienų kalba apie labai seną skulptūros tradiciją. Dievukų drožimas yra vietoje gimusi tradicija, galėjusi trukti penkis ir daugiau tūkstančių metų.
Skulptūrų temos kito su kiekviena epocha.
Skulptūrų pavyzdžiai: Dievo motina – Žemė motina ir Rūpintojėlis – susirūpinęs mirštantis dievas, augalijos dvasia.
Senovės baltų aukos, laidojimas
Senovės baltai dievams daugiausiai aukodavo maistą – pirmuosius sumedžiotus žvėris ir rastus vaisius. Vėlesnės aukos dievams, net ir kruvinos – gyvi gyvuliai, paukščiai – buvo susijusios su žemdirbyste. Aukų metas būdavo, pavyzdžiui, lauko darbų pradžia ar derliaus nuėmimo pabaiga.
Kapinynai buvo randami netoli sodybų. Baltams būdingas paprotys laidoti supiltiniuose šeimos kapuose – pilkapiuose, kurie aptinkami Žalvario amžiaus ir mūsų eros pradžios gyvenvietėse. Pilkapiai būdavo pilami iš žemės bei akmenų ir aplinkui apdedami akmenimis. Vakarų baltai mūsų eros pradžioje laidojosi plokštiniuose kapuose, o rytiniai – nuo V-VI mūsų eros amžių vėl ėmė deginti mirusiuosius (taip darė iki krikščionybės įvedimo). Kai kurie istoriniai šaltiniai rodo, kad mirusiųjų deginimo papročio buvo laikomasi ir įvedus krikščionybę.
Lietuvos didžiuosius kunigaikščius iškilmingai degindavo iki XIV amžiaus pabaigos.
Amblyocarpum
Amblyocarpum – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis. Pavadinimas sudarytas sujungus du graikų kalbos žodžius: amblus- (bukas), karpos (vaisius, sėkla).
Trinidadas (Bolivija)
Trinidadas, oficialiai – La Santisima Trinidadas (La Santísima Trinidad; 'Švenčiausioji Trejybė') – miestas centrinėje Bolivijoje, Beni lygumoje, 130 m aukštyje virš jūros lygio, 13 km nuo Mamorės upės. Beni departamento sostinė. 89,6 tūkst. gyventojų (2005 m.). Priemiestyje Varadore yra upių uostas. Be to, yra oro uostas.
Istorija
Miestas įkurtas prie Mamorės upės 1686 m. tėvo Cipriano Barace ir priklausė jėzuitams. 1769 m. dėl dažnų potvynių Trinidadas perkeltas į dabartinę vietą.
Simbolinės švytenės
Simbolinės švytenės (Symbolophorus) – žibintūninių (Myctophidae) šeimos žuvų gentis.
Palomenės apylinkė
Palomenės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kaišiadorių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kaišiadorių rajonui. 1954 m. prijungtos Luomenių apylinkė ir dalis Jačiūnų apylinkės, o dalis Palomenės apylinkės prijungta prie Vilkiškių apylinkės. 1963 m. prijungta Miežonių apylinkė, 1986 m. – Zūbiškių apylinkė.
Dagiai (Tauragė)
Dagiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Tauragės į pietryčius.
Azerbaidžano nacionalinis dailės muziejus
right|thumb|200px|Azerbaidžano nacionalinis dailės muziejus
Muziejuje eksponuojama daugiau negu 17000 meno kūrinių, tokių kaip paveikslai, skulptūros ar taikomojo meno ekspozicijos iš Azerbaidžano, Vakarų Europos ir Rusijos. Kai kurie eksponatai yra Viduramžių laikotarpio.
Ekspozicijos nuolat pildomos, egzistuoja nuolatinės ir keičiamos parodos.
Lumbelių apylinkė
Lumbelių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Linkuvos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Linkuvos rajonui. 1961 m. gruodžio 28 d. prijungta prie Balsių apylinkės.
Čiūriškiai
Čiūriškiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 17 km nuo Šiaudinės, prie kelio.
Straševas
Straševas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grudeko valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į rytus nuo Grudeko ir apie 38 km į rytus nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaime yra Straševo Bialostockių geležinkelio stotelė. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Fata Morgana
thumb|right|250px|Fata Morgana Fata Morgana – sudėtingas optinis reiškinys, susidedantis iš kelių miražų formų. Jis atsiranda dėl temperatūros inversijos. Esant Fatai Morganai, horizonte esantys objektai, pvz., salos, uolos, laivai, ledkalniai atrodo ilgesni ir pakilę virš žemės paviršiaus, lyg savotiškos „pasakų pilys“.
Esant ramiam, nevėjuotam orui, nejudinama šalto oro esančio palei žemę sandūra su aukščiau esančiu šiltu oru gali veikti kaip laužiantis spindulį lęšis. Dėl šio efekto matomas apverstas objekto vaizdas, virš kurio „kabo“ tiesiogiai matomas objektas.
Dažnai Fata Morgana pastebima ryte, kai po šaltos nakties ateina karšto oro srautas.
Etimologija
Reiškinio pavadinimas kilęs iš Italijos. Tokio tipo reiškinys stebimas Mesinos sąsiauryje tarp žemyninės Italijos dalies ir Sicilijos. Žmonių jis buvo pavadintas Fata Morgana (Fėja Morgana), pagal vieną sakmės apie karalių Artūrą veikėją. Šioje sakmėje Morgana buvo karaliaus Artūro netikra sesuo. Pats mitas apie Artūrą kilęs iš Kornvalio arba Velso keltų, o į Pietų Italiją pateko arba per normanus, arba Kryžiaus žygių metu, kryžeiviams per Pietų Italiją keliaujant į Palestiną.
Ūseniai
Ūseniai (Ergates) – ūsuočių (Cerambycidae) vabalų gentis.
Lietuvoje gyvena viena reta, į Lietuvos raudonąją knygą įrašyta, rūšis - ūsenis dailidė (Ergates faber).
Doifunango nacionalinis parkas
Doifunango nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas šiaurės Tailande, Fajao provincijoje. Parkas įkurtas 1991 m. kovo 13 d.
Vieta
Parkas užima 861,00 km² plotą ir apima Dokhamtajo (Dok Kham Tai), Pongo (Pong) ir Čiangmuano (Chiang Muan) apylinkes, 50 km į pietryčius nuo provincijos centro Fajao.
Flora ir fauna
Doifunango nacionaliniame parke vyrauja lapuočių, mišrūs, spygliuočių ir visžaliai miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: aukštasis sparnenis (Dipterocarpus alatus), kvapioji hopėja (Hopea odorata), stambiavaisis koralmedis (Pterocarpus macrocarpus), Afzelia xylocarpa ir kt.
Parke gyvena: Himalajinis lokys, viverinė katė, šernas, Indijos muntjakas, palminis musangas, ausytasis skujuotis (Manis pentadactyla) ir kt., sutinkama daug paukščių ir roplių.
Paparčių apylinkė (Kaišiadorys)
Paparčių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Jonas Bitvinskas
Jonas Bitvinskas (g. 1946 m. sausio 9 d. Plembergas, Ariogalos valsčius) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.
Biografija
1953–1957 m. mokėsi Stenionių pradžios mokykloje, 1964 m. baigė Ariogalos vidurinę mokyklą. 1968 m. baigė Leningrado Kirovo aukštąją motorizuotųjų šaulių karo mokyklą, 1978 m. baigė Frunzės karo akademiją Maskvoje.
Tarnavo TSRS kariuomenėje. 1968–1975 m. būrio vadas Rytų Vokietijos okupacinėje kariuomenėje, kuopos vadas Kamčiatkoje, 1978–1979 m. divizijos žvalgų bataliono vadas Kazachstane, 1979–1982 m. divizijos žvalgybos viršininkas Kirgizijoje, 1982–1984 m. sovietų kariuomenės 14-osios pėstininkų divizijos patarėjas žvalgybai Afganistane. 1984–1991 m. Lietuvos civilinės gynybos štabo viršininko pavaduotojas. Vadovavo Černobylio atominės elektrinės nukenksminimo darbams.
1991–1992 m. Lietuvos Respublikos krašto apsaugos ministerijos Pasienio tarnybos mokomojo centro Visagine mokomojo skyriaus viršininkas. 1992–1994 m. Savanoriškos krašto apsaugos tarnybos specializuotojo mokomojo centro vyr. specialistas, viršininko pavaduotojas, centro viršininkas. 1993 m. pulkininkas. 1994 m. Generalinio štabo žvalgybos ir analizės skyriaus viršininkas. 1994–1996 m. SKAT štabo viršininkas.
Prancūzijos vyrų krepšinio rinktinė
Prancūzijos vyrų krepšinio rinktinė – krepšinio komanda, tarptautinėse varžybose atstovaujanti Prancūzijos valstybei. Nuolatinė Europos ir pasaulio čempionatų bei olimpinių žaidynių dalyvė. Prancūzija – viena pajėgiausių krepšinio rinktinių. Ji 2013 m. tapo Europos čempione, trissyk vicečempione ir 5 kartus laimėjo žemyno bronzą. Dar tris kartus vasaros olimpiadoje laimėjo sidabrą ir du kartus – pasaulio pirmenybių bronzą.
Viktoras Blažys
Viktoras Dainotas Blažys (g. 1943 m. gegužės 17 d. Kuturiai, Jurbarko valsčius) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas (1993 m.).
Biografija
1968 m. baigė Uljanovsko aukštąją tankistų vadų mokyklą, 1981 m. baigė Maskvos tankų ir šarvuočių karo akademiją. 1968–1991 m. TSRS kariuomenės karininkas.
1992–1998 m. Lietuvos Respublikos krašto apsaugos ministerijos karininkų kursų (nuo 1993 m. Puskarininkių mokykla) dėstytojas Kaune, 1994–1998 m. mokyklos viršininko pavaduotojas mokymo reikalams.
Charles Taylor
thumb|Čarlzas Teiloras
Čarlzas Teiloras (, g. 1931 m. lapkričio 5 d.) – katalikiškų pažiūrų Kanados filosofas. Priskiriamas bendruomeninkams, nors pats su tuo nesutinka. Išsiskiria savo požiūriu į moralumą ir individų bei grupių tapatumo problemas. Rašė apie L. Vitgenšteiną, M. Haidegerį, M. Merlo-Ponti. Atmetė natūralizmą.
Teiloras gretinamas prie Michaelio Walcerio ir Michaelio Sandelo ir jų bendruomeninės teorijos, kritikuojančios liberaliąją savasties sampratos teoriją. „Bendruomeninkai“ pabrėžia socialinių ir bendruomeninių potvarkių ir institucijų svarbą individo svarbos ir tapatumo vystymuisi.
Aleksandras Matonis
Aleksandras Matonis (g. 1971 m. birželio 4 d. Vilniuje) – Lietuvos televizijos žurnalistas, redaktorius, diplomatas.
Biografija
1989 m. baigė Vilniaus 45-ąją vidurinę mokyklą, 1994 m. – Vilniaus universiteto Komunikacijos fakulteto Žurnalistikos institutą. 1993 m. stažavo JAV pagal Informacijos agentūros programą „Televizija Amerikoje“.
1991–1992 m. dirbo Lietuvos radijo Jaunimo redakcijoje, 1992–1993 m. – Valstybinių ekonominių laidų direkcijoje „TV26“, 1993–1997 m. – Lietuvos televizijos „Panoramos“ redakcijoje, Užsienio skyriuje. 1997–2007 m. Informacijos agentūros „BNS“ vyresnysis redaktorius, Užsienio informacijos skyriaus vedėjas. 2007–2008 m. Lietuvos diplomatinės atstovybės Afganistane vadovas. Nuo 2008 m. Lietuvos notarų rūmų atstovas ryšiams su visuomene. Nuo 2015 m. LRT televizijos laidos „Karinės paslaptys“ vedėjas.
1997 m. JAV sukūrė 4 dalių mokslo populiarinimo filmą apie internetą ir modernias telekomunikacijas „Apybraižos apie netolimą ateitį" (JAV Valstybės departamento Informacinės agentūros ir Lietuvos televizijos koprodukcija). 2013 m. prodiuserių įmonėje „Baltic Productions" režisavo 74 min. istorijos populiarinimo dokumentinį filmą „1410. Žinomas nežinomas Žalgiris" (scenarijaus bendraautoriai A.Matonis ir prof. dr. Valdas Rakutis).
Kazimieras Rimantas Balėnas
Kazimieras Rimantas Balėnas (1935 m. balandžio 9 d. Raseiniai – 2007 m. gruodžio 4 d. Vilnius) – Lietuvos architektas.
Biografija
1959–1962 m. Klaipėdos raj. architektas, 1962–1968 m. Miestų statybos projektavimo instituto Klaipėdos filialo, 1968–1992 m. šio instituto Vilniuje projektų vyr. architektas.
Žmona Genovaitė Balėnienė.
Kūryba
Pagal jo (su kitais) projektus pastatyti gyvenamieji rajonai:
Gyvenamieji ir visuomeniniai pastatai:
Parengė Vilniaus vakarinės dalies gyvenamųjų rajonų išdėstymo schemą (su kitais), 1993 m. vadovavo darboviečių išdėstymo Vilniaus naujuosiuose gyvenamuosiuose rajonuose projektui.
Hernandarjasas
Hernandarjasas  – miestas rytų Paragvajuje, Aukštutinės Paranos departamente, 15 km į šiaurę nuo Siudad del Estės, 243 m aukštyje, Akarajaus ir Paranos tarpupyje. 79,7 tūkst. gyventojų (2005 m.). Hernandarjasas laikomas Paragvajaus energetikos sostine, kadangi šalia miesto yra Itaipu hidroelektrinė, o kiek tolėliau – Akarajaus hidroelektrinė. Medienos apdirbimas. Apylinkėse auginami kukurūzai, kava, medvilnė, ryžiai, palmės. Miesto pakraštyje yra oro uostas.
Istorija
Pirminis vietovės pavadinimas buvo Takuru Puku gvaranių kalba reškiantis „ilgą skruzdėlyną“. Vėliau pervadintas gubernatoriaus Hernando Arias de Saavedra garbei. Pradžioje tebuvo nedidelis matės fabrikas, tačiau pastačius Itaipu hidroelektrinę Hernandarjasas pradėjo sparčiai augti. 1990 m. tapo pirmos kategorijos savivaldybe.
thumb|250px|left|Itaipu hidroelektrinė
Arsenijus Jaceniukas
Arsenijus Petrovyčius Jaceniukas (g. 1974 m. gegužės 22 d. Černivciuose) – Ukrainos politikas, verslininkas, buvęs premjeras (2014–2016 m.).
Biografija
Tėvas Černivcių valstybinio universiteto docentas Petro Jaceniuk, motina prancūzų kalbos mokytoja Marija Jaceniuk. 1991 m. baigė sidabro medaliu Panasa Mirnogo specializuotą anglų kalbos mokyklą. Tais pačiais metais įstojo į Černivcių valstybinį universitetą. Specialybė – jurisprudencija. Diplominį darbą gynė užsienio kalba. 1991 m. su draugu įsigijo automobilį ir vakarais dirbo taksistu. Dėstytojai apibūdina Arsenijų kaip žmogų, turintį „fenomenalią atmintį“. Jis taip pat baigė karinę katedrą ir yra atsargos kapitonas, karinė specialybė – „artileristas-žvalgybininkas“.
Ižorų kalba
Ižorų kalba (ingrų kalba) – finougrų kalba, vartojama ižorų Ingrijoje. 2010 m. buvo likę 120 žmonių, kalbančių šia kalba. Dauguma jų senyvo amžiaus. Ižorų kalba nepainiotina su suomių kalbos pietryčių dialektais. Liuteronai suomiai, kalbantys pietryčių dialektais, buvo švedų valdžios skatinami emigruoti į Ingriją, kad nutautintų ižorus, kurie vis tiek liko ortodoksai.
Čiurkiškiai
Čiurkiškiai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Žemųjų Viesų.
Vektorių sudėtis
350px|thumb|Vektorių a ir b sudėtis Vektorių sudėtis bei atimtis – dvinarė vektorių operacija. Sudedant vektorius, atskirai poromis sudedamos jų atitinkamos komponentės (trimačiams vektoriams tai x, y ir z):
Vektorių sudėties rezultatas yra vektorius. Geometriškai šis vektorius gaunamas iš pradžių objektą perkėlus poslinkio vektoriumi a, po to poslinkio vektoriumi b (arba atvirkščiai).
Atimties rezultatas yra toks pats, koks būtų gautas prie turinio pridedant atėminį, prieš tai pakeitus jo ženklą į priešingą (priešingo ženklo vektorius – to paties ilgio vektorius, nukreiptas į priešingą pusę). Geometriškai, tai yra poslinkio vektorius nuo atėminio į turinio viršūnę. Kitaip tariant, tai yra skirtumas tarp padėties, kurioje kūnas atsiduria pastumtas per vektorių a ir padėties, kurioje jis atsiduria iš to paties taško pastumtas per vektorių b.
Fizikoje
Jei kūną veikia dvi jėgos, atstojamoji kūną veikianti jėga yra šių jėgų vektorių vektorinė suma. Vektoriškai taip pat sudedami elektriniai, gravitaciniai ir kai kurie kiti laukai.
Italijos futbolo varžybos 1971–1972 m.
Italijos futbolo varžybos 1971–1972 m.
Strijenščizna
Strijenščizna  – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Grudeko valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 18 km į šiaurės vakarus nuo Grudeko ir apie 23 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Zenonas Ragulskis
Zenonas Ragulskis (1942 m. rugsėjo 28 d. Pakruojo mieste), akordeonistas, muzikos mokytojas ir chorvedys.
Biografija
1949–1957 lankė Pakruojo vidurinę mokyklą, o 1957–1961 Šiaulių muzikos mokykloje mokėsi dėst. A. Tarvydo akordeono klasėje. 1978–1983 choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (dėst. R. Gudelio klasė).
1961–1962 Šiaulių vaikų muzikos mokyklos mokytojas ir Pakruojo kultūros namų estradinio ansamblio vadovas. 1962–1965 tarnavo sovietinėje armijoje. 1965–1980 Pakruojo kultūros namų ir rajono kaimo kapelų vadovas (jas parengė 1980 respublikinei dainų šventei). 1981–1986 ir nuo 1989 Pakruojo kultūros namų mišriojo choro (kartu su Larisa Šiauliene) meno vadovas ir dirigentas. Kolektyvą parengė 1983, 1984 ir 1985 Pakruojo rajono dainų šventėms, 1985 respublikinei dainų šventei, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje. Choras dalyvavo mišriųjų chorų konkursuose Joniškyje ir Kelmėje, koncertų surengė daugelyje Lietuvos rajonų, dainavo Latvijoje. 1995 dalyvavo Baltijos ir Siaurės šalių chorų festivalyje Rygoje (Latvija) ir 1997 analogiškame festivalyje Gotlande (Švedija). 1986–1993 chorvedys vadovavo Pakruojo rajono kaimo vokaliniams ir etnografiniams ansambliams.
Nuo 1965 Pakruojo vaikų muzikos mokyklos mokytojas, nuo 1968 direktorius, 1995 jam suteikta vyresniojo muzikos mokytojo kvalifikacijos kategorija.
Visuomeninė veikla
Z. Ragulskis – Pakruojo rajono dainų švenčių dirigentas.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Generolas pulkininkas
Generolas pulkininkas – vienas aukščiausių generolų laipsnių įvairiose pasaulio šalyse. Paprastai generolas pulkininkas yra vyresnis už generolą leitenantą ir atitinka kitų valstybių pilną generolą.
Carinė Rusija
Carinėje Rusijoje generolo pulkininko laipsnio nebuvo. Šio laipsnio vietą užėmė infanterijos generolas, kavalerijos generolas ir kiti analogiški generolų laipsniai.
Rusijos Federacija
thumb|right|75px|Rusijos sausumos pajėgų generolo pulkininko antpetis Šiuolaikinė Rusija perėmė generolo pulkininko laipsnį iš TSRS. Generolas pulkininkas aukštesnis už generolą leitenantą ir žemesnis už armijos generolą.
Generolai pulkininkai, turintys karinę teisininko ar mediko specialybę, vadinami justicijos generolu pulkininku arba medicinos tarnybos generolas pulkininkas.
Rusijos laivyne generolo pulkininko laipsnį atitinka admirolo laipsnis.
TSRS
thumb|right|75px|Aviacijos generolo pulkininko antpetis Generolo pulkininko laipsnis Raudonojoje Armijoje įvestas 1940 m. Jis buvo aukštesnis už generolo leitenanto ir žemesnis už armijos generolą.
Antrojo pasaulinio karo metais TSRS generolo pulkininko laipsnį gavo apie 150 generolų.
1940–1943 m. generolo pulkininko atskyrio ženklas buvo keturios žvaigždės apykaklės antsiuvuose, po 1943 m. – trys žvaigždės antpečiuose.
Antrojo pasaulinio karo metais generolai pulkininkai paprastai užimdavo šias pareigas:
Austrija-Vengrija
Austrijos-Vengrijos armijoje generolo pulkininko laipsnis buvo įvestas 1915 m. ir buvo antras pagal vyresnumą po feldmaršalo. Pirmojo pasaulinio karo metais buvo 28 Austrijos generolai pulkininkai.
Baltarusija
Baltarusijoje generolo pulkininko laipsnis armijoje bei vidaus tarnybos generolo pulkininko ir milicijos generolo pulkininko laipsniai yra aukščiausi kariniai laipsniai.
1992–2008 m. laipsnis buvo suteiktas 4 generolams:
Ukraina
Ukrainos kariuomenės kariniai laipsniai pagrįsti Sovietinės Armijos laipsnių sistema, tad Ukraina turi generolo pulkininko laipsnį sausumos ir oro pajėgose.
2009 m. Ukrainos ginkluotosiose pajėgose imta keisti antpečius, derinant atskyrio ženklus juose su NATO paplitusia sistema. Dabar generolo pulkininko antpetis turi nebe tris žvaigždes, o keturias, išdėstytas rombu. Generoliškas antpetis su viena žvaigžde ir atitinkantis brigados generolo laipsnis kol kas neegzistuoja, bet palikta galimybė juos įvesti.
Vokietija
Generolo pulkininko laipsnis atsirado Prūsijos karalystės kariuomenėje po 1870-1871 m. Prancūzijos-Prūsijos karo ir liko Vokietijos imperijos kariuomenėje (jį turėjo Erichas Liudendorfas), Veimaro Respublikoje, Trečiajame Reiche ir VDR.
1949 m. sukūrus bundesverą jame generolo pulkininko laipsnio nebebuvo.
Trečiasis Reichas
Iki 1945 m. generolo pulkininko laipsnis buvo antras pagal aukštumą po generolo feldmaršalo. Jis buvo aukštesnis už vadinamąjį pilną generolą (pėstininkų generolą, artilerijos generolą ir pan.). Tarybinėje laipsnių sistemoje Vokietijos generolas pulkininkas atitiko armijos generolą, jie užimdavo analogiškas pareigas.
Generolo pulkininko atskyrio ženklai buvo trys žvaigždės antpetyje.
Laivyne generolą pulkininką atitiko generolas admirolas, o SS kariuomenėje – oberstgrupenfiureris.
Antrojo pasaulinio karo metais Vokietijos kariuomenėje generolo pulkininko laipsnį turėjo apie 73 generolus (dar keletas jų vėliau tapo feldmaršalais). Žinomiausi generolai pulkininkai – Heincas Guderianas, Alfredas Jodlis, Francas Halderis.
Teigiama, kad laipsnio pavadinimas į kitas kalbas verčiamas neteisingai. Žodis reiškia ne tik 'pulkininkas', bet ir 'vyriausias; aukščiausias', todėl  turėtų būti verčiamas kaip 'vyriausias generolas', kas iš tikrųjų atitiktų  padėtį generolų laipsnių sistemoje, nes jis yra aukščiausias generolo laipsnis, virš jo – tik feldmaršalas.
VDR
Vokietijos Demokratinės respublikos kariuomenės laipsnių sistema buvo analogiška Sovietinės Armijos sistemai, todėl generolo pulkininko laipsnis buvo tarpinis tarp armijos generolo ir generolo leitenanto.
Kinija
Kinijos Liaudies Išlaisvinimo armijos laipsnis Šang Čiang (angl.transkripcija Shang Jiang, kin. 上将 'vyresnysis generolas') verčiamas dvejopai – kaip generolas pulkininkas ir kaip generolas:
Prancūzija
Prancūzijoje Senosios santvarkos laikais buvo generolai pulkininkai, bet tai buvo ne karinis laipsnis, o karinės pareigos.
Calvin Klein (dizaineris)
Calvin Richard Klein (g. 1942 m. lapkričio 19 d.) – amerikiečių mados dizaineris, kuriam priklauso jo paties vardo mados namai „Calvin Klein Inc.“.
Biografija
Calvin Klein gimė Bronkso rajone Niujorke, Jungtinėse Valstijose. Klein baigė vidurinę menų ir dizaino mokyklą Niujorke, taip pat pradėjo mokslus mados technologijų institute tame pačiame mieste, bet niekada nebaigė. 2003 m. jame įgijo garbės daktaro laipsnį. 1967 m. Calvin Klein įkūrė savo vardo kompaniją „Calvin Klein, Ltd“, kartu su savo vaikystės draugu Barry Schwartz, kuris turėjo nuosavą maisto prekių parduotuvę. Schwartz tapo Klein verslo partneriu ir paskolino jam 10 tūkst. JAV dol., kad jis galėtų pradėti savo verslą nuo pat pradžių. 1968 m. kompanija pritraukė investuotojų, pardavimų pajamos pasiekė 1 mln. dolerių; kompanija Niujorke įkūrė centrinę būstinę, kuri išliko toje pačioje vietoje iki šiol.
Calvin Klein prekės ženklas yra vienas žinomiausių visame pasaulyje; pačios garsiausios prekės yra „Calvin Klein“ džinsai bei kvepalai, taip pat laikrodžiai bei papuošalai. Dizainerio valdomai kompanijai priklauso įvairūs prekių ženklai, įskaitant „Calvin Klein Collection“, „Calvin Klein Platinum Label“, „Calvin Klein White Label“, „Calvin Klein Jeans“, „Calvin Klein Underwear“, taip pat „Calvin Klein“ kvepalai. Kompanijos produkcija yra orientuota į aukštesnias pajamas gaunančius asmenis, priskiriama prie prabangos prekių. 2012 m. kompanijos pajamos siekė 7,6 mlrd. JAV dol., prekės buvo prieinamos daugiau nei 100-ame pasaulio šalių.
Klein buvo vedęs du kartus. Tekstilės dizainerė Jayne Centre ištekėjo už Klein 1964 m. Jiedu kartu turi dukrą Marci. Pora išsiskyrė 1974 m. Klein antrą kartą vedė 1986 m.; šįkart garsią fotografę Kelly Rector. Draugystę nutraukė 1996 m., oficialiai išsiskyrė 2006 m.
Vilūnaičių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Lygumų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Pakruojo rajonui. 1954 m. prijungta dalis Joniškaičių apylinkės ir dalis Telišionių apylinkės. 1961 m. gruodžio 28 d. Vilūnaičių apylinkė prijungta prie Mažeikonių apylinkės ir Lygumų apylinkės.
Valdas Tutkus
Valdas Tutkus (g. 1960 m. gruodžio 27 d. Vilniuje) – buvęs Lietuvos kariuomenės vadas, generolas leitenantas.