cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kaniūkai I
Istorija
2017 m. kaimas pervadintas Kaniūkus I.
Gyventojai
thumb|left|240px|Kaniūkų kapinės
Vainuto herbas
Aprašas
Mėlyname skyde patranka auksiniu vamzdžiu ir sidabriniu lafetu. Žalioje pakeltoje skydo papėdėje dvi sidabrinių sviedinių piramidės.
Mūro Strėvininkai
Mūro Strėvininkai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 8 km į pietus nuo Kaišiadorių ir 5 km į pietryčius nuo Žiežmarių. Seniūnaitijos centras. Stovi medinė sentikių Strėvininkų Dievo Motinos Dangun ėmimo cerkvė, veikia Mūro Strėvininkų pagrindinė mokykla, paštas (LT-56014), išlikęs Strėvininkų dvaras (XVII a. Oginskių dvaro rūmai), kur nuo 1936 m. veikia pensionatas.
Etimologija
Kaimo vardas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo netoliese pratekančios Strėvos upės. XVII a. Oginskiai čia pasistatė mūrinį dvarą, todėl siekiant šią vietovę skirti nuo kitų Strėvininkų, dvarvietė imta vadinti Mūro Strėvininkais.
Geografija
thumb|200 px|left|[[Strėvininkų dvaras]]
Kaimo šiauriniu pakraščiu teka Strėva. Žvyro karjeras. Greta kaimo stūkso Mūro Strėvininkų piliakalnis.
Istorija
1368 m. vietovę mini kryžiuočiai. Manoma, kad Mūro Strėvininkuose XIV a. čia yra buvusi pilis, kronikose minima Streben vardu, kurią 1368 m. sudegino kryžiuočiai. Prie Strėvos upės, galbūt ir prie dabartinių Mūro Strėvininkų, 1348 m. ir 1375 m. vyko mūšiai su kryžiuočiais. 1387 m. Jogailos rašte minimas Strėvininkų valsčius.
XVI a. Mūro Strėvininkus valdė Stravinskiai. 1590 m. Biruliškių kuopinio susirinkimo centrui priskirti jau Bogdanui Oginskiui priklausę Strėvininkai. 1598 m. Strėvininkų dvarininkas Petras Koplenskis susikeitė žeme su B. Oginskiu. Nuo 1600 m. tai Oginskių valda. XVII a. pastatyti prabangūs dvaro rūmai, įkurtas tekstilės fabrikas (manufaktūra). Apie 1744 m. dvare pastatyta Strėvininkų Šv. Vincento Pauliečio koplyčia. Kadangi Oginskiai palaikė 1831 m. sukilimą, valdžia iš jų atėmė dvarą ir fabriką.
XIX a. 2-oje pusėje į kaimą atsikėlė sentikiai. 1895 m. jie pastatė cerkvę, kuri 1910 m. sudegė. 1913 m. pastatyta nauja medinė cerkvė.
Sovietmečiu Mūro Strėvininkai buvo tarybinio ūkio pagalbinė gyvenvietė.
Random Access Memories
Random Access Memories – ketvirtasis ir paskutiniks studijinis prancūzų elektroninės muzikos grupės „Daft Punk“ albumas, išleistas 2013 m. gegužės 17 d. Tai – pirmasis grupės studijinis albumas nuo 2005 m. išleisto „Human After All“. Taip pat, šiame albume grupė atliko kiek kitokią, nei jiems įprasta, muziką – buvo nusamdyti muzikantai, groję tikrais instrumentais, o elektronika buvo apribota iki ritminių mašinų bei sintezatorių. Albumas susilaukė labai stiprių kritikų įvertinimų ir debiutavo pirmosiose JAV „Billboard 200“ bey Jungtinės Karalystės albumų reitingų vietose.
Pirmasis singlas „Get Lucky“ tapo itin populiariu pasaulyje ir pasiekė pirmąją vietą daugiau nei trisdešimtyje šalių. 2014 m. vykusiuose 56-uosiuose „Grammy“ apdovanojimuose albumas laimėjo apdovanojimus už geriausią metų albumą, geriausią šokių/elektroninės muzikos albumą bei geriausiai suvestą albumą, o daina „Get Lucky“ – už geriausią metų įrašą ir geriausią popmuzikos dueto/grupės atlikimą.
Zbuina
Zbuina  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zbuinos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 22 km į šiaurės vakarus nuo Lomžos ir apie 93 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Apie 5 km nuo kaimo 1984 m. buvo įsteigtas Kanistano miškų draustinis. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW645.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – galindai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. kaimas priklausė Abiejų Tautų respublikai. 1892 m. kaime įkurta Zbuinos Šv. Vincento Pauliaus parapija. 1919-1954 m. kaimas buvo Gavrichų valsčiaus centras.
Chalchynas
Chalchynas  – upė Mongolijoje ir Kinijoje (Vidinė Mongolija). Prasideda vakariniuose Didžiojo Chingano kalnų šlaituose. Teka į šiaurę Bagri lyguma, smarkiai vingiuoja. Žemupyje skaidosi į dvi atšakas: tikrąjį Chalchyną (kairioji atšaka), kuris įteka į Buir Nuro ežerą, ir Šarildžiną (dešinioji atšaka), kuris įteka į Orčuno upę, ištekančią iš Buir Nuro ežero.
1939 m. vasarą Chalchyno baseine vyko intensyvūs mūšiai tarp Mongolijos ir TSRS iš vienos pusės ir Japonijos iš kitos.
Grybinė (Marijampolė)
Grybinė – kaimas šiaurės vakarinėje Marijampolės savivaldybės dalyje, 6–7 km nuo miesto, 3 km į pietvakarius nuo Šunskų. Kaimas įsikūręs buvusiose stambaus ūkininko Grybo žemėse, kurios buvo išparduodamos dar XIX a. pabaigoje.
Šiuo metu kaime išlikę 8 senieji vienkiemiai, įkurtos kelios naujos (7) sodybos. Kaimo ribos pagal šiandieninį adresų registrą šiek tiek skiriasi nuo ankstesnio skirstymo.
Istorija
Pokario metais apylinkėse veikė Tauro apygardos, Vytauto partizanų rinktinės partizanai. (1946 m. birželio 4 d.) kaimo ribose, ties kryžkele, partizanai buvo surengę pasalą, kurios metu buvo apšaudyti sunkvežimiais į Šunskus važiavę tarybiniai aktyvistai. Žuvo dauguma važiavusiųjų. Ši pasala šaltiniuose kartais dar vadinama Grybinės mūšiu. Vėliau Marijampolėje Gedimino gatvėje nušautos rajkomo darbuotojos Izabelės Laukaitytės vardu pavadintas Šunskų apylinkėse buvęs kolūkis. Šiam įvykiui atminti tarybiniais metais kaime pastatytas atminimo paminklas yra išlikęs iki šiol. 2018 m. vasario mėnesį, minint Lietuvos valstybės atkūrimo šimtmetį, paminklas nežinomų asmenų buvo išterliotas raudonais dažais, dėl to buvo kilusi visuomenės diskusija dėl jo visiško pašalinimo.
Kelis dešimtmečius Šunskų girios pakraštyje, prieš įvažiuojant į kaimą, stovėjo iš medžio konstrukcijų vietinių miškininkų pastatytas ~ 3 m aukščio medinis grybas – stoginė, kurį laiką buvęs kaimo simboliu. Kaime kelis dešimtmečius veikė pieno supirkimo punktas, yra autobusų stotelė. Gretimi kaimai – Dielinė, Karužai. Tarp kaimo senbuvių buvo paplitusios tokios pavardės: Kalėdai, Paulauskai, Povilaičiai, Abraičiai, Žalnierukai ir kt.
Grybinėje, buvusioje Grybo sodyboje yra išlikęs kaimo mokyklos pastatas – stuba. Čia gyveno ir paskutinis joje dirbęs mokytojas – Jonas Sideravičius.
Dūkštų–Šilėnų miškai
thumb|260px|Miškai [[Saidžiai (Vilnius)|Saidžių apylinkėse]] thumb|Miškais vinguriuoja [[Dūkšta|Dūkštos upė]] Dūkštų-Šilėnų miškai – miškai Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje, 14 km į šiaurės vakarus nuo Vilniaus, Neries dešiniajame krante.
Geografija
Plotas 3750 ha, mišku apaugę 3090 ha. Valstybinės reikšmės miškų plotas apie 1000 ha. Dūkštų-Šilėnų miškai priklauso Vilniaus miškų urėdijos Dūkštų girininkijai. Susideda iš Dūkštų, Šilėnų ir Elniakampio miškų.
Yra 7 nedideli ežerai, didžiausias – Elniakampio, teka Neries dešinieji intakai: Elna, Vilkė, Čekonė. Paviršius kalvotas, vietomis į Neries pusę išvagotas stačių šlaitų ir graužų.
Medynai
Augavietės: nederlingos ir derlingos normalaus drėgnumo, derlingos šlaitinės. Vietomis gausu riedulių ir karbonatingo žvyro tarpsluoksnių. 48,2 % miškų yra ekosistemų apsaugos, 4,2 % rekreaciniai, 19,8 % įvairūs III grupės apsauginiai ir 27,8 % IV grupės ūkiniai. Kultūrinės kilmės medynų 37 %. Pušynų yra 69 %, eglynų 12 %, beržynų 9 %, baltalksnynų 5 %, ąžuolynų 3 %, juodalksnynų 1 %, drebulynų 1 %. Jaunuolynai sudaro 40 %, pusamžiai medynai 39 %, bręstantys medynai 15 %, brandūs medynai 6 %. Medynų viduramžius 50 m., bonitetas l, 9, skalsumas 0,69, tūris 189 m³/ha. Kasmet priauga 4,4 m³/ha medienos. Yra kultūrinės kilmės ąžuolynų, maumedynų, veimutinių pušų medynų.
Paminklai
Didžioji masyvo dalis priklauso Neries regioniniam parkui. Du ąžuolai yra gamtos paminklai – Ąžuolų karalius ir Ąžuolų karalienė.
1944–1945 m. miškuose veikė Didžiosios apygardos Dūkštų-Šilėnų rinktinės 5 bataliono Lietuvos partizanai. 1945 m. rugpjūčio mėn. batalionas išformuotas.
Kaniūkai (Paberžė)
Kaniūkai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 13 km nuo Glitiškių.
Andalūzija
''Šis straipsnis – apie Ispanijos regioną. Apie Islamo pasaulio regioną, egzistavusį Pirėnuose VIII–XV a., žiūrėkite straipsnį Al-Andalusija''
Andalūzija  – autonominis Ispanijos regionas. Tai daugiausia gyventojų turintis ir antras pagal dydį iš septyniolikos Ispanijos regionų. Sostinė – Sevilija.
Pavadinimo kilmė
Regionas pavadintas pagal germanų gentį vandalus, kurie V a. užėmė Pirėnų pusiasalio pietus. Vėliau šį kraštą užkariavę arabai šaknyje vandal- atmetė pirmąją raidę.
Igliauka
Igliauka – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 1 km nuo kelio, 24 km į rytus nuo Marijampolės, 20 km į vakarus nuo Prienų. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra Šv. Kazimiero bažnyčia (pastatyta 1884), paštas (LT-69005), ambulatorija, A. Matučio gimnazija (1905–44 pradinė, 1944–49 progimnazija, 1949–2015 vidurinė mokykla), vaikų darželis, kultūros namai, biblioteka. Paminklas žuvusiesiems už Lietuvos nepriklausomybę.
Pro miestelį teka Yglė, telkšo ežeras Ygla, 1 km į rytus nuo kaimo yra Palių durpynas.
thumb|left|[[Mikailiškio koplyčia|Mikališkio koplytėlė ir partizanų kapai miestelio apylinkėse]]
Etimologija
Igliauka yra prie nedidelio Yglos (Iglės arba Igliaukos) ežero. Iš ežero per miestelį teka Yglės upelis. Vietovė savo vardą gavusi nuo Iglės ežero ir seniau gyventojų buvo vadinama Ygliais.
Istorija
XIX a. pabaigoje Igliauka – kaimas Marijampolės apskrities Javaravo valsčiuje, Igliaukos parapijoje.
1823 m. istoriniuose šaltiniuose paminėta ir Igliaukos mokykla, įsteigta vienuolių marijonų, uždaryta kartu su vienuolynu. 1905 m. įsteigta pradžios mokykla, 1944–1949 m. progimnazija, nuo 1949 m. vidurinė mokykla, nuo 1989 m. Igliaukos Anzelmo Matučio vidurinė mokykla.
1905 m. įvyko demonstracijų prieš Rusijos imperijos valdžią. Po Antrojo pasaulinio karo apylinkėse buvo aktyvus pasipriešinimas sovietinei okupacijai. Veikė Tauro apygardos, Geležinio Vilko partizanų rinktinės partizanai.
2021 m. patvirtintas Igliaukos herbas.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Igliaukos apylinkėse, Zomčinės kaime, gimė rašytojas ir poetas Anzelmas Matutis (1923–1985). Čia įkurtas jo gimtinės muziejus. Šalia medžio skulptūrų parkas, poeto vardu pavadinta Igliaukos gimnazija.
Lambeozauras
Lambeozauras (Lambeosaurus) – ančiasnapis dinozauras, gyvenęs prieš maždaug 75-76 milijonus metų, vėlyvajame kreidos preiode. Geriausiai žinomas dėl savitos įdubusios kaulinės skiauterės. Dinozaurų liekanų rasta Albertoje (Kanada) ir Baja California (Meksika), tačiau tik dvi kanadietiškos rūšys šiuo metu gerai žinomos. Meksikietiška Lambeosaurus laticaudus rūšis buvo viena ilgiausių iš paukščiadubenių dinozaurų (apie 15 metrų). Tuo tarpu kitų rūšių individai buvo žymiai mažesni.
Žardės piliakalnis
Žardės piliakalnis su gyvenviete, arba Kuncai, Bandužiai, Pilies kalnas, Gaidžių kalnas (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A384KP, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR459) – piliakalnis Klaipėdos miesto savivaldybės teritorijoje, į pietus nuo Žardininkų, prie Žardės kaimo. Pasiekiamas iš Taikos prospekto pasukus Žardupės gatve, iš jos, neprivažiavus Smeltalės, sukti į kairę rytų kryptimi einančiu keliu, yra kelio kairėje, šiaurinėje pusėje.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, Smeltalės dešiniajame krante. Aikštelė apvali, 30 m skersmens, aplink apjuosta iki 1,5 m aukščio, 15 m pločio pylimu, kuris geriausiai išlikęs vakarinėje pusėje. Šlaitai vidutinio statumo, 3­-8 m aukščio. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - XIII a.
Piliakalnis apardytas apkasų ir duobių, apaugęs lapuočiais medžiais ir krūmais, apatinės šlaitų dalys dirvonuoja, Vakariniu šlaitu praeina lauko kelias. Kitoje upelio pusėje – Laistų piliakalnis.
Gyvenvietė
Į pietvakarius nuo piliakalnio 12,6 ha plote yra papėdės gyvenvietė. Joje rastas iki 1,7 m storio XI a. – ­XIII a. kultūrinis sluoksnis su išlikusiomis medinių pastatų liekanomis, židiniais, akmenų krosnimis, geležies lydymo krosnele, žalvarinėmis segėmis, audimo staklių pasvarais, laivų kniedėmis, stiklo karoliais, lygia ir žiesta keramika, gyvulių kaulais.
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1963 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Gyvenvietė tyrinėta 1990­-1991, 1993­-1994, 1996, 1999-­2000 m. 600 m į šiaurę yra II a. – XIII a. Bandužių kapinynas, tyrinėtas 1974 m., 1985–1989 m.
Istorija
Piliakalnyje stovėjo 1253 m. minima kuršių pilis Žardė.
Elvyra Dulaitienė
Elvyra Dulaitienė-Glemžaitė (1893 m. rugsėjo 19 d. Kupiškyje – 1958 m. liepos 15 d. Kaune) – Lietuvos pedagogė, etnografė, kraštotyrininkė.
Biografija
Jauniausia iš seserų taip pat kraštotyrininkių (Stefanijos Glemžaitės ir Mikalinos Glemžaitės).
1911 m. baigė dviklasę Kupiškio mokyklą ir išvyko į Peterburgą. Mokėsi Šv. Kotrynos gimnazijoje. 1915–1919 m. mokytojavo Rusijoje, lankė pedagoginius kursus, įgijo pradinių klasių mokytojos cenzą. Grįžusi į Lietuvą dirbo įvairiose mokyklose. Su seserimi M. Glemžaite parengė darbą Kupiškio apylinkės kaimiečių rūbai vilkėti XIX a. antroje pusėje (1948).
Sudarė etnografinės, tautosakinės ir istorinės medžiagos rinkinį „Kupiškėnų senovė: etnografija ir tautosaka“ (Vilnius. Valstybinė grožinės literatūros l-kla, 1958 m.), kuriame aprašyta XIX a. antrosios pusės ir XX a. pradžios Kupiškio apylinkių valstiečių materialinė kultūra, buitis, papročiai bei visuomeninis gyvenimas. Daug kraštotyrinės ir etnografinės medžiagos perdavė Kupiškio ir kitiems muziejams.
Elvyra Glemžaitė-Dulaitienė palaidota Kupiškyje. 1997 m. kraštotyrininkių seserų Elvyros, Stefanijos Glemžaičių ir Mikalinos Glemžaitės kapas, esantis Kupiškio miesto kapinėse, įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (u. k. 16918), 2005 m. pripažinta valstybės saugoma kultūros vertybe.
Žvakinis raugmedis
Žvakinis raugmedis (Toxicodendron succedaneum), seniau – vaškinis žagrenis (Rhus succedanea) – anakardinių (Anacardiaceae) šeimos krūmų ar nedidelių medžių rūšis, paplitusi Rytų Azijoje, bet dabar vietomis įveista (Australijoje, Naujojoje Zelandijoje, Indijoje, Pietryčių Azijoje).
Japonijoje, Kinijoje žvakinis raugmedis auginamas kaip techninis augalas: iš jo vaisių minkštimo gaminamas japoniškasis vaškas (naudojamas žvakių, muilo, blizgiklių, kosmetikos, lubrikantų gamybai), iš sėklų – aliejus (naudojamas kaip biodyzelinas). Iš medžio stiebo įpjovų tekančios sultys vartojamos farmacijoje ir lakui gerinti. Lapuose yra iki 20 % rauginių medžiagų.
Barbarosos miestas
thumb|200px|Paminklas Frydrichui I Barbarosai Zincige Barbarosos miestas – miestas, kuriame ar prie kurio buvo apsistojęs Šv. Romos imperijos imperatorius iš Štaufenų dinastijos Frydrichas I Barbarosa. Taip vadinami 5 Vokietijos miestai.
Zincigas
Zincigas yra miestas Reino vidurupyje, Arveilerio rajone. Istorijos pradžioje apgyvendintas keltų, vėliau – romėnų. Pirmą kartą šaltiniuose paminėtas 762 m. kaip frankų karaliaus dvaras sentiacum. Miestas klestėjo XII-XIV a. kaip Kaizerpfalcas ( 'imperatoriaus rūmai'), jame dažnai lankydavosi Vokietijos karaliai ir imperatoriai. Barbarosa Zincige buvo apsistojęs 4 kartus.
Kaizerslauternas
250px|miniatiūra|kairėje|Imperatoriaus rūmų griuvėsiai Kazerslauterne Kaizerslauterno gyvenvietės, dabar pramoninio ir universitetinio miesto, šiauriniame Pfalco Miško pakraštyje istorija prasidėjo 5-tą tūkstantmetį pr.m.e. Apie 1100 m. salijų valdovai pasistatė pilį toje vietoje, kur dabar stovi miesto rotušė. Tarp 1152 m. ir 1158 m. Barbarosa pilį išplėtė ir ėmė naudoti kaip savo imperatoriškuosius rūmus (Kaiserpfalz). Jis padarė Lauterną Štaufenų imperijos centru, dėl ko miestas ėmė sparčiai augti. Imperatoriaus rūmai pirmą kartą buvo pavadinti. 1176 m. Barbarosa padovanojo bendruomenei ligoninę ir pakvietė į Lauterną vienuolius norbertinus, kad šie rūpintųsi ligonine. Kaizerslauterno gyventojai savo miestą didžiuodamiesi vadino „Barbarosos miestu“.
Gelnhauzenas
Gelnhauzenas yra miestas Main-Kinzig rajone rytiniame Hesene. Jį 1170 m. įkūrė Barbarosa, nes tai buvo patogi vieta karališkajame kelyje (Via Regia) iš Frankfurto į Leipcigą, kirtęsis su dar keliais keliais. Frydrichas I miestą įkūrė sujungdamas tris jau buvusius kaimus į laisvąjį imperijos miestą Gelnhauzeną. Imperinės prekybinės privilegijos (pvz., bemuitė prekyba) sparčiai pritraukė daug prekybininkų. Kartu Gelnhauzenas buvo gavęs ir, teisę reikalauti, kad pravažiuojantys pirkliai savo prekes tam tikrą laiką siūlytų mieste, irgi didino miesto prekybinį patrauklumą. Praėjus 10 m. po įkūrimo mieste jau įvyko svarbus imperijos Reichstagas, kuriame in absentia buvo teisiamas Henrikas Liūtas, o jo žemės išdalintos.
Kaizerpfalcas Gelnhauzene yra geriausiai išsilaikę tebestovintys Štaufenų rūmai.
Altenburgas
Altenburgas – miestas Rytų Tiuringijoje irgi gali būti vadinamas „Barbarosos miestu“. Jis pirmą kartą paminėtas 976 m. imperatoriaus Otono II. Barbarosa buvo apsistojęs imperinėje Altenburgo (Castrum Plysn) pilyje, pirmas paminėtas kartas buvo 1132 m. Nuo 1165 iki 1188 m. Barbarosa pilyje buvo apsigyvenęs 6 kartus. 1172 m. jis kalno viršūnėje įšventino „Mūsų brangiosios damos Šv. Marijos“ augustinų vienuolyną.
Bad Frankenhauzenas
Kasinėjimai rodo, kad pirmosios gyvenvietės Bad Frankenhauzene, pietiniame Kyffhäuser pakraštyje, jau buvo 8 tūkst. metų pr.m.e. Miestas pirmą kartą paminėtas IX a. oficialiuose Fuldos abatijos dokumentuose. Ten jis paminėtas kaip frankų gyvenvietė.
Netoli yra „Barbarosos urvas“ su „imperatoriaus sostu“ ir Barbarosos memorialas su didesne nei natūrali Barbarosos statula. Paminklas pastatytas Kyffhausen imperinės pilies (Reichsburg Kyffhausen) griuvėsių vietoje 1890-1896 m. Dėl šių objektų Bad Frankenhauzenas priskiriamas Barbarosos miestams, nors nors nėra įrodymų, kad imperatorius šiame mieste yra buvęs.
Prancūzijos imperatorius
Prancūzijos imperatorius – Prancūzijos vadovo titulas, naudotas Bonapartų. Pirmuoju imperatoriumi 1804 m. gegužės 18 d. Prancūzijos Senate buvo išrinktas Napoleonas Bonapartas. 1804 m. gruodžio 2 d. Paryžiaus Dievo Motinos katedroje jis karūnuotas Napoleonu I. Titulas pabrėžė, kad imperatorių „valdo“ Prancūzijos žmonės. Titulas buvo sukurtas išsaugoti Prancūzijos Respublikos įvaizdį ir parodyti, kad po Prancūzijos revoliucijos panaikinta feodalinė sistema, ir kad Prancūzijos imperatorius turi tokias pat teises kaip ir Prancūzijos žmonės. 1809 m. sausio 1 d. valstybė oficialiai pradėta vadinti Prancūzijos imperija.
Hamunas
Hamunas  – grupė gėlavandenių ir druskingų ežerėlių Sistano įduboje, Irano ir Afganistano pasienyje. Ežerai maitinami iš kalnų atitekančiomis Hilmendo, Farahrudo ir Hašrudo upėmis. Vandens lygis smarkiai svyruoja: po pavasarinių liūčių visi vandens telkiniai susilieja į vieną ežerą, kurio plotas siekia 2000-3000 km², o gylis 1-1,5 m. Vėliau nusenka ir vėl išsiskaido į nedidelius, pelkėtus, nendrėmis tankiai apaugusius ežerėlius. Hamunas yra svarbi žiemojančių vandens paukščių buveinė.
Achemenidų laikais prie Hamuno buvo miestas.
Bravo (grupė)
220px|miniatiūra|Bravo 1984 m. Eurovizijoje
Bravo buvo ispanų devintojo dešimtmečio muzikinė grupė.
Bravo išgarsėjo Ispanijoje, kai jie buvo išrinkti atstovauti savo šaliai 1984 m. Eurovizijos dainų konkurse. Kolektyvas atliko dainą „Lady, Lady“ ir su 106 taškais finišavo trečioje vietoje. Daina tapo hitu Ispanijoje, Vakarų Vokietijoje ir Lotynų Amerikoje. Grupė buvo pakviesta į daugelį renginių Lotynų Amerikoje (Meksikoje, Kolumbijoje, Čilėje, Venesueloje, Dominikos Respublikoje, ir t. t.) ir dalyvavo Viña del Mar festivalyje Čilėje. Bravo iki grupės iširimo 1985-aisais išleido du albumus.
Kupriukai
Kupriukai (Raphidioptera) – vabzdžių (Insecta) būrys, kuriam priklauso vabzdžiai su pailga galva ir į priekį nukreipta burna. Būriui priklauso apie 210 rūšių iš dvejų šeimų Raphidiidae ir Inocelliidae.
Išvaizda
Vidutiniai ir smulkūs vabzdžiai, galva pailga su priekin nukreipta burna, prieškrūtinis ištįsęs, lankstus. Antenos ilgos, daugianarės. Sparnai 4, plėviški, abi poros beveik vienodos, tankiai gyslotos. Patelės su ilgu kiaušdėčiu. Panašūs į mantispas (Mantispidae) tik neturi priekinių "maldininkiškų" kojų.
Lervos pailgos ir kiek plokščios, galva ir pirmasis krūtinės segmentas tamsios spalvos. Lervos sugeba greitai bėgioti ne tik į priekį, bet ir atbulos. Forma panaši į kai kurių grobuoniškų vabalų rūšių lervas.
Biologija
Daugumos kupriukų rūšių lervos gyvena po medžių žieve, vabzdžių landose. Suaugėliai randami ant medžių lapų ar kamienų. Kai kurių rūšių (iš Raphidiidae šeimos) lervos aptinkamos ir dirvožemio viršutiniuose sluoksniuose, kartais uolų įtrūkimuose. Tiek suaugėliai, tiek lervos yra grobuonys: gaudo įvairius smulkius vabzdžius ir kt. nariuotakojus, taip pat minta ir kitų vabzdžių kiaušinėliais.
Sistematika
Kartu su kabasparniais (Megaloptera) seniau buvo priskiriami tinklasparnių (Neuroptera) būriui. Tačiau vėlesni tyrimai šias dvi grupes išskyrė kaip atskirus vabzdžių būrius.
Kupriukų būriui priklauso dvi šeimos Raphidiidae ir Inocelliidae ir apie 210 rūšių.
Paplitimas
Gyvena šiaurinėse Europos ir Azijos platumose su šaltom žiemom. Šiaurės Amerikoje rasti tik į vakarus nuo Uolinių Kalnų. Šaltis reikalingas kupriukų metamorfozei, todėl nerasta nei vienos kupriukų rūšies tropikų zonose. Tačiau yra fosilijų iš Mezozojaus laikų, rodančių, jog seniau gyvendavo ir daug šiltesnėse klimato juostose.
Lietuvoje gyvena 4 – 5 rūšys:
Piepaliai
Piepaliai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Babtų, dešiniajame Nevėžio krante. Stūkso Piepalių piliakalnis.
Rusliai
Rusliais vadinami kaimai:
Euporija (palydovas)
Euporija arba Jupiteris XXXIV – Jupiterio palydovas, atrastas 2001 m. Havajų universiteto astronomų komandos, kuriai vadovavo Scott S. Sheppard (David C. Jewitt, Jan Kleyna). Iškart po atradimo palydovui suteiktas pavadinimas S/2001 J 10. Vėliau palydovui suteiktas gausybės deivės vardas (žr. Euporija).
Euporija priklauso Anankės palydovų grupei ir yra arčiausiai Jupiterio skriejanti šios grupės narė. Euporija, kaip ir visa jos grupė, sukasi aplink Jupiterį priešinga kryptimi nei Jupiteris aplink savo ašį, orbita ištęsta eliptinė ir daug pasvirusi Jupiterio ekvatoriaus atžvilgiu.
FC Academia UTM Chișinău
Kišiniovo „Academia“ – Moldavijos futbolo klubas iš Kišiniovo.
Atstovauja Moldavijos technologijos universitetui.
Diego de Silva y Velázquez
thumb|D. Velaskeso autoportretas, kopija Diegas Velaskesas (1599 m. birželio 6 d. − 1660 m. rugpjūčio 6 d.) – XVII a. ispanų baroko tapytojas, vienas žymiausių dailininkų Europos meno istorijoje.
Biografija
Diegas Velaskesas gimė Sevilijoje 1599 m. nedidelėje kilmingų portugalų šeimoje. Mokėsi tapybos Sevilijoje pas Francisco Pacheco, kurio dukterį vėliau (1618 m.) vedė. Vienas ankstyvųjų Velaskeso paveikslų „Vakarienė Emause“ (1622−23 m.) rodo karavadžistinės tapybos įtaką, jis tapė buities scenas.
1629–1631 m. tapytojas keliavo po Italiją. Venecijoje susipažino su Tintoreto paveikslais, toliau gilinosi į Ticiano kūrybą.
1634 m. Velaskesas paskirtas karališkuoju garderobmeisteriu, o 1643 m. – kamerdineriu. 1642–1644 m. lydėjo karalių į Aragoną. 1648 metų pabaigoje tapytojas vėl aplankė Italiją. Šioje kelionėje jis nutapė popiežiaus Inocento X portretą, kuris yra garsiausiu tapytojo kūriniu už Ispanijos ribų (Dorija Pamfili galerijoje Romoje). Pirko paveikslus Ispanijos karaliaus kolekcijai. Tapytojas buvo visuotinai pripažintas ir buvo išrinktas Romos akademijos nariu. Kiti garsūs paveikslai iš viešnagės Italijoje: „Chuano de Parechos portretas“ ir „Venera su veidrodžiu“.
1651 m. Velaskesas grįžo į Madridą. Šiuo įvykiu prasideda jo paskutinis kūrybos etapas. 1652 m. dailininkas paskirtas ober-hofmaršalu. Ši veikla atimdavo daug jėgų, nes reikėdavo organizuoti šventes. Po vienos šventės jis sunkiai susirgo ir mirė 1660 m. rugpjūčio 6 d. Madride.
Dailininko kūryba
thumb|right|200px| „[[Meninos|Freilinos“ (Las Meninas, 1656-57, Prado muziejus, Madridas) − garsiausias D. Velaskeso paveikslas]] Ankstyvajame kūrybos laikotarpyje Velaskeso tapyboje šviesos ir tamsos kontrastus pamažu pakeitė vaizduojama išsklaidyta dienos šviesa. Portretams būdingas vis didėjantis psichologinis skvarbumas ir gelmė.
Žymesni Velaskeso tapybos darbai yra karaliaus šeimos portretai, „Hilanderas” („Verpėjos”, apie 1659 m.) ir kaip grupinis portretas sumanyta rūmų scena „Meninos” („Freilinos”, 1656 m.). Kiti kūriniai: „Bredos atidavimas” (1634-35 m.); „Venera su veidrodžiu” (1651 m.).
Pagrindiniai D. Velaskeso kūriniai buvo Ispanijos karalių nuosavybėje ir menkai žinomi plačiajai visuomenei. Iš tikrųjų dailininkas Europoje pradėjo garsėti tik Napoleono karų metu po prancūzų armijos invazijos į Ispaniją pasklidus kai kuriems jo darbams. Jo dailė paveikė realistinę XIX a. tapybą (E. Manė), kai kurie paveikslai savo potėpiais, šviesos perteikimu, spalvų valdymu susišaukė su XIX a. antros pusės impresionistine tapyba. Diegas Velaskesas šiuo metu laikomas didžiausiu iš Ispanijos senųjų meistrų ir vienu iš iškiliausių dailininkų Europos meno istorijoje.
Žvaigždėdara
Žvaigždėdara (žvaigždžių formavimasis) - procesas, kai medžiagos sutankėjimai molekuliniuose debesyse kolapsuoja (susitraukia), suformuodami plazmos kamuolius - prožvaigždes, vėliau virstančias žvaigždėmis. Žvaigždėdaros teorijos nagrinėja tarpžvaigždinę medžiagą, molekulinius debesis, gravitacinio nestabilumo mechanizmus, aplinkžvaigždinių diskų ir planetų formavimąsi. Ji taip pat turi paaiškinti dvinarių ir daugianarių žvaigždžių sistemų formavimąsi ir pradinę masės funkciją ( - initial mass function).
Formavimosi etapai
Pagal dabartines žvaigždėdaros teorijas, tankesnės sritys molekuliniuose debesyse tampa gravitaciškai nestabilios (pavyzdžiui, dėl Džinso nestabilumo), fragmentuoja ir ima kolapsuoti (taip vadinamoji spontaninė žvaigždėdara) arba supernovų (ar karštų jaunų žvaigždžių) smūginės bangos priverčia aplinkinę medžiagą susispausti (taip vadinamoji indukuotoji žvaigždėdara). Dalis kolapso gravitacinės energijos išspinduliuojama infraraudonuoju spinduliavimu, kita dalis įkaitina būsimosios žvaigždės šerdį. Vėlesnė akrecija vyksta iš aplinkžvaigždinio disko. Kuomet temperatūra ir tankis pakankamai padidėja, šerdyje pradeda degti deuteris. Nors traukimasis sulėtėja, bet visiškai nesustoja. Šioje vystymosi stadijoje atsiranda čiurkšlės iš polinių disko sričių. Galų gale žvaigždės centre ima degti vandenilis, o supantis žvaigždę apvalkalas ir diskas labai smarkiai praretėja - žvaigždė tampa matoma išoriniam stebėtojui.
Šios vystymos stadijos labai priklauso nuo žvaigždės masės - kuo masyvesnė žvaigždė, tuo greitesni ir trumpesni evoliuciniai procesai.
Stebėjimai
thumb|left|[[Oriono ūkas klasikinis žvaigždėdaros vaizdas: masyvios, jaunos žvaigždės, smarkiai spinduliuodamos suspaudė ūką ir suformavo tankių dujų - dulkių stulpus, kuriuose kada nors susidarys žvaigždės. Tai yra vienas iš ispūdingiausių ir fotogeniškiausių astonominių objektų.]] Nors kartais dujų - dulkių kokonai, iš kurių susidaro žvaigždės yra stebimi kaip tamsūs dariniai švieiame fone (Boko globulės), paprastai besiformuojančią žvaigždę galima aptikti tik ilgesniuose nei matomoji šviesa bangų ilgiuose: artimoji infraraudonoji sritis (šiluminis gana šaltų objektų spinduliavimas), milimetrinis ir radijo diapazonas (pavyzdžiui, anglies monoksido molekulių emisija). Tai sukelia nemažus sunkumus, kadangi Žemės atmosfera yra neskaidri nuo 20 μm iki 850 μm, su labai siaurais pralaidumo langais ties 200 ir 450 μm.
Atskirų žvaigždžių formavimasis tiesigiai gali būti stebimas tik mūsų Galaktikoje. Tolimose galaktikose žvaigždėdara analizuojama, pasinaudojant netiesioginiais spektriniais požymiais.
Mažos ir didelės masių žvaigždžių formavimasis
Mažos masės žvaigždės turėtų formuotis iš sutankėjimų molekuliniuose debesyse. Tačiau masyvesnių, nei 8 Saulės masės žvaigždių formavimasis nėra iki galo aiškus.
Masyvios žvaigždės turėtų smarkiai spinduliuoti ir „nupūsti“ įkrentančią medžiagą. Dėl to didesnės masė žvaigždžių lyg ir negalėtų susidaryti. Tačiau paskutiniai teoriniai tyrinėjimai parodė, kad susidarančios čiurkšlės iš polinių prožvaigždės sričių gali išvalyti apvalkale „skyles“, pro kurias spinduliavimas lengviau išeina, netrukdydamas medžiagos akrecijai iš disko į prožvaigždę. Taigi, masyvių žvaigždžių susiformavimas neturėtų iš esmės skirtis nuo mažos masės žvaigždėdaros. Žinoma, yra ir kitų masyvių žvaigždžių formavimosi teorijų - tarkim kelių mažesnės masės žvaigždžių susiliejimas.
Vatenšeidas
thumb|250px|Vatenšeido gatvė
Vatenšeidas  – buvęs miestas Vokietijoje, Šiaurės Reino-Vesfalijos žemėje, nuo 1975 m. – Bochumo miesto dalis. Yra zoologijos sodas.
Istorija
Miesto teisės Vatenšeidui suteiktos 1432 m. XX a. antroje pusėje vystyta juodosios metalurgijos, mašinų gamybos, elektrotechnikos, metalo apdirbimo, siuvimo, popieriaus, avalynės pramonė. 1973 m. mieste gyveno 81,4 tūkst. gyventojų.
Alanta (reikšmės)
Alanta yra vadinama:
Mianmaro himnas
Kaba Ma Kyei („Iki pasaulio pabaigos, Mianmare“) – nacionalinis Mianmaro Sąjungos himnas. Himnas dažnai verčiamas „Mes niekada nepasiduosime, Tėvyne Mianmare“, tačiau tai palyginti netikslus vertimas, dėl pavadinimo reikšmės. Mianmaras yra viena iš nedaugelio neeuropietiškų pasaulio šalių, turinčių himnus palaikančius tenykštes tradicijas (kartu su Japonija, Iranu, ir Šri Lanka).
Plokščiagalviai gružliai
Plokščiagalviai gružliai (Platygobio) – karpinių (Cyprinidae) šeimos žuvų gentis.
Mianmaro himnas
Melodija ir žodžiai buvo parašyti Saya’us Tin’o, ir patvirtinti kaip nacionalinis Mianmaro himnas 1947 m.
Himno žodžiuose trūksta daug priesagų ir dalelių, kurios deretų su natomis.
Vekeriotiškė
Vekeriotiškė – kaimas šiaurės vakarinėje Marijampolės savivaldybės dalyje, 3 km į pietus nuo Šunskų. Seniūnaitijos centras.
Šaunamasis ginklas
Šaunamaisiais ginklais paprastai nelaikomi tokie stambūs ginklai, kaip raketos ir reaktyviniai sviediniai ir jų leistuvai, torpedos ir torpedų aparatai, nors kalbant apie juos naudojamas žodis šauti.
Lietuvos Ginklų ir šaudmenų kontrolės įstatyme nuo 2008 m. birželio 21 d. lankai ir arbaletai nebus laikomi šaunamaisiais ginklais. Dabar dar galiojančiame variante šaunamaisiais ginklais jie laikomi. Šiame įstatyme tiesiogiai neminima, ar artilerijos pabūklai, raketų leistuvai priskiriami šaunamiesiems ginklams.
Įprastinė lietuviška sąvoka šaunamasis ginklas nesutampa su anglišku terminu small firearm ir rusišku огнестрельное оружие, kur abu reiškia 'parakinis šaunamasis ginklas'.
Šaunamųjų ginklų paskirtis
Šaunamieji ginklai skirti:
Pagrindinės šaunamųjų ginklų grupės
Pagal užtaisymo ir šaudymo tipą (šaulių ginklų klasifikacija):
Super Nintendo Entertainment System
Super Nintendo Entertainment System (taip pat žinoma kaip Super Nintendo, Super NES arba SNES) – 16 bitų kompiuterinių žaidimų konsolė, 1990 m. išleista „Nintendo“ kompanijos. Japonijoje ir pietryčių Azijoje, ekvivalenti konsolė vadinama Super Famicom (スーパーファミコン), o Pietų Korėjoje – Super Comboy. SNES – antroji Nintendo konsolė, NES tęsinys.
SNES žaidimai
Viso SNES konsolei buvo parduota daugiau nei 379 mln. vnt. žaidimų.
Populiariausių SNES žaidimų sąrašas (Pastaba. Duomenys ne pilnai patikrinami) :
SNES Classic Edition
SNES Classic Edition yra 2017 m. išleista miniatiūrinė originalios SNES konsolės versija su integruotu 21 SNES žaidimu, tarp kurių „Donkey Kong Country“, „Super Mario World“, „Super Metroid“, „Final Fantasy III“ ir kiti žaidimai. Integruotas „Star Fox 2“ žaidimas, kuris buvo planuotas, bet taip ir neišleistas SNES konsolei. Konsolė suderinama su „Wii“ klasikiniu ir pro pulteliais.
Lensteris
Lensteris  – provincija Airijos rytuose. Sudaryta iš Dublino grafystės, Karlou grafystės, Kildario grafystės, Kilkenio grafystės, Laoiso grafystės, Longfordo grafystės, Louto grafystės, Myto grafystės, Ofalio grafystės, Vakarų Myto grafystės, Veksfordo grafystės, ir Viklou grafystės. Provincija turinti didžiausia Airijos populiacijos dalį. Vėliavoje yra pavaizduotas Airijos herbas.
Didžiausias miestas – Dublinas. Kiti didesni miestai Talagtas (64 282), Blančardstaunas  (60 000), Klondalkinas  (43 929), Lukanas  (37 622).
Teritorijoje gyveno Fir-Bolg gentys. Dominavo Laigin, iš čia ir pavadinimas.
Kaniūkai (Zarasai)
Kaniūkai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Antalieptės.
Istorija
1948 m. į Sibirą ištremtos Jono Liepos, Simono Jakavonio ir Petro Straižio šeimas. Simono Jakavonio sūnų Bronių (1922–1945), Antalieptės mokyklos direktorių, nušovė stribai. Ištremtųjų ūkininkų žemėje 1947 m. įsteigė pirmąjį Antalieptės valsčiuje kolūkį.
Danaja (Correggio)
„Danaja“ – Renesanso dailininko Koredžo (1489 - 1534) paveikslas, šiuo metu esantis Borgezių galerijoje Romoje.
Jokastė (palydovas)
Jokastė arba Jupiteris XXIV – Jupiterio palydovas, atrastas 2000 m. Havajų Universiteto astronomų komandos, kuriai vadovavo Scott S. Sheppard (David C. Jewitt, Yanga R. Fernández, Eugene A. Magnier). Atradus suteiktas pavadinimas S/2000 J 3.
Priklauso Anankės palydovų grupei.
Danaja (Correggio)
Istorija
Paveikslas buvo nutapytas apie 1531 m. Mantujos kunigaikščio Frederiko II Gonzagos užsakymu ir buvo 1 iš 4 tokių paveikslų Jupiterio meilių tema. Paveikslą greičiausiai mini Giorgio Vasari kartu su kitu Koredžo paveikslu "Leda ir gulbinas", tiesa, klaidingai vadindamas Danają Venera. Giorgio Vasari teigimu, paveikslus kunigaikštis planavo padovanoti Šv. Romos imperatoriui Karoliui V -ajam. Abu paveikslai po Frederiko II Gonzagos mirties 1540 m. buvo perkelti į Ispaniją.
1584 m. paveikslai minimi Milano skulptoriaus Leono Leoni nuosavybėje. Skulptoriaus sūnus Pompeo pardavė juos abu imperatoriui Rudolfui II. Vėliau abu paveikslai buvo pagrobti Švedijos karaliaus Gustavo II Adolfo kaip karo grobis ir perkelti iš Prahos į Stokholmą. Karaliaus duktė Kristina vėliau persigabeno paveikslą į Romą, kur po jos mirties kurinys perėjo keletą savininkų, pakol atsidūrė Prancūzijos regento Filypo II Orleaniečio rankose.
Jokastė (palydovas)
Pavadinimas
Jokastė pavadinta Agamedo, legendinio architekto, motinos vardu.
Danaja (Correggio)
Istorija
Kartu su visa Orleaniečių šeimos kolekcija paveikslas buvo parduotas 1792 m. Anglijoje. 1827 m. paveikslą įsigijo princas Camillo Borghese ir parsigabeno į Romą.
Jokastė (palydovas)
Pavadinimas
Nemaišyti su asteroidu 899 Jokastė.
Danaja (Correggio)
Paveikslo tema
Paveiksle vaizduojama Jupiterio meilės scena. Pagal graikų mitologiją Argo karaliui Akrisijui buvo išpranašauta, kad jį nužudys jo dukters Danajos sūnus, todėl karalius liepė uždaryti dukterį aukštame bokšte. Jupiteris iš dangaus pamatė Danają, įsimylėjo ir prasiskverbė pas ją pro stogą auksinio lietaus pavidalu.
Paveiksle vaizduojamas Jupiterio „auksinis lietus“ besileidžiantis ant Danajos, o Erotas (tik ką pašovęs Jupiterį savo strėlemis) prilaiko jos antklodę, padėdamas gaudyti auksą. Paveikslo kampe 2 putti bando Eroto strėlių stiprumą į akmenį. Pagal mitą, auksinės strėlės prikviečia meilę, švininės - atstumia. Putti su sparnais galėtų simbolizuoti dangiškąją meilę, be sparnų − žemiškąją. Kairėje vaizduojamas peizažas pro langą turintis kontrastuoti su Danajos kambario sienų tamsumu, kaip kalėjimo įvaizdžiu. Koredžas, taip pat, iškreiptai vaizduoja dešiniąją Danajos koją vėlgi siekdamas meninio efekto. Tame greičiausiai pasireiškė manierizmo įtaka.
Eikščiai
Eikščiai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Čekiškės, 34 km nuo Kauno, 2,4 km nuo Dubysos upės, šalia jos intako Lazduonos. Išsišakoja keliai į Čekiškę, Seredžių, Vilkiją.
Vytautas Balčiūnas (1960)
Vytautas Balčiūnas (g. 1960 m.) – kultūrologas, muziejininkas, Lietuvos ir Anykščių rajono visuomenės ir politinis veikėjas.
Biografija
Nuo 1986 m. V. Balčiūnas buvo pirmuoju Anykščių rajono literatų klubo „Marčiupys“ vadovu, taip pat 1989–1992 m. vadovavo Anykščių A. Baranausko ir A. Žukausko-Vienuolio memorialiniam muziejui. Dirbo pirmojoje Lietuvos Vyriausybėje kultūros ministro Dariaus Kuolio pavaduotoju.
V. Balčiūnas yra Lietuvos nacionalinio dailės muziejaus generalinio direktoriaus pavaduotojas strateginiam planavimui, vadybai ir plėtrai.
Smilgių sentikių kapinės
thumb|Sentikių kapinės, 2007 m. Smilgių sentikių kapinės - Lietuvos sentikių kapinės, esančios Smilgiuose (Šiaulių rajonas).
Istorija
1909 m. pastatyti Šv. Jono Krikštytojo sentikių maldos namai (cerkvė).
1913 m. įsteigtos Smilgių sentikių parapijos kapinės. Jos įkurtos šalia buvusių dvaro sandėlių, netoli Vėkės upės. Kapinėse ryškiai skiriasi prieškariniai ir pokariniai paminklai nuo šiandieninių, modernių paminklų. Dažniausiai tai vienodi cementiniai aštuonkampiai sentikių kryžiai, gaminti vietinio meistro Sozonto Trifanovo.
Difrakcija
thumb|300px|Difrakcija
Difrakcija (nuo lot. „diffringere“, „skaidyti į dalis“, „sklaidyti“) – bet koks nuokrypis nuo bangų tiesaeigio sklidimo, nepaaiškinamas bangos atspindžiu arba lūžiu. Optikoje difrakcijos sąvoka yra susieta su banginėmis šviesos savybėmis ir nėra paaiškinama dalelinės šviesos teorijos rėmuose. Klasikiniuose difrakcijos eksperimentuose buvo naudojami įvairių formų plyšiai ir šviesos difrakcija vis stipriau pasireikšdavo plyšio matmenims artėjant prie šviesos bangos ilgio. Tuomet šviesa, sklisdama pro plyšį, nukrypdavo nuo tiesaus kelio, o klasikinio šešėlio sritis buvo tuo mažesnė, kuo plyšio matmuo buvo artimesnis bangos ilgiui. Analogiškai buvo stebėta šviesos difrakcija ties kliūtimi. Kuo artimesni kliūties matmenys šviesos bangos ilgiui, tuo mažesnė klasikinio šešėlio sritis už kliūties. Difrakcija buvo paaiškinta Hiugenso ir Frenelio principo pagalba. Šviesos bangos paviršius kiekvienu laiko momentu yra ne paprasta antrinių bangų gaubtinė, o tų bangų interferencijos rezultatas.
Šviesos difrakcijai vykti nėra būtinos bangos ilgio matmenų kliūtys arba plyšiai. Koherentinių šviesos šaltinių, tokių kaip lazeris, spinduliuojama šviesa difraguoja savaime. Lazerio spinduliuotei yra būdinga sudėtinga erdvinė sandara, priklausanti nuo lazerinio rezonatoriaus simetrijos bei lazerinės generacijos sąlygų. Lazeris su skirtingais lazerinio rezonatoriaus išvadiniais veidrodžiais be lazeriniu kaupinimu spinduliuoja skirtingas lazerinės spinduliuotės skersinės modas. Žemiausios eilės moda – Gauso pluoštas – yra lengviausiai sužadinama lazerio moda, turintį platų taikymą. Esminė Gauso pluošto savybė yra tą, kad jos neįmanoma sufokusuoti iki matmenų mažesnių negu bangos ilgis. Dėl šios priežasties šiuolaikinėje optikoje Gauso pluoštas ir kitos lazerinio rezonatoriaus modos yra vadinami difraguojančiais spinduliais. Difrakcija yra svarbi optinių laikmenų teorijoje, kadangi ji riboja CD/DVD arba Blu-ray Disc lazerio mažiausios dėmės matmenis, o tuo pačiu ir įrašomos informacijos kiekį. Difrakcija yra svarbi litografijoje, kadangi gaminant mikroschemų ir procesorių takelius ji riboja mažiausią pasiekiamą takelio dydį.
Regimosios šviesos bangos ilgis yra labai mažas lyginant su žmogaus akies lastelėmis, todėl jos spinduliai nukrypsta nuo tiesaus sklidimo kelio kasdien sutinkamose situacijose labai mažu kampu. Tiesiaeigio šviesos sklidimo ir kiti geometrinės optikos dėsniai pakankamai tikslūs tiktai tada, kai šviesos sklidimo kelyje esančių kliūčių matmenys yra daug didesni už šviesos bangos ilgį.
Vaivorykštės tako gimnazija
VšĮ „Vaivorykštės tako“ gimnazija – nevalstybinė dieninė, vidurinė mokykla Klaipėdoje, Sportininkų g. 11, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 195170434. Tai krikščioniško dorovės ugdymo mokykla.
Difrakcija
thumb|right|300px|Difragavusios pro stačiakampį plyšį šviesos intensyvumas ekrane thumb|300px|Spalvos matomos voro tinkle yra dalinai sąlygotos difrakcijos, anot kai kurių tyrimų.
Vaivorykštės tako gimnazija
Buvo laikinai apsistojusi Baltikalnio g. 11.
Difrakcija
Difrakcijos pavyzdžiai kasdieniame gyvenime
Difrakcijai pasireikšti yra būtini koherentiniai šviesos šaltiniai. Paprastai gamtoje retai pasitaiko situacijos, kuomet šviesos šaltinį galima vadinti koherentiniu. Tačiau Saulės šviesa savo kelyje sutikusi mažas kliūtis (vandens lašus, ledo kristalus) gali būti apytiksliai laikoma koherentinė. Kuomet šviesa susiduria ypač smulkiais vandens lašais, atmosferoje yra stebimi šviesos difrakcijos sąlygoti reiškiniai – vainikai ir rūko lankai. Vainikai yra stebimi danguje kaip spalvoti ratilai, susidarantys aplink įvairius dangaus skliaute esančių šviesos šaltinius – Saulę, Mėnulį, planetas, žvaigždes ir net debesis. Rūko lankas yra giminingas vaivorykštėms, kadangi šio efekto priežastis yra taip pat vandens lašai, bet spalvų išsidėstymas rūko lanke žymiai skiriasi nuo spalvų išsidėstymo vaivorykštėje dėl fizikinių reiškinių skirtumų. Dar vienas difrakcijos pavyzdys yra gamtoje sutinkamos difrakcinės gardelės – vorų tinklai, vabzdžių sparnai.
Atsiradus koherentiniams šviesos šaltiniams, difrakcija yra sutinkama dažniau. Paprasčiausias difrakcijos pavyzdys yra nuo optinių informacinių laikmenų atspindėjusi šviesa – CD arba DVD disko paviršiuje tvarkingai įrašyti informacijos bitai elgiasi kaip difrakcinė gardelė. Hologramos, klijuojamos ant kreditinių kortelių, taip pat yra difrakcinės gardelės pavyzdžiai. Telefono arba monitoriaus LCD matrica išjungtoje būsenoje elgiasi kaip difrakcinė gardelė – taip yra dėl skystųjų kristalų molekulių tvarkingo išsidėstymo.
Vaivorykštės tako gimnazija
Istorija
2018-2019 m. m. mūsų mokykloje mokosi 171 mokinys, dirba 36 pedagogai, sukomplektuota 12 klasių, veikia parengiamoji priešmokyklinukų grupė.
Difrakcija
Difrakcijos pavyzdžiai kasdieniame gyvenime
Difrakcija yra būdinga bet kokioms bangoms. Vandenyno bangos difraguoja nuo paviršiuje esančių kliūčių bei plyšių. Garso bangos taip pat difraguoja nuo dujose esančių objektų.
Vaivorykštės tako gimnazija
Istorija
Mokykla įkurta 1997 m. keturių fizinių asmenų kaip VšĮ „Vaivorykštės tako“ pradinė mokykla. Darželio patalpose Baltijos pr. 63 veikė 4 pradinės klasės. 2004 m. pradinė mokykla reorganizuota į pagrindinę mokyklą. 2012 m. įsteigtas VšĮ „Vaivorykštės tako“ gimnazijos Vilniaus filialas, 2012 m. steigėjų sprendimu mokykla įgijo vidurinės mokyklos statusą, o 2015 m. vidurinio ugdymo programa buvo akredituota ir įgijo gimnazijos statusą.
Difrakcija
Difrakcija informacijos perdavime
Signalų laikinė bei erdvinė lokalizacija yra vienas svarbiausių veiksnių perduodant informaciją bangų pagalba. Laike lokalizuotos bangos vadinamos impulsais, o lokalizuotos erdvėje – pluoštais. Neminint kitų fizikinių procesų, ribojančių informacijos perdavimo galimybes, pagrindiniai procesai, ribojantys informacijos perdavimą pluoštų ir impulsų pagalba, yra bangų difrakcija bei dispersija. Difrakcija sąlygoja informacijos perdavime naudojamų bangų pluoštų plitimą erdvėje, pluoštų erdvinės lokalizacijos laipsnis kinta, jis visąlaik mažėja. Tuo būdu, nukenčia informaciją perduodančių bangų signalų erdvinė skyra. Bangų pluoštai nusklidę tam tikrą atstumą persikloja ir tampa nebeatskiriami, o signaluose užkoduota informacija yra prarandama. Dalinis tokio informacijos praradimo atvejis yra vaizdo kamerų, teleskopų, mikroskopų bei litografinių sistemų skyra.
Istorija
right|thumb|350px|Tomo Jungo dvejų plyšių difrakcijos brėžinys, pristatytas 1803 m. [[Londono karališkoji draugija|Karališkajai draugijai.]]
Optinių bangų difrakcijos teorijos pagrindą padėjo F. M. Grimaldi (Grimaldi) (1618–1663), sukūręs terminą „difrakcija“, nuo lotynų „diffringere“, „skaidyti į dalis“ bei apibūdino šviesos elgesį žodžiu „diffractio“, kas reiškė „šviesos nuokrypį nuo sklidimo tiesės“. R. Hukas (Hook) (1635–1703), C. Hiuigensas (Huygens) (1629–1695) ir T. Jungas (Young) (1773–1829) taip pat prisidėjo prie difrakcijos teorijos vystymosi, o matematiškai teoriją suformulavo A. J. Frenelis (Fresnel) (1788–1827).
Nedifraguojančios bangos
Daugiau kaip du amžius Hiuigenso-Frenelio teorija buvo laikoma labai sėkminga teorija, tiksliai aprašanti šviesos sklidimą tiesinėje terpėje. Šios teorijos pagrindas buvo Hiuigenso paskelbti ir Frenelio matematiškai suformuluoti principai, skelbę, kad a) visi bangos fronto paviršiai yra antrinių bangų sferiniai šaltiniai ir b) šviesos laukas visuose būsimuose taškuose yra lemiamas šių sferinių šaltinių šviesos superpozicija.
Nedifraguojančių impulsinių pluoštų laisvoje erdvėje sąvoką į optiką įvedė 1983 m. J. N. Britingemas (Brittingham) paskelbęs, kad jis aptiko trimačių, neplintančių, laisvoje bekrūvėje erdvėje sklindančių, klasikinių elektromagnetinių impulsų šeimą, kurie sklinda išilgai tiesės šviesos greičiu (vėliau jie buvo pavadinti židinio bangų modomis, nuo angl. „focus wave modes“). Pati antrinių sferinių šaltinių idėja klasikinės optikos difrakcijos teorijoje savo esmėje slepia teiginį, kad bet kokio impulsinio bangų paketo erdvinis amplitudžių skirstinys turi sklidimo metu išplisti kaip skersinėje, taip ir išilginėje plokštumoje. Iš šių pozicijų Brittingham’o atradimas buvo stulbinantis ir sąlygojo didelį susidomėjimą bei abejones. Tačiau, originalios nedifraguojančios bangos buvo, be abejonės, Maksvelo (Maxwell) lygčių sprendinys ir šis prieštaravimas turėjo būti paaiškintas. Britingemas’as teigė, kad matematinė nedifraguojančių bangų formuluotė a) tenkina homogenines Maksvelo lygtis, b) yra tolydi ir netrūki banga, c) pasižymi trimačio impulso sandara, d) neplinta laike, e) juda šviesos greičiu išilgai tiesės ir f) perneša baigtinį kiekį elektromagnetinio lauko energijos. Šios matematinės formulės nusako trimatį elektromagnetinį darinį, kuris gali būti apibūdintas kaip „šviesos kulka“. Nors paskutinis teiginys, kaip buvo parodyta vėliau, buvo neteisingas, darbas pagimdė pačią šviesos kulkų idėją ir sąlygojo kitų uždarų Maksvelo lygčių sprendinių, pasižyminčių panašiomis savybėmis atsiradimą.
Tačiau iki 1987 m., kuomet Durnin’as paskelbė savo darbą apie nedifraguojančius Beselio pluoštus, , didžioji dalis pastangų suvokti fizikinę mechanizmo esmę buvo iš esmės bevaisės. Tam trukdė teoriniuose darbuose naudojami plokščių bangų skleidiniai, paslepiantys kūginę šio reiškinio esmę. Matematiniu požiūriu lokalizuotas elektromagnetinis laukas yra aprašomas keturmačiu integralu pagal visus įmanomus plokščių bangų laisvės laipsnius. Durnin’o cilindrinių nedifraguojančių bangų idėja sukėlė susidomėjimą ir teoriniuose darbuose buvo pradėti taikyti skleidiniai Beselio funkcijomis. Šis metodas pasirodė efektyvus, ir akustikoje buvo aptiktos “X-bangos” – kitas uždaros formos nedifraguojantis begalinės energijos laukas. Tačiau dėl savo teorinio išvedimo metodo fizikinė reiškinio esmė buvo aiški – skirtingo dažnio bei amplitudžių Beselio pluoštų superpozicija, kurių bangų vektoriai guli ant to paties kūgio. Iš akustikos šios bangos atkeliavo ir į optiką.
Nedifraguojančių bangų koncepcija neprieštarauja difrakcijos teorijai, kadangi optikoje yra žinomi pavyzdžiai, kuomet fizikinis procesas pasireiškia ne vien tik destruktyviai, bet ir konstruktyviai. Ryškiausias tokio fizikinio proceso pavyzdys optikoje yra bangų interferencija. Nedifraguojančių bangų fenomenas egzistuoja dėl trapaus balanso tarp konstruktyvios interferencijos ir destruktyvios difrakcijos.