cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antonov An-225
An-225 buvo sunkiausias ir didžiausios keliamosios galios reguliariai skraidęs lėktuvas. Vienintelis lėktuvas, sparnų moju lenkiantis An-225, yra 1947 m. sukurtas Hughes H-4 Spruce Goose (sparnų mojis – 97,82 m.), į orą pakilęs tik vieną kartą, taip pat 2019 m. sukurtas kosminių laivų nešėjas Scaled Composites Stratolaunch (sparno mojis 117,0 m.).
An-225 pasiekė 240 pasaulio rekordų, įskaitant ir keliamosios galios rekordus. 1989 m. kovo 22 d. lėktuvas atliko unikalų skrydį su 156,3 t sveriančiu kroviniu, kurio metu iš karto buvo pagerinta 110 aviacijos rekordų.
Savybės
Po sparnais sumontuoti šeši reaktyviniai varikliai „Progres D-18T“ (rus. Д-18Т), pagaminti „Motor Sič“ gamykloje. Lėktuvo sparnai pritvirtinti virš fiuzeliažo, uodega sudaryta iš dviejų kylių. Didžiausias lėktuvo greitis 850 km/h, kreiserinis – 800 km/h. Skrydžio nuotolis – 1500–2500 km.right|270px|thumb|Uodega su dviem kyliaisLėktuvas sukurtas to paties konstruktorių biuro sukurto sunkiasvorio transportinio lėktuvo An-124 pagrindu. Pagrindiniai skirtumai nuo pastarojo modelio:
Paskirtis
thumb|Antonov An-225 Mriya Tokio lėktuvo statybos priežastis buvo transporto sistemos kūrimas skirtos daugkartinio panaudojimo kosminio laivo „Buran“ projektui. Pagrindinė An-225 paskirtis, šiame projekte, buvo skirtingų raketų-nešėjų bei kosminio laivo komponentų transportavimas iš gamybos ir surinkimo vietų į paleidimo vietą. Taip pat lėktuvas buvo skirtas daugkartinio panaudojimo kosminio laivo pargabenimui į kosmodromą tais atvejais, kai erdvėlaivis nusileidžia atsarginiuose oro uostuose.
An-225 norėta panaudoti ir erdvėlaivio startui ore, kaip pirmojo etapo sistemą. Dėl šios priežasties lėktuvo keliamoji galia turėjo būti didesnė už 250 tonų. miniatiūra|An-225 palikdavo išskirtinį – šešių juostų – [[Inversinis pėdsakas|inversinį pėdsaką]] Raketa-nešėja „Energija“ ir kosminis laivas „Buran“ buvo labai didelių gabaritų ir viršijo An-225 krovinių skyriaus talpą. Todėl ant lėktuvo buvo numatytas išorinių krovinių tvirtinimas. Dėl išorėje išorinių krovinių sukeliamų oro sūkurių buvo suprojektuota uodega su dviem kyliais.
Lėktuvas buvo pritaikytas unikaliems kroviniams gabenti. Unifikacija su An-124 pasitarnavo jo universalumui.
Lėktuvo galimybės
thumb|An-225 su pritvirtintu kosminiu erdvėlaiviu „[[Buran“ Paryžiaus aviacijos parodoje 1989 m.]]Lėktuvo viduje yra krovinių skyrius, kuriame galima gabenti įvairius krovinius. Pvz.:
Krovinių skyriaus išmatavimai: ilgis – 43 m, plotis – 6,4 m, aukštis – 4,4 m. Skyrius, siekiant padidinti transportavimo galimybes, hermetiškas. Virš krovinių skyriaus yra įrengtas keleivių salonas, skirta 6 ekipažo narių poilsiui ir 88 krovinį lydintiems asmenims. Visos valdymo sistemos yra keturis kartus dubliuotos. Krovimo įrangos kompleksas, taip pat priekinis krovininis liukas su rampa užtikrina greitus ir patogius pakrovimo-iškrovimo darbus. Lėktuvas gali gabenti unikalius krovinius ant fiuzeliažo, kurių gabaritai neleidžia jų patalpinti į kitas oro ar žemės transporto priemones. Tokių krovinių tvirtinimui ant fiuzeliažo yra speciali tvirtinimo sistema.
Nepriklausomoje Ukrainoje
left|270px|thumb|Antonov An-225 Mriya Suirus SSRS Kijive bazuotą An-225 perėmė Ukraina. Orlivis buvo perduotas valstybinima koncernui „Antonov“ ir buvo eksploatuojamas jo įkurtos aviakompanijos „Antonov Airlines“. Lėktuvas buvo naudojamas itin didelių matmenų komerciniams kroviniams gabenti visame pasaulyje.
Didėjant nestandartinių krovinių pervežimo poreikiui, apie 2006 m. buvo pradėti antrojo lėktuvo surinkimo darbai. Trūkstant finansavimo ir nesutariant projekto partneriams jie ne kartą buvo stabdomi, kol visai nutrūko 2009 m.
Sunaikinimas
thumb|left|Lėktuvo nuolaužos
An-225 2022 m. vasario 25 d. prasidėjusio Antonovo oro uosto mūšio metu lėktuvas buvo jame remontuojamas. Kadangi vienas variklis buvo išardytas, pakilti, nors ir buvo paliepta, nespėta. Vėliau pakilimo galimybes dar labaiu apsunkino pažeistas pakilimo takas.
Mūšio metu lėktuvas buvo apgadintas, iš dalies apdegė, dėl konstrukcinių pažeidimu buvo pripažintas nebetinkamu remontuoti. Padaryta žala vertinama apie 3 mlrd. JAV dolerių. Ukraina pareiškė reikalausianti Rusijos atlyginti žalą ir pasigaminti analogišką. 2022 m. gegužės 20 d. Ukrainos prezidentas V. Zelenskis pareiškė, jog antrasis An-225 bus baigtas kurti kaip žuvusių pilotų atminties simbolis. 2022 m. birželio pabaigoje Kyjive lankęsis britų milijardierius Č. Bransonas (angl. Charles Branson) pažadėjo padėti baigti antrojo An-225 statybą.
Techniniai duomenys
thumb|180px|right|Didžiausių pasaulyje lėktuvų gabaritų palyginimas
thumb|180px|right|[[Orlaivio važiuoklė|Važiuoklė]]Bendrieji duomenys
Losicių herbas
right|thumb|Losicės herbas Losicės miesto herbas  – Losicės miesto skydo formos herbe, raudonos spalvos užsklandoje, vaizduojamas žirgas. Herbas naudojamas nuo XVIII a, prieš tai miesto herbe buvo vaizduojama žebenkštis.
Simbolika
Pagal vieną miesto pavadinimo kilmės aiškinimą, pavadinimas kilęs nuo rusų kalbos žodžio lošad (arklys). Miškingoje dabartinio miesto vietovėje būta laukinių arklių-miškinių tarpanų rūšis. Jie buvo pilki, su juoda juosta išilgai nugaros, didele galva, plačia kakta, trumpu storu kaklu, juodais stačiais karčiais, plonomis kojomis. Ūgis ties gogu siekė 122-135 cm. Lietuvos Statutai draudė juos medžioti, tačiau dėl kryžminimo ir medžioklės jau XVII a. pradžioje jie išnyko. Spėjama, kad tarpanai prisidėjo ir prie žemaitukų genezės. Karališkojo miesto dvaro, vadinto Polinów (Losicės miesto palivarkas) valdose laikytos didelės Lenkijos karalių ir Lietuvos didžiųjų kunigaikščių arklių bandos. Viena iš miestiečių prievolių buvo remontuoti karališkas arklides, o miesto turguose ir mugėse intensyviai prekiauta arkliais.
Žibartoniai
Žibartoniai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 8 km į vakarus nuo Krekenavos. Seniūnaitijos centras. Yra Žibartonių pagrindinė mokykla, biblioteka, Žibartonių koplyčia, paštas (LT-38046), medicinos punktas, veikia žemės ūkio bendrovė. Pro kaimą teka Liaudė (čia ji patvenkta), telkšo Žibartonių I tvenkinys ir Žibartonių II tvenkinys.
Keliai į Krekenavą, Miegėnus, Gudžiūnus, Mitriūnus.
Istorija
XVIII a. istoriniuose šaltiniuose minimas Žibartonių dvaras. 1968 m. prie kaimo prijungtas Žibartonių viensėdis. Tarybiniais metais buvo TSRS 60-mečio kolūkio centrinė gyvenvietė.
Vėlaičiai (Kretinga)
Vėlaičiai – kaimas rytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 2 km į pietryčius nuo Kartenos, kairiajame Alanto upės krante.
Istorija
Kaimo žemės plyti tarp Alanto upės ir Vėlaitinės miško. Pirmieji gyventojai jose apsigyveno I tūkst. prieš m. e. pabaigoje. Alanto ir jo intako Tyrupelio santakoje jie įsirengė įtvirtintą gyvenvietę – piliakalnį.
Vėlaičių kaimas atsirado XVI a., o rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1694 m. Vietos gyventojai pasakoja, kad tarp miškų ir upelių apsigyvenę jų proseneliai neturėjo kur skubėti: neskubėjo anksti kelti, neskubėjo ir į darbus kibti. Viskas buvo dirbama vėliau nei kituose kaimuose. Dėl to ir kaimas pavadintas Vėlaičiais. Vis tik reikia manyti, kad kaimui vardą davė pirmojo naujakurio Vėlaičio šeima.
XVIII a. pabaigoje – XIX a. pradžioje kaime buvo 14 vienkieminių sodybų. XVII a. – XIX a. kaimas priklausė Kartenos dvarui ir parapijai. XIX a. pirmoje pusėje kaimo žemių pietvakariniame pakraštyje susiformavo Vėlaičių užusienis, kuriame buvo 3 sodybos. Iš viso 1846 m. kaime buvo 17 baudžiauninkų sodybų, o 1849 m. Franso Pliaterio Kartenos dvare baudžiavines prievoles atlikinėjo 132 baudžiauninkai. Baudžiavą panaikinus, 1870 m. išperkamuosius žemės mokesčius grafui Adomui Pliateriui mokėjo 67 valstiečiai iš Vėlaičių kaimo ir užusienio.
Iki XIX a. pradžios kaimas turėjo dvejas kapines. Vienos kapinės, vadinamos Milžinkapiu, veikė Alanto kairiajame krante, vingio slėnyje, netoli piliakalnio. Kitos kapinės, vadinamos Maro kapeliais, buvo įrengtos dešiniajame Alanto krante, kelio į Karteną kairėje pusėje (šiandien jos yra Kartenos miestelio teritorijoje, Alanto gatvėje).
1923 m. Vėlaičiuose buvo 42 ūkiai ir 256 gyvenojai. 1926 ir 1930 m. pravesta žemės reforma. Jos metu kitapus Alanto buvusios kaimo žemės buvo prijungtos prie Kartenos dvaro žemėje naujai įkurto Gintarų kaimo.
Po II-jo pasaulinio karo į Vėlaitinės miškus pasitraukė ir Kardo rinktinės Buganto kuopos partizanais tapo vėlaitiškiai Julius Bumblys-Tigras, Juozas Viskontas-Dzima, Antanas Žilinskas-Jazminas.
1948 m. gegužės 22 d. į Krasnojarsko kraštą buvo ištremta ūkininkės Onos Mačernienės šeima, Marijona Domarkienė, Vincė Martinkutė ir Juozo Viskanto šeima. 1949 m. kovo 25 d. stribai iš kaimo išvežė net 14 žmonių – Petronėlę Drungilienę, Martą Kupšienę su vaikais Alfonsu, Valerijonu ir Birute, Juozą Tamašauską, Viktoriją Veizbonienę su vaikais Alfonsu ir Stase, Severiną Viskontienę su sūnumis Albertu, Pranu ir dukra Danute, o balandžio 10 d. buvo išvežti dar Steponas Simutis su žmona Marijona, sūnumi Ignu ir dukra Janina.
1949 m. Vėlaičių kaime buvo įkurtas „Valstiečių tiesos“ kolūkis. Po metų jis buvo prijungtas prie „Žemaitės“ (Kartenos) kolūkio. Apie 1963–1964 m. kaime įvesta elektra. Prasidėjus melioracijai, 1970 m. kaime gyveno 164 gyventojai, 1979 m. jų sumažėjo iki 64 žmonių, o 1987 m. buvo belikę tik 30 gyventojų. 2002 m. Vėlaičiuose tebestovėjo P. Baltmiškienės (gyveno duktė D. Jonikienė), St. Milašiaus, Vl. Paulausko ir Aleknavičių sodybos.
Kultūros paveldas
Alanto ir Tyrupalio santakoje išliko Alanto upės nuplauto Vėlaičių piliakalnio su papėdės gyvenviete liekanos. Į šiaurės vakarus nuo piliakalnio Alanto kairiojo kranto slėnyje stūkso Pilale, Milžinkapiu vadinama kalva – Vėlaičių k. senosios kapinės. Prie Vėlaičių–Lygnugariškių kelio stovi koplytstulpis su ornamentuotu kryželiu.
Antanas Gravrogkas
thumb|180px|Stefanija Gruzdytė thumb|right|buv. Goesų valda Joniškio miesto laukų teritorijoje, atitekusi Antanui Gravrogkui, alėja į sodybą
Grafas Antanas Julijonas Gravrogkas (Antoni Julijan Gravrogc, 1880 m. gegužės 18 d. Šeduvoje – 1958 m. balandžio 1 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius mechanikas, visuomenės veikėjas, siaurojo geležinkelio direktorius.
Biografija
Kilęs iš senos grafų titulą turinčios von Gravrogk (Graurod, Graenrodt, Grorodt, Garderode, Greverode, Grawrogk) ir baronų von Goes, bei von Haren giminių. Bernard von Haren 1253 metais buvo Memel ir Kuldigos komturas. 1259 metais būdamas Livonijos (Kalavijuočių) Ordino Didžiuoju Magistru, dalyvavo Skuodo mūšyje. Gravrogkai kilę iš iš Friesland, XII a. paplitusi Nordrhein-Westfalen,  XIV–XVII a. ''Rheinland-Pfalz kur XIV–XV a. užėmė aukštas pareigas. O LDK'' XVII a. valdė beveik visą šiaurės Lietuvą, vėliau nusigyveno ir sulenkėjo. Giminė, kaip turinti Riterio titulą minima jau IX a. Geldulf Herren de Greverode, 1118 metais minimas gyvenvietėje Grefrath. Šis pavadinimas reiškią „Rodung der Grafen“ – grafų nuosavybė. 1221 metais minimi Bruder Arnold, Albert und Walter von Greverode – Rheingrafen, Herren zu Greherath, Sande, Cleve und Heithausen. 1553 metų balandžio 14 dieną, Rheinland-Pfalz krašto valdovai, Philipp von Nassau-Saarbrücken ir Philipp von Nassau-Wiesbaden-Idstein, suteikė Philipps von Grorodt paveldimą Markgrafo titulą. Vėliau, 1560 metais Philipps von Grorodt tapo Vitztum im Rheingau (Stathalter), juo buvo iki gyvenimo galo 1567 metais. Jo anūkui, Christoph Georg von Grawrogk, 1628 metais Švedijos Karalius Gustav II Adolf patvirtino paveldimą grafo titulą.
Mokėsi Telšių mokykloje, 1892–1893 m. Mintaujos gimnazijoje, 1899 m. baigė Šiaulių gimnaziją. 1900 m. įstojo į Peterburgo universiteto Matematikos fakultetą, tačiau jame mokėsi neilgai. 1903 m. įstojo ir 1910 m. baigė Peterburgo technologijos institutą. Studijų metais dalyvavo lietuvių studentų organizacijų ir Lietuvos socialdemokratų partijos veikloje. 1910 m. Peterburge vedė bajoraitę Stefaniją Gruzdytę-Gruzdz (1884–1977), 1925 m. susilaukė sūnaus Kristupo (Christoph von Grawrock). Dirbo inžinieriumi Jekaterinoslavo metalurgijos fabrike, 1916–1919 m. Smolenske.
1920 m. grįžo į Lietuvą, dirbo Lietuvos geležinkeliuose. 1922–1924 m. Lietuvos universiteto dėstytojas, 1925 m. docentas. Pasižymėjo kaip aktyvus visuomenės veikėjas, ilgus metus buvo Lietuvos šaulių sąjungos vicepirmininkas. 1923 m. vienas pagrindinių Klaipėdos krašto sukilimo organizatorių. 1932–1933 m. Kauno miesto burmistras. 1932–1934 m. Lietuvos miestų sąjungos pirmininkas. 1944–1950 m. Kauno valstybinio universiteto, nuo 1950 m. Kauno politechnikos instituto Technikos fakulteto Technologijos katedros dėstytojas, profesorius. Dėstė metalų technologiją, vėliau, studentams mechanikams – medžio technologiją ir malūnus, 1952 m. docentas.
Nuo 1900 m. bendradarbiavo spaudoje. Rašė laikraščiams ir žurnalams „Varpas“, „Skardas“, „Naujoji Gadynė“, „Viltis“, „Lietuvos aidas“, „Trimitas“ (1930–1931 m. jį redagavo), fakulteto žurnalui „Technika“. Pasirašinėjo slapyvardžiu Vikingas. Palaidotas Kauno Petrašiūnų kapinėse.
Atminimo įamžinimas
1990 m. Antano ir Julijono Gravrogkų vardu pavadinta Kauno Dainavos mikrorajono gatvė.
Noviškiai
Noviškiai arba Beregovojė (, nuo 1907 m. Nowischken, nuo 1928 m. Brämerhusen, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – buvęs kaimas ir dvaras Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, Šešupės kairiajame krante, prie sienos su Lietuvos Respublika, 26 km į šiaurės rytus nuo Pilkalnio, 23 km į pietryčius nuo Lazdynų, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrovolsko kaimo gyvenvietės teritorijoje.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Noviškių kaimo bendruomenė (dvaras) 1927–36 m. Iki 1785 m. vadinti Nobeningken. 1785 m. buvo bajoriškasis kaimas ir kulmiškasis dvaras, bei pasienio gyvenvietė su 14 ugniakurų, 1822 m. – kulmiškasis kaimas su 53 gyventojais. Naujųjų Noviškių palivarke tuo metu buvo 16 gyventojų. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Diržkiemio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Doristalio (Stabartynės) valsčiui. Tikintieji priklausė Širvintos evangelikų liuteronų parapijai. XIX a. pabaigoje prie Noviškių prijungtas Netolviečių palivarkas. 1928 m. Noviškių dvaro apygarda pertvarkyta į kamo bendruomenę ir pervadinta vokišku pavadinimu pagal dvaro savininkų Brėmerių pavardę. Raidė „ä“ pavadinime atsirado per valdininkų klaidą, turėjo būti Braemerhusen. Dvaro (kaimo bendruomenės) žemes iš rytų ir šiaurės juosė Šešupė. Šiaurėje, Šešupės vingyje, buvo nedidelis miškas, dvaro žemių viduriu tekėjo Būdupės upelis, Šešupės intakas. Dvare buvo lentpjūvė, malūnas, pieninė. Po Antrojo pasaulinio karo išnyko.
Dvaras
Noviškių dvarą nuo 1818 m. valdė Brėmerių giminė. Tarpukariu dvaras turėjo 856 ha žemės, iš jų, 580 ha ariamos, 123 ha pievų ir ganyklų, 84 ha miško. Dvaro rūmai pirmojo pasaulinio karo metu sugriauti, bet po karo atstatyti, pridedant dar vieną aukštą. Grindų danga, laiptai, baldai buvo pagaminti, panaudojus medieną iš dvaro miško. Prie dvaro rūmų buvo didelis parkas. 1818 m. dvarui priklausė Naujųjų Noviškių {{{de|Neu Nowischken}}) palivarkas, 1910 m. – du palivarkai: Netolviečiai su 6 gyventojais ir Noihofas su 67 gyventojais.
2012 m. pasaulio pabaigos prognozė
2012 pasaulio pabaigos prognozė – plačiai po pasaulį paplitusi prognozė, pranašystė, kad 2012 m. turėjo įvykti pasaulio pabaiga. Idėja išplatinta knygų, televizijos laidų, internetinių reportažų. Ji grįsta Mezoamerikos ilgojo skaičiavimo kalendoriaus pabaiga: 5125 metų periodo pabaiga, kuri įvyko 2012 m. gruodžio 21 d. Taip pat įtraukti aplinkotyrininkų ir klimatologų perspėjimai apie gresiantį masinį rūšių nykimą ir klimato kaitą bei įvairiais kitais senoviniais kūriniais, pranašystėmis, piešiniais, prognozuojančiais pasaulio pabaigą.
Tačiau Meksikos nacionalinio autonominio universiteto archeologas Guillermo Bernalis pažymėjo, kad įrašuose, rastuose skirtingose majų radavietėse, nurodytos datos gerokai pranoksta 2012 metus – pavyzdžiui, viename įraše nurodyti apytikriai 4772 metai.
Pasaulio pabaiga pranašauta istorijos bėgyje daug kartų, remiantis religinėmis pranašystėmis ar astronominiais įvykiais, kaip kometų pasirodymas, saulės užtemimai ar kalendoriniai tūkstantmečiai.
Mezoamerikos kalendorius
Pasaulio pabaigos skelbėjai teigė, kad senovės majų astronomai žinojo apie būsimą retą Žemės, Saulės ir Paukščių Tako centro išsirikiavimą į vieną liniją 2012 m. žiemos saulėgrįžos metu. Šis išsilygiavimas siejamas su lygiadienių precesija ir persikėlimu iš vieno pasaulio į kitą.
Tuo tarpu majanistai nesutiko su tokia kalendoriaus interpretacija. Jie teigia, kad 2012 m. gruodžio 21 d. tiesiog žymi esamo baktuno pabaigą ir kalendoriaus perėjimą į 13.0.0.0.0. baktuną kaip kad automobilio odometras pasiekęs ribą persiverčia į nulius. Majanistai Schele ir Freidel teigė, kad Naujojo Amžiaus tikėjimai klaidingai interpretuoja ir iškraipo senovės majų kultūrą.
2012 m. gruodžio 21 d.
Šios datos svarba majanizme kilo iš to, kad tai yra dabartinio baktuno majų kalendoriuje pabaiga. Buvo daug tikinčiųjų, kad šios eros pabaiga bus pažymėta globaliu sąmonės sukrėtimu ir naujos eros pradžia. Spekuliacijos apie šią datą buvo randamos jau 1966 m. archeologo, antropologo Michael D. Coe knygoje „The Maya“. Joje teigiama, kad 2011 m. gruodžio 24 d. (vėliau data pakeista į 2012 m. gruodžio 23 d.) gali įvykti pasaulio pabaiga. Vėliau šia data ėmė spekuliuoti rašytojas Frank Waters, remdamasis astrologinėmis schemomis bei hopių pranašystėmis 1975 m. knygoje „Mexico Mystique: The Coming Sixth Age of Consciousness“. 2012-ųjų reikšmė minima ir José Argüelles knygoje „The Transformative Vision“. 1987 m. įvykusi planetų harmoninė konvergencija, dalinai sutapusi su majų kalendoriumi ir astrologinėmis pranašystėmis tik paskatino 2012 m. pasaulio pabaigos teorijos platinimą. Etnobotanikas, rašytojas ir filosofas Terence McKenna sukūrė Naujovės teoriją, kad laikas juda bangomis ir baigiasi 2012 m. gruodžio 21 d. Dalis knygoje minimų „sukrėtimų“ galimai pasitvirtino, pavyzdžiui, 2009 m. balandžio 19 d. prasidėjusi kiaulių gripo pandemija. Tyrinėtojas John Major Jenkins knygoje „Galactic Alignment“ rašė, kad senovės majai nuspėję, jog 2012 m. žiemos saulėgrįžos metu įvyks juodosios skylės jungtis Paukščių Tako galaktikos centre.
Pasak Jenkins teorijos, šį įvykį majai išpranašavo pagal Paukščių Tako tamsiosios properšos stebėjimą iš žemės, tačiau kiti tikėjo, jog šią žinią majams galėję perduoti ateiviai. 2006 m. psichonautas Daniel Pinchbeck 2006 m. išleido knygą „2012: The Return of Quetzalcoatl“, kurioje teigė, kad 2012 m. greičiau įvyks sąmonės perversmas, o ne apokalipsė.
Pranašystės
Žinoma tik viena majų inskripcija (apirusi), bylojanti apie 13-ojo baktuno pabaigą, kurią žymi dabartiniai 2012 m. Ji buvo dalinai iššifruota majanisto David Stuart.
History Channel laidose apie 2012 m. taip pat siejo ir kitas pranašystes, tačiau nė vienoje iš jų konkrečiai neminimi 2012-ieji. Pavyzdžiui, teigiama kad hopiai XX a. 5-ame dešimtmetyje įspėjo, jog pasaulio pabaiga įvyks po devynių pranašiškų ženklų. Tarp šių ženklų minimas „voratinklis, apraizgęs Žemę“ ir „mėlynoji žvaigždė“. Tarp kitų pabaigos šaltinių minimi Apsireiškimo knyga, Jonas Patmietis, Kumijos Sibilė, „Vaticinia Nostradami“, Šv. Malachijaus Popiežių pranašystė, Myrddin Wyllt.
Podolės aukštuma
thumb|230px|Podolės aukštuma
2012 m. pasaulio pabaigos prognozė
Pranašystės
2001 m. knygoje „The Orion Prophecy“ autoriai Patrick Geryl ir Gino Ratinckx teigė, kad mitologinės Atlantidos gyventojai, užlieti milžiniško potvynio po paskutinio apledėjimo persikėlė į Nilo deltą ir hieroglifais įspėjo ateinančias kartas apie 2012 m. įvyksiančią apokalipsę. Pasak autorių, šis perspėjimas neva buvo Sfinkso, Gizos piramidžių ir graikų Denderos šventyklos viduje. Taip pat cituojamas retas Albert Slosman Egipto Mirusiųjų knygos vertimas bei vertėjo knyga „Le Grand Cataclysme“.
Podolės aukštuma
Podolės aukštuma  – pietvakarinė Rytų Europos lygumos dalis, besidriekianti vakarų Ukrainoje. Ištįsusi iš šiaurės vakarų į pietryčius. Vyraujantis aukštis nuo 320–380 m šiaurės vakaruose iki 130–220 m pietryčiuose. Aukščiausia vieta – Kamulos k. (471 m). Išplitęs karsto reiškinys, yra požeminių urvų. Yra ąžuolų ir bukų giraičių, pietuose būdingos pievinės stepės. Vakaruose iškilęs Tovtrų masyvas.
2012 m. pasaulio pabaigos prognozė
Išsilygiavimo teorija
Saulės sistemoje gravitacija lemia, jog Saulė ir jos planetos dalijasi ta pačia plokščia orbita – ekliptika. Dvylika Zodiako žvaigždynų juda kartu ar šalia ekliptikos ir laikui bėgant atsitraukia 1° per 72 metus. Tai vyksta dėl nedidelio žemės ašies svyravimo jai besisukant. Todėl, maždaug kas 2160 m. žvaigždynas, matomas pavasario lygiadienio rytą, pasikeičia. Toks pasikeitimas astrologijoje žymi naujos eros pradžią. Šiuo metu Žemė yra Žuvų eroje, tačiau ji greitu laiku turėtų pereiti į Vandenio erą. Per 26 tūkst. metų Žemė pereina per visus Zodiako žvaigždynus ir lygiadienių precesija atlieka visą ratą aplink ekliptiką.
Fenomenas grindžiamas galaktikos išsilygiavimu. Dabar pavasario lygiadienis vyksta Žuvų žvaigždyne, o žiemos lygiadienis – Šaulio žvaigždyne; šie žvaigždynai susikerta ties galaktikos pusiauju. Kas 2000 metų, žiemos saulėgrįžos metu, Saulė, Žemė ir galaktikos centras išsilygiuoja į vieną liniją ir Saulė pasislenka galaktikos vija. Teigiama, kad 2012 m. šis išsilygiavimas (tariamai išpranašautas majų) sutaps su majų kalendoriaus pabaiga ir žymės senosios eros arba viso pasaulio pabaigą.
Astronomai ir majanistai teigė, kad nėra pagrindo manyti, jog majai baktuno pabaigą siejo su apokalipse. Be to, majai neturėję tikslių astronomijos įrankių ir negalėję nustatyti galaktikos centro, o panašios konvergencijos įvyko ne kartą ir praėjo be incidentų (pvz., 1998 m.).
Nibiru
Kita paplitusi teorija, kad 2012 m. (nors data ne kartą keista) pasaulio pabaigą turėjo sukelti į Žemę atsitrenkusi ar jos sukimą sustabdysianti Planeta X dar vadinama Nibiru. Pranašauta, kad jos dydis yra iki 20 kartų didesnis už Jupiterio ir jos kursas einąs tiesiai link Žemės. Šios teorijos sukūrimą lėmė astronomų hipotezė apie už Neptūno orbitos skriejančią nežinomą planetą. Teorijos platintojai Zecharia Sitchin, Nancy Leider.
Ši teorija astronomų visiškai atmesta, nes toks milžiniškas dangaus kūnas būtų matomas plika akimi ir sukeltų ryškius pokyčius planetų orbitose.
Kultūroje
2012 m. pasaulio pabaigos teorija plačiai eskaluota populiariojoje kultūroje. Internete paskelbta daug videopasakojimų apie ateinančią apokalipsę, History Channel taip pat šia tema kūrė laidas, išleista daug knygų. Filmų režisierius Roland Emmerich išleido filmą „2012“ remdamasis šia teorija.
Visame pasaulyje prognozuotą pasaulio pabaigos dieną, gruodžio 21, įvairios žmonių grupės (ypač ufologijos, naujojo amžiaus šalininkai) rinkosi į, jų manymu, šventas, su ateiviais susijusias vietas, pvz., Biugarašą (Prancūzija), Širinčę (Turkija), Rtanį (Serbija), laukti pasaulio pabaigos. Dalyje Brazilijos miestelių (San Fransisko de Paula, Korginjas) oficialiai pradėtos kaupti atsargos ir įrengti bunkeriai. Meksikoje, Gvatemaloje esančiose majų archeologinėse vietovėse vyko iškilmingos 13-ojo baktuno pabaigos pažymėjimo ceremonijos, kuriose dalyvavo ir Lotynų Amerikos šalių vadovai.
Radviliškio miesto seniūnija
Radviliškio miesto seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Radviliškio rajono savivaldybėje, apimantis Radviliškio miestą.
Geografija
Seniūnija užima 1732,2 ha plotą, ji yra pelkėtoje lygumoje.
Levaniškių apylinkė
Levaniškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Radviliškio miesto seniūnija
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 6 seniūnaitijos:
Levaniškių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Raguvos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Troškūnų rajonui. 1954 m. prijungta dalis Alukėnų apylinkė ir dalis Krityžės apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Levaniškių apylinkė prijungta prie Traupio apylinkės.
Pranas Stepulis
Pranas Stepulis (1913 m. gruodžio 14 d. Janėnuose, Seinų apskritis – 2007 m. balandžio 5 d. Vilniuje) – Lietuvos kanklininkas, meno kolektyvų vadovas, profesorius.
Biografija
1930 m. atvyko į Kauną. 1937 m. baigė Kauno suaugusiųjų gimnaziją. 1930–1938 m. mokėsi Lietuvos kanklininkų draugijos kursuose (Prano Puskunigio ir Justino Strimaičio mokinys), 1938–1940 m. pats juose dėstė. 1938–1940 m. studijavo VDU, 1940 m. – Vilniaus universitete filologiją. 1950 m. baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją (Romualdo Džiugo obojaus klasę), įgijo obojininko specialybę.
1940–1962 m. vadovavo Valstybinio dainų ir šokių (dabartinio „Lietuvos“) ansamblio orkestro kanklių grupei. Nuo 1945 m. dėstė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija), 1970–1987 m. buvo šios mokyklos Liaudies instrumentų katedros vedėjas, 1981 m. profesorius. Palaidotas Karveliškių kapinėse.
Nuopelnai
P. Stepulis pagrindė profesionaliojo kankliavimo metodiką, sukūrė akademinio kankliavimo pamatus. Jo dėka buvo praplėstas aukštųjų kanklių garsynas, suformuota šiuolaikinių koncertinių kanklių šeima. Tarp P. Stepulio mokinių yra žymiausi Lietuvos kanklininkai: K. Tamošaitienė, Z. Stepulienė, A. Prusevičius, L. Naikelienė, D. Šimakauskaitė, N. Karčiauskienė, A. Juškevičienė ir daugelis žinomų ansamblių bei orkestrų vadovų, šalies aukštųjų ir vaikų muzikos mokyklų mokytojų.
1954 m. LSSR nusipelnęs artistas. 1963 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas. 2003 m. prezidentas Rolandas Paksas apdovanojo Vytauto Didžiojo ordino Karininko kryžiumi.
Balstogės vaivadija
Balstogės vaivadija – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Lenkijoje. Centras – Balstogė.
Grikštaičiai
Grikštaičiai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Vėžaičių.
Kosuv Lackų herbas
right|thumb|Kosuv Lackų herbas Kosuv Lackų herbas  – Kosuv Lackų miesto skydo formos herbas, kurį kartu su žemėmis, 1417 m. LDK kunigaikštis Vytautas Didysis už karinius nuopelnus suteikė Martynui Ciolkui. Herbe raudonoje užsklandoje vaizduojamas baltas galvijas su auksiniais ragais ir auksinėmis kanopomis stovintis ant žalios žolės.
Kristijonas III
thumb|left|100px|Kristijono III monograma Kristijonas III (, 1503 m. rugpjūčio 12 d. Gotorpas, Šlėzvigas – 1559 m. sausio 1 d. Koldingas) – 1534–1559 m. Danijos ir 1536–1559 m. Norvegijos karalius.
Biografija
Kilęs iš Oldenburgų dinastijos, Frederiko I sūnus, Frederiko II tėvas.
Valdymas
Karaliumi išrinktas per Liubeko intervenciją ir vidaus kovas dėl sosto (Grafų kivirčas). 1534–1536 m. numalšino valstiečių ir miestiečių sukilimą, nugalėjo Liubeko laivyną ir varžovo grafo Kristofo fon Oldenburgo kariuomenę. 1536 m. įkalino katalikų vyskupus, sekuliarizavo Bažnyčios turtus ir Danijoje bei Norvegijoje, iki 1550 m. ir Islandijoje įvedė liuteronybę.
Po norvegų sukilimo prieš reformaciją 1537 m. Norvegiją pavertė Danijos provincija. Sustiprino karaliaus valdžią, sukūrė stiprų karinį laivyną. Vykdė aktyvią, bet taikią užsienio politiką, išskyrus 1542–1544 m. karą su Šventosios Romos imperijos imperatoriumi Karoliu V, palaikė gerus santykius su Švedija. 1544 m. Šlėzvigą-Holšteiną padalijo į 3 dalis, dvi jų perdavė valdyti broliams.
Šeima ir vaikai
1525 metų spalio 29 d. Kristijonas vedė Lauenburgo pilyje Doroteją Saksen-Lauenburgę. Jie turėjo penkis vaikus:
Jasuto Honda
(g. 1969 m. birželio 25 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Mezofitas
thumb|right|Mezofito [[didžialapė liepa|didžialapės liepos (Tilia platyphyllos) lapai]]
Mezofitai (🇬🇷 'vidutinis, vidurinis, tarpinis' + 🇬🇷 'augalas') – augalai, kurie auga vidutinio drėgnumo aplinkoje ir ten, kur pakanka drėgmės. Mezofitai yra vidutiniškai reiklūs ne tik vandens režimui, bet ir dirvožemio derlingumui (mineralinei mitybai), oro temperatūrai ir dirvožemio aeracijai. Išskiriami mezotrofiniai, mezoterminiai ir mezoaerofitai.
Lietuvoje mezofitai plačiai paplitę, nes klimato sąlygos, vietovės reljefas ir žemdirbystė sudarė palankias sąlygas jiems plisti. Dauguma lapuočių (ąžuolas, klevas, liepa, uosis, drebulė, kaštonas) ir kai kurie spygliuočiai (eglė, kėnis, maumedis) priklauso mezofitams. Dauguma pašarinių augalų bei pievų žolių taip pat yra mezofitai.
Morfologija
Antžeminės ir požeminės mezofitų dalys išsivysčiusios maždaug tolygiai .Mezofitų šaknys yra svarbios struktūros, pritaikytos sugerti kuo daugiau vandens. Šaknų sistemos gali būti:
Lapai įvairaus dydžio, paprasti arba sudėtiniai. Jų lakštai plokšti, minkšti pliki arba šiek tiek plaukuoti, nelabai gysloti. Lapo plaukeliai sulaiko ir kondensuoja vandenį lapo paviršiuje, sumažindami koncentracijos gradientą tarp lapo vidaus ir išorės, todėl vanduo mažiau difunduoja iš lapo osmoso būdu ir sumažina vandens nuostolius. Epidermis vieno sluoksnio, vidutiniškai išsivystęs, kutikulė nestora. Mezofitų vaškinė kutikulė yra ant abiejų epidermio sluoksnių, ant viršutinio ji storesnė. Ši vaškinė kutikulė padeda nuo vandens praradimo, sulaiko vandens patekimą į išorę.
Mezofitų osmosisnis slėgis didesnis už hidrofitų, bet mažesnis už kserofitų, dažniausiai 12-25 atm. Vandens balansą reguliuoja žiotelės. Žiotelės būna abejose lapo pusėse, dažniau sutinkama tik apatinėje. Morfologiškai skiriasi ypač aukštų mezofitų lapai: viršutiniai – šviesesni, mažesni, kietesni; apatiniai – ūksminiai, minkštesni, didesni, gležnesni.
Mezofitų apsisaugojimas nuo vandens deficito
Mezofitai į vandens trūkumą reaguoja užverdami žioteles, kad sumažintų vandens praradimą transpiracijos būdu. Priklausomai nuo rūšies žiotelės gali būti užveriamos labai greitai, jiems neprarandant turgorišukumo. Šių žiotelių uždarymą paprastai lydi fotosintezės slopinimas ir ūglių augimo sustojimas. Kai drėgmė vėl pakankama, atsidaro žiotelės, atsinaujina fotosintezė ir ūglių augimas. Daugelis augalų, pavyzdžiui, žolės, gali išgyventi ilgus sausros laikotarpius, tačiau kitiems nuolatinė sausra gali būti mirtina.
Pagal drėgmės poreikį mezofitai skirstomi:
Kseromezofitai
Kseromezofitai – tarpinė augalų grupė turinti kserofitų (būdingi smėlynų buveinei) ir mezofitų (būdingi vidutinio drėgnumo pievų buveinei) požymių. Šie augalai blogiau nei kserofitai, tačiau, geriau nei mezofitai prisitaiko prie sauso dirvožemio .Palyginti su mezofitais, kseromezofitai smulkesni, trumpesniais tarpubambliais, mažesniais, kietesniais, pilksvais lapais. Jų lapalakščio gyslų tinklas tankesnis nei mezofitų. Kseromezofitams būdingos gilios arba plačiai išsikerojusios šaknys, kurių ląstelės pasižymi aukštu osmosiniu slėgiu. . kairėje|miniatiūra|213x213px|Paprastoji šunažolė (Dactylis glomerata L.)
Lietuvoje randami kseromezofitai:
Higromezofitai
Higromezofitai'– tarpinė augalų grupė, turinti hidrofitams ir mezofitams būdingų požymių. Geriau negu mezofitai prisitaikę prie dirvožemio drėgmės pertekliaus. Jie stambesni, ilgesniais tarpubambliais, didesniais, plonesniais, žaliais lapais. Jų ląstelės stambesnės, ramstiniai audiniai menkesni, lapalakščio gyslų tinklas retesnis nei mezofitų. Net ir nedaug vandens netekę jie greitai nuvysta. .
kairėje|miniatiūra|240x240px|Paprastoji eglė (Picea abies (L.) Karst.),
Lietuvoje randami higromezofitai:
Jonava
Miesto gimtadienis švenčiamas rugpjūčio 8 d., neretai siejamas ir su Joninėmis.
left|thumb|Lakštingalų mikrorajonas thumb|left|AB „[[Achema“]] thumb|left|[[Jonavos geležinkelio stotis, pastatyta 1835 m.]] kairėje|miniatiūra|left|[[Jonavos kultūros centras]] kairėje|miniatiūra|left|[[2022 m. gruodį atidarytas Jonavos baseinas]]
Mezofitas
Eumezofitai
Eumezofitai – augalai prisitaikę gyventi vidutinio drėgnumo ir derlingumo dirvožemiuose, kurių ląstelės pasižymi aukštu osmosiniu slėgiu. Tai būdingiausia šienaujamų ir ganomų pievų augalų ekologinė grupė. Šie augalai, auga vidutinio drėgnumo dirvožemyje ir pasižymi tarpinėmis savybėmis tarp higrofitų ir kserofitų. Jie išlieka konkurencingi ne tik vidutinio drėgnumo dirvožemyje, bet ir esant laikinam drėgmės pertekliui ar laikinai sausrai. Per ilgą naudojimo gyvulininkystės reikmėms, šiose pievose susiformavo ūkiniu požiūriu vertingiausių mezofitų bendrijų specifinė vertikalioji struktūra ir taksonominė sudėtis. Šių pievų bendrijų vertikaliąją struktūrą lemia rūšių įvairovė ir skirtinga tolerancija šviesai, drėgmei ir kitiems aplinkos veiksniams. . Eumezofitai yra daugelis Lietuvos miškų ir natūralių pievų augalų, taip pat kai kurie ūkio augalai (kviečiai, avižos) ir piktžolės (dirvinis vijoklis).
Pagal šviesos poreikį skirstomi mezofitai
Pavyzdžiai:
Jonava
Etimologija
Pagal liaudies etimologiją yra legenda, kuri byloja, kad senais laikais kairiajame Neries krante, stovėjusi smuklė, kurioje gyveno Jonas ir Jonienė. Smuklė viliodavo pirklius, amatininkus, kurie sakydavo „Užsukime pas Jonus“. Pasak legendos, taip ir kilo Jonavos pavadinimas.
Geografija
260px|thumb|right|Scheminis miesto planas (raudona linija pavaizduotas kelias ) thumb|left|Vienas iš [[Varnutės tvenkinys|Varnutės tvenkinių]]
Jonava įsikūrusi dešiniajame Neries krante. Miesto ribose į Nerį įteka Taurosta, Lankis, Varnaka. Miestui būdingas raiškus reljefas. Yra gerai sutvarkytas gatvių tinklas (pagrindinės iš jų – Jono Basanavičiaus g., Vasario 16-osios g.), skverai (Ramybės), parkai (Atminimo, Taurostos, Joninių slėnis), aikštės (Jonavos Sąjūdžio, Santarvės, Laikrodžio) bei tvenkiniai (Varnutės), išsidėstę tarp mikrorajonų. Priemiestiniai želdiniai – vieni būdingiausių Jonavos bruožų.
Miesto kūrimasis ir plėtimasis
Manoma, kad Jonavos vietoje ošė gūdi giria, mat ir dabar rytinė miesto dalis atsimuša į tankius miškus. Bene anksčiausiai apgyvendinta miesto dalis buvo Skarulių kaimo teritorijoje. Čia kasinėjant rasta įvairių 10-12 tūkst. pr. m. e. darbo įrankių. Didžiausia archeologinė gyvenvietė aptikta ties dabartiniu miesto senamiesčiu, seniausia – dabartinio Jonavos Kultūros centro vietoje. Taip pat nemažai gyventa ir ties Jonavos autobusų stotimi, mat net ir šiais laikais randama molio puodų šukių.
Jonaviečiai minėję, jog ties Jonava per Nerį buvusi brasta, kuri buvo aprašyta ir 1373 m. „Livonijos kronikoje“. Brasta tuomet buvo itin svarbus to meto karinis objektas, tad ji itin slėpta, saugota.
Miesto atsiradimas siejamas su Skarulių dvaru. XVII a. jis atiteko Dominykui Kosakovskiui, kuris 1740 m. pasistatė rūmus.
1750 m. rugpjūčio 8 d. Lenkijos karalius ir LDK kunigaikštis Augustas III Marijonai Kosakovskienei suteikė privilegiją įkurti Jonavos miestelį, leisti jame turgus ir prekymečius ir apgyvendinti laisvus įvairių religijų žmones.
1750 m. pastatyta pirmoji medinė bažnyčia. Gyvenvietė pradėjo plėstis pietų-šiaurės kryptimi pagal vieną gatvę, ėjusią Kėdainių-Žeimių kryptimi. 1776 m. Skarulių kaimas atiteko Juozapui Kazimierui Kosakovskiui, įkurtas marijonų vienuolynas. 1778 m. veikė alaus darykla. Pagal Lauryno Stuokos-Gucevičiaus projektą 1791 m. pastatyta bažnyčia ir vienuolynas. Šie pastatai sudarė miesto centrą, o vėliau į jį pradėjo keltis ir pirmieji gyventojai iš aplinkinių kaimų. thumb|left|Arklių pašto stotis (dabar [[Jonavos krašto muziejus)]] thumb|left|[[Jonavos uostas|Jonavos prieplauka prie Neries carinės Rusijos laikais]] XVIII a. Jonava buvo sudaryta iš dvaro ir gyvenvietės, kuri buvo įsikūrusi dešiniajame Neries krante. Pati gyvenvietė plėtėsi į vakarus nuo brastos. Pro dvarą ėjo kelias iš Ukmergės į Kauną, centrinė gatvė vedė į Kėdainius.
1784 m. miestelyje gyveno 59 žydų šeimos, o 1789 m. gyventojų surašymo duomenimis, bene pusė Jonavos gyventojų buvo žydai. Miesteliui plėstis įtaką turėjo nebloga geografinė padėtis. Aštuoniolikto amžiaus pabaigoje Neries upe padidėjo prekyba, tad mieste atsirado nemažai prekybininkų. 1812 m. per Jonavą žygiavo stambūs Napoleono kariuomenės daliniai. 1820 m. Jonavoje buvo bemaž 133 kiemai.
1831 m. kilo 1831 m. Jonavos krašto sukilimas, kuriam vadovavo bajoras Mauricijus Prozoras. Sukilėliai užėmė Jonavą ir miestelį bei jo apylinkes kontroliavo daugiau kaip tris mėnesius. Tuo pačiu metu Jonavos miškuose buvo susibūrę generolo Antano Gelgaudo sukilėlių būriai. Numalšinus sukilimą, Jonavoje įkurdinama Rusijos kareivių įgula, nemažai jonaviečių buvo ištremti, o į jų vietą atkelti stačiatikiai iš Rusijos gilumos gubernijų.
1835 m. nutiestas Peterburgo–Varšuvos kelias, pastatyta arklių pašto stotis. 1838 m. per Jonavą nutiesiama optinio telegrafo linija, vėliau buvusi pakeista elektromagnetine. 1842 m. per Nerį veikė keltas. XIX a. Jonava – Kauno apskrities miestelis, valsčiaus ir seniūnijos centras.
Jonava statėsi be jokio plano, buvo renčiami mediniai namai, tačiau nuo baudžiavos panaikinimo iki I pasaulinio karo miestas itin nesiplėtė, o 1894 m. kilęs gaisras itin nuniokojo patį miestą, 1899 m. parengtas miesto atstatymo planas. 1905 m. Jonavos didžiojo gaisro metu nuniokota geležinkelio stotis ir daugelis gyvenamųjų namų, 2000 šeimų liko be pastogės.
1871 m. Jonavoje gyveno apie 3000 žmonių, dauguma vertėsi prekyba. Tais pačiais metais Liepojos-Romnų geležinkeliu važiavo pirmasis traukinys. Geležinkelis itin smarkiai padidino miesto plėtimąsi į šiaurę, o laivyba Nerimi ilgainiui neteko prasmės. Toliau plėtėsi prekyba – vyko didelės mugės, kūrėsi parduotuvės, turgūs. XX a. jonaviečiai garsėjo stalyste ir ratų gamyba. 1893 m. ant Varnutės upelio pastatyti pirmieji malūnai. 1912 m. atidarytas degtukų fabrikas.
Pokario metai ir pramonės kūrimasis
thumb|[[Steigiamasis Seimas|Steigiamojo Seimo susirinkimo dienos minėjimo iškilmės Jonavoje 1928 m.]]
Po II pasaulinio karo Jonava neteko daugelio pastatų ir gyventojų. 1946 m. rugpjūčio 3 d. tapo apskrities pavaldumo miestu. 1946 m. nutarta degtukų fabriką pertvarkyti į baldų įmonę, 1958 m. tapusią Jonavos baldų kombinatu. Baldai buvo gaminami net Maskvos Kremliui, Suvažiavimų rūmams, Didžiajam teatrui. Šeštajame dešimtmetyje baldininkams pastatyta gyvenvietė, klubas, mokykla.
1950 m. Jonava tapo Jonavos rajono centru. 1962 m. netoli Skarulių prasidėjo chemijos (azotinių trąšų) gamyklos – „Azoto“ (dab. AB „Achema“), statybos. Pirmasis lietuviškas amoniakas pagamintas 1965 m. Gamykla plėtėsi ir augo. Taip septintojo dešimtmečio pradžioje Jonava imta vadinti chemikų miestu. Dėl chemijos gamyklos plėtimosi, Skarulių kaimas buvo pradėtas naikinti, padidėjo aplinkos užterštumo problemų. Miesto centre pastatyta universalinė parduotuvė (architektas A. Beinortas).
1986 m. Jonavoje pastatytas Taurostos tiltas, sumažinęs automobilių srautus per miestą. 1989 m. kovo 20 d., 11.20 valandą, Jonavos „Azote“ įvyko avarija, kurios metu po sprogimo išsiliejo apie 7,5 tūkst. tonų skysto amoniako. Kilo gaisras, į atmosferą išsiskyrė daug nuodingų dujų, kurių debesis vėjas nunešė link Ukmergės, Širvintų, Kėdainių. Jonavos miestas buvo evakuotas. Žuvo 7 žmonės, daugiau nei 50 buvo sužeisti, 29 žmonės dėl avarijos tapo neįgalūs. Tačiau tikrieji nelaimės nuostoliai ir padariniai nesuskaičiuoti ir neįvardinti iki šiol. Yra žinoma, kad amoniakas gali sukelti rimtus vaikų smegenų pažeidimus, ypač pavojingas embrionui nėštumo laikotarpiu.
Švietimas ir ugdymas
thumb|[[Jonavos Senamiesčio gimnazija]]
1782 m. Jonavoje jau veikė mokykla. Vaikus mokė vienuoliai. Rašytiniuose šaltiniuose mokykla minima 1820 m. Po 13 metų šią mokyklą jau lankė 40 vaikų. Po 1820 m. sukilimo ji buvo uždaryta.
Jonas Vilionis
Jonas Vilionis (g. 1947 m. liepos 30 d. Pašventupyje, Prienų rajonas) – Lietuvos ir Prienų rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Jonava
Švietimas ir ugdymas
1867 m. Jonavoje įkurta liaudies mokykla (t. y. pradinė mokykla), kurioje buvo mokoma rusų kalba. 1871 m. iš Rumšiškių atkelta pradinė mokykla, prie kurios buvo įsteigta amatų klasė. XIX a. antroje pusėje prie Jonavos pradinės žydų mokyklos įsteigta batsiuvių amato klasė. 1919 m. įkurta progimnazija, kuri išleido vieną abiturientų laidą. 1935 m. pastatyta dviaukštė mūrinė mokykla, kuri pokario metu pakeista į vidurinę mokyklą. 1968 m. Jonavoje atsidarė nauja vidurinė mokykla. Miestui augant pastatyta mokykla senojoje Kauno gatvėje.
Šiuo metu veikia Jonavos politechnikos mokykla, bendrojo lavinimo – Jaunimo mokykla, Senamiesčio gimnazija, J. Ralio gimnazija, vidurinė mokykla Santarvės, Suaugusiųjų švietimo centras. Taip pat 4 pagrindinės mokyklos (Lietavos, Neries, R. Samulevičiaus, J. Vareikio), 2 pradinės mokyklos (Panerio, Jonavos). Ikimokyklinio ugdymo srityje veikia 2 mokyklos-darželiai („Bitutė“, „Šilelis“), 5 lopšeliai-darželiai („Lakštingalėlė“, „Dobilas“, „Saulutė“, „Žilvitis“, „Pakalnutė“). Mieste taip pat veikia papildomojo ugdymo įstaiga – Jonavos meno mokykla.
Kultūra
Kultūros veiklą organizuoja Jonavos kultūros centras (JKC). 1995 m. liepos 1 d. Kultūros ir švietimo skyriaus metodinis kabinetas reorganizuotas į Kultūros centrą, o po metų kultūros centras persikėlė į „AB Achema“ kultūros rūmus. Organizuojamos Joninių šventės su pagoniškomis tradicijomis, Užgavėnės, centrinės Eglės įžiebimo ceremonijos, Miesto šventės, daugelis kitų renginių.
Jonas Vilionis
Biografija
1976 m. Šilalės rajono Sviesto gamyklos direktorius, 1979 m. Žaliavų paruošimo skyriaus viršininkas, 1980 m. Šilalės rajono Komunalinių įmonių kombinato viršininkas, nuo 1987 m. Šilutės sūrių gamyklos direktorius, nuo 1996 m. Klaipėdos akcinės bendrovės „Klaipėdos pienas“ generalinis direktorius, nuo 1999 m. ūkininkauja.
Nuo 2007 m. Prienų rajono savivaldybės tarybos narys.
Jonava
Krašto muziejus
Krašto muziejaus pradžia laikoma 1987 m. organizuota paroda „Senoji Jonava“. 1989 m. Jonavos rajono taryba muziejui skyrė patalpas mokytojo tremtinio B. Garmaus name, kuriame 1989 m. rugpjūčio 1 d. atidarytas Jonavos kraštotyros muziejus. 1992 m. Jonavos kraštotyros muziejus persikėlė į senąsias Jonavos arklių pašto stoties patalpas, pakeistas pavadinimas į Jonavos krašto muziejų.
Jonas Vilionis
Biografija
Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos narys, nuo 2006 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys. Iki 2021 m. buvo šios partijos Prienų skyriaus pirmininkas.
Jonava
Krašto muziejus
Šiuo metu muziejuje įrengtos kelios parodų salės, dailės, istorijos, etnografijos skyriai, turi tris filialus Jonavos rajone. Muziejininkai užsiima mokslinė tiriamąja, edukacine, kultūrine, leidybine bei ūkine veikla, organizuoja įvairius renginius bei šventes miesto bei rajono gyventojams.
Jonas Vilionis
Biografija
Prienų rajono žemdirbių asociacijos pirmininkas, kooperatyvo „Lietuviškas pienas“ pirmininko pirmasis pavaduotojas, Žemės ūkio rūmų tarybos narys. 2006 m. Lietuvos pieno gamintojų asociacijos pirmininkas.
Sutuoktinė Danutė, vaikai Danutė, Ingrida.
Jonava
Bibliotekos
1939 m. įsteigta Jonavos valstybinė viešoji biblioteka, kuri 1941 m. uždaryta, vėliau, pasibaigus antrajam pasauliniam karui, atkurta. 1950 m. tapo rajonine biblioteka. 1976 m. persikėlė į Jonavos arklių pašto stoties patalpas, o 1992 m. – į dabartines.
Žiniasklaida
1951 m. Jonavoje išleistas pirmasis krašto laikraštis „Pergalės vėliava“, nuo 1965 m. spausdintas „Jonavos balsas“. Šiuo metu leidžiami laikraščiai „Alio Jonava“, „Naujienos“, „Jonavos garsas“, mėnraštis „Jonavos kraštas“.
Jonavoje taip pat veikia ir du televizijos kanalai: „AVVA“, transliuojamas kabelinės televizijos abonentams bei „TV7“, transliuojamas analoginės televizijos siųstuvais Jonavos ir aplinkiniams rajonams.
Sportas
thumb|[[Jonavos centrinis stadionas|Jonavos kūno kultūros ir sporto centro stadionas]]
Sportinę veiklą organizuoja Kūno kultūros ir sporto centras. Jame įregistruota virš 13 sporto klubų, kuriuose yra virš 300 narių. „Lietavos“ komanda – Lietuvos II futbolo lygos nugalėtoja. Tinklinio moterų klubas „Achema-KKSC“ – tris kartus tapo Lietuvos čempionato nugalėtojomis. Taip pat yra bokso, šachmatų klubai. Ilgų nuotolių bėgimo klubo „Maratonas“ atstovai yra iškovoję keturis medalius tarptautiniame Vilniaus maratone.
Pramonė
thumb|left|[[Jonavos baldų kombinatas]] Didžiausia miesto įmonė yra chemijos bendrovė AB „Achemos grupės“ įmonė „Achema“, esanti pačiame rytiniame miesto pakraštyje, netoli Neries ir Šventosios upių santakos, gaminanti trąšas.
Kitos svarbios įmonės:
Autobusai
thumb|Jonavos autobusų stotis po rekonstrukcijos Visuomeninio transporto veiklą organizuoja AB „Jonavos autobusai“. Kursuoja 1-9 numerio autobusai ir mikroautobusai (6 numerio autobusai yra privatūs). Jonavos autobusų stotis pastatyta 1978 m. Šiuo metu autobusais galima pasiekti beveik visus Lietuvos regionus. Autobusų stotis atnaujinta 2013 metais.
Geležinkelis
Jonavos geležinkelio stotis pastatyta 1871 m. Ji priklausė Liepojos–Romnų geležinkelio atkarpai. Naujas geležinkelis sujungė Jonavą su Vilniumi, Šiauliais, Liepoja ir plačia Rusijos rinka. Jonava tapo svarbiu geležinkelių tašku. 1916 m. nutiestas siaurasis Jonavos–Ukmergės geležinkelis, iki išardymo 1958 m. naudotas keleivių ir krovinių vežimui.
Keliai
Per Jonavą eina magistralinis kelias: Krašto keliai:
Gyventojai
Mieste gyvena 46,5 proc. vyrų ir 53,5 proc. moterų.
Garbės piliečiai
Jonavos rajono garbės piliečiai – Bronislovas Lubys (garbės pilietis nuo 2000 m. rugpjūčio 4 d.), pramonininkas; Edvardas Prichodskis (nuo 2000 m. rugpjūčio 4 d.), Jeronimas Ralys (nuo 2000 m. rugpjūčio 4 d.), gydytojas, vertėjas; Jonas Sirvydis (nuo 2006 m. sausio 26 d.), „Achemos“ vadovas; Konstantinas Bogdanas (nuo 2000 m. rugpjūčio 4 d.), skulptorius; Stanislovas Gediminas Ilgūnas (nuo 2000 m. rugpjūčio 4 d.), visuomenininkas; Teresė Žižienė (nuo 2004 m. spalio 14 d.), gydytoja; Vincas Algirdas Pranckietis (nuo 2000 m. rugpjūčio 4 d.), klebonas.
Paminklai
thumb|Paminklas [[Abraomas Kulvietis|Abraomui Kulviečiui Santarvės aikštėje, atidengtas 2009 m.]]
Miestų partnerystė
Miestai, su kuriais Jonava yra užmezgusi partnerystės ryšius:
thumb|Jonavos miestų partnerių herbai ant savivaldybės pastato.
Stasys Paliulis
Stasys Paliulis (1902 m. gegužės 7 d. Savučiai, Vabalninko valsčius – 1996 m. sausio 19 d.) – Lietuvos pedagogas, žymus tautosakos rinkėjas, sutartinių bei instrumentinės muzikos tyrinėtojas ir propaguotojas. Jo dėka Lietuvoje tapo populiarūs skudučiai.
Biografija
Pusbrolis – lietuvių etnomuzikologijos pradininkas, tautosakininkas, visuomenės veikėjas kunigas Adolfas Sabaliauskas-Žalia Rūta. Mokėsi Vabalninko pradžios mokykloje, 1917–1920 m. Biržų gimnazijoje, vėliau – Panevėžio gimnazijoje. 1923–1925 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete Kaune lietuvių kalbą ir literatūrą, rusų literatūrą bei pedagogiką, taip pat mokėsi Kauno muzikos mokykloje. Dėl lėšų stokos studijas nutraukė.