cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Partizanas (ginklas)
XVI a. partizanai buvo landsknechtų ginklas, XVII a. – asmens sargybinių ginklas. Rusijoje atsirado XVII a. ir naudoti iki XVIII a. ketvirto dešimtmečio kaip karininkų garbės ginklas (su ornamentuotu, herbais puoštu ietigaliu). Rusijoje ginkluotėje buvo iki XIX a. pradžios, vadinti espantonais (эспантон).
Muay Thai
Istorija
Muay Thai kaip sporto šaka pripažinta 1929 m. Tradiciniai rankas juosiantys diržai pakeisti europinio tipo pirštinėmis. Sportininkams kovos metu leidžiama dėvėti elastinius raiščius, kurie apsaugo čiurnos sąnarį, rankos apvyniojamos tvarsčiais, kurių ilgis 2,5 m., plotis 5 cm, privalomos dantų bei lytinių organų apsaugos, sportinės trumpikės ir leista tvarstytis kojas. Kova vyksta ringe 6 x 6 m.
Įvestos svorio kategorijos bei apribotasis kovos laikas iki 5 raundų po 3 min. Be teisėjo ringe atsirado dar 3 šoniniai teisėjai. Įvedus taisykles uždrausti imtynių elementai, smūgiai galva, smaugimai bei gulinčio varžovo atakavimai. Pergalė skiriama už nokautą, pagal taškus, varžovui pasidavus.
Europoje pirmieji Muay Thai kultivuoti pradėjo Nyderlandų sportininkai. Kitose pasaulio šalyse Tailando boksas populiariu tapo apie 1980 m. Šiuo metu sunku būtų rasti nors vieną pasaulio šalį, kurioje nebūtų kultivuojamas Muay Thai.
Į Lietuvą Muay Thai atkeliavo 1990 m. spalio 11 d. Klubas „Titanas” Kaune – pirmasis klubas šalyje, kuriame pradėtas treniruoti Muay Thai.
Muay Thai kaip ir daugelis kitų kovos menų yra ne vien sporto šaka, bet kartu ir gyvenimo būdas. Muay Thai praktikuojantys žmonės sustiprėja ne tik fiziškai, bet ir moraliai, emocionaliai.
FK Volga Tver'
Tverės „Volga“' – Rusijos futbolo klubas iš Tverės.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1937 m., kai buvo suburta Spartako ekipa. Nuo 1957 m. žinoma volgos pavadinimu.
Po 2016/2017 m. sezono klubas paskelbė, kad traukiasi iš pirmenybių. vėliau šis darinys likviduotas.
Pasiekimai
Šaltiniai:
Plinkšės
Plinkšės – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, šiauriniame Plinkšių ežero krante. Seniūnaitijos centras. Veikia Plinkšių senelių globos namai (anksčiau Plinkšių pagrindinė mokykla), biblioteka, išlikę dvaro pastatų ansamblis ir parkas (XVIII a.): prie ežero stovi grafų Pliaterių rūmai (kultūros paminklas nuo 2008 m.; dabar čia veikia poilsio namai-viešbutis), išlikęs K. Pliaterio kapas.
Istorija
Kaimas pirmą kartą minimas 1717 m.
Konstantino Pliaterio kapas
thumb|left|260px|Grafo Konstantino Pliaterio kapas ant [[Plinkšių ežeras|Plinkšių ežero kranto]]
Prie Plinkšių ežero išlikęs grafo Konstantino Pliaterio (1847–1899) kapas. Pasakojama, kad grafas buvęs palaidotas gretimame Švedkapyje, o naktį giminės slapčia jį išvežę į bendrą giminės kapavietę. Žmona to nežinojo ir pastatė paminklą, kuris buvo aptvertas tvorele, o kapavietė apsodinta medžiais. Priėjimas prie kapo iš abiejų pusių apsodintas eglėmis. Ant paminklo yra užrašas: “S.+P./KONSTANTY/HRABIA BROEL PLATER/27.Stycznia 1847-26.Sierpnia 1899”. Apačioje pasirašė paminklo autorius: „A. Volz, Riga“. Nuo paminklo nudaužtas kryžius. Antkapinėje plokštėje įrašų nėra.
Platelių ežeras
left|120px
Platelių ežeras – ežeras vakarų Lietuvoje, Plungės rajone, apie 14 km į šiaurę nuo Plungės, Žemaitijos nacionaliniame parke. Tai didžiausias ir giliausias ežeras Žemaitijoje. Jo plotas 1200,28 ha, ilgis – 8,4 km, vidutinis plotis – 3,3 km, giliausia vieta apie 49,10 m (į rytus nuo Pilies salos). Altitudė 146,5 m.
Geografija
Krantai labai vingiuoti, ypač pietiniame ežero gale. Ežero kranto ilgis – 37,59 km. Krantai nevienodo aukščio. Aukščiausios 20-30 m kalvos matyti rytinėje ežero pusėje, kur dunkso miškinga Plokštinės plokščiakalvė. Joje sovietmečiu buvo įrengta Plokštinės raketų bazė, kurioje nuo 2012 m. lankytojams atviras Šaltojo karo muziejus. Kranto linijos ilgis 20–30 km. Kranto linija vingiuota – išsikiša Auksalės, Kreiviškio, Ruibiškio, Šventorkalnio, Varnos rago, Beržo rago pusiasaliai. Rytinis krantas lėkštas, apaugęs mišku, jo atabradas platus. Šiaurinis, šiaurės vakarinis ir pietrytinis krantai statūs. Vakarinis, pietinis ir šiaurės rytinis krantai pelkėti. Krantuose matomos 8 terasos (1 – po vandeniu): ledyninio ežero terasos molingos (Šeirės kalva, Liepijos miškas), vėlesnės smėlingos (Plokštinės miškas).
thumb|200px|left|Tikėtina, kad žemėlapyje 1539 m. [[Carta Marina pavaizduotas Lietuvos uždaras vandens telkinys su pilimi saloje ir yra Platelių ežeras.]]
Ežere yra 7 salos, kurių bendras plotas 20,5 ha. Veršių, Briedsalė ir Pilies salos, taip pat Pliksalė, Gaidsalė, Ubagsalė, Šončelio sala bei Auksalės ir Kreiviškių pusiasaliai paskelbti valstybinės reikšmės hidrografiniais gamtos paminklais. Įdomiausia yra Pilies sala. Lietuvos kunigaikščiams priklausiusi pilis čia stovėjo jau XV a. Salą su Šventorkalniu, kuriame buvo senoji Platelių gyvenvietė, jungė Platelių senovės tiltas; jo poliai dar išlikę.
Ežero dugno reljefas labai įvairus: vidutinis gylis – 10,5 m, yra daug gelmių bei seklumų. Dauguma seklumų yra ties rytiniu krantu – Didysis kalnas, Medveidis, Mietų kalva, Skersutinio kalnas. Dugną dengia karbonatingas dumblas, molis, dumblingas molis. Ežeras mezotrofinis, vandens temperatūra prie dugno visus metus laikosi ~4 °C.
Ežeras priklauso Minijos-Nemuno baseinui. Į ežerą įteka 17 mažų upeliukų (Juodupis, Kunigupis, Salupis, Žemgrindo upalis ir kt.), išteka vienas – Babrungo upė. Upeliu jungiasi su Beržoro ežeru.
Platelių ežere gyvena įvairios žuvys, tame tarpe reliktinės seliavos. Yra ūdrų, bebrų, ondatrų. Peri antys, gulbės, mažosios žuvėdros, dvi narų rūšys.
Raišupis
Raišupis – kaimas šiaurinėje Marijampolės savivaldybės dalyje, 1 km į pietvakarius nuo Smilgių. Kaime auga keturios 150–200 metų senumo vinkšnos.
Platelių ežeras
Geografija
thumb|250px|Platelių ežeras thumb|250px|Pakrantė ties Plateliais
Voveriškės
Voveriškės – kaimas šiaurinėje Marijampolės savivaldybės dalyje, 2 km į vakarus nuo Smilgių.
Raišupis
Istorija
1947 m. ties kaimu įvyko Raišupio kautynės tarp Lietuvos partizanų ir enkavėdistų.
Platelių ežeras
Geografija
Platelių ežeras ir jo apylinkės patenka į Platelių kraštovaizdžio draustinį. Rytuose plyti Plokštinės-Stirbaičių miškai. Vakariniame ežero krante yra Platelių miestelis. Prie ežero taip pat įsikūrę šie kaimai: Paežerės Rūdaičiai, Paplatelė, Plokščiai, Laumalenkai. Rytiniame krante yra poilsiaviečių. Pietine pakrante eina keliai ir Nr.3237 (Laumalenkos - Plokščiai), šiaurine -. Vakariniame krante veikia jachtų klubas. 2003–2008 m. prie Platelių ežero kas vasarą vyko festivalis „Roko naktys“. Nuo 1999 m. kasmet narų grupė kalėdų proga papuoštą eglutę nardina į 6 m gylyje suformuotą kalėdinių eglučių alėją.
Raišupis
Istorija
2017 m. kaimui grąžintas tikrasis jo vardas – Raišupis. Toks kaimo vardas (Raišupis) randamas visuose Lietuvos vietovardžių šaltiniuose, išskyrus 1976 m. „Lietuvos TSR administracinio-teritorinio suskirstymo žinyno“ II dalį, kurioje tikriausiai per klaidą pateikta forma su ilgąja galūne – Raišupys. Būtent pastaroji forma tapo pamatiniu vietovardžio įteisinimo šaltiniu. Toks oficialiai įteisintas kaimo vardas Raišupys ilgą laiką ir buvo. Marijampolės savivaldybės administracijos prašymu, vadovaudamasis Valstybinės lietuvių kalbos komisijos išvada, Registrų centras klaidą ištaisė – 2017 m. spalio 2 d. kaimas atgavo savo istorinį vardą.
Platelių ežeras
Incidentai
1998 m. rugpjūčio 30 d. įvyko sraigtasparnio Mi–2 katastrofa Platelių ežere – didžiausia aviakatastrofa Lietuvoje, pareikalavusi 11-kos juo skridusių žmonių aukų.
Pavadinimo kilmė
Pasakojama, kad kadaise ežeras plytėjęs toli vakaruose. Tačiau per audrą jį pasigriebė viesulas ir ėmė nešti į rytus. Iš ežero-debesies labai smarkiai lijo. Viena žemaitė su nuostaba sušuko: „Ale tā lej!… Platē lej!“ (t. y. plačiai lyja). Pasirodo, tai buvęs ežero-debesies slaptažodis, kurį ištarus visas jo vanduo sugarmėjo į duburį tarp kalvų.
Ežerėvardis kilęs nuo žodžio platus („nutįsęs į šonus“). Ežeras dar žinomas kaip Virkšta.
Bockų Dievo Motinos cerkvė
Bockų Dievo Motinos cerkvė  – cerkvė, esanti Bockų kaime. Cerkvė priklauso Bockų Dievo Motinos parapijai. Cerkvė pastatyta 1765–1828 metais. 1765 m. buvo pradėta statyti kaip katalikų bažnyčia, bet Rusijos imperijos laikais pastatyta jau kaip stačiatikių cerkvė. Šventovės statybas fundavo vienas iš Baro konfederacijos vadų Joachimas Karolis Potockis. 2003 m. gegužės 12 d. cerkvė buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Ignotiškis (Rokiškis)
Ignotiškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Obelių. Į rytus nuo kaimo telkšo Kriaunelis ir Dumblinis.
Plunksninė kalankė
Plunksninė kalankė (Kalanchoe pinnata) – storlapinių (Crassulaceae) šeimos sukulentinis augalas, kilęs iš Madagaskaro. Dabar daug kur auginamas kaip kambarinis augalas, o tropiniuose kraštuose natūralizuotas auga gamtoje.
Augalas žolinis, daugiametis, 60-100 cm aukščio. Lapai pailgi, mėsingi, sultingi, kraštuose nusagstyti mažais oriniais ūgliais. Šie ūgliai paaugę atkimba nuo lapo ir nukritę ant žemės sudygsta. Žiedynas – šluotelė, su raudonais, vamzdiškais žiedais.
Plunksninė kalankė – Lietuvoje populiarus kambarinis augalas, liaudiškai dar vadinamas paleistuve. Turi vaistinių savybių. Augalo žalioji masė naudojama gydant žaizdas, opas, nudegimus, pasižymi aktyviu priešuždegiminiu veikimu.
Vilkauogė
Vilkauogė (Paris) melantinių (Melanthiaceae) šeimos augalų gentis. Paplitę Eurazijoje.
Šakniastiebis augalas.
Gentyje yra 6 rūšys. Lietuvoje auga
thumb|210px|left|Vilkauogės žiedas
Šach Čerago mečetė
Šach Čerago mečetė  – mečetė ir mauzoliejus pietų Irano mieste Širaze, Goade Arabano vietovėje. Joje palaidoti broliai Muhamadas ir Ahmadas, kurie buvo 7-ojo šiitų imamo Musa al Kadino sūnūs, bei 8-ojo imamo Ali ar Rido broliai. Jie slėpėsi Širaze nuo Abasidų vykdyto šiitų persekiojimo.
Kapavietė tapo piligrimystės centru XIV a., kuomet karalienė Taši Katun greta pastatė mečetę ir medresę. Pavadinimas Šach Čeragas persų kalba reiškia „šviesos karalius“. Pasakojama, kad ajatola Dastgaibas išvydęs iš kapavietės sklindačią šviesą ir ten radęs imamo sūnų palaikus.
Mečetė daug kartų perstatyta, nes nukentėdavo nuo karų, žemės drebėjimų. Paskutinis perstatymas darytas 1958 m.
Šach Čerago mečetė pasižymi labai gausiu dekoru: interjero sienos išpuoštos mozaikomis ir veidrodiniu stiklu, durys išpuoštos sidabro ornamentais ir kt. Šalia mečetės yra du minaretai.
Kalihau (palydovas)
Kalihau (Callirrhoe; ) arba Jupiteris XVII – vienas toliausiai nuo Jupiterio nutolęs jo gamtinis palydovas. Atrastas Arizonos Universiteto vykdomomos programos Spacewatch 1999 m. spalio 6 d., tačiau pavadintas, kaip asteroidas – 1999 UX18. 2000 m. liepos 18 d., Tim Spahr nustatė, kad šis „asteroidas“ skrieja apie Jupiterį, todėl padarė išvadas, kad tai naujas Jupiterio palydovas, jam suteiktas pavadinimas S/1999 J 1.
Priklauso Pasifės palydovų grupei.
Mana (valstybė)
Mana (, akadų kalba: Mannai, urartų kalba: Mana) – senovinė valstybė, egzistavusi X–VII a. pr. m. e. dabartinio Irano teritorijoje (Pietų Azerbaidžane), kurios politinis ir kultūrinis centras buvo į pietus nuo Urmijos ežero (dabartinė Vakarų Azerbaidžano provincija). Klestėjimo laikais VIII–VII a. pr. m. e. ji valdė didžiąją dalį istorinio Zamua regiono šiauriniame Zagrose ir dalį istorinio Azerbaidžano.
Kadangi Manos gyventojai neturėjo rašto, neišliko jų kalbos įrašų. Visa informacija apie Maną yra paremta jos vakarinių kaimynių Urartu (šiaurės vakaruose) ir Asirijos (vakaruose) imperijų šaltiniais.
Raida
Mana buvo viena iš daugybės smulkių valstybėlių, susiformavusių istoriniame Zamua regione. Ji koncentravosi derlingame Zarine upės slėnyje ir palyginti su aplinkinėmis kalnų valstybėmis buvo turtingesnė ir stipresnė. Tuometiniuose asirų tekstuose ji buvo vadinama Manaš arba Munna. Iki 820 m. pr. m. e. ji jau valdė palyginus dideles teritorijas aplink Izirtu tvirtovę, kuri kartais tapatinama su Kalaiči archeologine vietove. Asirų tekstai mini, kad Mana jau tada valdė Teurli, Sunbi, Messi, Kumurdi, Dali vietoves.
Kadangi dėl Zamua per IX–VIII a. konkuravo dvi kaimyninės imperijos – Asirija ir Urartu, tai skatino krašto konsolidaciją, ir prielaidos susidaryti stipriai valstybei susidarė VIII a. pr. m. e. vidurio, laikinai nausilpus abiem kaimynėms. VIII a. pr. m. e. II pusėje, pasibaigus Urartu viešpatavimui, ji aktyviai išplėtė savo teritorijas, valdant karaliui Iranzu (740–719). Siekdamas išvengti Urartu valdžios, Iranzu sudarė sąjungą su Asirija, ir tokiu būdu sėkmingai laviravo tarp dviejų galybių. Nors Asirija jo laikais prisijungė žemes piečiau (t. y. Paršua), Mana išsaugojo nepriklausomybę.
Baigiantis Iranzu valdymui prasidėjo atskirų provincijų bruzdėjimai, kuriuos padėjo malšinti Asirija. Po karaliaus mirties į sostą sėdo jo sūnus Aza. Tačiau provincijų gubernatoriai pradėjo sukilimą ir jį nužudė. Į reikalus įsikišo Asirija, kuri numalšino maištą ir pasodino į Manos sostą kitą Iranzu sūnų – Ulusunu. Šis, vengdamas Asirijos įsigalėjimo, sudarė anti-asirišką koaliciją su kaimynėmis Alabrija ir Karala, bet pralaimėjo, ir Mana buvo nusiaubta, bet išsaugojo nepriklausomybę. Tik pietinės provincijos buvo prijungtos prie Asirijos kaip Harši provincija.
Sužeistų širdžių daina (knyga)
'''Sužeistų širdžių daina. Atsiminimai''' – knyga kurioje yra išspausdinti Pakruojo rajono tremtinių ir politinių kalinių atsiminimai apie jų kelinimo ir tremties metus, jų sutiktus žmones bei patirtas kančias. Knyga iliustruota mėgėjiškomis nežinomų autorių nuotraukomis.
Trumpos žinios apie straipsnių autorius
! Autorius ! Gimimo metai ! Represavimo trukmė ! Tremties (kalinimo) vietos
Mana (valstybė)
Administravimas
thumb|250px|left|Mana ir jos provincijos Mana nebuvo vieninga valstybė, o greičiau federacija, kontroliuojama iš sostinės Izirtu (tiksli vieta nėra žinoma). Provincijos (arba vasalinės valstybėlės) buvo valdomos „gubernatorių“ (ak.: šaknu). Iranzu laikais be centrinės teritorijos valstybę sudarė šios provincijos:
Didžiausio išsiplėtimo laikais Manai galėjo priklausyti ir labiau nutolusios valstybėlės-regionai:
Visuomenė ir kultūra
Skirtingai nei kitose Artimųjų Rytų visuomenėse, manoma, kad Manoje nemažą įtaką turėjo liaudis, nes valdovas valdė remdamasis senių taryba. Panašiai, kaip kai kuriose kitose šalyse (senoji Hetitų imperija, ankstyvosios Šumero valstybės, churitų miestai-valstybės) vietos valdymo santvarką galima apibūdinti kaip archainę oligarchiją.
Ladlou
Ladlou  – miestas vakarų Anglijoje, netoli Velso pasienio. Per miestą teka Tymo upė. Ladlou supa Clee Hills aukštumos, netoliese plyti Velso maršos. Miestelio architektūra viduramžiška, stūkso XI a. Ladlou pilis, didžiausia grafystėje Šv. Lauryno bažnyčia.
Mana (valstybė)
Visuomenė ir kultūra
Mana garsėjo savo žirgais, kurie turėjo paklausą Mesopotamijoje.
Ladlou
Istorija
thumb|left|250px|Ladlou pilis
Ladlou minimas nuo XI a.
Adomas Jacovskis
Adomas Jacovskis (g. 1948 m. sausio 14 d. Vilniuje) – Lietuvos scenografas, tapytojas. Vienas žymiausių lietuvių teatro dailininkų ir tapytojų.
Biografija
1973 m. baigė teatro dekoraciją LTSR valstybiniame dailės institute Vilniuje. 1977–1978 m. dirbo Lietuvos televizijoje, 1978 –1993  m. – Jaunimo teatro vyriausiasis dailininkas. 1989 –2014 m. dėstė Vilniaus dailės akademijoje, prof. (2009 m.).
Sesuo Aleksandra Jacovskytė – scenografė, fotografė, brolis Jokūbas Jacovskis – grafikas, knygos dailininkas.
Kūryba
Sukūrė scenovaizdžių daugiau kaip 90 spektaklių: Jaunimo teatro, Vilniaus mažojo teatro, Kauno dramos teatro ir Kauno muzikinio teatro spektakliams, Lietuvos operos ir baleto teatro operoms, baletams, taip pat Islandijos nacionaliniame teatre Reikjavike, Rygos nacionalinėje operoje, Pekino, Maskvos, Geteborgo ir kituose teatruose.
Scenovaizdžiuose taikomi architektūriniai įvaizdžiai, hiperbolizuoti vaizdiniai akcentai tamsioje erdvėje, jie pasižymi emocine įtaiga, ištobulinta šviesotamsa.
Nutapė portretų („Marius su popierine kepure“ 1981 m., aktoriaus V. Bagdono, 1984 m., „Repeticija“ 1987 m.), portretinių kompozicijų („Karaliaus profilis“ 1988 m., „Veidas – kaukė“ 1990 m., „Keliautojas“ I–III 1990–1993 m., „Raudona galva“ 1999 m., „Vandennešys“ 2000 m.) Tapyboje vyrauja ekspresionizmo stilistika, subtili plonasluoksnė tapyba.
Surengė individualių tapybos, scenografijos parodų, dalyvavo tarptautinėse parodose Baltijos šalyse, Rusijoje, Italijoje, Japonijoje, pelnė apdovanojimų tarptautiniuose teatro festivaliuose. Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Vilniaus Gaono žydų muziejus, Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejus, Tretjakovo galerija ir Centrinis A. Bachrušino teatro muziejus Maskvoje. Didžiulį Adomo Jacovskio kūrinį "Gulinti galva" galima pamatyti šiuolaikinio meno muziejuje po atviru dangumi Europos parke.
Klumpiasnapis
Klumpiasnapis (Balaeniceps rex) šeimos iš gandrinių (Ciconiiformes) paukščių būrio, paukštis, paplitęs Afrikos centrinėje dalyje.
Gyvena Afrikoje, Baltojo Nilo aukštupyje (Sudano pietuose), taip pat Kenijoje, Ugandoje, Tanzanijoje ir Zambijoje. Gyvenamosios vietos yra sunkiai prieinamos pelkės, nendrynai.
Gaudo žuvis, varles ir smulkius žinduolius. Peri sunkiai įžengiamose pelkėse, lizdą suka ant plūduriuojančių augalų. Deda 2 kiaušinius. Karštą dieną jis vėsinasi pildamas snapu vandenį.
Krokuvos Tado Kosciuškos technikos universitetas
Kai po II pasaulinio karo pabaigos tapo aišku, kad Lvovas ir ten esantis technikos universitetas liks už Lenkijos ribų, buvo nuspręsta įsteigti panašią aukštąją mokyklą Krokuvoje. 1946 m. buvo įsteigti politechnikos fakultetai Kalnakasybos akademijoje, 1954 m. liepos 7 d. tapę nauju technikos universitetu, gavusių Tado Kosciuškos vardą.
Kosta Rikos herbas
thumb|right|250px|Kosta Rikos herbas Kosta Rikos herbas buvo sukurtas 1848 m. rugsėjo 29 d., o modifikuotas kelis kartus – 1906, 1964 ir 1998 m.
Pirmasis Kosta Rikos herbas buvo priimtas kartu su šalies vėliava valdant prezidentui Jose Maria Castro Madriz. 1906 m. iš šalies herbo buvo pašalintos karinės emblemos, o 1964 m. buvo įrašytos dvi papildomos žvaigždės prie buvusių penkių – septynios žvaigždės herbe simbolizuoja septynias šalies provincijas.
Paskutinio modifikavimo metu 1998 m. herbas įgavo dabartinę formą ir jame buvo pradėti naudoti rūkstantys vulkanai.
Oficialiai herbas apibūdinamas taip: jame vaizduojami trys rūkstantys vulkanai (po vieną kiekvienam šalies kalnų masyvui), du vandens telkiniai (simbolizuojantys Ramųjį vandenyną ir Karibų jūrą), kiekviename jų esantis laivas simbolizuoja šalies laivybos istoriją. Horizonte vaizduojama tekanti saulė. Herbo viršuje parašyti žodžiai Centrinė Amerika, žemiau šalies pavadinimas – „Republica de Costa Rica“.
Lapiškiai (Marijampolė)
Lapiškiai – kaimas šiaurinėje Marijampolės savivaldybės dalyje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Smilgių.
Andrijankų Šv. Nukryžiavimo Kryžiaus cerkvė
'''Andrijankų Šv. Nukryžiavimo Kryžiaus cerkvė'''  – cerkvė, esanti Andrijankų kaime. Cerkvė priklauso Bockų Dievo Motinos parapijai. Cerkvė pastatyta 1914 metais. 1994 m. sausio 31 d. cerkvė buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Mandžiūrinė kartuolė
Mandžiūrinė kartuolė (Aristolochia manshuriensis) – kartuolinių (Aristolochiaceae) šeimos augalas, liana. Natūraliai paplitęs šiaurės rytų Kinijoje (Mandžiūrijoje), Korėjoje, Rusijos Primorės krašto pietvakariuose.
Augalas vijoklinis, ūgliai primena virves. Lapai nedideli, pailgi arba pailgai širdiški, lygiakraščiai. Apatinė jaunų lapų pusė pūkuota, viršutinė padengta retais plaukeliais. Žydi liepos-rugpjūčio mėnesiais rudais arba žalsvai geltonais žiedais su purpuriniais taškeliais. Subrandina pilkšvos spalvos sėklas. Dėl pypkės formą primenančių žiedų augalas liaudiškai vadinamas „pypkės medžiu“.
Auga plačialapiuose ir mišriuose miškuose, palei upes. Lietuvoje mandžiūrinė kartuolė kartais auginama eksperimentiniuose ūkiuose.
Jaunos šakelės renkamos kaip vaistinė žaliava. Pasižymi temperatūrą mažinančiomis ir šlapimą varančiomis savybėmis. Jose esanti aristolokinė rūgštis yra stiprus karcinogenas ir sukelia šlapimo sistemos auglius.
Werwolf (Führerhauptquartier)
Sovietų kariuomenė objektą apžiūrėjo, tačiau jame nerado jokių dokumentų ir buvo priimtas sprendimas visam laikui uždaryti įėjimus į požeminę komplekso dalį. Šiuo metu būstinės vietoje matomas tik baseinas, kuriuo A. Hitleris niekada nesinaudojo ir keli betono fragmentai.
Būstinė
Būstinė buvo kelių aukštų, iš kurių vienas – žemės paviršiuje. Vandenį tiekė du arteziniai šuliniai, buvo vandens bokštas, veikė rezervinė 60 kilovatų galios elektrinė. Elektra taip pat buvo tiekiama ir iš miesto. Iki būstinės buvo nutiesta geležinkelio atšaka nuo Berlin-Charlottenburg, oro susisiekimui naudojama už 20 km Kalinovkoje esanti lėktuvų bazė. Remiantis kitais duomenimis, ryšio lėktuvams buvo įrengtas šalia būstinės veikęs kilimo ir tūpimo takas. Iš viso kompleksą sudarė daugiau kaip 80 antžeminių objektų, įskaitant pastatus generolams ir karininkams bei keli giluminiai betono bunkeriai. Iki pat Berlyno buvo nutiesti du šarvuoti 20 gyslų ryšio kabeliai, užkasti maždaug metro gylyje.
Būstinė pradėta statyti 1941 m. rudenį. Ji pastatyta naudojant koncentracijos stovyklų kalinių darbą. Būstinės statybose dirbo apie 4086 kalinių kurie, baigus statyti šį slaptą objektą, buvo sušaudyti. Vietiniai gyventojai objekto statyboje nedirbo.
Šioje būstinėje 1943 m. kovo mėnesį bandyta A. Hitlerį nužudyti, jam esant bunkeryje susprogdinti bombą. Sąmokslas buvo nesėkmingas.
Šiaurės Amerikos metų automobilis
Šiaurės Amerikos metų automobilis išrenkamas kiekvienų metų sausio mėnesį Šiaurės Amerikos tarptautinėje automobilių parodoje Detroite. Komisiją sudaro daugiau kaip 50 žurnalistų.
Belaja (Kama)
Belaja, Agizelis  – upė Rusijoje, Baškortostane; Kamos kairysis intakas. Prasideda Pietų Urale, pelkėse į rytus nuo Iremelio kalno. Aukštupyje teka žemais pelkėtais krantais pietų kryptimi. Žemiau Tirlianskio gyvenvietės slėnis susiaurėja, šlaitai tampa statūs, miškingi. Aukščiau Meleuzo miesto Belaja daro vingį ir pasisuka į šiaurę. Žemiau santakos su Nugušu slėnis išplatėja. O susiliejusi su Ufa, Belaja tampa tipiška lygumų upe. Upė pasisuka į šiaurės vakarus, labai vingiuoja, skaidosi į atšakas, formuoja meandras. Įteka į Kamos upės Nižnekamsko tvenkinį ties siena su Tatarstanu.
Didžiausi intakai: Nugušas, Simas, Ufa, Biras, Tanypas (dešinieji), Aškadaras, Uršakas, Dioma, Karmasanas, Čermasanas, Baza, Siunis (kairieji).
Prie Belajos įsikūrę šie miestai: Beloreckas, Salavatas, Išimbajus, Sterlitamakas, Ufa, Birskas, Agidelis.
Užšąla nuo antrosios lapkričio dekados, atitirpsta balandžio viduryje. Belaja – svarbiausia Baškortostano vandens magistralė. Reguliariai laivuojama iki Ufos. Upės žemupys naudojamas turistiniams plaukiojimams. Patvenkta Jumaguzino hidroelektrinių kompleksu.
Lengvoji atletika 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse/100 m vyrai
Vyrų 100 m bėgimo rungtis 2012 olimpinėse žaidynėse vyko Olimpiniame stadione rugpjūčio 4-5 dienomis. Rungtį sudarė keturi raundai: preliminarinės varžybos dalyviams, nepasiekusiams minimalaus kvalifikacinio normatyvo, bėgimų raundas, trys pusfinaliai (kiekviename po 8 atletus) ir finalas su 8 atletais.
Rekordai
Pasaulio ir olimpiniai rekordai prieš rungtynes:
Naujas olimpinis rekordas:
Grafikas
Laikas surašytas UTC+1 laiko juostoje.
Preliminarinės varžybos
Du greičiausi atletai iš kiekvieno bėgimo (Q) ir du su greičiausiais laikais (q) patenka į kitą etapą.
1 bėgimas
* SB - sezono geriausias rezultatas
** PB - asmeninis rekordas
2 bėgimas
** PB - asmeninis rekordas
3 bėgimas
* PB - asmeninis rekordas
** NR - nacionalinis rekordas
4 bėgimas
* SB - sezono geriausias rezultatas
** PB - asmeninis rekordas
Bėgimų raundas
Trys greičiausi atletai iš kiekvieno bėgimo (Q) ir trys su greičiausias laikasi (q) patenka į pusfinalius.
2 bėgimas
* SB - sezono geriausias rezultatas
3 bėgimas
** NR - nacionainis rekordas
6 bėgimas
** SB - sezono geriausias rezultatas
7 bėgimas
* SB - sezono geriausias rezultatas
Pusfinaliai
Pirmi 2 atletai iš kiekvieno bėgimo (Q) ir 2 su greičiausiais laikais (q) patenka į finalą.
1 bėgimas
* NR - nacionalinis rekordas
2 bėgimas
* SB - geriausias sezono rezultatas
3 bėgimas
* SB - geriausias sezono rezultatas
** PB - asmeninis rekordas
Finalas
thumb|200px|[[Usain Bolt|Usainas Boltas 2012 olimpinėse žaidynėse]]
* OR - olimpinis rekordas
** PB - asmeninis rekordas
*** SB - geriausias sezono rezultatas
Eurinomė (palydovas)
Eurinomė (Eurydome; ) arba Jupiteris XXXII – gamtinis Jupiterio palydovas, atrastas 2001 m. Havajų Universiteto astronomų komandos, kuriai vadovavo Scott S. Sheppard (David C. Jewitt, Jan Kleyna). Iškart po atradimo naujajam palydovui suteiktas pavadinimas S/2001 J 4. Vėliau pavadintas charičių motinos vardu.
Priklauso Pasifės palydovų grupei.
Gerontofobija
Gerontofobija  – baimė pasenti arba neapykanta bei baimė nukreipta į senus žmones. Ji dažnai pasireiškia senų žmonių nuvertinimu, atsisakymu priimti į darbą.
Psichologas Ken Dychtwald nurodė septynis mąstymo šablonus, kurie leidžia išsivystyti gerontofobijai:
Ilčiūnai
Ilčiūnai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Subačiaus.
Aleksandra Jacovskytė
Aleksandra Jacovskytė, Jacovskaja (g. 1945 m. lapkričio 1 d. Vilniuje) – Lietuvos scenografė, grafikė, fotografė.
Biografija
1970 m. baigė teatro dekoraciją LTSR valstybiniame dailės institute Vilniuje. 1971–1976 m. dirbo Paminklų restauravimo valdyboje (nuo 1975 m. Kultūros paminklų restauravimo trestas), 1977–1987 m. – Lietuvos televizijoje. Nuo 1994 m. dirba Vilniaus Gaono žydų muziejuje. Nuo 1988 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narė.
Šeima
Broliai – Adomas Jacovskis (scenografas) ir Jokūbas Jacovskis (knygų grafikas), sūnėnas – Marijus Jacovskis (scenografas).
Sūnus Lukas, duktė Marija (grafikė dizainerė).
Kūryba
Sukūrė scenografiją ar kostiumus Klaipėdos dramos, Panevėžio dramos, Šiaulių dramos, Nacionaliniame dramos teatruose, Lietuvos nacionaliniame operos ir baleto teatre, Varšuvos teatre „Studio“. Apipavidalino TV spektaklių („Bučiuok mane, Keit“, 1984 m.), koncertų. Filmo Procesas (1994 m., rež. Algimantas Puipa) kostiumų dailininkė. Sukūrė piešinių, knygų iliustracijų („Motulės Žąsies eilėraščiai“ 1998 m.).
2014 m. išleistas A.Jacovskytės fotografijų albumas „Vilniaus veidai, 1964-1993“.
Aleksandras Machtas
Biografija
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, carinės valdžios nurodymu kartu su kitais žydų pabėgėliais A. Machto šeima išvyko iš Kauno ir atsidūrė rytų Ukrainoje. 1921 m. grįžo į valstybingumą atkūrusią Lietuvą. Studijavo ekonomiką Briuselyje. Baigęs mokslus įsidarbino Centraliniame žydų banke. Gabus kalboms, pradėjęs eiliniu tarnautoju, po dešimtmečio tapo jo valdytoju. A. Machto vaikai mokėsi vietos Švabės hebrajų gimnazijoje.
1936 m. kartu su šeima – žmona Ester Ente ir vaikais emigravo į Palestiną, apsigyveno Tel Avive. Lietuvoje tai buvo sunkiai suprantamas gyvenimo posūkis sėkmingo verslininko karjeroje. Metais anksčiau į jį kreipėsi Palestinos pramonininkų sąjungos vadovas Shenkar su pasiūlymu įsteigti ir vadovauti Tel Avive naujai kuriamam Pramonės bankui. A. Machtui ir visiems jo šeimos nariams buvo sutvarkytos ir išduotos imigracinės vizos – tai nebuvo įprasta Palestinos mandato britų valdžiai. Tel Avive jam teko nuo pradžios greitai išmokti hebrajų kalbą. Daugiau Lietuvoje nuo to laiko nesilankė. Izraelyje buvo vienas iš pirmųjų bankininkų, tapęs Pramonės banko (Montifioree gatvėje) įkūrėju ir valdytoju.
Šachmatininko karjera
A. Machtas 7 kartus laimėjo Lietuvos šachmatų čempionatuose: 1923, 1924, 1926, 1927, 1928, 1931 ir 1932 m.
Buvo pirmuoju Lietuvos atstovu, žaidusiu oficialiame šachmatų turnyre su pasaulio čempionu. Buvo ir pirmuoju, atstovavusiu šachmatų olimpiadoje, kur dalyvavo du kartus:
1931 m. Baltijos šachmatų čempionate Klaipėdoje užėmė 7-tą vietą.
Išvykęs iš Lietuvos, A. Machtas baigė aktyvią šachmatininko karjerą, nors ir dalyvavo parodomuosiuose mačuose, buvo jaunos Izraelio šachmatų federacijos garbės nariu.
Piranijos 3D
Piranijos 3D – 2010 m. JAV sukurta siaubo komedija, 1978 m. siaubo filmo „Piranijos“ perdirbinys.
2012 m. pasirodė juostos tęsinys „Piranijos 3DD“.
Turinys
Veiksmas vyksta Arizonoje, prie vulkano krateryje esančio ežero. Prasidėjus požeminiams smūgiams, pro ežero dugne atsivėrusius plyšius pasirodo piranijos. Po keleto aukų vietinė policija ir seismologai suprnta, koks pavojus gresia, tačiau tai visai nerūpi prie ežero susirinkusiai poilsiautojų miniai.
Tuo metu vietinės šerifės sūnus Džeikas su pornografinių filmų kūrėju Deriku, dviem aktorėmis ir keliais draugais išsiruošia pasiplaukioti jachta...
Super Aguri F1
Super Aguri F1 – buvusi japonų Formulės 1 komanda debiutavusi 2006 m. Formulės 1 čempionate. Neoficialiai komanda buvo vadinama "Honda B komanda", nes ekipai variklius ir finansinę pagalbą kurį laiką teikė Honda ekipa. Komandą įkūrė buvęs F-1 pilotas Aguri Suzuki.
Honda ekipai atsisakius teikti visapusę pagalbą, po ilgų rėmėjų paieškų 2008 m. gegužės 6 d. ekipa oficialiai paskelbė apie pasitraukimą iš Formulės-1.
2006
2006 m. ekipa naudojo buvusios Arrows ekipos bolidą su perdaryta važiuokle, o jau sezono viduryje, padedama „Honda“ komandos, pristatė savąjį SA06 bolidą. Šiame sezone ekipai skirtingu laiku atstovavo net keturi pilotai - Takuma Sato, Yuji Ide, Franck Montagny ir Sakon Yamamamoto. Lenktynėse pasiekusi geriausią rezultatą 10 vietą Brazilijos GP galutinėje rikiuotėje ji buvo paskutinė - 11.
2007
2007 m. ekipai atstovavo pilotai Takuma Sato ir Anthony Davidson. Sezonas susklostė žymiai sėkmingiau, nei debiutinis. Nors vienas jos lenktynininkas finišą pasiekdavo visuose sezono etapuose. Taškus rinko tik T. Sato, pasiekęs 8 vietą Ispanijoje ir finišavęs 4-tas Kanados GP. To komandai užteko, kad galutinėje įskaitoje užimtų 9 vietą, nuo pagrindinės Honda ekipos atislikusi tik 2 taškais.
2008
Kovo 10 d. buvo paskelbta, kad A. Suzuki parduoda savo akcijas "Magma Group" koncernui. Tačiau kiek vėliau buvo pranešta, kad "Magma Gruop" atsisakė savo planų. „Su gailesčiu pranešame, kad komanda dabar turi apgalvoti savo ateitį „Formulėje-1“, bet mes ir toliau deramės su kitais galimais pirkėjais“ pranešė komandos atstovai.
Gegužės 6 d. komanda oficialiai patvirtino nutraukianti sportinę veiklą ir pasitraukianti iš Formulės 1 čempionato. Komandos likimas buvo nuspręstas Honda kompanijos valdybos posėdžio metu.
Trečiasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimas
Trečiasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimas – 1795 m. įvykęs Lietuvos ir Lenkijos (ATR) padalijimas, visiems laikams sunaikinęs šią valstybę. thumb|300px|Trečiasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimas
Pirmoji Padalijimo konvencija
Po Antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo kilo T. Kosciuškos sukilimas. Iš pradžių sukilėliams pavyko pasiekti keletą pergalių, tačiau Rusijos ir Prūsijos kariuomenės 1794 m. lapkričio 16 d. sukilimą numalšino.
Sukilimo pralaimėjimas pagreitino dar vieną, paskutinį Abiejų Tautų Respublikos padalijimą. 1795 m. spalio 24 d. Rusija, Austrija ir Prūsija Peterburge pasirašė konvenciją del trečiojo Lietuvos ir Lenkijos valstybės padalijimo. Didžiausia po Antrojo padalijimo likusi LDK teritorijos dalis, t. y. etninės lietuvių žemės ir Kuršo kunigaikštija atiteko Rusijai (iš viso 120 000 km² teritorija su 1,2 mln. gyventojų). Ši teritorija Rusijai priklausė iki Pirmojo pasaulinio karo. Prūsija prisijungė Užnemunę ir pavadino ją „Naująja Prūsija“. Prūsijai ji priklausė iki 1806 m., kai Napoleonas įkūrė Varšuvos kunigaikštystę. 1815 m. Užnemunė, kaip dalis Vienos kongrese sukurtos autonominės Lenkijos karalystės, atiteko Rusijai. Prūsijai taip pat atiteko nedidelė Naujosios Silezijos teritorija. Iš viso Prūsijai atiteko 55 000 km² teritorija su 1 mln. gyventojų. Austrija gavo 47 000 km² teritoriją su 1,2 mln. gyventojų bei Krokuvos ir Liublino miestais. Austrijai atiteko ir pietvakarinis LDK kampas (į vakarus nuo Bugo) su Radvilų Biala buvo prijungtas prie Austrijos (1815 m., kaip ir Užnemunė, atiteko Rusijai).
Antroji Padalijimo konvencija
1797 m. sausio 26 d. Rusija, Prūsija ir Austrija pasirašė naują Peterburgo konvenciją, kuri patvirtino trečiąjį Abiejų Tautų Respublikos padalijimą ir panaikino valstybingumo likučius; buvo nubrėžtos tikslios sienos. Prie konvencijos pridėtas Stanislovo Augusto Poniatovskio abdikacijos (sosto atsisakymo) aktas. Pasirašius šį aktą, 1795 m. lapkričio 25 d. Stanislovas Augustas ištremtas į Gardiną (po Kotrynos II mirties perkeltas į Peterburgą, ten ir mirė).
Padalijimo konvencijos panaikinimas
1918 m. rugpjūčio 29 d. Rusijos imperijos teisių perėmėja Sovietų Rusija panaikino Abiejų Tautų Respublikos padalijimų aktus, tačiau valstybė jau neatsikūrė. Susidarė Lietuvos Respublika ir Lenkija. Kitose ATR priklausiusios teritorijos dalyse sukurtos Baltarusijos SSR, Ukrainos SSR ir Latvija.
Taip pat skaitykite
Teilungen Polens
Augustovo Šv. Jono Teologo cerkvė
'''Augustovo Šv. Jono Teologo cerkvė'''  – cerkvė, esanti Augustovo kaime. Cerkvė priklauso Augustovo Šv. Jono Teologo parapijai. Cerkvė pastatyta 1870–1876 metais. Cerkvėje yra barokinis ikonostasas.
Kekinis šakočius
Kekinis šakočius (Ramaria botrytis) – kuokinių šeimai priklausantis valgomas grybas, turintis geras savybes. Dar vadinamas naktižiebiu, kekiniu žagarūnu. Lietuvoje retas. Rastas Pakruojo ir Vilniaus rajonuose. Dažnesnis yra Žaliųjų ežerų apylinkėse.
Išvaizda
Vaisiakūnis 6-15 cm aukščio, 5 –20 cm skersmens, bemaž apvalus, kurį sudaro daugybė tamprių mėsingų, korališkai išsišakojusių šakelių, kurios išauga iš labai trumpo, kone gumbiškai storo, į apačią smailėjančio kelmo. Stambesnės šakos nešvariai balsvos arba šviesiai geltonos. Smulkesnės rožinio atspalvio, viršūnės bukos, rausvai rožinės, senesni vaisiakūniai išblunka ir būna beveik balti. Kotas trumpas, storas, balsvas arba rausvas. Trama balsva, trapi, malonaus silpno vaisių kvapo, skonis švelnus, vėliau kartokas. Sporos šviesiai gelsvos, smulkiai karpotos, 8-12x4-5 μm.
Tada ir tik tada (teiginys)
Tada ir tik tada – teiginys, naudojamas matematikos, filosofijos, logikos įrodymuose, kai norima pažymėti būtinąją ir privalomąją sąlygas. Teiginys „P tada ir tik tada, jei Q“ reiškia du teiginius – „jei P, tai Q“ ir „jei Q, tai P“.
Dažniausiai teiginiui naudojami žymėjimai – „↔“, „⇔“ ir „≡“.
Pavyzdys
Tarkime, kad žmogaus, vardu Vytas, maisto racionas susideda tik iš gryno pieno. Tokiu atveju galima sukonstruoti tokius teiginius:
Kekinis šakočius
Augavietė
Šis grybas dažniausiai aptinkamas lapuočių miškuose, ypač mišriuose po ąžuolais. Jis yra retas grybas, todėl saugotinas.
Sezonas: rugpjūtis–spalis
Panašios rūšys: Ramaria pallida, kuris sukelia vėmimą ir viduriavimą.
Įspėjimas ! Valgomi tik jauni; šakų galiukus reikia pašalinti, nes jie būna kartūs, ypač senų grybų. Kad būtumėte tikri, jog grybas nebekartus, visuomet gerai pavirinkite.
Totoriškių dvaras
thumb|Totoriškių dvaras
Šiuo metu dvaro teritorijoje įsikūręs vienas populiariausių kempingų Lietuvoje „Kempingas slėnyje“.
Istorija
thumb|left
Pirmasis dvaro savininkas buvo Lenkijos karinio jūrų laivyno kapitonas Petrovskis. Po jo išvykimo iš Lietuvos teritorijoje vyko pionierių stovyklos. Buvo pastatyti mediniai nameliai, gremėzdiškas pastatas kultūriniams renginiams. Šiuo metu yra išlikęs pagrindinis dvaro pastatas su terasa ir laiptais į paplūdimį, buvusi oficina (tarnų gyvenamasis namas), pionierių stovyklos gyvenamieji nameliai, kultūrnamis, valgykla. Nuo dvaro terasos matoma Trakų salos pilis, Užutrakio dvaras, Trakų miestas.
Labanoro–Pabradės giria
thumb|right|240px|Labanoro girios šilas netoli Stirnių ežero thumb|right|240px|Labanoro–Pabradės giria. Labanoro miškas į rytus nuo [[Labanoras|Labanoro]]
Labanoro–Pabradės giria, dažnai tiesiog Labanoro giria – antras pagal plotą Lietuvos miškų masyvas – 91 500 ha, iš kurių mišku apaugę 73 800 ha.
Geografija
Labanoro–Pabradės giria plyti rytų Lietuvoje, Aukštaitijoje – Molėtų, Utenos, Švenčionių, Ignalinos ir Vilniaus rajonuose.
Giria driekiasi banguota ir smėlinga Aukštaičių aukštuma bei Žeimenos lyguma. Kraštovaizdis vaizdingas – pakilias smėlingas lygumas keičia kalvos, daubos, slėniai, ežerai, supelkėjusios įlomės. Pietinė miško riba eina Neries upe 1 km į šiaurę nuo Neries ir Žeimenos santakos (į pietus nuo čia jau prasideda Lavoriškių giria), tęsiasi į šiaurės rytus pro Pabradę ir Švenčionėlius link Ignalinos. Vakaruose siekia Molėtus, šiaurėje – Kuktiškes ir Linkmenis, o girios šiaurės rytuose, apie Palūšę eina riba, kur ji ribojasi su Ažvinčių–Minčios giria.
Hidrografija
thumb|240px|Girioje telkšo daug ežerų. Nedidelio [[Vaikščiukas|Vaikščiuko ežero krantas]] Didžiuma girios patenka į Žeimenos baseino dešiniąją pusę. Miškus vagoja šie dešinieji Žeimenos intakai: Lakaja, Kiauna, Luknelė, Sirgėla, Gulbinė, Dubinga, Mečanka, Jusinė, Sąvalka. Rytinė miško dalis patenka į kairiąją Žeimenos baseino pusę – ja teka Šventelė, Dobis, Saria, Mera, Voveraitė, Skerdiksna, Petruškė. Taip pat miškais teka daug Žemenos baseino upelių, jungiančių ežerus: Liedelė, Baltelė, Palukna, Labanoras, Peršokšna, Spengla, Juodupė, Karvinė ir kiti. Upelių vagos daugiausia savaiminės (neištiesintos), vandens gausu ištisus metus.
Labanoro girioje yra apie 320 įvairaus dydžio ežerų. Gausu jų šiaurinėje ir vakarinėje dalyje, ypač Molėtų link. Daugelis ežerų smulkūs, termokarstiniai. Didesni ežerai paprastai labai šakoti, su daugeliu užutėkių, salų, kartais tarpusavyje jungiasi protakomis. Didesnieji Labanoro girios ežerai (didžiausi telkšo pakraščiuose): Aisetas, Alnis, Asveja, Baluošas, Kertuojai, Baltieji Lakajai, Didysai Siaurys, Galuonis, Girutiškis, Išnarai, Juodieji Lakajai, Lakajos, Liedis, Peršokšnai, Pravalas, Rašia, Siesartis, Spenglas, Stirniai, Žeimenys, Žvernas.
thumb|left|240px|Aukštapelkės [[kiminai|kiminų lagas. Paibutiškio apylinkės]]
Miške gausu pelkių – tai Beržaloto, Girutiškio, Kanio, Snieginio ir kitos. Jos kaip gamtos rezervatai ir botaniniai – zoologiniai draustiniai yra saugomos su kitais čia esančiais panašiais vertingais gamtos objektais.
Gyvoji gamta
Girioje gyvena beveik visų rūšių Lietuvos miško žvėrys ir paukščiai. Gausu briedžių, yra pilkųjų kiškių, stirnų, šernų, voverių, vilkų ir kt. Čia yra į Lietuvos raudonąją knygą įrašytų gyvūnų: lūšių, ūdrų, baltųjų kiškių, kurtinių, baltųjų tetervinų, didžiųjų apuokų, lutučių, žvirblinių pelėdų, tripirščių genių, pilkųjų meletų, gyvatėdžių, vapsvaėdžių, juodųjų peslių, gaidukų, kukučių, žalvarnių, švygždų, juodakaklių narų, juodųjų gandrų, pilkųjų gervių ir kitų. Sutinkamas retas grybas – paprastasis taukius, itin reti augalai – ežerinė lobelija, ežerinė slepišerė.
Ežeruose ir upeliuose veisiasi lydekos, ešeriai, kuojos, raudės, karšiai, yra ungurių, vėžių, lynų, šamų.
thumb|170px|Aukščiausios šalyje [[Kiauneliškio dviviršūnė pušis|Kiauneliškio pušies viršūnė]] Labanoro girioje savo unikalumu kaip faunos ir floros buveinė pasižymi Girutiškio gamtinis rezervatas. Vien tik šioje palyginus nedidelėje Labanoro girios dalyje aptinkama 100 saugomų faunos ir floros rūšių. Iš aptiktų Girutiškio gamtiniam rezervate bendrai 187 stuburinių gyvūnų – 145 yra paukščių rūšys, taip pat 8 žuvų rūšys.
Yra miškų ir pelkių retųjų augalų ir jų bendrijų, kaip kad beržų keružių, liekniniai beržai, ar ypač genetiškai vertingų ir našių pušynų.
Auga saugomos Labanoro pušys, Januliškio maumedžiai, Abejučių ąžuolas, Argirdiškės pušis, Baltagalio pušis, „Pušis su koja“, Gaigalinio kadagys, juodalksnis „Gumbulis“, aukščiausia Lietuvoje Kiauneliškio dviviršūnė pušis, Lūšnios pušis, Peršokšnos piramidinė eglė, Dvikamienė pušis.
Medynai
thumb|240px|Labanoro miško pušynai netoli Švenčionėlių
Girią sudaro 105 miškai: didžiausi – Baranavos, Čiulų, Dubingių, Labanoro, Lakajų, Martišiūnų, Pabradės, Pakretuonės, Pavyžinčio, Poviliškio, Rudesos, Švenčionėlių, Varnėnų, Žaliašilio, Žeimenos.
Kultūrinės kilmės medynų 26 %, likę – savaiminiai. Medynai pasiskirstę taip:
Jaunuolynai sudaro 36 %, pusamžiai medynai 40 %, bręstantys 13 %, brandūs 11 %. Medynų vidutinis amžius 65 m., bonitetas 11,3, skalsumas 0,73, tūris 224 m³/ha. Kasmet priauga 5,8 m³/ha.
Miškų ūkis
thumb|240px|Prūdiškės girininkija Januliškyje thumb|240px|Antaliedės girininkija thumb|240px|Girios vakaruose telkšantis [[Baltieji Lakajai|Baltųjų Lakajų ežeras nuo Mindūnų apžvalgos bokšto]] Miškas patenka į 5 urėdijų ir 23 girininkijų priežiūrą. 60 % miškų yra valstybės reikšmės.
Apsauga
thumb|240px|[[Pažemio kraštovaizdžio draustinis]]
Giriai būdingas vaizdingas kraštovaizdis, paviršiaus formų ir miško augaviečių įvairovė. Labanoro-Pabradės girios 4 % miškų yra rezervatinės parkų zonos į grupės, 24 % – ekosistemų apsaugos II A grupės, 2 % – rekreacinės parkų zonos ir miško parkai II B grupės, 21 % – apsauginiai III grupės, 49 % – ūkiniai IV grupės. Girios šiaurės rytinę dalį užima Aukštaitijos nacionalinis parkas, pietvakarinę dalį – Asvejos regioninis parkas ir didžiausią Labanoro-Pabradės girios dalį (58 %) užima Labanoro regioninis parkas, kuris suskirstytas į daugelį mažesnių saugomų teritorijų (plačiau). Girioje yra ir kiti draustiniai:
Turistinėms reikmėms įrengti Mindūnų apžvalgos bokštas, keletas pažintinių takų, veikia Labanoro lankytojų centras, muziejus, Mindūnų žvejybos muziejus.
Istorija
thumb|240px|[[Pašekščio pilkapynas]] Labanoro-Pabradės girioje gerokai daugiau nei kitose Lietuvos giriose archeologinių paminklų: piliakalnių, pilkapių, senovinių stovyklaviečių; istorijos, gamtos, dailės, kaimo architektūros paminklų, senų miestelių ir kaimų (Labanoras, Purviniškiai, Arnionys, Martišiūnai ir kiti). Girioje stūkso Budrių, Abejučių piliakalniai, rasti Pašekščio, Sudotos, Jutonių, Labanoro, Gužių, Pabradės, Abejučių, Paraisčių, Kregžlės, Purviniškių, Paaldikio, Antaliedės, Stirnių ir kt. pilkapynai.
Per Antrąjį pasaulinį karą miške veikė tarybiniai Kosto Kalinausko būrio ir BTSR partizanai.
Gyvenvietės ir infrastruktūra
thumb|240px|[[Terpežys|Terpežio kaimas Labanoro girios gelmėje]] Labanoro giria gyvenama palyginti labai retai. Labanoro seniūnijos gyventojų tankumas – 1,7 žm./km² (2009 m.), Švenčionėlių – 9,4 žm./km², Mindūnų – 9,6 žm./km², Kaltanėnų – 9,8 žm./km². Didžiausios gyvenvietės įsikūrusios girios pakraščiuose – Švenčionėliai, Pabradė, Kaltanėnai, Mindūnai. Pagrindinė vidury girios esanti gyvenvietė – Labanoro miestelis. Dauguma kitų miško gyvenviečių – maži kaimeliai, dažnai vienkiemiai, paprastai įsikūrę upių ar ežerų pakrantėse. Svarbesni girios kaimai: Januliškis, Lakaja, Padumblė, Mozūriškė, Kūriniai, Šnieriškės, Stirniai, Kirneilė, Vidugiris, Meškerinė, Purviniškiai, Gužiai, Grybai, Stasiūnai, Platumai ir kt.
thumb|left|240px|Kelias pro Labanoro girią Švenčionėlių seniūnijoje
Pagrindinės transporto trasos eina miško pakraščiais: rytinį girios pakraštį kerta plentai, bei geležinkeliai Vilnius–Daugpilis ir Utena–Švenčionėliai, vakaruose ir pietvakariuose priartėja kelias , o šiaurėje girią iš vakarų į rytus kerta plentas. Dauguma kitų girios kelių – žvyrkeliai (svarbesni –, , ), o iki daugelio kaimų veda miškų keliukai.
Verčiamasi kaimo turizmu, vandens turizmu, mėgėjiška žūkle, renkamos miško gerybės, vystoma bitininkystė, žuvininkystė. Pramoniniu būdu plėtojamas miškų kirtimas. Pietinėje girios dalyje yra karinis Pabradės poligonas.
Monetos apvadas
thumb|right|200px|Kairė moneta be apvado, dešinė – su apvadu Monetos apvadas, kartais rantelis  – monetos averso ir/ar reverso kraštu einantis iškilas „bortelis“. Apsaugo monetos puses nuo dilimo. thumb|right|200px|Kai kuriose [[Jungtinė Karalystė|D.Britanijos kolonijose naudotos 5 šilingų monetos su skyle viduryje kiekvienoje pusėje turi po du apvadus – vidinį ir išorinį.]] Kartais gurtas ir/ar apvadas reljefiškai apdirbamas, kad aklieji pagal jų reljefą atskirtų apčiuopiamą monetą.
Kriūkai
Kriūkai – miestelis Šakių rajono savivaldybėje, kairiajame Nemuno krante (priešais Seredžių). Paežerėlių seniūnaitijos centras. Veikia biblioteka ir paštas (LT-71017). Kriūkų vidurinė mokykla yra gretimame Joginiškių kaime. Miestelis įeina į Panemunių regioninio parko teritoriją. Kriūkų grūdų sandėlis (magazinas) – architektūros paminklas.
miniatiūra|left|Akmuo su miestelio herbu
Etimologija
Vietovardis kildinamas iš asmenvardžio Kriūkà, Kriū̃kas daugiskaitos. Tokios versijos laikėsi kalbininkas Aleksandras Vanagas. Tačiau gali būti, kad Kriūkai yra dvarininkinis vietovardis, kilęs nuo Kriūkų dvarininko J. Krukavičiaus pavardės. XIX a. gyvenvietė buvo pagal dvarvietę buvo žinoma kaip Sviatošinas.