cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Augustas Gothilfas Krauzė
Augustas Gothilfas Krauzė (, 1787 m. rugpjūčio 19 d. Paveikiai, Mažoji Lietuva – 1855 m. birželio 1 d. Nybudžiai) – Mažosios Lietuvos kultūros istorikas, kraštotyrininkas, etnologas, evangelikų liuteronų kunigas.
Biografija
1813 m. baigė Karaliaučiaus universitetą, įšventintas evangelikų liuteronų kunigu. Nuo 1814 m. Preismarko (Elbingo vyskupija), nuo 1828 m. Nybudžių parapijos kunigas.
Naudodamasis Mažosios Lietuvos etnologų E. Vagnerio, M. Pretorijaus, F.S. Bocko, K. Donelaičio raštais parašė knygą „Lietuva ir jos gyventojai“ (Litthauen und dessen Bewohner 1834 m.) Šiek tiek paredagavęs į ją įdėjo Pilypo Ruigio veikalą „Lietuvių kalbos tyrinėjimas“ (Betrachtung der litauischen Sprache, 1747 m.). Pateikė Mažosios Lietuvos istorijos, etnografijos, raštijos duomenų.
Palankiai rašė apie lietuvininkus, kurie, pasak jo, Prūsų krašte gyveno jau keli šimtmečiai iki Vokiečių ordino įsiveržimo, o jų kalba gimininga sanskritui. Vis dėlto lietuvių vaikams siūlė mokytis iš dovanotų vokiškų knygų, o iš norinčiųjų konfirmuotis gimtąja kalba imti specialų mokestį.
Parašė „Nybudžių bažnyčios Lietuvoje istoriją“ (Geschichte der Kirche zu Niebudschen in Litthauen, 1833 m.). Mažosios Lietuvos bažnyčių, švietimo, pedagogikos, istoriografijos klausimais nuo 1819 m. rašė žurnale Beitrage zur Kunde Preussens, nuo 1837 m. – žurnale Preussisches Provinzial-Blatter.
Parazitizmas
thumb|right|260px|Parazitinės erkės užpuolusios [[bronzinukas|bronzinuką (Cetonia aurata)]] thumb|right|260px|Parazitizmas Parazitizmas  – dviejų rūšių organizmų antagonistinė sugyvenimo forma, kai vienas organizmas (parazitas) gyvena ir minta ant kito ar kitame organizme („šeimininke“) ir sukelia jo funkcijų susilpnėjimą ar žūtį. Parazitizmas artimas plėšrai, nes poveikis „šeimininkui“ yra panašus.
Haitis (sala)
thumb|right|220px|Haičio sala thumb|220px|[[Duartės viršukalnė]]
Parazitizmas
Parazitai – visi virusai, kai kurios bakterijos ir grybai (pvz., ragangrybiečiai). Yra net parazitinių aukštesnių augalų, gyvenančių ant kitų augalų (pvz., brantas, džioveklė). Daugelis vienaląsčių, kirmėlių ir nariuotakojų gyvena parazitiškai.
Parazitizmo istorija
Parazitizmo atsiradimas apima ilgą evoliucijos tarpsnį. Galbūt kai kurie gyvūnai pradėjo parazituoti atsitiktinai patekę į kitų gyvūnų organizmą, kur rado palankias sąlygas. Čia jie yra aprūpinti maistu, o ryšį su išorine aplinka palaiko per šeimininko organizmą. Dėl to daugelio parazitų sandara supaprastėjo, susiredukavo arba visai išnyko kai kurie organai. Tačiau parazitai turi gerai išvystytą dauginimosi sistemą, kuri užtikrina jų išlikimą net ir nepalankiomis sąlygomis. Be to jie nepaprastai vislūs. Veikiant gamtinei atrankai, išgyvena tik tie parazitai, kurie sugeba intensyviai daugintis, nes daug gemalų neišgyvena dėl šeimininkų kaitos. Be to, helmintų kiaušiniai ir pirmuonių cistos gana atsparios nepalankioms aplinkos sąlygoms.
Haitis (sala)
Haitis arba Espanjola (Hispaniola) – sala Vest Indijoje, Didžiųjų Antilų salyne, į rytus nuo Kubos. Iš šiaurės skalaujama Atlanto vandenyno, iš pietų – Karibų jūros. Nuo Kubos skiria Pavėjinis sąsiauris, nuo Puerto Riko – Mono sąsiauris. Plotas – 77 000 km². Saloje yra dvi valstybės: Haitis (vakarinė salos dalis) ir Dominikos Respublika (rytinė salos dalis).
Parazitizmas
Parazitizmo istorija
Parazitai turi gerai išvystytus prisitvirtinimo organus: siurbikės – siurbtukus, kaspinuočiai – siurbtukus, kabliukus, botrijas, kai kurie parazitiniai nariuotakojai – kibias galūnes ir t. t.
Haitis (sala)
Sala sudaryta iš vulkaninių ir nuosėdinių uolienų. Paviršius horstinis, kyla 4 kalnagūbriai, skiriami plačių slėnių. Aukštis iki 3175 m (Duartės viršukalnė, aukščiausias Karibuose). Dažni žemės drebėjimai.
Parazitizmas
Skirstymas
Pagal aplinką, kurioje parazitai gyvena, jie skirstomi į endoparazitus ir ektoparazitus.
Haitis (sala)
Šiaurės rytiniuose ir pietiniuose kalnų šlaituose, atsuktuose jūron, veši visžaliai ir mišrieji atogrąžų miškai. Vakaruose ir vidinėse srityse – lapus metančių medžių miškai ir krūmynai, aukštikalnėse – spygliuočių ir dygialapių medžių miškai.
Istorija
Iki K. Kolumbo atvykimo 1492 m., salose gyveno indėnai aravakai ir salą vadino Kiskėja (Quisqueya). Ispanijos garbei K. Kolumbas salą pavadino Española. 1697 m. vakarinę salos dalį iš Ispanijos perėmė Prancūzija. XIX a. pradžioje ši dalis buvo pirmoji nepriklausomybę išsikovojusi šalis Lotynų Amerikoje. Rytinė dalis nuo Ispanijos atsiskyrė 1844 m., paskelbus nepriklausomą Dominikos Respubliką.
Parazitizmas
Endoparazitas
Toks parazitas, kuris apsigyvena kito organizmo viduje, o ryšį su išorine aplinka palaiko per šeimininko organizmą. Paprastai endoparazito organų sistemos supaprastėja, dažnai sumažėja ir jo dydis, kad lengviau galėtų patekti į šeimininką (parazitizmas). Nepaprastą virusų smulkumą ir supaprastėjimą net iki prarandant ląstelinę sandarą galima paaiškinti jų prisitaikymu parazituoti ląstelių viduje. Daugelio endoparazitų jutimo organai išnyksta, o kai kurių žarnyno bei kraujo parazitų ir virškinimo sistema. Taip pat, endoparazitai yra prisitaikę gyventi bedeguonėje aplinkoje.
Ektoparazitas
Toks parazitas, kuris didesnę savo gyvenimo dalį praleidžia šeimininko išorėje. Paprastai tokie parazitai turi gerai išvystytus prisitvirtinimo organus, užtikrinančius jų išsilaikymą ir paplitimą. Ektoparazitų žarnynas pritaikytas talpinti kuo daugiau maisto.
Ektoparazitams priklauso kraujasiurbiai uodai, blusos, blakės, utėlės, plunksnagraužiai, pūkagraužiai ir kt.
Poveikis
Parazitas savo šeimininką veikia įvairiai. Visų pirma būdamas jo kūne paveikia jį mechaniškai. Pavyzdžiui, echinokoko pūslė spaudžia organus ir trukdo jų funkcijas. Kaspinuočiai ir askaridės gali sukelti žarnų nepraeinamumą. Kepeninės siurbikės ir askaridės gali užkimšti tulžies latakus ir sukelti mechaninę geltą.
Sunaudodami dalį savo šeimininko suvirškinto maisto, parazitai gali jį labai nualinti ar apnuodyti organzimą nuodingomis cheminėmis medžiagomis – toksinais. Be to, kai kurie parazitai, nualindami šeimininko organizmą, sudaro palankias sąlygas kitiems patogeniniams organizmams veistis.
Kitos parazitizmo formos
Parazitas gali naudoti šeimininko grobį. Parazitizmo forma, kai parazitas pavagia šeimininko sugautą ar sumedžiotą grobį vadinamas kleptoparazitizmu.
Taip pat parazitas šeimininką gali naudoti kaip transporto priemonę, kiaušinių perėjimui ir jauniklių auginimui (pvz., gegutės – lizdinis parazitizmas).
Marijampolės šv. arkangelo Mykolo mažoji bazilika
'''Marijampolės šv. arkangelo Mykolo bazilika''' stovi Marijampolėje. Turi neobaroko stiliaus bruožų. Viena iš katalikiškos piligrimystės vietų Vilkaviškio vyskupijoje. Bazilika yra įtraukta į popiežiaus Jono Pauliaus II piligrimų kelio Lietuvoje maršrutą. Iš čia organizuojami jaunimo piligriminiai žygiai į užmiestyje esančią Lūginės koplyčią.
thumb|left|Pal. J. Matulaičio koplyčia ir po paveikslu esantys jo palaikai thumb|left|Didysis altorius
Istorija
Prienų seniūnas Pašešupyje (taip vadinosi vienas Marijampolės vietoje buvusių kaimų) apie 1717 m. pastatė koplyčią. Ją kelis kartus per metus aptarnavo Kauno pranciškonai. Nuo 1732 m. pradėtos rašyti metrikų knygos.
1750 m. pakviesti marijonai. Prienų seniūno žmona Pranciška Ščiukaitė-Butlerienė 1758 m. marijonams pastatė medinį vienuolyną ir bažnyčią, iš Kvietiškio dvaro davė žemės miestui kurti. Gautą žemę marijonai suskirstė sklypais ir pardavė. Taip pradėjo kurtis Marijampolės miestas. Nuo 1777 m. minima parapinė mokykla. 1780 m. marijonų vienuolyne veikė filosofijos studijos. 1783 m. įkurta parapija, kuri aptarnauti atiduota vienuoliams marijonams.
1809 m. rugsėjį sudegė bažnyčia, vienuolyno stogas. Pamaldos laikytos iš lentų sukaltoje stoginėje. Ją 1818 m. nugriovė audra. Naujos mūrinės bažnyčios statyba rūpinosi marijonas Mykolas Pietaris MIC (1763–1850). 1819 m. išmūrytos sienos, uždengtas stogas. 1824 m. įdėtos lubos, grindys. Tų pačių metų rugsėjo 5 d. bažnyčią konsekravo pavyskupis Augustinas Polikarpas Marcejevskis. Iki 1863 m. bažnyčia pailginta, 1882 m. pristatytas frontonas ir 2 bokštai, iki 1914 m. pristatytos 2 koplyčios. Bažnyčiai suteiktas šv. arkangelo Mykolo titulas.
Marijampolėje buvo įsikūrusi 1906–1940 m. Užnemunėje veikusios Lietuvių krikščionių draugijos „Žiburio“ centro valdyba. „Žiburio" Marijampolės skyrius 1906 m. mieste įsteigė pradžios mokyklą, 1909 m. – mokyklą Kvietiškyje, 1907 m. – suaugusiųjų vakarinius mokymo kursus, biblioteką-skaityklą ir mergaičių progimnaziją.
1908–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės ir Lietuvių katalikių moterų draugijų skyriai, 1909–1914 m. – Marijampolės darbininkų krikščionių draugija, 1918 m. įsikūrė Vargdienių seserų vienuolynas. Vienuolės turėjo spaustuvę, išlaikė pradžios mokyklą, mergaičių bendrabutį. Jos dirbo senelių, vaikų prieglaudose, vaikų darželiuose. Vienuolės, pasivadinusios Lietuvaičių seserų brolija (vėliau – draugija) 1923 m. pasistatė mūrinius 3 aukštų namus, iki 1938 m. įsteigė mergaičių amatų mokyklą.
1920 m. įsteigta marijonų gimnazija, 1923 m. pastatyti jos rūmai. 1927 m. įrengta marijonų spaustuvė, įkurta biblioteka, kurią sudarė arti 50 000 knygų. 1987 m. įrengta palaimintojo Jurgio Matulaičio koplyčia, kurioje ir yra palaimintojo palaikai. Bažnyčiai 1989 m. suteiktas prokatedros, 1992 m. – mažosios bazilikos titulas.
Architektūra
Bažnyčia turi neobaroko stiliaus bruožų, lotyniško kryžiaus plano, dvibokštė, su apside. Vidus 3 navų, skliautuotas, yra 6 altoriai. Šventorius apmūrytas.
Mitinis Kalvis
Mitinis Kalvis (Dievaitis Kalvelis) senovės lietuvių mitologijoje buvo Perkūno pagalbininkas, sietas su ugnimi ir vandeniu, stebuklingų daiktų (ginklų, Saulės, Mėnulio) kalėjas, slibinų, milžinų nugalėtojas. Įprastinis įrankis – akmeninis kirvis ar kūjis – nukaltas paties Perkūno arba jo kalvio.
Iš pradžių didžiąja dangaus ugnimi, žibintu buvo laikoma Saulė. Ilgainiui imta manyti, kad dangaus šviesulius nukalė ir pakabino danguje dieviškasis kalvis. Jis gyvena žemėje, kur yra metalų, nes, pasak senųjų tikėjimų, danguje tėra tik akmenys, kuriuos Perkūnas naudoja savo kirvukams arba strėlėms.
Vario, žalvario, vėliau ir geležies panaudojimas paliko gilius pėdsakus ne tik mūsų krašto, bet ir daugelio kitų tautų mitologijoje. Panašių kalvio vaizdinių turėjo ir kitos tautos: latvių Dangaus Kalvis, baltarusių Nepaprastasis Kalvis, pritaisęs Mėnulį ant ąžuolo (Pasaulio medžio), graikų Hefaistas, žydų Tabalkainas, romėnų Vulkanas, skandinavų dievas Toras ir jo padėjėjas Tialvis, suomių Ilmarinas, kuris nukalė dangų, išlenkė dangtį orui, padarė iš geležies ugninį erelį šampą (visų gamybos šakų simbolį). Motyvas apie tai, kad velnias pavogęs dievo Griaustinio įrankius, padirbtus jo kalvio, žinomas ne tik lietuviams, bet ir visiems baltams, skandinavams, estams.
Legendos
Mitai apie dangaus kalvį, greičiausiai, paplito žalvario amžiuje kartu su kalvystės atsiradimu. Daugiau reikšmės jie įgavo, kai žmonės susipažino su geležimi.
Jaunuolis buvęs prarytas slibino ir išspjautas tamsiame krašte. Pamatęs žiburį ir priėjęs pilį, kur radęs didelę skrynią, užrakintą 9 spynomis, o šalia jos tokio didumo kūjį, kad žmogus negalėtų net iš vietos pajudinti. Šalia kūjo buvo parašyta, kad šioje skrynioje uždaryta tos šalies karališkoji šeima. Kas trimis smūgiais numuš visas 9 spynas, išlaisvins karalystę. Jaunuolis, pakėlęs kūjį, numušęs spynas ir pamatęs akinančią Saulės šviesą.
Mitai apie Saulės ir Mėnulio pagrobimą, uždarymą bokšte, akmenyje, tvirtovėje žinomi daugeliui tautų, ypač gyvenančių tuose kraštuose, kur žiemą labai sutrumpėja diena. Pvz., suomių epe „Kalevala" sakoma: kai Saulė išeina iš savo pilies, o Mėnulis iš savo gryčios pasiklausyti, kaip Veinemeinas skambina kanklėmis, Pohjolos šeimininkė Louhė pagrobia juos ir uždaro Mėnulį į akmenį, o Saulę į akmeninį kalną. Be to, ji išvagia ugnį iš visų Kalevalos gryčių. Aukščiausiasis dievas Ūkas – oro sutvėrėjas išskelia ugnį žvaigždžių sodelyje naujam Mėnuliui ir naujai Saulei. Uždarius Saulę ir Mėnulį, Veinemeinas vyksta į Pohjolą, kovoja su jos žmonėmis ir nugali. Tada jis nueina pažiūrėti Saulės ir Mėnulio, bet negali patekti į kalno vidų. Sugrįžta namo nusikaldinti įrankių, su kuriais galėtų atidaryti kalną. Kalvis Ilmarinas ima kalti įrankius. Apie tai išgirsta Pohjolos šeimininkė Louhė, išsigąsta, išleidžia Saulę ir Mėnulį. Pasivertusi balande, ji atskrenda pranešti Ilmarinui, kad Saulė ir Mėnulis jau laisvi.
Balšis
Balšis – miestas pietinėje Albanijos dalyje; Malakasterio apygardos centras, vienas svarbiausių Fierio apskrities miestų. Įsikūręs įduboje, apsuptoje Malakasterio kalvų. Dauguma gyventojų albanai, daugiausia musulmonai). Dėl gausių naftos klodų, šis miestas miestas, kartu su Fieriu ir Patosiu tapo vienu iš svarbiausių Albanijos naftos pramonės centrų. Miesto apylinkėse dominuoja naftos gręžinių bokštai. Balšį su Fieriu ir Duresio uostu jungia geležinkelio linija, komunistinės diktatūros laikais intensyviai naudotos naftos pramonės tikslais.
Istorija
Senovės laikais šios vietovės buvo apgyvendintos jau nuo akmens amžiaus. Vienos pirmiausių šias teritorijas apgyvendino senosios šių vietų gyventojos – ilyrų gentys. Balšis, kaip ir visa dabartinės Albanijos teritorija, nuo seno buvo senovės valstybių Makedonijos, Romos imperijos – sudėtyje, kurių kultūra labai smarkiai paveikė vietos gyventojus ir jų kultūrą.
Ankstyvaisiais viduramžiais miesto apylinkės kaip ir didžioji dalis Balkanų patyrė intensyvią slavų genčių invaziją; dabartiniame mieste ir jo apylinkėse egzistavo gausi arumunų bendruomenė. Dabartinė miesto teritorija ilgą laiką priklausė Bizantijos imperijai, vėliau Bulgarijos ir Serbijos karalystėms, Epyro Despotijai, kol XIV a. galiausiai atiteko Osmanų imperijai, kuriai valdant pradėjo plisti islamas. 1912 m. Albanijai paskelbus nepriklausiomybę miestas atiteko naujai susikūrusiai Balkanų valstybei.
1939 m., II pasaulinio karoišvakarėse, kaip ir visa likusiAlbanija, buvo okupuotas Italijos kariuomenės, 1943 m. miestas buvo okupuotas fašistinės Vokietijos, kol 1944 m. galutinai išvaduotas vietos komunistų partizanų.
Dėl po karo komunistų valdžios pradėtos industrializacijos, šio miesto reikšmė išaugo, miestas tapo pramoniniu ir ekonominiu vietos regiono centru. Komunistinės diktatūros laikais mieste veikė vienas didžiausių šalyje kalėjimų, kuriame devintajame dešimtmetyje kalėjo apie 2400 politinių kalinių.
Po komunizmo žlugimo prasidėjus pramonės krizei, tik nedaugelis iš egzistuojančių naftos gręžinių yra naudojami pramoniniais tikslais. Didžiausia dalis pramoninės naftos gavybos priklauso valstybės valdomai Albanijos naftos perdirbimo kompanijai – ARMO Sh.a.
Architektūra ir archeologija
Dėl istorijos bėgyje išlikusio menko miesto ekonomino ir socialinio vaidmens, mieste nėra daug turtingos architektūros pavyzdžių. Netoli miesto yra išlikusių vėlyvosios antikos bažnyčios liekanų.
Komunistinės diktatūros laikais, suintensyvėjus industrializacijos procesams ir prasidėjus gyventojų migracijai iš kaimų į miestus, pagal tipinius projektus pastatyta mažaaukščių daugiabučių gyvenamųjų namų, pramonės įmonių.
Trikampis (muzikos instrumentas)
thumb|Trikampis Trikampis – pagamintas iš (papr.) plieno strypo, trikampio formos idiofoninis muzikos instrumentas.
Paprastai vienas kampas nesujungtas. Už vieno iš stypo galų laikomas ranka ar pakabinamas. Garsas išgaunamas suduodant kitu kietu daiktu. Daromi įvairių skambėjimo tonų.
Kilmė tiksliai nežinoma, bet manoma, kad atsirado rytų kultūrose. Europoje plačiau paplito viduramžiais.
Vartojamas simfoniniuose orkestruose, estradiniuose ansambliuose.
Rojas
Rojas − pavardė.
Kalvaičiai (Skuodas)
Kalvaičiai – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 6 km nuo Ylakių.
Rojas
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Padubrinai
Padubrinai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Švėkšnos. Ribojasi su Jonikų, Slabados ir Jokšų kaimais. Padubrinų kaime yra veikiančios senosios kaimo kapinės.
Istorija
Padubrinų kaimas istoriniuose šaltiniuose minimas 1664 m. Priklausė Švėkšnos bažnyčios klebonui. Sovietmečiu Padubrinuose buvo Švėkšnos tarybinio ūkio karvidė ir veršidė.
Gyventojai
1923 m. Padubrinų kaime buvo 28 gyventojai (7 namų ūkiai), 1997 m. – 9 gyventojai (4 namų ūkiai).
Žuviškė
Žuviškė – viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Vaiguvos.
Tūba
Tūba – varinis pučiamasis (ambušiūrinis) muzikos instrumentas. Žemiausią garsą apimantis varinių pučiamųjų grupės atstovas.
Istorija
Sukonstruota XIX a. pirmoje pusėje Vokietijoje. Buvo populiari kariniuose ir parkų orkestruose. Į simfoninio orkestro sudėtį įtrauktas vėliau, pakeitė serpentą (pučiamąjį instrumentą, neturėjusį stabilaus „boso“).
Konstrukcija
Metalinis kūginis 4-4,5 m ilgio vamzdis sulenktas ovalu. Viename gale taurės formos pūstukas į kurį pučiamą, kad išgautum garsą. Kitas galas smarkiai išplatėjantis. Turi 3 ar 6 ventilius išgauti garsų įvairovei.
Orša
Òrša   – miestas šiaurės rytų Baltarusijoje, prie Dniepro ir į jį įtekančios Oršicos upės. Rajono centras. Svarbus susisiekimo mazgas, geležinkelis. Per miestą eina Sankt Peterburgo–Kijevo plentas. Lengvoji, maisto pramonė, linų kombinatas, gaminamos statybinės medžiagos, staklės, instrumentai. Išlikęs Dievo apvaizdos vienuolynas (Богоявленский; XVII a. pradžia), unitų vienuolynas su cerkve (XVIII a.).
Tūba
Vartojimas
Vartojamas simfoniniame ir pučiamųjų orkestruose.
Trikampis (reikšmės)
Žodis trikampis gali reikšti:
Orša
Etimologija
Miesto pavadinimas kilęs nuo upės Oršicos, prie kurios išsidėstęs miestas. M. Fasmeris šį pavadinimą laikė slavišku ir jį siejo su Rosės upės pavadinimu bei žodžiu ruslo 'vaga'. V. Abajevas pavadinimą gretino su senovės indų ṛ́kṣa-,, 'lokys'.
Pasak V. Toporovo ir O. Trubačiovo, Oršicos pavadinimas yra baltiškas. Žodžio pradžios o-, jų manymu, yra pridėtinis (jungiamas prieš priebalsius), o vandenvardžio šaknis yra *Rus-, iš kurios kilę,. Šie vandenvardžiai susiję su 'lėtai tekėti', rusenti 'lėtai degti'.
Trikampis (reikšmės)
Kitokie trikampiai:
Ruikiai
Ruikiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Sartininkų. Yra dvejos neveikiančios kapinės.
Istorija
Rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1561 m.
Orša
Etimologija
Vėliau V. Toporovas tikslino baltišką vandenvardžio kilmės versiją ir kaip baltiškus atitikmenis nurodė (upė), Arsen, Arsio (vėliau fiksuojama kaip Orschen),, , mozūrų Arschen See, taip pat Okos aukštupio vandenvardžius Orsa, Arosa, Arsanka.
Baltarusių geografas V. Žučkevičius manė, kad upės pavadinimas galėjo kilti iš formos Rža arba Ržavka (, 'surūdijęs') dėl vandens spalvos.
Dar viena pavadinimo kilmės versija – finiška. Dalis archeologų mano, kad III tūkst. pr. m. e. pabaigoje – II tūkst. pr. m. e. pradžioje dabartinės Baltarusijos šiaurės rytuose gyveno finų tautos, ir vietovardis Orša – finų kilmės, reiškia 'tekantis vanduo, upė' arba 'vaga tekantis vanduo' (kilmės kalba nenurodoma).
Istorija
thumb|left|Oršos pilis XVI a.
Miestas pirmą kartą paminėtas Nestoro metraštyje 1067 m. kaip Рша. Iš pradžių priklausė Polocko ir Vitebsko kunigaikštystėms. 1320 metais Orša prijungta prie Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir kartu su Smolensku tapo svarbiu rytines valstybės sienas nuo Rusijos grėsmės saugančiu miestu (vadinamieji Smolensko vartai). Nuo XIV a. pabaigos iki XVII a. vidurio Oršoje, Dniepro ir Oršicos upių santakoje, stovėjo mūrinė pilis. 1514 m. prie miesto įvyko Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei pergalingas Oršos mūšis prieš Maskvą – vienas didžiausių Lietuvos karybos istorijoje. XVI a. viduryje Orša tapo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pavieto centru, o 1620 metais ji gavo miesto savivaldos – Magdeburgo teises bei herbą – sidabrinį kryžių ir pusmėnulį po juo mėlyname fone. Kartografijoje Orša pirmą kartą pavaizduota 1589 m. valdovo Žygimanto Augusto sekretoriaus Motiejaus Strubičiaus (1530–1604) sudarytame Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės, Livonijos ir Moskovijos žemėlapyje.
Stiprindamas Oršos gynybą, Ldk Žygimantas Augustas 1551 m. miestą dešimčiai metų atleido nuo mokesčių. Tuo metu iškilo galingi fortifikacijos įrenginiai. Miestą saugojo 8 metrų aukščio penkiabokštė, 2 metrų storio tvirtovė, apjuosta pylimu, į ją vedė treji vartai. Ši tvirtovė tapo neįveikiama ją 1535, 1562 ir 1564 m. nesėkmingai bandžiusiai užimti Maskvos kariuomenei. Nuo 1620 m. Oršoje pradėjo veikti spaustuvė. Gausėjanti Oršos žydų bendruomenė 1623 m. įsteigė kahalą. 1653 m. liepos 7 d. miestą nusiaubė milžiniškas gaisras, todėl valdovas Jonas Kazimieras Vaza Oršą ketveriems metams atleido nuo mokesčių. Maskvos armija prie Oršos 1654 m. sumušė etmono Jonušo Radvilos vadovaujamą LDK kariuomenę, o rugsėjo 11 d. Jakovo Čerkaskio būriai okupavo miestą. 1655 m. pradžioje rotmistrui Kristupui Stetkevičiui miestą pavyko išvaduoti, tačiau maskvėnai tų pačių metų vasarą jį užėmė antrą kartą, sudegino, ir savo rankose išlaikė iki 1660 m. pabaigos. Per penkerius metus trukusią okupaciją Orša buvo nuskurdinta ir neteko daug gyventojų. Miesto atstatymo darbai prasidėjo tik po 1667 m. Abiejų Tautų Respublikos su Maskvos Didžiąja Kunigaikštyste pasirašytų Andrusovo paliaubų. Šios sutarties pagrindu Abiejų Tautų Respublika Maskvos Didžiajai Kunigaikštystei perleido dalį Smolensko vaivadijos, kuriai priklausė ir Orša, žemių. Todėl 1667 m. Orša buvo prijungta prie Vitebsko vaivadijos ir padaryta atskiro pavieto, kuriame posėdžiavo šios žemės bajorų seimeliai ir buvo renkami atstovai į Abiejų Tautų Respublikos Seimą bei Lietuvos Vyriausiąjį Tribunolą, centru. Oršoje įkurta miesto seniūnija, kurios žemės priklausė Abiejų Tautų Respublikos valdovui. 1680 m. miestą nusiaubė didžiulis gaisras.
Jono Sobieskio remiami jėzuitai, dirbę čia nuo 1610 m., Oršoje 1690 m. pasistatė naują mūrinę bažnyčią ir atnaujintą dviejų aukštų kolegiją (veikusią nuo 1611 iki 1820 m.), o 1693 m. jų spaustuvėje pasirodė „Oršos kodeksas“ – dramų ir populiarių to meto Vitebsko, Naugarduko, Polocko ir Varšuvos dvaruose teatro vaidinimų rinkinys. Jėzuitai 1620 m. Oršoje įsteigė du šimtus metų veikusį (carinės Rusijos 1820 m. uždarytas) mokyklinį teatrą, sukūrė iki šių dienų išlikusį miesto parką. Prie bažnyčios 1620 m. buvo atidaryta prieglauda (infirmerijus), o 1636 m. – vaistinė. Jėzuitai kolegijoje 1618 m. pradėjo dėstyti gramatiką, 1623 m. poeziją, o 1634 m. – retoriką. Pasauliečiams studentams taip dėstyta filosofija ir moralinė teologija. 1785–1810 m. čia mokyta prancūzų, vokiečių, rusų kalbų ir matematikos.
Šiaurės karo metu 1709 m. rugsėjo mėnesį į Oršą įsiveržusi Rusijos imperatoriaus Petro I kariuomenė miestą pavertė pelenais.
Lietuviai Oršoje
1387 m., Lietuvos krikšto metu, netolimuose Obolcuose Ldk Jogaila lietuviams pastatė katalikų bažnyčią ir įkūrė parapiją. XIV – XVI a. Abaliankos (Obolės) aukštupyje įsikūrę Obolcai ir Orša buvo tolimiausia lietuvių kalbos sala, nuo to meto lietuvių kalbos masyvo nutolusi daugiau kaip per 200 km (daugiau žr. „Obolcai. Lietuviai Obolcuose“).
Carų valdžioje
left|thumb|Carinis Oršos herbas
Po Pirmojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1772 m. pateko į Rusijos imperiją ir tapo Mogiliavo gubernijos Oršos provincijos miestu, tais metais ji gavo miesto teises. 1776 m. iš Oršos atimtos Magdeburgo teisės, o 1781 m. senasis miesto herbas pakeistas į dvigalvį Rusijos imperijos erelį ir penkias strėles (simbolizuojančias senovės skitus, kurie, anot rusiškos legendos, ir įkūrė Oršą) mėlyname fone. 1796 m. Orša tapo Baltarusijos generalinės gubernijos apskrities, o nuo 1802 m. – Mogiliavo gubernijos centru, buvo Oršos apskrities centras.
1812 m. liepos 6 d. Oršą užėmė Napoleono Bonaparto kariuomenė. Miesto intendantu (kariniu valdytoju) buvo paskirtas prancūzų karininkas Marija Anri Beilis, vėliau išgarsėjęs rašytojo Stendalio vardu. Prancūzijos kariuomenė traukdamasi iš Rusijos 1812 m. lapkričio mėnesį Oršą sudegino.
XIX a. miestas vystėsi kaip svarbus Rusijos imperijos transporto, susisiekimo ir ryšių centras. Per Oršą vedė 1849 m. atidarytas Vitebsko-Mogiliovo traktas, 1871 m. Smolensko-Brastos geležinkelio linija, o 1881 m. miesto prieplauka priėmė pirmuosius Dnepro upe iš Mogiliovo ją pasiekusius garlaivius. 1869 m. Oršoje atidaryta telegrafo stotis, 1899 m. – Aleksandro Puškino vardo viešoji biblioteka.
XX amžiuje
1939 m. gyventojų surašymo duomenimis Oršoje gyveno 7 992 žydai, – 21,3 procento visų miesto gyventojų. Atėjus II pasauliniam karui nespėję pasitraukti žydai, atsidūrę nacistinės Vokietijos okupuotoje teritorijoje, 1941 m. vasarą nacių buvo prievarta suvaryti į Oršos getą ir tų pačių metų pabaigoje dauguma jų (5-6 tūkst.) išžudyti.
left|thumb|Sovietinis Oršos herbas
Per II pasaulinį karą 1941 m. birželio 14 d. mūšyje prie Oršos, o birželio 16 d. – pačiame mieste Tarybų Sąjungos ginkluotosios pajėgos pirmą kartą panaudojo reaktyvinės artilerijos įrenginį „Katiušą“. Tokiam įvykiui paminėti po karo Oršos centre iškilo paminklas šiam artilerijos pabūklui.
Kultūros paveldas
XVII–XVIII a. valdant Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei Oršoje iškilo nemažai krikščioniškų šventovių ir vienuolynų. Be soboro ir kelių stačiatikių cerkvių, čia buvo įsikūrę bernardinų, pranciškonų, domininkonų, jėzuitų, trinitorių, misionierių, marijavičių, taip pat bazilijonų ir bazilijonių vienuolynai su savo bažnyčiomis.
XVIII a. jėzuitų kolegijos rūmai. Pradėti statyti 1717 m., ir bursa, statyta 1786–1788 m. Likvidavus jėzuitų ordiną XIX a. viduryje pastatai išardyti. Iki XXI a. pradžios buvo likę tik buvusių kolegijos rūmų fragmentai. 2006–2008 m. statiniai atstatyti;
XIV–XVII a. vidurio Oršos pilis;
Jėzuitų Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia, rekonstruota 1741–1765, sunaikinta XIX amžiuje;
Pranciškonų bažnyčia;
Bernardinų bažnyčia;
Gyventojai
Oršos gyventojai:
Eurovizijos dainų konkursas 1982
'''1982 m. Eurovizijos dainų konkursas''' – dvidešimt septintasis Eurovizijos dainų konkursas, vykęs 1982 m. balandžio 24 d. Jungtinėje Karalystėje, Harogeite. Konkurso nugalėtoja tapo Vokietijos atstovė Nicole su daina „Ein bißchen Frieden“
Žalia: 1982 m. konkurse dalyvavusios šalys. Geltona: šalys, 1982 m. Eurovizijos dalyvavime padariusios pertrauką.|thumb|450px|left thumb|300px|Nicole – 1982 m. Eurovizijos nugalėtoja
Bandogas
Bandogas (kiti pavadinimai: amerikiečių mastifas arba pitbulmastifas) – šunų veislė.
Bandogas nėra grynaveislis šuo, taip pat nėra pripažįstamas FCI kaip atskira veislė. Bandogų vardu vadinami įvairų molosų mišrūnai (dažniausiai vienas iš tėvų būna pitbulterjeras). Dažniausiai pitbulterjerai patinai kryžminami su bulmastifų kalėmis. Taip pat neretai pitbulterjerai kryžminami su anglų mastifais, kartais pasitaiko ir bulmastifų bei rotveilerių mišrūnų.
Šiandien mastifų ir pitbulterjerų mišrūnai gan plačiai paplitę visame pasaulyje, tačiau tokį šunį gan sudėtinga įsigyti, kadangi dauguma kinologų organizacijų draudžia veisti šiuos šunis, o teisėsauga jų veisimui ir auginimui taiko daug suvaržymų. Lietuvoje šiuos šunis draudžiama veisti.
Kilmė ir istorija
Senovėje bandogais vadinami šunys buvo darbiniai gyvūnai, įvairių dydžių ir paskirties. Juos naudojo kaip medžioklinius, kovinius, apsaugos šunis.
1960 metų pabaigoje veterinaras John Swinford pradėjo kruopščią veisimo programą, norėdamas išveisti gerus apsauginius šunis. Nors bandogų selekcininkai nesutaria dėl tikslaus šio veterinaro veisimo plano, manoma, kad greičiausiai pitbulterjerai buvo kryžminami su kažkokiais labai dideliais molosais, galbūt Neapolio mastinais.
Išvaizda
Dažnai pasitaiko tamsiai tigriniai šunys, rečiau – juodi, mėlyno atspalvio, raudoni, gelsvai rudi – priklausomai nuo tėvų spalvos.
Elgesys ir temperamentas
Bandogas yra protingas, bebaimis ir nuolankus šuo. Dažnai nepriklausomas ir valdingas. Nelabai tinka būti šeimos šunimi, tačiau jei nuo mažens atitinkamai dresuoti ir auklėti, su vaikais būna draugiški. Jauni bandogai kartais būna judrūs ir labai aktyvūs.
Labai geras sargas. Tačiau įerzinti šie šunys tampa labai nuožmūs.
Bandogai buvo veisiami kovoms. Apsaugoje jie pranoksta kitus šunis ir gali būti nuostabūs kompanjonai bei šeimos šunys, jei tik jų savininkai patyrę. Jie ganėtinai lengvai dresuojami. Trokšta dirbti, įtikti dresuotojui. Žaisdamas ar dirbdamas labai energingas, namuose ramus. Visada stebi kitus žmones, ar jie nekelia pavojaus šeimininkui.
Nelson Évora
thumb|right|Nelson Évora Nelsonas Evora (g. 1984 m. balandžio 20 d.) – Žaliojo Kyšulio salų kilmės buvęs portugalų atletas, besispecializuojantis trišuolyje ir šuolyje į tolį. Jis buvęs olimpinis ir pasaulio trišuolio čempionas. Šiuo metu N. Evora rungtyniauja portugalų klube „Sport Lisboa ir Benfica“. Jis atstovavo Žaliojo kyšulio saloms iki 2002 m., kai jis tapo Portugalijos piliečiu.
N. Evora gimė Dramblio Kaulo Krante, kur jo tėvai atvyko gyventi iš Žaliojo kyšulio salų. Su šeima persikėlė į Portugaliją, kai jam buvo penkeri metai. Šeima įsikūrė Sintroje. Jis dar vis Žaliojo kyšulio salų rekordininkas šuolyje į tolį (7,57 m) ir trišuolyje (16,15 m).
Karlukai
Karlukai (senovės tiurkų kalba: 10px10px10px10px – Qarluq;, , ) – senovės tiurkų gentis, bent nuo V a. gyvenusi Džungarijoje, vėliau – Žetisu, Transoksianoje ir Tarimo baseine.
Istorija
Ankstyvuosius karlukus sudarė trys klanai (bulakai, čigiliai ir kašlykai), susivieniję į konfederaciją, vadovaujamą vadų, tituluojamų elteber. Juos valdė Rytų Tiurkų kaganatas, kol 742 m. jie, susivieniję su uigūrais ir basmiliai, nuvertė valdžią ir įkūrė Uigūrų kaganatą (744–840 m.). Nors iš pradžių šio kaganato valdyme didelė reikšmė turėjo tekti karlukams, jie buvo nustumti nuo valdžios. Spaudžiami uigūrų, karlukai buvo priversti migruoti iš savo vietų Džungarijoje į vakarus, t. y. į Žetisu regioną (tarp Balchašo ežero ir Tianšanio kalnų dab. pietryčių Kazachijoje). Iš ten jie išstūmė tiurgešus ir ogūzus.
Apie 758 m. karlukai konsolidavosi į gentinę konfederaciją, dar vadinamą Karlukų kaganatu, kur valdė vadai, tituluojami jabgu. Savo sostine jie padarė Sujabą pietuose ir netgi bandė įsitvirtinti Ferganoje. Nuo 791 m. karlukus pietuose sumušė arabai, o šiaurėje – uigūrai, ir jie tapo Uigūrų kaganato dalimi. 840 m. subyrėjus Uigūrų kaganatui, karlukai atkūrė nepriklausomybę Žetisu regione. Jų vadovas Bilge Kul titulavosi karlukų kaganu. Nuo tada sostinės buvo Ispidžabas, Tarazas, o vėliau − Kašgaras.
Bekotis ąžuolas
Natūralaus savaiminio paplitimo arealo alternatyvus Europos miškų genetinių išteklių programos (EUFORGEN) žemėlapis (žiūrėti čia)
Bekotis ąžuolas (Quercus petraea) – magnolijūnų (Magnoliophyta) skyriaus, bukinių (Fagaceae) šeimos, ąžuolų (Quercus) genties lapus metantis vienanamis medis, kurio moteriški ir vyriški žirgininiai žiedai yra sukrauti ant to paties vieno medžio.
left|thumb|Morfologija iš «Köhler’s Medizinal-Pflanzen», 1887 m. knygos left|thumb|[[žirginys|Žirginėliai ir jauni lapeliai]] left|thumb|[[Lapas|Lapai ir gilės]]
Faryd Mondragón
Faridas Kamilas Mondragonas Ali (Faryd Camilo Mondragón Alí; g. 1971 m. birželio 21 d.) – Kolumbijos futbolininkas, vartininkas.
Bekotis ąžuolas
Paplitimas Lietuvoje
Lietuvoje tai vietinė, savaime auganti rūšis, bet yra trys versijos:
Faryd Mondragón
2014–2018 m. jis buvo vyriausias futbolininkas, kada nors žaidęs pasaulio futbolo čempionate.
Bekotis ąžuolas
Paplitimas Lietuvoje
Lietuvos miškuose nėra dažnai užtinkami, kadangi šalis yra šios rūšies arealo šiaurės rytų pakraštyje. Bet kiek dažniau užtinkamas tik Lietuvos pietvakarių dalyje. Buvo įrašytas į Lietuvos raudonosios knygos sąrašus, bet 2021 metų Lietuvos raudonosios knygos sąrašuose neįrašytas.
Faryd Mondragón
Klubinė
Mondragonas gimė libaniečių šeimoje Kalyje. Karjerą pradėjo 1990 m. „Deportivo Cali“ klube, vėliau žaidė kituose Kolumbijos klubuose, Paragvajuje, Argentinoje (didelę karjeros dalį praleido „Club Atlético Independiente“), buvo išvykęs į Europą – žaidė „Real Zaragoza“ klube Ispanijoje, vėliau „FC Metz“ (bet dėl suklastoto paso buvo priverstas klubą palikti), o nuo 2001 m. žaidė turkų „Galatasaray“, su kuriuo laimėjo 2 Turkijos čempionatus. Vėliau Mondragonas praleido 3 sezonus Vokietijos „1. FC Köln“, 2011 m. žaidė MLS klube „Philadelphia Union“, o vėliau grįžo į savo pirmąjį klubą – „Deportivo Cali“.
Bekotis ąžuolas
Morfologija
Lapai 7–12, rečiau 14–16 cm ilgio ir apie 4–8 cm (rečiau iki 10 cm) pločio su penkiomis, aštuoniomis, rečiau dešimt skiaučių kiekvienoje lapo pusėje. Lapai žvilgantys, ryškiai tamsiai žali, apatinė jų dalis šviesiai žalia. Lapkotis apie 1–2 cm ilgio ir gelsvi. Žiedai – žirginėliai, žydi pavasarį lapojant, gegužės–birželio mėnesiais. Vyriški žirginėliai 5–8 cm ilgio. Ąžuolo vaisiai 1,6–2,6 cm ilgio, 1–2 cm pločio gilės. Jos bekotės, auga kekėmis po 2–3, rečiau iki 6 gilių. Gilės subręsta rugsėjo–spalio mėnesiais, o prinokę krenta nuo medžio.
Faryd Mondragón
Tarptautinė
Faridas Mondragonas Kolumbijos rinktinėje debiutavo 1993 m., varžybose prieš Venesuelą. Dar prieš tai jis dalyvavo 1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Mondragonas dalyvavo 1994 ir 1998 m. pasaulio čempionatuose, pastarajame jis buvo pagrindiniu vartininku. Kartu su Karlosu Valderama, Mondragonas dalyvavo net 5 Kolumbijos atrankose į pasaulio čempionatą. Po penkerių metų pertraukos, 2010 m. Mondragonas pradėtas kviesti į nacionalinę rinktinę. Jis pakviestas į 2014 m. pasaulio futbolo čempionatą, kur grupės varžybose su Japonija, 85 minutę esant rezultatui 3:1 Kolumbijos naudai, Mondragonas pakeitė vartininką Davidą Ospiną ir tapo vyriausiu kada nors pasaulio čempionate žaidusiu žaidėju (būdamas 43 metų ir 3 dienų, aplenkė ligtolinį rekordininką, kamerūnietį Rodžerį Milą).
Bekotis ąžuolas
Morfologija
Nereiklus drėgmei ir dirvožemiui, nes auga sausesniuose, mažiau derlinguose dirvožemiuose. Atsparus šalčiui.
Matmenys ir amžius
Užauga iki 20–30 m, išskirtiniais atvejais iki 40 m aukščio ir iki 2 m kamieno skersmeniu. Teigiama, kad Prancūzijoje auga 50 m aukščio, Wipfelsfurt, Kelheim, (Vokietija) auga 44,6 m aukščio bekotis ąžuolas, kuris patikimai išmatuotas (KR 2011).
Bekočiai ąžuolai gyvena iki 800–1000 metų.
Bekočio ir paprastojo ąžuolo skirtumai
Bekotis ąžuolas labai panašus į paprastąjį ąžuolą. Bekočio ąžuolo lapo lapkotis žymiai ilgesnis 13-25 mm, o gilės be kotelių – nuo pastarojo požymio ir kilo bekočio ąžuolo rūšies pavadinimas. Palyginimui, paprastojo ąžuolo lapkotis žymiai trumpesnis, 2-7 mm, o gilės kotelis ilgas. Tai vieni pagrindinių morfologinių skirtumų. Tarpine grandimi tarp bekočių ir paprastųjų ąžuolų yra randami jų hibridai, kurie vadinami.
Porūšiai
Išskiriami penki porūšiai:
Panaudojimas
Tai viena svarbiausių ekologiniu ir ekonominiu požiūriu medžių rūšių. Esant tvirtai medienai, šie ąžuolai naudojami laivų statybose, namų karkasinėms konstrukcijoms, iš jų daromos statinės vynams.
Simbolika
Bekotis ąžuolas yra Velso nacionalinis medis ir vadinamas Velso ąžuolu.
Krškas
Krškas  – miestas pietryčių Slovėnijoje, Savos slėnyje, ties Štirijos ir Krainos riba. Savivaldybės centras. Pro miestą eina Liublianos–Zagrebo geležinkelis. Metalo apdirbimo, statybinių medžiagų, popieriaus, tekstilės, medžio apdirbimo pramonė. Veikia vienintelė šalyje Krško atominė elektrinė.
Yra XV a. Šv. Jono Krikštytojo, XIX a. Šv. Ruperto bažnyčios, XVII a. kapucinų vienuolynas, XII a. Krško pilies griuvėsiai.
Hidra (palydovas)
Hidra – tolimiausias natūralus Plutono palydovas. Jį, kartu su Nikte, atrado Hablo kosminiu teleskopu Plutono Bendros paieškos komanda, sudaryta iš Halo A. Vyverio, S. Alano Sterno, Makso J. Mutchlerio, Andriu J. Stefflo, Marko W. Buje, Viljamo J. Merlino, Džono R. Spencerio, Elioto F. Youngo ir Lesli A. Young.
Atradimas
Atradimo nuotraukos buvo padarytos 2005 m. gegužės 15 ir 18 d. Nepriklausomai palydovus atrado Maksas J. Mutchleris 2005 m. birželio 15 d. ir Andriu J. Stefflas 2005 m. rugpjūčio 15 d. Atradimas buvo paskelbtas 2005 m. spalio 31 d. palydovai buvo laikinai pavadinti S/2005 P 1 (Hidra) and S/2005 P 2 (Niktė).
Batakių valsčius
Batakių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Batakiai.
Hidra (palydovas)
Fizinės charaketristikos
Palydovas skrieja apie tą patį sistemos baricentrą ir toje pačioje plokštumoje kaip Charonas ir Niktė, tik 65 tūkst. km atstumu. Kitaip nei kitų Plutono palydovų, Hidros orbita nėra visiškai apvali. Apskriejimo laikas (38,2 dienos) yra artimas 1:6 orbitiniui rezonansui su Charonu, bet laiko nesutapimas yra 0,3 %, tad spėjama, kad nėra aktyvaus rezonanso. Teorija, paaiškinanti tokia rezonansui artimą būklę teigia, kad ji atsirado prieš Charono migraciją išorėn, dėl ko atsirado trijų mėnulių sistema ir yra palaikoma 5 % Plutono-Charono gravitacinio lauko jėgos svyravimų. thumb|250px|left|Niktės ir Hidros atradimo nuotraukos. Palydovo diametras yra maždaug 45 km. Hidra yra ryškesnė ir kiek didesnė už Niktę.
Batakių valsčius
Istorija
Valsčius minimas nuo 1528 m. Carmečiu atkurtas XIX a. Kauno gubernijoje. 1947 m. dalis teritorijos perduota naujam Pagramančio valsčiui. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Skaudvilės rajonui (4 apylinkės) ir Tauragės rajonui (4 apylinkės).
Gyvenvietės
1934 m. valsčiuje minimi kaimai:
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 5921 žmogus:
Hidra (palydovas)
Fizinės charaketristikos
Hidra buvo aplankyta kartu su Plutonu New Horizons misijos metu 2015 m.
Pavadinimas
2006 m. birželio 21 d. buvo paskelbta, kad palydovas bus pavadintas Hidros, pabaisos, graikų mitologijoje saugojusios Hado (Plutono) požemio vandenis, vardu.
FC Schaffhausen
Šafhauzeno FC – Šveicarijos futbolo klubas iš Šafhauzeno.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1896 m.
Oslas
Oslas (Oslo) – Norvegijos sostinė. Osle gyvena apie 11,5 proc., o su priemiesčiais (iš viso aglomeracijoje – 1 588 457 gyventojų 2020 m.) dar didesnė dalis Norvegijos gyventojų.
Gamta ir geografija
Oslas užima lanko formos teritoriją aplink šiaurinę Oslo fjordo dalį. Fjordas, kurį beveik kerta priešais Oslą esantis Nesodeno pusiasalis (Nesodden) yra miesto pietuose, iš kitų pusių Oslą supa žalios kalvos ir kalnai. Miesto ribose yra 40 salų, tarp jų didžiausia Malmėja (Malmøya) (0,56 km²), dar daugiau jų yra aplink Oslo fjordą. Osle yra 343 ežerai, tarp jų didžiausias Maridalsvannet (3,91 km²). Jis yra ir pagrindinis geriamojo vandens šaltinis didžiajai vakarų Oslo daliai, ypač Vakarų Akeriui (Vestre Aker) ir Šiaurės Akeriui (Nordre Aker). Aukščiausias taškas yra Kirkeberget (629 m). Nors miesto gyventojų skaičius, lyginant su kitomis Europos sostinėmis yra nedidelis, Oslas užima neįprastai didelę teritoriją. Miesto ribose yra daugybė parkų ir neužstatytų vietovių. Dėl to miestas yra erdvus ir žalias.
Istorija
Pagal senovės norvegų sagas, Oslas įkurtas apie 1048 Norvegijos karaliaus Haraldo III. Neseniai daryti archeologiniai tyrinėjimai nustatė, kad prieš 1000 m. čia buvo krikščioniškų kapų, o tai reiškia, kad buvo ir ankstesnė miesto tipo gyvenvietė. Dėl to 2000 m. Oslas šventė savo tūkstantmetį. Miesto vardo kilmė yra gana neaiški. Jei „-lo“ beveik neginčytinai reiškia „uostas“, „os“ gali turėti keletą reikšmių susijusių su senovės norvegų panteonu, upės žiotimi arba kalvos papėde. Oslas šalies sostine laikomas nuo karaliaus Hakono V (1299-1319), kuris buvo pirmasis karalius, nuolat gyvenęs mieste, valdymo. Jis taip pat pastatė Akerhuso tvirtovę. Po šimtmečio Norvegija tapo silpnesniąja personalinės unijos su Danija dalimi, ir Oslo reikšmė sumažėjo iki provincijos administracinio centro, o karaliai nuolat rezidavo Kopengahoje. Tai, kad Oslo universitetas įkurtas tik 1811 m., turėjo neigiamų pasekmių norvegų nacijos vystymuisi.
1624 m. miestą sunaikino gaisras ir jį priešingoje įlankos pusėje, prie Akerhuso forto, atstatė karalius Kristijonas IV, kuris suteikė miestui naują Kristianijos pavadinimą. Ankstesnis miesto vardas Oslas grąžintas 1925 m. Gerokai iki to laiko Kristianija ėmė įgauti Norvegijos prekybos ir kultūros centro statusą. 1814 m. Kristianija vėl tapo tikra sostine, kai buvo nutraukta unija su Danija. XIX a. pastatyta daugybė miesto architektūrinių įžymybių, įskaitant Karališkuosius rūmus (1825–1848), Stortingo (parlamento) pastatą (1861–1866), Oslo universitetą, Nacionalinį teatrą ir Oslo vertybinių popierių biržą. Tarp pasaulinio garso menininkų, gyvenusių mieste tuo laikotarpiu yra Henrikas Ibsenas, Edvardas Munkas, Knutas Hamsunas ir Sigrid Undset (pastarieji du apdovanoti Nobelio literatūros premija. 1850 m. Oslas pralenkė Bergeną ir tapo didžiausiu pagal gyventojų skaičių šalies miestu.
1925 m. sausio 1 d. miestui suteiktas Oslo vardas. Oslas tada buvo rytinio priemesčio pavadinimas, kur iki 1624 m. gaisro buvo miesto centras.
1948 m. Oslas buvo sujungtas su Akero savivaldybe, kuri supo Oslą ir buvo 27 kartus didesnė. Taip atsirado šiuolaikinis didelis Oslas, bet Akero, kuris tuo metu buvo žalias priemestis, gyventojams susijungimas nepatiko.
Sportas
1952 m. Osle vyko VI žiemos olimpinės žaidynės.
Gediminas Simniškis
Gediminas Simniškis (g. 1958 m. kovo 28 d., Vilniuje) – statybos inžinierius konstruktorius, grupių „Ir Visa Tai Kas Yra Gražu Yra Gražu“ ir „Antis“ bosistas.
Biografija
1965–1976 m. mokėsi Vilniaus 22-ojoje vidurinėje mokykloje, 1966–1973 m. dainavo Vilniaus mokytojų namų berniukų ir jaunuolių chore „Ąžuoliukas“. 1967–1972 m. grojo smuiku pas mokytoją E. Armonienę. 1976–1981 m. studijavo Vilniaus inžineriniame statybos institute (VISI) (dabar Gedimino Technikos universitetas) Statybos fakultete.
1981 m. Gediminas Simniškis baigė VISI ir gavo paskyrimą (be teisės atsisakyti) dirbti, t. y. tarnauti, Sovietų sąjungos Šiaurės laivyno statybos batalione Severomorsko mieste Murmansko srityje. 1983 m. grįžo į Lietuvą ir pradėjo dirbti Vilniaus Komunalinio Ūkio projektavimo institute kaip statybos inžinierius–konstruktorius. 1991 m., yrant institutui, G.Simniškis įkūrė individualią projektinių konstruktorinių darbų įmonę „Gedson Project“. 1999–2005 m. pagal ilgalaikę sutartį dirbo su UAB „Tele2“ kaip miesto bazinių stočių projektų vadovas. Projektavo ir prižiūrėjo naujų stočių statybą „Tele2“ įdiegiant visiškai naują mobilaus ryšio tinklą. Nuo 2005 m. yra projektavimo įmonės UAB „Multiprojektas“ direktorius, projekto ir konstrukcinės projekto dalies vadovas. Tais pačiais metai G. Simniškis pradėjo dirbti Vilniaus Dailės Akademijoje Interjero Dizaino katedros pastatų konstrukcijų kurso lektoriumi.
Publicistika
2011 ir 2012 m. Gediminas Simniškis dalyvavo Lietuvos užsienių reikalų ministerijos finansuojamame projekte Afganistano Islamo Respublikoje: „Inžinerinių paslaugų teikimas Goro provincijoje, projektų paraiškų techninės dokumentacijos rengimas ir projektų įgyvendinimo techninė priežiūra“. Gyvendamas karinėje stovykloje kartu su Lietuvos kariais, dislokuotais Goro provincijoje, padėjo įgyvendinti Lietuvos Vystomojo bendradarbiavimo ir paramos demokratijai programos bei kitų valstybių finansuojamus provincijos atkūrimo projektus. Apie savo darbą ir įspūdžius iš Afganistano Gediminas Simniškis parašė keletą straipsnių, talpintų internetiniame dienraštyje Bernardinai.lt. 2011 m. konkurse „Kario portretas“, kurį rengia Lietuvos krašto apsaugos ministerija kartu su Lietuvos žurnalistų sąjunga, Gediminas Simniškis už savo straipsnį „Jonvabaliai tarp saulės ir mėnulio“ gavo paskatinamąją premiją. 2012 m. parašytas straipsnis „Afganistano standartas“ skirtas statybos inžinieriaus darbui ir statybų, vykdomų Afganistane, vietos žmonių gyvenimo ir pasaulėžiūros aprašymui.
Muzika
Mokydamasis Vilniaus 22-ojoje vidurinėje mokykloje 1968 m. kartu su vyresniuoju broliu Rimantu Simniškiu ėmė groti bosine gitara. Apie 1973 m. su klasės draugais sukūrė rok-punk grupę „Mind's Disorder“, kuri gyvavo iki 1983 m. . Nuo 1978 m. iki 1988 m. grupės „MF“ (Mafija) bosistas. 1988 m. susipažino su grupės „Ir visa tai kas yra gražu yra gražu“ lyderiais Artūru Barysu-Baru ir Artūru Šlipavičiumi-Šlipu. Netrukus tapo šios grupės nariu ir kūrėju. Apie 1988–1989 m. grojo su grupe „Foje“, kartu įrašė kasetę „Geltoni krantai“. Trumpai yra grojęs su roko grupe „Šiaurės kryptis“. 1986 m. susipažino su grupės Antis nariais. Įrašė muzikinio videofilmo „Kažkas atsitiko“ garso takelį. Tai peraugo į draugystę ir bendradarbiavimą. Groja grupėje „Antis“ nuo jos atsikūrimo 2003 m.
Balys Brazdžionis
Balys Brazdžionis (1916 m. gruodžio 3 d., senuoju stiliumi lapkričio 20 d. Žaliosios viensėdyje, Piniavos valsčius, Panevėžio apskritis – 1996 m. spalio 6 d. Čikagoje, JAV) – Lietuvos žurnalistas.
Biografija
Nuo 1934 m. bendradarbiavo leidiniuose Jaunasis ūkininkas, Ūkininkas, „Ūkininko patarėjas“, „Karys“, „Lietuvos žinios“, „Pavasaris“.
Nuo 1947 m. gyveno Anglijoje. Buvo Bredfordo lietuvių sąjungos pirmininkas, rašinius spausdino laikraščiuose „Britanijos lietuvis“, „Išeivių draugas“. Nuo 1952 m. gyveno JAV, Čikagos radijo programos biuletenio „Pasaulio lietuvių žinios“ redaktorius ir žurnalo „Karys“ karių gyvenimo skyriaus vedėjas, fotokorespondentas, rašė į laikraščius „Draugas“, „Darbininkas“, „Tėviškės žiburiai“.
Muvatalis II
Muvatalis II – hetitų karalius, valdė nuo 1293 – 1271 m. pr. m. e., vyriausias karaliaus Muršilio II sūnus. Apie jo valdymą išliko nedaug dokumentų.
Muvatalis iš tėvo paveldėjo stiprią imperiją, apsuptą pavaldžių hetitams vasalinių šalių. Vakaruose reikėjo demonstruoti tik nedidelę jėgą (priešo pavadinimas neišliko). Buvo patvirtintos Arcavos karaliaus teisės ir pasirašyta sutartis su Aleksandru, Vilusų karaliumi, šalis kuri priklausė Arcavai. Muvatalis šiame fronte buvo saugus, todėl daugiau dėmesio galėjo skirti kylančiai grėsmei iš pietų.
Armijos susitiko prie Kadešo 1274 m. pr. m. e. ir nors faraonas ant Egipto šventyklų sienų pavaizdavo savo šlovingą pergalę, bet hetitų valdžia Sirijoje išliko. Kadešo mūšis nugalėtojo neišaiškino, hetitams tik truputį pavyko pasistūmėti Damasko link ir užimti Ubu (Aba) oazę.
Norėdamas būti arčiau karo veiksmų zonos Sirijoje, Muvatalis iš Hatušo perkėlė savo rezidenciją į Tarhuntašą (Tarḫuntašša – tikriausiai Ikonijus arba Kilikija). Iki pat savo valdymo pabaigos Muvatalis buvo priverstas kariauti su egiptiečiais. Galiausiai hetitai prarado Kadešą, Dapurą ir kitus šiaurės Sirijos miestus.
Muvatalis turėjo du sūnūs ir vieną dukrą. Dukra Maššanauzzi ištekėjo už „Sechos upės šalies“ karaliaus Mašturio.
Inti-Illimani
Inti-Illimani – Čilės folklorinės muzikos grupė, susikūrusi 1967 m. Grupės pavadinimą sudaro žodžiai Inti (iš kečujų kalbos – „saulė“) ir Illimani (Iljimanio kalnas Bolivijoje).
Grupė susiformavo iš Čilės Santiago universiteto studentų. 1973 m. Pinočetui užėmus valdžią Inti-Illimani pasitraukė į Italiją. Čia aktyviai rėmė Čilės opoziciją, vykdė pogrindinės literatūros platinimą. 1988 m. grįžo atgal į Čilę. Ilgą laiką grupės Inti-Illimani lyderiu buvo Horacio Salinas. 2005 m. smarkiai pasikeitė grupės sudėtis. Inti-Illimani skilo į istorinę ir moderniąją grupę.
Tauro apygarda
thumb|right|Vieni iš Tauro apygardos kūrėjų. Iš kairės: J. Pileckis-Šarūnas, V. Gavėnas-Vampyras, A. Baltūsis-Žvejys, V. Navickas-Auksutis ir J. Lelešius-Grafas thumb|right|220px|Paminklas Tauro apygardos partizanams [[Šilavotas|Šilavote]]