cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvos tekstilės institutas
Istorija
1960 m. Kaune pradėjus veikti vienai iš didžiausių Europoje Dirbtinio pluošto gamyklai, buvo įsteigtas Lietuvos tekstilės pramonės mokslinių tyrimų institutas, buvęs pavaldus LSSR žinyboms. Pirmieji instituto moksliniai darbai buvo skirti dirbtinių iš acetato ir triacetato siūlų gamybos technologijoms tirti ir tobulinti, kurti medžiagų iš šių siūlų asortimentą ir diegti tyrimų rezultatus įmonėse.
Nuo 1980 m. institutas pradėjo plėtoti naujas techninės tekstilės mokslo kryptis. Instituto mokslininkai ėmėsi kurti ir gaminti medžiagas SSRS kosmoso pramonei: termoizoliacines plokštes, skirtas daugkartinio naudojimo erdvėlaivio „Buran“ korpusui padengti, armuojančias medžiagas kompozitų gamybai, ekstremaliomis sąlygomis dėvimus kosmonautų drabužius, specialias medžiagas kosmonautų skafandrams ir kt. 1986 m. institutas tapo pavaldus Maskvai – tapo Sąjunginiu tekstilės medžiagų mokslinių tyrimų institutu.
1990 m. Lietuvai atkūrus nepriklausomybę, institutas įgavo nežinybinį statusą ir tapo Lietuvos tekstilės institutu (LTI). Valstybinės mokslo įstaigos LTI pagrindinės mokslinių darbų kryptys buvo:
Be kitos produkcijos, institute buvo gaminami daugelio Lietuvos valstybės apdovanojimų (ordinų, medalių) kaspinai ir juostelės.
2004 m. LTI buvo priimtas Europos tekstilės mokslo tyrimo institutų asociacijos TEXTRANET tikruoju nariu. Nuo 2009 m. LTI buvo Nacionalinės inovatyvios tekstilės ir aprangos asociacijos steigėjas ir narys. Nuo 2012 m., vykdant Lietuvos mokslo organizacijų pertvarką, LTI, Ūkio ministerijos pavaldi organizacija, prijungta prie Valstybinio mokslinių tyrimų instituto Fizinių ir technologijos mokslų centro (FTMC), tapo vienu iš jo padalinių – Fizinių ir technologijos mokslų centro tekstilės institutu.
Chrabolai (Bielsko apskritis)
Chrabolai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bielsko valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į šiaurę nuo Bielsko ir apie 29 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1952-1954 m. ir 1973-1976 m. kaimas buvo Chrabolų valsčiaus centras.
SECAM
thumb|right|300px|Televizijos kodavimo sistemos pagal šalis; šalys, naudojančios SECAM sistemą, pažymėtos oranžine spalva. SECAM, dar užrašoma kaip SÉCAM  – analoginės spalvotos televizijos spalvų kodavimo sistema, pirmiausia pradėta naudoti Prancūzijoje, vėliau ir jos kolonijose Afrikoje, Tarybų Sąjungoje ir pastarajai iširus jos sudėtyje buvusiose šalyse. SECAM 1956 m. išrado kompanijos Compagnie Française de Télévision (vėliau įsigytos „Thomson“, dab. „Technicolor“) darbuotojų komanda, vadovaujama Henri de France. Tai pirmasis Europos spalvotos televizijos standartas. Pirmosios transliacijos pradėtos 1967 m. spalio 1 d. Daugelyje šalių SECAM palaipsniui keičiama (pakeista) į DVB.
Veikimo principas
Norint išgauti spalvotą vaizdą, reikia ryškumo informacijos (juodos ir baltos spalvos signalų – Y) ir dviejų spalvų komponentų (Db ir Dr). SECAM sistema perduoda vaizdo skaisčio signalą amplitudės moduliavimo principu, t. y. moduliuojant pagrindinio nešlio amplitudę. Todėl SECAM sistema juodu lygiu yra suderinama su PAL sistema, nes abiejų šių sistemų linijų skaičius viename kadre lygus 625. Tačiau SECAM atveju, spalvų informacija perduodama naudojant dažnių moduliavimą, kuriuo, skirtingai nei PAL sistemoje, abu spalvų komponentai neperduodami vienu metu, o palaipsniui kiekvienai vaizdo linijai, bet imtuvas su uždelsimo linijos, kurios delsimo laikas lygus vienos linijos išsidėstymo laikui, pagalba sulygiuoja gaunamą vaizdą.
Privalumai
SECAM naudojama moduliacija yra atspari laipsniškiems spalvų ir atspalvių perėjimų iškraipymams (lyginant su NTSC).
Trūkumai
Dėl naudojamos moduliacijos SECAM netinka vaizdo apdorojimui.
Jeigu vaizdo signalai perduodami staigiais horizontaliais gradientais, perėjimų vietose atsiranda spalvų iškraipymas (raudonos ir mėlynos spalvos juostelės).
Bialikai
Bialikai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kolno valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į šiaurę nuo Kolno ir apie 93 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Sirija
Sirija, oficialiai Sirijos Arabų Respublika – valstybė Vakarų Azijoje. Šiaurėje ribojasi su Turkija, rytuose ir pietryčiuose – su Iraku, pietuose – su Jordanija, vakaruose – su Izraeliu ir Libanu. Vakaruose Sirija prieina prie Viduržemio jūros. Šalis suskirstyta į 14 muchafazų, kurios apima 65 rajonus. Sirijos sostinė ir didžiausias miestas – Damaskas.
Mansarda
XVII a. F. Mansaras pirmą kartą panaudojo stogo konstrukciją su mansarda.
Sirija
Istorija
Apie priešislamiškos Sirijos istoriją: Senovės Sirijos istorija
Senovės laikotarpis
Sirija - vienas pasaulio žemdirbystės židinių ir viena seniausių civilizacijų, klestėjusi vienu metu, kaip ir Senovės Egiptas bei Mesopotamija. Dėl palankių sąlygų čia labai anksti susiformavo nuolatos gyvenamos gyvenvietės, brandžios priešistorinės kultūros. III tūkst. pr. m. e. Sirija tapo svarbia tarpininke Artimųjų Rytų prekyboje tarp Egipto, Šumero ir Hatų valstybėlių (šiaurėje). Tuo metu klestėjo prekybiniai miestai, kurių svarbiausi tūkstantmečio II pusėje buvo Ebla ir Maris, konkuravę dėl hegemonijos visoje Sirijoje. Kultūros srityje Sirija buvo stipriai įtakojama Mesopotamijos: iš čia atkeliavo dantiraštis, kiti svarbūs pasiekimai.
III tūkst. pr. m. e. pabaigoje Eblą ir Marį prisijungė Akadas, ir tik po III Ūro dinastijos pabaigos Senovės Sirijos miestai vėl tapo nepriklausomi. Tuo metu daugumą jų apgyvendino semitų kilmės amoritai, sukūrę turtingus miestus valstybes, tokius kaip Jamchadas, Hamatas, Alalachas, Katna, Karchemišas, Ugaritas ir kt. Per II tūkst. pr. m. e. dėl hegemonijos turtingoje Sirijoje kovojo Egiptas, Hetitų imperija, Mitanija. Laikotarpiu XII-VIII a. pr. m. e. Sirijos miestai valstybės buvo atkūrę nepriklausomybę kaip siro-hetitų valstybės, kuriose maišėsi aramėjai, luviai ir huritai.
Nuo VIII a. pr. m. e. Siriją valdė įvairios išorinės jėgos - galingos imperijos. Pirmiausia Asirija, vėliau Babilonija, Achemenidai, Aleksandras Makedonietis, Seleukidai, Romos imperija, Bizantijos imperija. Nuo Aleksandro laikų Sirija buvo smarkiai helenizuojama, pervardijami toponimai, čia įsitvirtino helenistinės vertybės, graikų kalba, galiausiai krikščionybė. Didžioji dalis Sirijos buvo gyvenama semitų aramėjų.
Islamo laikotarpis
thumb|240px|Minaretai Hamoje 636 m. Sirijos regionas buvo užkariautas Arabų Kalifato ir pradėta krašto islamizacija ir arabizacija. Labai greitai Sirija tapo Kalifato centrine dalimi, į kurios miestą Damaską Omejadai perkėlė savo imperijos sostinę. Tik įsitvirtinus Abasidams, 750 m. sostinė perkelta į Bagdadą, ir Sirijos reikšmė sumenko. Yrant Kalifatui, Sirijoje susiformavo keletas nepriklausomų karalysčių, kurios XI a. buvo prijungtos prie Seldžiukų imperijos.
Tuo pat metu krašte pasirodė krikščionys iš Vakarų Europos – Kryžiaus karų dalyviai, kurie įkūrė krikščioniškas pakrantės valstybes ir atskyrė Siriją nuo jūros. Musulmonų karvedys Saladinas konsolidavo pajėgas prieš krikščionis ir įkūrė Ajubidų dinastiją, kuri įsiviešpatavo Sirijoje ir Egipte. Tai nulėmė tolesnius glaudžius Sirijos santykius su Egiptu, nes Egipto dinastijos dažniausiai kontroliuodavo ir Siriją. 1260 m. į Siriją įsiveržė mongolų chano Chulagu pajėgos su sąjungininkais, tiek krikščionimis, tiek musulmonais. Po to kelis dešimtmečius dėl valdžios Sirijoje kariavo Egipto mameliukų sultonai prieš Ilchanatą iki 1323 m. sudarytos taikos.
Osmanų Sirija
1516 m. Sirija tapo Osmanų imperijos dalimi ir jos sudėtyje išlieka keturis amžius. Valdant Osmanams sutriko Sirijos ekonominė ir socialinė raida. Gyventojų skaičius sumažėjo 30 %, šimtai kaimų išnyko dykumoje. Ir nors Sirija buvo nualinta Osmanų valdymo, ji ir toliau traukė Europos pirklius. XV a. Alepas, vienas didžiausių Sirijos miestų, buvo svarbiausias Artimųjų Rytų prekybos centras.
XX amžius
Žlungant Osmanų imperijai, 1916 m. Prancūzija ir Didžioji Britanija pasidalino Levantą, ir Prancūzijai atiteko dabartinė Sirija ir Libanas – taip vadinamasis Prancūzijos Sirijos mandatas. Prancūzai kontrolę šalyje išlaikė iki pat 1941 m., o 1946 m. Sirija de facto tapo nepriklausoma. Nuo tada jos istorija buvo formuojama pašonėje atsiradusio Izraelio ir nuolatinių tarptautinių neramumų, kurių metu Sirija ne kartą vienijo jėgas su Egiptu. Nestabili tarptautinė padėtis buvo vienas iš veiksnių, kuris leido 1963 m. ateiti į valdžią Baath partijai. Šalyje įsitvirtino vienpartinė pro-kairioji sistema.
Politinė sistema
Pagrindinis straipsnis: Sirijos politinė sistema
Nuo 1963 metų Siriją valdo „Baath“ partija, kuri kontroliuoja visus vyriausybės padalinius. Valdžia sutelkta prezidento Basharo al-Assado (Bašaro Asado), 2000 metais perėmusio postą iš savo velionio tėvo Hafezo al-Assado (Hafezo Asado), rankose.
250 vietų Liaudies Taryba vadinamas parlamentas renkamas kas ketverius metus ir sprendžiant politinius klausimus turi mažai galių. Sirijoje nuo 1963 m. iki 2011 m. galiojo Nepaprastosios padėties įstatymas kuriuo nebuvo leidžiama jokių opozicinių partijų veikla. Įstatymas buvo panaikintas dėl milžiniškų protestų 2011 m. Prieš rinkimus į liaudies Tarybą patikrinamas visų kandidatų lojalumas – jų dalyvavimui rinkimuose turi pritarti vyriausybė. Balsavimo teisę šalyje turi 7,6 mln. gyventojų.
Administracinis suskirstymas
Pagrindinis straipsnis: Sirijos gubernijos
Sirija yra padalinta į 14 gubernijų (muhāfazų), kurios vadinamos pagal jų administracinius centrus: Didžioji El Kuneitros gubernijos dalis nuo 1967 m. yra okupuota Izraelio.
Geografija
Pagrindinis straipsnis: Sirijos geografija
Siriją sudaro trys svarbiausios geografinės sritys. Vakarinę dalį užima pakrantės lyguma su derlingiausia šalies žeme. Čia gyvena dauguma sirų. Viduržemio jūros pakrante Sirija tęsiasi 180 km nuo Turkijos iki Libano, čia įsikūrę du dideli uostai, Tartusas ir Latakija. Pakrantės lygumą nuo vidinių šalies rajonų skiria keletas kalnagūbrių - Antilibanas, Nusarijos kalnai, Drūzų kalnai, Golano aukštumos ir keletas derlingų baseinų, kuriuose įsikūrę dideli miestai. Į rytus nuo kalnų plyti Džeziros plynaukštė, nedideli plokščiakalniai ir akmenuota dykuma. Pusę šalies užima Sirijos dykuma, nusidriekusi į Jordaniją, Vakarų Iraką ir šiaurės Saudo Arabiją. Aukščiausia šalies vieta yra Hermono kalnas Libano pasienyje (2814 m).
Svarbiausia šalies upė - Eufratas, sudarantis 80 % Sirijos vandens resursų. Ant upės įrengta hidroelektrinė, sudarytas didelis Asado tvenkinys. Sirijos teritorijoje į Eufratą suteka keletas intakų, iš kurių svarbiausi Chabūras ir Balichas. Kita svarbi upė - vakaruose tekantis Orontas.
Klimatas subtropinis (pajūryje) ir tropinis (vidinėse srityse). Šias juostas skiria šalies vakaruose iškilę kalnagūbriai. Metinis kritulių kiekis svyruoja nuo 750-1000 mm pajūryje, 200-250 mm Damaske, iki mažiau nei 100 mm pietryčiuose. Žiemą kalnuose kartais iškrenta sniegas. Rytuose būna smėlio audrų. Pakrantėje vidutinė temperatūra būna nuo 7 °C žiemą iki 27 °C vasarą, centriniuose rajonuose - atitinkamai nuo 4 iki 40 °C, o dykumoje vasarą oras įkaista virš 45 °C.
Jūros pakrantėje ir vakariniuose kalnų šlaituose auga subtropiniai krūmynai, pušų, Libano kedrų, ąžuolų, laurų, kiparisų giraitės. Toliau rytuose būdingos pusdykumės ir dykumos.
Ekonomika
Pagrindinis straipsnis: Sirijos ekonomika
Apie 40 % Sirijos gyventojų dirba žemės ūkio srityje. Pagrindiniai žemės ūkio produktai yra kviečiai, bulvės, cukriniai runkeliai, miežiai, medvilnė, tabakas, lęšiai. Auginamos didelės bandos paukščių, galvijų, avių.
Demografija
Pagrindinis straipsnis: Sirijos demografija
Daugiau nei 80 % Sirijos gyventojų yra arabai, musulmonai. Likusiuosius sudaro 10-12 % krikščionių, kurių dalis save laiko asirais, tačiau daugiausia kalba arabiškai, 3-6,5 % kurdų, 1-2 % armėnų bei nedidelės čerkesų (apie 80 000) ir turkų/turkomanų (apie 30 000) mažumos. Didžioji dalis dabartinių Sirijos arabų yra kilę iš viduramžiais islamizuotų ir arabizuotų krikščionių-aramėjų gyventojų.
Per XX a. Sirijos gyventojų skaičius stipriai išaugo. Po Pirmojo pasaulinio karo Sirijoje gyveno ne daugiau kaip 1,5 mln. gyventojų. Apie 1970 m. gyventojų skaičius pasiekė 6 mln., t. y. padidėjo keturis kartus. Šiuo metu yra 18 mln. gyventojų, t. y. dvylika kartų daugiau nei po Pirmojo pasaulinio karo.
Religija
Apie 70 % gyventojų yra musulmonai sunitai; apie 12 % – alavitai, nuo 2 % iki 3 % – drūzai ir apie 2 % šiitų; 10–12 % gyventojų priklauso įvairioms krikščionių konfesijoms.
Kultūra
Pagrindinis straipsnis: Sirijos kultūra
Nuorodos
Dalį Sirijos interneto svetainių galima pasikeisti į anglų ar kitas kalbas.
Bendros žinios: Žinių svetainės: Žemėlapiai: Laikas ir orai:
Kęstutis Trimakas
Kęstutis Antanas Trimakas (1930 m. vasario 21 d. Kaune – 2013 m. liepos 19 d. Čikagoje, JAV) – Lietuvos kunigas jėzuitas, psichologas, redaktorius.
Biografija
1948 m. baigė Miuncheno lietuvių gimnaziją. 1949 m. atvykęs į JAV įstojo į jėzuitų broliją. Vestono koledže baigė filosofijos ir teologijos mokslus, Bostono koledže įgijo humanitarinių mokslų magistro laipsnį. 1960 m. birželio 18 d. įšventintas kunigu.
Nuo 1960 m. žurnalo „Laiškai lietuviams“ viceredaktorius, 1962–1969 m. vyriausiasis redaktorius. 1969–1972 m. Čikagos Lojolos universitete (Loyola University, Chicago) studijavo psichologiją, apgynė daktaro disertaciją; 1982 m. profesorius. Dirbo kaip psichologas ligoninėse, atliko pastoracinį darbą, redagavo žurnalus. 1975–1983 m. žurnalo „Ateitis“ vyriausiasis redaktorius. Nuo 1977 m. Lituanistikos instituto bendradarbis. 1980–1991 m. vienas žurnalo „Aidai“ redaktorių.
1992–2008 m. dėstė Lietuvos aukštosiose mokyklose: 1992–2008 m. VDU Katalikų teologijos fakultete, 1996–2005 m. Šv. Antano religijos studijų institute Kretingoje, 1998–1999 m. Klaipėdos universiteto Pedagogikos fakulteto Katechetikos katedroje, 2004–2007 m. Šiaulių universiteto Edukologijos fakulteto Katalikų tikybos katedroje, 2005–2006 m. Vilniaus pedagoginio universiteto Istorijos fakulteto Katalikų tikybos katedroje; taip pat Kauno ir Vilkaviškio kunigų seminarijose. Dalyvavo atkuriant Vytauto Didžiojo universitetą, dvi kadencijas ėjo VDU Senato nario pareigas; profesorius.
2013 m. spalio 1 d. urna su palaikais palaidota Kauno Prisikėlimo bažnyčios kriptoje.
Nasadyja sūkta
Nasadyja sūkta ( – 'nebūties himnas'), dar vadinamas „Sutvėrimo himnu“ – Rigvedos 129-asis himnas iš 10-osios Mandalos, kuriame apdainuojamas pasaulio sukūrimas (kosmogonija). Himno pavadinimas suteiktas pagal pirmuosius jo žodžius nāsadāsīn („nebūtis buvo“).
Interpretacijos
Be to, Nasadyja sūkta laikomas vienu pirmųjų agnosticizmo, abejojimo dievų galybe, šaltiniu. Paskutinieji du posmai išreiškia klausimus, kas ir kodėl sukūrė pasaulį, prielaidą, kad dievai atsirado tik jau susikūrus pasauliui.
Nasadyja sūkta neabejotai yra vienas iš vėlyvųjų Rigvedos kūrinių ir išreiškia vėlyvajai indų filosofijai būdingas skeptiškas idėjas.
Katiliai (Vilnius)
Šaltiniai
thumb|left|240px|Kaimo kryžius
Miuleris
Miuleris − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Ekstensinas
Ekstensinas – matrikso glikoproteinas, turintis daug oksiprolino ir oligosacharidinių šoninių grandinių iš arabinozės.
Naujojo Daugėliškio šv. Joakimo ir Onos bažnyčia
'''Naujojo Daugėliškio šv. Joakimo ir Onos bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Naujojo Daugėliškio kaime, 9 km į šiaurės rytus nuo Ignalinos.
Ajočiai
Ajočiai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Samanių, tarp Medenių ir Suvėnų miškų. Šalia telkšo ežeras Ajočis. Ateina keliukas iš Kumpuolių.
Naujojo Daugėliškio šv. Joakimo ir Onos bažnyčia
Istorija
miniatiūra|250px|right|2015 m. rugsėjis
Davidai (reikšmės)
Davidais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Naujojo Daugėliškio šv. Joakimo ir Onos bažnyčia
Istorija
Albertas Vaitiekus Goštautas 1526 m. Senajame Daugėliškyje (3 km į pietus nuo Naujojo Daugėliškio) pastatė parapinę bažnyčią. 1600 m. pastatyta nauja. 1808 m. bažnyčiai priklausė šie kaimai: Janionys, Liekiai, Ožionys, Pročiūnai. Bažnyčia remontuota, 1812 m. atstatyta. 1851 m. išpuošta, pristatytos dvi šoninės koplyčios.
1886 m. bažnyčia sudegė. Suprojektuota nauja mūrinė (sąmatinė vertė 36 471 rb). Leidimo jai statyti valdžia nedavė. Teko vėl statyti medinę. Ji 1889 m. pastatyta Naujajame Daugėliškyje. Statyba rūpinosi 1885–1890 m. klebonavęs Jonas Burba (1853–1915). Jis išmokė parapijiečius lietuviškai melstis, žadino jų tautinę sąmonę, platino draudžiamą lietuvišką spaudą. Po Pirmojo pasaulinio karo veikė „Ryto“ draugijos mokykla. 1929–1936 m. – Šv. Kazimiero draugijos skyrius.
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano, bazilikinė, dvibokštė, su siauresne apside. Bažnyčia pasižymi gausiais medžio pjaustinių ornamentais iš lauko ir viduje. Vidus 3 navų, atskirtų stulpais. Architektūrinė kompozicija nužiūrėta į trijų navų bazilikinio plano mūrines bažnyčias su dviem stambiais fasadiniais bokštais. Jie sudėti iš trijų vienodo pločio tarpsnių ir turi įstiklintus langus viršuje ties varpais. Sienos suskaidytos profiliuotais piliastrais ir apkaltos gulsčiomis lentomis. Sienų cokolis padengtas įstrižomis lentutėmis, kad būtų įvairiau. Navų ir bokštų langai dideli, su trikampiais antlangiais. Langai dvivėriai, turi po 12 stiklų atidaromuose sparnuose ir dar 10 įvairių formų stiklų antlangiuose. Visų antlangių stogeliai papuošti išpjaustinėtų ornamentų briaunomis. Panašiai padabinti ir dviejų traukų sienų ir bokštų karnizai. Navos atskirtos kvadratinio pjūvio pilioriais. Jie papuošti drožto medžio akantų lapais. Visos lubos plokščios, išilginių lentų, dažytos. Presbiterijos aukštis lygus su centrine nava. Visa erdvė apjungta plačiu dekoratyviniu antablementu virš piliorių. Centrinis altorius padarytas koplytėlės – namelio pavidalo, su trikampiu frontonu, kurį remia keturios kolonėlės, o jų tarpuose įdėti šventųjų paveikslai. Frontonas ir mensos fonas dekoruoti gausiais ažūrinio medžio pjaustiniais. Altorių flankuoja du stulpeliai, panašūs į koplytstulpius. Presbiterijos sienų apatinė dalis pamarginta lietuviškų audeklų raštais. Panašiai išpjaustinėtos ir grotelės. Šoninių navų altoriai suderinti su centriniu, taip pat gausiai padabinti medžio pjaustiniais. Vargonų choro baliustrada yra kitoniška, masyvi, tik jos apatinė dalis turi smulkiais dantukais išpjaustinėtą karnizą. Tad visas bažnyčios pastatas yra originalus savo puošyba. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Peštas
Geografija
thumb|left|240px|Erdo minaretas Reljefui būdinga plokščia Didžioji Vengrijos lyguma. Šiaurėje siekia Biožionio, Dobogo ir Čerhato kalnų masyvus. Pagrindinė upė – Dunojus.
Demografija
Etninės grupės (2001):
Religijos (2001):
Katiliškė
Katiliškė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Kražių, prie Kražantės upės. Ties kaimu susikerta keliai ir.
Emilija Pliaterytė
Biografija
Motina su dukra 1815 m. persikėlė gyventi pas gimines – grafo, inžinieriaus-majoro, vėliau Vilniaus gubernatoriaus Mykolo Pliaterio-Zybergo ir tetos Izabelės Helenos fon Zyberg dvarą Lyksnoje, netoli Daugpilio. Ši kultūringa, išsilavinusi šeima valdė keliasdešimt dvarų abiejuose Dauguvos upės krantuose. Dvaruose dirbo apie 15 000 baudžiauninkų.
Emilijos lavinimuisi buvo paskirtas gimnazijos mokytojas Volfas, vėliau – iš Saksonijos dvarininkų kilęs bajoras, Daugpilio tvirtovės restauratorius, karo inžinierius, kapitonas, baronas Vilhelmas fon Dalvigas. Jis mokė matematikos ir istorijos, kuria E. Pliaterytė labai domėjosi. Susipažino su dvaro archyvu, žavėjosi Adomo Mickevičiaus personažais – lietuvaitėmis Živile, Gražina, prancūze Žana d'Ark, graikų tautos didvyre Babolina. Anksti išmoko valdyti ginklą, šaudyti ir fechtuotis, šaudymo pratybose pralenkdavo ne vieną pagarsėjusį šaulį. Buvo puiki jojikė, mėgdavo leistis į ilgas keliones raita. Ją lydėdavo pusbroliai lyksniškiai Liudvikas ir Kazimieras Bartolomiejus bei dusetiškiai Cezaris ir Vladislovas.
Dvaro savininkai priklausė tam dvarininkų ratui, kurie rūpinasi savo pavaldiniais ir savo vaikams netrukdė bendrauti su valstiečių vaikais. Emilija dažnai lankydavosi pas kaimiečius, mokė valstiečių vaikus lenkų ir prancūzų kalbų, o gal mokėjo ir lietuviškai. Tai suformavo jos pažiūras ir charakterį. Kai Daugpilio tvirtovės komendantas generolas Michailas Kablukovas, kuris dažnai lankėsi dvare, paprašė Emilijos rankos, ši atsakė, kad tai neįmanoma, nes generolas yra pilietis tos valstybės, kuri šiurkščiai pamynė Lietuvos laisvę.
1829 m. kartu su motina aplankė Varšuvą, Krokuvą, iš pokalbių su giminaičiu Liudviku Pliateriu Emilija sužinojo, kad Lenkijoje bręsta sukilimas. 1830 m. mirus motinai, susirgo depresija, bandė suartėti su tėvu, bet tėvo atstumta įsijungė į sukilimo organizavimą. Pradėjo studijuoti karo taktiką ir su patikimais Lyksnos apylinkių gyventojais tyrinėti vietovę. Užmezgė ryšius su kitų apylinkių patikimais žmonėmis. Prieš pat sukilimo pradžią nuvyko į Vilnių tartis su Vyriausiuoju sukilėlių komitetu, tačiau komiteto nariai su mergina kariškais reikalais kalbėtis nepanoro.
Sukilimas
thumb|left|Emilija Pliaterytė sukilime (dail. Georg Benedikt Wunder) Kelmės dvaro savininkas Julius Gruževskis kovo 25 d. įsakė užimti Kelmę ir paskelbė sukilimo pradžią. Emilija Pliaterytė, tuomet buvusi Antazavės dvare, nusprendė, kad ir jai laikas veikti, – nusikirpo plaukus, apsivilko vyriškus drabužius ir apsiginklavusi pistoletu bei durklu, nuvyko pas savo pusbrolį Cezarį į Dusetų dvarą.
thumb|right|Emilija Pliaterytė vadovauja dalgininkams (dail. Jan Rosen) 1831 m. kovo 29 d. su savo adjutante Marija Prušinskaite ir Cezariu Pliateriu Dusetų bažnyčioje paskelbė sukilimo pradžią, iškėlė vėliavą ir surinko būrį, kurį sudarė 280 šaulių, 60 raitelių ir keli šimtai dalgiais ginkluotų vyrų, daugiausia valstiečių. Kitą dieną anksti rytą su savo būriu užpuolė Daugailių arklių pašto stotį, paėmė 30 arklių ir kasą.
Balandžio 2 d. būrys susidūrė su rusų pėstininkų kuopa, vykusia slopinti sukilimo Žemaitijoje ir ją sumušė.
Balandžio 4 d. kartu su Cezario Pliaterio ir J.Horodeckio daliniais užėmė Zarasus.
Davidai (Liublino vaivadija)
Davidai  – kaimas Lenkijos rytuose, Jablono valsčiuje, Parčevo apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės vakarus nuo Jablono, apie 17 km į šiaurės rytus nuo Parčevo ir apie 64 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1616 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Emilija Pliaterytė
Sukilimas
Paskatinti pirmų laimėjimų sukilėlių būriai patraukė link Daugpilio, tačiau iš tvirtovės paramos nesulaukė, nes kadetus paskubėta perkelti į Rusijos gilumą. Iš tvirtovės pasiųstas pulkininko Kapelio grenadierių-pionierių batalionas su 2 patrankomis po susidūrimo su sukilėliais atsiėmė Zarasus.
Emilijos Pliaterytės dalinys buvo išblaškytas, tačiau jai pavyko surinkti būrio likučius ir susijungti su C. Pliaterio daliniais. Balandžio 30 d. jie atvyko į Smilgius ir prisijungė prie Karolio Zaluskio sukilėlių korpuso. Tačiau vadas Emilijos nepriėmė į dalinį ir patarė grįžti į namus. E. Pliaterytė atsakė, kad nors jos jėgos menkos, tačiau, kad ir būdama moteris, ji galinti padėti vyrams kovoti už laisvę.
Po to išvyko į Ukmergę ir buvo priimta į Konstantino Parčevskio vadovaujamą sukilėlių dalinį. Savo buvusio būrio likučius pavedė pusbroliui Cezariui. Ukmergėje jauna sukilėlė Marija Rašanavičiūtė, buvusi mergaičių pensionato mokytoja, tapo Emilijos adjutante ir lydėjo ją visą likusį kovų kelią iki pat mirties. Dalyvavo gegužės 4 d. Prastavonių kautynėse, pasižymėjo kautynėse ties Maišiagala.
I lietuvių pulko kapitonė
Į Lietuvą atvykus generolo Antano Gelgaudo vadovaujamam korpusui, sukilėlių kariuomenė buvo perorganizuota. Emiliją paskyrė į 25-ąjį pėstininkų (1-ąjį lietuvių) pulką. Jai generolas P. Chlapovskis suteikė kapitono laipsnį.
Po nesėkmingų generolo A. Gelgaudo kautynių Paneriuose birželio 19 d. sukilėlių kariuomenė ėmė trauktis į Žemaitiją.
1-asis pėstininkų pulkas, kuriam vadovavo majoras Stanislovas Macevičius ruošėsi Kauno gynybai. Emilijai pavesta vadovauti šio pulko I kuopai. Tačiau jėgos buvo nelygios, sukilėliai Kaune nepajėgė ilgiau pasipriešinti ir birželio 28 d. rusai užėmė miestą. E. Pliaterytė vos nepakliuvo rusams į nelaisvę. Žirgui jojant per siaurus vartus, grafaitės drabužiai užsikabino už kliūties. Emilija nukrito nuo žirgo. Tai pastebėję kazokai puolė, bet į pagalbą atėjo pulko vadas ir užsodino ją ant žirgo.
thumb|left|Emilija Pliaterytė prie Šiaulių (dail. Wojciech Kossak) Sukilėliai atsitraukė į Raseinius, o liepos 8 d. dalyvavo nepaprastai atkakliame mūšyje dėl Šiaulių. Mūšis trūko daugiau kaip 10 valandų. Miestas keletą kartų ėjo iš rankų į rankas. 1-ajam pėstininkų pulkui buvo pavesta lydėti sukilėlių gurguolę, kurioje buvo maisto atsargos, parakas, amunicija. Rusų kazokų pulkas ir 3 ulonų eskadronai su 2 patrankom užpuolė sukilėlius. Užvirė sunkus mūšis, kuriame žuvo apie 300 sukilėlių. Emilija sumaniu vadovavimu išvedė dalį gurguolės į saugią vietą.
Liepos 9 d. karo tarybos posėdyje buvo nuspręsta trauktis link Prūsijos sienos ir ten internuotis, bet Emilija Pliaterytė pareiškė kol gyva, kovos už Tėvynę. Taip pasielgė ir dalis kitų Lietuvos sukilėlių: E. Stanevičius, Julius Gruževskis, Cezaris Pliateris.
Kartu su Marija Rašanavičiūte ir pusbroliu Emilija pabandė per Užnemunę pasiekti Varšuvą ir ten toliau tęsti kovą. Ėjo miškais slapstydamiesi, daugiausia naktimis, kentėjo badą, troškulį, nuovargį. Galų gale Emiliją jėgos visai apleido, ant kojų atsivėrė žaizdos. Vis dar bandė eiti, tačiau beeidama apalpo. Cezaris ir Marija nunešė Emiliją į eigulio trobelę. Kreipėsi į artimiausią dvarininką Ignotą Ablamavičių, prašydami priglausti ligonę svetima Ščevinskaitės pavarde. Šis taip pat buvo patriotas ir priėmė grafaitę į netoliese Kapčiamiesčio esantį savo Justinavo dvarą (dab. Vainežerio kaime).
Cezaris su Marija pailsėję patraukė Varšuvos link. Šeimininkų globojama ir prižiūrima Emilija buvo beatsigaunanti, tačiau, sužinojusi apie galutinį sukilimo pralaimėjimą, atkrito, ir liga atsinaujino. Išsekęs organizmas nepajėgė ištverti ligos.
Atminimas
thumb|left|Lietuvos banko proginė moneta skirta E. Pliaterytės 200 gimimo metinėms paminėti (2006 m.) thumb|right|Emilijos Pliaterytės paminklas [[Kapčiamiestis|Kapčiamiestyje]]
Vienas pirmųjų Emilijos Pliaterytės atminimą įamžino Adomas Mickevičius eilėraštyje „Pulkininko mirtis“. Vėliau pastatyti jos paminklai daugelyje Lenkijos miestų. 1931 ir 1936 m. jos portretas buvo išspausdintas ant 20 zlotų banknoto, o 1940 m. – ant 50 zlotų nominalo banknotų. 1943–1945 m. jos vardu buvo pavadinti Lenkijos liaudies armijos pagalbinis moterų batalionas.
Išleidus E. Pliaterytės biografiją JAV anglų kalba, knygos globėju buvo JAV prezidentas Zachary Taylor.
Laimonas Kisielius
Laimonas Kisielius (g. 1985 m. sausio 24 d. Vilniuje) – Lietuvos krepšininkas.
2003 m. baigė Šarūno Marčiulionio krepšinio akademiją. Studijuoti į JAV išvyko 2003 metais Williamsburgo miesto William & Mary koledže, Virdžinijos valstijoje. Su Kauno Aisčiais, BBL lygoje debiutavo 2008 m. bet su krepšininku nebuvo sudaryta sutartis ir jis lapkričio 21 dieną pasirašė sutartį su Šiaulių Šiauliais. Tiek Šiaulių, tiek Kauno ekipos negalėjo pasiūlyti krepšininkui tokių sąlygų, kokių jis norėjo, tad gruodžio 1 dieną jis tapo vėl laisvuoju agentu.
2009 metais Sausio 2 dieną pasirašė sutartį su Ukrainoje žaidžiančiu klubu, Zaporožės Ferro-ZNTU. 2009 m. rugsėjo 21 d. pasirašė sutartį su Liepojos „Lauvas“ klubu. 2010 m. rugsėjo 25 d. persikėlė į Vokietijos Diuseldorfo „Giants“ klubą.
2012 m. spalio 16 d. pasirašė vienerių metų sutartį su Utenos „Juventus“ klubu.
2016 m. gruodžio 30 d. pasirašė vienerių metų sutartį su galimybe ją pratęsti, su Vilniaus „Lietuvos ryto“ klubu.
Janis Cimermanis
Janis Cimermanis (, g. 1950 m. gruodžio 9 d. Ryga) – latvių kino režisierius.
Biografija
1969 m. baigė Rygos 24-ąją vidurinę mokyklą, žavėjosi teatru, bet neišlaikė stojamųjų egzaminų į aktorinį fakultetą. 1971–1972 m. dirbo Latvijos televizijos jaunimo laidų redakcijoje. 1972–1973 m. mokėsi Valstybinio lėlių teatro aktorių studijoje, 1973–1975 m. Lėlių teatro aktorius. 1980 m. baigė Leningrado teatro, muzikos ir kino institutą.
1980–1984 m. Lėlių teatro režisierius, 1984–1990 m. Rygos kino studijos animacijos grupės dailininkas-aktorius, nuo 1985 m. režisierius. 1990–1993 m. animacinių filmų studijos „Dauka“, nuo 1993 m. – kūrybinės grupės prie Rygos kino studijos „Animācijas brigāde“ režisierius. Sukūrė lėlių animacinių filmų.
Rančos stiliaus namas
250px|thumb|right|1966 m. statybos namas [[Kalifornija|Kalifornijoje]]
Mičiulis
Mičiulis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Rančos stiliaus namas
Rančos stiliaus namai yra unikalios architektūros, amerikietiško stiliaus gyvenamieji namai. Pirmieji rančos stiliaus namai buvo pastatyti 1920 metais, masinės tokių namų statybos vyko tarp 1940 ir 1970 metų. Daugiausia jų stovi vakarinėje JAV dalyje, kurioje tuo metu buvo patiriamas žymus gyventojų skaičius augimas bei didėjanti būsto paklausa.
Mičiulis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Mičiulienė (ištekėjusi moteris) ir Mičiulytė (mergautinė pavardė).
Rančos stiliaus namas
Tai buvo ilgi bei žemi namai, naudojantys minimalų apdailos medžiagų kiekį. Namai buvo paties paprasčiausio išplanavimo, tad sulaukė daug kritikos dėl stiliaus trūkumo. Rančos stiliau namai išliko populiarūs iki 8-ojo dešimtmečio pabaigos, kai populiaresniais vėl tapo tradicinio stiliaus namai, tačiau pastaraisiais metais rančos stiliaus namai sulaukia vis didesnio susidomėjimo.
Namo bruožai
Šie bruožai yra laikomi pagrindiniais rančos stiliaus namo elementais, nors juos atitiko ne visi namai.
Mičiulis
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kuršai
Kuršai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, kelių ir  sankryžoje, Virvyčios dešiniajame krante. Yra biblioteka. Kuršų pagrindinė mokykla yra Baltininkuose.
miniatiūra|250px|left|Kelias miniatiūra|250px|left|Kuršai, 2015 m.
Etimologija
Kaimo pavadinimas – asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo asmenvardžio Kuršas.
Ajutiškiai
Ajutiškiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurę nuo Panemunio. Prateka Nemunėlis.
Kyjivas
Kyjivas, arba Kijevas  – Ukrainos sostinė.
Didžiausias Ukrainos (septintas Europoje) milijoninis miestas, įsikūręs šiaurinėje šalies dalyje prie Dniepro upės.
Kęstutis Trečiakauskas
Kęstutis Trečiakauskas (g. 1939 m. spalio 8 d. Stasiūnuose, Kėdainių apskritis) – Lietuvos spaudos darbuotojas, filologas.
Kyjivas
Pavadinimo kilmė
Pagal „Būtųjų laikų pasakojimą“ (sen. rus. Повѣсть времѧньныхъ лѣтъ) Kyjivo pavadinimas kildinamas iš polianų genties kunigaikščio Kyjaus vardo – vieno iš trijų legendinių brolių, 482 m. įkūrusių Kyjivą.
Istorija
thumb|2022 m. apšaudytas [[Namas#Daugiabutis namas|daugiabutis]] Vienas seniausių Rytų Europos miestų, įkurtas maždaug V amžiuje ankstyvųjų rytų slavų teritorijoje. Vėliau miestas tapo rytų slavų centru, o X–XII amžiuose – Kijevo Rusios politine ir kultūrine sostine. 1238 metais mongolų invazijos visiškai nuniokotas, miestas ilgam prarado svarbą ir liko tik provincijos sostine, valdoma gretimų valstybių – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, vėliau Abiejų Tautų Respublikos ir galiausiai – Rusijos. XIX amžiaus pabaigoje, Rusijos imperijoje vykstant Pramonės revoliucijai, miestas išaugo.
Kęstutis Trečiakauskas
Biografija
Sudarinėjo almanachus „Baltija“, „Blaivybė“, periodikoje ir atskirais leidiniais paskelbė eilėraščių, satyros ir humoro kūrinių. Daugiausia rašo kultūros klausimais. Išvertė grožinės literatūros knygų.
Kyjivas
Istorija
1917 m. paskelbus Ukrainos nepriklausomybę, Kyjivas buvo neilgai gyvavusios Ukrainos Liaudies Respublikos sostine. Sovietmečiu tapo svarbiu pramoniniu miestu, nuo 1934 m. – Ukrainos Tarybinės Socialistinės Respublikos sostine (pakeitė Charkivą). Per Antrąjį pasaulinį karą miestas smarkiai sugriautas; po karo miestui suteiktas sovietinis „miesto–didvyrio“ titulas.
Nuo 1991 m. nepriklausomos Ukrainos Respublikos sostinė.
2004 m. lapkritį Nepriklausomybės aikštėje (vad. Maidane; ), kilo Oranžinė revoliucija – masiniai opozicijos protestai prieš prezidento rinkimų rezultatus, kurie baigėsi opozicijos lyderio Viktoro Juščenkos pergale. 2013 m. rudenį Maidane vėl kilo proeuropietiški protestai, privertę iš šalies pabėgti nušalintąjį prezidentą Viktorą Janukovyčių.
2004 metų Eurovizijoje nugalėjus Ruslanai, mieste pravesta 2005 metų Eurovizija. 2016 metais Eurovizijoje Ukrainos atlikėja Džamala vėl laimėjo Euroviziją, tad 2017 metų Eurovizija vėl organizuota Kyjive.
2022 m. miestas nukentėjo per Rusijos invaziją, vasario 24 – balandžio 4 d. rusai užpuolė Kyjivą, bet Ukrainos kariuomenė privertė juos atsitraukti. Kilo legenda apie Kijevo vaiduoklį.
Geografija
thumb|[[Dniepras, kertantis Kyjivą]] thumb|Panorama nuo [[Vidubickio vienuolynas|Vidubickio vienuolyno ir Griško botanikos sodo (2013 m.)]] Miestas Rytų Europoje, išsidėstęs abiejuose Dnipro upės krantuose, netoli Dnipro ir Desnos santakos.
Klimatas
Klimatas vidutinių platumų; žemyninis. Vidutinė metinė temperatūra yra +8° C, vidutinis metinis vėjo greitis yra 2,4 m/s, vidutinis metinis oro drėgnumas yra 75 %.
Administracinis suskirstymas
2001 m. Kyjive buvo atlikta miesto administracinė reforma, kurios metu iš buvusių 14 rajonų buvo suformuota 10 rajonų – iš jų septyni dešiniajame Dnipro upės krante, o trys kairiajame krante. Jų ribos buvo išvestos per svarbiausias miesto gatves bei geležinkelio magistralėmis.
Kyjivo dabartinis administracinis padalijimas ir rajonų gyventojų skaičius 2013 m. duomenimis (rajono pavadinimas, įskaitant ukrainietiškai, plotas, gyventojų skaičius ir tankumas):
thumb|Kyjivo administracinio padalijimo 2011 m. planas: Dešiniakrantis Kyjivas Ш – Ševčenkos rajonas [[Vaizdas:COA Shevchenkivskyi, Kyiv, Ukraine UHT.svg|20px Печ – Pečerų rajonas 20px Под – Podolės rajonas 20px Сол – Solomiansko rajonas 20px О – Obolonsko rajonas 20px Св – Sviatošinsko rajonas 20px Г – Holosijiovsko rajonas 20px Kairiakrantis Kyjivas Дес – Desnos rajonas 20px Дн – Dniepro rajonas 20px Дар – Darnicio rajonas 20px
Transportas
Kyjivas – vienas stambiausių Ukrainos transporto mazgų. Miesto tranporto sistemą sudaro 2 oro uostai, upės uostas, geležinkelis, automagistraliniai automobilų keliai, viešasis transportas (autobusai, troleibusai, tramvajai, metropolitenas).
Autobusai ir troleibusai
thumb|left|Autobusas [[LAZ A-183 Kyjive]] thumb|right|Troleibusas LAZ E183 Kyjive
1925 m. gruodžio 10 d. įkurtas Kyjivo autobusų tinklas. Dabar autobusai kursuoja 86 maršrutais, yra 8 autobusų parkai. Populiariausios markės: LAZ, Scania, Volvo.
Autobusai ir troleibusai nuolat atnaujinami.
Tramvajus
thumb|left|Tramvajus (2018 m.) Kyjivas buvo pirmas Rusijos imperijos miestas ir vienas iš pirmųjų Europoje, kuriame buvo atidarytas tramvajų tinklas. Pirmasis tramvajus pradėjo kursuoti 1892 m. (linijos ilgis – 1,5 km). 1978 m. mieste buvo įrengta pirmoji TSRS greitojo tramvajaus linija.
2005 m. miesto tramvajų sudarė 509 vagonai; bendras bėgių ilgis 258,3 km. 2005 m. po Potono tilto rekunstrukcijos tramvajaus tinklas buvo padalintas į du skirtingus – dešiniojo ir kairiojo krantų.
2000 m. atidarytas naujas greitojo tramvajaus tinklas, kurį sudaro dvi linijos (bendras ilgis 18,5 km). 2007–2009 m. planuojamas infrastruktūros, transporto priemonių atnaujinimas.
Metropolitenas
thumb|right|Kyjivo metropoliteno požeminė stotis ir traukinys Išvystyta metropoliteno sistema. Nuo 1960 m. nutiestos 3 linijos (bendras ilgis >60 km), kurios turi 45 stoteles. Kasdien metro naudojasi ~1,7 mln. keleivių. Daug stotelių – kultūriniai ir istoriniai paminklai. Statoma ketvirtoji, projektuojama penktoji metro linijos.
Funikulierius
thumb|left|Funikulierius 1905 m. gegužę pradėjo veikti Kyjivo funikulierius (keltuvas; ofc. Michailivo elektritrinis konotinis keltuvas). Ilgis – 222 m, kalno statumas – 18–20°, greitis – 2 m/s, vagono talpa – 100 žmonių.
Kyjivas buvo antrasis miestas Rusijos imperijoje, po Odesos, kuriame buvo įrengtas keltuvas.
Automobilių keliai
Per miestą driekiasi ilgiausias europinio tinklo kelias – (Kalė–ideris); taip pat Kyjivas sujungtas su kitais miestais greitkeliais:, (su Odesa, Sankt Peterburgu),  (Kyjivas–Liublinas).
Geležinkelis
Svarbus geležinkelio mazgas. Centrinė miesto geležinkelio stotis – „Kyjivo Keleivinė“ (Київ-Пасажирський). Mieste yra Ukrainos Pietvakarių geležinkelio valdyba.
Iš Kyjivo driekiasi geležinkeliai 5 kryptimis; planuojamas Kyjivo aplinkkelio statymas, kuris sujungtų galines metro stoteles.
Aviacija
thumb|Žuljanų tarptautinis oro uostas (2013 m.) Trys pagrindiniai oro uostai: 29 km į rytus nutolęs Boryspilio tarptautinis oro uostas, 7 km į pietvakarius nutolęs Žuljanų tarptautinis oro uostas ir krovininis Antonovo oro uostas.
Įmonė Antonov savo tikslams (bandomieji, tarnybiniai reisai; aviacijos šventės) naudoja Sviatošin aerodromą (ICAO: UKKT), civilinei aviacijai naudojamas miesto vakaruose esantis aerodromas „Žuvėdra“ (ICAO: UKKJ), sportinė aviacija ir sklandytojai bazuojasi „Buzovaja“ aerodrome (ICAO: UKXB).
Laivyba
thumb|left|Upių transportas 1897 m. ant Dniepro kranto pastatytas Kyjivo upių uostas. Sovietmečiu vykdyti krovininiai ir keleiviniai (priemiesčių ir tolimojo susisiekimo) pervežimai. Jiems nebeapsimokant, upe rengiamos tik turistinės ir pramoginės kelionės.
Gyventojai
thumb|right|Kairiajame [[Dniepras|Dniepro upės krante esantys Kyjivo gyvenamieji rajonai (2010 m.)]] thumb|right|Pozniakų parkas ir Kyjivo gyvenamieji kvartalai (2012 m.) thumb|right|Aukso vartų skveras
Tautinė sudėtis
Kyjivo gyventojų pasiskirstymas pagal tautybes 2001 m. (skaičius, procentas):
Rytų Baltijos kilmės tautų skaičius Kyjive, 2001 m.: 406 lietuviai, 369 latviai, 194 estai, 141 karelas, 55 lyviai, 51 suomis, 12 vepsų, 1 ižoras.
Švietimas ir kultūra
Yra 18 aukštųjų mokyklų, pvz. Nacionalinis Taraso Ševčenkos universitetas, Konservatorija, Mohylos akademija, Nacionalinis statybos ir architektūros universitetas. Daug licėjų, gimnazijų, mokyklų ir kitų švietimo įstaigų.
Yra 27 muziejai, 25 teatrai, teatro studijos.
Lankytini kultūros paminklai:
Žalieji plotai
Kyjivas – žalias miestas, garsėjantis kaštonais. Mieste yra du botanikos parkai, centre įsikūręs Kyjivo zoologijos sodas.
Sportas
miniatiūra|Olimpinis stadionas (2012 m.) Mieste įsikūrę krepšinio klubas BC Kyiv bei ledo ritulio klubas HC Sokil Kyiv. Pastatytas Olimpinis stadionas (talpa: 83 450), kuriame vyko Euro 2012 finalinės rungtynės.
Žymiausi futbolo klubai:
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais užmegzti partnerystės ryšiai:
Conor Maynard
Conor Paul Maynard (g. 1992 m. lapkričio 21 d.) – britų dainininkas ir dainų autorius. Savo karjerą pradėjo 2008 m., įkeldamas į „YouTube“ keletą savo atliekamų koverių. Neilgai trukus jį pastebėjo JAV atlikėjas Ne-Yo ir tapo Maynard mokytoju. Atlikėjas išgarsėjo 2012 m. laimėjęs MTV „Brand New for 2012“ apdovanojimą. Tais pačiais metais išleistas debiutinis jo albumas „Contrast“, pasiekęs pirmąją vietą Jungtinės Karalystės albumų reitinge. 2023 m. duomenimis, atlikėjas yra išleidęs du studijinius albumus, iš kurių naujausiasis, „Covers“, išleistas 2016 m. rugpjūtį.
Šomodis
Šomodis  – medė Vengrijos pietvakariuose. Ribojasi su Kroatija. Įeina į Pietų Uždunojės regioną. Administracinis centras – Kapošvaras.
Gyventojai
Šomodis – rečiausiai gyvenama šalies medė.
Clube Náutico Capibaribe
Clube Náutico Capibaribe – Brazilijos futbolo klubas, 1901 metais įkurtas Resifėje.
2008–2009 m. sezone rungtyniavo Brazilijos Campeonato Brasileiro Série A.
Karuselė (kortų žaidimas)
„Karuselė“ – kortų žaidimas.
Taisyklės
Žaisti gali 2-3-4 žaidėjai. Naudojama standartinė 52 kortų malka ir 4 papildomos kortos (3 džokeriai ir „šluota“) Džokeriai sužymimi, ant aukščiausio užrašant 20, ant kitų – atitinkamai 15 ir 11. Žaidimo tikslas – surinkti kuo daugiau taškų, kurie kartais vadinami fantais. Viename padalijime yra 30 taškų o žaidžiama iki 120. Taškai skiriami:
Jei padalijime du žaidėjai surenka daugiausiai (po lygiai) kortų arba vynų, jie taškus dalijasi po 1. Jei trys ar daugiau – taškai neskiriami.
Eiga
Dalijantysis padalija kiekvienam žaidėjui po 4 kortas. 8 kortos atverčiamos ant stalo. Pradeda žaidėjas, esantis dalijančiojo kairėje. Jis gali arba nukirsti kokią nors kortą nuo stalo, jei turi tokią pat rankoje, ją padėdamas ant to paties rango kortos ir paimdamas. Nukirstos kortos toliau tame padalijime nenaudojamos. Jei ant stalo yra dvi vienodos kortos, jas abi galima nukirsti iš karto. Jei ant stalo esančių kelių kortų akių suma lygi rankoje esančios kortos akių sumai, tai šias kortas taip pat galima pasiimti (pvz.: jei ant stalo yra dviakė ir penkakė, o rankoje yra septynakė, tai šias tris kortas galima pasiimti vienu ėjimu). Jei prie kurios(-ių) nors kortos pridėjus kortą, esančią rankoje, akių suma lygi rankoje esančios kitos kortos akių sumai, galima mažesniąją kortą dėti ant kortų, iš kurių susidaro ta akių suma, kuri yra rankoje, tačiau tik kitu ėjimu jas visas privaloma nuimti (pvz., ant stalo yra dviakė ir penkakė, o rankoje yra tūzas (tūzas šiame žaidime laikomas vienake) ir aštuonakė, tai galima tris kortas sudėti į vieną krūvą [2, 5 ir tūzą(1)] ir kitu ėjimu paimti nuo stalo su aštuonake). Kitas žaidėjas irgi gali kirsti šią krūvelę, jei ateina jo eilė ir jis taip pat turi aštuonakę. Ponai (valetas, dama ir karalius) nuo stalo kertami tik poromis, t. y. vienas karalius kerta vieną karalių, viena dama – vieną damą. Išimtis – jei ant stalo guli trys vienvardės kortos, pvz., vienu valetu galima nukirsti tris ant stalo gulinčius valetus ir pan. Tai būna aktualu padalijimo pabaigoje (apie tai bus vėliau). Padėjus „šluotą“, paimamos visos ant stalo esančios kortos.
Jei negalima atlikti nė vieno iš minėtų veiksmų, reikia padėti kokią nors kortą ant stalo. Po to kitas pagal laikrodžio rodyklę žaidėjas atlieka tuos pačius veiksmus. Kai visi panaudoja visas savo keturias kortas, tas pats žaidėjas padalija visiems dar po keturias, bet ant stalo daugiau kortų neatverčia. Ir taip, kol baigiasi malka. Paskutines ant stalo likusias kortas paima tas, kuris paskutinis kažką kirto. Čia ir pasireiškia poninių kortų kirtimas poromis, nes tuo atveju, jeigu žaidimo eigoje kuris nors žaidėjas nenukerta poninių kortų su „šluota“, jų visada yra porinis skaičius, ir tokia korta galima „saugoti pabaigą“, t. y. stengtis nukirsti paskutinį kartą padalijime, kad atitektų ir nenukirstosios kortos.
Baigus pirmąjį padalijimą, apskaičiuojami rezultatai, ir pradedamas antrasis. Kaip minėta, žaidžiama, kol kuris nors žaidėjas surenka daugiausia taškų (fantų), jis ir laimi partiją.
Lietuvoje dažniausiai žaidžiama poromis – du prieš du. Vienos poros žaidėjai sėdasi už stalo priešpriešiais ir nukirstas kortas deda į vieną bendrą krūvelę. Partiją laimi pora, kuri anksčiau surenka 120 taškų. Jei žaidėjų du ar trys, kiekvienas žaidžia individualiai.
Pastaba: jeigu kortų komplekte yra mažiau kaip 56 kortos, galima žaisti be kurio nors džokerio. 55 kortomis dažniausiai žaidžiama arba be 20, arba be „šluotos: (pagal išankstinį susitarimą). Tokiu atveju žaidimo pradžioje ant stalo atverčiamos ne 8, bet 7 kortos. Be “20" žaidžiama iki 90. Jei kortų tik 54, žaidžiama tik su dviem džokeriais – 15 ir 11, o ant stalo atverčiamos 6 kortos, ir žaidžiama iki 60.
Nuorodos
1. 3D karuselės žaidimas skirtas personaliniams kompiuteriams.
Romanas Marijošius
Romanas Marijošius (1914 m. rugpjūčio 6 d. Jekaterinburgas, Rusija – 1980 m. birželio 25 d. Vilnius) – Lietuvos dainininkas (baritonas).
Biografija
Brolis Vytautas Marijošius. 1931–1933 m. studijavo dainavimą Kauno muzikos mokyklos O. Marinio klasėje. 1935–1941 m. Valstybės teatro choro artistas. 1940–1941 m. dalyvavo koncertuose, vadinamųjų agitbrigadų išvykose. 1941 m. Stalingrado muzikinio teatro, 1945–1975 m. Lietuvos operos ir baleto teatro solistas. Sukūrė daugiau kaip 40 vaidmenų. Surengė estradinių dainų koncertų. Atliko daug tarybinių estradinių į lietuvių kalbą išverstų dainų („Teka Volga“, „Tamsi naktis“ ir kt.), taip pat daug lietuvių autorių dainų. Mirė 1980 metų birželio 25 dieną nuo širdies smūgio.
Jurgis Traušys
Jurgis Traušys (1844 m. rugpjūčio 6 d. Dreverna, Priekulės valsčius, Klaipėdos apskritis – 1918 m. rugpjūčio 22 d. Drukiai, Priekulės valsčius) – Mažosios Lietuvos evangelikų liuteronų tikybinių raštų vertėjas ir leidėjas, spaustuvininkas, redaktorius.
Biografija
Gimė gausioje ir neturtingoje Kuršių marių žvejo šeimoje. Dirbo Šrėderio spaustuvės mokiniu, darbininku, prieglaudos mokyklos mokytoju, knygrišiu. 1876–1904 m. leido „Evangeliškas kalendras“, iš vokiečių į lietuvių kalbą vertė ir spausdino savo Priekulės spaustuvėje įvairias tikybines knygeles. 1880–1882 m. redagavo ir leido laikraštį „Tiesos prietelius“, 1881–1882 m. jo priedą „Lekiantieji laiškai“, laikraštį „Konservatyvų draugystės laiškas“. Jo spaustuvėje spausdinti 8 laikraščiai, išleistos 209 knygos, kiti smulkūs leidiniai.
Dirvinė karpažolė
Dirvinė karpažolė (Euphorbia helioscopia) – karpažolinių (Euphorbiaceae) šeimos karpažolių (Euphorbia) genties augalas.
Biologija
thumb|left|200px| Tai vienmetis, 15–40 cm aukščio augalas, visose dalyse turintis pieniškų sulčių. Liemeninė šaknis siekia nuo 50 cm iki 1 m gylį. Stiebas storas, tuščiaviduris, nešakotas. Lapai pražanginiai, pailgi, 2–4 cm ilgio, plačia, buka, dantyta viršūne, gelsvai žali.
Dirvinės karpažolės žiedai pakitę ir visai nepanašūs į daugelio augalų žiedus. Jie labai supaprastėję, vienalyčiai, dažnai ir be apyžiedžio. Į žiedą šiek tiek panašus žiedynas cijatis – su vienu piesteliniu ir keliais kuokeliniais žiedais, kuriuos gaubia taurės pavidalo skraistė. Tarp žalsvai gelsvų skraistės skiaučių dar išauga trumpos, plačios, geltonos nektarinės. Tokie su koteliais žiedynai viršūninių stiebo lapų pažastyse sudaro skėčius. Kartais jie auga dviem aukštais.
Žydi nuo birželio iki rugsėjo mėnesio. Žiedus apdulkina musės. Vaisius – trilypis, 2,5–3,5 mm ilgio, blizgus riešutėlis. Sėklos rudos, su grioveliais, išlieka gyvybingos dirvožemyje daugiau negu 5 metus. Jas išnešioja skruzdėlės.
Paplitimas ir augavietės
Kilusi iš pietinės Europos. Dabar paplitusi po visą pasaulį.
Auga laukuose, daržuose, šiukšlynuose, pakelėse, panamėse, gerai supurentame dirvožemyje.
Nuodingumas
Tai nuodingas augalas, galvijų neėdamas; gali pakenkti kiaulėms, kai jos šeriamos darže išravėta žole. Baltos augalo sultys aitrios, erzina odą, ypač gleivines, nuo jų reikia saugoti akis.