cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bronislovas Bitinas
Mokslinė veikla
Prof. B. Bitinas - naujų edukologinių tyrimų metodologijos, ugdymo filosofijos ir hodegetikos raidos krypčių pradininkas, pasiekęs tam tikrą jų sintezę, įtvirtinančią vidinę integraciją tarp atskirų edukologijos mokslo šakų kaip veiksmingą ugdymo realybės pažinimo ir kaitos paradigmą.
Genitaliniai kūneliai
Genitaliniai kūneliai (arba Dogelio kūneliai, lytiniai kūneliai) – specifiniai lytinio jautrumo receptoriai (nervinės galūnės), reaguojantys į spaudimą. Dydis apie 50-100 mikronų. Išorinių lyties organų odoje jų yra iki keliasdešimt viename kvadratiniame centimetre. Daugiausia jų yra varputėje, mažiau – mažosiose lytinėse lūpose, makšties prieangio gleivinėje, o mažiausiai – didžiosiose lytinėse lūpose. Manoma, kad nuo jų skaičiaus ir išsidėstymo priklauso erogeninių zonų jautrumas ir orgazmas.
Čarnovo Dombas
Čarnovo Dombas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kolakų Košcelnės valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į pietus nuo Kolaki Košcelnės, apie 8 km į rytus nuo Zambruvo ir apie 56 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Hippolyte Mège-Mouriès
miniatiūra|Hippolyte Mège-Mouriès Ipolitas Mež-Murijė (Hippolyte Mège-Mouriès, 1817 m. spalio 24 d. Draginjane – 1880 m. gegužės 31 d. Paryžiuje) – prancūzų chemikas ir atradėjas. Svarbiausias atradimas – margarinas.
Atradimai
1860 m. Mež-Murijė daugiausia dėmesio skyrė riebalų perdirbimui. Prancūzijoje kilo sviesto trūkumas, o Napoleonas III pasiūlė premiją už sviesto pakaitalo gamybą. Mež-Murijė eksperimentavo su tuo, kas, kaip manoma, buvo nauja riebalų rūgštis, kurią atrado Mišelis Eženas Ševriolis. Iki 1867 m. Mež-Murijė dirbo „La Ferme Impériale de la Faisanderie“, privilegijuotame Napoleono III ūkyje Vensene prie Paryžiaus.
Mež-Murijė išradimas, iš pradžių žinomas kaip oleomargarinas, buvo sukurtas maišant perdirbtą jautienos talį su nugriebtu pienu. Tai buvo balkšvos išvaizdos karoliukai. Nors jis neteisingai suprato panaudotas chemines medžiagas, Mež-Murijė procesas buvo svarbus laimėjimas, nes jis sėkmingai padarė švelnius, neutralius riebalus žemoje temperatūroje, naudodamas vandenį.
Mež-Murijė pateikė paraišką dėl daugybės margarino gamybos patentų. Jis buvo suteiktas 1869 m. spalio 2 d. Mež-Murijė savo išradimą parodė 1871 m. olandų sviesto eksportuotojui Antonui Jurgenui. Mège-Mouriès galbūt negalėjo suprasti, kad jo patentas Nyderlanduose nebuvo apsaugotas patentų sutartimis. Jurgenas, toliau tobulino Mež-Murijė idėjas ir pradėjo gaminti ir parduoti margariną, kaip ir kita Olandijos kompanija, vadovaujama Simono van den Bergo. Abi buvo įsikūrusios Oso mieste Šiaurės Brabante. „Jurgens“ kompanija galiausiai tapo „Unilever“ dalimi.
Mež-Murijė labai mažai pelno gavo dėl oleomargarino išradimo, kuris Prancūzijoje niekada nebuvo populiarus. Jurgensas ir van den Bergas sukūrė didelę eksporto pramonę, parduodančią margariną į Angliją ir kitas šalis. 1880 m. Nyderlanduose buvo ne mažiau kaip 70 margarino gamyklų. 1911 m. Jurgenass eksportavo 111 000 tonų margarino, o Van den Bergas – 112 000.
Komodo nacionalinis parkas
Komodo nacionalinis parkas  – saugoma gamtos teritorija Indonezijoje, Mažosiose Sundos salose, Rytų ir Vakarų Nusa Tengaros provincijose. Apima Komodo, Padaro, Rindžos, Džili Motongo salas ir gretimas akvatorijas bei koralų rifus. Plotas 2193 km² (1735 km² užima nacionalinis parkas ir biosferos rezervatas, 310 km² – Mbelilingo ir Ngorango saugomas miškas, 30 km² – Vai Vulio ir Mburako gamtos rezervatas). 1938 m. Padaro ir Rindžos salose įkurtas gamtos draustinis, 1965 m. išplėstas į Komodo salą, kuri 1977 m. pripažinta biosferos rezervatu, o 1980 m. įkurtas nacionalinis parkas. Nuo 1991 m. Komodo nacionalinis parkas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Pagrindinė parko paskirtis – saugoti savitą ir endeminę roplių rūšį – Komodo varanus. Komodo saloje jų yra ~1700, Rindžoje – 1300, Džili Motonge – 100, Džili Dasamyje – 100, kitur – mažiau, Padare – išnykę. Taip pat yra ir kitų endeminių rūšių: krabaėdės makakos, Komodo žiurkės, karčiuotieji zambarai, kakadu, medlesiai; taip pat paliminiai musangai, azijiniai buivolai, timoriniai pitonai, jūrinės gyvatės, mėlynieji banginiai, kašalotai, delfinai, diugoniai, jūriniai vėžliai, bangininiai rykliai, pelėdinės rajos ir kt.
Jūrinis bėgikas
Jūrinis bėgikas (Calidris maritima) – tilvikinių (Scolopacidae) šeimos paukštis, kuriam būdinga gana tamsios spalvos ir geltonos kojos. Kūnas iki 21 cm ilgio, viršutinė pusė ir krūtinė pilka, nugara dėmėta. Gerklė ir pilvas balti, šonai dėmėti. Snapo pamatas geltonas, galas juodas.
Lietuvoje pastebimas traukimo metu.
thumb|left|230px|Jūrinis bėgikas
Padumblė (Utena)
Padumblė – kaimas Utenos rajono savivaldybės pietinėje dalyje, 1 km į pietus nuo Kuktiškių.
Čarnovo Undai
Istorija
1944 m. liepos 22 d. artėjant frontui vokiečiai sušaudė didžiąją dalį kaimo gyventojų.
Johann Friedrich Böttger
miniatiūra|Johann Friedrich Böttger Johanas Frydrichas Betgeris (, 1682 m. vasario 4 d. Šlaice – 1719 m. kovo 13 d. Drezdene) – Vokietijos alchemikas. Jis laikomas vienu pirmųjų europiečių atradėjų, atradusių kietojo porceliano sukūrimo paslaptį. Meiseno gamykla 1710 m. buvo pirmoji gamykla Europoje, kuri gamino porcelianą dideliais kiekiais, o jo gamybos receptą laikė didele paslaptimi.
Atradimai
XVII a. pabaigoje kinų Jisingo molio arbatinukai, padaryti iš ypatingo Jisingo molio, buvo importuojami į Europą kartu su kiniška arbata. Arbatinukai ilgai buvo populiarūs Kinijoje, kadangi neįstiklinta keramika, kaip manyta, pagerindavo arbatos skonį. Neaiški gaminio medžiaga sukėlė didelį susižavėjimą ir vienas „Delftware“ gamintojas paskelbė 1678 m., kad jis daro „raudonus arbatinukus“, kurių jokių pavyzdžių nėra išlikę. Tačiau išliko konkuruojančių Olandijos puodžių raudonoji keramika iš XVIII a,. Ji labai panaši į Jisingo stiliaus puodus. Betgeris sukūrė konkuruojančius tamsiai raudonos spalvos keramikinius gaminius. Tai yra labai svarbus porceliano gamybos raidos laikotarpis Europoje.
Šaltiniai
Šatavičiūtė, Lijana, Johann Friedrich Böttger, Visuotinė lietuvių enciklopedija
Dalia Kurtinaitienė
Dalia Kurtinaitienė (g. 1966 m. balandžio 15 d. Kaune) – buvusi Lietuvos krepšininkė, Lietuvos moterų krepšinio rinktinės narė, 1997 m. Europos čempionė, krepšinio trenerė. 1997 m. apdovanota Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino Didžiuoju kryžiumi.
Kandidatų mačai
Kandidatų mačai – tai pasaulio šachmatų čempionato finalinis etapas, kuriame išaiškinamas pasaulio šachmatų čempiono varžovas, kuris žais mačą dėl pasaulio čempiono vardo su tuometiniu čempionu. Kandidatų mačai pradėti rengti nuo 1965 m., kai FIDE atsisakė Kandidatų turnyrų. Jie buvo vykdomi su pertraukomis.
Istorija
Organizuoti Kandidatų mačus vietoj kandidatų turnyro FIDE nusprendė 1962 m. Pirmieji kandidatų mačai buvo surengti 1965 m. Jie vyko, kas treji metai, iki 1985 m., kai buvo surengtos mišrios varžybos: pradžioje Kandidatų turnyras, po to, keturi jo nugalėtojai, nuo pusfinalių, žaidė atkrentamuosius mačus. Kandidatų mačų nugalėtojas dar turėjo žaisti superfinalo mačą su pasaulio čempionato revanšo mačą pralaimėjusiu A. Karpovu. Po šio kandidatų ciklo FIDE vėl grįžo prie kandidatų mačų, kurie vyko nuo 1988 m. iki šachmatų pasaulio skilimo, įvykusio 1993 m. Atskilusi (PŠA) ir FIDE 1994–1995 rengė atskirus kandidatų mačus. Kandidatų mačai nuo 1997 m. nebuvo rengiami: jų neberengė FIDE, o PŠA neturėjo lėšų. Nuo 2007 m. FIDE vėl pradėjo rengti Kandidatų mačus: jie vyko du kartus: 2007 m. (atranka į 2007 m. pasaulio čempionato turnyrą) ir 2011 m. Po šių mačų FIDE vėl 2012 m. perėjo prie Kandidatų turnyrų.
Dalyvių atranka
1965 m. dalyvių sudėtis – 8 žaidėjai. Tarp jų du paskutinio ciklo finalinio mačo žaidėjai, arba žaidėjas pralaimėjęs mačą dėl pasaulio čempiono vardo ir antrasis kandidatų finalinio mačo žaidėjas, taip pat tarpzoniniame turnyre 1-6 vietas užėmę šachmatininkai. Nuo 1973 išaugus tarpzoninių turnyrų skaičiui iki 2 iš kiekvieno tarpzoninio turnyro į Kandidatų mačus patekdavo po 3 geriausiai pasirodžiusius žaidėjus. Jei žaidėjas, ar keli žaidėjai, atsisakydavo dalyvauti mačuose, tai jie buvo pakeičiami žaidėjais iš tarpzoninio turnyro, užėmusiais 7 ir t.t vietas. Jei po burtų traukimo ketvirtfinalio žaidėjas pasitraukia, jis pakeičiamas žaidėju iš praėjusio ciklo Kandidatų mačų, ar tarpzoninio turnyro. Kai pasitraukia pusfinalio žaidėjas, jo varžovui įskaitoma pergalė be žaidimo. Jei pasitraukia finalinio mačo dalyvis jis pakeičiamas trečią vietą šiame kandidatų mačų cikle užėmusiu žaidėju. Nuo 2011 m. atranka į mačus pasikeitė iš esmės: dalis dalyvių kviečiama iš Pasaulio taurės geriausiai pasirodžiusių žaidėjų, dalis – turinčių geriausius pasaulyje Elo reitingus, taip pat kviečiami Didžiojo prizo varžybų nugalėtojai ir pasaulio čempionato mačą pralaimėjęs šachmatininkas. Dalyvių skaičių iš atrankos grupių nustato FIDE.
Žaidėjų keitimas
Nuo 1965 iki 1983 m. galiojo sekanti tvarka. Jei žaidėjas, ar keli žaidėjai, atsisako dalyvauti mačuose, tai jie pakeičiami žaidėjais iš tarpzoninio turnyro, užėmusiais 7 ir t.t vietas. Jei po burtų traukimo ketvirtfinalio žaidėjas pasitraukia, jis pakeičiamas žaidėju iš praėjusio ciklo Kandidatų mačų, ar tarpzoninio turnyro. Kai pasitraukia pusfinalio žaidėjas, jo varžovui įskaitoma pergalė be žaidimo. Jei pasitraukia finalinio mačo dalyvis jis pakeičiamas trečią vietą šiame kandidatų mačų cikle užėmusiu žaidėju. 2011 m. nuostatuose buvo, kad, jei žaidėjas pasitraukia iki FIDE nustatytos datos, jis keičiamas geriausiai pasirodžiusiu žaidėju iš praėjusių Didžiojo prizo varžybų, jei po to – tai nekeičiamas iš vis, o jo varžovas patenka į sekantį etapą. Jei kas nors iš pusfinalių dalyvių pasitraukia, jis keičiamas jo varžovu iš praėjusio mačo. Jei kas nors iš finalo dalyvių negali žaisti, jis keičiamas tik jo varžovu iš pusfinalio.
Varžybų vykdymas
Varžybų vykdymas keitėsi. Nuo 1965 iki 1983 m. mačuose žaidė 8 žaidėjai. Buvo žaidžiama vieno minuso sistema: ketvirtfinaliai, pusfinaliai ir finalas. Pralaimėjusieji pusfinalius žaisdavo mačą dėl trečios vietos. Nuo 1971 m. dėl trečios vietos nebebuvo žaidžiama. Ketvirtfinalio poros buvo sudaromos tokia tvarka: kiekvienoje poroje, pradedant nuo 1-osios, įrašomi praėjusių kandidatų mačų nugalėtojas, ar pasaulio čempionato mačą pralaimėjęs žaidėjas. Antroje poroje – antrasis praėjusių finalinio mačo dalyvis. Trečioje – tarpzoninio turnyro nugalėtojas, o ketvirtoje tarpzoninio turnyro antrąją vietą užėmęs žaidėjas. Kai keletas žaidėjų iš tarpzoninio turnyro patenka į kandidatų turnyrą surinkę po lygiai taškų, jiems burtų tvarka suteikiami 5-8 numeriai, arba rengiami mačai iš 4 partijų, arba dviejų ratų turnyras. Tokia tvarka galiojo visuose 1965-83 metų kandidatų mačuose. 1983 FIDE priėmė sprendimą rengti 3 tarpzoninius turnyrus iš kurių po keturis geriausiai pasirodžiusius žaidėjus pateko į 1985 m. Kandidatų turnyrą. Turnyro dalyvių skaičius išaugo iki 16 (12 iš tarpzoninių turnyrų ir 4 iš praėjusio kandidatų ciklo). Keturi geriausiai pasirodę Kandidatų turnyre žaidėjai 1986 m. dviejuose pusfinaliuose ir finale, žaisdami mačus, kovojo kam atiteks teisė žaisti mačą dėl pasaulio čempiono vardo su tuometiniu pasaulio čempionu. Tačiau FIDE kongresas Grace nutarė, kad šitų mačų nugalėtojas negauna 1987 m. teisės susitikti su pasaulio čempionu, o dar turi žaisti 14-kos partijų superfinalo mačą su, pralaimėjusiu 1986 m. G. Kasparovui mačą revanšą, A. Karpovu.
Nuo 1988 m. iki 1995 m. vėl žaidžiami tik kandidatų mačai su 16 dalyvių. 2011 m. Kandidatų mače – vėl 8 dalyviai.
Keitėsi ir žaidimo sąlygos: iki 1977 buvo žaidžiamos trys partijos per savaitę, o nuo 1977 jau keturios. 1976-79 m. galiojo 9 valandų reglamentas: 5 val – pagrindinis partijos laikas, 2 val. – pertrauka ir po to 4 val partijos pabaigimui. FIDE 50 suvažiavime tai atšaukė kaip „nepriimtiną taip atsakingoms ir įtemptoms varžyboms“. Ketvirtfinaliuose ir pusfinaliuose dalyvis turėjo teisę į 1 laisvą dieną, o finale į 2 dienas.
Laiko kontrolė
Laiko kontrolė buvo 2½ val. pirmiesiems 40 ėjimų ir kiekvieniems sekantiems 16 ėjimų po 1 val. 2011 m. laiko kontrolė pakito. Nebebuvo žaidžiamos atidėtos partijos. Kiekvienam žaidėjui partijai skiriama laiko: 2 val. pirmiesiems 40 ėjimų, 60 min sekantiems 20 ėjimų ir po antros laiko kontrolės – 15 min. iki partijos pabaigos, kur nuo 61 ėjimo, po kiekvieno ėjimo pridedama po 30 sek. laiko.
Feliksas Jonas Pacas
Feliksas Jonas Pacas (apie 1615–apie 1700) – LDK valstybinis veikėjas, karaliaus dvariškis (1639 m.), Lietuvos didysis taurininkas (1643–1645 m.), Lietuvos didysis stalininkas (1645–1646 m.) ir Lietuvos didysis pakamaris (1646–1698 m.). Breslaujos, Rakiborsko, Dagėliškių, Dysnos ir Kurilovsko seniūnas.
Biografija
Lietuvos magnatų Pacų giminės atstovas, herbo „Gozdawa“ savininkas. Trakų vaivados Petro Paco (apie 1570–1642) sūnus nuo antros santuokos su Elžbieta Šemetaite (m. 1652). Broliai – Jeronimas Dominykas, Lietuvos didysis stovyklininkas Bonifacijus Teofilis, Lietuvos didysis etmonas Mykolas Kazimieras ir Žemaitijos vyskupas Kazimieras.
Šeima
Buvo vedęs tris kartus. 1651 metais pirma santuoka buvo su Ana Kontancija Zavišaite (?–1652). 1653 metais vedė antrą kartą Elžbietą Šemetaitę (m. 1655). Jo trečia žmona tapo Ana Jana Zyberg (?–1692). Nuo visų trijų santuokų palikuonių neturėjo.
Karo nusikaltimai
Nuo Antrojo pasaulinio karo pabaigos tokie nusikaltimai būdavo, pvz., civilių žudymas, vandentiekio, elektros tiekimo tinklų naikinimas ir pan. Teismo jurisdikcijai priklauso karo nusikaltimai, ypač jei jie yra kokio nors plano ar politikos dalis arba plataus tokių nusikaltimų masto dalis.
Karo nusikaltimų sąrašas pateikiamas Tarptautinio Baudžiamojo Teismo Statute.
Sunkūs 1949 m. rugpjūčio 12 d. Ženevos konvencijų pažeidimai
Sunkūs 1949 m. rugpjūčio 12 d. Ženevos konvencijų pažeidimai - veikos prieš asmenis arba turtą, saugomus pagal atitinkamos Ženevos konvencijos nuostatas:
Kiti rimti tarptautinių ginkluotų konfliktų pažeidimai
thumb|right|200px|Už nusikaltimus žmoniškumui teisia [[Tarptautinis Baudžiamasis Teismas. Teismo rūmai Hagoje, Nyderlandai]] Kiti rimti, tarptautinės teisės nustatytų tarptautinių ginkluotų konfliktų įstatymų ir papročių pažeidimai yra:
1949 m. rugpjūčio 12 d. Ženevos konvencijų bendro 3 straipsnio pažeidimai
Išlygos: taikoma netarptautinio pobūdžio ginkluotiems konfliktams, todėl netaikomas kilus vidaus neramumams ar įtampai, kaip antai riaušėms, pavienėms ir sporadiškoms smurto apraiškoms arba kitoms analogiškoms veikoms. (TBT Statuto 8 str. 2 dalies c punktas).
Netarptautinių ginkluotų konfliktų pažeidimai
Kiti rimti tarptautinės teisės numatytų įstatymų ir papročių, taikomų netarptautinio pobūdžio ginkluotuose konfliktuose, pažeidimai yra:
Meldeikiškės
Meldeikiškės – kaimas Utenos rajono savivaldybės pietinėje dalyje, 3 km į vakarus nuo Kuktiškių.
Las Raíces tunelis
thumb|right|300px|Įvažiavimas į Las Raíces tunelį Las Raíces tunelis  – 1939 m. atidarytas pirmas pagal ilgį (nuo 2006 m. – antras) tunelis Pietų Amerikoje. Yra apie 700 km į pietus nuo Santjago. Tunelis yra dalis 181-ojo kelio, jungiančio Temuką su Pino Hačado perėja, vedančia link Argentinos. 1010 m aukštyje virš jūros lygio esančio tunelio ilgis 4528 m. Tunelio plotis 4,2 m, aukštis – 5,6 m.
Tuneliu einantis kelias yra dalis trasos Lebu (Čilė) – Bahija Blanka (Argentina), jungiančios Ramųjį vandenyną su Atlantu.
Tuneliu vyksta tik vienpusis eismas, kurį reguliuoja pravažiavimo mokesčio (maždaug 1 doleris už automobilį) rinkimo postas. Per parą pravažiuoja vidutiniškai 450 automobilių, dalis jų sunkieji benzinvežiai iš Argentinos.
Tunelio alternatyva yra senas vaizdingas šiauriau einantis žvyrkelis Cuesta de Las Raíces, kurio galai yra 5 į šiaurę nuo vakarinės tunelio angos ir 11 km nuo rytinės.
Vanda Tumėnienė
Vanda Mingailaitė-Tumėnienė (1880 m. sausio 8 d. Šlavėnuose – 1976 m. kovo 24 d. Čikagoje, JAV) – pediatrijos Lietuvoje pradininkė, pedagogė, visuomenės veikėja, profesorė.
Biografija
Užaugo septynių vaikų šeimoje. Mokėsi privačiai savo namuose. 1895–1896 m. tęsė mokslą Šv. Kotrynos pensiono gimnazijoje Sankt Peterburge (Rusija), bet susirgusi jo nebaigė. Pasveikusi namuose, 1896–1898 m. mokėsi ir baigė sidabro medaliu Kauno mergaičių gimnaziją. Trejus metus dirbo mokytoja tėviškėje, mokė jaunesnius vaikus.
1902–1905 m. studijavo Sankt Peterburge, Bestuževo aukštuosiuosiuose moterų kursuose, Matematikos-gamtos fakultete matematiką, pragyvenimui užsidirbdama pamokomis pradžios mokykloje. Padedama Sankt Peterburge tuo metu studijavusio Stepono Kairio, savarankiškai mokėsi taisyklingos lietuvių kalbos. 1905 m. baigė akušerijos kursus Sankt Peterburgo dr. Otto klinikoje, įgijo I-o laipsnio akušerės kvalifikaciją. Savarankiškai mokėsi lotynų kalbos.
1905–1906 m. tėviškėje užsidirbusi pinigų tolesnėms studijoms, Sofijos Emilijos Venslovavičienės rūpesčiu gavusi stipendiją, 1906–1911 m. studijavo Berno universiteto (Šveicarija) Medicinos fakultete, įgijo medicinos daktarės laipsnį. 1911–1912 m. baigė trijų mėnesių kursą Sankt Peterburgo aukštajame moterų medicinos institute ir įgijo gydytojos išsilavinimą. 1912 m. gegužės 2 d. ištekėjo Grenoblyje (Prancūzija), vyras Justinas Tumėnas (1881–1946) – pedagogas, poetas.
1912 m. vasarą gydytojos praktiką pradėjo Svėdasuose ir Kavarske, trumpai dirbo Berno vaikų klinikos gydytoja. 1912–1914 m. dirbo Davoso (Šveicarija) tuberkuliozės sanatorijoje ordinatore. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui ir uždarius privačią sanatoriją, 1914–1915 m. dirbo Listalio (Šveicarija) apskrities ligoninėje gydytoja chirurge. Karo metais nebegalėdama pragyventi Šveicarijoje, išvyko į Rusiją. 1915–1917 m. dirbo Novgorodo karo ligoninės vyriausiąja gydytoja. 1917–1918 m. Maskvos miesto ligoninės moterų ligų chirurgė.
Tarpukaris
Pabėgusi iš revoliucijos siaubiamos Maskvos ir 1918 m. grįžusi į Lietuvą, trumpai gyveno tėviškėje, gydydama vietinius žmones. 1918–1919 m. dirbo Vilniaus Šv. Luko ligoninėje chirurge ordinatore, 1919–1920 m. Vilniaus užkrečiamųjų ligų ligoninės Žvėryne vaikų skyriaus vedėja. 1920 m. persikėlusi į Kauną, ėmėsi privačios medicininės praktikos. Netrukus ji pakviesta į Vidaus reikalų ministerijos Sveikatos departamentą. 1920–1924 m. vadovavo Sveikatos departamento Sanitarijos skyriui, ėjo Sveikatos departamento direktoriaus pavaduotojos pareigas. Nuo 1920 m. kartu dirbo ir Kauno Raudonojo Kryžiaus vaikų ambulatorijos vedėja.
1923 m. pusę metų specializavosi Berlyno universiteto vaikų klinikoje. Grįžusi nuo 1923 m. dirbo Lietuvos universiteto (nuo 1930 m. VDU) Medicinos fakulteto Vidaus ligų katedros vyresniąja asistente. Įkūrė VDU Medicinos fakulteto Vaikų ligų katedrą ir iki 1944 m. buvo jos vedėja. Ji pirmoji VDU pradėjo dėstyti lietuvių kalba vaikų ligų gydymo kursą. 1924 m. docentė, nuo 1930 m. ekstraordinarinė profesorė, nuo 1941 m. pabaigos iki 1944 m. vasaros – ordinarinė profesorė.
1924 m. gegužės 13 d. Maironio g. 11 (vėliau V. Putvinskio g. 34) įsteigė valstybinę vaikų ligoninę-kliniką ir iki 1944 m. dirbo jos direktore. 1940 m. pavasarį Vaikų ligų klinika perkelta į naujas erdvias patalpas Žaliakalnyje, kur jos įrengtos pagal V. Tumėnienės pateiktus modernius planus.
V. Tumėnienė tuo metu spausdino ir mokslinius darbus kūdikių viduriavimų, rachito, maitinimo, vaikų pūlingų infekcijų bei kitais klausimais. 1928–1940 m. daug jos mokslo darbų vaikų mirtingumo, rachito, cukrinio diabeto, vaikų tuberkuliozės diagnostikos ir gydymo klausimais paskelbta periodiniame žurnale „Medicina“, kurio redaktore ji pati kiek laiko dirbo. Talkindama savo vyrui J. Tumėnui, dirbo Justino Tumėno kalbų kursuose, kur dėstė prancūzų kalbą ir konversaciją, 1926–1929 m. buvo Justino Tumėno brandos kursų gamtos ir higienos mokytoja.
1928–1937 m. vadovavo Pediatrų sekcijai, aktyviai dalyvavo ir skaitė paskaitas gydytojų suvažiavimuose, tarptautiniuose vaikų pediatrų kongresuose Prancūzijoje, Italijoje, Švedijoje. Rengė vaikų ligų ir motinos apsaugos kursus gydytojams, organizavo kovos su epidemijomis punktus. Aktyviai dalyvavo „Pieno lašo“, „Kūdikių gelbėjimo“, „Kovos su džiova“, „Motinos ir vaiko“ ir kitų draugijų veikloje.
1921 m. įsteigus Lietuvos abolicionistų draugiją, 1921–1924 m. pirmoji jos pirmininkė. 1928 m. su Gabriele Petkevičaite-Bite įkūrė Lietuvos moterų, baigusių aukštąjį mokslą, sąjungą, ji išrinkta pirmąja sąjungos pirmininke, parengė ir 1929 m. išleido sąjungos įstatus. 1937 m. vasario 22 d. subūrė Lietuvos vaikų ligų gydytojų draugiją. Steigiamajame susirinkime tik 8 pediatrai priimti tikraisiais draugijos nariais. V. Tumėnienė išrinkta pirmąja jos pirmininke, šias pareigas ėjo iki 1940 m., kai dėl sovietinės okupacijos draugijos veikla nutrūko. Pirmosios sovietinės okupacijos laikotarpiu 1940–1941 m. V. Tumėnienė buvo persekiojama, sanatorija nacionalizuota, iš jos konfiskuotas automobilis „Chevrolet“.
Emigracijoje
1949 m. persikėlusi į JAV, 1949–1950 m. gyveno skurde, ieškodama kokio nors darbo bei pragyvenimo šaltinio. 1950–1954 m. laikinai dirbo Diksono (Dixon, Ilinojaus valstija) ligoninėje vaikų ligų gydytoja. Atleista iš valstybinės ligoninės dėl amžiaus ir negavusi teisės verstis privačia praktika, 1954 m. iš medicininės veiklos pasitraukė. 1955 m. gavo JAV pilietybę. Senatvę praleido Čikagoje, sesers šeimoje. Parašė ir išleido knygų ir brošiūrų pediatrijos, sveikos gyvensenos populiarinimo klausimais, senatvėje rašė atsiminimus. 1953 m. už nuopelnus Lietuvos medicinai išrinkta Niujorko lietuvių gydytojų draugijos garbės nare, 1954 m. – Amerikos lietuvių gydytojų draugijos Čikagoje garbės nare.
Geltonieji puslapiai
Geltonieji puslapiai - katalogas, talpinantis komercinių įmonių sąrašą su jų adresais, telefonais, kuris sugrupuotas pagal prekių, paslaugų, veiklos pobūdį. Toks katalogas paprastai spausdinamas ant geltono popieriaus, kai nekomercinių organizacijų sąrašams paprastai naudojamas baltas. Dabar Geltonaisiais puslapiais vadinamos ir tokios pačios paskirties interneto svetainės.
„Geltonųjų puslapių“ pavadinimas ir idėja atsirado 1883 m., kai Vajomingo spaudėjas pritrūko balto popieriaus ir telefonų knygai panaudojo geltoną. 1886 m. atspausdinta pirma oficiali Geltonųjų puslapių knyga (Reuben H. Donnelley).
Šiuo metu Geltonųjų puslapių terminas naudojamas visame pasaulyje, tiek anglakalbėse, tiek kitakalbėse šalyse.
Vladas Vilimas
Vladas Vilimas (g. 1928 m. spalio 27 d. Mikalajūnuose, Pakruojo raj.) – inžinierius, pedagogas, habilituotas technikos mokslų daktaras, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1947 m. baigė Linkuvos vidurinę mokyklą. 1952 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademijos Mechanizacijos fakultetą, įgijo inžinieriaus kvalifikaciją. 1953 m. įstojo į Maskvos Timiriazevo žemės ūkio akademijos Pedagogikos fakultetą, o 1957 m. į aspirantūrą. Habilituotas technikos mokslų daktaras.
1952 m. Akmenės rajono Papilės mašinų ir traktorių stoties vyriausias inžinierius. Nuo 1955 m. Vilniaus žemės ūkio mechanizacijos technikumo dėstytojas, vėliau Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas, docentas, profesorius, laboratorijos mokslinis vadovas. 1996–2000 m. Seimo narys.
Lietuvos cukrinių runkelių augintojų draugijos valdybos pirmininkas. Lietuvos ir Jungtinių Tautų asociacijos vykdomojo komiteto narys. Žmogaus teisių gynimo asociacijos respublikinio komiteto narys. 1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys. Lietuvos Sąjūdžio tarybos narys. Žmona Pranciška, duktė Rima, sūnus Raimondas.
Čvikli Krajevas
Čvikli Krajevas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kolakų Košcelnės valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės rytus nuo Zambruvo ir apie 61 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Losinkos valsčius
Losinkos valsčius  – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lenkijoje. Centras – Losinka.
Istorija
Įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. XX a. tarpukariu priklausė Balstogės vaivadijos, Bielsko apskričiai. 1929 m. balandžio 13 d. dalis valsčiaus perduota Hainuvkos valsčiui. 1934 m. spalio 1 d. valsčius buvo panaikintas, jo kaimai prijungti prie Hainuvkos, Masevo ir Narevo valsčių.
Valsčius atkurtas 1952 m. liepos 1 d. iš dalies Hainuvkos, Narevkos ir Narevo valsčių, čia įsteigta 15 gromadų. 1954 m. sausio 1 d. prijungta dalis Hainuvkos valsčiaus, o pats valsčius priskirtas Hainuvkos apskričiai. Vykdant Lenkijos valsčių reformą 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas.
Icikas Demba
Icikas Demba (1901 m. rugsėjo 14 d. Pumpėnuose – 1983 m. lapkričio 26 d. Vilniuje) – Lietuvos komunistinio judėjimo veikėjas.
Angilijos herbas
Angilijos herbas – skydas su baltu lauku ir mėlyna papėde, simbolizuojančia supančią jūrą ir taip pat tikėjimą, jaunystę ir viltį. Baltame lauke – triskelionas iš trijų oranžinių delfinų, kurie simbolizuoja išmintį, draugystę ir jėgą. Baltas laukas žymi taiką ir ramybę.
Icikas Demba
Biografija
1927 m. baigė Kauno aukštesniąją technikos mokyklą. 1924–1928 m. priklausė sionistinei „Poalei cion“ partijai. 1928–1931 m. kalintas. 1932 m. dirbo Panevėžyje ir Kaune. 1933–1934 m. vadovavo LKP CK nelegaliam komunistinės literatūros transportavimui, bendradarbiavo „Balse“ ir „Tiesoje“. 1934–1940 m. kalintas. 1940–1941 m. ir 1944–1947 m. dirbo NKGB / MGB. 1940–1947 m. LSSR Aukščiausiosios Tarybos deputatas. 1942–1944 m. 16-osios lietuviškosios divizijos politinis darbuotojas. 1947–1953 m. Partijos istorijos instituto prie LKP CK darbuotojas. 1954–1960 m. rajoninių spaustuvių tresto direktorius.
Angilijos herbas
Angilijos herbas yra ir Angilijos vėliavos dalis. thumb|left|200px|Oficiali Angilijos vėliava su Angilijos herbu
Raito Marko Aurelijaus statula
Raito Marko Aurelijaus statula – bronzinė Sen. Romos II a. skulptūra, vaizduojanti imperatorių Marką Aurelijų ant žirgo. Statulos originalas yra Kapitolijaus muziejuose, kopija − gretimoje muziejams Kampidoljo aikštėje.
Apie skulptūrą
Raito Marko Aurelijaus statula galėjo būti sukurta 176 m. jo pergalės prieš germanų gentis proga arba 180 m. iškart po imperatoriaus mirties. Statula yra vienintelė išlikusi raito Romos imperatoriaus (ar kito veikėjo) statula, nes visos kitos buvo išlydytos vėlesniais laikais. Statulos išlikimą galima paaiškinti tuo, kad vėlesniais laikais buvo manoma, kad joje vaizduojamas imperatorius Konstantinas I, pirmasis krikščioniškasis Romos imperatorius. Originali statulos pastatymo vieta nežinoma, pati skulptūra antikiniuose šaltiniuose neminima.
Statula pirmąkart paminėta X a., stovinti aikštėje priešais Laterano Šv. Jono baziliką. Bet gali būti, kad ji ten stovėjo jau VIII a. pabaigoje, nes Karolis Didysis norėjo sukurti aikštę Achene pagal Laterano pavyzdį ir atsigabeno raitelio statulą iš Ravenos. 1538 m. statula, popiežiaus Pauliaus III iniciatyva, buvo perkelta į Kampidoljo aikštę, kurios naują architektūrinį projektą paruošė Mikelandželas. Statulos postamentą irgi suprojektavo Mikelandželas. 1981 m. nustačius ardantį užteršto Romos oro poveikį statulai, ji buvo iškelta iš aikštės ir restauruota iki 1989 m. Dabar yra gretimuose Kampidoljo aikštei Kapitolijaus muziejų Konservatorių rūmuose. 1997 m. Kampidoljo aikštės centre buvo pastatyta statulos kopija.
Statula vaizduoja imperatorių kariniais rūbais, tačiau jo sandalas yra civilinis, būdingas senatoriams. Imperatoriaus barzda yra ženkliai didesnė nei kituose jo atvaizduose. Tikima, kad po arklio koja galėjo būti nugalėtą priešą vaizduojanti statula. Ištiestoje rankoje imperatorius tikriausiai laikė šiuo metu nežinomą objektą. Specialios iškalimo technikos pagalba originali imperatoriaus statula buvo sukurta, kad spindėtų kaip auksinė. Statulos matmenys yra dvigubai didesni už natūralų žmogaus (aukštis be postamento − 424 cm). Statula įtakojo renesanso skulptorius. Įtakos apraiškas galima įžvelgti Donatelo statuloje „Gattamelata“ Padujoje ir Andrea del Verrocchio raito generolo Bartolomeo Colleoni statuloje Venecijoje.
Lubino valsčius
Lubino valsčius (, 1919–1934 m. ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės rytų Lenkijos teritorijoje. Centras – Lubinas.
Istorija
Įkurtas po I pasaulinio karo, tarpukariu priklausė Balstogės vaivadijos, Bielsko apskričiai. 1934 m. birželio 13 d. prijungti Bockai, netekę miesto teisių. 1934 m. spalio 1 d. valsčius panaikintas, jo kaimai prijungti prie Bielsko, Bockų, Bransko ir Vyškų valsčių.
Informologija
Informologija – mokslas apie informacijos vadybą, profesionalų informacinių procesų, technologijų organizacijose (pvz., specialiose informacijos struktūrose) valdymą, jų kūrimą, informacinių sistemų diegimą ir eksploatavimą, informacijos visuomenei pateikimą, jos formavimą ir realizavimą, informacijos politiką.
Informologijos specialistas vadinamas informologu.
Lietuvoje informologijos specialybė yra Vilniaus universiteto Komunikacijos fakultete kaip bakalauro studijų programa. Informologijos studijų programos tikslas – rengti plataus profilio informacijos vadybininkus, sugebančius profesionaliai valdyti informacinius procesus įvairiose institucijose ir specialiose informacijos struktūrose, kurti, diegti ir eksploatuoti informacines sistemas, pateikti informaciją visuomenei, formuoti ir realizuoti informacijos politiką.
Nuorodos
VU KF studentų tinklalapis
Laukstučiai
Laukstučiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Kuršėnų.
Istorija
1950–1991 m. kaimas priklausė kolūkiui „Taika“.
Gumbeliai
Gumbeliais vadinami kaimai:
Juodžiukas
Juodžiukas – ežeras Lietuvoje, Varėnos rajone, 4 km į šiaurės vakarus nuo Žilinų. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,48 km, plotis – iki 0,43 km. Altitudė 148,8 m. Krantai žemi, vietomis pelkėti, ištisai apaugę medžiais. Vakariniu krantu eina riba su Trakų rajonu. Ežerą supa Sadolnikų ir Burbonių miškai, tik rytinėje pakrantėje plyti pievos ir dirbami laukai. Pietuose išteka upelis link Merkio intako Duobupio.
Čvikli Rupiai
Čvikli Rupiai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kolakų Košcelnės valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurės rytus nuo Zambruvo ir apie 58 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Pavyžintys (Kuktiškės)
Pavyžintys – kaimas Utenos rajono savivaldybės pietinėje dalyje, 2 km į rytus nuo Kuktiškių.
Ruandos genocidas
thumb|right|240px|Mumifikuoti lavonai. Nuotrauka Sascha Grabow thumb|240px|Mumifikuoti lavonai, [[Murambi Technical School]]
Genocidas Ruandoje – 1994 m. balandžio 7 d. – liepos 15 d. Ruandoje vykdytos žudynės, kurių metu hutų radikalų iniciatyva buvo išžudyta 0,5–1,0 mln. tutsių ir nuosaikių hutų. Žudynės prasidėjo naktį iš balandžio 6 į balandžio 7 d. Per 100 d. buvo išžudyta apie 800 000 žmonių, daugiausiai tutsių. Genocido dingstis – Ruandos Vyriausybės konfliktas su Ruandos patriotinio fronto judėjimu.
Šlakinė kregždūnė
Šlakinė kregždūnė (Vincetoxicum hirundinaria) – stepukinių (Apocynaceae) šeimos augalas.
Daugiametis, 30-120 cm aukščio žolinis augalas. Stiebas stačias, kylantis, nešakotas arba šakotas, kartais su vijoklinėmis viršūnėmis, plaukuotas. Lapai priešiniai, retkarčiais menturiniai, trumpakočiai, smailūs, lygiakraščiai, jų pakraščiai ir koteliai šiek tiek plaukuoti. Žiedai lapų pažastyse. Vainikėlis gelsvai baltas. Vaisius – daugiasėklė dėžutė. Sėklos pūkuotos, rudos.
Žydi birželio – rugpjūčio mėn. Dauginasi sėklomis. Auga šlaituose, miškuose, krūmuose, sausose vietose.
Vaistinei žaliavai vartojami šakniastiebiai, žolė ir sausos sėklos. Šakniastiebiai kasami rudenį, žolė pjaunama augalams žydint, sėklos renkamos visiškai prinokusios. Šakniastiebiuose yra glikozido vincetoksino, finileotilamino, kaučiuko, triterpenų, sėklose – vincetoksisterinų; lapuose – flavonoidų ir kitų medžiagų.
Augalas nuodingas, pluoštinis.
UEFA Intertoto taurė 2006 m.
2006 m. Intertoto taurė – turnyras, įvykęs 2006 m. vasarą. Pakeistas turnyro formatas: liko tik trys etapai, o į antrąjį atrankos etapą pateko net 11 klubų. Iš jų sėkmingiausiai UEFA taurėje pasirodė.
Petras Mykolas Pacas
Petras Mykolas Pacas (apie 1645–1696 m. vasario 22 d.) – LDK valstybinis veikėjas, Breslaujos vėliavininkas (1675 m.) ir maršalka (1678 m.), Žemaitijos seniūnas (1684–1696 m.), Daugėliškių seniūnas.
Biografija
Lietuvos magnatų Pacų giminės atstovas, herbo „Gozdawa“ savininkas. Jeronimo Dominyko Paco (apie 1620–1662) ir Anos Vainaitės (m. po 1669) vyresnysis sūnus. Broliai – Lietuvos didysis raštininkas Kazimieras Mykolas (m. 1719) ir Lietuvos dvaro vėliavininkas Jonas Kazimieras (m. 1696). Lietuvos dvaro paiždininkio ir Trakų vaivados Patro Paco (apie 1570–1642) anūkas.
1675 metais Petras Mykolas Pacas minimas kaip Breslaujos vėliavininkas, 1678 metais tapo Breslaujos maršalka. 1684 metais Petras Mykolas Pacas gavo Žemaitijos seniūno pareigybę.
Šeima
Buvo vedęs du kartus. 1677 metais pirma santuoka buvo su Tekle Konsancija Valavičiūte (m. 1691), 1692 metais vedė antrą kartą vedė Teklę Naruševičiūtę (m. po 1725). Nuo dviejų santuokų palikuonių neturėjo.
Vladimiras Simonko
Vladimiras Simonko (g. 1964 m. gegužės 5 d. Kaune) – Lietuvos visuomenininkas.
Biografija
1986 m. baigė garso režisūrą kino filmų institute (Leningradas). 1986–1994 m. dirbo Lietuvos kino studijoje, buvo Lietuvos kinematografininkų sąjungos nariu.
1993 m. dekriminalizavus homoseksualius santykius buvo vienas Lietuvos gėjų lygos steigėjų, tapo pirmuoju pirmininku.
Baltic Pride (2010, 2013, 2016, 2019, 2022, 2024 m.) iniciatorius ir organizatorius.
Hashim Thaçi
Hashim Thaçi (g. 1968 m. balandžio 24 d.) – 5-asis Kosovo prezidentas, šalies demokratų partijos vadovas, buvęs premjeras.
H. Thaci gimė Srbicos mieste šalies šiaurėje. Jis baigė filosofijos ir istorijos mokslus sostinės Prištinos universitete. 1993 m. būsimas politikas gyveno Šveicarijoje, kur prisijungė prie Albanijos emigrantų judėjimo.
2007 m. H. Thaci vedė Kosovo demokratų partiją į pergalę parlamento rinkimuose. Šio partija gavo 34,3 % balsų ir užsitikrino 37 parlamento vietas. 2008 m. politikas palaikė Kosovo nepriklausomybę ir tapo šios šalies ministru pirmininku.
2016 m. vasarį vykusiuose šalies prezidento rinkimuose Hashim Thaçi nugalėjo ir tapo 5-uoju šalies vadovu. Jis pakeitė iki tol vadovavusią Atifete Jahjaga.
Bikeliai
Bikeliai – kaimas Utenos rajono savivaldybės pietinėje dalyje, 2 km į rytus nuo Kuktiškių.
Algonkino provincinis parkas
Algonkino provincinis parkas  – saugoma gamtos teritorija Kanadoje, vidurio Ontarijuje, tarp Džordžiano įlankos (Hurono ežeras) ir Otavos upės. Plotas 7653 km². Įkurtas 1893 m. ir yra seniausias provincinis parkas Kanadoje.
Vana Tallinn
miniatiūra|220px|right|Tradiciniai „Vana Tallinn“ buteliai
Vana Tallinn – tamsiai rudas, stiprus romo pagrindu pagamintas likeris, sukurtas 1960-aisiais Estijos įmonėje „Liviko“. Likeris saldus, su Jamaikos romo prieskoniu, pagardintas įvairiais natūraliais prieskoniais, įskaitant citrinmedžio eterinius aliejus, cinamoną, vanilę. Šių likerių stiprumas būna įvairus – nuo 16 iki 50% etilo alkoholio.
Nors pateikiamas kaip senas ir tradicinis estų alkoholinis gėrimas, „Vana Tallinn“ gamyba iš tikrųjų prasidėjo tik 1960 m. rugsėjo mėn. Jis populiarus visose Baltijos šalyse, perkamas Ukrainoje, Rusijoje ir Suomijoje. Likerį taip pat importuoja JAV. 2008 m. „San Francisco World Spirits“ konkurse „Vana Tallinn“ laimėjo sidabro medalį, aukštą reitingą jam skyrė Gėrimų testavimo institutas, teigiamos apžvalgos paskelbtos žurnale „The Tasting Panel“, internetinėje svetainėje „Tastings“.
Rūšys
Be pagrindinių stipriųjų „Vana Tallinn“ likerių (45 ir 50%) dar gaminami:
Rekomenduojamas vartoti gryname pavidale, be priedų, įdedant ledukų arba kartu su kava. Galima naudoti kokteilių gamyboje.
Takeo Fukuda
Takeo Fukuda (, 1905 m. sausio 14 d. – 1995 m. liepos 5 d.) – Japonijos politikas, buvęs šalies ministras pirmininkas (1976–1978 m.), žemės ūkio ministras (1959–1960), finansų ministras (1965–1966 m., 1968–1971 m. ir 1973–1974 m.), užsienio reikalų ministras (1971–1972 m.)
Biografija
Fukuda gimė 1905 metais Gunmos prefektūroje. Mokėsi Tokijo imperatoriškajame universitete (dabartinis Tokijo universitetas). Po karo dirbo Finansų ministerijoje. Nuo 1952 m. buvo nuolat išrenkamas į Atstovų rūmus, užėmė aukštas pareigas Liberalų demokratų partijoje. 1959 m. tapo žemės ūkio ministru, vėliau – finansų ministru ir užsienio reikalų ministru.
Po to, kai ministras pirmininkas Eisaku Sato paliko postą, Fukuda buvo pagrindinis Kakuei Tanakos varžovas. Po dvejus metus trukusių nesutarimų partijos viduje, Fukuda 1976 m. pabaigoje galiausiai laimėjo partijos prezidento rinkimus ir buvo paskirtas šalies ministru pirmininku.
Vidaus politikoje Fukuda nevykdė jokių žymesnių permainų, o užsienio politikoje siekė užmegzti glaudesnius ekonominius ir politinius santykius su Pietryčių Azijos šalimis. Ši pozicija vėliau įgavo Fukudos doktrinos vardą.
1978 m. pralaimėjęs partijos vadovo rinkimus, Fukuda buvo priverstas palikti ministro pirmininko postą. Politinę karjerą tęsė iki 1990 metų kaip parlamento narys.
Fukudos sūnus Yasuo Fukuda vėliau taip pat tapo Japonijos ministru pirmininku.
Vigintas Stankus
Vigintas Stankus (1962 m. liepos 14 d. Kaune) – 2018 m. kovo 5 d.) – Lietuvos dailininkas, tapytojas.
Biografija
Gimė 1962 m. liepos 14 d. Kaune. 1991 m. baigė stiklo ir vitražo studijas Vilniaus dailės akademijoje. Nuo 1999 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys. Nuo 1991 m. surengė virš 50 ekspozicijų Lietuvoje ir užsienyje. Darbuose matosi vitražisto ranka, tapyba faktūrinė.
Jakutiškė (Šiauliai)
Jakutiškė – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 32 km į šiaurės vakarus nuo Šiaulių, 7 km į šiaurės vakarus nuo Kuršėnų, Puslaukio (Vosbūčių) miško rytiniame pakraštyje.
Istorija
1950–1991 m. kaimas priklausė kolūkiui „Taika“.
Ciuricho tarptautinis oro uostas
thumb|left|180px|Oro uosto planas 2003 m. buvo atlikta rekonstrukcija, pastatytas naujas angaras, terminalas ir metro, skirtas susisiekimui su senuoju terminalu.
Kampinis (Varėnos r.)
left|120px
Kampinis – ežeras Lietuvoje, Varėnos rajone, 4,5 km į šiaurę nuo Merkinės. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,3 km, plotis – iki 0,18 km. Altitudė 101,7 m. Krantai aukšti, tik pietvakarinis krantas žemas. Ežerą supa Subartonių miškas, o vakarinėje pakrantėje įsikūręs Subartonių kaimas. Pietvakariuose įteka upelis iš netoliese telkšančio Pakelinio ežero. Kampinis ežeras nenutekantis, priklauso Nemuno intako Straujos baseinui.
Novo Brdas
Novo Brdas (, Artana arba Artanë; ) – miestas ir savivaldybė Prištinos srityje, rytų Kosove. 2011 m. duomenimis, savivaldybės teritorijoje gyveno 6 720 gyventojų.
Arūnas Matelis
Arūnas Matelis (g. 1961 m. balandžio 9 d.) – lietuvių kinematografistas.
Filmografija
Režisavo 8, o prodiusavo per 30 kino filmų.
Vytenis Albertas Zabukas
Vytenis Albertas Zabukas (1940 m. rugpjūčio 11 d. Jokūbavoje, Kavarsko valsčiuje – 2021 m. lapkričio 24 d. Klaipėdoje ) – pedagogas, habilituotas technologijos mokslų daktaras, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas, Seimo (1996–2000 m.) narys.
Biografija
Vaikystėje su tėvais 1945 m. išsikėlė iš gimtojo kaimo Kavarsko valsčiuje į Klaipėdą, taip išvengdamas tremtinio dalios. 1947–1954 m. mokėsi Klaipėdos Kristijono Donelaičio vidurinėje mokykloje. 1958 m. su pagyrimu baigė Klaipėdos žemės ūkio technikumą, 1966 m. baigė Vilniaus universiteto Chemijos fakultetą. 1968 m. įstojo į aspirantūrą, Rygoje apgynė technikos mokslų kandidato disertaciją (daktaras). 1994 m. apgynė technikos mokslų daktaro disertaciją (habilituotas daktaras).
1958–1961 m. dirbo žemės ūkyje. 1966–1968 m. Kauno medicinos instituto, „Inkaro“ kombinato inžinierius. 1968–1978 m. Fizikinių techninių energetikos problemų instituto mokslinis bendradarbis, vėliau Kauno politechnikos instituto Klaipėdos fakulteto docentas. 1991–1995 m. ir 2001–2003 m. Klaipėdos universiteto profesorius, katedros vedėjas. 2003–2008 m. Jūrų technikos fakulteto dekanas. 2000 m. profesorius, nuo 2013 m. – profesorius emeritas.
Politinė veikla
1988–1990 m. dalyvavo Lietuvos Sąjūdžio veikloje. 1993–2000 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys.
1990–1995 m. Klaipėdos miesto tarybos deputatas. 1995–1996 m. Klaipėdos miesto tarybos narys, Klaipėdos miesto mero pavaduotojas. 1996–2000 m. Seimo narys.
Žmona Audronė, sūnus Dainius.
Aukso muziejus
thumb|250px|right|[[Muiskai|Muiskų plaustas, vienas svarbiausių muziejaus eksponatų]] Aukso muziejus  – 1939 m. įkurtas auksinių dirbinių muziejus Bogotoje (Kolumbija), turintis didžiausią pasaulyje ikikolumbinės eros aukso dirbinių kolekciją. Visą kolekciją sudaro virš 55 000 eksponatų, vienu metu lankytojams rodoma apie 6000.
Ekspozicijų salės padalintos pagal kultūras, kurioms priklauso aukso dirbiniai. Daugiausiai jų yra iš kimbajų, muiskų, zenu, kalima ir kitų senovės Amerikos civilizacijų. Nedidelė pokolumbinės eros aukso dirbinių kolekcija taip pat eksponuojama atskiroje patalpoje.
Ekspozicijos pabaigoje rodomi filmai apie pačius svarbiausius muziejaus turimus artefaktus.
Gintaras Berenis
Gintaras Berenis (1963 m. kovo 14 d. Šiauliuose – 2020 m. gruodžio 16 d.) – chirurgas, miręs nuo COVID-19. . Aktyviai dalyvavo Lietuvos medikų sąjūdžio veikloje, buvo įvairių gydytojų organizacijų narys. Buvo taip pat ir Mažeikių rajono politinis bei visuomenės veikėjas, savivaldybės narys.
Biografija
1980 m. baigė Kauno 22-ąją vidurinę mokyklą, 1986 m. baigė Kauno medicinos institutą, įgijo gydytojo diplomą. 1987 m. baigė chirurgijos internatūrą Kauno III klinikinėje ligoninėje ir įgijo chirurgo kvalifikaciją.
1987 m. pagal paskyrimą atvyko į Mažeikių ligoninę, 1995–1997 m. Mažeikių ligoninės vyriausiojo gydytojo pavaduotojas poliklinikai. 2003 m. Mažeikių ligoninės vyriausiojo gydytojo pavaduotojas gydymui, 2003–2004 m. laikinai ėjo vyriausiojo gydytojo pareigas.
Studijų laikais aktyviai dalyvavo studentų profesinio komiteto veikloje, atvykęs į Mažeikius įsitraukė į komjaunimo veiklą, tapo ligoninės komjaunimo organizacijos vadovu. Prasidėjus Lietuvos Atgimimui buvo vienas iš Sąjūdžio įkūrėjų Mažeikiuose ir tarybos narys.
1990–1995 m. Mažeikių rajono tarybos deputatas, 2003–2004 m. Mažeikių rajono savivaldybės tarybos narys Lietuvos krikščionių demokratų partijos Mažeikių rajono skyriaus sąraše.
1999–2003 m. Mažeikių gydytojų sąjungos pirmininkas, Lietuvos gydytojų sąjungos tarybos narys. Lietuvos chirurgų draugijos, Lietuvos ultragarso draugijos, Lietuvos sveikatos apsaugos vadybos draugijos, Gydytojų vadovų sąjungos narys.
2004 m. kandidatavo į Lietuvos Respublikos Seimą, kandidatu išsikėlė pats.
Mirė 2020 m. gruodžio 16 d. nuo COVID-19 viruso.
Glodovo Dombas
Glodovo Dombas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kolakų Košcelnės valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 2 km į vakarus nuo Kolaki Košcelnės, apie 8 km į šiaurės rytus nuo Zambruvo ir apie 56 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Maišymai
Maišymai – kaimas šiaurės vakarinėje Lazdijų rajono savivaldybės dalyje, 1 km į šiaurę nuo Rudaminos. Šalia kaimo stūkso Gumbelių (Maišymų) piliakalnis, nuo kurio matosi Rimiečio ežeras, Kirsnos plytinės liekanos ir Rudaminos Švč. Trejybės bažnyčia. Piliakalnio papėdėje teka Krokšliaravio upelis, įtekantis į Kirsnos upę. Maišymų kaimas priskirtas Mikniškių seniūnaitijai.
Istorija
left|thumb|300px|Maišymai (Maysziłas) 1798 m. Užnemunės kariniame žemėlapyje
Senasis pavadinimas XVI a. - Šlepovronai
Kaimas gatvinis, įkurtas XVI a. per Valakų reformą. 1798 m. pažymėtas Naujos Rytų Prūsijos provincijos (Užnemunės) kariniame žemėlapyje. Spaudos draudimo metais lietuvišką spaudą iš Mažosios Lietuvos į Lietuvą slapta nešė ir Rudaminos apylinkėse platino knygnešys, Maišymų valstietis Juozas Kazlauskas. Čia gimė Vyties Kryžiaus kavalierius karininkas ir poetas Liudas Žukauskas (1894-1978), rašęs poetiniu Sakalinio slapyvardžiu.
1923 m. buvo 40 ūkininkų sodybų. Daug metų kaime veikė lentpjūvė.
Žemės valdos savininkas Rimvydas Večkys kaime 2008 metais 29,05 ha plote įveisė hibridinės drebulės želdinius.
Žymūs žmonės
Gimė:
Laivų agentas
miniatiūra|right|250px|Laivų agentavimo kompanija Laivų agentas  – tai asmuo ar kompanija iškrovos ar pakrovos uoste, atstovaujantys laivo savininką. Prieš planuodamas reisą, laivo savininkas glaudžiai bendradarbiauja su laivų agentu, tikrinant uosto charakteristikas, numatomas rinkliavas, specifinių papročių egzistavimą uoste ir kitas aplinkybes, kurios gali įtakoti laivo buvimo uoste sąlygas.
Laivų agento veikla
Laivo kapitonas apie atplaukimą į uostą praneša savo agentui iš anksto. Pirminiame pranešime nurodomi laivo duomenys (pavadinimas, laivo vėliava, registracijos uostas, pagrindiniai laivo matmenys, grimzlė, išsamūs duomenys apie krovinį). Laivo agentas informuoja uostą, nurodo laivo švartavimosi vietą, krovos kompaniją. Su laivo įplaukimu į uostą ir jo buvimu uoste susijusius formalumus gali tvarkyti ir pats laivo kapitonas, laivo frachtuotojas ar valdytojas, tačiau šiuos formalumus gali padėti sutvarkyti uoste laivų agentavimo paslaugas teikiančios įmonės.
Laivų agentavimas – paslaugų, susijusių su laivyba, teikimas pagal sutartį su laivo savininku, frachtuotoju, operatoriumi ar valdytoju, įskaitant atstovavimą jų interesams uosto ir valstybės, teisėtvarkos ir teisėsaugos institucijose. Ši veikla taip pat numato tarpininkavimą įsigyjant ir perleidžiant laivus, sudarant frachtavimo sutartį, mokesčių surinkimą ir mokėjimą, kitus formalumus.
Gloguvas
Gloguvas – miestas pietvakarių Lenkijoje, Žemutinės Silezijos vaivadijoje. Administracinis apskrities (Powiat głogowski) centras, turintis apie 71,3 tūkst. gyv. (2007 m.). 1975–1998 m. laikotarpyje priklausė Legnicos vaivadijai.
Laivų agentas
Laivų agento veikla
Laivų agentavimo bendrovės sutinka uoste atvykstančius ir išvykstančius laivus ir teikia įvairias laivų aptarnavimo paslaugas:
Gloguvas
Istorija
thumb|left|250px|Pilis Gloguvas yra vienas seniausių Lenkijos miestų, savo istoriją pradedantis nuo X a. vakarų slavų pastatytos įtvirtintos gyvenvietės.
Laivų agentas
Laivų agento veikla
Lietuvoje įsteigta Lietuvos laivybos maklerių ir agentų asociacija (LLMAA), kurios nariai veikia pagal priimtą Etikos kodeksą, nustatantį geros praktikos agentavimo versle standartus, santykius tarp agentavimo kompanijų, su laivų savininkais ir užsakovais.
Gloguvas
Istorija
Kronikose minimi 1010 m., kai Lužicos regione vyko teritoriniai konfliktai tarp imperatoriaus Henriko II ir Lenkijos karaliaus Boleslovo I Narsiojo pajėgų. Nežiūrint 1017 metais jų sudarytos abipusės taikos sutarties (Pokój w Budziszynie), vėliau konfliktai tęsėsi, tarp jų ir tarp giminystės ryšiais susijusių valdovų. Miestas buvo valdomas įvairių monarchijų.
1109 m. rugpjūčio 24 d. vyko vienas geriausiai žinomų Lenkijos istorijoje Gloguvo mūšis tarp Lenkijos karalystės (vad. Boleslovas III Kreivaburnis) ir Šventosios Romos imperijos (Henrikas V).
Per II Pasaulinį karą Glogau buvo vermachto kariuomenės paverstas į gynybinę tvirtovę, kurią šturmuojant buvo sugriauta 95% statinių. Kai kurie iki šiol likę neatstatyti.