cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Smolenskas
Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės miestas
1611 m. lapkričio 6 d. ATR valdovas Zigmantas Vaza Smolenskui suteikė Magdeburgo teises, buvo reglamentuotas vyskupo turgų organizavimas, įsteigti keturi amatininkų cechai, numatytos mūrinės rotušės statybos miesto centre, suteiktas herbas – šv. arkangelo Mykolo figūra raudoname fone. 1611 metais įkurta Romos Katalikų bažnyčios Smolensko vyskupija, gyvavusi iki 1809 m. Pirmasis Smolensko Romos Katalikų bažnyčios vyskupas buvo paskirtas tik 1636 m. Juo tapo Petras Parčevskis. 1625 m. įkurta iki 1778 m. gyvavusi Smolensko unitų vyskupija. Pirmuoju Smolensko unitų vyskupu 1625 m. paskirtas Leonas Kreuza-Rževuskis. Mieste intensyviai statomos katalikų šventovės: jėzuitų (1619-1621 m.), bernardinų (1620 m.), bažnyčios ir vienuolynai, bazilijonų vienuolynas, Zigmanto katedra. 1619 m. Smolensko vaivada Aleksandras Korvinas Gosievskis šalia miesto įsteigė iki 1654 m. veikusią, apie 700 studentų turėjusią (kurių didžioji dalis buvo stačiatikių tikėjimo) jėzuitų akademiją, taip pat pastatė bastioninę Smolensko citadelę. ATR-Maskvos karo metu 1632 m. spalio mėnesį Michailo Šeino vadovaujama Rusijos kariuomenė apgulė miestą, tačiau 1634 m. kovo 1 d. buvo priversti kapituliuoti prieš Vladislovą Vazą. Dėl šios nesėkmės rusai apkaltino Michailą Šeiną, kuriam 1634 m. Raudonojoje aikštėje buvo įvykdyta mirties bausmė.
1635 m. LDK valdomame Smolenske buvo apie 6 000 gyventojų ir 1 000 namų.
ATR-Rusijos karo metu 1654 m. liepos 7 d. didžiulė Rusijos kariuomenė apgulė Smolenską. Miestas kapituliavo tų pačių metų rugsėjo 23 d. Smolensko gynybai vadovavo vaivada Filipas Kazimieras Obuchovičius. Pagal 1667 m. Andusovo paliaubų ir 1686 m. Amžinosios taikos sutartį Smolenskas atiteko Rusijai.
Rusijos sudėtyje
left|thumb|Smolensko Kremliaus gynybinė siena (2014 m.) miniatiūra|Miestas vokiečių okupacijos metais
1708 m. Smolenskas paverstas Rusijos carystės gubernijos centru, buvo ir apskrities centras. XVIII a. pradžioje Smolenskas buvo viena iš svarbiausių Rusijos karinių tvirtovių. Šiaurės karo metu 1708 m. rugsėjo 22 d. mūšyje prie Smolensko Švedija sumušė Rusijos kariuomenę. Pagal 1780 m. surašymo duomenis Smolenske buvo apie 3000 gyventojų ir 11 000 namų. Po 1794 m. sukilimo viename iš Smolensko vienuolynų buvo kalinamas ir iš čia į tremtį Sibire išsiųstas LDK karininkas, etnografas, Kamčatkos tyrinėtojas Jozefas Kopecas. Tais pačiais metais Smolenske kalintas ir Pranciškus Ksaveras Bogušas. 1812 m. vasarą Prancūzijos invazijos į Rusiją metu miestas po mūšio buvo prancūzų okupuotas. Tų pačių metų lapkričio 15-18 d. netoli Smolensko Krasnojos mūšyje rusai sumušė atsitraukiančią Napoleono kariuomenę.
XIX a. Smolenskas augo kaip miestas prie Maskvos–Varšuvos geležinkelio.
Dalida
thumb|180px|Dalida 1965 m.
Smolenskas
Rusijos sudėtyje
1901 m. Smolenske paleista tramvajaus linija.
Dalida
Dalida, tikr. Jolanda Kristina Džiljoti (Iolanda Cristina Gigliotti, 1933 m. sausio 17 d. – 1987 m. gegužės 3 d.) – italų kilmės dainininkė, gimusi Egipte, didžiąją gyvenimo dalį praleidusi Prancūzijoje. 55 jos albumai pripažinti auksiniais ir Dalida buvo pirmoji dainininkė, kurios albumas pripažintas deimantiniu.
Iolanda Gigliotti gimė Kaire italų emigrantų šeimoje. Laimėjusi „Mis Egiptas“ titulą ir išmėginusi aktorės karjerą vietos kino studijose, mergina išvyko į Paryžių. Nors iš pradžių jai nesisekė, artistė buvo atkakli – ji išgarsėjo po jaunųjų talentų konkurso, surengto garsiausioje Paryžiaus koncertų salėje – „Olimpijoje“. Čia ji susipažino su žymiausiais to meto muzikos prodiuseriais Eddy Barclay ir Lucienu Morisse, pastarasis netrukus tapo ir jos vyru. Dalidos slapyvardžiu pasivadinusios merginos dainos vis dažniau skambėjo per radijo stotis. 1956 m. jos daina „Bambino“ tapo šlageriu. Per Dalidos gyvenimą jos repertuare buvo daugiau nei 1000 dainų, 55 kartus jos vardas buvo pirmosiose hitų vietose, jos albumų buvo parduota daugiau nei 120 milijonų, ji pirmoji Europos dainininkė, pelniusi auksinį bei deimantinį albumus. Dalida išmanė muzikinių madų tendencijas – jai sekėsi keisti stilių ir išlikti populiariai.
Smolenskas
Rusijos sudėtyje
1911 m. Rusija, minėdama 300 metų „Smolensko gynybos nuo lenkų“ sukaktį, ant miesto Dievo Motinos Uspenijos soboro sienos pakabino memorialinę lentą, skirtą Smolensko arkivyskupui Sergijui, vaivadai Michailui Šeinui, kunigaikščiui Petrui Gorčakovui, taip pat „šauniesiems kariams, žuvusiems 1611 m. birželio 3 d. susprogdintos Monomacho cerkvės griuvėsiuose, piliečiams – kankiniams“.
Dalida
Per 30 estradinės veiklos metų dainininkei pavyko nusifilmuoti ir keliose kino juostose, nors ten karjera sėkminga nebuvo. 1986 m. ji grįžo į gimtąjį Egiptą ir nusifilmavo „Šeštoje dienoje“.
Smolenskas
Rusijos sudėtyje
1940 m. pavasarį netoli Smolensko esančiame Katynės miške represinės Sovietų Sąjungos struktūros sušaudė daugiau nei 21 000 Lenkijos karininkų belaisvių.
Dalida
Dalidos asmeninis gyvenimas buvo gana audringas. Ji turėjo ne vieną mylimąjį, iš kurių ne vienas gyvenimą baigė savižudybe. 1987 m. gegužės 3 d., pasipuošusi balta šilkine suknele, ji išgėrė mirtiną raminamųjų dozę ir parašė atsisveikinimo laišką. Dėl raminamųjų perdozavimo Dalida mirė. Dainininkė palaidota Paryžiuje, Monmartro kapinėse (Cimetière de Montmartre). Ant jos kapo pastatyta natūralaus dydžio dainininkės skulptūra.
Smolenskas
Rusijos sudėtyje
1985 m. gegužės 6 d. Smolenskui suteiktas miesto – didvyrio vardas.
2010 m. balandžio 10 d. prie miesto sudužo lėktuvas su Lenkijos prezidentu Lechu Kačinskiu ir kitais aukštais šalies pareigūnais, vykusiais į 70 – asias Katynės žudynių aukų pagerbimo metines.
Paveldas
thumb|right|200px|Lopatino sode išlikęs Karališkasis bastionas, supiltas [[ATR kariuomenės 1611–1613 m. užimant miestą. ]]
Leonidas
Leonidas (Leonidas I,, apie 540 m. pr. m. e. – 480 m. pr. m. e. rugpjūčio 11 d. Termopilų perėja, Vidurio Graikija, į pietus nuo Lamijos) – Spartos karalius 488–480 m. pr. m. e. , septintasis iš Agiadų giminės.
Biografija
Vienas iš Spartos karaliaus Anaksandrido II sūnų. Leonidas tapo karaliumi 489 arba 488 m. pr. m. e. Soste jis pakeitė savo pusbrolį Kleomeną I ir vedė jo dukrą.
480 pr. m. e. eforai pasiuntė Leonidą su 300 karališkosios sargybos karių ir 7000 sąjungininkų atlaikyti persų karaliaus Kserkso kariuomenės, kurią sudarė apie 100 000 žmonių ir 1207 triremos, puolimą Termopilų perėjoje. Termopilų mūšyje su palyginti nedidele karių rinktine dengė graikų kariuomenės pagrindinių jėgų atsitraukimą ir neleido persams prasiveržti vieninteliu sausumos keliu iš šiaurės į Vidurio Graikiją. Pasak tų laikų legendos, Leonidas su savimi pasiėmė mažai karių, nes apgalvotai ėjo į pražūtį: orakulas jam išpranašavo, kad Spartą gali išgelbėti tik vieno iš jos karalių mirtis. Manoma, kad eforai palaikė šį kone beširdišką planą vardan Karnėjos šventės ir noro sutelkti graikų pajėgas prie Korinto sąsmaukos.
Legendos parodo drąsą, kuria išgarsėjo Leonidas ir spartiečiai dar senajame pasaulyje. Pirmąją apgulties dieną, kai Kserksas pareikalavo, kad graikai atiduotų persams ginklus, sakoma, kad Leonidas lakoniškai atsakė „Ateikit ir pasiimkit juos“. Taip pat sakoma, kad trečią dieną Leonidas paragino savo karius suvalgyti gausius pusryčius, nes tą naktį jie jau vakarieniausią Hade.
Leonido vyrai atlaikė persų atakas pirmąsias dvi dienas, bet kai Efialtas nuvedė persų generolą Hidarną su dalimi karių per slaptą kalnų takelį į graikų užnugarį, Leonidas padalino savo pajėgas į dvi dalis. Pagrindines rinktinės jėgas pasiuntė ginti Atėnų, o pats liko perėjoje su 300 spartiečių, 700 tesaliečių ir 400 tėbiečių.
Galbūt jis tikėjosi, kad jam pavyks apsupti Hidarno pajėgas; jeigu taip, tai šis graikų manevras nepasisekė ir visa jų maža armija, apsupta iš abiejų pusių buvo išžudyta iki vieno, išskyrus pasidavusius tėbiečius. Kita teorija teigia, kad Leonidas išsiuntė dalį savo armijos namo, norėdamas išlaikyti tuos būrius vėlesniems mūšiams su persais; kariai likę perėjoje turėjo sulaikyti persų pajėgas, kad jų kavalerija negalėtų pavyti pasitraukusių graikų.
Leonidas žuvo kovoje. Spartiečiai bandė atkovoti jo kūną iš persų, bet dėl milžiniško persų pranašumo jiems tai nepavyko ir persai jį išsinešė iš mūšio lauko. Herodotas teigia, kad Kserkso įsakymu negyvam Leonidui buvo nukirsta galva, o kūnas nukryžiuotas.
Jis buvo palaidotas su didžiule pagarba įskaitant ir labai nespartietiškus raudojimą bei gedulą – spartiečiai dažniausiai priimdavo mirtį mūšyje kaip faktą ir nepritarė išoriniam sielvartui, bet Delfų orakulas įsakė taip elgtis kaip ir paaukoti Spartos karalių, norint išsaugoti Spartą.
Atminimas
Leonidas ir jo rinktinės kariai tapo spartiečių ir visų graikų didvyriais, jų mirties vietoje pastatytas liūto paminklas su įrašu, dedikuotu Leonido ir jo karių pasiaukojimui:
Mes menkai žinome aplinkybes, todėl sunku spręsti apie Leonido strategiją, bet jo heroizmas ir pasiaukojimas išlieka ne tik jo laikmečio žmonių mintyse ir vaizduotėje, bet ir žmonių, gyvenančių tūkstančius metų po jo.
Leonidas tapo daugelio istorinių ir literatūros kūrinių herojumi, karinės narsos ir ištikimybės pareigai, meilės Tėvynei pavyzdžiu. Leonido gyvenimas yra dramatiškai papasakotas rašytojo ir dailininko Frenko Milerio 1998 m. knygoje 300, pagal kurią pastatytas filmas. Mileris panaudojo Termopilų mūšį kaip įkvėpimą veikėjui Dvaitui Makarčiui Nuodėmių miesto istorijoje „Didelės storos žudynės“.
Solutro kultūra
Arealas
thumb|100px|left|Solutro kultūrai būdingas Titnaginis antgalis Kultūra pakeitė Gravetės kultūrą ir buvo paplitusi Europos vakaruose ir pietuose (Prancūzijoje ir Ispanijoje), kai šiaurinėje jos dalyje dar vyko ledynmetis. Pastarojoje žmonės apsigyveno tik vėlesniu, t. y. Madleno laikotarpiu. Solutro kultūra kartais siejama su kiek vėlesne viena ankstyviausių Šiaurės Amerikos paleoindėnų kultūrų – Kloviso kultūra, stengiamasi nustatyti galimus jų ryšius.
Kultūra
Solutro kultūrai būdingi kruopščiai apdirbti titnago ir kaulo dirbiniai. Lauro lapo formos makrolitai, o vėliau ir mikrolitai, matyt, turėjo įvairią paskirtį – tai galėjo būti ir ietigalis, ir strėlės antgalis, ir peilis, ir gremžtukas. Išmokus pragręžti kaulą atsirado adata su skylute, žvejybos kabliukas, kiti smulkūs kaulo dirbiniai, leidę pagerinti ir kitų gaminių kokybę.
Čižiškės (Utena)
Čižiškės – viensėdis Utenos rajono savivaldybėje, 7 km nuo Sudeikių.
Italijos futbolo varžybos 1982–1983 m.
Italijos futbolo varžybos 1982–1983 m.
Parakaso pusiasalis
thumb|250px|Parakaso pusiasalio kraštovaizdis
Parakaso pusiasalis  – pusiasalis, išsikišantis į Ramųjį vandenyną, Peru, Ikos departamente, Pisko provincijoje. Vyrauja dykumų kraštovaizdžiai. Pusiasalyje įkurtas Parakaso nacionalinis rezervatas.
VIII a. pr. m. e. – II m. e. a. pusiasalyje gyvavo Parakaso kultūra.
Rūgaliai (Tauragė)
Rūgaliai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 7 km į pietryčius nuo Tauragės, ties Meižio ir Šešuvies santaka.
Jonas Rimša (1944)
Jonas Rimša (1944 m. rugsėjo 15 d. Paliepių k., Pasvalio r.), choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
Baigęs Vaškų vidurinę mokyklą, 1961–1965 studijavo muziką Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė J. Talžūnas ir B. Razauskienė). 1974–1978 neakivaizdiniu būdu choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. A. Jozėno klasė).
1965–1971 Vilniaus 22-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų bei vokalinių ansamblių vadovas. Mišrųjį chorą parengė 1969 respublikinei moksleivių meno ir sporto šventei, o merginų choras 1970 sostinės chorų apžiūroje pelnė pirmąją vietą, mieste pirmavo ir merginų vokalinis ansamblis.
Nuo 1971 M. K. Čiurlionio vidurinės meno mokyklos choro dirigavimo ir teorinių disciplinų dėstytojas, nuo 1993 M. K. Čiurlionio menų gimnazijos muzikos mokytojas metodininkas. 1997 respublikiniame jaunųjų dirigentų konkurse Kaune du šio pedagogo mokiniai tapo konkurso laureatais.
Be pedagoginio darbo, J. Rimša dirbo ir su mėgėjų chorais. 1976–1980 buvo Vilniaus inžinerinio statybos instituto akademinio choro „Gabija“ chormeisteris, 1980–1985 Vilniaus skaičiavimo mašinų gamyklos „Sigma“ vyrų choro „Elektronika" chormeisteris, 1991–1992 šios gamyklos mišriojo choro vadovas. 1991 choras dalyvavo tarprajoninėje Č. Sasnausko chorų šventėje Lazdijuose ir Kapčiamiestyje bei religinės muzikos festivalyje Panevėžyje, giedojo Vilniaus Šv. Rapolo ir Vilniaus Šv. Petro ir Povilo bažnyčiose, koncertavo gamyklos darbuotojams.
Nuo 1985 su pertraukomis J. Rimša buvo Vilniaus miesto vyrų choro „Vytis" chormeisteris. Kurj laiką dainavo Lietuvos valstybinės konservatorijos, Lietuvos muzikos draugijos ir kituose kameriniuose choruose. Su chorais teko koncertuoti ir jiems diriguoti ne tik Lietuvoje, bet ir Latvijoje, Vengrijoje, Suomijoje, Ispanijoje, Prancūzijoje.
Nuo 1982 J. Rimša veda radijo laidas džiazo muzikos klausimais: apie džiazą spaudoje paskelbė straipsnių, nuo 1995 džiazo istoriją dėsto Lietuvos muzikos akademijoje. Išaugino sūnų Liną Rimšą – kompozitorių.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Komunaras (žurnalas)
miniatiūra|Žurnalo „Komunaras“ pirmojo numerio (1921 m.) viršelis Komunaras – RKP(b) CK lietuvių sekcijos žurnalas, ėjęs 1921–1923 m. Maskvoje.
Istorija
Spausdino straipsnius iš marksizmo-leninizmo teorijos, LKP istorijos, paskelbė grožinės literatūros kūrinių. Išėjo 14 numerių. Tiražas – 2000 egz. Bendradarbiavo Zigmas Angarietis, Kazys Giedrys ir Aleksandra Merkytė.
Redaktorius Vincas Kapsukas.
Viršytis
Viršytis  – upė šiaurės Lietuvoje (Pakruojo ir Joniškio raj.) bei pietų Latvijoje (Bauskės savivaldybė); Švitinio dešinysis intakas (Lielupės baseinas). Prasideda į pietryčius nuo Pašvitinio, Janelionių apylinkėse. Teka šiaurės kryptimi. Įteka į Švitinį 34 km nuo jo žiočių, ties Svitene. Lietuvai priklauso 31 km iš viso 37 km upės ilgio.
Intakas – Maižuva (dešinysis).
Vaga sureguliuota. Vidutinis nuolydis Lietuvoje – 76 cm/km. Gyvenvietės prie Viršyčio: Daugalioniai, Grikpėdžiai, Mažučiai, Kaireliai (Lietuva), Virsytė, Svitenė (Latvija).
Upėvardis kildinamas nuo žodžio viršus („aukštutinė ko nors dalis“).
Skaitmuo
Skaitmuo – sąvoka, vartojama matematikoje ir informatikoje. Skaitmenys – simboliai, kuriais užrašomi skaičiai.
Labiausiai paplitę dešimtainiai skaičiai užrašomi skaitmenimis: 0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 ir 9. Šis skaitmenų rinkinys sudaro dešimtainę abėcėlę.
Skaitmenų kiekis rinkinyje (abėcėlėje) apsprendžia pozicinės skaičiavimo sistemos pagrindą. Skaitmenimis 0 ir 1 užrašomi dvejetainiai skaičiai, o skaitmenimis 0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, A, B, C, D, E ir F – šešioliktainiai. Dvejetainėje skaičiavimo sistemoje yra du skaitmenys, aštuonetainėje – aštuoni, dešimtainėje – dešimt, o šešioliktainėje – šešiolika skaitmenų.
Praktikoje vartojami romėniški skaičiai sudaromi iš skaitmenų: I, V, X, L, C, D ir M.
Istorija
Pirmoji tikroji rašytinė pozicinė skaičiavimo sistema laikoma indų ir arabų skaičiavimo sistema. Ši sistema buvo sukurta VII a. Indijoje ir nebuvo panaši į moderniąją, kadangi nenaudojo nulio. Vietoje nulio skaitmenys buvo pažymimi taškais, kurie nurodė skaitmens svarbą, arba tarpais. Pirmasis plačiai pripažintas nulio panaudojimas buvo 876 m. Originalūs skaitmenys buvo labai panašūs į šiuolaikinius.
Hernando Arias de Saavedra
Hernandas Arijasas de Savedra (dar žinomas kaip Hernandarijasas g. 1561 m. rugsėjo 10 d. Asunsjone – m. 1634 m. Santa Fė) – Pietų Amerikos karininkas ir politikas, tapęs pirmuoju Amerikoje gimusiu kolonijos valdytoju Naujajame Pasaulyje.
Biografija
Hernandas Arijasas de Savedra gimė Asunsjone, buvo pavainikis Marijos de Sanabrijos ir Martino Suareso sūnus. Ankstyvoje jaunystėje įstojo į armiją ir dalyvavo užkariavimo misijose Paragvajuje ir Argentinoje. 1592 m. Chuanas Ramiresas Velaskas suteikė Hernandarijasui generolo – leitenanto laipsnį. 1596 m. tapo La Platos gubernijos generolu. 1597 m. mirus gubernatoriui, Hernandarijasas išrinktas naujuoju La Platos gubernatoriumi (tarp jų ir Buenos Airių). Šias pareigas ėjo 1597–1599, 1602–1609 ir 1615–1617 m. Savo valdymo laikotarpiu skatino uosto augimą, davė nurodymus steigti pradines mokyklas, keisti molinius namus plytiniais, atstatyti gynybinę tvirtovę, kovojo prieš kontrabandą. Rengė žygius į Urugvajų, Braziliją, Patagoniją (ieškodamas legendinio Cezarių miesto). 1604 m. buvo pagrobtas mapučių, bet išsivadavo. Rūpinosi Buenos Airių katedros statyba. Savo valdymo pabaigoje La Platos guberniją padalino į Buenos Airių ir Paragvajaus provincijas. Mirė 1634 m. Santa Fė mieste, eidamas 72 metus.
Už nuopelnus į Paragvajaus ir Argentinos vystymąsi Hernando Arijaso de Savedros garbei yra pavadintas Hernandarijaso miestas Paragvajuje, Hernandarijaso miestelis Argentinoje ir Hernandarijaso požeminis tunelis po Paranos upe.
Cegielnia (Supraslis)
Cegielnia  – eigulio namelis Lenkijos šiaurės rytuose, Supraslio valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Aleksandras Matekūnas
Aleksandras Matekūnas (1913 m. birželio 24 d., senuoju stiliumi birželio 11 d. Zarasuose – 1939 m. sausio 28 d. Kaune) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
Biografija
Nuo 1929 m. leidinių „Kūno kultūra ir sveikata“, „Karys“, „Mūsų rytojus“, „Jaunoji karta“, Lietuvos keleivis, „Lietuvos aidas“, „Darbas“, „Verslas“ bendradarbis. 1932 m. kartu su A. Matiuku pradėjo leisti „Zarasų kraštą“. 1934–1936 m. dienraščio „Rytas“ darbuotojas. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
1933 m. parašė scenos veikalėlį „Sporūtos dienoms švintant“.
Dialogas (savaitraštis)
Dialogas – nepriklausomas švietimo savaitraštis, leistas nuo 1992 m. sausio 10 d. iki 2013 m. pabaigos Vilniuje.
Istorija
Tiražas 1981 – 28 800 egz., 1992 m. – 9300 egz., 1997 m. – 5300 egz.
Skirtas mokytojams ir visuomenei. Spausdino rašinius pedagogikos, kultūros, meno, psichologijos temomis.
Robert Mickevič
Robert Mickevič (1969 m. gegužės 31 d. Šalčininkuose, Lietuvos TSR) – žurnalistas, politikas, dienraščio Kurier Wileński redaktorius.
Čižiškės (Vilnius)
Čižiškės – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 12 km nuo Buivydžių.
Džaspero nacionalinis parkas
Džaspero nacionalinis parkas  – didžiausias Kanados Uolinių kalnų nacionalinis parkas, įsikūręs Albertos vakaruose, į šiaurę nuo Banfo nacionalinio parko. Saugomi įspūdingi kalnų kraštovaizdžiai: ežerai, miškai, snieguotos viršukalnės, ledynai, kriokliai, karštosios versmės, slėniai. Parke gausu gyvūnijos: vapičiai, briedžiai, kalnų ožiai, snieginiai avinai, grizliai, baribalai, bebrai, švilpikai, šiaurės elniai.
Parkas įkurtas 1907 m. kaip Džaspero nacionalinis miškas, 1930 m. suteiktas nacionalinio parko statusas. 1984 m. dėl savo unikalios gamtos Džaspero NP įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Puertorikinė amazonė
Puertorikinė amazonė (Amazona vittata) – papūginių (Psittacidae) šeimos paukštis.
Išvaizda
Kūnas 25-30 cm ilgio; svoris 250-300 g. Pagrindinė spalva žalia su juodu apvadu plunksnų pakraščiuose. Krūtinė ir pilvas citrinų spalvos. Virš snapo yra siaura raudona juosta. Plasnojamosios plunksnos mėlynos. Uodegos šoninės plunksnos prie pagrindo raudonos. Snapas kaulų spalvos. Rainelė ruda. Aplink akis esantis žiedas platus, baltas.
Paplitimas
Paplitusi Puerto Rike. Gyvena drėgnuose tropiniuose miškuose, palmių giraitėse.
Gyvenimo būdas
Veisimosi periodas tęsiasi nuo vasario iki birželio mėn. Lizdą įsiruošia stambių medžių uoksuose. Dėtyje 2-3 kiaušiniai.
Labai reta rūšis, kuri yra ties išnykimo riba. Populiacija negausi – tik 26 individai laukinėje gamtoje ir 56 individai auginami nelaisvėje. Išnykimo priežastys – miškų kirtimas ir jų perimviečių naikinimas. Išlikę gamtoje paukščiai nuolat stebimi ir saugomi.
Liepos 25
Liepos 25 yra 206-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 207-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 159 dienos.
Šventės
(kol kas nėra)
Vardadieniai
Jokūbas
Čižiškiai
Čižiškiais vadinami kaimai:
Radijo stotis
Radijo stotis – technikos kompleksas, kurį sudaro radijo siųstuvai ir (arba) imtuvai kartu su antenomis ir kitais techniniais įrenginiais. Radijo stotis yra skirta signalams priimti, transliuoti, retransliuoti ar siųsti radijo bangomis. Tokiu būdu radijo signalai gali būti priimami ir perduodami ne tik žemėje esančiomis sąlygomis, tačiau taip pat ir kosmoso vakuume.
Tutrakanas
Istorija
Gyvenvietę, vadintą Transmarisca, įkūrė romėnai I amžiaus pirmos pusės gale. VII a. pradžioje miestelis kartu su tvirtove buvo sunaikinti. Amžiaus pabaigoje pastatyta moderni gyvenvietė. Viduramžiais buvo svarbus gynybinis centras. XIV a. užkariautas osmanų. Po 1877–1878 m. Rusijos-Turkijos karo tapo Bulgarijos karalystės dalimi.
Radijo stotis
Pagal panaudojimo tikslą radijo stotys skirstomos į:
Pagal instaliavimo vietą radijo stotys skirstomos į:
Pagal instaliavimo būdą radijo stotys skirstomos į:
Pagal signalo judėjimo kryptį radijo stotys skirstomos į:
Nežiūrint to, kad formaliai priėmimo įrenginiai (imtuvai) irgi yra radijo stotys (priėmimo stotys), praktiškai terminas „radijo stotis” naudojamas tik perdavimo įrenginiams (siųstuvas + antena) arba priėmimo ir perdavimo įrenginiams (imtuvas + siųstuvas + antena) apibrėžti. Įrenginys, kurio korpuse kartu yra ir siųstuvas, ir imtuvas, dar vadinamas transiveriu (, nuo žodžių transmitter ir receiver).
Dabartinėje viešojoje lietuvių kalbos erdvėje sąvoka „radijo stotis” paprastai vartojama dar siauriau – antžeminės radiofoninės perdavimo stoties reikšme, dažniausiai apimant ir programos rengėją (redakciją) bei transliuotoją. Taip yra todėl, kad šis radijo stoties panaudojimo būdas yra suprantamas plačiausiam žmonių ratui.
Transliuotojai rengia programas (dažnai standartizuojamas laidų tinkleliais) ir pateikia jas visuomenei įvairių rūšių antžeminiais, kabeliniais, palydoviniais ar kitais elektroninių ryšių tinklais.
Pirmoji radijo transliacija įvyko 1906 m. – Masačiūsetso (JAV) radijo eteryje suskambo Reginaldo Fessendeno atliekamas Adolfo Adamo kūrinys „Tyli naktis". Vėliau buvo girdėti to paties diktoriaus skaitoma ištrauka iš Biblijos. Pirmoji radijo naujienų programa nuskambėjo 1920 m. rugpjūčio 31 d.
Martynas Gecevičius
Martynas Gecevičius (g. 1988 m. gegužės 16 d. Vilniuje) – Lietuvos krepšininkas, rungtyniaujantis Utenos „Juventus“ komandoje.
Krepšininkas 2006 m. gruodžio 22 d. pasirašė ilgalaikę sutartį su Vilniaus „Lietuvos rytu“ ir perėjo į šią komandą. 2011 m. liepos 29 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Pirėjo „Olympiacos“ ekipa. 2013 m. nusprendė sugrįžti į Lietuvą ir pasirašė dvejų metų kontraktą su Vilniaus „Lietuvos rytu“.
2019 m. rugsėjo pabaigoje persikėlė į Graikijos Salonikų „Aris“ klubą, su kuriuo pasirašė vienerių metų sutartį.
Vincas Butauskas
Vincas Butauskas (1887 m. gegužės 20 d. Dubėnai prie Keturvalakių – 1980 m. spalio 1 d. Kaunas) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.
Biografija
Iki 1914 m. baigė Tartu universiteto medicinos fakulteto 3 kursus, 1928 m. Čekoslovakijoje baigė Intendantūros aukštąją karo mokyklą.
1909–1917 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, Pirmojo pasaulinio karo dalyvis. 1921 m. spalio mėn. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę, dirbo Intendantūros skyriuje. Nuo 1922 m. spalio mėn. Maisto dalies viršininko padėjėjas, nuo 1923 m. rugsėjo mėn. Maisto dalies viršininkas. Nuo 1926 m. sausio mėn. Maisto ir pašaro skyriaus viršininkas, nuo 1930 m. balandžio mėn. kariuomenės intendanto padėjėjas. 1932 m. pulkininkas
TSRS okupavus Lietuvą, 1940 m. rugpjūčio 1 d. atleistas iš kariuomenės. Nuo 1941 m. birželio 23 d. Kauno miesto ir apskrities karo komendantūros Tiekimo valdybos viršininko pavaduotojas. Po Antrojo pasaulinio karo dirbo Kauno politechnikos institute. Palaidotas Romainių kapinėse.
Vytautas Sinkevičius (1951)
Vytautas Sinkevičius (g. 1951 m. gruodžio 7 d. Bagdanonių kaime, Trakų rajone) – teisininkas, teisėtyrininkas konstitucionalistas, Mykolo Romerio universiteto (MRU) profesorius.
Biografija
1975 m. baigė vientisąsias teisės studijas Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultete ir jame dėstė. 2001 m. lapkričio 30 d. VU Teisės fakultete apgynė disertaciją „Lietuvos Respublikos pilietybės teisinis reguliavimas 1918-2001 metais: raida ir dabartinio teisinio reguliavimo problemos“ (doktorantūros komiteto pirmininkas, darbo vadovas – profesorius Mindaugas Maksimaitis). Socialinių mokslų (teisės krypties) daktaras.
Nuo 1975 m. VU Teisės fakulteto Valstybinės teisės katedros dėstytojas, nuo 1981 m. leidyklos „Mintis“ Teisinės literatūros redakcijos vedėjas. Nuo 1981 m. iki 1990 m. LTSR Aukščiausiosios Tarybos prezidiumo tarnautojas: 1981–1983 m. dirbo LTSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo skyriaus vyr. referentu; 1983–1985 m. - Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Pirmininko pavaduotojo padėjėjas, 1985–1989 m. – Pirmininko padėjėjas. Nuo 1989 m. - Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Juri dinio skyriaus vedėjo pavaduotojas nuo 1990 m. iki 1999 m. buvo Aukščiausiosios Tarybos - Atkuriamojo Seimo (vėliau Seimo) Juridinio skyriaus (dab. LRSK Teisės departamento) vedėjo pavaduotojas, vėliau – vedėjas, Teisės departamento direktorius. Buvo Valstybinės derybų su Rusija delegacijos narys. LR Konstitucinio Teismo teisėjas (1999 m. kovo – 2008 m.). Nuo 2010 m. Lietuvos mokslo tarybos narys.
Kelių mokslinių knygų bendraautoris.
Vedęs. Žmona VU docentė. Turi dukrą.
Gelminės švytulės
Gelminės švytulės (Taaningichthys) – žibintūninių (Myctophidae) šeimos žuvų gentis.
SS Pennarossa
Kjezanuovos „Pennarossa“ – San Marino futbolo klubas iš Kjezanuovos.
Istorija
Klubas įkurtas 1968 m.
Komunist
Komunist  – Lietuvos ir Baltarusijos KP CK dienraštis, ėjęs 1918 m. gruodžio 26 d. – 1919 m. balandžio 2 d. Vilniuje jidiš kalba.
Istorija
Išėjo 74 numeriai. Bendradarbiavo Semionas Dimanšteinas, Vincas Kapsukas, Borisas Oršanskis ir Aizikas Vainšteinas.
Toyota TF109
Toyota TF109 – 2009 m. Formulės 1 sezone naudojamas Toyota ekipos automobilis. 2009 m. sausio 18 d. ji debiutavo Algarvės trasoje Portugalijoje.
Formulės 1 rezultatai
‡ Buvo skirti tik pusė taškų, nes lenktynės buvo nutrauktos neįveikus 75 % distancijos.
ANT
ANT, Ant arba ant be taškų arba su taškais gali reikšti:
Amudarjos didysis plokščiašnipis
Amudarjos didysis plokščiašnipis (Pseudoscaphirhynchus kaufmanni) – eršketinių (Acipenseridae) šeimos žuvis. Užauga iki 75 cm ilgio ir sveria 2 kg. Gyvena Amudarjos upėje. Reliktinė sparčiai nykstanti žuvis.
Le Manas
Le Manas – miestas Prancūzijoje, prie Sarto upės; Sarto departamento centras. Yra senamiestis, šv. Julijaus katedra, romėnų sienos liekanos.
Istorija
Miestą mini Ptolemėjus. Romėnai miestą vadino Civitas Cenomanorum.
Žymūs žmonės
Le Mane gimė 2007–2012 m. Prancūzijos ministras pirmininkas François Fillon.
Sportas
Miestą atstovauja Le Mans UC72 futbolo klubas ir krepšinio komanda Le Mans Sarthe Basket.
Vepsų kalba
thumb|right|275px|Vepsų ir kitų [[Uralo kalbos|Uralo kalbų paplitimas]] Vepsų kalba (vepsų k. vepsän kel ' ) – vepsų tautos kalba, priklausanti Uralo kalbų šeimos finougrų kalbų grupės Baltijos finų kalbų pogrupiui. Artimiausios šiai kalbai yra karelų, suomių, estų, ižorų ir vodų kalbos.
Vepsų kalba daugiausia šnekama Rusijos Federacijoje − Karelijos Respublikoje, Leningrado ir Vologdos srityse.
Ilgą laiką kalba neturėjo rašto. Rašymas vepsų kalba buvo atgaivintas tik XX a. 10-ojo dešimtmečio pradžioje. Šiuo metu Petrozavodske leidžiamas kasmėnesinis laikraštis vepsų kalba „Kodima“ („Tėvynė“).
Šiai kalbai gresia išnykimas, nes dauguma vartotojų – pagyvenę žmonės, vaikai vepsų kalbos beveik nemoka. Rusijoje visi vepsai rusų kalba šneka kaip gimtąja. Vepsų kalba įtraukta į Raudonąją Rusijos tautų kalbų knygą ir yra laikoma kalba, kurios rašto tradicija buvo nutrūkusi.
Gramatiškai vepsų kalba yra agliutinacinė, pasižymi labai išplėtota linksnių sistema – išskiriama nuo 10 iki 24 linksnių. Veiksmažodžiai kaitomi asmenimis bei skaičiais ir turi keturis laikus: esamąjį-būsimąjį, būtąjį (imperfektą), perfektą ir pliuskvamperfektą, taip pat – keturias nuosakas. Palyginti su kitomis giminingomis kalbomis, vepsų kalboje žymiai daugiau vadinamojo „istorinio paveldo“, pavyzdžiui, žodžio viduryje sutrumpėjusių kamienų.
Pavadinimo kilmė
Kalbos pavadinimas (vepsän kel') kilęs iš vepsų savivardžio. Iki atsirandant vepsų raštijai, kaip savivardis buvo fiksuojama tik žodžio forma vepsläine (dgs. vepsläižed). Forma veps (dgs. vepsad) iš tikrųjų yra skolinys iš rusų kalbos.
Žodžio vepsas kilmė nėra iki galo aiški; gali būti, kad jis kilęs iš kalbos gyventojų, gyvenusių Tarpuežeryje (teritorijoje tarp Onegos, Baltojo ir Ladogos ežerų) prieš vepsus. Kijevo Rusioje žodį весь 'vepsai' „Būtųjų laikų pasakojime“ vartojo jau Nestoras, rašydamas apie IX a. įvykius. D. Bubrichas manė, kad slaviškas genties pavadinimas весь 'vesiai' buvo perimtas iš skandinavų, kurie, sprendžiant pagal Vakarų Europos šaltinius, šią gentį vadino vizzi. N. Bogdanovo manymu, tautovardžių vesiai ir vepsai sąsaja akivaizdi: šią nuomonę jis grindė tuo, kad vepsų kalboje galėjo būti savivardis, žodžio gale turintis minkštąjį priebalsį. Tokios pat nuomonės laikosi ir Z. Malinovskaja, tautovardžio vepsai vartojimą tyrusi Ojatės vepsų šnektose.
Iki sovietinių laikų rusiškuose šaltiniuose vepsai buvo vadinami čiudais.
Kalbos geografija
thumb|300px|Dvikalbis kelio ženklas prie [[Šioltozeras|Šioltozero kaimo]]
thumb|[[Petrozavodskas|Petrozavodsko gyventojas kalba vepsiškai (kalbos tekstas) ]]
Vilniaus arklinis tramvajus
thumb|250px|Dabartinis [[Gedimino prospektas]] Vilniaus arklinis tramvajus (konkė) – susisiekimo priemonė, veikusi Vilniuje 1893–1925 m. Arklinis tramvajus buvo arklių traukiamas vagonėlis ant bėgių (vadinamoji konkė). Konkė taip pat veikė ir Kaune.
Vepsų kalba
Arealas ir kalbos vartotojų skaičius
Vepsų kalba vartojama Karelijos Respublikoje (Paonegės rajone), Leningrado srityje (Podporožės, Tichvino, Lodeinoje Polės, Boksitogorsko rajonuose), taip pat – Vologdos srityje (Vytegros ir Babajevo rajonuose), kur vepsai atsikėlė 1911–1913 m. vykdant Stolypino reformą. Vientisai gyvenančių vepsų grupių yra prie Irkutsko srities ir Ust Ordos Buriatų autonominė apygardos ribos (dauguma jų gyvena centrinėje Alario rajono gyvenvietėje Kutulike). Atsikėlusių vepsų taip pat yra Kemerovo srities kaime Kuzedejeve (2010 m. surašymo duomenimis, Kuzedejeve vepsiškai kalbėjo penki žmonės). Maždaug 93 % vepsų gyvena Karelijos Respublikoje (4870 žm., arba 59,1 %), Leningrado (2337 žm., arba 28,4 %) ir Vologdos (426 žm., arba 5,2 %) srityse. Iš kitų Rusijos Federacijos subjektų, daugiausia vepsų gyvenama Murmansko (128 žm., arba 1,6 %) ir Kemerovo srityse (83 žm., arba 1 %). Karelijos Respublikos, Leningrado ir Vologdos sričių kaimuose – tradicinėse gyvenamosiose vietovėse – jų priskaičiuojama tik apie 3500.
Vytautas Bulvičius
Vytautas Bulvičius (1908 m. gegužės 5 d. Kunigiškiuose, Keturvalakių valsčius, Vilkaviškio apskritis – 1941 m. gruodžio 17 d. Gorkyje, SSRS) – Lietuvos karininkas, Generalinio štabo majoras, pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui veikėjas, visos Lietuvos LAF vadovas. Karys savanoris (1999 m., po mirties). Parašė straipsnių karine ir patriotine temomis, išleido knygą „Karinis valstybės rengimas“ (1939 m., 1994 m., 2018 m.).
Vilniaus arklinis tramvajus
Istorija
Lietuvoje XIX amžiaus pabaigoje ilgą laiką keleivius vežė arklių traukiami vežimai. Žmonių susisiekimui ir prekių gabenimui buvo naudojami stiprūs dvikinkiai vežimai, brikai, arba paprasti vienkinkiai valstiečių vežimai. Turtingesni žmonės važinėjo karietomis arba jodinėjo arkliais. Gausėjant gyventojų, Vilniuje pasirodė keturių arklių traukiami diližanai.
Vepsų kalba
Arealas ir kalbos vartotojų skaičius
1994 m. Karelijos Paonegės rajone buvo sudarytas Vepsų nacionalinis valsčius, tačiau 2004 m. šis valsčius panaikintas, o jo teritorija grąžinta į Paonegės rajono sudėtį. Buvusio Vepsų nacionalinio valsčiaus gyventojai gyvena 14-oje vietovių, sujungtų į tris kaimo gyvenvietes. Valsčiaus centras buvo Šioltozero kaimas, esantis už 85 km nuo Petrozavodsko. Remiama Karelijos Respublikos valdžios, Petrozavodske veikia Vepsų kultūros draugija, prisidedanti prie vepsų kalbos plėtotės; Vepsų draugija veikia ir Sankt Peterburge.
Vytautas Bulvičius
Biografija
Vytautas Bulvičius gimė stambaus ūkininko ir žymaus knygnešio Juozo ir Marijos Bulvičių šeimoje, buvo vienas iš septynių vaikų. Juozas Bulvičius vadovavo knygnešių Sietyno draugijos Bartninkų skyriui, 1905 m. buvo Bartninkų valsčiaus atstovas Didžiajame Vilniaus seime, vėliau valdė Simanėliškių dvarą. 1925 m. baigė Vilkaviškio gimnaziją, 1927 m. Kauno karo mokyklą. Ją baigus, 1927 m. rugsėjo 7 d. suteiktas leitenanto laipsnis. V. Bulvičius buvo paskirtas tarnauti 9-ajame pėstininkų Vytenio pulke, dislokuotame Marijampolėje. 1928 m. rugsėjo 25 d. perkeltas į Šarvuočių rinktinę, dislokuotą Kaune. 1929 m. lapkričio 23 d. pakeltas į vyr. leitenanto pareigas. 1931 m. kovo 31 d. V. Bulvičius buvo perkeltas į Kauno Karo mokyklą. 1933 m. baigė Vytauto Didžiojo karininkų kursų Kulkosvaidžių skyriaus I laidą. Tais pat metais pakeltas į kapitonus. 1934 m. rugsėjo 1 d. perkeltas į karo aviaciją, paskirtas 6 eskadrilės karo lakūnu. 1934 metais V.Bulvičius vedė Mariją Danevičiūtę, su kuria susilaukė dviejų dukterų Laimos ir Dalios. 1937 m. baigė Aukštųjų karininkų kursų Generalinio štabo antrąją laidą.
Vilniaus arklinis tramvajus
Istorija
1886 m. pradžioje buvo pasiūlyta įrengti keturias arklinio tramvajaus linijas:
Vepsų kalba
Arealas ir kalbos vartotojų skaičius
2010 m. Rusijos gyventojų surašymo duomenimis, vepsiškai Rusijoje kalba 3,6 tūkstančio žmonių.
Algirdas Šalkauskis
Algirdas Šalkauskis (1903 m. spalio 7 d. Šiauliuose – 1979 m. liepos 3 d. Torontas Kanadoje) – inžinierius architektas.
Vepsų kalba
Arealas ir kalbos vartotojų skaičius
Gyventojų surašymo duomenys tyrėjams nekelia pasitikėjimo, nes žinoma daug atvejų, kai vepsai buvo užrašomi rusais. Pagrindinė priežastis, dėl kurios vepsai save priskiria rusams, – kalbos neprestižiškumas, žemas tautinės savimonės lygis. Bendrasis vepsų skaičius 2002 m. Rusijos surašymo duomenimis buvo 8240 žmonių, tačiau šis skaičius laikomas pamažintu.
Vytautas Bulvičius
Biografija
Nuo 1937 m. tarnavo Kariuomenės štabe. 1938 m. Generalinio štabo majoras. 1939 m. pradėjo dėstyti karines disciplinas ir priešinimosi galimiems okupantams taktiką Vytauto Didžiojo universitete I kurso studentams, nuo 1940 dėstė karinį rengimą ir Vilniaus universitete, rašė straipsnius karine ir patriotine temomis žurnalams „Kardas“ ir „Mūsų žinynas“.
Vilniaus arklinis tramvajus
Istorija
Vilniaus arklinio tramvajaus linijas suprojektavo Sankt Peterburgo inžinierius Andrejus Gorčiakovas, statybai vadovavo inžinierius Moisiejus Lazarevičius Liachovskis, prieš tai arklinius tramvajus įrengęs Daugpilyje, Minske, Tuloje, Voroneže ir kt. Linijas įrengė ir prižiūrėjo Rusijos miestų ir priemiesčių arklinių geležinkelių bendrovė, kuri dėl savo monopolio rinkoje galėjo gan aukštai kelti kainas. Dėl per mažo gatvės pločio maršrutą iš Žaliojo tilto į Stotį buvo nutarta nukreipti Jogailos ir Pylimo gatvėmis. Antakalnyje tarp Smėlio ir V. Grybo gatvių pastatytas tramvajų parkas, bevardis skersgatvis, ėjęs pro parką, gavo Tramvajų g. pavadinimą.
Vepsų kalba
Arealas ir kalbos vartotojų skaičius
2009 m. UNESCO vepsų kalbą įtraukė į Nykstančių pasaulio kalbų atlasą.
Tarmės
Gyvos trys vepsų kalbos tarmės:
Lokvarkos ola
thumb|right|250px|Olos vaizdas Lokvarkos ola – ola Kroatijoje netolo Lokve miesto. Ši ola atrasta 1912 metais, o 1932 buvo apšviesta. Tai leido pritraukti daug turistų. Olos gylis daugiau nei 220 metrų, o ilgis siekia 1200 metrus. Kol kas detaliai ištyrinėtos 5 ertmės. Ola susidarė karstinių procesų metu.
Niuarkas (Naujasis Džersis)
Niuarkas – didžiausias miestas Naujojo Džersio valstijoje.
Vytautas Bulvičius
Rezistencija Lietuvių aktyvistų fronte
1940 m. kovo 26 - liepos 19 dienomis V.Bulvičius buvo komandiruotas į 1-ąjį pėstininkų DLK Gedimino pulką, dislokuotą Vilniuje. 1940 m. SSRS okupavus Lietuvą, prasidėjo laipsniškas Lietuvos kariuomenės likvidavimas, V.Bulvičius paskirtas į Raudonosios armijos 29-ojo šaulių teritorinio korpuso (ŠTK) 179-ąjį pulką. Su kitais Lietuvos karininkais ir pasipriešinimo dalyviais sutelkė „Bulvičiaus grupę“, kuri 1941 m. pradžioje tapo Lietuvos aktyvistų fronto (LAF) Vilniaus štabu. Buvo šio štabo viršininkas. Jo pavaduotoju tapo leitenantas Juozas Kilius, kurio uždavinys burti sukilimui žmones iš Raudonosios armijos 29-ojo ŠTK karių ir karininkas, advokatas Aleksandras Kamantauskas. Vilniaus LAF branduolį sudarė apie 30 žmonių. Svarbiausias grupės uždavinys buvo, remiantis patikimais Raudonosios armijos 29-ojo ŠTK lietuvių kariais, surengti ginkluotą sukilimą, prasidėjus Vokietijos ir Sovietų Sąjungos karui. Prasidėjus karui buvo planuojama Raudonosios armijos 29-ojo ŠTK kariams iš Vilniaus pasitraukti į Valkininkų miškus ir pradėti partizaninį karą prieš Sovietų okupacines pajėgas. Leitenantas Jonas Valkiūnas ir aviacijos leitenantas Leonas Landsbergis siųstuvu palaikė ryšį su Vokietija iš kurios tikėjosi gauti papildomai ginklų ir amunicijos sukilimui. V. Bulvičius ir J. Kilius ieškojo patikimų asmenų lietuviškuose daliniuose Vilniuje, Rokiškyje, Kupiškyje. 1940 12 05 „Bulvičiaus grupė“ išleido brošiūrą Iš bolševikinės vergijos į naują Lietuvą. 1940-ųjų gruodį Berlyno LAF ryšininkai kapitonas Bronius Michelevičius ir kapitonas Albertas Švarplaitis atvyko į Lietuvą ir užmezgė ryšius su Lietuvos pasipriešinimu. Bronius Michelevičius kuravo ryšį tarp Lietuvos ir Berlyno LAF vadintą „Varpėnų dvaru“ (Kretingos raj.).
Vepsų kalba
Tarmės
Vidurio tarmė išskiriama labiau kaip geografinis arealas, nes šioje tarmėje yra daug skirtingų patarmių ir jų grupių (pavyzdžiui, Belozersko patarmės, žymiai besiskiriančios fonetiškai ir morfologiškai, Šimozero patarmė, Ojatės patarmių grupės, pietvakarių, arba Kapšinskio, patarmės ir kt.). Tarp ne taip seniai išnykusių tarmių išskiriama Isajevo tarmė, vartota į pietryčius nuo Kargopolio (išnyko XIX ir XX amžių sandūroje; pagrindinis tyrėjas – Jalmaras Basiljeras, pagrindinis darbas – „Vepsäläiset Isajevan Voolostissa“, 1890 m.).
Vilniaus arklinis tramvajus
Istorija
1893 m. įrengtos ir atidarytos trys linijos:
Vytautas Bulvičius
Rezistencija Lietuvių aktyvistų fronte
1941 m. vasario - balandžio mėnesiais kartu su K. Antanavičiumi ir Juozu Vėbra parengė Lietuvių aktyvistų fronto sukilimo planą. Pagal Kauno ir Vilniaus centrų vadovų tarpusavio susitarimą Kaune turėjo būti sprendžiami pasipriešinimo organizaciniai, o Vilniuje – kariniai ir politiniai klausimai, nes Vilniuje ir jo apylinkėse Sovietų okupantai buvo dislokavę daugumą likviduotos Lietuvos kariuomenės. Organizacija buvo kuriama įslaptintų penketų ir trejetų principu. Jų kurių nariai žinojo tik savo ar gretimos grupės po 2 narius Vilniaus štabas turėjo paskelbti sukilimą ir Valstybės atkūrimo deklaraciją. LAF Vilniaus štabas turėjo remtis 29-ojo ŠTK patikimais kariais, kurie turėjo pašalinti politrukus ir raudonuosius karininkus, žygiuoti į Vilnių ir apsaugoti Laikinosios vyriausybės narius. Kauno LAF štabas turėjo sekti Vilniaus įvykius, perimti valdžią Kaune ir perdavinėti per radiją žinias iš sostinės. Vilniaus štabą sudarė daugiausia Lietuvos karininkai: kapitonas Juozas Kilius, kapitonas Juozas Sadzevičius, kapitonas Jonas Vabalas, karo lakūnas Leonas Žemkalnis, teisininkai Vladas Nasevičius, Mykolas Naujokaitis, mokytojai Antanas Skripkauskas, Stasys Mockaitis, Vilniaus geležinkelio stoties viršininko pavaduotojas Jurgis Gobis ir kiti. V. Bulvičius ir LAF Vilniaus vadovybė palaikė ryšį su LAF štabu Vokietijoje, dalyvavo rengiant Lietuvos laikinosios vyriausybės sudėtį. Vilniaus ir Kauno LAF organizacijų centrai 1941 m. balandžio 22 d. bendru sutarimu numatė Lietuvos Laikinosios Vyriausybės (LLV) sudėtį, kurioje V.Bulvičiui buvo numatytas krašto apsaugos ministro postas.
Vepsų kalba
Tarmės
Bendrinė vepsų kalba grindžiama vidurio tarme.
Vilniaus arklinis tramvajus
Istorija
Po pirmosios linijos atidarymo Vilniuje buvo išklijuoti skelbimai su tramvajaus tvarkaraščiu ir kainomis: Pirmasis vagonas nuo Žaliojo tilto geležinkelio stoties link pajuda 7.30 val. ryto, o pirmasis vagonas iš geležinkelio stoties – 8 val. ryto. Paskutinis vagonas nuo Žaliojo tilto į geležinkelio stotį pajuda 21.30 val. vakaro, o paskutinis vagonas iš geležinkelio stoties – 22 val. vakaro. Vagonai išvyksta kas 12 minučių. Mokestis už kelionę į vieną galą, iš stoties iki Žaliojo tilto, arba atgal – 5 kapeikos. Jei keleivis išlipo iš vagono, jis privalo susimokėti pilną kainą vėl į jį įlipdamas. Ne vyresni kaip 3 metų amžiaus vaikai, neužimantys atskiros vietos, vežami nemokamai. Arklių tramvajaus valdyba nuolankiai prašo keleivių saugoti bilietus iki kelionės pabaigos ir neapsunkinti konduktorių stambių kupiūrų keitimu.
Vytautas Bulvičius
Suėmimas
V. Bulvičiaus grupė buvo susekta užpelengavus jų naudojamą radijo siųstuvą. Pilypo-Naručio Žukausko teigimu, Bulvičius NKVD galėjo būti išduotas gestapo. 1941 m. birželio 8 d. NKVD suimtas. Suėmus beveik visą Vilniaus LAF vadovybę, Kauno LAF perėmė vadovavimą sukilimui. Beveik po savaitės po V. Bulvičiaus suėmimo, Birželio trėmimų metu, buvo suimti 236 lietuvių karininkai iš 29-ojo ŠTK. Vilniuje kautynių tarp sukilėlių ir atsitraukiančios Sovietų armijos nebuvo daug. Vilniaus pėstininkų karo mokykla bei RA 29 ŠTK, kuriose buvo Lietuvos karininkų ir kareivių buvo perkeltos į vasaros stovyklas Pabradėje ir Varėnoje, Vilniuje buvę atskiri sovietų daliniai labai greitai pasitraukė nuo puolančios vokiečių kariuomenės. Varėnos poligone sukilimas įvyko birželio 22 d. vakarą. Rusams traukiantis lietuviai būrėsi į grupes apie savo vadus. Pabradės poligone lietuvių karių sukilimas įvyko 24 d. Iš viso apie 5000 lietuvių kareivių pasitraukė iš sovietinių dalinių vengdami priverstinio pasitraukimo į Rusijos gilumą. Vilniuje prasidėjo sukilėlių susišaudymai su atsitraukiančia Raudonąją armija. Vilniaus LAF vadovavimo ėmėsi Stasys Žymantas. Vilniuje sukilėliai atkūrė Lietuvos respublikos valdžią per 24 valandas, dar prieš įžengiant vermachtui. Buvo užimtas Vilniaus radiofonas, Gedimino kalno bokšte ir virš Vilniaus universiteto iškeltos Lietuvos vėliavos. Sukilimo metu žuvo virš 100 sukilėlių.
Vepsų kalba
Rašyba
thumb|300px|Vepsų [[abėcėlė lotyniškais rašmenimis, XX amžiaus 4-asis dešimtmetis]]
Iki XX a. pradžios vepsų kalba rašto neturėjo. Vepsų rašto istorija skirstoma į keturis laikotarpius:
Vytautas Bulvičius
Suėmimas
Prasidėjus vokiečių puolimui, NKVD skubėjo evakuoti 1700 politinių kalinių į Rusijos gilumą. Vokiečių aviacijos anskrydžių metu išsilaksčius apsaugai, Vilniaus LAF sukilėliai sugebėjo išgelbėti dalį žmonių atkabindami vagonus. 1941 m. birželio 24 d. 4 val. ryto iš Vilniaus išvežti 20 vagonų su daugiau kaip 600 kalinių, V. Bulvičius buvo tarp jų. V.Bulvičius liepos 3 d. atvežtas į Gorkio (dabar Žemutinis Naugardas) kalėjimą Nr. 1. Po ilgų tardymų ir kankinimų 1941 m. lapkričio 26-27 d. Maskvos karinės apygardos tribunolo nuteistas mirti. Nepaisant NKVD kankinimų, V.Bulvičius neišdavė bendražygių ir NKVD apie Vilniaus LAF sužinojo gerokai vėliau. Vytautas Bulvičius sušaudytas kalėjime, spėjama, kad jo palaikai užkasti šalia, Bugrovskojės kapinėse. Prieš paskelbiant nuosprendį teismo posėdyje V. Bulvičius sakė: „Mes, kariškiai, suprantame, kad įsitvirtinusi sovietų santvarka lietuviams gyventi neduos, kad politrukų kalbos apie būsimą tautų draugystę – iliuzija. Matėme mums ruošiamą genocidą, todėl rengėmės kovai. Ką, jūs manote, kad po mūsų mirties neatsiras patriotų mūsų krašte? Vis vien Lietuva ginkluosis ir ginsis, vis tiek Lietuva gyvuos. Baigdamas tvirtai šaukiu jus, tautiečiai, į kovą. Valio, nepriklausomoji Lietuva!“ Diena vėliau Gorkyje buvo sušaudyti ir kiti areštuoti Vilniaus LAF steigėjai - Antanas Skripkauskas, Juozas Kilius, Juozas Radzevičius, Leonas Žemkalnis, Jurgis Gobis, Aleksas Kamantauskas ir Stasys Mockaitis. Brolis, taip pat karininkas Albinas Bulvičius žuvo 1941 m. vokiečių aviacijos antskrydžio metu. V. Bulvičiaus žmona Marija Bulvičienė su dukromis po karo pasitraukė į JAV.
Vepsų kalba
Rašyba
XX a. 4-ajame dešimtmetyje buvo vartojama tokia vepsiška lonynų abėcėle:
Vilniaus arklinis tramvajus
Istorija
Kasdien trimis maršrutais kursuodavo vidutiniškai 28 vagonai. Vagonams traukti bendrovė turėjo 122 arklius. Tramvajų aptarnaudavo daugiau kaip 150 darbininkų. Arklinio tramvajaus koncesijos sutartyje buvo nurodyta, kad vagonus gali traukti arkliai, jie gali judėti garo, elektros, ar kitokių mechaninių variklių varomi, kuriuos verslininkas reikalui esant įrengs. Tramvajus turėjo veikti nuo 7 val. ryte iki 10 val. vakare. Numatyta, kad vagonai važiuos 12 varstų (apie 13 km) per valandą greičiu.
Vepsų kalba
Rašyba
XX a. 4-ojo dešimtmečio vepsų abėcėlės raidė C buvo skaitoma kaip šių laikų Č, o Ç – kaip dabartinė С. Raidė Ş atitinka dabartinę Š, raidė Ƶ – raidę Ž, raidė Y – raidę Ü. Raidė ı (i be taško) žymėjo garsą, panašų į rusų kalbos ы. Dabartiniame vepsų raidyne tokios raidės nėra. Nuo 1937 m. raštas buvo nutrūkęs ne vienam dešimtmečiui. XX a. 9-ojo dešimtmečio pabaigoje raštas vepsų kalba buvo atgaivintas.
Vytautas Bulvičius
Atminimo įamžinimas
Krašto apsaugos savanorių pajėgų struktūra pavadinta V.Bulvičiaus garbei - Mjr. V. Bulvičiaus mokymo centras.
Bibliografija
Vytautas Bulvičius „Karinis valstybės rengimas“. 1939, 1994, 2018. ISBN 9786098193138
Vepsų kalba
Rašyba
2007 m. patvirtinta vepsiška lotynų abėcėlė, papildyta diakritiniais ženklais (apostrofas (ʹ) žymi priebalsių minkštumą); ši abėcėlė vartojama iki šių dienų. Ją sudaro tokios raidės:
Priešistorė
thumb|300px|right|Vepsų kalbos (весь) paplitimas I ir II tūkstantmečių sandūroje
Mokslininkai vepsus laiko viena seniausių Šiaurės Europos tautų. Dabartiniai vepsai yra palikuonys finougrų genties, Kijevo Rusios šaltiniuose žinomos kaip vesiai; istoriniai šaltiniai apie vesius ir čiudus, su kuriais siejama vepsų kilmė, siekia VI amžiaus vidurį: ostgotų istoriko Jordano veikale „Apie gotų kilmę ir darbus“ vardijama daugybė genčių, kurias neva pavergė gotų karalius Ermanarichas, ir pavadinimuose Vas, Vasina ir Thiudos, Tuidos, Thiudi tyrėjai įžvelgia žodžius vesiai ir čiudai. Manoma, kad jau pirmojoje I amžiaus pusėje vesių ir čiudų grupių gyventa Tarpuežeryje – teritorijoje tarp Ladogos, Onegos ir Baltojo ežerų. Vepsai dalyvavo pačiuose anksčiausiuose Kijevo Rusios istorijos įvykiuose, konkrečiai – jie minimi legendiniame variagų kvietime į Kijevo Rusią, taip pat Olego, užėmusio Kijevo sostą, žygyje.
Nuo pagrindinio Baltijos finų genčių masyvo vepsai atsiskyrė Baltijos kraštuose, iš kur antroje I tūkstantmečio pusėje Ojatės, Svirės ir Pašos upėmis jie persikėlė į Tarpuežerį. Ten jie iš dalies asimiliavo, iš dalies išstūmė į šiaurę senesnius gyventojus – samius. Šio laikotarpio vepsai siejami su archeologine Ladogos pilkapių kultūra. D. Bubricho manymu, vesių lopšiu laikytina teritorija tarp Volchovo ir Svirės. Jo teigimu, dalis Baltijos finų pasistūmėjo į šiaurės rytus ir įsitvirtino pietrytinėje Ladogos pakrantėje, kur „jų skaičius pasirodė esąs labai žymus ir jie įgijo atskiros genties organizaciją… ir ėmė vadintis vepsä (vepsais)“.
Jų kalboje įvyko kai kurių pokyčių. Išskyrus tuos dviskiemenius žodžius, kuriuose pirmas balsis istoriškai buvo trumpasis, vardininke nukrenta galinis balsis: