cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Initial D
Siužetas
Lenktynių metu Takumis nesunkiai įveikia RedSuns vairuotoją, atlikdamas pavojingą manevrą staigiame kalnų kelio posūkyje. Gėdingas RedSuns komandos pralaimėjimas nukloja pamatus tolimesnei serialo siužeto eigai: vairuotojai iš kaimyninių prefektūrų atvyksta mesti iššūkio Takumiui ir jo legendiniam automobiliui.
Auta
Auta  – upė Baltarusijoje, Gluboko ir Miorų rajonuose, dešinysis Dysnos intakas. Prasideda Padautos ežere (Падавута) Švenčionių aukštumos rytuose, teka į šiaurę. Įteka į Dysną 3 km aukščau žiočių.
Plotis aukštupyje 4–6 m, žemupyje – 8–10 m. Patvenkta, tvenkinio plotas – 18,3 ha.
Ignatijus Milinis
260px|thumb|Šiuolaikinių architektų susivienijimo pirmasis suvažiavimas 1928 m. (Ignatijus Milinis stovi aukščiausioje eilėje, penktas iš dešinės). 260px|thumb|Narkomfino namas (pirmame plane) 2017 metais. Ignatijus Milinis (1899 m. vasario 2 d. Rusijos imperijoje: Tomsko gubernijos Kansko apskrities Spaskojė kaime – 1974 m. sausio 9 d.) – TSRS laikais kūręs lietuvių kilmės Rusijos konstruktyvizmo architektas.
Biografija
Gimė Sibire, iš lietuviškų gubernijų atitremtų 1863 m. sukilėlių kaime. 1927 m. baigė Kijevo architektūros institutą ir toliau mokėsi Aukštajame dailės technikos institute Maskvoje. Būdamas pastarosios aukštosios mokyklos studentu paruošė Ukrainos TSR Vyriausybės namų Charkove (kartu su iš Vilniaus kilusiu Samuilu Kravecu, 1927 m.) ir Tarybų rūmų Charkove (1928 m.) projektus. 1929 m. įgijo Aukštojo dailės technikos instituto baigimo diplomą.
Buvo žinomo to meto šalies konstruktyvizmo lyderio Moisiejaus Ginzburgo pasekėju, priklausė jo vadovaujamai socialistinio apgyvendinimo sekcijai. M. Ginzburgui vadovaujant ir prisidėjus inžinieriui statybininkui Sergėjui Prochorovui, 1928–1932 m. jis projektavo ir vykdė architektūrinę priežiūrą statant TSRS Finansų liaudies komisariato tarnautojams skirtą gyvenamąjį namą, žinomą Narkomfino namo vardu. Pastato spalviniam dizainui ji sugebėjo užkariauti vokiečių spalvų specialistą Hinnerk Scheper iš Bauhaus Dessau.
Pirmuoju stambiu įgyvendintu darbu tapo 1929–1933 m. I. Milinio paruoštas Metalurgijos gamyklos „Serp i Molot“ klubo Maskvoje projektas.
Priklausė konstruktyvizmo ir funkcionalizmo architektus jungusiam Šiuolaikinių architektų susivienijimui, 1928 m. dalyvavo pirmajame jo suvažiavime. 1929–1933 m. kartu su kolegomis suprojektavo ir dalyvavo statant Namus–komuną Maskvos Gogolio bulvare. Kiti stambesni Ignatijaus Milinio projektai šalies sostinėje: ZIL gamyklos darbuotojų namai Velozavodskaja gatvėje (1936–1937 m.), Naujųjų Kuzminkų mikrorajono užstatymas (1959–1964 m.).
Palaidotas Maskvos Vagankovo kapinėse, šalia sūnaus Genadijaus.
Ivanovka (Vilkaviškis)
Ivanovka – buvęs kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Klampučių.
Šaltupiai
Šaltupiai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Žarėnų.
Manzai
Istorija
Manzai ištakos yra naujųjų metų ritualai, atliekami šintoistų šventyklose ir už jų ribų. Jų metu manzai atlikėjai atnešdavo žinią iš dievų ir ją pateikdavo kaip dialogą. Pirmieji tokių pasirodymų paminėjimai rašto šaltiniuose užfiksuoti XI a. viduryje. Laikui bėgant, manzai atlikimo metu pradėta vis daugiau dėmesio teikti juoką keliantiems elementams ir pasirodymai pradėti sieti su komedija. XVII a. manzai jau minimas kaip teatruose vykstantis pasirodymas, atsietas nuo ritualo ištakų.
Nyderlandų futbolo varžybos 2022–2023 m.
Nyderlandų futbolo varžybos 2022–2023 m.
2022–2023 m. Nyderlandų futbolo taurė (KNVB Beker)
Nyderlandų futbolo taurė arba KNVB beker yra pagrindinis futbolo taurės turnyras Nyderlanduose.
Ivakis
Istorija
Ivakio kraštas žinomas nuo seno, įėjo į istorinę Mucu žemę. Dabartis Ivakio miestas įkurtas 1966 m., sujungus 14 miestų ir gyvenviečių. Iki 1976 m. Ivakis buvo Džiobano anglių baseino kasybos centras. Nukentėjo nuo 2011 m. žemės drebėjimo ir cunamio.
Nauru istorija
miniatiūra|Nauriečių karys (~1880 m.) Nauru istorija – Nauru salos istorija nuo pirmųjų gyventojų įsikūrimo iki dabartinių laikų.
Priešistorė
Apie Nauru priešistorę žinoma itin mažai dėl kokių nors archeologinių radinių trūkumo. Manoma, kad salos pavadinimas kilo iš nauriečių kalbos žodžio Anáoero, reiškiančio „einu į paplūdimį“. Pirmieji žmonės saloje apsigyveno beveik prieš 3000 metų; tai buvo polineziečiai ir mikroneziečiai. Pirmieji gyventojai galėjo į salą atvykti iš Bismarko arba Molukų salų, taip pat iš Filipinų. Vietiniai gyventojai buvo susiskirstę į 12 genčių: deiboe, eamvidit, eamvidara, eamvit, eamgum, eano, eoraru, iruci, iruva, ivi ir ranibok; jas simbolizuoja ant šalies vėliavos esanti dvylikos spindulių žvaigždė. Vertėsi kokoso riešutų, pandano vaisių rinkimu, žvejyba. Tuo metu saloje buvo 168 kaimai.
Kolonijiniai laikai
Pirmieji europiečiai saloje pasirodė 1798 metais, kuomet čia atplaukė britų ekspedicija, vadovaujama Džono Firno. Jūrininkas salą pavadino „Maloniąja sala“ (angl. Pleasant Island). 1888 m. iš Gilberto salų čia atvyko pirmieji misionieriai. Europiečiai atvežė į salą ginklų, tai sukėlė Nauru genčių karą (1878–1888 m.), kurio metu žuvo ~500 žmonių (iš apie 1400 gyvi liko tik apie 900). 1888 metais salą aneksavo Vokietija ir priskyrė ją Maršalų salų protektoratui. 1898 m. čia buvo rasta fosfato telkinių. Tai buvo pagrindinis pajamų šaltinis iki XX amžiaus pabaigos. 1914 metais salą okupavo Australija, o fosfatų kasyklos pelną dalijosi su britais ir Naująja Zelandija. 1923 m. Tautų Lyga suteikė Australijai mandatą valdyti Nauru. 1942 m. rugpjūčio 26 d. japonai okupavo Nauru. Japonai saloje įrengė aerodromą, 1200 naurečių išvežė priverstiniam darbui į Čiuko salas. 1945 m. rugsėjo 13 d. amerikiečiai išstūmė japonus iš Nauru, į salą grąžinti 737 Čiuke išgyvenę nauriečiai. Nuo 1947 m., JTO paskyrimu, salą bendrai valdė Australija, Naujoji Zelandija ir Jungtinė Karalystė.
Nepriklausomybės laikai
1966 m. sala gavo autonomiją, o 1968 metais paskelbė nepriklausomybę, tais pačiais metais buvo priimta Konstitucija. Pirmuoju prezidentu tapo Hameras De-Roburtas. Įkurtos politinės partijos (pirma buvo įkurta 1987 m.), tačiau didelės įtakos valstybei jos neturi: parlamento rinkimuose dalyvauja nepriklausomi kandidatai. Didelės pajamos iš fosfatų gavybos netrukus pavertė salą viena turtingiausių regiono valstybių, o pagal BVP rodiklį 1 gyventojui užėmė 2 vietą pasaulyje (po JAE). XX a. pab. fosfatų ištekliai išseko, šalis patyrė itin stiprią ekonominę krizę. 1989 m. Nauru padavė į teismą Australiją dėl jos valdymo metais padarytos žalos gamtai, australai iš dalies atstatė salos kraštovaizdį. 1999 m. Nauru tapo JTO nare.
Dujotiekis Chustas–Mediešu Auritas
Dujotiekis Chustas–Mediešu Auritas – tarpvalstybinis magistralinis dujotiekis iš Ukrainos į Rumunijos gyvenvietę Mediešų Auritą.
Istorija
Dujotiekio statybos metu palikta galimybė išplėsti dujų tiekimo galimybes į Rumunijos teritoriją iki 10 mlrd. m³ per metus, tačiau projekto atisakyta dėl smarkiai sumažėjusių importuojamų gamtinių dujų poreikio Rumunijoje. Gamtinių dujų importas Rumunijoje sumažėjo nuo 5 mlrd. m³ (2003 m.) iki 0,3 mlrd. m³ (2015 m.).
Mėšliniai
Mėšliniai – buvęs kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Būdviečių.
Mirtinas žaidimas (1977 filmas)
Mirtinas žaidimas – 1977 m. JAV sukurtas psichologinis trileris.
Yra sukurti du jos perdirbiniai – 1980 m. Ispanijoje nufilmuotas „Viciosas al Desnudo“ ir 2015 m. režisieriaus Eli Roth sukurtas filmas „Tuk tuk“ su Keanu Reeves pagrindiniame vaidmenyje. Pastarąjį prodiusavo pirmojo filmo aktoriai Locke, Camp ir režisierius Traynor.
Turinys
Džordžas Maningas, 40-metis verslininkas iš San Francisko, lieka per savo gimtadienį vienas, kuomet jo žmona priversta skubėti į kitą miestą pas priepuolį patyrusią motiną. Vėlų vakarą, per liūtį, į jo duris pasibeldžia dvi jaunos merginos, prisistačiusios kaip Džekson ir Dona. Jos vyksta į vakarėlį kitoje miesto pusėje, tačiau sugedo automobilis. Džordžas įsileidžia merginas į namus, kad šios galėtų išsidžiovinti drabužius ir paskambinti draugui.
Atsidūrusios viduje, merginos netrunka išprovokuoti šeimininką fiziniam suartėjimui, nepaisant to, jog šis leimingai vedęs.
Atsikėlęs ryte, Džordžas nustemba, kad merginos vis dar jo namuose. Netrukus paskambina žmona, kuri praneša dar kurį laiką užtruksianti. Merginos nerodo jokio ketinimo išvažiuoti, o jų elgesys tampa visiškai neprognozuojamas: nuo meilikavimo iki grasinimų apkaltinti seksualine prievarta. Pikti pokštai ir žodžiai virsta veiksmais, kol galiausiai Džordžas surišamas, o merginos pareiškia, kad jis savo elgesiu nusipelnė mirties...
Šaltupis (Ignalina)
Šaltupis – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 8 km nuo Ceikinių.
Greitieji šachmatai
FIDE greitųjų šachmatų taisyklėse  kiekvienam žaidėjui partijai skiriamo laiko  ir po kiekvieno ėjimo pridedamo laiko, padauginto iš 60,  bendra suma  turi neviršyti 60 min. bet būti  didesnė už 10 min. Žaibo partijose  kiekvienam žaidėjui ši suma - nuo 3 min. iki 10 min. Kulkos partijose laiko skiriama ne daugiau kaip  3 min.
Taisyklės
Žaidimas vyksta pagal šachmatų taisykles, tačiau yra specifinių teisėjavimo pakeitimų:
Jei nuo pradinės padėties abu  žaidėjai atliko po 10 ėjimų:
Jei arbitras pastebi, kad abu karaliai yra šachuojami, ar pėstininkas yra pasiekęs priešpaskutinę horizontalę, jis turi palaukti, kol bus užbaigtas ėjimas. Jei neteisėta pozicija išlieka, teisėjas  turi paskelbti susitikimą   pasibaigus lygiosiomis.
Teisėjas praneša apie vėliavėlės kritimą, jei pastebi.
Pradžia
Viena iš pagrindinių priežasčių, kodėl iki XIX a. pabaigos greitieji šachmatai retai buvo žaidžiami, susijusi su laiko matavimu. Pirmieji šachmatų laikrodžiai, gaminti XIX a. devintajame dešimtmetyje, dar nebuvo pakankamai tvirti, kad atlaikytų žaidėjų, patekusių į ceitnotą, laikrodžio trankymą.
Apie žaibo šachmatų turnyrą 1897 m. spalio 17 d. britų laikraščio Lloyd's Weekly Newspaper rašė: " Vakar Londono Sičio klube vyko šachmatų turnyras kuriame 10 ėjimų reikėjo atlikti per 5 minutes Dalyvavo 32 žaidėjai."
1904 m. Heistingse buvo surengtas žaibo turnyras, kuriame dalyvavo 73 žaidėjai. Šachmatų klubo sekretorius Herbertas Dobelas, stovėdamas ant kėdės, kas 10 sek. skambindavo varpeliu žaidėjams, kad laikas daryti ėjimą. Vėliau, kad laikas daryti ėjimą, signalizuodavo specialiai sukonstruotas laikrodis.
1914 m. lapkričio 14 d. Londono laikraštyje Globe buvo pranešama apie kitokią greitųjų šachmatų su laikrodžiais žaidimo formą: "Daugybė žmonių žaidžia šachmatais su laikrodžiu ir tas kuris atsilieka penkiomis minutėmis nuo varžovo, pralaimi partiją….."
Greitųjų varžybos
Tik 1987 m. FIDE savo suvažiavime Sevilijoje nusprendė, sukurti naują oficialų aktyvių šachmatų pasaulio čempiono titulą, kiekvienam žaidėjui, skiriant galvojimui po 30 min. iki partijos pabaigos.
1992 m. Budapešte. vyko pirmasis „Žaibo“ ir „Greitųjų“ pasaulio čempionatai moterims. Aplenkusi savo seseris: Juditą ir Sofiją, abu titulus iškovojo – Siuzana Polgar.
2003 m. FIDE atgaivino idėją rengti pasaulio greitųjų šachmatų čempionatą. Turnyras vyko spalio 24-30 d pietų Prancūzijos Cap d'Agde mieste. Dalyvavo 16 žaidėjų. Partijai buvo skirta 25 min. + 10 sek. Iš dviejų ratų sistemos turnyrų į atkrentamųjų ketvirtfinalį pateko po 4 žaidėjus. Finale Višvanatanas Anandas įveikė Vladimirą Kramniką 1,5-0,5.
Žaibo šachmatų varžybos
Pirmasis elitinių žaidėjų tarptautinis šachmatų turnyras įvyko Herceg Novyje 1970 m. balandžio 8 d.
Dvylikos žaidėjų turnyre dalyvavo trys buvę pasaulio čempionai: Michailas Talis, Tigranas Petrosianas ir Vasilijus Smyslovas. Dalyviai ratų sistema žaidė po dvi partijas. Nugalėjo Robertas Fišeris, pelnęs 19 taškų, Michailas Talis (14,5), liko antras. Nors FIDE to nepripažino,  manoma, kad tai galėjo būti pirmasis pasaulio žaibo čempionatas.
2006 m rugsėjo m. Rišon Lezione (Izraelis), buvo atgaivintas pasaulio žaibo čempionatas. Ratų sistema žaistame 16 dalyvių turnyre Aleksandras Griščiukas ir Piotras Svidleris surinko po 10,5 taškų ir dėl pirmos vietos žaidė Armagedono partiją. A. Griščiukas, žaidęs baltosiomis figūromis pasiekė pergalę ir tapo pasaulio žaibo šachmatų čempionu.
2007 m. Maskva. (4 min + 2 sek.) Čempionu tapo ukrainietis Vasylis Ivančukas ( 25,5 tįk.  iš 38).
2008 m. Almata. Nugalėjo kubietis Leinieris Dominguezas Perezas, 11,5 taško, antras Vasylis Ivančukas (11), trečias - Piotras Svidleris (10).
2009 m. Maskva (3 min. + 2 sek.) nugalėjo Magnusas Karlsenas, surinkęs 31 tašką iš 42 galimų.
2010 m. Maskva (3 min+2 sek.) Nugalėjo Levonas Aronianas (24,5 tšk.), antras –Teimuras Radžabovas (24), trečias – Magnusas Karlsenas (23,5)
Ford 3-ton M1918
Ford 3-ton M1918 – pirmasis amerikiečių pačių kurtas lengvasis tankas. Tai buvo nedidelė, dviejų žmonių įgulą turinti transporto priemonė, skirta padėti kautis Renault FT tankams per Pirmąjį pasaulinį karą.
Greitieji šachmatai
Greitųjųjų ir žaibo šachmatų pasaulio čenpionatai
2012 m. pasaulio žaibo ir greitųjų šachmatų pasaulio čempionatai buvo apjungti ir tapo  reguliariomis kasmetinėmis varžybomis, su laiko kontrole: greitiesiems šachmatams - 15 min. + 10 sek, o. ir žaibo šachmatams  3 minutės + 2 sek.
Ford 3-ton M1918
Projektavimas
1918 m. pavasarį buvo pradėti darbai ties pigesne Renault FT alternatyva. Lengvas tritonis tankas buvo sukonstruotas panaudojant vikšrinę važiuoklę, kurią varė standartinio automobilio Ford model T suporuoti varikliai, per taip pat tame pačiame automobilyje naudotą besisukančią greičių dėžę. Ploną šarvų sluoksnį turėjo kompensuoti įvairiais nuolydžiais formuotas šarvas. Šalia vairuotojo sėdintis šaulys turėjo turėti kulkosvaidį M-1917 ir iki 550 šovinių juostą.
2014 m. pasaulio futbolo čempionato atranka/Azija
Straipsnyje pateikiami atrankos į 2014 m. pasaulio futbolo čempionatą Azijos zonos rezultatai.
Ford 3-ton M1918
Operacija
Planuota pagaminti 15 000 vnt. šių lengvųjų tankų, tačiau pagaminus 15 vnt., vienas buvo išsiųstas į Prancūziją. JAV ekspedicinių pajėgų Europoje lengvųjų tankų korpusui neįtiko šio tanko galimybės. Projektas buvo sustabdytas ties 15 pagamintų tankų riba.
2014 m. pasaulio futbolo čempionato atranka/Azija
Tvarka
Atranka vyksta penkiais etapais: pirmajame tarpusavyje sužaidžia kelios silpniausios komandos, dėl galimybės patekti į kitą etapą. Antrame etape tarpusavyje susitinka I etapo nugalėtojos su Azijos vidutiniokėmis. Šių porų laimėtojai trečiame etape padalinami į 5 grupes. Kiekvienoje grupėje 1-2 vietas užėmusios komandos patenka į ketvirtą etapą. Jame komandos padalinamos į dvi grupes – jose 1-2 vietas užėmusios komandos tiesiogiai patenka į pasaulio čempionatą, o trečiąsias vietas užėmusios komandos turi susitikti tarpusavyje 5-ajame etape. Šio etapo nugalėtoja dėl kelialapio kovoja su kitos konfederacijos komanda.
Greitieji šachmatai
Greitųjųjų ir žaibo šachmatų pasaulio čenpionatai
Liepos 6-8 dienomis Astanoje vyko atvirasis greitųjų, o kitas dvi dienas – žaibo čempionatai. Greitųjų čempionate dalyvavo 16 žaidėjų, Turnyras vyko ratų sistema. Jis baigėsi Sergejaus Karjakino pergale. Žaibo čempionatą laimėjo Aleksandras Griščiukas, surinkęs 20 tšk. iš 30 galimų.
Moterų čempionatai vyko Batumyje gegužės 30 – birželio 6 d. Greitųjų šachmatų 11-kos ratų šveicariška sistema žaistą turnyrą (25 min. +10 sek.) laimėjo bulgarė Antoaneta Stefanova (8,5 tšk. iš 11), o birželio 4-5 d. vykusiame žaibo čempiontate (4 min+2 sek.) nugalėjo Valentina Gunina iš Rusijos – (13 tšk. iš 15).
Išorinės nuorodos
Trumpa greitųjų šachmatų istorija
Ivakunis
Ivakunis  – miestas Japonijoje, Honšiū salos pietvakariuose, Jamagučio prefektūroje, į pietvakarius nuo Hirošimos, Vidinės Japonijos jūros pakrantėje, Nišiki upės deltoje. Yra prekybos uostas, tarptautinis oro uostas; kursuoja keltai į Šikoku salą. Naftos chemijos ir chemijos, plaušienos ir popieriaus, tekstilės pramonė. Yra JAV jūrų pėstininkų karinių oro pajėgų bazė.
Ivakunis garsėja pilimi (pastatyta 1603 m.) bei 210 m ilgio arkiniu tiltu (1673 m., 1950 m. sugriautas potvynio, vėliau atstatytas).
Istorija
2006 m. prie Ivakunio prijungta daug aplinkinių miestelių.
Virkščių II tvenkinys
Virkščių II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Ukmergės rajone, 8 km į šiaurės vakarus nuo Želvos, Virkščių kaime. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Šešuolos intakas, Siesarties baseinas) 0,45 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,21 km, plotis – iki 0,075 km. Altitudė 113,6 m. Krantai žemi, daugiausia apaugę medžiais. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai.
Amuna
Amuna (Ammuna) – Senosios hetitų karalystės karalius, valdęs ~1550–1530 m. pr. m. e. Sostą Amuna užėmė, nužudęs savo tėvą Zidantą.
Apie Amunos valdymą pasakojama vadinamajame Telepinu edikte. Pasak šio teksto, Amuna valdęs ilgai, tačiau jo nelaiminę dievai: Amuna surengė karo žygių, tačiau nė vienas jų hetitams nesibaigė sėkmingai, be to, įvairiose hetitų valdomose žemėse kilo sukilimai. Karaliaujant Amunai, Hetitų karalystė neteko nemažos dalies teritorijos: prarastos Arzava ir Pala, taip pat Kizuvatna. Išlikusi fragmentiška Amunos valdymo laikų kronika, iš kurios sprendžiama, kad Amuna veikiausiai kovojo su keletu miestų: Neša (iš pradžių ją apiplėšė, tačiau vėliau konfliktas atsinaujino), Šativara ir Šulukiu. Kronikoje taip pat minimi Zalpos ir Purušhandos miestai (galbūt jie palaikė Amuną).
Veikiausiai Amuna mirė sava mirtimi. Prasidėjo kova dėl sosto, buvo nužudyti Titis ir Hantilis (greičiausiai Amunos sūnus). Sostas atiteko Huzijai, kurio vyriausioji sesuo Istaparija buvo ištekėjusi už Telipinu. Pastarasis, anot australų istoriko Trevor R. Bryce, buvo Amunos sūnus.
Vieningoji lyga
VTB vieningoji lyga (🇷🇺) – tarptautinė krepšinio lyga, įkurta 2008 m. Nuo 2014 m. sezono ši lyga yra pagrindinė Rusijos krepšinio lyga. Lyga sukurta norint suburti Rytų ir Šiaurės Europos krepšinio komandas. Lygą remia VTB Bankas.
Įkūrus lygą 2008 m. prie jos prisijungė komandos ne tik iš Rusijos, bet Estijos, Latvijos ir Lietuvos. Vėliau lygą papildė Ukrainos, Kazachstano, Suomijos, Lenkijos, Baltarusijos ir Čekijos komandos. Nuo 2022 m. sezono lygoje yra 10 komandų.
Slovakijos geografija
Slovakija – valstybė Vidurio Europoje, neturi tiesioginio priėjimo prie jūros. Slovakų mokslininkų teigimu, netoli Kremnicės Banės yra Europos geografinis centras. Dažniausiai priskiriama Vidurio, arba Vidurio ir Rytų Europai.
Klimatas
Vidutinių platumų pereinantis iš jūrinio į žemyninį didesnėje dalyje, alpinių pievų ir mišriųjų miškų kalnuose, nivalinių dykumų aukštikalnėse. Klimatas žemyniškėja rytų kryptimi; kalnuose priklauso nuo aukščio, vyraujančių pernašų ir šlaitų ekspozicijos. Švelnios žiemos pietinėse lygumose, šaltesnės rytuose ir kalnuose, šiltos vasaros didesnėje dalyje, karštos pietinėse lygumose. Dažnos sausros Padunojės ir Rytų Slovakijos lygumose.
Vidaus vandenys
Dauguma upių priklauso Juodosios jūros baseinui – Dunojus su intakais; Dunajecas su intaku Popradu teka į Vyslą ir priklauso Baltijos jūros baseinui.
Dirvožemis
Vyrauja jauriniai ir rusvieji miškų dirvožemiai; kalnuose ir karstiniuose dariniuose – skeletiniai (rendzinos) dirvožemiai.
Augalija
Priklauso mišriųjų miškų zonai. Paplitę spygliuočiai (70 % miškų), ypač kalnų šlaituose – eglės, pušys, maumedžiai. Pietuose vyrauja plačialapiai – bukai, ąžuolai.
Gyvūnija
Būdingi miškų ir kalnų gyvūnai – elniai, stirnos, kiškiai, lapės, vilkai, rudieji lokiai, kalnų ožiai, švilpikai. Gausu paukščių: vanagai, sakalai, kurtiniai, tetervinai, geniai, pelėdos. Upėse ir tvenkiniuose daug žuvų, ypač upėtakių.
Dujotiekis Šebelinka–Ostrogožskas
Dujotiekis Šebelinka–Ostrogožskas – tarpvalstybinis magistralinis dujotiekis iš Šebelinkos gyvenvietės Charkovo srityje, Ukrainoje į Rusiją. Dujotiekis pastatytas gamtinių dujų tiekimui iš Šebelinkos dujų rezervo į Maskvos regioną.
Istorija
1961 m. 1020 mm skersmens dujotiekis pradėtas eksploatuoti. Tai buvo antrasis dujotiekis iš Šebelinkos į Rusijos žemes. Pirmasis dujotiekis Šebelinka–Brianskas atidarytas 1960 m.
Šebelinkos dujų telkiniui išsekus, 1980 m. dujotiekio kryptis pakeista ir pradėtos tiekti dujos per Rusiją į Ukrainą. Pastatyta antras dujotiekio mazgas, kurio skersmuo 1220 mm. Šiuo metu dujų transportas iš Rusijos dujotiekiu sustabdytas.
Iš viso dujotiekis siekia 236 km, iš kurių 131 km driekiasi Ukrainoje ir 105 km Rusijos teritorijoje.
Transamerika (filmas)
Transamerika – 2005 m. JAV režisieriaus Dunkano Takerio drama apie moterį transseksualę. Peržiūros amžiaus riba : T
Filmo premjera įvyko 2005 m. vasario 14 d. Tarptautiniame Berlyno filmų festivalyje.
Siužetas
Bet priešakyje ilgas kelias ir šios kelionės metu Tobis ir Bri artimai susipažįsta...
Aktoriai
ir kt.
Biskajos provincija
Biskajos provincija (🇪🇺, ) – viena iš Ispanijos provincijų, esanti šalies šiaurėje, Baskijos autonominėje srityje. Administracinis centras – Bilbao.
Svarbi ir klestinti Ispanijos provincija. Nuo XX amžiaus 8-ojo dešimtmečio priklausoma nuo paslaugų sektoriaus.
Biskajos provincija vakaruose ribojasi su Kantabrija ir Burgoso provincija, rytuose su Gipuskoa provincija, pietuose su Alavos provincija, o šiaurėje skalaujama Biskajos įlankos. Biskajos eksklavas Ordunija yra tarp Alavos ir Burgoso provincijų.
Fortunatianas Akvilėjietis
Fortunatianas (🇬🇷,, gyveno IV a.) – Akvilėjos vyskupas, krikščionių rašytojas.
Afrikoje gimęs Fortunatianas gyveno valdant imperatoriui Konstancijui II. Fortunatianas sudarė trumpus Evangelijų paaiškinimus (komentarus), sudalytus į skyrius ir parašytus vietine šnekamąja kalba. Alegorinei Biblijos pusei skirti jo kūrinių fragmentai buvo atrasti tik XX a. – XXI a. pradžioje.
Jeronimas Stridonietis 97–ajame (skirtame Fortunatianui) savo „Garsių vyrų knygos“ skyriuje apie Fortunatianą kalba kaip apie žmogų, kuris yra visuotinis Nikėjos tikėjimo išpažinimo šalininkų priešiškumo taikinys. Priešiškumo priežastys buvo šios: 355 m. imperatorius Konstancijus II sukvietė Milano susirinkimą, susirinkimui vadovavo arijonai, jie nugalėjo ir pasmerkė Afanasijų Didįjį, Nikėjos tikėjimo nuostatų vadovą; pas popiežių Liberijų buvo nusiųstas imperatoriaus pasiuntinys reikalaujant pasirašyti Susirinkimo sprendimus, tačiau popiežius Afanasijui reikalavo įstatymų numatyto teismo, į tai imperatorius pagrasino popiežių ištremti ir davė tris dienas pagalvoti; popiežius atsisakė ir buvo ištremtas Trakijon, į Verijos miestą; Liberijui esant tremtyje Fortunatianas primygtinai jį įtikinėjo prisidėti prie erezijos, prie arijonizmo.
Greitkelis (filmas)
Greitkelis – 1996 m. JAV sukurtas kriminalinis filmas, pasakos apie Raudonkepuraitę interpretacija.
Siužetas
Vanesa – neišsilavinusi, neturtinga paauglė, draugaujanti su narkotikų prekeiviu. Jos motina verčiasi prostitucija, o patėvis nuolat prie jos priekabiauja. Kai policija suima motiną su patėviu, Vanesa turi keliauti pas globėjus, tačiau pabėga ir leidžiasi į kelionę pas savo močiutę, kurios nėra mačiusi ir kuri nežino apie anūkės egzistavimą. Pakeliui ją pavežėti sustoja mokyklos psichologas Bobas Volvertonas, kuriam mergina papasakoja savo istoriją. Kuomet Bobas pradeda uždavinėti keistus klausimus, Vanesai kyla įtarimas, kad jis yra žudikas maniakas, apie kurį rodomi reportažai per televiziją. Pasinaudojusi draugo duotu pistoletu, Vanesa po grumtynių nušauna Bobą. Gretimame miestelyje ji areštuojama ir patenka į kalėjimą. Suluošintu veidu Bobas išgyvena ir su žmona siekia, kad Vanesa būtų teisiama kaip pilnametė. Ši pabėga iš kalėjimo ir leidžiasi pas senelę. Tuo metu policija nusprendžia patikrinti Vanesos versiją ir Bobo namuose randa daugybę nusikaltimų įrodymų. Šio žmona nusižudo, o Bobas, pamatęs policijos pasalą, norėdamas atkeršyti Vanesai leidžiasi jai iš paskos. Kuomet mergina galiausiai atvyksta į senelės namus, čia jos jau laukia persirengęs Bobas...
Vasiliavas
Vasiliavas – buvęs kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Būdviečių.
Šaltupys
Šaltupys (arba Šaltupys) gali reikšti:
Alšenka
Alšenka (Alšankynė) – buvęs kaimas Kalvarijos savivaldybėje, 1 km į šiaurės rytus nuo Aistiškių.
Želigovskio maištas
Želigovskio maištas – generolo Liucijaus Želigovskio vadovaujama Lenkijos karinė operacija, kurios metu buvo okupuotas Vilniaus kraštas ir jame įkurta Vidurio Lietuvos Respublika. Maištą inscenizuoti L. Želigovskiui nurodė Lenkijos valstybės viršininkas Juzefas Pilsudskis, kuris po kelių metų tai pripažino. 1922 m. okupuotą teritoriją Lenkija aneksavo, o 1923 m. žemes Lenkijai pripažino Ambasadorių konferencija.
Priešistorė
thumb|Generolas [[Liucijus Želigovskis]] Nuo pat įkūrimo 1323 m. Vilnius buvo Lietuvos sostinė. Tačiau XX a. pradžioje apylinkėse dominavo lenkai, kurie sudarė 65 % Vilniaus gyventojų (lietuvių tebuvo 1-2 %) Lenkijos valstybės viršininkas J. Pilsudskis siekė įgyvendinti Tarpjūrio federaciją su Lietuva, ir matė Vilnių Lenkijos interesų sferoje. Tačiau lietuviai siekė išsivaduoti nuo Lenkijos įtakos.
1920 m. Lenkija sumušė Sovietų Rusijos pajėgas Varšuvos mūšyje, ir Lenkijos-sovietų karas krypo link Lenkijos pergalės. Atsitraukdamos sovietų pajėgos Vilnių perdavė Lietuvai pagal anksčiau tais metais pasirašytą Lietuvos–Sovietų Rusijos taikos sutartį. Spalio pradžioje įsikišus Tautų Sąjungai Lenkija ir Lietuva pasirašė Suvalkų sutartį, pagal kurią kariniai veiksmai turėjo būti sustabdyti spalio 10 d., o Vilniaus kraštas liko Lietuvai. Diskusijos Ambasadorių konferencijoje dėl krašto kontrolės nedavė rezultatų, tad J. Pilsudskis baiminosi, jog esama situacija bus pripažinta tarptautinės bendruomenės. 1919 m. Lenkų karinės organizacijos (POW) ruoštas bandymas nuversti Lietuvos vyriausybę buvo atskleistas, dėl ko POW tinklas Lietuvoje buvo susektas ir išsklaidytas. Todėl reikėjo imtis kitų veiksmų.
Maištas
L. Želigovskis, kaip ir J. Pilsudskis, buvo kilęs iš istorinių Lietuvos žemių, todėl galimai siejo save tiek su lenkų, tiek su lietuvių tauta. Gali būti, jog siekdamas Vidurinės Lietuvos įkūrimo jis nuoširdžiai tikėjo lenkiškosios Lietuvos mintimi.
Spalio 6 d. L. Želigovskis informavo savo karininkus apie planus sukelti maištą. Iš pradžių niekas nežinojo, jog L. Želigovskį remia J. Pilsudskis, tad generolo planai sulaukė pasipriešinimo iš jo paties karininkų. Jų parama L. Želigovskiui buvo taip susvyravusi, kad spalio 7 d. generolas pranešė J. Pilsudskiui negalintis vykdyti sutarto plano dėl trūkstamo palaikymo iš L. Želigovskio karių. Visgi vėliau dauguma karininkų pritarė maišto planui, tad operacijos nebuvo atsisakyta.
L. Želigovskio pajėgos pajudėjo spalio 8 d. rytą, likus dviem dienoms iki Suvalkų sutartimi nustatytų paliaubų pradžios. Tądien generolas deklaravo, kad jis „išvaduos Vilnių iš lietuvių okupacijos“ ir „suformuos parlamentą, kuris nuspręs ginčytinų teritorijų likimą“. L. Želigovskio pajėgos, kurias sudarė 14,000 karių ir kurios buvo paremtos lenkų kariuomenės 1-ąja Lietuvos–Baltarusijos pėstininkų divizija, įveikė 4-ąjį Lietuvos pėstininkų pulką prie Rūdninkų girios, vėliau prie Jašiūnų. Maištininkų pajėgos pasiekė Vilnių, tačiau miesto paėmimą atidėjo iki kitos dienos. Pagal tų laikų šaltinius, abi pusės tądien prarado vos po kelis karius.
Netrukus prie maištininkų prisijungė daugiau Lenkijos pajėgų: 13-asis kavalerijos pulkas, vadovaujamas pulkininko Butkevičiaus, bei 20 lėktuvų grupuotė. Lenkijos kariuomenei veltis į konfliktą trukdė Suvalkų sutartis. Spalio 20-21 d. prie Pikeliškių vyko tolimesni mūšiai tarp maištininkų ir Lietuvos kariuomenės. Lapkričio 7 d. L. Želigovskio pajėgos pradėjo puolimą Giedraičių, Širvintų ir Kėdainių kryptimi. Lietuviai atmetė jo siūlomas paliaubas. L. Želigovskis ignoravo Tautų Sąjungos Karinės kontrolės komisijos siūlymus grįžti į spalio 20-21 d. pozicijas ir pradėti derybas. Lapkričio 17 d. pagalbą Lietuvai pasiūlė Tarybų Rusija, tačiau šios buvo atsisakyta. Pralaužusi lietuvių gynybą lenkų kavalerija lapkričio 18 d. pasiekė Kavarską ir toliau tęsė puolimą Kauno kryptimi. Tačiau lapkričio 19–21 d. Lietuvos pajėgos atmušė maištininkus Giedraičių mūšyje. Lenkų literatūroje šis mūšis laikomas mažareikšmiu susirėmimu.
Kovos nualino abi puses. Padedant Tautų Sąjungai, lapkričio 20 d. susitarta dėl ugnies nutraukimo, kuris turėjo įsigalioti kitą dieną, 9 val. ryto. Nors iki tol turėjo būti susilaikyta nuo puolimų, Lietuvos 7-asis pėstininkų pultas susitarimą sulaužė, naktį kontratakuodamas ties Giedraičiais. Puolimu, kuris tęsėsi iki 14 val., lietuviai atsiėmė Giedraičius. Tautų Sąjungai reikalaujant Lietuvos pajėgos sustabdė karinius veiksmus, ir lapkričio 29 d. buvo pasirašytos Kauno paliaubos. Tuo metu Mykolas Romeris, artimas J. Pilsudskio bendražygis ir krajovcų judėjimo lyderis, atsiribojo nuo J. Pilsudskio ir perėjo į lietuvių pusę, nors Lenkijos valstybės viršininkas jam siūlė Vidurio Lietuvos Respublikos ministro pirmininko postą.
Pasekmės
thumb|Vidurio Lietuvos Respublika (žalia spalva) L. Želigovskis tapo de facto Vidurinės Lietuvos kariniu diktatoriumi, tačiau po 1922 m. rinkimų valdžią perdavė naujai išrinktam Vidurinės Lietuvos Seimui. Pastarasis po poros mėnesių nubalsavo už šalies inkorporavimą į Lenkiją. 1923 m. kovo 15 d. Tautų Sąjunga pripažino esamą situaciją ir patvirtino Lenkijos–Lietuvos valstybinę sieną. Tų pačių metų rugpjūčio 24 d. J. Pilsudskis viešai pripažino, jog J. Želigovskio maištas buvo iš anksto suplanuotas ir įvykdytas su J. Pilsudskio žinia ir palaikymu.
Nepaisant Lenkijos pretenzijų į Vilnių, Tautų Sąjunga pareikalavo Lenkijos atsitraukti į prieš maištą buvusias pozicijas, tačiau Lenkija atsisakė tą padaryti. Iš principo Tautų Sąjunga galėjo pareikalauti Jungtinės Karalystės ir Prancūzijos pajėgų įsikišti, tačiau Prancūzija nenorėjo gadinti santykių su Lenkija, o Jungtinė Karalystė nebuvo pasiruošusi veikti viena. Tad Vilniaus kraštas liko Lenkijai ir buvo inkorporuotas kaip Vilniaus vaivadija. Tautų Sąjunga nepripažino 1922 m. vykusių rinkimų į Vidurinės Lietuvos Seimą. Lietuva Vilnių toliau laikė savo konstitucine sostine.
Lenkijoje maištą palaikė krikščionys demokratai, ir kairė, tačiau kritikavo nacionaldemokratai. Maištas sukėlė nesantaiką tarp J. Pilsudskio ir Ignaco Jano Paderevskio, suvaidinusio svarbų vaidmenį užtikrinant tarptautinį pripažinimą Lenkijos nepriklausomybei. Anot istoriko Timothy Snyder, Vilniaus aneksija privertė Lietuvos politikus pakeisti požiūrį į tautos sampratą iš politinio į etninį, taip pat suteikė argumentų radikaliems politikams tiek Lietuvoje, tiek Lenkijoje.
Lietuva atsisakė pripažinti Vidurio Lietuvą. Lenkijos ir Lietuvos tarpvalstybiniai santykiai pradėjo normalizuotis po Tautų Sąjungos derybų 1927 m., tačiau tik po 1938 m. Lenkijos ultimatumo Lietuva sutiko atkurti diplomatinius santykius su Lenkija ir pripažino de facto esančias tarpvalstybines sienas. Dėl konflikto šalių santykiai ilgam išliko įtempti.
Diana Glemžaitė
miniatiūra Diana Glemžaitė (Diana Romualda Glemžaitė-Bulovienė) - 1925 m. spalio 29 d. Zarasų aps., Degučių vls., Degučių km. – 1949 m. lapkričio 14 d. Plunksnočių miškas, Rokiškio r.) – Lietuvos poetė, rašytoja, partizanė. Dažnai vadinama partizanų poetė.
Biografija
Diana gimė Mykolo (1900–1973 m.; M.Glemžos sūnus) ir Onos (1897–1993 m.; K.Marcinkevičiaus dukra ) Glemžų šeimoje. Tėvas buvo girininkas. D. Glemžaitė baigė Pandėlio pradžios mokyklą, toliau mokėsi Rokiškyje, o tėvams karo metu persikėlus į Kupiškį 1941–1944 m. mokėsi Kupiškio gimnazijoje. Jau mokyklos laikotarpiu pradėjo kurti eiles. 1944 m. įstojo į Kauno universiteto Filologijos fakultetą. Pradėjo studijuoti lietuvių kalbą ir literatūrą. Taip pat lankė Kauno taikomosios dailės institutą, kur piešė ir tapė. Jau studijų metu palaikė ryšius su partizanais.
1945 m. balandžio 25 d. suimtas tėvas Mykolas Glemža ir išvežtas į lagerį. 1947 m. pavasarį MGB pradėjo sekti ir D. Glemžaitę. Pajutusi pavojų paliko studijas ir grįžo į tėviškę. Palaikė ryšius su Alizavos, Pandėlio, Kupiškio partizanais ir atlikdavo įvairias slaptas užduotis. Lemtingas lūžis įvyko, kuomet 1948 m. gegužės 22 d. į Sibirą ištrėmus mamą Oną, jaunesnis brolius Juozą ir Liudviką bei sesutę Dalią, Diana po slapstymosi pas žmones pasitraukė į pogrindį ir tapo Algimanto apygardos Kunigaikščio Margio rinktinės partizane. 1948 m. partizaniškai, klojime, Alizavos kunigas J. Merkys Dianą sutuokė su šios rinktinės Gedimino kuopos vadu Juozu Bulovu-Iksu. Susilaukė dukros, tačiau tik gimusi mirė.
Aktyviai dalyvaudama kovoje prieš okupantus D. Glemžaitė aktyviai rašė eilėraščius, kurie buvo skelbiami pogrindinėje partizanų spaudoje, sklido tarp žmonių iš lūpų į lupas. 1949 m. parengė rankraštinį rinkinį „Penktieji laisvės kovų metai“. miniatiūra|Atstatytas bunkeris Plunksnočių miške 1949 m. lapkričio 2 d. kartu su vyru ir kitais partizanais pasitraukė į Rokiškio pusę, kur tarp Žiobiškio ir Juodupės Plunksnuočių miške, 43-me kvartale įsirengė bunkerį. Deja, šį bunkerį pasiūlė įsirengti pagal MGB užduotį užverbuotas vienas iš armijos demobilizuotas vyras, slapyvardžiu „Maskva“, ir jam pavedė sunaikinti J. Bulovo-Ikso vadovaujamą laisvės kovotojų grupę. Bunkeryje apsigyveno šešiese.
1949 m. lapkričio 14 d. 4 val. ryto agentas bunkerį susprogdino. Po to MGB inscenizavo karinę čekistinę operaciją, per kurią 3 valandas apšaudė mišką, vėliau atkasė susprogdintą bunkerį ir ištraukė žuvusius partizanus. Buvo atpažinti partizanų poetė Diana Glemžaitė-Bulovienė, Gedimino kuopos vadas Juozas Bulovas-Iksas, jo pavaduotojas Petras Indriuškevičius-Dainius, taip pat kovotojai Antanas Bulovas-Budrys, Jonas Katelė-Pūkas ir Kazys Kirstukas-Mukas. Žuvusiųjų užkasimo vietą nėra žinoma, tačiau, pagal įvairius informacijos šaltinius, liudininkų pasakojimus, tikėtina, kad jie buvo užkasti dabartinio Rokiškio r. senųjų Juodupės kapinių pietrytiniame pakraštyje.
1994 m. išleistas D. Glemžaitės poezijos rinkinys „Mes mokėsime numirti“.
1999 m. gegužės 19 d. LR Prezidento Valdo Adamkaus dekretu apdovanota Vyčio Kryžiaus 4-ojo laipsnio ordinu (dabar Vyčio Kryžiaus ordino Karininko kryžius) (po mirties).
2004 m. žuvimo vietoje atidengtas atminimo paminklas.
Šaltiniai
Pagal D. Glemžaitės eilėraščius, kuriamos Lietuvos laisvės kovų dainos:
Saint-Chamond (tankas)
Saint-Chamond – prancūzų sunkusis tankas, naudotas Pirmojo pasaulinio karo metu. Tarp 1917 m. balandžio ir 1918 m. liepos pagaminta apie 400. Tai buvo antrasis prancūzų sukurtas sunkusis tankas, po Schneider CA1.
Schneider
1915 m. vasario mėnesį prancūzų ginklų gamintojas „Schneider“ testavo amerikietiškus Holto traktorius, kuriems buvo ketinama pritaikyti Breton-Pretot tipo spygliuotos vielos karpymo mechanizmą. Šis darbas buvo patikėtas Eugene Brillie, talentingam konstruktoriui, kuris dar iki karo, Ispanijoje, konstravo šarvuotas mašinas. Jis pirmasis pasiūlė praplėsti esamą projektą, traktorių aprūpinant ginklais.
1916 m. pradžioje į armijos dirbtuves buvo pristatytas gaminys, pavadintas „Traktorius A“. Tai nebuvo slapukavimas, tiesiog prancūzai dar neturėjo pavadinimo tankui (pranc. Char). Atgabentasis prototipas buvo su vikšrine važiuokle, uodega, padedančia neužstrigti įveikiant tranšėjas. Tačiau projektas buvo atmestas.
Saint-Chamond
thumb|left|250px|Char Saint-Chamond tankas eksponuojamas Musée des Blindés Saumure Po atmesto „Traktorius A“ projekto, jo autorius Brielle ėmėsi kito projekto, vėliau virtusiu pirmuoju prancūzišku sunkiuoju tanku Schneider CA1.
Prancūzijos vyriausybė davė užsakymą, pagaminti 400 tankų, kitam Prancūzijos ginklų gamintojui Forges et Aciéries de la Marine et d'Homécourt, įsikūrusiame Luaros departamente, Saint-Chamond mieste, pagal „Traktorius A“ projektą. Jos autorius Brielle nesutiko leisti nemokamai naudosis projektu, įmonė savo ruožtu nesutiko mokėti patento mokesčio. Todėl naujajame projekte teko atsisakyti tam tikrų detalių, tokių kaip mašinos uodega.
„Char Saint-Chamond“ projekte atsirado benzininė-elektrinė transmisija, naudota automotrisėse, 75 mm pabūklas ir 4 kulkosvaidžiai. Tankui pritaikyti garsią prancūzų 75 mm patranką padėjo Saint-Chamond įmonės direktorius, pulkininkas Emile Rimailho, buvęs vienas to ginklo kūrėjų. Jo pastangomis pritaikytas ginklas nereikalavo kitokio tipo amunicijos nei naudojo įprastos 75 mm lauko patrankos.
Pabaigtas tankas tapo sudėtinga mašina, kuriai valdyti reikėjo 9 žmonių, jis turėjo įtvirtintą nejudamą 75 mm patranką, priekyje, gale ir po vieną šonuose lizdus kulkosvaidžiams. Mašinos šonus saugojo 11 mm šarvas, priekyje kiek storesnis, 17 mm. 23 tonų svorio, galintis išvystyti 12 km/h greitį.
Tačiau tankas turėjo labai trumpą vikšrinę važiuoklę, dėl kurios itin sunkiai sekėsi įveikti tranšėjas ar kitus gamtinius nelygumus. Prancūzijos generalinis štabas net gi susidūrė su bėda, pakankamai daug kariškių atsisakydavo tarnauti šiame tanke.
Modele 18
thumb|left|250px|Modele 18 1918 m. buvo įdiegta serija atnaujinimų, priekinį šarvą pastorinant papildomais 8,5 mm šarvais, perprojektuojamas tanko stogas, jis tampa dvišlaičiu, dėl geresnio granatų nuriedėjimo. Priekyje buvę du apžvalgos bokšteliai panaikinami, paliekant nedidelę angą vairuotojui.
Operacijos
1917 m. gegužės 5 d. tankas debiutavo mūšyje prie Lafo (Laffaux). Jame sudalyvavo 16 tankų, kurių dalis užstrigo įveikdami tranšėjas, o trys buvo sunaikinti.
1918 m. vasarą, pasikeitus karo pobūdžiui, iš tranšėjinio, į lauko mūšius, šie tankai tampa mobiliomis vokiečių lauko artilerijos baterijų naikinimo mašinomis.
Po karo 54-i Saint-Chamond buvo perdaryti į armijos amunicijos išvežiojimo mašinas, visi kiti sunaikinti.
Išlikęs tankas
Vienintelis išlikęs tankas iki mūsų dienų – Modele 18 tipo, ir yra saugomas Prancūzijoje, Somiuro mieste esančiame muziejuje Musée des Blindés.
Romanizacija (kultūra)
Romanizacija ( 'romėniškas, romaniškas, romanizuotas') – romanų kalbų, kultūros, įtakos plitimas arba platinimas. Romanizacija plačiai vyko antikos laikais, kuomet liaudies lotynų kalba ir romėnų kultūra plito tarp daugybės neitalikų kilmės tautų, gyvenusių Senovės Romos imperijos provincijose ir kituose jai pavaldžiuose regionuose. Stipriausiai romanizavosi pačiai Italijai ir Lacijui pagal klimatą ir geografiją artimos sritys. Viduržemio jūros baseine – tai Italija, Pirėnų pusiasalis, Galija (ypač pietinė), Retija, Sicilija, Sardinija, Korsika, Balearų salos, Dakija. Šiuose regionuose iki šių dienų gyvena romanai (italai, ispanai, prancūzai ir kt.) ir yra išlikusios romanų kalbos (italų, ispanų, prancūzų ir kt.).
Lotynų Amerikos šalis dėl jose įsivyravusių ispanų ir portugalų kalbų iš dalies būtų galima vadinti romanizuotais kraštais, tačiau juose ispanų ir portugalų kalbos ėmė plisti tik nuo XVI a. pabaigos dėl Ispanijos ir Portugalijos kolonializmo, o ne dėl romaniškų kalbų vystymosi iš liaudies lotynų kalbos, kaip tai įvyko Europoje.
Istorija
Romanizacija labai sparčiai vyko Viduržemio jūros baseine (Italijoje, Pirėnų pusiasalyje, Provanse–Oksitanijoje). Šiauresniuose ir pakraščių regionuose romanizacijai sąlygos buvo sunkesnės, nes šios sritys buvo tolimesnės, mažai atkakdavo kolonistų iš Italijos, trukdė karai su gretimomis ir (arba) vietinėmis tautomis (keltais, germanais, ilyrais). Pavyzdžiui, daugybėje vietovių liaudies lotynų kalba ir kultūra buvo išstumtos dėl kitų tautų spaudimo (Panonijoje, Ilyrijoje, Reino Vokietijoje, Magribo šalyse). Tad antikinėje Britanijoje liaudies lotynų kalbai ir kultūrai nepavyko įsitvirtinti dėl germanų antpuolių, nors Britanijos pietuose ir pietryčiuose, kur gyventojai jau buvo susipažinę su romėnų prekėmis ir gyvensena, romanizacija buvo žymesnė, tačiau taip ir nepaveikė platesnių gyventojų sluoksnių. Čia buvo gana daug miesto tipo gyvenviečių, iškilo romėnų vilų. Kituose regionuose, ypač šiaurėje ir rytuose, buvo išlaikomi keltų papročiai ir tradicinė visuomeninė struktūra. III a. Britanija išgyveno sąlyginės gerovės laikotarpį, o IV a. dažnai vadinamas „Romos Britanijos aukso amžiumi“. Vis dėlto netrukus prasidėjo nauji antpuoliai – užplūdo germanai anglai ir saksai. Romėniška kultūra pietuose išnyko, o rytuose ir šiaurėje atgimė keltiškos tradicijos, nors klasikinė lotynų kalba ir toliau buvo vartojama nedideliame teologų ir metraštininkų būryje.
1999 m. Rytų Timoro krizė
1999 m. Rytų Timoro krizė – tarptautinė krizė, prasidėjusi nuo Indoneziją remiančių kovotojų grupuočių išpuolių prieš civilius gyventojus ir išsiplėtusi iki visuotinio smurto visoje šalyje, kurio centras buvo sostinėje Dilyje. Smurtas sustiprėjo po to, kai dauguma balso teisę turinčių Rytų Timoro gyventojų pasirinko nepriklausomybę nuo Indonezijos. Manoma, kad išpuolių metu žuvo apie 1 400 civilių gyventojų. JT įgaliotos pajėgos (INTERFET), sudarytos daugiausia iš Australijos ginkluotųjų pajėgų karių, buvo dislokuotos Rytų Timore, kad užtikrintų ir palaikytų taiką.
Margi Tupikai
Margi Tupikai – buvęs kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Pūstapėdžių.
1999 m. Rytų Timoro krizė
Pradžia
thumb|left|1998 m. gegužės 21 d. Indonezijos prezidentas [[Bacharuddin Jusuf Habibie|Bucharudinas Jusufas Habibis duoda prezidento priesaiką.]] Rytų Timoro nepriklausomybė ar net ribota regioninė autonomija „Naujosios Suharto tvarkos“ metu nebuvo leistina. Nepaisant to, kad dešimtajame dešimtmetyje Indonezijos viešoji nuomonė retkarčiais nedrąsiai pripažindavo Timoro poziciją, buvo plačiai baiminamasi, kad nepriklausomas Rytų Timoras destabilizuotų Indonezijos vienybę. 1997 m. pradžioje atnaujintos Jungtinių Tautų tarpininkavimo pastangos tarp Indonezijos ir Portugalijos. Tačiau 1997 m. Azijos finansų krizė sukėlė didžiulius neramumus Indonezijoje ir 1998 m. gegužę privertė Suhartą atsistatydinti, taip nutraukiant trisdešimt metų trukusį prezidentavimą. Prabovas, tuo metu vadovavęs galingam Indonezijos kariuomenės strateginiam rezervui, buvo ištremtas į Jordaniją, o karinės operacijos Rytų Timore bankrutuojančiai Indonezijos vyriausybei kainavo milijoną dolerių per dieną. Vėliau prasidėjusiu santykinio politinio atvirumo ir pereinamuoju „reformasi“ laikotarpiu vyko precedento neturinčios diskusijos apie Indonezijos santykius su Rytų Timoro Respublika.
Likusią 1998 m. dalį visame Dilyje vyko diskusijų forumai, kuriuose buvo siekiama surengti referendumą. Indonezijos užsienio reikalų ministras Alatas pavadino planus dėl laipsniškos autonomijos, vedančios į galimą nepriklausomybę, „tik skausmu be jokios naudos“. 1998 m. birželio 8 d., praėjus trims savaitėms po to, kai pradėjo eiti pareigas, Suharto įpėdinis B. J. Habibis paskelbė, kad Indonezija netrukus pasiūlys Rytų Timorui specialų autonomijos planą.
1998 m. pabaigoje Australijoje Džono Hovardo vyriausybė parengė laišką Indonezijai, kuriame pranešė apie Australijos politikos pokytį ir pasisakė už referendumo dėl nepriklausomybės surengimą per ateinantį dešimtmetį. Prezidentas B. J. Habibis tokią Australijos poziciją palaikė užuomina į Indonezijos „kolonijinį valdymą“, ir nusprendė paskelbti skubų referendumą šiuo klausimu.
1999 m. gegužės 5 d. Indonezija ir Portugalija paskelbė, kad bus surengtas balsavimas, kurio metu Rytų Timoro gyventojai galės pasirinkti autonomijos planą arba nepriklausomybę. Balsavimas, kurį turėjo administruoti Jungtinių Tautų misija Rytų Timore (UNAMET), iš pradžių buvo numatytas rugpjūčio 8 d., bet vėliau atidėtas iki rugpjūčio 30 d. Indonezija taip pat prisiėmė atsakomybę už saugumą. Šis susitarimas sukėlė nerimą Rytų Timore, tačiau daugelis stebėtojų mano, kad Indonezija būtų atsisakiusi įsileisti užsienio taikdarius balsavimo metu.
Balsavimas ir smurtas
thumb|Griuvėsiai Dilyje
Autonomiją ir nepriklausomybę palaikančioms grupėms pradėjus vykdyti kampaniją, kelios Rytų Timoro integraciją palaikančios sukarintos grupės pradėjo grasinti ir smurtauti visoje šalyje. Buvo pastebėta, kad šios grupės, įtarinėjančios UNAMET šališkumu nepriklausomybės atžvilgiu, bendradarbiauja su Indonezijos kariais ir yra jų mokomos. Prieš paskelbiant gegužės mėn. susitarimą, per balandžio mėn. sukarintos grupuotės surengtą išpuolį Likisoje žuvo dešimtys Rytų Timoro gyventojų. 1999 m. gegužės 16 d. Indonezijos karių lydima gauja Ataros kaime užpuolė įtariamus nepriklausomybės aktyvistus. Birželio mėn. kita grupė užpuolė UNAMET biurą Malianoje. Indonezijos valdžios institucijos teigė esančios bejėgės sustabdyti tai, kas, anot jų, buvo smurtas tarp konkuruojančių Rytų Timoro grupuočių, tačiau Revoliucinio Fronto už Nepriklausomą Rytų Timorą įkūrėjas Žozė Ramošas Horta prisijungė prie daugelio kitų, kurie šaipėsi iš tokių minčių. 1999 m. vasario mėn. jis teigė: „Prieš pasitraukdama [Indonezija] nori sukelti didelį chaosą ir destabilizaciją, kaip visada žadėjo. Per daugelį metų tai nuolat girdėjome iš Indonezijos kariškių Timore.“
Kai Indoneziją remiančių kovotojų lyderiai perspėjo dėl „kraujo liejimo“, Indonezijos ambasadorius ypatingiesiems pavedimams Franciskas Lopesas da Kruzas pareiškė: „Jei žmonės atmes autonomiją, Rytų Timore gali tekėti kraujas“. Vienas sukarintų pajėgų lyderis paskelbė, kad balsuojant už nepriklausomybę kils „ugnies jūra“. Artėjant balsavimo datai vis daugėjo pranešimų apie smurtą prieš palaikančius nepriklausomybę.
Balsavimo diena, 1999 m. rugpjūčio 30 d., iš esmės vyko ramiai ir tvarkingai. Rugsėjo 4 d. JT generalinis sekretorius Kofis Ananas paskelbė, kad už nepriklausomybę balsavo 78,5 proc. registruotų rinkėjų. Indoneziečius referendumo rezultatai šokiravo – jie negalėjo patikėti, kad Rytų Timoro gyventojai balsavo prieš prisijungimą prie Indonezijos. Tokį požiūrį nulėmė „Naujoji tvarka“, pagal kurią Rytų Timoras vaizduotas kaip integrali Indonezijos dalis. Daugelis gyventojų patikėjo žiniasklaidos pranešimais, kuriuose buvo kaltinamos Jungtinės Tautos ir Australija, spaudusios B. J. Habibį priimti rezoliuciją.