cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Distribucija
Žodis distribucija turi ir daugiau prasmių, dažnai jis yra vartojamas, kai yra kalbama apie programinės įrangos platinamuosius paketus.
Domeikiai (Joniškis)
Domeikiai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Juodeikių.
Devynbalsiniai kikiliai
Devynbalsiniai kikiliai (Certhidea) – tanagrinių (Thraupidae) šeimos paukščių gentis. Šios genties paukščiai aptinkami tik Galapaguose.
Denis
thumb|Denio vaizdas. Denis – atvira laivo korpuso viršutinė dalis.
Struktūra
Denio paskirtis yra struktūrinė bei apsauginė žmonėms ir įrangai nuo oro sąlygų ir bangų. Denio dalių kietumas laivui parenkamas pagal paskirtį. Jei laivu planuojama gabenti sunkesnius krovinius (pavyzdžiui, laivų konteinerius), tuomet denio dalys bus sunkesnės. Šiuolaikiniai dideli laivai turi kelis denius (pavyzdžiui, kruiziniai laivai). Denyje įtaisomas svarbiausias laivo įrenginys – laivo vairas.
Konstrukcija
Laivo deniai gali būti pagaminti iš medienos, metalo, stiklo pluošto.
Vanda Klikūnienė
Vanda Klikūnienė (g. 1937 m. gruodžio 31 d. Paliepiuose, Luokės valsčius) – komjaunimo bei partinė veikėja.
Biografija
1956 m. baigė Luokės vidurinę mokyklą (pirmoji laida). 1961 m. baigė Vilniaus universiteto Filologijos fakultetą, kur studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. Baigusi studijas pasiliko universitete.
1962–1964 m. LLKJS Vilniaus miesto komiteto skyriaus vedėja, sekretorė. 1964–1968 m. LKP Vilniaus miesto komiteto instruktorė. 1968–1972 m. LLKJS CK sekretorė. 1971–1976 m. LKP Revizijos komisijos narė. 1972–1976 m. LSSR švietimo ministro pavaduotoja. 1976–1985 m. LKP Vilniaus miesto komiteto II sekretorė. 1976–1986 m. kandidatė į LKP CK narius, nuo 1986 m. LKP CK narė. 1980–1990 m. LSSR AT deputatė. 1985–1990 m. LSSR AT Prezidiumo pirmininko pavaduotoja.
1971–1987 m. vadovavo Lietuvos kraštotyros draugijai. Dalyvauja nevyriausybinės organizacijos – Lietuvos moterų draugijos veikloje, nuo 1992 m. dirba pirmininkės pavaduotoja. Suteiktas LSSR nusipelniusios kultūros veikėjos vardas.
V. Klikūnienės šeima: vyras – buvęs inžinierius-statybininkas Pranas Klikūnas (g. 1934), duktė – Lolita.
Papua Naujosios Gvinėjos provincijos
Papua Naujoji Gvinėja administraciškai suskirstyta į 20 provincijų. 18 iš jų turi įprastą provicijos statusą, 1 autonominė provincija (Bugenvilis) ir sostinės teritorija.
Provincijų sąrašas
thumb|420px|Papua Naujosios Gvinėjos provincijos
Organización territorial de Papúa Nueva Guinea
Pijavne Polskiai
Pijavne Polskiai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Naujinės valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į šiaurės vakarus nuo Naujinės, 15 km į šiaurę nuo Augustavo ir 98 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Placebo
Placebo gali reikšti:
Liuksemburgo futbolo varžybos 1946–1947 m.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1946–1947 m.
Adalbertas Becenbergeris
Adalbertas Becenbergeris (, 1851 m. balandžio 14 d. Kaselis – 1922 m. spalio 31 d. Karaliaučius) – vokiečių kalbininkas, archeologas, etnografas.
Biografija
1869–1872 m. studijavo Getingeno, 1872–1874 m. Miuncheno universitete. 1874 m. filosofijos daktaras, 1879 m. profesorius, 1907 m. lietuvių mokslo draugijos garbės narys, 1922 m. Lietuvos universiteto garbės profesorius.
1874–1880 m. dėstė Getingeno, 1880–1921 m. Karaliaučiaus universitete, tris kartus išrinktas jo rektoriumi. 1877 m. įkūrė ir redagavo indoeuropiečių kalbotyros žurnalą Beiträge zur Kunde der indogermanischen Sprachen, bendradarbiavo su K. Būga. Su kitais 1879 m. Tilžėje įsteigė lietuvių literatūros draugiją. 1891–1916 m. vadovavo draugijai „Prussia“ ir jos muziejui, redagavo draugijos leidinį Sitzungsberichte der Altertums gesellschaft Prussia. Įkūrė ir tvarkė Rytų Prūsijos buities muziejų, įrengė Mažosios Lietuvos lietuvių etnografinę sodybą.
Kalbininkas
Jis laikomas baltistikos pradininku, pirmasis tyrė baltų tautų kalbas, tautosaką, literatūrą, etnografiją ir archeologinius paminklus. Rinko ir skelbė kalbinę bei etnografinę medžiagą, tautosaką, tyrė lietuvių žodžių etimologiją, prūsų asmenvardžius. Remdamasis vietovardžiais nustatė prūsų ir vakarų lietuvių gyvenamų teritorijų ribą, einančią Alnos ir Deimenos upėmis. Nagrinėjo senųjų lietuvių raštų kalbą, parengė ir paskelbė baltų kalbų senųjų tekstų.
Archeologas
Organizavo Prūsijos ir Mažosios Lietuvos archeologinių paminklų tyrinėjimus, su kitais dalyvavo daugiau, kaip 120 archeologinių ekspedicijų. Daugiausia, daugiau, kaip 20 archeologinių paminklų ištyrė Sembos pusiasalyje, daugiau, kaip 30 – Klaipėdos, Šilutės ir Tilžės apskrityse. Paskelbė tyrimų ataskaitų, kurios neprarado svarbos, nes dauguma archeologinių paminklų sunaikinta. Tyrimų duomenis derino su etnografijos, tautosakos ir kalbotyros duomenimis. Atstovavo Karaliaučiaus archeologams Vokietijos (1910) bei tarptautiniuose archeologiniuose renginiuose.
Brezentas
thumb|235px|Brezento atraiža thumb|235px|Brezentu dengta sunkvežimio [[Ural-375D bortinė platforma]]
Brezentas – labai tankus, stiprus, vandeniui nelaidus audinys iš storų, dažniausiai suktų, siūlų. Audžiamas iš lino, puslinio, medvilnės, dabar dažniausiai iš sintetikos (ypač polietileno). Impregnuojamas vandeniui nelaidžiu baktericidiniu apretu.
Tai labai plačiai statybose, karyboje, turistinėms reikmėms naudojama medžiaga, kadangi yra lengva, pigi, lengvai pergabenama. Iš brezento gaminamos palapinės, įvairios laikinos pastogės, kuprinės, įmautės, mašinų ir krovinių apdangalai, taip pat jis panaudojamas siuvant darbo drabužius, avalynę.
Žodis „brezentas“ kilęs iš („apvalkas“).
Kailiavabaliai
Kailiavabaliai (Dermestidae) – vabalų (Coleoptera) šeima. Vabalai nedideli, 1-12 mm dydžio. Kūnas paprastai kompaktiškos apvalios formos, apaugęs tankiais plaukeliais ar žvyneliais, tamsios spalvos. Jų antenos trumpos, buožiškos, įguldomos į specialią vagutę. Galva įtraukta į prieškrūtinį. Kaktoje dauguma rūšių turi paprastąją akutę (kiti vabalai jos neturi).
Lervos verpstiškos, plaukuotos. Jos, kartais ir vabalai, minta gyvulinės kilmės produktais. Žaloja kailių dirbinius, odas, plunksnas, iškamšas, vabzdžių kolekcijas. Aptinkami butuose, sandėliuose, miško paklotėje, ant žiedų.
Pasaulyje yra apie 700 rūšių. Lietuvoje žinomos 22 rūšys iš šių genčių:
Kelmės spaustuvė
Kelmės spaustuvė – spaustuvė, veikusi Kelmėje 1948–1994 m.
Istorija
Kelmės spaustuvė įkurta 1948 m. ir spausdino Kelmės apskrities laikraštį „Bolševikinis žodis“. 1951 m. rugsėjo mėn. Kelmės, Tytuvėnų ir Užvenčio spaustuvės buvo sujungtos. Tačiau įkūrus atskirus Kelmės, Tytuvėnų ir Užvenčio rajonus, vėl savarankiškai veikė ir rajonų spaustuvės.
1951–1953 m. Kelmės spaustuvė spausdino Kelmės ir Kražių MTS laikraščius „Kolūkinė garbė“ ir „Traktoristas“. 1960 m. prie Kelmės spaustuvės prijungtos Užvenčio ir Varnių spaustuvės. 1963 m. pati Kelmės spaustuvė buvo prijungta prie Tauragės spaustuvės. 1976 m. Kelmės spaustuvė tapo Šiaulių „Titnago“ spaustuvės skyriumi. Nuo 1978 m. Kelmės rajono laikraštis „Komunistinis žodis“ (nuo 1988 m. – „Bičiulis“) spausdinamas ofsetu Šiaulių „Titnage“.
1993 m. valstybinė Kelmės spaustuvė tapo individualios Eismonto įmonės „Eglė“ spaustuvė ir veikė iki 1994 m. Spausdino blankus, bukletus, kvietimus, programas.
Įsivaizduojamos bendruomenės
Įsivaizduojamos bendruomenės – JAV mokslininko Benedikto Andersono (Benedict Richard O'Gorman Anderson, g. 1936 rugpjūčio 26 d.) sukurta koncepcija, aiškinanti nacionalizmo kilmę. Pagal ją tautos traktuojamos kaip žmonių įsivaizduojamos bendruomenės.
Savo koncepciją jis išdėsto 1991 m. išleistoje knygoje Anderson, Benedict. Imagined Communities: Reflections on the Origin and Spread of Nationalism. Revised Edition ed. London and New York: Verso, 1991. ISBN 0-86091-329-5.
Teorijos esmė
Tauta, pasak B. Andersono, yra įsivaizduojama, nes jos realiai negalima apčiuopti, o tik įsivaizduoti ir tapatintis su įsivaizduojamu tautos įvaizdžiu. „Iš tikrųjų visos bendruomenės, didesnės už pirmykščius kaimus, kur gyventojai vos ne kasdien susiduria akis į akį <…>, yra įsivaizduojamos”, - teigia jis.
Įsivaizduojama bendruomenė leidžia save pajusti kaip kažką didesnio už tiesiogiai supančią bendruomenę. B. Andersono teigimu, susiformuoti įsivaizduojamoms bendruomenėms galimybės sudarė komunikacijos technologijos. Kolektyvinį įsivaizdavimą ir per tai atsirandantį bendrumą autorius motyvuoja tų pačių knygų, žurnalų, laikraščių skaitymui. Technologija įvardijama kaip kultūrinės nacionalizmo šaknys – tai technologinio determinizmo pavyzdys.
Spaudą B. Andersonas vertina kaip verslą: su knygomis, anot jo, prasideda ir masinė gamyba. Jis sako, kad pirmiausia prekiautojai ieškojo tokių knygų, kurios galėjo dominti kuo daugiau jų amžininkų. Užpildžius pirmąją - lotyniškai kalbančiųjų rinką, atsigręžiama į vietinių kalbų rinkas. Taip kapitalizmas kelia nacionalinių kalbų bangą. Andersonas pabrėžia, kad spausdintinė kalbos atsiradimas davė akstiną formuotis nacionalinėms tautoms.
B. Andersono idėjų kontekstas
B. Andersonas priklauso modernistinei nacionalizmo mokyklai (kartu su Ernest'u Gellner'iu, Eric'u Hobsbawm'u ir kt.), nes jis tautas ir nacionalizmą laiko šiuolaikiniu produktu, susiformavisiu ekonominiams ir politiniams tikslams pasiekti. Modernistinė nacionalizmo aiškinimo mokykla oponuoja ankstesnėms teorijoms, teigiančioms, kad tautos egzistavo nuo ankstyviausių žmonijos gyvavimo laikų.
B. Andersonas, išskirdamas utopinius nacionalizmo bruožus (tauta yra įsivaizduojama, ribota ir suvereni), skiriasi nuo kitų modernistinės mokyklos teoretikų tuo, kad, priešingai, pavyzdžiui, Gellner'iui and Hobsbawm'ui, globalizacijos sąlygomis neprognozuoja nacionalizmo išnykimo, o suteikia naujų idėjų nacionalizmo aiškinimui.
Tauta, pasak B. Andersono, yra įsivaizduojama, nes jos realiai negalima apčiuopti, o tik įsivaizduoti ir tapatintis su įsivaizduojamu tautos įvaizdžiu. Ribota nacija todėl, kad nė viena nacija netapatina savęs su visa žmonija. Suvereni nacija yra per laisvės suvokimą – laisvės matas ir simbolis yra suvereni valstybė.
Izoelektrinis taškas
Izoelektrinis taškas – (žymima pI) toks pH, kuriame molekulės (ar rečiau kitoks paviršius) neturi elektrinio krūvio. Tam, kad egzistuotų aiškus pI, objektas turi būti amfoterinis. Baltymai ir aminorūgštys – tai objektai, kurių pI nagrinėjamas dažniausiai.
Aminorūgščiai, kuri turi po vieną amino ir karboksilinę grupes, formulė pI apskaičiuoti yra gan paprasta: Kuo jonizuotis galinčių grupių objekte daugėja, tuo labiau tokie skaičiavimai sudėtingėja.
Veidrodinis atspindys
thumb|Diagrama, vaizduojanti vieno spindulio veidrodinį atspindį thumb|Diagrama, vaizduojanti keleto lygiagrečių spindulių veidrodinį atspindį Veidrodinis atspindys - bangos (paprastai šviesos) atspindys nuo lygaus paviršiaus (pavyzdžiui, veidrodžio - nuo to ir pavadinimas), kai kiekvieną krentantį spindulį atitinka vienas ir tik vienas atsispindėjęs spindulys. Atsispindėjusio spindulio kryptis randama pagal atspindžio dėsnį: krentantis ir atsispindėjęs spinduliai yra vienoje plokštumoje, ir kritimo kampas yra lygus atspindžio kampui.
Kazimieras Jogailaitis
Kazimieras IV Jogailaitis ( 1427 m. lapkričio 30 d. Krokuvoje – 1492 m. birželio 7 d. Gardine), Lietuvos didysis kunigaikštis Kazimieras Jogailaitis (1440–1492 m.), Lenkijos karalius Kazimieras IV Jogailaitis (1447-1492 m.).
Kazimieras Jogailaitis buvo Jogailos sūnus ir jaunesnysis Vladislovo III Varniečio brolis. Lenkijos sostą užėmė po brolio mirties ir metus laiko trukusio tarpuvaldžio.
Jaunas Lietuvos valdovas
Žygimantui I mirus, Lietuvoje vėl prasidėjo neramumai ir ginčai dėl sosto. Kai Jogailos sūnus Kazimieras, 13 metų berniukas, lenkų lydimas atvyko į Vilnių, Lietuvos ponai be lenkų žinios atliko Kazimiero vainikavimosi Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu apeigas, uždėdami jam ant galvos Gedimino mitrą (vainiką). Paskelbus Kazimierą didžiuoju Lietuvos kunigaikščiu be lenkų sutikimo ir prieš jų norą, visi buvę Lietuvos ir Lenkijos ryšiai vėl nutrūko. Kadangi Kazimieras buvo labai jaunas, kraštą už jį valdė ponai su Jonu Goštautu priešakyje. Protingo Goštauto valdomoje Lietuvoje netrukus įsigyveno tvarka ir santaika. Kazimieras, likdamas Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu, buvo išrinktas ir Lenkijos karaliumi. Tuo metu Kazimiero vyresnysis brolis, Lenkijos karalius Vladislovas, žuvo kovoje su turkais (1444 m.). Būtent tuo pasinaudoję lenkai ir pasikvietė Kazimierą užimti Lenkijos sostą. Lietuviai ilgai nenorėjo sutikti su atnaujinamais ryšiais, bet pagaliau nusileido, ir Kazimieras išvyko į Krokuvą vainikuotis Lenkijos karaliumi – drauge pasilikdamas ir Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu.
Kazimiero privilegija
Raštas pasirašytas 1447 m. Jis yra labai reikšmingas, nes nuo to laiko kunigaikščio valdžia Lietuvoje ėmė silpnėti; valstiečiai nustojo mokėti mokesčius didžiajam kunigaikščiui, turėjo juos mokėti bajorams ir didikams, ponams, kurie tapo valstiečių teisėjais. Didesnė Lietuvos gyventojų dalis ėmė priklausyti bajorams, o ne didžiajam kunigaikščiui. Bajorai nuo to laiko pradėjo savivaliauti, varžyti kunigaikštį ir reikalauti iš jo dar didesnių laisvių. Laisvieji Lietuvos valstiečiai tapo bajorų baudžiauninkais, beveik vergais; buvo įpareigoti dirbti tam tikrą dienų skaičių per savaitę pono laukus. Dauguma valstiečių neteko žemės nuosavybės teisių ir teisės pasirinkti poną, kuriam tarnaus. 1447 m. Kazimiero raštas, dar vadinamas privilegija, oficialiai pradėjo baudžiavą Lietuvoje.
Santykiai su Naugardo respublika
1470 m. buvo sudaryta sutartis tarp LDK ir Naugardo (Velikij Novgorod): pripažinta Kazimiero valdžia, o jis, kaip valdovas, įsipareigojo ginti Naugardą nuo Maskvos. 1471 m. Ivanas III pasiuntė prieš juos kariuomenę. Kazimieras, Lenkijos karalius ir didysis Lietuvos kunigaikštis, jokios pagalbos nesuteikė. Naugardo kariuomenė žiauriai sutriuškinta tų pačių metų liepos 13 d. prie Šelonės upės. Naugardas atsisakė ryšių su LDK, užleido Ivanui III dalį savo žemių, įsipareigojo sumokėti kontribuciją. 1477 m. Naugardas dar kartą atsisakė Maskvos valdovo. Po Naugardo žemę pasklido Maskvos kariuomenė, kuri ėmė deginti ir žudyti. 1478 m. Naugardas (Velikij Novgorod) pasidavė ir buvo prijungtas prie Maskvos.
Santykiai su Ordos chanu Achmatu
1471 m Kazimieras sudarė sąjungą su Ordos chanu Achmatu prieš Maskvos kunigaikštį Ivaną III, kuris nustojo mokėti Ordai duoklę. 1472 liepos mėnesį Achmatas nesėkmingai puolė Maskvą. Prie Okos turėjo prisijungti Kazimiero kariuomenė, kuri neatvyko, kadangi Kazimieras buvo įsitraukęs į kovą dėl Vengrijos sosto. Negana to, pasak lenkų istorikų, totorių stovykloje kilo infekcijos protrūkis.
Aloyzas Dirsė
Aloyzas Dirsė 1931 m. lapkričio 5 d. Šėtoje, Kėdainių apskritis – 2016 m. birželio 29 d.) – Lietuvos inžinierius hidrotechnikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Biografija
Mokėsi Šėtos pradžios mokykloje, vėliau – progimnazijoje, Kėdainių gimnazijoje. 1949–1954 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijos Hidromelioracijos ir žemėtvarkos fakultete. 1955 m. ir 1959–1961 m. dirbo LMA Melioracijos institute, 1961–1962 m. LMA Energetikos ir elektrotechnikos institute vyr. mokslo darbuotoju.
1962–1996 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas, 1973–1993 m. Melioracijos katedros vedėjas, 1974–1977 m. Hidromelioracijos ir žemėtvarkos fakulteto dekanas, nuo 1975 m. profesorius. 1974 m. žemės ūkio mokslų daktaras. 1991–1996 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas. Nuo 1994 m. profesorius emeritas.
Palaidotas Kauno rajono Tabariškių kapinėse.
Kazimieras Jogailaitis
Kunigaikščio šeimos likimas
Kazimieras Jogailaitis buvo vedęs Vokietijos imperatoriaus Albrechto Habsburgo dukterį Elžbietą ir turėjo šešis sūnus ir penkias dukteris. Vaikai augo Krokuvoje lenkų ir vokiečių dvariškių apsupti. Sūnų mokytojas buvo lenkų istorikas kronikininkas Jonas Dlugošas, kuris mokino juos lotyniškai. Vyriausiąjį sūnų Vladislovą Kazimieras paskyrė Čekijos ir Vengrijos karaliumi, kitą, Frydrichą, kardinolu, Aleksandrą ir Žygimantą Lenkijos karaliais ir Lietuvos didžiaisiais kunigaikščiais, Joną Albrechtą – Lenkijos karaliumi nuo 1492 m. ,ir valdė jis iki 1501 m. Visas dukteris išleido tekėti už vokiečių kunigaikščių: Pamarės, Bavarijos ir kt. O antrasis sūnus Kazimieras tapo šventuoju ir Lietuvos globėju.
Valdymo reikšmė ir pasėkmės
Kazimieras valdė apie 52 metus. Nuolat gyvendamas Krokuvoje, jis daugiau rūpinosi Lenkijos reikalais negu Lietuvos. Jis vis tik gana dažnai lankydavosi Lietuvoje, mirė Gardine. Tai paskutinis didysis kunigaikštis, kuris kalbėjo lietuviškai. Kazimierui valdant, Lietuva nepatyrė jokių didelių karų, tačiau jo viešpatavimas Lietuvoje nebuvo pavyzdingas: šalyje liko daug nesutvarkytų reikalų, o kaimynai labiau stiprėjo.
Ispanijos futbolo varžybos 1924 m.
Ispanijos futbolo varžybos 1924 m.
Laukuvos Norberto Vėliaus gimnazija
miniatiūra|265px|2015 vasarą miniatiūra|265px|right
Šilalės rajono Laukuvos Norberto Vėliaus gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šilalės raj., Laukuvoje, Varnių g. 10A, vykdanti priešmokyklinio, ikimokyklinio, pradinio, pagrindinio, vidurinio ir neformalaus švietimo programas. Įstaigos kodas 290329780.
Istorija
Prie Laukuvos bažnyčios veikė mokykla, sunykusi 1700–1721 m. Šiaurės karo metu ir vėl atkurta 1804 m. Atskiro mokyklos pastato nebuvo, vaikai rinkdavosi gerų žmonių namuose, kur juos skaitymo, rašymo, žemaičių ir rusų kalbų mokė patentuoti mokytojai, zakristijonas, o po 1863 m. sukilimo samdyti daraktoriai. 1907 m. įsteigtoje pradinėje mokykloje, kaip ir po metų Varnių gatvėje atidarytoje liaudies mokykloje, pamokos vyko rusų kalba.
Tik 1918 m. įsteigta lietuviška mokykla privačiame name. Tuomet ją lankė vos 20 mokinių, kurių skaičius ketvirtame dešimtmetyje išaugo iki pusantro šimto. Nutiesus pro Laukuvą žemaičių plentą, miestelis atgijo. Mokytojos A. Gaidamavičiutės–Juškevičienės bei vaistininko K. Stopaus iniciatyva, agronomui M. Kaulakiui bei ūkininkams Vėliui bei Gošauskiui remiant, 1938 m. vasarą pradėta statyti 6 komplektų tipinė dviaukštė mūrinė pradinė mokykla, atidaryta 1940 m. birželio 14 d. Pirmuoju jos vedėju tapo A. Monstvilas, kuris 1941 m. birželio 14 d. kartu su šeima buvo ištremtas į Komiją. Prasidėjęs karas sugriovė daugelio žmonių gyvenimus, sovietinė okupacija privertė jaunuolius pamiršti mokslą ir pradėti kovą, įsijungti į rezistenciją. Darbai mokykloje sustojo, juolab, kad kurį laiką ji buvo paversta ligonine.
Besibaigiant vokiečių okupacijai, laukuviškiams pavyko Šilalėje iš progimnazijos į gimnaziją išaugusią mokyklą perkelti į Laukuvą, nes čia buvo visais atžvilgiais gimnazijai tinkamos patalpos, kurių Šilalėje neturėta. 1943 m. rudenį pradėti pirmieji 6 klasių Laukuvos gimnazijos mokslo metai, o 1945 m. išleista pirmoji abiturientų laida, kurioje buvo 6 mokinės. Atidarius Laukuvoje gimnaziją, suaktyvėjo mokinių veikla. 1943-1949 m. Tauragėje kasmet rengta 3 dienų meno saviveiklos bei sporto olimpiada, iš kurios laukuviškiai grįždavo užėmę prizines vietas. Mokinių skaičiui išaugus iki 233 mokyklos patalpų nebeužteko, todėl 1947/1948 m. dalis klasių iškelta į miestelio centre esantį medinį pastatą „Vincentinę“, kur dabar Laukuvos seniūnija. 1949 m. pavasarį išėjo ir antroji gimnazistų laida.
Nuo 1949 m. rugsėjo 1 d. Laukuvos gimnazija reorganizuojama į vidurinę mokyklą, išsidėsčiusią trijuose pastatuose (Baltieji, Antrieji, Tretieji rūmai). Tai sukeldavo daug nepatogumų, ypač mokytojams, todėl 1963 m., vadovaujant direktoriui A. Bružui, pradėta pirmojo dviejų aukštų mokyklos priestato statyba. Po metų atšvęstos įkurtuvės. Gausėjant mokinių skaičiui (1977\1978 m. jų buvo daugiausia – 778), pastatas vėl plėtėsi, atsirado naujų kabinetų, pastatyti du bendrabučiai, 1970\1971 m. atidaryta Šilalės vaikų–jaunimo sporto mokyklos sekcija, o 1974 m. mokyklos kraštotyros muziejus, prabilęs apie Laukuvos ir jos apylinkių istoriją. 1986–1987 m. iš Šilalės į Laukuvą perkeliama pagalbinė mokykla. 1988 m. pereita nuo kabinetinės sistemos prie klasių (1999 m. vėl grįžta prie kabinetų). Nuo 1991 m. iki 2007 m. Laukuvos vidurinės mokyklos bazėje veikė Šilalės vaikų ir jaunimo sporto mokykla.
1991 m. Švietimo ministerija paskelbė pirmuosius gimnazijų steigimo nuostatus. Ši perspektyva Laukuvoje pasirodė priimtina, tad mokyklos direktorius V. Jurgaitis, direktoriaus pavaduotoja ugdymui A. Bražauskienė, pasitardami su konsultacine taryba, paruošė visus reikalingus dokumentus gimnazijos atkūrimui ir kreipėsi į Kultūros ir Švietimo ministeriją. Laukti ilgai nereikėjo – 1992 m. rugsėjo 1 d. gimnazija atkurta, o 2001 m. jai suteiktas buvusio mokinio, žinomo ne tik Lietuvoje ir Europoje, filosofijos mokslų daktaro, tautosakininko Norberto Vėliaus vardas.
The Love Album
The Love Album yra aštuntasis airių vaikinų grupės Westlife albumas, išleistas lapkričio 20 d. 2006 m. Jungtinėje Karalystėje debiutinę savatę jis tapo perkamiausiu albumu iš pirmosios vietos išstūmęs Oasis „Stop The Clocks“. Įrašą reklamuojantis koncertinis turas vyksta 2007 m. pavasarį.
Šlėna
Šlėna – upelis Jonavos ir Kauno rajonuose, Neries dešinysis intakas,  įtekantis Andruškonių atodangos pakraštyje, 24,3 km atstumu nuo žiočių.
Prasidėjusi aukštumose prie Stavidvario, kerta kelią. Žemupyje įsiterpusi į gilų miškingą slėnį. Prie Šlėnos įkurtas Kulvos geomorfologinis draustinis, šalia stūkso Mažųjų Žinėnų piliakalnis.
Kunigiškiai (Tauragė)
Kunigiškiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, prie kelio, 8 km į rytus nuo Tauragės, Šešuvies šiauriniame krante. Seniūnaitijos centras. Yra kaimo bendruomenė, parduotuvė, pieno surinkimo punktas, pieninė, iki 2008 m. veikė pagrindinė mokykla, kultūros namai, biblioteka, medicinos punktas.
Limonys
Limonys – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Zibalų.
Kunigiškiai (Tauragė)
Etimologija
XIX a. kaimas vadinosi Vytariškiais ir priklausė Gaurės klebonijai. Tikriausiai dėl to, kad kaimas priklausė kunigui, jis vėliau imtas vadinti Kunigiškiais.
Geografija
Kaimo rytiniu pakraščiu teka Skardupio upelis, už jo driekiasi miškas. Šalia Kunigiškių Skardupis įteka į Šešuvį. Ant Skardupio įrengta užtvanka. Nuo aukšto Šešuvies kranto matomas Gaurės miestelis. Kaimo centre, šalia gatvės, kiekvienais metais pražysta didelė liepa. Teigiama, kad 1812 m., besitraukdami nuo persekiojančios Rusijos kariuomenės, Prancūzijos kariuomenės daliniai buvo sustoję pailsėti Kunigiškiuose. Vietos kapinaitėse prancūzų kareiviai palaidojo savo karininką. Ant jo kapo buvo pasodinti du ąžuolai ir liepa. Išliko tik liepa, vadinama Prancūzmečio liepa.
Istorija
XVII a. pabaigoje – 1842 m. Kunigiškiai priklausė Gaurės klebonijai. Pietvakarinėje kaimo dalyje, prie Šešuvies, XIX a. veikė Aneliškės dvaras su parku. Aneliškės dvaras XIX a. priklausė Grigorjevui, Šilkovui, vėliau – Žiogeliui. Prie dvaro veikė plytinė. 1980 m. išlikę Aneliškės dvaro pastatai buvo nugriauti. 1948 m. gyventojai suvaryti į kolūkį. 1950–1991 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1940 m. įsteigta pradžios mokykla, 1951–2002 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 2002 m. pagrindinė mokykla. 2005 m. vasario 1 d. įkurta Kunigiškių bendruomenė, kuri 2009 m. renovavo bendruomenės pastatą. Šiuo metu jame veikia kultūros namai, biblioteka, medicinos punktas, veterinarijos kabinetas. Dėl sumažėjusio moksleivių skaičiaus 2008 m. Kunigiškių mokykla uždaryta.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Povilas Gylys
Povilas Gylys:
Domeikiai (Kelmė)
Domeikiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 9 km nuo Užvenčio.
Traukinys į Jumą (filmas)
Traukinys į Jumą – 2007 m. sukurtas ir 2 Oskarams nominuotas vesternas, 1957 m. sukurto to paties pavadinimo filmo perdirbinys.
Siužetas
Prasiskolinęs nedidelės rančos šeimininkas, buvęs pilietinio karo dalyvis Denas Evansas su sūnumi tampa liudininkais, kaip garsus tuose kraštuose plėšikas Benas Veidas su gauja užpuola diližansą. Kuomet šie išsiskirsto, Veidas užsuka į gretimą miestelį, kur atpažįstamas ir suimamas. Denas, kurio ūkį grasina nusavinti geležinkelį tiesianti kompanija, kurio negerbia nei žmona, nei sūnus ir kuris net kare neteko kojos per nelaimingą atsitikimą, pasisiūlo mainais už 200 dolerių ir pažadą neliesti jo ūkio padėti nugabenti Veidą iki artimiausios geležinkelio stoties, iš kurios jis traukiniu būtų nuvežtas į Jumą.
Likusi Veido gauja, vadovaujama jo padėjėjo Čarlio Princo, pradeda persekioti maršalą Veterį, Pinkertono agentūros seklį Makelrojų, Evansą ir kitus, gabenančius Veidą. Pastariesiems pavyksta apkvailinti persekiotojus ir nukreipti juos paskui tuščią diližansą, tuo laimint keletą dienų kelionės. Grupė keliauja per indėnų teritoriją, tačiau jų vis mažėja: vieną apsauginį, trukdžiusį jam miegoti, nužudo Veidas, Maklerojų nustumia nuo skardžio, o dar vieną jų nužudo nusikaltėlių medžiotojai, norintys perimti Veidą ir patys gauti už jį užmokestį. Prie grupės prisijungia Evanso sūnus Viljamas, pabėgę iš namų ir norintis įrodyti savo vyriškumą.
Syrdarja
Syrdarja (,, , , 🇬🇷) – upė Vidurinėje Azijoje (Turkestane). Ilgis 2212 km (su Naryno ištakomis 3019 km). Susidaro iš Ferganos slėnyje susiliejančių Naryno ir Karadarjos upių, kurios prasideda Kirgizijoje, Tian Šanio kalnuose. Prateka Ferganos slėnį (Uzbekistano ir Tadžikistano ter.). Iki Bekabado teka į pietvakarius; toliau suka į šiaurę ir šiaurės vakarus, teka Uzbekistano ir Kazachstano teritorijomis. Įteka į Aralo ežero šiaurinę dalį.
Šiauriniai krantai Ferganos slėnyje žemi. Prieš ištekėdama iš slėnio, Syrdarja kerta Farchado kalnus, sudaro slenksčius. Žemupyje vaga labai vingiuota. Maždaug už Kyzyl Ordos miesto upės vaga išdžiūsta ir Aralą pasiekia tik po liūčių. Seniau įtekėdama sudarė deltą.
Svarbiausi intakai: Čirčikas, Kelesas, Arysė, Sarysu (dešinieji).
Upės debitas aukštupyje 500 m³/s, ties santaka su Čirčiku 703 m³/s, ties žiotimis 446 m³/s (XX a. antroje pusėje). Patvinsta pavasarį-vasarą. Neša daug nešmenų. Laivyba nuo Bekabado.
Syrdarja ir jos intakai (bei daugybė kanalų) labai intensyviai naudojami drėkinimui (ypač medvilnės laukų), todėl džiūsta ne tik žemupys, bet ir Aralo ežeras. Taip pat upė patvenkta net keliais dideliais tvenkiniais: Kairakumo, Farchadų, Čardaros. Svarbiausi pakrančių miestai: Chudžandas (Tadžikija), Bekabadas (Uzbekija), Čardara, Kyzyl Orda, Kazalinskas (Kazachija).
thumb|left|210px|Syrdarja ir Amudarja
Bijeikių piliakalnis
Bijeikių piliakalnis arba Papilio kalnelis (A1402K) – piliakalnis Anykščių rajono savivaldybės teritorijoje, Rubikių hidrografinio draustinio teritorijoje (Anykščių regioninis parkas), prie Bijeikių kaimo, apie 350 m į šiaurę nuo kelio Leliūnai–Anykščiai.
Piliakalnis
Pailgą, šiaurės-pietų kryptimi orientuotą kalvą vakaruose ir šiaurėje juosia Rubikių, iš rytų – Dusynos ežerai, iš pietų – gretima aukštuma. Šlaitai 16 m aukščio nuo ežerų paviršiaus lygio ir 3–4 m nuo papėdės. Aikštelė pailga, 35 x 15 m dydžio, su kultūrinio sluoksnio žymėmis. Kalva nuo seno ariama.
Tyrimai
1943 m. Burbiškio pradžios mokyklos mokytojo A. Grigo vadovaujami vietos gyventojai piliakalnio šiauriniame šlaite iškasė nedidelę perkasą ir rado iki 1,5 m storio kultūrinį sluoksnį. Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1969 m. ir 1974 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, pietryčių ir šiaurės vakarų papėdėje rasta senovės gyvenvietės žymių, lipdytų lygiu ir grublėtu paviršiumi puodų šukių. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Silosas
thumb|Plastikiniai siloso kaupai
Silosas – anaerobinėse (be deguonies) sąlygose fermentuoti žali augalai, kai dėl mikroorganizmų veiklos augaluose esantis cukrus fermentuojamas į organines rūgštis, iš kurių svarbiausia yra pieno rūgštis. Kad būtų užtikrintas tinkamas fermentacijos procesas ir pagamintas geras silosas, reikia prisilaikyti tokių pagrindinių elementų: tinkama silosuojamos masės drėgmė, pakankamas cukraus kiekis augaluose, greitas anaerobinių sąlygų sudarymas, gerai suslegiant ir sandariai uždengiant. Nepriklausomai nuo siloso saugyklų ar taikomos silosavimo technologijos, silosavimo principai yra tie patys. Siloso tranšėjos - tai labiausiai pasaulyje paplitusios siloso saugyklos. Smulkesniems ūkiams rekomenduojami plastikiniai siloso kaupai. Paplito ritininio (ryšulinio) siloso gamybos technologija. Šis silosavimo būdas labai tinka, kai pašaras gaminamas nedideliais kiekiais ir kuomet neužtenka žolės net ir nedidelei tranšėjai užpildyti. Hermetiški siloso bokštai Lietuvoje beveik nebenaudojami. thumb|Traktoriais slegiamas silosas Silosas gali būti gaminamas ne tik iš žolių, bet ir iš kitų žalių augalų - kukurūzų vegetacinė masė, varpinių arba ankštinių grūdinių vegetacinė masė ir kt., iš kurių šienas negaminamas. Gali būti silosuojami ir nepilnai pribrendę varpinių ir ankštinių augalų grūdai. Cukrinių runkelių gręžinių, kukurūzų tarkių ir kitų perdirbamosios pramonės šalutinių produktų silosavimas yra geras jų konservavimo būdas.
Kad siloso fermentacija būtų geresnė, yra naudojami silosavimo priedai, kurių pagrindiniai: organinės rūgštys (dažniausiai skruzdžių rūgštis, propiono rūgštis, jų deriniai ir druskos); bakteriniai inokuliantai (dažniausiai įvairių štamų pieno rūgšties bakterijos ir propiono rūgšties bakterijos). Rečiau yra naudojami celulozolitiniai fermentiniai preparatai ir cukraus šaltiniai (melasa).
Teisingas siloso ėmimas iš saugyklų yra ne mažiau svarbus nei teisinga siloso gamyba. Juo labiau, kad kuo geresnės fermentacijos silosas yra pagaminamas, tuo jis mažiau atsparus antrinei fermentacijai pašaro ėmimo iš saugyklų ir naudojimo šėrimui metu.
Siloso kokybės patikrinimas
Siloso mėginys imamas rankomis (jį pradėjus šerti), arba su iš plieninio vamzdžio padarytu grąžtu. Mėginiai imami iš įvairių vietų, surenkant apie 1 kg vidutinio mėginio, kuris gerai sumaišomas, dedamas į polietileno maišelį, sandariai užrišamas ir pateikiamas laboratorijai. Gauti duomenys naudojami pašaro kokybės įvertinimui, jo maistingumo apskaičiavimui ir raciono sudarymui. Norint gauti tikslesnius rezultatus, mėginio ėmimą reikia laikas nuo laiko pakartoti. Be to, pačiam pašarų gamintojui ir naudotojui būtina atkreipti dėmesį į siloso kvapą, jo spalvą, pjaustinio ilgį. Jei silosas pakaito, jis atsiduoda tabaku, yra tamsios spalvos; jei yra pelėsių ar mielių - suplėkęs, pelėsių kvapas; jeigu fermentacija gera - malonus pieno rūgšties kvapas, jei silosas geros kokybės, jį palietus po trumpo laiko ant rankų kvapo beveik nelieka.
Geros fermentacijos siloso rodikliai:
Aleksandra Dirvianskaitė
Aleksandra Dirvianskaitė (1886 m. vasario 26 d. Prialgava, dab. Skuodo raj. – 1981 m. balandžio 6 d. Vilnius) – Lietuvos pianistė, kompozitorė.
Biografija
Skambinti fortepijonu mokėsi Sankt Peterburge kursuose ir 1916–1918 m. konservatorijoje. Grįžusi į Lietuvą rengė fortepijono muzikos koncertus. 1920–1924 m. stažavo Leipcigo konservatorijos kompozicijos ir fortepijono klasėse. 1926–1936 m. mokytojavo, koncertavo Lietuvoje. 1940–1960 m. dėstė Vilniaus J. Tallat Kelpšos muzikos mokykloje.
Sukūrė instrumentinių kūrinių, solo dainų.
Kunigiškiai (Bartninkai)
Kunigiškiai – buvęs kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Bartninkų, išsibarstęs aplink kelią. Taip pat atsišakoja kelias į Pašeimenius.
Istorija
Seniau buvo dveji Kunigiškių kaimai – Kunigiškiai I (24 gyv. – 1979 m.) ir Kunigiškiai II (12 gyv.).
Saranskojė (Laukiška)
Saranskojė,, kiti pavadinimai Laukiškos, Laukiškiai (, iki 1907 m. , 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Polesko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Saranskojės kaimo gyvenvietės kaimas prie Mauros upės, 11 km į pietryčius nuo Labguvos.
Istorija
XIV a. viduryje pastatyta katalikų koplyčia, vėliau – erdvesnė. 1607 m. jai suteiktas evangelikų liuteronų bažnyčios statusas. 1807 m. ar 1812 m. ji tapo parapijos bažnyčia. 1858 m. restauruota. Po 1579 m. įsteigta parapinė mokykla. Per Laukišką ėjo plentas Labguva-Skaisgiriai ir geležinkelis Karaliaučius-Tilžė.
Po Antrojo pasaulinio karo senoji gyvenvietė nuniokota, dvaro sodyba beveik sunaikinta, nugriautas bažnyčios bokštas, pastate įrengti kultūros namai, sunaikintos kapinės. 1994 m. nugriauta klebonija, pilis pritaikyta mokyklai.
1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities kaimas. 1947–2008 m. Saranskojės apylinkės (Саранский cовет) centras.
260px|thumb|[[Pirmasis pasaulinis karas|Pirmojo pasaulinio karo metais apgriauta bažnyčia]]
Lietuviai
Iki XVIII a. pradžios beveik visi Laukiškos ir apylinkių gyventojai buvo lietuvninkai. Sulietuvėjo ir dalis prūsų. Vokiečių padaugėjo per XVIII a. pirmosios pusės didžiąją kolonizaciją. Konfirmacijai jaunuoliai lietuvių kalba buvo rengiami iki XIX a. pabaigos.
Žymūs žmonės
Laukiškoje kunigavo lietuvių raštijai nusipelnę darbuotojai:
1700 m. gimė kunigas M. Z. Engelis
Apylinkė
Saranskojės apylinkės teritorijoje buvo šios gyvenvietės:
Esparcetas
Esparcetas (Onobrychis) – pupinių (Fabaceae) šeimos Faboideae pošeimio augalų gentis.
Genties pavadinimas iš graikų k. žodžių onos – asilas ir brychein – ėsti, nes šie augalai tinka asilų pašarui.
Vienamečiai arba daugiamečiai žoliniai augalai, puskrūmiai ir nedideli krūmai. Lapai neporomis plunksniški. Žiedai sutelkti kekėse. Vainikėlis rožinis, baltas ar geltonas. Ankštys su 1, rečiau su 2-3 inkstiškomis sėklomis.
Gentyje yra apie 80 rūšių, augančių Vidurio ir Pietų Europoje, Šiaurės Afrikoje ir Vakarų Azijoje, tarp jų:
Liuksemburgo futbolo varžybos 1947–1948 m.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1947–1948 m.
Pijavne Velkiai
Pijavne Velkiai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Naujinės valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas neoficialiai dar vadinamas Pijawne Ruskie.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Viešintų pagrindinė mokykla-daugiafunkcis centras
miniatiūra|265px|right|Mokykla 2013 m.
Mokykloje yra priešmokyklinio ugdymo grupė. Aktyvi papildomojo ugdymo veikla. Suaugusiesiems sudaromos sąlygos tęsti mokslą eksternu.
Istorija
1902 m. veikė Viešintų Ruskaja narodnaja škola, kurioje visi dalykai buvo dėstomi rusų kalba. Patalpos mokyklai nebuvo nepritaikytos. Veikė 3 skyriai. Vaikai buvo mokomi aritmetikos, rusų kalbos, gamtos ir istorijos dalykų. 1906 m. atsidarė Pradinė mokykla su dėstomąja lietuvių kalba. Pirmasis mokytojas buvo Kazimieras Gorinas. 1915 m. veikė Liaudies mokykla. Iš pradžių veikė 2 skyriai, vėliau 3, o kai paruošė naujas patalpas, pradėjo veikti 4 skyriai. Ketvirtojo skyriaus mokiniai pavasarį laikydavo egzaminus: lietuvių kalbos, aritmetikos, gamtos, istorijos ir tikybos. Buvo dėstoma vokiečių kalba, piešimas, fizinė kultūra, darbai. 1944 m. veikė Viešintų progimnazija. Panevėžio Liaudies švietimo skyrius leido steigti progimnaziją ir direktoriumi paskyrė Praną Kurlinkų, bet jam išvykus nuo spalio mėn. progimnazijai vadovauti paskirtas Vytautas Didžiulis. 1944 m. spalio 2 d. įvyko progimnazijos atidarymas. Mokėsi 90 mokinių. Progimnazija dirbo pradinės mokyklos patalpose dviem pamainomis. 1950 m. pradėjo darbą Viešintų vidurinė mokykla. Mokėsi 360 mokinių. Pirmoji abiturientų laida vidurinę mokyklą baigė 1954 m. Nauja mokykla su erdviomis ir aprūpintomis klasėmis pastatyta 1984 m. 2001 m. šią mokyklą baigė paskutinė 48-oji abiturientų laida, ir ji buvo reorganizuota į pagrindinę mokyklą. Mokėsi 137 mokiniai.
2016 m. mokykloje-centre mokėsi 81 mokinys, dirbo 24  pedagoginiai  darbuotojai, iš  jų – 13   dirbo  pagal pagrindinių pareigų darbo  sutartis.
Truskavos apylinkė
Truskavos apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Truskavos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ramygalos rajonui. 1954 m. prijungta Šukionių apylinkė, Vidulaukio apylinkė ir dalis Likėnų apylinkės, o dalis Truskavos apylinkės prijungta prie Radviliškių apylinkės. 1963 m. prijungta dalis Okainių apylinkės.
Sororatas
Tokia praktika taikoma tarp eskimų šiaurės Aliaskoje, Kanadoje ir Grenlandijoje.
Antanas Gruodis
Antanas Gruodis:
Linamargis
Linamargis – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Gelvonų.
Antanas Dirvelė
Antanas Dirvelė (1901 m. balandžio 3 d. Juodupėnai, Slavikų valsčius – 1948 m. Irkutskas) – Lietuvos kunigas pranciškonas, vienuolinis vardas Augustinas.
Biografija
Studijavo Kauno, Vokietijos, Vroclavo kunigų seminarijose. 1928 m. įšventintas kunigu. 1931 m. išrinktas Kretingos konvento gvardijonu. 1932 m. Kretingoje pastatydino Šv. Antano kolegiją, 1932–1939 m. jos rektorius. 1933 m. pastatė Lurdo grotą. 1934–1936 m. laikraščio „Švento Pranciškaus varpelis“ redaktorius. 1936–1939 m. leido savaitraštį „Sursum corda“, 1934–1940 m. „Misijų metraštį“. 1936–1939 m. Lietuvos pranciškonų provincijolas. 1936 m. įkūrė Švč. Mergelės Marijos nepaliaujamos pagalbos Šv. Pranciškaus seserų kongregaciją. Rūpinosi labdara, išlaikė klierikus. 1939 m. Pajūrio konvento vikaras, pamokslininkas, 1940 m. grįžo į Kretingą. Sovietinio saugumo suimtas, kalintas Kretingoje, Kaune, nuo 1941 m. birželio 1 d. Irkutske. Žuvo.
Šilalės Simono Gaudėšiaus gimnazija
Šilalės Simono Gaudėšiaus gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šilalėje, J. Basanavičiaus g. 25, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190328688. Anksčiau veikė Struikų g. 1.
Istorija
miniatiūra|200px|left|Simono Gaudėšiaus gimnazija miniatiūra|265px|right|Gimnazija 2019 m. vasarį
1921 m. rugpjūčio 1 d. Šilalės valsčiaus tarybos sprendimu leista atidaryti privatinę vidurinę mokyklą. Pirmasis mokyklos direktorius K. Gorinas. mokykla įsikūrė J. ir B. Kaminskių name. 1929 m. sumažėjus mokinių skaičiui mokykla uždaryta, o 1937 m. rugsėjo 8 d. atidaryta Šilalės progimnazija. 1941 m. progimnazija perorganizuojama į gimnaziją. 1946 m. Šilalėje ėmė veikti LLA „Diemedžio” organizacija, kuriai priklausė nemažai vyresniųjų Šilalės gimnazistų. 1950-1952 m. pastatytas tipinis mokyklos pastatas, 1964 m. pirmasis mokyklos priestatas, 1974 m. – antrasis mokyklos priestatas ir sporto salė.
1993 m. liepos 1 d. Šilalės rajono savivaldybės taryba mokyklai suteikė Simono Gaudėšiaus vardą. 1994 m. I ir II gimnazijos laidų abiturientų iniciatyvinė grupė iškėlė gimnazijos atkūrimo idėją Simono Gaudėšiaus vidurinėje mokykloje. 1996 m. mokyklai suteiktas gimnazijos klasių statusas, 2000 rugsėjo 1 d. gimnazijos statusas. 2001 m. atlikta mokyklos pastato renovacija. 2008 m. Šilalės rajono savivaldybės sprendimu numatoma gimnazijos reorganizacija. 2021 m. gimnazijai suėjo 100 metų.
Dautarai
Dvaras
thumb|left|230px|Dautarų dvaro alėja thumb|left|230px|Dautarų dvaras [[2011 m.]]
Domeikiemis
Domeikiemis – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Vilūnų. Stovi Domeikiemio koplyčia.
Kangaljo provincija
Kangaljo provincija  – provincija Peru, Ajakučo departamento centrinėje dalyje. Provincija padalinta į 6 apygardas. Sostinė – Kangaljas.
Tiuringijos istorija
Tiuringija − istorinis ir lingvistinis Vokietijos regionas, esantis Vokietijos centrinėje dalyje. Jis iš dalies sutampa su dabartiniu Vokietijos administraciniu vienetu – Tiuringijos žeme.
Geografija
thumb|left|Tiuringijos dialektai Tiuringijos istorinis regionas iš esmės užima Zalės upės baseino vidurupį. Pagrindinės upės yra Zalė ir jos intakas Švarca. Šiaurėje Tiuringiją uždaro Harco kalnai (Ostfalija), kurie skiria nuo Hanoverio lygumų. Pietuose regioną riboja Tiuringijos miškas (kalnų sistema), už kurio yra Frankonija. Sąlyginė Tiuringijos vakarinė riba yra Veros upė (skiria nuo Reino Frankonijos), o rytinė – Baltasis Elsteris (skiria nuo Saksonijos).
Pati Tiuringija yra žemumų kraštas, gausiai padengtas miškais. Didžiausi regiono miestai yra Erfurtas, Gota, Koburgas ir kt.
Istorinėje Tiuringijoje naudojamas Tiuringijos dialektas, viena iš vokiečių kalbos atmainų. Jo teritorija neapima pietvakarinės Tiuringijos žemės, bet naudojama pietvakariniame Saksonijoje-Anhalte.
Viduramžių istorija
thumb|left|Tiuringija Šventojoje Romos imperijoje 1000 m. Senovėje Tiuringija buvo Germanijos dalis. Tautų kraustymosi laikais čia migravo germanai alemanai, kuriuos III a. pakeitė kita germanų gentis tiuringai. Įsitvirtinę regione, jie iš čia sukūrė nemažą gentinę konfederaciją, apėmusią taip pat ir Frankoniją. Juos VI a. nukariavo frankai, bet VII a. jie atkūrė savo valstybę, kuri vadinama Tiuringijos kunigaikštyste. Ji buvo didelė valstybė,. Tiuringai priėmė krikštą VIII a., Šv. Bonifaco misijų metu.
Tiuringija vėl atskira valstybėle Šventosios Romos imperijos sudėtyje tapo XII a., kuomet regione suformuota Tiuringijos landgrafystė. Jos grafai Liudovingai įsitvirtino Vartburgo pilyje, iš kur plėtė savo teritorijas. Klestėjimo laikais jie valdė ne tik istorinę Tiuringiją, bet ir gretimą Reino Frankoniją. XIII a. jų valstybė tapo viduramžių Vokietijos kultūros centru, kur klestėjo minestrelių kultūra. Laisvųjų miestų privilegijos suteiktos Miulhauzenui ir Nordhauzenui, Erfurtas priklausė Mainco vyskupui, regione kūrėsi Teutonų ordinas.
1247 m. mirus bevaikiui landgrafui Henrikui Raspei, landgrafystėje prasidėjo Tiuringijos įpėdinystės karas. Jo pabaigoje 1262 m. landgrafystė nustojo egzistuoti. Reino Frankonijoje ją pakeitė Heseno landgrafystė, o teritorijas Tiuringijoje paveldėjo Meiseno markgrafai (Vetinai).
Tiuringija Naujaisiais laikais
thumb|Tiuringijos valstybėlės 1680 m. Valdant Meiseno grafams, Tiuringija nebebuvo atskiras politinis vienetas. Ji buvo įtraukta į gretimos Saksonijos politinę orbitą. Vetinams valdant, reiškėsi vis didesnis krašto feodalinis susiskaldymas. Kadangi Vetinai tarpusavyje nesutarė, ne kartą jų žemės buvo dalinamos. 1485 m. Leipcigo sutartimi jų žemės padalintos tarp Ernestinų (pietų Tiuringija) ir Albertinų (Saksonija ir šiaurės Tiuringija).
Ernestinų valdos ilgainiui susiskaldė iki keliolikos kunigaikštysčių, kurios visos turėjo priešdėlį sakso- (primenant tai, kad jų monarchai buvo kilę iš Saksonijos). Penkios iš jų buvo priskirtos Aukštutinės Saksonijos imperinei apygardai. Kitos, tuo tarpu, buvo autonomiškos. Tai lėmė, kad tiuringija tapo labiausiai susiskaldžiusia Šventosios Romos imperijos teritorija.
Tiuringija po XIX a.
thumb|left|Tiuringija 1910 m. Pradedant 1795 m. Prancūzijos įtakoje Tiuringijos kunigaikštystės buvo perorganizuotos. Panaikintos bažnytinės valdos perduotos Prūsijos karalystei, kai kurios valstybėlės sujungtos. Didžiausios tarp jų buvo Sakso-Veimaro-Eizenacho kunigaikštystė (Saksonijos didžioji kunigaikštystė), Sakse-Meiningeno hercogystė ir kt.
Visos jos įsijungė į Reino konfederaciją, iš kurios vėliau išaugo Vokietijos konfederacija, o galiausiai Vokietijos imperija. Iki 1918 m. autonomiją išlaikė 8 Tiuringijos valstybėlės: Saksonijos didžioji kunigaikštystė, Sakse-Meiningeno hercogystė, Sakso-Koburgo ir Gotos hercogystė, Sakso-Altenburgo hercogystė, Švercburgo-Rudolštato kunigaikštystė, Švercburgo-Zondershauseno kunigaikštystė, 2 Roiso kunigaikštystės.
Vokietijai pralaimėjus karą, Tiuringijos valstybės buvo panaikintos, ir sujungtos į vieną Tiuringijos valstiją Vokietijos sudėtyje (Sakso-Koburgo ir Gotos hercogystė atiteko Bavarijai). Veimaras tapo šios valstijos sostine. 1945 m. Tiuringija atiteko TSRS okupacinei zonai, o vėliau sudarė dalį Rytų Vokietijos. Prie Tiuringijos prijungtos didesnės teritorijos, ir jos sostine tapo Erfurtas. 1952 m. valstija panaikinta, ją padalijus į tris administracinius rajonus (bezirk): Erfurto, Geros ir Suhlo.
Po Vokietijos suvienijimo 1990 m., Tiuringija tapo Vokietijos dalimi. Senosios valstijos pagrindu atkurta dabartinė Tiuringijos žemė.
Kazys Gudelis
Kazys Gudelis (1896 m. kovo 10 d. Grąžteliuose, Vaškų valsčius – 1963 m. kovo 3 d. Kaune) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.
Biografija
1923 m. spalio mėn. baigė Aukštuosius karininkų kursus. Nuo 1927 m. kovo mėn. pulko vado padėjėjas (pavaduotojas). 1931 m. rugpjūčio mėn. baigė Aukštesniųjų karininkų kursus. Nuo 1932 m. spalio mėn. Antrojo ulonų pulko vado padėjėjas, nuo 1939 m. gegužės mėn. Kavalerijos štabo 1-ojo skyriaus viršininkas, nuo 1940 m. gegužės mėn. Antrojo ulonų pulko vadas. 1940 m. pulkininkas.
SSRS okupavus Lietuvą ir likviduojant Lietuvos kariuomenę nuo 1940 m. rugsėjo mėn. Raudonosios armijos 29-ojo šaulių teritorinio korpuso 26-ojo kavalerijos pulko vadas. 1941 m. birželio mėn. išsiųstas į tobulinimosi kursus Maskvoje. Per SSRS–Vokietijos karą 1942-1943 m. Raudonosios armijos 16-osios lietuviškosios divizijos vado Felikso Baltušio-Žemaičio pavaduotojas - užnugario tarnybos viršininkas. Po karo dirbo Kauno universiteto ir Kauno politechnikos instituto karinėse katedrose. 1956 m. paleistas į atsargą.
Tungis
Tungis – miestas Bangladeše, į šiaurę nuo Dakos (faktiškai priemiestis), prie Turago upės. 337,6 tūkst. gyventojų (2007). Dauguma gyventojų dirba Dakoje, vietinės pramonės plėtrai skatinti įsteigta ypatinga ekonomikos zona. Svarbus susisiekimo mazgas, kertasi magistraliniai šalies geležinkeliai.
Istorija
XVII a. 2-ojoje pusėje čia įkurta tvirtovė, pastatytas tiltas. Vėliau nutiestas svarbus kelias, dabartinės magistralės Daka–Maimansinghas ruožas.
Gruodžio 3
Gruodžio 3 yra 337-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 338-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 28 dienos.
Vardadieniai
Atalija – Audinga – Audingas – Gailintas – Ksavera – Ksaveras – Ksaverija – Linvyda – Linvydas – Linvydė.
Leviratas
Leviratas ( – dieveris, vyro brolis) – santuokos paprotys, pagal kurį našlė privalo ištekėti už mirusio vyro brolio.
Paprotys
Leviratas būdingas matriarchatui kaip grupinės santuokos liekana, kai kada praktikuotas ir vyraujant patriarchatui. Leviratui išlikti, ypač Azijoje turėjo įtakos kalymo paprotys. Pagal jį nupirktoji žmona, tapusi našle, privalėjo tekėti už vyro brolio ar giminių, kad neišeitų iš šeimos – tai būtų turtinis nuostolis. Prūsų paprotį vesti brolio žmoną mini Christburgo taikos sutartis 1249 m.