cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liubavo Švč. Trejybės bažnyčia
Istorija
Per Pirmąjį pasaulinį karą bažnyčia sudegė. Pamaldos laikytos buvusioje prieglaudoje. Kunigo Vinco Kudirkos rūpesčiu 1931 m. pastatyta medinė dvibokštė bažnyčia, per Antrąjį pasaulinį karą sunaikinta. Kunigo Albino Šilkinio iniciatyva prie mūrinės kapinių koplyčios 1956 m. pristatytas medinis priestatas. Jame laikomos pamaldos.
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano, su apside, 2 bokšteliais. Vidus 3 navų.
Vydmantai
Vydmantai – kaimas Kretingos rajono savivaldybėje, pusiaukelėje tarp Kretingos ir Palangos. Seniūnijos centras. Yra Vydmantų gimnazija, biblioteka (nuo 1950 m.), Kretingos rajono kultūros centro Vydmantų skyrius, parapinė Šv. Jono Krikštytojo koplyčia, ambulatorija, lopšelis-darželis. Vydmantų apylinkėse veikia 3 vėjo jėgainių parkai, baldų gamybos, daržovių perdirbimo įmonės.
Vienoje gyvenvietės pusėje – privatūs namai, kitoje – daugiabučiai, aplink Vydmantus išlikę senos statybos namų. Vydmantų rytinėje pusėje tyvuliuoja dirbtinis ežeras su nedideliu sąsiauriu skiriančiu jį į dvi dalis ir salele, kurioje auga beržai. Šalia ežero yra miškas.
Istorija
XX a. Vydmantai buvo mažas kaimelis, pradėjęs plėstis po 1980 m. Tam įtakos turėjo Vydmantų agroprekybinis ūkis ir patogi geografinė padėtis (netoli jūra ir žymiausias šalies kurortas Palanga), graži gamta ir šalia esantys keliai. Sovietmečiu buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1978 m. prie Vydmantų buvo prijungti Virkštininkai.
Vydmantuose pastatyta pirmoji vėjo jėgainė Lietuvoje. 2013 metais jau buvo 15 vėjo jėgainių.
Amariliniai
Amariliniai (Amaryllidaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) šeima, kuriai priklauso daugiamečiai augalai su svogūnais. Lapai žali, gana dideli, linijiški arba lancetiški, visi pamatiniai. Žiedai pavieniai arba po kelis susitelkę stiebo viršūnėje. Vaisius – dėžutė, kartais uoga (pvz., klivijos). Ši šeima gana artima lelijiniams.
Pasaulyje auga apie 800 šios šeimos augalų rūšių, kurios grupuojamos į 60 genčių. Auga sausuose stepių ir pusdykumių kraštuose, ypač jų gausu Pietų Afrikoje ir Centrinėje Amerikoje. Daugelis rūšių dekoratyvios ir auginamos šiltnamiuose, kambariuose arba darželiuose.
Lietuvoje dauguma amarilinių šeimos atstovų auginami kaip dekoratyviniai augalai. Lietuvoje savaime auga tik česnako genties rūšys.
Gentys
ir kt.
Idžki Mlinovskiai
Idžki Mlinovskiai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokolų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurę nuo Sokolų, apie 19 km į šiaurės rytus nuo Mazovijos Vysokio ir apie 32 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1921 m. kaime buvo 18 namų ir 94 gyventojai, iš kurių 47 vyrai ir 47 moterys.
Maskoliūnas
Maskoliūnas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Maskoliūnienė (ištekėjusi moteris) ir Maskoliūnaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Pavardė kilusi iš žodžio maskõlius „caro kariuomenės kareivis; rusas“. Tokios pavardės sutinkamos ir aplinkinėse kalbose:, ,.
Vigoda (reikšmės)
Vigoda vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Žibavičiai
Žibavičiai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Žaslių.
Gyventojai
thumb|left|240px|Kryžius prie sodybos
Krušonys (reikšmės)
Krušonimis vadinami kaimai:
Duobkasiai
}
Duobkasiai (Nicrophorus, sin. Necrophorus) – maitvabalių (Silphidae) vabalų gentis. Jai priklauso stambūs (10 – 30 mm) vabalai su būdingomis keturnarėmis, stambiomis neglaudžiomis antenų buoželėmis. Jos būna visiškai juodos (juodbuožis duobkasys) arba tamsus tik pirmas narelis, o kiti nareliai oranžiniai (duobkasys tyrinėtojas). Antenų antras narelis labai trumpas. Kūnas ir antsparniai juodi (juodasis duobkasys) arba antsparniai su dviem oranžiniais raiščiais (pav.). Antsparniai pilvelio galo nedengia.
Skersiniais oranžiniais antsparnių raiščiais, nepridengtu plaukuotu pilvelio galu ir panašiu į kamanių zvimbimu duobkasiai panašūs į širšes arba kamanes – tai juos gelbsti nuo paukščių ir vabzdžiaėdžių žinduolių.
Vabalai ir lervos minta dvėsena. Naudingi gamtos sanitarai. Suradę gyvūno lavoną, rausia po juo žemę ir taip pamažu užkasa. patelės deda į užkastą dvėseną apie 15 kiaušinių. Išsiritusias lervas suaugėliai maitina suvirškintu, atpiltu, skystu maistu. Vėliau lervos pačios minta dvėsena.
Vystymosi ciklas – vieneri metai.
Lietuvoje aptiktos 6 rūšys:
Dažniausiai aptinkami paprastasis duobkasys ir juodbuožis duobkasys.
Mergelės Marijos paėmimas į dangų (Correggio)
„Mergelės Marijos paėmimas į dangų“ – renesanso dailininko Koredžo (1489–1534) freska, esanti Parmos katedroje ir puošianti jos pagrindinio oktagonalaus kupolo vidinę pusę.
Sutartį darbui Koredžas pasirašė 1522 m. lapkričio 3 d. Freska baigta 1530 m.
Aprašymas
Freską Koredžas sukūrė kaip savo freskos Šv. Jono Evangelisto bažnyčioje Parmoje tąsą, tik kur kas didesnio užmojo ir apimčių. Freskoje vaizduojamas Mergelės Marijos paėmimas į dangų. Mergelė Marija kyla lydyma apaštalų, apsuptyje grojančių ir žaidžiančių angelų. Iš Mergelės šonų galima pažinti Adomą ir Ievą. Pasitikti Marijos iš viršaus leidžiasi Jėzus Kristus, kuris vaizduojamas jaunas ir be barzdos. Kupolo atramų iliuziniuose okuluose – Parmos miesto globėjai: Šv. Jonas Krikštytojas, Šv. Hilarijus, Šv. Tomas (kita versija – Šv. Juozapas) ir Šv. Bernaras.
Freskos meninė koncepcija – pavaizduoti iliuzionistinį erdvės pratęsimą. Koredžo figūros atrodo ne kaip bekūnės dvasios, o kaip realūs kūnai, tačiau tuo pat metu, atrodo, laisvai skriejantys erdvėje. Darbas bendrai paveikė Italijos bažnyčių vėlesnes kupolų freskų tapimo tradicijas, o puošnumas ir dekoratyvus efektas būdingas daug vėlesniems rokoko stiliaus darbams. Dž. Lanfrankas tiesiogiai sėmėsi įkvėpimo iš Koredžo tapydamas Sant' Andrea della Valle bažnyčios kupolą Romoje.
Mason
Mason − pavardė.
Kazimieras Tiškevičius Logoiskis (1598)
Kazimieras Tiškevičius Logoiskis (, 1598 m. – 1652 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, Lelijos herbo grafas.
Mason
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kazimieras Tiškevičius Logoiskis (1598)
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Logoisko šakos. Tėvas Petras Tiškevičius. Motina Regina Holovčinska. Logoisko ir Berdyčivo valdytojas.
Vedęs nebuvo ir po savimi palikuonių nepaliko.
Valstybės tarnyba
Lietuvos pastalininkis (1633 m.), stalininkas (1638 m.), raikytojas (1642 m.), pataurininkis (1644 m.).
Tarapakos regionas
Tarapakos regionas  – regionas šiaurinėje Čilės dalyje. Ribojasi su Arikos ir Parinakotos regionu šiaurėje, su Antofagastos regionu pietuose ir Bolivija (Oruro departamentas) rytuose. Iš vakarų skalauja Ramusis vandenynas. Administracinis centras – Ikikė.
Geografija
Vandenyno pakrantėje driekiasi lyguma, kurią dengia Atakamos dykuma (šiaurėje) ir skurdžios pampos (pietuose). Pietinėje dalyje prasideda Čilės pakrantės kalnagūbris. Regiono rytuose iškilę Andų kalnai (čia jų aukštis siekia beveik 6 km), šiaurės rytuose sudarantys Altiplano pakraštį. Bolivijos pasienyje stūkso Iruputunku ugnikalnis. Gausu druskos lygumų ir druskingų ežerų. Šiaurinis regiono pakraštys priklauso Loa baseinui.
Administracinis skirstymas
Regonas padalintas į 2 provincijas:
Jadvyga Zinaida Janulevičiūtė
Jadvyga Zinaida Janulevičiūtė (1926 m. spalio 17 d. Šiauliuose – 2020 m. sausio 30 d. Vilniuje) – Lietuvos televizijos filmų režisierė, scenaristė.
1946–1950 m. studijavo Lietuvos konservatorijos fortepijono ir muzikos istorijos klasėje. 1956 m. baigė anglų kalbą Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete, 1968 m. – kino režisūrą Leningrado teatro, muzikos ir kinematografijos institute.
1950–1968 m. Lietuvos radijo ir televizijos muzikos redaktorė, 1968–1989 m. Lietuvos televizijos padalinio „Telefilmas“ režisierė. Sukūrė apie 30, daugiausia muzikinių kino filmų, dauguma – pagal savo scenarijus.
Palaidota Vilniaus Saltoniškių kapinėse.
Laima
Laima (arba Laimė) – lietuvių ir latvių moteriška mitinė būtybė, likimo bei sėkmės deivė.
Sakmėse ir etnografiniuose šaltiniuose Laima dažniausiai – likimo lėmėja, likimo deivė. Folkloro siužetai pripažįsta vieną, dvi arba trys laimes. Savo funkcija laimės prilygsta romenų Parca, Fortuna, graikų Moiros, germanų Nornen.
Laima lėmė ne tik gimimą, bet ir tolesnį gyvenimo likimą. Nuo jos priklausė sėkmingas ar nesėkmingas žmogaus gyvenimas. Laimos lėmimas buvo laikomas nepakeičiamu. Kartais Laima veikia kartu su Giltine, retkarčiais laikoma jos seserimi. Jei Laima susieta su žmogaus ir viso gyvojo pasaulio pradžia, tai Giltinė – su pabaiga.
Pirmą kartą laimė paliudyta 1666 m. tekste. Dangaus dievybe ją laiko Matas Pretorijus kiek vėliau, tačiau tai nėra dažnas siužetas baltų folklore.
Svarbiausia deivės Laimos veiklos sritis buvo lemti gimstančiam kūdikiui likimą ir sekti, kad lėmimas pildytųsi. Be to, jai priklausė rūpintis naujagimiu ir gimdyve. Norint susilaukti didesnių deivės malonių, gimus kūdikiui, būdavo atliekamos sudėtingos apeigos su aukomis ir maldomis, skirtomis ne tik Laimai, bet ir žemės deivei Žemynėlei. Gimdymo metu moterys šaukdavosi deivės Laimos (Laimės) pagalbos. Gimus kūdikiui, atlikdavo tokias apeigas: pirmiausia pribuvėja kūdikį nuprausdavo šaltu vandeniu, Laimos prakaitu, paskui suvystydavo ir pakviesdavo tėvą, kuris pasveikindavo laimingai pagimdžiusią žmoną, pripildavo kaušelį gėrimo, melsdavosi už motiną ir kūdikį, dalį gėrimo nuliedavo ant žemės Žemynėlei, sakydamas: „Žemynėle, būk linksma! Žydėk mūsų rugiais, kviečiais, būk maloninga kūdikiui“. Po pasveikinimo išgerdavo kaušelį gėrimo ir duodavo gerti motinai, kuri gėrė irgi prieš tai pasveikinusi Žemynėlę. Paskui drauge su pribuvėja visi (išskyrus gimdyvę) susėsdavo už stalo, įduodavo kaušelį pribuvėjai ir melsdavosi į deivę Laimą, kuriai nuliedavo ant žemės gėrimo, kartu pasveikindami. Vėliau šiai deivei aukodavo dedeklę vištą, kuri turėjo būti juoda, balta, raiba, tik ne raudona. Vištą užmušdavo samčiu ir išvirdavo, saugodami, kad sriuba nenubėgtų (kad dalis maisto nepatektų deivei Gabijai). Išvirtą vištą valgydavo gimdyvė su kitomis moterimis, suklaupusios aplink stalą. Pribuvėja su kaušeliu rankoje melsdavosi ir gerdavo į giminių ir kaimynų sveikatą. Kaušelis turėjo apeiti aplinkui tris kartus. Pavalgę visi ką nors paaukodavo. Vėliau pribuvėja dėkodavo Laimai už sėkmingą gimdymą.
Laimės priskirtas likimas reiškiasi dalimi. Tikėjimuose yra gausybė ženklų ir pranašų dėl ateities. Pvz., gegutė kaip žmogaus gyvenimo saugotoja, gimimo, santuokos, mirties pranešėja.
Interpretacijos
Atsirado antropomorfinio pavidalo akmenų, kuriuose įkūnytas Laimos dieviškasis pradas, sietas su visos gyvybės atsiradimu, jos globojimu, su vaisingumu. Bevaikės moterys dėdavo ant jo aukas. Rasta akmenų, anot tikėjimų, su Laimos pėdomis. Iš tų pėdų akmenyse žmonės imdavo vandenį, manydami, kad jis turįs stebuklingą gydomąją ar vaisingumo galią. Prie to akmens rinkdavosi žmonės sekmadienį, sutampantį su Mėnulio jaunatimi, garbindavo jį nusilenkdami ar klaupdamiesi, aukodavo tam akmeniui duonos, vilnų, linų, pinigų. Kaimiečiai garbino prie svirno laikomą akmenį, kurį jie laikė vaisingumo ir namų laimės dievybe. Tačiau daugiausia šiai dievybei aukodavo lazdas ligoniui. Lazdas palikdavo, tikėdamiesi atgauti sveikatą – skaudamų kojų, akių ar rankų stiprybę. Dangus, jo aukštybės buvo nuolatinė gyvenamoji Laimos vieta. Iš ten į žemę vykdavo atlikti savo pareigų: globoti gyvojo pasaulio vaisingumą, gimimą, skirti gimusiems likimą. Ji tvarkė ir kitų deivių gyvenimą: lėmė vyresniosios Saulės dukros dienas, tvarkė žvaigždžių reikalus, dalyvavo gimstant Aušrinei, kėlė jos krikštynas, į kurias kvietė visas žvaigždes, tačiau nepakvietė išdidžiosios Saulės.
Patriarchato laikotarpiu Laimos ir Laimės vietą (likimo skyrimas, gyvenimo eigos tvarkymas) užėmė Dievas senelis ir net Mėnulis – į juos žmonės kreipėsi, prašydami laimės, dalios, sveikatos. O Laima tuomet tapo Dievo pagalbininke, nenustodama savo pirmykštės reikšmės.
Legendos
Nakvojo pirklys pas neturtingą žmogų, kuriam gimė sūnus. Nakties metu Laima lemia, kad tas vaikas tapsiąs nakvojančio pirklio žentu. Pirklys nuperka vaiką ir, nuvežęs į mišką, palieka. Atskrenda iš dangaus Laima ir aprėžia aplink kūdikį ratą, kuris jį turi apsaugoti nuo blogybių. Tame rate pražysta gražiausios gėlės. Pamato jas keliaujantys pro šalį žmonės, paima kūdikį ir jį užaugina. Užaugęs jis veda Laimos skirtą pirklio dukterį.
IK
IK gali reikšti:
įk. gali reikšti:
ik gali reikšti:
Badeno kultūra
thumb|280px|Badeno kultūros arealas Badeno kultūra (Vengrijoje vadinama Pecelerio kultūra) – eneolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal Badeno, kur 1892 m. tirtas Konigsholės urvas, vardą.
Arealas
Badeno kultūra 3400–2800 m. pr. m. e. buvo paplitusi Austrijoje, Čekijoje, Slovakijoje, Jugoslavijos šiaurės vakaruose ir šiaurėje, Rumunijos vakaruose, Užkarpatės Ukrainoje. Skiriami trys laikotarpiai: ankstyvasis (Bolerazo), vidurinysis (klasikinis Badeno) ir vėlyvasis (Bronocicės). Marija Gimbutienė šios kultūros pradžią priskiria Černavodos kultūros ekspansijai į vakarus – pirmajai indoeuropiečių migracijos bangai.
Kultūra
Žmonės gyveno įtvirtintuose piliakalniuose arba upės terasose ar kyšuliuose įsikūrusiose gyvenvietėse, iki 3,5 x 4,5 m dydžio pusiau žeminėse su nuožulniu stogu; židiniai glaistyti moliu. Vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste, iš dalies žvejyba ir medžiokle. Lydė metalą; rasta akmeninių lydymo formų. Naudojo trikampius durklus su skyle kotui įtvirtinti, akmeninius kirvius. Būdinga pilkoji keramika. Mirusieji laidoti dažniausiai grupiniuose kapuose su žmonių ir gyvulių paaukojimais. Badeno kultūrą pakeitė Vučedolio kultūra.
Vitalis Stankevičius
Vitalis Stankevičius (g. 1982 m. birželio 23 d. Kaune) – Lietuvos futbolininkas, puolėjas.
Biografija
Tėvas Vitalijus Stankevičius taip pat buvo futbolininkas, vėliau Lietuvos rinktinės trenerio asistentas.
Dirbo austrų „Mauer-Ohling“ klubo treneriu.
2021 m. gegužės mėn. pranešta, kad tapo FK Žalgiris sporto direktoriumi.
Margiai (reikšmės)
Margiais vadinami kaimai:
UB
Kulkosvaidis UB ( 'Universalusis Berezino') – tarybinis 12,7 mm aviacinis kulkosvaidis, sukonstruotas 1939 m. Michailo Berezino, naudotas Antrojo pasaulinio karo metais. Gamino Tulos ginklų gamykla ir IžMašas. 1941 m. pagaminta 6300 vnt., 1943 m. – 43690, 1944 m. – 38340, 1945 m. – 42952 vnt.
Sukūrimo istorija
1937-1938 m. M. Berezinas suprojektavo 12,7 mm kalibro sinchroninį kulkosvaidį, kuris 1938 m. pabaigoje praėjo gamyklinius ir poligoninius bandymus. 1939 m. balandžio 12 d. (dar nepasibaigus kariuomenės bandymams) kulkosvaidis BS (БС; Березин Синхронный 'Berezinas Sinchroninis') Gynybos komiteto prie LKT nutarimu buvo paleistas į serijinę gamybą. .
UB sėkmingai 1941 m. sausio 7 d. – vasario 22 d. praėjo kariuomenės išbandymus, o 1941 m. balandžio 22 d. buvo priimtas į ginkluotę bei gamybon.
Aprašas
UB yra oru aušinamas aviacinis kulkosvaidis, naudojantis tarybinius 12,7×108 mm šovinius, kokius naudoja ir pėstininkų stambaus kalibro kulkosvaidžiai. Šoviniai tiekiami iš metalinės išsiardančios juostos, kuri yra unikalios konstrukcijos, joje šovinys padeda ištraukti prieš tai iššautą tūtelę. Kitas ypatingas bruožas yra tas, kad juosta su nauju šoviniu patraukiama judančioms mechanizmo dalims grįžtant pirmyn, o ne atatrankos metu judant atgal.
1952 m. išslaptintame JAV žvalgybos pranešime rašoma: „Kulkosvaidžiai ŠKAS buvo palyginti sudėtingas ginklas, kurio detalės gerai apdirbtos. Siekiant juos išlaikyti tinkamus naudoti reikia remontuoti, naudoti atsargines dalis. Skirtingai nei ŠKAS, UB yra tikslingai gaminamas kaip vienkartinis. Numatyta išimti visą kulkosvaidį po palyginti trumpo naudojimo laikotarpio, jei kokia nors svarbi mechanizmo dalis susidėvėjo ar lūžo.“ Tame pačiame pranešime buvo rašoma: „Berezino kulkosvaidžio konstrukciją smarkiai paveikė trofėjinės Aimo Lahti 20 mm automatinės patrankos. Daug šios patrankos ypatumų pastebimi visuose Berezino kulkosvaidžiuose.“
Naikintuvuose
UB plačiai naudoti kovai su priešo lėktuvais. TSRS-Vokietijos karo pradžioje kulkosvaidžiai BS buvo įtaisyti lėktuvuose Jak, MiG, I-16 (tipas 29, jų TSRS karo pradžioje turėjo apie 650 vnt.) ir t. t. 1941-1942 m. buvo skundų, kad šie kulkosvaidžiai dažnai stringa.
Kita aviacija
Prasidėjus karui UBT kulkosvaidžiai sparčiai ėmė išstumti turelinius ŠKAS'us ir sėkmingai buvo naudojami visą karą. Pasirodžius dviviečiams šturmuotuvams Il-2 juose irgi ėmė naudoti UBT.
AT124
AT124 – Austrijos Žemutinės Austrijos žemės apskričių grupės „Miškų ketvirtis“ (Gmiundo, Horno, Kremso krašto, Vaidhofeno prie Tajos ir Cvetlio apskrities) teritorijos (NUTS:AT) administracinių vienetų suskirstymas pagal LAU, smulkių vietinių administracinių vienetų suskirstymo į teritorinius statistinius vienetus sistemą.
LAU vietiniame lygmenyje pratęsia NUTS, pranc. Nomenclature des Unités Territoriales Statistiques, Teritorinių statistinių vienetų nomenklatūrą, patvirtintą 2003 m. gegužės mėn. Europos Parlamento ir Tarybos Reglamentu (EB) Nr. 1059/2003, galiojančiu nuo 2003 m. liepos 1 d.
Apskričių centrai – riebiu šriftu.
Neal Stephenson
Nilas Stivensonas (g. 1959 m. spalio 31 d.) – amerikiečių rašytojas fantastas. Jo kūryba priskiriama mokslinei ir istorinei fantastikai, kiberpankui, postkiberpankui, klijuojama ir baroko etiketė.
Biografija
Augo inžinierių ir mokslininkų šeimoje. Su tėvais 1960 m. persikėlė į Champaign-Urbana Ilinojuje, 1966 m. – į Ames Ajovoje, kur 1977 m. baigė vidurinę mokyklą. Po to studijavo Bostono universitete, kuriame pradėjo fizikos studijas, tačiau vėliau baigė geografiją (1981 m.). Nuo 1984 m. su savo šeima gyvena Sietle.
Be fantastikos, jis taip pat rašė realius straipsnius apie technologijas tokiuose leidiniuose, kaip Wired. Yra dirbęs patarėju aerokosminių skrydžių bendrovėje Blue Origin, kuriančioje pilotuojamų sub-orbitinių kosminių skrydžių paleidimo sistemą. Vienas iš Subutai korporacijos, pradėjusios tekstinių kvestų projektą „The Mongoliad“, bendraįkūrėjų. Taip pat rašė kartu su savo dėde istoriku George Jewsbury, naudodamas bendrą slapyvardį Stephen Bury.
Kūryba
miniatiūra|250px|left|N. Stivensonas 2013 m. N. Stivensono taikinyje – matematika, kriptografija, filosofija, valiuta, mokslo istorija.
N. Stivensono romanai:
Massalski
Massalski − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Liškiavos Švč. Trejybės bažnyčia
'''Liškiavos Švč. Trejybės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Liškiavos kaime, 9 km į šiaurės rytus nuo Druskininkų, Nemuno kairiajame krante, ant Bažnyčios kalno. Vėlyvojo baroko stiliaus. Nuo 1992 m. bažnyčios su vienuolynu pastatų ansamblis yra kultūros paveldo objektas (unikalus kodas ).
Istorija
Bažnyčios kalno aikštelėje archeologai aptiko nedidelės XV a. bažnyčios liekanų. Kita bažnyčia pastatyta XVI a. pradžioje. Nuo XVI a. antrosios pusės iki 1624 m. priklausė evangelikams reformatams. Liškiavos valdytojas Mikalojus Pranskevičius-Radziminskis parapijai 1629 m. paskyrė 12 valakų žemės. 1644 m. įkurta parapija. Nuo 1650 m. pradėtos rašyti metrikų knygos. Iki 1677 m. Liškiavos dvaro savininkas Vladas Jurgis Kosila nugriovė senąją, o jos vietoje pastatė naują medinę šv. Jurgio kankinio bažnyčią (1846 m. nugriauta). V. J. Kosila su žmona savo Liškiavos dvarą 1697 m. dovanojo Seinų dominikonams, kad tie melstųsi už jų anksti mirusį vienintelį sūnų Florijoną.
1699 m. atvykę dominikonai Kosilos giminių buvo išvaryti. Teismas 1701 m. dominikonams grąžino Liškiavos dvaro turtus. Vienuoliai 1704–1720 m. pastatė vienuolyną ir mūrinę Švč. Trejybės bažnyčią. Priešais dviaukštį mūrinį vienuolyno pastatą su dideliais rūsiais pastatyta klėtis. Šalia buvo tarnų gyvenamasis namas, skalbykla, kiti ūkiniai pastatai. Prie vakarinio vienuolyno sparno buvo pastatytas forstorium - pastatas su dviem kambariais, skirtas vienuolių susitikimams su lankytojais ir giminėmis. Palei Nemuną pasodintas sodas ir užveisti daržai. Iškastuose tvenkiniuose veista žuvis.
thumb|250px|Ant Nemuno kranto stovinti Liškiavos Švč. Trejybės bažnyčia
Po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalinimo 1795 m. Liškiava atsidūrė Prūsijos valdžioje. Prūsijos valdžia, siekdama papildyti iždą, naikino vienuolynus ir savinosi jų turtą. Liškiavos vienuoliai turto neteko 1797 m. 1808 m. vienuolynas nukentėjo nuo žaibo sukelto gaisro.
Pagal 1812 m. Varšuvos hercogo Fridricho Augusto dekretą ir tais pačiais metais gautą popiežiaus Pijaus VII leidimą, 1813 m. Seinų vyskupas perdavė bažnyčią Liškiavos parapijai, nors pamaldos bažnyčioje prasidėjo tik 1814 m. 1821–1823 m. bažnyčia suremontuota. Po 1829 m. kalkėmis užtepta sieninė tapyba. 1836 m. suremontuotas vienuolyno pastatas. Liškiavoje 1836–1852 m. buvo Lenkijos karalystės kunigų pataisos namai, kuriuose kalėjo kunigai, nesilaikę celibato ir kitų luomo reikalavimų.
1864 m. ištremtas į Sibirą ir vikaras Vincentas Šulcas (1828–1868 m.; mirė tremtyje). Vikaras V. Girdžiūnas 1885 m. Liškiavos bažnyčioje pradėjo lietuviškai sakyti pamokslas, giedoti. 1907 m. įsikūrė „Žiburio“ draugijos skyrius (pirmininkas kunigas Kazimieras Sederevičius), įsteigta biblioteka - skaitykla. 1912–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. 1939 m. vienuolynas dar kartą remontuotas, siekta jį pritaikyti turizmui, tačiau tik suremontuotas jis tapo pabėgėlių iš Lenkijos stovykla, čia gyveno keletas internuotų kunigų iš Lenkijos.
1941 m. buvęs vienuolynas nacionalizuotas. Liškiavos klebonas Povilas Grablikas 1945 m. ištremtas į Vorkutą (mirė tremtyje). Vėlesnis klebonas Juozas Kriščiūnas taip pat ištremtas. 1947 - 1976 m. buvusiame vienuolyne veikė vidurinė mokykla.
1989-2013 m. klebonu buvo Valius Zubavičius (vėliau pervestas į Kauną). 1990 m. vienuolyno pastatas grąžintas Katalikų bažnyčiai.
1999 m. dalis ansamblio perduota visuomeninei organizacijai "Liškiavos kultūros centras", kuri vykdo turizmo, kultūros, meno plėtros programas.
Architektūra
Bažnyčia vėlyvojo baroko stiliaus, graikiško kryžiaus plano su zakristija. Nuo kitų Lietuvos ir Europos dominikonų bažnyčių skiriasi tuo, kad paprastai šio ordino vienuoliai statė vienanaves salines bažnyčias arba bazilikas su trimis navomis. Bažnyčia yra su kupolu, pagrindinį fasadą įrėmina du neaukšti kvadratinio plano dviaukščiai bokšteliai, tarp kurių yra trikampis frontonas. Fasado kampus pabrėžia suporinti piliastrai.
Bažnyčia statyta kaip Kosilos šeimos ir dominikonų mauzoliejus, išlikę laidojimams skirti požemiai.
Bažnyčios ir vienuolyno ansamblio medinė varpinė priskiriama istorizmui. Ją 1881–1884 m. pastatė vietos meistras Ignas Zdanavičius. Statinio projektą ir sąmatą sudarė Seinų apskrities inžinierius-architektas Lipskis. Varpinė kvadratinio plano, dviejų aukštų su neaukštu cokoliu. Varpas kabo antrame aukšte, į kurį veda medinė laiptinė. Varpinės togas keturių šlaitų su keturiais frontonais.
Vienuolyno pastatas dviaukštis, "T" raidės plano. Su bažnyčia vienuolyno pastatą jungia siauras koridorius.
Buvusios klėties pastatas dviaukštis, stačiakampio plano, turi baroko bruožų. Įėjimas iš pietinės pusės, fasado centre. Dešinėje pastato pusėje pirmojo aukšto grindys pakeltos, nes rūsyje yra katilinė, kurios kaminas iškyla dešinėje stogo pusėje.
Bažnyčioje įrengti 7 puošnūs altoriai. Išliko Varšuvos meistro Šimanskio 1899 m. vyskupo Antano Baranausko vizitacijos garbei įrengti vargonai. Vargonais grojo Konstantinas Čiurlionis (1851—1914), garsaus dailininko ir kompozitoriaus M.K.Čiurlionio tėvas.
Šventorius apmūrytas, jame ant kolonos priešais bažnyčią stovi medinė Šv. Agotos statula. Ji pagal padavimus sauganti nuo žaidų ir gaisrų, nes 1808 m. žaibas trenkė į bažnyčios kupolą ir sudegino stogą.
1996 m. kanauninko Valio Zubavičiaus pastangomis senoji XIX a. Šv. Agotos skulptūra perkelta į bažnyčią, o jos vietoje pastatyta Alfonso Vauros padaryta kopija.
Žibėčiai II
Žibėčiai II – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Skudutiškio.
KK111
thumb|265px|right|Ties [[Kaltanėnais]] Krašto kelias 111 – kelias tarp Utenos, Švenčionėlių ir Švenčionių. Kelio ilgis – 65,11 kilometrai. Šiame kelyje „juodųjų dėmių“ nėra.
Kelias prasideda Utenoje, sankryžoje su A6 keliu. Eina Utenos, Ignalinos ir Švenčionių rajonų teritorijomis. Svarbiausios gyvenvietės prie kelio – Kuktiškės, Saldutiškės, Kaltanėnai ir Švenčionėliai. Baigiasi Švenčionyse, sankryžoje su keliu.
Faktorialas
Natūraliojo skaičiaus n faktorialu vadinama visų natūraliųjų skaičių nuo 1 iki n sandauga, pavyzdžiui:
Formalūs apibrėžimai
Formaliai faktorialo funkciją galima apibrėžti kaip:
arba
Ryšys su Gama funkcija
Faktorialo funkcija gali būti apibrėžta ir ne sveikiesiems skaičiams. Tokia funkcija yra vadinama gama funkcija ir yra žymima \Gamma(z), kai z nėra 0 arba sveikas neigiamas skaičius. Gama funkcija yra apibrėžta visiems kompleksiniams skaičiams, išskyrus nulį ir neigiamus sveikus skaičius.
Gama funkcija kaip ir faktorialas tenkina tokius pat rekursyvinius sąryšius:
Vihalevas
Vihalevas  – kaimas Lenkijos rytuose, Dembovo Klodos valsčiuje, Parčevo apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į rytus nuo Dembova Klodos, apie 21 km į rytus nuo Parčevo ir apie 59 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Kalnaberžės dvaras
Kalnaberžės dvaras – dvaro pastatų kompleksas (dvaro rūmai, arklidės, kluonas, tvartas ir rūsys) Kėdainių rajone, Kalnaberžėje, 12 km į šiaurės rytus nuo Kėdainių. Dvaras yra įregistruotas Kultūros vertybių registre (unikalus kodas ).
Rūmai neogotikinio stiliaus. Fasado akcentas rizalitas, per visą aukštį atsikišusi dalis, papuošta laiptais ir dviejų kolonų portikais. Dvarą supa mišraus tipo parkas (15 ha), kuris įkurtas XIX amžiaus viduryje. Pietinėje parko dalyje buvo dvi salos, apsuptos kanalų.
Istorija
thumb|left|[[1866 m. vasario 4 d. sudarytas Kauno gubernijoje nusavintų valdų sąrašas]]
XIV a. – 1914
Kalnaberžė pirmą kartą paminėta 1371 m. H. Vartbergės Livonijos kronikoje. Kalnaberžės dvarą XVII–XVIII a. valdė Radvilos, XIX a. jis atiteko Čapskiams, įvedusiems sunkią baudžiavą ir garsėjusiems žiaurumu. Po 1863 m. sukilimo dvaras (kartu su Vyžuonų dvaru) iš Eduardo Čapskio konfiskuotas už sukilimo rėmimą.
1914–2014
Tarpukariu dvaro žemės išdalintos. 1924 m. dvaro centrą su 9 pastatais ir 70 ha žemės nusipirko rašytojas Kazys Binkis, tačiau neįstengė išmokėti skolų ir perleido dvarą Teisingumo ministerijai. 1925 m. dvare buvo įkurta nepilnamečių berniukų kolonija. 1940 m. dvaras buvo nacionalizuotas, o karo metu sunaikintas, daiktai išgrobstyti. 1949–1959 m. čia buvo vaikų namai, o nuo 1959 m. – internatinė mokykla. Vėliau čia įsikūrė „Žiburio“ kolūkio administracija.
Liudvinavo šv. Liudviko bažnyčia
'''Liudvinavo šv. Liudviko bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Liudvinavo miestelyje, 9 km į pietus nuo Marijampolės. Pastatyta po 1918 m.
Kalnaberžės dvaras
1914–2014
2001 m. dvarą už 12 tūkst. litų nupirko bendrovė „Lukta“, tuo metu valdoma politiko Viktoro Uspaskicho. 2012 m. pabaigoje Panevėžio apygardos teismo sprendimu dvaras perimtas valstybės žinion. Šiuo metu apgriuvę ir nuniokoti Kalnaberžės rūmai bei išlikę ūkiniai pastatai yra rekonstruojami, bet parkas dar nėra sutvarkytas.
Liudvinavo šv. Liudviko bažnyčia
Istorija
miniatiūra|250px|left|Koplytėlė šventoriuje
Liudvikas Konstantinas Pacas 1715 m. pastatė bažnyčią. Jai išlaikyti paskyrė 4 valakus žemės. Apie 1850 m. kunigo S. Lapinsko rūpesčiu bažnyčioje giedoti ir pamokslus sakyti pradėta lietuviškai. Po 1864 m. pastatyta nauja bažnyčia. Liudvinavo vikaras Simonas Lapinskas (1800–1889 m.) apkaltintas vietos gyventojų raginimu eiti į sukilimą. Už tai 1864 m. ištremtas į Sibirą. 1907 m. įsikūrė „Žiburio“ draugijos skyrius (pirmininkas kunigas Juozas Sriuoginis). 1908 m. įsteigta biblioteka - skaitykla. 1908 m. žiburiečiai Liudvinave surengė pirmą viešą lietuvišką vakarą. 1911–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius.
1915 m. bažnyčia sudegė. Pamaldos perkeltos į valsčiaus raštinę. Po 1918 m. šventoriuje pastatyta kukli medinė bažnyčia. Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčia apleista. Klebono Jono Maksvyčio rūpesčiu ji 1975 m. suremontuota. Paskutiniajame dešimtmetyje pradėta mūryti nauja bažnyčia.
Architektūra
Senoji bažnyčia stačiakampio plano, su apside, 2 bokšteliais. Šventoriaus tvora tinkuoto mūro.
Petras Gomaliauskis
Petras Gomaliauskis (arba Petras Gomalevskis; 1820 m. gruodžio 9 d. Paliepkalnis, Varnių parapija – 1868 m. rugpjūčio 15 d. Saločiai) – Lietuvos rašytojas, kunigas.
Biografija
1844 m. baigė Varnių kunigų seminariją, Žemaičių vyskupijos parapijų (Vainutas, Lauksodė, Alūksta, Brunava prie Bauskės) vikaras, 1868 Saločių klebonas.
Kūryba
Vienas lietuvių originaliosios prozos pradininkų. 1853 m. išleido pietų žemaičių šnekta parašytą didaktinę apysaką „Aplankymas seniuko“. Joje dviejų kaimo šeimų priešinamais sektinos ir atgrasios buities vaizdais ir iš jų išvedamais moralais skaitytojai mokomi dievobaimingumo, blaivystės, doros, darbštumo, ūkininkavimo kultūros. Aprašoma, kaip valstiečiai įsigyja žemės, samdinių, kaip stiprėja ekonomiškai. Vaizduojama žemaičių laidotuvių ir vestuvių papročiai, užsimenama apie senųjų tikėjimų apraiškas laidotuvių papročiuose. Stilistinei raiškai būdinga gyvos šnekos intonacijos, pamokslinę retorika, charakterizuojančią prasmę įgaunančių buities aprašymų realistiškumas.
Dick Butkus
250px|thumb|Dick Butkus Dick Butkus (tikras vardas Ričardas, g. 1942 m. gruodžio 9 d. Čikagoje, JAV) – lietuvių kilmės amerikietiškojo futbolo žaidėjas. Jo vardo (Butkus Award) taurė įteikiama kiekvienais metais geriausiam amerikietiškojo futbolo gynėjui.
Gimė ir augo devynių vaikų lietuvių imigrantų šeimoje pietinėje Čikagos dalyje. Mokėsi Chicago Vocational School mokykloje. Joje žaidė amerikietišką futbolą, o komandai vadovavo treneris Bernie O'Brien. 1962–1964 m. žaidė Ilinojaus universiteto komandoje. NFL debiutavo 1965 m., kur visą savo karjerą atstovavo Chicago Bears komandai (1965–1973 m.)
Apdovanojimai
Dick Butkus vardo (Butkus Award) taure 2007 m. yra apdovanotas lietuvių kilmės amerikietiškojo futbolo gynėjas James Laurinaitis.
Konstantas Algirdas Aleksynas
Konstantas Algirdas Aleksynas (g. 1936 m. sausio 10 d. Ingavangyje, Klebiškio valsčius, dab. Prienų raj.) – Lietuvos tautosakininkas, tekstologas, redaktorius, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
1959 m. baigė Vilniaus universitetą. 1970 m. apgynė disertaciją, filologijos mokslų kandidatas.
1961–1986 m. Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto jaunesnysis mokslinis bendradarbis, 1986–1989 m. mokslinis bendradarbis, nuo 1990 m. vyresnysis mokslo darbuotojas, 1994–2001 m. Tautosakos archyvo skyriaus vadovas, 2002–2004 m. Dainyno skyriaus vadovas.
Mokslinė veikla
Dar būdamas studentas pradėjo ekspedicijų maratoną – surinkta apie 3800 vien liaudies dainų, taip pat rūpinosi, kad tautosakos baruose daug nuveikusių žmonių sukaupta medžiaga patektų Lietuvių tautosakos rankraštyno globon. Buvo išsaugotas gausus folkloristo Zenono Slaviūno asmeninis archyvas. Parengė perduoti Lietuvių literatūros ir tautosakos institutui ilgus dešimtmečius kauptą tautosakos rinkėjo Jurgio Dovydaičio rankraštinį, fonografinį ir fototekinį palikimą.
Per keturis dešimtmečius sudarė, rengė, redagavo, vienas ir su kitais, daugiau kaip septyniasdešimt tautosakos bei folkloristikos knygų. Jo pastangomis sugrąžinta ir pirmąkart pristatyta šiuolaikiniams skaitytojams – liaudies meno tradicijų puoselėtojams Simono Daukanto, Antano Baranausko, Mečislovo Davainio-Silvestraičio, Viliaus Kalvaičio, Mato Slančiausko ir kitų kultūros veikėjų užfiksuota tautos tradicinė kultūra.
Projekto RaSa – (Lietuvių dvasinės kultūros RAiškos: etnologijos, kalbos ir istorijos šaltinių elektroninis SĄvadas), rengto bendradarbiaujant Lietuvių literatūros ir tautosakos institutui, Lietuvių kalbos institutui, Lietuvos istorijos institutui ir Matematikos ir informatikos institutui, dalyvis.
Darbai
Partizanų ir tremtinių dainų rinkiniai
Parengė ar prisidėjo rengiant tautosakos leidinius: Lietuvių liaudies pasakos su dainuojamaisiais intarpais (2000 m.) Lietuvių literatūros enciklopedija (2001 m.)
Juozas Šerkšnas
Juozas Šerkšnas (g. 1949 m. sausio 12 d. Vilkininkuose, Lazdijų rajonas) – teisininkas, teisėjas.
Biografija
1967–1968 – Klaipėdos tralerių laivyno bazės jūreivis, 1968–1970 – Karinė tarnyba, 1970–1971 – Kauno eksperimentinės automatizavimo priemonių gamyklos kontrolierius, 1971–1976 m. baigė Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultetą.
1976 – Klaipėdos miesto teismo stažuotojas, 1976–1981 m. Vilniaus miesto rajono teismo teisėjas. Nuo 1981 m. balandžio mėn. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjas. .
Vedęs, žmona Virginija.
Panevėžys
Panevėžys – miestas šiaurės Lietuvoje, Vidurio Lietuvos žemumoje, abipus Nevėžio, 136 km į šiaurės vakarus nuo Vilniaus. Vienas didžiųjų Lietuvos miestų (penktasis pagal dydį). Panevėžys yra apskrities ir Panevėžio rajono savivaldybės centras, Panevėžio miesto savivaldybė, taip pat Panevėžio ir Velžio seniūnijos centras, Panevėžio vyskupija. Yra įvairių tikėjimų bažnyčių, cerkvių, 7 pašto skyriai (centrinis LT-35001). Galinė Aukštaitijos siaurojo geležinkelio Panevėžys–Anykščiai stotis. Svarbus pramonės ir kultūros centras. Dešiniajame Nevėžio krante yra Panevėžio senamiestis, kairiajame – Naujamiestis, dabartinis miesto centras.
Miesto gimtadienis (miesto diena) švenčiamas rugsėjo 7 d.
thumb|left|[[Panevėžio katedra]] thumb|left|J. Balčikonio gimnazija
Geografija
Apskrities centras Panevėžys yra patogioje geografinėje padėtyje. Čia susikerta svarbiausios Lietuvos automagistralės, driekiasi tarptautinė „Via Baltica“ magistralė, jungianti su dviem Baltijos jūros regiono valstybių sostinėmis – Varšuva (Lenkija) ir Ryga (Latvija). Iki neužšąlančio Klaipėdos uosto – 240 kilometrų. Miestą kerta geležinkelio ruožas (didžioji miesto dalis yra į pietus nuo geležinkelio), veikia trys oro uostai (vienas iš jų privatus), eksploatuojami vietinėms reikmėms. Apie 6 km į rytus nuo Panevėžio centro yra Pajuosčio aerodromas.
1969 m. vasario 11 d. mieste siautė ilgiausia Lietuvoje stichinė pūga (78 val. 25 min.).
thumb|550px|center|[[Senvagė (Panevėžys)|Nevėžio senvagė – viena gražiausių Panevėžio miesto vietų]]
Istorija
Miestas pamažu įgavo vis didesnę reikšmę – 1565–1566 m. Lietuvoje vykstant administracinei reformai Panevėžio dvaras tapo Upytės pavieto centru, o 1568 m. iš Krekenavos į Panevėžį atkeliamas pavieto teismas. 1661 m. Senasis Panevėžys gavo turgaus privilegiją. Nuo 1780 m. Senasis ir Naujasis Panevėžys ėmė jungtis, tais metais ėmė kurtis Mikolajavas (Mikolajevas) – gyvenvietė, pavadinta pagal jos savininką M. Tiškevičių. 1791–1792 m. tapo miestu (nors savivalda įvesta, bet nespėtai jai gauti privilegijos).
Luknas
Luknas – ežeras rytų Lietuvoje, Utenos rajone, 2 km į pietryčius nuo Vyžuonų. Ežeras pailgas, vingiuotas, nusidriekęs vakarų-pietryčių kryptimi 2,7 km, plotis iki 0,42 km, vidutinis plotis 0,21 km. Altitudė 92,8 m. Ežeras ledyninės kilmės, rininis. Kranto linija vingiuota, krantai statūs, aukšti, kai kur ardomi vandens, apaugę siauru medžių ir krūmų ruožu. Aplink ežerą plyti dirbami laukai ir pievos, tik pietvakariuose stūkso miškas. Ežero dugną dengia dumblingas molis (viduryje), dumblingas smėlis (pakraščiuose) bei perplautos durpės (prie upelio žiočių).
Panevėžys
Istorija
XIX a. 1-ojoje pusėje Senasis Panevėžys ir Mikolajavas tapo Panevėžio priemiesčiais (galutinai prijungti prie miesto 1915 m.). XIX amžiuje, pakankamai ekonomiškai ir politiškai stabiliame, susidarė gana palankios sąlygos ir Panevėžio miesto plėtrai. Tik tris kartus – 1812 m. pražygiuojant Napoleono armijai ir 1831 bei 1863 metų sukilimų metu miestas patyrė žymesnius sukrėtimus, kurių pasekmės buvo greitai likviduotos. 1811 m. Panevėžys rusų valdžios išpirktas iš privataus savininko, tai pagerino jo ekonominę ir politinę padėtį. XIX a. mieste įsikūrė sentikių bendruomenė. 1881 m. miestas nukentėjo nuo didžiulio gaisro. XIX a. pabaigoje miesto raidą paspartino nutiestas geležinkelis Radviliškis–Daugpilis, o 1899 m. ir siaurukas Švenčionėliai–Panevėžys. Tuo metu mieste buvo odos, saldainių, spirito, tabako fabrikėliai. Tai buvo Kauno gubernijos miestas, apskrities centras.
Luknas
Luknu iš šiaurės į vakarus prateka Vyžuonos intakas Lukna (Šventosios baseinas). Taip pat įteka dar 5 upeliai, tarp jų Davila (iš Davilo ežero). Kaimai, įsikūrę prie Lukno: Lukniai, Galeliai, Sprakšiai.
Panevėžys
Istorija
thumb|Karinė technika [[Laisvės aikštė (Panevėžys)|Laisvės aikštėje, vykstant Antrajam pasauliniam karui]]
Luknas
2014 m. atliktame ichtiologiniame tyrime nustatyta, kad ežeras vidutinio produktyvumo, vyrauja smulkios ir menkavertės žuvys (plakiai ir kuojos).
Panevėžys
Istorija
Pagrindinis tolesnių dviejų miesto istorijos šimtmečių bruožas yra nuolatinis ir greitas augimas, kuris reiškėsi gyventojų skaičiaus didėjimu bei ekonomikos, infrastruktūros, socialinės sferos ir kultūros plėtra. Miestas smarkiai nukentėjo I pasaulinio karo metu, sudegė apie trečdalis miesto. Tarpukariu miestas garsėjo malūnais, pastatyti linų apdirbimo, cukraus ir muilo fabrikai. 1927 m. įsteigta Panevėžio vyskupija. 1944 m. liepos 22 d. Panevėžį užėmė I. Bagramiano vadovaujama sovietų kariuomenė. Panevėžys garsėjo savo gamyklomis ir fabrikais.
Po 1945 m. miesto gyvenimą įtakojant komunistų partijai ir sovietinei santvarkai, miestas ėmė plėstis į pramonės centrą. Plėtėsi miesto teritorija, išaugo stambūs gyvenamųjų namų kvartalai. 1955–1965 m. pastatytos autokompresorių, „Ekrano“, kabelių, tiksliosios mechanikos gamyklos, stiklo fabrikas. 7-ajame dešimtmetyje pradėta miesto centrinės dalies rekonstrukcija, sutvarkyta Nevėžio senvagė. Vakarinėje miesto dalyje pastatyti nauji mikrorajonai – Klaipėda (architektės I. Daujotytė, I. Mumšienė, G. Bimbienė), Pilėnai (architektė G. Bilubienė), Kniaudiškiai (architektai V. Andriuška, M. Steponavičius ir kt.), Tulpės (architektai S. Katilius ir N. Garbaliauskienė). Miestas plėtotas pagal 1947, 1962 m. (architektė I. Daujotaitė), 1973 m. (architektas V. Bugailiškis) bendruosius planus.
Stambios pramonės augimas buvo ir iš dalies tebėra miesto gyventojų pasididžiavimo ir bendruomenės integracijos faktorius. Būtent jis keliems dešimtmečiams tapo panevėžiečių savivokos pagrindu. Greitas miesto augimas ir spartus gyventojų skaičiaus daugėjimas iškėlė daug problemų. Miestas tapo gaminančiu, bet nei projektuojančiu, nei kuriančiu. Nuo ekonomikos ryškiai atsiliko kultūrinės ir socialinės sferų plėtra. Panevėžyje nebuvo įkurta nė viena reikšmingesnė mokslo įstaiga, švietimo sistema per pastaruosius beveik tris šimtus metų netoli tepažengė nuo vidurinio mokslo lygio. Iš kultūros institucijų tik Panevėžio dramos teatras apie du dešimtmečius buvo pasiekęs aukštesnį nei nacionalinis teatras lygį. Miestas neturėjo galimybių suformuoti savo intelektualinio potencialo.
1990 m. Lietuvai atgavus nepriklausomybę prasidėjo greitas visuomenės integravimas į šiuolaikinę Europos bendruomenę. Jis vyksta visose – mentaliteto, ekonomikos, papročių, elgesio normų, kultūros ir švietimo modelių sferose. Didžiausias išbandymas teko miesto pramonei, kuri turėjo labai greitai restruktūrizuotis ir prisitaikyti prie postindustrinės visuomenės diktuojamų sąlygų.
Ekonomika
thumb|240px|right|Malūnas Panevėžyje
Panevėžys – didžiausias Aukštaitijos pramonės centras, turintis įtakos viso regiono plėtrai. Jame 2003 m. buvo pagaminta 5,1 proc. visos Lietuvos pramoninės produkcijos. Išvystyta maisto (miltų, cukraus, pieno, mėsos, aliejaus), tekstilės (linų) pramonė. Svarbiausios įmonės:
Didelį vaidmenį Panevėžio ekonomikoje vaidino AB „Ekranas“ – didžiausia kineskopų gamykla Baltijos šalyse. Įmonėje dirbo apie 4000 darbuotojų. 2006 metais bankrutavusi bendrovė pakėlė mieste socialinę įtampą (beveik dvigubai šoktelėjo nedarbo lygis).
Šiuo metu vykdomi stambiausi Panevėžio ekonominiai projektai – plečiamas daugiafunkcinis prekybos ir pramogų kompleksas „Babilonas“, šalia miesto pabaigtas kurti regioninis logistikos centras, pastatytas sporto kompleksas „Cido arena“ ir kt.
Demografinė raida
Pagal 1897 m. pirmojo visuotinio Rusijos imperijos gyventojų surašymo duomenimis Panevėžyje gyveno 6503 vyrai ir 6465 moterys, iš viso 12 968 gyventojai. Apie pusę gyventojų tuo metu sudarė žydai. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą mieste jau gyveno apie 14 000 gyventojų.
Po Antrojo pasaulinio karo miesto natūrali raida buvo sutrikdyta. Kaip ir kitur Lietuvoje vyko urbanizacijos procesas, žmonės iš mažesnių miestelių perkelti dirbti į miestuose susitelkusią pramonę.
Panevėžyje formuotas stambus pramonės centras, jame 6-8 dešimtmečiais pastatyta daug stambių pramonės įmonių, todėl čia gyventojų skaičius didėjo itin sparčiai. 1959–1979 metais panevėžiečių padaugėjo nuo 41 100 iki 101 500, tai yra, per 20 metų jų padaugėjo 2,4 karto. Populiacijos augimo tempai išliko aukšti ir 1979–1990 m., kai gyventojų padaugėjo dar 1,28 karto, jų skaičius pasiekė 130 000. Vėliau dėl emigracijos gyventojų skaičius sumažėjo.
Architektūra ir kultūra
Panevėžio centre, kairiajame Nevėžio krante yra Panevėžio Kristaus Karaliaus katedra (pastatyta 1929 m.), Panevėžio Švč. Trejybės (Marijonų) bažnyčia (pastatyta 1803 m.; buvęs pijorų, o vėliau – marijonų vienuolynas), Panevėžio Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo koplyčia (1939 m.), stačiatikių cerkvė (šalia – stačiatikių kapinės), Panevėžio sentikių cerkvė, Panevėžio evangelikų liuteronų bažnyčia (pastatyta 1854 m.), Panevėžio evangelikų reformatų bažnyčia. Dešiniajame krante – Panevėžio Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia (pastatyta 1885 m.) ir senosios miesto kapinės. 2001 m. pastatyta Panevėžio Naujoji apaštalų bažnyčia, šalia veikia Panevėžio laisvųjų krikščionių bažnyčia. Kairiajame Nevėžio krante yra pramonės zona, susiklosčiusi XIX a.
Mieste veikia keli teatrai (žymiausias – Panevėžio Juozo Miltinio dramos teatras, įkurtas 1925 m.), taip pat vienintelis Lietuvoje Lėlių vežimo teatras, teatras „Menas“, muzikinis teatras, dailės, fotografijų galerijos. Rengiami simpoziumai: tarptautinis keramikos simpoziumas, tarptautinis meninio stiklo simpoziumas „GlassJazz“. Nuo 2002 m. kasmet vyksta tarptautinis vaikų ir jaunimo džiazo muzikos festivalis-konkursas „Jazz fontanas“.
Prie Nevėžio senvagės yra Senvagės dekoratyvinių skulptūrų skveras. Yra kraštotyros, pasipriešinimo sovietinei okupacijai muziejai. Išlikę tarpukario banko rūmai (architektas Mykolas Songaila, skulptorius Juozas Zikaras).
Mieste yra Respublikinė Panevėžio ligoninė, integruotų sveikatos paslaugų centras, miesto centre – infekcinių ligų ligoninė.
Iki 1970 m. mieste stovėjo Panevėžio kenesa, tarpukariu buvo leidžiamas karaimų žurnalas Onarmach. Panevėžio ješiva buvo įkurta Panevėžyje, bet buvo perkelta ir yra Bnei Brako mieste Izraelyje.
Švietimo ir ugdymo įstaigos
Bibliotekos:
Bendrojo lavinimo mokyklos žr. Kategorija:Panevėžio miesto savivaldybės mokyklos. Profesinio mokymo įstaigos:
Kitos mokyklos:
Aukštosios mokyklos:
Istorinės mokyklos:
Miestų partnerystė
Panevėžio miestai-partneriai:
Keliai
Panevėžys yra labai geroje geografinėje dalyje, todėl yra svarbių kelių: Per Panevėžį eina magistralės: Krašto keliai:
Panevėžys turi vakarinį aplinkkelį
Viešasis transportas
Panevėžio viešąjį transportą sudaro autobusai bei jų maršrutų tinklas mieste ir už jo ribų.
Miesto maršrutai. Mieste yra 19 autobusų maršrutų, kuriuos aptarnauja UAB „Panevėžio autobusų parkas“.
Tarpmiestiniai ir tarptautiniai maršrutai. Mieste jie kertasi Panevėžio autobusų stotyje, įkurtoje Savanorių aikštėje, šalia centro. Maršrutai aptarnaujami UAB „Panevėžio autobusų parkas“ ir kitų vežėjų.
Geležinkeliai
Panevėžys, buvęs žymus geležinkelio mazgas XX a., dalį svarbos prarado – Lietuvai atkūrus nepriklausomybę sumažėjo traukinių maršrutų, kertančių miestą. Panevėžio geležinkelio stotis veikia S. Kerbedžio gatvėje. Panevėžyje – Aukštaitijos siaurojo geležinkelio pradžia. Stoties prieigose stovi Siaurojo geležinkelio viadukas.
Pirmoji plačiojo geležinkelio linija Panevėžį pasiekė 1873 m. – buvo nutiestas Radviliškio–Daugpilio geležinkelis. Pirmoji siaurojo geležinkelio juosta nutiesta 1899 m. iš Panevėžio į Švenčionėlius. XXI a. 3-ajame dešimtmetyje pro Panevėžį planuojama nutiesti „Rail Baltica“ geležinkelį.
Tiltai
Per miestą pratekantį Nevėžį nutiesti automobilių transporto ir pėsčiųjų tiltai, tarp kurių:
Nava (ežeras)
Nava (arba Negastis) – buvęs ežeras Trakų rajono savivaldybėje, nuo 1960 m. įeinantis į Aukštadvario tvenkinio teritoriją, dėl užtvenkimo statant hidroelektrinę. Pietuose jungiasi su Baluosiu. Pro ežerą prateka Verknė. Šiuo metu neįeina į jokį žemėlapį, kaip suprantama, dėl užtvenkimo.
Socialinių tyrimų institutas
Istorija
Įkurtas pertvarkius Lietuvos filosofijos ir sociologijos institutą bei Kultūros, filosofijos ir meno institutą. 2010 m. panaikintas sujungus su Darbo ir socialinių tyrimų institutu.
Veikla
Tyrė Lietuvos socialinę ekonominę raidą vykstant Europos integracijai ir globalizacijai, kūrė Lietuvos socialinės ekonominės raidos modelius ir socialinės politikos gaires.
2003–2010 m. leido žurnalus „Etniškumo studijos“, o su Lietuvos mokslų akademija – „Filosofija. Sociologija“.
Direktorius Arvydas Virgilijus Matulionis.
Audrius Banevičius
Audrius Banevičius (g. 1972 m. lapkričio 4 d.) – Lietuvos futbolininkas, gynėjas.
Keep the Faith
Keep the Faith – penktasis studijinis amerikiečių roko grupės Bon Jovi albumas, išleistas 1992 m. lapkričio 3 d.
Apie albumą
Jungtinėse Valstijose parduota 2 mln. albumo kopijų, Billboard 200 jis pasiekė #5 vietą ir šiame tope iš viso išsilaikė 49 savaites. Singlas „Keep the Faith“ užėmė aukščiausiąją poziciją JAV Billboard Mainstream Rock Tracks tope, „Bed of Roses“ pasiekė Billboard Hot 100 top 20-tuką, tuo tarpu „In These Arms“ top 40-tuką.
Jungtinėje Karalystėje albumas debiutavo #1 vietoje ir 24 savaites išsilaikė top 20-tuke. Taip pat top 20-tuką pasiekė ir šeši kartu išleisti singlai: „Keep The Faith“, „Bed Of Roses“, „In These Arms“, „I’ll Sleep When I’m Dead“, „I Believe“ bei „Dry County“.