cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Purūravasas
Purūravasas  – mitinis senovės arijų valdovas. Jo ir dangiškosios apsarasės Urvašės meilės istorija minima „Rigvedoje“ (X.95), paskiau išplėtojama „Šatapatha brahmanoje“ (XI.5.1), daugelyje puranų, „Mahabharatoje“, Kalidasos dramoje „Vikramorvašė“.
Pasak „Šatapatha brahmanos“, Purūravasas įsimylėjo Urvašę, o ši sutiko su juo gyventi žemėje su ta sąlyga, jog ji karaliaus niekados nepamatys nuogo. Tuo tarpu gandharvai, susirūpinę, kad Urvašė pernelyg ilgai vieši pas žmones, nusprendė Purūravasą ir Urvašę išskirti. Naktį jie pavogė vieną iš dviejų Urvašės ėriukų, laikytų prie jos guolio, o Purūravasui šokus vytis, pasiuntė žaibą, ir Urvašė pamatė nuogą karalių. Urvašė tuojau pradingo. Purūravasas ilgai jos ieškojo žemėje ir kartą gulbės pavidalu rado ežere. Urvašė patarė Purūravasui ateiti prie ežero po metų, kai bus gimęs jo sūnus Ajus. Po metų atėjusiam Purūravasui Urvašė patarė prašyti gandharvų, kad šie priimtų karalių į jų tarpą – taip pora galėtų gyventi kartu. Taip padarius, gandharavai Purūravasui davė kaitintuvą su ugnimi, kuriame karalius turėjęs atnešti auką, kad būtų priimtas į gandharvus. Tačiau karalius prarado kaitintuvą ir turėjo įkurti ugnį iš naujo – jis ėmė trinti dvi ašvathos medžio lenteles. Su šia ugnimi atnešęs auką, Purūravasas buvo priimtas tarp gandharvų, o toks ugnies gavimo būdas tapo vedinio aukojimo provaizdžiu. Pasak „Mahabharatos“ (I.70.21), Purūravasas buvo pirmasis mirtingasis, suskirstęs tris šventąsias ugnis – namų apeigų, atnašavimo ir aukos liejimo.
Purūravasas laikomas Mėnulio dinastijos (čandravanšos) pradininku, Budhos (Merkurijaus) ir Ilos sūnumi.
Q5/Nourie Transit
Q5/Nourie Transit, o pilnu pavadinimu žinomas kaip Association sportive Q5/Nourie Transit – profesionalus Džibučio futbolo klubas, rungtyniaujantis aukščiausioje šalies lygoje. Įsikūręs šalies sostinėje Džibutyje.
Namų rungtynes žaidžia Džibučio nacionaliniame stadione, o kitaip vadinamame El Hadj Hassan Gouled Aptidon stadione, kuris talpina 20 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Nuo 2022–2023 m. rungtyniavo Pirmame divizione (aukščiausioje šalies lygoje).
Švedijos juodmargiai
Švedijos juodmargiai galvijai - pieninių galvijų veislė. Dar žinomi kaip Švedijos fryzai. Ši veislė išvesta naudojant Vokietijos ir Olandijos, o vėliau ir JAV Holšteinų – Fryzų galvijų veisles. Kilmės knyga išleista 1880 m.
Savybės ir eksterjeras
Švedijos juodmargių buliai sveria 850 kg, karvės – 600 kg. Galvijai neaukšti, pasižymi plačia nugara, trumpomis kojomis. Tinka pienui ir mėsai. Karvės labai lengvai veršiuojasi, tinka visoms klimatinėms salygoms. Lietuvoje 2005–2006 m. iš Švedijos juodmargiu karviu buvo primelžta 8301 kg 4,59 % riebumo ir 3,41 % baltymingumo pieno. 2007 m. birželio 1 d. Lietuvoje buvo 461 šios veislės galvijas.
Sofus Berger Brix
Sofusas Bergeris Briksas (g. 2003 m. birželio 2 d.) – Danijos futbolininkas (saugas), žaidžiantis Viborg FF klube. Kitados atstovavo Danijos U-19 jaunimo rinktinei.
Karjera
Futbolo paslapčių sėmėsi Overlund GF. Atstovavo šio klubo jaunimo ekipoms. Vėliau persikėlė į Viborg FF.
Profesionalo karjerą pradėjo Viborg FF. 2019–2020 m. klubas rungtyniavo Pirmame divizione. Žaidėjas sužaidė penkiolikoje mačų ir pasižymėjo pelnydamas vieną įvartį. 2020–2021 m. Pirmame divizione sužaidė dvidešimt penkerias rungtynes ir pelnė vieną įvartį. Po sezono klubas perkeltas į Superlygą. 2021–2022 m. sezone žaidėjas atstovavo Viborg FF dvidešimt dviejose rungtynėse.
2021–2022 m. Superlygoje Viborg FF liko septinti, tačiau pateko į Europos turnyrus. UEFA Europos Konferencijų lygoje rungtyniavo prieš „Sūduvos“ klubą.
2022 m. liepos 21 d. rungtynėse Marijampolėje danai nugalėjo sūduviškius rezultatu 1:0. 78 minutę pasižymėjo Sofusas Bergeris Briksas, kuris aikštėje pasirodė po keitimo 74 minutę.
Ten, kur krenta angelai
Ten, kur krenta angelai  – lenkų rašytojos Dorotos Terakovskos apysaka paaugliams, pirmą kartą išleista 1999 m. Į lietuvių kalbą išversta 2007 m.
Tai istorija apie mergytę Ėvą, kuri netenka savo Angelo Sargo globos. Ją nuolatos persekioja įvairios nelaimės, kol galiausiai jos tėvai supranta, jog reikia surasti dingusį Angelą Sargą. Ėvai tenka pačiai atsirinkti, kas yra gėris ir blogis, o jos tėvams – įveikti išankstines nuostatas apie antgamtinio pasaulio nesamybę. Kaip intertekstas pateikiama daug informacijos apie angelus, angelologiją, angelų tyrinėtojus.
1999 m. Lenkijoje apysaka „Ten, kur krenta angelai“ išrinkta geriausia metų knyga paaugliams.
Piarojai
Piarojai (, sav. wõth hã, deá’ru’wa) – indėnų tauta, gyvenanti Venesueloje, miškingame Orinoko aukštupio baseine, Amazonės valstijoje; taip pat dalis – aplinkinėse Kolumbijos srityse (Vaupeso departamentas). Dalijasi į tikruosius arba šiaurinius piarojus ir pietinius piarojus arba makus. Populiacija – virš 15 tūkst. gyventojų. Piarojų kalbą bandoma jungti į nedidelę salibanų kalbų šeimą; apie pusė taip pat šneka ispaniškai, kitomis vietos indėnų kalbomis. Puoselėja tradicinę tikybą, dalis perėję į katalikybę ir protestantiškas bažnyčias.
Verčiasi kapline-lydimine žemdirbyste (daugiausia augina manijokus), žvejyba, medžiokle, rankiojimu.
Vienos bendruomenės būstai yra per keletą kilometrų nuo kitos.
Išlikusi turtinga mitologija, šamanizmas, apeiginis tabako ir haliucinogeninio gėrimo jopo naudojimas, apeigos su kaukėmis ir muzikos instrumentais (jas moterims stebėti uždrausta). Nuo XX a. 8-ojo dešimtmečio prasidėjo dalies piarojų nutautėjimas.
Žiemos sodas
miniatiūra|250px|right|Žiemos sodo kampelis su pastatomais augalais miniatiūra|250px|right|Žiemos sodas [[Šefildas|Šefilde (Anglija)]]
Žiemos sodas – pastato priestatas su įstiklinta patalpa šiltųjų kraštų ar kambariniams augalams auginti, taip pat naudojama poilsiui, pramogoms. Dažnai tai pereinama patalpa tarp namo ir sodo, su vaizdu į sodą ar parką. Dalis augalų sode auga pastoviai, kiti pastatomi vazonuose, kurie gali būti keičiami ar šiltuoju metų laiku išnešami į lauką.
Žiemos sodai, kaip namo dalį apsaugantys stiklu nuo kritulių ir šalčio, Europoje pradėti plačiau vystyti XIX a., statybose pradėjus taikyti stiklą, lengvas surenkamąsias konstrukcijas, namų apšildymą. 1840 m. Anglijoje (Chatsworth, Derbišyras) pastatytas tuo metu didžiausias žiemos sodas, buvęs 83 × 37 × 20 m dydžio.
Charakteristika
Žiemos sodas apšildomas namo šildymo sistema, o didelis stiklų plotas leidžia patekti natūraliai dienos šviesai. Sodo patalpa pastatoma naudojant karkasą iš surenkamų metalo, aliuminio, PVC ar medžio konstrukcijų ar įrengiant verandą kaip svetainės tęsinį. Šiuolaikiniuose žiemos soduose įstatomi stiklo paketai. Be įprasto skaidraus stiklo, kai kurios plokštumos gali būti įstiklinamos matiniu stiklu siekiant turėti daugiau privatumo. Mikroklimato kontrolei gali būti įrengiamos žaliuzės ir roletai, valdomi nuotoliniu būdu. Speciali, šilumą atspindinti grindų danga, įskaitant grindinį šildymą, pritaikoma tiek priestatuose, tiek integruotose sodų patalpose. Žiemos sodas pagal naudojimo paskirtį skiriasi nuo šiltnamio, pastatomo atskirai, už namų ribų, ir skirto augalams auginti.
Lietuvoje
Grafas J. Tiškevičius 1875 m. nupirkęs Kretingos dvarą, rekonstravo rūmus ir pristatė oranžeriją, kurioje įkūrė žiemos sodą. Kretingos dvare žiemos sodas buvo sudėtinė rūmų interjero dalis, jis buvo didžiausias tarp to meto Europos privačiose valdose pastatų oranžerijų.
Cadillac ELR
ELR buvo kuriamas pasiremiant 2009 m. Niujorko tarptautinėje automobilių parodoje pristatytu Cadillac Converj koncepciniu automobiliu. Serijinės gamybos modelį buvo planuota pristatyti anksčiau, tačiau tam sutrukdė netrukus vykęs „General Motors“ bankrotas ir restruktūrizacija, kurios metu šis modelis buvo ne kartą pašalintas iš planų ir vėl į juos grąžintas. Galiausiai buvo pristatytas 2013 m. Šiaurės Amerikos tarptautinėje automobilių parodoje kaip 2014 m. modelis. Pradinė automobilio kaina siekė 75 000 JAV dolerių (35 000 dolerių daugiau už techniškai panašaus Chevrolet Volt pradinę kainą).
ELR buvo gaminamas iki 2016 m. vasario, iš viso buvo pagaminta kiek mažiau nei 3 000 automobilių.
thumb|300px|left|Cadillac ELR iš galo
Vidkun Quisling
Vidkunas Abrahamas Lauricas Jonsenas Kvislingas (Vidkun Abraham Lauritz Jonssøn Quisling, 1887 m. liepos 18 d. – 1945 m. spalio 24 d.) – Norvegijos politikas ir majoras.
Biografija
Gimė pastoriaus šeimoje. 1905 m. įstojo į Norvegijos karo akademiją, 1906 m. – į karinį koledžą. 1911 m. įstojo į armiją ir gavo majoro rangą. 1918 m. balandį–gruodį dirbo karo atašė Petrograde, 1920–1921 m. – Helsinkyje. 1922 m. Fritjofo Nanseno ir Tautų Lygos pavedimu vykdė humanitarinę misiją Tarybų Ukrainoje. Kadangi Britanija nebuvo užmezgusi su TSRS diplomatinių santykių, V. Kvislingas kaip Norvegijos atstovas tarpininkavo tarp šių šalių Maskvoje 1927–1929 m.
V. Kvislingas 1931–1933 m. buvo Norvegijos karo ministras, pagarsėjo represuodamas hidroelektrinės darbuotojų streiką. Pasitraukęs iš parlamento, 1933 m. įkūrė partiją „Tautos susivienijimas“ (Nasjonal Samling). Jos programa ir struktūra buvo panaši į Vokietijos nacionalsocialistų partijos, tapo šios partijos vadu (Fører). Partija įsteigta kovai prieš komunizmą ir unijų veiklą. Partiją vietų parlamente neiškovojo. 1936 m. iškėlė Šiaurės tautų lygos sukūrimo idėją.
1939 m. V. Kvislingas susitiko su Adolfu Hitleriu ir ragino jį okupuoti Norvegiją. 1940 m. balandį Vokietijos kariuomenei įsiveržus į Norvegiją jau pirmąją invazijos dieną pasiskelbė vyriausybės vadovu ir kreipėsi į tautiečius ragindamas nesipriešinti. Karalius Hokonas VII Kvislingo vyriausybės nepripažino, ir po 5 dienų ji buvo paleista. 1942 m. sausį V. Kvislingas buvo paskirtas marionetinės Norvegijos vyriausybės ministru pirmininku, jo partija tapo vienintele legalia Norvegijos partija. Tačiau ši vyriausybė didesnės galios neturėjo – ji atiteko Reicho komisarui Josefui Terbovenui. Kvislingas dėjo pastangas, kad mokyklos, bažnyčios, jaunuomenė atsiverstų į nacionalsocializmą, tačiau jo pastangos buvo neveiksmingos. Jis okupacijos metais bendradarbiavo su naciais deportuojant ~1000 Norvegijos žydų deportacijas į koncentracijos stovyklas Rytų Europoje.
1945 m. gegužės 8 d. Vokietijai kapituliavus, V. Kvislingas suimtas norvegų pasipriešinimo judėjimo dalyvių. Už valstybės išdavimą nuteistas mirti ir sušaudytas.
V. Kvislingo pavardė tapo bendriniu žodžiu, reiškiančiu kolaborantą, iš jos kilęs ir terminas kvislingizmas – aktyvus bendradarbiavimas su okupantais. Šią sąvoką 1940 m. išpopuliarino britų laikraštis The Times.
Kvislingas domėjosi religija, filosofija. Derino kvantinės fizikos, realityvumo teorijos postulatus su filosofinėmis idėjomis. Šį savo pasaulėvaizdį vadino universizmu. Savo idėjas dėstė taip ir nebaigtame rašyti veikale. Prieš mirtį parašė „Universistinių aforizmų“ rinkinį, kuriame apmąstė karo, Dievo karalystės idėjas, kritikavo nacionalsocializmo materializmą.
Venesuelos geografija
thumb|280px|Venesuelos topografinis žemėlapis thumb|240px|Margaritos salos pakrantė thumb|240px|Stalkalniai ([[tepui) Gvianos plokščiakalnyje, Gran Sabanos regione]] Venesuelos geografija – Venesuelos Bolivaro Respublikos gamtinių sąlygų aprašymas.
Padėtis
Venesuela išsidėsčiusi Pietų Amerikos šiaurėje, daugiausia Karibų jūros pakrantėje. Dalis Venesuelai priklausančių salų faktiškai yra Šiaurės Amerikoje.
Šalis ribojasi su Kolumbija vakaruose (sausumos sienos ilgis 2341 km), su Brazilija pietuose (2137 km), su Gajana rytuose (789 km). Bendras sausumos sienų ilgis – 5267 km. Venesuelos ir Gajanos valstybinė siena ginčytina – Venesuela reiškia pretenzijas į visą vakarinę Gajanos pusę – vadinamąją Esekibo Gvajaną.
Iš šiaurės Venesuelą skalauja Karibų jūra, šiaurės vakaruose giliai įsiterpianti kaip Venesuelos įlanka. Krantai vingiuoti, daugiausia žemi, smėlėti, pakrantėse yra koralų rifų. Nuo žemyno pusės išsišauna Paragvanos, Parijos pusiasaliai. Į rytus nuo Orinoko deltos, ties Parijos įlanka, Venesuelą skalauja atviras Atlanto vandenynas. Jo krantai žemi ir pelkėti. Visas pakrantės ilgis – 2800 km.
Karibų jūroje prie Venesuelos krantų yra nedidelių salų. Jos patenka į Antilų salų Priešvėjinę grupę: Margarita (didžiausia, plotas 1071 km²), La Tortuga, La Blankilija, Los Rokeso salynas, Los Testigoso salynas ir kt., be to, gerokai toliau į šiaurę nutolusi Aveso (Paukščių) sala, į kurią pretenzijas reiškia Venesuela.
Kraštiniai Venesuelos taškai:
Paviršius
Centrinę Venesuelos dalį užima aliuvinė, tektonininėje įduboje slūgsanti Orinoko žemuma (vidutinis aukštis 100–300 m), skirianti dvi kalnuotas sritis: Andų kalnų šiaurės rytinį galą šalies šiaurėje ir Gvianos plokščiakalnį šalies pietryčiuose.
Per šalies vakarus ir šiaurę besidriekiantys Andai skiriasi į Meridos Kordiljerą (šalies vakaruose, iškyla iki 4978 m, Bolivaro k.) bei Karibų Andus (driekiasi lygiagrečiai Karibų jūros pakrantei, aukštis iki 2765 m, Naigvatos k.). Tarp Andų ir jūros driekiasi siaura žemuma. Tektoninė aliuvinė Marakaibo žemuma šiaurės vakaruose skiria pagrindinę Andų kalnų grandinę nuo Perichos kalnų, iškilusių ties Venesuelos ir Kolumbijos siena.
thumb|240px|Orinoko žemumos (Ljanoso) kraštovaizdis thumb|240px|Nuolatinis žaibavimas Katatumbo apylinkėse Tuojau į pietus nuo Orinoko upės kyla Gvianos plokščiakalnis, užimantis visą pietinę šalies pusę (apie 50 % teritorijos). Tai tarpeklių ir denudacinių lygumų atskirti stalkalnių ir aukštumų plotai, Brazilijos pasienyje iškylantys iki 3014 m (Neblinos k.).
Venesueloje (ypač, šiaurėje) dažni žemės drebėjimai (didžiausi 1812 m. Karakaso, 1875 m. Kukutos). Yra urvų (pvz., Guacharų urvas Karibų Anduose), karstinių darinių.
RK3109
RK3109 – rajoninis kelias, jungiantis Ustukius, Šimonius ir Stipinus. Kelio ilgis – 18,7 km. Kelias nuo Ustukių iki Šimonių yra asfaltuotas, visas likęs kelias yra dengtas žvyru.
Venesuelos geografija
Klimatas
Venesuela yra kiek į šiaurę nuo pusiaujo, todėl čia būdingas subekvatorinis, o pietuose – ekvatorinis klimatas. Vasaros karštos ir lietingos, žiemos sausos. Vidutinė metinė oro temperatūra žemumose 26–29 °C, Gvianos plokščiakalnyje 20–24 °C, kalnuose 12–19 °C (aukščiau 2000 m – iki 10 °C).
RK3109
Kelias prasideda už Ustukių tilto per Mūšą, sankryžoje su. Kelias eina Pasvalio rajone. Prie kelio yra šios gyvenvietės: Ustukiai, Šimoniškis, Svirpliškis, Šimoniai, Sindriūnai, Saboniai, Nereikoniai. Kelias baigiasi ties Pasvalio ir Pakruojo rajonų riba, sankryžoje su. Ties Švobiškiu iš kelio atsišakoja.
Venesuelos geografija
Klimatas
Drėgnasis sezonas trunka gegužės–spalio, sausasis – gruodžio–kovo mėnesiais (skirtingose Venesuelos dalyse šiek tiek skiriasi, pietvakarinėje dalyje drėgna visus metus). Drėgniausia yra Gvianos plokščiakalnyje, kur per metus vidutiniškai iškrinta 2000–4000 mm kritulių, panašiai Meridos Kordiljeros šiauriniuose šlaituose. Orinoko žemumoje iškrinta 1000–1400 mm, o šiaurės vakaruose – iki 500 mm.
Aukštikalnėse (virš 4600 m) yra sniego.
Venesueloje dažnos perkūnijos (jomis ypač garsėja Marakaibo apyežerės – vad. Katatumbo žaibavimas), šiaurines pakrantes kartais siekia atogrąžų ciklonai.
thumb|left|240px|Aukščiausias pasaulyje [[Anchelio krioklys]]
Hidrografija
Venesuelai būdingas tankus upių tinklas. Upės maitinamos lietaus vandenų, drėgnuoju sezonu patvinsta. Didžioji dalis šalies teritorijos patenka į Orinoko, tekančio per centrinę dalį, baseiną. Pagrindinės kitos Orinoko baseino upės – Arauka, Apūrė, Karoni, Portugesa, Kaura. Šalies šiaurėje upės savo vandenis neša tiesiai į Karibų jūrą (Tokujas, Tujus, Katatumbas). Pietinėje dalyje siekia Amazonės baseiną (Negras, Kasikjarė). Aukštupiuose upės slenkstėtos, Gvianos plokščiakalnyje gausu krioklių (aukščiausias pasaulyje Anchelio krioklys, Kukenano krioklys, Jutachė krioklys, Ljovisnos krioklys ir kt.).
thumb|240px|Marakaibo ežero platybės thumb|240px|Savanų plotai [[Santos Lusardo nacionalinis parkas|Santos Lusardo nacionaliniame parke]] Šiaurės vakaruose telkšo jūrinės kilmės Marakaibo ežeras-įlanka (laikant ežeru – didžiausias Pietų Amerikoje), taip pat Valensijos ežeras. Mažų ežerėlių yra Meridos Kordiljeroje, Gvianos plokščiakalnyje. Ant upių sudaryta tvenkinių (didžiausias – Guri). Orinoko delta pasižymi pelkių ir šlapynių gausa.
Dirvožemiai
Gvianos plokščiakalnyje vyrauja geležaliuminžemiai, Orinoko žemumoje – salpžemiai, šlynžemiai, rūgštžemiai. Kalnuose ir aukštumose daugiausia rudžemių ir kalkžemių. Marakaibo žemumoje yra salpžemių, verstžemių, Venesuelos įlankos pakrantėje – kalciažemių, rudžemių.
Gyvoji gamta
Venesuela pasižymi didele gamtine įvairove: Orinoko žemumą užima daugiausia miškingų savanų plotai, vadinami Ljanosu, taip pat savanų yra Gvianos plokščiakalnio tarpukalnėse (Gran Sabana). Drėgnieji atogrąžų miškai veši šalies pietuose (ekvatorinės Amazonijos džiunglės), taip pat Gvianos plokščiakalnio papėdėse, Andų pašlaitėse, Katatumbo baseine, Orinoko deltoje. Tuo tarpu Karibų jūros pakrantėje, aplink Marakaibo ežerą bei į pietus nuo Meridos Kordiljeros auga sausieji atogrąžų miškai. Šiaurinėje pakrantėje, Paragvanos, Parichos ir Gvachiros pusiasaliuose būdingi kserofitinių krūmokšnių sąžalynai, vietomis pusdykumės. Atlanto vandenyno pakrantėje ir vietomis Karibų pakrantėje želia mangrovės. Aukštikalnėse plyti kalnų pievos, vadinamos paramais.
Gyvūnija
Venesuela pasižymi didele bioįvairove, retų ir endeminių rūšių gausa. Šalyje aptikta >300 žinduolių rūšių (tarp jų jaguarai, ocelotai, pumos, oncilos, jaguarundžiai, akiniuotieji lokiai, elniai, krabaėdės ir pilkosios lapės, įvairių rūšių beždžionės, kapibaros, tapyrai, pekariai, mazamos, koačiai, ilgauodegės ir brazilinės ūdros, ursonai, daug šikšnosparnių rūšių; pakrantėse plaukioja banginiai, delfinai, upėse – amazoniniai delfinai), >1400 paukščių rūšių (papūgos, trupialai, kolibriai, gegutės, počiai, aramos, ibiai, kondorai, grifai ir kt.), >300 roplių rūšių (įvairios gyvatės, įskaitant anakondas, krokodilai, kaimanai), ~300 varliagyvių, ~1200 žuvų rūšių.
thumb|240px|Paukščių gausa Apūrės šlapynėse
Aplinkos apsauga
Saugomos teritorijos užima >54 % Venesuelos teritorijos. 2022 m. šalyje buvo 45 nacionaliniai parkai ir 36 gamtos paminklai. Didžiausius plotus saugomos teritorijos užima šalies pietuose. Seniausias nacionalinis parkas – Anri Pitjė (įkurtas 1937 m.), didžiausi – Kauros nacionalinis parkas (75 340 km²), Parimos–Tapirapeko nacionalinis parkas (38 290 km²), Kanaimos nacionalinis parkas (30 000 km², pasaulio paveldo objektas). Taip pat yra 5 Ramsaro konvencijos saugomi objektai (plotas 2656,68 km²), 3 UNESCO biosferos rezervatai.
Pagrindinės ekologinės problemos: miškų kirtimas, dirvožemio degradacija, buitinė ir pramoninė tarša (ypač, aplink Valensijos, Marakaibo ežerus, Karibų pakrantę), neatsakinga kalnakasyba.
Jari Sillanpää
Jari Sillanpää (g. 1965 m. rugpjūčio 16 d. Liudvikoje, Švedijoje) – Švedijoje gimęs Suomijos dainininkas.
Karjeros pradžia
Sillanpää savo karjerą pradėjo 1995 metais po pergalės tango festivalyje Tangomarkkinat, vykusiame Seinejokyje (Suomija). Kitais metais jis išleido debiutinį studijinį albumą Jari Sillanpää, kurio buvo parduota per 270 tūkst. kopijų. Albumas sertifikuotas du kartus platininiu. 1996 m. dainininkas išleido pirmąjį kalėdinių dainų albumą Hyvää joulua. Tais pačiais metais pelnė Emma-gaala apdovanojimą kategorijoje Metų naujokas.
1997-2003 m.: Golden Stag festivalis, Auringonnousu, Onnenetsijä
200px|miniatiūra|Jari Sillanpää 2004 m. 200px|miniatiūra|Jari Sillanpää 2004 m. Eurovizijos pusfinalyje 1997 m. birželį Sillanpää dalyvavo 10-ajame Suomijos festivalyje Golden Stag, kurio metu jis gavo specialų apdovanojimą už geriausius rezultatus su daina Remember Me. Tais pačiais metais antrą kartą pelnė Emma gaala apdovanojimą Metų atlikėjo kategorijoje. Tuo pat metu atlikėjas išleido antrąjį studijinį albumą Auringonnousu, pardavimų sąraše debiutavęs pirmoje vietoje. Vėliau pasirodė kiti jo albumai: Varastetut helmet (1998 m.), Onnenetsijä (1999 m.), Hän kertoo sen sävelin (2001 m.) ir Määränpää tuntematon (2003 m.).
2004-05 m.: Eurovizijos dainų konkursas
2004 m. sausio pabaigoje Sillanpää su kūriniu Takes 2 to Tango laimėjo nacionalinę atranką Euroviisut 2004, iškovodamas teisę atstovauti Suomiją 49-ame Eurovizijos dainų konkurse, vykusiame Stambule. Pusfinalyje atlikėjas pasirodė pirmuoju numeriu, o balsavimo pabaigoje paaiškėjo, jog su 51 tašku užėmė 14-ą vietą ir į konkurso finalą nepateko.
2005-13 m.: Albumi, Al ritmo latino!
2005 metais atlikėjas išleido antrą rinktinių dainų albumą pavadinimu Parhaat, į kurį atrauktos populiariausios jo dainos: Satulinna, Pariisi-Helsinki, Valkeaa unelmaa, Sininen ja punainen ir Eurovizijoje dalyvavusi daina Takes 2 to Tango. Tų pačių metų liepos mėn. jis gavo Suomijos muzikos industrijos statulėlę Iskelmä Finlandia, o spalio pabaigoje išleido gyvo gerso albumą  Hän laulaa – Kuninkaan 10 kultaista vuotta. 2008 m. pasirodė devintasis studijinis albumas Albumi, pasiekęs antrąją vietą geriausių pardavimų sąraše. Didžiausio populiarumo sulaukė su atlikėja Katri Helena įrašyta daina Vierellesi kaipaan. Vėlesniais metais išleisti kiti albumai: Al ritmo latino! (2008 m.), Kuin elokuvissa (2009 m.) ir Millainen laulu jää (2011 m.). 2013 m. kovą pasirodė trečiasis geriausių dainų rinkinys Kaikkien aikojen parhaat.
Nuo 2014 m.: Rakkaudella merkitty mies
2014 m. kovo mėn. išleistas dviejų diskų albumas 36 Unohtumatonta, kuriame galima rasti 36 populiariausias jo dainas. 2014 m. rugsėjo pabaigoje išėjo naujausias – vienuoliktas – studijinis albumas pavadinimu Rakkaudella merkitty mies.
Lia Vissi
Olympia „Lia“ Vissi (, g. 1955 m. gegužės 15 d. Pyla, Larnakos apygarda) – Kipro džiazo muzikos dainininkė. Vyresnioji jos sesuo Anna Vissi taip pat yra dainininkė.
Lia baigusi konservatoriją Atėnuose, ten ji mokėsi groti fortepijonu. Atlikėjos karjerą pradėjo 7 deš. pabaigoje.
Tris kartus dalyvavo „Eurovizijos“ dainų konkurse. 1979 ir 1980 metais ji buvo dainininkų ir grupių, atstovaujančių atitinkamai Graikijai ir Kiprui, narė. 1985-ųjų konkurse dalyvavo kaip solistė, atlikusi dainą „To Katalava Arga“. Atlikėja surinko 15 taškų ir liko 16 vietoje iš 19.
1991 metais L. Vissi Graikijos nacionalinėje atrankoje į „Euroviziją“ užėmė antrą vietą.
Pergolė
miniatiūra|220px|right|Pergolė su [[Bugenvilija|bugenvilijomis apželdintu stogu Kanaruose]]
Pergolė (<, 'priebutis, priestatas') – sodo arba parko statinys, pagal paskirtį – pavėsinė su 2 eilėmis lygiagrečiai stovinčių stulpų ar kolonų, laikančių lengvas sijas ar ažūrinę perdangą. Pergolės konstrukcija, tiek jos stogas, tiek tarpatramiai, dažnai būna apželdinti dekoratyviniais ir vijokliniais augalais (vynmedžiais, rožėmis). Pergolė gali būti įrengiama kaip atskiras statinys, bet gali tarnauti ir kaip apsauginė pavėsinė nuo kaitrios saulės atviroje rūmų terasoje ar jungiamoji struktūra tarp paviljonų.
Pagal konstrukciją pergolės labai įvairios - nuo žalio medžių, krūmų ir vijoklinių augalų „tunelio“ virš tako ar kelio iki paprastos medinių grotelių perdangos ant metalinių atramų. Šiuolaikinėms pavėsinėms įrengti naudojamos lengvai surenkamos metalo, aliuminio, PVC ar medžio dalys. Stogas būna ažūrinis (grotuotas) arba suformuojamas iš skersinių sijų. Jis dažniausiai daromas tiesus, kartais šiek tiek lenktos formos, be to, ant stogo įtvirtintos skersinės sijos šiek tiek išsikiša už jo perimetro.
2016 m. Japonijos motociklų Grand Prix
2016 m. Japonijos motociklų Grand Prix – 15-tasis 2016 m. MotoGP sezono etapas. Jis vyko 2016 m. spalio 16 d. Twin Ring Motegi trasoje, Montegyje. MotoGP klasėje avarijas patyrė abu Yamaha gamyklos lenktynininkai, todėl Marc Márquez tapo lenktynininkų čempionato nugalėtoju.
MotoGP
Ducati komandoje Héctor Barberá pakeitė traumą besigydantį Andrea Iannone. Barbera vietą Avintia Racing komandoje užpildė australų Superbike lenktynininkas Mike Jones.
Dani Pedrosa per penktadienio treniruotę patyrė avariją per kurią susilaužė raktikaulį ir buvo pakeistas Hondos testuotoju Hiroshi Aoyama.
Nemėžio dvaras
Istorija
Nemėžio vietovė istoriniuose šaltiniuose minima nuo XV a. kai toje vietoje, prie svarbaus kelio į Minską, stovėjo Nemėžio pilis. Joje protarpiais gyveno Vytautas Didysis, jo žmona Julijona, karaliai Jogaila ir Kazimieras Jogailaitis. XVI a. nykstanti pilis prarado reprezentacinę reikšmę ir tapo Vilniaus savivaldai priklausančiu dvaru, kurį valdė Vilniaus vaivados: Radvila, Sapiega, Chodkevičius, M. K. Oginskis. Jie kūrėsi XVIII a., bet iki XIX a. pr. dvaro rūmai buvo mediniai. M. K. Oginskis Nemėžio dvarą pardavė Robertui Bžostovskiui, o šis – Ferdinandui Pliateriui.1828 m. Nemėžo dvarą nusipirko Raudondvario grafas Benediktas Emanuelis Tiškevičius, kuris ir buvo iki šiol išlikusių statinių iniciatorius (1840–1856 m.). Jis pastatė iki šiol išlikusius klasicistinius rūmus, žirgyną ir kitus dvaro pastatus, nors rūmuose beveik negyveno. Nemėžį paveldėjęs jo anūkas Benediktas Henrikas Tiškevičius dvarą išnuomojo Aleksandrui Bagienskiui.
Sodyba yra už 1 km nuo Nemėžio gyvenvietės, ansamblio branduolį sudaro rūmai, žirgynas ir oficina, apstatyta apie stačiakampį reprezentacinį kiemą, kurį supo dar ir mūro tvora. Kiek atokiau stovi medinis svirnas. Rūmai yra sodybos centre. Jie pastatyti 1836 m.
Prieš porą dešimčių metų dvare gyvenę žmonės buvo iškeldinti, pastatai privatizuoti, tačiau šiuo metu yra prastos būklės. Tiesiant naują plentą buvo sunaikintos puikios alėjos, perpus sumažintas šalia esantis tvenkinys. Archeologiniai kasinėjimai neatliekami dėl lėšų stokos. Dvaro pastatuose numatoma įrengti viešbutį ir konferencijų centrą.
AB Neris
AB „Neris“ – buvęs žemės ūkio mašinų gamybinis susivienijimas, veikęs 1965–2002 m. 2600 darbuotojų (1980 m.).
Istorija
Buvo gaminamos javų kūlimo mašinos „Neris“, įvairių modifikacijų žolės miltų gamybos agregatai, pašarų presavimo, granuliavimo įrengimai, pašarų ruošimo mašinos galvijų fermoms. Taip pat kita veikla buvo geležinkelio vagonų remontas ir modernizavimas, medienos pakrovimo ir pervežimo mašinų gamyba ir pardavimas, metalo konstrukcijų ir konstrukcinių detalių gamyba, ligoninių lovų ir kitų baldų, naudojamų medicinoje, chirurgijoje arba veterinarijoje ir jų dalių gamyba ir remontas.
Sudarė Vilniaus žemės ūkio mašinų gamykla „Neris“ (pagrindinė susvienijimo įmonė įkurta 1958 metais vietoj mechaninės gamyklos, įkurtos 1956 m.), Radviliškio, Rokiškio ir Paberžės žemės ūkio mašinų gamyklų. 1980 metais pagamino 1940 žolės miltų gamybos agregatų AVM 1,5, 100 birių pašarų įrengimų komplektų KORK 1501, 1600 žolės miltų granuliavimo įrengimų OGK 1,5, 1100 pašarų presavimo įrengimų OPK 2,0.
2002 m. įmonei iškelta bankroto byla.
2010 m. Europos treko čempionatas
2010 m. Europos treko čempionatas – geriausių Europos dviračių treko sportininkų varžybos, vykusios 2010 m. lapkričio 5 - lapkričio 7 dienomis Pruškuvw, Lenkijoje. Tai buvo pirmasis Europos čempionatas elito klasėje.
Dalyvaujančios šalys
Čempionate pasirodė 25 šalių atstovai.
Kinanas ap Hivelas
Biografija
Kinanas po Merdido mirties grąžino Aberfrau dinastijos Gvinedo sostą. Apie neilgą Kinano valdymą nieko nežinoma, kaip ir apie aplinkybes, kurioms esant jį pakeitė Aedanas ap Blegivridas.
Cadillac CT6
Cadillac CT6 (Cadillac Touring 6) – prabangus didelės klasės automobilis, kurį gamina „General Motors“. CT6 buvo pristatytas 2015 m. Niujorko tarptautinėje automobilių parodoje, JAV pardavimų salonus pasiekė 2016 m. kovą. Tai buvo pirmas šios klasės galiniais ratais varomas Cadillac modelis nuo Cadillac Fleetwood, kurio gamyba baigta 1996 m. Pagrindinės CT6 rinkos yra Šiaurės Amerika bei Kinija, tačiau parduodamas ir Europoje, Pietų Korėjoje, Japonijoje bei Artimuosiuose Rytuose.
CT6 galima įsigyti su specialia Bose firmos garso sistema kurią sudaro 34 garsiakalbiai, įskaitant motorizuota centrinį garsiakalbi, galinio vaizdo kamera, pateikiančia vaizdą veidrodėlyje, bei nuo 2017 m. už 5000 dolerių kainą galima pasirinkti pusiau autonominę autopiloto sistemą, kuri gali valdyti automobilį autonominiu būdu greitkeliuose.
2017 m. Šanchajaus automobilių parodoje buvo pristatytas CT6 PHEV modelis su hibridine pavara.
2019 m. modelio dizainas buvo atnaujintas.
thumb|300px|left|2016–2018 m. modelis
Quikkit Glass Goose
„Glass Goose“ sukurtas ankstesnio orlaivio „Sea Hawker“ pagrindu. Pastarąjį 1982 m. sukūrė Garis Legaras (angl. Garry LeGare), gamino ir pardavinėjo jo įkurta įmonė „Aero Gare“, komerciniu pavadinimu „Sea Hawk“, vėliau – „Sea Hawker“. „LeGare“ 1986 m. teises į orlaivį pardavė įmonei „Aero Composites“, kuri po dvejų metų jas perpardavė nesusijusiai įmonei „Aero Composite Technologies“.
2011 m. nesurinkto lėktuvo rinkinio kaina buvo 32 500 JAV dolerių.
Konstrukcija
1984 m. spalį Tomas Skotas įsigijo „Sea Hawker" rinkinį. 1986 m. kovo mėn. jis užbaigė orlaivio konstravimą pagal brėžinius. Nebūdamas patenkintu šiuo orlaiviu jis penkerius metus jį tobulino, gerino skrydžio ir stabilumo parametrus. Galutinė konstrukcija pasižymėjo didesniu sparnų plotu, didesniu fiuzeliažu, patobulintą aerodinamika, geresnėmis galimybėmis kilti iš vandens ir į jį leistis (tinkamas eksploatuoti esant iki 0,5 aukščio bangoms). Patobulintą „Sea Hawker" T. Skotas pervadino „Glass Goose" ir 1992 m. įkūrė įmonę „Rainbow Flyers", per kurią pradėjo prekybą šiais orlaiviais su „Quikkit" prekiniu ženklu.
„Glass Goose“ yra konsolinis biplanas su konstrukciškai nesujungtais sparnais, uždaroje kabinoje piloto ir keleivio sėdynės išdėstytos viena šalia kitos. Važiuoklė – įtraukiama, triratė, valdoma hidrauliškai. Lėktuvą varo vienas vidaus degimo variklis, sukantis stumiantį keturmentį kompozitinį žemėje reguliuojamą sraigtą „Warp Drive“. Kiekviename iš keturių sparnų sumontuoti flaperonai naudojami ir kaip eleronai, ir kaip užsparniai.
Lėktuvas pagamintas iš kompozitinių medžiagų. Į jį standartiškai montuojami 160–185 AG (119–138 kW) „Lycoming" gamybos varikliai; į atskirus modelius buvo montuojami aštuonių cilindrų 180 AG (134 kW) galios Jabiru 5100 bei „Mazda" gamybos Vankelio varikliai.
Bendrieji duomenys
Skrydžio duomenys
Jungtinės aptarnavimo organizacijos
Jungtinės aptarnavimo organizacijos ( – nevyriausybinių, savanoriškų religinių, labdaringų ir kitokių draugijų nepriklausomas susivienijimas, padedantis JAV ginkluotosioms pajėgoms. Jungtinės aptarnavimo organizacijos prisideda prie kariškių laisvalaikio organizavimo, visų pirma steigdamos klubus. Lėšų gauna iš privačių aukų, turi 160 skyrių JAV ir užsienyje. Organizacijų veiklą Gynybos ministerija oficialiai pripažinusi naudinga, jų įstatus patvirtino JAV Kongresas.
Plėtojantis televizijai daugumą susitikimų ir koncertų imta transliuoti per kabelinius kanalus, ypač populiarūs renginiai, kuriuose dalyvauja didžiausios žvaigždės: garsūs aktoriai, muzikantai, sportininkai. Būdamos karinių veiksmų zonoje, įžymybės savo gyvybe rizikuoja tiek pat, kiek ir paprasti kareiviai, dėl to žymiai išauga kareivių patriotiškumas ir kovinė dvasia.
Nabė (kaimas)
Nabė  – kaimas Latvijoje, Vidžemėje, Limbažių savivaldybėje, Limbažių valsčiuje. Kaimas išsidėstęs už 10 km nuo savivaldybės centro Limbažių ir už 63 km nuo sostinės Rygos.
Kaimu eina kelias V129, yra Nabės stotelė. Nabė įsikūrusi ant Vitrupės kranto.
Kaime yra Nabės dvaras. Viduramžių Nabės pilis, dvaro kompleksas ir Nabės pilies bokštas, pastatytas XIV a., kaip paveldo objektai saugomi valstybės. Nabės dvaro rūmai, spirito varykla, tvartas, svirnas, gyvenamasis ir gamybinis pastatai saugomi kaip vietinės reikšmės paminklai.
Nabė išsidėsčiusi Šiaurės Vidžemės biosferos rezervate. Saugomi 3,86 m perimetro paprastasis uosis, 4,8 m perimetro baltasis uosis, Nabės ąžuolai ir Nabės sibirinių pušų želdiniai.
2007 m. Nabėje gyveno 35 žmonės.
Force Nationale de Police
Force Nationale de Police, o pilnu pavadinimu žinomas kaip Association sportive Force Nationale de Police – buvęs profesionalus Džibučio futbolo klubas, rungtyniavęs aukščiausioje šalies lygoje. Įsikūręs šalies sostinėje Džibutyje.
Namų rungtynes žaidžia Džibučio nacionaliniame stadione, o kitaip vadinamame El Hadj Hassan Gouled Aptidon stadione, kuris talpina 20 tūkst. žiūrovų.
2023 m. Lietuvos lengvosios atletikos čempionatas
2023 m. Lietuvos lengvosios atletikos čempionatas – Lietuvos lengvosios atletikos federacijos organizuotas pajėgiausių šalies sportininkų lengvosios atletikos čempionatas. Varžybos vyko liepos 28 - 30 dienomis Palangos miesto stadione, Palangoje.
Force Nationale de Police
Istorija
Nuo 2020–2021 m. rungtyniavo Pirmame divizione (aukščiausioje šalies lygoje).
2020–2021 m. sezone užėmė antrą vietą aukščiausioje lygoje.
2023 m. Lietuvos lengvosios atletikos čempionatas
Čempionato transliuotojas - Delfi TV.
Čempionato metu buvo galima vykdyti kvalifikacinius normatyvus į 2023 m. pasaulio čempionatą ir 2024 m. olimpiadą.
Į čempionato programą pirmą kartą įtraukta mišrių komandų estafetės rungtis.
Vainižiai
Vainižiai  – kaimas Latvijoje, Vidžemėje, Limbažių savivaldybėje, Umurgos valsčiuje. Kaimas išsidėstęs ant Braslos upės kranto prie kelio P14, yra stotelė.
Kaimas kūrėsi Vainižių dvaro centre, Umurgos parapijos valdose. XIV–XVI a. čia buvo Rygos arkivyskupijos ūkio dvaro rūmai. Rūmai pastatyti prie Limbažių–Straupės vieškelio XIV a. netoli lyvių Vainižių piliakalnio Braslos dešiniajame krante. Vainižių viduramžių pilis (likę pamatai) ir Vainižių piliakalnis saugomi kaip valstybinės reikšmės paveldo paminklai.
Dalis Vainižių įeina į Šiaurės Vidžemės biosferos rezervatą. 2007 m. kaime gyveno 10 žmonių.
Šakalių akmuo
miniatiūra|250px|right|Šakalių akmuo prigludęs prie klevo
Šiaurės šalies tapatybė Estijoje
miniatiūra|1918 m. sukurtas Estijos vėliavos siūlymas su Šiaurės kryžiumi. Šiaurės šalies tapatybė Estijoje – požiūris, kad Estija yra arba turėtų būti laikoma Šiaurės šalimi. Įprastai užsienyje laikomasi nuostatos, kad Estija Šiaurės šalims nepriklauso. Tačiau pačių estų tarpe nuomonė, kad jų valstybė priklauso Šiaurės šalims, gana paplitusi.
Šakalių akmuo
Šakalių akmuo – geologinis gamtos paveldo objektas Švenčionių rajone, Sarių seniūnijoje, Šakalių kaime, 2 km į šiaurės vakarus nuo Sarių. Pasiekiamas iš kelio, pasukus į šiaurės rytus pagal rodyklę „Šakaliai 0,5 km“ (šią vietą „žymi“ taip pat nemažas akmuo). Pravažiavus per kaimą, už paskutinių trobų iš žvyrkelio eiti apie 200 m į dešinę. Stambus riedulys slūgso krūmokšniais ir dilgėlynais nusėtoje laukymėje, po klevu, gožiamas šio medžio šakų. Kelyje nuorodų nėra, sunkiai pastebimas banguoto kraštovaizdžio vietovėje. Aukštoje augmenijoje pastebimi sutrūniję buvusios apsauginės tvorelės kuolai. miniatiūra|160px|left|Akmuo 2017 m. vasarą
Šiaurės šalies tapatybė Estijoje
Siekis būti laikoma Šiaurės šalimi Estijoje atsirado dar 1918 m., kuomet šalis išsikovojo nepriklausomybę, bet šios idėjos tarpukariu realizuoti nepavyko. 1991 m. atkūrus nepriklausomybę, Estija vėl išsikėlė tikslą tapti Šiaurės šalimi. Estų kalba yra glaudžiai susijusi su suomių kalba, kurios drauge priklauso finų kalbų grupei. Istoriškai šias dvi šalis sieja ir švedų mažumos svarba regione – nuo XIII a. Estijos salose, kaip ir dabartinėje Suomijoje, gyveno švedai, estiškai vadinti eestirootslased arba rannarootslased. Švedų įsikūrimas šiaurinėje ir vakarinėje Estijos dalyse turėjo didžiulę įtaką estų kultūrai bei kalbai: Taline (seniau – Revelyje) jie sudarė 25 % visų gyventojų. Tačiau šalį okupavus TSRS, švedų populiacija ženkliai sumažėjo. Estiją, ypač šiaurinę valstybės dalį (est. Estland), su Skandinavijos regionu sieja vikingų amžius, priklausymas Danijai bei Švedijos imperijai. Vėliau šie veiksniai darė įtaką estų tautinės tapatybės susiformavimui tautinio atgimimo laikotarpiu XIX a.
Viešoji nuomonė
Terminas „Šiaurės šalys“ ar „Šiaurės valstybės“ estų kalboje verčiamas kaip põhjamaad. Estijos visuomenei samprata põhjamaa, apibūdinanti Šiaurės valstybes, yra kur kas priimtinesnė nei Vakarų Europos ar Rytų Europos sampratos. Ši tendencija matoma Estijos populiariojoje kultūroje, žiniasklaidoje bei politinėje erdvėje.
Šakalių akmuo
Šakalių riedulys paskelbtas valstybės saugomu Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1964 m. kovo 27 d. įsakymu Nr. 76.
Istorija
1989 m. vasarą buvo įvertinta geotopo aplinkos būklė. Riedulio paviršius buvo apkerpėjęs, šiek tiek apsamanojęs (samanos pajuodusios). Akmuo gulėjo banguoto reljefo vienos moreninės kalvos šlaite, miežių lauke. Prie pat ir aplinkui augo vešli žolė, paparčiai, glaudėsi vos 0,5 m aukščio klevukas. Riedulys buvo aptvertas medine kvadratine tvorele su kraštinių ilgiais po ~ 5 m. Tvorelė visai nauja ir nedažyta. Prie riedulio paminklinio stulpo nebuvo, taip pat trūko rodyklės ir prie kelio per Šakalių kaimą. Buvo rekomenduojama riedulį atitinkamai pažymėti, neleisti užaugti klevui, už 4-5 m pasodinti vertingą medį.
Šiaurės šalies tapatybė Estijoje
Viešoji nuomonė
2013 m. tyrimo duomenimis, 53,3 % jaunų etninių estų mano, kad Šiaurės valstybės tapatybė jiems svarbi arba labai svarbi. Tuo tarpu 52,2 % respondentų taip pačiai galvoja apie priklausymą Baltijos valstybėms. "„Įsivaizdavimas, kurį Estijos jaunimas susidaręs dėl savo tapatybės, yra gana panašus į suomių tiek, kiek tai įmanoma esant savos valstybės piliečiu, finougru bei Šiaurės šalies žmogumi. Tuo tarpu mūsų Europos piliečio tapatybė daugiau turi bendro su latviais – ji čia stipresnė nei pas jaunus žmones Suomijoje bei Švedijoje <...> ...buvimo Šiaurės šalimi svarba jaunų žmonių tarpe pasiekė panašų lygį, kaip ir baltiška tapatybė.“"Pasak sociologo Miko Lagerspeco (Mikko Lagerspetz), Estijos šiaurietiškos tapatybės šalininkus galima išskirstyti į tris dalis: pirmoji grupė mano, jog Estija jau yra Šiaurės valstybė, antroji – kad Estija Šiaurės valstybe kol kas nėra, bet ja turėtų tapti ateityje. Trečioji grupė atmeta tiek šiaurietišką, tiek baltišką tapatybę bei ragina ieškoti savito kelio.
2020 m. Tartu universitetas atliko psichologinį tyrimą, kuriame dalyvavo Narvos bei Tartu šeštos klasės mokiniai – vaikų buvo paprašyta nupiešti personifikuotą Estiją su savo kaimynėmis. Tokiu būdu buvo siekiama išsiaiškinti, kurias valstybes vaikai laiko svarbiausiomis ar artimiausiomis Estijai. Šeštokai, kurie yra etniniai estai, savo šalį piešiniuose vaizdavo drauge su Švedija, Suomija bei kitomis Šiaurės šalimis, tuo tarpu kitų etninių grupių vaikai (daugiausia rusai) – su Latvija, Lietuva bei Rusija. Šis mokslinis darbas atskleidė, jog jaunųjų estų tarpe tapatinimasis su Šiaurės šalimis yra dažnas.
Modernus politinis naratyvas
Estija posovietinėje erdvėje labiausiai išsiskiria aktyviomis pastangomis plėtoti glaudesnius santykius su Šiaurės šalimis, ypač Suomija bei Švedija. 1999 m. gruodžio mėn. tuometinis Estijos užsienio reikalų ministras Tomas Hendrikas Ilvesas (Toomas Hendrik Ilves) Tarptautiniam Švedijos užsienio reikalų institute perskaitė pranešimą pavadinimu „Estija yra Šiaurės šalis“. 2003 m. šalies užsienio ministerija surengė parodą pavadinimu „Estija: Šiaurės šalis su posūkiu“ (angl. Estonia: Nordic with a Twist).
RK3110
Kelias prasideda už Papyvesių, sankryžoje su automagistrale. Kelias eina Pasvalio rajone. Prie kelio yra šios gyvenvietės: Papyvesiai, Krinčinas, Barklainiai, Gulbinėnai. Kelias baigiasi Gulbinėnuose, Senojoje gatvėje. Krinčine kelias kerta Jiešmens upę.
Šiaurės šalies tapatybė Estijoje
Modernus politinis naratyvas
2015 m. Tavis Ryjevas (Taavi Rõivas) aiškino, kad Estijos valstybės naratyvas turėtų būti „Nauja Šiaurės šalis“ (est. Uus Põhjamaa)."„Tapimas Šiaurės šalimi nebūtinai reiškia, kad mes imituosime Šiaurės šalis – kopijavimas mūsų niekuomet nepadarys kažkuo daugiau, kaip prasta Švedijos kopija. Mes turime nukakti ten, kur mums reikia drąsos ir didesnio rizikavimo keliu, turime parodyti iniciatyvą, daugiau eksperimentuoti ir taip pat padaryti daugiau klaidų, o ne vien apsiriboti mokymusi iš kitų bei tolimesniais bandymais save lyginti su kitais.“ – Tavis Ryjevas, Estijos ministras pirmininkas."Tuo tarpu buvusi Estijos prezidentė Kersti Kaljulaid komentuodama Ilveso politines pažiūras teigė, kad ši pati nenori naudoti tokių emociškai paveikių žodžių, kaip „šiaurietiškas“ ar „baltiškas“ ir yra linkusi bendras vertybes puoselėjančias Šiaurės Europos valstybes vadinti „Šiaurės šalių Beniliuksu“.
Ricardo da Silva Faria
Rikardinjas arba Rikardas da Silva Farija (Ricardo da Silva Faria; g. 1992 m. vasario 9 d.) – Brazilijos futbolininkas, rungtyniaujantis saugo pozicijoje.
Karjera
Ricardinho gimė 1992 m. Rio de Žaneire. Nuo devynerių iki 2012 metų treniravosi ir atstovavo vienam garsiausių Brazilijos klubų „Flamengo”. Yra žaidęs Clube de Regatas do Flamengo U20 ekipoje.
2012 m. atvyko į Lietuvą ir žaidė FK Nevėžis Kėdainiai. Pirmoje lygoje sužaidė trejas rungtynes.
Tais pačiais metais išvyko į Lenkijos Lečnos GKS „Gornik” klubą.
2013 m. išvyko į Maltą ir žaidė šios šalies čempionate. Teko pažaisti graikų GS Kallithea, trečiame divizione; Jordanijos Kufrsoum SC klube.
2017 m. vėl grįžo į Maltą ir žaidė Tarxien Rainbows, Zejtun Corinthians FC, Sirens FC ekipose. Sėkmingiausias brazilui etapas šioje šalyje buvo „Tarxien Rainbows” klube, kai per 23 sužaistas rungtynes pelnė 10 įvarčių.
Nuo 2021 m. atstovauja Kauno rajono „Hegelmann Litauen“ klubui, kuris debiutavo A lygoje. 2021 m. balandžio 13 d. rungtynėse prieš FK Panevėžys pelnė įvartį, kurio dėka HL išlygino rezultatą 2:2 ir iškovojo tašką prieš vienus iš pirmenybių lyderių.
2021 m. liepos 2 d. paskelbta, kad dėl šeimyninių aplinkybių žaidėjas nutraukė sutartį su klubu. Brazilas sužaidė 12 A lygos rungtynių ir pasižymėjo įvarčiu, bei atliko tris rezultatyvius perdavimus.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Perujiečiai
Peru gyventojų pagrindą ikikolonijiniais laikais sudarė kečujų genčių konfederacija, vadovaujama inkų. XV a. ši sąjunga pavergė kitas Peru tautas ir sudarė Inkų imperiją (Tahuantisujų). Inkai asimiliavo kitas tautas, primesdami kečujų kalbą bei vykdydami gyventojų perkeldinimą į naujas vietas. 1532–1536 m. Fransisko Pisaro vadovaujami ispanų konkistadorai užkariavo inkus ir sudarė Peru vicekaralystę.
Kolonijiniu laikotarpiu Peru gyventojai rasiškai skirstyti į ispanus, kreolus (Peru gimusius ispanų palikuonis), metisus (ispanų-indėnų palikuonis) ir indėnus. Metisai ir indėnai skirstėsi į daug skirsnių. Ispanai, kreolai ir dalis metisų užėmė aukščiausią visuomeninę padėtį. Rasinė-etninė sudėtis ženkliai skyrėsi skirtingose geografinėse srityse: pajūryje (Kostoje) gyveno daugiausia ispanai, kreolai ir dalis metisų, aukštikalnėse (Sieroje) – indėnai kečujai, aimarai bei metisai, o indėnų gyvenamos džiunglės (Selva) liko kolonizatorių iš esmės neužvaldytos. XVI–XVII a. indėnų skaičius smarkiai sumažėjo dėl vergiško darbo kasyklose ir plantacijose, visuomeninės santvarkos griūties, didėjančio maišymosi su atėjūnais. XVIII a. indėnų skaičius vėl ėmė augti, kartu su kreolais jie surengė keletą sukilimų prieš kolonijinę valdžią.
Nuo XVIII a. kreolai ir metisai susilydė į bendrą visuomeninį sluoksnį, kuris 1809–1826 m. sėkmingai kovojo už šalies nepriklausomybę nuo Ispanijos. Pirmaisiais Peru nepriklausomybės metais kalnuose baltųjų skaičius ėmė smarkiai mažėti, jie susitelkė pakrantėje ir Limoje, kur vystė plantacinę žemdirbystę. XIX a. pakrantėje padidėjo tautinė sutelktis, tuo tarpu Siera ir Selva buvo daugiausia kaip žaliavų ir darbo jėgos tiekimo sritis. XX a. 3-ajame dešimtmetyje rinkos santykiai prasismelkė į kalnus, padidėjo kečujų ir aimarų asimiliacija. Perujiečiai verčiasi daugiausia terasine ir drėkinamąja-plantacine žemdirbyste, gyvulininkyste, pramone (ypač kalnakasybos), žvejyba, paslaugomis.
Perujiečių tautinė sutelktis nėra pernelyg didelė, Peru indėnai išlaikę ryškią tautinę tapatybę, todėl perujiečiais paprastai vadinami tik baltieji, metisai, mulatai ir čolo (metisizavęsi indėnai), sudarantys >60 % šalies gyventojų. Metisai daugiausia prekybininkai, smulkūs valdininkai, amatininkai, pakrantėje taip pat žvejai, darbininkai; negausūs juodaodžiai ir mulatai, išsibarstę pakrantėje, daugiausia užima panašias darbo vietas. Kreolai, atėjūnai iš JAV ir Europos (italai, britai, prancūzai, vokiečiai, airiai, olandai, šveicarai, kroatai, portugalai, lenkai) sudaro daugiausia miestiečių sluoksnį, atstovauja europuetišką kultūrą.
Tradicinis būstas kalnuose ir pakrantėje – stačiakampio plano vienaukštis namas iš plaušplyčių kukurūzais dengtu stogu. Pakrančių metisai taip pat stato namus iš apdegtų plytų, panašius į ispanų ir andalūzų valstiečių namus. Tradiciniai perujiečių rūbai kreoliški (balti marškiniai, skrybėlė, moterų – spalvingos suknios), dalis iš indėnų perėmę pončus, namudinės gamybos apsiaustus. Perujiečių virtuvės pagrindą sudaro kukurūzai, bulvės, lamiena, aviena ir jautiena. Kalnuose dažnai kramtomi kokos lapai. Tradiciniai alkoholiniai gėrimai – pisko vynas ir kukurūzų alus čiča. Kaip ir kitos lotynoamerikiečių tautos – perujiečiai atspindi europietiškų ir indėniškų kultūrų samplaiką. Peru Kostoje paplitęs ispaniškų tradicijų šokis marinera. Aukštikalnėse atgimusi Andų muzika, huayno šokis ir spalvingos inkų procesijos.
Vladas Rėklaitis
thumb|180px miniatiūra|140px|left|Atminimo lenta Ukmergėje, Kauno g. 48 thumb|180px thumb|180px
Vladas-Juozas Rėklaitis (1888 m. sausio 18 d. Daugirdėliai, Alytaus apskritis – 1952 m. balandžio 4 d. Čikaga, JAV) – Lietuvos karininkas, pulkininkas, visuomenės veikėjas, 1931–1940 m. Ukmergės burmistras.
Biografija
Buvo vyriausias iš brolių – būsimo generolo Miko Rėklaičio ir generalinio štabo pulkininko Antano-Simano Rėklaičio. Dar turėjo brolį Vaclovą, Kazį, seserį Anelę Rataiskienę, Emą Reklaitytę, Oną Volungevičienę ir Juzefą Rinkevičienę. 1901–1905 m. mokėsi Marijampolės gimnazijoje. 1905–1908 m. dirbo mokiniu Vilkaviškio vaistinėje. 1908 m. išlaikė provizoriaus egzaminą, paskirtas provizoriaus padėjėju Jekaterinoslave, kur dirbo iki 1909 m.
Karjera kariuomenėje
1909–1911 m. atliko karo prievolę Rusijos caro kariuomenėje. Tarnavo puskarininkiu, tačiau tarnybos pabaigoje baigė jaunesniųjų karininkų karo mokyklą, išlaikė atsargos praporščiko egzaminą. 1911 m. Nižnij Novgorode dirbo vaistininku, 1912 m. persikėlė į Maskvą ir dirbo Zamoskvorečės vaistinėje. Studijavo farmaciją Charkovo universitete. 1914 m. kilus Pirmajam pasauliniam karui, mobilizuotas į Rusijos kariuomenę kaip atsargos karininkas. Pasiųstas į frontą, dalyvavo kovose su vokiečiais ir austrais. Fronte tris kartus sužeistas, du kartus kontūzytas. Demobilizuotas 1918 m. gegužės mėnesį štabskapitono laipsniu. Rusų karinės vadovybės už narsą fronte apdovanotas Šv. Vladimiro 4-ojo, Šv. Stanislovo 2-ojo ir 3-ojo, Šv. Anos 2-ojo ir 3-ojo laipsnio ordinais.
1918 m. Vladas Rėklaitis grįžo į Lietuvą ir dirbo stambiame tėvų ūkyje.