cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Grasalkovičių rūmai
Istorija
Rūmai buvo tapę baroko muzikos kultūros centru. Kadaise kompozitorius J. Haidnas čia pristatinėjo savo simfonijas, virė intensyvus kultūrinis vietos aukštuomenės gyvenimas. 1919 m. rūmuose buvo įsikūrusi teritorinė karo valdyba. Rūmuose II Pasaulinio karo metais buvo Pirmosios Slovakijos respublikos prezidento Jozefo Tiso rezidencija. Pokariu čia įkurdintos įvairios komunistinės Čekoslovakijos institucijos: komisarų taryba, vietos partinės valdžios atstovybė, pionierių namai. Nuo 1996 m. po restauracijos rūmai atiteko Slovakijos prezidento žinion.
Čililabombvė
Čililabombvė  – miestas Zambijoje, Vario Juostos provincijoje, 10 km nuo Kongo DR sienos. Yra geležinkelio stotis. Verčiamasi daugiausia vario gavyba. Mieste yra vienas pagrindinių šalyje stadionų (Konkolos stadionas).
Istorija
Miesto pavadinimas Čililabombvė reiškia „kvarkiančių varlių vieta“. Kolonijiniais laikais miestas vadintas Bankroftu.
Pasruojė
Pasruojė – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Žemaičių Kalvarijos, prie kelio Telšiai–Skuodas, prie Sruojos upės. Yra alkakalnis – Panų kalnas (Mergakalnis), koplyčia.
Istorija
1950–1995 m. Pasruojės žuvininkystės ūkio gyvenvietė.
Alkakalnis
1982 m. balandžio 2-3 d. naktį buvo žiauriai nusiaubtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklas – Alkakalnis, kitaip vadinamas Panų kalnu (Nr. 1195). Lietuvos Katalikų Bažnyčios Kronika apie šį įvykį:
Split (krepšinio klubas)
Splito Split – vienas žinomiausių Kroatijos klubų, įsikūręs didžiausiame Dalmatijos mieste Splite. Šiuo metu klubas dalyvauja Kroatijos čempionate bei Adrijos lygoje.
Istorija
Splito komandos vardas įrašytas į Europos krepšinio istorija, kaip vienas iš dviejų (kartu su Rygos ASK) klubų, sugebėjusių laimėti stipriausią Europos klubinio krepšinio turnyrą Eurolygą tris kartus iš eilės. 1989, 1990 ir 1991 metais tai padaryti padėjo tokios krepšinio žvaigždės kaip Dino Rađa, Toni Kukoč ir Žan Tabak.
Dabar klubas išgyvena ne pačius geriausius laikus. 2005 metais komanda buvo iškritusi iš Adrijos lygos, ir nors po sezono pertraukos sugrįžo, tačiau vėl velkasi turnyrinės lentelės dugne.
Sanna Khánh Hòa BVN FC
„Sanna Khánh Hòa BVN Football Club“ – Vietnamo futbolo klubas iš Niačango.
Namų rungtynes žaidžia „Nha Trang“ („Sân vận động 19 tháng 8“) stadione.
Istorija
Klubo ištakos siekia 2013 m., kai buvo įkurtas Sanna Khánh Hòa BVN.
2015 m. debiutavo elito pirmenybėse.
Purviniškis (Daugailiai)
Purviniškis – kaimas Utenos rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 2 km į rytus nuo Daugailių.
Gyventojai
Kaime savo jaunystės dienas praleido arkivyskupas Teofilius Matulionis.
Bajoraliai
Bajoraliai – kaimas Kretingos rajono savivaldybės šiaurės rytinėje dalyje, 5 km į vakarus nuo Salantų, prie kelio. Kaime pastatytos dvi vėjo jėgainės.
Etimologija
Yra dvi vietovardžio kilmės versijos: Rašytiniuose šaltiniuose vietovardis rašomas, , , 🇬🇸,.
Geografija
Iš šiaurės, vakarų ir pietų kaimą supa Juodupėnų, Juodaičių, Grūšlaukės ir Vaineikių miškai. Centrine kaimo dalimi praeina kelias. Kaimas ribojasi su Leliūnais, Mažaisiais Žalimais ir Buginiais. Šiauriniame pakraštyje išteka Pestupis (dešinysis Salanto intakas).
Istorija
Kaimas įkurtas XVII a. Minimas nuo 1675 m. Priklausė Salantų, o 1675–1861 m. – Grūšlaukės dvarui.
1750, 1821 ir 1843 m. buvo 12, 1846 m. – 14, 1866 m. – 15 kiemų.
Dvasiniu valstiečių gyvenimu nuo 1630 m. rūpinosi Salantų parapijos kunigai. 1923 m. buvo 26 ūkiai. Tarpukariu kaimas išskaidytas į vienkieminius ūkius, prie Bajoralių prijungta dalis išparceliuoto Pesčių dvaro žemės sklypų. 1930 m. per kaimą iš Grūšlaukės į Salantus buvo nešamas Vytauto Didžiojo paveikslas.
Į pietus nuo Pestupio esanti kaimo dalis neoficialiai vadinosi Užupeliais (🇬🇸). Joje 1935 m. buvo 3 ūkiai.
Pelėdnagių seniūnija
Pelėdnagių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Kėdainių rajono savivaldybės pietryčiuose.
Lotynų Amerika
thumb|260px|Lotynų Amerikos šalys thumb|200px|Lotynų Amerikos regionai Lotynų Amerika ( arba Latinoamérica, ) – regionas Amerikos žemyne, kuriame dominuoja iš lotynų kalbos kilusios romanų kalbos (ispanų, prancūzų ir portugalų kalba). Paprastai prie šio regiono priskiriamos Pietų, Centrinės Amerikos šalys ir Meksika, kartais taip pat prijungiamos Karibų salos.
Pelėdnagių seniūnija
Ūkis
Žemės ūkis (svarbiausia – Labūnavos ŽŪB), sodininkystė (Pašiliuose), o Pelėdnagiuose buvusios melioracijos valdybos teritorijoje veikia nemažai įvairių įmonių.
Bajoraliai
Istorija
Bajoralių gyventojai priklauso Leliūnų kaimo bendruomenei.
Pelėdnagių seniūnija
Paveldas
Kultūrinis: Gamtinis:
Lotynų Amerika
Regionas užima 21 069 501 km² teritoriją (3,9 % Žemės paviršiaus), čia gyvena apie 590 mln. gyventojų.
Pelėdnagių seniūnija
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Lotynų Amerika
Terminologija
Terminas Lotynų Amerika pradėtas naudoti XIX a. pirmoje pusėje, pastebint bendrus regiono istorinius, kultūrinius, socialinius ypatumus. Prie šio termino populiarinimo prisidėjo prancūzai, siekę pabrėžti takoskyrą tarp romaniškos kilmės (t. y. ir pačiai Prancūzijai artimų) šalių bei germaniškų šalių, kuriose dominavo anglų kultūra.
Pelėdnagių seniūnija
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 7 seniūnaitijos:
Lotynų Amerika
Terminologija
Lotynų Amerikai priklausančių šalių sąrašas nėra tiksliai apibrėžtas: dalis šalių turi tiek romaniškos, tiek germaniškos kultūros bruožų, todėl jų priskyrimas ginčytinas. Paprastai Lotynų Amerikai neginčytinai priskiriamos visos buvusios Ispanijos ir Portugalijos kolonijos (t. y. Iberoamerikos valstybės): visa Pietų Amerika išskyrus Gvianos šalis, Centrinė Amerika išskyrus Belizą, Meksika, Kuba, Dominikos Respublika ir Puerto Rikas (nors pastarasis pavaldus JAV). Taip pat dažniausiai į Lotynų Ameriką įtraukiama buvusi Prancūzijos kolonija Haitis, o kartais – ir esamos kolonijos (Prancūzijos Gviana, Martinika, Gvadelupa). Tiesa, prancūzakalbis Kvebekas Lotynų Amerikai nepriklauso, nes kultūriškai jis daug labiau susietas su britiška Kanada. Buvusioje britų kolonijoje Belize taip pat populiari ispanų kalba, o Aruboje, Kiurasao šnekama papiamento kalba, kilusia iš romanų kalbų. Paminėtina, kad net ir tradiciškai į Lotynų Ameriką įtraukiamose šalyse ne visur būdinga Lotynų Amerikos kultūra – pvz., Centrinės Amerikos rytinės pakrantės, šiaurės Kolumbija savo kultūra artimesnės Karibų saloms. Be to, nors Lotynų Amerika apibrėžiama kalbiniu pagrindu, į ją patenka ir tie regionai, kur dominuoja indėnų kalbos.
JTO, UNESCO ir daug kitų tarptautinių organizacijų vartoja terminą „Lotynų Amerika ir Karibų salos“ į kurį įtraukiamos visos Amerikos teritorijos išskyrus JAV, Kanadą ir Grenlandiją.
Suskirstymas
Pati Lotynų Amerika kaip ir visas Amerikos žemynas smulkiau skirstoma į Centrinę, Pietų, Šiaurės Amerikas bei Karibų salas. Taip pat pagal istorinę priklausomybę išskiriama Ispanų Amerika bei Portugalų Amerika, pagal geografinius ir kultūrinius bruožus – Andų šalys, Pietinis Kampas.
Istorija
thumb|250px|Majų miesto [[Palenkė (miestas)|Palenkės liekanos]]
Kolonizacija
thumb|left|250px|San Martino žygis per Andus į Čilę Per užkariavimus buvo sunaikinta dauguma regiono vietinių gyventojų, atvežta daug juodaodžių vergų iš Afrikos, prasidėjo rasių maišymasis. Kolonializmo laikais įtvirtintas feodalizmas, susidarė luominė visuomenė, smarkiai priklausoma nuo bažnyčios ir turtingų feodalų.
Nepriklausomybės karai
Pirmoji šalis Lotynų Amerikoje, pasiekusi nepriklausomybę, tapo Haitis. 1804 m. vergų sukilimas, vadovaujamas Tuseno Luvertiuro, nuvertė prancūzų kolonijos San Domingo valdžią ir paskelbė nepriklausomą Haičio valstybę. Šis įvykis tapo įkvėpimu kitoms Lotynų Amerikos šalims. XIX a. Portugalija ir Ispanija jau buvo išstumtos iš pasaulinio elito, kuriame buvo XV–XVII a., dabar dominavo Jungtinė Karalystė ir Prancūzija. Lotynų Amerikoje vis labiau augo pasipiktinimas konservatyviu, despotišku kolonistų mažumos elitu ir imta siekti radikalių permainų.
1808 m. Napoleonas įsiveržė į Ispaniją – tai tapo puikia proga sukilimui prieš Ispanijos imperijos valdžią. Pradėtos formuoti karinės chuntos nepriklausomybei siekti, iškilo charizmatiški, išsilavinę lyderiai, pasiryžę išvaduoti visą žemyną – Chosė de San Martinas, Simonas Bolivaras, Bernardas O'Higinsas, Fransiskas de Miranda ir kiti išvaduotojai (libertadores). Netrukus nuo Meksikos iki Čilės prasidėjo kovos tarp nepriklausomybės šalininkų ir rojalistų. 1825 m. visos Ispanijos kolonijos, išskyrus Kubą ir Puerto Riką pasiekė nepriklausomybę. Brazilijoje ir Meksikoje buvo sukurtos nepriklausomos konstitucinės monarchijos.
Liberalų-konservatorių karai
Pasiekus nepriklausomybę, Lotynų Amerikoje taika neatėjo. Kilo daugybė vidinių karų tarp konservatyvių jėgų, palaikiusių stiprią bažnyčios valdžią, griežtą socialinę hierarchiją, bei liberalų, siekusių didesnių ekonominių ir socialinių laisvių. Šios kovos lėmė tolesnį Lotynų Amerikos valstybių formavimąsi – vienų ar kitų jėgų valdomos valstybės siekė pajungti kitas valstybes arba išsivaduoti nuo priklausymo priešiškos ideologijos valstybėms. Liberalų-konservatorių karai lėmė, kad tokios valstybių sąjungos kaip Jungtinės Centrinės Amerikos Provincijos, Didžioji Kolumbija, Jungtinės La Platos provincijos, Peru-Bolivijos konfederacija greitai subyrėjo į atskiras valstybes. Tuo laikotarpiu kilo daug nuožmių teritorinių-ideologinių karų, ženkliai nulėmusių juose dalyvavusių valstybių ateitį: Trigubo Aljanso karas (sunaikinta klestinti Paragvajaus ekonomika), Argentinos pilietinis karas (šalis tapo federacine respublika), Ramiojo vandenyno karas (Bolivija neteko priėjimo prie jūros bei vertingų salietros telkinių), Amerikos–Meksikos karas (Meksika neteko didelių teritorijų šiaurėje).
thumb|250px|Protestas prieš Pinočeto režimą Čilėje
Pasauliniai karai
XX a. pr. politinė situacija Lotynų Amerikoje stabilizavosi tik iš dalies – daugelyje šalių įsitvirtino oligarchinė diktatūra, kuri ir toliau lėmė didelę socialinę nelygybę, žmogaus teisių varžymus. Prieš tokias diktatūras dažnai kildavo vargingųjų sukilimai (bene žymiausias – Meksikos revoliucija), tačiau jie situaciją mažai keitė. Pasaulinių karų metu Lotynų Amerika liko kovų sūkurio nuošalyje, o daugelis valstybių jais pasinaudojo ir pasiekė didesnę ekonominę gerovę – tiekė produkciją karų nuniokotai Europai, į regioną plūstelėjo daugybė imigrantų iš Europos šalių. Dauguma jų įsikūrė Argentinoje, Brazilijoje, Urugvajuje, Venesueloje, Meksikoje ir Čilėje. Jie davė didelį impulsą šalių ekonominiam, kultūriniam šuoliui.
Šaltasis karas
Šaltojo karo metais Lotynų Amerikoje itin stipriai pasireiškė įtampa tarp nacionalistinių ir komunistinių jėgų. JAV buvo itin pavojingas socializmo suklestėjimas jos pašonėje, todėl ji bet kokia kaina rėmė dešiniųjų pažiūrų diktatorius, finansavo ginkluotę, padėjo rengti valstybinius perversmus.
Paskutiniajame XX a. dešimtmetyje visose Lotynų Amerikos šalyse išskyrus Kubą autoritariniai režimai buvo nuversti, įvestas demokratinis valdymas.
thumb|left|240px|Indėnų mitingas, palaikantis naująją Bolivijos konstituciją
Posūkis kairėn
Pasibaigus šaltajam karui JAV pabandė įsitvirtinti regione ekonominėmis priemonėmis – JAV kartu su Tarptautiniu valiutos fondu ir Pasaulio banku sudarė Vašingtono konsensusą, pagal kurį į Lotynų Amerikos šalis turi būti diegiamos neoliberalios reformos, sudaroma bendra rinka su JAV. 1994 m. Meksika įtraukta į NAFTA ekonominę sąjungą. JAV siekė, kad būtų sudaryta laisvoji ekonominė rinka visoje Amerikoje, tačiau daug Lotynų Amerikos šalių tam pasipriešino.
Intensyvus JAV kišimasis į Lotynų Amerikos vidaus reikalus lėmė tai, kad regione kilo socialistinė banga – Venesuelos, Čilės, Ekvadoro, Bolivijos, Brazilijos, Paragvajaus, Nikaragvos, Hondūro, Urugvajaus valdžioje atsidūrė kairiosios jėgos. Ypač JAV politikai priešiškos šalys ėmėsi kurti alternatyvią ekonominę sąjungą ALBA. Pažymėtina, kad XX a. pab. – XXI a. pr. itin sustiprėjo indėniški sąjūdžiai, kovojantys už vietinių gyventojų teises, prieš stambių koncernų ir žemvaldžių vykdomą natūralios gamtos naikinimą. Bolivijoje toks sąjūdis į valdžią atvedė pirmąjį prezidentą indėną – Evo Moralesą.
Etninė sudėtis
thumb|240px|Amerikos valstybių etninė sudėtis
Lotynų Amerika yra vienas labiausiai etniškai ir rasiškai margų pasaulio regionų. Čia galima sutikti visų pagrindinių rasių atstovų, gausu tarpinių rasių. Tiesa, rasinė sudėtis smarkiai skiriasi atskirose šalyse.
Kalbos
Ispanų ir portugalų kalbos yra ryškiai dominuojančios Lotynų Amerikoje. Portugalų kalba yra oficiali Brazilijoje, o už jos ribų vartojama negausiai (pasieniuose paplitęs ispanų-portugalų mišinys portuñol). Puerto Rike greta ispanų kalbos valstybinė yra ir anglų. Ji neretai vartojama ir tarp karibietiškos kilmės rytinės Centrinės Amerikos gyventojų. Haityje oficialiai kalbama prancūziškai. Šalyse, kur tebegyvena nemažai indėnų, paplitusios vietinės kalbos: kečujų, aimarų, gvaranių, nauatlių, majų. Peru, Bolivijoje ir Paragvajuje indėnų kalbos turi valstybinį statusą. Paminėtina, kad Paragvajuje indėnų gyvena nedaug, tačiau jėzuitų misionierių išplatintą gvaranių kalbą yra perėmę šalyje gyvenantys metisai. Kitur indėnų kalbos turi regioninės kalbos statusą. Karibų salose bei Karibų jūros pakrantėje itin populiarios kreolų kalbos (pvz., Haičio kreolų kalba). Dalis vėlesnių imigrantų iš Europos taip pat yra išlaikę savo kalbas. Tas ypač pasakytina apie izoliuotas bendruomenes (velsiečiai Čiubute, vokiečiai menonitai Paragvajuje).
Religija
thumb|left|200px|[[Kristaus Atpirkėjo statula Rio de Žaneire]]
Katalikybė yra ryškiai dominuojantis tikėjimas Lotynų Amerikoje. Ją išpažįsta virš 70 % regiono gyventojų. Katalikų bažnyčia nuo pat konkistos pradžios buvo svarbus Ispanijos ir Portugalijos imperijų ramstis kolonizuojant kraštą. Tiesa, katalikybės ir vietinių indėnų tikėjimų sandūra lėmė tai, kad daug katalikų švenčių buvo papildyta indėniškomis tradicijomis, o regionuose, kur gyvena daug indėnų susiformavo sinkretiniai tikėjimai (pvz., Santa Muerte kultas, indėniškos apeigos Gvatemalos, Bolivijos bažnyčiose ir kt.). Greta tradicinių katalikų bažnyčių kuriasi ir kiti krikščioniški judėjimai, daug dėmesio skiriantys kovai prieš socialinę nelygybę, indėnų priespaudą. Pvz., Paragvajaus prezidentu tapęs Fernando Lugo garsėjo kaip „vargšų vyskupas“. Didėja ir kitų krikščioniškų atšakų gretos: Brazilijoje, Centrinėje Amerikoje gausu protestantų, ypač sekmininkų.
Indėnų šamanistiniai, animistiniai tikėjimai išlikę mažai civilizacijos paliestose džiunglių, kalnų gentyse. Kraštuose, kur gyvavo senosios Amerikos civilizacijos yra išlikusios tradicinės šventės, ritualai, pasaulėžiūra, pastebimas senųjų indėnų religijų atgimimas (pvz., Pačiamama kultas Anduose). Karibų salose yra praktikuojamas vudu tikėjimas, atkeliavęs su vergais iš Afrikos.
Lotynų Amerikoje yra palyginti negausios musulmonų, judėjų, budistų, hinduistų bendruomenės. Jos ryškesnės šalyse, kurios pritraukė daug imigrantų – Argentinoje, Brazilijoje, Meksikoje, Venesueloje. Panama yra bahajų tikėjimo centras Lotynų Amerikoje. Populiarėja Naujojo Amžiaus tikėjimai, ypač Brazilijoje.
Meksikoje, Argentinoje, Kuboje, Čilėje, Brazilijoje yra nemažas procentas nereligingų žmonių.
Migracija
Iki XX a. vid. į Lotynų Ameriką kėlėsi daug imigrantų iš Europos, Azijos šalių. Tačiau XX a. pab. situacija pasikeitė, smarkiai padidėjo emigacija. Daugiausia emigruojama į JAV, mažiau į Europą (ypač Ispaniją, Portugaliją, Italiją), Kanadą, Australiją ir kt. Daugiausia emigruoja Meksikos, Centrinės Amerikos valstybių, Kolumbijos, Bolivijos, Ekvadoro, Dominikos Respublikos, Kubos, Čilės gyventojai. Taip pat pasireiškia vidinė migracija, pvz., iš Bolivijos, Paragvajaus į Argentiną, iš Gvatemalos, Hondūro į Meksiką ir kt. thumb|250px|Kariai Brazilijos favelose
Nusikalstamumas
Lotynų Amerika pasižymi gan aukštu nusikalstamumo lygiu. 2004 m. pagrindine mirčių priežastimi smurtinė mirtis buvo Brazilijoje, Kolumbijoje, Venesueloje, Salvadore, Meksikoje ir Hondūre. Šiose šalyse labai dažni ginkluoti apiplėšimai, kriminalinių gaujų susidūrimai, klesti prekyba narkotikais. Didelė socialinė nelygybė yra viena pagrindinių nusikalstamumo priežasčių. Ypač nusikalstamumas klesti skurdžiuose didmiesčių priemiesčiuose (favelose), kur apiplėšimai dažnai yra pagrindinis išgyvenimo šaltinis. Valdžios ir policijos korupcija prisideda prie nusikalstamumo klestėjimo.
Ekonomika
thumb|left|250px|Kakavos džiovinimas Venesueloje
Dauguma Lotynų Amerikos šalių priskiriamos besivystančioms šalims. Tiesa, tokios šalys kaip Argentina, Meksika, ypač Brazilija tampa svarbiomis pasaulio ekonominio elito narėmis. Urugvajus, Čilė, Kosta Rika tai pat pasižymi stabilia ekonomika, gan geromis pragyvenimo sąlygomis. Aiškiai skurdžiausia regiono šalis yra Haitis, užimantis paskutines vietas tiek pagal BVP rodiklius, tie pagal skurdo paplitimą. Dideliu skurdu taip pat pasižymi Centrinės Amerikos šalys (išskyrus Kosta Riką), Paragvajus, Bolivija, Peru. Žemės ūkis yra viena svarbiausių ūkio šakų daugelyje Lotynų Amerikos valstybių: eksportui auginami bananai ir kiti tropiniai vaisiai, kava, kakava, kukurūzai, medvilnė, ryžiai ir kt. Brazilijoje, Urugvajuje, Argentinoje labai išvystyta gyvulininkystė. Taip kertami atogrąžų miškai, verčiamasi pramonine žvejyba (ypač Čilėje, Peru, Ekvadore, Argentinoje) žuvinguose arktiniuose ir šaltųjų srovių vandenyse. Kalnakasyba nuo seno buvo viena svarbiausių ūkio šakų regione: kasamas varis (Čilėje), sidabras (Meksikoje, Bolivijoje, Peru), auksas (Peru, Brazilijoje, Dominikos Respublikoje), geležies rūda (Brazilijoje, Peru), aliuminio rūda (Brazilijoje), alavas, mangano, nikelio rūdos, akmens anglys, brangakmeniai ir kt. Dabar didesnę reikšmę turi naftos ir gamtinių dujų gavyba (Venesueloje, Ekvadore, Meksikoje, Argentinoje, Bolivijoje). thumb|250px|Kalnakasyba Potosi mieste
Labiau išsivysčiusiose šalyse diegiama automobilių ir įrengimų gamybos, chemijos, moderniųjų technologijų pramonė.
Turizmas tapo svarbiu pelno nešėju Lotynų Amerikoje. Daugelis regiono šalių pasižymi vaizdingais kraštovaizdžiais, nepaliesta laukine gamta, kokybiškais paplūdimiais, maloniu klimatu, archeologinėmis vertybėmis, spalvingomis šventėmis. Greta masinio turizmo sparčiai populiarėja ir ekoturizmas. Lankomiausios šalys yra Meksika, Brazilija, Dominikos Respublika, Peru, Argentina, Kuba, Kosta Rika, Bolivija.
Skurdas ir socialinė nelygybė yra svarbiausios regiono problemos. Nuo pat konkistos laikų atsirado didelis socialinis barjeras tarp europietiškos kilmės kolonistų elito ir skurdžių indėnų bei kitų „spalvotųjų“. Lotynų Amerikos šalims atgavus nepriklausomybę atskirtis nesumažėjo, nes korumpuota ir diktatoriška valdžia nesiėmė rimtų socialinių reformų. Ir dabar, nepaisant regiono ekonomikos augimo, susikūrusia ekonomine gerove pasinaudoja mažuma – valdininkai, didmiesčių gyventojai, žemvaldžiai, tuo tarpu kaimuose, indėniškose bendruomenėse dažnai neužtenka resursų minimaliam pragyvenimui.
Kultūra
thumb|250px|Kolonijinė architektūra Kartachenoje thumb|250px|Kaimo bažnyčia, [[Sarva, Peru]] Lotynų Amerikos kultūra susiformavo maišantis įvairiausioms kultūrinėms tradicijoms. Ir dabar ji išlieka nevienalytė, ir skiriasi pagal etnines, socialines grupes. Lotynų Amerikos kultūrą suformavo 3 pagrindinės kultūros:
Architektūra
Ikikolumbiniais laikais tose vietose, kur iškilo civilizacijos, statyti monumentaliosios architektūros pastatai: laiptuotosios piramidės, šventyklų kompleksai, masyvios tvirtovės. Puikūs tokios architektūros pavyzdžiai išliko Maču Pikču, Čičen Icoje, Teotihakane, Ušmalyje, Tikalyje ir kt. Lotynų Amerikai konkistos laikotarpiu buvo itin būdinga tuo metu Pietų Europoje populiari barokinė architektūra. Statyti ištisi miestai su barokinėmis katedromis, vilomis, rūmais, grįstomis gatvėmis. Tipiški tokio laikotarpio miestai yra Kartachena, Potosi, Kitas, Lima, Santa Ana de Koras. Vietomis provincijose susiformavo unikalios tradicijos, jungiančios europietišką ir indėnišką architektūrą, pvz., Čikitanijos jėzuitų misijos. Savita architektūra susidarė ir provincijų miesteliuose, kur būdingos akmeninės ar iš plaušplyčių statytos balto mūro bažnytėlės ir gyvenamieji namai (Umauaka ir kt.). XX a. pradėti statyti modernios architektūros statiniai, ypač tokiais pasižymi Brazilijos sostinė Brazilija.
Kinas
Lotynų Amerikos kinas pasižymi muilo operų produkcija, jos populiarios ir už regiono ribų (JAV, Rytų Europoje, Izraelyje). Sukuriama ir kitokio žanro filmų: „Pano labirintas“, „Dievų miestas“, „Elitinis būrys“ ir kt.
Literatūra
Ikikolumbinėje Lotynų Amerikoje buvo sukurtas raštas, Mezoamerikoje buvo rašomi kodeksai, vaizdavę indėnų civilizacijų istoriją. Tačiau labiausiai klestėjo žodiniai legendų, mitų, istorijų pasakojimai. Dalis jų užrašyta kolonizatorių (pvz., majų epas Popol Vuh), o dalis teatralizuotų pasakojimų išliko iki šių dienų (Rabinal Achí). Kolonijiniais laikais daugiausia rašytos bažnytinės kronikos, konkistadorų laiškai, pasakojimai apie užkariavimus. Grožinė literatūra pradėjo formuotis XVIII–XIX a. Tačiau didžiausias Lotynų Amerikos literatūros klestėjimas prasidėjo XX a. antroje pusėje: svarbiausi to laikotarpio rašytojai yra Chulijas Kortasaras, Gabrielis Garsija Markesas, Marijus Vargas Ljosa, Karlosas Fuentesas, Augustas Roa Bastosas, Chorchė Luisas Borchesas, Pablas Neruda, Paulas Koeljas ir kt.
Muzika
thumb|250px|Argentinoje atliekamas tango
Sportas
Futbolas yra neginčijamai populiariausia sporto šaka Lotynų Amerikoje. Jį XIX a. pab. – XX a. pr. išplatino anglų geležinkeliečiai, dirbę La Platos regione. Netrukus šis sportas paplito po visą regioną, o 1930 m. Urugvajuje surengtas I pasaulio futbolo čempionatas. Nuo to laiko, Argentina ir Brazilija tapo elitinėmis pasaulio futbolo komandomis ir laimėjo ne vieną čempionatą. Meksikos, Urugvajaus, Kolumbijos, Paragvajaus, Čilės komandos taip pat dažnai patenka tarp pasaulio čempionatų dalyvių. Iš Lotynų Amerikos kilo tokios futbolo žvaigždės kaip Diego Maradona, Pelé, Ronaldo, Gabrielis Batistuta, Lionelis Mesi ir kt. Tiesa, Venesueloje, dalyje Centrinės Amerikos šalių bei Karibuose futbolas nėra pats populiariausias sportas. Ten labiau paplitęs beisbolas, boksas, tinklinis, krepšinis. Pastarasis sportas gan populiarus ir Argentinoje, kuri yra tapusi prizininke pasaulio čempionatuose ir olimpiadose.
Pikeliai (Kelmė)
Pikeliai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Vaiguvos.
Meldučiai (Vyžuonos)
Meldučiai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 5 km nuo Vyžuonų.
Beatričė Rožinskaitė
Beatričė Rožinskaitė (g. 1992 m. kovo 31 d. Kaune) – Lietuvos dailiojo čiuožimo sportininkė. Trijų nacionalinių aukso medalių savininkė.
Gačas (Monkų apskritis)
Gačas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Tšcianės valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra Gelčino kaimo dalis.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Rozalimo apylinkė
Rozalimo apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Giovanni Domenico Tiepolo
Biografija
Džovanis Domenikas Tiepolas gimė 1727 rugpjūčio 30 d. Venecijoje. Jo tėvas buvo žymusis XVIII a. freskų meistras Džovanis Batista Tiepolas. Domenikas buvo apmokytas tėvo dirbtuvėse ir jau nuo 13 metų pradėjo padėti tėvui jo darbuose. Nuo 20 m. amžiaus jau pradėjo atlikti savarankiškus darbus. Pirmaisiais reikšmingais jo darbais laikoma 14 paveikslų serija Šv. Kryžiaus oratorijoje prie San Paolo bažnyčios Venecijoje. Domenikas padėjo tėvui jo darbuose 1750–1753 m. Viurcburgo rūmuose. Jo alegoriniai darbai buvo artimi tėvo, tačiau žanrinėse scenose Domeniko stilius yra realistiškesnis. 1757 m. jis su tėvu dirbo Villa Valmarana Vičencoje. 1762 m. Domenikas lydėjo tėvą į Madridą.
Po tėvo mirties 1770 m. dailininkas grįžo į Veneciją, kur 1780 m. buvo išrinktas Akademijos prezidentu. Panašu, kad nuo apie 1770 m. Džovanis Domenikas padarė apie 15 m. kūrybinę pertrauką. Pratęsė dailininko veiklą jau būdamas susiformavusiu savarankišku meistru, išvystė nuosavą, skirtingą nuo tėvo stilių. Paskutiniais 10 metų Džovanis Domenikas sukūrė reikšmingiausius savo kūrinius – freskas Villa Zianigo prie Venecijos (dabar perkeltos į Ca’ Rezzonico), kuriose vaizdavo kasdienes scenas, ypač teatro su Pulčinela. Po freskų baigimo Villa Zianigo jis nupiešė 104 piešinių serija Pulčinelos tema, kurie savo menine verte laikomi lygiais jo tapybos darbams. Dailininkas yra sukūręs apie 200 grafikos kūrinių, dalį jų − pagal savo ir tėvo paveikslus. Tarp šių darbų pažymėtina 24 graviūrų serija biblijinės Kelionės į Egiptą tema (sukurta 1749 m.). Džovanis Domenikas Tiepolas mirė 1804 m. kovo 4 d. Venecijoje. Jo jaunesnis brolis Lorencas buvo žanrinių scenų tapytoju.
Rozalimo apylinkė
Istorija
1995 m. Pakruojo rajono savivaldybės tarybos sprendimu vietoje Rozalimo apylinkės viršaičio pareigybės įsteigta Rozalimo seniūno pareigybė.
Tšcianės žydų kapinės
Tžcianų žydų kapinės - žydų kapinės įkurtos XIX a. Tžcianų kaime. Per II pasaulinį karą kapinės buvo sunaikintos. Kapinių teritorija 1,1 ha.
Paslaptingas sodas
Paslaptingas sodas – anglų kilmės amerikiečių rašytojos Frances Hodgson Burnett romanas, pirmą kartą vientisa knyga išleistas 1911 m. Knyga laikoma vaikų literatūros klasika, išversta į daugybę pasaulio kalbų.
Pagrindinė knygos herojė – dešimtmetė Merė, atvykusi gyventi iš Indijos į Angliją. Merė – uždaro būdo, tėvų apleista mergaitė, kuriai gyvenime niekas neįdomu. Anglijoje, dėdės dvare, Merė sužino apie čia esantį seną apleistą sodą ir sumano į jį patekti. Merei pavyksta tai padaryti ir ji imasi gaivinti apleistus sodo augalus. Pažindama ir suartėdama su gamta, mergaitė ima spinduliuoti gyvenimo džiaugsmu ir juo užkrečia pusbrolį Koliną – nevaikštantį berniuką, kuris, atsidūręs paslaptingame sode, ima sveikti.
„Paslaptingas sodas“ lietuvių kalba pasirodė 1996 m. Vėliau knyga buvo kelis kartus perleista. Vertėjas – Viltaras Alksnėnas. Išleido leidykla „Alma littera“.
Vytautas Bendikas (1931)
Vytautas Bendikas (1931 m. liepos 13 d. Tirkšliai, Raudondvario valsčius, Kauno apskr. – 1997 m. birželio 15 d. Šiauliai) – Lietuvos ekonomistas, pedagogas, socialinių mokslų daktaras.
Biografija
1949 m. baigė Vilniaus maisto pramonės mokyklą, dirbo gamyklose. 1960 m. baigė Vilniaus aukštąją partinę mokyklą. 1963 m. baigė Vilniaus universiteto Pramoninės ekonomikos fakultetą. 1973 m. Vilniaus universitete apgynė disertaciją „Materialinio ir moralinio skatinimo formų tobulinimas mašinų gamybos ir metalo apdirbimo pramonėje (Šiaulių miesto pavyzdžiu)“, ekonomikos mokslų kandidatas.
1960–1963 m. Šiaulių dviračių gamyklos „Vairas“ inžinierius, gamyklos LKP partinio komiteto sekretorius. Nuo 1963 m. partijos miesto komiteto skyriaus vedėjas, o 1966–1975 m. partijos miesto komiteto sekretorius. Nuo 1963 m. Šiaulių pedagoginio instituto dėstytojas, 1975 m. lapkričio 18 d. – 1991 m. lapkričio 1 d. instituto rektorius. Jam vadovaujant pastatyti trys bendrabučiai, studentų kultūros centras „Studentų kampas“, įrengta mokomoji bazė Balsiuose, poilsio bazės Pašvinyje ir Giruliuose, sandėliai, garažai, 1982 m. iškilo tuomet geriausias respublikoje instituto mokomasis korpusas P. Višinskio g. 25. 1990 m. vienas pirmųjų Šiaulių universiteto steigimo idėjos iniciatorių.
Nuo 1992 m. Istorijos ir politinės ekonomijos katedros profesorius, 1996–1997 m. Ekonomikos ir vadybos katedros vedėjas, 1997 m. Ekonomikos katedros vedėjas. Nuo 1975 m. docentas, nuo 1985 m. profesorius.
Petras Bendorius
Petras Bendorius (tikroji pavardė Bendoravičius, 1863 m. Matlaukys – 1906 m. lapkričio 19 d. Ūdrija) – Lietuvos pedagogas, tautosakos rinkėjas.
Biografija
1884 m. baigęs Veiverių mokytojų seminariją mokytojavo Ūdrijos mokykloje ir kitose Suvalkų gubernijos mokyklose.
1887 m. Rusijos geografų draugijai įteikė tautosakos tekstų, etnografinių ir archeologinių aprašų rinkinį, už kurį buvo apdovanotas draugijos sidabro medaliu. Keletą rinkinio dainų išspausdino Eduardas Volteris „Lietuviškoje chrestomatijoje“ (2 d. 1901–1904 m., rusų kalba). Rusijos geografų draugijos archyve yra jo rankraščiai: „Apraszimas rastiniu daiktu“, „Pilekalnis“, „Swodba Dzūkuose“, „Kriksztynos“, „Szermenys“, „126 dainos“, „Mislys“, „Patarlės“, 1891 m. „Kalvarijos pavietas“.
Panaikinus spaudos draudimą parengė lietuviškus pradžios mokyklos vadovėlius:
Vožtuvų intersticinė ląstelė
Vožtuvų intersticinės ląstelės sandara
Vožtuvų intersticinės ląstelės yra dinamiška heterogeniškų ląstelių populiacija. Auginant šias ląsteles in vitro, buvo pademonstruotos dvi vožtuvų intersticinių ląstelių populiacijos, besiskiriančios savo sandara ir struktūra: tai kuboidinių ląstelių salelės (šios ląstelės sudaro monosluoksnį, neturintį kontaktų su aplinka, ir yra panašios į endotelines ląsteles) ir verpstės formos ląstelės, kurios pasižymi išsikišusiomis įtampos skaidulomis. Pastarosios ląstelės jungdamosi tarpusavyje gali sudaryti trimates struktūras būdingas fibroblastams.
Vožtuvų intersticinių ląstelių fenotipai
Manoma, kad egzistuoja į fibroblastus panašios ląstelės ir jų fenotipas skiriasi priklausomai nuo mikroaplinkos. Šios ląstelės sintetina kolageną, elastiną, proteoglikanus, fibronektiną, augimo veiksnius, citokinus, chemokinus, taip pat tarpląstelinio užpildo metalo proteinazes, bei jų audinių inhibitorius. Šiuo metu yra žinomi mažiausiai trys vožtuvų intersticinių ląstelių fenotipai:
Visgi nėra žinoma, ar visų širdies vožtuvų intersticinių ląstelių fenotipinė sudėtis yra ta pati.
Mezenchiminės kilmės ląstelės
Tai neaktyvuotasis intersticinių ląstelių fenotipas, į fibroblastus panašios mezenchiminės kilmės ląstelės. Jos pasižymi dideliu grūdėtojo endoplazminio tinklo ir Goldžio komplekso kiekiu ir aktyviai sekretuoja baltymus. Manoma kad šio fenotipo ląstelės yra susijusios su tarpląstelinio užpildo reguliacija ir sinteze. Jos ekspresuoja prolil-4-hidroksilazę – fermentą, stabilizuojantį kolageno trigubą spiralę. Tai rodo, kad šios ląstelės aktyviai sintetina kolageną.
Miofibroblastai
Tai aktyvuotasis intersticinių ląstelių fenotipas. Miofibroblastai sudaro iki 50 % visų vožtuvų intersticinių ląstelių. Tai verpstės formos ląstelės, su gerai išvystytais ląstelės griaučiais ir ryškiomis išsikišusiomis įtampos skaidulomis. Miofibroblastai turi tiek lygiųjų raumenų, tiek ir fibroblastų savybių. Šių ląstelių pagrindinis bruožas yra α-lygiųjų raumenų aktino (α-SMA) ekspresija. Jos dar ekspresuoja skeleto raumenims būdingą reguliacinį miogenino geną, sarkomeros struktūrinius komponentus bei kolageną ir kitus tarpląstelinio užpildo komponentus. Imobilizuotos į kolageno gelį šios ląstelės gali susitraukinėti. Šis susitraukinėjančios ląstelės greitai pertvarko tarpląstelinį užpildą ir dalyvauja proliferacijos ir ląstelių migracijos procesuose.
Lygiųjų raumenų ląstelės
Be mezenchiminės kilmės neaktyvuotų širdies vožtuvų intersticinių ląstelių ir aktyvuotų miofibroblastų dar yra randamos pavienės arba išsidėsčiusios plonais pluošteliais lygiųjų raumenų ląstelės.
Vožtuvų intersticinių ląstelių aktyvacija
Apie vožtuvų intersticinių ląstelių aktyvaciją ir diferenciaciją į miofibroblastus yra žinoma labai mažai. Parodyta, kad fibroblastų diferenciacijai ir funkcijoms yra svarbūs tarpląstelinis užpildas, citokinai bei išorinės jėgos. Vienas iš veiksnių, sukeliančių mezenchiminių ląstelių virtimą miofibroblastais, yra transformuojantis augimo veiksnys β (TGF-β). TGF-β inicijuoja atsaką į pažeidimus, aktyvuoja alfa - aktino, kolageno, tarpląstelinio užpildo metalo proteinazių ir kitų citokinų genų transkripciją. TGF-β2 ir β3 dalyvauja širdies vožtuvo vystymesi, o TGF-β1 veikia jau subrendusios širdies tarpląstelinio užpildo pertvarkyme ir patologijoje.
Nustatyta, kad fibroblastai, atsako į įtampą metu, ima sintetinti įtampos skaidulas ir taip tampa miofibroblastais. Tokia įtampa, pvz., trans - vožtuvinis slėgis (TVP), veikia širdies vožtuvo lapelius. Be to, ši įtampa dar ir orientuoja miofibroblastus širdies vožtuvo lapeliuose, kas labai svarbu naujai pagaminamų kolageno skaidulų orientacijai. Žinoma, kad kolagenas gali atlaikyti dideles tempimo jėgas, tačiau yra neatsparus sukimo ir lenkimo jėgoms.
Vožtuvų intersticinių ląstelių savybės
Vožtuvų intersticinės ląstelės net pridėjus įvairių augimo veiksnių labai lėtai proliferuoja. In vivo šių ląstelių proliferacija nebuvo stebima. Lieka neaišku, ar šios ląstelės dalijasi, ar jos migruoja iš aplinkinių audinių. Intersticinės ląstelės geba aktyvuotis ir permodeliuoti tarpląstelinį užpildą. Pritaikant šią intersticinių ląstelių savybę bei jų neimunogeniškumą (nesukelia T-ląstelių atsako ir neturi ko - stimuliacinės funkcijos), bandoma kurti dirbtinius širdies vožtuvus. Be to, intersticinės ląstelės pasižymi šiomis anatominėmis ir fiziologinėmis savybėmis:
Rezidencinė pilis
thumb|[[Raudondvario pilis]] thumb|[[Raudonės pilis]] Rezidencinė pilis, pilis-rūmai ( – rūmai pilyje) – Renesanso epochoje susiformavęs rūmų tipas.
Tokio tipo pastatai pirmiausiai pasirodė Italijoje. Rezidencines pilis dažnai supdavo parkai ir tvenkiniai.
Lietuvoje
Lietuvoje rezidencinės pilys pradėtos statyti XVI a. antroje pusėje. Rezidencinių pilių atsiradimą sąlygojo pagerėjęs gyvenimo lygis, kuomet didikai iš pilių persikėle į erdvius, gyvenimui labiau pritaikytus pastatus.
Rezidencinių pilių atsiradimą netiesiogiai paskatino ir išaugusi artilerijos galia, kuomet tradicinės mūro pilys jau neatlaikydavo intensyvaus bombardavimo. Tuo pačiu laikotarpiu atsirado ir bastioninės pilies tipas.
Nors rezidencinės pilys savo išore atrodo kaip pilys, tačiau nebuvo pritaikytos ilgalaikei gynybai, nors religinių konfliktų, ar valstiečių sukilimo metu buvo naudojamos ir gynybai. Lietuvoje buvo pastatyta keletas rezidencinių pilių, iš kurių išliko kelios. Paminėtinos Siesikų pilis, Norviliškių pilis, Raudonės pilis, Raudondvario pilis ir Panemunės pilis.
Eržvilkas
Eržvilkas – miestelis Jurbarko rajono savivaldybėje, 21 km į šiaurę nuo Jurbarko, prie kelio. Seniūnijos, parapijos ir seniūnaitijos centras. Senoji miestelio aikštė – urbanistikos paminklas. Stovi Eržvilko Šv. Jurgio bažnyčia (pastatyta 1855 m.), Eržvilko koplyčia kapinėse (1847 m.), veikia Eržvilko gimnazija, biblioteka, Eržvilko kultūros centras, paštas (LT-74021), pirminės sveikatos priežiūros centras. Aikštėje stovi paminklas žuvusiems šio krašto žmonėms – Lietuvos laisvės gynėjams (pastatytas 1990 m.; kalvis Vytautas Jarutis), miestelio vakaruose stūkso Eržvilko piliakalnis.
miniatiūra|left|Seniūnija, kultūros centras
Etimologija
Eržvilkas yra vandenvardinis vietovardis, pavadintas pagal Šaltuonos intako Eržvilko (dar vadinamo Eržvilkais) upelį. Anksčiau jis vadinosi Pašaltuoniu pagal Šaltuonos upelio pavadinimą, Eržvilko pavadinimas minimas nuo 1584 m.
Liaudies etimologija pasakoja, kad kartą kryžiuočiai puolę Eržvilko pilį ir ją užėmę. Tačiau žemaičiai sumanę ją gudrumu atsiimti. Apvilkę vieną savo žirgą vilko kailiais ir paleidę į besiganančią kryžiuočių arklių bandą. Arkliai, užuodę vilko kvapą, išsilakstę, o kryžiuočiams juos besivaikant žemaičiai užėmę pilį. Taip vietovės vardas esąs nuo žodžių „eržilas“ + „vilkas“.
Geografija
Miestelis įsikūręs kryžkelėje prie kelių Jurbarkas–Skaudvilė, Tauragė–Vadžgirys, Žindaičiai–Nemakščiai, Eržvilkas–Raseiniai Šaltuonos upės dešiniajame krante, kur į ją įteka tik 5 km ilgio Eržvilko upelis. Prie miestelio yra Eržvilko kaimas.
Istorija
thumb|left|[[Eržvilko senkapis]]
Šaltuonos-Eržvilkų santakoje yra IX a. – XIII a. Eržvilko piliakalnis. Miestelio centre yra senovės Eržvilko kapinynas. Piliakalnis įrengtas m. e. I tūkstantmečio viduryje, II tūkstantmečio pradžioje jame pastatyta pilis. Gyvenvietė, tada buvo vadinama Pašaltuoniu žinoma nuo XVI a. 1584 m. pastatyta pirmoji medinė Eržvilko bažnyčia, 1676 m. atstatyta, 1706 m. ir 1810 m. perstatyta. Iki 1842 m. Eržvilkas priklausė Žemaičių vyskupijai.
1740 m. pirmąkart minimas Eržvilko miestelis su dviem kiemais. XVIII a. viduryje Eržvilkas atiteko Žemaičių vyskupui, 1842 m. Rusijos imperijos valdžios suvalstybintas. Vyskupas Steponas Jonas Giedraitis XVIII a. pabaigoje įkūrė Eržvilko dvarą.
1847 m. miestelis degė. Per 1863 m. sukilimą čia buvo sudarytas sukilėlių būrys. 1864–1904 m. lietuviškos spaudos draudimo metais per Eržvilko apylinkes buvo gabenama, čia slepiama ir platinama draudžiamoji spauda, veikė daraktorių mokyklų. XIX a. Eržvilkas minimas kaip miestelis Raseinių apskrityje.
1893 m. įsteigta ligoninė, uždaryta XX a. trečiame dešimtmetyje. 1889–1896 m. ir nuo 1912 m. veikė vaistinė. 1997 m. įsteigta palaikomojo gydymo ir slaugos ligoninė, nuo 1999 m. veikia pirminės sveikatos priežiūros centras.
XX a. pradžioje Eržvilkas garsėjo metalo (ir skardos) amatininkais. 1905–1907 m. vyko bruzdėjimai prieš Rusijos imperijos valdžią. Nuo 1934 m. kelerius metus prie Šaltuonos upelio veikė hidroelektrinė. 1941–1952 m. tarybų valdžia iš Eržvilko valsčiaus ištrėmė 307 gyventojus.
Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. Veikė Jurbarko sviesto gamyklos pieno separavimo skyrius, nuo 1994 m. bendrovės „Vilkyškių pieninė“ filialas. 2016 m. patvirtintas Eržvilko herbas.
Architektūra
Eržvilko planas turi radialinio ir stačiakampio plano bruožų. Pagrindinių gatvių tinklas raiškiai radialinis, visi keliai sueina į miestelio centrą – keturkampę aikštę. Centras, pertvarkytas XVIII a. antroje pusėje pagal klasicizmo architektūros principus, turi stačiakampio plano elementų. Pagrindinių gatvių sankryžoje – taisyklinga keturkampė aikštė; joje – liaudies architektūros Eržvilko Šv. Jurgio bažnyčia, pastatyta 1855 m., išplėsta 1907 m.
Vyrauja XX a. pirmosios pusės mediniai ir mūriniai vienaukščiai pastatai.
Gyventojai
1777 m. Eržvilke buvo 28 dūmai.
Vaičaičiai
Vaičaičiai – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Pašilės, kairiajame Luobos krante. Yra Vaičaičių Šv. Onos bažnyčia, saugoma kapinių koplyčia.
Baltriškių šv. Kazimiero bažnyčia
'''Baltriškių šv. Kazimiero bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Baltriškių kaime, 5,5 km į šiaurės vakarus nuo Degučių. Liaudies architektūros formų.
Istorija
Adomas Zavadskis ir Elena Zavadskienė dovanojo būsimai bažnyčiai valaką žemės. Adomo sūnus buvo ką tik žuvęs tragiškoje medžioklės nelaimėje, todėl jis dovanojo žemę ir finansavo bažnyčios statymą. Sūnus Emanuelis palaidotas bažnyčios kriptoje.
1913 m. pastatyti laikini šiaudais dengti maldos namai. 1919 m. pastatyta klebonija, 1920 m. – baigta medinė bažnyčia. Pirmuoju kunigu nuo 1913 m. buvo Simonas Žižys, nuo 1919 m. – Justinas Ribokas, nuo 1926 m. – Boleslovas Beinoravičius, nuo 1931 m. – Kazimieras Turla, nuo 1936 m. – Edvardas Vaišnoras. Per Antrąjį pasaulinį karą artilerijos sviedinys pramušė lubas, išmušė dalį sienos bet nesprogo. Karo metu varpai buvo paslėpti kapinėse. Pagrindinis bažnyčios bokštas buvo nugriautas, nes iš jo buvo labai patogu šaudyti – matėsi visos apylinkės (net iki Salako). Po karo bažnyčia suremontuota. Baltriškių klebonu 1936–1950 m. buvo Edvardas Vaišnoras (1906–1982). Jis baigė įrengti bažnyčios vidų, pastatė sakyklą, parūpino bažnytinių vėliavų. Apkaltintas bendradarbiavimu su Lietuvos partizanais, 1950–1956 m. ištremtas.
Dabar bažnyčią prižiūri Tiberiados bendruomenė ir jau yra pradėti renovacijos darbai.
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano (22×10 m), vienabokštė, su bokšteliu, turi 3 altorius. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Bažnyčia yra 312 m² medinis, rąstinis pastatas. 1970 m. medinių čerpių stogo danga buvo pakeista į skardinę. Dabar skardos yra nemažai surūdijusios ir praleidžia vandenį. Pastatas nevienodai nusėdo. Vidiniai kolonų pamatai turi būti sustiprinti. Skubiausia – bažnyčios bokšto rekonstrukcija: lentos apipuvusios ir pats karkasas nebetvirtas.
Bažnyčios projekte buvo planuojama statyti atskirą varpinę. 1920 m. buvo pastatyta laikinoji rąstų varpinė. 1950 m. buvo sumūryta akmeninė siena, ant kurios turėjo būti pastatyta varpinė. Tarybinė valdžia uždraudė statybas ir dėl to varpas buvo laikinai pakabintas bažnyčios bokšte.
Dabartiniuose bendruomenės planuose yra numatyta statyti varpinę (pradėta 2009 m.). Parengtas ir detalus renovacijos projektas, numatomas įgyvendinti per 3-4 metus. Planuojama įrengti šildomas grindis, kad atvykstančiam jaunimui su broliais būtų galima melstis ir žiemą. Apie projektą jie rašo:
Ispanijos įpėdinystės karas
Ispanijos įpėdinystės karas – karas, vykęs 1701–1715 m. tarp keleto didžiųjų Europos valstybių dėl Burbonų dinastijos siekio personaline unija sujungti Prancūziją ir Ispaniją. Pagrindinės karo dalyvės buvo Šventoji Romos imperija, Didžioji Britanija (iki 1707 m. Anglija ir Škotija), Jungtinės Nyderlandų Provincijos, Portugalija ir Savojos hercogystė prieš Prancūziją, Ispaniją ir Bavariją.
Ispanijos sosto įpėdinystės klausimas
Prancūzijos galimybes paveldėti sostą stiprino tai, kad Pilypo IV paveldėtojas ir paskutinis Ispanijos Habsburgas Karolis II buvo mažas vaikas, fiziškai neįgalus, protiškai atsilikęs, jo organizmas buvo neišsivystęs, o jis pats sunkiai vaikščiojo ir kalbėjo. Tačiau Liudviko XIV pretenzijos slydo iš rankų, nes silpnas Karolis II, kurio mirties tikėtasi dar esant gyvam Pilypui IV, ne tik pergyveno savo tėvą, bet valdė iki 1700 m.
Prancūzija bandė užsitikrinti paveldėjimo teises Ispanijoje, kai 1679 m. vienintelio Liudviko XIV brolio Pilypo Orleaniečio dukra Marija Luiza buvo ištekinta už Karolio II, bet tai nieko nedavė, nes Karolis II pasirodė esąs nevaisingas. Marija Luiza puolė į depresiją, nutuko ir galiausiai 1689 m. mirė. Tai Liudvikui XIV tapo neįveikiama kliūtimi, jis pradėjo kurti planus, kaip kitaip išnaudoti susidariusią padėtį, pirmiausia, kaip įtvirtinti Prancūzijos dominavimą Ispanijos Nyderlanduose.
Habsburgai, siekdami neleisti Prancūzijai įsitvirtinti Ispanijoje, taip pat bandė spręsti šią problemą vedybų politika. Imperatoriaus Leopoldo I svainė Marija Ona po Marijos Luizos mirties taip pat buvo ištekinta už Karolio II, bet ir ši santuoka taip pat buvo beviltiška.
Susidomėjimą Ispanijos problema rodė ir jūrinės valstybės – Anglija bei Jungtinės Provincijos (Olandija). Jei būtų nelikę Karolio II, anglams buvo svarbu užsitikrinti užjūrio prekybos teises Ispanijos kolonijose. Olandijai ypač rūpėjo Ispanijos Nyderlandų likimas. Šie interesai jungė Angliją ir Olandiją (kaip ir Vilhelmo Oraniečio dinastinė linija). Olandijos ekonomiką valdę luomai jokiu būdu nenorėjo, kad Prancūzijos sosto įpėdinis sėstų į Ispanijos sostą. Jie siekė pasidalinti Ispanijos valdas, patenkindami prancūzų pretenzijas tik į pakraštines teritorijas.
Po Karolio II mirties dinastinės galimybės leido pratęsti valdžią Ispanijoje Burbonams arba Habsburgams, nes tiek Leopoldas I, tiek Liudvikas XIV buvo karaliaus Pilypo III vaikaičiai. Todėl kandidatai į sostą buvo du: Leopoldo I vaikaitis, Bavarijos kurfiursto sūnus Juozapas Ferdinandas ir Liudviko XIV vaikaitis, Anžu kunigaikštis Pilypas.
1698 m. Hagoje buvo sudaryta vadinamoji Pirmojo padalijimo sutartis: jūrinės valstybės su Prancūzija sutarė, kad šešiametis Bavarijos kurfiursto sūnus, Leopoldo I anūkas Juozapas Ferdinandas taps Ispanijos sosto paveldėtoju (pirmiausia dėl to, kad jis – nei Habsburgas, nei Burbonas, o Vitelsbachas), jam taip pat turėjo pereiti Ispanijos kolonijos ir Belgija, o Italija pasidalijama tarp Prancūzijos (kuriai atitenka Neapolis ir Sicilija) bei Austrijos, gaunančios Milaną. Ispanija iš pradžių pasipriešino, bet vėliau Karolis II nusileido, nepritardamas tik Ispanijos valdų padalijimui. Tačiau 1699 m. vasario 6 d. sutartas pretendentas į sostą Juozapas Ferdinandas netikėtai mirė nuo raupų. Tai davė kelią tolesmėms Prancūzijos–Anglijos deryboms. 1700 m. kovą Londone buvo pasirašyta nauja Antrojo padalijimo sutartis, pagal kurią jauniausiajam imperatoriaus Leopoldo I sūnui erchercogui Karoliui turėjo atitekti Ispanija, Belgija ir kolonijos, Prancūzijai – Neapolis, Sicilija ir Toskana, o Lotaringijos kunigaikščiui Leopoldui – Milanas. Austrai tuo nebuvo patenkinti, nes pirmiausia siekė ispanų valdų Italijoje, todėl Leopoldas I padalijimui pasipriešino.
Sutarčiai nebuvo pritariama ir Ispanijoje. Jos politinis elitas suprato, kad gresia karas, tačiau dominuojant proprancūziškai pusei, visos valdos buvo prižadėtos Anžu kunigaikščiui Pilypui. Tam pritarė ir popiežius, norėjęs išvengti Habsburgų dominavimo. Karolis II 1700 m. spalio 2 d. Pilypo naudai sudarė testamentą, kuriuo reikalavo niekada nesujungti Prancūzijos ir Ispanijos (Pilypui tapus Prancūzijos karaliumi, Ispanijos valdovu turėjo tapti jo jaunesnysis brolis Beri kunigaikštis Karolis), o Ispanijos neįtraukti į Prancūzijos karus, ir 1700 m. lapkričio 1 d. mirė.
thumb|355x355px|Žemėlapis, rodantis Prancūzijos ir jos sąjungininkų (žalia) ir jos priešininkų (mėlyna) teritorijasLiudvikui XIV iš pradžių sekėsi manevruoti, sudarant susitarimus su jūrinėmis valstybėmis. Pilypas tapo Ispanijos karaliumi, viešai buvo paskelbta, kad „Pirėnų jau nebėra“. Nors tai buvo Londono sutarties pažeidimas, kuriam Anglijos karalius priešinosi, parlamente dominavę toriai nenorėjo karo, todėl 1701 m. balandį Anglija pripažino Pilypą V nauju Ispanijos karaliumi. Tačiau Liudviko XIV pasirinktas kelias buvo pernelyg agresyvus. Kai Anžu kunigaikštis Pilypas tapo Ispanijos karaliumi, 1701 m. vasarį prancūzų įgulos buvo operatyviai įvestos į Milaną, o iš Belgijos barjerinių tvirtovių pasienyje su Olandija buvo išvarytos olandų įgulos. Tai stiprino priešiškumą Olandijoje. Liudvikas XIV Pilypui po savo mirties pavedė valdyti ir Prancūziją. Tai laužė tarptautinius susitarimus ir prieštaravo Karolio II testamentui. Be to, Liudvikas XIV juodaodžių vergų pervežimo monopolį Ispanijoje atidavė vien Prancūzijai, kas dar labiau kirtosi su Anglijos ir Olandijos interesais.