cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
1808 m. gegužės antroji Madride
1808 m. gegužės antroji Madride (kitaip Kova su mameliukais) – ispanų dailininko Fransisko Gojos (1746–1828) paveikslas, esantis Prado muziejuje Madride. Poruojamas su kiek garsesniu paveikslu „1808 m. gegužės trečioji Madride“. Paveiksle vaizduojamos riaušės Madride Napoleono karų metu prieš Napoleonui tarnavusius mameliukus.
Apie paveikslą
1814 m. Napoleono armijos buvo išvytos iš Ispanijos. Fransiskas Goja pasisiūlė kardinolui Luisui de Burbonui „teptuku įamžinti pačius žymiausius ir herojiškiausius mūsų pasipriešinimo Europos tironui įvykius“. Luisas de Burbonas parėmė dailininko pasiūlymą. Dailininkas nutapė dramatiškuosius „1808 m. gegužės antroji Madride“ ir „1808 m. gegužės trečioji Madride“.
Paveiksle „1808 m. gegužės antroji Madride“ vaizduojama spontaniška Madrido gyventojų ataka prieš mameliukus. 1808 m. gegužės 2 d. Madride pasklido gandai, kad prancūzų armija išgabena karaliaus Karolio IV ir karalienės Marijos Luizos vaikus į Prancūziją. Miestiečiai rinkosi spontaniškai, ginklavosi, kas papuolė po ranka. Joachimas Miuratas iškvietė kavaleriją, kad išsklaidytų maištininkus. Paveiksle centrinę vietą užima nuo arklio nutraukiamas ir nuduriamas mameliukas. Gerai ginkluota kavalerija sutriuškino sukilėlius. Vakare ir naktį buvo sušaudomi tie žmonės, kurie, buvo įtariama, prisidėjo prie maišto (šiems įvykiams skirtas paveikslas „1808 m. gegužės trečioji Madride“).
Abu paveikslai tikriausiai puošė triumfo arką karaliaus Ferdinando VII sugrįžimo į Madridą proga ir buvo eksponuojami 1808 m. gegužės 2 d. sukilimo Madride paminėjime. Iki 1834 m. paveikslas buvo perkeltas į Prado muziejų. 1937 m. paveikslas buvo kiek pažeistas apačioje perkeliant jį pilietinio Ispanijos karo metu.
Bugulmos–Belebėjaus aukštuma
Bugulmos–Belebėjaus aukštuma  – aukštuma Rytų Europos lygumos pietryčiuose, Rusijoje, Tatarstano, Baškortostano, Samaros ir Orenburgo sričių plotuose. Sudaro kairiųjų Volgos, Belajos ir Kamos vandenskyrą. Aukštis iki 418 m. Sudaryta iš atskirų skliautgūbrių, suskaidyta upių, gausūs eroziniai kraštovaizdžiai. Yra karstinių urvų, bedugnių.
Selangor FC II
Selangor FC II – Selangor FC dublerių ekipa. Ankstesniais metais buvo savarankiškas klubas, žinomas kaip „Kelab Bolasepak Perbadanan Kemajuan Negeri Selangor“, trumpiau PKNS FC – Malaizijos futbolo klubas iš Petaling Jaya.
Georg Nesselmann
Georg Heinrich Ferdinand Nesselmann (1811 m. vasario 14 d. prie Dansko – 1881 m. sausio 7 d. Karaliaučiuje) – vokiečių filologas, baltistas, Karaliaučiaus universiteto profesorius. Lituanistikai nusipelnė išleisdamas lietuvių kalbos žodyną Wörterbuch der Littauischer Sprache (Königsberg, 1850), Lietuvių liaudies dainas Littauische Volkslieder (Berlin, 1853) ir K. Donelaičio raštus Litauische Dichtungen: nach den Königsberger Handschriften (Königsberg, 1869).
Selangor FC II
Istorija
Klubo ištakos siekia 1967 m.
Georg Nesselmann
Savo knygoje Die Sprache der alten Preussen (Berlynas, 1845) pirmą kartą pavartojo „baltų” terminą.
Selangor FC II
Istorija
2020 m. spalio 2 d. tapo Selangor FC dublerių ekipa.
Sezonai
Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.
Sudėtis (2018)
Atnaujinta: 2018 m. lapkričio 23 d.
Ežeriūkai
Ežeriūkai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Girėnų, prie Aukspirtos upės, šalia kelio.
Barupės pagrindinė mokykla
Jonavos rajono Barupės pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kuigaliuose (Jonavos raj.), vykdžiusi pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 191673961. Steigėjas Jonavos rajono savivaldybės taryba. Dabar tai Žeimių mokyklos-daugiafunkcio centro skyrius.
Urukas
300px|right|thumb|[[Mesopotamija II tūkstantmetyje pr. m. e.]] Urukas (,, 🇬🇷, ) – senovės šumerų, o vėliau ir Babilono miestas, esantis arba buvęs į rytus nuo dabartinės Eufrato vagos. Mieste, manoma, gyveno 55000 – 80000 gyventojų. Tai savo laiku buvo didžiausias pasaulio miestas, kurio plotas siekė 6 km².
Istorija
Pasak mito, Urukas buvo įkurtas Enmerkaro, kuris buvo oficialus šio miesto karalius, pagal šumerų karalių sąrašą. Jis taip pat yra epinis Enmerkaros ir Aratos valdovas, sukūręs Eanos (šumeriškai: E2-ana, „Dangaus namas“) šventyklą deivei Inanai Eanos Uruko rajone. Epinėje poemoje apie Gilgamešą, kuris pastatė miesto sieną aplink Uruką ir jis buvo taip pat buvo miesto karalius. Urukas praėjo kelias fazes vystymosi, nuo Ankstyvojo Uruko periodo (4000–3500 pr. m. e.) iki vėlyvojo Uruko periodo (3500–3100 pr. m. e.).
Miestas buvo suformuotas, kai du mažesni Ubaidų miestai susivienijo. Šventyklos kompleksai, tiksliau, jų branduoliai tapo Eanos rajonu ir Anu rajonu, paskirtais atitinkamai Inanai ir Anui. Anu rajoną iš pradžių pavadino 'Kullaba' (Kulab ar Unug-Kulaba) anksčiau sujungimo su Eanna rajonu. Kulabos amžius siekia Eridu periodą, kuris buvo vienas iš seniausių ir svarbiausių Šumero miestų. Yra skirtingų interpretacijų apie šventyklų tikslus. Tačiau, apskritai manoma, kad jie buvo miesto suvienijimo pagrindas. Taip pat atrodo aišku, kad šventyklos atliko abi svarbias funkcijas: religines ir valstybines. Atėjus neobabiloniečių periodui šventyklos archyvas pabrėžia socialinę funkciją t. y. šventyklos kaip perskirstymo centro. Eanna rajonas buvo sudarytas iš kelių pastatų su erdvia aikšte. Šis rajonas buvo atitvertas siena nuo miesto. Atvirkščiai, Anu rajonas rėmėsi apie terasą su šventykla viršuje. Tai yra aiškus Eanna bruožas. Jis buvo paskirtas Inanai nuo ankstyviausio Uruko periodo visoje miesto istorijoje.
Likusi miesto dalis buvo sudaryta iš tipiškų vidinio kiemo namų, sugrupuotų pagal gyventojų profesijas, rajonuose aplink Eanna ir Anu. Uruke buvo itin išvystyta vandens kanalo sistema, kuri buvo apibūdinta kaip „Venecija dykumoje“. Ši Eufrato kanalų sistema tekėjo visame mieste, jungiančiame jį su jūrine prekyba, taip pat padėjo plėtoti žemės ūkį. Pažymėtina, kad originalus Uruko miestas buvo išdėstytas į pietvakarius nuo senovinės Eufrato upės vagos, kuri dabar yra išdžiuvusi. Šiuo metu, Varkos vaga yra į šiaurės rytus nuo šiuolaikinės Eufrato upės. Upės vagos pasikeitimas buvo sukeltas poslinkio Eufrate kažkuriame istorijos taške ir galbūt prisidėjo prie Uruko smukimo.
Uruko miesto vystymosi etapai
Archeologai atradę daugialypį Uruko miestą, pastatytą vieną viršum kito, išdėstę jo raidą chronologinėje lentelėje.
Paskutinieji Uruko gyvavimo metai
Nors tai buvo klestintis miestas ankstyvame dinastiniame Šumere, Urukas buvo galų gale prijungtas prie Akadų imperijos ir vėliau su ja žlugo. Vėliau, neošumerų periode Urukas atgimė. Jis buvo pagrindinis ekonominis ir kultūrinis centras po Ūro miesto. Eanna rajonas buvo atkurtas kaip dalis ambicingos pagrindinės programos, kuri apėmė naują Inanos šventyklą. Ši šventykla apėmė zikuratą, „Visatos namą“ (E2. SAR.A), dabar esantį Uruke. Zikuratas yra taip pat vadinamas Urunamu zikuratas dėl jo statytojo Urunamu. Po Ūro žlugimo (2000 m. pr. m. e.) Urukas patyrė palaipsnį smukimą iki apytiksliai 850 m. pr. m. e., kai Naujoji Asirijos imperija prijungė jį kaip provincijos sostinę. Naujosios Asirijos ir Naujojo Babilono laikais Urukas atgavo didžiąją dalį savo ankstesnio klestėjimo. 500 m. pr. m. e. pradėtas statyti naujas šventyklos kompleksas „Pagrindinė Šventykla“, jis buvo pristatytas prie šiaurės rytų Uruko Anu rajono. Bīt Reš greta Esagilos buvo vienas iš dviejų svarbiausių neo babiloniečių astronomijos centrų. Visos šventyklos ir kanalai buvo atkurti vėl po karaliaus Nabopolasaro. Per šią erą Urukas buvo padalytas į penkis svarbiausius rajonus: Adad Šventyklą, Karališkuosius sodus, Ištarės vartus, Lugaliros Šventyklą ir Šamašo vartų rajoną. Urukas, žinomas graikams kaip Orchoë, tęsė savo klestėjimą Seleukidų imperijoje. Per šį periodą Urukas apėmė 300 hektarų teritoriją. Kai Seleukidų Imperija buvo prijungta Partų tautos 141 pr. m. e., Urukas vėl ėmė smukti. Apie 300 m. e. m. Urukas buvo apleistas, o apie 700 m. e. m. jis buvo visiškai pamirštas.
Atradimas
Uruko miestas buvo atrastas dar prieš Pirmą pasaulinį karą, vokiečių archeologų, kuriems vadovavo Julius Jordan. Po jo kasinėjimai vyko reguliariai nuo 1928 m. iki 1939 m. Dėl kilusio Antro pasaulinio karo tyrimai nutraukti ir atnaujinti tik 1954 m.
Radiniai
Varkoje rastas artefaktas, taip pat žinomas kaip 'Uruko ledi' ir 'šumeriškoji Mona Lisa', yra datuojamas nuo 3100 m. pr. m. e. Jis yra vienas iš ankstyviausių žmogaus veido atvaizdų. Išpjautas marmurinis moteriškas veidas turbūt yra deivės Inanos atvaizdas. Jis yra maždaug 20 cm aukščio, ir galbūt buvo įtrauktas į didesnį kulto atvaizdą. Kaukė buvo pavogta iš Nacionalinio Irako muziejaus per Bagdado žlugimą 2003 m. balandį. Ji buvo atgauta 2003 m. rugsėjį ir dabar sugrįžo į muziejų.
Strakšiškės piliakalnis
Strakšiškės piliakalnis, Ropiakalnis – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 16491; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1835; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1534) Ignalinos rajono savivaldybės teritorijoje, Strakšiškės kaime, Ceikinių seniūnija. Pasiekiamas keliu Ceikiniai – Mielagėnai ties Zatišiumi pasukus į kairę šiaurėn link Rizgūnų, pravažiavus Strakšiškės kaimą, ties miško pradžioje, kairėje vakaruose esančiu karjeru pasukus į kairę vakaruosna, už 150 m yra keliuko dešinėje šiaurės kryptimi, Didžiagirio miško 85 kvartalo rytinėje dalyje.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas stačiašlaitėje kalvoje. Piliakalnio šlaitai iki 15 m aukščio; viršutinė apie 2-3 m šlaitų dalis pastatinta. Viršūnės aikštelė ovali, 26 m ilgio šiaurės – pietų kryptimi, 15 m pločio. Piliakalnio šlaitus, išskyrus rytinį supa dvi terasos, kurios pietiniame šlaite pereina į griovius ir pylimus. Pirmoji terasa (jos plotis 5 m) yra 2-3 m žemiau aikštelės krašto, žemėja į išorę. Ppietiniame šlaite ji pereina į užslinkusį griovį (plotis 2 m), už kurio supiltas dabar sulėkštėjęs pylimas, kurio aukštis 0,2 m, pagrindo plotis 6 m. Antroji terasa (plotis 3 m) yra 1,3-2,0 m žemiau pirmosios, žemėja į išorę. Pietiniame šlaite pereina į griovį (dugno plotis 1 m), už kurio supiltas pylimas, kurio aukštis 0,2 m, plotis prie pagrindo 5 m.
Pietiniame šlaite, 1 m žemiau aikštelės krašto, yra akmuo, jo matoma dalis yra 1,4 x 1,2 m dydžio, aukštis virš žemės 0,6 m.
Tyrimai
1988 m. piliakalnį žvalgė Mokslinė metodinė taryba. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 25 000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 778 000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Senda Berenson Abbott
thumb|right|250px|S. Berenson 1888 metais thumb|right|250px|1915 m. išleistas moterų krepšinio vadovėlis Senda Berenson Abbott (1868 m. kovo 19 d. Butrimonys, Rusijos imperija – 1954 m. vasario 16 d. Santa Barbaroje, JAV) – pirmoji moterų krepšinio propaguotoja JAV, pirmojo krepšinio vadovėlio moterims autorė. Tituluojama pasaulinio moterų krepšinio motina. Ji yra žinomo dailėtyrininko ir istoriko Bernardo Berensono sesuo, fotografo Berry Berensono ir aktorės bei manekenės Marisos Berenson giminaitė.
Jaunystė
Senda Valvrojenskaja gimė 1868 m. kovo 19 d. Butrimonyse. Būdama septynerių 1875 m. kartu su motina Judita ir broliais Bernardu bei Abraomu emigravo į JAV. Metais anksčiau Bostone įsikūrė jos tėvas Albertas. Sulaukęs šeimos jis pareikalavo, kad žmona ir vaikai (Bostone gimė dar dvi dukros: 1878 m. – Elžbieta (Besė), 1880 m. – Rachelė) Valvrojenskių pavardę pakeistų į Berenson ir taip atsisakytų bet kokių sąsajų su žydiška kilme. Tačiau tai padaryti nebuvo lengva, nes šeima gyveno litvakų tirštai apgyvendintame rajone. Nemažai kaimynų buvo iš Butrimonių. Kai gimė Rachelė, Albertas Berensonas priėmė JAV pilietybę.
Vaikystėje Senda buvo silpnos sveikatos. Sportu nesidomėjo. Jai patiko muzika, literatūra, menas. Didelę įtaką paauglystėje Sendai turėjo 11 metų vyresnis brolis Bernardas – baigęs prestižinį Harvardo universitetą 1887 m. birželį jis apsigyveno Paryžiuje. Bernardas teigė siekiąs „tapti ne dailininku, o meno pasaulio dalimi“. Ši brolio idėja Sendai buvo labai patraukli.
1889 m. išvakarėse Senda išsiskyrė su savo draugu Deividu ir puolė rengtis pirmajam pianino rečitaliui. Koncertas buvo sėkmingas. Kai ruošėsi antrajam, smarkiai pablogėjo sveikata, alino stuburo skausmai. Šios aplinkybės privertė Sendą nutraukti pianino studijas Bostono muzikos konservatorijoje. Tą žiemą ji puolė į depresiją, o pavasarį viena draugė patarė Sendai stoti į Gimnastikos mokyklą Bostone. Tam pritarė ir Sendos gydytojas. Per dvejus metus Senda daug sužinojo apie anatomiją, fiziologiją ir higieną.
Moterų krepšinis
Apie Kanadoje gimusio Jameso Naismitho 1891 m. sukurtą krepšinį S.Berenson sužinojo 1892 m. skaitydama YMCA leidinį „Physical Education“ („Fizinis lavinimas“). S.Berenson, sužinojusi apie naują žaidimą, tuoj pat nuvyko pas J.Naismithą ir gavo jo pritarimą vaikinams skirtą žaidimą pritaikyti ir merginoms. Tai anuomet buvo tiesiog neįtikima, nes merginos nedalyvaudavo komandiniuose žaidimuose.
1893 m. kovo 22 dieną įvyko pirmosios varžybos tarp Bostono Smith koledžo pirmakursių ir antrakursių. Studenčių žiūrovių į sporto salę sugužėjo daugybė, kai kurios tiesiog kabojo ant turėklų. Vyrai nebuvo įleisti, nes merginos vilkėjo „tik“ kelius siekiančia apranga. Tai buvo istorinis momentas moterų koledže – 24-erių Sendai netrukus buvo pasiūlyta čia dėstyti kūno kultūrą. Per kelerius metus krepšinis pasklido po šalies moterų mokyklas, o S.Berenson pagarsėjo kaip didžiausia jo propaguotoja.
S.Berenson savo knygoje „Basket Ball for Women“ išleistoje Niujorke 1903 m. rašė: ''„Daugelis mūsų jaunų moterų yra gerai aprūpintos; antra vertus, jos niekada nepatiria tikro gyvenimo džiaugsmo, yra tingios, apatiškos. Leisk tokiai pabandyti šį žaidimą, ir su pirmu kamuolio smūgiu ji užsimirš, po pirmųjų neįprastos mankštos judesių giliai įkvėps oro ir suvirpės nuo malonumo ir džiaugsmo“''.
1897 m. kovą Senda laivu išplaukė į Europą. Kelionės tikslas – geriau susipažinti su Stokholmo centrinio karališkojo gimnastikos instituto programa. Trys mėnesiai Švedijoje buvo tarsi pasaka. Į JAV Senda grįžo užsidegusi propaguoti švedų požiūrį į kūno kultūros plėtros svarbą. Švedijoje ji tobulino fechtavimo įgūdžius, o įgytą patirtį grįžusi pritaikė Smith koledže, kur fechtavimo buvo mokoma jau dvejus metus. Koledže ji netrukus įvedė tautinių šokių kursą, o 1901 m. Anglijos ledi Constance Applebee padedama pristatė žolės riedulį. Vėliau ji pritaikė moterims tinklinį. Smith koledže S.Berenson kūno kultūros dėstytoja išdirbo net 19 metų. Nuo 1905 m. iki 1917 m. ji vadovavo JAV moterų krepšinio komitetui.
1911 m. Senda ištekėjo už Herberto Vaughano Abbotto, jis tame pačiame koledže dėstė anglų kalbą. Po kelerių metų pasitraukusi iš Smith koledžo dėmesio sportui neprarado – dirbo fizinio lavinimo direktore Nortamptono Mary A.Burham mokykloje. Sendos vyras mirė 1929 metais. Jai prasidėjo sunkus laikotarpis. Hitleriui atėjus į valdžią ją pasiekdavo neramūs brolio laiškai. 1934 m. Sendos sveikata vėl pablogėjo. Grįžusi iš ligoninės ji nutarė persikelti pas savo seserį Besę į Santa Barbarą Kalifornijoje. 1936 m. mirė brolis Abraomas. Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui Sendą kankino nerimas dėl brolio Bernardo likimo Europoje. Ilgai tylėjęs jis davė žinią – dar gyvas ir sveikas. Karo metu seserys dirbo savanorėmis Raudonajame Kryžiuje. Sendos sveikata prastėjo, mirė nuo infarkto 1954 m. vasario 16 d. Santa Barbaroje.
Panaminė sterkulija
Panaminė sterkulija (Sterculia apetala) – dedešvinių (Malvaceae) šeimos tropinių medžių rūšis. Auga Centrinėje ir Pietų Amerikoje bei Karibų salose.
Medis užauga ~50 m aukščio, turi tvirtą statmeną kamieną, plačiai išsišakojusias šakas. Lapai širdiški, kvapnūs, žiedai smulkūs, rausvi. Vaisius sudarytas iš 4-5 kabančių lapavaisių, kurių kiekvienas turi po 2-4 rudas sėklas.
Panaminė sterkulija yra Panamos bei Venesuelos Karabobo valstijos simbolis.
Didžioji šorėja
Didžioji šorėja (Shorea faguetiana) – sparneninių (Dipterocarpaceae) šeimos, šorėjų genties medis.
Tai aukščiausias magnolijūnų augalas, Žemės tropikų regiono ir Azijos medžių rūšis, bei viena iš dešimties aukščiausių pasaulio medžių rūšių. 2018 m. pab. duomenimis, tarp dabar augančių aukščiausių medžių, tai antra pagal aukštį rūšis, ir už ją aukščiau užauga tik viena medžių rūšis - visžalė sekvoja.
Paplitimas
Nykstanti rūšis. Natūraliai auga atogrąžų Azijos pietryčiuose: Borneo saloje, Malakos pusiasalyje.
Augavietės
Didžioji šorėja gamtoje aptinkama atogrąžų klimato drėgnose žemumose ar kalvoto reljefo gerai pralaidžiuose, molinguose dirvožemiuose 0-1000 metrų aukštyje, kur ištisus metus iškrinta krituliai.
Požymiai
Aukšti arba labai aukšti lapuočiai medžiai. Kamienas tiesus.
Kiti faktai
Šie medžiai yra bioįvairovės trauka, kur kiekviename jų aptinkama iki 1000 įvairiausių vabzdžių, grybų ir augalų rūšių.
Nykimo priežastys
2017 m. duomenimis, jos medynų populiacijos savaiminio augimo regione fragmentiškos, o dėl miškų kirtimo, brandaus amžiaus pavienių didžiosios šorėjos individų ir toliau mažėja.
Celestinas V
Šventasis Celestinas V (iki 1313 m. Celestinas V,, tikroji pavardė Pietro Angelerio, žinomas ir kaip Pietro da Morrone 1209 m. Isernija, Kampanija – 1296 m. gegužės 19 d. Ferentina, Lacijus) – Romos katalikų bažnyčios popiežius nuo 1294 m. liepos 5 d. iki 1294 m. gruodžio 13 d.
Biografija
Benediktinas, 1235-1238 m. ir 1240-1243 m. atsiskyrėlis. 1254 m. Celestinų ordino įkūrėjas. 1276-1279 m. vienuolyno abatas.
Neapolio karaliaus Karolio II rūpesčiu išrinktas popiežiumi. Po atsistatydinimo popiežiaus Bonifaco VIII įkalintas. Dantė jį mini savo „Dieviškojoje komedijoje“. Nuo 1313 m. šventasis, šventė – gegužės 19 d.
Adriana Lima
thumb|Adriana Lima in Hollywood California - July 2019 Adriana Francesca Lima (g. 1981 m. birželio 12 d.) – Brazilijos supermodelis.
Geriausiai žinoma kaip Victoria's Secret Angel nuo 2000 ir Maybelline modelis nuo 2003 iki 2009. Adrianos tėvas Nelson Torres, motina Maria De Graca. Turi 2 brolius. Moka ispanų, portugalų ir anglų kalbas.
Akacija (simbolis)
Akacijos motyvas įvairiuose kontekstuose įgija simbolinę arba alegorinę reikšmę. Ji gali skirtis priklausomai nuo konkrečiame kontekste pripažįstamos priešistorės, žodžio etimologijos ir kt.
Senajame Testamente
Šiuolaikiniuose Biblijos vertimuose hebraiškas žodis šitah (dgs. šitim) verčiamas kaip "akacija". Taigi lietuviškuose vertimuose - K. Burbulio (visa Biblija) ir A. Rubšio (Senasis Testamentas) – skaitome, kad Dievo nurodymu izraelitai naudoja akacijos medieną įrengdami Padangtę (Iš 26:16, 26, 32, 37), jos aukurą (27:1), kartis aukurui nešti (27:6), Sandoros skrynią (Iš 25:10 ir Įst 10:3). Pranašo Izaijo knygoje (Iz 41:19) Dievas žada apželdinti dykumą; tarp kitų augalų minima šitah-akacija, ir tai vienintelis atvejis Tanache, kai šis žodis panaudojamas vienaskaita. Toroje minimos ir vietovės, į kurių vardus įeina šis žodis: Abel Šitimai (Sk 33:49) ir Šitimai (Sk 25:1, Joz 3:1, Mch 6:5); manoma, kad tai ta pati vietovė. Šv. Jeronimo lotyniškoje Vulgatoje žodis šitim tik transkribuojamas (Iš 25:9-10 skaitome facietis […] arcam de lignis setim), o vns. šitah parinktas atitikmuo spina - "erškėtis". Graikiškoje tradicinėje Septuagintoje šitim verčiama kaip "negendamas medis", o šitah - kaip bukas (bukmedis). Klasikiniame angliškame vertime - "Karaliaus Jokūbo versijoje" - abiejose vietose tik transkribuojama. Taigi biblinio medžio šitah tapatinimas su kuria nors akacijos rūšimi yra gana naujas. Tačiau internetinė Katalikiškoji Enciklopedija teiginį, kad šitah yra akacija, pristato kaip faktą ir nurodo šias akacijos rūšis: acacia seyal ir acacia tortilis. Kiti šaltiniai prideda dar šias rūšis, augančias Sinajaus dykumoje ir Jordano slėnyje: acacia albida ir acacia iraqensis.
Masonų tradicijoje ir apeigose
Masonų legenda pasakoja, kad nužudę Jeruzalės šventyklos statytoją Hiramą, išdavikai paslėpė jo kūną ir įsmeigė į išpurentą žemę akacijos šakelę.
Robinija
Robinija, vikmedis (Robinia) – pupinių (Fabaceae) šeimos Faboideae pošeimio augalų gentis.
Dekoratyviniai vasaržaliai medžiai ar krūmai. Lapai neporiškai plunksniški, augantys pražangiai. Rakiai nešakoti. Žiedai sutelkti nusvirusiose kekėse, išaugusiose lapų pažastyse. Žiedai baltos, rožinės ar purpurinės spalvos. Ankštys daugiasėklės, plokščios.
Paplitusi Šiaurės Amerikoje ir Meksikoje.
Žinoma apie 10-20 rūšių:
Lietuvoje kaip dekoratyviniai augalai auginamos šios rūšys:
Audronis Katilius
Audronis Katilius (g. 1940 m. rugsėjo 1 d. Kaune) – Lietuvos architektas, paveldosaugininkas. thumb|Senasis arsenalas
Biografija
1964 m. baigė Lietuvos dailės institutą.
1964–1972 m. Komunalinio ūkio projektavimo instituto, nuo 1972 m. Projektavimo ir restauravimo instituto architektas, grupės vadovas, projektų vadovas. 1963–1968 m. M. K. Čiurlionio meno mokyklos, 1998–1999 m. Kauno technologijos universiteto, 2000–2003 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto dėstytojas. Nuo 2003 m. Tarptautinės paminklų ir paminklinių vietovių tarybos (ICOMOS) Lietuvos nacionalinio komiteto viceprezidentas.
Darbai
Svarbiausi tirti ir suprojektuoti (restauruoti bei pritaikyti) objektai Vilniuje (su kitais, daugumai šių darbų vadovavo):
Irbidas
Irbidas  – miestas Jordanijos šiaurėje, 70 km į šiaurę nuo Amano, Gileado masyve. Muchafazos centras. Plentų mazgas. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (javai, alyvuogės). Amatinė gamyba. Irbidas yra svarbus mokslo ir technologijų centras Jordanijoje – veikia Jordanijos mokslo ir technologijų, Jarmuko universitetai. Yra archeologijos muziejus.
Osoviecas (Monkų apskritis)
Osoviecas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Goniondzo valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas įsikūręs šalia Bebro upės. Kaime yra Osoveco Marijos Dangun Žengimo bažnyčia ir Osoveco Marijos Dangun Žengimo parapija.
Irbidas
Istorija
Vietovė gyvenama nuo bronzos amžiaus. Irbido tele rasti radiniai datuojami XXXIII a. pr. m. e. Graikų laikais miestas buvo žinomas kaip Arabela ir buvo svarbus prekybinis centras. Ikiislaminiais laikais čia buvo svarbi vyno gamybos sritis. Vėliau buvo persiorientuota į alyvuogių aliejaus gamybą. 636 m. netoliese įvyko Jarmuko mūšis tarp Bizantijos ir Rašidunų kalifato.
Osoviecas (Monkų apskritis)
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Krepšinis 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Krepšinio rungtynės 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyko liepos 28 - rugpjūčio 12 dienomis. Varžybos buvo vykdomos Basketball Arena ir The O2 Arena sporto ir pramogų centruose.
2012 m. vasaros olimpinėse žaidynių krepšinio sporto šakos varžybose vyko dvi rungtys: vyrų ir moterų komandinės varžybos.
Kvalifikacija
Jungtinės Karalystės vyrų krepšinio rinktinė ir Jungtinės Karalystės moterų krepšinio rinktinė yra vienintelės komandos, kurioms tarptautinis olimpinis komitetas suteikė teisę dalyvauti 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse be atrankos, kaip namų komandoms. Jungtinės Karalystės vyrų komandai tai bus tik antras kartas, kai dalyvauja olimpinėse žaidynėse kaip Didžiosios Britanijos komanda, nes iki 2006 m. šalies komandos tarptautinėse varžybose varžėsi kaip atskiri regionai: Anglija, Velsas ir Škotija. Visos kitos šalys dėl patekimo į olimpines žaidynes turi laimėti savo žemynų čempionatus, 2010 m. pasaulio čempionatą arba įveikti 2012 m. pasaulio krepšinio olimpinį atrankos turnyrą.
A grupė
! Komanda ! Laimėjo ! Pralaimėjo ! Taškų santykis ! Taškai
B grupė
! Komanda ! Laimėjo ! Pralaimėjo ! Taškų santykis ! Taškai
Armoniškiai (reikšmės)
Armoniškiais vadinami kaimai:
Europos šikšnosparnių naktis
Europos šikšnosparnių naktis  – populiarus kasmetinis renginys Europos šalyse, kurio tikslas yra informuoti visuomenę apie Europoje nykstančius šikšnosparnius. Renginį organizuoja vietinės gamtos apsaugos organizacijos, patraukiančios nemažai aplinkos apsauga besidominčių žmonių, tiek suaugusių, tiek vaikų. Priklausomai nuo renginio šalyje organizatorių renginį sudaro šikšnosparnių rūšių demonstravimas, paskaitos, šikšnosparnių inkilų gaminimo dirbtuvės, šikšnosparnių stebėjimas naktį ir pan.
Šikšnosparnių naktys paprastai rengiamos paskutinį rugpjūčio savaitgalį, tačiau datą pasirenka patys organizatoriai.
Renginio tikslai
Šikšnosparnių apsaugai užtikrinti svarbus tiek bendras visuomenės palaikymas, tiek atskirų privačių asmenų bendradarbiavimas, kadangi šikšnosparniai dažnai įsikuria gyvenamuose namuose, bažnyčiose, kituose pastatuose, kuriuos naudoja žmonės. Europos šikšnosparnių naktų tikslas yra populiarinti šikšnosparnius skleidžiant informaciją apie jų gyvenimo būdą ir jiems kylančias problemas.
Lietuvoje
Vakarų Europos šalys Europos šikšnosparnių apsaugos sutartį pasirašė 1991 m., o 2001 m. prie jos prisijungė ir Lietuva. Čia šikšnosparnių naktys organizuojamos nuo 2000 m. Tradiciškai jos vyksta Ventės rage, ant molo. Renginio dalyviai naktį prožektorių šviesoje stebi migruojančius šikšnosparnius, prie laužo bendrauja su valstybinių institucijų (LR Aplinkos ministerijos, gamtos rezervatų, parkų) specialistais, Lietuvos šikšnosparnių globos ir teriologų draugijų nariais. Vyksta panašūs pažintiniai renginiai ir per kultūros naktį „Tebūnie naktis!“ Vilniaus universiteto Botanikos sode, o Pavilnių ir Verkių regioninių parkų direkcija į renginį kviečia Verkių rūmuose: specialiais šikšnosparnių ieškikliais stebimas gyvūnų judėjimas tamsoje, gamtininkai supažindina su jų gyvenimo būdu ir nešama nauda, apsaugos problemomis, pristatomos susijusios fotografijos.
Bakairiai
Bakairiai (Bakairi, Kurâ) – Pietų Amerikos indėnų tauta. Gyvena Brazilijoje, Mato Groso valstijoje, Šingu upės aukštupio baseine (Šingu nacionalinis parkas). Populiacija ~950 žmonių. Kalba bakairių kalba (priklauso karibų kalbų šeimai). Kultūra artima šinguanams. Pagrindinis tradicinis verslas – lydiminė žemdirbystė (manijokai, kukurūzai, arachiai, batatai), sausuoju metų laiku – tik rinkimas.
Nuo 1881 m. skiriami nepriklausomieji rytų bakairiai (portugališkai Indios bravos) ir priklausomieji rytų bakairiai (Indios mansos). Priklausomieji (krikščionys) vertėsi žemdirbyste ir žvejyba, puošėsi plunksnomis. Nepriklausomieji iki XX a. vid. su niekuo neturėjo kontaktų, gyveno labai uždarai, vertėsi tik medžiokle. Drabužius dėvi tik moterys.
Lazdenis
Lazdenis – hamamelinių (Hamamelidaceae) šeimos augalų gentis. Aptinkamas rytų Azijoje, dauguma rūšių yra endeminės Kinijoje.
Aptinkamos Kinijoje, jeigu nenurodyta kitaip.
Bronislovas Brazdžius
Bronislovas Brazdžius (1926 m. balandžio 15 d. Gataučiuose, Biržų aps. – 2006 m. sausio 11 d. Klaipėdoje) – pedagogas, kunigas, visuomenės veikėjas.
Biografija
1943 m. baigė Vabalninko progimnaziją, 1947 m. baigė Biržų gimnaziją, 1948–1951 m. mokytojavo Biržuose. 1952 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją. Kunigu įšventintas 1957 m. balandžio 17 d.
1957–1958 m. vikaras Varniuose, 1958–1961 m. Telšių Šv. Antano Paduviečio katedroje, 1961–1967 m. Klaipėdoje. 1967–1970 m. klebonas Gardamo Šv. Roko bažnyčioje, 1970–1973 m. Veiviržėnų Šv. apaštalo evangelisto Mato bažnyčioje, 1973–1976 m. Švėkšnos Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčioje, 1976–1986 m. Salantų Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčioje. Nuo 1986 m. iki mirties Palangos Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčios altaristas. 2000 m. sausio 14 d. palaidotas Palangos bažnyčios šventoriuje.
Literatūra
Kazys Misius. Iš Salantų bažnyčios ir parapijos istorijos. - Salantų bažnyčia. Žemaičių praeitis. - Vilniaus dailės akademijos leidykla, 2011. - T. 15. - P. 95.
Bronius Dobrovolskis
Bronius Dobrovolskis (g. 1930 m. gruodžio 18 d. Butkuose, Žarėnų valsčius) – Lietuvos pedagogas, kalbininkas, lietuvių kalbos vadovėlių autorius.
Biografija
1951 m. baigė Telšių mokytojų seminariją, 1953 m. Klaipėdos mokytojų institutą, 1956 m. Vilniaus pedagoginį institutą, 1965 m. Vilniaus universitetą. 1968 m. pedagogikos mokslų kandidatas.
1951–1953 m. mokytojavo Klaipėdos, 1953–1956 m. Klaipėdos rajono mokyklose. 1956–1958 m. Klaipėdos rajono Plikių vidurinės mokyklos direktorius. 1958–1962 m. dirbo Pedagogikos mokslinio tyrimo institute, 1965–1993 m. šio instituto sektoriaus vedėjas, 1980–1987 m. direktorius. 1973–1980 m. LSSR Švietimo ministerijos Mokyklų valdybos viršininkas. 1987–1993 m. Lietuvos pedagogų kvalifikacijos instituto lietuvių kalbos ir literatūros katedros vedėjas, 1984 m. docentas. 1993–2000 m. dėstė Vilniaus universitete.
Parašė lietuvių kalbos vadovėlių šeštai (su kt., 1973–1983 m.), septintai ir devintai (1988 m.), devintai (su kt., 1999 m.), dešimtai (su kt., 2000 m.) klasei, metodinių ir mokomųjų priemonių.
Benino herbas
thumb|250px|Benino herbas thumb|right|200px|Buvęs Benino herbas Benino herbas – Benino valstybės simbolis, priimtas 1964 m., atšauktas 1975 m. ir vėl grąžintas 1990 m.
Herbo aprašas
Herbo skydas klasikinės formos, ketvirčiuotas. Visi laukai balti. Viršutiniame heraldiškai dešiniajame ketvirtyje yra auksinė pilis sombos tautos stiliuje. Viršutiniame kairiajame ketvirtyje yra Benino žvaigždė, aukščiausias valstybės ordinas. Apatiniame dešiniajame ketvirtyje yra palmė rudu kamienu ir žaliais lapais, o apatiniame kairiajame ketvirtyje – burlaivis juodu korpusu ir baltomis burėmis, plaukiantis mėlynu apatiniu ketvirčio trečdaliu.
Virš skydo – du buivolo ragai, pripildyti kukurūzų burbuolių.
Skydininkai yra du piestu stovintys natūralios spalvos leopardai. Po skydu – baltas kaspinas su juodu devizu 'Brolybė, teisingumas, darbas'.
Planetiškasis ūkas
thumb|250px|Mums artimiausias [[Sraigės ūkas Vandenio žvaigždyne]] Planetiškasis ūkas – jonizuotų dujų ūkas, panašus į planetos skritulį arba žiedą. Planetiniai ūkai neturi daug bendro su planetomis; taip jie buvo pavadinti 1780 metais V.Heršelio kuriam jų matomi apvalūs kontūrai priminė planetas.
Baringas
Baringas  – ežeras Kenijoje, Didžiajame Lūžių slėnyje. Telkšo ~970 m aukštyje, karštoje ir dulkėtoje vietovėje. Ežero ilgis siekia 21 km, plotis – 13 km. Tai vienas iš dviejų gėlavandenių ežerų Kenijos Didžiojo Lūžių slėnio dalyje, kitas Naivašos ežeras. Ežeras paskelbtas Ramsar konvencijos saugomu objektu. Manoma, kad pirmasis europietis, atradęs Baringo ežerą, buvo Joseph Thomson 1883 metais.
Planetiškasis ūkas
Palyginus su pačios žvaigždės amžiumi, tai trumpaamžiai dariniai, egzistuojantys tik kelias dešimtis tūkstančių metų. Jų centre būna karšta (50-100 tūkst. kelvinų) žvaigždė – O spektro klasės subnykštukė. Dujinis apvalkalas sugeria jo centre esančios žvaigždės ultravioletinius spindulius ir spinduliuoja stiprias vandenilio, helio, deguonies, neono, azoto emisijos linijas. Planetiškasis ūkas ir jo centrinė žvaigždė susidaro iš asimptotinės sekos raudonosios milžinės, jos vandenilio degimo zonai priartėjus prie išorinių sluoksnių. Tokio ūko stadija trunka apie 50 000 metų. Praėjus šiam laiko tarpui, žvaigždės šerdis virsta baltąja nykštuke, o planetiškasis ūkas pamažu išsisklaido į tarpžvaigždinę erdvę.
Baringas
Ežerą maitina Molo, Perkeros ir Ol Arabelo upės, aiškių ištakų jis neturi; manoma, jog ežero vanduo pro nuosėdas įsisunkia gilyn į pasislinkusias vulkanines pamatines uolienas. Į vakarus nuo ežero plyti Tageno kalvos, rytuose yra Leikipijos atodanga. Tai kritiškai svarbi daugiau kaip 500 paukščių ir gyvūnų, taip pat keleto žuvų rūšių buveinė. Prie ežero sutinkami migruojantys flamingai.
Ežero vandens lygis nuseko dėl sausrų ir intensyvios irigacijos. Jo vanduo drumzlinas iš dalies dėl intensyvios baseino dirvožemio erozijos, ypač į pietus nuo ežero esančioje Lobojaus lygumoje.
Ežere yra keletas salelių, iš kurių didžiausia Ol Kokvė, sunykęs šiaurėje stūksančio Korosi ugnikalnio centras. Saloje yra karštųjų versmių ir fumarolių (iš kai kurių veržiasi sieros dujos). Vietiniai gyventojai užsiima žvejyba. Didžiausias miestelis šalia ežero yra Marigatas.
Pelkinė liūnsargė
Pelkinė liūnsargė (Scheuchzeria palustris) – liūnsarginių (Scheuchzeriaceae) šeimos liūnsargių (Scheuchzeria) genties augalų rūšis.
Daugiametė žolė su lapuotu stiebu. Lapai su lapamakštėmis. Apatiniai lapai tokio ilgumo kaip stiebas, aukštesnieji 2-3 lapai vienas nuo kito nutolę, viršutinis trumpiausias. Visi lapai tamsiai žali, jų pamatas gana ilgos makšties pavidalo, viršūnėje turi šaukštišką įdubimą. Žiedynas – kekė.
Monpeljė
Monpeljė – miestas Prancūzijos pietuose, prie Viduržemio jūros; Langedoko-Rusijono regiono ir departamento centras. Išvystyta mašinų, gėrimų pramonė. Daug muziejų, botanikos sodas, XIX a. teatras, Šv. Petro katedra.
Geografija
Monpeljė yra maždaug 10 kilometrų už Viduržemio jūros, 45 kilometrų nuo Nimo, 130 kilometrų nuo Marselio ir 270 kilometrų nuo Nicos. Miestas yra subtropinio klimato zonoje.
Istorija
985 m. pirmą kartą paminėta rašytiniuose šaltiniuose. 1180 m. įkurtas medicinos fakultetas, 1220 m. įkurtas universitetas.
Futbolas
Miestą garsina Montpellier Hérault SC klubas.
1998 m. Monpeljė vyko XVI pasaulio futbolo čempionatas.
2010 m. mieste atidaryta universali Park&Suites Arena. 2011 m. arenoje vyko Europos ritminės gimnastikos čempionatas, o 2015 m. rugsėjo 5-20 dienomis – 2015 m. Europos krepšinio čempionatas.
Loginis elementas
thumb|220px|Keturis loginius elementus IR-NE turinti [[Integrinė mikroschema|mikroschema 7400. Du papildomi kontaktai skirti įžeminimui ir maitinimo įtampai (+5 V) prijungti. Tarybų Sąjungoje buvo gaminamas mėgėjų plačiai naudotas jos analogas K155ЛA3 (net ir kontaktų išdėstymas buvo toks pats)]]
Loginis elementas – elektroninė schema, atliekanti Būlio algebros operaciją. Tariama, kad galimos tik dvi loginio elemento įėjimo ir išėjimo įtampų reikšmės: loginio nulio (pavyzdžiui, mažiau nei 0,4 V) arba loginio vieneto (pavyzdžiui, daugiau nei 2,4 V). Intervalas tarp 0,4 ir 2,4 įtampų reikalingas patikimam darbui užtikrinti. Loginio elemento samprata leidžia kurti kompiuterių ir kitas panašias schemas nesigilinant į elektronikai specifines detales. Tie patys elementai prireikus gali būti realizuojami tiek naudojant reles ar radijo lempas, tiek ir tranzistorius ar šiuolaikines mikroschemas.
Pagrindiniai elementų tipai
thumb|140px|Elementai IR-NE, tarpusavyje sujungti sukuriant elementą ARBA
Paprasčiausi aritmetiniai veiksmai
thumb|left|240px|Sudėties operaciją atliekanti schema
Iš keturių elementų (du IR, vienas ARBA ir vienas NE) jau galima surinkti sudėties veiksmą atliekančią schemą. Schema sudeda vienženklius dvejetainius skaičius, gaudama dviženklį atsakymą pagal lentelę
Matyti, jog pirmasis skaitmuo tampa lygus vienetui tik sudedant du vienetus, taigi jo reikšmė yra (A IR B). Skaitmens reikšmę skaičiuoja elementas IR. Antrąjį skaitmenį skaičiuoja sudėtingesnė grandinė.
Tokia schema paprastai vadinama pussumatoriumi. Išbaigti sumatoriai turi papildomą įėjimą jiems į grandinę sujungti, įgalinant sudėti tokio ilgio skaičius, kiek yra sumatorių. Pavyzdžiui, 32 bitų procesoriui skaičiams sudėti reikia 32 sumatorių.
Atminties sukūrimas
Iliustracijoje pateikta atminties ląstelė surinkta iš dviejų NE ir dviejų IR-NE elementų. Schemos būsenai keisti yra du atskiri įėjimai, kurių aktyvi („įsimink“) reikšmė yra loginis 1. „Ramybės“ (saugojimo) būvyje abiejų įėjimų įtampa atitinka loginį 0. Toks ląstelės tipas vadinamas RS trigeriu.
Trečioji išėjimo signalo būsena
Trečiąja būsena pagrįstas vieno pagrindinių kompiuterio elementų – magistralės – veikimas.
Šiuolaikiniai procesoriai turi dešimtis tūkstančių įvairių elementų.
Mandūkja Upanišada
Mandūkja Upanišada  – viena iš vedų kanono brahmaniškųjų komentarų – Upanišadų – dalių. Priskiriama Atharvavedai, laikoma svarbia Vedantos filosofinės sistemos dalimi (komentuota Šankaros, Gaudapados).
Mandūkja Upanišada analizuoja šventąjį skiemenį AUM: trys skiemenį sudarantys garsai siejami su trimis sąmonės būsenomis – būdravimo, sapno ir gilaus miego. Šias būsenas vainikuoja transcendentinė sąmonė, tapati Absoliutui
Mandūkja Upanišada yra prozinė, sudaryta iš 12 posmų.
Rumunijos oro pajėgos
Rumunijos oro pajėgos  – Rumunijos ginkluotųjų pajėgų šaka, skirta veikti ore. Oro pajėgas sudaro oro pajėgų štabas, operatyvinė vadovybė, 4 oro bazės ir oro gynybos brigada. Rezervines pajėgas sudaro dvi oro bazės ir trys aerodromai.
2010 m. Rumunijos oro pajėgose tarnavo 9700 žmonių. Dabartinis oro pajėgų štabo viršininkas yra generolas majoras Fănică Cârnu, pakeitęs iki 2011 m. sausio 7 d. vadovavusį generolą Ion-Aurel Stanciu.
Dabartinė būklė
Rumunijos oro pajėgos 1993–2002 m., bendradarbiaudamos su Izraeliu, modernizavo 110 Mikojan MiG-21. Šiuo metu 48 iš šių naikintuvų yra naudojama. Rumunijos oro pajėgos taip pat naudoja C-130 Hercules, C-27J Spartan ir An-26 transportinius lėktuvus bei IAR-330 Puma sraigtasparnius. IAR-330 PUMA SOCAT sraigtasparniai yra kompanijos Industria Aeronautică Română, padedant Elbit Systems (Izraelis), modernizuoti, pritaikant šturmavimui. ROP taip pat turi vietinės gamybos IAR-99 Şoim reaktyvinių lėktuvų, naudojamų jauniems pilotams treniruoti. Likę MiG-29 2003 m. buvo išbraukti iš ginkluotės.
Dėl didelio MiG'ų amžiaus Rumunijos oro pajėgos ketina įsigyti naujų ar galbūt naudotų lėktuvų. Jie gali būti pakeisti naujais reaktyviniais lėktuvais F-16, F/A-18, Eurofighter Typhoon ar Gripen. Tačiau dėl biudžeto problemų Rumunijos MiG-21 dar gali ilgai likti ginkluotėje.
2009 m. pavasarį Rumunijos vyriausybė nutarė įsigyti iš Prancūzijos VSHORAD/SHORAD oro erdvės gynybos sistemų. Sandėris apima dviejų tipų raketas žemė-oras – nešiojamąsias nuopetines Mistral ir vertikalaus leidimo MICA. Tačiau po preliminarių derybų su kompanija MBDA rugpjūčio mėnesį sandėris buvo atidėtas, o vėliau, sumažinus gynybos išlaidas, anuliuotas.
Oro pajėgų štabas
thumb|right|250px|Rumunijos oro pajėgų [[IAR 330|IAR-330 SOCAT]] thumb|right|250px|[[Antonov An-26 leidžiasi 90-ojoje Oro pervežimų bazėje]] thumb|right|250px|Rumunijos oro pajėgų [[MiG-21|MiG-21 LanceR 'B' leidžiasi Bulgarijos Grafo Ignatjevo oro bazėje.]] thumb|250px|IAR-99 Şoim thumb|right|250px|[[S-75 Dvina|SA-2 M3 Volhov sistema leidžia 5Ia23 raketa Capu Midia poligone.]] Rumunijos oro pajėgų vyriausiasis štabas yra dalinys, kuriantis karinės raidos planus, vykdantis juos ir vadovaujantis Rumunijos oro pajėgoms taikos, krizių ir karo metu, kad oro pajėgos gebėtų veikti ir vykdyti iškeltas užduotis. Jis mobilizuoja, struktūruoja, aprūpina oro pajėgas, užtikrina joms logistinę paramą, būtina karinėms operacijoms vykdyti. Vadovauja tiek jungtinių operacijų oro komponento, tiek nepriklausomoms oro pajėgų operacijoms, panaudodamas pagrindinį Oro pajėgų operacinį centrą.
Nuo 2010 m. liepos 1 d. Rumunijos oro pajėgų bazės buvo pervadintos oro flotilėmis.
Oro bazės
Rumunijos oro pajėgos turi 5 veikiančias oro bazes.
71-oji oro flotilė – Kimpija Turzis
86-oji oro flotilė – Feteštis
95-oji oro flotilė – Bakeu
90-oji skraidinimo flotilė – Bukareštas – Otopenis
Aurelo Vlaiku skraidymo mokykla  – Boboc (Buzeu)
Capu Midia poligonas
Capu Midia treniruočių stovykla ir raketų žemė-oras poligonas yra Rumunijos oro pajėgų dalinys, specializuotas užtikrinti priemones šaudymo treniruotėms ir šaudymo įvertinimui. Jis išsidėstęs Konstancos apskrityje, 20 km į šiaurę nuo apskrities sostinės Konstancos.
Aukštoji (reikšmės)
Aukštoji yra:
Vrtača
Vrtača – kalnas rytų Karavankuose. Per kalną eina siena tarp Austrijos ir Slovėnijos. Vrtača yra antroji pagal aukštį viršūnė po Stolo. Gretimos viršūnės – Stolas, Palecas, Zelenjakas.
Nuo viršūnės pagrindinė ketera eina:
Šiaurinis skardis yra apie 600 m aukščio, tinka uolų laipiotojams. Į viršūnę yra daug įvairaus sunkumo maršrutų.
Pietiniai šlaitai žolėti, su uolėtais intarpais. Šiaurės rytų šlaitai, į Suho rusevje slėnio pusę, uolėti.
Avižinė
Avižine vadinami du kaimai:
Vatikano II susirinkimas
Vatikano II susirinkimas – paskutinis Visuotinis Bažnyčios susirinkimas, vykęs Vatikane 1962–1965 m. (ankstesnis – Vatikano I susirinkimas 1869–1870 m.). 1962 m. spalį jį atidarė popiežius Jonas XXIII, o uždarė popiežius Paulius VI. Dalyvavo būsimieji popiežiai Jonas Paulius I ir Jonas Paulius II, tuo metu turėdami vyskupų rangą. Kaip teologinis konsultantas dalyvavo 35 metų kunigas Joseph Ratzinger – būsimasis popiežius Benediktas XVI.
Zarka
Zarka  – miestas šiaurinėje Jordanijoje, 25 km į rytus nuo Amano, Zarkos upės slėnyje. Muchafazos centras. Geležinkelio stotis prie Hidžazo geležinkelio. Žemės ūkio regiono prekybinis centras. Veikia naftos perdirbimo, cemento gamyklos. Taip pat odos ir avalynės, chemijos, farmacijos, maisto pramonė. Veikia Hašemitų, Al Balkos, Zarkos universitetai.
Istorija
Zarka įkurta 1902 m. kaip čečėnų imigrantų gyvenvietė. Nutiesus geležinkelį, miestas pradėjo sparčiai vystytis. 1926 m. britai Zarkoje įkūrė karinių bazių kompleksą.
Lajos Portisch
Lajošas Portišas (g. 1937 m. balandžio 4 d. Zalaegersege, Vengrija) – Vengrijos šachmatų didmeistris (1961).
Nuo XX a. septintojo pradžios iki 9-ojo dešimtmečio pabaigos – vienas iš stipriausiųjų pasaulio žaidėjų. Dalyvavo 12-oje iš eilės tarpzoninių šachmatų turnyrų (1962–1993), 8 kartus žaidė pasaulio šachmatų čempionato Kandidatų mačuose (1965, 1968, 1974, 1977, 1980, 1983, 1985 ir 1988). Vengrijos šachmatų čempionatuose laimėjo, ar dalijosi 1-ąja vieta, aštuonis kartus (1958, 1959, 1961, 1964, 1965, 1971, 1975, ir 1981). Treneris, šachmatų žurnalistas.
Už savo aukštus pasiekimus 2004 m. buvo apdovanotas aukščiausiu Vengrijos Nacionalinio sportininko apdovanojimu.
Vaikystė
Su šachmatais susipažino vaikystėje. Mokykloje buvo tarp geriausių mokinių, mėgo groti smuiku – galėjo iš jo išeiti ir geras muzikantas, bet Lajošas nustojo užsiiminėti smuiku (nors meilė muzikai išliko visam gyvenimui), kai būdamas 12 metų, tapo miesto moksleivių šachmatų čempionu.
Pirmasis šachmatų mokytojas buvo, prie lovos prikaustytas, šachmatų entuziastas Antalas Čuti, pas kurį rinkdavosi miesto šachmatų mėgėjai. Iš jo, broliai Lajošas ir Ferencas (tapęs šachmatų tarptautiniu meistru) Portišai, sėmėsi šachmatų žaidimo paslapčių.
1951 m. į Zalaegersegą atvykę didmeistriai P. Keresas ir V. Ragozinas davė simultaną. Lajošas žaidė prieš P. Keresą, o Ferencas prieš B. Ragoziną. Abu broliai sugebėjo pasipriešinti.
Po varžybų P. Keresas pažymėjo, kad jam „su tuo berniuku dar teks susitikti vienas prieš vieną stambiuose turnyruose“. Taip ir buvo. 1953 m. dalyvavo Vengrijos šachmatų čempionato pusfinalyje, kur pasidalijo 6-10 vietomis.
Jaunystė
1955 m. žaidė Antverpene vykusiame pasaulio jaunimo šachmatų čempionate: preliminarinėse varžybose surinko 4½ taško iš 7 galimų ir pateko į finalą, kuriame, surinkęs 5½ iš 9, užėmė 4 vietą; čempionate nugalėjo Borisas Spaskis.
1955 m. vykusiame Vengrijos čempionato pusfinalyje užėmė 1-ą vietą ir pateko į finalą, tačiau čia pasidalijo tik 10-11 v. 1956 m. kartu su Jozefu Szily and Bela Sandoru surinkę po 7 taškus iš 11, aplenkę P. Benko, pasidalijo 1-3 vietas. Sekančiose meistrų varžybose vykusiose 1956 m. Budapešte L. Portišas surinko 7½ taško iš 11.
1957 m. Vengrijos šachmatų čempionate, surinkęs 7½ taško iš 13 galimų (+5 =5 -3), dalijasi 5-6 vietomis. 1958 m., surinkęs 13 taškų iš 18 galimų (+10 =6 -2), pirmą kartą tampa Vengrijos šachmatų čempionu.
Individualiose tarptautinėse varžybose pirmą kartą pasižymėjo Balatonfurede 1958 m., kai surinkęs 9 taškus iš 11, aplenkė didmeistrius L. Sabo ir A. Tolušą bei tapo tarptautiniu meistru. Surinkęs 7 iš 9, užėmė 2-ąją vietą Heistingso 1958/1959 m. turnyre (pirmas buvo Volfgangas Ulmanas).
Zoniniai ir tarpzoniniai turnyrai
L. Portišas Pasaulio šachmatų čempionatų cikluose pradėjo 1960 m. dalyvaudamas Madride vykusiame zoniniame turnyre, surinkęs 10½ taško iš 15 galimų, pasidalijo 1-4 vietas. Kadangi į tarpzoninį galėjo patekti trys žaidėjai, tarp pirmųjų keturių, buvo surengtas atrankinis dviejų turų turnyras, kuriame nugalėjo Svetozaras Gligoričius, bet Lajošas Portišas, surinkęs 3 taškus iš 6 galimų, kartu su Artūru Pomaru pasidalijęs 2-3 vietas, irgi pateko į tarpzoninį turnyrą.
1962 m. Stokholmas
L. Portišo pirmas pasirodymas tarpzoniniuose turnyruose įvyko 1962 m. Stokholmo tarpzoniniame, kur nugalėjo R. Fišeris, nebuvo sėkmingas: po pralaimėjimo paskutiniuose ratuose vienam iš atsiliekančiųjų, užėmė 10-ą vietą ir į tolesnes varžybas nepateko.
1964 m. Amsterdamas
1963 m. L. Portišas surinkęs 14 taškų iš 19, laimėjo Halės zoninį turnyrą ir pateko į sekantį tarpzoninį turnyrą. Žaisdamas 1964 m. Amsterdamo tarpzoniniame turnyre surinko 14½ taško iš 23 ir pasidalijo 8-9 vietomis (nugalėjotojai: Vasilijus Smyslovas, Bentas Larsenas, Borisas Spaskis ir Michailas Talis). Dėl teisės žaisti Kandidatų mačuose žaidė papildomą mačą su Samueliu Reševskiu, kurį nugalėjo rezultatu 2½:½ ir pateko į 1965 m. Kandidatų mačus.
1970 m. Maljorkos Palma
1969 m. žaisdamas Racho (Žemutinė Austrija) zoniniame turnyre surinko 13½ taško iš 21 ir pasidalijo 2-5 vietas. Dėl dviejų vietų į 1970 m. tarpzoninį turnyrą Maljorkos Palmoje teko žaisti papildomą turnyrą su Borislavu Ivkovu, Janu Smejkalu ir Ulfu Anderssonu, kur surinkęs 4 taškus iš 6 galimų, pateko į 1970 m. tarpzoninį turnyrą.
Šis tarpzoninis turnyras nesusiklostė sėkmingai. Turnyrą laimėjo R. Fišeris, o jam, turnyro pabaigoje, pralaimėjus žaidėjui iš lentelės pabaigos, kartu su V. Smyslovu, teko pasidalinti 7-8 vietas.
Dėl atsarginio žaidėjo 1971 m. Kandidatų mačams, Portorože žaidė šešių partijų mačą su V. Smyslovu, kuris baigėsi lygiosiomis 3:3, bet dėl geresnių Palmos de Maljorkos tarpzoninio papildomų rodiklių, L. Portišas buvo paskelbtas atsarginiu žaidėju, deja, atsarginio neprireikė.
1973 m. Petropolis
L. Portišas į Kandidatų mačus pateko iš Petropolyje vykusio 1973 m. tarpzoninio turnyro, kurį laimėjo Enrikė Mekingas, kai surinkęs 11½ taško iš 17 galimų, kartu su L. Polugajevskiu ir J. Geleriu, pasidalijo 2-4 vietas. Dėl dviejų vietų tarp trijų žaidėjų teko žaisti keturių turų turnyrą, kurį laimėjo L. Portišas surinkęs 5½ taško iš 8 galimų ir įgijo kelialapį į 1974 m. kandidatų mačus.
1976 m. Bilis
1976 m. Bilyje vykusiame Bilio tarpzoniniame turnyre, kurį laimėjo B. Larsenas, surinko 12 taškų ir kartu su T. Petrosianu ir M. Taliu pasidalijo 2-4 vietas. Dėl dviejų vietų į Kandidatų mačus 1976 m. Varezėje surengtame 4 turų turnyre surinko 4 taškus iš 8 galimų ir, užėmęs 2-ąją vietą, pateko į 1977/78 m. Kandidatų mačus (nepateko M. Talis).