cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Upytės pavieto teismo archyvo pastatas
Istorija
Po 1564–1566 m. administracinės ir teismų reformos perkėlus Upytės pavieto administracinį centrą į Panevėžį, Panevėžyje veikė pilies, žemės ir pakamario teismai, vyko seimeliai, į kuriuos rinkdavosi pavieto bajorai. Kadangi valstybiniame Panevėžio dvare šioms įstaigoms vietos nebuvo, teismo posėdžiai vykdavo panevėžiečių gyvenamuosiuose namuose ir smuklėse. Pastatyti teismo ir administracinius rūmus Panevėžyje Upytės pavieto atstovai prašė jau 1569 m. Liublino seime ir 1576 m. Torunės seime, tačiau tik 1601 m. Varšuvos seime teismo pastatams paskirtas sklypas. Pagal 1588 m. III Lietuvos Statuto reikalavimus teismo dokumentai turėjo būti sudėti į dėžes, užrakinti trimis užraktais, užantspauduoti antspaudais ir saugomi mūriniame name. Surinkus iš pavieto bajorų lėšų, o Upytės seniūnui Jeronimui Valavičiui skyrus likusią jų dalį, J. Valavičiaus pastangomis statybos pradėtos 1612 m. ir baigtos 1614 m. Į šiaurės vakarus nuo Naujojo Panevėžio turgaus (dabartinė Laisvės aikštė), Nevėžio kairiajame krante iškilo vienaaukštis mūrinis archyvo pastatas ir mūrinis bokštas su rūsiu kaliniams laikyti – tai buvo pirmieji Panevėžio mūriniai pastatai. Šalia stovėjo ir kiti, mediniai, teismo pastatai. 1776 m. inventoriuje Upytės seniūno jurisdikoje esančiame žemės sklype aprašytas šiaudais dengtas teismo pastatas su didele teismo sale, mūrinis žemės ir pilies teismų archyvas, mūrinis kalėjimo bokštas su mūro tvora bei dvi arklidės ir ratinė po vienu šiaudiniu stogu. Visi pastatai tuo metu buvę apleisti ir griūvantys.
Kyrylo Budanov
Biografija
2020 m. Ukrainos išorinės žvalgybos tarnyboje tapo departamento direktoriaus pavaduotoju.
Upytės pavieto teismo archyvo pastatas
Istorija
Iki šių laikų išliko tik archyvo pastatas, jame XVII–XVIII a. laikyti pavieto teismo įstaigų dokumentai dabar saugomi Lietuvos valstybės istorijos archyve ir Vilniaus universiteto bibliotekos rankraštyne (109 žemės teismo, 49 pilies teismo, 3 pakamario ir 1 eksdivizinio teismo knygos). Pastatas archyvui naudotas iki XIX a. vidurio, o XIX a. pabaigoje išnuomotas kariniam daliniui. Per Pirmąjį pasaulinį karą tuščią ir paliktą be priežiūros namą užėmė panevėžietis Ničajus. Po karo miesto savivaldybei pastatą atsiimti pavyko tik per teismą. 1925 m. pastate įsikūrė kraštotyros muziejus. Pirmojoje ekspozicijoje buvo Istorijos, Gamtos, Numizmatikos ir Keramikos skyriai. 1927 m. įsteigtas Archeologijos skyrius, o Keramikos skyrius pertvarkytas į Liaudies meno skyrių. 1932 m. muziejus iškeltas į kitas patalpas, pastatas stovėjo apleistas. Po Antrojo pasaulinio karo name įrengtas „Sąjunginės spaudos” sandėlis, o 1951 m. pastatas vėl perduotas kraštotyros muziejui. Po kapitalinio remonto 1958 m. name įrengta ateizmo ekspozicija, 1972 m. – lietuvių liaudies meno, 1996 m. – senųjų medžio skulptūrų ekspozicija. 1984 ir 2003 m. pastatas restauruotas, nuo 2007 m. jame veikia Upytės bajorams skirta ekspozicija.
Kyrylo Budanov
Biografija
2020 m. rugpjūčio 5 d. Ukrainos prezidentas Volodymyras Zelenskis paskyrė Gynybos ministerijos Vyriausiosios žvalgybos valdybos vadu.
Upytės pavieto teismo archyvo pastatas
Architektūra
Pastatas nedidelis, stačiakampio plano, vieno aukšto su pastoge, vienos patalpos su dvejomis durimis pietų fasade ir po vieną langą galiniuose fasaduose. Stogas dvišlaitis, dengtas raudonomis keramikinėmis čerpėmis. Fasadai tinkuoti, paryškinti kukliais durų apvadais, piliastrais kampuose ir viršutiniu karnizu. Fasadų sienos tinkuotos.
Kyrylo Budanov
Biografija
2022 m. rugsėjį dalyvavo didžiausioje Ukrainos ir Rusijos belaisvių apsikeitimo operacijoje. Į Ukrainą grįžo 215 Tėvynės gynėjų (tarp jų >100 Azovo pulko kovotojų ir vadų).
Upytės pavieto teismo archyvo pastatas
Architektūra
Iki 1807 m. gaisro pastato patalpa buvo dengta cilindriniu skliautu, raudonų čerpių stogas buvo pusvalmis. Atstatant pastatą įrengtos medinės lubos, dvišlaitis stogas, iškirstos durys šiaurės fasade, pietų fasado durys užmūrytos. Per 1958 m. rekonstrukciją šiaurinės durys užmūrytos, įėjimui vėl pritaikytos abejos durys pietiniame fasade, nugriauti mansardos langai ir medinis prieangis šiaurinėje pusėje, įėjimas į rūsį iš prieangio perkeltas į pastato vidų, rytinis langas sumažintas iki autentiško dydžio.
Kyrylo Budanov
Biografija
2023 m. balandžio 21 d. dėl Krymo tilto sprogdinimo Maskvos teismas nurodė išduoti arešto orderį in absentia. .
Upytės pavieto teismo archyvo pastatas
Architektūra
Virš dešiniųjų durų kabo lenta su senu lotynišku donaciniu J. Valavičiaus įrašu, kuriame minimi ir rūmų pastatymo metai. Būta hipotezės, kad iš pradžių lenta galėjo kaboti ant greta stovėjusio teismo pastato sienos, o vėliau perkelta ant archyvo. XX a. pabaigoje lenta restauruota, atnaujintas ištrupėjęs ir sunkiai įskaitomas tekstas. 1995 m. ant rytinio fasado virš lango atidengta paminklinė lenta seniausiam Panevėžio pastatui (autorius Vidas Žigas). Į lentą įdėtas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikus primenantis 1614 m. lietuviško sidabrinio grašio monetos atvaizdas.
Timūras Puchovas
Timūras Puchovas (Тимур Таймуразович Пухов; g. 1998 m. birželio 17 d.) – Rusijos futbolininkas, saugas. Buvęs Vilniaus „Žalgirio“ narys.
Fernandel
Fernandelis (, gimė kaip Fernand Joseph Désiré Contandin; 1903 m. gegužės 8 d. Kari le Ruė – 1971 m. vasario 26 d. Paryžiuje) – italų ir prancūzų kino bei teatro aktorius ir dainininkas. Daugiausia vaidino teatro komedijose, taip pat vodeviliuose, operetėse, muzikiniuose teatruose.
Biografija
thumb|left|Fernandelio kapas Paryžiuje
Timūras Puchovas
Karjera
Atvyko į Lietuvą. 2019 m. vasario 11 d. tapo Vilniaus „Žalgirio“ nariu. Marškinėlių numeris yra 70.
Fernandel
Biografija
Gimė netoli Marselio, išeivių iš Turino šeimoje. Vedė Henriette Manse, kuriai buvo toks dėmesingas, kad jos mama ėmė vadinti savo žentą Fernand d’elle („jos Fernanas“) – taip susiformavo aktoriaus slapyvardis. Didžiąją dalį gyvenimo pragyveno Provanse.
Timūras Puchovas
Karjera
Du kartsu žaidė A lygos rungtynėsde, iš viso aikštėje praleido 15 minučių. Daugiausiai žaidė žalgiris B ekipoje, Pirmoje lygoje.
Fernandel
Biografija
Pradėjo dirbti banke, bet netrukus perėjo į aktorystę. Aktoriaus karjerą pradėjo 1930 m. filme „Baltasis ir juodasis“, ypač išgarsėjo filme „Donas Kamilas“, kuriame vaidino Italijos kaimelio kunigą. Vėliau ėmė vaidintis ir amerikietiškuose Holivudo filmuose. 1956 m. suvaidino žymioje nuotykių komedijoje „Aplink pasaulį per 80 dienų“, 1958 m. – komedijoje „Atostogos Paryžiuje“. Taip pat vaidino kai kuriuose savo paties režisuotuose filmuose. Garsėjo labai plačia, dideliais dantimis šypsena.
Timūras Puchovas
Karjera
Vėliau tęsė karjerą Rusijoje. Rungtyniavo Jaroslaulio „Šinnik“, Omsko Irtyšiaus, Novosibirsko, Permės Amkar klubuose.
Fernandel
Biografija
Mirė nuo plaučių vėžio, palaidotas Paryžiuje, Pasi kapinėse.
Timūras Puchovas
Karjera
2022 m. rugsėjo mėn. persikėlė į Armėniją ir rungtyniavo Ararato klube.
Pamačiuliškiai
Pamačiuliškiai – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 3 km nuo Igliaukos.
Baltašonis kiškis
Baltašonis kiškis, arba meksikinis kiškis (Lepus callotis) – kiškinių šeimos žinduolis, gyvenantis pietiniuose, centriniuose bei šiaurės vakariniuose Meksikos regionuose, tai pat vietomis Naujojoje Meksikoje (JAV).
Buveinė
Baltašoniai kiškiai laikosi aukštai plokščiakalniuose, kalnų stepėse, kur mažai krūmų. Guolį susisuka iš žolių.
Rūšis nyksta dėl besiplečiančių žemdirbystės plotų, juos išstumia labiau prisitaikantys kaliforniniai kiškiai.
Dauginimasis
Dauginimosi sezonas trunka nuo balandžio vidurio iki rugpjūčio vidurio. Vienoje vadoje vidutiniškai būna po 2 kiškiukus.
Būdas
Baltašoniai kiškiai veiklūs naktimis (ypač per pilnatį) ir sutemose. Ilgomis ausimis valdo kūno temperatūrą (esant karštam orui per jas pučiantis vėjas vėsina kraują). Dažniausiai gyvena poromis. Skleidžia trejopus garsus – pavojaus, siekiant nuvyti kitą įsibrovusį kiškį bei poravimosi metu.
Mityba
Maitinasi įvairiomis žolėmis: šunažoliniu striepsneniu, grakščiuoju striepsneniu, paprastuoju plėvenu, amsinikija, pūkvija ir kt. Prie gyvenviečių apgraužia pasėlius, atžalynus.
Šiničiro Tani
(g. 1968 m. lapkričio 13 d.) – buvęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Baltarusijos nacionalinė biblioteka
thumb|Baltarusijos nacionalinė biblioteka
Baltarusijos nacionalinė biblioteka (balt. Нацыянальная бібліятэка Беларусі, rus. Национальная библиотека Беларуси) – įkurta 1922 m. rugsėjo 15 d. Minske, Baltarusijoje. Tai trečia pasaulyje biblioteka pagal turimą rusų kalba parašytų knygų skaičių.
Veikla
2006 m. biblioteka buvo atnaujinta. Šiuo metu bibliotekoje saugoma apie 8 600 000 rašytinių šaltinių. Baltarusijos nacionalinėje bibliotekoje yra 77 000 pastovių lankytojų. Per dieną joje apsilanko vidutiniškai 2200 lankytojų.
Pastatas
23 aukštų pastatas yra 73,6 metrų aukščio ir sveria apie 115 000 tonų, neskaičiuojant knygų ir įrangos. 2012 m. britų leidinys The Daily Telegraph bibliotekos pastatą įtraukė į negražiausių pasaulio statinių sąrašą.
TSRS Aviacijos pramonės liaudies komisariatas
Aviacijos pramonės liaudies komisariatas, APLK  – vienas iš ministerijos lygio centrinių TSRS valdymo organų, valdęs aviacijos pramonės įmones ir jų vystymą, veikęs 1939–1946 m.
Istorija
1939 m. sausio 11 d. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo nutarimu „Apie TSRS Gynybos pramonės liaudies komisariato padalinimą“ (О разделении Наркомата Оборонной промышленности СССР) iš pastarojo liaudies komisariato pirmosios (Lėktuvų gamybos) valdybos buvo sukurtas Aviacijos pramonės liaudies komisariatas. .
1939 m. sausio 21 d. TSRS LKT nutarimu Nr. 4C APLK buvo priskirti:
1946 m. kovo 15 d. APLK buvo pervadintas į TSRS Aviacijos pramonės ministeriją.
Narvos sutartis
Narvos sutartis – sutartis, kurią 1704 m. rugpjūčio 30 d. prie Narvos sudarė Abiejų Tautų Respublika (nušalinto valdovo Augusto II šalininkai) ir Rusija dėl bendrų veiksmų prieš Švediją per 1700–1721 m. Šiaurės karą.
Sutartis
Dar 1701 m. vasario 26 d. Biržų sutartimi Rusijos caras Petras I ir Saksonijos kurfiurstas bei Abiejų Tautų Respublikos valdovas Augustas II susitarė kariauti su Švedija.
Narvos sutartimi, kurią pasirašė Rusijos pasiuntinys grafas Fiodoras Golovinas ir Kulmo vaivada Tomašas Dzialynskis, šalys susitarė nesudaryti su Švedija separatinės taikos. Rusija gavo teisę kariauti Abiejų Tautų Respublikos teritorijoje ir pažadėjo Respublikai duoti 12 000 karių. Abiejų Tautų Respublika pasižadėjo kovai su Švedija duoti 48 000 karių, kuriems išlaikyti Rusija kasmet turėjo mokėti po 200 000 rublių. Rusija Abiejų Tautų Respublikai grąžino iš Švedijos atkariautą Livonijos pietinę dalį, pažadėjo padėti numalšinti Vakarų Ukrainos valstiečių ir kitų gyventojų sluoksnių sukilimą, kilusį prieš baudžiavos stiprinimą.
Pasekmės
Narvos sutartis turėjo reikšmės, kad Švedija nepajėgė visiškai nugalėti Abiejų Tautų Respublikos, o Rusija galėjo geriau pasirengti kovai su Švedijos kariuomene, dėl ko Švedija pralaimėjo Šiaurės karą.
Adis Abebos–Džibučio geležinkelis
Adis Abebos–Džibučio geležinkelis – tarpvalstybinis geležinkelis tarp Etiopijos ir Džibučio. Projektas finansuotas Kinijos korporacijų ir investicinių bankų.
Istorija
Geležinkelis nutiestas šalia nykstančio Etiopijos-Džibučio geležinkelio, kurį 1894 m. pradėjo statyti prancūzų kolonistai. Naująjį geležinkelį statė bendrovės iš Kinijos, o visą projektą finansavo trys Kinijos bankai: Industrial and Commercial Bank of China, Exim Bank of China, China Development Bank.
2011 m. pradėti geležinkelio tiesimo darbai, kuriems buvo nusamdyti 20000 vietinių Etiopijos gyventojų ir 5000 darbininkų iš Džibučio. 2016 m. spalio 5 d. atidaryta Etiopijos geležinkelio dalis. 2017 m. sausio 10 d. oficialiai atidarytas pilno ilgio geležinkelio. Atidaryme dalyvavo Džibučio prezidentas Ismail Omar Guelleh ir Etiopijos premjeras Hailemariam Desalegn.
Vizigotų menas
Vizigotų menas arba Vestgotų menas − vizigotų (vestgotų) genčių menas migracijos laikotarpiu Europoje. Plačiąja prasme terminas taikomas I−VIII a. vizigotų menui, siaurąja − V−VIII a. vizigotų menui Iberijos pusiasalyje ir dabartinės Prancūzijos pietuose.
Apžvalga
568−712 m. vizigotų sostine Ispanijoje buvo Toledas. Iš VII a. vizigotų meno išliko karaliaus Rekesvinto dovanos (aukos) karūna (Gvarazaro lobio dalis). Rekesvinto valdymo metu pastatyta maža Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia Palensijos provincijoje. Vizigotai atsinešė germanų genčių metalo dirbinių gaminimo meistrystę, tačiau Gvarazaro lobio objektai visiškai nerodo germaniško meno motyvų. Vizigotų menas buvo labiau paremtas vietoje buvusios Romos provincijos ir Bizantijos meno tradicijomis. VIII a. Iberijos pusiasalį užkariavo musulmonai arabai ir miestų vizigotų bažnyčios buvo sunaikintos. Daugiausiai išliko maži statiniai kaimiškose vietovėse.
Paola Tedesco
Paola Tedesko (g. 1952 m. kovo 28 d. Roma) – italų aktorė ir dainininkė.
Daniel Kajmakoski
Biografija
220px|miniatiūra|right|Daniel Kajmakoski 2015 m. Eurovizijoje
Daniel Kajmakoski gimė 1983 metų spalio 17 dieną Strugos mieste, pietų Makedonijoje. Kai jam buvo vos 7-eri metai, kartu su savo šeima persikėlė gyventi į Vieną, Austrijoje. Daniel turi du brolius – Dalibor ir Filip. 2009 metais pasirodė „Ohrid Fest“ festivalyje su daina „Nezhna ko princeza“, kurią parašė jis pats. Daniel taip pat dalyvavo Bulgarijos konkurse „Pej S’men.“ 2011 m. parašė kūrinį Karolinai Gočevai, pavadinimu „Ne se vrakaš“, kuris sulaukė sėkmės ne tik Makedonijoje, bet ir kitose Balkanų šalyse.
Atlikėjas ir dainų kūrėjas išgarsėjo sudalyvavęs 2013 metų pabaigoje–2014 metų pradžioje vykusiame „X Factor Adria“ projekte, kuris transliuojamas Bosnijoje ir Hercegovinoje, Juodkalnijoje, Makedonijoje ir Serbijoje. Dainininkas priklausė Željko Joksimovičiaus komandai ir kiekvieną kartą stebindavo mokytojus bei žiūrovus savo stipriu balsu ir pasirodymais.
2014 metais Daniel iškovojo pergalę „Skopje Fest“ konkurse ir atstovaus Makedonijai 2015 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse. Su daina „Lisja esenski“ D. Kajmakoski nacionalinės atrankos finalo metu surinko 10 balų iš tarptautinės komisijos ir 12 balų iš žiūrovų. „Eurovizijoje“ kūrinį atliko anglų kalba – „Autumn Leaves“ pavadinimu. Pusfinalyje jis užėmė 15 vietą ir į finalą nepateko.
2016 m. gegužės 22 d. laimėjo trečiąjį Tvoje lice zvuči poznato sezoną. Per projekto laikotarpį jam teko įkūnyti Zlataną Stipišičių-Gibonni, Bruno Mars, Tina Turner, Goraną Bregovičių, Karoliną Gočevą, Rammstein, Justin Bieber, Prince.
Turkijos futbolo varžybos 1960–1961 m.
Turkijos futbolo varžybos 1960–1961 m.
Donatella Finocchiaro
Donatela Finokjaro (g. 1970 m. lapkričio 16 d. Katanija) – Sicilijoje gimusi italų aktorė.
Yra baigusi teisės mokslus ir kurį laiką dirbo juridinėje kontoroje, tačiau vėliau susidomėjo teatru ir po sėkmingo debiuto scenoje 1996 m., nusprendė mokytis teatro studijoje „Teatro Stabile di Catania“.
Kine debiutavo 2002 m. Buvo 4 kartus nominuota David di Donatello (Italijos „Oskarui“) kaip geriausia aktorė, tačiau apdovanojimo nelaimėjo.
2011 m. režisavo dokumentinį filmą „Andata e ritorno“.
Jean-Léon Gérôme
Žanas Leonas Žeromas (, 1824–1904 m.) – XIX a. prancūzų tapytojas, skulptorius. Vienas garsiausių XIX a. Prancūzijos akademinių dailininkų.
Biografija
Žanas Leonas Žeromas gimė 1824 m. gegužės 11 d. Vezulyje, Rytų Prancūzijoje. Jo tėvas buvo auksakalys. 1840 m. Ž. L. Žeromas persikėlė į Paryžių, kur mokėsi pas tapytoją Polį Delarošą, kuris perteikė mokiniui realistiško ir linijinio vaizdavimo, romantinio stiliaus bruožus. 1843 m. Ž. L. Žeromas kartu su P. Delarošu kartu keliavo į Italiją. Po metų dėl ligos grįžo į Paryžių ir pradėjo mokytis pas Šarlį Glerą, kuris propagavo klasicistinį, Sen. Graikijos kultūros atgaivinimo stilių. 1847 m. sukurtas paveikslas „Gaidžių kautynės“ iliustruoja Ž. L. Žeromo prisišliejimą prie neo-graikiškos krypties menininkų tuo metu. Ž. L. Žeromas pagarsėjo turtingų spalvų mitologiniais paveikslais, kuriuose naudojo orientalistinius motyvus. Be P. Delarošo, kitu Ž. L. Žeromui įtaka padariusiu dailininku buvo Engras.
Ž. L. Žeromas susilaukė didelės sėkmės Paryžiaus salone, laimėjo medalių, jį gyrė kritikai, tarp jų − įtakingiausias kritikas tuo metu Teofilis Gotjė. Jis gaudavo užsakymų istorinėmis temomis. Paveikslas „Augusto amžius“, kurį 1852 m. užsakė grafas Alfredas Emiljenas, yra tipiškas tokios tapybos pavyzdys. Jame vaizduojamas imperatorius Augustas su Romos imperijos veikėjų figūromis, o pirmame plane − Kristaus gimimas, simbolizuojantis krikščionybės atėjimą ir vėlesnį įsigalėjimą Romos imperijoje. Ž. L. Žeromas daug keliavo, studijavo kitų kraštų žmones ir kultūrą, 1854 m. pabuvojo Turkijoje, 1856 m. − Egipte. Tai jam leido įtraukti į paveikslus egzotiškų motyvų, kas buvo populiaru romantizmo epochoje. Didelių matmenų Ž. L. Žeromo sienų tapyba buvo pademonstruota 1855 m. Pasaulinėje parodoje Paryžiuje. Tapytoją domino vergovės ir moters išnaudojimo temos. Tai iliustruoja paveikslai „Haremas pirtyje“ (1876), „Vergių turgus“ (1884). Juose ypač tiksliai ir detaliai vaizduojamas baltas moters kūnas ir orientalistinės aplinkos detalės.
Gyvenimo metu Ž. L. Žeromas buvo vienu labiausiai pripažintų to meto Europos tapytojų, jis buvo apdovanotas Prancūzijos Garbės legiono ordinu, išrinktas į Prancūzijos institutą, tapo Britanijos meno akademijos nariu. Paskutinį amžiaus ketvirtį dėstė Paryžiaus akademijos mokykloje. 1878 m. jis sukūrė pirmąją skulptūrą „Gladiatoriai“ ir nuo 1890 m. daugiausiai dirbo su polichromine skulptūra. Nemenką jo palikimo dalį, be istorinių paveikslų, sudaro portretai ir animalistinių motyvų kūriniai. Žanas Leonas Žeromas mirė 1904 m. sausio 10 d. Paryžiuje. Dailininkas žinomas pasipriešinimu tuometinėms naujovėms dailėje (impresionizmui ir kitiems judėjimams). Ž. L. Žeromas dėl savo akademistinės dailės didesniąją XX a. dalį buvo primirštas.
Šiniči Morišita
(g. 1960 m. gruodžio 28 d.) – buvęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1985–1991 m.
2019 m. Merginų elitinės lygos sezonas
2019 m. Merginų elitinės lygos sezonas – debiutinis aukščiausio lygmens Lietuvos merginų futbolo varžybų sezonas, kurias sudarė U-15 amžiaus grupės divizionas.
Istorija ir lygos formatas
Merginų elitinė lyga (MEL) įkurta 2019 m. Lietuvos moterų futbolo asociacijos iniciatyva, siekiant sudaryti geriausias sąlygas 2004 m. gimusioms ir jaunesnėms merginoms tobulėti žaidžiant 11×11 formatu. Lygos sukūrimas sutapo su UEFA vykdoma moterų futbolo kampanija „We Play Strong“, kuria siekiama, kad futbolas Europoje taptų populiariausia sporto šaka tarp merginų.
Geriausia sezono vartininke išrinkta Ineta Šukštulytė (MFA „Žalgiris“), gynėja – Donata Švarcaitė (FK „Banga“), sauge – Livija Toropovaitė (Ukmergės SC), puolėja – Ema Kriaučiūnaitė (SM „Tauras“), trenere – Jolita Kličiūtė (SM „Tauras“). Rezultatyviausios žaidėjos prizą pelnė Ema Kriaučiūnaitė (SM „Tauras“, 26 įvarčiai). Garbingiausios komandos apdovanojimą atsiėmė SM „Tauras“, tapusi „Fair Play“ reitingo lydere.
Rezultatyviausių žaidėjų sąrašas
Meida Proscevičiūtė (Ukmergės SC) – 16 įvarčių
Ugnė Slankauskaitė (MFA „Žalgiris“) – 9 įvarčiai
Veronika Zelenina (Vilniaus regiono JK) – 6 įvarčiai
Goda Papartytė (Vilniaus regiono JK) – 5 įvarčiai
Laisvės premija
Premija įteikiama Laisvės gynėjų dieną – sausio 13-ąją, istorinėje Kovo 11-osios akto salėje. Premiją Seimui siūlo įteikti Seimo Laisvės premijos komisija, o pretendentus komisijai gali siūlyti visi asmenys.
Juodkalnijos istorija
Juodkalnijos istorija – Juodkalnijos teritorijoje egzistavusių valstybių ir tautų istorija. Ji artimai susijusi su gretimų šalių – Serbijos, Bosnijos ir Hercegovinos istorija.
Senovėje Juodkalnijos teritorija buvo apgyvendinta ilyrų. Nuo I a. pr. m. e. ji buvo Senovės Romos valdžioje. VII a. čia apsigyveno pietų slavai. IX a. Juodkalnijos teritorijoje buvo trys kunigaikštystės: Duklia pietinėje dalyje, Travunija vakaruose ir Raška šiaurėje. XI–XII a. Juodkalnijos teritorija priklausė Dukljos valstybei, kuri buvo serbų valstybingumo centras ir savo egzistavimo pabaigoje apėmė visas serbų žemes. Valdant serbų županui Stefanui Nemanjai (apie 1170–1196 m.) prijungta prie Nemanjičių valstybės. Žlugus serbų imperijai susikūrė savarankiška Zetos kunigaikštystė (XIV–XV a.). XIV a. pb. – XV a. pirmoje pusėje pakrantės miestai atiteko Venecijai. 1439 m. į Juodkalnijos teritoriją įsiveržė turkai. 1499 m. Juodkalnija buvo oficialiai prijungta prie Osmanų imperijos. XVII a. Cetinės metropolitai tapo politiniais Juodkalnijos valdovais. 1796 m. Juodkalnija faktiškai tapo nepriklausoma, vėliau susikūrė Juodkalnijos kunigaikštystė (1878–1910) ir Juodkalnijos karalystė (1910–1916). Dabartinę nepriklausomybę Juodkalnija gavo 2006 m.
Antika ir Bizantijos valdymas
thumb|Romėniška mozaika, rasta archeolognių kasinėjimų metu Budvoje
Dabartinę Juodkalnijos teritoriją nuo geležies amžiaus buvo apgyvendinusios ilyrų gentys – ardiajai, piruetai, plerėjai, enchelėjai ir iš dalies autariatai. Keletas ilyrų genčių buvo įkūrusios nedideles valstybes, tarp jų buvo labeatų valstybė ir Ardiajų karalystė. Didžiausio išsiplėtimo laikais Adriajų karalystė valdė taip pat didelę dalį dabartinės Albanijos, o jos sostinė buvo Skodra. Palei Adrijos jūros pakrantę vyko tipiškas Senovės Viduržemio jūros regionui gyventojų judėjimas – čia kūrėsi kolonistai, prekybininkai. VII–VI a. pr. m. e. čia įsikūrė graikų kolonijos, IV a. pr. m. e. apsigyveno keltai. Po Ilyrų karų Ilyrijos karalystė tapo Romos protektoratu, o 27 m. pr. m. e. ji buvo integruota į Romos valstybę kaip dalis Ilyriko provincijos.
Mūsų eros pradžioje Ilyrikas pervardintas į Dalmatiją. IV a. pradžioje jos pietinėje dalyje išskirta nauja provincija Prevalitana didele dalimi sutapo su dabartinės Juodkalnijos teritorija. Pagal didžiausią regiono miestą Doklea kraštas romėnų dar buvo vadinamas Docleata. Valdant romėnams senieji gyventojai ilyrai beveik asimiliuoti, čia įsitvirtino lotynų kalbos atmainos. Romos imperiją padalinus, 395 m. dabartinės Juodkalnijos teritorija atiteko Italijos prefektūrai ir kartu su Vakarų Romos imperija pergyveno germanų genčių kraustymąsi (ostgotai, vandalai). Valdant Justinianui I 535 m. įjungta į Rytų Romos imperiją ir išliko Bizantijos valdžioje iki 1077 m., net ir po to, kai kraštą užėmė avarai, o po jų VII a. – slavai, kurie asimiliavo romanizuotus gyventojus, nors arabų invazijos metu VII ir VIII a. Bizantijos kontrolė buvo gana menka. Makedonų dinastijos valdymo metu Dalmatijos tema (869 m.), kuriai priklausė ir dabartinė Juodkalnijos teritorija, vėl paėmė į savo valdžią pakrančių miestus Risaną, Kotorą, Barą ir Budvą. Pakrančių miestų raida nebuvo sustojusi nuo pat Antikos, tuo tarpu krašto viduje Antikos miestai išnyko ir viduramžiais formavosi iš naujo. Po Bazilijo II valdymo (976–1025 m.), kurio metu Rytų Romos imperija pasiekė savo viduramžių laikotarpio zenitą, dėl seldžiukų invazijos imperija pergyveno ilgą krizę.
Viduramžiai
thumb|220px|Viduramžių keraminiai indai, atkurti pagal likučius rastus [[Budva|Budvos kasinėjimų metu]] Maždaug VI a. slavų gentys pradėjo apgyvendinti Balkanų pusiasalį. VI a. II-oje pusėje slavai iš Kotoro įlankos kėlėsi link Bojanos upės bei į Škoderio ežero apylinkes. VII a. pradžioje buvusios romėnų Prevalitanos provincijos teritorijoje buvo įkurta serbų Duklios valstybė. Valstybės centras buvo romėnų miete Doklėjoje. Čia, kaip ir kitur Vakariniuose Balkanuose, įsitvirtino serbų protėviai. Per Kirilo ir Metodijaus misijas gyventojai buvo apkrikštyti. Duklia tapo vienu iš šešių serbų etninių regionų (kiti buvo Raška, Bosnija, Travunija, Zahlumija ir Paganija).
Formaliai Duklia įėjo į Bizantijos imperijos sudėtį. Jos županai arba viduramžių Dukljos genčių vadai Bizantijos pavaldume buvo iki X a. antrosios pusės, kai pripažino savo kunigaikščio valdžią. Pastarasis Bizantijos vasalu išliko iki XI a. penktojo dešimtmečio.
Apie slavų genčių istoriją Juodkalnijos teritorijoje X a. vid. praneša Bizantijos imperatorius Konstantinas VII Purpurinis. Pasak jo aprašymo tarp Dračo ir Kotoro buvo Dukljos sritis, į šiaurę nuo jos – Travunija. Jis dar mini tris miestus, buvusius Dukljos vidinėse teritorijose. Dukljos pakrantėje nuo Antikos buvo Kotoro, Budvos, Ulcinio ir Skadaro miestai. Pajūrio miestų gyventojai buvo daugiausia romanizuoti ilyrai. Pasak Konstantinio VII Purpurinio šioje Balkanų dalyje serbų gentys, įskaitant ir Dukljos gyventojus „tapo savarankiškais ir nepriklausomais“ (nuo Bizantijos).
X a. Duklioje valdant kunigaikščiui Vladimirui ją užėmė Bulgarijos caras Samuilas. Vladimiras buvo paimtas į nelaisvę, o po vedybų su caro dukterimi atgavo savo valdžią Dukljoje ir valdė Samuilo vasalo teisėmis.
Duklja
thumb|220px|Dukljos teritorijos apie 1077 m.
Pagrindinis serbų regionas buvo Raška (dab. vakarų Serbijos teritorijose), kur valdė Vlastimirovičiai. Po trumpo Bulgrijos valdymo, Raškoje į valdžią atėjo Časlavas Klonimirovičius (927–960 m.), pirmą kartą sujungęs visas proto-serbų teritorijas, įskaitant Duklią, į vieningą valstybę.
Pamaraziai (Vilnius)
Pamaraziai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 16 km nuo Rudaminos.
Juodkalnijos istorija
Duklja
Po Časlavo mirties Serbiją užkariavo Bulgarija, o netrukus ji perėjo Bizantijos imperijai. Taip panaikinus serbų valstybingumą, Vlastimirovičių atstovas Hvalimiras Petrovičius perkėlė sostinę į Duklią, kur valdė kaip pusiau priklausomas nuo Bizantijos kunigaikštis (knez). Tokiu būdu viduramžių serbų politinis ir kultūrinis centras daugiau nei šimtui metų persikėlė į pakrantės regionus – Duklią, Travuniją ir Zahumlję. Nuo XI–XII Duklją taip pat pradėta vadinti Zeta.
Masanao Sasaki
Nacionalinėje komandoje žaidė 1988–1991 m.
Juodkalnijos istorija
Duklja
Iki 1018 m. kraštą valdė Vlastimirovičių atšaka Petrovičiai, kartu kontroliavę ir pajūrį šiauriau: Travuniją (dab. Hercegovina), Zahlumiją, taip pat žemyninį ruožą – Podgoriją. Jų valdos XI a. vid. perėjo kitai dinastinei atšakai – Vojislavljevičiams. Dinastijos įkūrėjas buvo Stefanas Vojislavas, kuris vadovavo nesėkmingam prieš Bizantiją nukreiptam sukilimui 1035 metais. Vojislavas buvo sučiuptas ir išvežtas į Konstantinopolį, tačiau iš ten pabėgo ir grįžęs savo valdžiai pajungė Duklią, Travuniją ir Zahumlję. 1040–1041 m. vakarinėje Balkanų dalyje kilo sukilimas. 1042 m. Bizantijos kariuomenė nusiaubė Duklją, tačiau tais pačiais metais kelių Bizantijos strategų kariuomenė Vojislavo buvo sumušta. Po to Vojislavas sukūrė nepriklausomą Dukljos valstybę.
Po 1054 m. Didžiosios Schizmos duklia liko Katalikų bažnyčioje. 1067 m. Bare įkurta vyskupystė. Vojislavo sūnus Mihailo Vojislavjevičius (apie 1050- apie 1082 m.) savo valdžią trumpam buvo išplėtęs į Bosniją ir Rašką. 1072 m. Mihailo savo pajėgas, vadovaujamas sūnaus Bodino išsiuntė į pagalbą Makedonijoje sukilusiems slavams. 1077 m. popiežius Grigalius VII Mihailo Vojislavjevičių pripažino Duklios karaliumi (Rex Doclea).
Valdant Mihailo sūnui Konstantinui Bodinui (1082–1101 m. ) Dukljos valstybė apėmė visas serbų žemes, įskaitant Rašką, Bosniją ir Zahumlję. 1082 m. Bare įkurta katalikiškoji visų serbų žemių tarp Cetinos (piečiau Splito), Savos (tarp senosios Serbijos ir Vojevodinos), Drino (šiaurės Albanija) ir Bojanos (tarp Albanijos ir Juodkalnijos) arkivyskupystė. Konstantinas Bodinas 1072 m. net buvo pakviestas tapti Bulgarijos imperatoriumi. Po jo mirties Dukljos karalystėje paaštrėjo vidaus kovos, valstybė silpo, neteko daugumos teritorijų ir serbų galios centras vėl sugrįžo į Rašką. Nuo 1118 m. Dukljos valdovai tapo Raškos ir Bizantijos marionetėmis. Nuo XI a. ši valstybė vis dažniau imta vadinti Zeta.
Njemaničių valstybėje
Apie 1168 m. Raškoje atėjo nauja Vlastimirovičių atšaka Njemaničiai. Jau pirmasis jų valdovas didysis županas Stefanas Nemanja (apie 1168–1196 m.) 1186 m. užėmė Duklią, išvijo Zetos kunigaikštį Mihailą ir galutinai nutraukė Vojislevljevičių dinastiją. Zeta buvo integruota į Serbijos karalystę (nuo 1346 m. – Serbijos imperija). Kartu su Travunija Zeta buvo perduota valdyti sosto paveldėtojui Vukanui. 1186 m. Stefanas Nemanja užkariavo Kotorą ir prijungė jį prie serbų valstybės. .
Priklausomybė Serbijai truko iki 1360 m. Serbijos sudėtyje kraštas pradėtas vadinti Zeta, ir traktuotas kaip atskiras administracinis vienetas. Neretai čia atskirai valdyti buvo skiriami Njemaničių dinastijos atstovai, kurie tituluodavosi Serbijos ir Zetos karaliais. Pakrantėje XIII–XIV a. didžiausiu miestu buvo Kotoras, kuris aktyviai prekiavo su vidiniais Serbijos rajonais. Budvos, Baro, Ulcinio gyventojai daugiausia užsiėmė jūrininkyste, taip pat laivų statyba. Šie miestai turėjo savivaldą, savo statutus. 1332 m. dalis Zetos kilmingųjų dalyvavo maište Stefano Dušano pusėje.
Zetos kunigaikštystė
thumb|Vakarų Balkanai 1373-1395 m.
1355 m. mirus didžiausiam Serbijos imperijos valdovui Stefanui Dušanui, imperija ėmė byrėti. Ilgainiui čia susiformavo 6 atskiros valstybės, valdomos vietos dinastijų. Tuo pasinaudoję Zetoje į valdžią atėjo vietos didikai Balšičiai, kurie iš pradžių valdė kaip imperijos vasalai, bet nuo 1366 m. nebepripažino caro Urošo valdžios. Taip įkurta Zetos kunigaikštystė. Valdant Balšičiams, krašte galutinai įsitvirtino stačiatikių tikėjimas.
1421 m. mirdamas paskutinis Balšičius Balša III paliko kunigaikštystę savo motinos broliui, Serbijos despotui Stefanui Lazarevičiui ir Zeta vėl pateko į Serbijos sudėtį. Stefanas Lazarevičius tęsė kovą su Venecija, tačiau greitai sudarė taiką ir perdavė venecijiečiams pajūrio Paštrovičių bendruomenę ir Kotoro, Ulcinio, Skadaro ir Lešo miestus. Taip nuo maždaug 1420 m. Juodkalnijos pakrantėje įsigalėjo Venecijos respublika, kuri vietos miestus valdė kaip dalį savo užjūrio kolonijų – Venecijos Albaniją. Ji teritorijas prie Kotoro įlankos išlaikė iki pat XVIII a.
Osmanų imperijoje
thumb|left|Petaras II, Juodkalnijos vladika thumb|100px|Juodkalnijos vladikų vėliavos XIX a.
XV a. didžiąją dalį Balkanų užkariavę Osmanai Juodkalnijoje tenkinosi pajūrio miestų bei Grahovo ir Nikšičiaus poljų kontrole. Timaro sistema Juodkalnijoje nebuvo įvesta. Dalis dabartinės Juodkalnijos nuo 1496 m. formaliai buvo pavaldi Osmanų vietininkui Žabliake prie Škoderio ežero. Nuo 1530 m. Osmanų valdoma Juodkalnijos dalis priklausė Škoderio sandžakui. Zetos šerdis, sunkiai prieinama dėl kalnų, taip pat neturėjusi strategiškai svarbių didesnių gyvenviečių politiškai niekada iki galo nebuvo užvaldyta.
Po Osmanų užkariavimo dalis dabartinės Juodkalnijos, vadinamasis Sandžakas (istoriškai jis nebuvo Juodkalnijos dalimi iki 1912 m.) buvo Osmanų valdomas nuo 1498 iki 1912 m., vakarinė Juodkalnijos pakrantė buvo valdoma Venecijos. Likusi Juodkalnijos dalis nuo 1516 m. faktiškai tapo nepriklausoma teokratine valstybe, kai Crnojevičių palikuonis Džuradžas V, nominalus kunigaikštis, pabėgo į Veneciją, o Juodkalnijos klanai savo valdovu išrinko vyskupą Vavilą.
Osmanų imperijos valdymas Balkanuose sukėlė masines krikščionių migracijas į šiaurę. Tuo metu serbai kolonizavo Voivodiną, o albanai migravo į dabartinį Kosovą ir šiaurės Albaniją. Pastaroji, sudariusi pietines teritorijas nuo Skutario ežero su didžiausiu miestu Skodra, iki XV a. buvo Juodkalnijos etninė teritorija. Stumiami albanų juodkalniečiai apgyvendino dalį šiauriau buvusios Hercegovinos, t. y. Juodkalnijos kultūrinis regionas „pasislinko“ į šiaurę.
Renkamų vladikų valdymas (1516–1696 m.)
Po 1528 m. Cetinės stačiatikių vyskupai formaliai tapo bendrų reikalų tvarkytojais. Juodkalnijos vyskupai pripažino Osmanų valdžią, tačiau tvarkėsi autonomiškai. Tik nedideli miesteliai buvo kontroliuojami Osmanų, o kalnai ir kaimiškosios vietovės faktiškai buvo nepriklausomomis ir valdomos keleto Juodkalnijos klanų. klanams vadovavo vadai, kurie kelis kartus metuose rinkdavosi Juodkalnijos sostinėje Cetinėje, kur priimdavo svarbius tautai sprendimus, spręsdavo tarpusavio ginčus ir skelbdavo karą.
Vienas iš Crnojevičių šeimos pretendentų į sostą, kuris priėmė islamą, įsiveržė į Juodkalniją taip pat kaip ir Skenderberbegas Crnojevičius prieš trisdešimt metų ir taip pat nieko nepasiekė. Pasaulietinis vadovas Vukotičius atmušė turkų puolimą.
Iš juodkalniečių Osmanai rinko mokesčius ir atsisakymas šiuos mokesčius mokėti greičiausiai paskatino pašos įsiveržimą valdant vyskupui Rufimui, kurio metu turkai buvo priversti atsitraukti patyrę didelių nuostolių Leškopolės mūšyje 1604 m. Mūšis įvyko, kai apie 1500 juodkalniečių užpuolė 10 000 turkų karių stovyklą Leškopolėje nakties metu.
1613 m. Arslanas Paša surinko 40 000 karių armiją ir užpulė Senosios Juodkalnijos dalį. Turkų karių buvo dukart daugiau nei visų Senosios Juodkalnijos gyventojų kartu sudėjus. Rugsėjo 10 d. juodkalniečiai susitikimo su turkų kariuomene toje pačioje vietoje, kur beveik prieš šimtą metų buvo nugalėtas Skenderbegas Cnojevičius. Juodkalniečiai, kuriems apdėjo kaimyninės gentys surinko 4000 karių. Nepaisant to jie sugebėjo sumušti kelis kartus didesnę turkų kariuomenę, Arslanas Paša buvo sužeistas. Osmanų pajėgos netvarkingai atsitraukė, daugybė jų nuskendo Moračos vandenyse, dar daugiau žuvo nuo juos persekiojančių juodkalniečių rankų.
Vladikomis vadinti vyskupai bendradarbiaudami su laisvų Juodkalnijos kalnų klanų vadais galėjo pasiekti ir šiek tiek daugiau nei tik simbolinę vadovo padėtį. Nuo 1697 m. vladikų postas tapo paveldimas, ir čia įsitvirtino Petrovičių-Njegošų dinastija (Петровић-Његош). Kadangi vyskupai negalėjo tuoktis, linijos perdavimas vykdavo iš dėdės sūnėnui. Ši sosto perdavimo iš dėdės sūnėnui sistema išliko ir po teokratijos panaikinimo 1852 m., nes pirmasis pasaulietinis valdovas iš Petrovičių dinastijos, Danilas I buvo bevaikis ir 1860 m. sostą paveldėjo jo sūnėnas Nikola I.
Be įtakingų ir stiprių vladikų, pvz., teokratinės dinastijos įkūrėjo Danilo I (1697–1735 m.) ar Petaro I (1782–1830 m.), kurie jų valdomas teritorijas sėkmingai gynė nuo turkų ir jas plėtė, Petrovičių dinastijoje buvo ir silpnesnių veikėjų, kurie savo valdžią įgyvendino tik nominaliai ir sudarė sąlygas veikti uzurpatoriams, tokiems kaip avantiūristas Stefanas Mali, kuris apsimetęs Rusijos caru Petru III apie 1770 m. keletą metų faktiškai buvo tapęs Juodkalnijos valdovu iki buvo nužudytas. 1781-2 m. Petrovičiai trumpam net buvo praradę valdžią, kai vladika tapo Plamenacų klano atstovas. Tuo pačiu metu atsirado pasaulietiniai „gubernatorius“ iš Radoničių klano, kurio paveldėtojas tik po 1830 m. prarado savo valdžią.
Nepriklausoma Juodkalnija
thumb|Juodkalnijos teritorijų augimas thumb|left|Nikola I Juodkalniją paskelbiant karalyste
Petaro II įpėdinis Juodkalnijos vladika Danilo II 1852 m. sekuliarizavo šalį, ėmė tituluotis kunigaikščiu. Taip įkurta nominaliai nuo Osmanų imperijos priklausoma Juodkalnijos kunigaikštystė.
Šalimais esančioje Hercegovinoje 1876 m. kilęs sukilimas sukėlė keletą maištų ir sukilimų prieš Osmanus Europoje. Juodkalnija ir Serbija sutarė paskelbti karą Osmanams 1876 m. birželio 18 d. Juodkalniečiai susivienijo su Hercegovinos sukilėliais ir laimėjo vieną mūšį po kito. Juodkalnijos pergalei kare lemiamas buvo pergalingas Vučji Do mūšis. 1877 m. juodkalniečiai kovėsi ties Hercegovinos ir Albanijos sienomis. Nikola I rodė iniciatyvą ir puolė turkų pajėgas, kurios artėjo iš šiaurės, pietų ir vakarų. 1877 m. rugsėjo 24 d. jis užėmė Nikšičių, 1878 m. sausio 10 d. – Barą, 1878 m. sausio 20 d. – Ulcinį, 1878 m. sausio 26 d. Grmožurą. 1878 m. sausio 30 d. – Vraniną ir Lesendrą.
Ilgas Nikola I, Danilo II įpėdinio, valdymas (1860–1918) žymėjo valstybės nepriklausomybės laikotarpį. Šalis sparčiai modernizavosi, 1905 m. išleista konstitucija. Sėkmingai sprendžiamos problemos leido 1910 m. Juodkalniją paskelbti karalyste. Po Balkanų karų (1912–1913) jos teritorija dar labiau išsiplėtė į žemyną (dalį istorinio Sandžako ir Metohijos). Tačiau tuo pačiu metu ji buvo priversta atsisakyti savo buvusių istorinių žemių pietuose (su Škoderiu), kurios atiduotos Albanijai.
Šiuo nepriklausomybės laikotarpiu Juodkalnija nevaldė tik Kotoro. Šis iki XVIII a. buvo Venecijos respublikos dalis, vėliau atiteko Prancūzijai, o galiausiai buvo valdomas Austro-Vengrijos.
Jugoslavijoje
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, nepaisant juodkalniečių karinio pasipriešinimo, 1916 m. valstybę okupavo Austrija-Vengrija, o karalius Nikola I pabėgo iš šalies. Kuomet 1918 m. Juodkalnija buvo išlaisvinta sąjungininkų, karalystė oficialiai panaikinta (Nikola apkaltintas bendradarbivimu su priešais), o Juodkalnijai buvo pasiūlyta įsijungti į naujai kuriamos Serbų, kroatų ir slovėnų karalystės sudėtį. Nors juodkalniečiai parodė didelį pasipriešinimą, įjungimas įvyko 1922 m.
Šioje karalystėje, dar vadinamoje Pirmąja Jugoslavija, Juodkalnija sudarė administracinį vienetą Zetos banoviną. Jai sugrąžintas Kotoro regionas. Karalystėje viepatavo serbai siekę įdiegti didžiaserbiškumo idėjas, kas kėlė kitų valstybės tautų pasipriešinimą.
Juodkalniečių separatistinės nuotaikos dar labiau išaugo per Antrąjį pasaulinį karą. Kraštą okupavus Italijai, čia sukurta fašistinė Nepriklausoma Juodkalnijos valstybė (1941–1944), iš tikro Italijos protektoratas.
Po karo Juodkalnija tapo socialistinės Jugoslavijos dalimi. Kadangi Jugoslavija buvo federacija, čia suformuota atskira Juodkalnijos Socialistinė Respublika, nustatytos dabartinės jos sienos, o sostinė perkelta į Podgoricą (tometinis Titogradas). Per karus nukentėjusi Juodkalnija gavo didelę Jugoslavijos vyriausybės paramą prikeliant šalies ūkį, čia pradėtas vystyti turizmas.
Jugoslavijai skylant, atsižvelgiant į referendumo rezultatus, 1992 m. Juodkalnija liko jos sudėtyje kartu su Serbija ir be Serbijos buvo vienintelė resublika, likusi Jugoslavijos sudėtyje. Vėliau šis junginys pervardintas Serbija ir Juodkalnija. Juodkalniečiai aktyviai dalyvavo Serbijos karuose prieš Bosniją ir Kroatiją.
Nepriklausomybė
Nuo 1997 m. įtampa tarp Serbijos ir Juodkalnijos didėjo, ėmė skirtis politinės kryptys, o Juodkalnijos politikai palaipsniui nebepalaikė Serbijos Miloševičiaus linijos. Tai lėmė, kad abiejų sudėtinių dalių santykiai virto į palaidą sąjungą, užtvirtintą 2003 m.
2006 m. birželio 3 d. Juodkalnijos parlamentas paskelbė respublikos nepriklausomybę, įteisindamas 2006 m. gegužės 21 d. vykusio referendumo dėl atsiskyrimo nuo Serbijos ir Juodkalnijos rezultatus.
Dochna
Dochna  – upė Ukrainoje, Vinycios srityje; dešinysis Pietinio Bugo intakas. Ilgis siekia 68 km, baseino plotas – 1280 km².
Vagos plotis siekia 2–4 m, žemupyje – iki 10 m; vidutinis gylis – 1 m, didžiausias – 2–2,5 m. Upės mityba mišri, tačiau vyrauja sniego tirpsmo vanduo. Apledėjusi nuo gruodžio vidurio iki kovo pradžios.
Didžiausias intakas – Berladynka (kairysis).
Prie Dochnos įsikūrusi Beršadė.
Lietuvos vaikų fondas
Lietuvos vaikų fondas – Lietuvos ne pelno organizacija, teikianti labdarą ir paramą vaikams. Būstinė Vilniuje, Žygimantų g. 6.
Turkijos futbolo varžybos 1959–1960 m.
Turkijos futbolo varžybos 1959–1960 m.
Lietuvos vaikų fondas
Istorija
Bendradarbiauja su Lietuvos našlaičių globos komitetu „Saulutė“ prie Pasaulio lietuvių bendruomenės, su Didžiosios Britanijos, JAV, Ispanijos, Prancūzijos, Slovakijos, Suomijos, Šveicarijos, Vokietijos panašiomis organizacijomis.
Veikla
1988 m. fondas inicijavo, metodiškai ir materialiai rėmė institucinei globai alternatyvios vaikų globos atsiradimą Lietuvoje – bendradarbiaudamas su ministerijomis rengė teisės aktus, reglamentuojančius šeimynų (vaikų globos namų) veiklą ir materialinį aprūpinimą, organizavo šeimynų, tėvų parengimą tapti globėjais ir juos konsultavo, įkūrė 14 šeimynų. Rengia tarptautinius seminarus, 1993 m. Palangoje įsteigė vasaros stovyklą, 2001 m. Kirtimuose – Romų visuomenės centrą, rūpinasi, kad romų vaikai eitų į mokyklą, jų tėvai mokytųsi amato, lietuvių ir užsienio kalbų, kompiuterinio raštingumo.
Rengia vaikų paramos programas:
Truong Chinh
Trường Chinh (pseudonimas, tikrasis vardas Đặng Xuân Khu, 1907 m. vasario 9 d. – 1988 m. rugsėjo 30 d.) – Vietnamo politikas. 5-asis Vietnamo prezidentas ir Vietnamo komunistų partijos generalinis sekretorius.
Virpesiai
Filmas buvo gan populiarus, todėl vėliau sukurtos dar kelios jo dalys (Virpesiai 2. Naujoji banga ir kt.).
Siužetas
Veiksmas vyksta labai nuošaliame Nevados Perfekšino (Perfection) miestelyje, turinčiame tik keletą gyventojų. Du darbininkai Valentine McKee ir Earl Bassett pastebi prasidėjusias keistas žmogžudystes. Persigandę dėl siaučiančio maniako, jie bando pabėgti vieninteliu keliu iš slėnio į gretimą Biksbio miestą, tačiau kanjoną užgriūva nuošliauža, o jų automobilį sučiumpa kažkas iš po žemės. Grįžę į miestelį jie praneša žinią apie šias keistenybes. Kadangi kelias užgriuvęs jie išjoja raitomis kviestis pagalbos, tačiau pusiaukelėje užpuolami čiupoido. Jis užsimuša atsitrenkęs į akveduko sieną. Dabar jie sužino, kas terorizuoja slėnį. Su seismologijos praktikante Ronda jie randa, kad slėnyje yra daugiau tokių padarų. Vėliau čiupoidai užpuola miestelį, o ant stogų užsiropštę gyventojai išsigelbsti sušokę į buldozerį – vienintelę likusią transporto priemonę. Prie jų prisijungia amunicijos asas Burt Gummer, kurio pagalba gyventojai išnaikina siaubūnus.
2018 m. pasaulio šachmatų čempionatas
2018 m. pasaulio šachmatų čempionatas – tai pasaulio šachmatų čempionato mačas tarp pasaulio čempiono norvegų didmeistrio Magnuso Karlseno ir pretendento, 2018 m. Kandidatų turnyro nugalėtojo, JAV didmeistrio  Fabiano Karuano. 12-kos partijų mačas vyko 2018 m. lapkričio 9–28 d. Londone. Visos pagrindinio mačo partijos baigėsi lygiosiomis (6-6).
Nugalėtojo išaiškinimui mačo dalyviams teko žaisti papildomą mačą iš 4 greitųjų šachmatų (25 min. + 10 sek.) partijų. Magnusas Karlsenas, iškovojęs trijose papildomose partijose pergales, laimėjo mačą bendru rezultatu 9-6 ir išsaugojo pasaulio šachmatų čempiono titulą.
Pretendentas
JAV didmeistris Fabianas Karuanas, norėdamas žaisti pasaulio šachmatų čempionato mačą privalėjo išsikovoti teisę, dalyvaudamas kartu su kitais kandidatais 2018 m. kovo 16–kovo 28 d. Berlyne vykusiame Kandidatų turnyre. Jame jis žaidė sėkmingai: surinkęs 9 taškus iš 14 galimų, užėmė pirmąją vietą ir tapo pretendentu žaisti mačą dėl pasaulio čempiono vardo su Magnusu Karlsenu.
Varžovų susitikimų rezultatai iki mačo
Iki mačo Magnusas Karlsenas ir Fabianas Karuana, su klasikine laiko kontrole buvo sužaidę 31 partiją (+9 -5 =17).
Mačo sąlygos
Varžovai negali sutikti lygiosiomis iki 30 ėjimo be vyr teisėjo leidimo nebent įvyktų pozicijos pasikartojimas tris kartus.
Mačo nugalėtojas turi pirmas iš 12 partijų surinkti 6,5 taško, ar daugiau. Laiko kiekvienam skiriama 40-čiai ėjimų po 100 min., sekantiems 20-čiai – po 50 min., likusiems iki partijos pabaigos ėjimams – po 15 min. nuo pirmo ėjimo, pridedama po 30 sek.
Burtai dėl figūrų spalvos pirmojoje partijoje traukiami per mačo atidarymo ceremoniją. Figūrų spalvos turi būti pakeistos sužaidus 6-ąją partiją: žaidėjas gavęs baltąsias figūras 1-ajai  partijai, 7- ąją turi žaisti juodosiomis figūromis. Žaidimas vyksta po vieną partiją per dieną, o po 2-jų, 4-ių, 6-ių, 8-ių, 10-ies ir 11-kos partijų skiriama po vieną poilsio dieną. Jei pasibaigus mačui, rezultatas būtų lygus, po poilsio dienos žaidžiamos papildomos greitųjų šachmatų partijos.
Jei mačas po 12-kos partijų baigtųsi lygiosiomis, ištraukus naujus burtus dėl figūrų spalvos, žaidžiamas 4 partijų greitųjų šachmatų mačas (25 min +10 sek po kiekvieno ėjimo)
Jei ir vėl lygu – traukiami burtai ir žaidžiamas mačas iš dviejų žaibo partijų (5 min +3 sek po kiekvieno ėjimo), jei ir vėl lygu žaidžiamas sekantis 2-jų partijų žaibo mačas, jei ir vėl lygu naujas žaibo mačas ir t. t.
Jei po 5-ių žaibo mačų vis dar lygu, traukiami burtai ir žaidžiamas „Armagedonas“, kur baltieji gauna 5 min. laiko, o juodieji 4 min. (nuo 61 ėjimo po kiekvieno ėjimo pridedama po 3 sek), bet baltieji privalo laimėti partiją, lygiųjų atveju, nugalėtoju skelbiamas juodosiomis figūromis žaidęs žaidėjas.
Mačo prizinis fondas yra vienas milijonas eurų. Nugalėtojas, jei laimi per pagrindinį mačą, gauna 60 % procentų nuo šios sumos, arba 55 % ,kai nugali per papildomas partijas.
Partija 1: F. Karuana–M. Karlsenas
Pirmoje partijoje F. Karuana žaidė baltaisiais, pasaulio čempionas į pretendento 1.e4 ėjimą pasirinko siciliškąją gynybą. Į 2...Žf6 pretendentas ėjimu 3. Rb5 rinkosi Rosolimo variantą (ECO B31). Artėjant 40 ėjimų laiko kontrolei, baltųjų laikui sparčiai senkant, ir M. Karlsenui atvėrus statmeną karaliaus sparne, pretendentas nusprendė, kad geriausia būtų patraukti savo karalių į kitą lentos pusę.
Tačiau įvairūs kompiuteriai, analizuodami šią poziciją rodė, kad tai nebuvo geriausias sprendimas, kadangi Magnusas galėjo savo valdovę permesti į kitą lentos pusę ir laimėti vieną, ar du, Karuanos pėstininkus. Partijos pabaigoje jo valdovės sparno pėstininkai remiami juodaspalvio rikio būtų buvę pavojingi.
Kompiuteriai vertino M. Karlseno poziciją, kaip turinčią strateginį pranašumą lygų dviem pėstininkams – t. y. daugiau nei pakankamai reikšmingą tokio lygio varžybose.
Tačiau Magnusas į šią galimybę nekreipė dėmesio ir toliau koncentravo veiksmus karaliaus sparne. Savo 40 ėjimu jis padarė lemtingą sprendimą, iškeisdamas už Karuanos pėstininką savo pavojingąjį praeinantį f pėstininką. M. Karlsenas po šio pasikeitimo išlaikė tik truputi geresnę poziciją.
Po tolimesnių pasikeitimų: Karuanos žirgo už M. Karlseno rikį bei poros pėstininkų, varžovai pasiekė bokštų ir pėstininkų pabaigą, kurioje, nežiūrint pėstininko persvaros, pasaulio čempiono galimybės laimėti buvo minimalios, nors pasaulio čempionas, kol sutiko su lygiosiomis, negalėjo su tuo taikstytis dar 60 ėjimų.