cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liudvikas Grubliauskas
Biografija
1946–1998 m. Lietuvos veterinarijos akademijos dėstytojas, 1954–1976 m. dar ir Kauno politechnikos instituto dėstytojas; nuo 1958 m. docentas.
Balsas (Argentina)
thumb|250px|Laikraščio egzempliorius
Balsas – Argentinos lietuvių savaitinis laikraštis, ėjęs 1927–1930 m. Buenos Airėse.
Istorija
Leido Pietų Amerikos lietuvių draugija „Lietuva“, nuo 1929 m. – Pranas Ožinskas. Nuo 1930 m. ėjo pavadinimu „Argentinos lietuvių balsas“. Leido priedą „Šepetys“.
Redagavo Konstantinas Norkus.
Jaroslavas Citavičius
thumb|200px Jaroslavas Citavičius (1907 m. kovo 22 d. Čitoje, Rusijoje – 1972 m. kovo 2 d. Kaune)  – buvęs Lietuvos futbolininkas.
Biografija
Vienas rezultatyviausių Lietuvos vyrų futbolo rinktinės žaidėjų. Per 24 varžybas pelnė 8 įvarčius. Rinktinei atstovavo tarpukariu 1926–1933 m. Ilgą laiką žaidė Kovas Kaunas klube, treniravo Kauno „Limą“.
Antanas Kutka
Biografija
1930 m. baigęs Pašvitinio pradžios mokyklos šešis skyrius, 1932–1935 m. vargonuoti mokėsi pas vietos vargonininką J. Vaitiekūną. 1935 m. pradėjo vargonininkauti Pamūšio (Joniškio raj.) parapijoje ir dirbti pašto agentūroje.
1936–1937 m. lankė vargonininkų kursus Panevėžyje, kuriems vadovavo Konradas Kaveckas ir Antanas Budriūnas. 1938 m. buvo pašauktas atlikti karinę tarnybą – tarnavo Kaune.
1939 m. lankė Lietuvos muzikų draugijos surengtus vieno mėnesio vargonininkų kursus (vadovavo Konradas Kaveckas), taip pat savišvietos kursus (1936–1940 m.). 1940–1944 m. – Pašvitinio valsčiaus raštininkas ir parapijos vargonininkas.
Nuo 1946 m. – Pašvitinio progimnazijos muzikos mokytojas ir choro vadovas. 1949–1995 m. – Žagarės (Joniškio raj.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų ir vokalinių ansamblių vadovas.
1956–1960 m. neakivaizdiniu būdu choro dirigavimo mokėsi Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos technikume, kurį baigė su pagyrimu. 1960 m. baigė ir Žagarės vakarinę darbo jaunimo vidurinę mokyklą.
Vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių choruose dainuodavo po 50–70 mergaičių ir berniukų; šie chorai dalyvaudavo koncertuose, rajono dainų šventėse ir kituose kultūros renginiuose. O mišrųjį chorą ir skudučių ansamblį parengė 1950 m. respublikinei dainų šventei. Jaunuosius dainininkus paruošė 1980 ir 1982 m. „Dainų dainelės“ konkursams.
Be pedagoginio darbo, nuo 1950 m. buvo Žagarės kultūros namų direktorius ir meno vadovas, organizavo buvusio Žagarės rajono dainų šventes ir joms dirigavo. Vadovavo Žagarės kultūros namų mišriajam chorui, kurį parengė 1955, 1960, 1965 ir 1970 m. respublikinėms dainų šventėms, dalyvavo Latvijos rajoninėse dainų šventėse, chorų apžiūrose bei konkursuose pelnė prizinių vietų. Lietuvai atgavus nepriklausomybę, keletą metų vadovavo pagyvenusių žmonių etnografiniam ansambliui.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Kurganų hipotezė
thumb|Indoeuropiečių migracijų nuo maždaug 4000 iki 1000 m. pr. m. e. žemėlapis pagal kurganų modelį. Migracija į Anatoliją (parodyta brūkšniuota linija) galėjo vykti per Kaukazą arba per Balkanus. Rožine spalva pažymėta indoeuropiečių protėvynė ([[Samaros kultūra, Vidurinio Stogo kultūra). Tamsiai oranžine spalva pažymėta teritorija, indoeuropiečių apgyvendinta apie 2500 m. pr. m. e., oranžine spalva – teritorija, apgyvendinta apie 1000 m. pr. m. e.]] thumb|Kurganų kultūra
Kurganų hipotezė (arba „teorija“, „modelis“) – vienas iš indoeuropiečių kilmės aiškinimų, pagal kurį Ponto stepėje archeologinės kurganų kultūros (sąvoka apimanti duobinių kapų kultūrą ir jos pirmtakes) žmonės greičiausiai kalbėjo indoeuropiečių prokalbe.
Kurganų modelis yra plačiausiai priimtas indoeuropiečių kilmės scenarijus, nors alternatyvios teorijos, pvz., nurodančios indoeuropiečių protėvyne buvus Anatoliją, turi savo šalininkų. V. Safronovo Balkanų hipotezės šalininkų daugiausia yra buvusios TSRS teritorijoje. Mokslininkai, kurie laikosi kurganų hipotezės, sieja kurganus ir duobinių kapų kultūrą su indoeuropiečių protėviais, gyvenusiais Juodosios jūros pakrančių stepėse ir pietryčių Europoje nuo V iki III tūkst.pr.m.e.
Kurganų hipotezę XX a. šeštajame dešimtmetyje pirmoji suformulavo Marija Gimbutienė, ji kurganų kultūrą suskirstė į keturis vienas po kito ėjusius periodus, kurių ankstyviausias (kurganų I) apėmė Samaros ir Seroglazovo kultūras Dniepro-Volgos regione vario amžiuje (IV tūkst. pr. m. e. pradžia). Šios kultūros atstovai buvo klajokliai gyvulių augintojai, kurie, pasak modelio, III tūkst. pr. m. e. pradžioje paplito visoje Ponto-Kaspijos stepėje ir Rytų Europoje.
Apžvalga
1956 m. publikuotame leidinyje „The Prehistory of Eastern Europe, Part 1“ Marija Gimbutienė pateikė naujovišką tarpdisciplininę archeologijos ir lingvistikos sinteze besiremiančią indoeuropiečių kilmės teoriją. Pagal kurganų modelį indoeuropiečių protėvyne buvo Ponto-Kaspijos stepė, kurioje kalbėta indoeuropiečių prokalbe. Kurganų kultūra palaipsniui išplito į visas palei Juodąją jūrą esančias stepes.
Kurganų kultūra
Kurganų kultūros sąvoką 1956 m. įvedė archeologė Marija Gimbutienė, taip bandydama sujungti vėlyvojo neolito ir ankstyvojo bronzos amžiaus archeologines kultūras, egzistavusias dabartinėje Rusijoje, Ukrainoje ir Moldavijoje. Šios archeologinės kultūros panašios laidojimo būdais.
Oti–Voltos kalbos
Oti-Voltos kalbos – Nigerio-Kongo kalbų šeimos kalbų grupė, priskiriama Voltos-Kongo kalboms. Didžiausia pagal kalbančiųjų skaičių Gurų kalbų grupė. Iš viso suskaičiuojamos 28 kalbos, kuriomis kalbama Afrikos Sudaninio klimato zonoje, dabartiniame Burkina Fase, šiaurinėje Ganoje, Toge ir Benine.
Žinomiausia ir daugiausia vartojama kalba yra mosių kalba. Tarp kalbų yra daug panašumų, kai kurios jų tarpusavyje suprantamos.
JK Vall Tallinn
Talino „Vall“ – Estijos futbolo klubas iš Talino.
Istorija
1997 m. aukščiausiosios lygos licenciją pardavė SK Lelle klubui.
Argentitas
thumb|200px|Argentitas
Argentitas – galenitų grupės mineralas, sidabro sulfidas (Ag2S). Dažniausiai randamas dendritais, daug rečiau grublėto kubo ar oktaedro formos. Turi kubinį skilimą, būdingą galenitams. Pavadinimas kilo nuo lotyniško žodžio argentum 'sidabras'. Yra žinoma vario atmaina jalpaitas pavadintas pagal vietovę Meksikoje – Jalpa.
Kietumas pagal Moso skalę 2.5, savitasis tankis 7.3.
Mineralas juodai pilkos spalvos, metalinio blizgesio.
Radavietės
Dideliais kiekiais randamas mineralinėse gyslose ir formuoja sidabro rūdos telkinius (Meksika ir Komstoko Loudas Nevadoje).
Mineralas pirmą kartą minimas G. Agrikolos 1529 m., bet argentitu jį 1845 m. pavadino Austrijos mineralogas ir geologas W. Haidingeris.
Švėkšnos herbas
Švėkšnos herbas – vienas iš Švėkšnos miestelio ir seniūnijos (Šilutės rajono savivaldybė) heraldikos atributų. Herbe pavaizduotas Švėkšnos viadukas, jungiantis miestelio bažnyčią su parku.
Aprašas
Ties papėde perkirsto skydo mėlyname lauke stilizuota auksinė saulė su tuščiu centru, kuriame yra auksinis kryžius, o raudonoje skydo papėdėje sidabrinis arkinio tilto fragmentas. Tilto turėklo linija skiria raudoną papėdę nuo viršutinės skydo dalies.
Istorija
2000 m. sausio 18 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 754. Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis. Herbas sukurtas pagal P. Čeliausko piešinio eskizą.
Užuguosčio šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia
'''Užuguosčio šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Užuguosčio kaime, 5,5 km į šiaurės rytus nuo Stakliškių. Neogotikinė, turi baroko bruožų. Parapijoje veikia Varkalių koplyčia.
Istorija
Pirmąją medinę bažnyčią iki 1495 m. pastatė Jonas Daugirdavičius. 1522 m. Mykolo Daugirdavičiaus duktė Marija Zavišienė įsteigė altariją ir skyrė pajamų iš savo žemių. XVI a. antrojoje pusėje bažnyčia atiteko evangelikams reformatams.
1899–1902 m. klebonas Kostas Gruzdys su parapijiečiais pastatė dabartinę akmenų ir plytų mūro bažnyčią, statybą prižiūrėjo inžinierius Bronislovas Malevskis.
Architektūra
Bažnyčia neogotikinė, turi baroko bruožų, stačiakampio plano, su 2 bokštais. Šventorių juosia akmenų mūro tvora su smailiaarkiais vartais.
Balnas
Lietuvoje balnas imtas naudoti nuo IX a. Kapinynuose randama ornamentuotų, pasidabruotų balnų. Puošniausi buvę didikų ir karių žirgų balnai, tuo tarpu valstiečiai naudojo medinius balnus su medžio kilpomis.
Šaltiniai
Finimenti
Stripeikių apylinkė
Stripeikių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Butrinto nacionalinis parkas
Butrinto nacionalinis parkas sukurtas 2000 m. kovo mėnesį pietinėje Albanijoje. Jis apima 29 km² istorinio landšafto, kuriame saugomi archeologiniai paminklai ir gamtinė aplinka.
Stripeikių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Meškuičių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Joniškio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Gasčiūnų apylinkės, Jakiškių apylinkės ir Mekių apylinkės.
Butrinto nacionalinis parkas
Butrinto nacionalinis parkas priklauso UNESCO pasaulio paveldo objektų sąrašui. Tai viena svarbiausių šalies archeologijai vietų, nes radiniai čia apima laikotarpį nuo bronzos amžiaus iki XIX a. Dalis svarbiausių paminklų yra išlikę, tarp jų miesto sienos, Didžioji bazilika, teatras ir Venecijos pilys. Archeologinius paminklus supa miškai, kurių sudėtinga ekosistema susijusi su šalia esančiu Butrinto ežeru, kuris per Vivari protaką išteka į Jonijos jūrą. Dėl istorinių paminklų ir gamtinės aplinkos derinio Butrintas turistų yra mėgstamas jau nuo XVIII-XIX a.
Parkas įkurtas bendradarbiaujant Albanijos kultūros ministerijai, 2002–04 m. vadovaujamai Edi Ramos, ir UNESCO, ICROM ir ICOMOS. Pagrindinis tikslas buvo sukurti subalansuotą kultūrinio paveldo objektą, įtraukiant vietos bendruomenes ir nacionalinis institucijas. ŠIs parkas turėjo būti pavyzdiniu modeliu kitiems Albanijos parkams. Vadovaujant pirmajam parko direktoriui Auron Tare, jis tapo svarbiu praktinių mokymų centru archeologinių metodikų taikymo srityje. Parkas organizuoja teatro, koncertinius pasirodymus. 2005 m. parką aplankė 55 000 turistų.
Rementiškių piliakalnis
Rementiškių piliakalnis, Matarnų, Sūduvos, Šapalų piliakalnis, vadinamas Prancūzų kapu – piliakalnis Vilkaviškio rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurės rytus nuo Rementiškių, Klausučių seniūnija. Pasiekiamas keliu Vilkaviškis – Žvirgždaičiai, prieš Šapalus pasukus į dešinę rytų kryptimi ir pavažiavus 1,4 km laukais iki Šešupės santakos su kanalu.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Šešupės kairiajame krante, santakoje su bevardžiu upeliu. Aikštelė trikampė, pailga rytų – vakarų kryptimi, 23 m ilgio, 10 m pločio vakariniame gale, 3 m žemesniu rytiniu kraštu. Jos vakariniame krašte supiltas 18 m ilgio, 2,5 m aukščio, 14 m pločio pylimas, už kurio iškastas 10 m pločio, 1 m gylio griovys. Pylime yra daug molio tinko. Šlaitai statūs, 8 m aukščio.
Aikštelės šiaurinė dalis nuplauta Šešupės, pietinis šlaitas – upelio. Pylime iškastos dvi didelės duobės. Piliakalnis apaugęs lapuočiais.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 2000 m². Išmatavimai: 50 x 50 m dydžio.
Tyrimai
1965 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Noreikiai (Meškuičiai)
Noreikiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Meškuičių, šalia kelio.
Alpamyšas
thumb|250px|Kazachstano pašto ženklas, vaizduojantis karžygį Alpamyšą
Alpamyšas  – tiurkų tautų epas (dastanas), kurį sudaro sakmės apie karžygį Alpamyšą ir jo žygius. Plačiausiai paplitęs Centrinėje Azijoje – tarp uzbekų, kazachų, karakalpakų, Pavolgio bei Pauralės totorių, taip pat žinomas ir netiurkų tautoms – tadžikams, Centrinės Azijos arabams.
Yra keli regioniniai Alpamyšo variantai, didžiausias, kurį sudaro 14 000 eilučių, užrašytas 1928 m. Jis papasakotas uzbekų tautosakos sekėjo Fazilo Juldašogly. Manoma, kad sakmių apie Alpamyšą ciklas susidarė XIV–XVII a., kuomet Vidurinės Azijos tautos kovojo su Džiungarijos valdovais. Tiesa, dalis sakmių siekia kur kas senesnius laikus. Alpamyšo epe aukštinama kova dėl laisvės, taikus gyvenimas, doroviniai idealai.
Rūdaičių alkakalnis
Rūdaičių kalnas, vad. Alkos kalnu (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 5259, senas registro kodas – M150, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR541) – alkakalnis pietvakariniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Rūdaičių kaime (Kretingos seniūnija), 0,97 km į pietus nuo Rūdaičių tvenkinio, Žibos upelio dešiniajame krante.
Alkakalnis
Įrengtas šiaurės vakarų - pietryčių kryptimi pailgoje, natūralioje, 207 m ilgio, 141 m pločio kalvoje. Ji suplokštėjusi, šlaitai nuožulnūs. Viršūnė 50×30 m dydžio, jos centre išlikusi trianguliacijos bokšto vieta. Kalva dirvonuoja, vakariniame šlaite stūkso gelžbetoninis dotas, ženklinants Molotovo linijos vietą.
Teritorijos plotas – 2,9 ha.
0,89 km į šiaurės vakarus yra Rūdaičių piliakalnis, 1,25 km į rytus – Ankštakių kapinynas, 1,3 km į šiaurės rytus buvo Rūdaičių kapinynas.
Istorija
Pasakojama, kad ant priešistoriniais laikais veikė pagonių šventykla – alkas. Esą, žiūrint nuo Alkos kalno, vasaros saulėgrįžos rytą saulė pateka per Nagarbos kalną, o leidžiasi per Rūdaičių pilalę. Seniau kalną iš šiaurės ir šiaurės vakarų pusių supo Alkos pelkės.
1940–1941 m. raudonarmiečiai alkakalnio vakariniame šlaite pastatė vieną iš dotų, sudarančių Molotovo linijos fortifikacinę sistemą. Alkakalnis nuo seno ariamas. XIX a. jo viršūnėje pastatytas trianguliacijos bokštas, kurį XX a. pabaigoje pakeitė trianguliacijos reperis.
1992 m. žvalgė Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas), 1993 m. – Vykintas Vaitkevičius.
1972 m. alkakalnis paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu (AR541), 2000 m. įrašytas į nekilnojamųjų kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąrašą (M150), 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.
Aaru
Aaru (egipt. „meldai“) egiptiečių mitologijoje – pomirtinis pasaulis, kurį valdo Ozyris (rojaus atitikmuo). Aaru yra vakaruose, kur leidžiasi saulė.
Sekhet Aaru – aprašoma kaip salynas, padengtas meldų laukais. Tai dausų sritis, priklausanti Ozyrio viešpatijai. Žemėje ją simbolizuoja Nilo delta.
Adolfas Lasys
Biografija
1953 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1953–1959 m. dirbo statybinių medžiagų centrinėje laboratorijoje, 1959–1991 m. Naujų statybinių medžiagų instituto (nuo 1965 m. Termoizoliacijos institutas) direktoriaus pavaduotojas, 1991–1993 m. Anhidrito laboratorijos vedėjas; nuo 1973 m. vyriausiasis mokslo darbuotojas. 1971 m. technikos mokslų kandidatas. 1978–1990 m. Termoizoliacijos instituto tęstinio mokslo darbų rinkinio rusų kalba redakcinės kolegijos pirmininkas.
Aaru
Sekhet Hetepet – Aukojimų laukas (Ramybės laukas) – dausų dalis, kur gyvena Ozyris. „Žemdirbių rojus“ dangiškajame Egipte.
Į Aaru patenka tik tos sielos, kurios išlaiko išbandymą. Mirusiųjų širdys sveriamos ant teisingumo svarstyklių ir tik tos, kurios būna lengvesnės už Maat plunksną, patenka į Aaru.
Budriškė II
Budriškė II – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, netoli Ceikinių.
Anders Svensson
Andersas Gunaras Svensonas (Anders Gunnar Svensson; g. 1976 m. liepos 17 d.) – buvęs Švedijos futbolininkas, rungtyniavęs saugo pozicijoje.
Karjerą pradėjo „IF Elfsborg“ klube ir po keleto sėkmingų sezonų už 750 tūkst. svarų perėjo į „Southampton FC“ klubą Anglijoje. Ten praleidęs kelis sezonus, Svensonas grįžo į Elfsborgo klubą.
Švedijos rinktinėje žaidėjas debiutavo 1999 m., varžybose prieš Pietų Afriką. Svensonas sėkmingai žaidė 2002 m. pasaulio čempionate, kur įmušė įvartį į Argentinos vartus, pavojingai atakavo vartus aštuntfinalio varžybose prieš Senegalą.
Budriškės
Budriškėmis vadinami kaimai:
AS Cannes
Kanų AS – Prancūzijos futbolo klubas iš Kanų.
Royal Caribbean International
Royal Caribbean International – Norvegijos-JAV kruizinių laivų kompanija, įsikūrusi Majamyje, Floridoje. Kompanija yra didžiausia pasaulyje pagal pajamas bei antra didžiausia pagal keleivių skaičių. 2018 m. duomenimis „Royal Caribbean International“ užima 19,2 % keleivių rinkos ir 14 % pajamų rinkos.
2022 m. kompanija valdė 26 kruizinius laivus, iš kurių 5 buvo didžiausi pasaulyje. Kompanijai priklauso 2022 m. pagamintas didžiausias kruizinis laivas „Wonder of the Seas“, talpinantis 7 084 keleivius. Nuo 1987 m. visi kompanijos laivų pavadinimai baigiasi žodžiais „of the Seas“.
2020 m. gruodį, prasidėjus COVID-19 pandemijai, kompanija sustabdė visų savo laivų reisus bei pardavė du laivus „Empress of the Seas“ ir „Majesty of the Seas“.
2022 m. rugpjūtį kompanija paskelbė, kad jos laivuose bus naudojamas „Starlink“ internetas.
Robert Oppenheimer
J. Robertas Openhaimeris (, 1904 m. balandžio 22 d. – 1967 m. vasario 18 d.) – amerikiečių fizikas.
Dirbo kvantinės mechanikos, atomo branduolio, izotopų skilimo ir neutroninių žvaigždžių tyrimo srityse. 1942 m. – 1946 m. vadovavo atominės bombos kūrimo programoje „Manheteno projektas“. 1946 m. – 1952 m. JAV atominės energijos komisijos (Atomic Energy Commission) generalinio konsultacinio komiteto (General Advisory Committee) pirmininkas. 1947 m. – 1966 m. Prinstono (Naujasis Džersis) fundamentaliųjų tyrimų instituto (Institute for Advanced Study) direktorius. Pasisakė prieš vandenilinės bombos kūrimą ir bandymus.
Vaikystė
Julius Robertas Openhaimeris gimė 1904 m. balandžio 22 d. Niujorke komersantų šeimoje. 1921 m. baigė mokyklą su pagyrimu, bet keliaudamas po Europą susirgo dizenterija. Liga neleido rudenį įstoti į universitetą. Tėvas pasamdė privatų mokytoją ir išsiuntė Robertą į vakarus, kad atgautų sveikatą ir pasiruoštų studijoms.
Studijų metai
1922 m – 1925 m. studijavo Harvardo (Harvard) universitete, kursą baigė per trejus metus. Paskutinį semestrą jis kreipėsi su prašymu į Ernestą Rezerfordą (Ernest Rutherford) aspirantūrai. Tais pačiais metais atvyko į Kembridžo (Cambridge) universitetą ir dirbo įžymiojoje Kavendišo laboratorijoje (Cavendish Laboratory), kuriai vadovavo E. Rezerfordas. Čia jis sėkmingai užsiėmė teorine fizika. Kembridže R. Openheimeris susipažino su įžymiais to meto mokslininkais-fizikais M. Bornu (Max Born), P. Diraku (Paul Dirac) ir N. Boru (Niels Bohr). Kviečiamas M. Borno iš Getingeno (Göttingen) universiteto, R. Openheimeris 1926 m. iš Anglijos persikėlė į Vokietiją. Jis klausėsi paskaitų pas pasaulinio garso fizikus E. Šriodingerį (Erwin Rudolf Josef Alexander Schrödinger), V. Heisenbergą (Werner Heisenberg), Dž. Franką (James Franck) ir dirbo kartu su jais kvantinės mechanikos srityje. 1927 m. apsigynė daktaro disertaciją. Sukūrė laisvųjų elektronų sąveikos su atomu teoriją, dirbdamas su M. Bornu sukūrė dviatomės molekulės struktūros teoriją ir Borno-Openheimerio aproksimaciją. 1929 m. R. Openheimeris baigė Nyderlandų Leideno universiteto kursus bei aukštąją technikos mokyklą Ciūriche ir grįžo į gimtinę.
Mokslinių darbų metai
Jaunu talentingu mokslininku-fiziku iš karto domėjosi daugelis JAV universitetų. Sušlubavus sveikatai ir baiminantis tuberkuliozės, gydytojai rekomendavo jam pagyventi švelnaus klimato zonoje JAV vakaruose. R. Openheimeris apsigyveno rančoje į rytus nuo nedidelio Los Alamoso miestelio (Naujosios Meksikos valstija), kuriame paskui, jo dėka, įsikurs slaptoji „Manheteno projekto“ laboratorija.
R. Openheimeris vienu metu užėmė docento pareigas Kalifornijos technologijos institute Pasadenoje (California Institute of Technology) ir Kalifornijos universitete (University of California) Berklyje (nuo 1936 m. profesorius). Čia jis mokėsi sanskrito kalbos, jam tai buvo aštuntoji kalba, kuria galėjo susikalbėti. 1930 m. nuspėjo pozitrono egzistavimą (postuluotas P. Dirako 1926 m.), 1938 m. sudarė pirminį neuroninės žvaigždės modelio apskaičiavimą, o po metų nuspėjo ir juodųjų skylių egzistavimą. Betarpiškas bendravimas su žymiais to meto fizikais paliko žymę R. Openheimeris biografijoje. Dirbdamas kvantinės mechanikos srityje, mokslininkas tyrinėjo naujas medžiagų savybes bei spinduliavimą, sukūrė šviesos spektro komponentų spinduliavimo intensyvumo pasiskirstymo skaičiavimo metodą. Vėliau jo mokslo tyrimai persikėlė į atomo branduolio fizikos sritį. Kai 1939 m. atrastas urano dalijimasis, jis pradėjo dirbti ir šioje srityje. Nuo 1941 m. rudens dalyvavo JAV Mokslų akademijos specialiosios komisijos, kuri nagrinėjo atominės energijos panaudojimo galimybes karo tikslams, darbe. Tuo pačiu metu vadovavo fizikų-teoretikų grupei, dirbančiai atominės bombos kūrime. R. Openheimeriui priklauso idėja suburti visus JAV fizikus, dirbančius atominės bombos srityje, į vieningą mokslinį centrą Los Alamose. O kai šiai idėjai pritaria ir valdžia, vadovauti šiam centrui pavedama būtent jam.
1945 m. liepos 16 d. pirmą kartą istorijoje išbandyta atominė bomba, o netrukus R. Openheimeriui kartu su kitais karo komisijos nariais teko išrinkti atominio bombardavimo objektus. Ir nors daugelis kolegų iš Los Alamoso laboratorijos pasisakė prieš barbariškus atominius bombardavimus, kurie jau nebebuvo būtini, nes Japonijos kapituliacija jau aiški, R. Openheimeris neprisijungė prie jų. 1945 m. spalį jis paliko Los Alamoso laboratorijos direktoriaus postą, grįžo į Kaliforniją, bet likimas jį dar ilgam susiejo su atominiu ginklu. 1946 m. jis tapo JAV atominės energijos komisijos generalinio konsultacinio komiteto pirmininku, įgaliotų politikų bei generolų patarėju, o po metų ir Prinstono fundamentaliųjų tyrimų instituto direktoriumi. Jis dalyvavo kuriant tarptautinį atominės energijos kontrolės projektą, kurio tikrasis tikslas buvo ne uždrausti ir sunaikinti atominį ginklą, sustabdyti jo gamybą ir atstatyti laisvą mokslinės informacijos keitimąsi, bet JAV tapimas vienvalde lydere branduolinės fizikos srityje. R. Openheimeriui teko vartyti ir vandenilinės bombos projektus, tačiau jis faktiškai pasisakė prieš naujo masinio ginklo kūrimą. Bet 1950 m. sausio 31 d. prezidentas H. Trumenas (Harry Truman) pasirašė vandenilinės bombos sukūrimo įsakymą, 1952 m. lapkričio 1 d. ji ir išbandyta. Pentagono strategai džiūgavo, bet neilgam. 1953 m. rugpjūtį TSRS atlieka, vieną iš vandenilinės bombos atmainų, bandymą.
„Openheimerio byla“
JAV atominės energetikos komiteto mokslininkai pateikė ataskaitą prezidentui D. Eizenhaueriui (Dwight David Eisenhower), kad TSRS atliktas vandenilinės bombos bandymas yra žymiai aukštesnio techninio lygio ir lenkia JAV toje srityje. Visą mėnesį Baltuosiuose rūmuose viešpatavo pasimetimo nuotaikos ir būtent dėl to pradėta išpūsta kampanija prieš R. Openheimerį. Jį bandyta apkaltinti antiamerikietiškomis pažiūromis, komunizmu ir kitomis nuodėmėmis. Ne diplomatiniuose sluoksniuose atvirai kaltinta šnipinėjimu. Amerikos valdžiai jis tapo neparankus ir 1953 m. gruodžio 21 d. buvo supažindintas su oficialiais kaltinimais. Pasirodo, kad visą laiką jis buvo sekamas karinės žvalgybos, nes buvo žinomos jo simpatijos kairiesiems ir ryšiai su JAV komunistų partija. Jo jaunesnysis brolis Frankas su žmona vienu metu net buvo komunistų partijos nariai. R. Openheimerio žmona Katerina anksčiau buvo ištekėjusi už komunisto, kuris žuvo Ispanijos pilietiniame kare. Hitlerinės Vokietijos nusikaltimai labai sukrėtė R. Openheimerį ir norėdamas prisidėti kovoje prieš fašizmą, jis aktyviai dalyvavo keliose antifašistinėse organizacijose ir parašė net keletą propagandinių brošiūrų. Bet tai buvo treji metai prieš tai, kai jis buvo paskirtas Los Alamono laboratorijos vadovu. Prieš pradėdamas atominio ginklo kūrimo darbus jis užpildė labai smulkią anketą, kur išvardijo visus savo ryšius su kairiaisiais, kas galėjo dominti saugumą ir karinę žvalgybą. Specialiai tam sudaryta atominės energetikos komisija 1954 m. balandžio 12 d. pradėjo ypatingą „Openheimerio bylos“ tyrimą. Komisijos tikslas buvo įrodyti mokslininko R. Openheimerio nelojalumą ir pilietinį nepatikimumą ir kaltinti ne tuo, ką jis padarė, o ką galvojo, jautė, žinojo ir kad nepalaikė vandenilinės bombos kūrimo. Nepaskutinį vaidmenį suvaidino ir bendradarbis iš Los Alamoso laboratorijos, fizikas E. Teleris (Edward Teller), liudijęs prieš savo kolegą. E. Telerio ir R. Openheimerio konfliktas prasidėjo dar Los Alamose, jo priežastimi buvo skirtingi požiūriai į atominio ginklo vaidmenį pasaulio raidai. Kai TSRS sukūrė savo atominę bombą, E. Teleris atėjo pas R. Openheimerį su pasiūlymu tuoj pat pradėti vandenilinės bombos gamybą, bet vedančiųjų mokslininkų grupė kartu su R. Openheimeriu pasisakė prieš, net siūlė visiškai nutraukti darbus. Jis buvo prieš, užtai jį pasodino į teisiamųjų suolą. Galiausiai, mokslininką nušalino nuo slaptų duomenų atominių tyrimų srityje, kas reiškė mokslinės veiklos apribojimą. Iš 24 mokslininkų tik 5 palaikė kaltintojus. Po keturias savaites trukusio proceso nuspręsta, kad R. Openheimerio kandidatūra nepageidautina jokiuose postuose, susijusiuose su karinėmis paslaptimis ir jo sutartis su JAV atominės energetikos komitetu nutraukta.
Senatvė, mirtis ir palikimas
thumb|350px|Šv. Jono sala, Openheimerio paplūdimys ([[Mergelių salos)]] 1957 m. R. Openheimeris nusipirko namą Mergelių salose (Virgin Islands) ir čia ilsėjosi bei plaukiojo jachta. 1966 m. paliko Prinstono fundamentaliųjų tyrimų instituto direktoriaus pareigas.
R. Openheimeris mirė nuo gerklės vėžio 1967 m. vasario 18 d. Prinstone. Jo pelenai išbarstyti virš Mergelių salų.
Islandijos futbolo varžybos 1928 m.
Islandijos futbolo varžybos 1928 m.
Užkrūčio liauka
Užkrūčio liauka, arba čiobrialiaukė – į dvi skiltis padalinta belatakė liauka, esanti krūtinės ląstoje, už krūtinkaulio  Atlieka svarbią funkciją, kūnui reaguojant į infekciją. Ji svarbi imuninio atsako vystymuisi ir limfoidinio audinio gamybai. Užkrūčio liaukoje subręsta kaulų čiulpų ląstelės, vadinamos kamieninėmis ląstelėmis, o viena jų grupė, T limfocitai, yra priklausomi nuo liaukos. Tai labai svarbios kūno lastelės, kurios gamina antikūnius. Liauka ypač didelė būna vaikystėje. Lytiškai subrendus ji palaipsniui mažėja. Liauką supa jungiamojo audinio kapsulė, kurios ataugos įsiskverbia į vidų ir padalija į netaisyklingas skilteles. Vidų užpildo parenchima, sudaryta iš epitelinių ląstelių.
Užkrūčio liauka gamina biologiškai aktyvią medžiagą timoziną, kuris svarbus T limfocitų gamybai kaulų čiulpuose. Nesubrendę T limfocitai iš kaulų čiulpų migruoja į užkrūčio liauką, ten baigia vystytis ir kraujotakos bei limfine sistema pasklinda po visą kūną.
Pavadinimo kilmė
Užkrūčio liauka buvo žinoma jau senovės graikams, kurie ją vadino θυμός (thumos), reiškiančio širdis, siela, troškimas, gyvenimas. Greičiausiai taip buvo vadinama dėl liaukos padėties krūtinėje, kur manyta išgyvenami visi jausmai. Kitas užkrūčio liaukos pavadinimas čiobrialiaukė irgi kilęs iš graikų kalbos žodžio θυμός (thyme) reiškiančio čiobrelis (greičiausiai dėl liaukos panašumo į čiobrelių pluoštą). Romėnų gydytojas Klaudijus Galenas pirmasis nustatė, jog šio organo dydis keičiasi su amžium. Manyta, jog užkrūčio liauka neatlieka svarbios funkcijos ir yra tik ,,limfocitų kapinės”. Tačiau 1961 metais Jacques Miller atrado šios liaukos svarbą imuninei systemai. Šiais laikais imunologijos pasiekimai leido suprasti kaip T-limfocitai subręsta užkrūčio liaukoje.
Anatomija ir sandara
Užkrūčio liauką sudaro dvi (kairioji ir dešinioji) pailgos, asimetrinės, kartais tarp savęs suaugusios, pilkai rožinės spalvos skiltys, kurių paviršius nežymiai skiltėtas. Liaukos masė per visą gyvenimą kinta: naujagimio liauka sveria 13 g, 15 metų vaiko 35 g, suaugusio 5 g, senatvėje perauga riebalais. Užkrūčio liauka yra už krūtinkaulio, viršutinio tarpuplaučio priekyje, prieš širdies stambiųjų kraujagyslių pluoštą ir gerklę. Kartais viršutiniai skilčių galai iškyla į kaklo sritį.
Liauką supa ir jos stromą sudaro plona jungiamojo audinio kapsulė, kurios ataugos įsiskverbia į jos masę ir padalija ją į netaisyklingos formos skilteles. Jų kontūrai matyti liaukos paviršiuje. Tarpskiltelinėmis pertvaromis į liauką įsiskverbia kraujagyslės, limfagyslės ir nervai. Skiltelių viduje yra liaukos parenchima, kurią sudaro šakotos (su ataugomis) epitelinės ląstelės. Jos suformuoja į korį panašius erdvinius tinklus, kuriuose yra daug limfocitų. Jų koncentracija skiltelių pakraščiuose yra labai didelė, todėl pakraščiai yra tamsesni ir vadinami žieve. Skiltelių centre limfocitų mažiau, todėl ši sritis yra šviesesnė ir vadinama šerdimi. Joje yra nedidelės epitelioretikulocitų grupės vadinamos užkrūčio liaukos kūneliais.
Funkcijos
Svarbiausia užkrūčio liaukos funkcija - T limfocitų diferenciacija. Iš kaulų čiulpų limfocitai kaip nesubrendę limfoblastai nusėda skiltelių pakraščiuose, iš ten bręsdami slenka į skiltelių centrą. Bręstant vyksta T limfocitų diferenciacija, t. y. imunokompetencijos įgijimas. Jos metu T limfocitų paviršiuje suformuojamos įvairios molekulių grupės, kurios yra skirtos antigenams atpažinti. Tos molekulių grupės vadinamos T limfocitų receptoriais. Taigi diferenciacijos metu susiformuoja daug limfocitų su skirtingais receptoriais, kurie gali atpažinti tokią pačią gausybę savitųjų antigenų. Besiformuojančius limfocitus epitelioretikiulocitai atskiria nuo kraujo hematotimine užtvara, kurioje yra daug savų antigenų, galinčių ,,išmokyti” naikinti savus audinius. Jeigu taip atsitinka ,,neišmokę” atskirti savą nuo svetimo T limfocitai žūsta, juos sunaikina užkrūčio liaukos makrofagai. Tačiau jeigu tokie limfocitai patenka į kraujotaką, jie tampa autoalerginių ligų priežastis.
Užkrūčio liaukos kūneliai
Jie yra siejami su liaukos endokrinine funkcija, nes gamina tris hormonus: timopoetiną, timoziną, limfopoetiną. Timopoetinas skatina kamieninių limfocitų virsmą T limfocitais.Timozinas stimuliuoja T limfocitų brendimą ir diferenciaciją užkrūčio liaukoje. Limfopoetinas reguliuoja limfocitų dauginimosi procesą limfoidinio audinio telkiniuose.
Imunodeficitas
Kartais pasitaiko, kad gimęs kūdikis neturi užkrūčio liaukos. Dėl to atsiranda T limfocitų sistemos ląstelinio imuniteto trūkumas (imuniteto deficitas). Toks kūdikis būna labai neatsparus dažnai serga kvėpavimo, virškinimo sistemos ligomis, odos ligomis.
Laima Grumadienė
Laima Grumadienė (g. 1952 m. spalio 8 d. Vilniuje) – Lietuvos kalbininkė, humanitarinių mokslų daktarė.
Biografija
1975 m. baigė Vilniaus universitetą. 1983 m. filologijos mokslų kandidatė.
Nuo 1974 m. dirba Lietuvių kalbos ir literatūros institute (nuo 1990 m. Lietuvių kalbos institutas). 1987–1995 m. Vilniaus pedagoginio instituto (nuo 1992 m. Vilniaus pedagoginis universitetas) dėstytoja, nuo 1995 m. docentė. 1997–2000 m. Lietuvos radijo direktorė.
Mokslinė veikla
Tiria lietuvių kalbos tarmes, jų sąveiką, sociolingvistikos problemas. Viena iš lietuviško šrifto „Palemonas“ kūrėjų.
Bibliografija
Sudarė valstybinės kalbos mokėjimo kvalifikacinių žodynėlių, su V. Žilinskiene, nuo 1998 m.
Vaitkaičiai I
Vaitkaičiai I – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Laukuvos, 1 km į vakarus nuo Burbiškių piliakalnio, Varnių regioniniame parke. Per kaimą eina vieškelis. Išlikusi Vaitkaičių dvarvietė, tvenkiniai. Netoliese stūkso Sargakalnis.
Vaitkaičiai II yra 2,5 km į pietvakarius nuo Vaitkaičių I.
Pentesilėja
Medžiodama elnią ietimi užmušė seserį Hipolitę. Po šio incidento buvo apimta širdgėlos ir norėjo tik mirti, tačiau mirtį norėjo sutikti garbingai, mūšio lauke, kaip karė amazonė. Dėl šios priežasties nusprendė dalyvauti Trojos kare ir prisijungti prie miesto gynėjų.
Sakoma, kad mūšyje ją nukovė Achilas. Kada Achilas užmušė amazonę pastebėjo šios grožį, o kai vienas iš graikų kareivių Tersitas pasijuokė iš jo, Achilas jį užmušė. Vėliau dauguma graikų reikalavo, kad Achilas įmestų Pentesilėjos palaikus į upę, galiausiai didvyris turėjo nusileisti.
Kartu su Pentesilėja Trojos kare dalyvavo dvylika amazonių, tarp jų Antibrotė, Ainija ir Kleitė. Tačiau Kleitės laivas dėl vėjo, kuris pakeitė laivo kursą, niekada nepasiekė Trojos.
Surinamas
Surinamo Respublika (Surinamas; anksčiau – Nyderlandų Gajana) – valstybė Pietų Amerikos šiaurinėje dalyje. Ribojasi su Prancūzų Gviana rytuose, Brazilija pietuose, Gajana vakaruose ir Atlanto vandenynu šiaurėje.
Islandijos futbolo varžybos 1929 m.
Islandijos futbolo varžybos 1929 m.
Surinamas
Politinė sistema
Surinamo respublika – parlamentinė konstitucinė demokratija. Konstitucija priimta 1987 m.
Vykdomoji valdžia – vienų rūmų Nacionalinis parlamentas (De Nationale Assemblée,DNA), sudarytas iš 51 nario, renkamas 5 metų kadencijai. Prezidentas renkamas 5 metų kadencijai parlamente (2/3 narių dauguma), jis yra vyriausybės vadovas. Jei nepavyksta surinkti 2/3 daugumos, prezidentas renkamas iš Jungtinės asamblėjos (Verenigde Volksvergadering, VVV), sudaryto iš Nacionalinio parlamento ir regioninių atstovų. Prezidentas suformuoja 16 ministrų kabinetą. Apygardų valdytojus skiria prezidentas.
Lietuvos užsienio reikalų ministras Linas Linkevičius ir Surinamo nuolatinis atstovas Jungtinėse Tautose Henry L. Mac-Donaldas savo Vyriausybių vardu 2013 m. kovo 26 dieną Niujorke pasirašė bendrą komunikatą, kuriuo užmezgami Lietuvos ir Surinamo diplomatiniai santykiai.
Administracinis suskirstymas
thumb|Surinamo administracinis suskirstimas Suriname yra 10 apygardų, iš jų didžiausia daugiau nei pusė šalies užimanti Sipalivinio apygarda:
Smulkiau dalinama į 62 rajonus.
Geografija
thumb|right|240px|Surinamo žemėlapis
Surinamas yra mažiausia Pietų Amerikos šalis (plotas 163 270 km²). Valstybė išsidėsčiusi Gvianos plokščiakalnio šiaurės rytinėje dalyje. Didžioji šalies dalis kalnuota, kalnagūbriai ir masyvai iškyla virš 1280 m. Aukščiausia šalies vieta (1286 m) yra Julianatopo kalnas Vilhelminos kalnuose. Kiti svarbesni kalnai: Tafelbergas (1026 m), Kasikasima (718 m), Goliatenbergas (358 m). Šalies šiaurėje – žemumos, daugiausia supelkėjusios.
Klimatas subekvatorinis; drėgnas ir karštas. Vidutinė mėnesio temperatūra 26-28 °C. Kritulių iškrenta tarp 2300-3000 mm.
Upės vandeningos, neilgos. Dauguma upių prasideda kalnuose Surinamo pietuose ir teka į šiaurę vandenyno link. Laivybai tinka tik upių žemupiai, nes kitose dalyse gausu krioklių ir slenksčių. Svarbiausios upės: Surinamas, Maroveinas (Maroni), Koranteinas, Koperneimas, Nikeris, Komeveinas. Surinamo centrinėje dalyje suformuotas milžiniškas Brokopondo tvenkinys. Gausu pelkių.
Apie 90 % šalies ploto dengia drėgnieji ekvatoriniai miškai. Jiems apsaugoti įsteigta keletas nacionalinių parkų ir rezervatų (Centrinio Surinamo gamtos rezervatas įtrauktas į UNESCO paveldą). Surinamo šiaurėje – savanos.
Ekonomika
thumb|right|240px|Pelkynai prie Nikerio upės
Demografija
thumb|right|240px|Surinamo vaikai Suriname gyvena 481 267 gyventojai (2009 m. liepa). Gyventojų tautinė sudėtis labai nevienalytė. Pagrindinės etninės grupės:
Pasiskirstymas pagal religijas :
Kreolai ir simaronai – daugiausia katalikai arba protestantai, indai išpažįsta hinduizmą, taip pat ir krikščionybę bei islamą (kaip ir javiečiai). Tarp religinių grupių yra pagarba, skirtingos konfesijos sugyvena taikiai. Demografinė padėtis panaši į kaimyninės Gajanos, tik pastarojoje žymiai mažiau išeivių iš Indonezijos.
Didžioji gyventojų dalis (~90 %) gyvena Paramaribe arba Atlanto pakrantėje. Šalies pietinė dalis gyvenama itin retai. Nyderlanduose taip pat nemažai išeivių iš Surinamo (2005 m. jų buvo 328 300).
Kultūra
Dėl savo margos tautinės sudėties, Surinamas neturi vieningų kultūrinių tradicijų. Surinamas turi tradicinę muziką – kaseko (afrokaribietiška muzika).
Sevanas
Sevanu yra vadinama:
Vytautas Miniotas
Vytautas Miniotas (1928 m. vasario 22 d. Viekšniuose – 1999 m. gruodžio 3 d.) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
Biografija
Spaudoje pradėjo dirbti nuo 1946 m. 1947–1949 m. Raseinių apskrities laikraščio „Stalinietis“, 1949–1950 m. Biržų apskrities laikraščio „Biržiečių tarybinis žodis“ redaktorius. 1947–1950 m. laikraščio „Tiesa“ korespondentas Raseinių ir Tauragės, Biržų ir Pasvalio apskritims. 1950–1974 m. dirbo „Tiesos“ redakcijoje. 1963 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką. 1974–1988 m. redagavo dvisavaitį žurnalą „Laikas ir įvykiai“. 1989–1992 m. žurnalo „Lietuvos ūkis“ redakcijos darbuotojas. Bendradarbiavo ir kituose Lietuvos laikraščiuose bei žurnaluose, spausdino publicistinius straipsnius.
Helofitai
Helofitai – vandens telkinių pakrantėse ir kitose šlapiose vietose augantys augalai, kurių tik apatinės dalys mirksta vandenyje, o didesnė dalis stiebų su žiedais iškilę iš vandens.
Gate 13
Gate 13 – populiariausia ir didžiausia Graikijos sporto klubo Panathinaikos fanų grupuotė. Pavadinimas kilęs nuo Panathinaikos futbolo stadiono (Apostolo Nikolaidžio stadionas) sektoriaus Gate 13 pavadinimo, kuriame rinkdavosi patys aistringiausi gerbėjai. Šis, pirmasis Graikijoje sporto komandos fanklubas, buvo įkurtas 1966 metais.
Ateizmo istorija
Ateizmo istorija – filosofinio požiūrio ateizmo susikūrimo ir egzistavimo istorija.
Istorija
Nors ateizmo terminas atsirado XVI a. Prancūzijoje, jo sąvoka viešpatavo jau Senovės Egipto, Vedų civilizacijos ir Antikos laikais.
thumb|right|[[Demokritas]]
Stripeikiai (Joniškis)
Stripeikiai – kaimas Joniškio rajono savivaldybės pietinėje dalyje, 2 km į šiaurę nuo Meškuičių, prie kelio, vakariniame Voverkio krante. Išlikęs dvarelis, kuris priklausė Šafronovams.
Ateizmo istorija
Senovės Egiptas
Senovės Egipte buvo sukurtas kritikuojantis teizmą kūrinys „Arfisto daina“ – tai, ko gero, buvo pirmasis ateizmą palaikantis dokumentas.
Ankstyvosios indų religijos
Pirmosios ateizmo mokyklos susikūrė hinduizmo religijoje. Viena iš jų buvo materialistinės filosofijos mokykla čarvaka, kuri susidarė VI amžiaus pr. m. e. Indijoje. Joje buvo mokomi chemijos pagrindai ir neigiami antgamtinių jėgų egzistavimai. Taip pat buvo Sankhjos mokykla, kuri teigė, kad dievai neegzistuoja, kadangi jų egzistavimo neįmanoma įrodyti.
Antika
Ateizmo tema buvo populiari ir antikos laikais, Graikijos poetas ir „pirmasis ateistas“ Diagoras (V amžiaus pr. m. e.) labai ryškiai kritikavo religijas. Jis teigė, kad religijos yra tik žmonijos išmonė. Atomistas Demokritas viską tyrinėjo tik materialistiniais būdais, o sofistai Protagoras ir Prodikas buvo ateistinių pažiūrų. Filosofas Sokratas buvo laikomas ateistu, nes visiškai ignoravo dievų buvimą.
381 metais Romos Imperijoje ateistus pradėjo kaltinti erezija ir persekioti.
thumb|left|[[Viljamas Okamas]]
Nuo Ankstyvųjų viduramžių iki Renesanso
Ateizmas viduramžiais buvo retenybė, daugelis buvo tikintieji, tačiau atsirado žmonių, kurie turėjo ir savo nuomonę. Viljamas Okamas teigė, kad žmogus negali tyrinėti dievų, nes tam trukdo nominalistinės bei psichologinės ribos. Okamo pasekėjai buvo Džonas Vyklifas, Janas Husas ir Martynas Liuteris.
Renesanso laikais atsirado daugiau ateizmo tyrinėtojų. Leonardas da Vinčis vykdė begalę eksperimentų, ginčijosi su religijos atstovais. Nikolas Makiavelis ir Fransua Rablė kritikavo tikinčiųjų bendruomenes.
thumb|right|[[Artūras Šopenhaueris]]
Naujieji laikai
Reformacijos sąjūdžio pradžioje religijos bendruomenių valdžia nusilpo, susidarė žymiai daugiau ateizmo filosofų. anglų filosofas Tomas Hobsas neigė antgamtinių jėgų egzistavimą, o vokietis Paulas Golbachas atvirai pasisakė esąs ateistas.
Didžiosios Prancūzų revoliucijos metu ateizmas virto laisvai kalbama tema, 1793 m. norėta uždrausti krikščionybės mokymą.
Labiausiai ateizmą XIX amžiaus pabaigoje išpopuliarino filosofai – laisvamaniai: Ludvikas Andreasas Feuerbachas, Artūras Šopenhaueris, Karlas Marksas ir Frydrichas Nyčė.
XX amžius
Po Berlyno sienos griuvimo ateizmo banga nurimo, tačiau vis tiek šis filosofinis požiūris išliko populiarus.
Orchestral Manoeuvres in the Dark
Orchestral Manoeuvres in the Dark (OMD arba O.M.D.) – viena iš žinomiausių aštuoniasdešimtųjų synthpopo muzikos grupių iš Anglijos. Įkurta 1978 m. Principiniais grupės įkūrėjais, lyderiais ir vokalistais buvo Paul Humphreys ir Andy McCluskey. Ankstyvąjį OMD stilių įtakojo Gary Numan ir Kraftwerk. Pirmuosius pasirodymus grupė rengdavo su juostinio magnetofono grojamais muzikiniais takeliais.
1979 m. grupė išleido debiutinį ir vieną žinomiausių savo singlų „Electricity“. 1980 m. įrašytas debiutinis, grupės pavadinimo albumas. Įrašų metu prie OMD dueto prisijungė būgnininkas Malcolm Holmes ir saksofonininkas Martin Cooper.
Vėliau OMD tęsė sėkmingą muzikinę veiklą. Tarp populiarių OMD dainų: „Enola Gay“ (1980), „Souvenir“ (1981), „Maid of Orleans“ (1981), „Tesla Girls“ (1984) ir „If You Leave“ (1985).
Antrojoje 80-ųjų pusėje grupės stilius pasikeitė į paprastą pop ir sukėlė kūrybinius nesutarimus tarp narių. Galų gale 1990 m. Andy McCluskey liko vienas tęsti OMD veiklos su kviestiniais muzikantais. Andy McCluskey pasižymėjo diskotekinėmis pop dainomis kaip „Pandora’s Box“ (1991), „Speed of Light“ (1991). Kritus kūrybiškumui Andy nutraukė OMD veiklą po 1996 m.
2006 m. OMD atsikūrė pilna sudėtimi koncertams ir 2010 m. įrašė albumą „History of Modern“, 2013 m. − „English Electric“.
Svetlana (dainininkė)
Claire de Loutchek, žinoma kaip Svetlana, – prancūzų pop dainininkė.
1982 metais dainininkė atstovavo Liuksemburgui Eurovizijos konkurse. Jos atlikta daina „Cours après le temps“ pelnė nemažai simpatijų – pelnyti 78 taškai ir užimta aukšta 6 vieta.
Dainininkės karjera truko neilgai. Išleidusi tris singlus, paliko šou verslą.
Paudruvės apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Joniškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Joniškio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Gudaičių apylinkės, Skilvionių apylinkės ir Svirplių apylinkės.
Lankininkai (Varėna)
Lankininkai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 9 km į pietryčius nuo Merkinės, Dainavos girioje, Merkio dešiniajame krante. Praeina Merkinės–Puvočių keliukas.
Istorija
XIX a. pab. Lankininkų valstybinis kaimas pateko į Trakų apskritį. Buvo 3 namų ūkiai.
Pesčių seniūnija
Pesčių seniūnija – istorinis teritorinis-administracinis vienetas, buvęs Kretingos rajono savivaldybės teritorijos šiaurės rytinėje dalyje, pietvakarius nuo Salantų.
Istorija
Įkurta 1861 m., priklausė Kauno gubernijos Telšių apskrities Grūšlaukės valsčiui. 1915 m. kartu su valsčiumi tapo naujai įkurtos Kretingos apskrities dalimi. Po 1919 m. panaikinta.
Seniūnijai priklausančios gyvenvietės:
1870 m.:
Budriškės (Akmenė)
Budriškės – kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Kairiškių.
Artašatas
Artašatas (🇦🇲) – miestas vidurio Armėnijoje, pasienyje su Turkija, prie Arakso upės, Ararato slėnyje; Ararato srities centras. Miestas išsidėstęs prie geležinkelių Jerevanas–Nachičevanė–Baku ir Nachičevanė–Tebrizas. Išvystyta maisto, baldų, tekstilės pramonė. Yra teatras, Šarlio Aznavuro meno centras.
Istorija
Miestas yra vienas seniausių Armėnijoje, įkurtas dar II a. pr. m. e.
Pilkoji pečialinda
Išvaizda
Pilkoji pečialinda gerokai mažesnė už naminį žvirblį. Už ankstyvąją pečialindą kiek pilkesnė, jas lengviausia atskirti iš giesmės.
Patino ir patelės kūno viršutinė pusė rudai pilka, kartais žalsvo atspalvio. Antakis gelsvas, neryškus. Kūno apačia balsva, šonai rusvi. Antroji didžioji plasnojamoji plunksna ilgesnė už šeštąją. Snapas tamsiai rudas. Rainelė taip pat tamsiai ruda. Kojos juodos. Vasarą nugarinė pusė pilkesnė, pilvinė šviesesnė. Jaunikliai kiek ryškesnių spalvų. Tik išsiritusių galva ir pečiai apaugę retais, tamsiai pilkais pūkais. Žiotys nešvariai geltonos.
Paplitimas
Arealas pertrauktas. Eurazijoje paplitusi nuo Skandinavijos iki Kolymos vidurupio. Šiaurėje arealas siekia Kolos pusiasalį, Baltąją jūrą, Pečioros žiotis, Jamalo pusiasalį, Jenisejaus žiotis, Lenos žemupį. Pietuose tęsiasi iki šiaurinės Mongolijos, Altajaus, Jaisano įdubos, šiaurinio Kazachstano, Uralo vidurupio, Volgos vidurupio, Moldavijos, Balkanų pusiasalio, Viduržemio jūros pakrančių. Izoliuotos arealo dalys yra Kaukaze, Mažojoje Azijoje, šiaurinio Irano, Kopetdago kalnuose, Viduriniojoje Azijoje. Gyvena ir šiaurės vakarų Afrikoje. Žiemoja Viduržemio jūros kraštuose, Afrikoje.
Lietuvoje dažna rūšis. Aptinkama balandžio – spalio mėn. Gyvena įvairaus tipo miškuose.
Biologija
thumb|left|270px|Pilkosios pečialindos giesmė Įsikuria jaunuolynuose. Mėgsta giriomis apaugusius upių šlaitus, beržynus, juodalksnynus, drebulynus bei kitų lapuočių medynus su krūmais ir pomiškiu, taip pat ir pušynus su beržų priemaiša bei eglaitėmis. Rudenį nuolat straksi laukų krūmynuose ir giraitėse, paupių karklynuose, soduose.
Aktyvi tik dieną. Tykiai sutarškėdamas, patinėlis nuotaikingai čiauška giesmę. Prie lizdo straksėdamas garsiai piepsi. Besiplunksnuojantys jaunikliai čerškia, o pradėję skraidyti žlegsėdami palaiko tarpusavio ryšį. Iš lizdo pabaidyta patelė skrenda pažemiu, o grįžusi sukiojasi viliojančiu polėkiu.
Vytautas Lastas
Vytautas Lastas (g. 1924 m. spalio 25 d. Kaune - 2014 m.) – Lietuvos geografas, socialinių mokslų daktaras.
Biografija
1950 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, 1965 m. apgynė disertaciją „Lietuvos vidutinių miestų, kaip rajonus formuojančių centrų, vaidmuo“, geografijos mokslų kandidatas.
Nuo 1950 m. Šiaulių mokytojų instituto (nuo 1951 m. Šiaulių pedagoginis institutas) dėstytojas, 1951–1952 m. Gamtos irgeografijos katedros vedėjas, 1952–1954 m. Šiaulių pedagoginio instituto direktoriaus pavaduotojas. 1954–1958 m. Vilniaus pedagoginio instituto, 1961–1992 m. – Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1970 m. docentas. 1957–1961 m. dar dirbo Lietuvos mokslų akademijos Ekonomikos institute.
Paskelbė mokslo darbų iš Lietuvos ekonominės ir gyventojų geografijos, mokomųjų priemonių apie Čekoslovakiją, Lenkiją, Vengriją, VDR, Afriką.
Eurovizijos dainų konkursas 1997
Žalia: 1997 m. konkurse dalyvavusios šalys. Geltona: šalys, 1997 m. Eurovizijos dalyvavime padariusios pertrauką.|thumb|200px|right
thumb|Katrina & The Waves – 1997 m. Eurovizijos nugalėtojai thumb|200px|Ronan Keating ir Carrie Crowley – vedėjai thumb|200px|Marc Roberts – Airijos atstovas thumb|200px|Alla Pugačiova atlieka „Primadonna“
'''1997 m. Eurovizijos dainų konkursas''' – keturiasdešimt antrasis Eurovizijos dainų konkursas, vykęs 1997 m. gegužės 3 d. Airijos sostinėje Dubline. Konkurso nugalėtojais tapo Jungtinės Karalystės atstovai – grupė Katrina and the Waves su daina „Love Shine A Light“.