cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nencai
Pavadinimas
Senuosiuose rusiškuose dokumentuose samojedais vadino ne tik nencus, bet ir kitų Šiaurės Sibiro tautų (nganasanų, encų, selkupų), kalbančių samodų kalbomis, atstovus.
Humphrey Campbell
Vėlesnė karjera
Po sėkmingo pasirodymo „Eurovizijos“ dainų konkurse, dirbo muzikos įrašų prodiuseriu. 1997 metais kartu su broliais Carlosem ir Charlesem išleido albumą „Souls in Harmony“, tačiau komerciškai nesėkmingai.
Nencai
Nencų gyvenimo būdas
thumb|left|250px|Nencų šeima tradiciniame [[čiumas|čiume (palapinėje)]] Nencai sudaro tris grupes, kurios skiriasi savo gyvenimo būdu: Manoma, kad nencai į šiaurę atkeliavo iš labiau pietinių kraštų dar pirmąjį mūsų eros tūkstantmetį. Jie apsistojo tarp Kanino ir Taimyro pusiasialių, ties Obe ir Jenisiejumi. Vieni apsigyveno mažomis bendruomenėmis ir užsiėmė žemdirbyste, kiti liko klajokliais medžiotojais ir elnininkais. Jie augino samojedų veislės šunis, kurie padėdavo ganyti elnius, traukti roges, medžioti ir tiesiog išgyventi. Šiuos šunis vėliau plačiai naudojo poliarinėse ekspedicijose.
Tradicinė nencų kultūra buvo šamanistinės ir animistinė. Nencų šamanai vadinosi tadibjos.
Nencų visuomenė buvo organizuota klanais.
Tradicinis verslas – kaimeninė elnininkystė. Auginamus šiaurės elnius jie naudoja ir kaip kinkomus gyvulius, kurie traukia roges. Jamalo pusiasalyje keli tūkstančiai klajojančių nencų elnininkų augina apie 500 000 šiaurės elnių.
Tarybiniais metais buvo bandoma klajoklius nencus paversti sėsliais. Jie buvo apgyvendinami ūkiuose, vaikai – mokomi internatinėse mokyklose, kas menkino jų kultūrinį tapatumą.
Perimdami sėslų gyvenimo būdą jie ėmė įsisavinti jiems anksčiau nebūdingas profesijas. Konstantinas Pankovas tapo garsiu dailininku, Jurijus Vela – pirmuoju rašytoju (nors ir toliau klajojo kaip elnininkas) nencų kalba.
CDex
CDex – Georgy Berdyshev sukurta garso CD išskleidimo/konvertavimo programa, skirta Microsoft Windows operacinei sistemai. Tai nemokama programinė įranga, išleista pagal GPL licenciją. CDex gali konvertuoti CD audio į keletą formatų, įskaitant WAV, MP3 (naudoja LAME kodeką), Ogg Vorbis, VQF, APE bei daug kitų. CDex palaiko FLAC formatą ir daug kitų, naudojant svetimus kodekus.
Kanino pusiasalis
thumb|right|250px|Kanino pusiasalis thumb|left|250px|Kanino pusiasalis palydovinėje nuotraukoje
Kanino pusiasalis  – pusiasalis Archangelsko srityje (Rusija), į vakarus nuo kurio yra Baltoji jūra, o į rytus – Barenco jūros Čiošos įlanka.
Pusiasalio plotas – apie 10,5 tūkstančio km². Ilgis iš šiaurės į pietus – daugiau kaip 300 km. Šiaurinę pusiasalio dalį užima plynas Kanino Akmens kalvagūbris (aukštis iki 242 m), šiaurės vakaruose užsibaigiantis uolingu „Kanino Nosies“ kyšuliu.
Gyvenvietės Kanino pusiasalyje: Nesis (Несь), Čiža (Чижа), Konušino nosis (Конушин Нос), Kija (Кия), Šoina (Шойна), Kanino nosis (Канин Нос), Jažma (Яжма), Rytinė Kambalnica (Восточная Камбальница), Mikulkino nosis (Микулкин Нос).
Charro!
Charro! – 1969 m. sukurtas vienas iš paskutiniųjų filmų, kuriame vaidino garsus muzikantas Elvis Presley. Filmo, kuris skiriasi iš visų kine jo atliktų vaidmenų, garso takelyje taip pat skamba dvi Presley atliekamos dainos.
Turinys
Džesis Veidas, anksčiau priklausęs Vinco Haketo gaujai, dabar nusprendė iš jos pasitraukti, tačiau buvę kompanionai nenori jo paleisti. Pagrobę patranką, kuri yra brangi Meksikos revoliucijos relikvija, jie suverčia visą kalte Džesiui ir šis tampa ieškomu už nusikaltimą, kurio nepadarė...
Varnėnai (reikšmės)
Išvestiniai terminai:
Iveco
Iveco S.p. A. – sunkvežimių, autobusų ir variklių gamintojas iš Italijos. Nuo 2011 m. pradžios „Iveco“ yra „CNH Industrial“ grupės, kurios kontrolinis akcijų paketas priklauso „Fiat“, dalis, pagaminantis kasmet apie 150 000 komercinės paskirties automobilių ir 460 000 dyzelinių variklių. Įmonės pavadinimas „Iveco“ kilo nuo žodžių pramonių transporto priemonių korporacija (Industrial Vehicle Corporation) trumpinio.
Kompanija buvo įkurta 1975 m. sausio 1 d. „Fiat“ vadybininko ir mechanikos inžinieriaus Bruno Beccaria.
thumb|left|2003 m. Europos metų sunkvežimiu išrinktas Iveco Stralis Metinė kompanijos apyvarta siekia 10 milijardų eurų.
Inas
Inas  – upė, tekanti Austrijos, Vokietijos, Šveicarijos teritorijomis; dešinysis Dunojaus intakas. Upė išteka iš Šveicarijos Alpių netoli Sent Morico Engadino regione. Upė teka į šiaurės rytus ir įteka į Austriją Tirolyje, prateka Tirolio sostinę Insbruką, o šalia Kufšteino kerta Bavarijos sieną.
Bavarijos teritorija teka į šiaurę pro Rozenheimą, Vaserburgą prie Ino ir Valdkraiburgą; tuo met pasisuka į rytus, teka pro Miuldorfą ir Noiiotingą, kur į jį įteka du stambūs intakai Alcas or Zalcachas. Nuo čia iki Dunojaus Inas sudaro Vokietijos (Bavarija) ir Austrijos (Aukštutinė Austrija) sieną. Ties Pasau įteka į Dunojų.
Ant upės pastatyta keletas hidroelektrinių, dalis jos (nuo Zalcacho žiočių) laivuojama.
Didžiausi intakai:
Kazliškio Švč. Mergelės Marijos bažnyčia
'''Kazliškio Švč. Mergelės Marijos bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Kazliškio kaime, 9 km į rytus nuo Pandėlio, Nemunėlio kairiajame krante. Liaudies architektūros formų. .
Androcentrizmas
Androcentrizmas ( – vyras) – asmens pasaulėžiūros tipas, kurio centrinis, pagrindinis elementas yra vyriška lytis ar tradiciškai vyrišku laikomas požiūris. Tokią pasaulėžiūrą turintis asmuo arba toks diskursas yra androcentriškas. Analogiška pasaulėžiūra, kai centriniu elementu laikoma moteriška lytis, vadinamas ginocentrizmu.
Kazliškio Švč. Mergelės Marijos bažnyčia
Istorija
1796 m. minima nauja Kazliškio koplyčia, kuri XIX a. antrojoje pusėje sugriuvo. Kazliškio apylinkių gyventojai 1901 m. prašė konsistorijos leidimo pasistatyti koplyčią. Konsistorija neleido statyti, kol nebus pastatyta Žiobiškio bažnyčia. Kazliškio dvaro savininkė A. Brazauskienė gavo Rusijos Vidaus reikalų ministerijos leidimą koplyčiai statyti ir padovanojo sklypą.
Androcentrizmas
Androcentrizmo sąvokos autorė – Šarlotė Perkins Gilman, aprašiusi androcentriškas apraiškas visuomenėje bei iš to kylančias problemas savo 1911 m. knygoje The Man-Made World; or, Our Androcentric Culture. Pasak Perkins Gilman, vyriško tipo gyvenimo būdas ir pažiūros laikomos universaliomis, tuo tarpu moteriškos prilyginamos deviantinėms (socialine prasme nukrypusioms nuo normos).
Kazliškio Švč. Mergelės Marijos bažnyčia
Istorija
1910 m. pabaigoje pastatyta medinė koplyčia. 1911 m. pabaigoje paskirtas nuolatinis kunigas, koplyčia tapo bažnyčia. Įrengti vargonai, 1915–1918 m. klebonavusiam Stanislovui Stakelei pavyko išsaugoti bažnyčią nuo sunaikinimo, buvo sugadinti tik vargonai, sugriauta varpinė. 1918 m. paskirtas klebonas Matas Nakas suremontavo bažnyčią, skarda perdengė stogą, aptvėrė šventorių. 1922 m. parapija nusipirko 12 ha žemės.
Vilniaus Vilties specialioji mokykla-daugiafunkcis centras
Vilniaus „Vilties“ specialioji mokykla-daugiafunkcis centras – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, I. Šimulionio g. 6, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba judesio ir padėties sutrikimų, kalbos ir kitų komunikacijos sutrikimų bei intelekto sutrikimų turintiesiems vaikams. Įstaigos kodas 190034188. Steigėjas Vilniaus miesto savivaldybės taryba.
Kazliškio Švč. Mergelės Marijos bažnyčia
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų, kryžminio plano. Stogas su 2 bokšteliais. Šventoriaus tvora geležinė, ažūrinė, ant betoninio pamato. Šventoriuje stovi medinė varpinė.
Alonso Sánchez
Alonsas Sančesas (Alonso Sánchez) – legendinis ispanų keliautojas, tariamai atradęs Ameriką dar iki Kolumbo.
Vilniaus Vilties specialioji mokykla-daugiafunkcis centras
Istorija
1991 m. rugsėjį buvo priimtas Vilniaus Savivaldybės tarybos sprendimas įkurti Vilniaus vaikų invalidų ugdymo centrą „Viltis“, paskiriant šiai veiklai vykdyti buvusio vaikų darželio pastatą Karoliniškių g. 46. 1992 m. priimti pirmieji 20 mokinių, kurių skaičius nuolat didėjo, ir nuo 1995 m. svyruoja nuo 65 iki 78. Pradėta dirbti neįgaliems vaikams nepritaikytose vaikų darželio patalpose, be to, buvęs darželis neveikė apie dvejus metus, pastato stovis buvo apgailėtinas, todėl jį prikelti prireikė nemažai pastangų.
Alonso Sánchez
Tuoj po Amerikos atradimo, tarp konkisadorų pradėjo sklisti kalbos, kad Kolumbas nėra pirmasis atradėjas ir kad jis žinojęs apie žemę vakaruose jau anksčiau.
Vilniaus Vilties specialioji mokykla-daugiafunkcis centras
Istorija
2007 m. mokykla vadinosi Vilniaus vaikų invalidų ugdymo centras „Viltis“.
Alonso Sánchez
Vieną populiariausių hipotezių, kad ispanai atrado Ameriką iki Kolumbo, pateikė šių laikų ispanų istorikė, grandė Luisa Isabela Alvares de Toledo. Jos teigimu, Kolumbo ekspedicija tebuvo įrankis, skirtas oficialiai įtvirtinti Amerikos atradimą. Ispanų valdovai žinoję apie Ameriką, tačiau laikę tai paslaptyje, nes nebuvę tikri, kad galės sėkmingai užvaldyti atrastas žemes. 1492 m. popiežiumi tapus ispanui Aleksandrui VI, Ispanija įgijusi Vatikano palankumą ir surengusi Kolumbo ekspediciją, žinodama, kad atrastos žemės bus tikrai paskirtos Ispanijai.
Manoma, kad istoriją apie Alonsą Sančesą sukūrę broliai Pinsonai ar kiti Kolumbo šeimos priešai. Keletas kronikininkų, tarp jų ir Bartolomė de las Kasas mini apie panašius gandus, tačiau Alonsas Sančesas pirmą kartą paminėtas tik 1602 m., Inkos Garsilaso de la Vegos. Kronikininkas rašo šią legendą girdėjęs jaunystėje.
Pasak de la Vegos istorijos, Alonsas Sančesas buvęs prekybininkas iš Huelvos, prekiavęs tarp Anglijos, Kanarų ir Madeiros. 1480 m. grįždamas iš Madeiros į Huelvą buvo nublokštas audros į vakarus ir suniokotu laivu nudreifavęs į pietvakarius. Ten jis pasiekęs salą, kur buvo sutiktas nustebusių indėnų. Pas juos pasisvečiavęs ir sutaisęs laivą, Alonsas Sančesas išplaukęs ir pasiekęs Porto Santą. Ten tuo metu iš tiesų gyveno Kristupas Kolumbas ir iš prekybininko galėjęs išgirsti istoriją apie naują žemę.
Iš tiesų, jokie šaltiniai, išskyrus sukurti jau po Kolumbo mirties, nemini Alonso Sančeso. Nepaisant to, Huelvoje jis laikomas Amerikos atradėju, jam pastatytas paminklas.
Raudonasis tironas
Raudonasis tironas (Pyrocephalus rubinus) – paukščių rūšis, vienintelė raudonųjų tironų (Pyrocephalus) – žvirblinių paukščių šeimos – gentyje.
Patinai ryškiai raudoni, su tamsiai rudomis sparnų, nugaros, uodegos plunksnomis. Patelių pilvas rausvai oranžiškas, o nugara tamsiai pilka. Minta daugiausiai vabzdžiais.
Paplitę JAV pietvakariuose, Centrinėje Amerikoje ir Pietų Amerikos centrinėje bei šiaurinėje dalyje. Rūšis įrašyta į Tarptautinę raudonąją knygą.
Liberalų ir centro sąjunga
Liberalų ir centro sąjunga – buvusi Lietuvos politinė partija, veikusi 2003–2014 m.
Istorija
Partija įkurta 2003 m. gegužės 31 d., kai bendrame suvažiavime susijungė Lietuvos liberalų sąjunga, Modernieji krikščionys demokratai ir Lietuvos centro sąjunga. 2003 m. birželio 26 d. sąjunga buvo įregistruota LR Teisingumo ministerijoje (kodas 195725238).
2006 m. nuo sąjungos atsiskyrė Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdis.
2011 m. gruodžio 10 d. prie Liberalų ir centro sąjungos prisijungė Tautos prisikėlimo partija.
2014 m. liepos 12 d. jungiamajame suvažiavime susijungė su politine partija „Sąjunga TAIP“ į Lietuvos laisvės sąjungą.
Voverys (Druskininkai)
Voverys – kaimas Druskininkų savivaldybėje, 9 km nuo Raudonikių.
Lietuvos krikščioniškosios demokratijos partija
Lietuvos krikščioniškosios demokratijos partija (LKDP) – Lietuvos politinė partija, veikianti nuo 2001 m. Partiją įkūrė Lietuvos krikščionių demokratų partijos nariai, nepritariantys susijungimui su Krikščionių demokratų sąjunga.
Konstancija Jankauskienė
Konstancija Jankauskienė (g. 1942 m. liepos 18 d. Žiogaičiuose, Akmenės valsčius) – Lietuvos gydytoja, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
Biografija
1968 m. baigė Kauno medicinos institutą. 2003 m. habilituota biomedicinos mokslų daktarė. 1973–1975 m. dirbo Kauno akademinėse klinikose, nuo 1975 m. dirba Kauno medicinos instituto (nuo 1989 m. Kauno medicinos akademija, nuo 1998 m. Kauno medicinos universitetas) Kardiologijos institute. Nuo 2002 m. profesorė.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo sritis – širdies vainikinių kraujagyslių aterosklerozinių pokyčių morfometrinis tyrimas. 1975–2005 m. dalyvavo kuriant sergančiųjų išemine širdies liga duomenų banką. 1993–1996 m. dalyvavo Pasaulinės sveikatos organizacijos koordinuojamame sveikų miestų projekte.
Duoba
Duoba (Coelia) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis.
Nuorodos
thumb|left|210px|[[Coelia triptera]]
Dolphin FC
Dolphin FC – buvęs Airijos futbolo klubas, gyvavęs tarpukariu Dubline.
Pasiekimai
Šaltiniai:
Raudonoji sinagoga
thumb|260px|Joniškio Raudonoji (antrame plane) ir [[Baltoji sinagoga|Baltoji sinagogos]]
Joniškio Raudonoji sinagoga arba Žieminė sinagoga – žydų sinagoga Joniškyje, Miesto a. 4B. Joniškio sinagogų komplekso dalis. Raudonoji (žieminė) sinagoga pastatyta šalia Baltosios, į šiaurę.
Sakralinės architektūros paminklas, 1997 m. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).
Istorija
Raudonoji sinagoga statyta vėliau už Baltąją, t. y. istorizmo laukotarpiu. 1865 m. šalia vasarinės Baltosios sinagogos pastatyta romantizuotų vėlyvojo klasicizmo formų Raudonoji sinagoga. 1897 m. Joniškio žydų bendruomenėje jau buvo 2277 asmenys (iš viso tuo metu Joniškio mieste buvo 4774 gyventojų). Po Antrojo pasaulinio karo pastatas buvo paverstas sandėliu, vėliau - vaikų sporto mokyklos sale. 1964 m. prie sinagogos pristatytas priestatas - sporto mokyklos administracinės ir ūkio patalpos. Sovietmečiu atliktų pertvarkymų metu buvo sunaikintas autentiškas vidaus interjeras.
2001 m. parengtas avarinės būklės likvidavimo ir restauravimo projektas. 2007 m. dalis pastato sugriuvo. Tvarkymo darbai pradėti 2009 m. 2011 m. sinagoga restauruota.
Architektūra
Raudonajai sinagogai būdingas istorizmo laikotarpio „plytų“ stiliaus pastatas su neogotikos architektūros elementais.
Ši sinagoga mažesnio tūrio nei Baltoji, vieno ir dviejų aukštų. Pastatas sumūrytas iš raudonų plytų, netinkuotas, dengtas dvišlaičiu skardos stogu. Planas stačiakampis, su dviaukšte vakarine dalimi ir maža stačiakampe aron kodešo iškyša rytų pusėje. Vakarų pusėje buvo prieangis su laiptais į antro aukšto moterų galeriją, o rytinėje dalyje – vyrų maldų salė, kurios rytų sienos viduriniame tarplangyje įrengta niša Toros ritiniams laikyti.
Po Antrojo pasaulinio karo sinagogos planas pakeistas, iš dalies sunaikintas interjeras, apgadinti fasadai. Iki 2007 m. dar buvo matomi nedaug pakitę fasadai, aron kodešas bei išlikę interjero tapybos fragmentai.
2007 m. nugriuvęs rytų fasadas buvo vienaukštis, simetriškas, užbaigtas trikampiu stačiašlaičiu frontonu, kuriame buvo išdėstytos skirtingų formų nišos bei angelės. Šio fasado vidurinėje dalyje buvusią nišą gaubė aron kodešas. Frontono viršuje kilo nedidelis bokštelis. Fasado kampus pabrėžė mentės, vidurinę dalį akcentavo nedidelė (langų aukščio) iškyša, užbaigta smailėjančia arka, o šonuose cokolį skyrė horizontalios traukos ir buvo įkomponuota po du smailiaarkius langus, apjuostus siaurais apvadais su praplatinta arkine dalimi bei raktais.
Šoniniai pietų ir šiaurės fasadai sudaryti iš vienaukštės ir dviejų aukštų dalių; juos skaido mentės, horizontali cokolio trauka ir juosia pastoginis karnizas su dantukais. Vienaukštės dalies langai aukšti, smailėjančių arkų, su platesniais arkinės dalies apvadais bei raktais. Dviaukštės dalies langų forma skiriasi: pirmo aukšto langai užbaigti segmentinėmis sąramomis ir lenktais sandrikais su raktais, o antro – smailėjančiomis arkomis.
Vakarų fasadas – dviaukštis, jį vainikuoja trikampis frontonas su banguoto kontūro šonais. Fasado kampus žymi mentės. Pirmo aukšto angos yra su segmentinėmis sąramomis, o antrojo – smailėjančių arkų. Angų apvadai tokie patys kaip ir šoninių fasadų, tačiau tarpai tarp antro aukšto langų užpildyti vertikaliomis ir horizontaliomis traukomis, sudarant nišas. Dinamišką fasado kompoziciją tęsia frontonas, kurį skaido piliastrai su įdubomis, peraugantys į bokštelius. Plokštumas tarp piliastrų užpildo aukšta smailiaarkė anga, porinės nišos, apskritos nišelės, įvairios traukos. Frontono viršuje įkomponuota reljefinė šešiakampė Dovydo žvaigždė.
Sugriuvusios vyrų salės viduje aron kodešas buvo įrengtas kaip portalas. Jis rėmino stačiakampę nišą, kurioje buvo saugomi Toros ritiniai; šonus ribojo suporinti piliastrai, o viršų gaubė smailiaarkis sandrikas, jo plokštumoje buvo įkomponuota šešiakampė Dovydo žvaigždė. Buvo išlikusių rozečių ir primityvios tapybos fragmentų salės lubose, čia dominavo rožių motyvas. Sienas juosė platus karnizas ir iliuziškai tapytas frizas, sudarytas iš stilizuotų geometrinių elementų, o tarplangius pagyvino tapyti jonėniniai piliastrai su kaneliūromis.
Gildfordas
Gildfordas – miestas Anglijoje, Pietryčių Anglijos regione; Sario grafystės centras. Miestas yra į pietvakarius nuo Londono (priklauso jo aglomeracijai). 86,6 tūkst. gyventojų (2019). Per miestą teka Vei upė (Temzės intakas).
Yra geležinkeliai ir plentai į Londoną, Portsmutą. Veikia Sario universitetas.
Istorija
Gildfordas šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1130 m. Miesto teises gavo 1257 m.
Tomasz Kuszczak
Tomašas Kuščakas (g. 1982 m. kovo 20 d.) – Lenkijos futbolininkas (vartininkas), žaidžiantis Manchester United klube ir Lenkijos futbolo rinktinėje. Su rinktine žaidė 2006-ųjų pasaulio futbolo čempionate, kur nebuvo išleistas į aikštę nė vienose rungtynėse.
2012 m. vasario 21 d. iki sezono pabaigos išnuomotas Watford klubui.
Władysław Raginis
Vladislavas Raginis (1908 m. birželio 27 d. Zarini, Daugpilio savivaldybė, Rusijos imperijoje - 1939 m. rugsėjo 10 d. Viznoje, II Lenkijos Respublikoje) – karininkas, Viznos mūšyje vadovavo Lenkijos karininkams, Lenkijoje šis mūšis lyginamas su Termopilų mūšiu, kai maža grupė kareivių trumpam sugebėjo atsilaikyti prieš didžiules vokiečių pajėgas.
Biografija
Gimė 1908 m. birželio 27 d. Daugpilyje žemvaldžių šeimoje. 1927 m. baigęs gimnaziją Vilniuje įstojo į karinę mokyklą. 1930 m. liepos 15 d. baigęs mokslus buvo paskirtas į 76 pėstininkų pulką Gardine. 1939 m. vasaros pabaigoje buvo išsiųstas į Osoveco tvirtovę netoli pasienio su Trečiuoju Reichu. Prasidėjus karui tarp Trečiojo Reicho ir Lenkijos, rugsėjo 2 d. kapitonas Raginis buvo patvirtintas "Viznos" gynybos ruožo vadu, pavaldžiu Osoveco tvirtovės vadui papulkininkiui Tadeušui Tabačinskiui. Pagrindinė Raginio užduotis buvo neleisti persikelti per Narevą vokiečiams, jam patikėtame ruože.
1939 m. rugsėjo 7 d. prasidėjo bunkerių bombardavimas iš oro, tos pačios dienos vakare lenkų kareiviai dėl prieštankinių ginklų stokos turėjo pasitraukti iš apkasų į bunkerius. Rugsėjo 8 d. bunkeriai buvo apsupti, bet pasipriešinimas vyko iki pat rugsėjo 10 d. ryto, kai lenkų kareiviams galiausiai nebeliko šaudmenų ir jie buvo priversti pasiduoti. Raginis liepė nepasiduoti ir įsakė savo kareiviams kovoti iki galo. Kai du paskutiniai bunkeriai liko be šaudmenų kapitonas įsakė visiems pasiduoti, o pats nusižudė.
Jo garbei pavadinta viena iš Viznos mokyklų, taip pat gatvės Balstogėje, Žešuve ir Varšuvoje. Apie Raginį ir Viznos mūšį sukurti dokumentiniai filmai Wierność (1969 m.) ir Dzwony znad Wizny (1969 m.), dokumentinių filmų serija Było... nie minęło (2010 m.). Taip pat Raginio atvaizdas įtrauktas į pašto ženklų seriją 1939 Lenkijos gynybos karas. 2008 m. švedų muzikos grupė Sabaton sukūrė dainą apie Raginį ir Viznos mūšį 40:1.
Vilniaus Žemynos progimnazija
thumb|200px|Kita mokyklos pusė Vilniaus „Žemynos“ progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, Žemynos g. 14, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 295472120. Steigėjas Vilniaus miesto savivaldybės taryba.
Istorija
Duris moksleiviams atvėrė 1987 m. rugsėjo 1 d., kaip Vilniaus 59-oji vidurinė mokykla. 1997 m. mokyklai suteiktas gimnazijos statusas. 2002 m. išgryninta „Žemynos“ gimnazija persikėlė iš Pašilaičių į Šeškinę (buvusios Vilniaus 52-osios („Verdenės“) vidurinės mokyklos patalpas), o Pašilaičiuose likusi mokykla pavadinta „Žemynos“ pagrindine mokykla.
Aldona Danguolė Adomaitytė
Aldona Danguolė Adomaitytė (g. 1948 m. birželio 28 d. Pamargiuose, Igliškėlių valsčius) – Lietuvos teatro aktorė, pedagogė, humanitarinių mokslų daktarė.
Biografija
1969 m. baigė Lietuvos konservatoriją. 1972–1975 m. Valstybinio teatro meno instituto Maskvoje aspirantė. 1986 m. menotyros kandidatė.
1969–1972 m. Šiaulių dramos teatro aktorė. Nuo 1975 m. Lietuvos konservatorijos (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytoja, nuo 1978 m. dar ir Vilniaus baleto mokyklos (iki 1986 m. M. K. Čiurlionio menų mokyklos choreografijos skyrius). Nuo 1976 m. sceninio judesio ir fechtuotės konsultantė Lietuvos teatruose. Vadovėlių, metodinių priemonių autorė.
Perloja
Perloja – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, prie kelio, Merkio dešiniajame krante (nedidelė dalis – kairiajame). Seniūnaitijos centras. Stovi Perlojos Švč. Mergelės Marijos ir Šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia (pastatyta 1930 m.), Vytauto Didžiojo paminklas (8,3 metro; dailininkas Petras Tarabilda), paminklas pokario partizanams, netoliese yra M. K. Čiurlionio kelias. Veikia Perlojos mokykla-daugiafunkcis centras, kultūros centras, biblioteka, paštas (LT-65039), medicinos punktas, veikia kaimo bendruomenė.
Į pietus nuo Perlojos prasideda Varėnos miškai, už 5 km telkšo Lavysas. Šiaurėje kaimo sodybos ir buvusios fermos driekiasi toli palei kelią, siekia Šačios, Vardaunios upelius.
thumb|left|[[Perlojos bažnyčia]]
Etimologija
A. Sabaliauskas spėjo, kad Perloja galinti būti asmenvardinis vietovardis, galimai susijęs su asmenvardžiu Perlys.
Liaudies etimologija mena legendą, kad anksčiau šioje vietoje buvo miestelis, o jame gyveno kunigaikštis Perlius. Šalia miestelio jis pastatė bažnyčią. Vieną sekmadienį į bažnyčią prisirinko labai daug žmonių. Įpusėjus mišioms, prasivėrė žemė ir bažnyčia nugrimzdo. Vėliau toje vietoje atsirado ežeras. Žmonės tą ežerą pavadino Paperloju, o šalia esantį miesteli Perloja. Seni žmonės pasakoja, kad dažnai, sekmadieniais, girdėdavo varpo dūžius sklindančius iš ežero, ir rasdavo bažnytines relikvijas išplautas ant kranto...
Istorija
Šios vietos apgyvendintos dar prieš 6000 metų. Šalia Perlojos rasta XI amžiumi datuojamų pilkapių liekanų. Perloja rašytiniuose šaltiniuose minima nuo 1378 m. Tuo metu čia jau buvo Lietuvos didžiojo kunigaikščio dvaras, viena iš 15 „svarbiųjų“ rytų Lietuvos medinių pilių. Pro Perloją ėjo svarbiausias Lietuvos valdovų kelias iš Vilniaus į Gardiną, todėl Perlojai teko atlikti labai atsakingą valstybės tarnybą – prižiūrėti ir saugoti pagrindinį kelią, jos užtvaras ir tiltus, o reikalui esant – statyti ir taisyti valdovų pilis. 1387 m. Perloja minima Vygando Marburgiečio kronikoje, kai kryžiuočiai užėmė miestelį.
XV a. pirmame ketvirtyje pastatyta Perlojos bažnyčia, viena pirmųjų Lietuvoje). XVI a. 2-ojoje pusėje, vykstant Valakų reformai, Perlojos gyvenvietė buvo perplanuota ir bendrąjį savo pavidalą išlaikė daugiau kaip tris šimtus metų. Perloja išaugo ir ekonomiškai klestėjo nuo XVI a. pabaigos iki XVII a. 2-osios pusės. 1636 m. Perloja gavo miesto teises – keturias valdovų privilegijas: du kartus teisę naudotis karališkąja giria ir du kartus – teisę rengti turgus ir jomarkus, taip pat leidimą kurti priemiesčius, t. y. plėsti miestelio ribas.
XVIII a. pradžia Perlojai buvo labai nesėkminga: vykstant Šiaurės karui miestelį keletą kartų nusiaubė švedų ir rusų kariuomenės, o keleri iš eilės nederliaus ir bado metai, ypač 1709–1711 m. praūžusi maro epidemija sunaikino visus Perlojos ir jos apylinkių gyventojus. Tik po kurio laiko tuščiose sodybose įsikūrė kelios dzūkų šeimos. XVIII a. Perloja kūrėsi labai lėtai; ją sudarė iš įvairiausių vietovių atsikėlę žmonės.
1792 m. balandžio 26 d. iš Stanislovo Augusto Perloja gavo laisvojo miesto vardą, Magdeburgo (savivaldos) teises ir herbą. Privilegijos originalas saugomas Rusijos valstybiniame istorijos archyve Sankt Peterburge, Heroldijos departamento rinkiniuose. Miesto herbas tikriausiai nusižiūrėtas iš Kauno heraldikos, pakeistos tik skydo lauko ir figūros spalvos, kadangi Kaunas tuomet buvo paskirtas apskrities, kuriai priklausė Perloja, centru. Tačiau jau po mėnesio savivalda buvo panaikinta, herbas užmirštas. Dėl šių teisių Perloja (kaip ir kitų tokias teises tada gavusių miestelių gyventojai) su seniūnijos valdytojais bylinėjosi iki pat XIX a. vidurio.
1863 m. sukilimo metu sugriautas Lietuvos didžiojo kunigaikščio dvaras, kuriame veikė geležies dirbtuvės gaminusios geležį iš balų rūdos ir davusios tada dar bevardžiui intakui Amarnios vardą (nuo vokiško žodžio hammer – „kūjis“). Po sukilimo buvo uždaryta dar Vytauto Didžiojo laikais pastatyta maumedinė Perlojos bažnyčia, vėl pradėjusi veikti tik 1905 m. pabaigoje. XIX a. Perloja – kaimas Trakų apskrities Varėnos valsčiuje.
thumb|Paminklas Vytautui Didžiajam tarpukariu thumb|Paminklas Vytautui Didžiajam thumb|Užrašas ant paminklo thumb|Paminklas žuvusiems partizanams atminti
Kuriantis nepriklausomai Lietuvos valstybei, Perloja pagarsėjo savarankiška savivalda, gavusia Perlojos respublikos vardą. Savivalda gyvavo nuo 1918 m. lapkričio iki 1919 m. gegužės, tvarkėsi atskirai nuo visų tuo metu Lietuvoje buvusių oficialių valstybinių įstaigų ir turėjo tiesioginiu būdu miestelio ir parapijos gyventojų išrinktą valdžią – Komitetą ir teismą, paskirtą miliciją ir miško eigulius, suorganizuotą stiprų, ginkluotą apsaugos būrį, kuris sėkmingai gynė Perloją nuo plėšikaujančių gaujų, vokiečių kareivių ir lenkų legionierių. 1920–1923 m., įtvirtinant Lietuvos nepriklausomybę, ypač pasižymėjo Perlojos šauliai – pertvarkytas apsaugos būrys,- kartu su Lietuvos kariuomene dalyvavę svarbiuose mūšiuose su priešininkais ar savarankiškai saugoję neutralioje zonoje atsidūrusią Perloją ir jos apylinkes. 1923 m. nustačius demarkacinę liniją tarp Lietuvos ir Lenkijos, Perloja liko Lietuvos teritorijoje, o kitas Merkio krantas jau priklausė Lenkijai.
1928–1930 m. Perlojoje pastatyta nauja mūrinė bažnyčia, o 1931 m. liepos 19 d. atidengtas paminklas didžiajam kunigaikščiui Vytautui pagerbti su užrašu; „Vytaute Didysai! Gyvas būsi, kol gyvas nors vienas lietuvis“. Šį paminklą kaip laisvės simbolį po Antrojo pasaulinio karo valdžios atstovai ne kartą mėgino nugriauti, tačiau paminklas išliko, nes perlojiškiai tam trukdė, be to jį statant jo viduje buvo įlieti geležinkelio bėgiai ir daug armatūros.
Pokario metais keliasdešimt asmenų išėjo į miškus ir aktyviai įsijungė į pietų Lietuvos partizanų gretas. „Už Perloją ir visą Lietuvą“ žuvusiems partizanams atminti Perlojoje 1995 m. pastatytas paminklas. Kaip ir visoje Lietuvoje taip ir Perlojoje 1941–1951 m. vyko trėmimai į Sibirą. Tuo laikotarpiu per 7 kartus buvo ištremta apie 27 šeimos. Buvo sunaikinta 18 ištremtųjų sodybų.
1950 m. įkurtas „Gegužės pirmosios“ kolūkis, kuris 1959 m. tapo eksperimentiniu ūkiu. Jo funkcijos buvo moksliniais pagrindais tvarkyti augalininkystę ir gyvulininkystę. Tai buvo turtingas ir vienas respublikoje geriausių ūkių, priklausęs Lietuvos SSR žemdirbystės instituto bandymų stočiai. 1991 m. eksperimentinis ūkis reorganizuotas į žemės ūkio bendrovę, kuri 1997 m. visiškai likviduota.
1959 m. kartu su eksperimentiniu ūkiu buvo įkurta ir Lietuvos žemdirbystės instituto Perlojos bandymų stotis. Jos įkūrimo tikslas buvo sukurti žemdirbystės sistemą, tinkančią Pietryčių Lietuvos zonai, t. y. parinkti tinkamas sėjomainas, tobulinti žemėnaudą, numatyti priemones, kaip pagerinti lengvas smėlio ir priesmėlio dirvas ir racionaliai jas naudoti, nustatyti tinkamiausią lauko augalų agrotechniką. Tokia stotis yra vienintelė visoje Alytaus apskrityje.
Sovietmečiu Perlojoje pastatyta nemažai alytnamių, prekybos centras (parduotuvė ir valgykla; architektas E. Beinortas).
1993 m. patvirtintas dabartinis Perlojos herbas.
Gyventojai
1866 m. Perlojoje gyveno 738 katalikai ir 52 žydai. 1931 m. Lenkijai priklausiusioje Perlojos pusėje gyveno 213 žmonių.
Vietos tradicijos
Perlojos apylinkėse iki XIX a. pabaigos buvo paprotys iš medaus daryti „Velykų gėrimą“ midų. Į užvirintą vandenį įdėdavo žiupsnelį susmulkintų aviečių stiebelių, paskui įkrėsdavo medaus. Medui ištirpus ir skysčiui ataušus, leisdavo parūgti. Paskui gėrimą supilstydavo į butelius. Velykų midus būdavęs daromas rudenį arba žiemą, nes išlaikytas esąs geresnis. Nusisekęs midus būdavęs rudos spalvos, tįsus, lipnus.
Vėjavaikė
Vėjavaikė – 2008 m. išleistas britų režisieriaus ir scenaristo Mike Leigh filmas. Filmas sulaukė didžiulės sėkmės ir pelnė 19 prestižinių apdovanojimų.
Siužetas
Pradinukų auklėtoja, trisdešimtmetė senmergė Pauline „Poppy“ Cross gyvena Londone su kambarioke ir geriausia drauge Zoe. Kai pavagiamas Poppy dviratis ji nusprendžia pirmą kartą savo gyvenime lankyti vairavimo pamokas.
Jos naujasis vairavimo mokytojas Scott yra emociškai pažeidžiamas, kenčiantis nuo pykčio problemų ir nuolatos pabrėžia savo įsitikinimus dėl mizoginijos, sąmokslo teorijos ir rasizmo.
Poppy yra atsidavusi savo auklėtiniams, bet jos gyvenimas nepatenkina jos visų lūkesčių. Ji pradeda lankyti flamenko ir batuto pamokas. Poppy su draugais ir jaunesniąja seserimi dažnai laiką praleidžia vietinėje aludėje.
Grįždama iš sesers užmiesčio vilos ji pastebi aplink jos namus besisukinėjanti jos vairavimo instruktorių Scott, bet pabandžius su juo pašnekėt jis pabėga. Kitos vairavimo pamokos metu Scott tvirtina nieko apie tai nežinantis. Dėl nepastovios jo emocinės būklės įvyksta konfliktas, kurio metu Scott išsako savo pavydą dėl naujojo Poppy vaikino.
Paskutinėje filmo scenoje Poppy geriausia draugė Zoe pasiūlo jai nebebūti tokiai mielai visiems nepažįstamiems.
Kritika ir apžvalgos
Rotten Tomatoes duomenimis 95 % visos kritikos iš 76 apžvalgų apie filmą buvo teigiama. Filmas pateko į 13 žurnalų sudarytus geriausių 2008 m. filmų dešimtukus.
Salerno provincija
Salerno provincija  – Italijos provincija Kampanijoje. Provincijos sostinė yra Salernas.
Salerno provincijos plotas yra 4918 km², gyvena 1 109 837 žmonės (2011 m.), yra 158 savivaldybės.
Domantiškiai
Domantiškiai – viensėdis Ukmergės rajono savivaldybėje, 12 km nuo Siesikų.
Aleksandravo seniūnija
Aleksandravo seniūnija – istorinis teritorinis-administracinis vienetas, buvęs šiaurės vakarų Lietuvoje, vakariniame Plungės rajono savivaldybės ir rytiniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje.
Istorija
Seniūnijai vadovavo seniūnijos kaimų atstovų sueigoje (krivulėje) renkamas seniūnas (1915-1918 m. – šaltyšius), o jį pavadavo seniūno padėjėjas.
Administracinis centras: Aleksandravas.
Seniūnai: Juozas Mačiulskis (1932 m.)
Seniūnijai priklausę kaimai:
Sinkilas
Sinkilas (indonez. Singkil) – miestas Indonezijoje, Sumatroje, Ačeho regiono pietryčiuose, pelkėtoje žemumoje, Indijos vandenyno pakrantėje. Ačeh Sinkilo regencijos centras. Uostas Simpangkankano upės žiotyse.
Varnėnai (Raseiniai)
Varnėnai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Paliepių, prie kelio ir Alėjos upės.
Istorija
Iki XX a. pr. dab. kaimo vietoje buvo Kosakovščyznos dvaras (Raseinių valsčius).
Pasaulio centras
Pasaulio centras – 2001 m. JAV sukurta drama, dalyvavusi tų metų Kanų kino festivalio konkursinėje programoje.
Turinys
Jaunas milijonierius Ričardas kavinėje susipažįsta su mergina, kuri prisipažįsta esanti striptizo šokėja. Apsilankęs jos pasirodyme, Ričardas pasiūlo sandėrį: už 10 tūkstančių dolerių praleisti su juo savaitgalį Las Vege. Florans sutinka, jei tai bus savaitgalis be intymių ryšių.
Kartu praleistos 3 dienos abiem tampa tikru išbandymu – ar bundantys jausmai nugalės sandėrio taisykles ir kaip pasikeis gyvenimas vėliau, jiems grįžus atgal į savo gyvenimus...
Krikščiai
Krikščiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 13 km į pietryčius nuo Biržų, prie kelio.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Aleš Šteger
Alešas Štegeris (slovėn. Aleš Šteger, 1973 m. gegužės 31 d., Ptujus, Slovėnija) – slovėnų poetas, rašytojas, vertėjas, kritikas.
Biografija
Liublianos universiteto Filosofijos fakultete studijavo lyginamąją literatūrą bei vokiečių filologiją. Poetas yra Studentų leidyklos Beletrina redakcijos narys bei vienas iš Medanoje vykstančio festivalio „Poezijos ir vyno dienos" įkūrėjų. 1996 – 2004 metais jis vadovavo festivalio programai. 2000 metais Berlyne tapo Literarishen Colloquiums stipendininku. Po metų Štegeriui buvo paskirta amerikiečių fondo Abraham Woursell stipendija bei vokiečių Akademie Schloss Solitude stipendija Štutgarte 2002 metams. O dar po dvejų metų jam buvo paskirta dar viena stipendija – šįsyk DAAD– Kuenstlerprogramm. 2008 metais Štegeriui buvo įteiktas Rožanco apdovanojimas, teikiamas už geriausią slovėnų kalba parašytą esė. Poetas gyvena ir dirba Liublianoje.
Pirmasis Štegerio poezijos rinkinys „Šachmatų valandos“ („Šahovnice ur“) pasirodė 1995 metais. Iš karto po knygos išleidimo, poetas buvo pastebėtas ir apdovanotas Slovėnijos knygų mugėje. Po jo buvo išleistos dar trys poezijos knygos: „Kašmyras“ („Kašmir“, 1997), po metų nuskynusi Slovėnijoje svarbų Veronikos apdovanojimą, „Protuberantai“ („Protuberance“, 2002) bei „Posakių knyga“ („Knjiga reči“), pasirodžiusi 2005 metais. Tuo pat metu pasirodė ir pirmoji Štegerio kompaktinė audiopoezijos plokštelė, įrašyta kartu su Peteriu N. Gruberiu ir išleista kartu su rinkiniu „Akmuo“ („Kamen“). Prozos knyga „Kartais sausis būna vidurvasary“ („Včasih je januar sredi poletja“, 1999) simbolizuoja bandymą sujungti prozą, poeziją ir dokumentiką. Po šios knygos pasirodymo rašytojui buvo įteiktas Petrarkos apdovanojimas, skirtas jauniems Europos autoriams. 2007 metais pasirodė dar vienas Štegerio prozinis kūrinys – „Berlynas“ („Berlin“), paties poeto teigimu, ši knyga nėra kelionių apybraiža, nors ir parašyta remiantis kelionės į Berlyną įspūdžiais.
Štegeris verčia grožinę literatūrą bei eseistiką, daugiausia iš vokiečių kalbos. Yra išvertęs nemažai Gottfiedo Benno, Michaelo Donhauserio, Peterio Huchelio bei Pablo Nerudos kūrybos.
Poeto kūryba buvo išversta į daugelį kalbų bei publikuota daugiau nei 200 tarptautinių literatūrinių laikraščių bei žurnalų. Iki šiol Štegerio knygos išverstos į slovakų, čekų, kroatų, bulgarų, katalonų, prancūzų, anglų, vokiečių ir lietuvių kalbas.
Vokiečių špicas
Vokiečių špicas - šunų veislė. Šios veislės šunys Lietuvoje nėra populiarūs. Lietuvos kinologų draugijoje užregistruota apie 20 mažųjų bei nykštukinių špicų (2003 m. duomenys).
Kilmė
Tai labai sena iš durpinių šunų, gyvenusių akmens amžiuje, kilusi veislė. Ilgus tūkstantmečius bendraudami su žmonėmis špicai tapo šeimininkui ir jo šeimos nariams atsidavusiais sargais. Vokiečių literatūroje apie špicą užsimenama jau 1450 m. Į Vokietiją ir Olandiją šios veislės pirmtakus atvežė vikingai.
Visus špicus, išskyrus nykštukinius ir mažuosius (jie išvesti Didžiojoje Britanijoje), išvedė Vokietijos šunų augintojai.
Išvaizda
Špicai - ypač dekoratyvūs, lengvi, judrūs ir žaismingi šuneliai. Tai labai sena iš durpinio šuns kilusi veislė, mažai žmogaus pakeista, turinti natūraliai žavingą išvaizdą ir stiprią sveikatą. Praeiviai pamatę špicą, dažniausiai jį pavadina lapiuku ar meškiuku.
Vartai (reikšmės)
Vartai yra:
Vokiečių špicas
Išvaizda
Špicai pagal aukštį ties ketera skirstomi į:
Tačiau neretai mažųjų špicų vadoje gimsta nykštukai ir atvirkščiai.
Visi vokiečių špicai atitinka didžiojo špico standartą. Tarpusavyje veislės tipai skiriasi ūgiu ir atitinkamo stambumo sudėjimu.
Galva vidutinio dydžio, pleišto formos. Snukis trumpas. Nosies veidrodėlis juodas, rudų špicų rudas. Lūpos ir vokai juodi. Ausys mažos, stačios, arti viena kitos, trikampės. Akys vidutinio dydžio, ovalios, tamsios. Kaklas vidutinio ilgumo, ketera ryški, nugara tiesi, trumpa, krūtinės ląsta ovali. Uodega vidutinio ilgumo susukta į žiedą ir užriesta ant nugaros. Priekinės kojos vidutinio ilgumo, tiesios, užpakalinių kojų sąnarių kampai buki. Letenos suspaustais pirštais, mažos.
Plaukai ilgi, ypač apykaklės ir užpakalinių kojų srityje.
Didieji špicai būna balti, rudi ir juodi. Volfšpicų spalva kaip vilkų. O mažieji ir nykštukiniai špicai būna įvairių spalvų ir atspalvių. Pasitaiko net mėlynų ir margų. Trūkumai ir ydos. Plokščia arba apvali galva, labai didelės, išsprogusios akys, šviesus nosies veidrodėlis, lūpos ir akių vokai, neprigludusi prie nugaros uodega, banguoti plaukai.
Charakteris ir elgesys
Šiai veislei būdingi visi geriausi šuns charakterio bruožai: ištikimybė, atsidavimas ir žinoma - begalinė meilė šeimininkui. Nežiūrint jo dekoratyvios išvaizdos ir nedidelio ūgio, špicas visada atkakliai saugos savo namus. Jis labai budrus ir pradės loti anksčiau, negu atėjęs svečias paspaus durų skambučio mygtuką. Špicai loja labai skardžiai ir garsiai. Špicai turi įgimtą norą įtikti šeimininkui. Jie yra labai išradingi ir dažnai patys prisigalvoja sau žaidimų.Špicai pagal protingumą, iš visų šunų yra dvidešimt trečioje vietoje.
Tai universalūs kompanionai: su vaikais gali žaisti valandų valandas, o su pagyvenusiais žmonėmis, susisukę jiems ant kelių, žiūrėti televizorių. Špicai nedalyvauja cirko vaidinimuose ir šunų vikrumo varžybose.
Lomė
Lomė – Togo sostinė. Miestas išsidėstęs Gvinėjos įlankos pakrantėje, svarbus uostas, eksportuojantis kavą, kakavą, koprą. Yra Benino universitetas, Togo nacionalinis muziejus, nacionalinė biblioteka, Lomė katedra, pagrindinis šalies oro uostas.
Šalia Lomės yra Kodžoviakopės, Njekonakopės, Amutivės, Tokoino ir Bė miestai.
Istorija
Vokiečiai 1897 m. perkėlė sostinę iš Aneho į Lomę. Miestas sparčiai augo iki Pirmojo pasaulinio karo. 1914 m. miestą užėmė prancūzai.
1975 m. vasario 28 d. Lomėje įvyko Europos ekonominės bendrijos (EEB) ir 46 Afrikos, Karibų and Ramiojo Vandenyno šalių susitikimas, vadinamas pirmąją Lomės konvencija (first Lomé Convention).
Čiošos įlanka
miniatiūra|Čiošos įlanka Čiošos įlanka  – Barenco jūros įlanka tarp rytinio Kanino pusiasalio kranto ir žemyno.
Įlanka gana apvalios formos, 110 km ilgio, iki 130 km pločio. Gylis ties įplaukimu – apie 55 m, būdingas gylis – mažiau 50 m. Yra seklumų, kuriose gylis 2-3 m.
Įtekančios upės: Stambiausi intakai – Peša, Čioša ir Oma.
Vakaruose įlanką riboja ragas Mikulkin Nos (Микулкин Нос), rytuose – Barmino ragas. Rytiniai ir vakariniai įlankos krantai aukšti, iš skalūnų. Pietinis krantas žemas, smėlinis.
Levaja Liasnaja
Levaja Liasnaja  – upė vakarų Gudijoje, Bresto srityje. Tekėdama upė susijungia su Pravaja Liasnajos upe ir toliau teka kaip Liasnajos upė, kuri yra dešinysis Vakarinio Bugo upės intakas. Į upę įteka Višnios upė.
Čiošos įlanka
Čiošos įlanka priskiriama vadinamosioms istorinėms Rusijos įlankoms, tai yra, visa įlankos akvatorija teisiškai laikoma vidiniais Rusijos vandenimis.
Dungannon Swifts FC
Danganono „Swifts“ – Šiaurės Airijos futbolo klubas iš Danganono.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1949 m. Nuo 2003–2004 m. sezono rungtyniavo Premjer divizione.
2007–2008 m. UEFA taurės turnyre kovojo prieš Marijampolės „Sūduvą“. Namie nugalėjo minimaliu rezultatu 1-0, o Lietuvoje buvo sutriuškinti 0-4. Bendras rezultatas 4-1 lėmė, kad į kitą etapą pateko marijampoliečiai.
Raudis
Raudis – upelis Žemaitijoje, Šilalės rajone. Prasideda Endrikavo miške, prie Mažųjų Vankių kaimo. Pradžioje teka į šiaurę, vėliau į vakarus. Įteka į Paršežerį į šiaurės vakarus nuo Požerės. Prieš įtekėdamas į Paršežerį, kerta kelią.
Istorija
Raudis (Rawde) minimas XIV a. Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymuose.
Ensas
Ensas – upė Austrijoje, įtekanti į Dunojų, jos ilgis 254 km. Upė išteka iš Žemojo Tauerno kalnų, Zalcburge. Upės vaga susiformavo slenkant ledynams. Į Dunojų įteka ties Mathausenu. Svarbiausi intakai – Paltenas, Salza ir Štyras. Upėje pastatyta 10 hidroelektrinių, jų bendras pajėgumas – 345 MW. Parkas prateka pro Gesiauzės nacionalinį parką.
907 metais upė buvo Rytų frankų karalystės riba.
Garbuvas
Garbuvas – viensėdis Ukmergės rajono savivaldybėje, 9 km nuo Siesikų.
Karang Baru
Karang Baru  – miestas Indonezijoje, Sumatroje, Ačeho regiono šiaurės rytuose, šalia sienos su Šiaurės Sumatra. Ačeh Tamiango regencijos centras. Per miestą eina Banda Ačeho-Medano plentas ir geležinkelis.
Nikolajus Afanasjevas
Nikolajus Afanasjevas (1916 m. lapkričio 14 d. Petrograde – 2009 m. kovo 15 d.) – tarybinis šaunamųjų ginklų konstruktorius.
Gimė 1916 m. Petrograde (dabar Sankt Peterburgas). Vaikystė praėjo kaime Kalinino srityje. 1934 m. baigė septynmetę mokyklą, 1938 m. – žemės ūkio mechanizacijos technikumą Toržoke.
1939 m. paimtas į Raudonąją Armiją. Tarnavo tankų kariuomenėje Tolimuosiuose Rytuose (Mongolija). Tuo metu pabuvojo kariniame aerodrome, kur susipažino su tarybinių ir japonų lėktuvų ginklų pavyzdžiais.
1940 m. seržantas N. Afanasjevas sukūrė suporinto aviacinio kulkosvaidžio projektą. Kulkosvaidžio automatika buvo pagrįsta tuomet originaliu principu – vieno vamzdžio atatranka užtaiso kitą vamzdį ir atvirkščiai. Šio principo dėka techninė šaudymo sparta pasiekė 4000 šūvių per minutę. N. Afanasjevas studijavo konstruktorių V. Fiodorovo ir A. Blagonravovo darbus, buvusius pulko, kuriame jis tarnavo, bibliotekoje.
Dalinio vadas apie Afanasjevo brėžinius informavo komandarmą G. Žukovą, kuris perkėlė seržantą N. Afanasjevą į Ulan Batorą, kur armijos štabe jam skyrė darbo kambarį ir davė du mėnesius teoriniams brėžiniams pabaigti.
1941 m. spalio – gruodžio mėn. seržantas Afanasjevas buvo fronte, kur dalyvavo Riazanės gynyboje.
Voverys (Varėna)
Istorija
XIX a. pab. Voverių kaimas pateko į Seinų apskrities Kudrėnų valsčių, Liškiavos parapiją. Buvo Panemunio dvaro valda.
Nikolajus Afanasjevas
1943 m. vasarį Afanasjevą perkelia į NIPSVO ( 'šaulių ginklų mokslo tirimasis poligonas'). Penkerius metus dirbo poligono konstruktorių biure kartu su A. Sudajevu ir M. Kalašnikovu. Ten dirbdamas sukūrė labai paprastą ir labai patikimą 82 ir 120 mm minosvaidžių saugiklį nuo dvigubo užtaisymo. Tuo metu TSRS tokių saugiklių neturėjo. 1944 m. antrojoje pusėje JAV norėjo nusipirkti šio saugiklio gamybos licenciją, bet TSRS jos nepardavė.
1949 m., projektuodamas 12,7 mm aviacinį kulkosvaidį, sukūrė naują dujų nukreipimo tipo su smūginiu greitintuvu konstrukcinę ginklų automatikos schemą.
1953 m. į TSRS ginkluotę priimtas Afanasjevo konstrukcijos 12,7 mm aviacinis kulkosvaidis A12,7 su šaudymo sparta 800–1000 šūv./min. Kulkosvaidis naudotas sraigtasparniuose Mi-4 ir Mi-16, lėktuvuose L11-2, Jak-18, MiG-17U, MiG-19U ir MiG-21U.
1954 m. į ginkluotę priimta 23 mm N. Afanasjevo ir N. Makarovo konstrukcijos aviacinė patranka AM-23 (šaudymo sparta 1250–1350 šūv./min). Patranka naudota lėktuvuose Tu-16, Tu-95, M-3, An-8, An-12B, Be-6, Be-8.
1960 m. N. Afanasjevas perkeltas į Tulos CKIB SOO (rus. ЦКИБ СОО). Čia jis ima kurti šaulių ginklus. Jis konstravo padidinto efektyvumo automatą konkursui „Abakan“. XX a. 8-ojo dešimtmečio pabaigoje ėmė konstruoti pistoletus-kulkosvaidžius.
Apdovanojimai
N. Afanasjevo apdovanojimai:
Olimpinis vandens sporto stadionas
Olimpinis vandens sporto stadionas – sportinis baseinas Rio de Žaneire, Brazilijoje.
Istorija
Sportinis baseinas statomas specialiai 2016 m. vasaros olimpinėms žaidynėms. Jame vyks plaukimo ir sinchroninio plaukimo varžybos. Suprojektuota centro talpa – 18 tūkstančių žiūrovų. Projekto statybų vertė – 38 milijonai Jungtinių Valstijų dolerių.
Paprastasis kranklys
Paprastasis kranklys (Corvus corax) – varninių (Corvidae) šeimos, varnų (Corvus) genties paukštis. Priklausomai nuo Lietuvos regiono, šalyje nuo seno vadinamas krankliu, juodvarniu, varnu, krankiu, kruku.
thumb|370px|left|Paprastasis kranklys [[Braiso kanjono nacionalinis parkas|Braiso kanjono nacionaliniame parke (Juta, JAV)]] thumb|right|265px|Paprastojo kranklio „krukavimas“
Paplitimas pasaulyje
Labai plačiai paplitę šiaurinio Žemės pusrutulio dalyje. Gyvena beveik visoje Eurazijoje, išskyrus jos pietryčius ir pačius šiaurinius pakraščius, beveik visame Šiaurės Amerikos žemyne, išskyrus jos pietryčius ir Grenlandijos vidines teritorijas padengtas ledynais. Aptinkamas ir šiaurinės Afrikos dalyje arčiau Viduržemio jūros.
Gyvenamas biotopas
Paprastieji krankliai gyvena pačiose įvairiausiose gamtinėse sąlygose – dykumose, kalnuose, miškingose vietovėse ir pačiose atšiauriausiose Arkties vandenyno salose.
Paplitimas Lietuvoje
Lietuvoje gana gausus, peri apie 4000-7000 porų. Šalyje gyvena paprastojo kranklio Corvus corax corax porūšis.
Krikščionių demokratų sąjunga
Krikščionių demokratų sąjunga, KDS – Lietuvos politinė partija, veikusi 1990–2001 m. Valdybos pirmininkai – 1990 – 1991 m. Viktoras Petkus, 1991–2001 m. Kazys Bobelis.
Istorija
1989 m. vasario 10 d. trylikos asmenų grupė paskelbė pareiškimą, kad atgaivina veiklą Lietuvos krikščionių demokratų partija. Pirmuoju partijos pirmininku buvo išrinktas žymus disidentas Viktoras Petkus. Tačiau dėl asmeninių ambicijų ir tarpusavio nesutarimų netrukus dalis partijos narių, vadovaujami V. Petkaus įsteigė naują krikščioniškos pakraipos partiją – Krikščionių demokratų sąjungą. 1990 m. partija įregistruota Teisingumo ministerijoje (kodas 190747985, registracijos adresas – Vilnius, Akmenų g. 1-17).
Paprastasis kranklys
Kūno matmenys
thumb|left|270px|Paprastųjų kranklių (Corvus corax tibetanus) porūšio porelė [[Indija|Indijos Kchardung Lale]] Paprastieji krankliai tvirti, stambūs ir labai ištvermingi paukščiai. Kai jie skrenda – šniokščia oras. Pakyla nuo žemės pašokavę keletą kartų ir atsispyrę, todėl manytum juos esant l.sunkius. Paprastieji krankliai yra didžiausia ne tik varninių paukščių (Corvidae) šeimos, bet ir žvirblinių paukščių būrio rūšis. Jie gerokai didesni už pilkąją varną, truputį didesni už paprastąjį suopį, o varninių šeimoje jiems didumu beveik prilygsta baltapakaušiai ragasnapiai krankliai.
Krikščionių demokratų sąjunga
Istorija
Partija dalyvavo visuose 1992–2000 m. vykusiuose Seimo ir savivaldybių rinkimuose, tačiau žymių pasiekimų nebuvo. Partijos pirmininkas K. Bobelis į Seimą buvo renkamas pagal mažoritarinę sistemą Marijampolės rinkimų apygardoje.
Paprastasis kranklys
Kūno matmenys
Subrendusio kranklio kūno ilgis 54-69 cm, išskėstų sparnų tarpugalių atstumas 115–160 cm (Europos populiacijos patinėlių vidutiniškai 144–160 cm, patelių 124–138 cm), patinėlių kūno svoris 1100–1560 g arba vidutiniškai 1383 g, patelių 798–1315, arba vidutiniškai 1085 gramų. Užfiksuotas paprastųjų kranklių mažiausias kūno svoris 690 gramų, didžiausias – 2 kg.
Morfologija
Nuo kovo skiriasi didesniais kūno matmenimis ir pleišto pavidalo uodega. Abu porelės nariai juodi, melsvo metalo blizgesio. Sparnai apvalūs. Dažnai smakro plunksnos yra pailgėjusios ar pašiauštos ir atrodo it barzda. Snapas masyvus, galingas, juodas. Kojos stiprios, juodos. Jaunikliai juodi, matiniai.