cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Migdolų pienas
Istorija
Migdolų pieno naudojimas valgių gamyboje buvo plačiai paplitęs viduramžių Europoje, ypač Anglijoje. Jis minimas receptų knygose jau nuo XIV a. kaip sudėtinė tiek mėsiškų, tiek vegetariškų patiekalų, taip pat ir desertų dalis. Migdolų pienas buvo vienas iš pagrindinių pieno pakaitalų gavėnios laikotarpiu, kada ribojami gyvūniniai maisto produktai.
Gamyba
Migdolų pieną galima pasidaryti namuose, smulkiai sumalus brinkintus migdolus plaktuvu su vandeniu, nukošus tirščius ir pridėjus pagal skonį cukraus, druskos. Jis taip pat gaminamas pramoniniu būdu, parduodamas įvairiose pakuotėse, būna tiek natūralaus, tiek ir vanilinio, šokoladinio ar kitokio skonio.
Leckava
Leckava – miestelis Mažeikių rajono savivaldybėje, 12 km į šiaurės vakarus nuo Mažeikių, prie Lietuvos–Latvijos sienos. Seniūnaitijos, parapijos centras.
thumb|left|Leckavos dviaukštė koplytėlė
Etimologija
XVII a. 1-ojoje pusėje vietos katalikybę skatino Žemaičių seniūnas Jonas Alfonsas Liackis. Todėl vietos gyventojai bažnyčią ir vietovę vadino jo vardu (pridedant slavišką priesagą -ava).
Istorija
Prie miestelio, 1 km į pietvakarius yra Mantvydų piliakalnis, kuriame, spėjama, stovėjo kuršių pilis, į šiaurės rytus – I tūkstantmečio – XIII a. Leckavos piliakalnis, į vakarus – Griežės piliakalnis. Aptiktas kapinynas.
1622 m. Griežėje pastatyta evangelikų reformatų bažnyčia. 1630 m. Žemaičių seniūnas Jonas Alfonsas Liackis pastatydino medinę katalikų Leckavos bažnyčią. Vietovę ir bažnyčią gyventojai pavadino jo vardu. 1644 m. bažnyčia sudegė, tada dvarininkas pastatė kitą, didesnę, bet ir ši 1783 m. sudegė.
Leckava pirmą kartą įvardyta miesteliu 1658 m. 1785 m. Adomas Gurskis pastatė naują bažnyčia. Leckavos dvaro darbininkai 1862 m. gruodžio mėn. pasipriešino rekrūtų ėmimui, 1863 m. sukilimo metu vietos gyventojai aršiai kovojo prieš caro kariuomenę. XIX a. pabaigoje Leckava – Šiaulių apskrities miestelis, buvęs Viekšnių valsčiuje ir parapijoje.
XX a. pradžioje miestelis garsėjo Jokūbinių mugėmis. 1907 m. įkurta pradžios mokykla, dab. Mažeikių Senamiesčio pagrindinės mokyklos skyrius. Po I pasaulinio karo miestelį ne kartą niokojo bolševikai ir bermontininkai. Per Antrąjį pasaulinį karą miestelis ir bažnyčia vėl sudegė. Nacių okupacinės administracijos įsakymu 1941 m. rugpjūčio mėn. prie Mažeikių nužudyta 11 miestelio žydų šeimų. TSRS valdžia 1940–1941 m. ir 1944–1953 m. ištrėmė 9 Leckavos gyventojus.
Po karo parapijiečiams ilgai neleista statyti bažnyčios senoje vietoje, todėl 1955 m., daugiausia grįžusių tremtinių lėšomis, kaime pastatyta laikina, o 1958 m. Leckavos Šv. Lauryno bažnyčia suręsta senoje vietoje, miestelyje.
Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1949 m. įkurta biblioteka, kultūros namai, medicinos punktas. 2008 m. patvirtintas Leckavos herbas.
Stasys Neimanas
Biografija
Gimė kunigo Adolfo ir Marijos Neimanų šeimoje. Mokėsi Biržų mokykloje. Pirmojo pasaulinio karo metu kartu su tėvais pasitraukė į Rusiją. Semipalatinske baigė gimnaziją. 1918-1919 m. studijavo teisę Tomsko universitete. 1919 m. sugrįžo į Lietuvą netekęs tėvo, kuris jau pasirengęs grįžti į Tėvynę, staiga susirgo ir mirė. Jį amžinajam poilsiui priglaudė Semipalatinsko stačiatikių kapinės.
Sugrįžęs į Lietuvą, 1923-1925 m. mokytojavo Panevėžio gimnazijoje. 1929 m. baigęs Lietuvos universiteto evangelikų teologijos fakultetą, Sinodo ordinuotas reformatų Bažnyčios diakonu ir paskirtas padėjėju kun. Jonui Šepečiui Papilio parapijoje. 1931 m. ordinuotas kunigu ir paskirtas Nemunėlio Radviliškio parapijos klebonu. 1936 m. lapkričio 19 d. išrinktas LERB kolegijos nariu.
Buvo vedęs Kazimierą Rimkevičiūtę (1901-1984 m.), su kuria išaugino dukras Margaritą ir Ievą bei sūnus Stasį ir Joną.
Užėjus Antrojo pasaulinio karo audroms su žmona ir keturiais mažamečiais vaikais, bijodami naujosios valdžios represijų, pasitraukė į Vokietiją. Čia pradėjo aktyvią bažnytinę ir visuomeninę veiklą: lankė po karo pasitraukusius žymiuosius veikėjus, rūpinosi evangelikų organizuotos veiklos atstatymu. Buvo vienas iš iniciatorių 1946 m. gegužės 30 d. sušaukti išeivių evangelikų suvažiavimą Hanau mieste, buvo išrinktas į Laikinąją Lietuvos evangelikų vyriausiąją Bažnyčios tarybą, o 1946 m. lapkričio 9-10 d. d. Lebenštadte įvykusiame evangelikų liuteronų ir reformatų Bažnyčių atstovų bendrame Sinode – į Vyriausiąją lietuvių evangelikų Bažnyčios tarybą. Joje darbavosi iki 1948 m. gruodžio 8 d., kol reformatai ir liuteronai susiorganizavo savarankiškai veiklai. 1949 m. dalyvavo antrajame išeivijos evangelikų reformatų Sinode.
Buvo nepaprastai aktyvus bažnytinės spaudos darbuotojas, žurnale „Mūsų žodis“ ir kituose išspausdinęs nemažai Bažnyčios istorijos medžiagos.
Vytautas Mačernis
Vytautas Mačernis (1921 m. birželio 5 d. Šarnelėje, Žemaičių Kalvarijos valsčius, Telšių apskritis – 1944 m. spalio 7 d. Žemaičių Kalvarijoje, palaidotas Šarnelėje) – lietuvių poetas.
Biografija
Užaugo gimtajame Šarnelės kaime Žemaitijoje, čia sukūrė ir daugumą savo eilėraščių. Nors stambus Mačernių ūkis buvo praskolintas, tačiau Vytauto tėvas gyveno gana poniškai – mėgo puotauti, medžioti. Gausioje šeimoje (gimė 13 vaikų, užaugo 7) jis buvo antrasis vyriausias. Poeto giminės ir biografai teigia, kad motina laukusi dukters, bet gimus ir antram vaikui berniukui, nusivylė ir nelabai mylėjo Vytautą. Galbūt dėl to jį daugiausia augino senelė, prie kurios vaikas buvo labai prisirišęs. Senelė mirė 1934 m., būdama 80 metų.
1938 m. jaučio subadytas mirė tėvas, ir motina liko su 2 paaugusiais bei 5 mažamečiais vaikais. V. Mačernio šviesiausias ir gražiausias prisiminimas – senolė, kuri jį augino, kėlėsi naktimis, o ūgtelėjusiam sekė pasakas. Jis buvo susimąstęs, užsisklendęs savyje, kažko susikrimtęs vaikas. Kartais jį pagaudavo regėjimai ar sapnai vidury dienos. Motinos teigimu, jis mėgdavo tupėti „gandrelyje“ – lizde, kurį buvo įsitaisęs aukštoje pušyje, ir svajodamas žiūrėti į horizontą.
1939 m. baigęs gimnaziją, pradėjo studijuoti anglų kalbą Vytauto Didžiojo universitete. Įsijungė į jaunų literatų veiklą, svajojo apie savąjį žurnalą. 1940 m. persikėlė į Vilniaus universitetą, po dviejų semestrų pagrindine savo specialybe pasirinko filosofiją. Lankė ir lituanistikos paskaitas, klausė Vinco Krėvės, Vinco Mykolaičio Putino paskaitų, dalyvavo Balio Sruogos seminaruose. Susipažino su būsima istorijos mokytoja Brone Vildžiūnaite (1920-2022), su kuria vėliau susižadėjo, bet taip ir nespėjo susituokti. Po V. Mačernio mirties B. Vildžiūnaitė niekuomet neištekėjo.
thumb|200px|V. Mačernio žūties vieta [[Žemaičių Kalvarija|Žemaičių Kalvarijoje]] thumb|200px|V. Mačernio kapas
1943 m. dėl karo uždarius universitetą, grįžo tėviškėn. Čia jis skaitė astronomijos ir fizikos knygas, vertė Oskaro Milašiaus kūrybą, mokėsi prancūzų kalbos, kadangi ketino studijuoti Sorbonos universitete Paryžiuje. V. Mačernis mokėjo net 8 kalbas: lietuvių, vokiečių, anglų, prancūzų, italų, rusų, lotynų, graikų; manoma, kad V. Mačernio planuose buvo mokytis ir hebrajų kalbos.
1944 m. spalio 7 d. Žemaičių Kalvarijos pakraštyje važiuojant vežimu į poeto galvą pataikė atsitiktinė artilerijos sviedinio skeveldra ir atėmė jauno bei talentingo poeto gyvybę. Vytautą, tebesėdintį vežime, bet jau negyvą, arklys, kaip įpratęs, atvežė į Jurkų kiemą. Kaip iš poeto artimųjų ir kitų žmonių pasakojimų yra užrašęs Vytautas Kubilius, tik kitą dieną brolis Vladas, namiškiai ir keli kaimynai greitomis sukalę karstą išvažiavo Ž. Kalvarijon laidoti poeto. Tačiau netoli miestelio jau dundėjo patrankos, krito artilerijos sviediniai, todėl artimieji velionį paskubomis išsivežė atgal Šarnelėn. Ten ir palaidojo – vidury laukų, tėviškės kalnelyje, kurį jis buvo labai pamėgęs, tarp aukštų pušų, eglių ir ąžuolų, kur dažnai ateidavo su savo senole.
Sovietinės represijos neaplenkė Mačernio šeimos – kadangi vyriausiasis brolis Vladas išėjo į mišką (pasirinko slapyvardį Miškinis), į Kareliją buvo ištremta Mačernio motina; iš tremties sugrįžo. 1948 m. nuo išdaviko kulkos žuvo brolis Vladas, o 1950 m. į Taišeto lagerį, iš ten – į Krasnojarsko kraštą ištremta sesuo Valerija.
Kūryba
Pirmąjį eilėraštį išspausdino 1936 m., paskutinį – 1944 m. spalio mėn. Pirmieji eilėraščiai buvo publikuoti ateitininkų žurnaluose „Ateities Spinduliai” ir „Ateitis” (į šios organizacijos veiklą kūrybos pradžioje aktyviai buvo įsijungęs ir pats V. Mačernis). Vėliau rašė vizijas, sonetus, trioletus, giesmes, trumpus aforistinius eilėraščius.
Vienintelis ciklas, kurį jis spėjo pabaigti – „Vizijos“ (1939–1942 m.). Taip pat sukūrė 81 iš 96 planuotų sonetų „Metų“ ciklui, 14 „Songs of myself“ („Dainos apie save“) giesmių. Yra žinomos jo novelės „Aš atnešiau jums saulės patekėjimą“, „Ramybės bankas“, „Tuštybė“.
Parašė filosofinės poemos „Žmogaus apnuoginta širdis“ pradžią, nemažai vertė iš užsienio kalbų.
Pirmosios knygos išleistos pokario metais Vakarų Europoje ir JAV („Vizijos” 1947 m. išleistos Romoje, Vytautui Sauliui parengus spaudai, „Poezija” - Čikagoje, 1961 m.; redagavo Kazys Bradūnas ). Tuo tarpu sovietinėje Lietuvoje V. Mačernio poezija ignoruota, kol galop 1970 m. išleista poezijos rinktinė „Žmogaus apnuoginta širdis”. 1990 m. Vytauto Kubiliaus paruoštas išsamus Mačernio kūrybos rinkinys „Po ūkanotu nežinios dangum”, 2015 m. - dar išsamesnis kūrybos rinkinys „Man patiko tik vandenys gilūs“, į kurį įėjo ir du anksčiau neskelbti eilėraščiai.
Kūrybos bruožai
Visą savo trumpą gyvenimą paskyrė žmogaus gyvenimo prasmės ieškojimui, gilindamasis į būties klausimus, tokius kaip: Kodėl jis gyvena Žemėje? Kokia žmonijos misija joje? Kodėl egzistuoja pasaulis, kupinas kančios, skausmo ir neapykantos? Mačernio eilėraščiuose atsiskleidžia poeto išgyventas skausmas.
Būdamas jautrios sielos, poetas negalėjo likti abejingas Lietuvą ir visą pasaulį sudrebinusiems įvykiams: pirmajai sovietinei okupacijai, vėliau – nacistinės Vokietijos įsiveržimui, galiausiai – Antrajam pasauliniam karui, nusinešusiam tiek gyvybių. Dėl to jo poezijoje vyrauja niūri nuotaika, tamsios spalvos, pasaulio atšiaurumo tema. Šia nuotaika ypač persmelktas „Vizijų“ ciklas, kur pasaulis įvardytas pikto vakaro, klajoklio vėjo, erdvėje pasiklydusio klajūno paukščio įvaizdžiais.
Vytautui Mačerniui būdinga egzistencialistinė pasaulėjauta, kurios vienas žymiausių atstovų Vakarų Europoje – Alberas Kamiu. Anot egzistencialistų, kad žmogui jį supantis pasaulis priešiškas ir nepažinus, jame nieko nėra pastovaus, o asmenybė pasmerkta kovai, kančioms ir galiausiai pražūčiai. Tai patvirtina ir V. Mačernis: „Praeinančiam pasaulyje praeisiu, kasdien suduždamas, bet išdidus“ (trečias pavasario sonetas).
Kita vertus, Vytautas Mačernis istoriografijoje kaip egzistencialistas įvardinamas retai, nors nagrinėjo tuos pačius būties klausimus, kaip ir šios filosofinės krypties atstovai. Ypač ryškiai jaunojo poeto kūryboje atsispindi pagrindinė egzistencializmo tema – kančia, nes V. Mačernio kūriniuose lyrinis subjektas dažnai nelaimingas ir kenčiantis dėl svetimumo jausmo pasaulyje.
Visą gyvenimą V. Mačernis siekė pažinti ir jį supantį pasaulį, tikėdamas, kad tik ieškodamas galįs surasti gyvenimo esmę. Būties klausimai būdingi visai jo lyrikai.
Palikimas
1987 m. poeto Eugenijaus Matuzevičiaus iniciatyva Žemaičių Kalvarijoje įkurtas V. Mačernio muziejus, kuriame saugomos poeto poezijos knygos, nuotraukos, dokumentai bei asmeniniai daiktai.
2016 m. Vytauto Mačernio sužadėtinė Bronė Vildžiūnaitė Maironio muziejui padovanojo 32 Vytauto Mačernio jai rašytus laiškus.
Vytauto Mačernio vardu pavadinta Sedos gimnazija, gatvės Šarnelėje, Plungėje, Vilniuje (Visoriuose).
Lauren Faust
Loren Faust (, g. 1975 m. liepos 25 d. netoli Anapolio) – JAV animatorė.
Mokėsi Kalifornijos menų institute.
Kūrė kadruotes animaciniam serialui „The Powerpuff Girls“. Ten susitiko su būsimu vyru, Kraigu MakKrakenu.
Vienu iš pagrindinių kūrinių laikomas animacinis serialas „My Little Pony: Friendship is Magic“.
Dvasinis materializmas
Dvasinis materializmas arba dvasinis narcisizmas – dvasingumo naudojimas savo ego stiprinimui. Šį terminą įvedė budistų dvasininkas Čiogjamas Trungpa, išleidęs knygą „Cutting Through Spiritual Materialism“.
Tradiciniuose dvasiniuose tikėjimuose nuolat pabrėžiama siekiamybė mažinti savo egoizmą, tačiau daugelyje šiuolaikinių Naujojo Amžiaus tikėjimų, į dvasingas pretenduojančių knygų pateikiamas iškreiptas dvasingumo suvokimas – ten dvasingumas suvokiamas kaip priemonė, padedanti individui pasiekti materialinę ir psichologinę gerovę, dvasingumas tampa preke, mados dalyku.
Pasak Čiogjamo Trungpos, visas laimės siekimas, nukreiptas į ego, yra pasmerktas kančiai.
Savivaldybė
Savivaldybė – juridinio asmens statusą turinčio valstybės administracinio vieneto, jo teritorijos, šioje teritorijoje nuolat gyvenančių žmonių organizuotos bendruomenės, kuriai įstatymu suteikta vietos savivaldos teisė, šios bendruomenės išrinktų politinių partijų ir organizacijų kandidatais pasiūlytų atstovų ir jų suformuotų bei kontroliuojamų viešojo administravimo institucijų visuma.
Vietos savivalda – savivaldybės bendruomenės ir jos išrinktų atstovų bei jų suformuotų ir kontroliuojamų viešojo administravimo institucijų teisė ir galia savarankiškai tvarkyti ir valdyti bendruomenės viešuosius reikalus. Šią teisę ir galią įgyvendina tiesioginiuose, slaptuose ir visuotiniuose rinkimuose išrinkta savivaldybės taryba – savarankiškas ir visoje teritorijoje vienintelis bendruomenės plėtros strategiją numatantis, jos įgyvendinimui skiriamas lėšas valdantis ir įgyvendinimą visais aspektais kontroliuojantis bendruomenės valdžios organas.
Savivaldybės viešasis administravimas – įstatymais ir savivaldybės tarybos teisės aktais reglamentuojama savivaldybės tarybos suformuotų bei kontroliuojamų viešojo administravimo institucijų veikla, savivaldybės teritorijoje įgyvendinti įstatymams ir savivaldybės tarybos teisės aktams.
Viešojo administravimo institucijos – savivaldybės tarybos sudarytos ir kontroliuojamos politinės ir profesionalios struktūros, įstaigos ir pareigūnai, turintys įstatymais ir savivaldybės tarybos teisės aktais suteiktą teisę ir galią juos įgyvendinti savivaldybės teritorijoje. Viešojo administravimo institucijos savivaldybėje veikia pagal teisių ir galių subordinaciją:
Viešosios paslaugos – įstatymais ar savivaldybės tarybos teisės aktais reglamentuota specialių įstaigų ir organizacijų veikla, įgyvendinant nustatytos apimties, kokybės ir vertės specialias savivaldybės funkcijas ir įsipareigojimus bendruomenei arba gyventojams, finansuojamas arba biudžeto, arba specialių rinkliavų, arba pagal sutartinį atlygį gautomis lėšomis.
Viešųjų paslaugų administravimas – viešojo administravimo institucijų veikla, nustatant viešųjų paslaugų teikimo taisykles, reglamentuojančias jų teikimo sąlygas, apimtis, kokybę, vertę ir apmokėjimą, steigiant viešąsias paslaugų teikimo įstaigas arba viešajame konkurse samdant kitas įstaigas, įmones ar organizacijas šioms paslaugoms teikti, taip pat paslaugų teikimo priežiūra ir kontrolė. Paprastai viešųjų paslaugų administratorius pats šių paslaugų neteikia.
Savivaldybės viešojo administravimo institucijos savivaldybei įstatymu priskirtas, bendruomenės deleguotas ar prisiimtas funkcijas įgyvendina priimdamos teisės aktus, kurie privalomi jų objektui ir subjektui arba visai bendruomenei.
Savivaldybių funkcijos Lietuvoje
Lietuvoje nuo 1994 m. iki 2016 m., galima išskirti du itin svarbius lūžio momentus – tai 2000 m. ir 2008 m., kai, veikiant išoriniams ir vidiniams veiksniams, savivaldybėms suteiktų funkcijų gerokai daugėjo. Tačiau, kiekybine prasme skirtumas tarp savarankiškųjų ir valstybės priskirtų funkcijų yra visai nedidelis. Dėl to galima teigti, jog savivaldybių galios (funkciniu aspektu) yra gana ribotos
Rimgaudas Eilunavičius
Rimgaudas Eilunavičius (g. 1938 m. sausio 28 d. Šiauliuose) – Lietuvos inžinierius, fotografas, žurnalistas.
Biografija
1957 m. baigė Šiaulių darbo jaunimo vakarinę mokyklą, 1958–1965 m. studijavo Kauno politechnikos institute ir dirbo instituto laboratorijoje.
1955–1958 m. dirbo Šiaulių dviračių gamykloje. 1966–1967 m. – Kauno statybos tresto Nr. 2 inžinierius, Gelžbetoninių konstrukcijų gamyklos direktoriaus pavaduotojas. 1967 m. jo iniciatyva įsteigta Kino mėgėjų draugija; iki 1971 m. jos pirmininko pavaduotojas. 1971–1977 m. dirbo Lietuvos SSR kūno kultūros ir sporto komitete. 1977–1989 m. laikraščio „Tiesa“ redakcijos fotokorespondentas, žemės ūkio skyriaus korespondentas, laiškų skyriaus vedėjas.
1989–1991 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos atsakingasis sekretorius, 1991–2003 m. pirmininkas. Jam vadovaujant sukurti nauji LŽS skyriai, sutvarkyta žurnalistų įskaita, pakeisti sąjungos narių bilietai, pagausėjo narių, priimtas Lietuvos žurnalistų ir leidėjų etikos kodeksas, sudaryta žurnalistų ir leidėjų etikos komisija, paskirtas Žurnalistų etikos inspektorius. 1992 m. įsteigta Vinco Kudirkos premija, atnaujinta leidinio „Žurnalistų žinios“ leidyba.
Balandiškė
Balandiškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Gaidės.
Kate Beckinsale
Keitė Bekinseil (g. 1973 m. liepos 26 d. Londone) – Anglijos aktorė, labiausiai žinoma savo vaidmenimis filmuose „Perl Harboras“ ir „Van Helsingas“.
Šeima
180px|thumb|left|Keitė 2007 m. Kathrin Romany Beckinsale gimė 1973 m. liepos 26 d. Londone, Judy Loe ir Richard Beckinsale šeimoje. Abu jos tėvai buvo aktoriai, motina ir dabar vaidina įvairiuose britų televizijos filmuose. Tėvas, kilęs iš Notingamo, buvo populiarus septintojo dešimtmečio Britanijos aktorius, vaidinęs populiariose to meto komedijose, mirė nuo širdies smūgio 1979 m., sulaukęs 31-erių. Keitės prosenelis iš tėvo pusės yra kilęs iš Mianmaro.
Ji lankė privačią „Godolphin and Latymer“ mokyklą. Paauglystės metais Keitė du kartus laimėjo W. H. Smith vardo Jaunųjų rašytojų konkursą: pirmą kartą už tris trumpas noveles, antrąjį – už tris eilėraščius. Vėliau sekė maištingasis laikotarpis, kurį lydėjo problemos dėl anoreksijos ir rūkymo. Šios priklausomybės Kate neatsikratė iki šiol. Vėliau ji studijavo Oksforde prancūzų ir rusų literatūrą, tačiau mokslų nebaigė, nusprendusi pasekti tėvų pėdomis ir atsidėti aktorės karjerai.
Aktorės karjera
Pirmuoju Keitės vaidmeniu tapo pasirodymas filme apie Antąjį pasaulinį karą „One Against the Wind“ 1991 m. Filmavimas vyko Liuksemburge vasarą, o ekranuose pasirodė metų pabaigoje.
Dar tebesimokant Oksforde, jai buvo pasiūlytas vaidmuo Kenneth Branagh filme „Much Ado About Nothing“ pagal Viljamo Šekspyro pjesę. Studijų metais ji suvaidino dar trijuose filmuose. 1994 m. ji kartu su Kristianu Beilu vaidino filme „Prince of Jutland“, vėliau, 2002 m., jie vėl susitiko filmuojant dramą „Laurel Canyon“. Kurį laiką Kate negalėjo apsispręsti dėl studijų, kurias laikė galimybe ir priemone plėsti akiratį. Trečiaisiais metais ji pagal mainų programą kurį laiką gyveno Paryžiuje, kur vėliau pasiliko dar kuriam laikui. Būnant čia, Kate ir apsisprendė tapti aktore.
1995 m. filme „Haunted“ Kate vaidino su legendiniu britų aktoriumi Džonu Gilgudu. Po metų ji buvo pakviesta vaidmeniui filme „Emma“ pagal Džeinės Ostin romaną. Po to sekė keli vaidmenys keliuose žiūrovų palankumo nesulaukusiuose filmuose „Shooting Fish“ ir „The Last Days of Disco“.
Greta televizijos vaidmenų, Keitė ėmė dirbti ir teatre. 1995 m. ji su „Thelma Holts Theatre Company“ keliavo po Angliją su Antono Čechovo pjese „Kiras“.
Daniele De Rossi
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 2004 m. rugsėjo 4 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, kur per trejas rungtynes sužaidė 177 minutes, antrosiose rungtynėse žaidėjui parodyta raudona kortelė.
Romos klube italas žaidė nuo 2001 iki 2019 m. ir sužaidė 459 rungtynes, pagal tai De Rosis tapo antras klube pagal rungtynių skaičių po Frančesko Točio. Pasibaigus 2019 m. sezonui „Romos“ klubas pranešė, kad sutarties su žaidėju nepratęs.
Kate Beckinsale
Aktorės karjera
Vienas pirmųjų jos vaidmenų Holivude filme „Brakedown Palace“ 1999 m. nesulaukė sėkmės. Tačiau jau 2001 m. ji sulaukė dėmesio atlikusi vaidmenį viename populiariausių metų filmų „Perl Harboras“ po to, kai sutiko jame pakeisti Čarlizę Teron. Po šio vaidmens Keitė sulaukė daug pasiūlymų filmuotis. Kai kurie filmai ir vaidmenys nebuvo vykę, tačiau prisidėjo prie aktorės populiarumo. 2003 m. ji vaidino vampyrę filme „Kitas pasaulis“ ir jo tęsiniuose, o 2004 m. – vampyrų medžiotoją „Van Helsinge“. Tais pačiais metais Avos Gardner vaidmeniui Martino Skorsezės filme „Aviatorius“ jai teko atsikratyti 20 svarų svorio.
Daniele De Rossi
2019 m. vasarą saugas prisijungė prie „Boca Juniors“ komandos. Argentinos klube italas sužaidė tik 7 rungtynes, per kurias pelnė vieną įvartį. 2020 m. sausio 6 d. De Rosis paskelbė apie karjeros pabaigą.
2021 m. kovo 18 d. italas tapo savo šalies rinktinės trenerio Roberto Mančinio asistentu. Vėliau italas pradėjo UEFGA A trenerio kursus. Su Italijos rinktine De Rosis dirbo ir XXII pasaulio futbolo čempionato kvalifikacijos rungtynėse.
Kate Beckinsale
Asmeninis gyvenimas
thumb|right|200px|Keitė 2008 m. thumb|right|200px|Keitė 2016 m. 1999 m. Keitė Bekinseil su Velso aktoriumi Maiklu Šynu (Michael Sheen) susilaukė dukters Lili Mo Šyn (Lilly Mo Sheen). 2004 m. ji ištekėjo už Lenas Vaismenas (Len Wiseman), su kuriuo susipažino kuriant filmą „Kitas pasaulis“: Lenas buvo režisierius, Keitė – aktorė, o Maiklas Šynas taip pat vaidino šiame filme. 2006 m. Keitė su Lenu vėl kartu dirbo prie filmo tęsinio „Kitas pasaulis. Evoliucija“. Šiuo metu jie gyvena Venecijoje, Kalifornijoje.
Daniele De Rossi
2022 m. spalio 11 d. italas tapo Serie B komandos „S.P.A.L. 2013“ treneriu.
2023 m. vasario 14 d. jis buvo atleistas iš komandos trenerio pareigų.
Kate Beckinsale
Asmeninis gyvenimas
Keitė nuolatos patenka į įvairių leidinių gražiausių moterų sąrašus. 2009 m. žurnalas „Esquire“ suteikė jai „Sexiest Woman Alive“ titulą, o „Hello!“ 2002 m. – „England’s #1 Beauty“ vardą.
Korėjinė tuja
Korėjinė tuja (Thuja koraiensis) – kiparisinių (Cupressaceae) šeimos augalas, savaime auga pietų ir šiaurės Korėjose, bei š.r. Kinijoje.
Emil Młynarski
Emilis Mlynarskis (1870 m. liepos 18 d. Kybartuose, Rusijos imperijoje - 1935 m. balandžio 5 d. Varšuvoje, Antroji Lenkijos Respublika) – smuikininkas, dirigentas, kompozitorius, vienas iš Varšuvos filharmonijos įkurėjų ir direktorius 1901-1905 metais.
Korėjinė tuja
Korėjinė tuja introdukuota Lietuvoje.
Emil Młynarski
Biografija
Gimė 1870 m. liepos 18 d. Kybartuose. Būdamas 10 metų pradėjo mokytis groti smuiku Sankt Peterburgo konservatorijoje. Tolimesnes muzikos studijas tęsė pas garsų to meto vengrų smuikininką Leopoldą Auerį. Kompozicijos mokėsi pas rusų kompozitorių Anatolijų Liadovą, o instrumentuotę pas Nikolajų Rimskį-Korsakovą.
Mlynarskis studijų metu išsiskyrė talentu ir ypatingu muzikalumu, todėl tik baigusiam studijas iš karto buvo pasiūlyta groti antruoju smuiku Leopoldo Auerio styginių kvartete. Nuo 1890 m. pradėjo smuikininko karjerą, šalia muzikavimo kvartete sekė daugybė koncertinių kelionių Peterburge, Minske, Gardine, Kaune, Vilniuje, Kijeve, Odesoje, Varšuvoje, Berlyne, Leipcige, Magdeburge, Hanoveryje, Manheime, Augsburge ir Londone.
1893 m. tapo muzikos mokytoju Odesos muzikos mokykloje. 1895 m. vedė Oną Grincevičiūtę iš Ilguvos dvaro, kuris kaip žmonos kraitis atiteko Mlynarskiui, kuris dvare dažnai lankydavosi ir kurdavo iki I pasaulinio karo pradžios. Mlynarskis simpatizavo lietuviams, gabius muzikos studentus skatindavo materialiai. Finansiškai parėmė Mikalojų Konstantiną Čiurlionį, Stasį Šimkų bei dukterėčią Beatričę Grincevičiūtę.
1897 m. persikėlė gyventi į Varšuvą. 1900 m. tapo pirmuoju naujai įkurtos Varšuvos filharmonijos dirigentu. 1904-1907 m. Varšuvos muzikos instituto direktorius. 1916 m. išvyko į Maskvą, kur dirbo didžiojo teatro dirigentu. 1918 m. grįžo į Varšuvą, kur toliau dirbo filharmonijoje. 1919 m. paskirtas Varšuvos konservatorijos direktoriumi. Tais pačiais metais tapo Varšuvos operos meno direktoriumi, kuriuo išbuvo iki 1929 metų.
1929-1931 m. gyveno JAV, Filadelfijos mieste, kur dirbo miesto orkestre ir operoje bei dėstė Music of Curtis universitete. 1931 m. grįžo į Varšuvą, 1932-1933 m. buvo Varšuvos operos direktoriumi. 1934 m. išrinktas Lenkijos kompozitorių asociacijos prezidentu. Mirė 1935 m. balandžio 5 d. Varšuvoje. Dukra Aniela ištekėjo už žymaus pianisto Arthur Rubinstein.
Špilmano apdovanojimas
thumb|Apdovanojimų logotipas Špilmano apdovanojimas - tai apdovanojimas skirtas už labai trumpai egzistuojančius kūrinius. Apdovanojimas pavadintas vokiečių menininkų grupės Szpilman vardu. Apdovanojimų tikslas skatinti kurti efemerinius kūrinius. Nuo 2003 m., kai buvo pradėtas rengti šis renginys tai yra vienintelis tokio tipo meno apdovanojimas už efemerinius kūrinius. Apdovanojimai vyksta kiekvienais metais. Apdovanojimą sudaro piniginė suma, kelionė į Cimochovizną, Lenkijoje ir didžiulė kiekvienais metais pereinanti nugalėtojams taurė. Vykstant apdovanojimams teisėjų komisija pasirenka septynis kandidatus ir išrenka vieną nugalėtoją. Apdovanojimai vyksta Berlyne, Vokietijoje.
Istorija
2003 m. Vokietijos, Ofenbacho ir Frankfurto prie Maino universitetų studentai įkūrė Špilmano apdovanojimus. Pradžioje galėjo dalyvauti tik žmonės iš Vokietijos, iš viso dalyvavo 17 dalyvių. 2004 m. buvo pakeistos taisyklės ir leista dalyvauti visos Europos žmonėms, iš viso dalyvavo 23 dalyviai. 2005 m. dalyvavo 173 dalyviai. Po metų buvo dar kartą pakeistos taisyklės ir konkurse galėjo dalyvauti dalyviai iš viso pasaulio. 2006 m. dalyvavo 358 dalyviai, 2007 m. 203, 2008 m. 298, 2009 m. 375. Dalyviai yra iš daugelio pasaulio šalių, tarp jų ir dalyviai iš Lietuvos.
Nugalėtojai
thumb|Špilmano apdovanojimų taurė
Jotalandas
Jotalandas (SV Götaland) − yra viena iš keturių tradicinių Švedijos karalystės, viena iš trijų dabartinės Švedijos žemių. Kaip ir kitos Švedijos žemės, ji neturi administracinės funkcijos, o yra istorinis-kultūrinis regionas. Ji yra pietų Švedijoje.
Šiaurėje Jotalandas ribojasi su Svealandu.
Administracinis padalinimas
Jotalando plotas 87 712 km², o gyventojų − 4 488 448 (2009). Tradiciškai Jotalandą sudaro 5 senosios provincijos (tikrasis Jotalandas). Be to, jam priskiriamos ir 5 provincijos, perimtos iš Danijos tik XVII a. Trys iš pastarųjų iki tol sudarė tradicinę Danijos žemę - Skonelandą.
Administraciškai dabartinį Jotalandą sudaro 9 lėnai ir 140 komunų:
Istorija
thumb|left|Senosios ir naujosios (žalios) Jotalando provincijos Senieji krašto gyventojai buvo gotai, kuriuos Ptolemėjus vadina goutai, Beovulfe jie įvardijami kaip Géatas, o senovės norvegų ir islandų sagose, kaip gautar. Jų pavadinimas ir davė vardą visam kraštui. Senovėje iš čia gotų gentys migravo į žemyną, kur tapo žinomi kaip ostgotai ir vestgotai.
VIII-XI a. teritorijoje suklestėjo daug ankstyvojo feodalizmo valstybėlių, tarp kurių svarbiausios buvo Vesterjotlandas ir Osterjotlandas. Čia valdė daug legendinių ar pusiau legendinių karalių, plačiai aprašomų Beovulfe ir kitose skandinavų legendose.
Stiprėjanti Švedijos karalystė, kilusi gretimame Svealande, įgijo vis didesnę hegemoniją gotų regione. Ji pamažu absorbavo vietines karalystes ir vertė jas provincijomis. Didžiosios Vesterjotlando, Osterjotlando, Dalio karalystės paverstos to paties pavadinimo provincijomis, o smulkios karalystės piečiau sujungtos į vieną Smolando ("Mažų žemių") provinciją.
Nepaisant politinio inkorporavimo, regionas išlaikė kultūrinę tapatybę. XIV a. Jotalandas buvo laikomas viena iš trijų sudedamųjų Švedijos karalystės dalių (kitos dvi buvo Svealandas ir Osterlandas (Suomija).
Sosnovas (reikšmės)
Sosnovu vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Hidrogelinė sprogstamoji medžiaga
miniatiūra|[[Tovex – hidrogelinės sprogstamosios medžiagos pavyzdys.]] Hidrogelinė sprogstamoji medžiaga – sprogstamoji medžiaga, esanti mišinys (tyrė), sudarytas iš tiršto oksidatoriaus ir/ar degalų vandeninio skiedinio. Tokios sprogstamosios medžiagos pavyzdys yra Tovex.
Sudėtis
Visos hidrogelinės sprogstamosios tyrės turi standiklio, o jų konsistencija kinta nuo lengvai pilamos skysčio iki gana kietos medžiagos. Tipiški standikliai yra polivinilo alkoholis, pupenės sakai, dekstranai, karbamidinė derva.
Pranašumai
Hidrogelinės sprogstamosios medžiagos būna mažiau toksiškos, jų gamyba, gabenimas ir sandėliavimas mažiau pavojingi. . Šios sprogstamosios medžiagos paprastai pigesnės už įprastines.
Sprogstamosios tyrės turi tokį privalumą, kad jos gali būti saugomos kaip nesprogios tyrės. Prireikus sprogstamosios medžiagos nesprogi tyrė būna įjautrinama detonacijai. Įjautrinama į tyrę įmaišant metalo miltelių ar kitų sprogstamųjų medžiagų (pvz., TNT, heksogeno, oktogeno, PETN).
Hidrogelinio sprogalo vanduo irgi paverčiamas sprogiu komponentu įdedant daug aliuminio miltelių.
Šiuo metu hidrogelinės sprogstamosios medžiagos užima didelę dalį pramoninių sprogstamųjų medžiagų rinkos, praktiškai visiškai išstūmė dinamitą.
322 m.
322 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Lupin III
Lupin III – anime ir manga, 1971 m. sukurta Kazuhiko Kato, pasirašiusio slapyvardžiu „Monkey Punch“. Franšizė pasakoja apie vagių gaujos, vadovaujamos Lupin‘o III anūko Arsene Lupin‘o III, nuotykius. Lupin‘as ir jo gauja keliauja po pasaulį ieškodami lobių ir stengdamiesi pabėgti nuo teisingumo.
Pirmoji „Lupin III“ manga, pasirodžiusi savaitiniame žurnale „Weekly Manga Action“ 1967 metų rugpjūčio 10 dieną, išsiplėtė iki nuolat leidžiamo komikso, televizinio anime, pilnametražio filmo, išleisto ir DVD formatu, muzikinių CD, video žaidimų bei muzikinio teatro spektaklių. „WhiteLight Entertainment“ 2003 m. pardavė vaidybinio filmo teises Holivudui, kuris 2014 m. metais pristatė filmą „Lupin the 3rd“.
Herbariumas
thumb|right|Augalo ruošimas herbarui Herbariumas ( < herba 'žolė') – išdžiovintų augalų, atitinkamai paruoštų ilgiau išlaikyti, sistematiškai sutvarkytas rinkinys. Tuo vardu taip pat vadinamos įstaigos, saugančios ir tiriančios tokius rinkinius.
Lupin III
Veikėjai
thumb|left|Lupino gauja
Daisuke Jigen – Lupin‘o snaiperis. Jis išsitraukia ginklą per 3 milisekundes ir šaudo nuostabiai taikliai. Akis šis šaulys slepia po skrybėle, kuri suteikia jam paslaptingą išvaizdą. Skrybėlė suteikia jo šūviams mirtino taiklumo, mat ją Daisuke Jigen naudoja susikaupdamas ir nusitaikydamas. Šis šaulys – profesionaliai naudojasi visais įmanomais šaunamaisiais ginklais. Playstation 2 žaidimo „Treasure of the Sorcerer King“ pradžioje Daisuke Jigen susirinko savo ginklą iš įvairiausių dalių ir per duris nušovė priešą dar nespėjus jam pabelsti durų belstuku.
Goemon Ishikawa XIII – tryliktos kartos samurajus išdavikas, kilęs iš realios istorinės asmenybės Goemon Ishikawa. Jis turi kardą, vadinamą Zantetsuken, kas reiškia „plieną kertantis kardas“, ir juo gali perkirsti absoliučiai viską. Zantetsuken dažniausiai naudojamas kapojant negyvus daiktus, kuriuos Goemon Ishikawa laiko nevertais jo kardo ašmenų. Perkirtęs tokį daiktą jis dažnai sumurma „Štai ir dar kartą aš perkirtau nenaudingą daiktą“. Jo kardu perkirsti daiktai išsiskiria į dalis prabėgus vos kelioms sekundės dalims po mostelėjimo. Šis veikėjas dažniausiai labai tylus ir Lupin‘o žygiuose aktyviai dalyvauja rečiau nei Daisuke Jigen.
Fujiko Mine – Lupin‘o meilė. Kartais ji būna Lupin‘o bendrininkė, kartais – varžovė, puikiai suprasdama, kad aklai įsimylėjęs Lupin‘as visada atleis jai šiuos dvigubus žaidimus. Fujiko Mine – inteligentiška ir stipri asmenybė, dažnai išnaudojanti moteriškus privalumus ir gaudama iš visų vyrų viską, ko tik geidžia. Ypač dažnai ji įduoda Lupin‘ą inspektoriui Zenigata ar kuriam kitam pagrindinio veikėjo priešui mainais į savo laisvę arba dalį grobio. Nors Lupin‘as žino, kad Fujiko Mine tik naudojasi juo, jai vis tiek dažnai pavyksta pasprukti su dalimi ar visu jo grobiu.
thumb|left|Inspektorius Zenigata Inspektorius Zenigata (pilnas vardas Koichi Zenigata) – policijos inspektorius, dirbantis Interpolui. Jo gyvenimo tikslas – suimti Arsene Lupin‘ą III. Zenigata sukurtas pagal įžymų kovotoją su nusikaltėliais Zenigata Heiji. Zenigata ir Lupin‘as – pikčiausi priešai, tačiau kai kur jie vaizduojami kaip draugai: pilnametražiame televizijos filme „Orders to Assassinate Lupin“ Zenigata nuolat padeda Lupin‘o gaujai išsikapstyti po to, kai Interpolo valdžia nušalina Zenigata nuo Lupin‘o bylos. Priešingai nei filmuose, kuriuose inspektorius vaizduojamas kompetentingas, bet lėtai mąstantis, mangoje jis labai gudrus ir stiprus Lupin‘o konkurentas.
Manga
Pirmoji manga buvo leista leidybinės kompanijos „Futabasha“ žurnale „Weekly Manga Actions“ nuo 1967 metų rugpjūčio iki 1972 metų balandžio. Monkey Punch mangos pagrindinis veikėjas buvo Arsene Lupin anūkas, tačiau jam buvo toli gražu iki inteligentiško senelio. Pirmose komikso serijose Lupin‘as III buvo vaizduojamas kaip seksualinis maniakas, nenumaldomai geidžiantis moterų ir niekaip nepasitenkinantis. Pamažu šis veikėjas keitėsi ir tapo malonus ir inteligentiškas.
Antroji mangos dalis „Shin Lupin III“, žinoma kaip „Lupin III – World‘s Most Wanted“, buvo pradėta leisti 1977 metų birželį. Antrąją komikso dalį sudaro 180 skyrių. Trečioji mangos dalis „Lupin III S“ pradėta 1997 metais, tačiau Monkey Punch jau nedalyvavo šiame projekte. Istorija buvo parašyta Satazomi Takaguchi, o komiksą nupiešė Shusay. Monkey Punch grįžo dirbti prie ketvirtosios komikso dalies, tačiau čia dailininku buvo Manatsuki Yamakami. Ketvirtosios mangos dalys leistos nuo 1998 iki 2004 metų. Dabar leidžiamo komikso „Lupin III M“ istorijos autorius tas pats Monkey Punch, dailininkas Miyama Yukio. Manga publikuojama oficialiame „Lupin III“ žurnale. Kas tris mėnesius leidžiamame žurnale galima rasti naujienų, susijusių su „Lupin III“ bei gerbėjų laiškų, piešinių.
Ekranizacijos
1969 metais Masaaki Osumi bandė pastatyti filmą apie Lupin‘ą. Buvo sukurtos dvi bandomojo filmo versijos, kuriose animacija niekuo nesiskyrė, tačiau įgarsino juos skirtingi aktoriai. Dėl kilusių finansinių problemų, šie filmai taip ir nepasiekė kino teatrų. Masaaki Osumi iš šių filmų padarė kelias pirmąsias televizinio serialo apie Lupin‘ą serijas.
Pirmosios televizijos serialo apie Lupin‘ą serijos pasirodė 1971 metais, YTV televizijoje. Paskutinė, 23 serija, pasirodė 1972 metais.
Antrasis „Lupin III“ serialas pasirodė 1977 metais, NTV kanale. Čia buvo parodytos 155 šio serialo serijos (iki 1980-ųjų). 145 ir 155 serijos buvo kurtos animatoriaus Hayao Miyazaki – jomis jis užbaigė savo mokymąsi kurti animaciją ir perėjo prie pilnametražių filmų. Trečiasis televizinio serialo sezonas NTV kanalu prasidėjo 1984 metais. Buvo parodyta 50 serijų, kurios pasibaigė 1985 m.
Irano herbas
thumb|right|200px|Dabartinis [[Iranas|Irano herbas]] Irano herbas nuo 1979 m. Irano revoliucijos simbolizuoja stilizuotą persų-arabų raštu parašytą Alacho (Dievo) vardą.
Lupin III
Ekranizacijos
Pirmasis animuotas pilnametražis filmas, kuriame vaidino „Lupin III“ veikėjas buvo parodytas 1978 metais ir vadinosi tiesiog „Lupin III“. Vėliau jis buvo išleistas kaip „Lupin vs Clone“, „Mystery of Mamo“ bei „Secret of Mamo“.
Irano herbas
Herbas susideda iš keturių pusmėnulių ir kardo. Keturi pusmėnuliai sudeda žodį alachas, o visos penkios herbo dalys simbolizuoja pagrindinius religijos principus. Visam herbui parinkta tulpės forma, taip pagerbiant žmones, mirusius už Iraną. Dar nuo antikinių laikų buvo tikima, kad ant žuvusio kareivio kapo išauga tulpė. Pastaruoju metu ši gėlė šalyje tapo kankinių simboliu.
Lupin III
Ekranizacijos
1979 metais Hajao Mijadzaki pastatė filmą „Castle of Cagliostro“. Šis filmas buvo pripažintas geriausiu visų laikų anime ir buvo juo iki „Nausicaä of the Valey of the Wind“ pasirodymo. Po „Castle of Cagliostro“ pasirodė dar du pilnametražiai animaciniai filmai: „Legend of the Goldo f Babylon“ (1985) ir „To Hell with Nostradamus“ (1995). 1996 metais pasirodė paties Monkey Punch režisuotas dar vienas pilnametražis animacinis filmas apie Lupin‘ą „Dead or Alive“.
VHS formatu istorijos apie Lupin‘ą buvo išleistos dukart: 1987 metais „The Plot of the Fuma Clan“ ir 2002 metais „Rupan Sensei: ikiteita majutsushi“ (Return of the Magician). 1998 metais pastatytas miuziklas „Lupin III – I‘m Lupin“.
Video žaidimai
Daugybė video žaidimų, susijusių su Lupin‘u, buvo išleista Japonijoje. Čia iki šiol populiariausias 2007 metais išleistas Playstation 2 skirtas žaidimas „Rupan Sansei: Rupan niwa shi o, Zenigata niwa koi o“.
Muzika
Pirmam televizijos serialui muziką kūrė Takeo Yamashita. Antram televizijos serialui, pilnametražiams filmams, žaidimams muziką sukūrė „Banpresto“ kompanijoje dirbęs Yuji Ohno. „Geneon Entertainment“ išleido du muzikinius CD Amerikoje: 2003 metų sausį trylikos remiksų kompaktą „Lupin the 3rd:Sidebur club mix“ pagal televizinio serialo muzikines temas ir 2003 metų balandį „Lupin the 3rd Original Soundtrack“ su penkiolika įrašų iš antrojo televizijos serialo.
Šilavoto Davatkynas
Šilavoto Davatkynas – muziejus, įsikūręs Prienų rajone, šalia Šilavoto. Šioje vietoje XX a. veikė neformalus moterų vienuolynas. Išsaugoti autentiški pamaldžių moterų memorialiniai daiktai, sukaupti etnografiniai krašto istorijos artefaktai, oleografijos kolekcija. Vyksta menininkų plenerai, parodos, Poezijos pavasario ir kiti kultūriniai renginiai.
Davatkynas
Pirmoji Davatkyno gyventoja – Marijona Dabrišiūtė, čia apsigyvenusi 1895 metais. Antroji – Marė Gelčytė, čia atsikėlusi apie 1898 metus. Išpirkdamos žemę iš vietinio ūkininko, čia kūrėsi ir statėsi sau būstus. Nepaprastu pamaldumu išsiskyrė Ona Marcinkevičiūtė, Marė Dabrišiūtė, Ona Zieniūtė, Ona ir Marytė Kuklieriūtės, Ona Mieldažytė, Ona (Anelė) Mieldažytė, Magdė Matusevičienė. Vienu metu Davatkyno teritorijoje stovėjo 7 gyvenamieji namai, vieni jų didesni, kiti labai maži. Vienu metu čia gyveno keturiolika moterų. Seniausi vietos gyventojai pasakoja, kad čia buvusi daraktorių mokykla, veikusi Pirmojo Pasaulinio karo metais. Davatkėlės savo laiką skyrė bažnyčios priežiūrai, pagalbai kunigams ir aplinkiniams, slaugė ligonius, mokė siuvimo, audimo, verpimo, mezgimo amatų. Vykdė reikšmingą dvasinį ugdymą: slapta, rizikuodamos ruošė apylinkių vaikus pirmajai šv. Komunijai. Ona Mieldažytė už tikybos mokymą buvo nuteista Lietuvos TSR teisme.
Šiandien yra išlikę du autentiški gyvenamieji namai, du ūkiniai statiniai – pašiūrė ir rūsys. Nedidelėje teritorijoje sutelkti pastatai suformavo tarsi atskirą gyvenvietę.
Davatkyno muziejus
Mirus paskutinei davatkėlei Onai Mieldažytei, Šilavoto Davatkyną – kuklų „vienuolyną be įžadų“ – paveldėjo pirmosios šioje vietoje apsigyvenusios davatkėlės Marijonos Dabrišiūtės giminaičiai – Lincevičių šeima. Jie rūpinosi vietos išsaugojimu ir atgaivinimu. Nuo 2004 metų Davatkyne buvo pradėti organizuoti kultūriniai renginiai - menininkų plenerai, kurių ilgametis kuratorius buvo tapytojas Alfonsas Vilpišauskas. Taip pat vyksta edukacinės programos moksleiviams, netradicinio ugdymo dienos, senųjų amatų pristatymai, Poezijos pavasario renginiai, spektakliai, Lietuvos muziejų kelio, tarptautinės muziejų nakties renginiai, vietinės bendruomenės šventės. 2007 metais Davatkynas tapo Prienų krašto muziejus padaliniu. Nameliuose įrengtos ekspozicijos, kuriose supažindinama su čia gyvenusių moterų buitimi, kasdieniais darbais, pamaldumo tradicijomis.
Skulptūrų takelis
2006 metais pušyno šlaite, šalia tako, vedančio į bažnyčią, buvo įrengtas skulptūrų takas. Čia gyvenusios davatkėlės takeliu kasdien skubėjo į bažnyčią. Dabartinių Davatkyno šeimininkų idėja buvo skulptūromis paženklinti šį taką. Šioje vietoje buvo sumanyta davatkėlių atminimą įprasminti šventųjų moterų atvaizdais koplytėlėse. Davatkėlių per šimtą metų čia gyveno keturiolika, tačiau beveik visos vienodais vardais: Onos, Marijos, Magdalenos. Šilavoto bažnyčioje švenčiami šv. Kotrynos atlaidai, jos atvaizdas yra bažnyčios šoniniame altoriuje, tad ji tiko vienoje iš koplytėlių. Dar buvo pasirinkta šv. Veronika. Šalia takelio iškilo Švč. Mergelės Marijos skulptūra, koplytėlėse sustojo šventosios – Ona, Magdalena, Veronika, Kotryna, o centre –  Švenčiausioji Jėzaus Širdis. Švč. Jėzaus Širdies koplytėlė - Šilavoto Švč. Jėzaus Širdies bažnyčios simbolis, taip pat skirtas pagerbti Šilavoto parapijos įkūrėją Antaną Radušį, kurio rūpesčiu buvo pastatyta parapijos bažnyčia.
Vaidotai (reikšmės)
Žodis Vaidotai turi šias reikšmes:
Gran Paradizas
Gran Paradizas  – kalnų masyvas Alpėse, šiaurės vakarų Italijoje, tarp Pjemonto ir Aostos Slėnio, prie Prancūzijos sienos. Aukštis – 4061 m. Gran Paradizas yra vienintelis Italijos kalnas viršijantis 4000 m aukštį, kuris yra vien tik Italijos teritorijoje.
Kalnas ir jo apylinkės įeina į Gran Paradizo nacionalinį parką.
Į Gran Paradizą pirmą kartą įkopta 1860 m. rugsėjo 4 d., tai padarė ekspedicija, kurią sudarė J. Cowell, W. Dundas, J. Payot ir J. Tairraz.
Vaidotai (reikšmės)
Gyvenvietės:
Taip pat:
Panašūs:
Poezija
Poezija – grožinės literatūros dalis, kurioje išnaudojamos ne tik tiesioginės prasminės kalbos savybės, bet ir estetinės ar keliančios jausmus, asociacijas. Poezijos kūriniai – eilės. Jos kuriamos pasitelkiant įvairias stilistines kalbos priemones (metaforos, simbolika, ironija, palyginimai ir kt.), kalbos skambesį (asonansas, onomatopėja, aliteracija, ritmas), išreiškiant jausmus bei išgyvenimus. Šios priemonės išplečia ar pakeičia tiesioginę kūrinio kalbos prasmę; dažnai tas pats poezijos kūrinys gali būti interpretuojamas keliais skirtingais būdais. Poeziją yra sunku versti į kitas kalbas ne tik dėl eiliavimo, bet ir dėl kalbos ypatumų (žodžių žaismo ir kt.). Poeziją kuriantis žmogus vadinamas poetu.
Poezijos formos
Daug kultūrų yra sukūrusių savitų poezijos formų. Nuo kitų eilėraščių jos skiriasi griežta konstrukcija: konkrečia rimavimo schema, metru, žodžių ar eilučių pasikartojimais. Neretai vienos kultūros perima kitos kultūros poezijos formas, adaptuodamos savai kalbai ir papročiams; ryškus pavyzdys – haiku.
Populiariausios poezijos formos:
Ilgiai (reikšmės)
Ilgiai gali reikšti:
323 m.
323 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Disillusion
Disillusion – Vokietijos progresyviojo/melodingojo death metalo muzikos grupė.
Istorija
Disillusion 1994 metais įkūrė Andy Schmidt, Tobias Spier, Alex Motz bei Markus Espenhain. Pastarasis netrukus paliko grupę ir nuo tada jie ilgą laiką neturėjo bosisto.
1997 metais Disillusion išleido demo įrašą „Red“. Tuo metu grupė pradėjo intensyviai koncertuoti.
1998 metais Disillusion paliko Tobias Spier bei Alex Motz. Andy Schmidt liko vienas ir užsiėmė naujos muzikos kūrimu.
2000 metais Disillusion gretas papildė Rajk Barthel bei Jens Maluschka.
2001 metais Disillusion įrašė ir išleido EP „Three Neuron Kings“. Su šiuo įrašu grupė laimėjo keletą vietinių apdovanojimų.
2002 metais Disillusion pasirašė sutartį su įrašų kompanija „Voice Of Life Records“ bei išleido singlą „The Porter“.
2003 metais Disillusion susidomėjo ir stambesnės įrašų įmonės. Grupė pasirašė kontraktą su „Metal Blade Records“ bei ėmėsi kurti ir įrašinėti muziką naujam albumui.
2004 metais Disillusion išleido debiutinį studijinį albumą „Back to Times of Splendor“, kuris pelnė jiems tikrą pripažinimą. Po šio albumo grupė įsitvirtino Vokietijos metalo scenos viršūnėje, buvo kviečiama į daugybę koncertų, koncertavo Europoje kartu su Amon Amarth.
2005 metais Disillusion pradėjo rašyti muziką kitam albumui.
2006 metais Disillusion įrašė bei išleido „Gloria“, savo antrąjį studijinį albumą. Šis darbas labai skyrėsi nuo debiutinio disko, todėl sukėlė nemažai diskusijų tarp kritikų ir fanų. Vieni albumą šlovino dėl originalumo, kiti neapkentė dėl ryškios industrial metal įtakos jam. Tų pačių metų gruodį Jens Maluschka išėjo iš grupės.
2007 metais Alex Tscholakov pakeitė Disillusion palikusį Jens Maluschka, tačiau netrukus dėl sveikatos problemų taip pat turėjo palikti grupę. Clemens Frank bei Alla Fedynitch prisijungė koncertiniam turui.
2008 metais Alla Fedynitch pakeitė naujai priimtas Matthias Becker, o Clemens Frank – sugrįžęs Jens Maluschka.
2009 metais Disillusion paliko ilgametis narys Rajk Barthel.
2010 metų rudenį Disillusion žada išleisti naują studijinį albumą.
Graboviecas (Sedlcų apskritis)
Graboviecas  – kaimas Lenkijos rytuose, Paprotnios valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 2 km į vakarus nuo Paprotnios, apie 20 km į šiaurės rytus nuo Sedlcų ir apie 100 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Punta La Marmora
Punta La Marmora, vietinių vadinamas Perdas Caprias – Sardinijos (Italija) aukščiausia viršukalnė. Aukštis – 1834 m. Yra salos rytinėje dalyje, Dženardžentu kalnų masyve.
Kalnas pavadintas pjemontiečių geografo Alberto Ferrero della Marmora garbei.
Motiejus Eimaitis
Motiejus Eimaitis (1840 m. liepos 26 d. Zapyškis – 1919 m. Jekaterinoslavas, Rusija) – lietuvių knygnešys, 1863 m. sukilimo dalyvis.
Biografija
22 metų įsijungė į 1863 m. sukilėlių gretas. Žlugus sukilimui, sugebėjo išvengti persekiojimo. Tarnavo pas Zapyškio pristavą vežiku.
Vienas pirmųjų knygnešių, knygas gabenti pradėjo 1865 m. Spaudą vežė iš Tilžės; bendravo su knygų leidėjais J. Zabermanu, E. Vejeriu, J. Lapinu, kitais. Aprūpindavo daugelį kitų spaudos platintojų. Nuveždavo spaudos į Dzūkiją ir Vilniaus kraštą. Bendradarbiavo su knygnešiais M. Sederevičiumi, J. Kriaučiūnu, B. Sutkumi ir kitais. Nuo aštuntojo dešimtmečio pabaigos dirbo su knygnešiu J. Urbaičiu, jo atgabentas knygas išvežiodavo kitiems knygnešiams. 1897 m. žandarai atėmė vežimą draudžiamosios spaudos, bet pats M. Eimaitis bausmės išvengė. 1901 m. per kratą jo namuose žandarai rado lietuviškų knygų, jis kelis mėnesius kalintas. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui su šeima pasitraukė į Rusijos imperijos gilumą. Kapas nežinomas.
Augustinas Gricius (1899)
Biografija
1921–1923 m. mokėsi Antano Sutkaus vaidybos studijoje. 1923–1927 m. studijavo Lietuvos universitete.
1924–1927 m. dirbo teatre „Vilkolakis“. Nuo 1921 m. – agentūros ELTA bendradarbis, 1927–1940 m. laikraščių „Lietuva“ ir „Lietuvos aidas“, 1940–1941 m. laikraščių „Tarybų Lietuva“ ir „Tiesa“ žurnalistas. 1939–1940 m. – Lietuvos žurnalistų sąjungos pirmininkas. 1941 m. ištremtas į Sibirą, kalėjo Altajaus krašte ir Jakutijoje. 1942 m. Justo Paleckio iniciatyva buvo paleistas iš tremties, gyveno Rusijoje. Į Lietuvą grįžo 1944 m., 1944–1945 m. dirbo Meno reikalų valdyboje prie LTSR Ministrų Tarybos, 1946–1949 m. – Vilniaus ir Kauno lėlių teatrų literatūrinės dalies vedėjas, 1950–1955 m. – Lietuvos rašytojų sąjungos literatūrinis konsultantas.
Sūnus – kino operatorius Jonas Gricius, duktė gydytoja onkologė Laima Griciūtė. Gruzdžiuose Augustino Griciaus vardu iki 2006 m. buvo vadinama Gruzdžių gimnazija.