cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Turtai (Zarasai)
Turtai – buvęs viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Suvieko.
Šilėnų apylinkė (Panemunė)
Šilėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Aukštosios Panemunės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Panemunės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Samylų apylinkės.
1957 m. pasaulio moterų rankinio čempionatas
1957 m. pasaulio moterų rankinio čempionatas – 1-asis pasaulio moterų rankinio čempionatas, kuris vyko 1957 m. liepos 13 - liepos 20 dienomis Viroviticos ir Belgrado miestuose Jugoslavijoje.
Čempionato nugalėtojomis tapo nei karto nepralaimėjusios Čekoslovakijos rinktinė.
Psichikos dienos centras
Psichikos dienos centras (Psichikos dienos stacionaras) – Lietuvos sveikatos sistemos įstaigos padalinys, skirtas psichiatrijos dienos stacionaro paslaugoms teikti be nakvynės. Centre teikiamas gydymas, grupinė ir individuali psichoterapija, vykdoma psichosocialinė reabilitacija: Bendravimo grupė, Relaksacija, Užimtumas, Psichoedukacija, socialinių įgūdžių lavinimas, įvairios terapijos (Dailės, Judesio (Šokio), Muzikos, Šviesos, Filmų, kai kur Multisensorinė terapija, Biblioterapija ir kt.). Jos tikslas – padėti lėtinėmis ir sunkiomis psichikos ligomis sergantiems asmenims vystyti savo emocinius, socialinius ir pažintinius įgūdžius, kad jie galėtų gyventi, mokytis bei dirbti bendruomenėje, turėdami geresnę gyvenimo kokybę. Taip pat gali veikti  Fizinio aktyvumo skatinimo grupė,  Savipagalbos grupė, Meno užimtumo grupė.
Urvinis žmogus
thumb|250px|[[Šovė urvas Prancūzijoje.]]
Psichikos dienos centras
Didžiausias Psichikos dienos centras Lietuvoje yra Vilniuje. Jį turi Vilniaus miesto psichikos sveikatos centras („Vasaros ligoninė“). Dienos stacionaro skyriuje yra 60 vietų, Psichoterapiniame dienos stacionare – 20 vietų.
Urvinis žmogus
Urvinis žmogus – žymaus XVIII a. mokslininko Karlo Linėjaus – padėjusio pagrindą šiuolaikiniai biologijos taksonomijai – įvesta sąvoka, kuri galiausiai buvo pripažinta klaidinga. Jis teigė, kad anksčiau būta pirmykščių žmonių Homo troglodytes, kurie neva gyveno Indonezijos archipelago urvuose. Nepaisant to, archeologai tebevartoja šią sąvoka norėdami įvardinti priešistorinius žmones.
Psichikos dienos centras
Darbuotojai
Psichikos dienos centre dirba specialistų komanda. Ją sudaro Psichiatras, medicinos psichologas, kiti terapeutai (pvz., psichoterapeutas, ergoterapeutas, užimtumo ar meno terapeutas), taip pat psichikos sveikatos slaugytojas. Pacientams teikiamos nemokamos paslaugos (jos kompensuojamos iš PSDF). Gydymui būtina kreiptis į gydytoją psichiatrą (arba į savo šeimos gydytoją) bei gauti siuntimą (F-027/a).
Urvinis žmogus
Iš naujausių tyrimų aiškėja, kad žmonės nors ir paliko piešinių urvuose, ypač Europoje (Šovė, Lasko, Pėš Merl ir Altamiros urvai), tačiau urvuose nuolatos negyveno. Tai veikiau buvo šamanistinės šventvietės, bet būta ir laikinų apsistojimo žymių, rasta kapinynų, akmens amžiaus titnaginių įrankių ir kitų svarbių archeologinių paminklų (pvz., Atapuerka).
Psichikos dienos centras
Istorija
Plėtrą sąlygojo Europos Sąjungos struktūrinių fondų parama – ES 2007–2013 m. Sanglaudos skatinimo veiksmų programos finansavimas pagal 2 prioriteto priemonę „Viešųjų paslaugų kokybė ir prieinamumas: sveikatos, švietimo ir socialinė infrastruktūra“ VP3-2.1-SAM-08-R „Psichikos dienos stacionarų (centrų) įkūrimas“. Bendra suma – 59 411 765 Lt (Europos regioninės plėtros fondo lėšos – 50 500 000,00 Lt; valstybės biudžeto lėšos – 8 911 765,00 Lt). Buvo finansuojamas sveikatos priežiūros įstaigų infrastruktūros modernizavimas: statinių ir (ar) patalpų, susijusių su psichiatrijos dienos stacionaro paslaugų teikimu, statyba, rekonstravimas, remontas ir įrengimas;  reikiamos įrangos ir baldų įsigijimas. Tikslas buvo plėtoti psichikos sveikatos priežiūros paslaugų tinklą ir jų prieinamumą. Dėl to nutarta steigti apie 20 psichikos dienos stacionarų (centrų) prie savivaldybių lygiu jau sukurtos Psichikos sveikatos centrų infrastruktūros. Jų planuota įkurta ne mažiau kaip:
Martinsyde Buzzard
Martinsyde F.4 Buzzard buvo Pirmojo pasaulinio karo pabaigoje Karališkosioms oro pajėgoms (RAF) kurtas galingas ir greitas dvisparnis naikintuvas. Karui pasibaigus tokio naikintuvo poreikio nebeliko. Iš viso buvo pagaminta daugiau nei 370 vienetų, daugelis jų eksportuota. „Buzzard“ pasižymėjo dideliu greičiu, buvo vienas greičiausių orlaivių, sukurtų per Pirmąjį pasaulinį karą. Po karo du tokius orlaivius įsigijo Lietuvos karo aviacija.
Projektavimas ir tobulinimas
1917 m. pabaigoje buvo užsakyti šeši priešserijiniai orlaiviai ir 150 naikintuvų. Netrukus paaiškėjo, kad orlaiviui numatyti „Falcon“ varikliai buvo reikalingi naikintuvų Bristol F.2 gamybai ir naujam orlaiviui gauti „Falcon“ variklių buvo sudėtinga.
Šios problemos sprendimui „Martinsyde“ perdirbo naikintuvą, pritaikė jį 300 AG (224 kW) „Hispano-Suiza 8“ varikliui. F.4 Buzzard, kaip ir „F.3“, buvo vienavietis biplanas, varomas traukiančio propelerio, kurį suko vandeniu aušinamas variklis. Lyginant su F.3, jo sparnai buvo žemesni, piloto kabina buvo persumta kiek labiau atgal.
RAF užsakė 1 450 orlaivių, kuriuos pagaminti turėjo „Martinsyde“, taip pat „Boulton & Paul Ltd“, „Hooper & Co“ ir „Standard Motor Company“. Užsakymus pateikti planavo ir Prancūzijos karinės oro pajėgos (pranc. Aéronautique Militaire), Jungtinėse Amerikos Valstijose šios šalies kariuomenei planuota pagaminti dar 1 500 lėktuvų.
RAF pirmus orlaivius gavo paliaubų sutarties tarp sąjungininkų ir Vokietijos pasirašymo išvakarėse. Pasibaigus karo veiksmams, RAF nurodė, kad Martinsyde pateiktų tik pagamintus orlaivius. Visi kiti užsakymai buvo atšaukti. Pokario metais RAF atsisakė naudoti „Buzzard“ ir, nepaisant prastesnių rezultatų, pirmenybę teikė pigesniam Sopwith Snipe.
Karui pasibaigus "Martinsyde" toliau tobulino "Buzzard" modelį. Tam iš RAF atpirko perteklinius orlaivius ir jų pagrindu gamino dviviečius turistinius orlaivius ir hidroplanus. 1922 m., bankrutavus „Martinsyde“, šiuos orlaivius įsigijo "Aircraft Disposal Company", kuri keletą metų toliau kūrė ir pardavinėjo įvairius F.4 variantus.
Eksploatacijos istorija
dešinėje|miniatiūra| Martinsyde ADC.1, reg. Nr. G-EBKL“ nuo 1924 m. lapkričio iki 1930 m. sausio mėn. naudotas oro lenktynėseKarinė tarnyba: keturi iš šešių pagamintų Martinsyde F.3 1918 m. buvo perduoti Britanijos gynybos (angl. Home Defence) eskadrilėms. Du iš jų naudoti RAF 39-ojoje eskadrilėje (1918 m. liepos 8 d. duomenimis), vienas buvo naudojamas 141-ojoje eksadrilėje. Iki Pirmojo pasaulinio karo pabaigos RAF gavo 57 vnt. F.4 Buzzard, tačiau jie nespėjo pasiekti kovinių eskadrilių.
1919 m. Paryžiaus taikos konferencijoje dalyvavusi Didžiosios Britanijos delegacija du „Buzzard“ naudojo kaip greituosius ryšių orlaivius.
Po karo keletas „Buzzard“ buvo eksploatuojami D. Britanijos Centrinėje skraidymo mokykloje. miniatiūra|Latvijos KOP Martinsyde ADC.1 Martinsyde’ui sekėsi parduoti Buzzard į užsienio šalis. Vienviečius ir dviviečius modelius įsigijo Lietuvos (2 orlaiviai), Ispanijos (30 orlaivių), Suomijos (15 orlaivių), Sovietų Rusijos (100 lėktuvų) karinės oro pajėgos.
Kai kurie iš šių orlaivių buvo eksploatuojami labai ilgai – šeši ispanų „Buzzard’ai“ buvo naudoti net Ispanijos pilietinio karo pradžioje.
Po Martinsyde bankroto, orlaivius prėmusi "Aircraft Disposal Company" pagamino aštuonis „Buzzard’us“ su Jaguar varikliais ir juos pardavė Latvijos KOP. Bent vienas jų (Nr. H7753) buvo eksploatuojamas iki 1937 m liepos 13 d., kai atliekant akrobatikos figūrą subyrėjo ore.
Daug Martinsyde orlaivių įsigijo civiliai savininkai, kurie juos perdirbo į kelioninius, lenktyinius, tyrimų lėktuvus ir netgi naudojo ruoni ų paieškoms Niufaundlande.
Lietuvoje
miniatiūra|Abu Lietuvos Karo aviacijos Martinsyde F.4 Buzzard, 1921 m. Lietuvos karo aviacija, ieškodama modernių naikintuvų, 1921 m. nusprendė įsigyti Martinsyde F-4. Vyriausybė šių naikintuvų įsigijimui skyrė 500 000 auksinų. Į Londoną sandorio sutvarkyti atvykęs 1-osios eskadrilės vadas ltn. Jurgis Dobkevičius buvo informuotas, kad galutinė sandėrio kaina yra 590 000 auksinų. Šiam skirtumui padengti buvo panaudotos ir Amerikos lietuvių paaukotos lėšos.
Lėktuvai (gamykliniai Nr. 4306 ir 4310) į Lietuvą buvo atgabenti 1921 m. pabaigoje ir aukotojų garbei buvo pavadinti „Amerikiečiu“ ir „Amerikiete“. Iki 1929 m. jie buvo naudojami kaip naikintuvai, o vėliau kaip mokomieji lėktuvai Mokomojoje eskadrilėje.
Techninės charakteristikos
miniatiūra|Martinsyde ADC.1 piloto kabina
Ginkluotė
Šaltiniai
Išnašos
Rapide Oued Zem
Ued Zemo „Rapido“ klubas, o angliškuose šaltiniuose žinomas kaip Rapide Oued Zem, o trumpai tiesiog Rapide bei Oued Zem – profesionalus futbolo klubas, žaidžiantis aukščiausioje Maroko lygoje. Klubas įsikūręs Ued Zeme. Klubo spalvinė gama – balta ir mėlyna.
Istorija
Klubas įkurtas 1926 m. Rungtyniavo aukščiausioje lygoje – Botola.
Rungtyniavo Botola, bet 2021–2022 m. sezone liko penkiolikti ir iškrito į žememesnį divizioną.
Donatas Mickus
miniatiūra|231x231px|Donatas Mickus Donatas Mickus (g. 1986 m. balandžio 5 d. Šiauliuose) – Lietuvos orientacininkas. Priklauso orientavimosi klubui „SAKAS“. Ūgis: 184 cm. Svoris: 82 kg.
Biografija
Mokėsi Šiaulių Aukštabalio vidurinėje, Šiaulių Universitetas Vadybos magistras (baigė 2013 m.), Šiaulių Universitetas Kūno kultūros ir sporto bakalauras (2010 m.). Nuo 2006 m. − Lietuvos krašto apsaugos savanoris. Pirmasis treneris – Romualdas Veršinskas, dabar treniruojasi savarankiškai. Orientavimosi sporto kalnų dviračiais Lietuvos čempionas 2016, 2014 metais.
Orientavimosi sporto bėgte Lietuvos čempionas 2006, 2009 metais. 2014 m. Pasaulio orientavimosi sporto kalnų dviračiais čempionate (Lenkija) 40 vt. 2012 m. Europos rogainingo čempionas. 2006 m. Baltijos jaunimo taurės (Lenkija) nugalėtojas. Multisporto varžybų dalyvis.
Gimė Šiauliuose, gyvena Vilniuje.
Pasiekimai
Geriausias Šiaulių miesto orientacininkas (2015 metai)
Bar le Maršas
Bar le Maršas  – miestelis rytų Anglijoje, JK.
Istorija
Miestelis įkurtas ant kalno apsupto pelkynų, stovėjo romėnų fortas.
XVI a. pradžioje pastatyta Bar le Maršo Šv. Petro ir Šv. Pauliaus bažnyčia, kuri išlikusi iki šių dienų. 1967 m. bažnyčia įtraukta į saugomų pastatų registrą.
1813 m. atidarytas malūnas. 1855 m. šalia pradėjo veikti antrasis miestelio malūnas. Abu pastatai išlikę iki šių dienų.
1848 m. rugsėjo 3 d. miestelyje atidaryta geležinkelio stotis. 1878 m. Bar le Marše pradėjo veikti Šv. Pauliaus misionierių koledžas, bet 1936 m. jo veikla sustabdyta.
Berezinos biosferos draustinis
Berezinos biosferos draustinis  – saugoma gamtos teritorija Baltarusijoje, Vitebsko ir Minsko srityse, Berezinos aukštupio baseine. Įkurtas 1925 m., o 1978 m. pertvarkytas į biosferos draustinį. Užima 85,2 tūkst. ha. Patenka į UNESCO biosferos draustinių sąrašą. Administracija – Domžericuose (Lepelio raj.).
Draustinis skirtas būdingos pelkių augmenijos, žmogaus mažai paveiktų augalijos ir gyvūnijos buveinių apsaugai. 89 % teritorijos dengia miškai – tiek spygliuočių (eglių, pušų), tiek lapuočių (beržų, alksnių, drebulių, ąžuolų, uosių), gausu pelkių (didžiausia – Karolinskojės, 74 km²). Be Berezinos (jos ilgis draustinyje – 110 km) dar teka ~50 jos intakų, gausu ežerų (didžiausi: Palikas – 7,68 km², Plavnas – 3,32 km²).
Berezinos draustinyje sutinkama daugiau nei pusė visos Baltarusijos augalų rūšių. Apie 80 jų įtraukta į Raudonąją knygą. Čia gyvena 59 žinduolių rūšys (tarp jų – bebrai, lūšys, ūdros, lokiai, briedžiai, barsukai, stumbrai, šernai, stirnos ir kt.), 234 paukščių rūšys (juodieji gandrai, kurtiniai, ereliai žuvininkai, gyvatėdžiai, kurapkos, kilnieji ereliai, tripirščiai geniai, didieji apuokai, sakalai keleiviai ir kt.), 11 varliagyvių, 5 roplių rūšys.
thumb|left|250px|Berezinos laivybinis kanalas
Draustinyje yra pilkapių, Berezinos vandens kelio įrengimų, karo mūšių vietų. Veikia gamtos muziejus.
Berezovka
Berezovka (Березовка) gali reikšti:
Taip pat:
Berezivka
Berezivka  – miestas pietų Ukrainoje, Odesos srityje, prie Tylihulo upės, 82 km į šiaurę nuo Odesos. Rajono centras. Šalia praeina Odesos–Kryvyj Ryho plentas, yra stotis prie Odesos–Bachmačo geležinkelio linijos. Maisto (vyno, pieno miltelių) pramonė. Yra kino teatras, parkas, stadionas, keletas paminklų.
Istorija
Pilkapiai ir archeologiniai radiniai rodo, kad ši vietovė gyvenama keletą tūkstantmečių. 1 tūkstantmetyje pr. m. e. čia steigėsi graikų–skitų gyvenvietės. Dabartinė gyvenvietė įkurta 1802 m. nuo feodalų pabėgusių valstiečių. XIX a. pab. tapo prekybiniu, amatininkystės centru. Miesto statusas suteiktas 1962 m.
Manspreading
thumb|250px|right|Plakatas prieš „manspreading“, išleistas „Metropolitan Transportation Authority“ ir kabinamas Niujorko (JAV) viešajame transporte. Manspreading – terminas sėdėjimui išsižergus viešajame transporte apibūdinti, kai taip daro vyras. Pirmą sykį terminas panaudotas soc. medijos portale „Tumblr“ 2013 m. Šiuo metu keliose šalyse, labiausiai JAV, Kanadoje ir Švedijoje, vyksta kampanijos prieš sėdėjimą viešajame transporte išsižergus, kuomet taip daro vyras. Kampanijos šalininkai motyvuoja savo poziciją tuo, kad išsižergę vyrai užima daugiau, nei vieną vietą. Taip pat, kai kurie kampanijos prieš „manspreading“ šalininkai tokį sėdėjimą vadina seksualiniu priekabiavimu ar moterų priespauda.
Kova prieš „manspreading“ dažniausiai susideda iš taip sėdinčių vyrų fotografavimo ir nuotraukų publikavimo internete, dažniausiai „Tumblr“ puslapiuose. Taip pat, kai kurios viešojo transporto bendrovės tramvajuose ir metro kabina ženklus, prašančius vyrų nesėdėti išsižergus.
Tiek kampanijos prieš „manspreading“, tiek pats terminas susilaukė daug kritikos. Kovotojai prieš „manspreading“ kritikuojami, kad fokusuojasi tik į vieną lytį, ir tik į išsižergimą, kai daugiau nei vieną vietą dažnai užima ir kitais būdais, ir ne tik vyrai. Pavyzdžiui, žmonės dažnai viešajame transporte ant gretimos kėdės pasideda savo bagažą, ar užsikelia koją ant kojos Taip pat kritikuojami dėl savo veiklos metodų – viešo gėdijimo, ypač tuomet, kai transporte laisvų vietų žmonėms netrūksta. Ši problema dažnai vadinama nerimta ir dirbtinai sukurta, nes, pavyzdžiui, 2010 m. apklausos dėl problemų viešajame transporte respondentai jos net neminėjo. Galiausiai, teigiama, kad vyrams patogiau sėdėti plačiau išsižergus dėl fiziologijos, ir kad ši nerimta problema gali būti išsprendžiama tiesiog paprašius patraukti kojas, jei nėra daugiau kur atsisėsti. Kadangi kampanijos yra nukreiptos tik prieš vyrus, jos dažnai laikomos seksistinėmis.
Vladislava (Zarasai)
Vladislava – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 7 km į pietryčius nuo Suvieko.
Šlienavos apylinkė
Šlienavos apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Aukštosios Panemunės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Panemunės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Samylų apylinkės.
DHL
DHL International GmbH – tarptautinių siuntų, kurjerių paslaugų ir transportavimo įmonė, pasaulinės logistikos rinkos lyderė, kartu su „Deutsche Post“ priklausanti „Deutsche Post DHL“ įmonių grupei, kuri yra jos pagrindinė akcininkė. Būstinė įsikūrusi Bonoje.
Dukterinės kompanijos:
Istorija
Bendrovė veiklą pradėjo 1969 m. JAV, pavadinta pagal jos kūrėjų – Adrian Dalsey, Larry Hillblom ir Robert Lynn – pavardžių pirmąsias raides. Bendrovė buvo įkurta, siekiant skubiai pristatyti dokumentus tarp San Francisko ir Honolulu, tačiau netrukus DHL išplėtė savo veiklą visame pasaulyje. Bendrovę pirmiausia domino pristatymai į užsienį ir tarpžemyninės operacijos, tačiau FedEx sėkmė paskatino jos pačios plėtrą JAV nuo 1983 m. DHL agresyviai plėtėsi, teikdama paslaugas tose šalyse, kurių dar nebuvo pasiekę konkurentai, įskaitant Sovietų Sąjungą, Rytų bloko šalis, Iraką, Iraną, KLR, Vietnamą ir KLDR.
1998 m. „Deutsche Post“ pradėjo DHL akcijų įsigijimą. Kontrolinį akcijų paketą ji turėjo 2001 m., o visas akcijas įsigijo iki 2002 m. gruodžio mėn. Tada bendrovė įtraukė DHL į savo „Express“ padalinį, taip išplėsdama DHL prekės ženklo naudojimą kitose „Deutsche Post“ įmonėse, verslo padaliniuose. Šiandien „DHL Express“ dalijasi savo DHL prekės ženklu su tokiais verslo padaliniais kaip „DHL Global Forwarding“ ir „DHL Supply Chain“.
Priverstinis spinduliavimas
Optikoje priverstinis spinduliavimas arba indukuotasis spiduliavimas stebimas, kai sužadintoje būsenoje esanti dalelė, paveikta fotono pereina į pagrindinę būseną ir išspinduliuoja fotoną. Priverstinio spinduliavimo reiškiniu paremtas lazerio veikimas.
Ama
thumb|Japonijos ama Ama  – moteris Japonijoje, užsiimanti nardymu ir įvairių jūros augalų ar gyvūnų rinkimu. Amos nekvėpuodamos po vandeniu gali išbūti dvi minutes, patyrusios nekvėpuoti net keturias minutes. Jos nardo iki 25 metrų gylio vandenyse be jokios kvepavimo įrangos. Manoma, kad amos Japonijoje egzistavo jau prieš du tūkstančius metų.
Pavadinimo kilmė
Senojoje japonų kalboje vartotas terminas narams, besiverčiantiems jūržolių ir moliuskų rinkimu, buvo kilęs iš žodžio vandenynas arba dangus bei vartojamas tiek moterims, tiek vyrams, užsiimantiems šia veikla, apibūdinti. Japonai rašydami vyrams narams ir moterims narėms atskirti vartodavo skirtingus rašmenis. Visgi dažniausiai nardymu užsiimdavo moterys, ilgainiui susiformavo iki šių dienų vartojamas terminas ama, reiškiantis jūros moterį (jap. 海. liet. jūra; jap. 女, liet. moteris).
Istorija
Nors nardytojais galėjo būti tiek vyrai, tiek moterys, visgi tradiciškai šia veikla dažniau užsiimdavo moterys. Paplitusios kelios teorijos, aiškinančios šį fenomeną. Vienas iš paaiškinimų teigia, kad vyrai užsiimdavo žvejyba ir ilgam išplaukdavo į vandenyną žvejoti. Likusios krante moterys užsiimdavo nardymu, moliuskų bei jūros dumblių rinkimu, kad išlaikytų krante likusią šeimą. Dukros augdamos taip pat išmoko nardyti ir tradicija tapo perduodama iš kartos į kartą moteriškąja šeimos linija. Kita teorija teigia, kad moterys yra labiau tinkamos šiam darbui fiziškai: jų riebalinis sluoksnis storesnis nei vyrų, tad jos gali ilgiau išbūti panėrusios šaltuose vandenyse ir pririnkti didesnį laimikį.
Istoriniai šaltiniai
Žemyninėje Japonijos dalyje buvo rastos Neolito periodu buvusio kiaukutyno likučiai, kuriuose aptikta moliuskų kriauklelių, randamų tik giliuose vandenyse, tad yra manoma, kad jau tuo metu žmonės užsiėmė vandens gyvūnų rinkimu nardant. Pirmasis rašytinis įrašas apie amas ir jų veiklą randamas Giši Vadžin-Den (魏志倭人伝 Gishi Wajin-Den)., kuris buvo parašytas 268 m. pr. m. e. Pirmuosiuose Japonijos metraščiuose Kodžiki ir Nihongi, parašytuose VIIIa., apie amas neužsimenama. Otomo-no Jakamočis (jap.大伴家持), gyvenęs Nara periodu (710–794), parašė poemą apie Hegura salos amas, kai jis lankėsi šioje Japonijos dalyje 748 metais. Jo poema pateko į „Tūkstančio lapų rinkinį“ (万葉集 Man’yōshū) – seniausią Japonijos poezijos rinkinį, kuris buvo išleistas Heiano laikotarpiu (794–1185). Poemoje aprašomos žvejojančios ir nardančios moterys, manoma, kad tai amos. Šiame kūrinyje vaizduojama ama – stipri, savarankiška ir nepriklausoma moteris, gyvenanti gamtos ritmu. XIa. Sei Šionagon (jap. 清少納言) parašytoje dienoraščio tipo knygoje „Priegalvio užrašai“ (枕草子 makura no sōshi) taip pat aprašomos amos, su kuriomis autorė susidūrė keliaudama. Autorė su baime aprašo amos veiklą, ji baiminasi dėl moterų saugumo ir sveikatos nardant giliuose ir neramiuose vandenyse.
Amų bendruomenės
Amų bendruomenių paplitimui daugiausiai įtakos turi gamtinės sąlygos. Vandenyno vanduo ir dugnas turi būti tinkamas amų renkamai biologinei faunai ir florai veistis, taip pat jame neturi veistis žmogui pavojingi gyvūnai, pavyzdžiui rykliai. Vanduo turi būti šiltas, kad jame būtų galima nardyti bei panėrus išbūti kuo ilgiau. Tinkamos nardyti ir rinkti vandens gyvūnus bei augalus vietos turi būti netoli gyvenviečių bei turgų, kuriuose amos gali parduoti savo laimikį.
Šios gamtinės ir socialinės priežastys lemia ama paplitimą pajūrio vietovėse, esančiose vidutinių platumų ir subtropinėje geografinėse zonose arba ten, kur metinė vidutinė oro temperatūra yra nežemesnė nei 12 laipsnių Celcijaus, tuo tarpu vandens vidutinė temperatūra gegužės-spalio mėnesiais, kai yra nardymo sezonas, yra aukštesnė nei 20 laipsnių Celcijaus. Didžiausios ama bendruomenės yra įsikūrusios Mie, Čibos, Fukujaus, Nijigatos, Šidzuokos ir Išikavos prefektūrose. Hiogo, Okajamos, Šimanės prefektūrose (Hokaido saloje) galima rasti amų, kurios į šias, nardymui tinkamas vietoves, atkeliauja nardymo sezonui, o paskui grįžta atgal į savo nuolatines gyvenamasias vietas.
Nardymo stiliai
Paprastai ama nardo du kartus per dieną. Pirmasis išplaukimas yra pirmoje dienos pusėje: nuo vienuoliktos valandos ryto iki pirmos valandos po pietų, kuomet laimikis būdavo didelis, arba iki antros valandos po pietų, kai medžioklė nėra tokia sėkminga. Antrasis išplaukimas yra po pietų nuo pusės trijų ar trijų iki penkių. Taigi per dieną ama praleidžia apie penkias valandas nardydamos. Priklausomai nuo amos amžiaus ir patirties galima išskirti tris nardymo stilius.
Kosoido nardymo stilius
Kosoido (jap. kosoido) nardymo stilius – yra jauniausių ir besimokančių amų nardymo stilius. Šiuo stiliumi nardančios amos yra vadinamos tara-amomis (jap.tara-ama). Ama paplūdimiu nueina iki nardymo vietos arba nuo kranto nuplaukia iki nardymo vietos, kurios gylis 2-4 metrai. Prieš įbrisdama į vandenį ama virve prie liemens prisiriša statinaitę (jap.樽 taru) ar kitą plūdūrą, prie kurio pritvirtintas krepšys laimikiui susidėti. Į krepšį jos deda kiekvieno nėrimo metu pagautą laimikį, o ant plūduro ilsisi tarp nėrimų. Tokiu nardymo būdu dažniausiai užsiimdavo jaunos (15-20 metų) ir besimokančios amos, taip pat ir pagyvenusios (virš 60 metų) amos. Pavargusi ama grįžta į krantą, kur, susikūrusios laužą, šildosi prie ugnies.
Nakaisodo nardymo stilius
Nakaisodo (jap. nakaisodo) nardymo stilius – yra sudėtingesnis nardymo stilius, kuriuo užsiima kelerius metus kosoido būdu nardžiusios amos, paprastai jos būna 15-20 metų. Penkios-dešimt amų susirenka kartu ir valtimi, vairuojama vieno ar poros vyrų, nuplaukia į nardymo vietą. Prieš iššokdamos iš valties, jos prie liemens virve prisiriša statinaitę (jap.樽 taru) ar plūdurą su krepšiu laimikiui susidėti. Į krepšį jos deda kiekvieno nėrimo metu pagautą laimikį, o ant plūduro ilsisi tarp nėrimų. Valtį atplukdę vyrai yra stebėtojai, kurie jas prižiūri saugumo sumetimais. Amos nardo 4-7 metrų gylyje, o vienu išplaukimu jos neria 20-30 kartų. Baigusios nardyti visos amos grįžta į valtį ir vyrai parplukdo jas atgal į krantą. Kartais valtyje yra ugniakuras, tuomet ama gali šildytis prie jo. Kitu atveju jos pirmiausiai turi grįžti į krantą, kur susikuria laužą.
Oisodo nardymo stilius
Oisodo (jap.ooisodo) nardymo stilius yra pats sudėtingiausias. Šiuo nardymo stiliu užsiimančios amos vadinamos giri-amomis (jap.giri-ama). Tik išmokusios kosoido ir nakaisodo nardymo būdų amos užsiima šiuo nardymo stiliumi. Giri-amos nebūna jaunesnės nei 20 metų amžiaus, sakoma, kad talentingiausios amos, nardančios oisodo stiliumi, yra sulaukusios 25-40 metų amžiaus. Į nardymo vietą, kurios gylis 10-25 metrai, amą nuplukdo valtis, kurią vairuoja jos vyras, brolis, tėvas ar kitas artimas giminaitis. Norėdama sutrumpinti nusileidimo į dugną laiką, ama naudoja 11-15 kilogramų svorį, padedantį greičiau panerti. Šis svoris prie valties yra pririštas virve, kuri yra perišama per metalinį skriemulį, pritvirtintą prie valties krašto. Ama iš valties neria gilyn rankose laikydama svorį. Nusileidusi iki dugno ji paleidžia iš rankų svorį ir renka laimikį. Tuo tarpu valtyje esantis vyras ištraukia svorį ir vietoj jo per skriemulį į jūros dugną nuleidžia virvę. Kai ama yra pasiruošusi kilti į paviršių, ji duoda signalą vyrui – kelis kartus timpteli virvę – ir jis iš dugno ištraukia į virvą įsikibusią amą. Giri-ama skirstomos į du pogrupius: hjaku-moguri-ama (jap.hyaku-moguri-ama) ir hitocu-moguri-ama (jap. hitotsu-moguri-ama). Hjaku-moguri-ama po kiekvieno nėrimo grįžta į valtį pailsėti ir atsigauti, tuo tarpu hitocu-moguri-ama į valtį grįžta tik po keletos nėrimų iš eilės, pavyzdžiui, vasaros metu hitotsu-mouri-ama nardo porą valandų be poilsio valtyje. Tarp nėrimų, kuomet nesiilsi valtyje, hitotsu-moguri-ama ilsisi užsikniaubusi ant valties krašto.
Mensen ama
thumb|Japonijos ama
Dabartinė situacija
Šiuo metu Japonijos amų sparčiai mažėja. Skaičiuojama, kad 2016 metais aštuoniolikoje Japonijos provincijų buvo apie 2000 amų, tuo tarpu 1956 metais atliktų tyrimų metu buvo nustatyta, kad Japonijoje gyvena 17,500 amų. Šiam nuosmukiui paaiškinti yra kelios priežastys: Japonijos visuomenės senėja (vidutinis Japonijos gyventojas yra 65 metų amžiaus), jaunosios kartos nesidomi šia tradicine veikla ir savo gyvenimą sieja su miestu, ne kaimo vietovėmis. Taip pat jūrinių ausinukių populiacija palei Japonijos krantus sparčiai mažėja. Kiekvienais metais Japonijos amos kartu su Korėjos nardytojomis rengia „Ama Summit“ renginį, kuriuo stengėsi atkreipti Japonijos ir pasaulio dėmėsį į šią tradiciją bei tikisi, kad Japonijos ama taps UNESCO nematerialaus pasaulio paveldo objektu.
Armenas Džigarchanianas
Armenas Borisovičius Džigarchanianas (, 🇷🇺; 1935 m. spalio 3 d. – 2020 m. lapkričio 14 d. ) – armėnų ir rusų aktorius, teatro režisierius.
Biografija
Mokyklos metais susidomėjęs teatru, ją baigęs mėgino patekti į GITIS Maskvoje, tačiau nepavyko. Grįžęs į Jerevaną, jis dirbo operatoriaus padėjėju „Armenfilm“ kino studijoje, o vėliau baigė Jerevano dailės ir teatro institutą (dabar – Jerevano valstybinis teatro ir kino institutas), Armeno Gulakiano klasę.
1955–1966 m. vaidino K. Stanislavskio rusų dramos teatre Jerevane, o 1967–1969 m. dirbo Maskvos Lenino komjaunimo teatre, kur dalyvavo spektaklių „Filmuojamas filmas“, „Moljeris“, „Tėvynės dūmai“ ir kituose pastatymuose. 1969–1996 m. buvo vienas pagrindinių Maskvos V. Majakovskio dramos teatro dramos menininkų. 1996–2003 m. vaidino „Lenkom“ teatre. 1996 m. Maskvoje įkūrė A. Džigarchaniano teatrą, buvo jo vadovas, režisierius, aktorius. 2000 m. gastroliavo Lietuvoje.
Aktorius kine debiutavo 1960 metais Akopo vaidmeniu filme „Nuogriuva“. A. Džigarchanianas išgarsėjo vienu geriausių savo kino vaidmenų — jaunuoju fiziku Artiomu Manvelianu režisieriaus Frunzės Dovlatiano filme „Sveiki, tai aš!“ (1965 m.).
Vaidino daugiau kaip 250 armėnų ir rusų režisierių kino ir televizijos filmuose, televizijos serialuose. A. Džigarchanianas buvo patekęs į Gineso rekordų knygą kaip labiausiai filmuojamas Rusijos aktorius. Jo vaidyba buvo santūri, turėjo lakoniškų raiškos priemonių.
Juozapas Rugys
miniatiūra|160px|Atminimo paminklas Rūgiuose
Juozapas Rugys (taip pat Rūgys, Rūgis; 1858 m. gegužės 23 d. Rūgiuose, Sintautų vlsč. – 1919 m. rugsėjo 16 d. Švėkšnoje, Švėkšnos vlsč.) – lietuvių visuomenės veikėjas, knygnešys, gydytojas.
Biografija
Marijampolėje baigė gimnaziją. 1880–1985 m. studijavo Maskvos universiteto Medicinos fakultete. Nuo 1886 m. Švėkšnoje vertėsi privačia gydytojo praktika.
Studijų laikais buvo slaptos lietuvių studentų draugijos narys, bendradarbiavo „Aušros“ mėnraštyje, leistame Mažojoje Lietuvoje. Atvykęs į Švėkšną, palaikė ryšius su vietos knygnešiais, organizavo ir pats gabeno draudžiamą lietuvių spaudą iš Mažosios Lietuvos. Savo namuose ir pas patikimus ūkininkus buvo įsirengęs knygų slėptuves. Nors buvo sekamas ir tardomas, bet tremties išvengė.
Bendradarbiavo su J. Šliūpu, M. Jankumi, V. Kudirka ir kitais visuomenės veikėjais. Finansais rėmė „Varpo“ žurnalą. 1894 m. dalyvavo varpininkų suvažiavime Jelgavoje. Buvo aktyvus „Varpo“, „Ūkininko“, vėliau – „Lietuvių laikraščio“, „Vilniaus žinių“ bendradarbis.
1904 m. panaikinus lietuvių spaudos draudimą, įsitraukė į visuomeninę veiklą, užsiėmė švietėjiška ir pažangia ūkine veikla. Per I pasaulinį karą pašauktas į kariuomenę gydytoju. Dirbo karo ligoninėje Mogiliave (dab. Baltarusija), buvo įsteigęs ambulatoriją lietuvių karo pabėgėliams. 1918 m. po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo grįžo į Švėkšną.
Palaidotas Švėkšnos kapinėse, Šilutės raj.
Rūgių kaime, pamiškėje prie Novos upės, pastatytas medinis paminklas – stilizuotas koplytstulpis J. Rūgiui atminti. Drožinėto stulpo vidurinėje dalyje įdėta išskaptuota atversta knyga su įrašu: VARPININKUI AUŠRININKUI KNYGNEŠIUI DAKTARUI J. RŪGIUI. Viršutinėje koplytstulpio dalyje įkomponuotas drožinėtas varpas ir kryžių imituojantis metalo strypas su lapais.
Vosyliškis (Suviekas)
Vosyliškis – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Suvieko.
FC Café
„Futebol Clube Centro Associativo de Futbol da Ermera“, o trumpiau „Café“ – Rytų Timoro futbolo klubas iš Ermeros.
Piliuonos apylinkė
Piliuonos apylinkė (arba Pilionių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Aukštosios Panemunės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Panemunės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Taurakiemio apylinkės.
Hobro
Geležinkelis
thumb|left|Hobro stotis
Geležinkelis jungia miestą su sostine Kopenhaga, Frederikshaunu ir kitais šalies miestais.
Yra viena iš Randersas – Olborgas trasos stočių.
Taip pat aptarnauja regioninės reikšmės maršrutus, tokius kaip Orhusas – Olborgas.
Lielaucės pilis
thumb|290px|Lielaucės ežeras Lielaucės dvaras, Lielaucės pilis  – dvaras pietvakarių Latvijoje, Žiemgaloje, Aucės savivaldybėje, Lielaucės valsčius, į šiaurės rytus nuo Aucės, Lielaucėje. Valstybinis architektūros paminklas.
Istorija
Lielaucės dvaras žinomas nuo XVII a., priklausė hercogui Frydrichui, vėliau tapo Peterburge gyvenusio grafo Paleno vasaros rezidencija. Parkas sodintas XVIII a., jo dalis – miško parkas. Pilis su priklausiniais ant Lielaucės ežero kranto pastatyta XIX a. pradžioje velyvojo klasicizmo stiliuje. Ūkiniai pastatai iškilo toliau nuo rūmų, kitame parko gale. Po 1900 m. gaisro pilies interjeras atnaujintas 1901 m., dekoratyviniai apdailai panaudoti ampyro stiliaus elementai, kuriais ir dabar galima pasigrožėti salėse. Pilį supa 58 ha ploto laisvo planavimo parkas, pasodintas grafo Medemo laikais. 1922 m. dvaras nusavintas ir perduotas Latvijos universiteto Žemės ūkio fakultetui. Vienoje pilies dalyje iki 2009 m. veikė Lielaucės pagrindinė mokykla. Į šiaurę nuo pilies – Lielaucės ežeras.
Slagelsė
Slagelsė  – miestas Danijoje, Zelandijos salos vakarinėje dalyje. Nuo Kopenhagos nutolęs apie 100 km.
Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy
„Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy“ – devintas studijinis britų atlikėjo Elton John albumas, išleistas 1975 m. gegužės 19 d. „DJM“ (Jungtinėje Karalystėje) ir „MCA“ (Jungtinėse Valstijose) kompanijų. Tai autobiografinis Eltono Džono (Captain Fantastic) ir jo kolegos dainų teksto autoriaus Bernie Taupin (Brown Dirt Cowboy) albumas apie judviejų ankstyvuosius veiklos metus. Albumas pasiekė 1-ąją vietą Amerikos Billboard 200 sąraše ir jo kopijų buvo parduota 1,4 milijonų vos per pirmas 4 dienas – tai buvo pirmasis jo albumas, sugebėjęs tą padaryti. Kanadoje albumas taipogi užėmė 1-ąją vietą. Tai buvo paskutinis albumas, prie kurio kūrimo prisidėjo nuolatinė Eltono grupinė sudėtis – Dee Murray (bosinė gitara), Nigel Olsson (būgnai) ir Davey Johnstone (gitara), iki pat kol jie vėl susibūrė 1983 m.
1975 m. gegužę albumas tapo auksiniu (netgi dvi savaites prieš albumo išleidimą), o 1993 m. tapo triskart platininiu. 2003 m. „Rolling Stone“ žurnalo 500 geriausių visų laikų albumų sąraše užėmė 158-ąją vietą.
Dainų sąrašas
Visas dainas parašė Elton John ir Bernie Taupin, išskyrus kur pažymėta.
Juozas Zamkus
thumb|250px|Pirmosios tarpvalstybinės futbolo varžybos Lietuvoje. [[Lietuvos vyrų futbolo rinktinė|Šalies rinktinės atstovas leit. Juozas Zamkus įteikia Estijos rinktinei simbolinį skydą. Kaunas, 1923 m. birželio 24 diena]] Juozas Zamkus (1894 m. gruodžio 24 d. Pailiuose, Kruopių valsčius, Šiaulių apskritis, Rusijos imperija – 1942 m. vasario 13 d.) – Lietuvos karininkas, vienas iš sporto pradininkų šalyje.
Biografija
Apie 1912 m. emigravo į JAV, kur baigė keturias gimnazijos klases ir studijavo Inžinerijos universitete. Priėmė JAV pilietybę, stojo savanoriu į tos šalies kariuomenę ir Prancūzijoje dalyvavo Pirmojo pasaulinio karo kovose su Vokietija.
1920 m. grįžo į Lietuvą, tapo kariu savanoriu. Tarnavo būrininku, viršila, dalyvavo Nepriklausomybės mūšiuose su lenkais ties Giedraičiais ir Širvintomis. 1921 m. paskirtas pėstininkų leitenantu, 1922 m. balandžio 8 d. perkeltas į Krašto apsaugos Generalinio štabo Žvalgybos skyrių. 1923 m. dalyvavo Klaipėdos krašto sukilime, vadovavo daliniui. 1924 m. perkeltas tarnauti į pasienio policiją.
Buvo vienas iš tuometinių sporto pradininkų Kaune. 1921 m. LFLS skyrių atstovų suvažiavime išrinktas į šios organizacijos pirmąją Centro valdybą. 1922 m. rugsėjo 16–17 d. Ąžuolyno stadione organizuotose lengvosios atletikos varžybose nugalėjo rutulio stūmimo rungtyje, o 1922 m. Lietuvos lengvosios atletikos čempionate tuo metu populiarioje švediškoje estafetėje su LFLS bėgikais užėmė antrą vietą. Tais pačiais metais vykusiose pirmosiose šalies beisbolo pirmenybėse LFLS komandos sudėtyje tapo Lietuvos čempionu.
Su Steponu Dariumi (su kuriuo susipažino dar Amerikoje) išvyko į JAV, vėliau grįžo į Lietuvą. Dirbo Dimitravo priverčiamojo darbo įstaigos valdininku, gyveno Slučkų kaime prie Kretingos. Palaidotas Kretingos Senosiose kapinėse, antkapyje nurodyta klaidinga gimimo data.
Antarkties konvergencija
thumb|right|Antarkties konvergencija pažymėta mėlyna linija Antarkties konvergencija – sezoniškai kintanti kreivė, apjuosianti Antarktidą. Žymi ribą, kur šaltas, į šiaurę tekantis vanduo, susilieja su santykinai šiltesniais subantarktiniais vandenimis. Ši linija, kaip ir Arktikos medžių riba, yra natūrali riba, o ne dirbtinė, kaip platumos linija. Arktyje tokios konvergencijos nėra, nes šiaurės ašigalio regioną supa daug žemės.
Vieta
Antarkties konvergencija yra maždaug 32–48 km pločio zona. Platuma priklauso nuo metų laiko bei ilgumos, ir driekiasi Atlanto, Ramiajame ir Indijos vandenynuose tarp pietų platumos 48-osios ir 61-osios paralelių. Nors šiaurinė riba įvairuoja, 1980 m. Antarkties jūrų gyvųjų išteklių apsaugos konvencijoje ji apibrėžta kaip 50°S, 0°; 50°S, 30°E; 45°S, 30°E; 45°S, 80°E; 55°S, 80°E; 55°S, 150°E; 60°S, 150°E; 60°S, 50°W; 50°S, 50°W; 50°S, 0°. Nors ši zona yra paslanki, paprastai nuo savo vidutinės pozicijos ji nenukrypsta daugiau nei pusė laipsnio platumos. Tikslią ribą nurodo staigus jūros vandens temperatūros sumažėjimas iš šiaurės į pietus, vidutiniškai nuo 5,6 ° C iki 2,8 ° C ir žemiau 2 ° C.
Padujos universitetas
Padujos universitetas  – aukštoji mokykla šiaurės rytų Italijos mieste Padujoje, vienas garsiausių universitetų šalyje ir pasaulyje.
Įkurtas 1222 m. ir šiuo metu yra tarp seniausių Europos universitetų (Italijoje senesni tik Bolonijoje ir Modenoje). Į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą yra įrašytas Universiteto botanikos sodas. Ši aukštoji mokykla kartu su Bergeno, Granados, Graco, Leipcigo, Liono ir Vilniaus universitetais įeina į ARQUS universitetų aljansą.
Istorija
thumb|left|170px|1595 m. įkurtas Anatominis teatras šiuo metu yra pats seniausias tarp tokio tipo įstaigų [[Europa|Europoje]] Susikūrė kaip „Universitas scholarium“, laisva studentų korporacija. Studentai pagal etninius-geografinius kriterijus buvo suskirstyti į „Nationes“: Cismontanes (italai) ir Ultramontanes (užsieniečiai). Abi grupes valdė 1 arba 2 rektoriai, kasmet renkami studentų. Nuo seno universitete studijuota teisė, ilgą laiką buvęs pagrindiniu dalyku, iki kol įsivyravo laisvieji menai. Tada susikūrė 2 universitetai – Juristų universitetas (Universitas iuristarum) bei Artistų universitetas (Universitas artistarum'), kiekvienas su savo rektoriumi, Statutais ir administracine prievarta.
1592 m. studentai iš Lenkijos karalystės ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės susijungė į bendriją Natio Polonica, užvedė registracijos knygą. Bendrijos nariai nusprendė Šv. Antano Paduviečio bazilikoje įkurti atskirą koplyčią su kripta, kuri 1607 m. buvo pašventinta Šv. Stanislovo vardu.
1678 m. birželio 25 d. pirmoji moteris (Elena Lucrezia Cornaro Piscopia) įgijo filosofijos daktaro laipsnį. thumb|right|250px|Žymių profesorių atvaizdai auditorijoje thumb|right|250px|[[Pranciškus Skorina|Pranciškaus Skorinos atminimo lenta ant Universiteto sienos]]
Afganinė lapė
Afganinė lapė (Vulpes cana) – šuninių šeimos plėšrusis žinduolis, paplitęs Artimuosiuose Rytuose ir Vidurinėje Azijoje: Afganistane, pietų Turkestane, šiaurės rytų Irane, pietvakarių Pakistane, Vakarų Krante, Izraelyje, Sinajaus pusiasalyje, Arabijos pusiasalio pakraščiuose.
Kūnas 70–90 cm ilgio, sveria 1,5–3 kg. Ausys didelės, uodega ilga (32 cm), pūkuota. Kailis pilkšvos, smėlinės, rudos, juodos spalvos. Šonai šviesesni, negu nugara, per ją eina juodas dryžis.
Afganinė lapė monogaminė. Nėštumas trunka 50–60 dienų. Vadą sudaro 1–3 lapiukai, kurie žindomi 30–45 dienas.
Gyvena sausringose stepėse, kalnuose. Laikosi uolingose vietose, kalnų šlaituose, tarpekliuose, prie skardžių, vadžiuose. Seniau vengė atvirų vietų, bet dabar pastebima pasėliuose prie Negyvosios jūros. Laikosi afganinės lapės pavieniui, veiklios naktimis. Lengvai laipioja stačiais kalnų šlaitais, per uolas, pusiausvyrą išlaiko uodegos pagalba. Turi jautrią uoslę, regą ir klausą.
Maitinasi įvairiu maistu – vabzdžiais (ypač skėriais, žiogais), smulkiais graužikais, vaisiais (pvz., vynuogėmis, melionais).
Lotyniškas pavadinimas kilęs nuo rūšį aprašiusio anglų gamtininko Viljamo Tomo Blanfordo. Vietiniai pavadinimai:, ,.
Lorenzo Bandini trofėjus
Lorenzo Bandini trofėjus  – sporto apdovanojimas, kasmet įteikiamas automobilių sporto asmenybei. Apdovanojimas skitas pagerbti italų lenktynininką Lorenzo Bandini, kuris mirė po trijų dienų nuo sunkių sužalojimų patirtų 1967 m. Monako Grand Prix lenktynėse. Apdovanojimas įteikiamas gimtajame sportininko mieste Brizigeloje.
Zelionka (Suviekas)
Zelionka – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Suvieko, šiaurinėje Sodžių ežero pakrantėje.
Pamela Villoresi
Pamela Vilorezi (, g. 1957 m. sausio 1 d.) – italų kino, teatro ir televizijos akorė.
Biografija
Pamela gimė italo ir vokietės šeimoje. Baigusi mokyklą, vėliau mokėsi buhalterijos ir vaidino vietiniame Prato miesto teatre „Teatro Metastasio“. 1975 m. debiutavo kine, o po metų sulaukė pripažinimo suvaidinusi viename pelningiausių metų filmų dramoje „Stelos atminimui“. Pagrindinė jos scena yra teatras, kuriame sukūrė daugiau kaip 100 įvairių vaidmenų.
Steponas Pliateris-Zyberkas
Steponas Pliateris-Zyberkas (1891 m. liepos 31 d. Kurtuvėnuose, Rusijos imperija – 1943 m. vasario 9 d. Aušvice, Trečiasis Reichas) – fotografas, dailininkas.
Biografija
Gimė 1891 m. liepos 31 d. Kurtuvėnų dvare. Tėvas Liudvikas Viktoras Pliateris-Zyberkas, motina Teresė Zamoiskaitė. Baigė gimnaziją Vilniuje. 1912-1916 m. studijavo architektūrą Rygos technikos universitete. Priklausė lenkiškai universiteto draugijai Arkonija. Vėliau baigė Varšuvos dailės akademiją. Nuo 1912 m. pradėjo fotografuoti, darė įvairias kraštovaizdžių ir pastatų nuotraukas. Išmokęs fotografuoti, keliaudavo po Šiaulių apylinkes ir fotografuodavo kraštovaizdį. Žinomas jo fotografuotas gamtos vaizdų ciklas „Pory roku na Litwie" sudaro 12 numeruotų foto atvirukų, iš kurių šešiuose yra Šiaulių apylinkių vaizdai.
Literatūra
8373262830.
Lietuvos ir Saliamono Salų santykiai
Lietuvos ir Saliamono Salų santykiai — dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Lietuvos ir Saliamono Salų.
Diplomatiniai santykiai užmegzti 2012 m. rugsėjo 20 d. Saliamono Salos tapo penkta Ramiojo vandenyno regiono valstybe po Australijos, Naujosios Zelandijos, Samoa ir Nauru, su kuria Lietuva užmezgė diplomatinius santykius.
Abi šalys yra Jungtinių Tautų narės.
Santykių istorija
Santykiai užmegzti 2012 m. rugsėjo 20 d., Lietuvos nuolatiniam atstovui Jungtinėse Tautose ambasadoriui Daliui Čekuoliui ir Saliamono Salų nuolatiniam atstovui JT ambasadoriui Kolinui Bekui savo vyriausybių vardu Niujorke (JAV) pasirašius bendrą komunikatą, kuriuo užmezgami Lietuvos ir Saliamono Salų diplomatiniai santykiai.
2021 m. Lietuvoje vyko 2021 m. FIFA salės futbolo pasaulio taurė, kurioje dalyvavo ir Saliamono Salų vyrų salės futbolo rinktinė, tačiau prieš Lietuvos rinktinę nežaidė. Tiek Lietuvos, tiek Saliamono Salų rinktinės buvo eliminuotos grupiniame etape ir užėmė panašias vietas turnyre - atitinkamai 20 ir 23.
Ekonominiai santykiai
2018 m. duomenimis, prekybos santykių tarp Lietuvos ir Saliamono Salų nebuvo.
Pasiuntinių ir ambasadorių sąrašas
2023 m. duomenimis, nei Lietuva, nei Saliamono Salos nėra vienas kitam akreditavę savo ambasadorių.
Vestuvės ir kitos nelaimės
Vestuvės ir kitos nelaimės – 2010 m. išleista komedija.
Turinys
Bėja ir Alesandras turi po mėnesio susituokti, tačiau ji turi skubiai išvykti į komandiruotę. Kadangi niekas nenori atidėti vestuvių, nuotakos tėvai įkalba vyresniąją dukrą Naną padėti surengti sesers vestuves šiai nedalyvaujant. Kelias savaites Nana, kuri pati netekėjusi, praleidžia su būsimu svainiu, atsidurdama situacijose, kuriose atskleidžia sau naujus potyrius bei sužino senas šeimos paslaptis.
Astridos Lindgren premija
Astridos Lindgren premija – 2002 m. Švedijos vyriausybės įsteigtas prizas, skiriamas už paramą vaikų bei jaunimo literatūrai, skaitymo populiarinimą. Šią premiją gali gauti rašytojai, iliustruotojai, bibliotekos, įvairios visuomeninės organizacijos. Premijos dydis – 5 mln. Švedijos kronų (580 tūkst. eurų). Tai didžiausia vaikų literatūros premija pasaulyje.
Pretendentus gali siūlyti institucijos iš viso pasaulio. Komisiją sudaro 12 narių iš Švedijos: mokslininkai, menininkai, bibliotekininkai, taip pat vienas Astridos Lindgren šeimos narys.
Premija įsteigta 2002 m. – po Astridos Lindgren mirties.
Pažižmės–Tryškių miškai
Pažižmės-Tryškių miškai – miškai Lietuvoje, Šiaulių ir Telšių rajonuose, 4 km į rytus nuo Tryškių, Virvytės ir Žižmos tarpupyje. Priklauso Kuršėnų miškų urėdijai, Tryškių, Pažižmėlių, Vanagiškių girininkijoms. Apima 100,8 km² plotą. Masyvą sudaro Tryškių, Pažižmės, Vanagiškės, Pažižmėlių, Pagelžių, Mickiškės miškai.
Paviršius lygus, vietomis – pelkėtas. Būdingi velėniniai jauriniai glėjiški priemoliai, žemapelkiniai durpžemiai. Pietvakarinėje dalyje plyti Gelžės pelkė. Miškai patenka į Ventos baseiną: rytine puse teka Žižma su intakais Upyna, Rauda, Švendriu, šiaurine – Avižlys, Uogys (su Peščiu).
Medynai:
Pažižmės-Tryškių miškuose sutinkamos lapės, usūriniai šunys, šernai, briedžiai, stirnos, vilkai, kiškiai, voverės, kiaunės, barsukai, slankos, jerubės, juodieji gandrai, plėšrieji ir vandens paukščiai, bebrai, ondatros, ūdros. Gelžės pelkė paskelbta Gelžės botaniniu-zoologiniu draustiniu.
Pietine miškų dalimi eina plentas. Pažižmės-Tryškių miškuose įsikūrę kaimai: Pažižmė, Tulkinčiai, Švendriai, Pažižmėliai, Tarvydžiai, Čiuiniai, Yniškės, Mickiškė, Kilpiškė, Gelžė, Pagelžiukai, Šluotiškė, Daržiškės, Vanagiškė, Pavaišvė, Pakentraičiai, Gudmiškė, Geruogiai, Vosbūčiai.
Šimabaros sukilimas
Šimabaros sukilimas – Japonijos Šimabaros srities valstiečių sukilimas. Jis įvyko Edo laikotarpiu dabartinėje Nagasakio prefektūroje pietvakarių Japonijoje ir truko keturis mėnesius – nuo 1637 m. gruodžio 17 d. iki 1638 m. balandžio 15 d. Didžioji dalis sukilusiųjų buvo valstiečiai ir beveik visi jie buvo katalikai. Tai buvo paskutinis rimtas ginkluotas konfliktas Japonijoje iki Tokugavos šiogūnato pabaigos 1868 metais.
thumb|Šimabaros sukilimas thumb|right|200px|Haros pilies apgultis
Dėl Šimabaroje statomos naujos pilies Macukuros klanui, mokesčiai buvo stipriai pakelti ir tai supykdė vietos valstiečius ir laisvuosius samurajus roninus (jap. 浪人 rōnin). Vietinių katalikų persekiojimas tik pablogino nepasitenkinimą, kuris išsivystė iki atviro sukilimo 1637 m. Sukilėlių malšinimui Tokugavos šiogūnatas pasiuntė 125 000 karių, kurie sutriuškino sukilėlius po ilgos apgulties Haros pilyje (jap. 原城 Hara jō).
Pasibaigus sukilimui, sukilusių katalikų vadui Amakusai Širo (jap. 天草 四郎 Amakusa Shirō) buvo nukirsta galva ir prasidėjo griežtas krikščionybės draudimas. Japonijos nacionalinio atsiskyrimo politika buvo dar labiau sugriežtinta ir oficialus krikščionių persekiojimas tęsėsi iki XIX amžiaus šeštojo dešimtmečio. Po sėkmingo sukilimo numalšinimo, tuometinis Šimabaros daimyo, Macukura Katsuie (jap. 松倉 勝家 Matsukura Katsuie), buvo nukirsdintas dėl prasto valdymo ir tapo vieninteliu nukirsdintu daimyo Edo laikotarpiu.
Sukilimo priežastys
Šimabaros sritis vienu metu priklausė Arimos klanui, kuris buvo krikščioniškas, todėl didelė dalis vietinių gyventojų taip pat buvo krikščionys. Arima klanas buvo iškeldintas 1614 m. ir jį pakeitė Macukura. Naujuoju daimyo tapęs Macukura Šigemasa troško užimti kuo aukštesnes pareigas šiogūnate, todėl dalyvavo įvairiuose statybų projektuose, pavyzdžiui, Edo pilies statyme ir plėtime, o taip pat planavo įsiveržimą į Lusono salą Ispanijos Rytų Indijoje (dabartinė Filipinų dalis). Jis taip pat Šimabaroje pastatė naują pilį, kurios statyboms prireikė itin didelių lėšų, todėl Šigemasa stipriai padidino mokesčius, o tuos, kurie nesugebėdavo susimokėti, nukankindavo: jiems būdavo už nugarų surišamos rankos, aplink kaklą ir rankas aprišamos šiaudinės skraistės ir uždegamos. Dauguma mirtinai sudegdavo, o tie keletas, kurie sugebėdavo įšokti į vandenį ir užsigesinti liepsnas, būdavo paskandinami.
Toks žiaurus elgesys sužadino nepaprastą įniršį prieš daimyo. O kai šių žiaurių taisyklių toliau laikėsi ir Šigemasos paveldėtojas, jo sūnus Katsuie, valstiečiai sukėlė maištą prieš valdovus. Amakusos salos, kuri yra priešais Arimos provinciją, gyventojai taip pat prisijungė prie šio sukilimo, taip išreikšdami nepasitenkinimą Karatsu daimyo.