cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jonas Motiekaitis
Biografija
Baigęs studijas, vienerius metus mokytojavo Rietavo gimnazijoje. 1931–1935 m. dėstė muziką ir dainavimą, vadovavo moksleivių chorams Raseinių gimnazijoje, o 1935–1945 m. – Ukmergės gimnazijoje. Dirbo ir studijavo kompoziciją pas prof. Juozą Gruodį Kauno konservatorijoje (1938–1941 m.). Aktyviai dalyvavo Lietuvos muzikų draugijos veikloje, buvo valdybos narys ir muzikos mokytojų sekcijos pirmininkas. 1940 m. kovo 1 – 2 d. šios draugijos suvažiavime Vilniuje skaitė pranešimą „Gimnazijos chorų darbo metodai“, rašė „Muzikos baruose".
1945–1947 m. – Lietuvos Ministrų Tarybos Meno reikalų valdybos Muzikos skyriaus viršininkas. 1945–1948 m. – Vilniaus valstybinio universiteto studentų mišriojo choro vadovas. Į kolektyvą sutelkęs apie 180 dainininkų, juos išmokė sudėtingesnių lietuvių kompozitorių dainų, 1946 m. respublikinės dainų šventės chorų varžybose pelnė pirmąją vietą, surengė koncertų Vilniuje ir Kaune.
1947–1949 m. – Lietuvos valstybinės filharmonijos mišriojo choro meno vadovas ir vyr. dirigentas. Choro koncertines programas praturtino rusų ir Vakarų Europos klasikų kūriniais, Rygoje į plokšteles įdainavo lietuvių kompozitorių dainų.
1945–1963 m. dėstė chorvedybos metodiką Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje, nuo 1946 m. iki mirties – Lietuvos valstybinės konservatorijos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, vyr. dėstytojas, nuo 1971 m. – docentas. Parengė daugiau kaip 40 choro dirigentų.
Be pedagoginio darbo, J. Motiekaitis 1950–1956 m. vadovavo Vilniaus miesto medicinos darbuotojų moterų ir mišriajam chorui. Buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas, Vilniaus miesto ir Lietuvos rajonų dainų švenčių dirigentas, 1950 m. respublikinės dainų šventės vyr. dirigentas, chorų apžiūrų ir konkursų žiuri pirmininkas arba narys, muzikinių paskaitų lektorius. 1981 m. išleido savo harmonizuotų liaudies dainų rinkinį „Tarė barė". 1980 m. pedagogui suteiktas nusipelniusio kultūros veikėjo garbės vardas.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Allonsanfàn
Allonsanfàn – brolių režisierių Paolo ir Vittorio Taviani sukurta istorinė drama.
Turinys
Buvęs anarchistų lyderis Fulvijus paleidžiamas iš kalėjimo, paskelbus gandus, jog šis išdavė savo kovos draugus, tikintis, kad anksčiau ar vėliau su jais susitiks ir tokiu būdu įduos valdžiai į rankas. Fulvijui pavyksta visus įtikinti, kad jis nėra išdavikas, tačiau jis serga ir nebenori tęsti kovos. Jis grįžta į savo namus, kur atimieji džiaugiasi vėl jį matydami, o netrukus apsilanko ir jo meilužė Šarlotė. Ši sukviečia į dvarą visus kovos draugus, tačiau apie tai sužinojusi Fulvijo sesuo praneša valdžiai ir ši surengia pasalą. Susišaudymo metu Šarlotė žūva ir Fulvijus vienas ima auginti judviejų sūnų Maksimilianą, tačiau kovos draugai nenori palikti jo ramybėje ir kalbina prisidėti prie planuojamos ekspedicijos. Įsimylėjęs buvusią kovos draugę Frančeską, Fulvijus siūlo jai kartu bėgti į Ameriką, tačiau prieš tai jis turi atsikratyti visais likusiais gaujos nariais. Visi kartu jie laivu plaukia į pietus, kur tikisi sukelti neramumus nedideliame kaimelyje. Fulvijus atsiskiria nuo draugų ir įspėja kunigą, jog čia atvyko anarchistai. Gyventojai pasipriešina kovotojams ir juos nugali, tačiau vienas jų, Alozanfanas, nuspėja, kad Fulvijus išdavikas ir šį pergudrauja, pakišdamas po kareivių kulkomis...
Katra
Vaga
Tai viena seniausių Lietuvos upių, kurios slėniu nutekėjo Nemuno ledynmečio ankstyvųjų tirpimo stadijų vandenys. Vėliau slėnis buvo užpildytas smėlio sąnašomis ir jo aukštupio vietoje susiformavo kaskadinių ežerų virtinės. Pastarieji galutinai užpelkėjo ankstyvaisiais viduramžiais.
Dar XX a. pradžioje Katra ištekėjo iš Pelesos ežero (buvusio į pietryčius nuo Dubičių, dabar pelkė). Vėliau sparčiai graužiantis Ūlos aukštupiui ir po 6-7 dešimtmečių sovietinės melioracijos dalį Katros aukštupio baseino prisijungė Ūla (nudrenuodama ten buvusius Dubo, Pelesos ir kitus ežerus). Ūla taip pat prisijungė ir dalį paties Katros slėnio aukštupio. Ties Paramėliu yra šių upių bifurkacija – Ūla teka į rytus, Katra – į vakarus. Pastaruoju metu ši slėnio atkarpa baigia visiškai supelkėti. Katra teka į pietvakarius Lietuvos–Baltarusijos valstybine siena Čepkelių raisto pietiniu pakraščiu, o vėliau teka per Baltarusiją. Žemupyje kerta Gardino-Mastų geležinkelį. Įteka į Nemuną 534,7 km nuo jo žiočių (į pietryčius nuo Gardino). Katros žiotys yra skiriamoji riba tarp Nemuno aukštupio ir vidurupio.
Lietuvos pusėje Katra patenka į Čepkelių rezervatą bei Katros botaninį-zoologinį draustinį, Gudijos – į Katros valstybinį rezervatą. Upė minima XIV a. kryžiuočių ordino žvalgų pranešimuose. Prie Katros rasta daug akmens amžiaus stovyklaviečių. Gyvenvietės prie Katros: Paramėlis, Katra, Pogarenda (Lietuva), Beržtai, Katra (Gudija).
Baseinas
Katros baseinui priklauso daugiau negu pusė Čepkelių raisto ploto. Su pelke upė jungiasi 1931 m. iškastu 4,5 km ilgio kanalu.
Intakai:
Hidrologija
Upės vidutinis nuolydis aukštupyje ir vidurupyje 25 cm/km, žemupyje – 22 cm/km. Vidutinis debitas 22 km nuo žiočių: didžiausias 278 m³/s, vidutinis 11,4 m³/s, minimalus vasarą 2,15 m³/s, minimalus žiemą 1,82 m³/s.
Pavasarį į upę plūstantis pelkių vanduo užtvindo negilų užpelkėjusį slėnį, kuris vietomis jungiaasi su Čepkelių pelkiniu masyvu. Vasarą vandens kiekis, atitekantis iš pelkių, sumažėja ir Katra vėl grįžta į savo vagą, o sausringomis vasaromis visai nusenka.
Katros bifurkacija
XX amžiuje susiformavo retas hidrografinis reiškinys – bifurkacija, kai Ūlos upė, ardydama nuo viduramžių Rudnios kaime statytas užtvankas, grauždamasi gilyn ir tokiu būdu ilgindama vagą, ilgindama savo aukštupį perskrodė takoskyrą su Katra ir prisijungė jos intaką Dubę – patraukė jos vandenis į savo pusę. Ilgainiui Ūlos link ėmė vandenis plukdyti ir buvęs Katros intakas Pelesa bei pats Katros aukštupys. Susidariusios dvi Katros upės dabar išteka iš vienos vietos ir teka priešingomis kryptimis – viena į Ūlą, kita – į Nemuną. Naujoji Katra, tekanti į Ūlą, yra tik 7 km ilgio.
Vitbis
Vitbis  – miestas ir apylinkė Skarborougo apygardoje, Šiaurės Jorkšyro grafystėje, rytinėje Anglijos pakrantėje. Šiandien tai žvejybos uostas ir turistų traukos centras. Jis yra 76 km nuo Jorko, įsikūręs prie Esko upės žiočių, abiejose jos upėse, slėnyje tarp dviejų klifų. Vitbio apylinkėje gyvena 13 594 žmonių.
Katra
Katros bifurkacija
Dabartiniu metu vandenskyra Katros vagoje, o kartu ir ištakos yra tarp Paramėlio ir Katros kaimų. Šiame ruože ištisinės vagos vietomis netgi nėra, ji tarsi „sutrūkinėjusi“ – telkšo išplatėję vingiai, kurie kartais labiau panašūs į mažus pailgus 8-10 m pločio ir keleto šimtų metrų ilgio ežerėlius.
Vitbis
Miestas įkurtas 656 m., kai krikščioniškas Nortumbrijos karalius Osvis įkūrė prie Esko upės vienuolyną, kurio pirmoji abatė buvo Šv. Hilda. Čia imti rengti sinodai, dvasininkų tarybos susirinkimai. Tuo metu senąja anglų kalba miestelis buvo vadinamas Streonšaliu. 867 m. metais vienuolynas buvo sugriautas vikingų antpuolio metu ir atstatytas tik 1078 m. Šiuo periodu miestelis gavo naują pavadinimą – Vitbis, senovės skandinavų kalboje reiškiantį „baltoji gyvenvietė“. XVIII a. Vitbis tapo laivų statybos ir banginių medžioklės centru, aktyviai prekiavo alūnu ir gagatu.
Sužeistas mūšyje
Sužeistas mūšyje (WIA) – karys, sužeistas ar kitaip sužalotas kautynėse. Tai kategorija karinių nuostolių klasifikacijoje. Šiai kategorijai priskiriami kombatantai: Paprastai sužeistieji laikinai ar visam laikui nebegali dalyvauti kovos veiksmuose.
Katra
Katros bifurkacija
thumb|left|240px|Katros vaga, tekanti link Ūlos netoli Dubičių
Mozambiko ryšiai
Šiame straipsnyje aprašoma Mozambiko ryšių statistika.
Katra
Ekologija
Katros slėnis pelkėtas, upės krantai neryškūs, vaga nevienodo pločio ir labai vingiuota. Būdingos viksvinės žemapelkės. Pakrantėse auga juodalksnynai, veši eutrofiniai aukštieji žolynai, aliuvinės pievos. Prie Katros sutinkamas brastinis tilvikas, slanka, perkūno oželis, griežlė, retas paukštis stulgys.
Sužeistas mūšyje
JAV ginkluotųjų pajėgų nariai, sužeisti mūšyje, paprastai gauna Purpurinės širdies medalį.
Vitbis
Šiandieninės Vitbio ekonomikos pagrindą sudaro turizmas ir žvejyba. Miestelis geležinkelio ir autobusių linijomis pasiekiamas iš kitų Jorkširo ir šiaurės rytų Anglijos miestų ir regionų. Vitbis neretai minimas literatūriniuose darbuose, kino filmuose ir televizijoje. Garsiausias paminėjimas siejamas su Bremo Stokerio romanu „Drakula“.
Katra
Etimologija
Upėvardis laikomas labai archajišku ir kildinamas iš „griovys, upelis, srautas“ (plg., Po intakas,  upė Liburnijoje).
Benjaminas Alekna
Benjaminas Alekna (1925 m. kovo 31 d. Bikonys, Kupiškio valsčius – 2007 m. vasario 1 d. Vilnius) – Lietuvos kompozitorius, pianistas, pedagogas.
Vitbis
Istorija
Vitbio apylinkėse esančiuose alūno skalūnuose buvo rasta daug įdomių fosilijų, tarp jų ir pilnų pterozaurų skeletų. Vitbis garsus ir puikiai išsilaikusiomis amonitų fosilijomis, kurių galima rasti pajūryje ar nusipirkti miestelyje suvenyrų parduotuvėse. Didžioji dalis iškasenų iš ankstyvojo ir vėlyvojo juros periodo. Vitbio muziejuje ekspuonuojamos trys amonitų fosilijos, kurioms išraižytos galvos. Jos vadinamos „akmenų gyvatės“ ir buvo pardavinėjamos kaip religiniai suvenyrai Šv. Hildai atminti. Šios gyvatės sudaro Vitbio herbą.
Benjaminas Alekna
Biografija
Mokėsi M. Karkos 1940 m. įsteigtuose muzikos kursuose Panevėžyje, 1943 m. – Vilniaus muzikos mokykloje. 1943–1945 m. buvo Vokietijos darbų tarnyboje Pomeranijoje. 1945–1946 m. Panevėžio mokytojų seminarijos mokytojas. 1946–1948 m. studijavo Vilniaus konservatorijos J. Bendoriaus kompozicijos klasėje; dirbo koncertmeisteriu konservatorijoje ir Mokytojų namuose. 1948 m. balandžio 9 d. apkaltintas antitarybine veikla, 7 metus kalėjo Kolymos, Magadano lageriuose, juose įsteigė meno mėgėjų būrelių. 1954–1958 m. gyvendamas tremtyje dėstė Ulan-Udės muzikos mokykloje. 1958–1963 m. studijavo Lietuvos konservatorijoje, baigė E. Balsio klasę, kartu dirbo konservatorijos koncertmeisteriu, dėstė Vilniaus J. Tallat Kelpšos muzikos technikume.
Vitbis
Ankstyvieji viduramžiai
thumb|200px|left|Vitbio abatijos griuvėsiai Apie 656 metus krikščioniškas Nortumbrijos karalius Osvis įvykdė savo pažadą dabartinio Vitbio vietoje įkurti vienuolyną.
655 m., Osvis, stovėdamas priešais pagoniškos Mersijos karaliaus Pendos armiją, meldė Dievo padovanoti jam pergalę, žadėdamas savo mažametę dukrą Elfledą paskirti Dievo tarnystei ir duoti žemių vienuolynų steigimui. Penda ir daugelis jo kilmingųjų žuvo mūšyje. Osvis gerbdamas savo pažadą skyrė 12 mažų žemės sklypų po 10 haidų (1 haidas lygus 120 akrų) įvairiose vietovėse vienuolynams kurti. Vienas iš jų buvo Streonšalis, vėliau žinomas Vitbio abatijos vardu. Tai buvo namai, į kuriuos Elfleda atvyko būdama nepilnametė, o vėliau tapo jų abate.
Savice Dvuras
Savice Dvuras  – kaimas Lenkijos rytuose, Repkų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Benjaminas Alekna
Biografija
1963–1964 m. – Klaipėdos muzikos technikumo, 1966–1973 m. – Panevėžio J. Švedo padagoginės muzikos mokyklos, 1973–1975 m. – Rietavo ir Plungės, 1975–1978 m. – Anykščių muzikos mokyklos mokytojas. 1978–1994 m. Panevėžio konservatorijos dėstytojas, koncertmeisteris.
Vitbis
Ankstyvieji viduramžiai
Pirmąja abate tapo Hilda, nepaprasta asmenybė, vėliau imta garbinti kaip šventoji. Dėka jos Vitbis tapo švietimo centru, o Kedmono poezija yra vienas ankstyviausių Anglo-Sakso literatūros pavyzdžių. Abatija tapo pagrindiniu karališkuoju Deiros karalystės moterų vienuolynu ir karališkos šeimos laidojimo vieta. 664 m. Vitbio sinodas nustatė romėnišką Velykų datą, kaip atsvarą keltiškos krikščionybės datai.
867 m. danų vikingai išsilaipino 3,2 km į vakarus nuo Vitbio, užpuolė gyvenvietę ir sugriovė abatiją. Tik Normanų užkariavomo, 1066 m., Viljamas Persis 1078 m. nurodė atkurti vienuolyną dedikuotą Šv. Petrui ir Šv. Hildai. Vėliau gyvenvietė imta vadinti Prestebiu, kas senovės skandinavų kalboje reiškia "dvasininkų buveinė. Dar vėliau vadinta Hvitbiu , po to Vaitebiu (kas reiškia senovės skandinavų kalba „baltoji gyvenvietė“) ir galiausiai Vitbiu.
Vėlyvieji viduramžiai ir Tudorų laikai
Pasak Langdeilo „Jorkšyro žinyno“ (1822) ir Bainio „Jorkšyro grafystės žinyno“ (1823), Vitbis, iki pat Elžbietos I vadymo laikų buvo tik nedidelis žvejybos uostas. 1540 m. jame buvo apie 20-30 namų ir gyveno apie du tūkstančius gyventojų. Tais pačiais metais Henrikas VIII uždarė vienuolynus, tarp jų ir Vitbio abatiją.
XVI a. pabaigoje britų gamtininkas Tomas Čaloneris iš Jorko keliaudamas po Italiją aplankė alūno kasyklas Popiežiaus valdomose teritorijose. Jis nustatė, kad uoliena iš kurios išgaunamas alūnas identiška toms, kurias galima aptikti jo gimtinėje Šiaurės Jorkšyre. Tais laikas alūnas buvo itin svarbi iškasena naudojama konservuojant odą, fiksuojant drabužių dažus ir medicinoje daugelyje šalių. Iki tol Vatikanas buvo monopolizavęs alūno gamybą ir prekybą juo. Čalonerio sekretorius atsivežė keletą darbininkų iš Italijos, kad padėtų vystyti alūno pramonę Jorkšyre. Dėl to rinkoje žymiai sumažėjo alūno kaina ir stipriai krito Vatikano gaunamas pelnas, o Čaloneris buvo ekskomunikuotas.
Vėliau Vitbis ėmė stipriai augti dėka alūno ir anglies gabenimo per uostą.
Vitbio abatija ir Šv. Marijos bažnyčia
thumb|200px|Šv. Marijos bažnyčia Bėgant amžiams miestas plėtėsi abiejuose Esko upės žiočių pusėse. Rytinio klifo panoramoje vis dar dominavo Vitbio abatijos griuvėsiai ir Šv. Marijos bažnyčia. 2002 m. organizacija „English Heritage“ rekonstravo Banketinį namą, pastatytą XVII a. šalia vienuolyno griuvėsių ir jame ėmė rengti parodas bei paruošė ekspoziciją pasakojančią apie abatiją. Užlipti ant klifo galima žymiais laiptais, dar vadinamais „Kedmano laiptais“, kurie susideda iš 199 laiptelių.
Šiuolaikinė istorija – nuo 1605 m.
Netoli nuo miesto buvo įkurta keletas alūno gavybos centrų, arčiausia, įkurta 1615 m. buvo už 5 km netoli Sandseno. Vitbyje ėmė vystytis dvi pramonės šakos – alūno gavyba ir eksportas bei anglies gavyba, reikalinga transportui. Dėl to miestas stipriai išaugo, jame imta statyti laivus, naudojant vietinio ąžuolo medieną. Dėka mokesčių už importą miestas gavo reikiamą finansavimą molų ir prieplaukų statybai, kas leido toliau plėtoti prekybą.
1839 m. Džordžas Hudsonas užbaigė geležinkelio liniją sujungusią Vitbį ir kitus rytinės Jorkšyro grafystės miestus su Jorku. Tai leido miestui pritraukti ir turistus.
1914 m. spalio 30 d. jūroje netoli nuo Vitbio nuskendo garlaivis-ligoninė „Rohilla“. Tragedijos metu žuvo 85 žmonės, kurių daugelis palaidoti miestelio kapinėse.
Tais pačiais metais Vitbį apšaudė du Vokietijos karo laivai „Von der Tann“ ir „Derfflinger“ norėdami siugriauti signalinį postą iškyšulio gale. Apšaudymo metu, kuris truko vos 10 min., buvo stipriai pakenkta Vitbio abatijos liekanoms. Vitbio ataka buvo paskutinė šturmuojant Jorkšyro pakrantę. Vokietijos eskadra sėkmingai pasitraukė po atakos. Karališkas Anglijos laivynas nesugebėjimą sustabdyti eksadrilės suvertė blogam matomumui, dėl ko negalėjo perdavinėti signalų.
Šiandienos Vitbis
thumb|left|200px|Uosto vartai Modernus Vitbio uostas yra labai patogioje pozicijoje, netoli Skandinavijos šalių ir gali saugoti įvairius krovinius, tokius kaip grūdai, plieno dirbiniai, mediena ir potašas. Laivai iki 3000 tonų talpos gali švartuotis prie prieplaukos, prie kurios telpa du laivai vienu metu. 5000 m² dokai skirti talpinti nebijantiems blogo oro kroviniams, kitiems kroviniams yra 1600 m² sandėliai.
Mieste yra geležinkelio stotis, kuri jungia Vitbį su Midlsbro, Pikeringu ir Jorku. Miestą aptarnauja ir dvi autobusų linijos: „Yorkshire Coastline“ autobusų linija jungia su Lidsu, Jorku, Bridlingtonu, Pikeringu ir kitais Jorkšyto miestais; „Arriva“ kompanijos autobusai važiuoja į Midlsbro ir Skarborą.
2002 m. Vitbio visuomeninis koledžas gavo specialistų mokyklos statusą ir specializuojasi technologijų specialistų ruošimu.
2006 m. žurnalas „Which? Holiday“ Vitby išrinko „Geriausiu pajūrio kurortu“.
Miestelyje yra žvejų turgus, rengiamos komercinės žvejybos. Miestas garsus savo žuvies ir skrudintų bulvyčių patiekalais, kuriems gaminti naudojama šviežiai pagauta žuvis. Garsus britų kulinaras Rikas Šteinas restorano „Magpie Cafe“ parduotuvė įvardino kaip geriausią žuvies ir bulvių traškučių  parduotuvę Britanijoje.
Vakarų klifas
Vakarinėje Esko upės pusėje miestas įsikūrė vėliau nei rytinėje. Ant klifo kalvos yra kapitono Džeimso Kuko skulptūra. Mieste yra ir memorialinis Kuko muziejus įkurtas name, kuriame jis vienu metu gyveno. Netoli nuo skulptūros yra arka iš banginio ūsų, simbolizuojanti kažkada čia klestėjusią banginių medžioklės industriją. Šioje miesto dalyje yra ir mokslo muziejus „Vitbio burtininkas“. Vidiniame uoste, netoli nuo turizmo informacijos centro, yra skulpūra Viljamui Skoresbiui, kuris išrado marsą (stebėjimo aikštelę laive ant stiebo).
Sokolė
Sokolė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Michalovo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės vakarus nuo Michalovo ir apie 24 km į rytus nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas yra Knišino girioje, Knišino girios kraštovaizdžio parke. Kaime yra Sokole Bialostockių geležinkelio stotelė.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1775 metais. Tuo metu kaime buvo 5 namai. Kaime veikė smuklė, kuri stovėjo šalia kelio Bielskas-Gardinas. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1835 m. kaimas tapo Valilų pailvarko dalimi. Tuo metu kaime gyveno 6 katalikų šeimos. Iš viso 45 žmonės, iš kurių 5 žydai. 1855-1860 m. kaime siautė choleros epidemija, nuo kurios išmirė apie 30% kaimo gyventojų. 1865 m. kaime gyveno 87 žmonės, iš kurių 41 vyras ir 46 moterys. 1886 m. gruodžio 5 d. atidaryta pro kaimą einanti geležinkelio linija Balstogė-Valkaviskas. 1921 m. kaime gyveno 147 žmonės, iš kurių 70 vyrai ir 77 moterys. 1937 m. lapkričio 17 d. atidaryti Juzefo Pilsudskio kultūros namai. 1939-1940 m. kaime veikė dvi mokyklos: viena lenkų, o kita gudų. 1941 m. kai kaimas priklausė Baltarusijos TSR buvo panaikinta mokykla lenkų kalba. 1944 m. liepos mėnesį į kaimą įžengė Raudonoji armija. 1946 m. kaime gyveno 246 žmonės. 2000 m. kaime gyveno 122 žmonės, iš kurių 58 vyrai ir 64 moterys.
Darbas (Urugvajus)
Darbas – Urugvajaus lietuvių darbininkų laikraštis, ėjęs 1935–1975 m. Montevidėjyje.
Istorija
Iš pradžių ėjo kas dvi savaites, o nuo 1942 m. – kartą per savaitę. Buvo platinamas ir Brazilijoje. Tiražas apie 2000 egz.
Rašė apie Urugvajaus lietuvių gyvenimą, darbą ir visuomeninę veiklą, informavo apie įvykius Lietuvoje.
Kirai
Kirai (Larus) – kirinių (Laridae) šeimos paukščių gentis. Antsnapis ilgesnis už posnapį, gale nulinkęs žemyn. Kojų pirštai keturi, tik užpakalinis mažesnis. Uodega apvali, be gilios iškarpos
Gentyje apie 50 rūšių. Lietuvoje aptinkamos šios rūšys:
-- --
Burbiškiai (Pagojukai)
Burbiškiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Žaiginio, šalia pietrytinio Praviršulio tyrelio galo. Praeina vieškelis.
Istorija
Iki XX a. pr. buvo Burbiškių dvaras. Tarpukariu veikė LKP ir LKJS kuopelės. 1961 m. atidaryta biblioteka.
Gyventojai
thumb|left|250px|Burbiškių rytinės dalies sodybos
Riešinės
thumb|240px|Dabartinė pramoninės gamybos riešinė
Riešinės (arba rankovėčiai) – ant rankos riešo maunamas megztas rankogalis.
Mezgamos virbalais iš storesnių vilnonių siūlų arba neriamos vąšeliu. Dažniausia jos vienspalvės, apie 6–15 cm ilgio, su skersiniais ar išilginiais dryžiais. Raštai nesudėtingi – eglutės, žiedų motyvai, grandinėlės, rombeliai, kryžiai ir kt. Pagražinimui buvo įmezgami balti ar spalvoti karoliukai. Nešiojamos apsaugoti rankas nuo šalčio ar dėl grožio.
Europoje riešinės paplito XIX a. Jos buvo dėvimos Skandinavijos šalyse, Latvijoje, Estijoje, taip pat Islandijoje, kur dėvimos iki šiol.
Darbai ir dienos
Darbai ir dienos – Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakulteto mokslo žurnalas, gavęs pavadinimą iš senovės graikų poeto Hesiodo poemos, pradėtas leisti 1930 m. ir ėjęs iki 1940 m., atkurtas 1995 m. ir leidžiamas iki šiol Kaune.
Atnaujinta leidyba
1989 m. atkūrus Vytauto Didžiojo universitetą, 1995 m. pasirodė ir naujas „Darbų ir dienų“ tomas. Po ilgos pertraukos žurnalas buvo atkurtas literatūrologo prof. Leono Gudaičio pastangomis. Jis išlaikė literatūrologinę pakraipą ir numeraciją, tačiau gerokai praplėtė „Darbų ir dienų“ tematiką, įtraukdamas ir kitas humanitarinių mokslų kryptis – filosofiją, lingvistiką, istoriją, taip pat žurnalistiką, menotyrą ir pan. Pirmieji atnaujintų „Darbų ir dienų“ tomai pradedant 1 (10) ir baigiant 11 (20) buvo dvigubos – senosios ir naujosios – numeracijos, vėliau palikta ir tęsiama 1930 m. pradėta numeracija. Žurnalas įgijo tarpdisciplininį pobūdį. Tai matyti iš Leono Gudaičio parengtų dviejų „Darbų ir dienų“ sisteminių rodyklių, kurių pirmoji apima 1930–1999 metais išleistus 1–20 tomus, o antroji – 2000–2004 metais išleistus 21–40 tomus.
XXI a.
Leonas Gudaitis „Darbus ir dienas“ redagavo iki 2006 m. vidurio, per tą laiką parengė 37 tomus. Jo redaguojamo leidinio periodiškumas keitėsi: iš pradžių (1996–1997 m.) per metus išeidavo po du tomus, o 1999–2005 m. parengdavo net po keturis, tik 2006-aisiais buvo išleistas vienas, 45-asis, tomas. Paskutinių dvejų Leono Gudaičio redaktoriavimo metų parengtų tomų turiniai, paskelbti rodyklėje. Joje nurodyti visi žurnale publikuojami darbai, ne tik moksliniai straipsniai, bet ir kitų žanrų tekstai. Dažniausios leidinio rubrikos buvo Iš archyvų, Recenzijos, Humanitarų dienos.
Struktūra ir leidyba
2006–2018 m. žurnalo redagavimą perėmė istorikas prof. Egidijus Aleksandravičius, jam vadovaujant buvo parengti ir išleisti 46–70 numeriai. Jam tapus vyriausiuoju redaktoriumi pasikeitė žurnalo mokslinių interesų spektras – greta humanitarinių mokslų jau publikuojami ir socialinių, ypač politikos, mokslų tekstai. Pasirinkta kiek kitokia, trinarė, žurnalo struktūra: a) straipsniai įvairiomis temomis, b) monografinė dalis, sudaryta iš mokslinių straipsnių, nagrinėjančių vieną temą skirtingais aspektais, c) apžvalginė dalis, apimanti kitus akademinius žanrus: archyvinių šaltinių publikacijas, apžvalgas, atsiminimus, esė, interviu, polemiką, recenzijas ir kitus tekstus, susijusius su humanitariniais ar socialiniais mokslais, ypač su lituanistiniais tyrimais. 2017 m. žurnalas pradėtas leisti ir skelbti naudojant kompiuterinę atvirosios prieigos žurnalų sistemos Open Journal Systems leidybinę platformą, be to jis, kaip ir anksčiau, spausdinamas nedideliu 50–100 egz. tiražu. Nuo 2006 m. mokslo žurnalas „Darbai ir dienos“ leidžiamas du kartus per metus. Dažniausiai tekstai buvo publikuoti lietuvių ir anglų kalbomis, pasitaikė publikacijų ir prancūzų, lenkų, vokiečių kalbomis. Nuo 2019 m. žurnalas yra archyvuojamas ir atveriamas skaitytojams VDU CRIS saugykloje.
2019 m. vyriausiąja redaktore tapo lingvistė prof. Rūta Petrauskaitė, kuri tęsia ankstesnių vyriausiųjų redaktorių žurnalo leidybos darbus ir tradicijas. „Darbai ir dienos“ skelbia originalius, niekur nepublikuotus Lietuvos ir užsienio autorių straipsnius, ypač lituanistinius.
Redaktoriai
Vincas Krėvė-Mickevičius – 1930–1940 m.
Leonas Gudaitis – 1995–2006 m.
Egidijus Aleksandravičius – 2006–2019 m.
Rūta Petrauskaitė – nuo 2019 m.
Rašytinė forma
Rašytinė forma - turinio išraiškos, įtvirtinimo forma; tekstas su jį patvirtinančiu parašu. Rašytine forma gali būti įtvirtinamas sandoris, asmens valia, pažadas (pvz., rašytinis pasižadėjimas neišvykti), skelbiamas koks nors dokumentas (pvz., įstatymas). Priešinga rašytinei yra žodinė forma. Dar gali būti elektroninė forma (skaitmeninė), notarinė forma. Rašytinės formos reikalavimą įtvirtina įstatymai (pvz., sandoriams - Civilinis kodeksas).
Taip pat skaitykite
Ius non scripta
Pagiriai (Jurbarkas)
Pagiriai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Eržvilko. Kaimas išsidėstęs tarp kelių, ir.
Istorija
Pokario metais apylinkėse veikė Kęstučio apygardos, Lydžio partizanų rinktinės partizanai. Labai nukentėjo sovietinės okupacijos metais. Dėl gyventojų trėmimų, o vėliau vykstant kolektyvizacijai ir vykdant melioracijos darbus, sodybų ir gyventojų skaičius ženkliai sumažėjo.
Atropinas
thumb|160px|Atropinas thumb|160px|3-matis modelis
Atropinas – alkaloidas. Randamas bulvinių šeimos augaluose – drignėse, durnaropėse. Atropinas, pasižymi dideliu giminingumu muskarininiams acetilcholino receptoriams, tačiau prisijungęs prie jų poveikio nesukelia taigi pasižymi anticholinerginiu aktyvumu. Atropinas veikia tiek centrinius tiek periferinius M - cholino receptorius. Jo poveikio trukmė 4 h. Kadangi tai potencialiai nuodinga medžiaga, pavadinimas jai suteiktas pagal vieną iš trijų likimo deivių, galinčių nutraukti gyvenimo giją, Atropę.
Naudojimas
Vartojamas medicinoje sutrikus širdies veiklai, vyzdžiams išplėsti, lygiųjų raumenų spazmams apmalšinti. Taip pat eksperimentinėje neurofiziologijoje.
Koneljanas
Pramonė
Koneljanas garsus itališku vynu, ypač baltu sausu Prosecco, gaminamu iš to paties pavadinimo vynuogių. Šis vynas yra trijų rūšių: tranquillo (neputojantis), frizzante (truputį putojantis) ir spumante (putojantis). Čia įsikūrusi seniausia Italijoje ir prestiziškiausia vyno mokykla Scuola Enologica.
Kauno arkivyskupija
thumb|280px|Arkivyskupijos kurija thumb|280px|Arkivyskupijos padėtis žemėlapyje Kauno arkivyskupija – viena iš dviejų Lietuvos arkivyskupijų bei Lietuvos bažnytinės provincijos metropolijų. Arkivyskupijos kurija įsikūrusi Kaune, Rotušės aikštėje 14A.
Bažnytinė provincija
miniatiūra|2017 m. arkivyskupo [[Teofilius Matulionis|T. Matulionio metais pakabintas plakatas su jo atvaizdu]]
Kauno bažnytinė provincija yra pati didžiausia šalyje. Ją sudaro 7 dekanatai:
Arkivyskupo sostas yra Kauno šv. Petro ir Povilo arkikatedroje bazilikoje.
Arkivyskupija įkurta 1926 m. Jai 1991 m. priskirtos Telšių ir Vilkaviškio vyskupijos, o 1997 m. – Šiaulių vyskupija. Kauno arkivyskupijoje yra 90 parapijų ir 27 koplyčios. Arkivyskupijos teritorijoje gyvena apie 523 000 katalikų, dirba 108 kunigai ir 22 kunigai vienuoliai. 2006 m. arkivyskupija gavo apie 14,5 milijono litų pajamų, išleido apie 13,7 milijono litų. Pakrikštyta beveik 5 tūkst. vaikų ir suaugusiųjų, palaidota 6262 žmonių.
Arkivyskupai ir padėjėjai
Per sovietinę okupaciją arkivyskupijai vadovavo ordinaro teisių neturėję kapituliniai vikarai, vėliau – teisių apaštališkieji administratoriai
Arkivyskupas emeritas
Kardinolas
Kurijos pastatų kompleksas
thumb|1|Vartai į arkivyskupijos kuriją Kurijos pastatas yra regioninės reikšmės architektūros paminklas, priklausantis Kauno Arkivyskupijos kurijos pastatų kompleksui. 1935 m. arkivyskupo ir metropolito rūmus projektavo arch. Karolis Reisonas, jie – retrospektyvizmo stiliaus su neoklasicizmo bruožais. Didingas trijų aukštų pastatas buvo statomas 1936–1939 m. Statybos techninę priežiūrą vykdė pats projekto autorius. Rūmų fasadas nuo Rotušės pusės yra simetriškas, su keturių kolonų portiku, puoštas baliustradomis, vazomis. Tokiu fasadu architektas siekė naujojo pastato įsikomponavimo į susiklosčiusį apstatymą ir jo formas. Tačiau dideliu tūriu rūmai išsiskiria iš aplinkinių mažesnių pastatų.
Elena Dauguvietytė-Kudabienė
Elena Dauguvietytė-Kudabienė (1922 m. lapkričio 5 d. Dauguviečiai, Nemunėlio Radviliškio valsčius – 2003 m. liepos 22 d. Hamiltonas) – Lietuvos ir Kanados teatro aktorė, režisierė.
Biografija
Tėvas Borisas Dauguvietis, sesuo Ksana Dauguvietytė-Šniukštienė. 1941–1944 m. lankė Kauno jaunojo žiūrovo teatro studiją, šiame teatre vaidino. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1948 m. vaidino Augsburgo, Vinipego lietuvių dramos teatruose. 1949–1999 m. Hamiltono (Kanada) lietuvių dramos teatro „Aukuras“ režisierė ir aktorė. 1981–1997 m. dirbo Kanados TV bendrovėje CBC.
Vytėnų žvaigždė
Vytėnų žvaigždė - ankstyvoji vyšnių veislė sukurta selekcininko A. Lukoševičiaus Lietuvoje. Vaisiai – palyginti vienodo dydžio, apvalūs, prinoksta liepos pirmoje pusėje vienu metu. Odelė tamsiai raudona. Minkštimas raudonas, saldžiarūgštis, sultingas. Sultys raudonos, kauliukas elipsiškas, nedidelis, iš minkštimo išsiima lengvai. Vaiskotis nutrūksta lengvai ir sausai.
Derantys vaismedžiai silpno augumo, vainikai apvalūs, svyrančiomis šakomis. Derėti pradeda trečiaisiais augimo sode metais, derlingi. Veislė savidulkė. Žydi vidutiniškai anksti.
7-oji Rusijos karinė bazė
7-oji Rusijos karinė bazė, oficialus pavadinimas 7-oji Krasnodaro Raudonosios Vėliavos Kutuzovo ir Raudonosios Žvaigždės ordinų karinė bazė – Rusijos kariuomenės bazė nepripažintoje Abchazijoje, Rusijos karinės ir geopolitinės įtakos Kaukaze elementas, skirtas ginti Abchazijos nepriklausomybę.
Bazė įsikūrusi Gudautos mieste, 37 km į šiaurės vakarus nuo Suchumio ir 43 km nuo Gagros. Bazės vadas – pulkininkas Jakovas Rezancevas.
Priešistorė
Po 1991-1993 m. Gruzijos-Abchazijos karo remiantis 1994 m. gegužės 14 d. Maskvos sutartimi dėl ugnies nutraukimo ir pajėgų atitraukimo bei Nepriklausomų valstybių sąjungos 1994 m. sprendimu sukurti kolektyvines pajėgas palaikyti taiką Abchazijoje į Abchaziją buvo įvesti NVS taikdariai, kurie buvo vien Rusijos kariškiai. Po 2008 m. Kodorio tarpeklio operacijos, vykusios aukštutinėje Kodorio tarpeklio dalyje, kurią Gruzija oficialiai vadino Aukštutine Abchazija, ir oficialaus Abchazijos Respublikos pripažinimo iš Rusijos pusės buvo priimtas nutarimas įkurti nuolat veikiančią Rusijos karinę bazę.
Medicinos enciklopedija
Medicinos enciklopedija (ME) – enciklopedinis Valstybinės enciklopedijų leidyklos leidinys apie mediciną.
7-oji Rusijos karinė bazė
Priešistorė
Bazė pavaldi Rusijos Pietų karinei apygardai. Šiuo metu naujausia bazėje esanti ginkluotė yra oror erdvės gynybos zenitinis raketinis kompleksas S-300.
Žieduotosios kirmėlės
Žieduotosios kirmėlės (Annelida) – bestuburių gyvūnų tipas. Gyvūnų kūnas segmentuotas, turi antrinę kūno ertmę – celomą, odos raumenų maišelį, būdinga dvišonė simetrija. Pagrindinės organų sistemos – virškinimo, kvėpavimo, šalinimo, kraujotakos, nervų, lytinė. Kraujotakos sistema yra uždara, šalinimo sistema yra metanefridijų tipo, nervų sistema sudaryta iš viršryklinio, aplinkryklinių mazgų ir pilvo nervų grandinėlės. Turi primityvius judėjimo organus – parapodijas.
7-oji Rusijos karinė bazė
Įkūrimas
Bazė įsteigta 2009 m. vasario 1 d. 131-osios atskirosios motošaulių brigados pagrindu. 2010 m. vasario 17 d. Rusijos prezidentas Dmitrijus Medvedevas ir Abchazijos prezidentas Sergejus Bagapšas pasirašė sutarimą dėl jungtinės Rusijos karinės bazės Abchazijos teritorijoje.
Medicinos enciklopedija
Apimtis
thumb|200px|Medicinos enciklopedija Per 4 000 straipsnių, 800 iliustracijų.
Savice Viešas
Savice Viešas  – kaimas Lenkijos rytuose, Repkų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Medicinos enciklopedija
Apimtis
Medicinos enciklopedijoje supažindinama su žmogaus biologija, anatomija, aprašomos įvairios ligos, pateikiamos jų atsiradimo priežastys, požymiai, siūloma ligų prevencija ir profilaktika. Enciklopedijoje galima rasti ir farmacijos mokslo pagrindų – apie veikliąsias ir vaistines medžiagas, daugelį vaistinių augalų.
Žieduotosios kirmėlės
Žieduotosios kirmėlės gyvena gėluose ir jūrų vandenyse, dirvoje, keletas rūšių aptinkamos ore. Filogenetiškai susijusios su nariuotakojų ir moliuskų tipais.
7-oji Rusijos karinė bazė
Įkūrimas
thumb|[[Dmitrijus Medvedevas (centre) Rusijos karinėje bazėje Gudautoje (2010 m. rugpjūčio 8 d.).]] Pagal Rusijos-Abchazijos sutarimą į jungtinės karinės bazės sudėtį įėjo buvę taikdarių objektai ir karinis Bambouros aerodromas (abu netoli Gudautos), karinis poligonas ir dalis įlankos ties Očamčira, bendros Rusijos ir Abchazijos įgulos Kodorio tarpeklyje ir ties Ingurio hidroelektrine. Be to, Suchumyje, Gagroje, Gudautoje, Naujajame Afone, Ešeroje bus kariniai administraciniai ir medicininiai objektai (sanatorijos ir poilsio namai), nors dėl medicininių objektų buvo nesutarimų. ).
Medicinos enciklopedija
Apimtis
Taip pat pateikiama informacijos apie kurortus, reabilitaciją, gerontologiją, įvairius poilsio ir veiklos būdus, sporto šakas, jų reikšmę sveikatai.
Žieduotosios kirmėlės
Skirstomos į kelias klases:
7-oji Rusijos karinė bazė
Įkūrimas
Numatyta, kad visus objektus naudos tiek Rusijos ginkluotosios pajėgos, tiek Abchazijos, todėl už karo bazę mokestis nenumatytas. Bazės naudojimo trukmė – 49 metai, numatytas automatinis kartotinis pratęsimas papildomiems 15 metų laikotarpiams.
Medicinos enciklopedija
Apimtis
ME aprašomi 524 žymiausi Lietuvos ir lietuvių kilmės medicinos mokslininkai, praktikai, medikai.
7-oji Rusijos karinė bazė
Įkūrimas
Viso Abchazijoje dislokuota apie 4 tūkst. Rusijos kariškių.
Medicinos enciklopedija
Leidimas
Medicinos enciklopediją 1991–1993 metais išleido Valstybinė enciklopedijų leidykla. Vyriausiasis redaktorius – V. Grabauskas.
Trumpoji medicinos enciklopedija
Trumpoji medicinos enciklopedija – lietuviškas žinynas medicinos tematika. Leidykla – Aktėja.
Apimtis
Apie 2000 straipsnių.
Paaiškinami labiausiai žinomi medicininiai terminai. „Simptomų“ skyriuje aprašomi įvairių ligų, susirgimų ir medicininių būklių simptomai, diagnostika ir gydymas.
Taip pat pateikiami patarimai dėl tam tikrų simptomų ir galimų ligų (skyriuje „Nuorodos“).
Juodkalniečių kalba
Juodkalniečių kalba vadinamas iljekavų-štokavų dialektas, kuriuo kalbama Juodkalnijoje. Iš viso šia slavų kalbų grupei priklausančia kalba šneka apie 300 tūkst. gyventojų. Juodkalnijoje ši kalba yra valstybinė. Nuo serbų kalbos skiriasi tarimo ypatumais ir keletu žodžių, perimtų iš kitų kalbų.
Hin Rong Kla kalno nacionalinis parkas
Hin Rong Kla kalno nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas šiaurės Tailande, Pitsanuloko ir Loejo provincijose. Parkas įkurtas 1984 m. liepos 26 d.
Vieta
Parkas užima 307,00 km² ir apima Dansajo (Dan Sai) Loejo ir Nakhonthajo (Nakhon Thai) Pitsanuloko apylinkes, 65 km į šiaurės rytus nuo provincijos centro Pitsanuloko.
Flora ir fauna
Hin Rong Kla kalno nacionaliniame parke vyrauja lapuočių, drėgni visžaliai ir mišrūs miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: puošnioji šorėja (Shorea roxburghii), rudoji šorėja, shorea siamensis, bukalapis sparnenis (Dipterocarpus obtusifolius), gumbuotasis sparnenis (Dipterocarpus tuberculatus) ir kt.
Teisėjų etikos ir drausmės komisija
Teisėjų etikos ir drausmės komisija  - teismų savivaldos institucija, sprendžianti drausmės bylų teisėjams iškėlimo klausimus.
Sudėtis
Komisija sudaroma iš 7 narių. Į šios komisijos narius 2 kandidatus skiria Respublikos Prezidentas, vieną kandidatą – Seimo Pirmininkas, 4 kandidatus – Teisėjų taryba. Respublikos Prezidentas ir Seimo Pirmininkas šios komisijos nariais skiria visuomenės atstovus. Iš paskirtų Teisėjų etikos ir drausmės komisijos narių Teisėjų taryba tvirtina komisijos pirmininką.
Paprastasis skroblas
(Kil.) Nyman
(Kil.) O.Schwarz
Petz. & G.Kirchn.
Gay ex Gren. & Godr.
(Beck) O.Schwarz
Paprastasis skroblas (Carpinus betulus) – beržinių (Betulaceae) šeimos, skroblų (Carpinus) genties lapuotis medis.
thumb|left|200px|Paprastojo skroblo požymiai thumb|left|200px|Paprastojo skroblo [[Žirginys|žirginiai]] thumb|left|200px|Paprastojo skroblo jauni [[Lapas|lapai]] thumb|left|200px|Paprastojo skroblo [[Lapas|lapo viršutinė dalis]] thumb|left|200px|Paprastojo skroblo [[Sėkla|sėklos ir skristukai]] thumb|left|200px|Seno paprastojo skroblo [[žievė]]
Paplitimas
Vidurio Europos kalnuotose vietovėse auga iki 700–1000 m aukščio altitudėse, Alpių kalnuose netoli Viduržemio jūros iki 1300 m aukštyje, Kaukazo kalnuose iki 2000 m (Elbruso papėdėse iki 2300 m aukštyje).
Lietuvoje
Tai vietinė, savaime auganti Lietuvos medžių rūšis. Per Lietuvos vidurį, maždaug per Elektrėnus, Kauną, Raseinius, Kelmę, Rietavą, Skuodą driekiasi šiaurinė paprastojo skroblo paplitimo riba. Paprastasis skroblas dažniausiai auga antrajame medžių arde su paprastąja egle, ąžuolu, paprastuoju uosiu, drebule. Tai tamsiamėgis augalas, geriausiai iš visų Lietuvos miškų medžių pakenčia paunksnę. Oro drėgmei labiau reiklus nei dideliam kiekiui šilumos. Mėgsta vidutinio derlingumo ir drėgnumo dirvą, bet neužmirkusius velėninius karbonatinius dirvožemius. Lietuvoje skroblynų apie 0,15 proc. ir jie paplitę mezotrofinėse ir eutrofinėse augavietėse – daugiausia sunkiuose priemolio ir molio dirvožemiuose (visų jų 66 proc.), mažiau paplitę dvinariuose lengvuose ant sunkaus podirvio dirvožemiuose (23 proc.) ir mažiausiai – smėlingame bei žvyringame dirvožemyje (11 proc.).
Matmenys
Palyginti lėtai augantis, nedidelio ar vidutinio aukščio medis, įprastai užauga 15-25 m, rečiau iki 30-36 m aukščio. Augančių atvirose vietose jų kamienai trumpi – vos 2-3 m ilgio ir 0,5-1,0 m skersmens, suformuoja rutulišką lają ir pasiekia apie 15 metrų aukštį. Augantys tankmėje turi ilgesnį ar ilgą kamieną ir užauga maksimalaus aukščio.
Užregistruotas aukščiausias paprastasis skroblas auga Prancūzijoje, jo aukštis 35,20 m (pagal 2012 metų duomenis). Užregistruotas su didžiausiu 5,55 m (pagal 2011 metų duomenis) kamieno apimties paprastasis skroblas auga Vengrijoje.
Amžius
Įprastai gyvena iki 150 metų, nors užregistruotas augantis Slovakijoje paprastasis skroblas yra apie 262 metų amžiaus (pagal 2012 metų duomenis), su ± 10 metų paklaida.
260px|thumb|Seno, maždaug 200 metų amžiaus, šiaurės [[Hesenas|Hesene (Vokietija) augančio paprastojo skroblo kamienas]]
Požymiai
Laja tanki, šakos smulkios. Atviroje erdvėje užauga apie 15 metrų aukščio ir suformuoja neaukštai pakylančią rutulišką lają. Jaunų medžių laja kiaušiniška, vidutinio amžiaus ir senesnių rutuliška arba skėtiška, atviroje vietoje augančių laja rutuliška. Senų medžių kamienai vagoti ir kreivi. Atviroje vietose augančių skroblų kamienai trumpi, vos 2-3 m ilgio bei 0,5-1,0 m pločio. Žievė lygi, plona, šviesiai žalsvai pilka. Ūgliai apvalūs, ploni, ties tarpubambliais išlankstyti, pilkai rusvi, su balzganomis karpelėmis. Pumpurai pailgai mšiniški, smailūs, ūglio spalvos, prigludę prie ūglio. Lapai ovalūs arba pailgai kiaušiniški, vidutinio stambumo 4-12 cm ilgio ir 3-5 cm pločio, su smailėjančiu lapo galu, dvigubai pjūkliškais kraštais, apskritu pamatu, plonoki, su ryškiomis, įspaustinėmis gyslomis. Lapai žali, apatinė pusė su pagysliais truputį plaukuota. Lapkotis apie 1 cm ilgio. Rudenį lapai pagelsta, rečiau truputį parausta ir paruduoja. Vienanamis augalas, vėjo apdulkinamais žirginiais. Žiedai kuokeliniai žirginiai 3-5 cm ilgio ir 0,5 cm skersmens, rausvai žali, pasvirę. Pažiedė plačiai kiaušiniška, plaukuota, kuokeliai perskeltu koteliu, dulkinių viršūnėje yra kuokštas plaukelių. Piesteliniai žirginiai iki 10-15 cm ilgio, apdulkinami vėjo. Vaisius – tai mažas suplotas riešutėlis 5-9 mm ilgio, pilkai žalsvas ar gelsvas, tvirtu, šiek tiek išilgai briaunotu kevalu, su pažiedlapių liekanomis viršūnėje. Prisitvirtinęs prie triskiautės goželės (skristuko) pamato. Goželės nedantytais kraštais, vidurinė skiautė ilgiausia, 3-4 cm ilgio. 1 kg gali būti apie 2400 riešutėlių. Riešutėliai subręsta rugsėjo–spalio mėnesiais, o krenta ištisą žiemą.
Lapai skleidžiasi balandžio pabaigoje arba gegužės pradžioje, o pražysta jiems skleidžiantis taip pat apie gegužės mėnesį.
Savybės
Skroblas vidutiniškai ištvermingas šalčiui medis, kadangi per šaltas žiemas apšąla, o kai kurie medžiai visai nudžiūva. Miesto sąlygomis (užterštam orui) paprastasis skroblas vidutiniškai ištvermingas. Tarp visų Lietuvoje natūraliai augančių medžių rūšių, geriausiai pakenčia paunksmę, taip pat atsparus grybinėms ligoms ir kenkėjų pažeidimams. Karpant medį, jis tankėja ir smulkėja lapai. Dauginasi sėklomis ir atželia iš kelmų.
Panaudojimas
Jo vertinga mediena šviesi, kieta ir sunki, dega lėtai bet kaitriai, todėl dažnai naudojama malkoms, nors drėgnoje aplinkoje jo mediena greitai pūva.
Paprastasis skroblas dažnai auginamas ir kaip dekoratyvinis augalas. Skroblo lapai greit supūva ir tokiu būdu dirvožemyje gausina humuso kiekį. Jo šaknys šlaitus apsaugo nuo erozijos ir vandens išgraužų. Labai gražios skroblų gyvatvorės, tad dėl atsparumo karpymui ir gražių lapų iš paprastojo skroblo auginamos karpomos gyvatvorės, aukštos žalios sienos, o nuo karpymo sutankėjusioje lajoje kuriasi paukščiai.
Tai ir puiki pavarovinė rūšis. Juos labai tiktų įveisiant ir formuojant mišrius, didesnio tvarumo, produktyvumo ir kokybės želdinius. Jaunus medelius nugraužia stirnos, taurieji elniai, jų sėklomis ir jaunais daigeliais maitinasi eilė graužikų.
Pavadinimas
Mokslinio, lotynų kalba pavadinimo autorius Karlas Linėjus (1707–1778). Lietuviški sinonimai:
skrobla, skroblė, skruoblas, skroblus, džiūsnas, jovaras.
Burbiškiai (Šakiai)
Burbiškiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 18 km nuo Šiaudinės.
Kapitonas Amerika
Kapitonas Amerika – pramanytas veikėjas, Marvel Comics superherojus. Sukurtas Joe Simon ir Jack Kirby, jis pirmą kartą pasirodė Captain America Comics #1 (1941 m. kovo mėnesį), kuriuos leido Marvel Comics 1940-ųjų pirmtakas, Timely Comics. Per tuos metus, apytiksliai 210 milijonų „Kapitono Amerika“ komiksų kopijų buvo parduoti 75 šalyse.
Nors „Kapitonas Amerika“ yra titulas, suteikiamas asmeniui, dėvinčiam kostiumą ir skydą, dažniausiai jis asocijuojamas su Steve’u Rogers’u.
Veikėjo biografija
Steve Rogers gimė 1917 m. liepos 4 d. Manhatene, Niujorke, imigrantams iš Airijos Sarah ir Joseph Rogers. 1940 m. pradžioje, prieš Amerikai įsitraukiant į Antrąjį pasaulinį karą, Rogers’as buvo aukštas, bet liesas vaizduojamojo meno studentas, besispecializuojantis iliustracijoje. Sutrikdytas Trečiojo Reicho kilimo, jis bando stoti į karo tarnybą, tačiau atmetamas dėl savo blogos fizinės būklės. JAV karinis pareigūnas, ieškantis savanorių bandymams, pasiūlo Rogers’ui galimybę pasitarnauti jo šaliai, dalyvaujant itin slaptame gynybos projekte – Operacija: Atgimimas, kurio tikslas – kurti fiziškai geresnius kareivius. Rogers’as sutinka, ir yra pasirenkamas kaip pirmasis žmogus, kuris išmėgins Superkareivio serumą, kurį sukūrė daktaras Josef Reinstein, vėliau pervadintas į Abraham Erskine.
Priėmęs Superkareivio serumą, Steve’o Rogers’o fizinė būklė tampa geriausia, kokią tik gali pasiekti žmogus. Tačiau po sėkmingo eksperimento laboratorijoje atsiranda nacių šnipas, kuris nušauna daktarą Erskine. Rogers’as nužudo šnipą. Tačiau kadangi buvo suvartotas visas superkareivio serumas, o daktaras Erskine visą formulę laikė savo galvoje, Steve’as Rogers’as tampa vieninteliu žmogumi, gavusiu superkareivio serumą.
Antrojo pasaulinio karo pabaigoje Kapitonas Amerika su savo padėjėju Bakiu bando nugalėti Baroną Zemo. Tačiau operacijos metu sprogsta bomba, tad galvojama, kad Bakis žuvo, o pats kapitonas įkrenta į jūrą.
Po maždaug 20 metų jį, užšalusį lede, atranda Keršytojai. Greitai jis tampa komandos lyderiu.
2006–2007 m. serijoje „Pilietinis karas“ Kapitonas Amerika palaiko superherojus, nepaklūstančius įstatymui ir atsisakančius registruotis. Taip jis tampa pogrindinio pasipriešinimo judėjimo lyderiu. Tačiau po galutinės kovos, kurios metu suniokojama didelė dalis miesto, Kapitonas Amerika pasiduoda valdžios organams. Vedamas į galutinį teismą, jis nušaunamas.
Steve’o Rogers’o kūnas užšaldomas ir nuvežamas į Arktį, kur Namoras prisiekia, kad niekas nedrums tos vietos ramybės.
Po Steve’o Rogers’o mirties, Kapitono Amerikos titulas perduodamas jo buvusiam padėjėjui Bakiui, o filmuose - Sakalui.
Galios ir sugebėjimai
Kapitonas Amerika neturi jokių antžmogiškų galių. Tačiau superkareivio serumo dėka jo jėga, ištvermė, greitis, pojūčiai, refleksai yra geriausi, kokius tik gali turėti žmogus. Steve’o Rogers’o organizmas pats nuolat pasigamina superkareivio serumo, todėl poveikis niekada nesibaigia.
Serumo dėka organizmas sugebėjo išbūti užšalęs kelis dešimtmečius, taip pat greičiau gyja bei lėčiau sensta.
Ilgametės patirties dėka Kapitonas Amerika yra puikus taktikas ir būrio vadas. Taip pat jis yra kovos menų ekspertas. Daugelis Marvel Visatos veikėjų pripažįsta, kad Steve’as Rogers’as yra vienas geriausių kovotojų pasaulyje.
Filmai
Buvo sukurti vaidybiniai filmai apie Kapitoną Ameriką:
Maskva (upė)
Maskva  – upė Rusijoje, Smolensko ir Maskvos srityse, kairysis Okos intakas.
Mityba – 61 % tirpsmo, 27 % gruntiniai, 12 % lietaus vandenys. Pavasarinio potvynio metu nuteka 2/3 metinio nuotėkio. Maskvos kanalu iš Ivankovosko tvenkinio upę pasiekia 1,8 km³ vandens per metus. Vazuzos tvenkinių sistema prideda 22 m³/s. Bendras nuokrytis – 155,5 m. Didžiausias gylis – 6 m, Maskvos mieste – 3 m. Tėkmė sureguliuota užtvankomis. Laivuojama 210 km nuo žiočių.
Maskvoje upės plotis – 120–200 m. Siauriausia vieta – ties Kremliumi. Vanduo Maskvos miestui tiekiamas iš Maskvos upės ir Volgos aukštupio rezervuarų į šiaurę, šiaurės vakarus nuo miesto.
Miestai: Možaiskas, Zvenigorodas, Krasnogorockas, Maskva, Ramenskojė, Voskresenskas, Kolomna.
Darbas (laikraštis)
Istorija
Leido Darbo rūmai. Pirmasis numeris išėjo 1936 m. sausio 4 d. (spalvotas, iliustruotas, didelio formato, 8 p. apimties) vietoj leidinių „Darbo Lietuva“ ir „Darbo žinios“. Leistas triskart per savaitę, nuo 1940 m. – kartą per savaitę. Spausdino „Varpo“ spaustuvė. Leido priedus „Darbininkė“, „Darbo praktika“, „LDDSS darbo sportas“. 1940 m. birželio 23 d. išėjo paskutinis numeris.
Bendradarbiavo B. Būčienė, Pranas Būdvytis, J. Daugirdas, K. Jankauskas, J. Kairys, Vincas Kemežys, Jonas Marcinkevičius, Aleksandras Matekūnas, L. Rasčius, E. Šandrys ir kt.
Bambouros aerodromas
Bambouros aerodromas – karinis aerodromas Gudautos rajone (Abchazija), vienas stambiausių Užkaukazės aerodromų.
Aprašas
Kilimo ir tūpimo tako ilgis beveik 3 kilometrai. Aerodrome gali leistis visi koviniai, taip pat kariniai transportiniai lėktuvai. Galutinis kilimo tako taškas nuo jūros nutolęs per 60–70 m, todėl išsyk po pakilimo lėktuvai gali skristi mažame aukštyje virš jūros paviršiaus ir todėl būti sunkiai aptinkami radarais.
Istorija
TSRS laikais aerodrome buvo dislokuota naikintuvų, šturmuotuvų ir transportinė aviacija.
2009 m. buvo paskelbta, kad aerodrome gali bazuotis Rusijos karinės aviacijos grupuotė.
Jurijus Borodajus
Jurijus Mefodjevičius Borodajus (Юрий Мефодьевич Бородай; 1934 m. vasario 22 d. – 2006 m. rugpjūčio 28 d.) – Rusijos filosofas ir publicistas, filosofijos mokslų daktaras.
Biografija
1957 m. baigė Maskvos valstybinio universiteto Filosofijos fakultetą, o 1958 m. – žurnalistikos fakultetą.