cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bačiūnų elektrinė
Bačiūnų elektrinės statyba
Elektrinė buvo statoma Bačiūnuose, 8 km nuo Šiaulių, iš dvarininko F. Karpio nupirktame akmeniniame tvarte. Vieta buvo parinkta patogi – greta Rėkyvos ežeras, kurio tyras ir minkštas vanduo buvo naudojamas katilams maitinti, aplink didžiuliai natūralaus kuro ištekliai – durpynai. Iš Pabalių – Piktmiškio durpyno iki elektrinės buvo nutiestas siaurasis 600 mm geležinkelis, kuriuo arkliais traukiamais vežimėliais durpės buvo vežamos į Bačiūnus. Durpės gariniu lokomobiliu šiame durpyne miesto gyvenamųjų namų šildymui buvo pradėtos kasti dar 1921 m. Elektrinės statybos darbams vadovavo technikas V. Jankevičius. Buvusiame tvarte buvo įrengta mašinų salė, 0,4-6,3 kV skirstykla ir valdymo pultas, o greta pastatytame priestate – katilinė ir siurblinė. Visi darbai buvo įkainoti 1,5 mln. Lt.
Pirmuosius elektrinės brėžinius ministerijos ekspertų komisija atmetė, nes nebuvo numatyta atsarginių agregatų, nenumatyta mūrinė siena, skirianti mašinų skyrių nuo katilų. Be to, tuometinės Finansų, prekybos ir pramonės ministerijos Prekybos ir pramonės departamento direktorius inž. M. Mackevičius pasigedo ir „neganėtinai apmokėto žyminio mokesčio – trūksta 21 lito“. Visus žyminius mokesčius už bendrovę valstybei savo sąskaita sumokėjo apskrities administracija, o iki 1927 m. jų susidarė nemažai – net 14 985 Lt. Už šią sumą bendrovė įsipareigojo apskrities valdybai per 10 metų patiekti 11 100 kWh elektros energijos sodžių ir mokyklų apšvietimui. Tačiau už elektrą, naudotą Šiaulių mieste, apskritis turėjo mokėti atskirai.
1923 m. birželio mėnesį vokiečių firma sumontavo stacionarų 10 atm slėgio ir 300 AJ (220 kW) galingumo „Heinrich Lenz“ lokomobilį bei trifazį 270 kW galingumo 6300 voltų įtampos, 335 kVa kintamos srovės generatorių. Elektrinės įrenginius montavo vėliau ilgą laiką Bačiūnuose ir Rėkyvoje dirbę elektrikai V. Klajumas, A. Linkevičius, A. Jurėla, F. Mackevičius, elektrikai K. Vestenbergas, S. Buklauskas, J. Tutlys, S. Puzinas, P. Šivickas, B. Fokas, P. Indrišiūnas. Nuo pat atidarymo elektrinei vadovavo inž. prof. Vytautas Mošinskis, elektros tinklams inž. J. Liausas, vėliau B. Petkevičius.
Žymiai sunkiau bendrovei sekėsi įteisinti savo veiklą, nes statyba vyko kartu su projektavimo darbais. Kauno ekspertus tenkinančius brėžinius elektrinės technikas Z. Grossas pateikė tik 1925 m. balandžio 18 d., kartu atsiimdamas ir netinkamus planus. Galutinai formalumai buvo sutvarkyti tik 1925 m. gegužės 8 d., kai buvo gautas Prekybos ir pramonės departamento direktoriaus M. Mackevičiaus, dalies vedėjo A. Lukicko ir Šiaulių apskrities valdybos pirmininko J. Lemešio pasirašytas leidimas Nr.6451: „Sulig Amerikos lietuvių prekybos akcinės bendrovės prašymu ir planais, Finansų ministerija leidžia Amerikos lietuvių akcinės bendrovės elektros stočiai Rikivoje, Šiaulių apskrity, veikti ta sąlyga, kad 2 mėnesių laike elektros oro laidai (pav. tarp punktų 48 ir 49 Aušros al. ir Sutkūnų gatve Gubernijos link) būtų perkelti į vieną gatvės pusę ir kad būtų prisilaikoma rusų Technikos Statybos Komiteto Vidaus reikalų ministerijos aplinkraščio 925 Nr. 1904 m. taisyklių“. Sudarius sutartį dėl skolos užskaitos leidimai kitiems darbams buvo įforminami per dvi tris dienas, nors trūko ir brėžinių.
Plėtra
1923 m. pabaigoje Amerikos lietuvių akcinės bendrovės Bačiūnų elektrinė pradėjo veikti. Rugsėjo mėn. 2 km 6 kV įtampos elektros linija buvo nutiesta į Piktmiškio durpynus. Tai buvo pirmasis aukštos įtampos generatorius ir pirmoji aukštos įtampos linija Lietuvoje. Vėliau tokios linijos pasiekė Šilėnus, Radviliškį, Šiaulius, jų ilgis pasiekė 64 km. Buvo nutiesta ir 60 km žemos įtampos linijų, prie jų įrengti žeminantys transformatoriai. 1929 m. Bačiūnuose jau buvo pagaminta 2230 MWh elektros energijos.
1925 m. Bačiūnų elektrinėje, vadovaujant inž. P. Narutavičiui ir J. Narkevičiui įrengiami „Buttner“ firmos 15 atm 4 t/h našumo garo katilas ir 750 kW galios „Brown-Bovery“ (BBC) trifazis kintamos srovės generatorius. 1926 m. nutiesiama ir antroji elektros perdavimo linija Bačiūnai – Zokniai. 1930 m. bendras aukštos įtampos EPL ilgis pasiekė 64 km, o žemos įtampos tiekimo linijų Šiauliuose ir Radviliškyje buvo apie 40 km.
1929 m, dar padidėjus elektros energijos poreikiams, Bačiūnų elektrinėje buvo sumontuotas „Babcock – Wilkox“ 15 atm slėgio ir 6 t/h našumo garo katilas bei „Siemens – Schuckert“ 1250 kVA turbogeneratorius. Bendra jėgainės galia padidėjo iki 2525 kW. Joje kasmet buvo sukūrenama po 10-12 tūkst. t džiovintų durpių iš visų 14-16 tūkst. t, pagaminamų bendrovės durpynuose. Bačiūnų elektrinėje 1925 m. dirbo 32 tarnautojai ir 14 darbininkų.
Kaip 1930 m. rašė „Naujas žodis“, nuo 1924 metų beveik visos Šiaulių ir Radviliškio įmonės bei dirbtuvės pakeitė savo garo arba vidaus degimo variklių varomąją jėgą elektros motorais. Tik 18 % pagaminamos energijos buvo naudojama apšvietimui. Prie Bačiūnų elektrinės prisijungė alaus darykla „Gubernija“, saldainių fabrikai „Birutė“ ir „Rūta“, geležinkelio depas, linų apdirbimo, trikotažo, audinių fabrikai, 4 spaustuvės, keliolika maisto pramonės įmonių. 1929 m. mieste buvo 2436 abonentai su skaitikliais ir 136 be jų, įmonės turėjo 276 elektromotorus, kurių bendra galia siekė 1350 AJ (993 kW). 1929 m. Bačiūnuose buvo pagaminta 2230 MWh., o 1930 m. jau 2450 MWh elektros energijos.
Šeimininkas – savivaldybė
Dėl didelės elektros energijos kainos (ji svyravo nuo 1,07 Lt reklamai iki 1,79 Lt pramonei) ir dėl prasidėjusios pasaulinės ekonominės krizės elektros vartojimas ėmė mažėti. Dėl to, Amerikos lietuvių bendrovė prasiskolino bankams ir savivaldybė, matydama, jog miestas gali likti be elektros, pasiūlė už 3,75 mln. Lt išpirkti koncesiją. Šiai gelbėjimo operacijai savivaldybė penkiolikai metų užsitikrino 4,2 mln. Lt Vidaus reikalų ministerijos garantiją bankams. 1932 m. balandžio 1 d. elektrinė atiteko miesto savivaldybei. Jos direktoriumi buvo paskirtas Antanas Ramanauskas. Tuo metu elektrinėje dirbo 3 garo katilai, kurių bendras kaitinimo paviršius siekė 500 m². Iš viso mieste buvo 43 garo katilai, iš jų nuolat veikė 25.
Skatindama daugiau elektros naudoti pramonėje ir buityje, savivaldybė ėmė mažinti jos kainą. 1932 m. butų apšvietimui jos kWh kainavo 1,44 Lt, o 1939 m. – tik 0,40 Lt, pramonės ir perkybos įmonių apšvietimui kaina buvo sumažinta nuo 1,79 iki 0,70 Lt, jėgai – nuo 0,80 iki 0,30 Lt. Šiauliuose pagaminta elektros energija buvo pigiausia Lietuvoje. Pragyvenimo minimumas 1930 m. pradžioje Šiauliuose buvo 104,3 Lt, pabaigoje – 99,8 Lt, Kaune atitinkamai – 105,2 ir 101,3 Lt per mėnesį. Miesto gatvės ir aikštės nuo 1932 m buvo apšviečiamos nemokamai, t. y. kitų vartotojų sąskaita. Gatvių apšvietimui 1932 m. sunaudota 53,3 MWh, o 1937 m. – 119,5 MWh elektros energijos.
Pabaiga
Išaugus Šiaulių, Panevėžio, Radviliškio ir kitų miestų, kuriems elektros energiją tiekė Bačiūnų elektrinė, poreikiams, buvo pradėta galvoti apie naujų jėgainių statybą. Nedidelės dyzelinės Panevėžio elektrinės plėtrą ribojo kuro brangumas. Todėl iš pradžių buvo planuojama statyti naują 1000 kW elektrinę Bigailiuose, 20 km nuo Panevėžio ir dar 2000 kW padidinti Bačiūnų elektrinės galią. Tačiau Lietuvos Elektros energijos komitetas nutarė statyti naują galingesnę elektrinę, kuri energija galėtų aprūpinti ir Panevėžį, o pastačius Kauno elektrinę, taptų rezervine. Numatyta panaudoti Piktmiškio ir Degimų, o vėliau Karpiškio ir Tyrulių durpynų durpes. Savivaldybė, bijodama konkurencijos savo įmonei, iš pradžių priešinosi šiam projektui, tačiau vėliau nusipirko dvi valstybinės AB „Elektra“ akcijas. 1939 m. spalio 15 d. už 2,5 km nuo Bačiūnų, pagal inž. Leono Kaulakio (vėliau Kauno politechnikos instituto profesorius) projektą pradėta statyti nauja šiluminė Rėkyvos elektrinė.
Gudronas
Gudronas (iš ) – naftos perdirbimo likutis, susidarantis iš naftos vakuuminės distiliacijos atskyrus frakcijas, kurios garuoja temperatūroje iki +450–600 °C. Maksimali temperatūra skiriasi skirtingose naftose.
Naftos gudronas
Gudrono išeiga – 10-45 % naftos masės procentai. Gudronas – klampus skystis ar kieta juoda asfaltiškos išvaizdos medžiaga su blizgančiu lūžio paviršiumi.
Gudroną sudaro:
Elementinė sudėtis (masės procentais): Gudrone lieka visi naftoje buvo metalai. Pvz., vanadžio kiekis gali siekti 0,046 %, nikelio – 0,014 %.
Gudrono savybės priklauso nuo naftos prigimties, dyzelinių frakcijų atskyrimo laipsnio:
Gudronas naudojamas gaminant:
Rūgštusis gudronas
Rūgštusis gudronas – medžiaga, kuri susidaro koncentruota sieros rūgštimi H₂SO₄ valant kai kuriuos naftos produktus (pvz., alyvas). Tai klampus juodas skystis, kurio sudėtyje yra 15-70 % sieros rūgšties.
Kiti gudronai
Gudronais kartais vadinamos juodos ir tamsiai rudos skystos ar pusskystės medžiagos, gaunamos kaitinant medieną, durpes, degiuosius skalūnus, kaulus, akmens anglį ar panašias organines medžiagas.
Delo lyga
Delo lyga, arba Delo sąjunga  – Senovės Graikijos lyga, miestų-valstybių konfederacija, egzistavusi 478–404 m. pr. m. e., vadovaujama Atėnų ir jungusi 173 narius (graikų polius).
Raida
Prielaidos lygai atsirasti susidarė Graikų-persų karų metu, kuomet 479 m. pr. m. e. Atėnų vadovaujami graikai sumušė persus Platėjos mūšyje ir pradėjo kontrpuolimą, išvaduodami persų okupuotus graikų polius Egėjo jūros pakrantėse: Mažojoje Azijoje, Trakijoje, Makedonijoje, Tesalijoje ir t. t.
Tuo metu išsiskyrė nuomonės tarp iki tol kartu kovojusių Spartos ir Atėnų. Sparta siūlė baigti karą ir perkelti Mažosios Azijos graikus į Balkanus, o Atėnai siūlė juos ginti. Spartai pasitraukus iš Persų karų, Atėnai liko vienintelis lyderis Egėjo jūros polių tarpe. Tais pačiais metais išvaduotųjų polių atstovai susirinko Delo saloje, kur sudarė sutartį kartu kovoti prieš persus ir dalintis karo išlaidas.
Jau pirmaisiais egzistavimo metais (vadovaujant strategui Kimonui) lyga susidūrė su vidaus problemomis. Kuomet iš lygos bandė išeiti keletas narių (Naksas ir Tasas), Atėnai jėga privertė juos likti sąjungoje, greitai tapdami lygos hegemonu. 461 m. pr. m. e. Kimoną ostrakavus, valdžią perėmė strategas Periklis, kuris dar labiau sustiprino Atėnų įtaką lygoje, o 454 m. pr. m. e. perkėlė Lygos iždą iš Delo į Atėnus. Tai pradėjo vadinamosios Atėnų imperijos laikotarpį.
Šio laikotarpio pradžioje kilo didelis nepasitenkinimas Atėnais ir daugybė sukilimų Lesbe, Chijyje, Jonijoje, kuriuos Atėnams pavyko numalšinti. Tačiau intensyvūs karai 404 m. pr. m. e. nulėmė sąjungos panaikinimą. Ši sąjunga atsikūrė 377 m. pr. m. e. kaip Antroji Atėnų imperija.
Užsienio politika
Pagrindiniai Delo sąjungos priešai buvo Achemenidų imperija ir Spartos vadovaujama Peloponeso lyga. Su pirmąja Delo sąjunga aktyviai kovojo, rengdama ekspedicijas į Egiptą, Kiprą. 450 m. su Persija buvo sudaryta Kalijo taika, kuri užbaigė ilgalaikius karus ir normalizavo santykius.
Tuo pat metu Delo lyga kovojo su buvusia sąjungininke Sparta, kuri įgijo hegemoniją Peloponeso pusiasalyje. Tos kovos, prasidėjusios 460 m. pr. m. e. žinomos kaip Peloponeso karai. Jų metu į Atėnų pusę perėjo Megara, o Atėnai intensyviai kovojo su kaimynine Bojotija ir Korintija. Peloponeso karas baigėsi 404 m. pr. m. e. visiška Peloponeso lygos pergale ir Delo sąjungos panaikinimu.
Organizacija
Klestėjimo laikotarpiu Delo lygą sudarė 173 nariai (miestai-valstybės), vadinami symmachoi („sąjungininkai“), kurie buvo jungiami į mokesčių apygardas – forus. Kiekvienas foras turėdavo pristatyti tam tikrą kiekį mokesčių arba karinės įrangos. Delo sąjungos forai buvo šie:
Laponija
Laponija – didelė kalnuota nepaliestos gamtos teritorija Švedijoje, Norboteno lene, už poliarinio rato. Plotas – ~9400 km². 95 % teritorijos saugoma kaip nacionaliniai parkai ar gamtos rezervatai. Teritorijoje gyvena šiaurinių elnių augintojai samiai.
1996 m. įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
828 m.
828 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
FC Santa Coloma
Santa Kolomos FC – Andoros futbolo klubas iš Santa Kolomos. Kartais pagal rėmėjo vardą vadinamas „Don Pernil Santa Coloma“.
Istorija
Klubas įkurtas 1986 m. Pirmą kartą iškovojo čempionų titulą 2001 m. Nuo to laiko eilę metų dominavo šalies futbole.
Daugakartiniai čempionai ir taurės laimėtojai. Atstovavo šaliai Europos turnyruose.
Dubleriai
Iki 2008 m. dubleriais buvo dabartinis UE Santa Coloma klubas.
Romos katalikų bažnyčios Porto ir Santa Rufinos suburbinė diecezija
thumb|right|200px|Porto ir Santa Rufinos diecezijos katedra Romos katalikų bažnyčios Porto ir Santa Rufinos suburbinė diecezija  – Romos katalikų bažnyčios suburbinė diecezija, kurios centras yra La Storta miestas Italijoje.
Dabartinis diecezinis Porto ir Santa Rufinos vyskupas yra Džinas Realis (Gino Reali).
Dabartinis kardinolas vyskupas yra Rože Ečegarajus (Roger Marie Élie Etchegaray).
Porto krikščionių istorija
Portas (Senovės Romos laikais ) buvo pagrindinis Romos uostas. Jį pastatė Klaudijus dešiniajame Tibro krante, priešais Ostiją. Trajanas uostą padidino, ir netrukus apie uostą išaugo miestas, kuris gan greitai tapo nepriklausomas nuo Ostijos.
Šiame mieste anksti atsirado krikščionių. Žinomi keli Porto kankiniai (Herculanus, Hyacinthus, Martialis, Saturninus Epictetus, Maprilis ir Felix). Miestas žinomas ir kaip galimos šv. Ipolito vyskupijos centras.
314 m. Porto vyskupu buvo Gregorius. 370 m. Porte buvo pastatyta didžiojo Pamachijaus (Pammachius) prieglauda.
Istoriškai Porto vyskupas tapo antruoju kardinolu (pirmuoju buvo Ostijos vyskupas), pirmadieniais jis vadovaudavo apeigoms Laterano Šv. Jono bazilikoje.
Rufinos krikščionių istorija
Santa Rufina išaugo aplink Šventųjų kankinių šv. Rufino ir šv. Sekundos baziliką prie kelio Via Aurelia, 21 km nuo Rome. Teigiama, kad baziliką ėmė statyti popiežius Julijus I, o baigė šventasis Damasas. IX a. miestą sunaikino saracėnai, ir popiežių Leono IV ir Sergijaus III pastangos išgelbėti miestą sunykimo buvo nesėkmingos. Iš miesto liko tik senovinių bazilikos ir koplyčios likučiai.
Pirmieji duomenys apie vyskupijos centrą Santa Rufinoje turimi iš V a.: tuometinis jos vyskupas Adeodatas dalyvavo popiežiaus Simono taryboje, kitam vyskupui šv. Valentinui, Romos vikarui, nesant popiežiaus Vigilijaus, Totila nukirto plaštakas.
Vyskupai
Nuo 1967 m. diecezija turi du vyskupus:
Kardinolai vyskupai buvo:
Somalio šilingas
Somalio šilingas – Somalio valiuta. ISO 4217 kodas – SOS. Šilingas padalintas į 100 centų, jie nenaudojami. Simbolis – Sh.
Lazdijų-Aradnykų pasienio punktas
thumb|right|250px|Sienos kirtimo punktas iš Lietuvos pusės Lazdijų-Aradnykų pasienio punktas - buvęs Lietuvos-Lenkijos valstybinės sienos pasienio punktas šalia Lazdijų, Lazdijų rajono savivaldybėje, Alytaus apskrityje iš Lietuvos pusės ir šalia Aradnykų, Palenkės vaivadijoje, Seinų apskrityje, Seinų valsčiuje iš Lenkijos pusės. Per pasienio punktą eina Krašto kelias Nr.25px ir Valstybinis kelias Nr.30px. 2007 m. gruodžio 21 d. įgyvendinant Šengeno sutartį pasienio patikra buvo panaikinta.
Kajakas
thumb|250px|Grenlandijos inuitų kajakas
Kajakas  – siaura, nedidelė, vienvietė valtelė smailiais galais; kilusi iš arktinių kraštų. Medžio arba kaulo karkasas aptrauktas jūrinių gyvūnų oda, valties viduryje paliekama anga irkluotojui. Valtis irkluojama vienu dvimenčiu ar dviem nedideliais vienmenčiais irklais.
Kajakus maždaug nuo VI a. pr. m. e. pradėjo gaminti eskimai, gyvenę Kanados Arktiniame salyne ir vakarų Grenlandijoje. Panašius plaustus gamino ir senovės finougrai.
Dabar kajakais paprastai vadinamos nedidelės vienvietės baidarės, skirtos vandens turizmui (iš esmės, šiuolaikinės baidarės ir kajakai yra vienodi, terminas kajakas labiau paplitęs anglakalbėse šalyse, o baidarė – Rusijoje).
Panašios didesnės oda aptrauktos atviros valtys, yra vadinamos umijakais, jos buvo naudotos krovinių ir žmonių gabenimui, banginių medžioklėje.
Kovo 3
Kovo 3 yra 62-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 63-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 303 dienos.
Vardadieniai
Daukantas – Gunda – Kunigunda – Nonita – Nona – Tulė – Tulgauda – Tulgaudas – Tulkanta – Tulkantas – Tulmina – Tulminas – Tulvirda – Tulvirdas – Tulvirdė – Uosis
Argentina
Argentina, oficialiai Argentinos Respublika  – valstybė Pietų Amerikos pietuose, išsidėsčiusi tarp Andų kalnų ir Pietų Atlanto vandenyno. Vakaruose Argentina ribojasi su Čile, šiaurėje – su Bolivija, šiaurės rytuose – su Paragvajumi ir Brazilija, rytuose – su Urugvajumi.
Argentina užima 2 780 400 km² plotą ir yra antroji pagal plotą P. Amerikos valstybė po Brazilijos. Be to, Argentina pretenduoja į Falklando (Malvinų) salas, Pietų Džordžiją ir Pietų Sandvičo salas bei 969 464 km² užimančią Antarktidos dalį – Argentinos Antarktidą.
Šalies sostinė ir didžiausias miestas – Buenos Airės.
Istorija
thumb|left|La Platos aborigenai, pavaizduoti Hendrick Ottsen (1603 m.)
Iki europiečių pasirodymo dabartinės Argentinos teritorijoje egzistavo keliolika skirtingų indėnų kultūrų. Pirmasis europietis pasiekęs Argentinos krantus buvo ispanų jūrininkas Juan Díaz de Solís 1516 metais. XVI–XVII a. šalį kolonizavo ispanai. Po intensyvios kolonizacijos, 1580 metais iškilo Buenos Airių miestas. 1776 m. suformuota La Platos Vicekaralystė.
1806–1807 m. į vicekaralystę įsiveržė britai, tačiau netrukus buvo išstumti vietinių gyventojų. 1810 m. gegužės 25 d. Buenos Airių gyventojai, sužinoję apie Ispanijos karaliaus Ferdinando VII nuvertimą ir prancūzų įsigalėjimą Ispanijos soste, suformavo Pirmąją Chuntą ir nuvertė vicekaralių. 1816 m. liepos 9 d. buvo deklaruota nepriklausomybė nuo Ispanijos. Kilo konfliktas tarp centralistinių ir federalistinių grupuočių ir tik 1853 m. buvo priimta bendra konstitucija.
XIX a. 9-ame dešimtmetyje prasidėjo masinė europiečių migracija į Argentiną. 1880 m. prezidento Julio Roca pavedimu pradėtas „Dykumos užkariavimas“ (Conquista del desierto) – Patagonijos žemių įsisavinimas. Užsienio investicijos ir didelė imigracija leido Argentinai stipriai išplėsti eksportą ir padidinti nacionalines pajamas, XX a. pradžioje nacionalinės pajamos vienam gyventojui buvo didesnės už Prancūzijos ar Vokietijos. Ekonominis pakilimas tęsėsi iki Didžiosios krizės 1930 m. – vėliau prasidėjo ilgas ekonominio ir politinio nestabilumo laikotarpis. Ekonomikos nuosmukiui didžiausią įtaką padarė tarptautinės prekybos sumažėjimas.
Iki 1916 m. valdžioje dominavo konservatyviosios jėgos. Vėliau į valdžią atėjo jų pagrindiniai oponentai – radikalai. Po 1930 m. prieš prezidentą Hipólito Yrigoyen suorganizuoto karinio perversmo į valdžią vėl grįžo konservatoriai.
Nauji politiniai pasikeitimai prasidėjo 1946 m. į valdžią atėjus Chuanui Peronui. Jis siekė suteikti daugiau teisių darbininkų klasei ir susilaukė didelio jų palaikymo. 1955 m. Revolución Libertadora metu nuverstas.
Tarp 1950–1970 m. nei viena politinė jėga nesugebėjo įsitvirtinti valdžioje. Smuko ekonominis lygis. 1973 m. Peronas grįžo į prezidento postą, bet netrukus mirė. Jį pakeitė jo žmona Isabel. Ji nesugebėjo išlaikyti valdžios ir 1976 m. kovo 24 d. nuversta karinio perversmo metu.
Karinės pajėgos suformavo karinę chuntą, kuri iki 1983 m. tęsė Valstybinį Reorganizacijos Procesą. Opozicija buvo negailestingai naikinama (pradėtas „Nešvarusis Karas“). Diktatoriai buvo remiami JAV, kadangi neleido įsigalėti komunistams.
Ekonominės problemos, korupcijos skandalai, žmogaus teisių pažeidimai, Folklandų karo pralaimėjimas galutinai diskreditavo karinę chuntą ir ši buvo priversta pasiduoti.
1983 m. grįžo demokratinis valdymas. Prezidentas Raúl Alfonsín ėmėsi atgaivinti demokratines institucijas bei naikinti karinės chuntos padarinius. Chuntos lyderiai buvo nuteisti ir ilgam laikotarpiui uždaryti į kalėjimą. Tačiau ekonominės problemos neleido Alfonsinui ilgai išbūti savo poste.
Prezidentas Carlos Menem ėmėsi reformų bandydamas sustabdyti hiperinfliaciją. Pradėta masinė privatizacija, pesas susietas su JAV doleriu.
Po Menemo į valdžią atėjęs de la Rúa susidūrė su sumažėjusiu eksportu, pramonės nusilpimu, bedarbyste, prekybos deficitu. 1998 m. Azijos ekonominė krizė sukėlė kapitalo nutekėjimą. Prasidėjo nuosmukis, bankų krizė, o 2001 m. lapkritį pasiekė finansinę paniką. Prasidėjo kruvinos riaušės ir de la Rúa buvo priverstas atsistatydinti.
Per kelias savaites pasikeitė keli laikinieji prezidentai, kol galiausiai Eduardo Duhalde ilgesniam laikui tapo šalies vadovu ir ėmė spręsti susidariusią krizę. Ekonominės reformos stabilizavo padėtį.
Pradėta reindustrializacija, padidėjo eksportas. 2003 m. Nestoras Kiršneris išrinktas Argentinos prezidentu. Šalis išsivadavo iš užsienio skolų, pradėtos nacionalizuoti seniau privatizuotos pramonės įmonės.
Politinė sistema
thumb|left|[[Valstybinės vėliavos monumentas, Rosarijas]]
Pagal 1853 m. konstituciją, reformuotą 1994 m. Argentina yra federacinė prezidentinė demokratinė respublika. Šalies ir vyriausybės vadovas – prezidentas. Valdžia suskirstyta į vykdomąją, įstatymų leidžiamąją ir teisminę. Horizontaliai valstybinė valdžia paskirstyta tarp federacinės valdžios ir provincijų.
Vykdomajai valdžiai atstovauja prezidentas ir jo kabinetas. Prezidentas ir viceprezidentas renkami tiesiogiai kas 4 metus ir gali užimti pareigas 2 kadencijas iš eilės. Ministrų kabinetą formuoja prezidentas.
Įstatymų leidžiamąją valdžią sudaro vyriausybė ir parlamentas: dviejų rūmų Argentinos Nacionalinis Kongresas (Congreso de la Nación), sudarytas iš 72 Senato (Senado) narių, ir Deputatų Rūmų (Cámara de Diputados), sudarytų iš 257 deputatų. Senatorių kadencija – 6 metai. Deputatų Rūmų nariai renkami tiesiogiai 4 metų kadencijai proporcine sistema, pusė jų – Žemutinių Rūmų nariai – renkami kas 2 metus. Trečdalis partijų siūlomų kandidatų turi būti moterys.
Teisinė valdžia nepriklausoma nuo įstatymų leidžiamosios ir vykdomosios. Argentinos Aukščiausiąjį Tesimą sudaro 9 nariai, siūlomi Senato ir tvirtinami prezidento. Kiti teisėjai tvirtinami Valstybės Magistrų Tarybos.
Tarptautiniai santykiai
Argentina aktyviai dalyvauja tarptautinėse taikos palaikymo misijose. Tai vienintelė Lotynų Amerikos šalis, 1991 m. su JTO mandatu dalyvavusi Persų įlankos kare bei Haičio operacijoje. Argentina taip pat dalyvauja daugelyje taikos palaikymo misijų: Salvadore-Hondūre-Nikaragvoje, Gvatemaloje, Ekvadore-Peru, Vakarų Sacharoje, Angoloje, Kuveite, Kipre, Kosove, Kroatijoje, Bosnijoje, Rytų Timore. Už didelį indėlį į taikos palaikymą pasaulyje, 1998 m. JAV prezidentas Bill Clinton Argentiną paskelbė svarbiausia sąjungininke – ne NATO nare.
2006 m. Argentina pabrėžia Mercosur kaip prioritetinę atsvarą JAV. 2005 m. lapkričio 4-5 d. Mar del Platoje vyko Ketvirtasis Amerikų valsybių vadovų susirinkimas. Jį lydėjo didelis antiamerikietiškų protestų skaičius.
Argentinoje veikia tarptautinė Baltųjų šalmų organizacija, kovojant prieš branduolinio ginklo platinimą, gamtos naikinimą.
Argentina ir Lietuva yra užmezgusios diplomatinius santykius.
Administracinis suskirstymas
thumb|right|Argentinos provincijos. Argentinos Antarktida ir Pietų Atlanto salos (23) neparodytos
Buenos Airės yra Argentinos sostinė nuo pat valsybės susikūrimo, tačiau valdant prezidentui Rauliui Alfonsinui, buvo planuojama sostinę perkelti į Rio Negro provincijos centrą – Viedmą. Tačiau dėl hiperinfliacijos 1989 m. projektas žlugo ir buvo pamirštas.
Geografija
thumb|left|[[Saltos provincija, Kafajatės vynuogynai]] thumb|left|Mendosos provincija thumb|Perito Moreno ledynas
Argentina nusidriekusi iš šiaurės į pietus apie 3700 km, o iš rytų į vakarus – 1400 km. Argentina turi vieną eksklavą: Martino Garsijos salą. Ji yra La Platoje, netoli Paranos ir Urugvajaus upių santakos, Urugvajaus teritoriniuose vandenyse, 3,5 km nuo Urugvajaus pakrantės, priešais nedidelį Martin Čiko miestą. 1973 m. Argentina ir Urugvajus pasirašė teisinį susitarimą dėl šios salos ir nutraukė seną konfliktą. Ši sala užima 2 km² teritoriją, o joje gyvena apie 200 gyventojų. Argentina reiškia pretenzijas į Antarktidos teritoriją – Argentinos Antarktidą (pastarosios pretenzijos de facto sustabdytos, tačiau nepanaikintos, remiantis Antarktidos sutartimi, kurią pasirašė ir kitos į Antarktidą pretenzijas reiškiančios šalys; Argentinos interesų sritis Antarktidoje dalinai sutampa su Čilės ir Jungtinės Karalystės pageidaujamais sektoriais), kurioje yra įkūrę nedidelę gyvenvietę.
Šalis skirstoma į 3 svarbiausias dalis: derlingas centrines lygumas ir svarbiausią žemės ūkio sritį – Pampas, atšiaurią plokščiakalnių sritį pietuose – Patagoniją (su Ugnies Žeme), bei vakariniu šalies pakraščiu, Čilės pasieniu besidriekiančią Andų kalnų juostą. Netoli Mendosos miesto yra aukščiausia Pietų Amerikos vieta – Akonkagva (6960 m).
Lygumos į pietus ir vakarus nuo Buenos Airių (drėgnosios pampos) yra vienos iš derlingiausių pasaulyje. La Pampos ir San Luiso provincijų lygumos yra daug sausesnės. Gran Čiako sritis šalies šiaurėje taip pat sausringa.
thumb|right|[[Argentininė raudūnė – nacionalinis Argentinos medis]] Patagonijos stepės, užimančios Neukeno, Rio Negro, Čiubuto, Santa Kruso ir Ugnies Žemės, Antarktidos ir Pietų Atlanto salų provincija provincijas, yra daugiausia sausringos ir šaltos.
Svarbiausios Argentinos upės yra Paragvajus, Bermechas, Koloradas, Urugvajus, o pati svarbiausia – Parana. Pastarosios dvi upės prieš įtekėdamos į Atlanto vandenyną, sudaro milžinišką La Platos estuariją. Tarp šių dviejų upių įsiterpusi žemė vadinama Tarpupiu (Mesopotamija), į kurią įeina Entre Rioso, Misioneso ir Korienteso provincijos.
Argentinoje sutinkama per 10 % pasaulio augalų ir gyvūnų rūšių. Didžiausia gyvūnų ir augalų įvairovė yra šalies šiaurės rytuose. Argentinos nacionalinis gyvūnas – paukštis krosnius (Furnarius). Nacionalinė gėlė – Argentininė raudūnė.
Ekonomika
thumb|left|Hiltono viešbutis, Upės dangoraižiai. Buenos Airės thumb|left|Krovininis laivas prie [[Rosarijas|Rosarijo-Viktorijos tilto]]
Argentina daugiausia naudos turi iš gamtinių resursų, gerai išsilavinusios visuomenės, į eksportą orientuoto žemės ūkio bei įvairialypės pramonės. Šalyje istoriškai susiformavo plati vidurinė klasė, kas yra nebūdinga daugeliui Lotynų Amerikos šalių. Visgi per pastarąjį dešimtmetį šalis turėjo nemažai problemų dėl infliacijos, užsienio skolų, kapitalo nutekėjimo ir biudžeto deficito.
Nuo 1970 m. Argentinai pradėjo kauptis užsienio skolos, pradėjo kamuoti didelė infliacija. 1991 m. Argentinos pesas buvo susietas su JAV doleriu ir buvo apribotas piniginės bazės augimas. Vyriausybė pradėjo prekybos liberalizaciją, dereguliaciją ir privatizaciją. Infliacijos rodiklis krito ir BVP pradėjo augti, tačiau pernelyg skubotos pertvarkos ir reformų klaidos privedė iki ekonominės krizės 2001 m.
Ekonomikos augimas 2000 metais buvo neigiamas ir sudarė -0,8 %, kuomet vidaus ir užsienio investuotojai neigiamai vertino vyriausybės galimybes išmokėti skolas ir išlaikyti esamą fiksuotą peso ir JAV dolerio kursą. Ekonominė padėtis ypač pablogėjo 2001 m., neribotai leidžiant valstybės obligacijas, masiškai atsiiminėjant indėlius iš bankų ir mažėjant vartotojų bei investuotojų pasitikėjimui. Vyriausybės siekiai panaikinti deficitą, stabilizuoti bankų sistemą ir atgaivinti ekonomikos augimą pasirodė neįgyvendinami ir susidūrė su dar rimtesnėmis problemomis. Fiksuoto Argentinos peso palaikymo kurso su JAV doleriu buvo atsisakyta 2002 m. sausį, todėl peso kursas vasarį nukrito. Rezultatas buvo toks, kad realusis BVP 2002 m. nukrito -10,9 %, tačiau metams įpusėjus, ekonominė situacija stabilizavosi. 2003 ir 2004 m. BVP kilo po 8 %, mažėjant nedarbui ir infliacijos tempams.
2005 m. ekonominė situacija pagerėjo, tačiau išliko didelis nedarbas ir skurdas, ypač Buenos Airių priemiesčiuose. Nepaisant to, Argentina yra labiausiai išsivysčiusi Lotynų Amerikos šalis. Ji turi didžiausią BVP/1 gyv., industrializacijos, išsilavinimo rodiklį regione. Plačiai išvystyta telekomunikacijų sistema, sparčiai diegiamas internetas. 2002 m. skurdo lygis buvo 57 %, 2005 m. – 33,8 %. Bedarbystės lygis krito nuo 25 % 2002 m. iki 10,2 % 2005 m. Pastebimas ryškus ekonominkos augimas: 2003 m. – 8,9 %, 2004 m. – 9 %, 2005 m. – 9,5 %, 2006 m. smuktelėjo iki 7 %.
Demografija
thumb|right|Karalienė ir princesės, 2004 m. Nacionalinis Imigrantų festivalis [[Obera|Oberoje]]
Skirtingai nuo daugumos Pietų Amerikos valstybių (bet panašiai kaip ir Urugvajuje), dauguma Argentinos gyventojų yra europiečių palikuonys. Gyventojų daugumą sudaro ispanų kolonistų palikuonys bei vėlesniais laikais imigravę italai ir ispanai. 97 % gyventojų yra baltaodžiai.
Vietiniai indėnai, kurių yra ~0,5 mln., ir metisai daugiausiai gyvena šiaurinėse, šiaurės vakarų ir pietinėse provincijose. 2001 m. duomenimis, 2,8 % Argentinos namų ūkių gyvena bent vienas asmuo, save priskiriantys čiabuvių grupei. Tai Korienteso provincijoje gyvenantys gvaraniai, šalies šiaurės vakaruose gyvenantys kečujai, taip pat yra mapučių, mokovi ir kt.
Didžiausios europiečių imigrantų bangos atvyko į Argentiną XIX amžiaus pabaigoje ir XX amžiuje. Patagonijos Čiubuto slėnyje gyvena daug velsiečių kilmės gyventojų, kurie išlaiko Velso kultūrą. Kitos didesnės imigrantų grupės atvyko iš Vokietijos, Prancūzijos (apsigyveno daugiausiai Buenos Airėse), Skandinavijos (ypač Švedijos), Jungtinės Karalystės ir Airijos (Buenos Airėse ir Patagonijoje), Rytų Europos (Lenkijos, Rusijos, Ukrainos, Kroatijos, Rumunijos, Serbijos). Argentinoje yra didžiausia Lotynų Amerikoje žydų bendruomenė (daugiausia iš Rytų ir Šiaurės Europos). Argentinoje gyvena nedidelė lietuvių bendruomenė (daugiausia Aveljanedoje).
Argentinoje gyvena (daugiausiai Buenos Airėse) nedidelis imigrantų iš Azijos skaičius. Daugiausia atvykėlių yra iš Japonijos, Korėjos, Kinijos, Indijos.
Urbanizacija
Apie 2,7 mln. gyventojų gyvena autonominiame Buenos Airių mieste ir apytiksliai 11,5 mln. Didžiosiose Buenos Airėse, kuri yra viena didžiausių pasaulyje miestų konglomeracijų. Kartu su metropolinėmis teritorijomis antras ir trečias pagal dydį Argentinos miestai, Kordoba ir Rosarijas, turi atitinkamai 1,3 ir 1,1 mln. gyventojų. Miestuose gyvena apie 88 % šalies gyventojų
Dauguma imigrantų iš Europos (didžiausios imigracijos bangos buvo I ir II pasaulinių karų metais) apsigyveno miestuose, kuriuose lengviau galėjo įsigyti darbą, išsilavinimą, kas leido jiems tapti vidurinės klasės atstovais. Nuo 1930 m. dauguma kaimo gyventojų pradėjo keltis į miestus.
XX a. 10-ame dešimtmetyje, kai buvo panaikinti kai kurie geležinkelių maršrutai, nusilpo vietinė pramonė bei sumažėjo eksportas, daug nedidelių provincijų miestų tapo „miestais vaiduokliais“. Didžiųjų miestų apylinkėse sparčiai pradėjo augti lūšnynai (villa miseria), apgyvendinti skurdžių žemutinės klasės atstovų, atvykėlių iš periferijos, taip pat imigrantų iš kaimyninių šalių.
Dauguma Argentinos miestų turi ryškių europietiškų bruožų, kadangi juose didelę įtaką turėjo imigrantai iš Europos. Daug miestų pastatyta taip, kaip Ispanijoje – apie centrinę aikštę (plaza). Katedra ir svarbiausi valdžios pastatai pastatyti priešais aikštę. Miestų planavimo sistema vadinama damero (šachmatinė), kadangi miestus sudaro kvadratinės formos kvartalai. Tačiau kai kurie vėlesnės statybos miestai (pvz., La Plata) turi modernesnį išplanavimą.
Didžiausi Argentinos miestai pagal gyventojų skaičių yra šie: Buenos Airės, Kordoba, Rosarijas, Mendosa, La Plata, Tukumanas, Mar del Plata, Salta, Santa Fė ir Bahija Blanka.
Kalba
Vienintelė valstybinė Argentinos kalba yra ispanų. Tačiau Korienteso provincijoje valstybinės kalbos statusą turi ir gvaranių kalba.
Fonetinės studijos parodė, kad Buenos Airių gyventojų kalba artima italų kalbos Neapolio dialektui, kadangi čia ypač jaučiama italų kalbos įtakos. Dėl imigracijos sostinėje išplito lunfardo slengas.
Religija
Argentina – krikščioniška šalis. 93 % Argentinos gyventojų save laiko Romos katalikais. Katalikybę taip pat pabrėžia šalies konstitucija. Nuo XX a. 9-ojo dešimtmečio vis didesnę įtaka įgauna protestantų bažnyčios (3,5 mln. – 10 %). Mormonų krypties atstovų yra apie 330 tūkst. (7 pagal gausumą bendruomenė pasaulyje).
Argentinoje yra didžiausia Lotynų Amerikoje judėjų bendruomenė (2 % šalies gyventojų). Yra nedidelė musulmonų bendruomenė.
Kultūra
thumb|left|Europietiško ir moderno stiliaus pastatai Buenos Airėse thumb|left|Atlanto vandenyno pakrantė, [[Mar del Plata]] thumb|Saulėlydis virš Igvasu krioklių
Argentinos kultūra – europietiškos ir Lotynų Amerikos kultūrų mišinys. Buenos Airės yra neginčijamai europietiškiausias Pietų Amerikos miestas ir daugelio vertinamas kaip kultūrinė žemyno sostinė. Miestas kultūriškai papildomas imigrantų iš Europos.
Argentina turi turtingą, pasaulyje išgarsėjusios literatūros istoriją, tarp jų vieną iš geriausiai kritikų vertinamų XX a. rašytojų Jorge Luis Borges, Julio Cortázar, Adolfo Bioy Casares, ir Ernesto Sábato.
Argentinos kinas pasiekė tarptautinį pripažinimą su tokiais filmais, kaip „Oficiali Istorija“, „Devynios Karalienės“ ar „Iluminados por el Fuego“. Antra vertus, šie filmai populiarumu negalėjo varžytis su Holivudo fimais. Nepaisant to, Argentinos filmai pripažįstami tarptautiniuose kino festivaliuose (pvz., Kanuose). Mar del Platos miestas taip pat organizuoja kino festivalius.
Argentinos maistas buvo paveiktas ispanų, italų, vokiečių, prancūzų ir kitų Europos šalių virtuvių. Argentina turi didelę pagrindinių maisto produktų (isp. Comidas típicas) įvairovę: empanadas – kimšta tešla, locro – javų, pupų, mėsos, kumpio, svogūnų, moliūgų mišinys, chorizo – dešra su aštriais prieskoniais. Argentinos lauko virtuvė (isp. Asado argentino) garsėja pasaulyje mėsos paruošimo įvairove. Tradicinis gėrimas (ypač šalies šiaurėje) – matės arbata.
Muzika
Argentina išgarsėjo pasauliui suteikdama naują muziką ir šokį – tango. Užsieniečiams tango asocijuojasi tik su šokiu, tačiau tik kartu su muzika ir daina (dažniausiai atliekama lunfardo slengu) Argentinoje yra įsivaizduojamas tango. Dabar populiarus naujasis tango, kurio pradininkas – Astor Piazzolla.
Nuo 1970 m. Argentinoje tapo populiarus rokenrolas. Rokenrolas ir pop muzika varžėsi viena su kita dėl populiarumo, todėl iškilo daug garsių ir vieno ir kito stiliaus grupių bei kompozitorių. Argentinos rokas populiarus tarp jaunimo.
Buenos Airės yra techno ir elektroninės muzikos sostinė Lotynų Amerikoje. Europos klasikinė muzika taip pat atstovaujama Argentinoje. Svarbiausias šios muzikos centras – Colón teatras Buenos Airėse. Šalis taip pat turi visame pasaulyje garsių kompozitorių ir dainininkų.
Šventės
Argentiniečiai pažymi nemažai istorinių švenčių: Gegužės revoliuciją (gegužės 25 d.), Nepriklausomybės dieną (liepos 9 d.), Malvinų dieną (balandžio 2 d.) bei Atminties dieną (kovo 24 d.). Taip pat švenčiama Valstybinės vėliavos diena (birželio 20 d.), Mokytojo diena (rugsėjo 20 d.), José de San Martín diena (rugpjūčio 17 d.). Švenčiamos ir tarptautinės šventės – Darbininkų diena, Kolumbo diena, bei religinės – Kalėdos, Marijos Dangun Ėmimas, Velykos.
Sportas
Futbolas yra populiariausias sportas Argentinoje, kurios rinktinė triskart tapo pasaulio futbolo čempione ir olimpinio aukso medalininke, taip pat 15 kartų – Copa América nugalėtoja. Virš 540 000 žmonių (arba 1 iš 25 vyrų) užsiregistravę kaip futbolo žaidėjai;, nors šis sportas populiarėja ir tarp merginų bei moterų, kurios nuo 1991 m. pačios organizuojasi nacionalinius turnyrus, o 2006 m. yra tapusios P. Amerikos čempionėmis. Futbolas populiarus ir už šalies ribų – 2008 m. 1095 argentiniečių futbolininkai profesionalai žaidė 63-ose šalyse. Argentinos futbolo mokykla išaugino tokius futbolininkus kaip Alfredą Di Stefaną, Diegą Maradoną, Gabrielį Batistutą, Lionelį Mesį, Anchelį di Mariją, Diegą Simeonę, Gonsalą Higuainą ir kt. 1978 m. Argentinoje vyko XI pasaulio futbolo čempionatas.
thumb|[[Lionel Messi|Lionelis Mesis – Argentinos futbolo rinktinės žaidėjas]]
Tinklinis ir krepšinis šalyje taip pat populiarūs; daug krepšininkų žaidžia NBA ir Europos lygose, šalis turi stiprią vyrų rinktinę, 2004 m. vasaros olimpiadoje laimėjusią auksą, 2008 m. olimpiadoje – bronzą. Šiuo metu Argentina FIBA sąraše pirma. Šalis taip pat turi stiprią regbio komandą, „Los Pumas“, kurių dauguma žaidėjų žaidžia Europos komandose ir kuri oficialiuose tarptautiniuose regbio reitinguose užima aukštas pozicijas.
Bričenis
Bričenis (arba Bričanai) – miestas šiaurės vakarų Moldavijoje, pasienyje su Ukraina. Rajono centras. Ilgą laiką mieste buvo išvystyta vyno, duonos, cukraus pramonė, bet pastaraisiais dešimtmečiais nusilpo. Yra biblioteka, dailės ir muzikos mokyklos, ligoninė, poliklinika.
Argentina
Sportas
Kiti šalyje populiarūs sportiniai žaidimai – žolės riedulys (ypač tarp moterų, žr. Las Leonas), regbis, golfas, buriavimas, tenisas, polas ir autosportas.
Vaizduojamasis menas
Vaizduojamojo meno kūriniams būdingi sąlygiški tikrovės vaizdai. Tai – kūriniai, kuriuos galima net tik pamatyti, bet ir paliesti. Jie neturi praktinės, buitinės paskirties. Terminas „dailė“ darosi per siauras gausiems šiuolaikinio meno reiškiniams apibrėžti ir dėl to daug kur jis keičiamas platesne „vaizduojamojo meno“ sąvoka.
Pagal medžiagas ir išraiškos būdus, vaizduojamasis menas skirstomas į:
Peleliu
Peleliu  – sala, sudaranti vieną iš Palau valstijų.
Peleliu sala yra pietinėje pagrindinės Palau salų grupės dalyje, į pietus nuo Kororo salos ir į šiaurės rytus nuo Angauro. Sala žema, išsidriekusi šiaurės rytų-pietryčių kryptimi. Iš rytų ir vakarų Peleliu salą supa koralinis rifas, kuris apima visą pagrindinę Palau salų grupę. Šiaurinėje salos pusėje yra giliai įsiterpianti įlanka. Saloje yra oro uostas.
Saloje yra šie kaimai: Kloulklubedas, Imelečolas, Lademisangas, Ongeuidelas.
1944 m. rugsėjo 15-lapkričio 27 d. ties šia sala vyko nuožmus Peleliu mūšis tarp JAV ir Japonijos.
thumb|left|250px|Salos panorama thumb|left|250px|Vienas iš salos kaimų
829 m.
829 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Kwame Brown
Kwame Brown (Kvamė Braunas; g. 1982 m. kovo 10 d.) – JAV krepšininkas, rungtyniaujantis NBA, Detroito „Pistons“ komandoje.
K. Braunas į NBA atėjo po 2001 m. NBA naujokų biržos, kur jį pirmuoju numeriu pasirinko Vašingtono „Wizards“ klubas, tačiau po 2004–2005 m. sezono krepšininkas buvo išmainytas į „Lakers“ komandą. 2008 vasario 1 d. Kwame Brown buvo išmainytas į Memfio „Grizzlies“ komandą, bet pasibaigus sezonui komanda nutarė nepratęsti sutarties. 2008 m. rugpjūčio 4 d. jis pasirašė 2 metų 8 mln. JAV dolerių sutartį su Detroito „Pistons“ komanda.
2010 m. rugpjūčio 23 d., Braunas pasirašė 1 metų sutartį su Šarlotės „Bobcats“ komanda ir vėl susitiko Maiklą Džordaną. 2011 m. gruodžio 14 d., K. Braunas pasirašė vienerių metų, 7 milijonų vertės kontraktą su „Golden State Warriors“ ekipa. 2012 m. liepos 20 d., K. Braunas pasirašė dvejų metų, 6 milijonų vertės kontraktą su Filadelfijos „76ers“ ekipa. 2013 m. lapkričio 20 d. buvo atleistas.
Kazimierava (Stakliškės)
Kazimierava – kaimas Prienų rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Stakliškių.
Kroševas
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1919-1954 m. kaimas buvo Pruskos valsčiaus centras. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Laikraštis
Dar Senovės Romos laikais buvo leidžiami vyriausybės pranešimų biuleteniai Acta Diurna (juos pradėjo leisti Julijus Cezaris). Pasaulinė laikraščių asociacija pirmuoju pasaulio laikraščiu laiko Johanno Carolus’o Relation aller Fürnemmen und gedenckwürdigen Historien, kuris buvo išleistas 1605 m.
Lietuvoje pirmieji popieriniai laikraščiai pasirodė XVII a. pabaigoje – XVIII a. Jų tarpe buvo daug rankraštinių laikraščių. XXI a. informacinės technologijos lėmė elektroninius leidinius, tarp jų - ir naujienų laikraščius, pvz., vienas seniausių - Delfi.lt, kuris priskirtinas el. dienraščių kategorijai.
Populiariausias popierinis leidinys Lietuvoje yra savaitraštis SAVAITĖ. Tai didžiausio tiražo ir skaitytojų auditorijos leidinys jau ne vienerius metus (skaitytojų auditoriją tiria Kantar TNS)
Acheno technikos universitetas
miniatiūra|200px|Acheno universiteto pastatas Acheno Reino-Vestfalijos aukštoji technikos mokykla, Acheno technikos universitetas ( arba RWTH Aachen – Acheno Reino (krašto)-Vestfalijos aukštoji technikos mokykla) – technikos universitetas Achene, Vokietijoje, Šiaurės Reino-Vestfalijos žemėje.
Aukštojoje technikos mokykloje studijuoja apie 44 000 studentų (2016 m.), dirba apie 9 335 darbuotojų (iš jų- 539 profesoriai) (2015 m.). Tarptautinių studentų- 7 904 iš 128 šalių, daugiausia- kinų (beveik 1 300 studentų), indų (daugiau nei 700 studentų) ir turkų (daugiau nei 600 studentų) (2015 m.). RWTH svarbią vietą užima inžinerija ir gamtos mokslai. Vokietijoje Acheno technikos universitetas garsėja tokiose srityse kaip mašinų inžinerija ir elektrotechnika . Universitetas gauna didžiausią mokslinių projektų finansavimą iš industrijos lėšų Vokietijoje- 335 mln. eurų.
Otto Tischler
Biografija
1859 m. baigė Frydricho kolegiją Karaliaučiuje, Karaliaučiaus universitete studijavo fiziką, chemiją ir matematiką, 1864 m. baigė Heidelbergo universitetą. Prasidėjus Austrijos-Prūsijos karui tarnavo kariuomenėje, leitenantas. Kaip rezervo karininkas dalyvavo ir 1870-1871 m. Prancūzijos-Prūsijos kare, apdovanotas Geležiniu kryžiumi.
Nuo 1874 m. tyrinėjo II tūkstantmečio vidurio ir I tūkstantmečio pr. m. e. vakarų baltų pilkapių kultūros paminklus bei I tūkstantmečio Prūsijos piliakalnius ir prūsų kapinynus. Itin žymus 1886 m. jo tirtas Aukštkiemių kapinynas (Klaipėdos apskritis). Čia ištyrė apie 200 kapų. Vienas aktyviausių padėjėjų buvo Gustafas Kosina. Sukūrė vakarų baltų periodizacijos sistemą nuo neolito iki XII a. Periodizavo ir „vėlyvųjų Romos imperatorių“ laikotarpį – išskyrė B (I–II amžiai) ir C (III–IV amžiai) periodus.
Tyrimai
Tirti baltų archeologijos paminklai:
Boleslovas III Kreivaburnis
Boleslovas III Kreivaburnis (dar vadinamas Boleslovu III Kreivalūpiu; 1102 m. – 1138 m.) – Lenkijos kunigaikštis.
Meteliai
Meteliai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės vakarus nuo Seirijų, 2 km pločio sąsmaukoje tarp Dusios ir Metelio ežerų. Seniūnaitijos centras. Praeina kelias. Stovi Metelių Kristaus Atsimainymo bažnyčia, pastatyta 1819–1822 m. Klasicizmo ir neobaroko bruožų statinys. Vertingą sakralinį kompleksą sudaro bažnyčia, dvi varpinės ir tvora su vartais. Iš senosios bažnytinės dailės vertingas 1702 m. paveikslas „Marija su kūdikiu“ ir 14 stacijų (XIX a.). Švenčiant 175 metų jubiliejų, bažnyčia papuošta dzūkų tautodailininko Vlado Krušnos skulptūromis ir vitražais.
Etimologija
miniatiūra|left|Riboženklis
Kaimo vardas vandenvardinės kilmės, nuo Metelio ežero, kurio pavadinimas kilęs nuo žodžių mesti, mėtyti.
Liaudies etimologija mena, kad apylinkėse anksčiau augdavo daug aitraus kvapo augalų – mėtelių. Kita liaudies versija – vietos tarme šernai vadinami meiteliais, ir žmonės bėgdami nuo šernų šaukdavo „meiteliai atbėga“, o aplinkiniams pasigirsdavo „meteliai atbėga“, nes šernų aplinkiniuose miškuose būdavo labai daug.
Geografija
miniatiūra|left|Regioninio parko lankytojų centras
Kaimas įeina į Metelių regioninį parką. Širvinto miške yra Didysis Širvinto ir Drevėtasis Širvinto ąžuolai – gamtos paminklai.
Istorija
kairėje|miniatiūra|Metelių Kristaus Atsimainymo bažnyčia
Kaimas žinomas nuo 1508 m. XVI a. priklausė Lietuvos didžiojo kunigaikščio Simno dvarui, 1574 m. buvo karališkasis žirgynas. Kaimą valdė Sakavičiai, Mikalojus Radvila II pradėjo Radvilų Goniondzo-Metelių giminę, nuo XVII a. valdė Sapiegos. Tradicinis gyventojų verslas buvo žuvininkystė. 1619 m. pastatyta bažnyčia, įkurta parapija. Meteliai pažymėti 1613 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos žemėlapyje. XVII a. dar minimas ir Metelių miestas. 1749 m. Meteliams suteikta 12 prekymečių privilegija. XVIII a. antroje pusėje buvo Metelių ir Simno seniūnija. Apie 1800 m. čia buvo karališkasis Metelių dvaras.
XIX a. pirmoje pusėje – 1930 m. Meteliai buvo valsčiaus centras. 1907 m. įsteigtas „Žiburio“ draugijos skyrius. 1944 m. pabaigoje Metelių miške telkėsi Seirijų ir Šventežerio valsčių Lietuvos partizanų būrys. 1940–1941 m. ir 1944–1953 m. sovietinė valdžia ištrėmė 4 gyventojus.
1950–1994 m. buvo žuvininkystės ūkio centrinė gyvenvietė. 1952 m. įkurta biblioteka, kultūros centras. Kaimo pietuose, prie Dusios ežero įsikūrusi Metelių regioninio parko direkcija.
1994 m. Įkurta Metelių parapijos kapela „Metelys“. 2000 m. atstatyta Kryžių Švč. M. Marijos Rožinio Karalienės koplyčia, esanti 7 km į pietus nuo Metelių kaimo pietvakarinėje Dusios ežero pakrantėje. Priklauso Metelių Kristaus Atsimainymo parapijai. 2008 m. konkurse, kurį surengė LR Aplinkos ministerija ir Žemės ūkio ministerija, buvo renkamos gražiausios sodybos ir gyvenvietės Alytaus apskrityje. Gražiausia kaimo gyvenamąja vietove pripažinti Meteliai. Tais pačiais metais Meteliai rugpjūčio 2-3 d. šventė 500 metų jubiliejų.
Gyventojai
miniatiūra|240px|Skveras miniatiūra|240px|right|Apžvalgos bokštas
1738 m. Meteliuose gyveno 13 šeimų.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Arhatas
Arhatas ( „vertasis“) – budizme vadinamas žmogus, pasiekęs visišką išsivadavimą iš klešų ir jau šiame gyvenime ištrūkęs iš samsaros rato.
Arhato sąvoka ir idealas susidarė ankstyvojoje budizmo Theravados mokykloje. Jai buvo laikomi išskirtiniai vienuoliai (Theravadoje netikima galimybe nušvisti pasauliečiams), jau šiame gyvenime pasiekę nubudimą. Iki arhato vienuolis turi nueiti kelių pakopų kelią: tapti srotalana („įstojusiu į srautą“), toliau sakridagaminu („kuris [į samsarą] grįšiąs tik kartą“), tada anagaminu („negrįšiančiu [į kamaloką]“). Anagaminas laikomas pasiekęs nirvaną ir tapęs lyg buda.
Tačiau kitos budizmo mokyklos kritikavo arhato išaukštinimą: Mahajanos budistai teigė, kad arhatas, pasiekęs nirvaną, turėtų padėti kitiems siekti nušvitimo (t. y., tapti bodhisatva). Madhjamika taip pat arhatus laikė netobulais, kadangi Theravados praktikos, jų manymu, nėra tobulai išlaisvinančios. Būtent dėl arhatų reikšmės galutinai išsiskyrė ankstyvosios Sthaviravados ir Mahasanghikos mokyklos.