cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Algis Uždavinys
Biografija
Pirmą kartą saugumo akiratin giliu sovietmečiu A. Uždavinys pateko, iškėlęs virš traukinio „Druskininkai–Vilnius“ trispalvę. Su plevėsuojančia laisvos Lietuvos vėliava traukinys tąsyk pasiekė Vilnių. Vėliau, jau studijuodamas Vilniaus dailės institute, tiesaus būdo studentas per konferenciją viešai numetė popieriaus lapą su nurodyta tema ir išrėžė: „Apie šitą tarybinį šlamštą aš nekalbėsiu.“ Po šio incidento A. Uždavinys buvo pašalintas iš Vilniaus dailės akademijos, bet vėliau, padedant Antanui Andrijauskui, vėl priimtas.
Kūrybinės veiklos pradžioje daug rašė apie XX a. antros pusės Lietuvos dailę. Besimokydamas lygia greta domėjosi Gurdžijevo, Karloso Kastanedos, Herberto Giunterio, Tarthango Tulku dvasine literatūra. Rengdamas baigiamąjį darbą apie persiškų kilimų simboliką, susidomėjo tradicionalizmo ir perenalizmo idėjomis, persisėmė islamiškąja (sufizmo) pasaulėžiūra. Domėjosi Fritjofo Šuono, Tito Burkharto, Martino Lingso, Sajedo Huseino Nasro, Anandos Kumarasvamio, Renė Genono idėjomis. Lankėsi Uzbekistane, kur nesėkmingai bandė aplankyti Chvadžos Nakšbandi Buchario mauzoliejų. Vėliau susisiekė su tuomečiu tradicionalizmo atstovu Martinu Lingsu (tarpukary buvusiu VDU senosios anglų literatūros profesoriumi), susipažino su Londono neoplatonikais. Bandydamas suvienyti „Atėnų logikos“ ir „Jeruzalės tikėjimo“ diskursus A. Uždavinys gręžėsi į islamiškąją tradiciją, senuosius Viduržemio jūros kraštų tikėjimus.
Tarptautinis Kauno kino festivalis
Programos
Festivalio filmų programos:
Algis Uždavinys
Biografija
A. Uždavinio universalių tyrimų ir akademinių studijų lauke buvo Platonas, pitagoriečiai, stoikai ir neoplatonizmas, senoji arabų kultūra, islamo istorija, filosofija ir mistika, senovės Egiptas, Mesopotamija, taip pat šiuolaikinių Vakarų moderni ir postmoderni kultūra – filosofija, religija, menas. Dėstė įvairiuose Europos, Azijos ir Australijos universitetuose.
1987–1989 m. buvo savaitraščio „Literatūra ir menas“ dailės korespondentas. 1987–2002 m. buvo komparatyvistinės kultūrologijos, estetikos ir meno teorijos skyriaus mokslinis bendradarbis Lietuvos kultūros ir meno institute. 1995–2002 m. dirbo Lietuvos filosofijos, kultūros ir meno institute, nuo 2002 m. buvo komparatyvistinių kultūros studijų vyresnysis mokslinis darbuotojas Lietuvos kultūros tyrimų institute. Nuo 2000 m. buvo Vilniaus dailės akademijos Kauno dailės instituto vyresnysis mokslinis darbuotojas, Humanitarinių mokslų katedros vedėjas, profesorius.
1998 m. Lietuvos meno kūrėjų asociacija jį pripažino geriausiu dailės kritiku. 2000 m. apdovanotas P.Dovydaičio premija. Mokslininkas buvo Lietuvos dailininkų sąjungos (1999), Tarptautinės neoplatoniškųjų studijų draugijos JAV sekcijos (1997), Lietuvos orientalistų asociacijos (1992), Lietuvos estetikų asociacijos (1993), daugybės tęstinių mokslinių leidinių ir knygų serijų redkolegijų narys.
1996–2000 m. studijavo doktorantūrą Lietuvos filosofijos ir sociologijos institute, apsigynė humanitarinių mokslų (filosofijos) daktaro disertaciją tema „Proklo hermeneutinė filosofija“. 2008 m. įgijo habilituoto mokslų daktaro vardą.
A. Uždaviniui priklauso daugybės mokslinių straipsnių, vertimų, recenzijų apie kultūrą ir dailę, poezijos ir prozos kūrinių autorystė. Filosofas parašė, sudarė ir išleido daug mokslinių monografijų, antologijų studijų, straipsnių lietuvių ir anglų kalbomis.
Straipsniai
Parašė mokslinių studijų ir straipsnių lietuvių, rusų, prancūzų ir anglų kalba, kultūros ir dailės recenzijų, prozos ir poezijos kūrinių.
Skaudvilės evangelikų liuteronų bažnyčia
Skaudvilės evangelikų liuteronų bažnyčia – evangelikų liuteronų bažnyčia Skaudvilėje, pastatyta 1827 m.
Istorija
XVIII a. reguliarios pamaldos buvo laikomos Trepų dvare (Herenchofe). 1795-1799 m. parapijiečiai pamaldoms rinkdavosi Leliškės kaime. Nuo 1800 m. pamaldos buvo laikomos viename dideliame kambaryje Adakavo dvare. 1838 m. parapija pastatė namą kantoriui gyventi ir atvykusiam kunigui apsistoti, pradėjo mokėti reguliarų metinį mokestį kantoriui išlaikyti. 1827 m. pastatyta bažnyčia, 1860 m. parapija įsigijo varpą. 1862 m. Skaudvilės mieste iš viso būta 850 registruotų parapijiečių. Kasmet buvo konfirmuojama 20-30 vaikų. Veikė parapijos išlaikoma mokykla, kurioje kasmet mokėsi 15 berniukų ir 15 mergaičių. Mokykloje dirbo vienas mokytojas, kuris išsilaikė iš parapijos gaunamų lėšų. Parapijos daugumą sudarė vokiečių kilmės asmenys, kurie vertėsi amatais, garsėjo medžioklinių šautuvų gamyba, ortopedine avalyne ir kita produkcija. 1884 m. nuo vokiškai kalbančios Skaudvilės parapijos atsiskyrė lietuviškai kalbanti Batakių parapija. Iki 1940 m. kovo mėn. dauguma parapijiečių išvyko į Vokietiją. 1947-1948 m. bažnyčia buvo paversta grūdų sandėliu. 1948 m. liepos 17 d. Darbo žmonių tarybos nutarimu Nr. 21 bažnyčią nutarta nacionalizuoti, tačiau nacionalizacijos procesas tęsėsi iki 1952 m. Bažnyčios taip ir nepavyko iki galo uždaryti, nes ją saugojo ir gynė ištikima parapijietė Eugenija Bapkaitė, kuri praardė bažnyčios stogą ir išpylė ant grūdų vandenį. Atėjusi komisija nusprendė, kad grūdams laikyti ši patalpa netinkama. 1981 m. parapijiečių pastangomis suremontuotas bažnyčios stogas ir vidus. 1993 m. restauruotos bažnyčios sienos, 1995 m. atliktas vidaus remontas, sutvarkytas altorius. Nuo 1997 m. rugsėjo 1 d. liuteronų tikybos pradėta mokyti vaikus Skaudvilės vidurinėje ir pagalbinėje mokyklose.
Skaudvilėje dirbo kunigai:
Ho Ši Minas
Ho Ši Minas ( – „nešantis šviesą“; 1890 m. gegužės 15 d. – 1969 m. rugsėjo 2 d.) – Vietnamo revoliucionierius, valstybės veikėjas, Vietnamo Demokratinės Respublikos prezidentas 1946–1969 m.
1961 ir 1969 m. lankėsi Lietuvoje.
Biografija
Gimė 1890 m. gegužės 19 d.
Kartu su J. Titu buvo vienas iš „nacionalinio komunizmo“ pradininkų, pabrėždavo valstiečių vaidmenį revoliucinėje kovoje.
Ho Ši Minas mirė vėlų rugsėjo 2 vakarą 1969 m. savo namuose nuo daugybės jį kamuojančių sveikatos problemų, įskaitant ir diabetą. thumb|left|140px|Ho Ši Minas viešnagės VDR metu 1957 m.
Texas Lightning
Texas Lightning – vokiečių kvintetas iš Hamburgo, kuris atlieka kantri muzikos žanro kūrinius. Grupės nariai – Olli Dittrich (būgnai ir vokalas), Jon Flemming Olsen (vokalas ir gitara), Markus Schmidt (elektrinė gitara ir bandža), Uwe Frenzel (vokalas) ir Jane Comerford (vokalas ir Havajų gitara). Pirmasis grupės pasirodymas įvyko 2000 m. gruodžio 23 dieną.
Eurovizijos dainų konkursas
Texas Lightning atstovavo Vokietijai 2006 m. Eurovizijoje Atėnuose, Graikijoje. Dainą „No No Never“ parašė Jane Comerford. Atstovai užėmė 15 vietą su 36 taškais.
Daina „No No Never“ išleista kaip singlas Vokietijoje, Austrijoje ir Šveicarijoje. Daina pasiekė pirmą vietą muzikos topuose Vokietijoje, ketvirtą vietą Austrijoje ir šeštą vietą Šveicarijoje.
Virtualioji atmintis
Virtualioji atmintis – tai šiuolaikiniuose kompiuteriuose populiarus pagrindės atminties padidinimo būdas: operatyvioji atmintis ir dalis išorinės atminties (swap sritis) naudojama kaip viena sistema. Šiuo atveju duomenys, esantys operatyviojoje atmintyje gali būti kuriam laikui išsaugomi išoriniame įrenginyje tam, kad efektyviau būtų panaudota turima fizinė atmintis. Vėliau, esant reikalui, duomenys iš išorinio įrenginio perkeliami atgal į operatyviąją atmintį. (Linux operacinėje sistemoje tam dažnai naudojami netgi atskiri disko skirsniai, kuriuos galima sistemai dirbant įjungti ir išjungti tam skirtomis komandomis). Valdydamos atmintį, operacinės sistemos naudoja šiuos metodus: Ankstesniais laikais buvo naudojamas panašus atminties valdymo būdas – segmentavimas. Nuo puslapiavimo jis skiriasi tuo, kad atmintis sudalijama į sąlyginai didelius atminties blokus (nebūtinai vienodo dydžio), ir viename segmente gali būti ne daugiau nei vienas procesas, o pačių procesų paskirstymas daugiau nei viename segmente problematiškas. Šiuo atveju supaprastinamas atminties valdymas, tačiau atmintis išnaudojama neefektyviai.
Karščio salos efektas
thumb|300px|[[Tokijas yra vienas iš dažniausiai pateikiamų karščio salos efekto pavyzdžių. Grafike pavaizduotas temperatūros Tokijuje ir aplinkinėse vietovėse kitimas 1907–2007 m.]] Karščio salos efektas – reiškinys, kada tam tikrame regione vidutinė temperatūra yra aukštesnė nei aplinkinėse vietovėse. Dažniausiai tai pastebima lyginant miestų ir netoli jų esančių kaimo vietovių klimatą. Tokiais atvejais temperatūrų skirtumus daugiausiai nulemia tai, kad pastatų statyboje ir kelių tiesime naudojamos medžiagos sugeria ir išlaiko daugiau saulės šilumos nei natūrali gamta. Be to, miestuose į aplinką išskiriama daugiau dėl žmogaus veiklos atsirandančios šilumos, o pastatai sulaiko ją galintį išsklaidyti vėją.
Pirmasis karščio salos efektą 1818 m. aprašė Luke Howard, analizuodamas Londono klimatą. Vėliau panašūs atradimai buvo padaryti analizuojant Paryžiaus bei Vienos orus. Šiuo metu karčio salos efektas pastebimas daugelyje didesnių miestų.
Šliužagraužis maitvabalis
Šliužagraužis maitvabalis (Phosphuga atrata) – maitvabalių (Silphidae) šeimos vabalas. Randamas teritorijose nuo Europos iki Japonijos rytuose ir poliaračio šiaurėje. miniatiūra|220px|left|Jaunas vabalas, dar neįgavęs juodos spalvos miniatiūra|220px|left|Vabalas su įtraukta galva
Varnupių piliakalnis
Varnupių piliakalnis su gyvenviete (valstybės saugomas kultūros paminklas: unikalūs kodai: komplekso –, piliakalnio – , gyvenvietės – ; seni registro kodai: komplekso – A230KP, piliakalnio – A230K1P, gyvenvietės – A230K2P; senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR339) – piliakalnis su papėdės gyvenviete pietrytinėje Marijampolės savivaldybės teritorijos dalyje, Varnupių kaime (Igliaukos seniūnija).
Šliužagraužis maitvabalis
Vabalas yra iki 15 mm dydžio. Nors plačiai paplitęs, bet sunkiai aptinkamas. Tai lemia vabalo gyvenimo būdas – aktyvus ir maitinasi naktį, o dieną slepiasi, tūnodamas po medžių žieve, plyšiuose. Sutrikdytas jis išskiria nemalonų geltoną skystį ir slepia galvą, ją įtraukdamas po gaubtu. Jauni individai yra rudos spalvos, suaugę tampa juodi.
Varnupių piliakalnis
Pasiekiamas keliu, Varnupiuose, 400 m prieš kelio posūkį į kairę pasukus į kairę šiaurės kryptimi ir pavažiavus 320 m.
Istorija
Piliakalnis žinomas nuo seno. Padavimai pasakoja, kad jį žemes nešdami kepurėmis supylė senovės lietuviai, gindamiesi nuo kryžiuočių. Esą, aikštelės viduryje buvęs įrengtas rūsys, kuriame gyventojai paslėpė nuo kryžiuočių savo turtus. Šis padavimas buvo sudominęs lengvatikius lobių ieškotojus, kurie piliakalnio viduryje buvo iškasę didelę duobę. Karo metais piliakalnio viršūnėje buvo iškasti apkasai, o šlaituose – slėptuvės.
Šliužagraužis maitvabalis
Mityba
Maitvabalis minta gyvomis sraigėmis, vabzdžiais ir sliekais, taip pat dvėseliena. Jis yra plokščios formos, su aiškiai matoma galva, nes turi ilgą kaklą. Jo pagalba pasiekiama sraigė jos kiaute ir išpurškiamas virškinamasis skystis. Lervos yra juodos, plokščios, taip pat minta sraigėmis. Lėliukės vystosi dirvoje.
Varnupių piliakalnis
Istorija
1859 m. piliakalnį aprašė Lenkijos miškininkas, Sūduvos tyrinėtojas Aleksandras Polujanskis. 1908 m. apie jį rašė kunigas Jonas Totoraitis, o 1909 m. – kraštotyrininkas Juozapas Radziukynas .1935 m. duomenis apie jį surinko Valstybės archeologijos komisija, įpareigojusi žemės savininkus Ksaverą Bubnį ir Juozą Žukauską piliakalnį saugoti.
1972 m. piliakalnis paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu AR339. 1997 m. piliakalnis su gyvenviete įrašytas į Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąrašą kaip kultūros vertybių kompleksas A230K, kuris 1998 m. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimu Nr. 612 paskelbtas kultūros paminklu A230KP, o 2005 m. pripažintas valstybės saugomu paminklu.
Piliakalnis su gyvenviete
left|thumb|300px|Piliakalnis nuo mitologinio akmens pusės Archeologinį kompleksą sudaro piliakalnis ir papėdės gyvenvietė. Paminklo teritorijos plotas – 4000 m², nuo aplinkinių ganyklų atitvertas betoninių stulpelių ir vielos tvora. Teritorijos pietiniame pakraštyje stovi informacinė lenta, o piliakalnio pietrytinėje papėdėje – betoninis anotacinio ženklo stovas.
Piliakalnis
Įrengtas atskiroje kalvoje, stūksančioje Amalvo pelkių pietiniame krašte. Šlaitai statūs, 7–12 m aukščio. Aikštelė ovali, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 25x18 m dydžio, apjuosta 10­–18 m pločio pylimu. Jis aukščiausias pietryčių dalyje – iki 2,5-3 m, o kitur ­– 0,5­–1 m aukščio. Šiaurinėje pylimo dalyje yra 0,3 m gylio, 5 m pločio įdubimas, einantis 2 m pločio terasa šiaurės vakarų šlaitu žemyn ­– senojo įvažiavimo į piliakalnį vieta. Papėdėje piliakalnis apjuostas 0,2 m gylio, 3 m pločio grioviu ir už jo supiltu 0,4 m aukščio, 4 m pločio pylimu. Piliakalnis dirvonuoja, aikštelę kerta apkasai.
Papėdės gyvenvietė
Rytinėje ir pietinėje piliakalnio papėdėse yra papėdės gyvenvietė, apimanti 0,1 ha plotą. Jos teritorija dirvonuoja.
Tyrimai
1954 m. žvalgė Petras Tarasenka, 1962 m. – Lietuvos mokslo akademijos Istorijos institutas, 2006 m. – Zenonas Baubonis. 1971 m. tyrė Vilniaus universitetas (tyrimų vadovas Pranas Kulikauskas).
Papėdės gyvenvietėje žvalgymų metu rasta geležies kritė, perdegusių akmenų, molio tinko.
Piliakalnis su gyvenviete datuojami I tūkstantmečio prieš m. e. pabaiga – XIII a.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Bolivijos transportas
Bolivijos transportas dažnai susiduria su geografiniais sunkumais. Geležinkelių linijos ir keliai eina per kalnuotas vietoves, todėl juos dažnai užverčia purvo nuošliaužos.
Keliai
2002 m. šalyje buvo 49 400 km kelių, iš kurių tik 2 500 km buvo grįsti.
Geležinkeliai
2002 m. šalyje buvo 3 691 km geležinkelio bėgių.
Vandens transportas
Kadangi Bolivija neturi priėjimo prie vandenyno ji naudojasi kitų šalių uostais, pvz., Brazilijos, Čilės, Peru.Įrengti uostai Lauka upėje, Amazonės baseino upėse ir Paragvaujaus upėje.
Oro transportas
Oro transportas yra labai svarbus šaliai. "Lloyd Aéreo Boliviano" 50 % valdoma vyriausybės aptarnauja daugumą šalies. Iš viso šalyje yra 1 109 oro uostų, iš kurių tik 13 su grįstais pakilimo takais.
2Ch35
2Ch35 – rusiškas 14,5 mm įdėklinis šautuvas (oficialiai vadinamas patranka – вкладная унифицированная самозарядная пушка).
Skirtas naudoti šaudymo pagrindine tanko patranka treniruotėse nenaudojant 125 mm tanko sviedinių. Įdėklinė patranka įstatoma į 125 mm tanko patrankos vamzdžio drūtgalį.
Vamzdis atlaiko 6000 šūvių.
Įdėklinės patrankos naudojimas labai atpigina tankistų treniruotes.
Egzistuoja panašus čekiškas 14,5 mm įdėklinis ginklas, naudojantis tokius pačius šovinius, vadinamas „14,5 vlozna z bran vz.85“ ('14,5 kalibro įdėklinis šautuvas, 85 modelis').
Vaistinė baltašaknė
Vaistinė baltašaknė (Polygonatum odoratum) – smidrinių (Asparagaceae) šeimos augalų rūšis.
Daugiametis 20-50 cm aukščio žolinis augalas.
Augalų morfologija
Šakniastiebis šliaužiantis, baltas, mėsingas, gumbuotas. Stiebas aštriomis briaunomis, plikas, daugialapis, 15–60 cm aukščio. Lapai pražanginiai, dvieiliai, bekočiai, stambūs, su išilginėmis lankinėmis gyslomis, žalia viršutine ir pilkai žalia apatine puse. Žiedai susitelkę po 1-2 lapų pažastyse, vamzdiški, malonaus kvapo. Žiedų apatinė dalis susiaurėjusi. Vainikėlis žalsvai baltas, šešiadantis, apyžiedžio lapelių viršūnė plika. Žydi gegužės-birželio mėnesiais. Vaisius – juosvai mėlyna uoga.
Žiedai nuodingi.
Auga šiauriniame pusrutulyje, sausuose miškuose, ypač pušynuose. Mėgsta laidžius dirvožemius. Gana dažnas Lietuvoje, išskyrus šiaurinę jos dalį.
Marinovo žydų kapinės
Marinovo žydų kapinės  – žydų kapinės, įkurtos XVIII a. pabaigoje Seinų mieste. Kapinės yra apie 1200 m į pietus nuo miesto sinagogos, šalia kelio Seinai-Augustavas. Kapinėse išlikę keli antkapiai. Kapinių plotas 1,37 ha.
Kėdainių rajono saugomos teritorijos
thumb|250px|Saugomų teritorijų žemėlapis. Raudona spalva: draustiniai (su V raide valstybiniai), šviesiai žalia - biosferos poligonai, RP - regioniniai parkai Kėdainių rajono saugomos teritorijos; Kėdainių rajono gamtai išsaugoti įsteigti 28 draustiniai (3 valstybiniai, 25 savivaldybės), be to rajone yra dalis regioninio parko ir 3 biosferos poligonai. Draustinius sudaro: 10 kraštovaizdžio, 8 botaniniai, 3 ornitologiniai, 4 botaniniai - zoologiniai, 1 telmologinis, 1 geomorfologinis, 1 hidrografinis. Bendras Kėdainių rajone esančių draustinių (su regioniniu parku) plotas – 4716 ha. 2200 ha šių teritorijų dengia miškai. Kėdainių rajone yra 8 valstybinės reikšmės gamtos paveldo objektai, iš jų 2 geologiniai gamtos paminklai.
Kęstutis Miklas
Kostas Kęstutis Miklas-Miklaševičius (1922 m. liepos 6 d. Lybiškiai, Varlaukio valsčius, Raseinių apskritis – 2009 m. birželio 15 d. Singer Ailandas, JAV) – Lietuvos inžinierius, žurnalistas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.
Kėdainių rajono saugomos teritorijos
Valstybiniai draustiniai
thumb|260px|[[Smilgos kraštovaizdžio draustinis]]
Kęstutis Miklas
Biografija
Gimė pakeliui iš Radviliškio į Tauragę mažutėje Lybiškio geležinkelio stotyje, netoli nuo Lyduvėnų tilto per Dubysą. Kai Kęstučiui sukako 17 metų ir reikėjo gauti Lietuvos pasą, buvo vargo, kol pasų skyrius nustatė jo tikrąją gimimo vietą. Imdamas dabartinės Lietuvos pasą, Kęstutis vėl turėjo problemų, bet naujieji biurokratai rado „genialią“ išeitį – jie pase įrašė, kad Kęstutis Kostas Miklas gimė Raseiniuose, kuriuose… jis net nėra buvęs…
1941 m. baigė Kauno Aušros berniukų gimnaziją ir įstojo į Vilniaus universitetą, baigė aktoriaus J.Gustaičio dramos studiją, vėliau lankė režisieriaus R.Juknevičiaus dramos studiją, kuri veikė Vilniaus dramos teatre. 1943–1944 m. Vilniaus liaudies ansamblio administratorius.
1949 m. atvyko į JAV. Niujorko universiteto Adelfų kolegijoje baigė mechaninę inžineriją. Dirbo konstruktoriumi įvairiose bendrovėse, padarė nemažai patobulinimų, jo pavarde užregistruota 12 patentų. Nuo 1967 m. iki išėjimo į pensiją 1997 m. „Readex Micropint“ korporacijoje iš pradžių vyriausiasis inžinierius, vėliau korporacijos viceprezidentas ir generalinis direktorius.
Dalyvavo JAV lietuvių visuomeninėje veikloje. Nuo 1970 m. buvo VLIK’o tarybos narys. Nuo 1967 m. – JAV lietuvių bendruomenės tarybos narys, 1997–2005 m. Lietuvių žurnalistų sąjungos valdybos pirmininkas. Susivienijimo lietuvių Amerikoje prezidentas.
Aktyviai bendradarbiavo JAV lietuvių spaudoje, nuo 8-ojo dešimtmečio dirbo daugelio išeivijos leidinių akredituotu korespondentu prie Jungtinių Tautų Organizacijos.
Idlibas
Idlibas  – miestas šiaurės vakarų Sirijoje, 60 km į pietvakarius nuo Alepo; muchafazos centras. Verčiamasi prekyba ir žemės ūkiu (auginama medvilnė, javai, alyvuogės, figos, vynuogės, sezamas, pomidorai, persikai).
Apylinkėse gausu senovinių miestų liekanų bei piliakalnių (telų). Netoliese yra Eblos miesto griuvėsiai.
Genaičių senosios kapinės
Genaičių senosios kapinės, vadinamos Maro, Marų kapeliais (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 24376, senas registro kodas - L708) – neveikiančios kapinės šiaurinėje Klaipėdos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Genaičiuose (Dauparų-Kvietinių seniūnija), 3,18 km į rytus nuo kelio Kretinga–Gargždai, Minijos dešiniajame krante.
Kapinės
Įrengtos šlaito papėdėje esančioje kalvelėje. Netaisyklingo ovalo plano, pailgos šiaurės rytų - pietvakarių kryptimi, 39 m ilgio, 27 m pločio, 1,0 m aukščio, buvusios apjuostos akmenų pylimu, kurio išliko pavieniai pagrindo akmenys. Laidojimo žymių nesimato. Kapinėse stovi ąžuolinis kryžius, kurio stiebe įrėžta data: „1957“. Kapinės neveikiančios, apaugusios medžiais.
Teritorijos plotas – 0,08 ha.
Į šiaurę nuo kapinių plyti Genaičių kapinynas.
Istorija
Veikė XVI–XIX a., laidoti Genaičių kaimo gyventojai. Vadinamos Maro, Marų kapeliais. Nuo seno kapinėse stovėjo keli mediniai kryžiai. Jiems sunykus, 1957 m. pastatytas naujas kryžius..
1973 m. žvalgė Ignas Jablonskis. 1997 m. įrašytos į nekilnojamųjų kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L708), 1985 m. pripažintos valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.
Jorge Reyes
Chorchė Rejesas Valensija (Jorge Reyes Valencia; 1952 m. rugsėjo 24 d. – 2009 m. vasario 7 d.) – Meksikos etnomuzikologas, muzikantas, atlikęs eksperimentinę muziką, kurioje jungė ambientinius, elektroninius garsus, roko melodijas su ikikolumbine Meksikos tautų muzika.
Gimė Uruapano mieste, Mičoakano valstijoje. 1970–1975 m. jis lankė Meksikos nacionalinio autonominio universiteto muzikos mokyklą, kur mokėsi groti fleita. Tuo metu jis su bendraminčiais buvo subūręs dvi roko grupes – „Al Universo“ ir „Nuevo México“. 1976 m. Rejesas išvyko į Hamburgą, kur mokėsi pas saksofonininką Herbą Gelerį. Vėliau keliavo po Turkiją, Pakistaną, Afganistaną, Šri Lanką. 1978 m. Indijoje mokėsi tradicinės indų muzikos.
Grįžęs į Meksiką Chorchė Rejasas subūrė progresyvaus roko grupę „Chac Mool“. Joje Rejasas grojo fleita ir gitara. 1985 m. grupė iširo, ir atlikėjas pradėjo solinę karjerą. Kūrė daugiausia Senovės Meksikos tematikos kūrinius, pasitelkdamas tradicinius indėnų muzikos instrumentus. Bendradarbiavo su įvairiais elektroninės, New Age, etninės muzikos atlikėjais: Antonijumi Sepeda, Arturu Mesa, Styvu Rouču, Elmaru Šulte, Deep Forest ir kt.
Chorchė Rejasas rengdavo koncertus senovinių indėnų miestų griuvėsiuose, rengdavo kasmetinį koncertą Meksikos universitete Mirusiųjų dienos proga.
Chorchė Rejasas mirė nuo širdies smūgio savo įrašų studijoje. Turėjo 3 vaikus.
Brukvailas
Brukvailas – miestas Kanadoje, Ontarijo provincijoje, vadinamajame Tūkstančio salų rajone. Brukvailas vienas iš seniausių Ontarijo provincijos miestų. Jis pavadintas Brukvilu anglų generolo sero Isaac Brock vardu.
Istorija
Miestas buvo įkurtas 1785 m.
Trys valstybės (Kinija)
Periodo pradžia – Vei valstybės įkūrimas 220 m., pabaiga – kai Dzin dinastija nukariauja U valstybę 280 m. Tačiau neretai laikotarpio pradžia laikomas Geltonųjų raiščių sukilimas (184 m.). Šis „neoficialusis“ laikotarpio periodas iki 220 m. buvo kovų tarp karo vadų laikas. Nuo 220 m. iki 263 m. gyvavo trys valstybės: Vei (Wei 魏), dažniau vadinama Cao Vei (Cao Wei 曹魏), Han (漢), arba Šu Han, arba tiesiog Šu (Shu 蜀), ir U (Wu), arba Rytų U (東吳). Galiausiai, po 263 m., prasideda nukariavimai: Vei nukariauja Šu valstybę (263 m.), Vei valstybę – Dzin dinastija (265 m.), kuri 280 m. įveikia ir U.
Visas tris valstybes valdė imperatoriai, kurie teigė esą teisėti Han dinastijos valdžios paveldėtojai.
Trijų valstybių laikotarpis Kinijoje, Japonijoje, Korėjoje, Vietname romantizuojamas ir idealizuojamas. Jo įvykiai atkuriami operose, pasakose, romanuose, filmuose, televizijos serialuose, kompiuteriniuose žaidimuose.
Rytų Han nuosmukis
184 m. kilus „Geltonųjų raiščių“ sukilimui, jį ėmė malšinti imperijos kariuomenė. 189 m. mirė imperatorius Lingdi. Šalį nelabai sėkmingai kontroliavo vyriausiasis generolas He Dzin (He Jin), vėl prasidėjo rūmų eunuchų intrigos ir kovos dėl valdžios. Kai He Dzin buvo nužudytas, karo vadai išžudė eunuchus. Generolas Dong Džuo (Dong Zhuo) su savo būriais įžengė į sostinę Luojaną ir į sostą pasodino paskutinįjį Han imperatorių Siandi (Xiandi) (vietoj jo vyresniojo brolio). Kitais metais Dong Džuo armija nusiaubė Luojaną. Liepsnose pražuvo milžiniški Han imperijos archyvai – žala buvo dar didesnė nei per garsųjį „knygų deginimą“ Čin dinastijoje. Tai buvo atviro karo tarp karo vadų pradžia. 190 m. rytinėse provincijose Juan Šao (Yuan Shao) sudarė koaliciją prieš Dong Džuo, ir imperatorius, o vėliau ir pats Dong Džuo buvo priversti 191 m. persikelti į Čang-anį. 192 m. Dong Džuo nužudytas.
Karo vadų kovos ir Cao Cao iškilimas
195 m. imperatorius Siandi paliko Čang-anį ir leidosi į pavojingą metų trukmės kelionę į rytus, ieškodamas paramos. Kai 196 m. jį ėmėsi saugoti Cao Cao, dauguma smulkesnių kovojančių pusių jau buvo arba sunaikintos, arba įjungtos į stambesnes. Han imperiją buvo pasidalinę karo vadai: Juan Šao priklausė žemės šiaurėje aplink Je (Ye) miestą, Gongsun Dzan (Gongsun Zan) saugojo šiaurines sienas. Cao Cao, buvęs į pietus nuo Juan Šao, kovojo su Juan Šu (Yuan Shu) ir Liu Biao, kurie kontroliavo atitinkamai upės Huai baseiną ir Jangdzės vidurupį. Dar toliau į pietus karo vadas Sun Ce valdė Jangdzės žemupį. Liu Džang (Liu Zhang) priklausė Idžou (Yizhou) provincija vakaruose, smulkesni vadai kontroliavo šiaurės vakarų teritorijas.
Dar 189 m. Cao Cao subūrė armiją, į kurią priviliojo apie 300 000 „geltonųjų raiščių“. 196 m., įtvirtinęs imperatoriaus dvarą Siučange (Xuchang), jis įkūrė karines-agrikultūrines kolonijas (tuntian), kad galėtų išlaikyti savo kariuomenę. 197 m. jam pavyksta nugalėti Juan Šu, 198 m. – Liu Bu (Lü Bu), 199 m. – Liu Bei (pastarieji du kontroliavo teritorijas rytuose). Tais pačiais metais Juan Šao nugali savo varžovą šiaurėje Gongsun Dzan. Cao Cao ir Juan Šao kariuomenės susidūrė 200 m. Cao Cao sutriuškino Juan Šao armiją ir 202 m., pasinaudojęs jo mirtimi ir nesutarimais tarp jo sūnų, plėtė savo teritorijas į šiaurę. 204 m. jis užima Je ir Dzi (Ji), Bing, Čing (Qing) bei Jou (You) provincijas. 207 m. Cao Cao jau kontroliavo Šiaurės Kinijos lygumą.
Trijų valstybių užuomazgos
208 m. Cao Cao su savo kariuomene žygiuoja į pietus, tikėdamasis suvienyti šalį. Dzing (Jing) provincija pasidavė, tačiau Jangdzės žemupis, kuriame valdė Sun Ce įpėdinis Sun Čiuan (Sun Quan), atkakliai laikėsi. Jungtinė (su Liu Bei, pasitraukusiu iš šiaurės) armija „Raudonųjų skardžių“ mūšyje privertė Cao Cao trauktis atgal. Liu Bei ir Sun Čiuan išlikimas tapo Šu ir U valstybių susidarymo pagrindu.
Grįžęs Cao Cao toliau tvirtino savo valdžią šiaurėje. 217 m. pasiskelbė Vei valdovu. Liu Bei perėmė valdžią I (Yi) provincijoje, o Dzing provincijos valdymą patikėjo Guan Ju (Guan Yu). Sun Čiuan’is ėmė reikšti pretenzijas į Dzing provinciją ir Jangdzės vidurupį – tarp buvusių sąjungininkų atsirado didelių nesutarimų. 219 m. Liu Bei iš Cao Cao atkovojo Handžongą (Hanzhong). Guan Ju tuo metu buvo apgulęs Fan. Pasinaudojęs situacija, Sun Čiuan’io kariuomenės vadas užėmė Dzing provinciją.
Trys valstybės
thumb|right|Trys valstybės 262 m. 220 m. Cao Cao miršta. Jo sūnus Cao Pi nuvertė imperatorių Siandi – tai buvo Han dinastijos pabaiga. Savo valstybę Cao Pi pavadino Vei ir pasiskelbė imperatoriumi (sostinė – Luojangas).
221 m. Liu Bei pasiskelbė Han imperatoriumi, teigdamas atkuriąs žlugusią dinastiją. Jo valstybė žinoma kaip Šu (arba Shu-Han).
Taip pat 221 m. Vei valstybė Sun Čiuan’iui suteikė U valdovo titulą.
Taigi Kinijos teritorijoje valdė trys valstybės: šiaurę kontroliavo Vei, Šu – pietvakarius, U – centrinius pietus ir rytus. Vei buvo didžiausia (gyventojų skaičius 4,4 mln.). Šu gyveno 1,94 mln., U – 2,3 mln. žmonių. Ekonomine prasme padalijimas į tris valstybes išliko ilgai: net po 700 metų buvo galima žiūrėti į Kiniją kaip į susidedančią iš trijų didelių rinkos regionų.
Šu ir U valstybės
222 m. Šu paskelbė karą U valstybei. Kariuomenės susidūrė Iling (Yiling) mūšyje. Siaotinge (Xiaoting) Liu Bei’jų sutriuškino Sun Čiuan’io kariuomenė, ir pirmasis turėjo trauktis atgal į Šu, kur greitai mirė. Šu sostas atiteko jo sūnui Liu Šan (Liu Shan). Šu ir U toliau bendravo taikiai. Susivienijusios prieš Vei, abi valstybės galėjo geriau spręsti savo vidines problemas.
Sun Čiuanis, nugalėjęs Iling mūšyje, nebeturėjo baimintis, kad Šu užims Dzing provinciją, tad galėjo susikoncentruoti ties pietryčiuose gyvenusiomis maištingomis tautomis – „šanjue“. 234 m. pavyksta jas nuslopinti. Tais metais Džuge Ke (Zhuge Ke) baigė trejų metų trukmės Danjango apgultį – 100 000 šanjue pasidavė.
Šu turėjo problemų su pietuose gyvenusiomis gentimis. Pietvakarių tautelė I sukilo ir nusiaubė Idžou miestą. Džuge Liang (Zhuge Liang) ėmėsi kovoti su sukilėliais. Jų vadas galiausiai pasidavė. Genties atstovui leista gyventi sostinėje Čengdu, taip pat I turėjo atskirus batalionus Šu armijoje.
Po Džuge Liang pergalės, U-Šu sąjunga vėl buvo laisva ir galėjo kovoti su Vei. Nuo 227 m. Džuge Liangas kovojo šiaurėje. Jam mirus, Šu armija buvo priversta atsitraukti. Džuge Liangui rengiant savo žygius, U valstybei reikėjo nuolat gintis nuo invazijų iš šiaurės. Nemažai pavojingų regionų gyventojų persikėlė gyventi į pietus nuo Jangdzės. Po Džuge Liang mirties puolimai suintensyvėjo, bet Vei negalėjo persilaužti per upės gynybines linijas.
Kita vertus, migracijos į pietus įgalino plėtoti žemdirbystę, klestėjo upės transportas, pastatyti Džedong ir Dziangnan kanalai. Plėtojosi prekyba su Šu, rengiamos jūrinės ekspedicijos. Klestint ekonomikai, klestėjo ir menas bei kultūra. Pietus pasiekė budizmas.
Vei valstybė
Cao Cao laikėsi legistinės politikos, siekė centralizuoti valstybę ir išlaikyti stiprią autoritarinę valdžią. Kaip minėta, jis įkūrė kolonijas, vadintas tuntian. Priešingai nei ankstyvojo Han periodo tuntian, šiose gyveno nebūtinai tik kariai-žemdirbiai, bet ir valstiečiai, netekę žemių. Šių kolonijų gyventojai gaudavo įnagių, darbinių gyvulių. Šių kolonijų įkūrimas padėjo išjudinti ekonomiką ir sustiprinti gynybą, taip pat konsoliduoti visuomenę.
Cao Cao taip pat suformavo profesionalių karių šeimas, kurių nariai galėjo tuoktis tik tarpusavyje – savotiška karinė kasta. Į armiją buvo įtraukti ir klajokliai iš Šiaurės Kinijos.
Pradedant Cao Pei, pakeitusiu Cao Cao, Vei valstybėje sisteminami Han laikotarpio teisiniai darbai. Sudaromas „Naujasis Vei kodeksas“, padaręs didelę įtaką kinų teisei.
Sukurta nauja valdininkų rangų sistema: visi valdininkai skirstomi į devynias grupes. Tačiau ši sistema buvo palanki didelėms šeimoms, kurios vėliau ėmė kelti grėsmę Cao klanui.
Trijų valstybių žlugimas
Vei valstybėje 260 m. po ankstesnio valdovo nužudymo į sostą atėjo Cao Huan. Sima Jan (Sima Yan), kaip ir jo pirmtakas imperatoriaus žudikas, ėmė regzti planus, norėdamas tapti imperatoriumi. Tačiau sekdamas savo patarėjų žodžiais, Cao Huan nusprendė, kad geriausia būtų atsisakyti sosto (ne kaip padarė nužudytasis imperatorius). Taigi 264 m. sostą perima Sima Janis, Vei dinastija nuverčiama ir įkuriama Dzin dinastija. Panašiai buvo priverstas atsisakyti sosto ir paskutinysis Han imperatorius.
U valstybė, 252 m. po Sun Čiuanio mirties sostui atitekus jo sūnui Sun Liang, ėmė smukti. Kai Vei generolai Sima Džao ir Sima Ši sėkmingai nuslopino sukilimus Hvaihė pietiniame regione, U neturėjo kur pasireikšti. Šu žlugimas padarė įtaką Vei politikai. 269 Dzin karo vadas pietuose Jang Hu ėmė rengtis invazijai į U, rengdamas laivyną Sičuane. Po ketverių metų mirė geriausias U generolas Lu Kang. Tinkamo įpėdinio nebuvo. 279 m. Sima Janis puolė ir galiausiai 280 m. U pajėgos pasidavė.
Bartosz Bosacki
Bartošas Bosackis (g. 1975 m. gruodžio 20 d.) – futbolininkas, Lenkijos rinktinės, gynėjas.
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2002 m. vasario 10 d., su rinktine žaidė dvejas 2006 m. pasaulio čempionato rungtynes, paskutiniosiose rungtynėse įmušė du įvarčius į Kosta Rikos vartus ir buvo išrinktas geriausiu rungtynių žaidėju.
Tanumshedė
Tanumshedė − miestas Švedijoje, Vestra Jotalando lėne, Tanumo komunoje, 55 km į šiaurės vakarus nuo Udevalos.
Netoli Tanumshedės yra išlikusių bronzos amžiaus raižinių ant uolienų (Tanumo uolų raižiniai). Juose įvairiais motyvais buvo vaizduojami ginklai, valtys, gyvūnai, žmonės. Petroglifai labai gerai išsilaikę ir parodo mums Europos žmonių gyvenimą, jų tikėjimą bronzos amžiuje.
Istorija
Tanumshedė iš pradžių buvo vadinamas Hede. Tai buvo mažas kaimelis. 1391 m. kaimelio pavadinimas buvo Hæaedi (nuo žodžio švartuotis). 1861 m. kaimelyje buvo atidarytas paštas, o stotis pavadinta Hede. Tačiau 1870 m. kaimelio pavadinimas buvo pakeistas į Tanum. 1903 m. įsitvirtino galutinis kaimelio pavadinimas − Tanumshedė.
Per Tanumshedę eina senasis Karalių kelias iš Norvegijos į Kopenhagą.
Kampinių piliakalnis
Kampinių piliakalnis su gyvenviete, Apšutkalnis – piliakalnis (Nr. naujai išaiškinamųjų sąraše 2707; unikalus objekto MC kodas ; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A6K) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas ) Kalvarijos savivaldybės teritorijoje, Kampinių kaime, Kalvarijos seniūnija. Pasiekiamas Via Baltica trasa  Kampiniuose lauko keliuku pasukus į dešinę vakarų kryptimi, už 400 m.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga vakarų – rytų kryptimi, 50x20 m dydžio, į pietus lenktu viduriu. Šlaitai vidutinio statumo, 7 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, šiaurinė aikštelės dalis nustumdyta melioracijos metu. Dirvonuoja.
Tyrimai
Rytinėje, šiaurinėje ir šiaurės vakarų papėdėse 1,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė, tyrinėta 1994 m. 25-­40 cm storio I tūkstantmečio vidurio kultūriniame sluoksnyje rasta lygios ir gludintos keramikos. 1994 m. Povilas Tebelškis piliakalnyje ištyrė 6 m², rado stulpavietę.
Piliakalnis datuojamas I tūkst. viduriu. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 36000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Vakuumavimas
thumb|Sous-vide thumb|Vakuumuotas greito paruošimo maistas Vakuumavimas ( „vakuume“) – maisto ruošimo būdas, kai produktas įdėtas į plastikinę pakuotę, apdorojamas šiltame vandenyje arba garuose. Kadangi produktas ruošiamas savo sultyse, jis geriau išlaiko spalvą ir skonį. Yra skirtumas tarp produktų, kurie bus laikomi ilgai, ir greito suvartojimo produktų. Pirmieji yra laikomi šaltai ir prieš vartojant yra pašildomi pakuotėje vartotojo namuose. Tarp vakuumuotų produktų yra daug įvairios kokybės kasdieninio vartojimo produktų. Vakuumavimas vis dar naudojamas išskirtiniuose restoranuose, tačiau pradedamas naudoti ir namų virtuvėse.
Metodas
Vakuumuojant neapdorota žaliava įdedama į specialiai pagamintą laminuotą plastikinį maišą, iš kurio ištraukiamas oras. Maistas plastikinėje pakuotėje verdamas 70 -100° C temperatūroje, garuose arba skystyje. Taip paruoštas maistas 3° C temperatūroje išsilaiko nesugedęs 4-7 dienas. Lyginant su tradiciniais virimo ir kepimo metodais, vakuumavimo metu geriau išsilaiko žaliavos skonis, spalva, maistingumas, sultingumas ir konsistencija. Kuo žemesnėje temperatūroje produktas buvo verdamas (garinamas), tuo geresnės išlieka minėtos savybės, tačiau trumpesnis tokio produkto galiojimo laikas. Lyginant su tradiciniais maisto ruošimo metodais, vakuumuojant beveik trečdaliu sumažėja produkto susitraukimas dėl skysčių netekimo (išsausėjimo). Vakuumavimo privalumas dar yra tas, kad produktai gali būti vakuumuojami, kai virtuvėje yra ramybės laikas t. y.paruošiami iš anksto. Maisto vakuumavimas: Geri rezultatai pasiekiami tokiose temperatūrose: Norint sužinoti, ar produktas pasiekė reikiamą temperatūrą, galima įstatyti į produktą termometrą ir palikti jį ten nuo vakuumavimo pradžios iki kol maistas bus patiekiamas. Yra specialių porolono pagalvių, kurias galima apsukti aplink termometrą tam, kad į pakuotę nepatektų skystis bei oras. Prieš vartojant, vakuumuotas maišas pašildomas toje pačioje temperatūroje, kurioje maistas buvo paruoštas. Kiek laiko tai užtruks priklauso nuo produkto dydžio ir formos. Vakuumuoti produktai serviruojami ir patiekiami taip pat, kaip ir tradiciniu būdu paruošti patiekalai.
Vartojimas
Vakuumuotų vartojimui paruoštų produktų apyvarta kasdieninių produktų prekyboje auga, tačiau mažėja restoranų sektoriuje. Todėl vis daugiau stambių ir seniai dirbančių įmonių nukreipia dalį savo pajėgumų į vakuumuotų patiekalų gamybą. Pasiūloje esantys sous vide produktai yra šalia vartoti paruoštų žuvies produktų, paukštienos produktų, bulvių produktų ir košių. Vakuumuodami aukštesnėje temperatūroje, pailginame ir produkto galiojimo laiką. Pavyzdžiui, žuviai, galima prailginti galiojimą nuo 6 iki 21 dienos, jeigu vakuumuojant temperatūra pakeliama dar penkiais laipsniais iki 65° C.
Higiena
Pakuojant produktus į virimo maišus, labai svarbu nesutepti maišo galų, nes tai, kas pasiliks tarp sulydytų maišo kraštų, paskatins bakterijų augimą. Todėl daugelis įmonių įkūrė savo vakuumavimo cechus su griežtais higienos reikalavimais. Nors temperatūra yra palyginti žema, bakterijos, kurioms reikia oro – aerobinės bakterijos – bus sunaikintos, nes oras yra pašalintas iš pakuotės. Tačiau reikia saugotis bakterijų, kurios dauginasi be oro, pavyzdžiui salmonelė. Kadangi produktas jau yra supakuotas, taip išvengiame naujų bakterijų radimosi ir žaliavos kokybės sugadinimo.
FC UTA Arad
Arado UTA – Rumunijos futbolo klubas iš Arado.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1945 m.
Antanas Karoblis
Antanas Karoblis (1940 m. rugpjūčio 17 d. Daujėnuose, Biržų apskritis – 2007 m. birželio 19 d. Kaune) – matematikas, pedagogas, tikimybių teorijos tyrinėtojas, Lietuvos visuomenės bei politinis veikėjas.
Biografija
1946–1947 m. mokėsi Daujėnų pradžios mokykloje, 1951–1957 m. Joniškėlio vidurinėje mokykloje, pašalintas už antisovietinę veiklą. 1957–1958 m. mokėsi Panevėžio neakivaizdinėje vidurinėje mokykloje. Jo nepriėmė studijuoti į Vilniaus universitetą (VU), todėl nuslėpė biografinius duomenis ir 1958 m. įstojo į Vilniaus pedagoginį institutą, iš kurio po dviejų mėnesių buvo pašalintas.
1959–1961 m. Purvių-Guodžių durpyno (Biržų rajonas), Pasvalio melioracijos statybos valdybos darbininkas. 1960 m. Žaidelių septynmetės mokyklos mokytojas. 1960–1966 m. neakivaizdiniu būdu studijavo VU Matematikos fakultete. 1961 m. Palėvenėlės kultūros namų direktorius, 1962–1967 m. Radviliškio rajono Vėriškių aštuonmetės, Grinkiškio vidurinės mokyklų mokytojas.
1967–1969 m. Kauno politechnikos instituto (KPI) asistentas. 1970–1973 m. mokėsi VU aspirantūroje, fizikos matematikos mokslų daktaras. 1973–1990 m. KPI vyr. dėstytojas, docentas. 1989 m. Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) atkūrimo bei visuomeninio judėjimo „Sambūris“ atkūrimo iniciatorius. 1989–1991 m. VDU prorektorius, nuo 1993 m. VDU Informatikos fakulteto Taikomosios informatikos katedros docentas, 1989–1998 m. VDU Senato narys.
1988–1992 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Kauno tarybos narys, KPI Sąjūdžio tarybos pirmininkas. 1990–1992 m. Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos deputatas, Lietuvos Nepriklausomos valstybės atkūrimo akto signataras. 1992, 1996, 2000 m. nesėkmingai balotiravosi į LR Seimo narius. 1995 m. kartu su bendraminčiais įkūrė visuomeninį judėjimą – Lietuvos sambūrį, deja, po dvejų metų dėl finansinių sunkumų judėjimo veikla nutrūko. 2000–2003 m. Kauno rajono savivaldybės tarybos ir rajono valdybos narys.
Nuo 1998 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 2000–2001 m. Kauno rajono skyriaus pirmininkas, LSDP tarybos narys. Lietuvos mokslininkų sąjungos tarybos narys. Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarų klubo kancleris.
Tikimybių teorijos ir matematinės statistikos mokslinių straipsnių ir straipsnių periodikoje autorius. Metodinių mokymo priemonių funkcinės analizės, tikimybių teorijos ir atsitiktinių procesų klausimais bendraautoris. Periodinėje spaudoje yra paskelbęs straipsnių politikos, ekonomikos bei teisės temomis. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Etnomuzikologija
thumb|200px|Amerikiečių etnomuzikologė Frances Densmore įrašinėja [[juodakojai|juodakojų genties vado atliekamą muziką 1916 m.)]]
Etnomuzikologija – etnografijos, folkloristikos ir muzikologijos mokslų atšaka, tyrinėjanti įvairių tautų liaudies muziką, jos kultūrinius ir socialinius aspektus. Į etnomuzikologiją įeina liaudies dainų rinkimas ir užrašymas, senovinių muzikos instrumentų rinkimas ir gamyba, liaudies dainų tekstų nagrinėjimas.
Etnomuzikologine veikla dažnai užsiima ne tik profesionalūs etnomuzikologai, bet ir etnografai, antropologai, užrašantys muziką kaip vieną iš tyrinėjamos tautos folkloro elementų. Tačiau etnomuzikologai dažniausiai koncentruojasi tik į muzikinį tautų paveldą, dažnai tyrinėja ir lygina keleto skirtingų tautų, kultūrų muziką. Iš surinktos medžiagos paprastai daromi prekybai skirti muzikos įrašai, dažnai ir pats etnomuzikologas atlieka savo surinktą muziką.
Kaip atskiras subjektas etnomuzikologija (lyginamoji muzikologija) susidarė XIX a. pab. – XX a. pr. (vienu iš pradininkų laikomas Bela Bartokas). Vėliau sukurta etnomuzikologijos draugija, šis dalykas imtas dėstyti daugelyje universitetų.
Sakūčių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kintų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šilutės rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. prijungta prie Kintų apylinkės. Atkurta 1963 m. sausio 12 d. iš Kintų apylinkės ir Traksėdžių apylinkės, tačiau jau lapkričio 30 d. Sakūčių apylinkė performuota į Kintų apylinkę.
Stanislovas Gruodis
Stanislovas Gruodis (1896 m. vasario 12 d. Bagužiškiai, Pabaisko valsčius, Ukmergės apskritis – 1990 m. lapkričio 1 d. Kaunas) – SJ, Lietuvos kunigas, teologijos daktaras.
Biografija
1911 m. baigė Ukmergės miesto mokyklą. Pirmojo pasaulinio karo metais nublokštas į Rusiją, gyveno Voroneže. 1916 m. baigė Martyno Yčo vyrų gimnaziją, 1916–1918 m. studijavo Sankt Peterburgo karo medicinos akademijoje.
1918 m. grįžo į Lietuvą, dirbo mokytoju Ukmergės „Saulės“ gimnazijoje, 1919 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas VI (Utenos) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos darbo federacijos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos krikščionių demokratų partijos bloką.
1922–1925 m. studijavo Kauno kunigų seminarijoje. 1925 m. įšventintas kunigu. Nuo 1927 m. balandžio 21 d. jėzuitas. 1927–1932 m. studijavo teologiją bei filosofiją Vokietijoje ir Olandijoje. 1932 m. teologijos daktaras. Nuo 1932 m. Kauno kunigų seminarijoje dėstė moralinę teologiją, Moralinės teologijos katedros vedėjas, 1944–1946 m. rektorius. 1935 m. habilitacijos darbo tema „Negimusios gyvybės panaikinimas“.
1941–1948 m. Lietuvos jėzuitų provincijolas, bet sovietinė valdžia privertė atsisakyti šių pareigų. 1948–1985 m. kunigas Skarulių, Krakių, Skirsnemunės, Balninkų parapijose, nuo 1985 m. Kaune.
Paskelbė straipsnių žurnaluose „Tiesos kelias“, „Naujoji Romuva“.
Stefanija Gruodytė
Stefanija Gruodytė (1909 m. balandžio 12 d. Morkūnai, Zarasų apskritis – 1991 m. rugpjūčio 21 d. Kaunas) – Lietuvos gydytoja infektologė, medicinos mokslų daktarė.
Biografija
1934 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1960 m. medicinos mokslų daktarė.
Tyrė žarnyno infekcinių ligų kliniką ir gydymą.
Gyventojų perteklius
right|thumb|330px|Pasaulio žemėlapis pagal gyventojų tankį thumb|right|330px|Pasaulio gyventojų skaičiaus kitimas nuo 10 000 metų prieš Kristų iki 2000 metų po Kristaus Gyventojų perteklius – individų skaičius, kuriuo populiacijos gausa viršija tos rūšies individų skaičių, kurį jų gyvenama aplinka gali išlaikyti. Tai yra teigiamas skirtumas tarp esamos individų gausos ir gyvenamosios aplinkos maksimalios talpos, kiek individų gali išgyventi nepažeisdami gyvenamosios aplinkos.
Dažniausiai terminas gyventojų perteklius vartojamas kalbant apie žmonių ryšį su jų aplinka, Žemės planeta. Gyventojų perteklius gali atsirasti dėl padidėjusio gimstamumo, pailgėjusios vidutinės gyvenimo trukmės, imigracijos, išteklių išsekimo arba nepusiausvyrinio biomo.
Gyventojų perteklius priklauso nuo gyventojų skaičiaus santykio su galimais ištekliais, kuriuos galima naudoti nesutrikdant gamtos pusiausvyros bei nuo tų išteklių paskirstymo bei panaudojimo efektyvumo. Jei uždaroje vietovėje, kurioje neįmanoma prekiauti su kitomis vietovėmis, gyvena dešimt žmonių, bet maisto ir geriamo vandens yra tik devyniems, tai toje vietovėje yra populiacijos perteklius. Jei vietovėje gyvena 10 000 žmonių, bet maisto ir kitų išteklių neribotam laikui pakaktų 20 000 žmonių, tai vietovėje nėra populiacijos pertekliaus. Populiacijos perteklius gali būti net labai retai apgyvendintose vietovėse, jei jose yra per mažai išteklių turimai populiacijai išlaikyti arba jei tos vietovės apskritai nėra tinkamos žmogui gyventi (pvz., Sacharos dykumos arba Antarktidos vidurys).
Ištekliai, į kuriuos yra atsižvelgiama vertinant, ar ekologinėje nišoje yra gyventojų perteklius yra švarus vanduo, švarus oras, maistas, būstai, šiluma ir kiti ištekliai, būtini gyvybės išlaikymui. Jei kalbama ir apie žmogaus gyvenimo kokybę, atsižvelgiama ir į tokius išteklius kaip medicininė priežiūra, švietimas, atliekų tvarkymas, elektros energija ir t. t. Dėl gyventojų pertekliaus gali atsirasti konkurencija dėl gyvybei palaikyti reikalingų išteklių, kas taip pat sumažina ir gyvenimo kokybę. Kai kurios šalys sugebėjo padidinti savo išlaikomų žmonių skaičių naudodamos tokias priemones kaip modernios žemės ūkio technologijos, vandens gėlinimas bei branduolinė energija.
Pasaulio gyventojų skaičiaus kitimas
Paskutinius kelis šimtmečius pasaulio gyventojų skaičius vis sparčiau auga. Šiuo metu per metus gyventojų skaičius padidėja maždaug 77 milijonais. Prognozuojama, kad 2050 metais pasaulyje gyvens 9,2 milijardo žmonių ir kad visas augimas vyks mažiau išsivysčiusiuose regionuose. Manoma, kad jų populiacija iki 2050 m. pakils nuo 5,3 milijardo iki 7,8 milijardo. Išsivysčiusių valstybių populiacija tikriausiai išliks nepakitusi – 1,2 milijardo. Išimtis yra JAV, kurios gyventojų skaičius per 2008 m. – 2050 m. laikotarpį turėtų pakilti nuo 305 milijonų iki 439 milijonų. Daugelio Vakarų Europos šalių populiacija turėtų sumažėti. Manoma, kad po 2200 m. pasaulio populiacija stabilizuosis ir bus tik truputį didesnė nei 10 milijardų.
Skirtingi apskaičiavimai pateikia labai skirtingus duomenis apie tai, kiek žmonių gali gyventi Žemėje, kad ilgam laiko tarpui užtektų visų išteklių ir nebūtų sugadintos gyvenimui tinkamos sąlygos. Maždaug du trečdaliai tokių apskaičiavimų rezultatų patenka į intervalą tarp 4 ir 16 milijardų žmonių ir mediana yra maždaug 10 milijardų. Reikia pažymėti, kad dažniausiai yra įmanoma viršyti maksimalią ribą, bet tik tam tikram laiko tarpui.