cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Raudonuogis šeivamedis
Iki 6 m aukščio vasaržalis krūmas. Lapai plunksniški suskaldyti. Žiedai gelsvi, kekėse (pav.) – pasirodo lapams skleidžant, nuo balandžio pabaigos. Vaisiai – raudonos uogos noksta liepos men. Auga mišriuose miškuose, upelių krantuose, retai auginamas parkuose. Vaistingas augalas; kartais uogos vartojamos mitybai. Kai kurie paukščiai, ypač vištiniai, minta jo uogomis.
Balaratas
250px|left|thumb|Katedra Balarate
Raudonuogis šeivamedis
Literatūroje paprastai laikomas introdukuotu Lietuvoje, tačiau tai nėra visai tikra. Diskusijoje kartais teigiama, esą raudonuogis šeivamedis agresyvus, naikintinas krūmas.
thumb|left|210px|Raudonuogio šeivamedžio vaisiai – uogos
Good Charlotte (albumas)
Good Charlotte – debiutinis pop punk, roko grupės Good Charlotte albumas išleistas 2000 metų spalio 6 d.
Albumo dainos
Visos dainos parašytos Benji Madden ir Joel Madden.
Vainotai (Įsrutis)
Šliuznojė (,, nuo 1929 m. Woynothen, nuo 1938 m. liepos 16 d. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Svobodos kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas Vainōtai skalviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas, 1928 m. prijungtas prie Norkyčių. 1910 m. buvo 116 gyventojų. 1947–2008 m. Berežkovskojės apylinkės kaimas.
Suomijos futbolo taurė
Istorija
Vyksta kasmet nuo 1955 metų. Sistema pavasaris - ruduo (išskyrus 1975–1977 m., kai vyko sistema ruduo - pavasaris).
Turino tarptautinis oro uostas
Turino oro uostas (it. Aeroporto di Torino, IATA – TRN, ICAO – LIMF) – tarptautinis Italijos oro uostas, esantis 15 km į šiaurės vakarus nuo Turino.
Belisarijus
200px|thumb|Belisarijus tikriausiai yra barzdotas vyras imperatoriaus Justiniano I dešinėje, [[San Vitale bazilika|San Vitale bažnyčios Ravenoje mozaika, skirta paminėti Italijos atgavimui, kurį atliko paties Belisarijaus vadovaujama Bizantijos armija.]] Flavijus Belisarijus (Belizarijus,, 505 m. ? – 565 m.) – žymiausias Bizantijos karvedys ir vienas iš labiausiai pripažintų karo vadų žmonijos istorijoje. Jis buvo imperatoriaus Justiniano I plano atgauti Vakarų Romos imperijos žemes, kurios buvo prarastos prieš šimtą metų, vykdytojas.
Nors jis mažiau žinomas nei didieji istorijos karvedžiai Hanibalas, Julijus Cezaris, Aleksandras Didysis ar Napoleonas Bonapartas, jo sugebėjimams ir pasiekimams prilygo mažai karo vadų istorijoje.
Turino tarptautinis oro uostas
2013 m. oro uostas aptarnavo 3 160 287 keleivius.
Belisarijus
Legenda apie Belisarijų kaip aklą elgetą
Pagal legendą, kuri paplito viduramžiais, Justinianas įsakė Belisarijui išlupti akis ir palikti jį kaip elgetą prie Porta Pinciana Romos vartų. Belisarijus buvo pasmerktas praeivių prašyti „duoti obolą Belisarijui“ (date obolum Belisario), kol jam buvo atleista. Dauguma šiuolaikinių mokslininkų abejoja šia istorija, bet Philip Stanhope, XIX a. britų filologas, parašęs „Belisarijaus gyvenimą“ (Life of Belisarius), vienintelę išsamią jo biografiją, manė, kad legenda atitinka tikrovę. Remiantis išlikusiais pirminiais šaltiniais, jis rado argumentų, kurie patvirtina legendą.
Nors legenda abejotina, po Jean-François Marmontel novelės Bélisaire (1767 m.) išleidimo šią istoriją pamėgo XVIII a. dailininkai ir jų mecenatai, kurie įžvelgė paralelę tarp Justiniano I veiksmų ir XVIII a. monarchų priespaudos.
Šaulių sąjungos teatras
Šaulių sąjungos teatras – Kaune 1922–1940 m. veikęs teatras.
Įsikūrė Liaudies namų patalpose prie Lietuvos karinės Šaulių sąjungos. 1929 m. prie Šaulių sąjungos įkurta dramos studija, kurioje pedagogais dirbo Borisas Dauguvietis, Vera Sotnikovaitė, Ignas Šlapelis. 1933 m. lapkričio 11 d. atidarytas Šaulių eksperimentinis dramos teatras, vėlesnis pavadinimas – Eksperimentinis teatras, įkūrėjas Vladas Fedotas-Sipavičius.
Chuzestano provincija
Chuzestano provincija  – provincija ir istorinis regionas vakarų Irane, Irako pasienyje ir Persijos įlankos pakrantėje. Administracinis centras – Ahvazas.
Istorija
Chuzestane jau IV tūkstantmetyje pr. m. e. pradėjo kurtis miestai. III–II tūkstantmetyje čia gyvavo Elamo valstybė. Apie 639 m. pr. m. e. užkariavo Asirija. Vėliau (311–148 m. pr. m. e.) priklausė Seleukidams, VII a. Chuzestaną užkariavo arabai ir prijungė prie Kalifato. X–XI a. priklausė Bujidams, XI–XII a. Seldžiukidams, XIII–XIV a. Chulaguidams. XVI a. žemes užkariavo persai.
XX a. Chuzestanas tapo svarbiu naftos ir gamtinių dujų gavybos centru. 1980–1988 m. Irako-Irano karo metų šiaurės Chuzestaną buvo užėmusios Irako karinės pajėgos.
Gyventojai
62,5 % Chuzestano gyventojų gyvena miestuose. Regionas pasižymi didele tautine įvairove: čia gyvena persai, arabai, lurai, žydai mizrachiai (daugiausia miestuose), lakai, kaškajai, afšariai (kaimuose).
Didžiausi miestai:
Ergo
ERGO draudimo grupė – viena didžiausių draudimo grupių Europoje. Pagrindinės ERGO draudimo grupės akcininkas – didžiausia pasaulyje perdraudimo bendrovė Munich Re.
ERGO yra viena didžiausių draudimo grupių Baltijos šalyse, veikianti gyvybės ir ne gyvybės draudimo rinkose Estijoje, Latvijoje ir Lietuvoje.
Veikla
ERGO draudimo grupės veikla apima gyvybės draudimo ir ne gyvybės draudimo sritis. Ši grupė taip pat teikia ir kitas finansines paslaugas. Jos paslaugos skirtos įmonėms bei privatiems asmenims. Grupę sudaro šios antrinės jos įmonės:
ERGO grupė Lietuvoje
ERGO draudimo grupė yra viena Lietuvos draudimo rinkos lyderių. ERGO draudimo grupė Lietuvoje draudžia visomis draudimo rūšimis ir privačius asmenis, ir įmones.
ERGO teikia visas draudimo paslaugas gyventojams:
ERGO siūlo šias draudimo paslaugas verslo įmonėms:
Şirvan Kürdəmir FK
Şirvan Kürdəmir – Azerbaidžano futbolo klubas iš Kiurdamiro.
Istorija
1992 m. sezone klubas žaidė Aukščiausioje lygoje. Tai buvo vienintelis pasirodymas.
Ragana (Bostonas)
Ragana – JAV lietuvių satyros ir humoro mėnesinis laikraštis, ėjęs 1908 m. Bostone.
Istorija
Leido spaudos bendrovė „Ragana“. Redaktorius-leidėjas Jonas Ilgaudas.
Para
Sąvoka „para“ gali būti suprantama ir naudojama dvejopai:
Kai kuriuose kontekstuose vietoj šio termino, reiškiant tą patį, naudojamas terminas „diena“. Pvz., teiginyje: metuose yra 365 dienos, išskyrus keliamuosius metus, kurie turi viena diena daugiau.
Kas 50000 metų Žemės para pailgėja 1 sekunde: prieš 1500 mln. metų parą sudarė 10 valandų, nes Žemė per metus padarydavo daugiau apsisukimų nei dabar.
Astronomijoje naudojamas terminas žvaigždinė para, kaip pagrindinis žvaigždžių laiko matavimo vienetas, lygus laiko trukmei tarp dviejų pavasario lygiadienio taško kulminacijų viename ir tame pačiame geografiniame meridiane.
Mažionys (Utena)
Mažionys – kaimas Utenos rajono savivaldybės šiaurės rytinėje dalyje, 14 km į šiaurės rytus nuo Užpalių, paribyje su Jūžintų seniūnija. Seniūnaitijos centras. Yra neveikiančios kapinės, įrengtos kalvos poitiniame šlaite, neaptvertos. Išliko vienas nuvirtęs akmeninis paminklas su užrašu Antanas Masiulis 1943.
Istorija
Kaimas Mažany pradedamas minėti nuo 1663 m. Užpalių dvaro valdų aprašyme. 1789 m. gyveno 10 šeimų, dvaro iždui mokėjusios nuo 43 iki 102 zlotų (auksinų). 1908 m. išskirstytas viensėdžiais. Tuomet buvo 16 žemvaldžių ir 260,65 dešimtinės žemės.
XIX a. pabaigoje - XX a. pradžioje veikė slapta daraktorinė mokykla, nuo 1937 m. iki 1965 m. - pradinė mokykla.
Prūsiškiai (Gumbinės apskritis)
Prūsiškiai arba Brianskojė (, nuo 1938 m. birželio 3 d. Preußendorf, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Gusevo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Gusevo miesto gyvenvietės kaimas.
Apylinkė
Brianskojės apylinkės teritorijoje buvo šios gyvenvietės:
Tarptautinė prekyba
Šiam procesui yra būdingi du pagrindiniai bruožai:
1. Jis vykdomas tarp dviejų ar daugiau valstybių.
2. Naudojamos įvairios valiutos su joms būdingais valiutų kursų svyravimais.
Tarptautinės prekybos ekonominės prielaidos yra šios:
Hadsono ugnikalnis
Hadsono ugnikalnis  – ugnikalnis (stratovulkanas) Čilės pietuose, Aiseno regione, 137 km į pietus nuo Kojahaikės, 15 km nuo Ramiojo vandenyno, Patagonijos Anduose. Aukštis – 1950 m. Tai vulkaniškai aktyvi kaldera, kurios kraterio plotis – 500 m. Hadsono ugnikalnis dabar yra 3 km pločio plynaukštė, padengta ledu. Pavadintas Čilės hidrologo, keliautojo Francisco Hudson garbei.
Ugnikalnis nuo seno buvo aktyvus. Nustatyta, kad smarkūs jo išsiveržimai įvyko 4750 ir 1890 m. pr. m. e., išnaikinę daug gyvosios gamtos Patagonijoje. Ryškesni išsiveržimai įvyko 1891 ir 1987 m., o 1991 m. įvyko Plinijaus tipo išsiveržimas: išmesta 4,3 km³ medžiagų, ištirpo didelė dalis ledyno, taip sukeliant didelius laharus. Pelenai krito Čilėje, Argentinoje, Folklando salose, pelenų sluoksnis vietomis siekė 15 cm. Nors dėl vietovės atokumo žmonės nenukentėjo, pelenai apnuodijo vandenis ir pražudė daug avių. Hadsono ugnikalnis smarkiai padidino atmosferos taršą, kurią jau buvo sukėlęs Pinatubo išsiveržimas tais pačiais metais.
2011 m. spalio 31 d. įvyko nedidelis išsiveržimas.
Janavičius
Janavičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Janavičienė (ištekėjusi moteris) ir Janavičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Benvenutas Čelinis
thumb|left|150px|Benvenuto Čelinio biustas ant Ponte Vecchio tilto Florencijoje (Italija) thumb|150px|left|Danajos statula Florencijoje (kopija).
Benvenutas Čelinis (Benvenuto Cellini; 1500 m. lapkričio 3 d. – 1571 m. vasario 13 d.) – italų skulptorius, juvelyras ir rašytojas.
Biografija
Mokėsi pas Florencijos juvelyrą M. Bandinelį (1459–1528 m.). 1532–1540 m. kūrė Florencijoje, Pizoje, Bolonijoje, Venecijoje, Romoje, 1537 ir 1540–1545 m. Paryžiuje ir karaliaus Pranciškaus I rūmuose Fontenblo.
Kūryba
Sukūrė skulptūrų, portretinių biustų, bareljefų, auksakalystės dirbinių:
Manierizmo krypties skulptūroms būdinga dinamiška kompozicija, puošnio, išdailintos formos, turtinga ornamentika.
Parašė traktų apie skulptūrą ir auksakalystę (1568 m.). Autobiografijoje „Benvenuto Čelinio gyvenimas“ (1568; liet. 1961 m.) aprašė savo nuotykingą gyvenimą, charakterizavo epochą.
Vilar sur Oljonas
Vilar sur Oljonas  – kurortinis Šveicarijos kalnų miestelis Vo kantone, 1258 m aukštyje, turintis apie 4300 gyventojų.
Kalnų slidinėjimo kurortas
thumb|left|250px|2000 m aukštyje Vilaras sujungtas lynų keliais su kaimyniniais kalnų slidinėjimo centrais Gryon, Meilleret, Isenau ir Glacier 3000. Vilare veikia įvairaus sudėtingumo 100 km slidinėjimo trasų, kurias aptarnauja 34 įvairių konstrukcijų keltuvai. Taip pat yra snieglentininkų ir akrobatinio slidinėjimo sniego parkas, 2 km rogučių trasa, dengta ir atvira ledo čiuožyklos. Be žiemos sporto malonumų yra didelis uždaras sporto centras, vienas geriausių Europoje akvaparkas. Pagrindiniai duomenys:
Kanceliarijos direktorius
Kanceliarijos direktorius  – ministerijos kanceliarijos vadovas, kurio pareigybė vadinama žodžiu direktorius.
Kanceliarijų direktoriai Rusijos imperijoje
Kanceliarijos direktorius – valdininkų, vadovavusių ministerijų kanceliarijoms, pareigos Rusijos imperijoje 1799–1867 m., įvestos 1799 m. gruodžio 7 d. Nuo 1867 m. iki 1917 m. pareigos vadinosi kanceliarijos viršininkas
Pagal 1811 m. birželio 25 d. Bendruosius ministerijų nuostatus (Общее учреждение министерств) ministerija galėjo turėti ministro kanceliariją arba ministerijos kanceliariją ar neturėti jokios kanceliarijos. Kai kuriose ministerijose buvo kelios ministro kanceliarijos. Kanceliarijoms kartais vadovaudavo ne kanceliarijų direktoriai, o kanceliarijų valdytojai (управляющий канцелярией). Pvz.:
Direktoriai vadovavo ir:
Pagal Bendruosius ministerijų nuostatus ministro kanceliarijos direktoriaus pareigos buvo: Skirtingose įstaigose kanceliarijų direktorių pareigos nebuvo identiškos. Pvz.:
Kanceliarijų direktoriai ar viršininkai būdavo skiriami. Šias pareigas paprastai užimdavo IV klasės pagal Rangų lentelę valdininkai (tikrieji valstybės patarėjai), retai – V klasės valdininkai (valstybės patarėjai). Išimtys buvo Karo ministerijos ir Imperatoriaus dvaro ministerijų kanceliarijų direktoriai, kurie turėjo būti III (slaptasis patarėjas) ar IV klasės valdininkai, o pagal 1907 m. Karo tarybos nuostatus Karo ministerijos kanceliarijos viršininku galėjo būti tik generolas leitenantas ar generolas.
Pareigybės panaikintos 1917 m. lapkričio mėn.
Šiaurės Europa
right|thumb|250px|Šiaurės Europa pagal [[JTO|Jungtinių Tautų Organizaciją (pažymėta mėlynai): {{legend|#4080FF|Šiaurės Europa}} {{legend|#00FFFF|Vakarų Europa}} {{legend|#FF8080|Rytų Europa}} {{legend|#00FF00|Pietų Europa}}]] thumb|250px|Kultūriniai Europos regionai. Šiaurės Europa – žalia
Šiaurės Europa – šiaurinė Europos žemyno dalis.
Kaip nurodoma politiniame-ekonominiame bei geografiniame Jungtinių Tautų Organizacijos skirstyme, Šiaurės Europą be minėtų valstybių dar sudaro:
Kultūriškai Britų salos priskiriamos Vakarų Europai, o Baltijos šalys priskiriamos Rytų ar Vidurio Europai. Pačių Baltijos šalių požiūris į priklausymą Šiaurės Europos regionui nevienodas: Estijoje siekis tapatintis su šiuo regionu ar net su Šiaurės šalimis yra kur kas labiau išreikštas nei Latvijoje ar Lietuvoje. Kartu skiriasi ir viena kitos vertinimas – Estija bei Latvija Lietuvą yra neretai linkusios priskirti Rytų Europai dėl LDK.
Šiaurės šalys bendradarbiauja spręsdamos regiono problemas. Šiaurės šalys (Danija, Islandija, Norvegija, Suomija ir Švedija) bei kai kurios joms priklausančios teritorijos yra įsteigusios Šiaurės Tarybą, kuri turi ir savo atstovybes Baltijos šalyse. Šiaurės šalys su Baltijos valstybėmis bendradarbiauja NB8 formatu, grįstu visų šalių dalyvių Užsienio reikalų ministrų susitikimais. Įprasta praktika yra tapęs ir Šiaurės bei Baltijos šalių ministrų susitikimas prieš Europos Sąjungos Tarybos posėdžius konsoliduojant pozicijas. Pastaraisiais metais Jungtinė Karalystė (JK) iškėlė „Šiaurės aljanso“ iniciatyvą, be pačios JK apimančią Šiaurės bei Baltijos šalis. Pirmasis šio valstybių klubo šalių dalyvių vadovų susitikimas vyko 2011-ais metais Londone, o 2012-ųjų metų vasario 9-ąją analogiškas susitikimas įvyko Stokholme.
Dumuzidas Piemuo
thumb|200px|Dumuzido ir [[Inana|Inanos vedybos]] Dumuzidas Piemuo, arba Dumuzis (, iki ~ 2900 m. pr. m. e.) – senovės Šumero 5-asis ikidinastinis valdovas iš Bad-tibiros, valdęs legendiniu laiku iki Tvano. Šumero karalių sąraše nurodoma, jog Dumuzidas buvo valdžioje neįtikėtinai ilgai – 36 000 metų.
Šumerų epuose
Dumuzidas Piemuo iš Bad-tibiros taip pat minimas eilėje epinių poemų šumerų literatūroje. Tačiau rašytose lentelėse jis vaizduojamas Uruko karaliumi. Šį titulą Karalių sąrašas skyrė Dumuzidui Žvejui iš Kuaros, atskiram personažui, valdžiusiam jau praėjus kažkiek laiko po Tvano, tarp karalių Lugalbandos ir Gilgamešo.
Dumuzidas Piemuo yra personažas šiuose mituose: Vėlesnėse Dumuzidą šlovinančiose poemose ir himnuose matyti, kad jis parodomas kaip dievybė, Babilonijos augalų vegetacijos ir derlingumo dievo Tamūzo pirmtakas.
Gvadalupė
Gvadalupė gali reikšti:
Liaudies teatras
Liaudies teatras – Kaune 1924–1926 m. veikęs teatras.
Liaudies teatras vaidino Lietuvos katalikų draugijos Liaudies namuose. Teatrą iš buvusios Šaulių sąjungos teatro trupės subūrė Juozas Stanulis.
Pastatymai buvo demokratiškos pakraipos, orientuoti į valstiečius ir darbininkus, repertuarą sudarė nesudėtingos buitinės pjesės, socialinės melodramos. Liaudies teatras rengdavo koncertus, kuriuose dalyvaudavo Jono Dambrausko vadovaujamas choras „Gabija", baleto studija (vadovė Olga Iljinskaitė-Mintaučkienė).
Preikapė
Preikapė – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, Raseinių rajono paribyje, 2 km į šiaurę nuo Paaluonio. Greta kaimo yra Preikapės pelkė ir nedidelis miškelis. Keliukai į Lesčius, Paaluonį, Blandžius. Į šiaurę nuo kaimo stūkso senkapis.
Istorija
thumb|left|270px|Senkapis
2020 m. prijungtas Grinelių kaimas.
Charitonas Laptevas
Charitonas Laptevas (, g. 1700 m. Pokarevo k. netoli Velikije Luki, dab. Pskovo sritis, Rusija – m. 1763 m. gruodžio 21 d.) – rusų poliarinis tyrinėtojas.
Biografija
Charitonas Laptevas gimė metais anksčiau, nei jo pusbrolis Dmitrijus Laptevas gretimame Bolotovo kaime. Ch. Laptevas pradėjo tarnauti Rusijos kariniame jūrų laivyne kadetu 1718 m. 1730 m. jis jau vadovavo laivui ir 1734 m. dalyvavo Gdansko apsiaustyje. 1739–1742 m. dalyvavo kaip vienas iš vadovų antrojoje Kamčiatkos ekspedicijoje – Didžiojoje Šiaurės ekspedicijoje.
Veikla
thumb|left|240px|Taimyras C. Laptevo 1742 m. žemėlapyje Keliaudamas Ch. Laptevas aprašė tada dar nežinomą Taimyro pusiasalį nuo Chatangos iki Piasinos upių žiočių, be to, atrado šiame rajone keletą salų. Po Šiaurės ekspedicijos Ch. Laptevas nubraižė Sibiro ir Kamčiatkos pakrančių žemėlapį, toliau tęsė tarnybą karo laivyne. 1758 m. pakeltas į I rango kapitonus, vadovavo 66 patrankas turinčiam laivui.
The Young and the Hopeless
The Young and the Hopeless - antras Good Charlotte albumas išleistas 2002 metų spalio 1 d.
Charitonas Laptevas
Atminimo įamžinimas
Ch. Laptevo vardu vadinamas pakrantės ruožas Taimyre, taip pat – keli kiti šio pusiasalio, Čeliuskino kyšulio objektai, viena iš Arkties vandenyno jūrų (kartu įamžinant ir D. Laptevo vardą).
Brno trasa
Brno trasa (anksčiau vadinosi Masaryk trasa) – lenktynių trasa Čekijoje, netoli Brno miesto.
Dabartinė trasa buvo pastatyta devintame praėjusio amžiaus dešimtmetyje. Šiuo metu ji daugiausiai naudojama motociklų lenktynėms. Šiuo metu čia vyksta ir Formulės 2 čempionato lenktynės.
Fərid Bakı FK
Baku „Fərid“ – buvęs Azerbaidžano futbolo klubas iš Baku.
istorija
Klubas įkurtas 1995 m. Debiutavo Aukščiausioje lygoje, o netrukus (1995 m.) žlugo.
Spraudaičiai
Spraudaičiai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, šalia Trumpės upelio 5 km į pietus nuo Pajūrio. Rytinė kaimo dalis yra Didkiemio seniūnijoje.
Jūros ir Bario upių santakoje stūkso Spraudaičių piliakalnis, dar vadinamas Veringa, šis piliakalnis ir Vilkų Lauko piliakalnis (Kūplė) sudarė vieną gynybinį kompleksą. Prie kelio jungiančio Žvingius ir Didkiemį ant Bario upelio kranto yra paminklas skirtas partizanui Vytautui Lukoševičiui-Lizdeikai, pastatytas 1992 m. Per Spraudaičius ir Vilkų Lauką 1940–1941 m. ėjo gynybinė linija, statyta sovietų kariuomenės. 4 dotai yra į pietryčius nuo Kūplės, penktasis įrengtas ant Veringos ir dar du dotai yra kaimo laukuose, abipus lauko keliuko.
Istorija
thumb|left|250px| Paminklas Spraudaičiuose žuvusiems partizanams
Stegvilai
Stegvilai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Jomantų, šalia Stigralių.
Prancūzijos–Prūsijos karas
Prancūzijos–Prūsijos karas, arba Vokiečių–prancūzų karas buvo 1870–1871 m. vykęs karinis konfliktas tarp Šiaurės Vokietijos sąjungos, kuriai vadovavo Prūsijos karalystė iš vienos pusės bei Antrosios Prancūzijos imperijos bei vėliau Trečiosios Prancūzijos Respublikos – iš kitos pusės. Nuo 1870 m. liepos 19 d. iki 1871 m. sausio 28 d. vykusį karą sukėlė Prūsijos ambicijos tęsti Vokietijos vienijimą ir Prancūzijos baimė, kad pasikeis Europos galios balansas, jei Prūsijos siekiai išsipildytų. Kai kurie istorikai teigia, kad Prūsijos kancleris Oto fon Bismarkas tikslingai išprovokavo prancūzus paskelbti karą Prūsijai, kad galėtų į sąjungą su Prūsijos dominuojama Šiaurės Vokietijos Konfederacija įtraukti nepriklausomas pietų Vokietijos valstybes – Badeną, Viurtembergą, Bavariją ir Heseną-Darmštatą. Kiti istorikai teigia, kad Bismarkas nieko neplanavo ir tik pasinaudojo susidariusiomis aplinkybėmis. Niekas neneigia, kad Bismarkas suprato, kad susidariusią situaciją galima išnaudoti naujos Vokietijos sąjungos sudarymui.
1870 m. liepos 16 d. Prancūzijos parlamentas balsavo už karo Prūsijai paskelbimą ir po trijų dienų prasidėjo susidūrimai, kai prancūzų pajėgos įsiveržė į vokiečių teritoriją. Vokiečių valstybių koalicija savo kariuomenę mobilizavo daug greičiau nei prancūzai ir greitai įsiveržė į šiaurės rytų Prancūziją. Vokiečių pajėgos buvo gausesnės, geriau apmokytos ir gerai vadovaujamos, efektyviau naudojosi naujomis technologijomis, ypač geležinkeliais ir artilerija.
Po keleto greitų Prūsijos ir vokiečių pergalių rytų Prancūzijoje, kurių kulminacija buvo Meco apgultis ir Sedano mūšis, į nelaisvę pateko imperatorius Napoleonas III, o Antrosios Prancūzijos imperijos kariuomenė faktiškai kapituliavo.
Karo kontekstai
thumb|left|Žemėlapis, vaizduojantis karo veiksmus iki 1870 m. rugsėjo 1 d. thumb|left|Žemėlapis, vaizduojantis karo veiksmus nuo 1870 m. rugsėjo 1 d. iki 1870 m. lapkričio 31 d. thumb|left|Žemėlapis, vaizduojantis karo veiksmus nuo 1870 m. lapkričio 31 d. iki karo pabaigos 1871 m. thumb|left|[[Pierre-Georges Jeanniot paveikslas „Ugnies linijoje 1870 m. rugpjūčio 16 d.“, vaizduojantis Mars-La-Turo mūšį]]
Po Krymo karo Prancūzija stengėsi dominuoti Europos tarptautiniuose santykiuose, prisiimdama moderatoriaus vaidmenį. Per dalyvavimą Sardinijos-Austrijos kare Prancūzų imperatoriui Napoleonui III pavyko gauti Savoją bei Nicą. Panašių kompensacijų jis tikėjosi iš Otto von Bismarcko politikos Vokietijoje. Tačiau Bismarckas, iki karo su Austrija iš esmės pritaręs tokioms, iki galo neapibrėžtoms, pretenzijoms, po karo jų ėmė nepaisyti. 1866 m. teritorinės Napoleono III pretenzijos paskatino pietų Vokietijos valstybes sudaryti su Šiaurės Vokietijos sąjunga karines gynybines sutartis. Apgautas Napoleonas III 1867 m. dar tikėjosi nupirksiąs Liuksemburgą iš Nyderlandų karaliaus Vilemo III, kuris valdė didžiąją hercogystę asmeninės unijos pagrindu. Vilemas III pradėjo derybas, tačiau Bismarckas, iš pradžių neprieštaravęs tokiems ketinimams, iš dalies pasidavė vokiečių viešajai nuomonei ir 1867 m. atvirai išstojo prieš Napoleono III planus, kartu su Šiaurės Vokietijos sąjunga pagrasinęs karu. Kadangi Liuksemburgo tvirtovė, pastatyta XVII a. maršalo Vaubano, buvo laikoma neįveikiamu „šiaurės Gibraltaru“, nei viena didžiosios hercogystės kaimynė negalėjo toleruoti, jei tvirtovė būtų priklausiusi kokiai nors kitai valstybei. Britanijos iniciatyva 1867 m. šiai problemai išspręsti buvo sušaukta Antroji Londono konferencija, kurioje didžiosios valstybės 1867 m. birželio 21 d. sutartimi garantavo didžiosios hercogystės suverenumą ir neutralumą. Prūsijos armijos įgula turėjo pasitraukti, o pačios tvirtovės įrengimai turėjo būti demontuoti, nors Liuksemburgas liko Vokietijos muitų sąjungoje.
Prūsija ilgai rengėsi karui su Prancūzija, ištyrė būsimųjų mūšių vietoves, kelius, tiltus, parengė planus. Vokiečių artilerija buvo gausesnė ir geresnė už prancūzų. Tuo tarpu prancūzai tikėjo legenda apie savo nenugalimumą. Kai Liuksemburgo krizės metu Prūsijos generalinis štabas jau rengėsi kariauti su Prancūzija, Bismarckas pasisakė prieš tai. Tačiau sekantis konfliktas, kurį išprovokavo pati Prancūzija, buvo šansas, kurio Bismarckas negalėjo neišnaudoti. Konfliktas buvo susijęs su karalienės Izabelės nuvertimu nuo Ispanijos sosto 1868 m. rugsėjį. Ispanijos kariniai sluoksniai stengėsi pasodinti į atsilaisvinusį sostą Leopoldą iš katalikiškos Hohenzollernų šakos Sigmaringenų. Bismarckas nuo pat pradžių aktyviai parėmė šią idėją, nes žinojo, kad Prancūzija vienaip ar kitaip bus priversta reaguoti į tai, kad ją iš dviejų pusių sups Hohenzollernų valdomos valstybės. Kai Leopoldo kandidatūra buvo paskelbta viešai, Prancūzijoje tai sukėlė Karolio V imperijos įvaizdžio atgaivinimą ir milžinišką protestų bangą. Tokioje situacijoje Emilio Olivier vyriausybė pati pateikė reikalavimus, kurie įgavo Prūsijai nepriimtinas formas. Iš pradžių Prancūzija pareikalavo, kad Vilhelmas I, kaip Hohenzollernų dinastijos galva, denonsuotų savo sūnėno pretenzijas į Ispanijos sostą. Vilhelmas I, nenorėdamas gilinti krizės, netikėtai prancūzams sutiko. Tačiau Napoleonas III pabandė pasinaudoti tuo sustiprindamas Prancūzijos prestižą: Prancūzijos ambasadorius Prūsijoje Vincentas Benedetti 1870 m. liepos 13 d. Emso kurorte susirado Vilhelmą I ir pareikalavo, kad jis kartą ir visiems laikams deklaruotų, kad Hohenzollernų dinastija dabar ir ateityje neturės jokių pretenzijų į Ispanijos sostą. Vilhelmas I, išklausęs reikalavimų, išėjo nedavęs atsakymo, nusiųsdamas informaciją apie incidentą Bismarckui vadinamojoje „Emso depešoje“. Bismarckas perdavė spaudai sutrumpintą depešos versiją. Patekusi į spaudą, tiek Vokietijoje, tiek Prancūzijoje ši informacija sukėlė nacionalinio susijaudinimo bangas. Napoleonas III 1870 m. liepos 19 d. paskelbė karą. Šis karas turėjo konsoliduoti prancūzus, padidinti Napoleono III autoritetą respublikonų kritikos akivaizdoje, o Prancūzija turėjo atgauti tarptautinį prestižą. Tačiau Bismarckas šiam konfliktui ruošėsi – jis pasiekė Britanijos, Rusijos, Austrijos (spaudžiant Rusijai ir Vengrijai) bei Italijos (suinteresuotos dėl Romos klausimo) neutraliteto. Tuo tarpu Napoleonas III ieškojo buvusių Prūsijos priešininkių paramos, tačiau Danija ir Austrija atsisakė, o Bavarija, Badenas ir Viurtembergas stojo Prūsijos pusėn.
Karo veiksmai
thumb|left|[[Napoleonas III kaip Prūsijos karo belaisvis kalba su Bismarcku po Sedano kapituliacijos]] Napoleonas III pasiuntė kariuomenę į Pareinę; rugpjūčio 2 d. ji okupavo Sarbriukeną. Tačiau po kelių dienų Helmuthui von Moltkei vėl pademonstravus nepriekaištingą taktiką, vokiečių pajėgos trijuose mūšiuose nugalėjo prancūzus. Įsiveržusi į Prancūziją, vokiečių kariuomenė apsupo prancūzų pajėgas Sedane, viena jų dalis buvo sumušta 1870 m. rugsėjo 1 d., o kita užblokuota tvirtovėje. Vokiečių pajėgos paėmė Napoleoną III į nelaisvę ir 1870 m. rugsėjo 2 d. jis kartu su 80 tūkst. kareivių kapituliavo.
Toks įvykių posūkis lėmė, kad Prancūzijos masių akyse imperatorius ir monarchija galutinai prarado prestižą, todėl imperatoriaus paėmimas į nelaisvę paskatino prancūzų nuosaikiuosius respublikonus rugsėjo 4 d. paskelbti respubliką. Politinės krizės metu Prancūzija, praėjus dviem savaitėms po Sedano kapituliacijos, pasiūlė paliaubas be teritorinių pokyčių, bet pripažįstant vieningą Vokietiją, tačiau su tuo Bismarckas nesutiko, kadangi kare patirta konsolidacija Vokietijoje skatino įvairias politines grupuotes, pirmiausia kariškius, imti reikalauti Elzaso ir dalies Lotaringijos, kaip „saugumo nuo amžino priešo garantijos“. Prancūzijoje sudarius Nacionalinės gynybos vyriausybę, ji naujai suformavo didelę Nacionalinę gvardiją, todėl karo veiksmai tęsėsi. Žygiuodama į Prancūzijos gilumą, rugsėjo 19 d. vokiečių kariuomenė apgulė Paryžių. Nepaisant Prancūzijos pastangų, 1871 m. sausio 28 d. Paryžius kapituliavo. Teigiama, jog užimti Prancūzijos sostinę Otą fon Bismarką įkalbėjo grafienė Virginia Oldoini di Castiglione.
Karo rezultatai
thumb|left|Europos politinis žemėlapis 1871 m., po Prancūzijos-Prūsijos karo Pagal preliminarią Versalio taiką, sudarytą 1871 m. vasario 26 d. ir patvirtintą 1871 m. gegužės 10 d. Frankfurto taikos sutartimi, Prancūzija turėjo:
Tarptautinių organizacijų rezoliucijos
Tarptautinių organizacijų rezoliucijos (TOR) – tarptautinės teisės aktai. Jie tampa Tarptautinės teisės šaltiniai tokiais atvejais:
JTO GA rezoliucijos
Generalinės Asamblėjos rezoliucija tiesiogiai nesukuria valstybėms teisių ar įsipareigojimų.
Požymiai
TOR kaip tarptautiniai aktai turi tam tikrų pranašumų universaliųjų konvencijų ar papročių atžvilgiu.
Alantos piliakalnis
Alantos piliakalnis arba Pakalnė (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. LA253) – buvęs piliakalnis Molėtų rajono savivaldybės teritorijoje, prie buvusio Drobiškių kaimo, netoli Alantos, Alantos seniūnija.
Piliakalnis
Piliakalnis buvo įrengtas apie 100 m ilgio pailgoje kalvoje, iš šiaurės, rytų ir pietų apjuostoje šlapių pievų. Aikštelė buvo keturkampė, pailga rytų­-vakarų kryptimi, apie 40 m ilgio ir 15-20 m pločio, su kultūriniu sluoksniu, kuriame rasta daug anglių. Šlaitai vidutinio statumo, 5-­6 m aukščio.
XX a. pradžioje piliakalnyje pradėjus kasti žvyrą, iki aštuntojo dešimtmečio jis beveik sunaikintas. Išliko tik dirvonuojančios apatinės šlaitų dalys. Kalvos viršuje buvo pastebimas kultūrinis sluoksnis.
Sekretorius raštvedys
Sekretorius raštvedys – valstybinės, visuomeninės ar privačios įstaigos, organizacijos ar įmonės administracinis ir kanceliarinis darbuotojas, sudarantis ir įforminantis įmonės ar įstaigos dokumentus.
Pareigos: Sekretorius raštvedys nuolat bendrauja su įstaigos, įmonės vadovu, padalinių vadovais, darbuotojais, klientais bei interesantais, dirba kompiuteriu ir kita biuro technika (telefonu, faksu, kopijavimo aparatu). Sekretorius raštvedys gali tvarkyti priėmimo/atleidimo į darbą dokumentus, skaičiuoti darbo užmokestį. Jis privalo suprasti specialių profesijos sričių techninę kalbą (verslo, teisinės, medicinos) ir mokėti bendrauti nors viena užsienio kalba.
Dėl nuolatinio bendravimo su žmonėmis (klientais, vadovu) sekretoriaus raštvedžio darbas yra intensyvus.
Sėkmingą sekretoriaus raštvedžio darbą lemia puikūs bendravimo įgūdžiai (mokėjimas priimti lankytojus, palaikyti dalykinį pokalbį), organizaciniai gebėjimai, gebėjimas susikaupti. Sekretorius raštvedys turi sklandžiai ir taisyklingai kalbėti, būti ištvermingas. Šį darbą sunku sėkmingai dirbti lėtesnio mąstymo ir reakcijos, sutrikusios kalbos, regos ar klausos žmonėms.
Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras
Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras (MELC) – Lietuvos enciklopedinių žinynų ir kitų leidinių leidybos bendrovė Vilniuje. MELC yra valstybinė mokslo leidybos įstaiga, įsteigta Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo ministerijos.
Veikla
MELC (anksčiau MELI) rengia ir leidžia:
Kiti MELC rengiami leidiniai:
Ūsuotieji šapalai
Ūsuotieji šapalai (Squaliobarbus) – karpinių (Cyprinidae) šeimos žuvų gentis.
Stalmokai
Stalmokais vadinami kaimai:
Martinčiūnai
Martinčiūnai – kaimas Utenos rajono savivaldybės šiaurės rytinėje dalyje, 15 km į šiaurės rytus nuo Užpalių, paribyje su Jūžintų seniūnija. Yra neveikiančios kapinės, aptvertos vieno metro aukščio akmenine tvora. Išliko 5 apgriuvę betoniniai paminklai su datomis 1885 m. ir 1901 m.
Gyventojai
1923 m. buvo 21 ūkis su 109 gyventojais.
Mūsų teatras
Mūsų teatras – Kaune 1926–1928 m. veikęs teatras.
Įkūrėja Ona Rymaitė. Teatro aktorių daugumą sudarė profesionalai.
Teatre pastatyti spektakliai
× Kazys Inčiūra "Pasiilgę Aušros Vartų".
Ruseinėliai
Ruseinėliai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, į rytus nuo Pilsupių. Įsikūręs Josvainių miško pietiniame pakraštyje, prie Smilgaičio upės. Per kaimą eina Šmotiškių-Ruseinių kelias. Yra dvi sodybos.
Naujasodė
Naujasode vadinami kaimai:
U-cangas
U-cangas (, Dbus-gtsang, ) arba Centrinis Tibetas – vienas iš Tibeto istorinių regionų. Šuo metu regionas užima didelę dalį KLR Tibeto autonominio regiono.
Regioną sudaro keletas mažesnių regionų – U (su centru Lasoje), Cangas (su centru Šigacėje) ir dažnai prie jo priskiriamas Ngaris. Tai – istoriškai svarbiausias Tibeto regionas: čia yra svarbiausi Tibeto miestai, svarbiausias Tibeto budizmo vienuolynas Džokhangas, o vietos kalba naudojama kaip lingua franca visame istoriniame Tibete.
Geografija
Regionas sutampa su Cangpo baseinu Tibeto plynaukštėje ir driekiasi nuo Kailašo kalno vakaruose iki Brahmaputros posūkio rytuose. Pietuose regioną uždaro Aukštieji Himalajai, šiaurės vakaruose yra retai gyvenamos Čangtango stepės, o šiaurės rytuose – Amdo regionas.
Čavin de Uantaras
Čavin de Uantaras arba tiesiog Čavinas – archeologinė vietovė Peru, Ankašo departamente, Vario provincijoje, į pietus nuo Vario miesto. Vietovė įsikūrusi 3150 m aukštyje, tarp Juodosios ir Baltosios Kordiljerų, prie kelio Rekuajus-Varis ir vieno iš Maranjono intakų.
Čavin de Uantaras – tai apie 900 m. pr. m. e. statyto Čavino kultūros miesto griuvėsiai. Dabar tai senovinės priešinkinės kultūros muziejus po atviru dangumi. Dėl savo istorinės svarbos Čavin de Uantaras 1985 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Miestas išsidėstęs geroje geografinėje padetyje – tarp sausringos Kostos ir pelkėtos selvos, prie upės, junginčios miestą su Maranjonu. Nemažai radinių atskleidžia Čavino kultūros nuosmūkį, kuris vyko tarp 500–300 m. pr. m. e. Šventyklos buvo apleistos, kai kurios nebaigtos statyti. Vėliau miestą pakeitė mažas kaimelis, jo statybai panaudoti buvusio miesto akmenys.
Miestą tyriėjo senovės Peru kultūrų specialistas Julio César Tello. Tačiau 1945 m. Čavin de Uantarą užliejusi purvo nuošliauža gerokai apsunkino tyrimus: daug pastatų apgriauta, daug dirbinių vandens nuplukdyta.
Pagrindinis senovinio čavinų miesto centras buvo Didžioji arba Apvalioji aikštė (Circular Plaza). Tai buvo maldų centras. Į aikštę rinkdavosi maldininkai iš plačių apylinkių, buvo atliekamos religinės apeigos. Aikštė apvali, 20 m skersmens iš visų pusių apsupta plaformų. Aikštės viduryje rastas obeliskas ir altorius. Po aikšte įrengta požeminė galerija. Nuo aikštės nulipima „jaguaro laiptais“, kurie pastatyti iš juodo marmuro ir balto akmens. Šalia jų įrengtos kolonos su jaguaro atvaizdais.
Didingiausias Čavino statinys – 15 m piramidė (dar vadinama „Senąja šventykla“), apstatyta didžiulėmis akmen plokštėmis. Jos viduje buvo įrengtas aukojimų kambarys, keletas galerijų, šventyklų bei 5 m aukščio skulptūra – Lansonas. Kita Čavino šventykla pastatyta 500–200 m. pr. m. e. pasižymi gausiais bareljefais.
Dar vienas Čavino radinių – Raimondžio stela (pavadinta ją atradusio mokslininko garbei). Ji vaizduoja žmogų-jaguarą su baisiomis iltims. Rastai taip at spalvingų tekstilės gaminių, granito ir kalkakmenio skulptūrų, keramikos dirbinių.
thumb|left|250px|Stela
Gogiškiai
Gogiškiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Smilgių.
Orlandus Lassus
thumb|right|140px|Monumentas Orlandui Lasui Miunchene
Orlandas Lasas (kitaip Rolandas Lasas, lot. Orlandus Lassus, kiti vardo užrašymo variantai jo gyvenimo metu − Orlande de Lassus, Orlando di Lasso, Roland de Lassus, tikr. Roland de Lattre, apie 1530-32 − 1594 m. birželio 4 d.) – prancūzų-flamandų (arba Nyderlandų) muzikos mokyklos kompozitorius. Buvo žymiausias ir populiariausias Europos kompozitorius savo gyvenimo metu ir iškart po mirties. Lasas savo publikacijomis toli lenkė bet kurį kitą savo meto kompozitorių ir dar 100 metų po to. Vėlesniais amžiais, visgi, pirmenybė kalbant apie to laikmečio muziką atiduodama Laso amžininkui Palestrinai.
Menkės
Menkės (Gadus) – menkinių (Gadidae) šeimos žuvų gentis. Tai svarbios pramoninėje laivyboje žuvys.
Orlandus Lassus
Biografija
Roland de Lattre gimė Monse, Heno provincijoje Flandrijoje (dab. Belgija) 1530 arba 1532 m. Vėliau vardą pasikeitė į Orlando Laso po to, kai jo tėvas buvo nuteistas už pinigų padirbinėjimą. Beveik nieko nežinoma nei apie jo tėvus, nei apie jaunystę. Anot legendos, būdamas vaikas Lasas buvo tris kartus pagrobtas dėl nuostabaus balso. Tam jokių tikrų įrodymų nėra. Žinoma, kad Lasas, būdamas 12 metų amžiaus, prisijungė prie italų kondotjero Ferrante Gonzaga, kuris tuo metu kariavo Nyderlanduose imperatoriaus Karolio V vardu.
1545 m. Lasas, kartu su kondotjeru, keliavo į Siciliją, kurioje Ferrante Gonzaga buvo paskirtas vicekaraliumi. Pakeliui pabuvojo Mantujoje. Sicilijoje Lasas neišbuvo nė metų ir persikėlė į Milaną. Biografo Samuel Quickelberg teigimu, 1549 m. Lasas buvo Neapolyje ir tuo metu pradėjo kurti muziką. Spėjama, kad Lasas muzikos kūrimo pagrindus įgavo Italijoje, nes tik taip galima paaiškinti dvigubo choralo antifoninį išdėstymą jo ankstyvojoje muzikoje. Pats Lasas dažnai pasirašinėjo italizuotu variantu Orlando di Lasso (šis variantas plačiai vartojamas iki šių laikų). Tikriausiai Laso muzikiniai sugebėjimai nekėlė abejonių nuo pat jo jaunystės. 1553 m. jis užėmė kapelmeisterio vietą Romos Šv. Jono Laterano bazilikoje − išties prestižinį postą vos apie 21 metų kompozitoriui. Šiame poste Lasas neišbuvo nė metų, nes, 1554 m. gavęs žinią apie tėvų ligą, keliavo atgal į Flandriją, tačiau rado abu tėvus jau mirusius. Po to Lasas gyveno Nyderlanduose, spėjama, daugiausia Antverpene. 1555 m. pasirodė pirmosios Laso muzikos publikacijos, išleistos iškart Antverpene ir Venecijoje.
1556 ar 1557 m. Lasas buvo pakvietas Bavarijos kunigaikščio Albrechto V-ojo ir apsigyveno Miunchene, kuriame praleido likusią gyvenimo dalį su trumpomis išvykomis. Dainavo kunigaikščio dvaro chore tenoru, 1563 m. užėmė kapelmeisterio postą, kuriame išbuvo 30 metų. Miunchene vedė Regina Weckinger, su kuria susilaukė 2 dukterų ir 4 sūnų. Apie 1570 m. Lasas buvo garsiausiu Europos kompozitoriumi. 1570 m. imperatorius Maksimilijonas II jam suteikė bajorystę. Popiežius Grigalius XIII pakėlė į Auksinio pentino ordino riterius. Anot biografo Delmotte, Lasas nepaprastai buvo atsidavęs kūrybai, kad ilgainiui tai palaužė jo psichinę sveikatą. Paskutinius 10 metų Laso produktyvumas ir šlovė buvo sumažėję. 1579 m. mirus Albrechtui V, naujasis Bavarijos kunigaikštis Vilhelmas V smarkiai apkarpė dvaro išlaidas. Lasui buvo siūloma keltis į Dresdeną, tačiau kompozitorius atsisakė motyvuodamas Saksonijos kurfiurstui, kad jo namas ir sodas Miunchene yra jam per brangūs palikti. Orlandas Lasas mirė 1594 m. birželio 4 d. Buvo palaidotas Miuncheno pranciškonų vienuolyne (sunaikintas).
Kūryba
Orlandas Lasas buvo labai plataus profilio kompozitorius. Jis turėjo greitai rašyti muziką tiek pasaulietiniam Bavarijos kunigaikščio dvarui, tiek religinėms institucijoms. Jis per savo gyvenimą parašė apie 2000 kūrinių, kurių pilnas katalogas publikuotas tik 1956 m. Berlyne (sudarytojas W. Boettcher). 1604 m. Laso sūnūs išleido 516 motetų kapitalinį rinkinį „Magnum Opus Musicum“. Lasas sėkmingai dirbo beveik visuose to meto žanruose, išskyrus vien instrumentinę muziką. Jis vienodai gerai rašė muzikos kūrinius lotynų, prancūzų, italų ir vokiečių kalbomis. Lasas paliko apie 60 mišių, 4 muzikinius Kančių, Apraudojimų ir Responsorijų išdėstymus Šv. Savaitės sakralinei muzikai, apie 1300 motetų, 175 madrigalus ir vilanelas, 150 šansonų, 100 magnifikatų, 70 vokiškų dainų − lidų. Tradiciškai Lasas, kartu su Giovanni Pierluigi da Palestrina ir Tomás Luis de Victoria, laikomas vienu iš trijų iškiliausių Europos XVI a. antros pusės kompozitorių. Jo muzika turėjo įtakos venecijiečiams Andrea Gabrieli (kuris apie 1560 m. lankėsi Miunchene ) ir Giovanni Gabrieli.
Uchta (upė)
Uchta  – upė Rusijoje, Komijos Respublikoje; Ižmos (Pečioros baseinas) kairysis intakas. Prasideda Timano kalvagūbryje, aukštupyje teka į pietus miškingomis, retai gyvenamomis vietomis, po santakos su Tobyse pasuka į rytus. Teka pro Jeregos gyvenvietę, Uchtos miestą, o netoli Sosnogorsko įteka į Ižmą.
Didžiausi intakai: Loimas, Čutė (kairieji), Tobysė, Lyajelė (dešinieji). Upė užšąla lapkritį, atitirpsta balandžio pabaigoje arba gegužę. Vagoje gausu slenksčių. Seniau Uchtos upe buvo plukdoma mediena.
Žirondistai
Žirondistai  – Prancūzijos revoliucijos laikotarpiu gyvavusi politinė grupuotė. Pavadinimas kilęs nuo to, kad pagrindiniai jos lyderiai buvo Žirondos departamento atstovai. Žirondistai atstovavo išsilavinusiųjų ir pasiturinčiųjų miestiečių interesams. Jų atrama buvo laikoma: provincijos buržuazija ir inteligentai. Jie pasisakė už reformas, kurios būtų vykdomos palaipsniui ir taikiai.
Chaldėjai
Chaldėjai – semitų gentys, I tūkstantmečio pr. m. e. I pusėje gyvenusios Persijos įlankos šiaurės vakarinėse pakrantėse.
Buvo sukūrę keletą kunigaikštysčių. Norėdami užimti Babiloniją, IX a. pr. m. e. drauge su sąjungininkais elamitais kariavo su Asirija. VIII a. II pusėje – VII a. pr. m. e. pradžioje chaldėjų kunigaikščiai keletą kartų užgrobė Babilonijos karalių sostą, tačiau asirai atimdavo iš jų valdžią. 626–538 m. pr. m. e. chaldėjų kilmės valdovai sukūrė Naujosios Babilonijos karalystę, todėl 11-oji Babilonijos karalių dinastija tradiciškai vadinama Chaldėjų dinastija. Vėliau dauguma chaldėjų asimiliavosi su babiloniečiais.
Senovės chaldėjai iš pradžių kalbėjo vakarų semitų grupės kalba, artima senovės aramėjų kalbai.
Chaldėjų imperiją užkariavus Achemenidams, žodis chaldėjas prarado priklausymo etninei grupei reikšmę ir pradėtas vartoti kalbant apie vieną socialinę klasę.
Vienašaliai aktai
Vienašaliai aktai – valstybių aktai (taip pat veiksmai), kurie gali būti pripažinti tarptautinės teisės šaltiniais, jei sukuria tarptautinius įsipareigojimus.
Gojiškis
Gojiškiu vadinami kaimai:
Pelotasas
Pelotasas  – miestas pietų Brazilijoje, Pietų Rio Grandėje, Patoso lagūnos pakrantėje, netoli San Gonsalo protakos, 270 km į pietvakarius nuo Porto Alegrės. Yra oro uostas. Maisto (ypač mėsos šaldymo) pramonė. Taip pat tekstilės, odos apdirbimo, popieriaus ir celiuliozės pramonė. Žemdirbystės (persikai, ryžiai, šparagai, agurkai) ir gyvulininkystės regiono prekybinis centras. Yra XIX a. bei šiuolaikinės architektūros paminklų. Veikia universitetas.
Istorija
Gyvenvietė pradėjo kurtis nuo 1780 m., o oficialiai įkurta 1812 m. Miesto teisės suteiktos 1835 m. XIX a. Pelotasas buvo vienas pagrindinių džiovintos mėsos (kuria maitinosi daugiausia vergai) tiekėjų.
Neftqaz Bakı FK
Baku „Neftqaz“ – Azerbaidžano futbolo klubas iš Baku.
Pelotasas
Istorija
thumb|left|200px|Šv. Pranciškaus katedra
Princas Baltazaras Karolis ant žirgo
Princas Baltazaras Karolis ant žirgo (kitaip Raito princo Baltazaro Karolio portretas) – ispanų baroko tapytojo Diego Velaskeso (1599–1660) paveikslas. Yra Prado muziejaus Madride rinkiniuose.
Apie paveikslą
Paveiksle pavaizduotas Ispanijos karaliaus Pilypo IV sūnus princas Baltazaras Karolis (1629–1646). Princo motina buvo pirmoji karaliaus žmona Izabelė de Burbon (1603–1644). Mažametis princas pavaizduotas su karvedžio lazda ir generolo juosta. Kūrinys sukurtas bendro Madrido karališkųjų Buen Retiro rūmų dekoravimo metu ir kabojo Salón de Reinos salėje kartu su raitų tėvų, karaliaus ir karalienės, portretais. Aukšta paveikslo pakabinimo vieta tikriausiai sąlygojo šiek tiek iškreiptą, ypač arklio figūroje, perspektyvųjį vaizdavimą.
Velaskeso meistriškumas ypač ženklus vaiko veido tapyboje. Princo šviesus vaikiškas veidas kontrastuoja su aukso papuošimais spindinčiais jo juodais rūbais. Princo pavaizdavimas ant piestu stojančio ar šuolio pozoje žirgo pabrėžia jo aukštą, karališką padėtį. Portretas laikomas vienu geriausių Velaskeso kūryboje. 1818 m. paveikslas įtrauktas į Prado muziejaus Madride ekspoziciją jo atidarymo metu.
Užpalių valsčius
Užpalių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Užpaliai.
Istorija
Valsčius įkurtas 1861 m. Kauno gubernijoje. Po 1863 m. sukilimo iš Užpalių valsčiaus į Sibirą cariniai žandarai ištrėmė 59 šeimas. Ištrėmė valakinius ūkininkus iš šių kaimų: iš Alaušos 2 šeimas (pavardės nenustatytos), iš Antakalnių kaimo 2 šeimas (Justino Namajuškos ir Mataušo Paškonio), iš Butiškių kaimo 2 šeimas (brolių Karolio ir Zigmanto Gladučių), iš Davainių kaimo 8 šeimas (Prano Gaidžio, Adolfo Galvydžio, Dominyko Galvydžio, Izidoriaus Galvydžio, brolių Klemenso ir Stepono Mikšių, Juozapo Repšio ir Petro Žvyrono), iš Degėsių kaimo 1 šeima (Vincento Abukausko), iš Kairiškių kaimo 2 šeimas (Jono Baukio ir Igno Raugo), iš Kaniūkų kaimo 1 šeima (Juozapo Rudoko), iš Kėpių kaimo 1 šeima (Liudviko Urbonavičiaus), iš Kudrių kaimo 1 šeima (Bronislavo Kazicko), iš Kušlių kaimo 1 šeima (Martyno Gelaževičiaus) iš Likunčių kaimo 2 šeimas (Liudviko Būgos ir viena nenustatyta), iš Mikėnų kaimo 1 šeima (Gudelio), iš Neviržos kaimo 1 šeima (Mykolo Miškinio), iš Norvaišių kaimo 11 šeimų (Juozapo Bagdono, Jurgio Barausko, Juozo Baukio, Vinco Gladučio, Tamošiaus Grižo, Jono Gudelio, Vincento Mierkio, Alberto Mikšio, Dominyko Palubinskio, Jono Seibučio ir Jono Vilučio), iš Puodžių kaimo 1 šeima (Gasparo Bauros – Repšio), iš Ramavydiškių kaimo 1 šeima (Karolio Sagadino), iš Rameikių (Remeikių) kaimo 4 šeimas (Dominyko Indrašiaus, Zigmanto Reikalo, Simono Remeikio ir Justino Sirvydžio), iš Šeimyniškių kaimo 2 šeimas (pavardės nenustatytos), iš Traidžiūnų kaimo 3 šeimas (Ciprijono Masiulio, Prano Mikšio ir Nikodemo Repšio), iš Ubagų kaimo 4 šeimas (Gasparo Gaidžio, Prano Kuosos, Zigmanto Trano ir viena nenustatyta), iš Vanagiškių kaimo 3 šeimas (Juozapo Baukio, Kazimiero Baukio ir Veronikos Gaigalienės). Išvardintų valakinių tremtinių sodybose buvo apgyvendinta 111 pravoslavų (unitų) šeima, po dvi – tris kolonistų šeimas kiekviename ūkyje.
Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Dusetų rajonui (8 apylinkės) ir Utenos rajonui (1 apylinkė).
Eksperimentinis dramos teatras
Eksperimentinis dramos teatras – Kaune 1931–1934 m. veikęs teatras.
Įkūrėjas ir vadovas Vladas Fedotas-Sipavičius. 1935 m. pabaigoje teatrui kurį laiką vadovavo Elena Zalinkevičaitė-Petrauskienė. Prie šio teatro 1931–1934 m. veikė Eksperimentinė dramos studija.
Jarenga
Jarenga  – upė Rusijoje, Komijos Respublikoje ir Archangelsko srityje; Vyčegdos dešinysis intakas. Prasideda Komijoje, Ust Vymės rajone, teka į šiaurę ir vakarus, vėliau į pietus ir pietryčius. Įteka į Vyčegdą dviem atšakomis, 5 km žemiau Jarensko gyvenvietės.
Lietuvos fauna. Paukščiai
thumb|150px|Pirmo tomo viršelis
'''Lietuvos fauna. Paukščiai''' – enciklopedinis ornitologinis leidinys lietuvių kalba.
Pirmasis tomas išleistas 1990; antrasis – 1991.
Autoriai: Vytautas Logminas, Antanas Aleknonis, Petras Kurlavičius, Gediminas Gražulevičius, Algirdas Navasaitis, Ričardas Patapavičius, Raimondas Idzelis, Vytautas Jusys, Liutauras Raudonikis, Rimantas R. Budrys, Algimantas Petraitis, Algirdas Pukas, Mečislovas Žalakevičius, Eugenijus Drobelis, Selemonas Paltanavičius, Rimvydas Juškaitis, Stasys Sinkevičius, Ramūnas Grigonis, Arvydas Liutkus, Gintautas Margis, Donatas Mažiulis, Arūnas Pranaitis, Vytautas Nedzinskas, Mečius Valius, Bronius Šablevičius, Nikolajus Vitkauskas, Pranas Mierauskas, Algimantas Mačikūnas, Elvyra Kalindrienė, Vitas Sinkevičius, Jurgis Stašaitis.
Pirmajame tome aprašyta Lietuvos ornitologijos istorija, paukščių fiziologija bei 173 rūšys, priklausančios narinių, kraginių, irklakojinių, gandrinių, flaminginių, žąsinių, plėšriųjų, vištinių, gervinių, sėjikinių, karvelinių, gegutinių ir pelėdinių paukščių būriams.
Antrajame tome aprašytos 125 rūšys, priklausančios žvirblinių, lėlinių, čiurlinių, žalvarninių, geninių paukščių būriams.
Literatūra
Autorių kolektyvas. Lietuvos fauna. Paukščiai. Vilnius, 1988.
Dr. Magalhães Pessoa stadionas
Estádio Dr. Magalhães Pessoa – futbolo stadionas Leirijoje, Portugalijoje. Pastatytas UEFA Euro 2004 m. čempionatui. Jame namų rungtynes žaidžia UD Leiria. Stadioną 2003 m. suprojektavo portugalų architektas Tomás Taveira. Talpa – 30 000 žiūrovų.