cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marija Teresė
Biografija
1756–1763 m. Austrija sąjungoje su Rusija ir Prancūzija kariavo prieš Prūsiją (Septynerių metų karas), norėdama atgauti Sileziją, tačiau tikslo nepasiekė.
1772 m. Austrija dalyvavo Pirmajame Abiejų Tautų respublikos padalijime ir jai atiteko Galicija, o 1775 m. Austrija iš Turkijos gavo Bukoviną.
1969 m. Europos krepšinio čempionatas
Čempionatas vyko 1969 m. nuo rugsėjo 27 d. iki spalio 5 d. Neapolyje ir Kazertoje (Italija).
Europos krepšinio čempionais tapo TSRS vyrų krepšinio rinktinė, finale 81:72 (41:33) nugalėjusi Jugoslavijos rinktinę. TSRS rinktinės sudėtyje žaidė ir Europos čempionu tapo Modestas Paulauskas.
Pirmasis etapas
Pirmajame turnyro etape komandos buvo suskirstytos į dvi grupes – vienoje jų buvo šešios rinktinės. Kiekviena rinktinė sužaidė po vienerias rungtynes su visomis savo grupės komandomis. Už pergalę grupėje buvo skiriami 2 taškai, už pralaimėjimą – 0 taškų.
Noriūnai (Pakruojis)
Noriūnai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Lauksodžio.
George Gordon Byron
Pagrindiniai jo kūrybos motyvai – nusivylimas gyvenimu ir maištas prieš pasaulyje esančią tvarką, prieš pasigailėtiną tikrovę.
Biografija
Džordžas Noelis Gordonas Baironas gimė Londone 1788 m. sausio 22 d. senoje nusigyvenusioje aristokratų šeimoje. Tėvas mirė 1791 m., palikęs trejų metų sūnui daugybę skolų. Būsimasis poetas kartu su motina apsigyveno Škotijoje, motinos gimtinėje. Vaikystės metus temdė nuolatiniai motinos skundai dėl jų „neturto“, dėl tėvo negarbingo elgesio. Kentėjo būsimasis rašytojas ir dėl savo paties fizinio trūkumo – įgimto luošumo. Tačiau tai nesutrukdė jam vėliau tapti geru plaukiku, boksininku ir raiteliu.
Nuo pat mažų dienų Baironas daug skaitė, ypač jį traukė istoriniai veikalai ir kelionių aprašymai. Jis susipažino su antikine literatūra, Šekspyro, Miltono kūryba, vėliau labai pamėgo italų poetus – Dantę, Ludoviką Ariostą, Torkvatą Tasą, studijavo anglų ir prancūzų filosofų veikalus. Noriai keliavo po Škotijos kaimus ir kalnus, pamėgo Škotijos gamtą, paprastus žmones, jų papročius.
Baigęs mokyklą, Baironas studijuoja Kembridžo universitete.
Juozas Giedraitis (1892)
Juozas Giedraitis (1892 m. balandžio 13 d. Kybartai – 1967 m. liepos 25 d. Hamiltonas, Kanada) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas leitenantas.
Biografija
Kilęs iš kunigaikščių Giedraičių giminės. Ketverius mokėsi Seinų kunigų seminarijoje, iš kurios buvo pašalintas už dalyvavimą lietuviškoje veikloje. Pirmojo pasaulinio karo dalyvis, Rusijos imperijos kariuomenės štabskapitonas.
George Gordon Byron
Biografija
Bairono kūrybos kelias prasidėjo 1807 m., kai buvo išleistas poezijos rinkinys „Laisvos valandos“. Pirmąjį Bairono poezijos rinkinį kritikai sutiko nepalankiai. Anoniminis autorius žurnale „Edinburgo apžvalga“ piktai kritikavo jo eilėraščius. Jam poetas atsakė satyrine poema „Anglų bardai“ (1809 m.), pašiepusia literatūrinius priešus ir kritiškai vertinančia to meto anglų literatūrą.
Jaunystėje Baironas svajojo apie aktyvią visuomeninę veiklą, kurią vertino ne mažiau už literatūrinį darbą. Žavėjosi Servantesu ir Dante. Įsitraukė į politinę veiklą. 1812 m. Lordų Rūmuose pasakė kelias kalbas, kuriose gynė darbininkus, persekiojamus airių katalikus, smerkė Anglijos kolonijinę politiką. Tuo dar labiau nuteikė prieš save reakcinę Anglijos visuomenės dalį. Pamatęs, kad vien kalbomis nieko gero nepasieks, nutarė pasitraukti iš Parlamento.
1816 m. Baironas visam laikui išvyko iš Anglijos. Iš pradžių apsistojo Šveicarijoje, o vėliau gyveno Italijoje, aktyviai dalyvaudamas nacionalinio išsivadavimo sąjūdyje. Gyvenimas Italijoje, bendravimas su italų kovotojais karbonarais dar labiau subrandino rašytojo politines pozicijas. Karbonarų pralaimėjimas paskatino gilintis į visuomenės būties dėsningumus. Rašytojas pradėjo vis labiau suvokti, kad istorijos raida – ne kažkoks paslaptingų jėgų procesas, o realūs žmonių visuomenės santykiai.
1823 m. Baironas įstojo į graikų kariuomenę ir, 1824 m. atvykęs į Graikiją, padėjo organizuoti žygį prieš pavergėjus. Tačiau mūšio poetas nebesulaukė. Susirgęs karštlige 1824 m. balandžio 19 d. poetas mirė. Graikijoje buvo paskelbtas nacionalinis gedulas, o Bairono palaikai iškilmingai palydėti į tėvynę.
Juozas Giedraitis (1892)
Biografija
1922 m. spalio mėn. baigė Aukštuosius karininkų kursus. 1927–1929 m. Trečiojo artilerijos pulko vado padėjėjas (pavaduotojas). 1928 m. pulkininkas leitenantas. 1929–1940 m. paeiliui Vilkaviškio, Raseinių, Rokiškio, Šakių apskričių viršininkas.
1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą, iš pareigų atleistas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, gyveno Liubeke, 1948 m. persikėlė į Kanadą, apsigyveno Hamiltone. Kanados lietuvių bendruomenės veikėjas.
Liesiškiai
Liesiškiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 11 km nuo Obelių.
Debesies pagrindas
Debesies pagrindas – apatinė matoma debesies dalis. Paprastai išreiškiama atstumu metrais nuo Žemės ar kitos planetos paviršiaus arba atitinkamu slėgiu hektopaskaliais.
Debesies pagrindas gali būti įvertintas nuo žemės, remiantis oro temperatūros ir drėgnumo matavimais. Vienas iš šiuolaikinių instrumentų, naudojamų debesų pagrindo matavimui yra lazerinė sistema ceilometras.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1913–1914 m.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1913–1914 m.
Absoliutus blogis: išnykimas
Absoliutus blogis: išnykimas – 2007 m. mokslinės fantastikos siaubo veiksmo filmas, režisuotas Russell Mulcahy. Tai trečiasis filmas iš „Absoliutaus blogio“ filmų serijos. Filmas yra sukurtas kompiuterinio žaidimo „Resident Evil“ serijos motyvais. Pagrindinį vaidmenį, kaip ir prieš tai buvusiuose serijos filmuose, atliko Milla Jovovich.
Apie filmą
Filmą sukūrė „Constantin Film“ ir „Davis Film“ studijos, platino „Screen Gems“. Filmo premjera įvyko 2007 m. rugsėjo 21 d. JAV. Filmas buvo komerciškai sėkmingu: jo biudžetas siekė apie 45 mln. JAV dolerių, o pasaulio kino teatruose jis surinko apie 147 mln. JAV dolerių pajamų.
Filme toliau pasakojama herojės Alisos kova su Žemę apnikusiais viruso T valdomais zombiais ir už viruso paskleidimą atsakinga „Umbrella“ korporacija. Filmas yra 2004 m. „Absoliutus blogis: apokalipsė“ tąsa. 2010 m. pasirodė filmo tęsinys „Absoliutus blogis: pomirtinis gyvenimas“.
Siužetas
Alisa atsibunda nukritusi vonioje − aplinkoje, kuri labai panaši į filmo „Absoliutus blogis“ pradžią. Ji susiranda drabužius ir išeina į koridorių, kurį kerta lazerinės apsaugos sistemos spinduliai (vėl filmo „Absoliutus blogis“ elementas). Alisa išvengia mirtinų spindulių ir užsiropščia į ventiliacijos šachtą viršuje. Iš jos ji patenka į kitą patalpą, kurioje žūsta nuo paspęstų spąstų − mažų strėlikių. Žuvusios Alisos kūną paima du biologinei aplinkai atspariais kostiumais vilkintys žmonės, kurie ją išneša į lauką ir numeta į duobę, kur jau guli dešimtys panašių Alisos lavonų. Paaiškėja, kad veiksmas vyksta požeminėje korporacijos „Umbrella“ Kalifornijos bazėje, kurioje tyrimams vadovauja daktaras Semas Aizeksas.
Praėjo penkeri metai po Rakūno miesto subombardavimo atominiu užtaisu (filmo „Absoliutus blogis: apokalipsė“ pabaiga). Tačiau korporacijos „Umbrella“ pastangos sunaikinti virusą T nepasiteisino. Virusas ištrūko iš Rakūno miesto. Greitai jis pasklido JAV, Šiaurės Amerikoje ir galų gale − visame pasaulyje. Ištisi žemės plotai virto dykynėmis, nes viruso T apkrėsti zombiai sunaikino viską. Likę sveiki ir gyvi žmonės priversti nuolat keisti buvimo vietą, nes sustojus tuoj prie jų pradeda rinktis zombiai.
Alisa vienintelė išgyveno kontaktą su virusu T, adaptuodama virusą lasteliniame lygyje. Viruso T mutacijos jai suteikė ypatingų galių valdyti aplinkinę aplinką, judėti ypač greitai ir būti labai stipria. Tuo tarpu korporacija „Umbrella“ dirba ties viruso T antivirusu. Daktaras Semas Aizeksas klonuoja vieną Alisos klonę po kitos ir daro bandymus su jomis. Tačiau bandymai yra nesėkmingi. Daktaras Aizeksas tiki, kad jei į jo rankas pakliūtų tikroji Alisa, tuomet jis galėtų sukurti antivirusą. Alisa žino, kad bet koks kontaktas su kitais žmonėmis gali ją išduoti iš kosmoso Žemę stebinčiam korporacijos palydovui. Per dykumas keliauja grupė žmonių, vadovaujamų Klerės Redfild. Tarp jų yra Alisos pažįstami iš Rakūno miesto Karlosas Oliveira ir L. Dži. Veinas. Jiems reikalinga Alisos pagalba ...
Aktoriai
ir kiti.
Volkunai
Volkunai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Posventnės valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Kalidasa
thumb|200px|Paminklas Kalidasai
Kalidasa ( – „Kali tarnas“) – senovės indų poetas ir dramaturgas, Meghadūtos, Abhidžnanašakuntalos, Kumarasambhavos ir kitų iki šiol garsių kūrinių autorius.
Tai vienas svarbiausių indų literatūros autorių, savo svarba lyginamas su Šekspyru. Pirmosios Kalidasos dramos ir poezija iš pradžių buvo pagrįstos hinduistine mitologija ir filosofija.
Biografija
Nieko nežinoma apie paties poeto gyvenimą – tiek jo gyvenamoji vieta, tiek tikslus laikmetis, kada jis gyveno. Spėjama, jog gyveno valdant Čandraguptai II (IV–V a.).
Kūryba
Išliko jo rašytos 3 dramos ir 2 epinės poemos bei 2 lyrinės poemos. Kalidasos kūriniai laikomi Sanskrito literatūros šedevrais. Jo kūrybai būdingas įmantrus kalbinis žaismas, dramoms – išradingumas.
Svarbiausi kūriniai:
Vantinis tiltas (Ryga)
Vantinis tiltas, anksčiau vadintas Gorkio tiltu – vantinis tiltas per Dauguvą Rygoje, Latvijoje. Statinys sujungia Valdemaro (kairiajame krante) ir Kalnciemo gatves (dešiniajame krante). Pastatytas 1976-1981 m. Tuo metu tai buvo trečiasis tokios konstrukcijos tiltas Sovietų Sąjungoje.
Duomenys
Vantinis tiltas pasirinktas kaip mažiausiai trukdantis laivybai Dauguvoje. Ant tilto vyksta dvipusis automobilių ir troleibusų judėjimas keturiomis eismo juostomis, įrengti du šaligatviai pėstiesiems. Tai vieno pilono tiltas su pagrindiniu 312 m ilgio tarpatramiu. Kairiakrantis tarpatramis – 89,4 m, dešiniakrantė estakada – 87,5 m + 64,6 m. Tilto ilgis virš vandens – 595 m, o su estakada – 718 m. Bendras tilto plotis – 28,5 m, pilono aukštis – 109 m.
Japonijos ekonomikos, prekybos ir pramonės ministerija
thumb|right|300px|Įėjimas į ministerijos pastatą [[Tokijas|Tokijuje.]] Japonijos ekonomikos, prekybos ir pramonės ministerija (, taip pat plačiai žinoma pagal anglišką sutrumpinimą METI) – Japonijos vykdomosios valdžios institucija, atsakinga už ekonominės politikos įgyvendinimą. Ji buvo įsteigta 2001 m. sausį, reorganizavus lig tol veikusią Tarptautinės prekybos ir pramonės ministeriją (, MITI).
Ministerijos būstinė yra Tokijo Čijodos seniūnijoje.
Istorija
METI gali būti kildinama iš 1881 m. įkurtos Žemės ūkio ir prekybos reikalų ministerijos arba vėlesnės, 1925 m. įsteigtos Prekybos ir pramonės ministerijos. Po pertvarkos, įvykdytos pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, 1949 m. gegužę buvo įsteigta Tarptautinės prekybos ir pramonės ministeriją (MITI), turėjusi 12 padalinių, atsakingų už įvairias pramonės šakas. Vėliau jos struktūra keitėsi, didelė pertvarka atlikta 1999 metais.
Spartaus ekonominio augimo metais MITI vaidino reikšmingą vaidmenį pramonės vystymesi, iškeldama perspektyvius sektorius, skatindama didesnės pridėtinės vertės gamybą ir apsaugodama vidaus rinką. Vėliau ministerijos įtaką ėmė silpti, tačiau ji lig šiol išlieka reikšminga Japonijos ekonominės politikos formuotoja.
2001 m. MITI pavadinimas buvo pakeistas į Ekonomikos, prekybos ir pramonės ministerija, dalis jos funkcijų perduota naujai įkurtai Aplinkos ministerijai.
Struktūra
Ministeriją sudaro:
Nesterovo rajonas
thumb|Stalupėnai 1906 m. thumb|Stalupėnai 1915 m. Nesterovo municipalinis rajonas, 1946–2004 m. Nesterovo rajonas  – Kaliningrado srities (Rusijos Federacija) administracinis vienetas srities pietryčių dalyje. Rajono centras – Nesterovas.
Geografija
Ribojasi rytuose su Lietuvos Respublikos Vilkaviškio rajono savivaldybe, pietuose su Lenkijos Respublika, vakaruose su Ozersko ir Gusevo rajonais, šiaurėje su Krasnoznamensko rajonu.
Rajono plotas 1062 km², iš jų 28 100 ha miškas. Rajono teritorijoje yra nemažai naudingų iškasenų – durpės, eksportuojamos ir į užsienį, statyboms tinkantis smėlis.
Istorija
1946 m. balandžio 7 d. įkurtas Stalupėnų rajonas, kuris apėmė buvusią Rytų Prūsijos provincijos Stalupėnų apskritį. 1946 m. rugsėjo 7 d. TSRS Aukščiausiosios Tarybos prezidiumo įsaku „Dėl Kaliningrado srities administracinio teritorinio sutvarkymo“ rajonas pavadintas Nesterovo rajonu. Vykdant municipalinę reformą, nuo 2008 m. oficialus pavadinimas – Nesterovo municipalinis rajonas.
Gyventojai
1939 m. Stalupėnų apskrityje buvo 175 gyvenvietės su 40 823 gyventojais. Didelė dalis vietinių gyventojų artėjant karo frontams pasitraukė į Vakarus. 1947 m. spalio 11 d. TSRS Ministrų Taryba priėmė slaptą nutarimą Nr. 3547–1169 – C „Dėl vokiečių perkėlimo iš Kaliningrado srities į Vokietijos tarybinę okupacinę zoną“. Jau pavasarį likusieji vietiniai gyventojai buvo jėga susodinti į geležinkelio vagonus ir išvežti.
2011 m. Nesterovo rajone buvo 54 gyvenvietės, iš jų vienas miestas Nesterovas. 2002 m. gyventojų surašymo duomenimis rajone buvo 11 337 gyventojai, 2010 m. – 16 996, 2011 m. – 16 219 gyventojų.
Ekonomika
Pagrindinės gamybos šakos susiję su žemės ūkio produkcijos perdirbimu, nes rajono žemdirbiai užaugina gausius derlius. Be to yra žuvies perdirbimo įmonė. Pagrindinė eksporto produkcija – durpės.
Paminklai
Rajono istorijos ir kultūros paminklų sąraše – 62 paminklai. Tarp jų Stalupėnų bažnyčia, Kristijono Donelaičio memorialas Tolminkiemyje. Turistų mėgstama vieta Vištyčio ežeras, Trakėnų žirgynas.
Savivalda
Atstovaujamasis organas – Nesterovo rajono deputatų taryba, į kurią nuo 2010 m. 16 deputatų renkama 5 metams. Taryba iš savo narių renka tarybos pirmininką. Vykdomasis organas – rajono administracija, kuriai vadovauja 5 metams renkamas administracijos vadovas.
Vykdant municipalinę reformą 2008 m. birželio 30 d. Kaliningrado srities įstatymu Nr. 256 rajone sudaryti savivaldūs administraciniai vienetai, renkantys savo tarybas:
Rajono teritorijoje iki 2008 m. buvo šios apylinkės, kurios rinko savo tarybas:
thumb|Nesterovo municipalinio rajono administraciniai subjektai nuo 2008 m.
Vietovardžiai
Ne visos gyvenvietės turėjo originalius pavadinimus lietuvių, lenkų ar prūsų kalba. Oficialiuose Prūsijos gyvenviečių sąrašuose dažniausiai kito tik vietovių statusas: Gut – viensėdis arba dvaras, Adlig – kilmingas dvaras, Königlich – karališkasis dvaras. 1929 m. daugelis šių bajoriškų priedėlių buvo panaikinta, o 1938–1939 m. pakeisti vokiečiams sunkiai besuprantami ir dar sunkiau tariami, nors vokiškai ir transformuoti senieji pavadinimai.
1945 m. rusų okupacinė karinė valdžia buvo sugrąžinusi iki 1938 m. buvusius vietovardžių pavadinimus, nes vokiečių pakeisti pavadinimai nesiderino su rusų kariniuose žemėlapiuose pažymėtais senaisiais prūsiškais ir lietuviškais vietovių pavadinimais. Tačiau 1947 m. TSRS Aukščiausiosios Tarybos prezidiumo įsaku pakeitus rajono didesnių gyvenviečių pavadinimus, buvo pakeisti ir mažųjų gyvenviečių, dažniausiai buvusių dvarų, pavadinimai.
Vakarų frontas (Pirmasis pasaulinis karas)
Vakarų frontas – vienas Pirmojo pasaulinio karo kovos frontų, buvo pradėtas 1914 m. rugpjūčio 3 d. Jis apėmė Belgijos, Liuksemburgo, šiaurės rytines Prancūzijos bei Elzaso-Lotaringijos teritorijas. Ši kovos linija tiesėsi nuo Šiaurės jūros iki pat Šveicarijos. Ji liko nepakitusi iki pat karo pabaigos.
Nuo 1915 iki 1917 m. šiame fronte buvo mestos įvairaus masto pajėgos, tačiau nei vienai pusei nepavyko įgauti didesnio pranašumo ar pergalės. Vienos didžiausių kovų Vakarų fronte pagal žūčių skaičių buvo Verdeno mūšis (700 000 žūčių), Somos mūšis (daugiau nei vienas milijonas žūčių) ir Pašendeilo mūšis (600 000 žūčių).
Siekiant pasiekti pergalę bet kokiais būdais, Vakarų fronte buvo panaudotos naujosios karo technologijos – cheminis ginklas, tankai ir lėktuvai.
Stanislovas Tiškevičius Logoiskis
Stanislovas Tiškevičius Logoiskis (, 1829 m. balandžio 13 d. Žemojoje Panemunėje – 1897 m. vasario 26 d. Varšuvoje) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, Lelijos herbo grafas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Logoisko šakos. Tėvas Henrikas Jurgis Tiškevičius Logoiskis. Motina Eufrozina Šolaiska. Broliai Mykolas Tiškevičius Logoiskis II, Henrikas Tiškevičius Logoiskis II, Mikalojus Tiškevičius Logoiskis II, Vincentas Tiškevičius Logoiskis
Šeima
1842 m. vedė, žmona Helena Kolyško, sūnūs Henrikas Tiškevičius Logoiskis, Benediktas Tiškevičius Logoiskis, Mykolas Tiškevičius Logoiskis III
Humano pavieto bajorų maršalka.
Antarkties sutartis
thumb|Antarkties sutarties simbolis. Antarkties sutartis (angl. Antarctic Treaty) – tarptautinė sutartis, reguliuojanti pasaulio valstybių teises į Antarktidą, vienintelį žemyną be nuolatinių vietinių gyventojų. Sutartis buvo pasirašyta 1959 m. gruodžio 1 d., o įsigalėjo po pusantrų metų – 1961 m. birželio 23 d. Iki šiol sutartis buvo pasirašyta 50 valstybių. Vienintelė Baltijos šalis, pasirašiusi šią sutartį, yra Estija. Pagal šią sutartį yra draudžiama Antarktidą naudoti bet kokiems kariniams tikslams, sutartyje žemynas įvardijamas kaip draustinis, atviras tik moksliniams tyrimams. Ši sutartis tapo pirmuoju ginklų kontrolės susitarimu, įvestu Šaltojo karo metu.
Antarkties sutartis, kartu su kitais, vėliau priimtais nutarimais, sudaro Antarkties sutarčių sistemą (angl. Antarctic Treaty System (ATS)). Būstinė, vadinama Antarkties sutarčių sekretoriatu, nuo 2004 m. rugsėjo mėn. yra įsikūrusi Buenos Airėse, Argentinoje.
Damien Hirst
Demienas Herstas (, g. 1965 m. birželio 7 d. ) – Britanijos skulptorius, instaliacijų menininkas, tapytojas, grafikas ir meno kuratorius, išgarsėjęs XX a. paskutiniajame dešimtmetyje.
Antarkties sutartis
Antarkties sutarties straipsniai
right|300px|thumb|Netoli Rusijai priklausančios [[Fadėjus Belingshauzenas|Belingshauzeno stoties kranto palikta nebenaudojama technika. Tokie ir panašūs atvejai yra uždrausti po 1998 m. priimto Aplinkos apsaugos protokolo.]] right|300px|thumb|[[1959 m. siųstas laiškas, minintis pirmojo pašto atidarymą Australijos Antarktinėje teritorijoje.]]
Damien Hirst
Biografija
Demienas Herstas gimė 1965 m. birželio 7 d. Anglijos Bristolio mieste, augo Lydse. Po 1980 m. persikėlė į Londoną, pradėjo dailininko veiklą kaip tapytojas ir asambliažistas. 1986−1989 m. jis mokėsi Goldsmiths menų koledže (Londono universiteto dalis) ir išgarsėjo kaip kuratorius, 1988 m. suorganizavęs savo bendramokslių studentų parodą „Freeze“. Šios parodos metu susiformavo Jaunųjų Britanijos Menininkų grupė, kuri tapo sėkmingiausia Britanijoje paskutinį XX a. dešimtmetį. D. Herstas ilgainiui tapo žymiausiu iš šių menininkų, nors jo darbai parodoje „Freeze“ buvo beveik nepastebėti. Parodoje apsilankė vienas įtakingiausių Anglijos meno kolekcionierių ir propaguotojų Charles Saatchi. Būtent per jį D. Herstas sparčiai pradėjo garsėti savo instaliacijomis, kuriose pristatydavo vitrinose formaldehide įmerktus žuvusius gyvūnus. Jo kūrybai būdingas mirties motyvas. Instaliacijoms D. Herstas specialiai parinkdavo sudėtingus, maskuojančius kūrinio esmę pavadinimus. Pavyzdžiui, vienu geriausiai žinomų jo kūrinių yra 1991 m. ryklio formaldehide instaliacija pavadinimu „Fizinis mirties neįmanomumas kieno nors gyvo sąmonėje“. Kartu instaliacijas menininkas papildydavo gyvais gyviais: vabzdžiais, peteliškėmis. Kitą instaliacijų grupę sudarė lentynų dėžės su įvairiais objektais. Savo tapybos darbuose D. Herstas vaizdavo didelius taškus, peteliškes, kūrė kompozicijas, naudodamas besisukantį mechanizmą. thumb|right|220px| D. Hersto instaliacija su rykliu 2008 m. parodoje Kijeve 1992 m. D. Herstas dalyvavo bendroje Jaunųjų Britanijos Menininkų parodoje Charles Saatchi galerijoje, 1995 m. buvo apdovanotas Ternerio prizu. Pagrindinės D. Hersto parodos įvyko:
D. Herstas XXI a. pradžioje tapo vienu žymiausių ir brangiausių pasaulio menininkų. Savo instaliacijoms kurti jis samdė padėjėjus, kurių vienu metu galėjo būti nuo 120 iki 160. 2007 m. menininkas sukūrė kūrinį: platininę kaukolę su tikrais dantimis, inkrustruotą deimantais, pavadinimu „Vardan Dievo meilės“, kurios vertė galėjo būti apie 50 mln. svarų sterlingų. 2008 m. D. Herstas surengė savo kūrinių bendrą aukcioną Sotheby's namuose Londone, kuris surinko daugiau nei 111 mln. svarų sterlingų (apie 198 mln. JAV dolerių)., ir sumušė brangiausio vieno menininko aukciono rekordą. Menininkas įvardintas turtingiausiu pasaulio dailininku, kurio turto vertė vertinta apie 215 mln. svarų sterlingų (330 mln. JAV dolerių, 2012 m. pagal „The Sunday Times“ ). D. Herstas turi namus Londone ir Devone, yra vedęs Maia Norman, su kuria susilaukė 3 vaikų. Jis taip pat rašė knygas, kūrė restoranų dizainą, bendradarbiavo popmuzikos projektuose, eksperimentavo kine. 2015 m. spalį D. Herstas atidarė savo paties finansuotą muziejų Londone, kuriame eksponuojama jo 3000 meno kūrinių kolekcija.
Antarkties sutartis
Kiti susitarimai
Kiti susitarimai, kurių yra apie 200, buvo priimti Antarkties sutartį pasirašiusių valstybių susitikimuose ir patvirtintos jų atitinkamų valdžios institucijų. Pagrindinės priimtos sutartys yra:
Narių sąrašas
* Pretenzijų teritorijos sutampa.
** Pasiliko teisę reikalauti teritorijų.
Susitikimai
right|400px|thumb| {{legend|#804000|viena iš pasirašiusiųjų bei pretenzijų turinti šalis}} {{legend|#ff8040|viena iš pasirašiusiųjų bei pasilikusi teisę reikalauti pretenzijų šalis}} {{legend|#00ff00|viena iš pasirašiusiųjų šalių, visavertė narė}} {{legend|#ffff00|viena iš pasirašiusiųjų šalių, valstybė-stebėtoja}} {{legend|#cdc3cc|sutarties nepasirašiusi šalis}}
Kasmetiniuose susitikimuose-forumuose yra sprendžiami įvairūs tarptautiniai Antarktidos regiono administraciniai bei valdymo klausimai. Nuo 1961 m. iki 1994 m. Antarkties sutarčių konsultaciniai susitikimai (angl. The Antarctic Treaty Consultative Meeting (ATCM)) vykdavo kartą per dvejus metus, tačiau 1994 m. susitikimai pradėti organizuoti kasmet. Jie vyksta sutartį pasirašiusiose valstybėse, o kurioje šalyje vyks susitikimas yra nustatoma abėcėlės tvarka pagal valstybių pavadinimus anglų kalba. Tik 28 iš 50 sutartį pasirašiusių valstybių gali priimti sprendimus, o kitos 22 valstybės yra tik stebėtojos, t. y. turi teisę dalyvauti, bet neturi jokio lemiamo balso. Balsą kasmetiniuose susitikimuose turi pirmosios sutartį pasirašiusios valstybės (12 valstybių) bei dar 16 šalių, kurios yra pareiškusios susidomėjimą, t. y. tiesiogiai susijusios su Antarktida, jos tyrinėjimu ir kita svarbia moksline veikla šiame žemyne.
Antarkties sutarčių sekretoriatas
2004 m. rugsėjo mėn. vieno iš Antarkties sutarties pasirašiusių valstybių susitikimo metu buvo įkurtas Antarkties sutarčių sekretoriatas (angl. Antarctic Treaty Secretariat). Sekretoriatas įsikūrė Buenos Airėse, Argentinoje. Janas Huberis (Nyderlandai) tapo pirmuoju sekretoriato vadovu ir šioje pozicijoje išbuvo penkerius metus iki 2009 m. rugpjūčio 31 d. Manfredas Reinke (Vokietija) pakeitė jį 2009 m. rugsėjo 1 d. ir vadovu buvo paskirtas ketverių metų laikotarpiui.
Veikla, kuria užsiima Antarkties sutarčių sekretoriatas, galima suskirstyti į keletą sričių:
Tabgačai
Tabgačai (senovės tiurkų kalba: Tabgach, kin.: 拓拔 Tuòbá), tuoba, toba – senovės tauta, kilusi iš Mandžiūrijos, šianbų tautos klanas, kuris III–VI a. kontroliavo Mongolų plynaukštę. Dalyvaudamas IV a. tautų kraustymuose, jis vienu metu kontroliavo ir didelę dalį šiaurės Kinijos, ten įkūręs Dai ir Šiaurės Vei valstybes.
Etimologija
Kiniškuose šaltiniuose tauta žinoma pavadinimu 拓拔 Tuòbá, tačiau rekonstruoti senovės tiurkų kalbos raštai naudoja pavadinimą tabgach (taip tauta vadinama ir daugelyje tiurkų kalbų). Šis etnonimas kildinamas iš tiurkiškų žodžių toprak (kilęs iš žemės) arba topkapi (apvalus).
Kilmė ir hegemonija
Tabgačai, kaip ir visi šianbai kilo iš Chingano kalnagūbrio, kuris skiria Mongolijos plynaukštę nuo Mandžiūrijos. Didelėje šianbų imperijoje prasidėjus dezintegracijai, ilgainiui Mongolijos plynaukštę kontroliuojantys sianbai pradėti vadinti tabgačais.
III a. jų stepių valstybę pradėjo valdyti viena dinastija, kurios įkūrėjas buvo Tuoba Livei (219–277). Tuoba Luguan (294–307) laikais tagbačų imperija padalinta į tris dalis, kurių kiekvieną valdė atskiras valdovas.
Šiaurės Vei
386 m. žlugus Ankstyvajai Čin, paskutiniojo Dai kunigaikščio palikuonis Tuoba Gui atkūrė tabgačų valstybingumą, ir jo valstybė vėliau tapo žinoma kaip Šiaurės Vei. Ši valstybė gana greitai įsitvirtino visoje Šiaurės Kinijoje, tapdama viena didžiausių ir svarbiausių valstybių šiuo chaotišku Kinijos istorijos laikotarpiu. Šiaurės Vei egzistavo iki 534 m.
Likimas
Ilgainiui tabgačai buvo išstumti iš Mongolijos plynaukštės, kur įsitvirtino žužanai. Šiaurės Vei tabgačai labai greitai perėmė kinišką kultūrą, raštą, papročius ir buvo greitai asimiliuota. Galiausiai apie šią tautą nebeliko jokių žinių.
Galius Kličius
Galius Kličius (g. 1950 m. gegužės 10 d. Vilniuje) – Lietuvos teatro ir kino dailininkas, scenografas.
Biografija
1973 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1972–1975 m. dirbo dailininku Vilniaus universiteto Kiemo teatre, 1976–1978 m. – scenografu Jaunimo teatre, 1978–1993 m. Lietuvos kino studijoje.
Sukūrė scenografijų spektakliams Šiaulių, Panevėžio, Lietuvos nacionaliniame dramos, Lietuvos operos ir baleto teatre, televizijos, kino filmams. Scenovaizdžiams būdingas humoras, ironija, elementų gausa. Dalyvauja scenografijos parodose (Vilnius 1977 m., Talinas 1981 m., Ryga 1985 m.). Nuo 1993 tapo paveikslus. Kūrinių turi Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejus.
Scenografija
Teatre: Televizijoje: Kine:
Petras Griškevičius
Petras Griškevičius (1924 m. liepos 19 d. Kriaunose, Rokiškio apskr. – 1987 m. lapkričio 14 d. Vilniuje) – komunistų partijos ir tarybinis veikėjas, buvęs LKP CK pirmasis sekretorius.
Biografija
Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, 1941 m. pasitraukė į Rusiją. 1942–1943 m. – 16-osios lietuvių šaulių divizijos karys. 1943 m. rugsėjį atskraidintas į Rokiškio apskritį pogrindinei kovai su okupacine nacių administracija ir tarybinei propagandai skleisti.
1948 m. baigė Respublikinę partinę mokyklą, 1958 m. – Neakivaizdinę aukštąją partinę mokyklą prie TSKP CK. 1948–1950 m. dirbo LKP CK. 1950–1951 m. – „Valstiečių laikraščio“ atsakingasis redaktorius, 1952–1953 m. – Vilniaus srities laikraščio „Raudonoji žvaigždė“ redaktorius, 1953–1955 m. – „Tiesos“ redaktoriaus pavaduotojas.
Partinė karjera
thumb|left|150px|P. Griškevičiaus kapas [[Antakalnio kapinėse]] Nuo 1955 m. – LKP Vilniaus miesto sekretorius, vėliau – II sekretorius, 1964–1971 m. P. Griškevičius – LKP CK Organizacinio – partinio darbo skyriaus vedėjas. 1974–1987 m. LKP CK pirmasis sekretorius. Nuo 1958 m. P. Griškevičius buvo LKP CK narys, 1966–1971 m. – kandidatas į LKP CK biuro narius, nuo 1976 m. – TSKP CK narys, nuo 1979 m. – vienas TSRS AT Sąjungos tarybos pirmininko pavaduotojų.
Vykdė TSKP politiką, diegė kabinetinį darbo stilių, buvo labai atsargus, nerodantis didesnės iniciatyvos – atitiko L. Brežnevo stagnacijos vadovo tipą. Nuolaidžiavo rusifikacijai. P. Griškevičiaus vadovavimo metais daugelyje Lietuvos TSR gyvenimo sričių sustiprėjo paradiškumas, nomenklatūrinių darbuotojų neveiklumas, protekcionizmas ir korupcija. Prasidėjus M. Gorbačiovo pertvarkai reiškėsi kaip vienas konservatyviųjų komunistų jėgų pagrindinių vadovų.
Kūrybinė veikla
P. Griškevičius parašė 13 knygų, propaguojančių TSKP ir tarybinę sistemą. Iš rusų kalbos išvertė grožinių literatūros kūrinių.
Liubotynas
Istorija
Liubotynas įkurtas 1650 m. Ukrainos kazokų. 1937 m. buvo suteiktos miesto teisės.
Jon Lilygreen
Tais pačiais metais atlikėjas tapo grupės „Editions“ nariu. 2011 m. pavasarį kolektyvas išleido pirmąjį EP pavadinimu „Growing Up Is Getting Old“. EP albume taip pat įtrauktas ir Katy Perry dainos „Firework“ koveris.
Pūkuotoji korifanta
Pūkuotoji korifanta (Coryphantha elephantidens) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalas. Stiebas suplotos rutuliškos formos, iki 25 cm skersmens, su savotiškais gumburėliais, ant kurių yra po vieną areolę. Iš kiekvienos areolės išauga 5-9 dygliai. Žiedai rausvai violetiniai, su šviesesnėmis žiotimis. Pražysta maždaug 10 ir daugiau metų amžiaus.
Auga centrinėje Meksikoje. Dauginama sėklomis.
Vaivorykštinės lūpažuvės
Vaivorykštinės lūpažuvės (Pseudocoris) – lūpažuvinių (Labridae) šeimos žuvų gentis.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1914–1915 m.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1914–1915 m.
Liesniškė
Liesniškė – viensėdis Ignalinos rajono savivaldybėje, 17 km nuo Dūkštelių, prie Dysnykščio ežero.
Istorija
XX a. pr. pateko į Novoaleksandrovsko apskritį, Rimšės valsčių. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Rimšės valsčius).
Rytis Juknevičius
Rytis Juknevičius (g. 1993 m. gruodžio 15 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkas.
Dirvoniškis (Papilys)
Dirvoniškis – viensėdis Biržų rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Papilio, Trakelių miško pašonėje. Išnykęs. 1923 m. buvo 1 ūkis.
Rytis Juknevičius
2015 m. gruodžio pradžioje persikėlė į Prancūzijos trečią lygą, Bordo „JSA“ komandą, su kuria pasirašė sutartį iki sezono pabaigos. 2016 m. lapkričio pradžioje pasirašė sutartį iki sezono pabaigos su Marijampolės „Sūduvos“ klubu.
Julgī Stalte
Julgė Staltė (, g. 1978 m. spalio 28 d. Rygoje, Latvijoje) – lyvių dainininkė, liaudies muzikė, visuomenės ir kultūros veikėja, pedagogė.
Biografija
Gimė lyvių folkloristų šeimoje. Gavo lyvišką vardą: reiškia 'drąsus, -i, šaunus, -i'. 1996 m. Julgė Staltė Rygoje baigė Šiaurės šalių gimnaziją. Estijos Viljandžio kultūros koledže ir Latvijos kultūros akademijoje studijavo folklorą. Folkloro ansamblio „Skandinieki” vadovė, šeimyninės folkloro grupės „Stalti“ narė, dainuoja bendrose lyvių ir estų grupėse „Tuļļi Lum“ ir „Tai Tai“. Nuo 2018 m. su etnomuzikologu Ėriku Zepu (Ēriks Zeps) groja ir dainuoja duete TKP („Tā kā pērn“). 2020 m. duomenimis, dešimt metų dirbo ikimokyklinio ugdymo įstaigų ir pradinių klasių muzikos mokytoja.
J. Staltė prisideda prie lyvių kalbos mokymo ir gaivinimo, jos išmoko iš savo senelio jūrų kapitono Oskaro Stalto. Aktyviai dalyvaudama renginiuose Latvijoje ir svetur, žiūrovus ir klausytojus supažindina su lyvių kalba, tradicijomis, folkloru ir kultūra. 2005 m. estų režisierius Lyvas Niglasas (Liivo Niglas) apie ją, kaip lyviškosios tapatybės saugotoją, pastatė dokumentinį filmą „Julgi“. Rygos tarybos Švietimo, kultūros ir sporto departamentas kasmet teikia „Baltojo žvirblio“ (latv. „Baltais zvirbulis“) apdovanojimus kultūros srityje, ir 2016 m. J. Staltė buvo apdovanota už indėlį į lyvių kultūros paveldo išsaugojimą, nes suorganizavo renginių ciklą „Lyvių diena“ (lyv. „Līvõd pǟva“). Nuo 2020 m. gruodžio 30 d. iki vasario vidurio Lyvių institutas, remiamas Valstybės kultūrinio kapitalo fondo, savo YouTube paskyroje kas savaitę jaunimui ir vaikams skelbė vaizdo įrašus su originaliomis mokomosiomis lyvių kalbos žinovų parašytomis dainomis, ir Julgė Staltė sukūrė bei su šeima atliko lyviškas dainas „Lugūd“ („Skaičiai“), „Mis kītõbõd lūomõd“ („Ką sako gyvūnai“), „Tējizt“ („Darbų atlikėjai“). Julgė Staltė kuria lyviškas dainas ir nedalyvaudama projektuose. Latvijos radijuje rengia lyvių tautosaka paremtas laidas vaikams, Mazirbėje vykstančiose lyvių vaikų vasaros stovyklose prisideda prie lyvių kalbos, tradicijų, folkloro ir kultūros sklaidos.
Kaip aktyvi finougriškosios lyvių tapatybės puoselėtoja, Lyvių sąjungos Rygos skyriaus narė, 2021 m. birželio 16–18 d., drauge su keturiais kitais delegatais, atstovavo lyviams ir jų visuomeninėms organizacijoms VIII finougrų tautų pasauliniame kongrese, vykusiame Tartu, Estijoje. Julgė Staltė reguliariai dalyvauja finougrų folkloro ir kultūros dienose, šventėse. 2022 m. gruodžio 13 d. UNESCO būstinėje Paryžiuje, Prancūzijoje, vyko Tarptautinio vietinių gyventojų kalbų dešimtmečio (2022–2032), kurį paskelbė Jungtinių Tautų Organizacija, atidarymo renginys, jame dalyvavo daugiau kaip 700 delegatų iš visų 193 UNESCO valstybių narių, ir lyviams šiame renginyje atstovavo Julgė Staltė su abiem dukterim bei Valtas Ernštreitas.
Šeima
Tėvai – Dainis Staltas ir Helmė Staltė, broliai – politikas Davis Staltas ir muzikas, žinomas dūdmaišininkas Raigas Staltas (miręs, 1967–2014). Julgė Staltė buvo ištekėjusi už estų aktoriaus Marguso Grosnejo (Margus Grosnõi), santuokos laikotarpiu Margusas buvo priėmęs Staltės (Stalte) pavardę. Su Margusu Julgė Staltė susilaukė sūnaus Karlio Oskaro. Taip pat turi dvi dukteris – Lelū ir Aną Ky (Anna Kī).
Kartais Julgė Staltė klaidingais giminystės ryšiais siejama su lyvių patriarchu Karliu Stalte.
Henrikas Tiškevičius Logoiskis II
Henrikas Tiškevičius Logoiskis (, 1827 m. Panemunėje – 1897 m. Kijeve) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, Lelijos herbo grafas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Logoisko šakos. Tėvas Henrikas Jurgis Tiškevičius Logoiskis. Motina Eufrozina Šolaiska. Broliai Mykolas Tiškevičius Logoiskis II, Stanislovas Tiškevičius Logoiskis, Mikalojus Tiškevičius Logoiskis II, Vincentas Tiškevičius Logoiskis
Kijevo banko direktorius.
Šileikėnai
Šileikėnai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 7 km į pietvakarius nuo Suginčių.
miniatiūra|220px|left|Sodyba prie kelio miniatiūra|220px|left|Akmuo su įrašu „Šileikėnų kaimui atminti. 2011“
Istorija
1554 m. Martynų kaime (Mertynie) gyveno Bartkus Šileikėnas. Kaimo vardas Šileikiai minimas 1657 m. Alantos bažnyčios metrikų knygoje, 1662 m. ten pat užrašytas Stanislovas Židonis iš Šileikėnų. XVIII a. Šileikėnai priklausė Toliejų seniūnijai. 1765 m. 7 ūkiai. XX a. pradžioje Šileikėnai dar buvo vadinami Putnomis, nes gyveno daug Putnų.
Sovietmečiu veikė Šileikėnų pradinė mokykla.
Mazovė
Mazovė, Luenja , seniau dar Mazojė  – 400 km ilgio upė pietryčių Afrikoje, tekanti Zimbabvėje ir Mozambike, stambus Zambezės intakas.
Mazovės ištakos yra šiauriau Hararės (Zimbabvė), iš ten teka į šiaurę, paskui į šiaurės rytus. Ten dalis Zimbabvės-Mozambiko valstybės sienos eina Mazove. Įteka į Zambezę (°N, °W).
Kaip ir daugelis pietų-centrinės Afrikos dalies upių Mazovė labai priklauso nuo sezoninių pokyčių – liūčių sezono metu būna patvinusi, o sausuoju laikotarpiu – labai mažavandenė. Liūčių sezonu audringi upės vandenys plauna krantus, neretai pridaro žalos pakrantės bendruomenėms ir plantacijoms.
Upės vandenys naudojami laistymui. 1920 m. vandens kaupimui 40 km į šiaurę nuo Hararės citrusų plantacijų laistymui buvo pastatyta Mazovės užtvanka.
Istoriškai Mazovė buvo svarbi prekybinė trasa, kuria ėjo vandens kelias iš Monomotapos karalystės. Juo buvo gabenamas auksas, dramblio kaulas ir kitos afrikinės prekės. Jos baseine koncentravosi svarbiausi Monomotapos miestai ir portugalų feiros. Mazovė ir jos intakai populiarūs aukso ieškotojų tarpe.
Rudiliai (Molėtai)
Rudiliai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje. Netoli yra Levaniškių kaimas.
Etimologija
Kaimo vardas kilęs iš asmenvardžio Rudilis.
Istorija
1554 m. – XVIII a. priklausė Liliškių dvarui.
Chesus Marija
Chesus Marija  – miestas Argentinoje, Kordobos provincijoje, 48 km į šiaurę nuo Kordobos. Kolono (Kolumbo) departamento centras.
Vietovės apgyvendintos XVIII a. Oficialiai miestą 1878 m. įkūrė jėzuitai misionieriai. Pavadintas Jėzaus Kristaus ir Švč. Marijos garbei. Augo kaip stotis prie kelio tarp Peru kasyklų ir Atlanto vandenyno uostų. XIX a. pab. į miestą atvyko daug italų imigrantų. Maisto pramonė (vyno, likerio gamyba).
Nacionalinė policija (Prancūzija)
Nacionalinė policija  – viena iš dviejų policijų Prancūzijoje, iki 1966 m. buvusi Sûreté nationale. Pavaldi Vidaus reikalų ministerijai. Jurisdikcija apima vidutinius ir didelius miestus.
Kita Prancūzijos policija yra Nacionalinė žandarmerija, kurios jurisdikcija apima mažus miestus, kaimo vietoves ir pasienį.
Nacionalinė policija veikia vidutiniuose ir dideliuose miestuose, kur ji:
Organizacija
Nacionalinei policijai vadovauja generalinis direktorius (directeur général de la police nationale), dabar tai – Frédéric Pechenard. Generalinis direktorius tiesiogiai vadovauja Nacionalinės policijos generalinei direkcijai (Direction Générale de la Police nationale; DGPN).
Policija sudalinta į direkcijas:
Ankstesnės direkcijos
2008 m. liepos 1 d. dvi Nacionalinės policijos direkcijos: buvo sulietos į vieną vidaus žvalgybos agentūrą.
Naujoji agentūra pavadinta Centrinė vidaus žvalgybos direkcija (Direction centrale du renseignement intérieur; DCRI). Ši direkcija tiesiogiai pavaldi Prancūzijos vidaus reikalų ministrui. Dabartinis direkcijos direktorius yra (Bernard Squarcini), anksčiau buvęs DST direktorius, kuris anksčiau buvo ir RG vado pavaduotojas.
Ginklai
thumb|Pistoletas Sig Pro SP 2022, dabartinis Prancūzijos policijos asmeninis ginklas 1935 m. Prancūzijos policija naudojo įvairius asmeninius ginklus, tiek revolverius, tiek savitaisius pistoletus. Žinomiausi buvo revolveriai MAS 1873 revolver ir MAS 1892, pistoletai FN M1900 ir „Ruby“, daug kitų privačiai pirktų ginklų.
Išsyk po Antrojo pasaulinio karo buvo naudojama daug karinių ginklų, dažnai trofėjinių, tokių kaip pistoletai Mauser HSc ir Walther P38, šautuvai Karabiner 98k.
1951 m. imta standartizuoti policijos ginklus, pereita prie 7,65 mm pistoletų RR 51 ir pistoletų kulkosvaidžių MAS-38 ir MAT-49. Nuo 1953 m. dėl dažniau pasitaikančių prievartos aktų ir Alžyro karo Respublikinės saugumo kuopos perginkluotos 9 mm pistoletais MAC Mle 1950.
Nuo maždaug 1960 m. imta naudoti stambaus kalibro revolverius, pvz., Manurhin MR 73 ir Ruger SP-101. Po dvidešimties metų imta standartizuoti naudojamus revolverius. 8-tąjį dešimtmetį į ginkluotę įtraukti šturmo šautuvai SIG SG 543, skirti naudoti kovoje su gerai ginkluotais organizuoto nusikalstamumo nariais bei teroristais.
Po 2000 m. imta pereidinėti prie savitaisų pistoletų ir 9 mm kalibro. Keletą metų standartiniu Nacionalinės policijos ir Nacionalinės žandarmerijos pistoletu buvo Beretta 92FS. 2003 m. abi institucijos sudarė didžiausią po Antrojo pasaulinio karo laikų pistoletų pirkimo kontraktą ir nupirko apie 250 tūkst. SIG SP 2022 pistoletų. Manoma, kad šie ginklai liks ginkluotėje iki 2022 m.
Automobiliai
Daugelis Nacionalinės policijos automobilių yra prancūziškų markių (daugiausia Renault, Citroen ir Peugeot), tačiau dalis automobilių yra Ford ir Opel. Neuniformuoti policininkai iš specialiųjų policijos dalinių naudoja pačių įvairiausių gamintojų automobilius.
Policijos sraigtasparniai
Nacionalinė policija turi 70 sraigtasparnių.
Togas
Togo Respublika (Togas) – valstybė Vakarų Afrikoje. Ribojasi su Gana vakaruose, Beninu rytuose, Burkina Fasu šiaurėje ir Gvinėjos įlanka pietuose.
Istorija
Dabartinio Togo teritorijos pietinėje dalyje nuo seno vystėsi Benino civilizacija. Pietinis Togas, pietryčių Gana ir Beninas sudarė šios civilizacijos kultūrinį regioną, kuris nuo XVI a. vadintas Vergų krantu. Čia gyveno įvairios gbe grupės tautos. Dabartinio Togo teritorija buvo apgyvendinta daugiausia eve tautos, kuri išvystė aukšto lygio kultūrą ir sukūrė ankstyvuosius politinius darinius. Šiek tiek šiauriau jorubai sukūrė Atakpamės valstybę. Pakrantėje, netoli dabartinio Anecho uosto smulkias valstybėles sukūrė genai. Šiaurinė Togo dalis buvo daugiau veikiama iš Sahelio civilizacijos (daugiausia iš mosių valstybių). Ten susikūrė gentinės karalystės Basari, Kabu, Čokosi (su centru Mango), Kotokoli (su centru Sokodėje).
Europiečiai (portugalai ir olandai) Vergų kranto pakrantėje pasirodė XV a. XVII a. europiečiai dalį Vergų kranto (dabartinio Benino pakrantę) pavertė vienu stambiausiu vergų prekybos tašku, tuo tarpu dabartinio Togo pakrantė dėl natūralių uostų pakrantėje trūkumų palyginus ilgai liko nekolonizuota. Britų imperijai įsitvirtinus Akanalande (Ganoje) vakaruose, o Prancūzijos imperijai - Dahomėjoje rytuose, XIX a. pabaigoje Vokietija įsiterpė tarp jų. Negaudami sutikimo įsikurti iš vietos pakrančių karalysčių - Anecho ir Agbodrafo, vokiečiai sudarė sutartį su mažo Togo kaimelio vaduku, ir tai davė pradžią jų kolonijai, o kartu šalies pavadinimui.
Sverbdamiesi į šalį gilyn, vokiečiai gavo teritorijas vakaruose iki pat Voltos upės ir suformavo Togolando koloniją. 1918 m., Vokietijai pralaimėjus karą, Togolandas buvo padalintas išilgai tarp Britanijos ir Prancūzijos. Vakarinė dalis (Britų Togolendas) ilgainiui buvo integruotas į Ganą (beveik sutampa su jos Voltos provincija), o Prancūzija išlaikė teritoriją kaip atskirą koloniją - Prancūzijos Togolandą. Nepriklausoma Togas tapo 1960 m. balandžio 27 d. Netrukus po nepriklausomybės šalyje įsigalėjo diktatūra, ir 1967 m. į valdžią atėjo diktatorius gen. Étienne Eyadéma, sugebėjęs išsilaikyti iki mirties. Jam mirus 2005 m. valdžią paveldėjo jo sūnus Faure Gnassingbé.
Politinė sistema
Togas – prezidentinė respublika.
Vykdomoji valdžia susideda iš penkeriems metams renkamo prezidento (dabartinis - Faure Gnassingbé) ir vyriausybės, kuriai vadovauja prezidento skiriamas ministras pirmininkas (Edem Kodjo). Įstatymų leidžiamoji valdžia yra 81 vietų Nacionalinis Susirinkimas, kurio nariai renkami penkerių metų kadencijai. Parlamente šiuo metu dominuoja dabartinį prezidentą palaikanti Togiečių susibūrimo partija. Opozicinės partijos oficialiai leidžiamos, tačiau praktikoje neturi didelių galimybių daryti poveikį.
Nors 1991 m. šalyje buvo legalizuota daugiapartinė sistema, o 1992 metais priimta demokratinė konstitucija, lig šiol kyla skandalai dėl lyderių piktnaudžiavimo valdžia, opozicijos varžymo, rinkimų klastojimo, žmogaus teisių pažeidimų.
Administracinis suskirstymas
Togas skirstomas į 5 regionus (régions) (sostinės skliausteliuose):
Regionai skirstomi į 30 prefektūrų ir 1 komuną.
Geografija
Pietinę šalies dalį užima pelkėta, lagūnų išraižyta pajūrio žemuma. Toliau šiaurėje plyti Uači plynaukštė su vyraujančiu 60-90 m aukščiu ir geležingu dirvožemiu. Likusią dalį užima plynaukštės ir kalvynai į kuriuos įsiterpia Atakoros kalnai. Juose yra aukščiausia šalies vieta - Agu kalnas (986 m).
Kudžis
miniatiūra|Kudžio gintaras. Kudžis  – miestas Japonijoje, Ivatės prefektūroje. Kudžio miestas įsikūręs šiaurės rytinėje Ivatės prefektūros dalyje bei ribojasi su Ramiojo vandenyno skalaujama Kudžio įlanka.
Togas
Geografija
Svarbiausios šalies upės yra Voltos intakas Oti (su intakais Kumagu, Kara) bei į Atlanto vandenyną tekantis Monas (su intakais Anijė ir Amu). Prie jūros telkšo didžiausias šalyje Togo ežeras.
Klimatas tropinis. Vidutinė metinė oro temperatūra svyruoja nuo 27,5 °C prie jūros iki 30 °C šiaurėje. Lietingasis laikotarpis būna balandžio-liepos ir rugsėjo-spalio mėnesiais. Žiema nuo Sacharos pučia vėjas harmatanas.
Didžiąją dalį Togo teritorijos užima savanos. Kalnų šlaituose auga miškai.
Afrikos nacionalinis kongresas
thumb|250px|Afrikos nacionalinio kongreso vėliavaPietų Afrikos Respublikos Afrikos nacionalinis kongresas (ANC, :) – Pietų Afrikos Respublikos kairiojo centro demokratinio socializmo ideologijos politinė partija, valdanti šalį nuo 1994 m.
Kudžis
Kudžis yra vienintelė vieta Japonijoje, kurioje randama gintaro. Mieste veikia lietuviškos kultūros muziejus, kuriame galima įsigyti tradicinių lietuviškų meno dirbinių bei produktų. Taip pat veikia Gintaro rūmai, kuriuose pasirodo tokie pasaulinio lygio dirigentai, kaip Seidžis Odzava.
Pavadinimo kilmė
Manoma, jog Kudžio pavadinimas galėjo kilti iš ainų kalbos žodžio, nurodančio kopas ir smėlynus (ain. クシ = kushi). Taip pat spėjama, jog pavadinimas galėjo išsivystyti iš japonų kalbos žodžio irti, dubti (jap. 抉る = kujiru; dab. skaitymas = eguru), turint omenyje erozijos paveiktas pakrantes.
Kudžio mieste veikusios Alen tarptautinės kolegijos (veikė 1970–2007 m.) lingvistikos profesorius Kodžiras Hiokis yra pateikęs teoriją, jog miesto pavadinimas taip pat galėjo kilti iš japoniško žodžio 'banginis' (jap. クジラ = kujira).
Priešistorė bei ankstyvasis laikotarpis
Iš buvusiose Džiomon laikotarpio gyvenvietėse (šalia Nakaosanos bei Hirasavos radaviečių) iškastų nepilnai apdirbtų gintaro dirbinių bei nuoskilų spėjama, jog tarp Džiomon bei Heiano laikotarpių šiose gyvenvietėse veikė gintaro dirbtuvės. Senųjų Japonijos sostinių (Heidžokjo bei Fudživarakjo; dab. Naros prefektūra) teritorijose iškastas Kudžio gintaras leidžia manyti, jog mainai tarp šių regionų vyko jau Asukos laikotarpiu.
Ilgą laiką šiauriau Mucu žemės esančios teritorijos nepriklausė centrinei valdžiai, tik po Enkjuezo mūšio buvo įkurta Nukanobu provincija, į kurią pateko ir Kudžis.
Viduramžiai
Kamakuros laikotarpio pradžioje regiono valdžią perėmė Nanbu klanas, šiaurines Japonijos teritorijas valdęs iki pat Meidži restauracijos. Dvejus metus prieš prasidedant Muromači laikotarpiui Nanbu klano teritorijos atiteko Kudžio klanui ir buvo išskirstytos į smulkesnius administracinius vienetus, o Kudžis pateko į Kunohės apskritį. Sengoku laikotarpio pabaigoje įvyko Kunohės sukilimas, kurį numalšino antras iš trijų didžiųjų Japonijos vienytojų Tojotomis Hidejošis. Iki sukilimo teritorijas valdęs Kudžio klanas prisijungė prie Cugaru klano, kurį mūšyje nugalėjo Tojotomio pajėgos. Edo laikotarpiu Tokugavos šiogunatas šiaurinę Mucu žemės teritoriją išskyrė į Moriokos ir Hačinohės domenus bei Kudžį priskyrė pastarajam domenui.
Kadangi Hačinohės regionas pasižymėjo gausiais geležies rūdos ištekliais, jis tapo vienu didžiausių tuometinėje Japonijoje geležies gamybos regionu bei užtikrino finansinį saugumą valdantiems klanams. Taišio laikotarpiu Kudžyje įkurta pirmoji Japonijoje stambi metalurgijos įmonė, kurioje buvo apdorojama geležies rūda. Ši žaliava komercinei naudai Kudžio regione buvo išgaunama iki 1960 m., kuomet išseko rūdos ištekliai.
XIX–XX a. ir dabartis
Meidži laikotarpiu įtvirtinta moderni savivaldybių sistema; 1889 m. balandžio 1 d. šiaurinėje Kunohės apskrityje buvo oficialiai įkurtas Kudžis.
Šiuolaikinis miestas įkurtas 1954 m. lapkričio 3 d., sujungus Kudžio ir Osanai miestelius bei Samuraihamos, Jamanės, Natsui ir Ovakamės kaimus.
2006 m., suformuojant dabartinį Kudžį, buvo sujungti senasis Kudžis ir Jamagata. Miesto plotas tada padidėjo net 300 km². Smarkiai nukentėjo per 2011 m. Sendajaus žemės drebėjimą ir cunamį.