cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vilniaus-Radomo sutartis
1400 m. gruodžio pabaigoje Gardine Jogaila ir Vytautas susitiko aptarti situaciją ir priėmė sprendimus, vėliau raštu patvirtintus abiejų valstybių atstovų. Vytautas ir Lietuvos bajorai aktus priėmė 1401 m. sausio 18 d. Vilniuje, Jogaila ir Lenkijos karaliaus taryba - 1401 m. kovo 11 d. Radome. Dokumentais įteisintas naujas Gediminaičių valdžios galių pasidalijimas. Jogaila išlaikė Lietuvos valstybės tėvonines teises ir išliko aukščiausiuoju kunigaikščiu, tačiau visa valdžia LDK buvo perduota Vytautui iki mirties, jam suteiktas didžiojo kunigaikščio vardas. Jogailai ir Lenkijos karalystei Vytautas prisiekė ištikimybę.
Valdymo tvarka
Nustatyta valdymo tvarka skelbė, kad Jogaila ar jo teisėti paveldėtojai po Vytauto mirties taps LDK valdovais. Tačiau, jei nesusilaukęs paveldėtojo pirmas mirtų Jogaila, Lenkijos karalius bus išrinktas kartu su Vytautu ir Lietuvos diduomene. LDK ir Lenkija pasižadėjo abipusę paramą vykdant užsienio politiką.
Sutarties reikšmė
Vilniaus Radomo sutartimi nustatytas naujas LDK statusas ir Jogailos valdomų valstybių tarpusavio santykių modelis. Padėtis stabilizavosi. Sustiprėjo Lenkijos ir Lietuvos tarptautinė padėtis, tai buvo labai svarbu kare su Vokiečių ordinu.
Susitarimas svarbus ir tuo, jog LDK politinės tautos atstovų (bajorų) vardu pirmą kartą paskelbtas valstybinis aktas.
Susitarimo likimas
Po 1410 m. vykusio Žalgirio mūšio sutvirtėjo Ldk Vytauto padėtis. Lenkijoje atsirado jį remiančių didikų grupuotė. Tokia padėtis vertė keisti LDK ir Lenkijos 1401 m. susitarimus. 1413 m. spalio 2 d. buvo pasirašyti juos pakeitę Horodlės susitarimai.
Plunksnočiai
Plunksnočiai – buvęs kaimas Rokiškio rajone. Sudarė du palivarkai šalia Plunksnočių miškų, į šiaurės vakarus nuo Mitragalio.
Istorija
1944 m. gegužę kaimą sudegino vokiečiai.
1949 m. lapkričio 14 d., Plunksnočių miške, Rokiškio rajone, infiltruoto agento išduoti nuo rusų kareivių ir vietinių stribų granatų žuvo poetė Diana Glemžaitė-Bulovienė ir penki žiobiškėnai partizanai: Juozas Bulovas-Iksas, Nežinomasis-Dianos vyras, Antanas Bulovas- Budrys, Petras Indriuškevičius-Dainius, Jonas Katelė-Pukas ir Kazys Kirstukas-Mukas.
Kompromiso teismas
Kompromiso teismas – visuomeninė teismo institucija LDK. Sprendė daugiausia civilines bylas. Buvo sudaromas pačių ginčo šalių. Abi šalys pasirinkdavo lygų skaičių teisėjų (arbitrų), nustatydavo jiems laiką ir vietą bylai nagrinėti, o pačios įsipareigodavo paklusti jų sprendimui. Teisėjai privalėjo vadovautis Lietuvos įstatymais ir papročiais. Teisėjams nesutarus (nesusidarius balsų daugumai) arba atsisakius kuriai iš šalių vykdyti sprendimą, galima buvo kreiptis į žemės teismą, o nuo 1726 metų – į Vyriausiąjį Lietuvos Tribunolą.
Vitkiškės
Vitkiškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Lavoriškių.
Avantiurinas
thumb|right|250px|Avantiurinas Avantiurinas – smulkiakristalinė kvarco atmaina, kurioje yra daug kitų, tolygiai pasiskirsčiusių mineralų intarpų, kurie suteikia avantiurinui specifnį blizgesį. Dažniausiai tai žėručio, hematito ar htito inkliuzai.
Dar Senovės Egipte išmoko gaminti dirbtinį avantiuriną. Šis mokėjimas buvo pamirštas ir tik XVI a. stiklapūčiams iš Murano miestelio, esančio netoli Venecijos, pavyko pagaminti ruda stiklą, kuris buvo labai panašus į avantiuriną. Tai įvyko atsitiktinai vario smulkioms drožlėms patekus į skystą stiklo masę. Taip apie 1700 m. mineralas (tikrasis) buvo pavadintas avantiurinu
Šiuo metu rinkoje vyrauja dirbtiniai avantiurinai.
Mafijos sala
thumb|Mafijos salos vieta Tanzanijoje Mafijos salos (Chole Shamba) – Indijos vandenyno salynas, priklausantis Tanzanijai, Kvapiųjų salų dalis, į pietus nuo Zanzibaro. Pagrindinės salos plotas apie 400 km ². Vietiniai gyventojai – daugiausiai svahiliai žvejai. Turizmas (geros sąlygos nardytojams).
Salynas administruojamas Tanzanijos, kaip Pvani regiono rajonas (vienas iš šešių).
Istorija
Seniausios žinios siekia VIII amžių. Apie X a. į salas atsikėlė svahiliai, kurie sukūrė čia miestą-valstybę su centru Čole Mdžini. Įdomu, kad jis buvo ne didžiausioje saloje, bet vos 2 km² turinčioje mažytėje Čole salelėje. Čole Mdžini kontroliavo prekybinius kelius iš Zimbabvės sidabro kasyklų ir buvo vienas svarbiausių svahilių civilizacijos miestų. Jis buvo svarbus prekybinio kelio tarp Afrikos ir Azijos tarpinis taškas persų laivams. Tuo metu salose ir gretimose pakrantėse formavosi atskiras svahilių pogrupis - mrimai, kalbantys kimrima dialektu.
XVI a. – XVII a. salą kontroliavo portugalai, vėliau sala perėjo Omano imperijai. Omanui valdant, saloje atgijo musulmoniška svahilių kultūra.
1820 salą užpuolė Sakalava - kanibalai iš gretimo Madagaskaro vakarinių pakrančių. Jų antpuolio metu daugybė gyventojų išžudyta arba išvežta vergais. Salos ištuštėjo ir pararado savo reikšmę. Todėl vėliau pakrantėse įsigalėjęs Zanzibaro sultonatas jos nebevaldė.
1890 pagal Heligolando – Zanzibaro sutartį sala atiteko Vokietijai, kuri už salą ir dalį pakrantės sumokėjo Omano sultonui Sayyid Ali bin Said al-Said 4 mln. Vokietijos markių. Per I pasaulinį karą, 1915 m. į salą išsilaipino britai ir čia įsitvirtino. Jie prijungė salą prie Tanganikos teritorijos. 1964 m. sala, kartu su Tanganika, tapo Tanzanijos dalimi.
Mafijos sala žinoma kaip pinigų plovimo vieta. Pavadinimas veikiausiai kilo iš arabiško žodžio morfiyeh („grupė“ arba „salynas“), arba iš svahilių kalbos žodžių mahali pa afya („sveika gyvenamoji vieta“).
Ažumiškis
Ažumiškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 4,5 km į pietvakarius nuo Panemunėlio GS, greta Šetekšnos ir plento. Pastatytas paminklas 1947 m. partizaninių kovų aukoms.
Istorinis žanras
Istorinis žanras – dailės žanras, vaizduojantis reikšmingus praeities (kai kada dabarties) istorinius įvykius artimai siejasi subaltiniu žanru. Pradmenys atsirado senovės Egipte ir Mesopotamijoje. Kūrinių, vaizduojančių LKD ist. įvykius, buta jau XVI a. (kronikų iluistracijos).
Uber
Uber – iš JAV kilusi tarptautinė transporto įmonė. Būstinė įsikūrusi San Fransiske, JAV. Kompanija teikia taksi tarpininkavimo paslaugas per išmaniųjų telefonų programėlę. 2019 m. paslauga buvo prieinama 60 šalyse ir apie 400 miestų
2015 m. „Uber“ paskelbė apie plėtrą Lietuvoje.
Lietuvoje nuo 2014 m. veikia „Uber“ inžinerinis padalinys, kuriame dirba apie 38 darbuotojus. Įmonė nuolat patenka į didžiausius atlyginimus mokančiųjų sąrašus.
Alna (upė)
Alna (prūs. Alnā, ), Lava, Lyna  – upė Lenkijoje, Varmijos Mozūrų vaivadijoje ir Rusijoje, Kaliningrado srityje. Kairysis Priegliaus intakas. Prasideda Mozūrų ežeryne, prie Alnos (Łyna) kaimo Lenkijoje, 9 km į šiaurę nuo Nidzicos, aukštupyje teka per keletą ežerų. Įteka į Prieglių 72 km nuo jo žiočių, ties Vėluva.
Ilgis – 264 km, iš jų 190 km Lenkijoje ir 74 km Rusijoje. Baseino plotas – 7 126 km², iš jų 5719 km² Lenkijoje ir 1407 km² Rusijoje. Vagos plotis aukštupyje 15–20 m, vidurupyje 20–40 m, žemupyje 30–50 metrų. Gylis aukštupyje iki 1 m, vidurupyje 1,5–2 m, žemupyje 2–4 m. Srovės greitis 0,2–0,5 m/s, vidutinis nuolydis 0,52 m/km. Aukštupyje slėnis siauras, gilus, Lenkijos-Rusijos pasienyje yra rėvų, žemupyje – užtvankų. Veikia 5 hidrologijos stotys, iš jų 4 – Lenkijoje. Aukštupyje įkurtas Romano Kobenzos Alnos upės ištakų gamtos draustinis.
Svarbiausi intakai: Vadanga, Kirsna, Šimša, Pisa, Gubrė, Apta, Mozūrų kanalas (dešinieji); Spuigė, Sunia, Elmona (Elma), Svėnė (kairieji). Prie Alnos įsikūrę miestai: Olštynas, Dobre Miastas, Varmės Lidzbarkas, Barštynas ir Šipapilis Lenkijoje; Frydlandas ir Vėluva Karaliaučiaus krašte.
XIX a. Alna pradėta naudoti vandens transportui. Aukštupyje plukdyta mediena, žemupys naudotas laivybai. Vaga gilinta, valyta, tiesinta, sutvirtinti krantai, pastatytas Piniavos šliuzas. 1887–1894 m. pro šliuzą praplaukė 1130 laivų ir 295 garlaiviai, kasmet pervežta 40–60 tūkst. tonų krovinių.
Knygnešių šaltinis
Knygnešių šaltinis – šaltinis Vilkų kaime (Plungės rajonas), vakarinėje senojo Plungė-Žemaičių Kalvarija trakto (dabar Knygnešių g.) pusėje.
Aplinka
Vilkų kaimas žinomas ir senesniu pavadinimu – Alkai. Toks kaimo pavadinimas neatsiejamas nuo kaime buvusio senovės baltų šventvietės komplekso (Vilkų alkakalnis, Knygnešių šaltinis, Alkupio ir Blindupio upelis). Remiantis istoriko Vykinto Vaitkevičiaus tyrimais šį kompleksą sudarė alkas (šventvietė), vandens telkinys (upė, upelis, ežeras) ir šaltinis.
Vandens fizinės ir cheminės savybės
2012 m. rugpjūčio 29 d. Lietuvos geologijos tarnyba atliko šaltinio vandens fizinių ir cheminių savybių tyrimą. Vanduo švarus, skaidrus ir bekvapis. Vandens temperatūra 8,3 °C. Vanduo silpnai šarminis (pH – 7,56). Savitasis elektros laidis (SEL – 437 mS/cm), vandens oksidacinis ir redukcinis potencialas (Eh=+25mV), deguonies kiekis (O2=,7 mg/l). Nėra geležies nuosėdų. Šaltinio vanduo gėlas, turi mažai mineralinių medžiagų. Ištirpusių mineralinių medžiagų koncentracija 411 mg/l. Jis santykinai kietas, pasižymintis nedideliu karbonatiniu (5,14 mg-ekv/l), virinant lengvai pašalinamu, kietumu. Vandenyje aptikti nedidelis kiekis nitrato (3 mg/l) ir chlorido (11 mg/l) kiekis, nedaug organinės medžiagos (permanganato skaičius 2,2 mg/l). Ištirpusios vandenyje geležies koncentracija 0,0 mg/l. Šaltinio vanduo priskiriamas kalcio, magnio hidrokarbonatiniam tipui.
Pavadinimo kilmė
Senasis šaltinio pavadinimas nežinomas. Knygnešių šaltinio pavadinimą lėmė glaudus ryšys su unikaliu istoriniu-kultūriniu reiškiniu – knygnešyste. Šis šaltinis buvo knygnešių, einančių su draudžiamomis knygomis iš Rytų Prūsijos (Karaliaučiaus kr.) į Alsėdžius arba Žemaičių Kalvariją, sustojimo, poilsio vieta bei ženklas, kad gretimoje Bernotų sodyboje galima prisiglausti poilsiui, paslėpti knygas. Šį šaltinį ir gretimą knygnešių globėjų Bernotų sodybą mini žinomas knygnešys Jurgis Gudas.
Pasakojimai ir tikėjimai
Greta šaltinio stovi 1983 m. plungiškių Emilijos ir Algirdo Mikulskių pastangomis paslapčia pastatytas koplytstulpis bei 2014 m. Žemaitijos nacionalinio parko pastangomis įrengtas informacinis stendas.
Pasakojama, kad važiuojantys į Žemaičių Kalvarijos atlaidus, einančios ten eisenos nuo Plungės pusės visada šioje vietoje sustodavo pailsėti, pietaudavo o kunigai organizuodavo pamaldas.
Pasak I. Končiaus – „vieta stebuklinga“. Sakoma, kad šio šaltinio vanduo turi gydomųjų savybių regėjimo negalias turintiems. Ir dabar prie šaltinio apsilanko jo gydomosiomis galiomis tikintys žmones. Kad vieta buvo saugoma parodo ir pagal vietinių gyventojų pasakojimus prie šaltinio augusios didžiulės eglės, „kad net du žmones neapglėbs“.
Vietiniai gyventojai prisimena, kad „vasaros sausrų metu į šį šaltinį semtis vandens atvykdavo net iš Alsėdžių apylinkių“ (V. Vilnaitė. Vilkų km.).
Šilų pelkė
Šilų pelkė – pelkė šiaurės Lietuvoje, Biržų rajone, 6,5 km į šiaurės vakarus nuo Papilio, Šilų miške. Plotas – 5,76 km². Slūgso dviejuose lygiagrečiuose moreniniuose tarpgūbriuose, kurie iš šiaurės į pietus nusidriekę 6 km (vakarinė dalis) ir 3 km (rytinė dalis). Vakarinėje dalyje tyvuliuoja užankantis ežerėlis (0,9 ha).
Ingrida Korsakaitė
Ingrida Korsakaitė (g. 1938 m. spalio 31 d. Biržuose) – Lietuvos dailėtyrininkė, dailės istorikė, humanitarinių mokslų daktarė, visuomenės veikėja.
Biografija
1956 m. baigė Vilniaus S. Nėries vidurinę mokyklą, 1961 m. Leningrado Iljos Repino tapybos, skulptūros ir architektūros institutą. 1961–1987 m. LSSR MA Istorijos instituto Menotyros sektoriaus bendradarbė, 1982–1985 m. Dailės istorijos skyriaus vadovė. 1970 m. menotyros mokslų kandidatė.
1987–1990 m. Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto Kultūrologijos ir menotyros, 1990–1999 m. Kultūros, filosofijos ir meno instituto Dailės istorijos skyriaus mokslinė bendradarbė. 1988 m. stažavo Miunchene, 1991 m. Čikagoje. Nuo 1995 m. Tarptautinės dailės kritikų asociacijos (AICA), Tarptautinės vaikų ir jaunimo literatūros asociacijos (IBBY) narė. 1995–1998 m. Lietuvos dailės istorikų draugijos pirmininkė. Lietuvos reformacijos istorijos ir kultūros draugijos valdybos narė.
KK147
KK147 – krašto kelias, jungiantis Tauragę ir Pašventį (Jurbarko raj.) Kelio ilgis – 31,7 kilometro. Šiame krašto kelyje yra 1 „juodoji dėmė“.
Ingrida Korsakaitė
Biografija
Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys – lietuvių grafika, vaikų knygų iliustracijos istorija, išeivijos dailė. Daugelio straipsnių leidiniuose „Dailė“, „7 meno dienos“, „Literatūra ir menas“ bei kituose autorė.
KK147
Maršrutas
miniatiūra|220px|left|[[Pašventys|Pašventyje]] miniatiūra|220px|left|Ties [[Žirniškiai (Jurbarkas)|Žirniškiais]] Kelias prasideda Tauragėje, Gedimino gatvėje. Eina per Tauragės ir Jurbarko rajonus. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Stragutė, Baltrušaičiai ir Eičiai. Baigiasi Pašvenčio kaime, 10 km į vakarus nuo Jurbarko, sankryžoje su krašto keliu. Prie Baltrušaičių kerta Šešuvies upę, ties Eičiais – Laukėsos durpyno siaurąjį geležinkelį.
Nueva Locha
Nueva Locha, dar žinoma kaip Lago Agrijas (,  – „kartusis ežeras“) – miestas šiaurės rytų Ekvadore, Amazonijoje, Aguariko kairiajame krante; Sukumbijoso provincijos administracinis centras. Yra oro uostas. Eina plentas link Kito.
Nueva Locha yra svarbus naftos gavybos pramonės centras. Dėl intensyvios gavybos, aplinka smarkiai degradavusi, užteršta naftos junginiais.
Istorija
Miestas įkurtas XX a. vid. JAV kompanijai „Texaco“ pradėjus naftos gavybą. Kadangi daug naujakurių atvyko iš Lochos miesto, suteiktas Nueva Lochos pavadinimas.
Aleksis Mierlaukas
Aleksis Mierlaukas (, tikroji pavardė Friedfelds, (g. 1866 m. balandžio 15 d. Ikškilė, Uogrės rajonas – 1943 m. balandžio 19 d. Ryga) – latvių teatro aktorius, režisierius.
Biografija
Nuo 1886 m. Rygoje vaidino mėgėjų spektakliuose. 1890–1908 m. Rygos latvių teatro, 1908–1915 m. Naujojo Rygos teatro aktorius ir režisierius, 1909–1911 m., 1914–1915 m. šio teatro direktorius. 1915–1918 m. Naujojo latvių teatro Petrograde, 1919–1938 m. Latvijos nacionalinio teatro Rygoje aktorius ir režisierius, 1919–1921 m. ir šio teatro direktorius.
Vienas latvių teatro režisūros pradininkų, rėmėsi M. Reinhardto, K. Stanislavskio teoriniais principais. Spektakliams būdinga psichologijos realizmas, tikslus nacionalinis ir socialinis koloritas.
Šaltiniai
Aleksis Mierlauks
Seth Shostak
thumb|Seth Shostak
Seth Shostak (g. 1943 m. liepos 20 d.) – amerikiečių astronomas, baigęs Princtono universitetą. Seth Shostak yra seniausias astronomas dirbantis SETI institute, Mountain View Kalifornijoje. Prieš prisijungimą prie SETI projekto dirbo švietimo srityje, taip pat su teleskopais Jungtinėse Amerikos Valstijose ir Olandijoje. Seth Shostak yra SETI instituto vedamos radijo laidos Ar mes esame vieni? vedėjas, taip pat dirba Phoenix Projekte.
Bulgarijos futbolo varžybos 1932 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 1932 m.
1932 m.
Žaidė 13 komandų-apygardų nugalėtojų.
Zboriševas
Zboriševas  – kaimas Lenkijos rytuose, Sosnuvkos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Naujoji demokratija - Moterų partija
Naujoji demokratija – Moterų partija, NDMP – Lietuvos politinė partija, 1995–1998 m. Moterų partija, 2001 m. Naujosios demokratijos partija, 2001 m. susijungusi su Lietuvos valstiečių partija ir sudariusi Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjunga (VNDS).
Istorija
Lietuvos moterų partijos (LMP) steigiamasis suvažiavimas įvyko 1995 m. vasario 25 d. Partijos istorinės šaknys buvo siejamos su 1922 m. įkurta Lietuvos moterų asociacija, kuri organizavo konferencijas ir seminarus moterų padėčiai analizuoti, savimonei, saviraiškai ir pilietiškumui ugdyti. Asociacijos narės siekė, kad Lietuvos valdžios struktūros atkreiptų dėmesį į sunkėjančią moterų padėtį.
Lietuvos moterų partijos steigiamasis suvažiavimas įkūrė savarankišką, savanorišką ir savaveiksmę politinę organizaciją, vienijančią narius dalyvauti politinėje veikloje ir visuomenei aktualioms problemoms spręsti. Įkurta partija buvo struktūriškai nauja partija Lietuvoje, neturėjusi atitikmens krašto istorijoje. LMP programoje buvo nurodyta, kad jos įkūrimas buvo savotiška matristinės kultūros tąsa, jos atgimimas Lietuvoje. Partijos narės identifikavo save su Marijos Gimbutienės darbuose tyrinėtu ir aprašytu senosios lietuvių praeities matristinės kultūros sluoksniu. Pagrindinis partijos tikslas ir uždavinys buvo moterų politinės patirties ugdymas bei atstovavimas visų lygių valdžios struktūrose, stengiantis stiprinti iš politikos pasitraukusias moralumo vertybes.
Ideologija
Partijoje 1995 m. gegužės mėn. buvo apie 800 narių, o 1995 m. pabaigoje – jau per 1000. Tų pačių metų birželio mėnesį LMP turėjo 18 registruotų skyrių. Gausiausios ir aktyviausiai veikiančios grupės buvo Vilniuje, Kaune, Klaipėdoje, Alytuje, Šiauliuose.
Tarp lyderių buvo partijos pirmininkė ir LMA prezidentė profesorė Kazimiera Prunskienė, Tarybos pirmininkė poetė, verslininkė Dalia Teišerskytė, vicepirmininkės – verslininkų asociacijos viceprezidentė Valerija Brazienė Gitelman (Panevėžys) ir Kauno technologijos universiteto docentė, socialinių mokslų daktarė Ž. Simonavičienė.
1998 m. Moterų partija, siekdama išplėsti partijos įtaką visuomenėje ir politikoje, pakeitė pavadinimą į Naujoji demokratija – Moterų partija. Tai paskatino į partiją stoti ir nemažai vyrų.
2000 m. Seimo rinkimuose partija dalyvavo koalicijoje su Lietuvos demokratine darbo partija, Lietuvos rusų sąjunga ir Lietuvos socialdemokratų partija. Seimo nariais tapo Janė Narvilienė, Kazimiera Prunskienė ir Gintaras Didžiokas. Tačiau netrukus po rinkimų jie pamiršo įsipareigojimus koalicijos parneriams.
2001 m. gruodžio 15 d. Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų suvažiavime buvo pasirašyta jungimosi sutartis tarp Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų. Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos pirmininke išrinkta prof. Kazimiera Danutė Prunskienė.
Lovo ežeras
Lovo ežeras  – ežeras Rusijoje, Kolos pusiasalyje, ketvirtas pagal dydį Murmansko srityje. Telkšo 153 m virš jūros lygio aukštyje. Gylis iki 35 m. Kranto linija raižyta, gausu įlankų, pusiasalių, o pačiame ežere – salų. Suteka daug nedidelių upių, o išteka Voronia, jungianti ežerą su Barenco jūra. 1970 m. ant jos įrengus Serebriansko užtvanką Lovo ežeras pasitvenkė.
Sumidero kanjono nacionalinis parkas
Sumidero kanjono nacionalinis parkas  – saugoma gamtos teritorija pietų Meksikoje, Čiapaso valstijoje, centrinėse Čiapaso aukštumose. Įkurtas 1980 m. ir užima 217,9 km² plotą.
Parkas pasižymi labai turtinga ekosistema ir vaizdingais kraštovaizdžiais. Centrinis parko objektas – Grichalvos upės suformuotas ~1000 m gylio Sumidero kanjonas. Upė prasigriaužia pro kalkakmenio ir bazalto kalnus ir sudaro gilų, rūkuose ir žalumoje skendintį kanjoną. Be to, po liūčių susidaro kriokliai, krentantys į Grichalvos upę. Klimatas karštas ir drėgnas – ištisus metus laikosi 20-30 °C temperatūra, iškrinta virš 2200 mm kritulių (daugiausia gegužės-spalio mėnesiais).
Didelę parko dalį užima tropinės džiunglės. Jose gausu retų, endeminių augalų ir gyvūnų rūšių. Čia auga 22 orchidėjų rūšys. Sutinkamos 269 žinduolių, paukščių, roplių, varliagyvių ir žuvų rūšys; retesnės – virgininis oposumas, amerikinis krokodilas, Žofrua koata, Meksikos skruzdėda, didysis kraksas, plikagerklis garnys, šernas, baltauodegis elnias, amerikinis rudasis pelikanas, brazilinis kormoranas ir kt.
Sindziango administracinis suskirstymas
Kinijos provincija Sindziangas administraciškai yra suskirstytas į:
Šios prefektūros savo ruožtu dalijasi į 11 rajonų, 22 apskričių lygio miestus, 62 apskritis ir 6 autonomines apskritis.
7 iš apskrities lygio miestų nepriklauso jokiai prefektūrai ir išties yra valdomi Sindziango gamybos ir statybos korpuso.
Puerto El Karmen de Putumajas
Puerto El Karmen de Putumajas  – miestelis šiaurės rytų Ekvadore, Amazonijoje, Sukumbijoso provincijoje, Kolumbijos pasienyje, Putumajo dešiniajame krante, prie jo santakos su San Migelio upe.
Tamsieji amžiai
thumbTamsieji amžiai – istoriografijoje dažniausiai siejamas su ankstyvaisiais Viduramžiais Europoje (nuo maždaug 476 iki 1000 m.).
Puerto El Karmen de Putumajas
Yra lėktuvų pakilimo takas.
Tamsieji amžiai
Pavadinimo kilmė
Tamsiųjų amžių koncepciją suformulavo italų humanistai, ir pradžioje ji buvo taikoma beatodairiškai vėlyvosios literatūros lotynų kalba kritikai. Vėliau istorikai išplėtė šią sampratą ir ėmė taikyti ją ne tik lotyniškai literatūrai, bet ir apskritai tuometinės rašytinės istorijos bei materialiųjų kultūrinių pasiekimų trūkumui kritikuoti. Visuomenė dar labiau išplėtė terminą, vartodama jį menkinančiai ir plėsdama jo sferą, ir frazė „Tamsieji amžiai“ imta vartoti apibūdinant Viduramžius kaip atsilikimo laikus. Archeologijos ir kitų mokslų tobulėjimas XX a. nušvietė šį laikotarpį ir paskatino subtilesnį jo teigiamos raidos supratimą. Atsirado kiti terminai, apibūdinantys šį laikotarpį: vėlyvoji antika, ankstyvieji Viduramžiai ir Didžioji migracija, priklausomai nuo pabrėžiamo kultūros aspekto. Mūsų dienų istorikai neigia, jog ši epocha buvo „Tamsieji amžiai“, pabrėždami, jog šią mintį pagimdė laikotarpio neišprusimas ir paplitę stereotipai: daugelis ankstesnių autorių tiesiog darė prielaidą, jog tai buvo niūrus smurto ir stagnacijos laikotarpis, ir vartojo šią prielaidą savo argumentams pagrįsti.
Šniūriškis
Šniūriškis – viensėdis Biržų rajono savivaldybėje, 15 km į šiaurę nuo Biržų, Biržų girios vakariniame pakraštyje, Gervės dešiniajame krante.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Žagariškės (Kaunas)
Žagariškės (arba Žagariškiai) – buvęs kaimas dabartinėje Kauno miesto teritorijoje, piečiau Linksmadvario.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Žagariškės ribojosi su [[Marvelė (upė)|Marvelės slėniu]]
I pasaulinio karo metais vokiečiams užėmus Kauną, čia atsikėlė mobilus karo aviacijos dalinys. Kadangi iš anksto buvo planuota šiame mieste įkurti dirižablių bazę, 1915 m. spalio pradžioje atvyko specialaus angaro statybininkų dalinys. Per 3–4 mėnesius 1916 m. pradžioje čia buvo pastatytas 240×55×40 m dydžio surenkamų metalinių konstrukcijų lentomis dengtas dirižablio angaras. Turėjo atidaromus vartus, grindinys klotas 20×20 cm betoninėmis plytelėmis. Pirmasis dirižablis čia nusileido 1916 m. vasario 18 d. iš Karaliaučiaus. Dirižablio angaras liaudyje buvo vadintas „cepelino namu“ arba „cepelinu“. Nuo pagalbinių angaro pastatų iki lauką kertančio ir į Žagariškių kaimą vedusio gruntkelio buvo tinkamas lėktuvams nusileisti plotas (apie 500×400 m). Tarp gruntkelio ir dirižablio angaro driekėsi nelygi pelkėta pieva, todėl nustoję naudoti dirižablį, vokiečiai pastatė medinį tiltą-gatvę, kuria iš nusileidimo lauko į angarą buvo ridenami lėktuvai. 1917 m. angaras perduotas lėktuvams, kuriais skraidyti buvo saugiau nei dirižabliais.
1919 m. vasario 14 d. angarą perėmė Lietuvos kariuomenė. Didėjant lėktuvų greičiams nusileidimo plotas tapo per mažas, todėl nuo 1926 m. prasidėjo lauko plėtimo, lyginimo ir melioravimo darbai. 1929 m. dirižablių angaras buvo nugriautas, 1932 m. jo vietoje pastatytas Mokomosios eskadrilės angaras, buvęs 90×20×9 m matmenų. Panašiu laikotarpiu Žagariškių žemės buvo perduotos valstybės naudojimui ir čia buvo įkurtas Aleksoto oro uostas.
Užėjus II pasauliniam karui, vokiečiai iškėlė Žagariškių kaimą ir užėmė visą plotą iki J. Bakanausko gatvės ir Yliškių kaimo. Čia jie nutiesė riedėjimo taką, prie jo pastatė kelis angarus lėktuvams remontuoti. 1944 m. atsitraukdami vokiečiai šiuos angarus ir įvairią techniką susprogdino.
Ryan Giggs
Rajanas Džiozefas Gigsas (g. 1973 m. lapkričio 29 d.) – buvęs Velso futbolininkas (saugas), žaidęs Manchester United klube.
Velso U-21 rinktinė
1991 m. gegužę Gigsas debiutavo Velso iki 21 metų amžiaus rinktinėje, kai Varšuvoje velsiečiai rezultatu 2:1 nugalėjo Lenkiją. Tai buvo vienintelis jo pasirodymas, nes tais pačiais metais buvo pakviestas į nacionalinę rinktinę.
Velso nacionalinė rinktinė
1991–2007 m. atstovavo Velso futbolo rinktinei, buvo jos kapitonas.
Panevėžio rajono savivaldybės herbas
thumb|right|Panevėžio rajono savivaldybės herbas
Panevėžio rajono savivaldybės herbas – vienas iš Panevėžio rajono savivaldybės heraldikos atributų. Herbinis skydas perkirstas pusiau į du laukus. Viršutiniame mėlyname lauke vaizduojami du sukryžiuoti sidabriniai linų pėdai, apatiniame sidabriniame lauke – raudona žagrė su dviem auksiniais noragais.
Ryan Giggs
Velso nacionalinė rinktinė
1991 m. spalį debiutavo rinktinėje UEFA Euro 1992 atrankos rungtynėse prieš Vokietiją. 5-oje atrankos grupėje pergalę iškovojo vokiečiai, kurie laimėjo rezultatu 4:1 ir savo grupėje surinkę dešimt taškų buvo stipriausi. Antri, su devyniais taškais, buvo velsiečiai, kurie liko antroje vietoje ir į finalinė etapą nepateko.
Panevėžio rajono savivaldybės herbas
Istorija
Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis. Herbas patvirtintas Lietuvos Respublikos prezidento 1995 m. spalio 27 d.
Simbolika
Linai simbolizuoja šio krašto verslus ir linų pramonę, o žagrė su dviem noragais pavaizduota remiantis senąja 1845 m. Panevėžio apskrities heraldika.
Nemanja Vidić
Nemanja Vidičius (g. 1981 m. spalio 21 d.) – buvęs Serbijos futbolininkas (centro gynėjas). Didžiausią karjeros dalį praleido Manchester United klube. 2002–2011 m. žaidė Serbijos futbolo rinktinėje.
Ryan Giggs
Velso nacionalinė rinktinė
2007 m. gegužės 30 d., paskelbė apie pasitraukimą iš rinktinės. Kaip pagrindinę pasitraukimo priežastį jis nurodė susikoncentravimą į savo karjerą Manchester United klube. Atstovaudams rinktinei sužaidė 64 rungtynes ir pelnė dvylika įvarčių.
Manchester United
2014–2016 m. Gigsas buvo Manchester United klubo vyr. trenerio asistentas.
Velso nacionalinė rinktinė
2018 m. sausio 15 d. Gigsas buvo paskirtas Velso nacionalinės komandos treneriu. Pasirašyta pagal ketverių metų sutartis.
Debiutas įvyko rungtynėse prieš Kiniją, kuriose Velsas sutriuškino varžovus rezultatu 6:0. Gareth Bale pasiekį asmeninį rekordą.
2019 m. Velsas atrankos grupėje startavo prastai, per tris rungtynes ​​surinko tik tris taškus. Tačiau likusių rungtynių nepralaimėjo.
Paskutinės jo rungtynės buvo 1:0 prieš Bulgariją. 2020 m. lapkričio 3 d. po Gigso suėmimo dėl kaltinimų užpuolimu, jo padėjėjas Rob Page tapo laikinuoju treneriu.
2022 m. birželio 20 d. buvo paskelbta, kad Giggsas pasitrauks iš pareigų dėl būsimo teismo.
Areštas ir kaltinimai
2020 m. lapkričio 3 d. Gigsas buvo suimtas dėl dviejų užpuolimų prieš savo buvusią merginą Kate Greville ir jos jaunesnę seserį Emmą Greville. Grigsas neigė jam inkriminuojamas veikas ir pateiktus kaltinimus.
2021 m. balandžio mėn. buvo apkaltintas užpuolimu, dėl kūno sužalojimų Kate Greville ir Emą Greville. Kaltintas ir neva dėl kontroliuojančio elgesio prieš Kate. Balandžio 28 d. Gigsas stojo prieš teismą, kur kaltinimus paneigė.
2023 m. liepos 18 d., likus dviem savaitėms iki jo naujo bylos nagrinėjimo, Gigsas buvo išteisintas, nes Karališkoji kaltinimo tarnyba pareiškė, kad kaltinimo tarnyba atšaukė kaltinimą.
Juozapas Zenovičius
Juozapas Zenovičius – Ašmenos seniūnas 1715–1726 metais.
Buvo pasiuntiniu į 1718 metų seimą nuo Ašmenos pavieto.
Gyvų numirėlių naktis
Gyvų numirėlių naktis – 1968 m. amerikiečių siaubo filmas, kurio režisierius – lietuviško kraujo turintis Džordžas Romeras, gavęs „Visų zombių krikštatėvio“ pravardę. Filmas sukurtas kompanijų Image Ten, Laurel Group, Market Square Productions ir Off Color Films.
Filmo sėkmė
Tai Dž. Romero debiutinis pilnametražis filmas, kurį jis sukūrė, sukaupęs pradinį 100 tūkst. USD kapitalą. Šis mažo biudžeto (114 tūkst. USD) juodai baltas filmas apie zombius – esminis posūkis siaubo filmų žanre, savotiška filmų apie zombius pradžia. Dž. Romeras buvo ne tik šios juostos režisieriumi, bet ir scenarijaus bendraautoriu, kinematografu, vienu iš montuotojų, epizodinio vaidmens atlikėju (suvaidino žinių reporterį). Kurdamas savo filmą, jis sugalvojo viską: kas tokie yra zombiai, kaip jie atrodo, elgiasi ir kad vienu įkandimu gyvus žmones paverčia zombiais. Šie dėl nežinomų priežasčių staiga išeina iš kapo duobės ir likusių gyvų žmonių gyvenimą paverčia pragaru. Filmas kupinas specialiųjų efektų, kuriančių veiksmo tikroviškumo jausmą, papildančių šokiruojančius filmo įvykius, netrukus tapo kultiniu.
Kritika
Netrūko įvairiausių atsiliepimų ir kritikos, netgi buvo reikalaujama uždrausti dėl pernelyg atvirų kanibalizmo ir smurto scenų, daugelis studijų, tarp jų ir Columbia Pictures, atsisakė filmą platinti, tą padaryti sutiko Walter Reade Organization su sąlyga „sušvelninti“ jo pavadinimą, kurio vienas iš pirminių variantų buvo „Kūnų valgytojų naktis“ (Night of the Flesh Eaters).
Filmo tęsiniai
Šio scenarijaus bendraautoris Džonas Ruso jo pagrindu 1974 m. išleido to paties pavadinimo knygą „Gyvų numirėlių naktis“, Kristoferis Andriusas parašė romano naują versiją 2009 m. Filmo perdirbiniai išleisti 1990 m. (rež. Tomas Savinis), 2006 m. (rež. Džefas Brodstrytas, 3D versija).
Siužetas
thumb|left|250px|Zombiai filmo scenoje
Du žmonės, vyras ir moteris, atvažiuoja į kapines aplankyti kažkokį kapą, staiga prasideda griaustinis, pradeda žaibuoti, o vyras pradeda tyčia gąsdinti moterį. Pasirodęs baisus senis užpuola porą, grumiasi su jais, prasideda numirelių antpuoliai.....
Bamijano Budos
Bamijano Budos  – du VI a. Budos monumentai Bamijane, Afganistane, iškalti tiesiai kalno šlaite iš smiltainio. Jos buvo vieni žymiausių graikų budistinio meno pavyzdžių.
2003 m. Bamijano slėnis su jų liekanomis įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą, kaip Bamijano slėnio kultūrinis kraštovaizdis ir archeologinės liekanos (Cultural Landscape and Archaeological Remains of the Bamiyan Valley).
Istorija
Bamijanas yra Šilko kelyje, istoriškai jungusiame Kinijos ir Vakarų rinkas. Jame stovėjo keli budistų vienuolynai, klestėjo mokslas, menas, filosofija. Vienuoliai dažnai gyvendavo kalno šlaite įrengtuose urvuose, šalia kurių vėliau buvo pastatytos Budos statulos. Nuo II a. iki islamo invazijos septintame amžiuje, Bamijanas buvo svarbus budizmo religinis centras.
Mažesnioji Budos statula buvo pastatyta kažkada tarp 544 ir 595 metų, didesnioji – 591–644 m. Iš pradžių jos buvo dažytos mėlynai, baltai ir raudonai, tačiau per laiką spalvos nubluko. thumb|240px|left|Bamijano Budos, [[1832 m. Alexander Burnes piešinys]] Vienas iš ankstyvųjų rašytinių šaltinių yra 646 m. budistų piligrimo Sjuandzano knyga „Didžiųjų Tangų užrašai apie vakarinius regionus“. Sjuandzanas lankėsi Bamijane 630 m. balandžio mėnesį, ir aprašė miestą kaip „klestintį budizmo centrą su daugiau nei tūkstančiu vienuolių“. Jis taip pat paminėjo, kad abu Bamijano Budos buvo išpuošti brangakmeniais ir auksu, ir rašė apie trečiąją, dar didesnę Budos statulą. Vėliau Bamijano Budos minimos viduramžių turkų tautosakoje, o XIX a. buvo aprašytos ir nupieštos europiečių.
Talibanas
Vienas Talibano vadų Abdul Wahed kalbėjo apie ketinimus sunaikinti statulas jau 1997 m., dar prieš užimdamas Bamijano slėnį. 1998 m., vietovę jau kontroliuojant Talibanui, jis išgręžė statulų galvose skyles dinamitui, tačiau vietinės valdžios priešinimasis ir tiesioginis Mohammed Omar įsakymas griovimo darbus sustabdė. 1999 m. Mohammed Omar išleido dekretą, liepiantį išsaugoti Bamijano Budas. Jis motyvavo tuo, kad budistų šalyje nėra, statuloms niekas nesimeldžia, todėl jos nekelia jokio pavojaus islamui. Kita vertus, jas nori aplankyti daug turistų, todėl vietovė gali tapti pelninga. XXI a. pirmajame dešimtmetyje Talibanas net prašė Jungtinių Tautų pagalbos išsaugojant paminklus. Tačiau stiprėjant Talibano valdžiai šalyje ir išleidžiant vis naujus įstatymus pagal tiesioginę šariato interpretaciją (uždrausta televizija, muzika, sportas), radikalūs islamo šventikai pradėjo kampaniją ir už statulų sunaikinimą.
2001 m. kovą jos buvo sunaikintos Mulos Omaro įsakymu. Pasak tuometinio Afganistano informacijos ir kultūros ministro, 400 šventikų susirinkime buvo prieita konsensuso, kad statulos yra „prieš islamą“. Naikinimas buvo vykdomas keliais etapais, prasidėjo kovo 2 d. ir truko kelias savaites. Iš pradžių kelias dienas Bamijano Budos buvo apšaudomi priešlėktuviniais ginklais ir artilerija. Statulos buvo apgadintos, bet visiškai nesugriautos. Vėliau buvo bandoma kartu su apšaudymu naudoti prieštankines minas, ir galiausiai jos buvo susprogdintos dinamitu.
Palikimas ir restauracija
Sugriovus statulas, už jų buvo atrasta 50 anksčiau nežinotų urvų, iš jų dvylika su sienų piešiniais aliejiniais dažais. 2004 m. urvus ištyrusi tarptautinė mokslininkų komanda juos datavo V–IX a. Manoma, kad juos piešė Šilko keliu keliavę dailininkai. Tai yra vieni seniausių žinomų aliejinių dažų paveikslų pasaulyje. 2008 m. rugsėjo 8 d. archeologai, ieškodami šaltiniuose minimos bet neatrastos trečiosios 300 m aukščio statulos, aptiko maždaug 19 m aukščio anksčiau nežinotos Budos statulos dalis.
2011 m. kovo 3–4 dienomis Paryžiuje vyko UNESCO konferencija dėl statulų restauracijos. Buvo pateikti pasiūlymai restauruoti mažesniąją statulą, įrengti muziejus, palikti vieną nišą šlaite tuščią kaip paminklą atminti Talibano fanatizmui. Šiuo metu vyksta paruošiamieji restauracijos darbai, kuriuose dalyvauja ir vietiniai afganistaniečiai.
2015 m. liepos 7 d. statulų vietoje buvo atidaryta instaliacija – trijų dimensijų lazerių projekcija, vaizduojanti natūralaus dydžio Bamijano Budas. Projekciją sukūrė kinų menininkai Janson Yu ir Liyan Hu.
Impotencija
Impotencija ( – silpnumas, negalia) – šnekamojoje kalboje plačiai vartojamas terminas, apibūdinantis vyro lytinius sutrikimus. Seksologijoje terminas beveik nevartojamas, kadangi jį pakeitė tikslesnis – erekcijos ar ejakuliacijos sutrikimai (visų pirma priešlaikinė ejakuliacija – ejaculatio praecox). Impotencijos prasmę įvairūs mokslininkai suvokė skirtingai: vieni ja vadino erekcijos nebuvimą, kiti – priešlaikinę ejakuliaciją, treti – vyro nevaisingumą. Impotencija vadinami sutrikimai retai būna negrįžtami – erekcijos sutrikimai dažniausiai yra laikini, kylantys dėl partnerių psichologinio nesuderinamumo ar nenoro prisitaikyti.
Vitkūnai (Utena)
Vitkūnai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 5 km nuo Pakalnių.
Narevkos žydų kapinės
thumb|right|300px|Narevkos žydų kapinės
Narevkos žydų kapinės – žydų kapinės, įkurtos XIX a. viduryje Narevkos kaime. Kapinių teritorija 2 ha, kurioje išlikę apie 150 antkapių su užrašais hebrajų kalba.
Eurovizijos dainų konkursas 1970
'''1970 m. Eurovizijos dainų konkursas''' – penkioliktasis Eurovizijos dainų konkursas, vykęs 1970 m. kovo 21 d. Nyderlandų sostinėje Amsterdame. Konkurso nugalėtoja tapo Airijos atstovė Dana su daina „All Kinds of Everything“.
Vieta
thumb|left|200px|RAI Congrescentrum, Amsterdamas
Amsterdamas yra didžiausias Nyderlandų miestas ir sostinė. Miesto statusą, kaip tautos kapitalo, reglamentuoja konstitucija. Miestas įsikūręs Šiaurės Olandijos provincijoje, šalies vakaruose. Amsterdamo pavadinimas yra kilęs iš Amstelredamme. Iš pradžių buvo mažas žvejų kaimas, XII amžiaus pabaigoje Amsterdamas tapo vienas svarbiausių uostų pasaulyje. Per tą laiką miestas buvo pagrindinis finansų centras.
Dalyvaujančios šalys
250px|thumb|right| {{legend|#22B14C|Dalyvaujančios šalys}} {{legend|#FFC20E|Šalys, 1970 m. Eurovizijos dalyvavime padariusios pertrauką.}} thumb|250px|Dana – 1970 m. Eurovizijos nugalėtoja thumb|250px|Julio Iglesias – Ispanijos atstovas 1970 m. Eurovizijos konkurse
Austrija (kuri nedalyvavo 1969 m.), Suomija, Norvegija, Portugalija ir Švedija boikotavo šį konkursą, nes šios šalys nebuvo patenkintos 1969 m. balsavimo struktūros rezultatais.
Mockaičiai (Skuodas)
Mockaičiai – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 1,5 km į šiaurės vakarus nuo Barstyčių, prie Barstyčių tvenkinio. Praeina kelias. Stūkso akmuo Pikčiaus kūlis.
2012 m. Vokietijos Grand Prix
Tai buvo 100-osios lenktynės britui Lewis Hamiltonui.
Kvalifikacija
Pastabos:
Lenktynės
thumb|right|350px|[[Fernando Alonso pradėjo lenktynes iš pirmos vietos ir nugalėjo.]] Pastabos:
AB Grigeo Klaipėda
AB „Grigeo Klaipėda“ – stambi kartono gamintoja ir popierinių pakuočių perdirbėja.
Įsikūrusi Klaipėdos uosto teritorijoje, prie Kuršių marių.
Istorija
thumb|left|1899–1900 m. statytas [[celiuliozės virimo cechas]] miniatiūra|AB „Klaipėdos kartonas“ 2013 m.
Vokiečių įkurtas fabrikas iki 1923 m. jiems ir priklausė. Klaipėdos kraštą prijungus prie Lietuvos, tarpukariu formaliai buvo lietuvių, faktiškai – vokiečių nuosavybė.
1898 m. lapkričio 15 d. AB „Klaipėdos celiuliozės fabrikas“ (Zellulosefabrik Memel AG) įkurtas savininkų iš Hanoverio. 1900 m. jame pirmąkart išvirta celiuliozė. 1905 m. fabriką ėmė valdyti Ašafenburgo (Bavarija) celiuliozės ir popieriaus gamybos koncernas. 1919 m. įmonė tapo savarankiška celiuliozės ir popieriaus gamybos akcine bendrove (Aktiengesellschaft fur Zellstoff-und Papierfabrikation Memel in Memel). 1940 m. fabrikas vėl oficialiai perėjo Ašafenburgo koncerno žinion.
Fabrikas kelis kartus degė, buvo atstatomas ir plečiamas. XX a. pirmojoje pusėje gaminta ne tik celiuliozė, bet ir popierius, techninis spiritas. Teritorija užėmė 29 ha plotą tarp Malūnų (dab. Nemuno) gatvės ir Kuršių marių. Stovėjo apie dvidešimt pastatų. Fabrikui prie marių priklausė 5 ha miško medžiagos uostas. Įmonė bėgiais buvo sujungta su miesto pramoniniu geležinkeliu, o su Smeltės priemiesčiu ją jungė tramvajus. Fabrikas buvo įsikūręs patogioje vietoje – turtingo mediena Nemuno baseino žiotyse. Pigiu vandens keliu žaliava pasiekdavo fabriką ir nuosavoje jo krantinėje į jūrų garlaivius buvo pakraunama produkcija. 1908 m. fabrikas nupirko gretimą teritoriją ir čia įkūrė darbininkų koloniją.
Gamybiniai – garo katilų, medienos paruošimo, mašinų, celiuliozės virimo, spirito – korpusai dviejų trijų aukštų iš raudonų plytų. Nuo gatvės ir nuo marių pusės matomi fasadai įrengti gražesni, sudėtingesnės architektūros. 1920 m. virš celiuliozės fabriko iškilo šimto metrų aukščio kaminas – aukščiausias mieste. Gamybinį kiemą nuo gatvės pusės užstojo gyvenamieji bei administraciniai pastatai.
Fabrikas buvo garsus ne tik Europoje, bet ir Amerikos žemynuose. Celiuliozė didelėmis partijomis buvo gabenama ir į Angliją, Ispaniją, Prancūziją, Argentiną. 1938 m. rudenį ir 1939 m. vasarą fabriką nusiaubė du dideli gaisrai.
Antrojo pasaulinio karo metais į vermachtą buvo pašaukta 600 fabriko darbininkų ir tarnautojų, bet įmonė dirbo toliau. Trūkstant darbo jėgos, fabriko teritorijoje atsirado 250 svetimšalių darbininkų stovykla.
SSRS jėga okupavus Lietuvą ir ją nelegaliai aneksavus, fabrikas nacionalizuotas. Po karo iki 1953 m. buvo atstatomas nuniokotas celiuliozės kombinatas. 1966 m. pradedama kombinato rekonstrukcija – rekonstruojama 2-ji kartono gaminimo mašina. 1973 m. įsigyta angliška „Beloit-Wamsle“ kartono gamybos mašina su visais masės paruošimo ir kreidavimo įrenginiais (su 4,2 m pločio juostos keturiais formavimo agregatais „Inverform“).
Keletą kartų modernizuotas Klaipėdos celiuliozės ir popieriaus kombinatas, sovietmečiu turėjęs iki 2 tūkst. dirbančiųjų, specializavosi įvairių rūšių dėžutinio kartono gamyboje (metinė produkcija 125 tūkst. t). Iš celiuliozės nuovirų čia dar buvo gaminamas etilo spiritas, pašarinės mielės.
Buvęs kombinatas 1994 m. privatizuotas ir pradėjo veikti AB „Klaipėdos kartonas“ pavadinimu. Jis neteko daug turto ir pajėgumų. Taikantis prie naujų sąlygų, teko visai atsisakyti pluoštinių medžiagų (celiuliozės ir medienos masės) gamybos, likviduoti nerentabilius padalinius, mažinti dirbančiųjų skaičių. AB „Klaipėdos kartonas“ pagrindiniai akcininkai buvo UAB „Ega“ bei Lietuvos pramonės ir finansų korporacija. 2005 m. kontrolinį įmonės paketą įsigjo investicinė bendrovė „Avestis“. 2006 m. bendrovė įsigijo gofro pakuotės gamybos kompaniją Ukrainoje OAO „Mena Pak“. 2010 m. kovo 1 d. kontrolinį AB „Klaipėdos Kartonas“ paketą įsigijo AB „Grigeo Grigiškės“. Kartu prijungta ir ukrainiečių gofruotojo kartono gamybos įmonė „Mena Pak“.
2022 m. rugsėjį gamyba fabrike 2 sav. buvo sustabdyta.
Gorni Milanovacas
Gorni Milanovacas – miestas vidurio Serbijoje, prie Despotovicos upės, 120 km į pietus nuo Belgrado. Išvystyta metalurgijos, maisto, automobilių pramonė, angliakasyba.
AB Grigeo Klaipėda
Kuršių marių tarša
2020 m. sausio 7 d. Klaipėdos apylinkės prokuratūra paskelbė apie tyrimą, kuriuo išsiaiškinta apie bendrovės į Kuršių marias leidžiamas nevalytas nuotėkas. Į aplinką pateko šimtai tūkstančių tonų teršalų, buvo padaryta žala aplinkai, gyventojai dėl to jau kuris laikas jausdavo smarvę. Toks nusižengimas gali grėsti įmonės veiklos apribojimu ir bauda iki 5 mln. eurų. Aplinkos apsaugos departamentas teismui pateikė ieškinį, kuris siekia 48 mln. eurų. Bendrovės „Grigeo“, kuriai priklauso „Grigeo Klaipėda“, vadovas Gintautas Pangonis situaciją pakomentavo teigdamas, kad teršalai į aplinką pateko dėl vienkartinio tuo metu įvykusio gedimo.
2022 m. sausio 3 d. Klaipėdos apygardos teismas atvertė bylą, kurioje teisiamaisiais įvardyti „Grigeo“ vadovas G. Pangonis, ir dabartinis AB „Grigeo Klaipėda“ vadovas Tomas Eikinas bei dar trys ankstesni šios įmonės vadovai ir kiti atsakingi įmonės darbuotojai.
Didysis auksinukas
Didysis auksinukas (Lycaena dispar) – melsvių (Lycaenidae) šeimos drugys. Skraido birželio – liepos mėn. šlapiose paupių pievose, kartais užskrenda į sausesnes pievas. Vikšras žalias, su balsva šonine linija, randamas ant rūgštynių.
Lietuvoje reta rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
AB Grigeo Klaipėda
Produkcija
Produkcija ekologiška, 100% perdirbama iš antrinių žaliavų. Bendrovėje perdirbama apie 90% regione surenkamos popierinės pakuotės. Kasmet perdirba iki 120000 t. surinktos makulatūros. Pagamina ~110 000 t. popieriaus. Produkcija parduodama Lietuvoje, eksportuojama į 15 užsienio šalių.
Remigijus Žemaitaitis
Remigijus Žemaitaitis (g. 1982 m. gegužės 30 d. Šilutėje) – Lietuvos teisininkas, politinis veikėjas.
Biografija
2000 m. baigė Šilutės 1-ąją gimnaziją. 2000–2005 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete studijavo teisę (baigė vienpakopes teisės studijas), teisės magistras. Specializacija – komercinė teisė. Nuo 2006 m. rugsėjo mėn. VU Tarptautinio verslo mokyklos ekonomikos magistrantas.
2002–2005 m. liepos mėn. UAB „Dervira“ juristas. 2004 m. Vyriausiosios rinkimų komisijos teisininkas.
2004–2005 m. Vilniaus miesto 2-ojo apylinkės teismo Civilinių bylų skyriaus specialistas, 2005 m. teisėjo padėjėjas. 2005–2007 m. Vilniaus apygardos teismo pirmininko padėjėjas.
Nuo 2009 m. Seimo narys. 2018–2019 m. Seimo vicepirmininkas.
2011 m. Šilalės rajono savivaldybės tarybos narys.
2016–2020 m. partijos „Tvarka ir teisingumas“ pirmininkas, nuo 2020 m. partijos „Laisvė ir teisingumas“ pirmininkas.
Dancė
Dancė  – kaimas Lenkijos rytuose, Hanos valsčiuje, Vlodavos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 21 km į šiaurės vakarus nuo Vlodavos ir apie 80 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Miškapievis perlinukas
Drugiai skraido gegužės-liepos mėn. Vikšrai juosvi, su šonine balta linija ir su pertraukta gelsva nugarine juosta. Vikšrai graužia našlaičių, aviečių, žemuogių lapus. Lėliukė pilkai ruda. Jos nugarinėje pusėje yra buki gumburai ir sidabriškos dėmelės.
thumb|left|210px|Miškapievis perlinukas
Bulgarijos futbolo varžybos 1933 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 1933 m.
1933 m.
Turnyre žaidė 13 komandų-apygardų nugalėtojų.
Kurilų salos
thumb|220px|right|Kurilų salų geografinė padėtis thumb|220px|right|Kurilų salos pagal jų priklausomybę [[Rusijai ir Japonijai iki 1945 metų]]
Kurilų salos (, Čišima ) – salynas šiaurės rytų Azijoje, driekiasi nuo Kamčiatkos pusiasalio šiaurėje iki Hokaido salos pietuose. Skiria Ochotsko jūrą (šiaurės vakaruose) nuo Ramiojo vandenyno. Grandinės ilgis ~1300 km. Bendras plotas 10 503 km². Visos Kurilų salos yra valdomos Rusijos (Sachalino sričiai), didžioji dalis yra tarptautinės bendruomenės jai pripažįstamos. Į dvi piečiausiai esančias dideles salas (Iturupą ir Kunašyrą) bei nedideles Šikotano ir Chabomajaus saleles pretenduoja Japonija, kuri laiko jas savo teritorijos dalimi. Ginčas dėl šių salų priklausomybės tęsiasi nuo II pasaulinio karo pabaigos, Japonijos ginčyjamos salos vadinamos „Šiaurinėmis teritorijomis“.
Geografija
thumb|225px|right|Kurilų kraštovaizdis Yra 56 didelės salos ir daug nedidelių salelių ir uolų. Didžiausios salos: Iturupas, Kunaširas, Paramuširas, Urupas. Salynas skirstomas į Šiaurės Kurilus ir Pietų Kurilus, skiriamus Kurilų sąsiaurio.
Salos vulkaninės kilmės, jos yra stratovulkanų, susidariusių Ramiojojo vandenyno plokštės sandūros su Ochotsko plokšte vietoje, viršūnės. Gausu veikiančių ugnikalnių (~40), dažni žemės drebėjimai (tarp jų 8,5 balų 1963 m. žemės drebėjimas ir 8,3 balų 2006 m. žemės drebėjimas), cunamiai. Aukščiausia viršukalnė – 2339 m Alaido ugnikalnis (Atlasovo sala). Kunašyro saloje yra aukščiausias salyne 141 metrų aukščio Iljos Muromiečio krioklys. Daug ežerų (dauguma krateriniai ir lagūniniai).
Klimatas daugiausia atšiaurus, su ilgomis, šaltomis ir vėjuotomis žiemomis bei trumpomis ir ūkanotomis vasaromis. Metinis kritulių kiekis 30-40 mm, daugiausia iškrenta sniegu.
Gamta
Kurilų salos išskiriamos į du – šiaurės ir pietų ekoregionus. Šiaurinėje salyno dalyje būdingi kreivamiškiai, pajūrinės pievos, pietinėje spygliuočių (sachalininių kėnių, ajaninių eglių, daūrinių maumedžių) ir plačialapių medžių miškai. Gyvena baltapečiai jūriniai ereliai bei gausios jūrinių paukščių kolonijos, įskaitant Fulmarus glacialis, Fratercula cirrhata, narūnėlių, kirinių, alkinių ir kormoraninių paukščių. Iš žinduolių gyvena jūrinės ūdros, rudieji lokiai bei palei salų pakrantes jūros žinduolių gulyklos.
Ekonomika
Verčiamasi daugiausia žvejyba. Pirito, sieros gavyba.
Gyventojai
Pirmieji salų gyventojai buvo ainai, nors iki XVII a. yra mažai rašytinių šaltinių. Japonų administracija pirmą kartą formaliai salas ėmė valdyti Edo laikotarpiu. XVIII a. pradžioje į Kurilus pradėjo skverbtis Rusijos imperija. Rusų gyvenvietės kūrėsi iki pat Iturupo. Piečiau Iturupo esančių salų dalis užėmė Tokugavos šiogūnato sargybiniai.
Dabar Kuriluose gyvena 19,4 tūkst. gyventojų; rusai, ukrainiečiai, baltarusiai, totoriai, korėjiečiai, nivchai, orokai ir vietiniai ainai. Pagrindinės gyvenvietės – Kurilskas, Severo Kurilskas, Južno Kurilskas.