cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hainuvkos Šv. Kirilo ir Metodijaus parapija
'''Hainuvkos Šv. Kirilo ir Metodijaus parapija''' - parapija įkurta 1995 m. rugsėjo 3 dieną. Parapija priklauso Drohičino vyskupijai, Hainuvkos dekanatui. 1997-2008 m. pastatyta nauja mūrinė parapijos bažnyčia.
Baltasparniai
Kiaušinėliai su stiebeliu. Iš jų išrieda ovališkos plokščios judrios lervos, su 6 poromis kojų. Keletą valandų jos rėplioja ant augalų, o vėliau prisičiulpia prie jų. Po 2-4 nėrimosi lerva išpamsta ir tvirtai prikimba prie augalų, jos nugarinė pusė apsidengia vaškiniu apdangalu. Po šiuo apdangalu lerva nustoja maitintis ir virsta sparnuotu suaugėliu. Žiemoja nejudrios lervos (puparijai) nukritusiuose lapuose.
Lietuvoje labai daug žalos pridaro šiltadaržinis baltasparnis (Trialeurodes vaporariorum), kuris gyvena ant įvairių augalų šiltnamiuose ir kambariuose.
Grenlandinis banginis
Grenlandinis banginis (Balaena mysticetus) – glotniųjų banginių (Balaenidae) šeimos žinduolis.
Užauga iki 21 m ir 100 tonų. Kūnas iki 21 m ilgio, storas, jo viršus, pilvas ir šonai beveik juodi. Galva labai didelė, sudaro apie trečdalį kūno ilgio, jos apačia, kaip ir pilvas be išilginių raukšlių. Gomurio šonuose kabo po 300-400 juodų elastingų raginių plokštelių (iki 4,5 m ilgio).
XVII a. gyveno visoje Arktyje, vėliau buvo beveik išnaikintas. Gausiai išliko tik prie Čiukčių pusiasalio ir Aliaskos. Arktinė rūšis – nenutolsta toli nuo ledo krašto. Minta planktoniniais vėžiagyviais ir sparnakojais moliuskais.
Šaltiniai
thumb|left|230px|Grenlandinis banginis
Cleopatra
Cleopatra – antrasis studijinis amerikiečių folkroko grupės „The Lumineers“ albumas, išleistas 2016 m. balandžio 8 d. Albumas sulaukė daugiausia teigiamų kritikų įvertinimų ir debiutavo pirmosiose Jungtinės Karalystės ir JAV albumų reitingų vietose, tapdamas pirmuoju grupės įrašų, pasiekusiu šias viršūnes. 2018 m. balandžio mėnesio duomenimis JAV parduota virš milijono albumo kopijų ir jis tapęs platininiu.
Kasikas (ežeras)
Kasikas – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Jurbarko rajone, apie 2 km į pietryčius nuo Viešvilės, 0,1 km į šiaurę nuo Nemuno. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,14 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 10,4 m. Krantai neaukšti, vietomis apaugę medžiais ir krūmais. Ežerą iš pietryčių į šiaurės vakarus prateka Kasiko upė (Viešvilės intakas). Aplinkui plyti pievos. Į šiaurę stūkso Viešvilės miškas.
Ežerėvardis Kasìkas galimai kilęs nuo žodžio kasti.
Dačnojė (Lapėnai)
Dačnojė (,, nuo 1929 m. Alt Lappönen, 1938 m. liepos 16 d. Altlappönen, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Kalužskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas. 1910 m. buvo 147 gyventojai. 1947–2008 m. Kalinovkos apylinkės kaimas.
Komercinis kodeksas
thumb|right|200px|Domenico Alberto Azuni, vienas Prancūzijos komercinio kodekso rengėjų Komercinis kodeksas – įstatymo galią turintis teisės normų, reguliuojančių komercinę veiklą (privatinius verslo santykius), rinkinys; komercinis teisynas, komercinės teisės sąvadas, teisės kodeksas.
Istorija
Kodifikacija pradėta XIX a. 1807 m. priimtas Prancūzijos komercinis kodeksas, 1829 m. – Ispanijos komercinis kodeksas, įstatymu įvestas pirmasis žinomas prekybinis registras (įmonių registro analogas). 1861 m. priimtas Visuotinis Vokietijos prekybos kodeksas (, ADHGB), kurį savo nutarimu patvirtino Vokietijos Sąjunga (Vokietijos Sąjungos Susirinkimas). Austrijoje nuo XIX a. galiojo Visuotinis komercinis kodeksas. Komercinės teisės reforma XXI a. nubrėžė naujas gaires – priimtas Verslo teisės kodeksas, įsigaliojęs 2007 m. sausio 1 d.
Korčė
Korčė  – penktasis pagal dydį Albanijos miestas, įsikūręs Moravos kalnų apsuptoje derlingoje įduboje, apie 180 km nuo šalies sostinės Tiranos ir 19 km nuo Graikijos sienos.
95 proc. gyventojų albanai, taip pat arumunai, graikai, čigonai, makedonai. Miesto gyventojų daugumą sudaro musulmonai, yra nemaža krikščionių stačiatikių bendruomenė.
Korčė yra apygardos ir apskrities centras. Per miestą eina svarbus kelias, jungiantis Duresio uostamiestį su Graikija. Miestas yra svarbus šalies pramonės, žemės ūkio ir prekybos centras. Pagrindinės miesto pramonės šakos: maisto, alaus ir cukraus gamybos, tekstilės, malimo. Korčės apylinkės yra vienos svarbiausių Albanijos kviečių auginimo regionų. Miesto apylinkėse kasama rusvoji anglis.
Istorija
Korčė ir jos apylinkės yra vienos iš seniausiai apgyvendintų Albanijos vietų. Pirmosios neolito gyvenvietės isikūrė apie 6000 m. pr. m. e. Dabartinio miesto apylinkėse gausiai randama ir kitų priešistorės – žalvario ir geležies amžiaus – gyvenviečių liekanų, archeologinių radinių.
Antikos laikais šioje vietoje apsigyveno senosios ilyrų gentys, kurios senovėje buvo smarkiai paveiktos helenistinės kultūros įtakos, iš dalies asimiliuotos šalimais gyvenusių graikų. Senovės laikais dabartinis miestas ir aplinkinė teritorija priklausė keletui senovės antikinių valstybių: senovės Makedonijai, Romos imperijai, Bizantijai.
Ankstyvaisiais viduramžiais žlugus Romos imperijai, dabartinės miesto apylinkės atiteko Rytų Romos imperijai. Nuo VI a. į Balkanų regioną ėmus intensyviai skverbtis slavams, palaipsniui ši vietovė buvo gausiai apgyvendinta slavų genčių – dabartinių makedonų ir bulgarų protėvių. Nepaisant gausios slavų migracijos, dabartinės miesto apylinkės išliko daugiatautės. Be tuomet gausiai gyvenusių slavų, glaudžiai gyveno albanai, graikai ir tuo laikotarpiu gana gausi rumunams artima arumunų tauta.
thumb|240px|Laikrodžio bokštas ir mečetė thumb|240px|Korčos turgaus aikštė thumb|240px|Korčos Kristaus Prisikėlimo cerkvė
Nuo IX iki XIII a. dabartinio miesto apylinkės kurį laiką priklausė Bulgarijos karalystei. 1204 m. ketvirtojo kryžiaus žygio metu kryžiuočiams užėmus Konstantinopolį ir Bizantijai kurį laiką suskilus į kelias valstybes, XIII a. miestas tapo pavaldus viduramžių Graikijos valstybei – Epyro Despotijai.
Pirmasis šioje teritorijoje buvęs miestas, žinomas Kovizos (Coviza) vardu, yra minimas 1280 m. ištoriniuose šaltiniuose. XIV a. miestas kurį laiką priklausė serbams ir tapo tuometinės Serbijos Karalystės dalimi, kol XIV a. miestas buvo užgrobtas Osmanų imperijos. Turkų valdymo laikais pradėjo plisti islamas, ėmė gausėti albanų ir turkų persikelėlių. Miestas tapo vienu svarbesnių islamo centrų pietų balkanų regione ir graikų bei arumunų kultūrinės veiklos centrų. Miestas tapo vienu svarbiausių bektašių – islamo sektos – religinės veiklos centrų.
Dabartinis miesto pavadinimas ir miesto istorijos tėkmė prasideda nuo XV a., kuomet albanų kilmės Osmanų imperijos pavaldinys Iljazas Hodža (Iljaz Hoxha) sultono Mehmeto II paliepimu įkūrė šį miestą. Miesto pavadinimas yra slaviškos kilmės: pietų slavų kalbose gorica (горица) reiškia „nedidelė kalva“. Osmanų valdymo laikais Korčė tapo sandžako, priklausiusio Bitolos vilajetui, dalimi. Tuo laikotarpiu mietas tapo vienu iš svarbesnių stačiatikybės centrų pietiniame Balkanų regione, niestas buvo graikų stačiatikių arkivyskupijos centru. 1805 m. apie du trečdaliai gyventojų priklausė Graikų Stačiatikių Bažnyčiai. 1887 m. mieste įkurta pirmoji albanų mokykla.
1912 m., pasibaigus Osmanų imperijos valdžiai, miestas tapo naujai susikūrusios Albanijos valstybės dalimi, tačiau dėl nemažos graikų bendruomenės, istorinio sąlyčio su Graikija ir nemažo tuomet stačiatikių gyventojų skaičiaus mieste ir jo apylinkėse miesto priklausomybė buvo ilgai ginčijama Graikijos, kuri siekė šį miestą ir jo apylinkes prisijungti prie savo teritorijos. 1914 metais Korfu sutartimi buvo nuspręsta šį miestą palikti Albanijos valdžioje, suteikiant pietų Albanijai (Šiaurės Epyrui) autonomiją, kuri taip ir nebuvo suteikta.
Nesusitaikydami su bevaisėmis pastangomis gauti valstybingumą, 1918 m. šiame mieste, tuomet pakankamai gausios arumunų etninės bendrijos pastangomis, buvo paskelbta Korčės respublika, kuri vėliau turėjo tapti autonominės Pindo respublikos dalimi. Tačiau šie arumunų siekiai tolesnės plėtotės neįgavo ir liko neįgyvendinti.
Tarpukario laikotarpiu mietas tapo vienu iš svarbesnių Albanijos pramoninės ir kultūrinės veiklos centrų. Miestas tapo svarbiausiu Albanijos komunistų partijos veiklos centru, kurio vienu iš vadovų buvo ilgametis šaltojo karo laikotarpio Albanijos diktatorius Enveras Hodža (Enver Hoxha).
Antrojo pasaulinio karo išvakarėse, 1939 m. miestas buvo užimtas Italijos kariuomenės. Prasidėjus karui, 1940 m. Italijos–Graikijos karo metu miestas buvo užimtas Graikijos kariuomenės, kurią 1941 m. su Vokietijos kariuomenės pagalba išstūmė ir miestą okupavo Italijos kariuomenė. 1943 m. miestas buvo okupuotas hitlerinės Vokietijos, kol 1944 m. buvo išvaduotas II pasaulinio karo metu Korčės apylinkėse labai aktyviai veikusių Albanijos komunistų partizanų.
Komunistinės diktatūros laikotarpiu miestas buvo sparčiai industrializuojamas, pastatyta naujų pramonės įmonių, švietimo įstaigų. Miestas buvo vienas Albanijos komunistų partijos ideologijos ir veiklos centrų. 10-ojo dešimtmečio pradžioje miestas buvo vienas iš demokratinio judėjimo prieš komunistinę diktatūrą centrų. Žlugus komunistinei diktatūrai miestas patyrė didelių ekonominių sunkumų, daug gyventojų emigravo į Graikiją ir kitas užsienio šalis.
Architektūra ir archeologija
Dėl šio krašto turtingos istorinės praeities Korčėje ir jos apylinkėse yra gausu įvairių epochų statinių ir paminklų: priešistorinių statinių liekanų, viduramžių Bizantijos laikų bažnyčių, osmanų laikų mečečių, tiltų ir gyvenamųjų namų kvartalų. Komunistinės diktatūros laikais pastatyta pagal tipinius projektus suprojektuotų daugiabučių gyvenamųjų ir administracinių pastatų. Dabartiniais laikais, pagerėjus ekonominei būklei, pastatyta naujų šiuolaikinių pastatų, mečečių. Archeologijos ir meno muziejai, 1992 m. įkurtas universitetas.
Mastaba
thumb|220px|Mastabos struktūra thumb|220px| Princesės Idut mastaba Sakaroje, restauruota Mastaba ( – akmeninis suolas) – senovės egiptiečių laidojimo statinys (kapas) iš akmens blokų arba plaušaplyčių. Nupjautos piramidės formos. Terminas kilęs iš arabų kalbos.
Mastabos buvo naudojamos tiek karališkiesiems, tiek privatiems kapams Egipto ankstyvųjų dinastijų laikotarpyje (apie 3100−2686 m. pr. m. e.), senosios karalystės (apie 2686−2181 m. pr. m. e.) metu − tik privatiems kapams. Ankstyvųjų dinastijų laikotarpio mastabų pavyzdžių išlikę Abidose, Sakaroje ir Nakadoje, senosios karalystės − Gizoje, Sakaroje, Abusire ir Meidume. Mastaba sudaryta iš dviejų dalių – antžeminės ir požeminės. Antžeminės dalies (kulto, įkapių patalpos) sienos buvo iš plytų arba akmenų, kartais skaidomos nišomis. Ankstyvosios mastabos buvo sukuriamos iškirtus uoloje duobę, kuri buvo suskirstyta plaušaplyčių sienomis į kambarėlius, iš kurių centrinis ir didžiausias buvo skirtas savininko palaidojimui. Kartais šis kambarys buvo dekoruojamas. Duobės kambariai buvo padengiami medinių sijų lubomis ir antžeminė struktūra pastatoma virš jų. Ankstyvosios mastabos neturėjo įėjimo, todėl kapas turėjo būti pilnai įrengtas prieš statant antžeminę dalį. Nuo 1-osios dinastijos vidurio su požemine dalimi (laidojimo kamera, mirusiojo statula) ją jungė gerai užmaskuota stati arba nuožulni šachta. Požeminės dalies patalpos pradėtos įjungti į antžeminės dalies statytą struktūrą ir apie mastabą pradėtos statytos sienos, pasirodė duobių, skirtų laidojimo valtims.
Prasidėjus 3-iajai Egipto faraonų dinastijai (apie 2686 m. pr. m. e.) karaliai pradėti laidoti piramidėse, mastabose laidota diduomenė. Ilgainiui mastabose požeminių kambarių skaičius mažėjo ir 4-os dinastijos pabaigoje jose liko tik po vieną laidojimo kambarį su vertikalia šachta įėjimui, užversta akmens laužu. Taip pat, 4-os dinastijos metu mastaboms statyti pradėti naudoti išimtinai akmenys. Laidojimo kambario pietinėje pusėje buvusi aukojimo niša didėjo ir buvo išskirta į atskirą aukų kambarį. 5 ir 6-os dinastijų metu (2494−2181 m. pr. m. e.) mastabos antžeminėje dalyje padaugėjo kambarių ir ši dalis virto viena didele koplyčia. Aukojimo kambarėlis buvo virš požeminio laidojimo kambario, jame buvo netikros durys ir altorius, nusileidę mirusiojo artimieji galėjo atnašauti aukas. Mastabų sienos puoštos reljefais ir tapyba. Diduomenė siekė būti palaidota netoli faraono piramidės, todėl Gizoje ir Sakaroje susidarė ištisos mastabų „gatvės“. Viduriniosios karalystės metu mastabos buvo toliau statomos, bet jas daugiausiai pakeitė uoloje iškirsti kapai. Naujosios karalystės metu (1550−1069 m. pr. m.) mastabos struktūros įtaka matyti taip vadinamuosiuose koplyčių kapuose, kuriuos sudarė aplink ašį išdėstyti kambariai, šachta į požeminį laidojimo kambarį vedė iš kiemo. Šių koplyčių kapų dar tikriausiai statyta Sen. Egipto vėlyvojo laikotarpio metu.
Significant Other
Significant Other - antrasis Jungtinių Amerikos Valstijų nu metal grupės Limp Bizkit studijinis albumas, išleistas „Interscope Records“ įrašų kompanijos 1999 m. birželio 22 d. Iš albumo buvo išleisti keturi singlai „Nookie“, „Rearranged“, „N 2 Gether Now“ ir „Break Stuff“.
Albumo informacija
„N 2 Gether Now“ yra įrašytas kartu su Method Man, „Nobody Like You“ galime išgirsti grupės Korn nario Jonathan Davis ir grupės Stone Temple Pilots nario Scott Weiland vokalus. Demo dainos „Don't Go Off Wandering“ kasetėje galima išgirsti System of a Down grupės nario Serj Tankian vokalus. Tačiau ši daina nepakliuvo į albumą, kadangi Fred Durst konfliktavo su grupe Taproot, ir ši grupė tą pačią vadybininkų komandą kaip Velvet Hammer ir System of a Down. „No Sex“ taip pat galime išgirsti grupės Staind narį Aaron Lewis.
Dauguma dainų yra apie Fred Durst ir jo merginos išsiskyrimą. Significant Other buvo cenzūruota dėl nešvankybių ir smurto, ne kaip debiutinis albumas „Three Dollar Bill, Yall$“, kuris nebuvo cenzūruotas. Daina „Show Me What You Got“ buvo sugrota per animacinį TV serialą „Simpsonai“ (Epizodas „It's a Mad, Mad, Mad, Mad Marge“).
Albumo priėmimas
„Significant Other“ debiutavo #1 Billboard 200 topo vietoje. Per pirmąją savaitę buvo parduota daugiau nei 834 000 albumo kopijų. O dabar šis albumas išviso parduotas 16 milijonų tiražu. Albumas žinomas kaip vienas iš grupės daugiau hiphopo albumų. Albumas susilaukė teigimų atsiliepimų iš muzikos kritikų.
Personalas
Limp Bizkit:
Papildomas personalas:
Prodiuseriai:
Zigmantas Motiekaitis
Zigmantas Motiekaitis (g. 1936 m. rugpjūčio 12 d. Dacijonuose, Tauragės valsčius) – Lietuvos kūno kultūros ir sporto darbuotojas,
Biografija
Baigė Tauragės vidurinę mokyklą. 1954–1955 m. Žygaičių septynmetės mokyklos mokytojas. 1959 m. baigė Lietuvos kūno kultūros institutą. 1959–1960 m. Saugų vidurinės mokyklos mokytojas. 1960–1962 m. Šilutės rajono liaudies švietimo skyriaus mokyklų inspektorius. 1962–1972 m. Vilniaus aukštojo sportinio meistriškumo mokyklos direktorius ir fechtavimo treneris. 1964 m. sklandymo, 1969 m. lėktuvų sporto SSRS sporto meistras. 1970–1972 m. Lietuvos fechtavimo federacijos pirmininkas. 1971 m. sąjunginės kategorijos teisėjas.
1972–1974 m. Kūno kultūros ir sporto komiteto prie LSSR MT Sporto federacijų valdybos viršininkas, 1976–1986 m. šio komiteto pirmininkas. 1974–1976 m. LKP CK propagandos ir agitacijos skyriaus instruktorius. 1984 m. Maskvoje baigė Visuomeninių mokslų akademiją prie SSKP CK. 1986–1990 m. LSSR valstybinio Kūno kultūros ir sporto komiteto pirmininkas. 1985–1990 m. LSSR AT deputatas. 1986–1989 m. LKP Revizijos komisijos narys.
1990–1992 m. Kūno kultūros ir sporto departamento patarėjas-konsultantas. 1992 m. Respublikinio sporto informacijos ir specialistų tobulinimosi centro direktoriaus pavaduotojas, 1993–1997 m. direktorius. Nuo 1997 m. Lietuvos sporto informacijos centro direktorius.
1988–2007 m. Lietuvos tautinio olimpinio komiteto generalinės asamblėjos narys, nuo 2007 m. garbės narys. Nuo 1994 m. Europos Tarybos sporto informacijos tinklo (SLONET) narys. 1996–2003 m. 2011–2014 m. žurnalo „Treneris“, 2003–2009 m. informacinio leidinio „Kūno kultūros ir sporto aktualijos“ vyr. redaktorius. Lietuvos sporto enciklopedijos redakcijos darbo grupės vadovas, 2012–2015 vyr. redaktorius.
Čigonų integravimo dešimtmetis
Romų integravimo dešimtmetis (Romų įtraukimo į visuomenę dešimtmetis) – daugiausia Centrinės ir Pietryčių Europos šalių iniciatyva pagerinti romų (čigonų) mažumos šiuose regionuose socioekonominį statusą ir įtraukti juos į šių šalių socialinį gyvenimą. Iniciatyva buvo paskelbta 2005 m., ir tęsėsi nuo 2005 m. iki 2015 metų. Romų integravimo dešimtmetis buvo pirmasis tarptautinis projektas Europoje, aktyviai keičiantis romų (čigonų) mažumos gyvenimą.
2005 m. šių šalių vyriausybės susitarė veikti, kad būtų sumažinti skirtumai tarp romų (čigonų) ir likusios bendruomenės gyvenimo lygio ir sąlygų, taip pat, suteikti romų (čigonų) tautybės žmonėms galimybę ištrūkti iš skurdo ir diskriminacijos ciklo, kuriame dauguma jų gyvena.
Karalių slėnis
Karalių slėnis (, Wadi el-Muluk) – Egipto faraonų laidojimo vieta vakariniame Nilo krante šalia Tėbų. Jame buvo laidojami 18, 19 ir 20-tos dinastijų faraonai ir diduomenės nariai apytiksliai 1550−1000 m. pr. m. e. Tai viena iš garsiausių pasaulio archeologinių vietovių ir UNESCO pasaulio paveldo dalis (kartu su Tėbų miestu ir Karalienių slėniu). Garsiausias jame yra Tutanchamono kapas, atrastas beveik neišgrobtas 1922 metais.
Istorija
Tėbai senovės Egipte niekada nebuvo patogi vieta šalies valdymui. Tačiau jie pagarsėjo kaip religinis centras ir puiki vieta nekropoliui. Vakarų krantas buvo pasirinktas todėl, kad toje pusėje Saulė nusileisdavo į požemį. Lyguma nuo Nilo tęsėsi iki kalnų grandinės išraižytos slėniais.
18 dinastijos pradžioje liautasi laidoti faraonus Memfyje ir imta juos laidoti Tėbuose. Tuo pat metu liautasi statyti ir piramidės formos kapus. Manoma, kad Tutmozis I buvo pirmasis faraonas, palaidotas Karalių slėnyje. Išliko jo kapo architekto vardas − Ireni. Savo paties kapo sienoje Ireni aprašė, kad prižiūrėjo faraono kapo iškalimą uolose „niekam nematant, niekam negirdint“. Kapų kalėjai tikriausiai buvo prigrasinti tylėti, o iškalta skalda buvo išvežama ir išpilama toli už slėnio ribų. Hatšepsutos ir Tutmozio III valdymo metu galutinai buvo atskirta faraono laidojimo vieta nuo jo laidojimo šventyklos (pastarosios pastatytos Deir al Bachri, kai Hatšepsuta ir Tutmozis III palaidoti Karalių slėnyje). Dauguma kapų buvo pradėti kirsti kalkakmenio uolose. Visų jų bendras stilius panašus – trys koridoriai, prieškambaris ir giliausiai esanti sarkofago patalpa. Tokius kapus buvo lengviau paslėpti ir sunkiau išplėšti. Karaliaus slėnio kapai labai skirtingi: nuo paprastų ir nedekoruotų iki gausiai dekoruotų (Sečio I kapas KV17). Ramzio sūnų kapas KV5 yra milžiniškas kompleksas su daugiau nei 100 kambarių, į Hatšepsutos kapo KV20 laidojimo kambarį veda apie 200 m ilgio tunelis.
Papildomą svarbą suteikė ten esantis piramidės formos 450 m aukščio al-Kurno (al-Qurn) kalnas. Jis buvo pašvęstas šventajai karvei Hatorei, o vėliau šalia jo išsivystė savas deivės Meretsegerės (Mylinčios tylą), kartais tapatintos su Hatore, kultas. Trumpu Amarnos laikotarpiu pakeitus religinę sistemą Echnatono valdymo metu faraonus buvo suplanuota laidoti naujoje sostinėje Amarnoje. Egiptiečiams grįžus prie senosios religinės sistemos kapų turinys (ar bent dalis jo) iš Amarnos buvo pergabentas į Karalių slėnį. Šalia slėnio buvo kapų kalėjų, dekoruotojų ir kitų amatininkų kaimelis (dabar Deir al-Medina).
Karalių slėnio kapai buvo laikomi paslaptyje, tačiau labai neilgam. Jau 19-tos dinastijos metu buvo žinoma jų vieta, kuri masino plėšikus. Ankstyvųjų kapų įėjimai buvo užslaptinti ir maži, tačiau vėlesniais metais jie pradėti statyti dideliais, nes nebebuvo prasmės jų slėpti. Sienos puoštos reljefais ir tapyba, vaizduojančia scenas iš mirusiųjų pasaulio; išrašytos „Mirusiųjų knygos“ tekstais. Iš Ramzio IX (apie 1129−1111 m. pr. m. e.) laikų išliko dokumentas, aprašantis kapų vagių tardymą. Vagys, kurių vardai paminėti, kankinami papasakojo, kaip įsigavo į faraono kapą, rado karaliaus ir karalienės sarkofagus, mumijų brangenybes išplėšė ir lino audinius, į kuriuos mumijos suvyniotos, padegė. Be to, jie išsinešė kapo baldus, auksines, sidabrines ir bronzines vazas ir vėliau grobį pasidalino. Patys brangiausi kapai: Sečio I, Amenhotepo III ir Ramzio Didžiojo, įrašuose paminėti išplėšti. 20-tos dinastijos metu Karalių slėnio sargyba buvo apleista. Sargai po plėšimų surinkdavo mumijas ir jas perkeldavo į dar neišplėštus kapus. Ramzis III buvo perlaidotas bent 3 kartus.
21-os dinastijos faraonai nebesilaidojo karalių slėnyje. Atidaryti kapai virto laukinių gyvūnų prieglaudomis. Juose rasta lotyniškų, graikiškų įrašų sienose iš antikinio pasaulio lankytojų. Egiptui tapus Romos provincija ir paplitus krikščionybei kai kuriuose iš jų apsigyveno koptų vienuoliai ir atsiskyrėliai.
Atradimų istorija
thumb|right|180px| Dž. Belconio portretas Moderniųjų atradimų istorija Karalių slėnyje prasidėjo XVIII a. 1743 m. išleistoje knygoje anglų keliautojas Ričardas Poukokas paminėjo, kad apsilankė 14-oje atvirų kapų. Tuo metu vietovė buvo labai pavojinga keliautojams dėl Kurnos plėšikų gyvenvietės, kuri buvo kalvose netoli kelio, vedančio į slėnį. 1799 m. Napoleono invazijos į Egiptą metu slėnyje apsilankė prancūzų tyrinėtojai. Europoje buvo publikuotas rinkinys knygų, su rastų objektų ir kapų piešiniais. Tai sukėlė didelį susidomėjimą Karalių slėniu. Pirmuoju reikšmingu tyrinėtoju buvo italas Džovanis Belconis. Jis nesėkmingai bandė Egipte parduoti savo išrastą hidraulinį ratą ir, kad kelionė nenueitų veltui, ėmėsi ieškoti Senovės Egipto artefaktų. Šiuolaikinės archeologijos požiūriu Belconio ieškojimai vertinami kaip plėšikavimai. 1817 m. jis po 10 dienų kasinėjų Karalių slėnyje rado patį įspūdingiausiai dekoruotą Sečio I kapą, į Europą pergabeno akmeninį Ramzio III sarkofagą (dabar Luvre) ir Anglijoje surengė sensacija virtusias parodas, kuriose demonstravo atstatytą Sečio I kapo dalį. Po to Belconis publikavo savo ieškojimų memuarus, kuriuose rašė, kad išlauždavo kapaviečių duris taranu ir rasdavo visur išmėtytas mumijas. Šie memuarai, kartu su Šampoljono 1822 m. iššifruotais egiptiečių hieroglifais Rozetos akmenyje, paskatino dar vieną susidomėjimo Egiptu bangą.
Dž. Belconis skelbė, kad Karalių slėnyje jau nebėra, ko surasti. 1827 m. buvo žinomas 21 atidarytas kapas. Po 1840 m. buvo pradėtos rengti organizuotos turistinės europiečių ekspedicijos į slėnį. Jame dirbo garsus archeologas Karlas Richardas Lepsijus. Buvo tikima, kad pedantiškasis vokietis surado viską, ką galima surasti, tačiau toks įsitikinimas buvo paneigiamas vis naujais atradimais. Egipto valdžia žiūrėjo atmestinai į europiečių plėšikavimus − viskas, kas randama, buvo išvežama į Europą. Džovanis Belconis buvo finansuojamas britų konsulo, jo konkurentas Bernardinas Drovetis − prancūzų. Islamiška Egipto valdžia tikriausiai dėl religinių nuostatų nerodė dėmesio pagoniškai Senovės Egipto kultūrai. Tik 1857 m. įsteigta valstybinė Egipto Senienų Tarnyba, kuri turėjo administruoti randamas vertybes ir saugoti jas nuo išvežimo; buvo įsteigtas Kairo Egipto muziejus. Šiai įstaigai sunku buvo įgyvendinti savo tikslus, nes slėnyje plėšikavo tiek europiečiai, tiek neturtingi vietos valstiečiai ir plėšikai.
1871 m. uolose prie Deir al Bachri, virš Hatšepsutos šventyklos, kapų plėšikų Abd el-Rasul klanas aptiko slaptą kapą. Iš šio kapo rinkoje pradėjo pasirodyti įvairūs objektai. Jų gausa ir vertė liudijo apie nežinomą atidarytą kapą. Tarnybos vadovas Gastonas Maspero organizavo tyrimą, kuris nuvedė prie brolių Abd el-Rasulų. Jie išsigynė, ką nors apie tai žinantys, tačiau kiek vėliau vienas iš brolių 1881 m. atskleidė tiesą apie rastą slaptą kapą. Tai buvo saugykla, kurioje rastos apie 50 Egipto karališkųjų ir diduomenės mumijų, perkeltų iš Karalių slėnio kapų, tarp jų: Ramzio I, II, III ir IX, Tutmozių I, II ir III bei Amosio I, Amenhotepo I, Sečio I, taip pat karalienės Amosės Nefertarės. Po šio įvykio Karalių slėnyje vadovaujant Gastonui Maspero rasti dar 5 kapai, tarp jų: Tutmozio I, Tutmozio II ir Amenhotepo II. thumb|right|200px| [[Hovardas Karteris (kairėje) ir lordas Karnarvonas prie įėjimo į Tutanchamono kapą]]
1898 m. prancūzų archeologas Viktoras Lorė atidarė Amenhotepo II kapą, kuris pasirodė esantis dar viena karališkųjų mumijų saugykla. Jame rastos Amenhotepo II, Amenhotepo III, jo žmonos Tijos, Merneptacho, Siptacho, Sečio II, Ramzių IV, V ir VI mumijos. 1902 m. kasinėjimus karalių slėnyje pradėjo amerikiečių milijonieriaus Teodoro M. Deiviso finansuojami archeologai. Jie rado tuo metu geriausiai išsilaikiusiu laikytą karalienės Tijos tėvų, Jujos ir Tujos, kapą su neišgrobtomis mumijų veido kaukėmis. Teodoras M. Deivisas tikėjo, kad rado, kur palaidotas Tutanchamonas (kapas KV54), tačiau anglų archeologas Hovardas Karteris, finansuojamas lordo Karnarvono, turėjo kitokią nuomonę. Jie pradėjo kasinėti Karalių slėnyje 1917 m. ir 1922 m. rado beveik neišplėštą Tutanchamono kapą (KV62) su faraono mumija auksiniame karste taip, kaip prieš daugiau nei 3000 metų. Šis įvykis tapo pasauline sensacija. Po to, kai lordas Karnarvonas greitai mirė atidarius Tutanchamono sarkofagą, kilo populiari legenda apie „faraono prakeikimą“.
Dar vienas didelis atradimas Karalių slėnyje padarytas XX a. pabaigoje. Kapas KV5, anksčiau laikytas nereikšmingu, buvo pradėtas iš naujo tirti ir paaiškėjo, kad tai pats didžiausias kapas Karalių slėnyje su daugiau nei 100 kambarių ir jis buvo skirtas Ramzio II sūnums palaidoti. 2006 m. atidarytas KV63, kuris tikriausiai buvo saugykla, 2011 m. rastas kapas KV64, kuriame aptikta dainininkės Nehmes Bastet mumija.
Karalių slėnio struktūra
Slėnis prasideda siauriausia vieta ir nueina į vakarus bei šiaurės vakarus, o tada išsiskiria į dvi atšakas. Faraonų kapai yra dviejose įdubose. Daugiausiai kapų yra pagrindinėje rytinėje (senovėje vadintoje ta set aat – Pagrindine vieta arba tiesiog vadintoje ta int – Slėniu, o mūsų dienomis Biban al-Maluk – Karalių durų slėniu). Šie kapai žymimi raidėmis KV (nuo ). Ji dar turi kelias atšakas, kuriose rasti keli faraonų kapai, ir atšakos pavadintos jų vardais, – pavyzdžiui, Ramzio VII ir Ramzio XI kapų slėniai. Didesnėje vakarinėje įduboje aptikti keli kapai dažnai žymimi WV (nuo ). Toliau slėnis tęsiasi į pietvakarius ir pasibaigia dideliu natūraliu amfiteatru, sudarytu iš dykumoje iškilusių stačių uolų.
Karalių slėnyje yra apie 64 žinomi kapai, saugyklos ar uolose iškirstos struktūros. Taip pat išliko senovinių kelių, darbininkų lušnelių, sargybos postų, sienų, pagarbinimo vietų, vandens nukreipimo struktūrų (latakų) liekanų. Vakariečių susidomėjimas Karalių slėniu prasidėjo su Napoleono invazija į Egiptą 1798 m., bet jo kapai nebuvo sistematingai tiriami ir aprašyti. Pirmasis kapitalinis veikalas šioje srityje buvo Elizabeth Thomas (1907−1986) 1966 m. išleistas „Karališkasis Tėbų nekropolis“, kuriame įvesta KV klasifikacija ir po jo išleidimo pasikeitė archeologų darbo pobūdis į nuoseklius tyrimus, skirtingai nuo anksčiau kiek padrikų lobių ieškojimų.
Nustatyti kapai:
Karalių slėnio geologija
thumb|220px|right| Karalių slėnio [[stratigrafija]] Dabartinis Karalių slėnis susiformavo erozijos dėka. Ledynmečio laikotarpiu nusekus jūros lygiui dabartinis Nilas išgraužė didelį tarpeklį Viduržemio jūros link. Lyjant lietui Sacharoje formavosi liūties vandens Nilo intakai. Pakilus jūros lygiui Nilo slėnis virto jūros įlanka, kuri buvo per laiką užnešta sąnašomis dabartinio Baltojo Nilo. Atitinkamai sąnašų buvo prinešta į intakų slėnius. Taip susiformavo aplink Nilą kalvas išraižę slėniai (arabiškai wadi). Retėjant lietui priešdinastinio laikotarpio Egipte Karalių slėnis dar buvo padengtas augmenija, tačiau Naujosios karalystės laikotarpiu jos nebeliko ir slėnis buvo atviras retų liūčių vandens poveikiui, kuris nesutikdamas kliūčių ardė uolienas ir nešė žemyn sąnašas. Pavyzdžiui, kapas KV5 per 3000 metų buvo užneštas bent 12 stambių potvynių sąnašomis.
Dėl kapų kalimo Karalių slėnyje susidarė dideli kiekiai skaldos, dulkių. Retų liūčių metu vanduo nešdavo žemyn tiek natūralias, tiek dėl kalimo susidariusias sąnašas žemyn dėl ko slėnio dugnas pakilo ir žemiausiai buvę kapai buvo užnešti sąnašomis. Šis vanduo verždavosi į pačius kapus, kurie buvo išplėšti ir palikti pravirais. Didelę problematiką kapų išsilaikyme sudaro tai, kad kalkakmenio sluoksnyje sutinkamos molio, mergelio gyslos. Tai sudarė problemų tiek kapų kalėjams, tiek jų dekoruotojams. Gavęs šviežio oro molis pradeda sugerti drėgmę, brinksta ir skelia kalkakmenį. Be to, viršutinis kalkakmenio sluoksnis, kuriame daugiausiai iškirsti kapai, yra gana aukštos kokybės uoliena iš Eoceno periodo, tačiau po juo yra molingas Esnos uolienos sluoksnis, kuris tampa nestabilus esant potvyniams ir vandeniui patekus į žemutines kapų dalis. Dėl judėjimo kai kurių kapų sienos ir piloriai skilinėjo, lubos griuvo. Vienas labiausiai paveiktų yra Ramzio II kapas, kuris per pusę buvo iškirstas į Esnos uolieną. Hatšepsutos kapo tunelio atkarpa ėjo Esnos uoliena ir virto griuvėsiais, po atidarymo buvo paveiktas Sečio I kapas.
Strazdai mėgdžiotojai
Strazdai mėgdžiotojai (Mimidae) – žvirblinių (Passeriformes) būrio paukščių šeima, kuriai priklauso ilgauodegiai, baltos, pilkos ar rudos spalvos paukščiai. Beveik visos rūšys žinomos dėl savo giesmių, kai kurios moka puikiai pamėgdžioti kitus giesmininkus. Veisimosi sezono metu daugelis rūšių gieda naktimis.
Gyvena ant žemės, krūmuose ir brūzgynuose. Suka puodelio formos lizdą, panašų kaip mūsų strazdai. Deda 2-5 kiaušinius. Gana inirtingai gina savo lizdą.
Šeimoje yra 10 genčių, 34 rūšys. Paplitę Šiaurės, Centrinėje ir Pietų Amerikoje, Galapagų salose.
Antanas Macijauskas
thumb|Paminklas Antanui Macijauskui Pabiržėje Antanas Macijauskas (Maciejauskas, 1874 m. kovo 31 d. Pasvaliečiuose, Pabiržės valsčius – 1950 m. kovo 28 d. Daumėnai, palaidotas Pabiržėje, Biržų rajonas) – Lietuvos inžinierius, publicistas, visuomenės veikėjas, Didžiojo Vilniaus seimo delegatas.
Biografija
1891 m. baigė Panevėžio realinę gimnaziją, 1898 m. – Peterburgo technologijos institutą, inžinierius.
1900 m. Sankt Peterburge išleido lietuvišką žemėlapį „Žemėlapis lietuviškai latviško krašto“. Cenzūrai uždraudus jo platinimą, Vyriausiosios spaudos reikalų valdybos viršininkui kunigaikščiui N. V. Šachovskojui iškėlė bylą ir ją laimėjo įrodęs, kad lietuviškosios spaudos draudimas yra juridiškai neteisėtas, nes nebuvo išleista jokio įsakymo spaudai lietuviškomis raidėmis drausti. Byla buvo vienas pagrindų baigti spaudos draudimą.
Vadovavo P. Vileišio 1900 m. įsteigtoms mechanikos dirbtuvėms Vilniuje. 1902–1913 m. dirbo fabrikų inspektoriumi Rygoje, dalyvavo Lietuvių pašalpos draugijos veikloje, 1903–1904 m. pirmininkas. Rygoje su kitais įkūrė muzikos ir teatro draugiją „Kanklės“, kuri veikė 1904–1914 m., laikraštį „Rygos garsas“ (ėjo 1909–1917 m.), 1905 m. įsteigė lietuvišką knygyną, kuris veikė iki 1920 m. Leido populiarias pažintines, publicistikos, grožines knygeles, „Tėvynės kalendorių“ (ėjo 1906–1913 m.), 1906 m. išleido V. Kudirkos „Tautinę giesmę“.
Nuo 1912 m. Lietuvių mokslo draugijos narys. 1913 m. Šeduvoje įsteigė žemės ūkio mašinų dirbtuves, 1914–1918 m. kaip karo prievolininkas dirbo Turkestane, medvilnės ir aliejaus gamyklos Kokande ir higroskopinės vatos įmonės direktorius.
Lazdelinės bakterijos
Lazdelinės bakterijos - lazdelės formos bakterijos.
Savo forma jos šiek tiek įvairesnės už rutulines bakterijas, ypač skiriasi jų ilgis. Lazdelinės bakterijos kartais esti smailiais galais, lenktos ar šiek tiek šakotos.
Kai kurios rūšys po dalijimosi lieka sukibusios. Susidaro poromis sukibusios arba grandinės formos lazdelinės bakterijos (Lactobacterium plantarum).
Kohima
Kohima yra nagų genties angamių žemėje. Ao nagai taip pat sudaro ženklią gyventojų dalį. Kasmet mieste vyksta spalvinga „Ragasnapio šventė“, kurioje nagų gentys pristato savo papročius.
Istorija
1879 m. Kohimoje įkurta Asamui priklausiusio Nagų Kalvų rajono administracija. 1944 m. čia vyko strategiškai svarbus Kohimos mūšis, kuriame britai nugalėjo japonus. 1963 m. miestas tapo Nagalando sostine.
Orinta Leiputė
Orinta Leiputė (g. 1973 m. sausio 19 d. Kaune) – pedagogė, Lietuvos ir Kauno miesto politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
1988 m. baigė Kauno 42–ą vidurinę mokyklą, 1992 m. Marijampolės aukštesniosios pedagoginės mokyklos Kauno filialą, ikimokyklinės įstaigos pedagogė. 1998 m. Klaipėdos universiteto Pedagogikos fakultete baigė vaikystės pedagogiką, bakalaurė. 2000 m. Lietuvos kūno kultūros akademijos edukologijos magistrė, 2004 m. Lietuvos kūno kultūros akademijos doktorantė. 1996 m. įgijo vyriausiosios darbų mokytojos kvalifikacinę kategoriją, 2000 m. I vadybinę kategoriją.
1991 m. Kauno 46–os vidurinės mokyklos (iki 2005 m. „Aukuro“ vidurinė mokykla) mokytoja, 1992 m. Kauno apskrities ugdymo ir globos centro vaikų veiklos organizatorė, 1993 m. darbų instruktorė, Kauno m. vaikų globos namų „Viltis“ darbų instruktorė, 1999 m. Kauno vaikų ir jaunimo globos namų vyr. auklėtoja, 2000 m. Kauno apskrities ugdymo ir globos centro direktoriaus pavaduotoja bei nuo 2000 m. Lietuvos kūno kultūros akademijos Kinoantropologijos ir sporto raidos katedros lektorė.
1994 m. Lietuvos socialdemokratinio jaunimo sąjungos, 1996 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kauno skyriaus narė, 1996 m. Lietuvos sakaliukų sąjungos Kauno skyriaus vadovė, Lietuvos socialdemokračių moterų sąjungos Kauno klubo pirmininkė, LSDMS pirmininkės pavaduotoja, nuo 2004 m. LSDP tarybos narė. Nuo 2009 m. vasario 7 d. LSDP Kauno skyriaus pirmininkė.
2002 m. Lietuvos kūno kultūros akademijos studentų mokslinės draugijos tarybos narė, politikių klubo „Milda“ narė, nuo 2005 m. klubo prezidentė. Lietuvos Respublikos Seimo narės Birutės Vėsaitės visuomeninė padėjėja.
2007–2011 m. ir 2011–2012 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narė.
2012 m. Kauno m. savivaldybės mero pavaduotoja.
2012–2016 m. Seimo narė.
2016-2019 m. Kauno miesto mero patarėja jaunimo reikalų, kultūros, švietimo, sporto ir seniūnijų veiklos klausimais.
2019–2020 m. Kvalifikacijų ir profesinio mokymo plėtros centras, metodininkė.
2017 m. Lietuvos socialdemokračių moterų sąjungos (LSDMS) pirmininkė.
Vidurio Čilės slėnis
thumb|300px|Vidurio Čilės slėnis. Vynuogynai centrinėje dalyje
Vidurio Čilės slėnis, Išilginis slėnis (Valle longitudinal) – įduba vidurio ir šiaurės Čilėje, nusidriekusi šiaurės–pietų kryptimi tarp Čilės pakrantės kalnagūbrio vakaruose ir Andų kalnų rytuose. Aukštis leidžiasi nuo 1200 m šiaurėje iki vandenyno lygio ties Ankudo įlanka.
Šiaurinę dalį užima dykumos (Atakama, Tamarugalis), kurioje yra svarbūs salietros telkiniai. Vidurinė šios lygumos dalis yra ūkiškai svarbiausias ir gausiausiai apgyvendintas Čilės plotas. Čia klimatas subtropinis, Viduržemio jūros tipo, būdingos dirbamos žemės, plyti vynuogynai. Pietuose būdingas drėgnas subtropinis klimatas, ten veši bukų ir mišrieji miškai, auginami runkeliai, bulvės, verčiamasi gyvulininkyste ir miškininkyste.
Pietinis tikrasis banginis
Pietinis tikrasis banginis (paprastasis tikrasis banginis,, , ) – glotniųjų banginių (Balaenidae) šeimos žinduolis. Mažesnis už grenlandinį banginį. Labai reta rūšis. Jam pavojų kelia susidūrimas su laivais ir žvejybos įranga. Vasarą migruoja į tolimąją šiaurę arba pietus, o žiemą grįžta į šiltesnius vandenis. Patelė pagimdo vieną jauniklį, kuris būna 4–6 m ilgio.
Emerson Burton
Emerson Burton (tikr. Janne Johannes Puurtinen; g. 1974 m. spalio 17 d. Helsinkyje, Suomijoje) – suomių grupės HIM klavišininkas.
Burton Emerson šeima buvo labai meniška, abu jo tėvai buvo baleto šokėjai, taip pat ir jo sesuo. Burton irgi šoko kelerius metus, bet veikiai suprato, kad tai ne jam.
Kai jis buvo dar vaikas, jo motina įrašė jį į muzikos mokyklą, groti pianinu. Burton ten mokėsi, kol metė 2001 metais. Jis pradėjo groti roko muziką kai buvo paauglys, nors jis mėgsta pasiklausyti ir klasikinės muzikos. Jo mėgstamiausi kompozitoriai yra Prokofjevas ir Šostakovičius. Pink Floyd buvo buvo Burton pati pirma mėgstamiausia grupė, o grupės kaip Deep Purple ir Led Zeppelin taip pat darė jam įtaką.
Burton daugiausia mokėsi muzikos, o po mokyklos jis perėjo į piliečių tarnybos sektorių. Čia jis turėjo darbą – tvarkyti teatro apšvietimą. Burton taip pat vienerius metus dirbo scenos asistentu operos namuose ir durininku per koncertus Sibelijaus Akademijoje, o po to dirbo virėju.
Burton turi daug hobių, įskaitant susidomėjimą valgiu ir žaidimą šachmatais. Burton perdavė savo meilę šachmatams Migei ir dabar prieš koncertus jie mėgsta žaisti šachmatais. Burton taip pat yra griežtas vegetaras, nemėgstantis greito maisto užkandinių, ypač McDonald's.
Prieš HIM, Burton buvo įvairių grupių nariu. Grupių Cosmos Tango, Sub-Urban Tribe ir Torpedo.
Būdamas Cosmos Tango nariu, jis laimėjo Finnish Rock Champion. Repetuojant su Cosmos Tango, Burton paskambino Janne Joutsenniemi (populiarus suomis, susijęs su sunkiosios muzikos grupėmis). Janne reikėjo reikėjo klavišais grojančio muzikanto, groti grupės Sub-Urban Tribe koncertuose. Taigi Burton buvo sumedžiotas ir prisidėjo prie Sub-Urban Tribe.
Trumpam laiko tarpui Burton pabuvo ir grupės Torpedo nariu. Jie išleido vieną albumą ir jau buvo suplanavę turnė, bet Burton paliko grupę, kad prisidėtų prie HIM ir Torpedo suskilo. Burton grupėje HIM pakeitė Juską (taip pat žinomą kaip Zoltan) ir prisidėjo prie grupės kaip laikinas muzikantas klavišais, jų Skandinavijos gastrolėms 2001 metais. Turnė susidarė iš keturių pasirodymų ir Burton turėjo progą grįžti į Sub-Urban Tribe ir Torpedo, bet nusprendė likti HIM.
LKL 2001–2002 m. sezonas
LKL 2001–2002 metų sezonas – devintasis lygos sezonas, kuriame dalyvavo 9 klubai. Pirmenybėse nugalėjo Vilniaus „Lietuvos Rytas“, po atkaklios septynerių rungtynių serijos 4:3 įveikęs Kauno „Žalgirį“.
Transliacijos
Šiame sezone LKL kovas vėl transliavo LRT televizija. Po šio sezono LKL vadovai pasirašė sutartį su tuometine TV4 televizija - pirmąja LKL rungtynių transliuotoja.
Jonas Macijauskas (1900)
Jonas Macijauskas (1900 m. birželio 13 d. Maigiškių kaime, Obelių valsčiuje, Zarasų apskritis – 1981 m. kovo 27 d. Vilniuje) – sovietinis karinis bei partinis veikėjas, generolas majoras.
Biografija
1919 m. birželio mėn. už antivalstivalstybinę veiklą Lietuvos Respublikos teismo nuteistas 10 m. kalėti. 1921 m. keičiantis kaliniais išleistas į Sovietų Rusiją, kovojo su baltagvardiečiais. 1926–1940 m. Raudonosios armijos politinis darbuotojas. 1936 m. baigė Lenino politinę karo akademiją. 1936–1939 m. Čeliabinsko lakūnų mokyklos politinio skyriaus viršininko pavaduotojas. 1939 m. kurį laiką NKVD buvo suimtas, kalintas.
1940 m. birželio mėn. atsiųstas į sovietų okupuotą Lietuvą, 1940 m. liepos mėn. paskirtas vadinamosios Liaudies kariuomenės vyriausiuoju politiniu vadovu. Prisidėjo prie Lietuvos kariuomenės naikinimo, joje diegė sovietinę tvarką, persekiojo patriotinių pažiūrų kariškius, vadovavo jų represijoms. 1940 m. rugpjūčio mėn. – 1941 m. 29-ojo teritorinio šaulių korpuso politinio skyriaus viršininkas. 1942–1945 m. 16-osios lietuviškosios šaulių divizijos komisaras, divizijos vado pavaduotojas politiniams reikalams. 1943 m. daugiausia dėl jo kaltės pirmosiose divizijos kautynėse su Vokietijos kariuomene prie Aleksejevkos (Oriolo sritis) žuvo labai daug (kai kuriais duomenimis – daugiau kaip 50 %) divizijos karių. Pasižymėjo lietuvių tautos interesams priešiškomis stalinistinėmis pažiūromis.
1941–1949 m. LKP(b) revizijos komisijos narys, 1949–1961 m. LKP CK narys. 1946–1958 m. SSRS AT, 1959–1963 m. LSSR AT deputatas.
FK Ķeizarmežs
Futbola klubs „Ķeizarmežs“ arba kitaip Rygos „Kaiserwald“ – buvęs Latvijos futbolo klubas, gyvavęs Rygoje. Pirmasis šalies čempionas (1922 m.).
Dauguma žaidėjų buvo vokiečių kilmės (dėl to ir pavadinimas vokiškas).
Siūlinės bakterijos
Siūlinės bakterijos - į plonus siūlus panašios bakterijos.
FK Ķeizarmežs
Istorija
Įkurtas 1909 m. Žaidė 1912 m. olimpiadoje.
Siūlinės bakterijos
Nėra griežtos ribos tarp siūlinių ir lazdelinių bakterijų, nes kai kurios lazdelinės dėl savotiškos prigimties ar dėl išorės sąlygų veikimo ištįsta iki labai ilgų siūlų.
Siūlinės bakterijos skirstomos:
FK Ķeizarmežs
Istorija
Paskelbus Latvijos nepriklausomybę, žaidė aukščiausioje šalies lygoje.
1921 m. pirmenybėse buvo pirmoje vietoje, bet dėl ankstyvos žiemos pirmenybės liko nebaigtos.
1922 m. tapo čempionais. 1923 m. pavyko apginti čempionų titulą. 1924 m. komanda sužaidė dvi rungtynes ir pasitraukė iš pirmenybių.
1925 m. vėl sugrįžo į aukščiausią lygą, bet galutinėje rikiuotėje liko penktoje vietoje.
Vėlesniais metais (1926 m.) buvo nutrūkusi jo veikla, 1930 m. komanda buvo suburta, bet tais pačiais metais išformuota.
Keletą metų klubas dar egzistavo, bet nevykdė aktyvios veiklos. 1934 m. likviduotas ir pats klubas.
Bafingas
Nuo 1895 iki 1898 metų pastatytas geležinkelio tiltas, kurį projektavo Gustavas Eifelis. Ant upės yra pastatyta Mamantalio hidroelektrinė.
Duogiai (Kėdainiai)
Duogiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Pernaravos.
Istorija
XX a. pr. buvo okolica Ariogalos valsčiuje. Žemes valdė Kelčiavos, Koricos, Leščiučiai, Losinskiai, Sutkevičiai.
Dimitras Sanguška
Dimitras Sanguška (1530–1554) – LDK kunigaikštis; Kanivo, Čerkasų ir Žitomiro seniūnas.
Persela Lamongan
„Persela Lamongan“, o trumpiau „Persela“ – Indonezijos futbolo klubas iš Lamongano, Rytų Javos provincijos.
Dimitras Sanguška
Biografija
thumb|left|150px|Dimitro Sanguškos žmona Elžbieta Ostrogiškė Gimė ir augo žinomo Braclavo seniūno Teodoro Sanguškos šeimoje, brolis – Lietuvos lauko etmonas Romanas Sanguška.
Persela Lamongan
Namų rungtynes žaidžia Suradžajos stadione.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1967 m. Šalies čempionais tapo 2001 m.
Dimitras Sanguška
Biografija
Bajorų tarpe D.Sanguška buvo įvardintas kaip negarbingas bėglys nuo teisingumo, vėliau požiūris sušvelnėjo ir Elžbietos-Dimitro meilės istoriją imta romantizuoti.
Heljinas
Heljinas  – miestas ir savivaldybė Ispanijoje. Įsikūręs pietinėje Albasetės provincijos dalyje, Kastilijos ir La Mančos autonominiame regione. Nutolęs 60 km nuo provincijos administracinio centro – Albasetės. Populiacija – 30 592 žmonės (2015 m. duomenys).
Netoli miesto, ant Tolmo de Minateda kalvos, yra archeologinė kapavietė.
Pagrindinė miesto šventė yra Didžioji savaitė, pritraukianti daugybę turistų.
Spiralinės bakterijos
Spiralinės bakterijos - spiralės ar kablelio formų bakterijos.
Šios bakterijos esti dar įvairesnės nei rutulinės ir lazdelinės bakterijos. Jos gali būti trumpos, panašios į kablelį (Vibrio gentis), „S“ raidės formos ir kt.
Amatieris Rīga
Rygos „Amatieris“ – buvęs Latvijos futbolo klubas iš Rygos.
E
E ir e – penktoji lotynų abėcėlės ir septintoji lietuvių abėcėlės raidė. Lietuvių kalboje raidės pavadinimas yra e.
Lietuvių kalboje vartojami kiti „E“ raidės pagrindo rašmenys su diakritiniais ženklais nosine (Ę|Ę ir ę – pavadinimas e nosinė) ir tašku (Ė|Ė ir ė – pavadinimas ė).
Fototrofai
Fototrofai – organizmai gaunantys energijos iš šviesos, vykdydami fotosintezę.
Klaipėdos šv. kankinių Veros, Nadeždos ir Liubovės bei jų motinos Sofijos cerkvė
Istorija
Šventyklos patalpos įrengtos 1995 metais tuometėje Andrejaus Rubliovo pagrindinėje mokykloje. 2014 m. mokykla reorganizuota ir iškeldinta, atsilaisvinusiose patalpose įsikūrė socialines paslaugas teikiančios įstaigos.
Parapijoje yra 150 tikinčiųjų.
Chemotrofai
Chemotrofai – organizmai energiją gaunantys oksiduodami junginius.
Zeližas
thumb|250px|right|Zeližo technika dekoruoti stalai [[Fesas|Fese]] Zeližas (arba Zellidj, Zillij, Zellij) – iš įvairių formų emaliu padengtų keramikiniu išdužų, į formą surinktas dekoratyvinis elementas, užpiltas tinko mišiniu. Šis menas charakteringas Maroko architektūroje, nors yra sutinkama visame Magribe, bei kitose islamo šalyse. Zeližo technika surinktos įvairiu formų keramikinės mozaikos naudojamos ornamentuoti sienas, lubas, grindis, fontanus, baseinus, stalus ir pan. thumb|250px|right|Aštuonkampės formos zeližo mozaikos detalė
Istorija
Maroko–Andalūzijos architektūros elementas zeližas Maroke atsirado X a. Pradžioje buvo naudojama balto ir rudo atspalvio keramika. Atsiradus kitoms spalvoms šis menas ypač suklestėjo XIV a. valdant Marinidų dinastijai, kai buvo pradėta naudoti mėlynos, žalios ir geltonos spalvos keramika. XVII a. pradėta naudoti raudona spalva.
Dabar pagrindiniai Maroko zeližo meno centrai yra Fesas ir Meknesas. thumb|250px|right|Zeližo technika dėliojama stalo mozaika
Zeližo formos
Labiausiai paplitusi yra įvairių dydžių kvadratinių ir stačiakampių formų zeližas. Galimos ir kitokios formos detalės: aštuonkampis, apdirbamas kaip kabošonas, žvaigždė, kryžius ir t. t. Taip sumodeliuota forma yra užpilama 2 cm storio kietėjančio tinko mišiniu. Egzistuoja ir paprasti kvadratiniai 10x10 cm arba kvadratai su nukirstais kampais, kurie jungiami su kitos spalvos kabošonu, detalės. Grindų dekoravimui naudojamos storesnės keramikos detalės.
Zeližo meistras
Zeližo technika sukurti dirbiniai yra laikomi meno kūriniais. Šio meno paslaptys maâlems (pagrindinis meistras) perduoda iš kartos į kartą. Kad būtų išugdyti išskirtiniai gebėjimai, šio meno ilgas mokymas prasideda dar vaikystėje. Zeližo technika sudėlioti mozaiką reikia labai daug dėmesio ir pastangų. Maži keramikos elementai dėliojami į formą raštu–spalva į apačią, tad meistras popieriuje nupieštą ornamentą vaizduotėje turi lyginti su dėliojama mozaika. Padaryta klaida matoma tik pabaigus mozaiką ir ją užpilus kietėjančiu tinku.
Voltaire
Fransua Mari Aruė (1694 m. lapkričio 21 d. – 1778 m. gegužės 30 d.), žinomas kaip Volteras – prancūzų rašytojas ir filosofas, vienas iškiliausių Šviečiamojo amžiaus atstovų, enciklopedistas.
Biografija
kairėje|miniatiūra|312x312px|„Niutono filosofijos pagrindų“ frontispisas, vaizduojantis Volterą, verčiantį [[Isaac Newton|Izaoko Niutono darbus ir apšviestą į jį mūzos nukreiptos Niutono šviesos.]] Notaro sūnus, įgijo gerą išsilavinimą Liudviko Didžiojo koleže. Už raštus, kurie kritikavo karaliaus dvarą ir režimą 1716 m. buvo įkalintas Bastilijoje, o 1717 m. ištremtas. Po sėkmės sulaukusios tragedijos „Edipas“ premjeros tapo mėgstamu rūmų poetu. Karaliaus malone mėgavosi tol, kol vėl kilo nesutarimai, 1726 m. Volterą privertę emigruoti į Angliją. Buvo persekiotas už „Filosofinius laiškus“ (1734), kuriuose gerai atsiliepė apie angliškąjį konstitucionalizmą, lygino jį su politiniu absoliutizmu Prancūzijoje. 1733 m. dešimčiai metų pasitraukė į Lotaringiją, kur parašė reikšmingiausius savo veikalus. Kovojo už išmintį, žmogaus teises bei religinę toleranciją. Nepripažino metafizikos ir misticizmo, buvo artimas empirizmui. Volteras abejojo valios laisve, smerkė absoliutizmą, fanatizmą. 1745 m. suteiktas Prancūzijos istoriografo titulas, priimtas į Prancūzų akademiją.