cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Linkuvos kapinių koplyčia
Architektūra
Centrinėje koplyčios ašyje, priešais įėjimą, yra medinis altorius su barokiniu retabulu. Jis staliaus ir drožėjo darbo, dažytas aliejiniais dažais ir spalvotais lakais. Dviejų tarpsnių retabulo centre yra Kalvarijos grupę vaizduojantis paveikslas, antrajame tarpsnyje – Šv. Kazimiero. Retabulo viršuje, ties viduriu, yra drožtinė Apvaizdos akis. Altorius stačiakampės dėžės formos, medinis – 168 x 200 x 73,5 cm.
Ron Stallworth
Ronas Stalvortas (, g. 1953 m. birželio 18 d.) – į pensiją išėjęs amerikiečių policijos pareigūnas, kuris XX a. septintojo dešimtmečio pabaigoje įsifiltravo į Kukluksklano gretas Kolorado Springse, Kolorado valstijoje. Jis buvo pirmasis afroamerikietis detektyvas Kolorado Springso policijos departamente.
2018 m. filmas „BlacKkKlansman“ yra paremtas jo patirtimi infiltruojantis į Kukluksklaną, kur jį įkūnijo aktorius John David Washington.
Savanoriai (Druskininkai)
Savanoriai – kaimas Druskininkų savivaldybėje, išsibarstęs 2–3 km į šiaurės rytus nuo Leipalingio, tarp kelių ir  bei Seiros upelio. Yra buvusios pienininkystės fermos.
Etimologija
Kaimo pavadinimas kilęs iš žodžio savanõris. Įkurtas tarpukariu, išdalinus Leipalingio dvaro žemę Lietuvos savanoriams.
Heart of Stone Tour
Heart of Stone Tour (dar žinomas kaip Cher Tour 1990) – antrasis amerikiečių dainininkės ir aktorės Cher solo koncertinis turas. Turas reklamavo jos 21-ąjį studijinį albumą „Heart of Stone“. Turas aplankė Šiaurės Ameriką, Australiją ir Europą ir uždirbo 15 mln. JAV dolerių (tik JAV).
Pedro Castillo
P. Castillo, gimęs valstiečių šeimoje pradėjo dirbti dar būdamas paauglys norėdamas užsidirbti pinigų studijoms. Grįžęs į gimtąjį miestą įsidarbino mokytoju. 2017 m. mokytojų streiko metu išgarsėjo, o 2021 m. tapo prezidentu pasižadėjęs padėti sunkiai besiverčiantiems ne didmiesčių studentams.
P. Castillo reitingas smuko dėl pasaulinės energijos krizės ir šalies ekonominio nuosmukio. Jis kritikuojamas ir dėl to, kad netikėtai perėmė valdžią iš tradicinio Peru politinio elito. Jis atlaikė du bandymus paskelbti jam apkaltą ir figūruoja šešiuose baudžiamuosiuose tyrimuose dėl įtariamo papirkinėjimo ir universiteto disertacijos plagijavimo.
Be to, 2022 m. spalį Peru generalinis prokuroras pateikė konstitucinį skundą, kuriame P. Castillo kaltinamas vadovavęs nusikalstamai organizacijai, kurioje dalyvavo jo šeima ir sąjungininkai. Jis neigia, kad jo šeima įvykdė nusikaltimų, ir sako, kad yra kampanijos, kuria siekiama pašalinti jį iš valdžios, auka.
Peru Kongresas 2022 m. gruodžio 7 d. nubalsavo už apkaltą prezidentui Pedro Castillo, nepaisydamas jo prieš tai priimto sprendimo paleisti parlamentą. Pasak kritikų, tai bandė padaryti mėgindamas įvykdyti perversmą, tačiau buvo suimtas.
Faras (Kanada)
Faras  – miestas šiaurės vakarų Kanadoje, Jukono teritorijoje, kalnuose. Yra oro uostas. Vidury gyvenvietės įrengtas golfo aikštynas.
Iki XX a. pab. Faras buvo vienas didžiausių švino ir cinko rūdų gavybos centrų pasaulyje.
Istorija
Apylinkėse radus švino ir cinko telkinių, gyvenvietė įkurta 1969 m. norint apgyvendinti kasyklos darbuotojus. Tais pačiais metais Farą apgadino miško gaisras, tačiau miestelis buvo greitai atstatytas ir tapo viena didžiausių gyvenviečių Jukone. 1972 m. suteiktas miestelio statusas. 1982 m. užsidarė kasykla dėl sumažėjusios švino ir cinko kainos, tad Faro gyventojai pradėjo kraustytis iš miestelio.
Gyventojai
2011 m. mieste gyveno 344 žmonės.
Artemas Fedorovas
Artemas Fedorovas (Федоров Артем Віталійович; g. 1998 m. rugsėjo 18 d.) – futbolininkas iš Ukrainos, saugas.
Rungtyniavo Ukrainoje, Lietuvoje, Moldavijoje. Lietuvoje atstovavo „Pakruojo“ ir „Sūduvos“ klubams.
Karjera
Gimė Dniestro Bilhorode. Šio miesto vaikų ir jaunimo sporto mokyklos auklėtinis. Karjerą pradėjo šio klubo jaunimo ekipose.
2020–2021 m. atstovavo FC Dinamo-Auto (Moldavija), o vėliau perėjo į Petrocub Hîncești.
„Sūduvos“ klubas
2023 m. liepos 1 d. pasirodė pranešimai, kad pasirašyta sutartis, galiosianti iki sezono pabaigos, su „Sūduvos“ klubu.
2023 m. liepos 2 d. debiutavo klube A lygos rungtynėse prieš FC Hegelmann.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Darbėnų senosios kapinės
Darbėnų kaimo senosios kapinės, vadinamos Kapeliais, Maro kapeliais, Senkapiais (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas – ) – neveikiančios kapinės vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Darbėnuose, kelio kairėje pusėje, ties jo kryžkele su rytiniu miestelio apvažiavimu, Darbos kairiajame krante.
Kapinės
Įrengtos lygioje vietoje, kelio į Vaineikius kairėje pusėje. Pailgos šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 70 m ilgio ir 25–30 m pločio. Markapiais vadinamą šiaurės vakarinę dalį ženklina keturios senos pušys, iš kurių viena – dviejų kamienų. Pietrytinę dalį skersai kerta rytinis miestelio apvažiavimas ir nuo jo atsišakojantis kelias link žydų kapinių.
Už kelio pietrytinis kapinių pakraštys apaugęs spygliuočių jaunuolynu, kuriame stovi monumentalus kryžius. Jis medinis, kryžmiškas, puoštas pridėtiniais kiauraraščiais ornamentais, su lieto metalo Nukryžiuotojo figūra, apjuostas nedidele statinių tvorele.
Teritorijos plotas – 0,15 ha.
thumb|left|200px|Monumentalus kryžius Darbėnų kaimo kapinių pakraštyje
Istorija
Įrengtos XVI a., vadinamos Maro kapais, Senkapiais, Kapeliais (🇬🇸). Veikė iki XVIII a. pabaigos. Laidoti Darbėnų kaimo gyventojai. Jose 1620 m. buvo pastatyta pirmoji Darbėnų koplyčia.
Kapines oficialiai 1795 m. uždarius, XIX a. retsykiais jose buvo laidojami darbėniškiai savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai, užkrečiamų ligų aukos.
Pasakojama, kad praeiviams prie kapinių sutemus vaidendavosi: pasirodydavo baltais rūbais vilkinti moteris, iš kapinių per kelią eidavusios ugnelės (mirusių kūdikių sielos). Todėl čia palaidotiems atminti nuo seno kapinėse buvo statomi ąžuoliniai monumentalūs kryžiai, tarp kurių stovėjo koplytėlė su šventųjų skulptūromis. Maro kapais vadinama kapinių dalis buvo ratu apsodinta pušimis.
Sovietmečiu kapinės išniekintos: kolūkio vadovybės įsakymu nugriauti mažosios memorialinės architektūros statiniai, išardytos tvoros, nupjauti kapinėse augę medžiai (liko tik kelios Markapių pušys). XX a. per kapinių pietrytinę dalį nutiestas kelias.
Lietuvos Nepriklausomybės atkūrimo laikotarpiu kapinių pietrytiniame pakraštyje pakelėje 1989 m. pastatytas monumentalus kryžius.
1989 ir 2015 m. kapines žvalgė Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė).
1997 m. įrašytos į kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L528), 2005 m. pripažintos valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.
Tor (tinklas)
miniatiūra|200px|right|Programos logotipas
Tor (trumpinys iš, 'svogūninis maršrutizatorius')– technologija, veikianti sluoksninio maršruto parinktuvo principu, skirta informacijai anonimiškai siųsti ir gauti internetu. „Tor“ yra atvirojo kodo programa, pristatyta 2004 m. rugpjūčio 13 d. tryliktajame saugumo simpoziume USENIX. „Tor“ vartotojo akimis yra tiesiog modifikuota naršyklė „Mozilla Firefox“, veikianti operacinėse sistemose „Windows“, „Linux“, „Mac OS X“ ir kt.
Veikimo principas
„Tor“ šifruoja internautų siunčiamus duomenis svogūno principu, juos suskirstydama į daugybę sluoksnių. Šie duomenys pasiekia kitus „Tor“ savanorių kompiuterius. Visi signalai tarp savanorių kompiuterių bei signalai į serverį (tinklalapį), kurį norima pasiekti, yra užkoduoti. Kiekvienas kompiuteris žino tik apie signalą, einantį į jo kompiuterį ir iš jo kompiuterio.
„Tor“ yra nemokamas proxy servisas, užtikrinantis aukštą anonimiškumo lygį, paprastumą ir patogumą. „Tor“ tinklo širdis yra vartotojų kompiuteriuose esantys proxy serveriai. Per „Tor“ tinklo dalyvio kompiuterį taip pat kažkas gali naršyti internetą, kur fiksuojamas IP adresas, tačiau atsekti tikrąjį IP „Tor“ tinkle yra praktiškai neįmanoma, nes šis tinklas yra labai dinamiškas, o jokie žurnalai nėra vedami.
Įvairių šalių specialiosios tarnybos bando apeiti „Tor“ saugumo sistemas ir gauti informaciją apie anonimais norinčius likti interneto vartotojus. Lietuvos kriminalinės policijos biuras ir generalinė prokuratūra 2014 m. dalyvavo tarptautinėje operacijoje, nutaikytoje prieš anonominiame tinkle „Tor” nelegalias prekes ir paslaugas pardavinėjančias svetaines.
Armėnų katalikų bažnyčia
Armėnų katalikų bažnyčia –  viena iš Rytų katalikų bažnyčių, turinti sui iuris statusą Romos katalikų bažnyčioje. Ji pripažįsta Romos vyskupo lyderystę, arba popiežiaus primatą, todėl yra eucharistinėje bendrystėje su Katalikų bažnyčia, įskaitant Lotynų bažnyčią ir kitas 22 Rytų katalikų bažnyčias. Armėnų katalikų bažnyčios veiklą reglamentuoja Rytų Bažnyčių kanonų kodeksas. Bažnytinės apeigos vyksta pagal armėnų apeigų tradicijas.
Daugiausiai armėnų katalikų bendruomenių gyvena Beirute (Libanas), Alepe (Sirija), Gruzijoje (Samcchė–Džavachetija) ir Armėnijos šiaurėje. Bažnyčiai priklauso 11 vyskupijų: Artimuose Rytuose (po dvi Sirijoje ir po vieną Libane, Irake, Irane, Egipte ir Turkijoje), Prancūzijoje, JAV ir Pietų Amerikoje. Metinio katalogo „Annuario Pontificio“ duomenimis, 2016 m. armėnų katalikų skaičius siekė 736 tūkst. žmonių, buvo 106 parapijos, 16 vyskupų, 94 dvasininkai. Nepriklausomi šaltiniai pateikia gerokai mažesnius skaičius: XXI a. pradžioje katalikų armėnų buvo 150 tūkst.
Istorija
Žlugusios Bizantijos teritorijose prasidėjo plati katalikų misionierių veikla, aprėpusi ir armėnų bendruomenes. Nors Armėnų apaštališkoji bažnyčia (AAB) reiškė neigiamą požiūrį į Romos misionierių veiklą tarp armėnų, ėmė kurtis atskiros armėnų katalikų bendruomenės, o XVIII a. pradžioje kai kurie armėnų vyskupai atvirai pasisakė už perėjimą prie katalikybės. XVIII a. katalikų vienuolių antoniečių ordinas įgavo didelę įtaką tarp armėnų, kurie bendradarbiavo su katalikais. Tarp armėnų dvasininkų Osmanų imperijoje įvyko skilimas – keli Armėnų apaštalų bažnyčios vyskupai priėmė katalikybę ir atsiskyrė nuo Armėnų bažnyčios. Popiežius Benediktas XIV buvusį AAB vyskupą Abramą Ardzivianą (1679–1749) paskyrė katalikų patriarchu Kilikijos Armėnijoje su rezidencija Libane, atsakingu už bažnyčios veiklą pietinėse Osmanų imperijos provincijose. Šiauriau gyvenę armėnai buvo pavaldūs Konstantinopolio lotynų apaštališkajam vikarui.
Toje istorinės Armėnijos dalyje, kuri 1823 m. tapo Rusijos imperijos dalimi, gyveno kelios armėnų katalikų bendruomenės. Caro vyriausybė priešinosi Rytų katalikybės plitimui, todėl atskira vyskupija buvo įsteigta tik po 40 metų. Nuo 1912 m. Rusijos imperijos armėnai katalikai pateko į lotynų vyskupo Tiraspolyje jurisdikciją. Prie sovietų valdžios armėnų katalikų bažnyčios veikla buvo praktiškai sustabdyta. Katalikų bendruomenės atgijo tik 1991 m., po Armėnijos nepriklausomybės atkūrimo. Popiežiaus kurija įsteigė ordinariatą armėnų katalikams Rytų Europoje Giumri mieste (Armėnija).
Antonietta Raphael
Antonietta Raphael (1895 m. Kaune – 1975 m. rugsėjo 5 d. Romoje, Italija) – Lietuvos žydų kilmės Italijos skulptorė ir dailininkė.
Biografija
Gimė 1895 m. Kaune, rabino šeimoje. Po tėvo mirties su motina emigravo į Londoną. Dažnai lankydavosi Britų muziejuje. Baigė pianino klasę Londono Karališkoje muzikos akademijoje. 1919 m. po motinos mirties išvyko gyventi į Paryžių, 1924 m. į Romą. 1925 m. pradėjo mokytis Romos dailės mokykloje, kur susipažino su savo vyru Mario Mafai. 1929 m. pristatė pirmąją savo darbų ekspoziciją. 1930 m. su vyru išvyko į Paryžių, kur pradėjo užsiiminėti skulptūra. Jos skulptūros buvo nebūdingų formų to metu Italijos skulptorių tarpe. Antrojo pasaulinio karo metu su vaikais slapstėsi Genujoje pas draugus dailininkus. 1948 m. pirmą kartą sudalyvavo Venecijos bienalėje. Nuo 1952 m. eksponavo savo darbus Romos Galleria dello Zodiaco galerijoje. Kartu su vyru Mario Mafai įkūrė Scuola Romana judėjimą. Nuo 1956 m. daug keliavo po pasaulį pristatydama savo darbus. Sudalyvavo dokumentiniame filme apie jos vyrą Io non sono un altro - l'arte di Mario Mafai. Mirė 1975 m. rugsėjo 5 d. Romoje. Su vyru susilaukė trijų dukrų Miriam Mafai (1926), Simona (1928) ir Giulia Mafai (1930).
Podporožės rajonas
Podporožės rajonas – teritorinis ir municipalinis darinys šiaurės rytinėje Leningrado srities dalyje, Rusijos Federacijoje. Rajonas ribojasi su Leningrado srities Tichvino ir Lodeinoje Polės rajonais, Vologdos srities Vytegros ir Babajevo rajonais, Karelijos Respublikos Oloneco, Priažos ir Paonegės rajonais bei su Onegos ežeru.
Administracinis centras – Podporožės miestas, pagal jį pavadintas ir rajonas. Sudarytas 1927 m. rugsėjį. Nuo 1963 iki 1965 m. įėjo į Lodeinoje Polės rajoną. 2018 m. rajone gyveno 28 924 žm., gyventojų tautinė sudėtis – 91,21 % rusai, 3,49 % vepsai, 0,68 % karelai.
Podporožės rajone gyvenantys vepsai sudaro 60,7% visų Leningrado srityje gyvenančių vepsų. Tradiciniu vepsų kultūros centru laikomas Vinicų kaimas, kuriame rengiama kasmetinė vepsų šventė Elonpu.
Vagaras
thumb|200px|right|Salos padėtis thumb|Gasadaluro kaimas|right|200px Vagaras – viena iš aštuoniolikos Farerų salų. Tai labiausiai į vakarus nutolusi iš didelių Farerų salų. Jos plotas 178 km². Vagaras yra trečia pagal dydį Farerų sala, po Streimojaus ir Eisturojaus. Žemėlapyje Vagaras panašus į šuns galvą.
Dauguma užsieniečių, atvykstančių į Farerus, apsilanko Vagare, nes čia yra vienintelis salos oro uostas (Vagaro oro uostas). Jį pastatė britai per Antrą pasaulinį karą, kai okupavo salas su fareriečių pritarimu. Po to 20 metų juo niekas nesinaudojo, o vėliau modernizavo. Jis aptarnauja 170 tūkst. keleivių per metus. Tokie dideli skaičiai Farerų standartais yra didelis iššūkis salų transporto sistemai, tad 5 km povandeninis tunelis jungia salą su sostine Torshaunu.
2013 m. Vagare gyveno 3044 žmonės.
Salos kaimai
Vagare yra trys dideli kaimai Mivaguras, Sandavaguras, Sjogvaguras ir trys maži: Gasadaluras, Bjouras ir Vatnsoiraras. Du kaimai buvo apleisti: Sletanas 1964 ar 1965 m. , Vikaras 1910 m.
2013 m. didžiausiam salos kaime Mivagure gyveno 1 055 gyventojai. Sodyba Kalvalidas į šiaurę nuo kaimo yra seniausias namas salose ir tikriausiai Fareruose. Dabar ten yra kaimo muziejus. Į rytus nuo Midvaguro yra Sandavaguro kaimas su 851 gyventoju (2013 m.). 1917 m. čia buvo rastas Sandavaguro akmuo su iškaltom runom, datuojamas 1200 m. Dabar jis saugomas Sandavaguro bažnyčioje. Sjogvaguras vakarinėje salos dalyje yra prie oro uosto ir turi 998 gyventojus (2013 m.). 1942–1944 m. į pietus nuo kaimo buvo įsikūrę 5 000 britų karių.
Vagare yra du seni kaimai: Bjouras yra 4 km į vakarus nuo Sjorvaguro ir Gasadaluras. Pirmajame gyvena 72 gyventojai (2013 m.), o antrajame 15.
Vatnsoiraras buvo įkurtas 1921 m., dabar jame yra 53 gyventojai (2013 m.) Jį įkūrė trys vyrai, gavę žemės. Per Antrą pasaulinį karą vietiniai gyventojai buvo evakuoti ir čia buvo britų karių būstinė.
Dabar apleistas Sletanas buvo įkurtas 1835 m. Daugiausiai čia gyveno 70 žmonių. Vienu metu čia buvo mokykla. Kaimas apleistas 1964 m. Vikaras buvo įkurtas 1835 m. Gasadaluro ganyklose. Žemė buvo derlinga, bet gyventojai jautėsi labai izoliuoti. Kaimas apleistas 1910 m.
Uolos kyšulys
thumb|260px Uolos kyšulys  – tai Europos vakariausia vieta esanti Portugalijoje.
Uolos kyšulys yra Lisabonos ir Težo slėnio regione, Lisabonos apskrityje. Vietovė yra 10 kilometrų nuo Sintros, 30 kilometrų nuo Lisabonos, 270 kilometrų nuo Porto ir 60 kilometrų nuo Setubalio. Kyšulys yra prie Atlanto vandenyno.
Karmaksas
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1891 m., kai apsigyveno Džordžas V. Karmaksas (jo vardu ir pavadinta). Iki tol užklysdavo aukso ir sidabro ieškotojai.
Šiuo metu turi kaimo statusą.
Karužų tvenkinys
Karužų tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Varėnos rajone, 13 km į vakarus nuo Varėnos, Karužų miške. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Nedzingio intakas, Merkio baseinas) 0,4 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,87 km, plotis – iki 0,12 km. Vakarinis ir rytinis krantai aukšti. Tvenkinį supa Karužų ir Perlojos miškai. Skersai supiltas pylimas tvenkinį dalija į 2 dalis: viršutinės tvenkinio dalies altitudė 113,9 m, žemutinės - 112,4 m. Priešsroviui iškart prasideda Karužų ežeras.
FK Pohronie
FK Pohronie – Slovakijos futbolo klubas iš Žiaro prie Hrono.
Istorija
2012–2013 m. rungtyniavo Trečioje lygoje ir tapo nugalėtojais savo grupėje. Pateko į Antrą lygą.
2018–2019 m. tapo Antros lygos nugalėtojais ir pateko į aukščiausią šalies lygą.
2019–2020 m. debiutavo Superlygoje. Joje liko vienuolikti ir išsaugojo vietą elito divizione.
2021–2022 m. liko dvylikti ir iškrito į žemesnį divizioną.
2022–2023 m. rungtyniavo Antroje lygoje ir užėmė penktą vietą.
Sezonai
Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.
Toleman
Toleman Motosport – buvusi Formulės 1 komanda iš JK. Ekipa debiutavo čempionate 1981 m. sezone, tačiau net du sezonus nesugebėjo pelnyti taškų. Rezultatai pagerėjo 1983 m. sezone, kurio paskutinėse keturiose lenktynėse ekipa surinko visus 9 sezono taškus ir galutinėje komandų įskaitoje buvo 10-ta.
1986 m. komandą įsigijo Benetton kompanija, o naujoji ekipa vadinosi Benetton Formula.
Adomas Poninskis
Adomas Karolis Poninskis (1732 − 1798 m. liepos 23 d.) − ATR valstybinis veikėjas, Karūnos didysis prievaizas, 1767 m. vienas iš Radomo konfederacijos įkūrėjų, 1773 m. Karūnos konfederacijos įkūrėjas ir maršalka, aktyvus ATR I padalijimo dalyvis, už tai apdovanotas kunigaikščio titulu, 1790 m. Ketverių metų seimas atėmė visas pareigybes, titulus ir ištrėmė iš ATR, 1792 m. Targovicos konfederacija titulus grąžino.
Biografija
Kilo iš bajorų Poninskių giminės, herbo „Łodzia“ savininkas. Babimostovo seniūno ir Všovo stalininko Motiejaus Pononskio vyresnysis sūnus nuo pirmos santuokos su Pranciška Šoldrska.
1764 metų gegužės 7 d. Poznanės pasiuntinys Adomas Poninskis pasirašė manifestą dėl Rusijos armijos pakvietimo į Lenkiją konvokacinio seimo gynybai. 1764 metų rugpjūtį elekciniame seime palaikė Stanislovo Augusto Poniatovskio išrinkimą į Lenkijos sostą.
Stanislovo Pniatovskio valdymo pradžioje Adomas Poninskis priklausė etmonų partijai, tai yra Karūnos didžiojo etmono Jano Klemenso Branickio partijai. 1767 metais Adomas Poninskis buvo vienas iš Radomo konfederacijos įkūrėjų Didžiojoje Lenkijoje. 1767 metų spalio 23 d. įėjo į seimo delegacijos sudėtį, priverstos spaudžiant Rusijos pasiuntiniui Nikolajui Repninui sutikti su amžinos taikos sudarymu su Rusija.
1772 metų spalį Lenkijos karalius Stanislovas Augustas Poniatovskis spaudžiant Rusijos, Austrijos ir Prūsijos pasiuntiniams sušaukė seimą, kuris turėjo oficialiai patvirtinti Pirmąjį ATR padalijimą. Iš pradžių senatas atsisakė pripažinti ATR padalijimą. Tada Rusijos pasiuntinys, grafas Oto Magnusas von Štakelbergas papirko Adomą Poninskį. Poninskis suprato, kad užsienio valstybėm reikės žmogaus, kuris sutiktų seime pravesti patvirtininmą jų užgrobimų, todėl jis pastatė savo karjeros planą ant tėvynės nelaimės. Rusijos, Prūsijos ir Austrijos pasiuntiniai pažadėjo jam 3 tūkstančius dukatų atlyginimą per mėnesį ir savo palaikymą.
1773 metų balandžio 15 d. Karūnos didysis prievaizas Adomas Poninskis surinko 75 Karūnos ir 6 Lietuvos deputatus ir įkalbėjo juos įkurti konfederaciją. Jie išrinko Adomą Poninskį Karūnos konfederacijos maršalka. Balandžio 19, seimo atidarymo dieną Adomas Poninskis buvo išrinktas seimo maršalka, nežiūrint į kai kurių deputatų protestą. 1773 metų balandžio 24 d. karalius su visais senatoriais pasirašė konfederacijos aktą, pripažindamas Poninskio paskyrimą. Seimo maršalka įnešė seimo delegacijos paskyrimą vesti derybas su trimis valstybėmis dėl padalijimo ir naujos ATR valdymo formos. Pats Adomas Poninskis vadovavo tai Seimo delegacijai. 1773 metų spalio 18 d. delegacija pasirašė tris sutartis, kuriuose ji ATR vardu atsisakė Austrijos, Prūsijos ir Rusijos naudai nuo visų pretenzijų užimtose jų Lenkijos žemėse.
1773 metais Adomui Poninskiui buvo suteiktas kunigaikščio titulas. 1775 metais jis iš Teodoro Veselio išpirko Karūnos didžiojo iždininko pareigybę. Vėliau Adomas Poninskis, 1785 metais paskelbtas bankrote, atvirai tapo Rusijos pasiuntinių agentu, gaudamas iš jų stambias pinigų sumas. 1790 metų rugsėjo 1 d. Ketverių metų seimas paskelbė apie Adomo Poninskio ištrėmimą iš Lenkijos, iš kurio buvo atimti visi titulai ir pareigybės. Jis išvyko iš Varšuvos į Austrišką Galiciją, kur jis valdė dvaro žemes. 1793 metų gegužės 13 d. Targovicos konfederacija atšaukė nuosprendį Adomui Poninskiu, leidus jam grįžti ir grąžinus jo titulus. 1773 metais tapo Baltojo ordino kavalieriumi, kuris buvo iš jo atimtas 1790 metais. 1777 metais įstojo į masonų ložę.
Šeima
Adomas Poninskis buvo vedęs kunigaikštytę Žozefą Liubiomirską, Karūnos didžiojo vėliavininko Jurgio Ignoto Liubomirskio (m. 1753) ir baronaitės Joanos von Štein vyresnę dukterį, nuo santuokos su kuria turėjo tris sūnus: Adomą, Karolį ir Aleksandrą.
Teslinas (gyvenvietė)
Teslinas  – kaimas šiaurės vakarų Kanadoje, Jukono teritorijoje, prie Teslino ežero.
Istorija
Teslino prekybos taškas buvo įkurtas dar 1903 m., kai čia jį įkūrė Hadsono įlankos bendrovė.
Gyvenvietė įkurta 1984 m. Šiuo metu turi kaimo statusą.
Kodažasas
Kodažasas  – miestas ir savivaldybė Brazilijos šiaurėje, Amazonės valstijoje, 297 km į pietvakarius nuo Manauso, 123 km į rytus nuo Koario. Išsidėstęs kairiajame Amazonės krante, priešais Kodažaso ir Koroso salas. Upių uostas.
Savivaldybės plotas – 18 712 km², gyventojų skaičius – 29 691 (2021 m.).
thumb|left|240px|Savivaldybės padėtis Amazonės valstijoje
Istorija
Seniau šioje vietoje buvo indėnų kaimas Kudaja. 1864 m. pradėjo steigtis brazilų kolonistai, 1870 m. įkurta Bareiras da Kudažazo gyvenvietė. 1874 m. Kodažasas tapo miesteliu. 1938 m. tapo miestu ir savivaldybės centru.
Latvių karjeras
Latvių karjeras – karjero tvenkinys Lietuvoje, Joniškio rajone, Žagarės miesto šiaurrytinėje dalyje. Sudarytas išeksploatavus žvyro išteklius ir prisipildžius vandens. Tvenkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,41 km, plotis – iki 0,15 km. Yra kelios smulkios salelės. Altitudė 54,8 m. Vakarinis krantas aukštas. Tvenkinio šiauriniu krantu eina siena su Latvija. Pietuose Švėtė vakarine puse ~ 27 m ilgiu susisiekia su tvenkiniu ir toliau teka rytine pakrante. Šiaurėje, Latvijoje, išteka 0,5 km ilgio upelis link Švėtės. Rytinė pakrantė apaugusi mišku, vakarinėje pakrantėje įkurtos Žagarės miesto evangelikų liuteronų kapinės. Pietvakarinėje pakrantėje įkurtas Vyšnių sodas, įrengta poilsiavietė ir vabzdžių viešbutis. Šiaurinėje pakrantėje Latvijoje įsikūręs Kredinių kaimas.
Jan Kurczewski
Janas Kurčevskis (1854 m. birželio 8 d. Salose, Rusijos imperija – 1916 m. liepos 30 d. Vilniuje, Vokietijos imperija) – kunigas, istorikas.
Biografija
Gimė 1854 m. birželio 8 d. Salose. 1874 m. įstojo į Vilniaus kunigų seminariją, 1879 m. pradėjo mokytis Sankt Peterburgo kunigų seminarijoje, kurią baigė 1881 metais. Tais pačiais metais vyskupas Aleksandras Kazimieras Beresnevičius Kaune įšventino Kurčevskį į kunigus ir jis pradėjo dirbti religijos mokytoju Vilniaus gimnazijoje bei tapo kardinolu prefektu. 1886 m. už anticarinę veiklą išsiųstas dirbti į Kiemeliškes, tačiau jau 1889 m. paskirtas Vilniaus katedros kanauninku. 1901 m. tapo bažnytinės istorijos profesoriumi ir toliau dėstė Vilniaus kunigų seminarijoje. 1907-1906 m. buvo Vilniaus mokslo draugų sąjungos prezidentu. Išleido nemažai leidinių apie bažnyčios istoriją, taip pat rašė straipsnius į įvairius Vilniaus laikraščius. Mirė mišių metu Vilniaus katedroje 1916 m. liepos 30 d., palaidotas koplyčioje Rasų kapinėse.
Krivilių tvenkinys
Krivilių tvenkinys arba Krivilių III tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Varėnos rajone, 15 km į pietryčius nuo Varėnos. Sudarytas užtvenkus Nočios upę (Ūlos intakas) 23,5 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,5 km, plotis – iki 0,22 km. Yra 0,04 ha priekrantės salelė. Altitudė 167 m. Krantai neaukšti, sausi. Pasroviui už 0,28 km telkšo Krivilių II tvenkinys. Šiaurinėje pakrantėje plyti dirbami laukai, pietinėje – įsikūrusi Krivilių gyvenvietė.
Isaac ben Jacob Benjacob
Isakas Ben Jakobas Benjakobas (1801 m. sausio 10 d. Ramygaloje, Rusijos imperija – 1863 m. liepos 2 d. Vilniuje, Rusijos imperija) – rašytojas, publicistas.
Biografija
Gimė 1801 m. sausio 10 d. Ramygaloje, būdamas dar vaikas su tėvais persikėlė gyventi į Vilnių. Jaunystėje pradėjo rašyti poemas hebrajų kalba. Kelerius metus gyveno Rygoje, kur vertėsi prekyba. Po kiek laiko išvyko į Leipcigą, kur vertėsi knygų prekyba ir 1842 m. išleido pirmą savo poemų knygą Miktamim ve-Shirim. 1848 m. grįžo į Vilnių, kur penkerius metus su rašytoju Abraham Dob Bär Lebensohn rengė Biblijos leidinį hebrajų kalba su vokišku vertimu. Buvo aktyvus Vilniaus žydų bendruomenės narys. Mirė 1863 m. liepos 2 d. Vilniuje.
Maraanas
Maraanas  – miestas ir savivaldybė Brazilijos šiaurės vakaruose, Amazonės valstijoje, 615 km į šiaurės vakarus nuo Manauso, 200 km nuo Tefės. Išsidėstęs kairiajame Žapūros krante, prie Maraano ežero. Upių uostas. Šalia sudarytos Maraano urubašių ir Parana do Parikos indėnų teritorijos.
Savivaldybės plotas – 16 910 km², gyventojų skaičius – 18 298 (2021 m.). Kitos didesnės gyvenvietės: San Žozė do Kuju Kuju, Santo San Pedras.
thumb|left|240px|Savivaldybės padėtis Amazonės valstijoje
Istorija
Maraano savivaldybė sudaryta 1955 m. (atskyrus nuo Tefės savivaldybės). 1956–1969 m. savivaldybės centras buvo Žasitaroje.
TJ Sokol Dolná Ždaňa
TJ Sokol Dolná Ždaňa – Slovakijos futbolo klubas iš Dolna Ždanios kaimo.
Istorija
Klubas įkurtas 1966 m. Gyvavo iki 2012 m. birželio 1 d., kai susijungė du klubai. (TJ Sokol Dolná Ždaňa ir FK Žiar nad Hronom.) Buvo įkurtas naujas klubas FK Pohronie.
Sezonai
Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.
Hedy Lamarr
Hedi Lamar (gimimo vardas Hedviga Eva Marija Kizler ; 1914 m. lapkričio 9 d. – 2000 m. sausio 19 d.) – Austrijoje gimusi amerikiečių kino aktorė ir išradėja. Holivudo aukso amžiaus kino žvaigždė Hedi Lamar laikoma viena geriausių visų laikų kino aktorių.
Po trumpos ankstyvosios kino karjeros Čekoslovakijoje, įskaitant prieštaringai vertinamą filmą „Ekstazė“ (1933 m.), ji pabėgo nuo savo pirmojo vyro, turtingo Austrijos šaudmenų gamintojo, ir slapta persikėlė į Paryžių. Keliaudama į Londoną ji susipažino su „Metro-Goldwyn-Mayer“ (MGM) studijos vadovu Luisu B. Majeriu, kuris jai pasiūlė kontraktą Holivude. Ji tapo kino žvaigžde suvaidinusi filme „Alžyras“ (1938 m.). Jos filmai MGM: „Tropikų dama“ (1939 m.), „Bumo miestas“ (1940 m.), „H. M. Pulamas, Esk.“ (1941 m.) ir „Baltasis krovinys“ (1942 m.). Didžiausią sėkmę jai atnešė Delilos vaidmuo Sesilio B. Demilio Biblijos įkvėptame filme „Samsonas ir Delila“ (1949 m.). Prieš pasirodant paskutiniam jos filmui „Moteris“ (1958 m.), ji taip pat vaidino televizijoje. 1960 m. jai buvo suteikta žvaigždė Holivudo šlovės alėjoje.
Antrojo pasaulinio karo pradžioje ji kartu su avangardo kompozitoriumi Džordžu Anteilu sukūrė sąjungininkų torpedų radijo valdymo sistemą, kuri naudojo išplitusio spektro ir dažnių peršokimo technologiją, kad nugalėtų Ašies galių trukdymo grėsmę.
Ankstyvasis gyvenimas
H. Lamar gimė 1914 m. Vienoje kaip Hedviga Eva Marija Kizler, vienintelis Gertrūdos Kizler ir Emilio Kizlerio vaikas.
Jos tėvas Emilis gimė galisų-žydų šeimoje Lemberge, austriškoje Austrijos-Vengrijos imperijos dalyje (dabar Lvivas, Ukraina). 1920-aisiais jis buvo Wiener Bankverein banko direktoriaus pavaduotojas, o gyvenimo pabaigoje – jungtinio Creditanstalt-Bankverein banko direktorius. Jos motina Gertrūda, pianistė iš Budapešto, buvo kilusi iš aukštuomenės vengrų ir žydų šeimos. Ji atsivertė į katalikybę ir buvo apibūdinama kaip „praktikuojanti krikščionė“, auklėjusi savo dukrą kaip krikščionę, nors Hedi tuo metu nebuvo oficialiai pakrikštyta.
Ankstyvoji veikla
H. Lamar lankė aktorinio meistriškumo pamokas Vienoje, kai vieną dieną, suklastojusi motinos raštelį, nuvyko į „Sascha-Film“ kino įmonę ir įsidarbino scenariste. Ten jai pavyko gauti statistės vaidmenį filme „Pinigai gatvėje“ (1930 m.) ir nedidelį vaidmenį filme „Audra stiklinėje vandens“ (1931 m.). Prodiuseris Maksas Reinhartas paskyrė jai vaidmenį pjesėje „Silpnoji lytis“, kuri buvo parodyta Jozefštato teatre. M. Reinhartui ji padarė tokį didelį įspūdį, kad jis pasiėmė ją su savimi į Berlyną.
Vis dėlto H. Lamar niekada nesimokė pas M. Reinhartą ir nedalyvavo jo Berlyno spektakliuose. Tačiau ji Berlyne susipažino su rusų teatro prodiuseriu Aleksėjumi Granovskiu, kuris paskyrė jai vaidmenį savo debiutiniame režisūriniame filme „Pono O.F. lagaminai“ (1931 m.), kuriame pagrindinius vaidmenis atliko Volteris Abelis ir Peteris Lorė. A. Granovskis netrukus išvyko į Paryžių, o H. Lamar pasiliko Berlyne ir gavo pagrindinį vaidmenį Karlo Boezės režisuotoje komedijoje „Nereikia pinigų“ (1932 m.).
Ekstazė
thumb|left|H. Lamar 1934 m. reklaminėje nuotraukoje pavarde „Heddie Kietzler“ 1933 m. pradžioje, būdama 18 metų, H. Lamar gavo pagrindinį vaidmenį Gustavo Machačio filme „Ekstazė“. Filme ji vaidino apleistą jauną abejingo vyresnio vyro žmoną.
Filmas buvo tiek aukštinamas, tiek kritikuojamas, nes jame buvo rodomas H. Lamar veidas orgazmo metu, taip pat jos kūnas stambiu planu bei trumpos jos nuogos scenos. H. Lamar teigė, kad režisierius ir prodiuseris ją „apgavo“, mat naudojo didelės galios teleobjektyvus, tačiau kiti su filmu susiję asmenys paneigė jos teiginius.
Nors ji buvo sunerimusi ir dabar nusivylusi kitais vaidmenimis, gavęs apdovanojimą Venecijos kino festivalyje, filmas sulaukė pasaulinio pripažinimo. Nors visoje Europoje jis buvo laikomas meno kūriniu, tačiau Amerikoje filmas buvo laikomas pernelyg seksualiu ir susilaukė neigiamo atgarsio visuomenėje, ypač moterų tarpe. Tiek ten, tiek Vokietijoje jis buvo uždraustas.
Pasitraukimas
H. Lamar suvaidino daug scenos vaidmenų, įskaitant pagrindinį vaidmenį Vienoje pastatytoje pjesėje apie Austrijos imperatorę Elžbietą. Vaidmuo sulaukė kritikų pagyrų. Gerbėjai siuntė rožes į jos persirengimo kambarį ir bandė patekti į užkulisius, kad galėtų su ja susitikti. Daugumą jų ji siuntė šalin, tarp jų ir vieną atkaklesnį vyrą – Fridrichą Mandlį. Jis buvo tarsi apsėstas noro su ja susipažinti.
F. Mandlis buvo Austrijos karinių ginklų pirklys ir amunicijos gamintojas, laikomas trečiu pagal turtingumą žmogumi Austrijoje. Ji susižavėjo jo žavinga ir patrauklia asmenybe, iš dalies dėl jo milžiniškų finansinių išteklių. Jos tėvai, abu žydų kilmės, tam nepritarė dėl F. Mandlio ryšių su Italijos fašistų lyderiu Benitu Musoliniu, o vėliau – su Vokietijos fiureriu Adolfu Hitleriu, tačiau jie negalėjo sustabdyti užsispyrusios H. Lamar.
1933 m. rugpjūčio 10 d. H. Lamar susituokė su F. Mandliu Karlskirchėje, Vienoje. Jai tuo metu buvo 18 metų, o jam – 33. Savo tariamoje autobiografinėje knygoje „Ekstazė ir aš“ ji apibūdino F. Mandlį kaip itin kontroliuojantį vyrą, kuris griežtai prieštaravo jos imituojamo orgazmo scenai filme „Ekstazė“ ir trukdė jai siekti aktorės karjeros. Ji teigė, kad buvo laikoma tikra kaline jų Švarcenau pilyje. thumb|Hedi Lamar, 1944 m. F. Mandlis palaikė glaudžius socialinius ir verslo ryšius su Italijos vyriausybe, pardavinėjo šiai šaliai šaudmenis ir, nors jo tėvas, kaip ir pati Hedi, buvo žydas, taip pat palaikė ryšius su nacių režimu Vokietijoje. H. Lamar rašė, kad abiejų šalių diktatoriai dalyvaudavo prabangiuose vakarėliuose Mandlių namuose. H. Lamar lydėjo F. Mandlį į verslo susitikimus, kuriuose jis bendravo su mokslininkais ir kitais specialistais, susijusiais su karinėmis technologijomis. Šiose konferencijose ji susipažino su taikomųjų mokslų sritimi ir išsiugdė užslėptą mokslinį talentą.
Galiausiai H. Lamar santuoka su F. Mandliu tapo nepakenčiama, ir 1937 m. ji nusprendė skirtis su vyru ir palikti šalį. Savo tariamoje autobiografijoje ji rašė, kad persirengė tarnaite ir pabėgo į Paryžių, tačiau kitais duomenimis, ji įkalbėjo F. Mandlį leisti jai per vakarienę dėvėti visus savo papuošalus, o po to dingo. Ji rašė apie savo santuoką:
"Labai greitai supratau, kad niekada negalėsiu būti aktore, kol būsiu jo žmona. ... Jis buvo absoliutus monarchas savo santuokoje. ... Aš buvau tarsi lėlė. Buvau tarsi daiktas, meno objektas, kurį reikėjo saugoti – ir įkalinti – neturintis proto, neturintis savo gyvenimo."
Luisas B. Majeris ir MGM
thumb|[[Sigrid Gurie|Sigrid Guri (kairėje) ir Hedi Lamar (dešinėje) atliko pagrindinius vaidmenis Šarlio Buajė filme „Alžyras“ (1938 m.)]] 1937 m. atvykusi į Londoną, ji susipažino su kompanijos MGM vadovu Luisu B. Majeriu, kuris ieškojo talentų Europoje. Iš pradžių ji atsisakė jo pasiūlymo (125 JAV dolerių per savaitę kontrakto), bet paskui įsėdusi į tą patį Niujorko lainerį, kuris plaukė kartu su juo, sugebėjo padaryti jam tokį įspūdį, kad gavo 500 JAV dolerių per savaitę kontraktą. L. B. Majeris įtikino ją pasikeisti vardą į Hedi Lamar (kad atsiribotų nuo savo tikrosios tapatybės ir su ja susijusios „ekstazės damos“ reputacijos), o savo žmonos siūlymu parinko šią pavardę kaip pagarbą gražuolei nebyliojo kino žvaigždei Barbarai La Mar. 1938 m. jis atsivežė ją į Holivudą ir pradėjo reklamuoti kaip „gražiausią pasaulio moterį“.
L. B. Majeris parekomendavo H. Lamar prodiuseriui Volteriui Vangeriui, kuris kūrė „Alžyrą“ (1938 m.) – amerikietišką prancūzų filmo „Pėpė le Moko“ (1937 m.) versiją. Taigi, H. Lamar atliko pagrindinį vaidmenį Šarlio Buajė filme. Filmas sukėlė „nacionalinę sensaciją“, teigė Hedi biografas S. M. Šereris. Ji buvo pristatoma kaip nežinoma JAV, bet gerai žinoma Austrijoje aktorė, o tai sukėlė žiūrovų susidomėjimą. L. B. Majeris tikėjosi, kad ji taps dar viena Greta Garbo arba Marlen Ditrich. Pasak vieno žiūrovo, kai jos veidas pirmą kartą pasirodė ekrane, „visi nuščiuvo... Lamar grožis tiesiog užgniaužė kvapą“.
Vėlesniuose Holivudo filmuose ji visuomet buvo tipiška egzotiškos kilmės žavinga viliotoja. Antrasis jos amerikietiškas filmas buvo „Aš imu šią moterį“, kuriame ji vaidino kartu su Spenseriu Treisiu ir kurį režisavo nuolatinis M. Ditrich bendradarbis Džozefas von Šternbergas. Filmavimo metu Dž. von Šternbergas buvo atleistas, jį pakeitė Frankas Borzeigis. Filmas buvo atidėtas, o H. Lamar tuo metu nusifilmavo filme „Tropikų dama“ (1939 m.), kur suvaidino mišrios rasės suvedžiotoją Saigone. Tuomet ji grįžo į filmuotis filme „Aš imu šią moterį“, kurį režisavo V. S. Van Daikas. Filmas buvo nesėkmingas.
1941 m. H. Lamar suvaidino filme „H. M. Pulamas, Esk.“. 1942 m. „Tortilijų kvartalas“ buvo trečiasis jos filmas kartu su S. Treisiu. Filmas buvo sėkmingas kino teatrų kasose, kaip ir tais pačiais metais nufilmuotos „Kryžkelės“, kuriame Hedi vaidino kartu su Viljamu Pauelu.
1942 m. H. Lamar suvaidino egzotišką arabų gundytoją Tondelają filme „Baltasis krovinys“. Tai buvo didžiulis hitas. „Baltajame krovinyje“ yra bene įsimintiniausia jos filmo citata, pateikta su provokuojančiu kvietimu: „Aš esu Tondelaja. Ar aš tau pagaminsiu tifiną?“ Ši replika atspindi daugelį H. Lamar vaidmenų, kuriuose buvo pabrėžiamas jos grožis ir jausmingumas, tačiau jai buvo skiriama palyginti nedaug eilučių. Aktorinių iššūkių trūkumas H. Lamar nuvylė. Sakoma, kad norėdama atsikratyti nuobodulio ji ėmėsi išradinėti.
Ji vėl susitiko su V. Pauelu komedijoje „Dangiškasis kūnas“ (1944 m.), o vėliau „Warner Bros“ ją pasiūlė filmui „Sąmokslininkai“ (1944 m.). Tai buvo bandymas pakartoti „Kasablankos“ (1943 m.) sėkmę. Tais pačiais metais ji suvaidino melodramoje „Pavojingas eksperimentas“.
thumb|H. Lamar filme „Jos didenybė ir varpininkas“ (1945 m.) Grįžusi į MGM, 1945 m. H. Lamar kartu su Robertu Vokeriu vaidino romantinėje komedijoje „Jos didenybė ir varpininkas“, kurioje ji vaidino princesę, įsimylėjusią niujorkietį. Šis filmas labai išpopuliarėjo, tačiau tai buvo paskutinis jos filmas, kurį ji sukūrė pagal sutartį su MGM.
Jos gyvenimas už ekrano ribų ir asmenybė tais metais gerokai skyrėsi nuo jos įvaizdžio ekrane. Daug laiko ji praleido jausdamasi vieniša ir ilgėdamasi namų. Paprašyta autografo, ji stebėdavosi, kodėl kas nors jo nori. Rašytojas Hovardas Šarpas, ėmęs iš jos interviu, ją aprašė:
"Hedi pasižymi neįtikėtinu rafinuotumu. Ji išmano savotišką europietišką meną būti moteriška; ji žino, ko vyrai nori iš gražios moters, kas juos traukia, ir priverčia save tokia būti. Ji pasižymi magnetizmu ir šiluma, ko nepasiekė nei Ditrich, nei Garbo."
Amerikiečių istorikas Ričardas Rodsas aprašo jos įsiliejimą į Amerikos kultūrą:
"Iš visų Europos emigrantų, pabėgusių iš nacistinės Vokietijos ir nacistinės Austrijos, ji buvo viena iš nedaugelio, kuriems pavyko persikelti į kitą kultūrą ir tapti visaverte žvaigžde. Buvo labai nedaug tokių, kuriems pavyko įsilieti kultūrą. Ji iš tiesų buvo išradingas žmogus – manau, kad tai lėmė stipri tėvo įtaka jai vaikystėje."
Karo laikų lėšų rinkimas
H. Lamar norėjo įstoti į Nacionalinę išradėjų tarybą, tačiau jos narys Čarlzas F. Keteringas ir kiti asmenys jai pasakė, kad ji galėtų geriau padėti nuo karo nukentėjusiems pasinaudodama savo įžymybės statusu ir parduodama karo obligacijas.
Ji dalyvavo karo obligacijų pardavimo kampanijoje kartu su jūreiviu Edžiu Rodsu. E. Rodsas būdavo minioje per kiekvieną H. Lamar pasirodymą, o ji jį dažnai pakviesdavo į sceną. H. Lamar trumpai su juo paflirtuodavo, o paskui klausdavo žiūrovų, ar turėtų jį pabučiuoti. Minia sakydavo „taip“, o Hedi atsakydavo, kad taip ir padarys, jei pakankamai žmonių pirks karo obligacijas. Kai būdavo nupirkta pakankamai obligacijų, ji pabučiuodavo E. Rodsą, o jis grįždavo į minią. Tada jie eidavo į kitą karo obligacijų susirinkimą.
Prodiuserė
thumb|[[Victor Mature|Viktoras Metiuras ir H. Lamar filme „Samsonas ir Delila“ (1949 m.)]] 1945 m. palikusi MGM, H. Lamar kartu su Džeku Čertoku įkūrė prodiuserinę kompaniją ir sukūrė trilerį „Keista moteris“ (1946 m.). Filmas viršijo biudžetą ir uždirbo tik nedidelį pelną.
Vėliau ji ir Dž. Čertokas sukūrė filmą „Ištikimoji dama“ (1947 m.), dar vieną trilerį, kuriame vaidino pati H. Lamar, ir kuris taip pat viršijo biudžetą, bet nebuvo komerciškai sėkmingas. Ji taip pat sukūrė komediją su Robertu Kamingsu „Gyvenkime truputį“ (1948 m.).
Vėlesni filmai
Didžiausios sėkmės H. Lamar sulaukė vaidindama Delilą kartu su Viktoru Metiuru, vaidinusiu biblinį stipruolį Sesilio B. Demilio filme „Samsonas ir Delila“, kuris 1950 m. buvo pelningiausias filmas. Filmas taip pat pelnė du „Oskarus“.
1950 m. H. Lamar grįžo į MGM ir su Džonu Hodiaku sukūrė film noir filmą „Dama be paso“, kuris nebuvo sėkmingas. Didesnio populiarumo sulaukė du „Paramount“ sukurti filmai – vesternas su Rėjumi Milandu „Varinis kanjonas“ (1950 m.) ir Bobo Houpo šnipų parodija „Mano mėgstamiausias šnipas“ (1951 m.).
thumb|left|Su [[John Hodiak|Džonu Hodiaku filme „Dama be paso“ (1950 m.)]] H. Lamar karjera smuko, todėl ji išvyko į Italiją, kur atliko vaidmenį filme „Trijų karalienių meilė“ (1954 m.), kurį ji taip pat ir prodiusavo. Tačiau jai trūko patirties, reikalingos tokiam epiniam kūriniui sėkmingai sukurti, ir ji prarado milijonus dolerių, kai nesugebėjo užtikrinti filmo platinimo.
1957 m. H. Lamar suvaidino Žaną d'Ark Irvino Aleno filme „Žmonijos istorija“, taip pat filmavosi „Zanės Grėjaus teatras“ ir „Žvaigždžių lietus“ serijų epizoduose. Paskutinis jos filmas buvo trileris „Moteris“ (1958 m.).
1966 m. H. Lamar pasirašė sutartį vaidinti filme „Mirusi mama“, bet buvo atleista, kai filmavimo metu dėl nervinio išsekimo nugriuvo. Ją pakeitė Džesikos Flagmor Šeli vaidmenį atlikusi Ža Ža Gabor.
Išradėja
Nors H. Lamar neturėjo jokio oficialaus išsilavinimo ir buvo savamokslė, laisvalaikiu ji užsiėmė įvairiais pomėgiais ir idėjomis, tarp kurių buvo šviesoforas ir tabletė, kuri ištirpdoma vandenyje ir sukuria gazuotą gėrimą. Šis gėrimas buvo nesėkmingas; pati H. Lamar teigė, kad jo skonis buvo panašus į putojančio skausmą malšinančio vaisto „Alka-Seltzer“.
thumb|JAV patento „Slapto ryšio sistema“ kopija Antrojo pasaulinio karo metais H. Lamar perskaitė, kad buvo pasiūlytos radijo bangomis valdomos torpedos. Tačiau priešas galėjo trukdyti tokios torpedos sistemai ir nukreipti ją nuo kurso. Diskutuojant apie tai su draugu kompozitoriumi ir pianistu Džordžu Anteilu jiems kilo mintis, kad keičiant dažnį būtų galima išvengti torpedos radijo navigacijos sistemos sekimo ar trukdymo. Dž. Anteilui pavyko susinchronizuoti miniatiūrinį pianolos mechanizmą su radijo signalais. Dž. Anteilas pasiūlė dažnių perjungimo sistemos idėją, kurioje buvo numatyta naudoti perforuotą popierinę juostą, kuria buvo valdomi pneumatiniai valdikliai (kaip jau buvo naudojama pianolose).
Tuo metu nei JAV karinis jūrų laivynas, nei kitos valstybės nenaudojo radijo bangomis valdomų torpedų, o elektromechaniniai prietaisai netrukus turėjo tapti nebereikalingi, nes buvo naudojami tik elektroniniai valdymo įtaisai. Be to, išsklaidyto spektro dažnių keitimas nebuvo visiškai nauja idėja: dar 1899 m. Gulielmas Markonis, siekdamas sumažinti radijo trukdžius, eksperimentavo su dažnių atrankiniu priėmimu, XX a. pirmajame ketvirtyje apie tai daug rašė Nikola Tesla, 1929 m. lenkų inžinierius ir išradėjas Leonardas Danilevičius toliau plėtojo šią idėją, o 1932 m. olandų išradėjui Viljamui Broertjesui buvo išduotas JAV patentas Nr. 1869659A už elektromechaninį prietaisą, skirtą radijo transliacijoms šifruoti naudojant dažnių peršokimą.
Nors JAV karinis jūrų laivynas šią technologiją pritaikė tik septintajame dešimtmetyje, jų darbo principai įtraukti į Bluetooth ir GPS technologijas ir yra panašūs į metodus, naudojamus senesnėse CDMA ir Wi-Fi versijose.
Vėlesni metai
1953 m. balandžio 10 d., būdama 38 metų, H. Lamar tapo natūralizuota JAV piliete. 1966 m. buvo išleista jos tariama autobiografija „Ekstazė ir aš“. Per televiziją ji teigė, kad knygą parašė ne ji ir kad didžioji jos dalis yra išgalvota. Vėliau H. Lamar padavė leidėją į teismą, teigdama, kad daugelį detalių išgalvojo šešėlinis knygos autorius Leo Gildas. Savo ruožtu H. Lamar į teismą padavė Dženas Ringoldas, kuris teigė, kad knygoje plagijuojama medžiaga iš straipsnio, kurį jis 1965 m. parašė žurnalui „Screen Facts“.
Šeštojo dešimtmečio pabaigoje H. Lamar suprojektavo ir kartu su tuometiniu vyru V. Hovardu Li įkūrė slidinėjimo kurortą „Villa LaMarr“ Aspene, Kolorado valstijoje.
1966 m. H. Lamar buvo suimta Los Andžele už vagystę iš parduotuvės. Galiausiai kaltinimai buvo panaikinti. 1991 m. ji buvo suimta dėl to paties kaltinimo Floridoje – šį kartą už 21,48 JAV dolerio vertės vidurių laisvinamųjų vaistų ir akių lašų vagystę. Kad išvengtų teismo, ji neprieštaravo kaltinimams, o šie buvo panaikinti mainais už pažadą metus nepažeidinėti jokių įstatymų.
Aštuntajame dešimtmetyje H. Lamar vis labiau sklendėsi savyje. Jai buvo pasiūlyta keletas scenarijų, televizijos reklamų ir scenos projektų, tačiau nė vienas iš jų jos nesudomino. 1974 m. ji pateikė 10 mln. dolerių ieškinį bendrovei „Warner Bros.“, teigdama, kad Melo Brukso komedijoje „Liepsnojantys balnai“ parodijuojamas jos vardas („Hedley Lamarr“) pažeidė jos teisę į privatumą. M. Bruksas teigė, jog jam tai paglostė savimeilę; studija be teismo susitarė dėl neskelbiamos nominalios sumos ir atsiprašymo H. Lamar už tai, kad „beveik pasinaudojo jos vardu“. M. Bruksas sakė, kad H. Lamar „niekada nesuprato pokšto“. Silpstant regėjimui, 1981 m. H. Lamar pasitraukė iš viešojo gyvenimo ir apsigyveno Majami Biče, Floridoje.
Didelė programinės įrangos „Corel“ nupiešta H. Lamar nuotrauka 1996 m. laimėjo kasmetinį „CorelDRAW“ programinės įrangos paketo viršelio dizaino konkursą. Keletą metų, pradedant 1997 m., jis buvo dedamas ant programinės įrangos rinkinio dėžučių. H. Lamar padavė bendrovę į teismą už jos atvaizdo naudojimą be jos sutikimo. „Corel“ paprieštaravo, kad ji neturėjo teisių į atvaizdą. 1998 m. šalys pasiekė neskelbtiną susitarimą.
Už indėlį į kino pramonę H. Lamar turi žvaigždę Holivudo šlovės alėjoje (adresu 6247 Hollywood Blvd), esančioje greta Vine gatvės, kurioje yra alėjos centras.
H. Lamar susipyko su vyresniuoju sūnumi Džeimsu Lamaru Loderiu, kai jam buvo 12 metų. Jų santykiai staiga nutrūko ir jis persikėlė gyventi į kitą šeimą. Jie daugiau nesikalbėjo beveik 50 metų. H. Lamar neįtraukė jo į testamentą, o sūnus savo ruožtu 2000 m. kreipėsi į teismą dėl H. Lamar palikto 3,3 milijono JAV dolerių turto kontrolės. Galiausiai jis sutiko gauti 50 000 JAV dolerių.
Vienatvė
Paskutiniaisiais gyvenimo dešimtmečiais telefonas tapo vienintele H. Lamar bendravimo su išoriniu pasauliu priemone, net su vaikais ir artimais draugais. Telefonu ji dažnai kalbėdavo po šešias ar septynias valandas per dieną, tačiau paskutiniaisiais gyvenimo metais beveik su niekuo nebendravo asmeniškai.
Mirtis
thumb|upright|Paminklas Hedi Lamar [[Vienos centrinės kapinės|Vienos centrinėse kapinėse]] H. Lamar mirė 2000 m. sausio 19 d. Kaselberyje, Floridoje, nuo širdies ligos, sulaukusi 85 metų. Jos sūnus Entonis Loderis išbarstė jos pelenus Vienos Miške, Austrijoje, pagal paskutinę jos valią.
2014 m. Vienos centrinėse kapinėse buvo atidengtas H. Lamar paminklas.
Apdovanojimai ir įamžinimai
1960 m. Hedi Lamar buvo apdovanota žvaigžde Holivudo šlovės alėjoje.
1939 m. „Philadelphia Record“ dienraščio surengtoje vietinių rinkėjų apklausoje H. Lamar buvo išrinkta „perspektyviausia nauja 1938 m. aktore“. Britų kino žiūrovai Hedi Lamar už vaidmenį 1951 m. filme „Samsonas ir Delila“ išrinko dešimtąja geriausia metų aktore.
1997 m. H. Lamar ir Džordžas Anteilas kartu buvo apdovanoti „Electronic Frontier Foundation Pioneer“ apdovanojimu, o H. Lamar taip pat buvo pirmoji moteris, gavusi Išradimų konvencijos „Bulbie Gnass Spirit of Achievement Bronze Award“ apdovanojimą, vadinamą išradimų „Oskaru“. Kitais metais gimtojoje Austrijoje H. Lamar buvo įteiktas Austrijos patentų turėtojų ir išradėjų asociacijos Viktoro Kaplano medalis.
1997 m. aktorės atvaizdas panaudotas kompiuterinės grafikos programai „CorelDRAW 8“ ir jos reklaminei kampanijai papuošti.
2006 m. Vienos Maidlingo rajone (12-asis rajonas) buvo įkurtas aktorės vardu pavadintas Hedy-Lamarr-Weg skveras.
2013 m. Kvantinės optikos ir kvantinės informacijos institutas ant Vienos universiteto stogo įrengė kvantinį teleskopą, kurį 2014 m. pavadino jos vardu.