cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kolonializmas
Kolonializmo šalininkai teigia, jog kolonializmas kolonizuotoms tautoms yra naudingas, nes vystoma ekonominė ir politinė infrastruktūra, reikalinga modernizavimui ir demokratijai. Kaip pavyzdžius jie nurodo tokias buvusias kolonijas kaip JAV, Kanada, Australija, Naujoji Zelandija, Honkongas bei Singapūras. Kita vertus, šios šalys nėra tipiški kolonializmo pavyzdžiai, nes formavosi kaip naujakurių visuomenės arba prekybiniai miestai.
Amerikos kolonizacija
thumb|250px|Kolonijos Amerikoje XVIII a. pabaigoje Amerikos kolonizacija – Europos valstybių planingai vykdyta kolonializmo veikla Amerikos žemynuose ir gretimose salose.
Kolonializmas
Priklausomybės teorijos (dependency theory) šalininkai, tokie kaip Andre Gunder Frank, teigia, kad kolonializmo sistemoje turtas yra perkeliamas iš kolonizuotų šalių į metropolijas, o kolonializmas stabdo sėkmingą ekonominį vystymąsi.
Amerikos kolonizacija
Vikingai Amerikoje
Nors tebėra diskutuojama ar Klovis kultūra nebuvo europietiškos kilmės, tačiau pirmieji Amerikos kolonistai europiečiai neabejotinai buvo vikingai. Vikingai Ameriką pasiekė dar XI amžiuje ir steigė čia kolonijas: Grenlandijoje ir salose į vakarus nuo jos, Niūfaundlende.
Kolonializmas
Suklestėjimas Naujaisiais laikais
Palankios sąlygos kolonializmui susidarė vėlyvųjų viduramžių ir renesanso sandūroje, kuomet laivybos technologijos įgalino plaukti didelius atstumus per gilius vandenynus. Viena pagrindinių kolonializmo prielaidų yra Didieji geografiniai atradimai: Amerikos atradimas skatino galingų Europos šalių skverbimąsi į ją, nes tenai valstybės buvo silpnos, o gamtinių išteklių (pvz., aukso) – daug; jūrų kelio į Indiją aplink Afriką atradimas skatino šias šalis steigti atramos punktus Afrikos pakrantėse ir salose aplink ją, taip pat ir pačioje Indijoje. Pradžioje buvo išsidalinta Amerika, Afrika (išskyrus Transvalį, Oranžiją, Etiopiją ir Liberiją) išsidalinta iki XX amžiaus pradžios. Kai kurios šalys, pavyzdžiui, Persija, Kinija, Siamas nebuvo oficialiai prijungtos, bet išsidalintos į įtakos zonas.
Amerikos kolonizacija
Vikingai Amerikoje
Trumpą laiką egzistavusios nedidelės vikingų kolonijos nunyko, tačiau Grenlandijos kolonija vėliau liko Norvegijos karalystei, o vėliau ją ėmė administruoti Danijos Karalystė.
Kolonializmas
Kolonijinės imperijos
miniatiūra|400px|Didžiausios kolonijinės valstybės [[1898 m.]] Kolonializmo laikais susiformavo galingos kolonijinės imperijos, kurių iškilimą galima skirstyti į tris etapus: Kai kurios Europos valstybės, pvz., Kuršas, Danija, Švedija irgi turėjo savo kolonijų, bet jų mastai nebuvo tokie, kad gali būti vadinamos kolonijinėmis imperijomis.
Amerikos kolonizacija
Amerikos atradimas XV a
thumb|100px|left|[[1673 žemėlapis. Sudarė tėvas Marquette e L. Jolliet ekspedicijos į Ameriką metu.]]
Kolonializmas
Kolonializmo nykimas
XX amžiuje, kadangi galingų valstybių nevaldomų teritorijų iš esmės nebeliko (išskyrus Ameriką, kurios šalis ginti pasižadėjo JAV), kolonializmas sulėtėjo. Teritorijų trūkumas – viena Pirmojo pasaulinio karo prielaidų. Po šio karo teritorijos buvo perdalintos, pralaimėjusių šalių kolonijos atiduotos nugalėjusioms šalims valdyti tiesiogiai arba kaip Tautų Sąjungos mandatinės teritorijos, susikūrė daug naujų nepriklausomų valstybių. Antrasis pasaulinis karas darsyk perbraižė sienas, naujų valdų įgijo Tarybų Sąjunga. Pokariu prasidėjo dekolonizacija, kolonijas išlaikyti tapo nebenaudinga, tad jų imta atsisakyti. Prancūzija bei Jungtinė Karalystė kolonijų atsisakė dažniausiai taikiai, tuo tarpu Portugalija dėl jų kovojo.
Amerikos kolonizacija
Amerikos atradimas XV a
Kolonizacija platesniu mastu prasidėjo Naujųjų laikų pradžioje, žemyną atradus Kristupui Kolumbui (1492–1500), kurio keliones rėmė Ispanija, siekusi atrasti naują kelią į Indiją ir Kiniją. Netrukus Amerikos tyrinėjimus pradėjo ir kitų šalių remti keliautojai – John Cabot (Anglija), Džiovanis da Verazanas (Prancūzija), Pedro Alvares Cabral (Portugalija) bei kiti. Daugiausiai į Ameriką europiečius traukė nauji plotai, daug resursų (aukso, sidabro), kurie Europoje ypač vertinti. Į Ameriką masiškai pradėjo emigruoti neturtingi europiečiai, čia siekę pradėti naują gyvenimą.
Kolonializmas
Kolonializmo nykimas
Iki aštuntojo XX amžiaus dešimtmečio dauguma kolonijų tapo laisvomis, bet tarp kai kurių buvusių kolonijų prasidėjo tarpusavio konfliktai ir vienos jų užėmė kitas (Marokas užėmė Vakarų Sacharą, Indonezija – Rytų Timorą ir kt.). Šiuo metu dar yra kolonijų, tačiau tai jau nebe dideles pasaulio dalis užimantys plotai, o nedidelės salos ar retai apgyvendintos teritorijos, dažniausiai turinčios nedaug gyventojų arba išvis negyvenamos.
Amerikos kolonizacija
Amerikos atradimas XV a
Po pirmųjų tyrinėjimų sekė užkariavimo ir kolonizacijos fazė. Europiečių atsivežtos ligos ir priverstinio darbo sistema ženkliai sumažino vietinių gyventojų skaičių. Kaip darbo jėga daugelyje kolonijų imti naudoti vergai iš Afrikos.
Kolonializmas
Neokolonializmas
Neokolonializmo koncepcijų šalininkai teigia, kad kolonijinė sistema išlaikoma ir buvusioms kolonijoms formaliai tapus nepriklausomomis, taikomi tik kitokie poveikio būdai.
Amerikos kolonizacija
Amerikos atradimas XV a
Prasidėjusi masinė žemyno kolonizacija, vykdyta toliausiai laivybos požiūriu tuo metu pažengusių valstybių. Didžiausios teritorijos buvo užimtos galingųjų vakarų Europos šalių, tačiau ir mažesnės šalys (Škotija, Kuršas) bandė įgyti kolonijų.
Kolonializmas
Kolonializmas Amerikoje
miniatiūra|200px|kairėje|Amerikos kolonizacija
Amerikos kolonizacija
Ispanų kolonializmas
thumb|150px|left|Ispanijos kolonijos Amerikoje.
Kolonializmas
Kolonializmas Amerikoje
Prasidėjo po Kristupo Kolumbo kelionių, pradžioje Karibų salose ir daugiausiai vykdytas Ispanijos ir Portugalijos Pietų Amerikoje. Šios šalys pasidalino teritoriją Tordesiljo sutartimi. Vėliau prisijungė Anglija, Prancūzija, Nyderlandai; taip pat menkiau veikė Švedija, Danija, Kuršas ir Škotija. Rusija kolonizavo Aliaską iš kitos pusės (per Beringo sąsiaurį). Iki XIX amžiaus pradžios didžioji dalis žemyno buvo pasidalinta (išskyrus Patagoniją), XVIII amžiaus pabaigoje prasidėjo nepriklausomybės judėjimas Anglijos kolonijose, jos paskelbė nepriklausomybę kaip JAV. Bandymas JAV prisijungti ir likusias Anglijos kolonijos (Kanadą) baigėsi nesėkme. Vėliau JAV išpirko arba užėmė daugumą Šiaurės Amerikos žemių, kurios priklausė Europos valstybėms, tačiau iš esmės buvo beveik nenaudojamos (Luiziana, Aliaska). Šiaurės Amerikos kolonijos iš esmės buvo baltosios kolonijos, daug vietos gyventojų, kurie buvo klajokliai, išžudyta, bet privežta vergų iš Afrikos. Centrinės ir Pietų Amerikos kolonijos, išskyrus La Platos pietus, turėjo daug indėnų ir kolonistai ten prasimaišė su vietiniais. Karibų salų kolonijos buvo vergų prekybos postai ir todėl daugumą gyventojų ten sudaro negrai. Per Napoleono invaziją į Ispaniją dauguma ispanų kolonijų pasinaudojusios proga iškovojo nepriklausomybę. Brazilija įgavo nepriklausomybę nuo Portugalijos taikiai. Taigi XIX amžiuje didžiąją dalį žemyno jau sudarė nepriklausomos šalys, tik Karibų salose ir Pietų Amerikos šiaurės rytuose dar buvo kolonijų, taip pat kolonijos buvo Kanada, Niūfaundlendas ir Sen Pieras ir Mikelionas. JAV stengėsi neprileisti į žemyną atgal europiečių įtakos. Tiesa, vėliau JAV pati ėmėsi kolonialistinės politikos, iš Kolumbijos atkovodama Panamą, iš Ispanijos – Kubą. Haitis iškovojo nepriklausomybę nuo prancūzų, tapo pirma nepriklausomybę iškovojusia negrų šalimi. Amerika beveik galutinai dekolonizuota XX amžiuje, kuomet nepriklausomos tapo Kanada ir daug Karibų šalių. Kolonijomis beliko kelios Karibų salos (Monseratas, Nyderlandų Antilai, Aruba) bei Prancūzų Gviana. Kolonializmo Amerikoje priežastys daugiausia buvo resursai, ypač auksas, sidabras, kurie buvo ypač vertingi Europoje, tačiau jų buvo daug Amerikoje, todėl buvo lengva juos atkovoti iš silpnų lyginant su europiečiais vietinių valstybių arba patiems išsikasti (Aukso karštinės). Šitai viliojo neturtingų sluoksnių gyventojus iš Europos.
Amerikos kolonizacija
Ispanų kolonializmas
Ispanai Amerikoje pasirodė pirmieji, Kristupas Kolumbas jų vardu, po Tordesiljo sutarties gavo teisę pretenduoti į vakarinę Amerikos dalį. Pradžioje užiminėjo Karibų salas, po to ėmėsi Centrinės ir Pietų Amerikos. Buvo įsteigtos keturios kolonijos: Naujoji Granada, Naujoji Ispanija, La Plata bei Peru. Ispanų konkistadorai nukariavo pagrindines ikikolumbines indėnų civilizacijas: actekus, majus, inkus. Indėnai buvo atverčiami į krikščionybę, imami vergais, medžiojami pramogai. Kita vertus, ispanai savo kalbos nepiršo taip aktyviai kaip krikščionybės ir evangelizacija taip pat vyko vietinėmis kalbomis – kečujų, nahuatl ir gvaranių. Viena iš pirmųjų indėnų mokyklų buvo įkurta 1523 m. Fray Pedro de Gante.
Kolonializmas
Kolonializmas Artimuosiuose rytuose
Po Arabų Kalifato žlugimo didžiąją Artimųjų Rytų dalį ilgą laiką valdė Osmanų Imperija. Europiečius regionas pradėjo dominti atradus jūrų kelią į Indiją, ypač jo pietūs, kur buvo galima užtikrinti sustojimo uostus iš ir į Indiją plaukiantiems laivams. Arabijos pusiasalio pietuose įsitvirtino britai, įsteigę Adeno koloniją, taip pat sudarę tam tikras sutartis su vietos šeichais (Piratų krantas), kurios iš esmės nepadarė jų valdytų žemių kolonijomis, tačiau įpareigojo juos priimti britų laivus.
Amerikos kolonizacija
Ispanų kolonializmas
Išskyrus pietinę La Platos dalį (dab. Argentina ir Urugvajus) ispanų kolonistai gana laisvai maišėsi su vietiniais indėnais, dėl to metisai sudaro nemenką dalį visų buvusių Ispanijos kolonijų populiacijų. Toks maišymasis ir faktas, kad kolonijoms valdyti vietiniai metisai nebuvo skiriami, o buvo atsiunčiami ispanai iš Ispanijos, ėmė formuoti tautų identitetą.
Kolonializmas
Kolonializmas Artimuosiuose rytuose
Užkaukazėje įsigalėjo Rusija, o regiono rytuose – Persija. Artimųjų Rytų sienos buvo perbraižytos po Pirmojo pasaulinio karo, kuomet nugalėtojai išsidalino pralaimėjusios Osmanų imperijos teritorijas:
Amerikos kolonizacija
Ispanų kolonializmas
Napoleonui užėmus Ispaniją XIX amžiaus pradžioje šios tautos pasinaudojo proga paskelbti nepriklausomybę. Vyko karai tarp jų ir stipriausių ispanų įtvirtinimų, ypač Peru, tačiau galiausiai ispanai pralaimėjo, ir bandymai atkovoti kolonijas nepasisekė. Ispanijos valdžioje liko tik kolonijos karibuose, jos nepriklausomybę gavo vėliau. Dabar buvusiose ispanų kolonijose vyrauja ispanų kalba, tačiau skirtingai nei kitų šalių buvusiose kolonijose, kai kuriose indėnų bendruomenės vis dar vartoja ir savo kalbas. Bolivijoje, pavyzdžiui, dviejų bendruomenių kalbos – Kečujų ir Aimarų turi ir oficialių kalbų statusą greta ispanų. Nors gyventojų daugumą sudaro metisai, etninių indėnų taip pat kai kur yra išlikę. Negrų yra daug Karibų salose, tačiau jų beveik nėra visose kitose kolonijose, skirtingai nei anglų ar portugalų buvusiose kolonijose.
Kolonializmas
Kolonializmas Artimuosiuose rytuose
Tuo tarpu išsilaisvino Saudo Arabija. Gautų teritorijų ribas šalys valdytojos iš dalies perbraižė dėl religinių ir politinių priežasčių (pavyzdžiui, prancūzai nuo musulmoniškos Sirijos atskyrė tuo metu krikščionišką Libaną). Šie sienų perbraižymai (pavyzdžiui, Kuveito atskyrimas nuo Irako) dar ir šalims atgavus nepriklausomybę kelia problemų. Pilnai Osmanų imperijos padalijimo planai įgyvendinti nebuvo, nes Turkija valdant Mustafai Kemaliui Atatiurkui atsigavo ir susigrąžino dalį teritorijų, kuriose buvo planuota steigti nepriklausomas valstybes ar jas atiduoti Europos kolonijinėms jėgoms. Po Antrojo pasaulinio karo šalys ėmė įgyti nepriklausomybę. Įsikūrė Izraelis, iš Europos ir kitur atvykusių žydų valstybė, kuri užiminėjo aplinkinių valstybių teritorijas. Pokariu Artimieji Rytai išliko svarbus regionas, pirmiausia dėl naftos, kurios atsargų daugiausia yra būtent čia. Tačiau tuo metu kolonializmas jau nyko, tad regionas tapo naujos jo išraiškos – Neokolonializmo scena: stipriausios valstybės: JAV ir Tarybų Sąjunga stengėsi įgyti partnerių, kuriems galėtų daryti įtaką.
Pieckai
Pieckai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Pilypavo valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į rytus nuo Pilypavo, apie 14 km į šiaurės vakarus nuo Suvalkų ir 118 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr.25px|DW652.
Kolonializmas
Kolonializmas Indijoje
Indija visą laiką garsėjo savo prieskoniais ir kitomis brangiomis prekėmis, tačiau iki atrandant jūrų kelią į ją, kolonijų steigimas buvo neįmanomas, nes prekybą su indais kontroliavo arabai. Atradus jūrų kelią į Indiją, Europos valstybės, siekdamos užsitikrinti prekybą, ėmė Indijos pakrantėse steigti atramos punktus. Anglų kolonijos buvo didžiausios. Dėl Indijos gyventojų skaitlingumo ir kitų priežasčių, kolonistų Indijoje buvo ne tiek ir daug, ir šalis iš esmės liko indiška (t. y. tų tautų, kurios ten gyveno iki kolonializmo, dominuojama). Tik anglų kalba liko naudojama ir po kolonializmo pabaigos, tuo tarpu kitos kolonijinių valstybių kalbos pamažu nunyko kolonijas prijungus prie Indijos valstybės. Pastaroji suvienijo visų valstybių hinduistiškas kolonijas, o musulmoniškos kolonijos tapo Pakistanu, nuo kurio vėliau atskilo Bangladešas.
Amerikos kolonizacija
Portugalų kolonializmas
Portugalija Amerikoje pradėjo veikti maždaug kartu su ispanais ir ėmė steigti kolonijas pietų Amerikos rytuose. Kolonizavo dabartinę Braziliją. Tordesiljo sutartis galutinai įtvirtino tokį Pietų Amerikos pasidalijimą tarp portugalų ir ispanų, nes portugalams atidavė teritorijas, kuriose yra Brazilija. Tiesa, su laiku portugalai paėmė daugiau, nei leido ta sutartis. Portugalijos kolonizuotose žemėse, skirtingai nei kitur, kolonistai laisvai maišėsi su negrais vergais, todėl dabar Brazilijoje daug mulatų. Pradžioje kolonizuotos pakrantės, vėliau imta skverbtis į žemyno gilumą, kur, daugiausiai greta Amazonės ir jos intakų (upė ir jos pagrindiniai intakai iki tam tikrų vietų tinkami laivybai jūriniais laivais), įsteigti miestai. Tačiau Amazonija iš esmės neįsisavinta; dar ir po Brazilijos nepriklausomybės joje ilgai gyveno nuo pasaulio atskirtos ir europiečių neatrastos indėnų gentys. Brazilija tapo nepriklausoma maždaug sykiu su ispanų kolonijomis, tačiau taikiai: Portugalijos princas, užaugęs čia, atsisakė vykti į tėvynę ir pasiliko valdyti Brazilijos, kuri tapo Brazilijos Imperija. Prieš tai dar kurį laiką egzistavo Jungtinė Portugalijos, Algarvės ir Brazilijos karalystė. Dabar portugalų valdytos žemės – mišri rasiniu požiūriu sritis, tačiau absoliuti dauguma žmonių kalba portugalų kalba, etniniai indėnai sudaro mažą procentą gyventojų.
Kolonializmas
Kolonializmas Antarktidoje
Antarktida buvo atrasta vėliausiai iš visų žemynų ir dėl atšiauraus klimato jos kolonizavimas nebuvo patrauklus, tad pagrindinės valstybės tiesiog pareiškė pretenzijas į tam tikras žemyno dalis, dažniausiai šios pretenzijos arba atitiko tuos tarpus, kuriose tos valstybės buvo arčiausiai Antarktidos (t. y. piečiausios), arba atitiko tų valstybių tyrinėjimų vietas. Šios pretenzijos buvo lygiai atriektos žemyno dalys nuo jo pakrančių iki pietų ašigalio. JAV ir Rusija nepareiškė pretenzijų, bet pasiliko teisę jas pareikšti. Valstybės susitarė, kad Antarktidoje nebus vykdoma karinė veikla, o tik mokslinė, įkurta mokslinių bazių. Čilė salose prie Antarktidos įkūrė turistinį kaimelį; Čilė, skirtingai nei dauguma kitų šalių, savo teritorijas Antarktidoje laiko net ne kolonija, o sudėtine šalies dalimi, tačiau realus kolonizavimas nepradėtas ir Antarktidoje nuolatos gyvenančių žmonių nėra. Dvi valstybės – Vokietija ir Pietų Afrika – buvo anksčiau pareiškusios pretenzijas į žemyno dalis, bet jų atsisakė.
Pieckai
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Amerikos kolonizacija
Kuršo kolonializmas
Kuršo kunigaikšystė įsteigė koloniją Tobago saloje, Naująjį Kuršą. Kolonija prarasta kunigaikštystę užpuolus švedams, vėliau atgauta, bet galutinai kolonialistinių minčių atsisakyta dėl Kuršo nusilpimo ir kitų, kur kas galingesnių šalių konkurencijos.
Nepriklausomų Amerikos šalių vykdytas kolonializmas
Daugeliui Amerikos šalių įgijus nepriklausomybę, kolonializmas tęsėsi. JAV iš esmės tapo kolonijine jėga, ir užgrobinėjo kolonijas iš Europos valstybių, taip pat strategiškai svarbias vietas iš kitų jau nepriklausomomis tapusių Amerikos valstybių. Tuo tarpu Čilė ir Argentina skverbėsi į paskutinį dar nekolonizuotą ir indėnų dominuojamą Amerikos regioną – Patagoniją (Patagonia).
Prekė
Prekė – rinkodaros komplekso elementas, apimantis sprendimus ir veiksmus, susijusius su pardavimo objekto kūrimu ir keitimu.
Prekė – buhalterinės apskaitos terminas, naudojamas pardavimui skirtoms materialioms vertybėms atskirti nuo nematerialių – paslaugų.
Prekių klasifikacija
Egzistuoja įvairios prekių klasifikacijos.
Charles Parlin
Pirmąją prekių klasifikaciją pasiūlė Charles Parlin (1912), kuri iki šiol naudojama praktikoje. Pagal šią klasifikaciją prekės skirstomos į 2 grupes:
Melvin Copeland
Melvin Copeland (1923) klasifikacijoje prekės skirstomos į 3 grupes:
Ši klasifikacija atspindi vartotojo poreikius, jo žinias apie galimybę rinktis poreikio patenkinimo alternatyvą ir norą patenkinti poreikį, tačiau nepaaiškina vartotojo elgsenos (kodėl vartotojas elgiasi būtent taip).
E. L. Rhoades
E. L. Rhoades (1927 m.) savo pasiūlytą klasifikaciją grindė trimis faktoriais:
Leo Aspinwall
Leo Aspinwall, vienas ryškiausių prekių mokyklos krypties atstovų (1958 m.), prekes klasifikavo, naudodamasis 5 griežtai apibrėžtomis charakteristikomis:
ir prekes apjungė į 3 grupes:
Pagrindinis L. Aspinwall klasifikacijos privalumas – mažiau paliekama vietos interpretacijoms.
Eduardo Kasteksas
Eduardo Kasteksas  – miestas Argentinoje, La Pampos provincijos šiaurės rytuose, į šiaurę nuo Santa Rosos. Konelo (Conhelo) departamento centras.
Miestas įkurtas 1908 m. rugsėjo 20 d. Pavadintas inžinieriaus ir žemvaldžio Eduardo Kastekso garbei. XX a. pr. į miestą atvyko daug imigrantų iš Italijos ir Ispanijos (daugiausia Salamankos ir Samoros).
Žydrasis Langas
2017 m. kovo 8 d., audros metu, arka sugriuvo.
Eduardo Kasteksas
Eduardo Kasteksas – žemės ūkio centras derlingame pampų regione. Vystoma gyvulininkystė ir kviečių auginimas.
Žydrasis Langas
Geologija
Žydrojo Lango arka buvo viena iš 26 prieš 500 metų dėl jūros ir lietaus erozijos natūraliai susidariusių arkų Maltos salyne. Buvo antra pagal senumą. Tokį pavadinimą, tikėtina, gavo nuo netoliese esančios olos. Arką sudarė maltietiško kalkakmenio, žinomo kaip Globigerina, uolienos. Uolos plotis siekė apie 25 m, aukštis – iki 28 m. Uolą sudarė nuo geltonos iki pilkšvos spalvos atspalvių kalkakmenio uolienos ir jūros gyvūnų liekanos.
Sunykimas
Uolą jos egzistavimo laikotarpiu veikė intensyvi erozija. Uola pamažu iro, nuo arkos apačios atskildavo dideli uolienos luitai. Pagal irimo greitį buvo nustatyta, kad arka veikiausiai sunyks per keletą metų.
Paskutiniais metais dėl skylančių uolienų keliamo pavojaus vietovėje aplink uolą buvo sustatyti įspėjamieji ženklai. Tačiau daugelis žmonių vis dar reguliariai lipdavo ant arkos, o „YouTube“ buvo skelbiami vaizdo įrašai, kuriuose matyti žmonės, nardantys uolos prieangiuose, kuomet krinta akmenys.
Prieš sugriuvimą 2017 metų pavasarį arka buvo taip suirusi, jog jos forma buvo beveik taisyklingo stačiakampio. Vis dėlto, griūtį lėmė ne pačios arkos, bet jos atraminės uolienos griūtis dėl paplovimo.
Turizmas
Čia taip pat filmuotos kino filmų ir televizijos serialų (pvz., „Sostų žaidimas“) scenos.
thumb|center|800px|Žydrojo Lango arkos apylinkių panorama
Žemaitkiemis (Saugos)
thumb|300px|Žemaitkiemio savanorių gaisrininkų draugija
Žemaitkiemis – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, pusiaukelėje tarp Šilutės ir Saugų (maždaug po 7–8 km), šalia kelio. Seniūnaitijos centras. Manoma, kad šios gyvenvietės įkūrėjas buvo žemaitis arba ateivis iš Žemaitijos. Žemaitkiemyje yra geležinkelio stotelė, parduotuvė, biblioteka, Žemaitkiemio evangelikų baptistų bažnyčia, iki 2005 m. veikė pradinė mokykla.
Geležinkelio stotis
1875 metais, nutiesus Tilžės – Klaipėdos geležinkelį, Žemaitkiemyje įrengta traukinių sustojimo vieta. 1892 m. čia pradėta priiminėti smulkias siuntas, o 1911 m. – ir vagonines siuntas. Žemaitkiemis tapo geležinkelio pusstotė.
Prasidėjus pirmajam pasauliniam karui, 1914 m. rugpjūčio 2 d., sekmadienį, rusų rinktinė (apie 300 vyrų) peržengė sieną, ir jos patruliai užėmė Žemaitkiemio ir Kukoraičių (arba Kukorų) geležinkelio stotį. Jie Žemaitkiemyje sunaikino telegrafą ir signalizacijos įrenginius, susprogdino bėgius. Geležinkelietis peršovė rusų kareivį. Tada rusai, suėmę du brolius Deckius, paskubomis atsitraukė.
Po II pasaulinio karo geležinkelio pusstotė panaikinta. Keleivinis traukinys Klaipėda- Pagėgiai sustodavo ir Žemaitkiemy.
Gyventojai
Be 35 ūkininkų, paminėti ir kitokių profesijų žmonės: Dawideit – akušerė, Elmenthaler – mokytojas, Genuttes – miško darbininkas, Rose – mėsininkas, Spingat ir Tenz – kalviai, Deluweit – melžėjas.
Mokyklos
1875 m. Žemaitkiemyje atidaryta pradinė mokyklą, o 1900 m. – antra klasė joje. Iki 2005 m. veikusi mokykla pastatyta 1929 m. Baptistų bažnyčioje 1936–1939 metais veikė privati lietuviška mokykla, kuri buvo uždaryta Klaipėdos kraštą užėmus vokiečiams.
Bažnyčia
1903 metais pastatyta evangelikų baptistų bažnyčia. Religinėms apeigoms tarnavo iki 1959 metų. Nuo 1959 iki *1998 metų ji buvo naudojama kaip klubas, vėliau – paversta kombinuotų pašarų sandėliu. Maldos namų atkūrimu rūpinosi evangelikų baptistų bažnyčios diakonas Vytautas Baranauskas. Svarų indėlį bažnyčios atgavimui ir atstatymui įnešė ir Herbert Jaksteit, gimęs Žemaitkiemio kaime, dabar gyvenantis Kelne, Vokietijoje. Pamaldos šiuo metu čia vyksta du kartus per mėnesį. Kai pamokslą sako atvykstantis pastorius Jaksteit, į bažnyčią visada ateina daug žmonių. Kaimo Lietuviška babtistų draugystė 1903–1910 m. leido laikraštį „Pasiuntinystės laiškas“.
Tadeušas Goreckis
Tadeušas Goreckis (1825 m. birželio 5 d. Dusinėnuose, Rusijos imperija – 1868 m. sausio 31 d. Viši, Prancūzija) – dailininkas.
Biografija
Gimė 1825 m. birželio 5 d. Dusinėnuose, poeto Antano Goreckio šeimoje. Pirmąsias piešimo pamokas gavo iš Kanuto Rusecko. 1841 m. įstojo į Sankt Peterburgo imperatoriškąją dailės akademiją, mokėsi pas dailininką Karlą Briulovą. Už savo kūrinius apdovanotas įvairiais medaliais. Daugiausiai tapė portretus, istorinio žanro kūrinius. Nuo 1856 m. gyveno ir kūrė Paryžiuje, kur 1857 m. vedė Adomo Mickevičiaus dukrą Mariją Mickevičiūtę (1835-1922). Mirė 1868 m. sausio 31 d. Viši, plaidotas šalia tėvo Paryžiaus Monparnaso kapinėse.
Ramoškos (reikšmės)
Ramoškomis vadinamos šios gyvenvietės:
Kenstavičius
Kenstavičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
San Lavrencas
San Lavrencas  – kaimas Goco saloje, Maltoje.
Istorija
San Lavrencas įkurtas 1893 m. kovo 15 d. kaip parapija. Iki tol priklausė Garbui.
Kepalas (pavardė)
Kepalas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kepalienė (ištekėjusi moteris) ir Kepalaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Elektrinės rajos
Elektrinės rajos (Torpedinidae) – elektrinių rajožuvių (Torpediniformes) šeima. Šių žuvų kūnas plikas, apskrito disko formos. Išauga iki 2 m ilgio ir 100 kg svorio. Gyvagimdės. Uodega stora ir trumpa. Kūno šonuose turi elektros energiją generuojančius organus. Elektros smūgio įtampa siekia 70-300 voltų. Juo elektrinės rajos apsvaigina smulkias žuvis, kuriomis minta, bei ginasi nuo priešų.
Paplitusios Atlanto, Indijos ir Ramiajame vandenynuose. Gyvena ant dugno.
Šeimoje yra 2 gentys, 22 rūšys.
Gaperio pelėnas
Gaperio pelėnas (Clethrionomys gapperi) – žiurkėninių (Cricetidae) šeimos graužikas.
Kepenis
Kepenis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kepenienė (ištekėjusi moteris) ir Kepenytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vilja Ortusaras
Vilja Ortusaras – kvartalas, esantis centrinėje Argentinos sostinės Buenos Airių dalyje.
Nomuka
miniatiūra|Nomukos salos nuotrauka iš paukščio skrydžio Nomuka – sala Tongoje, Ha'apai salyne, 105 km į šiaurę nuo Tongatapu.
Vilja Ortusaras
Kvartalas apribotas La Pampa, Forest, Elcano, Del Campo, Combatientes de Malvinas, Triunvirato gatvių. Yra keletas aikščių. Kvartalą kerta generolo Urkisos geležinkelis.
Nomuka
Sala koralinės kilmės, trikampio formos. Plotas 7,12 km². Aukštis iki 51 m. Lagūnos gylis 1,5 m. Už 30 km nuo Nomukos yra veikiantis Fonuafo'ou ugnikalnis. Saloje gyvena 550 gyventojų (1996).
Žvejyba, tropinių kultūrų auginimas, prekyba. Yra viena vidurinė ir dvi pradinės mokyklos bei vaikų darželis. 7 bažnyčios.
1664 m. Nomukos salą pasiekė olandų keliautojas Abelis Tasmanas ir pavadino Roterdamu. 1774 m. salyną tyrinėjo Džeimsas Kukas.
Nomukos grupė
Kartu su aplinkinėmis salomis sudaro Nomukos grupę.
Artūras Leita
Artūras Leita (g. 1969 m. gegužės 2 d. Trakinių kaime, Anykščių rajone) – Lietuvos karininkas, Lietuvos karinių oro pajėgų vadas (2006–2011 m.), brigados generolas (2007 m.).
Biografija
Tėvams persikėlus, nuo 1979 m. augo Vaivadiškių kaime, 1988 m. baigė Kavarsko vidurinę mokyklą, studijavo Ufos, Saratovo karo aviacijos mokyklose, 1991 m. baigė Syzranės aukštąją karo aviacijos mokyklą. Baigė Tartu gynybos koledžą.
Karo tarnyba
1991 m. tarnavo TSRS ginkluotųjų pajėgų daliniuose Rygoje (Latvija) ir Kaune. 1991 m. pabaigoje pasitraukė iš sovietinės kariuomenės.
2001 m. Lietuvos karinių oro pajėgų Antrosios aviacijos bazės skraidymo grupės vadas, pulkininkas leitenantas, bazės vadas (2003–2004 m.), Lietuvos karinių oro pajėgų KOP štabo viršininko pavaduotojas operacijoms (2004–2005 m.), KOP vado pavaduotojas, pulkininkas (2005–2006 m.). 2006–2011 m. Lietuvos karinių oro pajėgų vadas. 2007 m. lapkričio 23 d. laikinai suteiktas brigados generolo laipsnis.
2011 m. sausio 24 d. A. Leita Karinių oro pajėgų vėliavą ir vado skeptrą perdavė pulkininkui Antanui Juciui ir buvo paskirtas Mokymo ir Personalo valdybos Lietuvos kariuomenės personalo administravimo skyriaus Atstovavimo grupės ESBO Aukšto lygmens planavimo grupės vadovu.
Įvertinimas
1997 m. įteiktas Gedimino 5 laipsnio ordinas. Jis taip pat apdovanotas kariuomenės medaliais „Už pasižymėjimą“ (2002 m.) ir „Už nuopelnus“ (2006 m.), LR proginiu įstojimo į NATO medaliu (2004 m.), Lietuvos karo aviacijos ženklu „Plieno sparnai“ (2004 m.), S. Dariaus ir S. Girėno medaliu (2008 m.).
Nuorodos
Naujas Karinių oro pajėgų vadas
Kepežinskas
Kepežinskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kepežinskienė (ištekėjusi moteris) ir Kepežinskaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Skalumas
Skalumas mineralogijoje aprašo kristalinių medžiagų polinkį skilti iš anksto numatomomis plokštumomis, kai po skilimo gaunamas lygus paviršius.
Šį savybė svarbi atskiriant mineralus. Įvairūs kristalų skilimo ypatumai leidžia lengviau šlifuoti ar pjaustyti skirtingus mineralus. Vieni kristalai skyla lengviau, kiti – sunkiau, tačiau net ir pačius kiečiausius (žr. Moso skalę) mineralus galima suskaldyti pagal skalumo plokštumas. Pavyzdžiui, pats kiečiausias mineralas, deimantas, skyla keturiomis kryptimis, lygiagrečiomis oktaedro sienelėmis.
Priklausomai nuo mineralo sugebėjimo skilti, skiriamos šios skalumo klasės:
Annals of Improbable Research
Annals of Improbable Research, AIR ('Keistų tyrimų analai') – dvimėnesinis žurnalas, skirtas humorui moksle, imituojantis tipišką akademinį mokslo žurnalą. AIR skelbiamas nuo 1995 m., 6 kartus per metus. Jame paprastai skelbiamas bent vienas straipsnis apie mokslinį tyrimą keista ar nelaukta tema. Daugelis straipsnių būna apie realius ir pramanytus absurdiškus eksperimentus, kaip, pvz., obuolių ir apelsinų lyginimas naudojant infraraudonąją spektroskopiją. Taip pat skelbiamos tokios rubrikos kaip mokslinių institutų kavinių reitingai, išgalvoti skelbimai ir reklamos, keisti laiškai.
Retkarčiais AIR straipsniai yra realūs, pagrįsti tikrais faktais ir nušviečiantys realius reiškinius. Pvz., 2003 m. tyrėjas ir dokumentinių filmų prodiuseris Nick T. Spark AIR paskelbė keturių dalių straipsnį apie Merfio dėsnį, jo atsiradimo aplinkybes ir istoriją „Why Everything You know About Murphy’s Law is Wrong“ ('Kodėl viskas, ką žinote apie Merfio dėsnį, yra netiesa'). Perrašytas ir išplėstas šis straipsnis virto 2006 m. birželį išleista knyga „A History of Murphy’s Law“ ('Merfio dėsnio istorija').
Žurnalas AIR suteikia kasmetinę mokslo Ig Nobelio premiją, skiriamą už dešimt pasiekimų, kurie „pradžioje priverčia juoktis, o po to – susimąstyti“.
Istorija
AIR nėra pirmasis mokslinių parodijų žurnalas. 1955 m. buvo įkurtas „Journal of Irreproducible Results“ ('Nepakartojamų rezultatų žurnalas'), kurio įkūrėjai buvo Alex Kohn ir Harry Lipkin. Daugelis jo redaktorių 1994 m., įskaitant redaktorių Marc Abrahams, išėjo, kai žurnalą nupirko leidėjas George Scherr. Scherr buvo ėmęs bylinėtis su AIR, kaltindamas, kad AIR labai panašus į Journal of Irreproducible Results, kad AIR pavogė pavadinimą „Ig Nobel Prize“, bet visa tai pralaimėjo.
Raganių tvenkinys
Raganių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Šiaulių rajone, 7,5 km į šiaurės vakarus nuo Kuršėnų. Susidaręs patvenkus Žižmą 1,1 km nuo jos žiočių (Ventos baseinas). Ilgis iš pietų į šiaurę 3,82 km, plotis iki 0,27 km. Altitudė 96,5 m. Krantai daugumoje vietų aukštoki, vietomis statūs, apaugę medžiais ir krūmynais, pietinis tvenkinio galas užpelkėjęs. Aplinkui plyti dirbami laukai. Pietinę tvenkinio dalį kerta kelias.
Debitas:
Užtvankos ilgis 200 m, plotis 8 m. Vandens pralaida – šachtinė. Raganių tvenkinys įrengtas 1982 m. ir skirtas laukų drėkinimui.
Prie pietinio galo prieina Pažižmės miškas. Aplink tvenkinį įsikūrę: Raganiai, Pakepšteniai, Pažižmė.
Kerbedis
Kerbedis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kerbedienė (ištekėjusi moteris) ir Kerbedytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Janas Firlejus
Janas Firlejus (1521–1574) – stambus Lenkijos valstybinis veikėjas, karaliaus dvariškis (1545), karaliaus sekretorius (1554), Belzo kaštelionas (1555–1556), Belzo (1556–1561) ir Liublino vaivada (1561–1563), Karūnos didysis maršalka (1563–1574), Krokuvos vaivada ir seniūnas (1572–1574), Kazimirsko ir Rogatinsko seniūnas.
Biografija
Lenkijos kilmingos magnatų Firlejų giminės atstovas, herbo „Lewart“ savininkas. Liublino ir Rusios vaivados Petro Ferlejaus (?–1553) ir Katerinos Tenčinskaitės vyresnysis sūnus. Jaunesnieji broliai – Liublino vaivada Mikalojus (apie 1531–1588) ir Liublino kaštelionas Andžejus (apie 1537–1585).
Per savo 4 metų buvimą užsienyje Janas Firlejus gavo gana geras išsilavinimą; keliavo po Aziją ir Afriką. Po Žygimanto I mirties turėjo mintį į sostą, bet dėl protestų iš konkuruojančių didikų giminių pusės, planų įgyvendinti nepavyko.
Išrenkant Lenkijos karalių, princą Henriką Valua, Janas Firlejus susitaikė, bet liko uoliu Lenkijos disidentų gynėju. Kai Henrikas prieš pat karūnaciją dvejojo pripažinti disidentų privilegijas, Firlejus, nešęs karaliaus karūną, norėjo palikti bažnyčią, kas privertė karalių pripažinti protestantų toleranciją ir religijos laisvę Lenkijoje.
Šeima ir vaikai
Iki 1565 metų vedė antrą kartą Sofiją Dzikovną (m. poп 1566), nuo santuokos su kuria turėjo dukterį:
Trečią kartą vedė Barbarą Mnišek (m. 1580), Krokuvos burgrafo Mikalojaus Mnišeko (apie. 1484–1553) ir Barbaros Kameneckytės. Vaikai:
Kerbelis
Kerbelis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kerbelienė (ištekėjusi moteris) ir Kerbelytė (mergautinė pavardė).
Rosošo žydų kapinės
Rosošo žydų kapinės  – žydų kapinės Rosošo kaime. Kapinių plotas 0,4 ha. Kapinės neaptvertos, paminklų neišlikę.
Neil Armstrong
Neilas Oldenas Armstrongas (1930 m. rugpjūčio 5 d. Ohajo valstijoje – 2012 m. rugpjūčio 25 d. Ohajo valstijoje) – JAV astronautas.
Vilja Puejredonas
Vilja Puejredonas  – kvartalas, esantis šiaurės vakarinėje Argentinos sostinės Buenos Airių dalyje.
Kvartalas apribotas ''Salvador María del Carril, Constituyentes, Gral. Paz, Campana'' gatvių. Yra Leandro Alemo aikštė.
thumb|left|250px|Artigaso gatvė
Otonas
Markas Salvijus Otonas (32 m. balandžio 28 d. – 69 m. balandžio 16 d.) – Romos imperatorius 69 m. sausio 15 d. – balandžio 16 d. Jis buvo antrasis imperatorius iš Keturių imperatorių metų.
Kilmė
Otonas priklausė senai ir kilmingai etruskų šeimai, kuri buvo kilusi iš Etruskijos princų ir gyveno Ferentine (dabar Viterbas). Marko Salvijaus Otono, jo senelio iš tėvo pusės, tėvas buvo romėnų raitelis, o motina žemakilmė, gal net vergė. Otono senelis užaugo Livijos namuose ir jos dėka iškilo į senatorių rangą, bet ne aukščiau nei pretorių postas. Jo tėvas buvo Liucijus Otonas.
Jaunystė
Būsimasis imperatorius pasirodo kaip vienas iš ekstravagantiškiausių jaunuolių, supusių Neroną. Draugystė baigėsi 58 m. dėl jo žmonos Popėjos Sabinos. Jos reikalavimu Otonas supažindino savo gražiąją žmoną su imperatoriumi Neronu, ir ši užmezgė su juo romaną, kuris nulėmė jos ankstyvą mirtį. Įtvirtinusi meilužės pozicijas ji išsiskyrė su Otonu ir pareikalavo, kad Neronas jį išsiųstų į tolimą provinciją Lusitaniją (dabar Portugalija ir dalis Ispanijos).
Lusitanijoje Otonas praleido 10 metų ir valdė provinciją su tiems laikams nebūdingu nuosaikumu. Kai Otono kaimynas Galba, Tarakono Ispanijos valdytojas, sukėlė maištą, jis lydėjo būsimąjį imperatorių į Romą. Prie nuoskaudų prisidėjo ir asmeninės ambicijos. Galba buvo senas ir neturėjo vaikų, o Otonas, skatinamas astrologų pranašysčių nusprendė tapti jo įpėdiniu. Jis susitarė su Galbos favoritu Titu Vinijumi ir už jo paramą sutiko vesti jo dukrą. Tačiau 69 m. sausį jo viltys žlugo, nes Galba formaliai įsūnijo Liucijų Kalpurnijų Pisoną Licinianą, kurį paskyrė paveldėtoju pagal testamentą.
Su dideliu būriu Otonas grįžo į Romos forumą ir Kapitolijaus šlaite sutiko Galbą, kuris perspėtas gandų apie išdavystę brovėsi per tankią nustebusių civilių minią prie savo sargybinių barakų. Kohorta, saugojusi tuomet Palatino kalvą ir imperatorių, dezertyravo. Pretorionai brutaliai nužudė Galbą, įsūnį Pisoną ir kitus. Tą pačią dieną senatoriai suteikė Otonui visus imperatoriaus titulus ir privilegijas. Pretorionai ir armija išdavė Galbą, nes šis atsisakė sumokėti auksu už palaikymą, kai jis tapo imperatoriumi. Miestiečiai irgi buvo nepatenkinti Galba ir gerbė Nerono atminimą. Otono pirmieji žingsniai rodo, kad jis kreipė dėmesį į šiuos faktus.
Nuosmukis ir žlugimas
Jis sutiko būti vadinamas Neronu reikalaujant liaudžiai, nes buvo jaunas ir švelniais bruožais panašus į mylimąjį imperatorių. Buvo vėl grąžintos Nerono statulos, jo išlaisvintieji ir tarnai grįžo į pareigas, buvo paskelbtas ketinimas užbaigti Aukso namus. Tačiau Otonas greitai suprato, kad lengviau nuversti imperatorių negu už jį valdyti.
Konfesionalizacija
Konfesionalizacija yra konceptas, pasitelktas reformacijos istorikų siekiant apibūdinti Bažnyčios, valstybės ir visuomenės raidos pokyčius Europoje, vykusius laikotarpiu tarp maždaug 1540 m. ir Vestfalijos taikos (1648). Šiuo laikmečiu Europoje gilėjo dėl reformacijos įtakos prasidėjęs konfesinis susiskaidymas į atskiras evangelikų šakas: formavosi liuteronų, kalvinistų, cvinglistų tikėjimai. Kita vertus, po Tridento bažnytinio susirinkimo (1545–1563) savo pozicijas stengėsi išlaikyti, o daugelyje vietų ir atgauti, katalikybė. Skirtingų tikėjimo išpažinimų pagrindu atitinkamos krikščionybės šakos nustatė savo teologines doktrinas, santykį su valstybe bei stiprino savo socialinę ir kultūrinę veikmę. Socialinio elgesio kodai, kurių reikalavo atitinkamos tikybos, viena vertus, gilino konfesines skirtis, antra vertus, stiprino vidinį atskirų konfesijų sutelktumą. Žmonių priklausomybė vienai ar kitai konfesijai Europoje tapo svarbiausiu tapatybės kriterijumi, o konfesionalizacija laikytina šių tapatybių konstravimo ir paplitimo visuomenėje procesu.
Otonas
Nuosmukis ir žlugimas
Skaitydamas Galbos korespondenciją Otonas sužinojo, kad keli legionai Germanijoje sukilo ir paskelbė Vitelijų imperatoriumi. Kai nepavyko jo sustabdyti pasiūlius dalį imperijos, Otonas pradėjo ruoštis karui. Legionai iš tolimų provincijų nesuspėjo, bet Panonijos, Mesijos ir Dalmatijos legionai buvo netoliese, pretorionai buvo didelė jėga, o, be to, Otonui pakluso visas laivynas.
Konfesionalizacija
Konfesionalizacijos teoriją, tyrinėdami Šv. Romos imperijoje vykusius reiškinius, nepriklausomai vienas nuo kito XX a. 8–9 dešimtmečių sandūroje išvystė vokiečių istorikai Wolfgang Reinhard ir Heinz Schilling. Jiedu rėmėsi Ernsto Walterio Zeedeno, kuris 6 dešimtmetyje pirmasis aprašė „konfesijų darybos“ procesą, darbais, nors Zeeden pastaruoju terminu apibūdino vidinius bažnytinius procesus.
Otonas
Nuosmukis ir žlugimas
Laivynas saugojo Ligūriją, o Otonas paveiktas pranašysčių kovo 14 d. patraukė su kariais į šiaurę sutrukdyti Vitelijui įžengti į Italiją. Bet tam buvo per vėlai, tad Otonui teko sulaikyti priešus ties Po. Otonas apsigynė nuo Aulo Cecinos Alieno, bet Fabijaus Valenso atvykimas daug ką pakeitė.
Konfesionalizacija
Konfesionalizacija suvokiama kaip socialinis, tikybinis ir kultūrinis procesas, kurio metu atitinkama Bažnyčia, remdamasi savosios teologijos teisingumo dogma ir pasitelkdama įvairius (įskaitant ir politinius) instrumentus per religinę literatūrą, mokyklą, šeimą, teisės aktus, reguliuojamas darbinės veiklos normas ir asmeninio gyvenimo standartus siekia sukurti tokią visuomenę, kuri atitiktų atitinkamos konfesijos idealus. Tokios socialinės kontrolės realizavimo geriausiu pavyzdžiu paprastai nurodoma Kalvino Ženeva.
Otonas
Nuosmukis ir žlugimas
Netoli Kremonos miesto Otono kariai susidūrė su priešais. Vitelijaus kariai nustūmė juos iki Bedriako, kur buvo Otono pajėgų, persikėlusių per Po upę, stovykla. Kitą dieną visa stovykla pasidavė Vitelijui. Po šio pralaimėjimo Otonui liko Dalmatijos legionai ir didelis rezervas, kuris nežygiavo, bet pats imperatorius prarado viltį laimėti ir nusižudė.
Konfesionalizacija
Konfesionalizacijos terminas taikomas tiek reformatų, tiek liuteronų, tiek katalikų atveju. Konfesionalizacijos konceptas leidžia į atskirus vadinamųjų ankstyvųjų naujųjų laikų (1500–1800) Europos istorijos aspektus pažvelgti ne vien per reformacijos ir kontrreformacijos priešpriešos prizmę.
Wolfgango Reinhardo koncepcijoje reformacija, katalikiškoji reforma ir kontrreformacija suvokiamos kaip Europos modernizacijos ankstyvaisiais naujaisiais laikais reiškiniai. Konfesionalizacija esą buvusi ilgo modernizacijos proceso dalis ir prisidėjusi prie modernių valstybių formavimosi ir socialinio disciplinavimo. Konfesionalizacijos ir modernizacijos tiesioginį ryšį kritikavo Winfried Schulze, pasak kurio, modernizaciją lėmė ne tiek konfesionalizacija, kiek sekuliarizacija.
Otonas
Nuosmukis ir žlugimas
Otonas palaidotas iš karto Brikselo mieste, kur tuo metu buvo. Ant antkapio buvo paprastas užrašas Diis Manibus Marci Othonis.
Valstybės tarnautojas
Valstybės tarnautojas – fizinis asmuo, einantis pareigas valstybės institucijoje ar įstaigoje ir atliekantis viešojo administravimo veiklą. Kartais (dažniausiai šnekamojoje kalboje ir žiniasklaidoje) vartojamas terminas valdininkas.
Daugumos valstybės tarnautojų darbo objektas – informacija, kurią jie renka, vertina, saugo, kuria.
Valstybės tarnautojas, kaip valdžios atstovas, bendrauja su žmonėmis, vienaip ar kitaip daro jiems įtaką, nustato tam tikrus socialinės raidos ir visuomeninio gyvenimo tikslus, uždavinius bei kryptis. Ypač aiškiai matoma savivaldybėse dirbančių valstybės tarnautojų (pvz., seniūno, vaiko teisių apsaugos specialistų) ar mokesčių inspekcijos, „Sodros“ specialistų veikla.
Visos valstybės tarnautojų veiklos formos yra būtini valstybės valdymo elementai, neatsiejamai susiję su valstybės valdžios įgyvendinimu.
Teisiniai pagrindai
Valstybės tarnautojų veiklą Lietuvos Respublikoje reglamentuoja Valstybės tarnybos įstatymas ir kiti teisės aktai (statutai, Etikos kodeksas ir kt.). Valstybės tarnybos įstatymo ir su juo susijusių teisės aktų įgyvendinimui užtikrinti yra įsteigtas Valstybės tarnybos departamentas.
Karjeros valstybės tarnautojai
Priimami į tarnybą neterminuotam laikui, jų veiklą reglamentuoja Valstybės tarnybos įstatymas, įstaigos vidaus tvarkos taisyklės ir pareigybės aprašymai.
Statutiniai valstybės tarnautojai
Jų veiklą reglamentuoja Lietuvos vidaus tarnybos statutas, kuris nustato pareigūnų statusą, priėmimo į tarnybą tvarka, atsakomybė, pareigos ir teisės, bei pareigybės aprašymai. Dauguma policijos, muitinės ir kitų teisėsaugos institucijų darbuotojų yra statutiniai valstybės tarnautojai.
Politinio (asmeninio) pasitikėjimo valstybės tarnautojai
Juos į tarnybą priima valstybės politikai ar valstybės institucijos komisija tam tikram terminuotam laikui.
Įstaigos vadovai
Tai valstybės tarnautojai, priimti vadovauti valstybės ar savivaldybės institucijai ar įstaigai.
Pakaitiniai valstybės tarnautojai
Tai yra valstybės tarnautojai, priimami į tarnybą terminuotam laikui, kol į pareigas bus priimtas arba kol šių pareigų negali eiti (dėl ligos, vaiko priežiūros atostogų ir pan.) nuolatinis tarnautojas.
Valstybės politikai
Asmenys, kuriuos išrenka piliečiai visuotiniuose rinkimuose arba jie yra paskiriami įstatymų nustatyta tvarka. Tai yra Prezidentas, Seimo pirmininkas, Seimo narys, Ministras Pirmininkas, ministras, savivaldybės tarybos narys, savivaldybės meras, savivaldybės mero pavaduotojas.
Pareigybės ir jų lygiai
Valstybės tarnautojų pareigybės yra:
Pareigybių lygiai yra A (būtinas aukštasis universitetinis arba jam prilygintas išsilavinimas), B (būtinas ne žemesnis kaip aukštasis neuniversitetinis išsilavinimas arba aukštesnysis išsilavinimas, įgyti iki 1995 metų), C (būtinas ne žemesnis kaip vidurinis išsilavinimas ir įgyta profesinė kvalifikacija).
Valstybės tarnautojų pareigybės skirstomos į kategorijas nuo 1 iki 20. Kuo aukštesnė kategorija, tuo didesnis darbo užmokestis.
Socialinės garantijos
Valstybės tarnautojams valstybė garantuoja darbo užmokestį ir teisės aktų nustatytus priedus ir priemokas (pavyzdžiui, už kvalifikaciją, laipsnį, stažą). Darbo užmokestis ir priedai (priemokos) priklauso nuo užimamų pareigų, atsakomybės ir kitų aplinkybių.
Nuorodos
Beamter
Geometrija
thumb|right|Geometrijos figūrų lentelė (Visuotinė enciklopedija [[Cyclopedia: or, An universal dictionary of arts and sciences|Cyclopedia, 1728 m.)]] Geometrija (gr. Γῆ, Gē – Žemė; μέτρεω, metreō – matuoju) – matematikos dalis, tirianti erdvinius ryšius. Dėl praktinio panaudojimo, geometrija buvo viena pirmųjų matematikos šakų.
Pirmasis geometrijos aksiomatiką apibrėžė graikų matematikas Euklidas. Praėjus tūkstantmečiui, atsirado analizinė geometrija, kur įvesta koordinačių sistema, o taškai vaizduojami kaip skaičių pora ar trejetas.
Geometrija yra taikoma daugelyje sričių, pvz., mene, architektūroje, fizikoje ir kitose matematikos srityse.
Istorija
Maždaug 3000 m. pr. m. e. senovės Egipto ir Babilono civilizacijos buvo vienos iš pirmųjų kultūrų, kurios plėtojo elementariąją geometriją ir naudojo ją praktiškai, pvz., matavo žemės sklypus (ilgius, plotus), indų tūrius ir kt. Kai kurie iš naudotų principų buvo stebėtinai sudėtingi ir juos yra sunku išvesti neįtraukiant matematinės analizės elementų. Yra žinoma, jog tiek egiptiečiai, tiek babiloniečiai žinojo Pitagoro teoremą maždaug 1500 metais anksčiau nei pats Pitagoras. Taip pat neseniai buvo sužinota, kad babiloniečiai galbūt atrado astronominę geometriją 1400 metais anksčiau negu europiečiai.
Egiptiečiai galėjo teisingai apskaičiuoti nupjautos piramidės, turinčios kvadratinį pagrindą tūrį, o babiloniečiai jau turėjo trigonometrines lenteles ir buvo išvedę formulę, skirtą stačiosios trapecijos plotui apskaičiuoti.
Geometrijos, kaip formalios matematikos mokslo šakos užuomazgos atsirado Antikoje, Talio iš Mileto laikais (VI a. pr. m. e.). III a. pr. m. e. Euklidas savo veikale „Pradmenys“ apibendrino geometriją aksiomatiniu metodu, kuri šiandien yra vadinama Euklidinė geometrija.
XVII a. pradžioje buvo pradėta plėtoti viena iš svarbiausių geometrijos šakų – analizinė geometrija, kurios pradininkais laikomi Renė Dekartas ir Pjeras Ferma. Šioje analizinėje geometrijoje buvo įvesta stačiakampė koordinačių sistema, kurią naudojant geometrinius objektus buvo galima apibūdinti naudojant skaičius ir lygtis.
Euklido laikais nebuvo aiškaus skirtumo tarp fizinių ir geometrinių erdvių. Kai 1826 m. Nikolajus Lobačevskis sukūrė hiperbolinę geometriją, kuri skiriasi nuo Euklido geometrijos lygiagretumo postulatu, erdvės samprata radikaliai pasikeitė ir iškilo klausimas, kuri geometrinė erdvė geriausiai reprezentuoja fizinę erdvę. Pamažu atsirado daugiau skirtingų neeuklidinių geometrijų. Šios geometrijos buvo patogios pavyzdžiui aprašant erdvę pagal bendrąją reliatyvumo teoriją.
XIX amžiaus viduryje buvo pradėtos tyrinėti daugiamatės erdvės ir šis pagrindinio geometrijos objekto – erdvės apibendrinimas leido ją sėkmingai panaudoti ne tik matematiniuose moksluose, bet ir fizikoje, mechanikoje ir kitur.
Pagrindinės geometrijos sąvokos
Pagrindinės geometrijos sąvokos yra taškas, tiesė ir plokštuma.
Aksioma
Euklidas savo garsiausiame veikale „Pradmenys“ laikėsi abstraktaus požiūrio į geometriją. Euklidas pristatė tam tikras aksiomas (postulatus), išreiškiančias pirmines arba savaime suprantamas taškų, tiesių ir plokštumų savybes. Toks Euklido griežtas matematinis racionalumas dar vadinamas aksiomatine arba sintetine geometrija. XIX a. pradžioje neeuklidinių geometrijų atradimas paskatino atgaivinti susidomėjimą šia geometrijos sritimi, o XX a. Davidas Hilbertas panaudojo aksiomatinį racionalumą siekdamas sukurti šiuolaikinės geometrijos pagrindus.
Menas
Matematika ir menas yra susiję įvairiais būdais. Pavyzdžiui, perspektyvos teorija atskleidė, kad geometrija yra daugiau negu tik metrinės figūrų savybės, perspektyva yra kilusi iš projekcinės geometrijos.
Menininkai projektuodami jau seniai naudojo proporcijos idėjas. Vitruvijus sukūrė sudėtingą žmogaus figūros proporcijų teoriją. Šias sąvokas vartojo ir pritaikė menininkai nuo Mikelandželo iki šiuolaikinių komiksų kūrėjų.
Polis Cezanas iškėlė teoriją, kad visi paveikslai gali būti sukurti iš sferos, kūgio ir cilindro. Tai tebenaudojama meno teorijoje ir šiandien, nors tikslus formų sąrašas yra skirtingas kiekvienam autoriui.
Kalėdos Bostone
Kalėdos Bostone  – amerikiečių ir kanadiečių romantinė komedija, kuri pasirodė 2005 m. Kai kuriose šalyse žinomas anglišku Instant Message pavadinimu.
Siužetas
Net 13 metų (nuo 1992 m.) mergina ir vaikinas susirašinėja, bet jie nėra matę vienas kito. Pasirodo, kad ji nusiuntė savo geriausios draugės Eilinos nuotrauką, o jis atsiuntė savo draugo Metjū nuotrauką. O 2005 m. Bostone turėjo įvykti žaislų gamintojų konferensija. Setas dirba vienoje iš firmų ir privalo joje dalyvauti, o Džina, žurnalistė. Tiesa, ji iki šiol rašė nekrologus ir tai yra jos galimybė parodyti save. Į pasimatymus jie nusiunčia savo draugus Metju ir Eiliną. Jie apsimetinėja ir bando padaryti įspūdį vienas kitam. Tuo tarpu tikrieji Setas ir Džina susipažįsta konferencijoje.