cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bronius Budriūnas
Lietuvoje
1942 – 1944 m. – Vilniaus operos vyr. chormeisteris. Parengė L. van Beethoveno Devintąją simfoniją ir W. A. Mozarto „Requiem“, chorus iš G. Verdi, G. Puccini, G. Rossini ir Ch. Gounod operų. Prisidėjo prie žurnalo „Muzikos barai" organizavimo ir buvo jo administratorius.
Vokietijoje
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, bažnytinės muzikos mokėsi Regensburge pas F. X. Haberlį, kompozicijos Stuttgarte pas G. V. Albrechtą, dirigavimo pas Jeronimą Kačinską. 1944 – 1945 m. buvo Regensburgo vokiečių parapijos vargonininkas, o Šv. Juozapo bažnyčioje subūrė chorą.
Tremtyje suorganizavo muzikos kursus ir turėjo apie 30 mokinių. 1946 m. Würzburge suorganizavo dainų šventę ir buvo vyr. dirigentas. 1946 m. Regensburge dalyvavo Lietuvių katalikų muzikos darbuotojų suvažiavime ir buvo išrinktas į Lietuvių katalikų tremtinių bažnytinės muzikos komisiją.
1129 m.
1129 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Bronius Budriūnas
JAV
1949 m. atvykęs į JAV, iki 1951 m. buvo Lietuvių radijo klubo „Balsas" Detroite, MI, choro, vyrų kvarteto ir okteto, moterų seksteto bei solistų vadovas, vargonininkavo ir vadovavo chorui Regina Pacis – Our Lady of Peace parapijoje.
Nuo 1953 m. Šv. Kazimiero lietuvių parapijos vargonininkas ir mišriojo choro (70–80 dalyvių) vadovas Los Angeles. Choro repertuare buvo apie 100 įvairių kūrinių: giesmių, dainų, mišių, kantatų ir ištraukų iš operų. Su choru ir solistais atliko savo kantatas „Tėviškės namai“, „Lietuvos šviesos keliu“ ir „Gintaro krašto baladė“, Stasio Šimkaus kantatą „Atsisveikinimas su tėvyne“, Th. Dubois oratoriją „Septyni Kristaus žodžiai“ ir kt. Choras dalyvavo televizijos laidose, JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėse Čikagoje ir Toronte, talkino kuriant filmą apie lietuviškas dainas ir šokius, į plokšteles įdainavo per 30 dainų ir giesmių, taip pat B. Budriūno kantatą „Tėviškės namai“ ir Th. Dubois oratoriją „Septyni Kristaus žodžiai" (1962 m.). Su chorais, vokaliniais ansambliais bei solistais išleido 12 plokštelių.
B. Budriūnas vadovavo Pater Noster gimnazijos ir Šv. Trimitų bažnyčios chorams, buvo Aušros lituanistinės mokyklos Detroite ir Šv. Kazimiero parapijos lituanistinės mokyklos Los Angeles muzikos mokytojas ir vaikų chorų vadovas. 1953 m. įkūrė fortepijono ir dainavimo studiją, kurioje išugdė daug gerų muzikantų.
Buvo JAV ir Kanados lietuvių 1956, 1961, 1966, 1971 ir 1978 m. dainų švenčių dirigentas Čikagoje ir Toronte, 1974 m. Australijos lietuvių dainų šventės dirigentas Adelaidėje. ALRK Vargonininkų sąjungos 50-mečio (1962 m. birželio 3 d.) jubiliejinio koncerto garbės dirigentas. 1970 dalyvavo Latvijos dainų šventėje, 1975, 1977 ir 1985 m. lankėsi Lietuvoje, dalyvavo dainų šventėse.
Kūryba
B. Budriūnas žinomas kompozitorius. Sukūrė 5 kantatas: „Tėviškės namai“, „Gintaro krašto baladė“, „Lietuvos šviesos keliu“, „Tu Vilniuj pasilik, valdove“, „Per pasaulį keliauja žmogus“, operetę „Sidabrinė daina“, „Mišias Šv. Kazimiero garbei“ (apdovanotos žurnalo „Laiškai lietuviams“ konkurso premija). Išpopuliarėjo jo dainos „O, Nemune“ (1948 m. ALRK Vargonininkų sąjungos surengtame kūrinių konkurse laimėjo antrąją premiją), „Mano protėvių žemė“, „Tykiai, tykiai Nemunėlis teka“, „Šauksmas“, „Išauš pavasaris“, „Mūsų žemė Lietuva“ ir kt. Sukūrė daug giesmių, kūrinių fortepijonui, smuikui, Raudą styginių kvartetui, simfoninę poemą ir kt. Jo dainos ir kantatos trylika kartų buvo atliktos JAV ir Kanados bei Australijos lietuvių dainų šventėse. Kantata „Tu Vilniuj pasilik, valdove" 1992 m. pirmą kartą atlikta Kaune ir Klaipėdoje, o 1996 m. ir Vilniuje.
Išleista per 100 įvairių kūrinių – apie 70 išeivijoje (dalis jų įrašyta į plokšteles). JAV buvo įkurtas specialus fondas jo kūriniams leisti.
Nuo 1949 m. buvo ALRK Vargonininkų sąjungos narys, 1956 m. išrinktas Centro valdybos vicepirmininku. 1985 apdovanotas LB Kultūros tarybos muzikos premija, paminėtas amerikiečių, vokiečių, latvių ir lietuvių enciklopedijose bei žinynuose.
Alfonsas Bulevičius
Alfonsas Bulevičius (g. 1913 m. liepos 29 d. Duryea, PA, JAV) – vargonininkas ir chorvedys.
Biografija
Būdamas dešimties metų, pas P. Samony pradėjo skambinti fortepijonu, vargonuoti ir mokytis muzikos teorijos disciplinų. 1927 m. muzikos žinias gilino Marwood College, PA. Vėliau baigė universitetą Scrantone, PA.
1933 m. pradėjo vargonininkauti Šv. Juozapo lietuvių parapijoje, o vėliau vargonininkavo Šv. Juozapo parapijoje Scrantone. Visur vadovavo ir chorams, kurie giedojo bažnyčiose, dalyvavo koncertuose, taip pat 1934 m. I-oje apylinkės lietuvių dainų šventėje Valley Parke Scrantone ir Lietuvių dienoje Wilkes-Barre, PA, bei 1939 m. Pasaulinės parodos Lietuvių dienoje Niujorke. Su chorais statė operetes, koncertavo per radiją.
Nuo 1936 m. ALRK Vargonininkų sąjungos narys ir šios sąjungos Scrantone vyskupijos provincijos narys.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Graikijos futbolo varžybos 1972–1973 m.
Graikijos futbolo varžybos 1972–1973 m.
Limanas
thumb|Limanai prie [[Juodoji jūra|Juodosios jūros krantų]] Limanas ( − uostas, užutėkis) − pailga jūros įlanka neaukštais vingiuotais krantais, susidariusi užliejus jūrai upės žiotis ar žemupio slėnio dalį. Limanai yra būdingi grimztančioms jūros pakrantėms. Jie būna atviri arba nerijos atskirti nuo jūros. Jeigu klimatas sausas ir į limaną įteka mažai gėlo vandens, limano vanduo būna sūrus, dugne kaupiasi druskos ar druskingas dumblas, turintis gydomųjų savybių. Būdingi Juodosios jūros šiaurinėms pakrantėms.
Lomžos geležinkelio stotis
Lomžos geležinkelio stotis – nebenaudojama geležinkelio stotis Lomžos mieste, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Lomžos apskrityje. Stotis atidaryta 1915 m. sausio 1 dieną. Stotis priklauso Šniadovas-Lomža geležinkelio linijai. Nuo stoties iki Kozikų geležinkelio stotelės yra 7,9 km.
Užupis (Ukmergė)
Užupis – Ukmergės miesto dalis, esanti į pietus nuo Senamiesčio, kairiajame Šventosios krante (už upės nuo Senamiesčio, su kuriuo jungia Ukmergės tiltas). Stovi Vilkmergės paminklas, veikia Ukmergės Užupio vidurinė mokykla, paštas.
Bialovežos valsčius
Bialovežos valsčius  – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Hainuvkos apskrityje. Centras – Bialoveža. Ribojasi su Hainuvkos, Narevkos valsčiais ir Gudija, apima dalis Bialovežos girios.
Istorija
Įkurtas XIX a. Gardino apskrityje, vadinosi Bialovežos-Aleksandravo valsčiumi arba Aleksandravo valsčiumi. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai, iš pradžių priklausė Pružanų apskričiai, 1920 m. gruodžio 12 d. prijungtas prie Balstogės apskrities, 1922 m. rugpjūčio 1 d. – prie Bielsko apskrities. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos Balstogės vaivadijai. 1929 m. balandžio 13 d. dalis teritorijos perduota naujam Hainuvkos valsčiui, tačiau pastarasis 1930 m. balandžio 1 d. buvo panaikintas, o jo teritorija atiteko Bialovežos valsčiui. 1933 m. spalio 16 d. sudaryta 17 gromadų. 1934 m. spalio 1 d. vėl sudarytas Hainuvkos valsčius, tad vėl dalis Bialovežos valsčiaus perduota jam.
1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Bresto sričiai. 1941–1944 m. priklausė Trečiojo Reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1990 m. pradėtas naudoti Bialovežos valsčiaus herbas.
Geografija
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 203,2 km², iš kurių: Valsčius sudaro 12,52 % Hainuvkos apskrities.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 m. duomenis:
Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1813,08 zlotai.
Aštuondantiniai
Aprašymas
Aštuondančiai yra vidutinio dydžio graužikai, kurie užauga nuo 12 iki 20 cm. Turi ilgą, šilkinį kailį, kuris paprastai yra rusvos spalvos ir dažnai būna šviesesnis apatinėje kūno dalyje. Šeimos pavadinime minimas aštuoni, kadangi gyvūnų dantų modelis primena skaičių 8. Dauguma individų yra naktiniai ir socialūs. Žolėdžiai, minta šakniagumbiais, svogūnais ir kaktusais.
Vaistinė medžiaga
Vaistinė medžiaga – medžiaga, skirta gydymui ir kurios kilmė gali būti:
ISO 3166-2:AE
ISO 3166-2:AE – ISO standartas, kuris nustato geokodus. Tai ISO 3166-2 pokodis, taikomas Jungtiniams Arabų Emyratams. Standartas apima 7 emyratus.
Žiedo ūkas
thumb|250px|Žiedo ūkas ([[Hablo kosminis teleskopas|Hablo kosminis teleskopo nuotrauka)]] Žiedo ūkas (dar žymimas Mesjė 57, M57, NGC 6720) – planetiškasis ūkas Lyros žvaigždyne. Nutolęs per 2300 šviesmečių. Regimasis ryškis yra 9.
Šį ūką atrado prancūzų astronomas Charles Messier 1779 m. ieškodamas kometų. Jis šį objektą savo kataloge pažymėjo 57 numeriu. Kartu su kolega iš Vokietijos William Herschel spėjo, kad šis ūkas susidarė iš silpstančių žvaigždžių.
Pirmą kartą šį ūką nufotografavo vengrų astronomas Eugene von Gothard 1886 m.
Žiedo ūkas matomas į pietus nuo ryškios Vegos žvaigždės, dėl to jis nesunkiai atrandamas astronomams mėgėjams. Geriausiai ūkas matomas bent 20 cm diafragmos teleskopu.
Perudžos provincija
Perudžos provincija – Italijos provincija, didesnioji iš dviejų Umbrijos provincijų. Jai priklauso du trečdaliai regiono ploto ir gyventojų. Provincijos sostinė – Perudža. Provincija sudarė visą Umbriją iki 1927 m., kai buvo atskirtas pietinis trečdalis ir sukurta Ternio provincija. Perudžos provincijos plotas yra 6334 km², gyvena 606413 žmonės. Čia yra 59 savivaldybės.
Daugiau nei 10 tūkst. gyventojų turi Perudža, Folinjas, Čita di Kastelas, Spoletas, Gubijus, Asyžius, Bastija Umbra, Marsčianas, Todis, Korčianas, Umbertidė, Gualdo Tadinas, Kastilione del Lagas, Madžionė ir San Giustinas.
Dangerutis
Dangerutis (Daugėrutis, Daugerutis, Daugirutis; m. 1213 m. Cėsys, KO) – antrasis Lietuvos kunigaikštis (po Žvelgaičio), kurio vardas žinomas iš patikimų šaltinių. Manoma, kad Dangerutis buvo vienas iš vyresniųjų lietuvių žemių konfederacijos kunigaikščių. Pirmą kartą minimas prie 1209 metų įvykių Henriko Latvio „Livonijos kronikoje“. Nors kituose šaltiniuose jo vardas neminimas, tačiau jis laikomas įtakingiausiu lietuvių kunigaikščiu iki Mindaugo.
Dangerutis ne kartą puolė latvių ir estų žemes. Kur buvo jo valdomos žemės nėra žinoma. Jersikos kunigaikštystės (Latgaloje) kunigaikštis Visvaldis buvo vedęs Dangeručio dukterį. Tuo pačiu jis apsaugojo savo kunigaikštystę nuo lietuvių antpuolių, bet turėjo remti lietuvius žygiuojančius plėšti tolimesnių žemių.
1213 m. Dangerutis išvyko į Naugardą, greičiausiai siekdamas sudaryti sąjungą prieš vokiečius su Didžiojo Naugardo kunigaikščiu Mstislavu Narsiuoju. Grįžtant namo Dangerutis pakliuvo į kalavijuočių nelaisvę ir, įkalintas Vendeno pilyje, 1213 m. nusižudė. Jo žemes, kol jis buvo kalinamas, užgrobė kiti lietuvių kunigaikščiai. Istorikai (pvz., Edvardas Gudavičius) spėja, kad jo žemių užgrobimas ir paskatino Dangerutį nusižudyti.
Baltarusių istoriko V. Nosevičiaus nuomone Dangerutis galėjo būti Mindaugo tėvu (Mindaugo tėvą Eiliuotoji Livonijos kronika vadina könig gros - didžiu karaliumi).
Mitologija
Pagal T. Narbutą – XIII a. lietuvių kunigaikštis, karo dievo Kovo žynys. Dangeručio centrinė pilis esą buvo ant Senojo Daugėliškio piliakalnio. Narbutas mini, kad žynys nelaisvėje persivėręs kalaviju, o lietuviai atgavę kalaviją jį paskyrę karo dievui bei nešdavosi į mūšius, kur jis lietuviams padėdavęs kovoje.
Meškoniai
Meškoniai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Šveicarijos.
Čiudiškių piliakalnis
Čiudiškių piliakalnis su gyvenviete, taip pat Pačiudiškių piliakalnis – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas ) Prienų rajono savivaldybės teritorijoje, Čiudiškiuose, prie Pačiudiškių kaimo, Išlaužo seniūnija. Pasiekiamas keliu, už kanalizuotos Eglynės pasukus į kairę pietvakarių kryptimi 300 m per pievas.
miniatiūra|220px|left|Piliakalnio rodyklė miniatiūra|220px|left|Ant piliakalnio iškasinėtos duobės
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, Morkūnupio slėnio kairiojo kranto pakraštyje. Aikštelė ovali, pailga rytų – vakarų kryptimi, 22x13 m dydžio. Šlaitai vidutinio statumo, 3­-9 m.
Piliakalnis apardytas arimų ir duobių, rytinis šlaitas nuardytas kasant karjerą. Piliakalnis apaugęs mišriu mišku.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pirmąja puse. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 5800 m².
Tyrimai
1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.
Pietinėje papėdėje 0,3 ha plote yra papėdės gyvenvietė.
Skeblevas
Skeblevas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Liepinės valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurę nuo Liepinės, 31 km į rytus nuo Augustavo ir 74 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Kaltanėnų seniūnija
Geografija
Pro seniūnijos centrą Kaltanėnus nutiesti plentai į Švenčionėlius, Ignaliną, Uteną, Molėtus. Per seniūnijos teritoriją nutiestas Švenčionėlių–Utenos geležinkelis. Seniūnija pietuose ir rytuose ribojasi su Švenčionėlių seniūnija, vakaruose su Labanoro seniūnija, šiaurėje su Linkmenų seniūnija (Ignalinos rajonas).
Skeblevas
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1919-1936 m. kaimas buvo Kuriankos valsčiaus centras. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Kaltanėnų seniūnija
Geografija
Kaltanėnų seniūnija yra Aukštaitijos nacionalinio parko ir Labanoro regioninio parko teritorijoje. Didesnė seniūnijos dalis apaugusi Labanoro girios šilais. Joje yra didesni Žeimenio, Keročio, Liedžio, Liedaičio, Gilūto, Sekluočio, Terpežio, Mekšrinio, Peikenio, Telio ežerai ir daug kitų mažesnių ežeriukų. Seniūnijoje prasideda Žeimenos ištakos (iš Žeimenio ež.) ir toliau vingiuoja pietvakarių kryptimi. Kiaunos ir Luknelė upės seniūnijos ribose įteka į Žeimeną. Liedelės upelio visa vaga teka tik šios seniūnijos ribose. Yra Kūrinių pelkė, atsiradusi vietoje sovietmečiu nusausinto Sklensko ežero. Yra ir gamtos paminklų, vienas jų tai paprastasis kadagys augantis Obelų Rage už maždaug 300 m nuo Žeimenio ežero. Savotiškas dėl išaugusių trylikos kamienų, nors vienas jų jau ima džiūti. Jo aukštis apie 12 metrų. 1984 metais šis kadagys buvo paskelbtas gamtos paminklu, o nuo 1987 m valstybinės reikšmės paminklas. Seniūnijoje plėtojamas turizmas ir nuo seno paplitęs žemės ir miškų ūkio verslas.
Istorija
2001 m. iš vakarinės dalies atskirta nauja Labanoro seniūnija.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 3 seniūnaitijos:
Tiriamasis vaistinis preparatas
Tiriamasis vaistinis preparatas – veikliosios medžiagos vaisto forma arba placebas, kuris klinikinio tyrimo metu yra tiriamas arba naudojamas kaip palyginamasis preparatas, įskaitant ir preparatus, kurie įregistruoti, bet vartojami arba gaminami (vaisto forma arba pakuotė) kitaip negu registruoti, arba kai vaistinis preparatas tiriamas nepatvirtintai indikacijai nustatyti ar norint gauti išsamesnių duomenų apie vaistinį preparatą, kuris jau registruotas.
Graikijos futbolo varžybos 1973–1974 m.
Graikijos futbolo varžybos 1973–1974 m.
Baltijos finų kalbos
Baltijos finų kalbos – kalbų grupė, priklausanti Uralo kalbų finougrų pošeimiui, finų kalbų grupei. Kalbų skaičius priklauso nuo to, ar kai kurios iš jų laikomos tarmėmis, ar savarankiškomis kalbomis. Daugiausia kalbos vartotojų turi suomių ir estų kalbos, jos įteisintos kaip valstybinės. Kitos Baltijos finų kalbos: Dėl senos, ilgalaikės ir glaudžios sąveikos su prabaltų kalba Baltijos finų kalbose palyginti nemaža baltizmų (bendrinėje suomių kalboje jie sudaro apie 1,1 % viso žodyno – 11 žodžių iš 1000 yra baltiškos kilmės), kai kurie fonetikos, sintaksės ir morfologijos reiškiniai aiškinami baltų kalbų įtaka.
Žemutinis Bestjachas
Žemutinis Bestjachas  – miesto tipo gyvenvietė Rusijoje, Jakutijoje, Lenos dešiniajame krante, priešais Jakutską. Megino-Kangalaso uluso administracinis centras. Šioje gyvenvietėje susitinka du federaliniai keliai – „Kolyma“ (į Magadaną) ir „Lena“ (į Skovorodiną). Taip pat eina respublikinės reikšmės kelias į Amgą. Į Jakutską vasarą kelia keltas, žiemą – jungia žiemos kelias per ledą. Ledui šąlant ir ledonešio metu susisiekimas vyksta sraigtasparniais arba laivu su oro pagalve. Planuojama tilto per Leną statyba.
Istorija
Žemutinis Bestjachas susikūrė ~1920 m. kaip perkėlos per Leną punktas. 1971 m. suteiktas miesto tipo gyvenvietės statusas.
Eugenijus Chlivickas
Eugenijus Chlivickas (g. 1949 m. balandžio 29 d. Vilnius) – Lietuvos inžinierius ekonomistas, socialinių mokslų daktaras.
Biografija
1972 m. baigė Vilniaus inžinerinio statybos instituto Statybos fakultetą. 1987 m. technikos mokslų kandidatas.
Olyvos taika
thumb|Olyvos taikos tekstas thumb|Kambarys Olyvos vienuolyne, kuriame buvo pasirašyta sutartis
Eugenijus Chlivickas
Mokslinė veikla
Mokslinės veiklos pagrindinės sritys: viešojo sektoriaus vadyba ir administravimas, tarptautinio rinkodaros strateginis valdymas. Paskelbė daugiau kaip 180 mokslinių straipsnių Lietuvos ir užsienio leidiniuose.
Olyvos taika
Olyvos taika (taip pat: Olyvos sutartis) – taikos sutartis, sudaryta 1660 m. gegužės 3 d. tarp Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Leopoldo I, Brandenburgo kurfiursto ir Prūsijos kunigaikščio Frydricho Vilhelmo, Švedijos karaliaus Karolio XI ir Abiejų Tautų respublikos karaliaus Jono Kazimiero Vazos Olyvoje, netoli Gdansko Lenkijoje.
Šia sutartimi karalius Jonas Kazimieras atsisakė savo pretenzijų į Švedijos sostą, kurį 1599 m. prarado jo tėvas Zigmantas Vaza. Taip pat jis pripažino Švedijos valdžią Livonijoje ir Rygoje bei Hohencolernams priklausiusios Prūsijos hercogystės suverenitetą. Pomerelija atiteko ATR. Švedija sutiko grąžinti Lietuvai-Lenkijai Latgalą. Tai, kad Švedijai buvo pripažinta jos užimta Livonijos dalis, tik patvirtino jau susiklosčiusį status quo Baltijos jūros regione.
Daugiausia tarpininkaujant Prancūzijai sudaryta sutartis užbaigė dar Zigmanto Vazos laikais prasidėjusį konfliktą, kuris perėjo į keletą Švedijos – Abiejų Tautų Respublikos karų (1598–1599, 1600–1629 ir 1655–1660).
1130 m.
1130 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Karnataka
Karnataka (kn: ಕನಾ೯ಟಕ Karnāṭaka, ) – Indijos valstija, viena iš keturių Pietų Indijoje. Ji ribojasi su Goa valstija šiaurės vakaruose, Maharaštra šiaurėje, Andhra Pradešu rytuose bei Kerala ir Tamilnadu pietuose. Vakarinė Karnatakos riba eina Arabų jūros pakrante.
Karnataka yra viena labiausiai industrializuotų Indijos valstijų. O Bangaloras laikoma viena pagrindinių Informacinių technologijų kūrimo centrų pasaulyje.
Istorinis Pietų Azijos subregionas
Karnatakos valstija atitinka istorinio-kultūrinio Pietų Azijos subregiono teritoriją. Šis regionas, gyvenamas kanadų tautos, nuo seno vadinamas Karnataka (iš karu nadu – „juodasis kraštas“). Jis nuo labai senų laikų turėjo savo valstybingumą ir savarankišką istoriją.
Geografija
Karnatakai priklauso ~370 km Arabijos jūros pakrantės ruožas (Malabaro krantas). Karnataka užima Dekano plokščiakalnio (Karnatakos plokščiakalnio) pietvakarius, gretimas Vakarų Ghatų (didžiausias aukštis 1923 m, Mulainagirio kalnas), Rytų Ghatų dalis ir Malabaro kranto šiaurinę dalį. Plokščiakalnyje dirvožemiai skurdūs, o šiaurėje humusingi ir derlingi.
Iš kalnų teka daug vandeningų upių: Krišna su Tungabhadra, Kaverė, Šaravatė. Krenta vaizdingas Džogo krioklys.
Kuibyševo tvenkinys
Kuibyševo tvenkinys  – tvenkinys Rusijoje, Volgos slėnyje, aukščiau Žiguliovsko HE (buv. V. I. Lenino Volgos hidroelektrinė). Plotas 6450 km². Ilgis 580 km, didžiausias plotis 30 km. Didžiausias gylis 41 m.
Karnataka
Geografija
Tropinis musoninis klimatas. Karnatakos vidurinėje ir rytinėje dalyse per metus iškrinta 500–900 mm, Vakarų Ghatų vakariniuose šlaituose – daugiau kaip 3000 mm kritulių (daugiausia birželio–rugsėjo mėnesiais). Temperatūra per metus svyruoja ~30–40 °C.
Kuibyševo tvenkinys
Tvenkinys reguliuoja Volgos nuotėkį, jo vandeniu aprūpinami miestai, drėkinami laukai. Lygis svyruoja 6 m. Prie tvenkinio įsikūrę miestai: Uljanovskas, Čeboksarai, Toljatis, Dimitrovgradas, Čistopolis, Zelenodolskas, Volžskas. Kuibyševo tvenkinys prisipildė vandens 1955–1957 m.
Karnataka
Geografija
Pakrantėje būdingos kokspalmių giraitės, Vakarų Ghatų Malnado regione veši musoniniai miškai, o plokščiakalnyje būdingi dygių medžių ir krūmokšnių sąžalynai. Sutinkama tigrų, dramblių, gaurų, elnių, šernų, lokių, leopardų. Įsteigti Nagarholės ir Mandipuro nacionaliniai parkai, Dandelio laukinės gamtos draustinis.
Istorija
Karnatakoje nuolat kildavo galingos imperijos, kurios neretai valdydavo ir kitus Indijos regionus. Indijos valstybės dalimi Karnataka tapo tik Britų Indijos laikais.
Nuo III a. pr. m. e. Karnataka buvo valdoma maurjų dinastijos, kurią II a. pr. m. e. pakeitė telugų Satavahanų dinastija (kilusi iš Andhros regiono). Šiai sužlugus, VI a. susikūrė Kadambų ir Gangų valstybės. Jose pirmą kartą kanadų kalba pradėta vartoti oficialiai.
Nuo VII a. Karnatakoje viena po kitos kūrėsi galingos imperijos, dažnai valdžiusios ir kitas Pietų azijos teritorijas. Pirmoji jų buvo Čalukjų imperija (VI–XII a.), valdžiusi taip pat ir Andhrą bei Maharaštrą. Jų valdymas VIII–X a. buvo nusilpnintas, atėjus į valdžią Raštrakutų dinastijai.
Nuo XII a. Karnataką ir Andhrą valdė Hoišalų imperija, o po trumpos musulmonų invazijos iš šiaurės, nuo XIV a. įsigalėjo Vidžajanagara imperija. Pastarajai žlungant XVI a. pabaigoje, Karnatakos teritorijas užvaldė Maisoro sultonatas, kuris egzistavo iki pat XX a. Net Britų Indijos laikais jo savivalda nebuvo panaikinta.
Po Indijos nepriklausomybės Maisoro sultonatas tapo Maisoro valstija. 1973 m. ji buvo pervardinta į Karnataką.
Gyventojai
Didžioji dauguma valstijos gyventojų – kanadai. Pasieniuose gyvena tamilų, marathų, konkanių, telugų, malajalių, tulų, bandžarų. XXI a. pr. apie 2/3 gyventojų gyveno kaimuose. Raštingumas – 75,6 % (2011 m.).
Mėnulis (filmas)
Mėnulis  – 2009 m. britų mokslinės fantastikos draminis filmas apie žmogų, išgyvenantį asmeninę krizę paskutines dvi trejų darbo metų savaites helio kasyklose, Mėnulyje. Tai debiutinis režisieriaus Duncan Jones filmas. Sam Rockwell atliko astronauto Sam Bell vaidmenį, o Kevin Spacey įgarsino jo robotą kompanioną GERTY. Filmo premjera įvyko 2009 m. Sandanso kino festivalyje.
2009 m. filmas pelnė „Geriausio nepriklausomo britų filmo“ apdovanojimą (BIFA) bei 2010 m. buvo nominuotas dviem BAFTA apdovanojimams.
Siužetas
„Lunar Industries“ darbuotojas Semas Belas (akt. Sam Rockwell) išsiunčiamas trejiems metams dirbti didžiulėje automatizuotoje Sarang mėnulio bazėje (sarang iš korėjiečių k. išsiverčia kaip 'meilė'), kur vienintelis jo kompanionas yra dirbtinio intelekto robotas Gertis. Semo užduotis yra prižiūrėti automatizuotus „kombainus“, kurie išgauna helį iš mėnulio regolito. Išgautą kurą jis periodiškai siunčia į Žemę, kur šis panaudojamas labai reikalingos švarios branduolių sintezės energijos gamyboje. Dėl nuolatinių palydovo susisiekimo trukdžių, su žmona Tese ir jų dukrele Eva Semas gali bendrauti tik įrašytomis vaizdo žinutėmis.
Semas sąmoningai sugadina dujų vamzdį, kad įtikintų Gertį išleisti jį laukan ir patikrinti ar nėra išorinių pažeidimų. Tačiau, sugrįžta į avarijos vietą ir ten randa vos gyvą žmogų, kuris stebėtinai atrodo lygiai kaip jis. Gertis juos abu tapatina kaip Semą Belą…
Gnomas
thumb|Gnomas šalia grybo Gnomas – fantastinė Europos folkloro būtybė. Pagal alchemiką Paracelsą gnomai yra svarbiausios Žemės elemento dvasios. Gnomai tapatinami su nykštukais, labai atitinka pastarųjų tradicinį lietuvių įvaizdį. Jie vaizduojami kaip maži žmogeliukai su barzdomis ir didelėmis ištęstos formos dažniausiai raudonomis kepurėmis. Dažniausiai gyvena po žeme. Gnomai neretai apibūdinami kaip miško sargai.
Etimologija
Žodis gnomas kildinamas iš, kuris, manoma, išsivystė iš genomos, reiškiančio „žemės gyventojas“.
Norfolkas
Norfolkas  – rytinė Anglijos grafystė prie Šiaurės jūros. Ribojasi su Linkolnšyru vakaruose, Kembridžšyru vakaruose ir pietvakariuose bei Safolku pietuose. Norfolkas yra penkta pagal dydį ceremoninė grafystė, kurios plotas 5371 km².
Iš 34 nemiestietiškų Anglijos grafysčių Norfolkas su 832 400 gyventojų (2006 m.) septintas pagal gyventojų skaičių. Kadangi tai kaimiška grafystė, labai mažas gyventojų tankumas 155 gyv./km² Norfolkas turi 1/30 Centrinio Londono tankumo, dešimtą nuo galo gyventojų tankumą Anglijoje, 38 % gyventojų susitelkę trijuose miestuose: Noridžas (194 200 žm.), Greit Jarmutas (66 400 žm.) ir Kings Linas (40 700 žm.). Broudai (The Broads) yra ežerų ir upių tinklas, esantis grafystės rytiniame krante šalia Safolko sienos. Pastangos paskelbti teritoriją nacionaliniu parku nepasiteisino, nes tuo atveju išsaugojimas būtų svarbiau už laivybą. Istorinės vietos kaip Noridžo centras prisideda prie turizmo.
Istorija
Dėl rytinės pakrantės Norfolkui grėsė invazija iš Skandinavijos ir Šiaurės Europos, tad buvo pastatytos tvirtovės apsiginti nuo anglų ir saksų. V a. anglai užėmė regioną, o rytinėje Anglijoje buvo susiformavę du pagrindiniai regionai – Norfolkas ir Safolkas. Pirmasis reiškė „šiauriečius“ (north folk), o antrasis – „pietiečius“ (south folk). Norfolkas ir gretimos sritys tapo Rytų Anglijos karalystės dalimi, kuri susijungė su Mersija, o vėliau Veseksu. Anglų įtaką rodo daugybė torp“, „ton“ and „ham“ miestų pavadinimuose. IX a. sritį užpuolė vikingai, kurie nužudė karalių Edvardą Kankinį. Prieš Normanų užkariavimus dykynės rytinėje grafystės dalyje buvo paverstos dirbama žeme ir išaugo gyvenvietės. Migracija į Rytų Angliją tikriausiai buvo didelė, nes pagal Teismo Dienos knygą tai buvo viena iš tankiausiai apgyvendintų Britų salų sričių.
XX a. Norfolke vystėsi aviacija. Pirmi pakilimo takai pastatyti per Pirmąjį Pasaulinį karą, o per Antrąjį Pasaulinį karą buvo didelė plėtra, kai didėjo Karališkos Oro Pajėgos ir atvyko Amerikos Aštuntosios Oro Pajėgos, veikusios daugelyje Norfolko oro uostų. Tuo metu suintensyvėjo žemės ūkis ir toks išliko, kai atsirado javų ir rapsų laukai. Norfolko žemumos labai pažeidžiamos iš jūros, pastarasis didelis įvykis buvo jūros potvynis 1953 m.
Giedriai
Giedriai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, prie kelio, 4 km į šiaurę nuo Vilkaviškio, abipus geležinkelio Kaunas–Karaliaučius. Giedrių seniūnaitija.
Istorija
Giedriai susikūrė 1924 m. išdalyto Tadzino dvaro žemėje. 1965 m. įsteigta aštuonmetė mokykla, vėliau devynmetė, nuo 1993 m. Giedrių pagrindinė mokykla. Pro kaimą teka Šeimena.
Žymūs žmonės
Giedriuose gimė:
Groningenas
Groningenas – miestas šiaurės rytų Nyderlanduose; provincijos centras. Jūrų uostas, įsikūręs prie Hunzės upės, kanalai miestą jungia su Šiaurės jūra. Išvystyta cukraus, metalo apdirbimo, baldų, chemijos, radioelektronikos, poligrafijos pramonė. Apylinkėse išgaunamos gamtinės dujos (Groningeno dujų telkinys).
Mieste veikia universitetas (nuo 1614 m.), daug muziejų (miesto, jūrų, universiteto, grafikos ir kt.), teatras, stovi Martyno bažnyčia (XV a.).
Istorija
Iki XI a. Groningenas priklausė Fryzijai, o 1040 m. imperatorius Henrikas III šį miestą perdavė Utrechto vyskupui. Galiausiai Groningenas tapo laisvuoju miestu, nuo 1285 m. įėjo į Hanzos sąjungą.
Saltsjobadenas
Saltsjobadenas – Švedijos miestelis, esantis Stokholmo lėne.
Geografija
Saltsjobadenas įsikūręs Baltijos jūros pakrantėje, rytinėje Švedijos dalyje. Pagal administracinį suskirstymą patenka į Nakos komuną, dabartinį Stokholmo lėną ir Siodermanlando istorinę provinciją. Tai vienas iš Stokholmo priemiesčių. Miestelio plotas 5,38 km². 2005 m. duomenimis gyventojų skaičius – 8 937 žmonės. Saltsjobadenas yra jūrinis kurortas.
Istorija
Saltsjobadeno istorija prasidėjo 1891 m., kai Kniutas Agatchonas Valenbergas, kuris priklausė Valenbergų bankininkų šeimai, nupirko žemes būsimam jūriniam kurortui. 1893 m. į Saltsjobadeną buvo nutiestas geležinkelis ir atidarytos sanatorijos. 1908 m. gyvenvietė tapo miestu. 1913 m. atsiskyrė į atskirą Švedijos bažnyčios parapiją. Bėgant laikui miestas tapo mėgstama aukštos ir vidutinės Švedijos gyventojų klasės poilsio vieta.
1948 ir 1952 m. čia vyko tarpzoniniai šachmatų turnyrai.
Saltsjobadenas yra švedų diplomato Mohamedo Kniuto Bernstriomo gimtinė.
Dombrova (Mokobodų valsčius)
Dombrova  – kaimas Lenkijos rytuose, Mokobodų valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Audinių marginimas
thumb|Marginti audiniai thumb|Audinių marginimas viduramžiais. XV a. knygos iliustracija
Audinių marginimas – audinių apdailos procesas, kuriuo baltiems arba lygaus spalvinio fono audiniams suteikiamas vienspalvis ar daugiaspalvis raštas.
Technologijos
Dažniausiai audiniai marginami pasta perkeliant ant jų marginimo raštą. Pasta sumaišoma iš dažų ir pagalbinių medžiagų (elektrolitas, ėsdiklis, lygiklis, disperguojančios medžiagos) pridėjus tirštiklių, dažniausiai polimerinių medžiagų, kurios su vandeniu sudaro klampią masę, neleidžiančią dažams išsilieti.
Marginimo būdai
Marginimo raštas gali turėti ryškų bei išsiliejantį kontūrą (akvarelinis marginimas) arba susidėti iš taškelių (rastrinis marginimas). Marginti audiniai džiovinami, apdorojami termiškai (fiksuojami) 105-180 °C temperatūros garais brandintuvuose. Audiniai pastomis marginami rankiniu būdu (reljefinėmis formomis, aerografu per šabloną, braukle per tinklinį šabloną), mašinomis (tinkliniais plokščiaisiais ar cilindriniais šablonais arba velenais su marginimo raštais). Šiluminiu būdu marginto audinio nereikia džiovinti, plauti.
Istorija
Marginimas yra viena seniausių liaudies meno šakų, išlikęs dar IV a. - VI a. margintas egiptiečių audinys. Marginimas buvo labai paplitęs Viduramžiais Azijoje ir Europoje. Iki XVIII a. pab. buvo marginama rankiniu būdu. 1785 T. Belas (Didžioji Britanija) išrado veleninę marginimo mašiną. XX a. viduryje buvo sukurtos mašinos su tinkliniais plokščiaisiais šablonais, vėliau – su tinkliniais cilindriniais velenais. Lietuvoje daugiausia marginama užsienio firmų mašinomis su tinkliniais cilindriniais velenais.
Atliekų perdirbimas
Perdirbamos gali būti įvairios medžiagos: stiklas, popierius ir kartonas, metalas, plastikas, padangos, tekstilė ir elektroniniai prietaisai. Kompostavimas arba kitoks natūraliai suyrančių atliekų panaudojimas taip pat laikomas atliekų perdirbimu. Medžiagos, kurios bus perdirbtos, yra iš surinkimo vietų nuvežamos į didesnius centrus, ten atskiriamos, išvalomos ir galop perdirbamos į naujas, gamyboje panaudosimas medžiagas.
Griežtai vertinant, perdirbami medžiagą turėtume gauti pradinę žaliavą, tinkamą gamybai. Pavyzdžiui, biuro popierius turėtų perdirbamas į naują biuro popierių ar panaudotos polistireno putos – į naują polistireną. Vis dėlto tai daugeliu atveju labai sudėtinga arba labai brangu (lyginant su produkto gamyba iš naujų žaliavų ar kitų šaltinių). Dėl šios priežasties perdirbant atliekas dažniau gaunamas naujas produktas, pvz., kartonas. Kita rūšiavimo forma – kai kurių medžiagų atskyrimas iš sudėtinių junginių dėl vertės (pvz., švinas iš automobilių akumuliatorių ar auksas iš kai kurių mikroschemų) ar dėl kenksmingumo (pvz., gyvsidabrio pašalinimas iš termometrų bei termostatų ir pakartotinis panaudojimas).
Istorija
Atliekų perdirbimas, intensyvesnis ar pasyvesnis, buvo įprasta praktika didžiąją žmonijos istorijos dalį. Dar Platonas IV a. pr. m. e. raštuose teigiamai minėjo atliekų perdirbimą. Archeologiniai kasinėjimai senoviniuose sąvartynuose rodo, jog laikotarpiais, kai ištekliai buvo riboti ar vargiai sutinkami, buitinių atliekų, tokių kaip pelenai, sulaužyti įnagiai ir keramika, aptinkama mažiau, kas leidžia daryti išvadą, jog didesnė dalis atliekų būdavo perdirbama nesant naujos žaliavos. <!--
Šalys pagal atliekų perdirbimo dalį
Žemiau pateiktas sąrašas šalių pagal perdirbtų atliekų dalį nuo visų atliekų. Naudojami 2012 m. duomenys, tad statistika kai kurių šalių atveju yra ženkliai pasikeitusi. Šalys, kuriose atliekų perdirbimas sudaro nulį procentų (pvz., Baltarusija, Bulgarija) bei šalys, kurių duomenys nežinomi (pvz., Kinija, Rusija), neįtrauktos.
{| -->
Leprekonas
thumb|Leprechaunas Leprekonas (air. leipreachán; ) – airių mitologinė būtybė, siejama su turtais ir laime.
Vertimuose į lietuvių kalbą jie dažnai vadinami gnomais. Daugumoje istorijų leprekonai vaizduojami taikiomis linksmomis būtybėmis, kurios mėgsta gyventi nuošaliose vietovėse. Nors nėra minima daug socialių situacijų, tačiau, manoma, kad leprekonai puikiai kalba.
Dažniausiai tikima, kad leprekonai yra ypatingai turtingi. Sakoma, kad leprekonai slepia savo turtą, vaivorykštės pabaigoje. Kur tiksliai paslėptas turtas gali sužinoti pagavęs ir ištardęs, kur šis paslėpęs savo turtą. Manoma, kad leprekonai yra „susipykę“ su gamta bei labai gudrūs. Daugumoje istorijų leprekonas pergudrauja žmogų. Žmogui atitraukus nuo jo akis, leprekonas iš karto dingsta.
Jie dažniausiai vaizduojami kaip liliputai vyrai raudona barzda ir žaliu kostiumu.
Raketinis tankas
thumb|right|250px|Raketinis tankas IT-1 Raketinis tankas  – tankas, kurio pagrindinis ginklas yra raketų leistuvas. Raketiniams tankams tradiciškai priskiriamos kovos mašinos, kurios šarvuotos kaip tipiniai to laikotarpio tankai. . Ne viena valstybė eksperimentavo ir kūrė raketinių tankų prototipus. Pvz., Tarybų Sąjunga, kai TSKP generalinis sekretorius buvo Nikita Chruščiovas, vykdė keletą raketinių tankų projektų, pvz., Objekto 287 ir Objekto 775. 1968 m. į TSRS armijos ginkluotę buvo priimtas raketinis tankų naikintuvas IT-1, pagamintas tanko T-62 bazėje. Tiesa, ši mašina nebuvo tikras raketinis tankas, nes neturėjo priešpėstinių raketinių šaudmenų, jais buvo ginkluotos ne tankų divizijos, bet atskirieji tankų naikintuvų batalionai motošaulių divizijose. Toks raketinis tankas funkciniu požiūriu buvo artimesnis šiuolaikinei Rusijos prieštankinių raketų savaeigei Chrizantema. Jau 8-to dešimtmečio pradžioje IT-1 buvo išbrauktas iš ginkluotės. Panašus raketinis tankas buvo kuriamas Vakarų Vokietijoje.
XX a. 4-tą dešimtmetį TSRS bandė raketinį tanką RBT-5, kurio pagrindinis ginklas buvo bokštelio raketinė turelė su dviem 250 kg masės nevaldomomis raketomis TT, vadintomis tankinėmis torpedomis.
Kartais raketiniais tankais vadina įprastinius tankus, kurie gali ne tik sviediniais šaudyti iš tanko patrankos, bet ir leisti prieštankines valdomąsias raketas. Tokie tankai buvo JAV ir Vokietijos prototipinis tankas MBT-70, iš ginkluotės išbrauktas amerikiečių M551 Sheridan, prancūzų AMX-13, taip pat tarybiniai, rusiški ir ukrainietiški tankai T-64, T-72, T-80, T-84 ir T-90. Kai kurie tankai T-55, dabar naudojami Peru armijoje, ant bokštelių turi stovus su raketų leistuvais.
Lenkiškas inžinerinis tarybinio tanko T-55А variantas buvo ginkluotas raketomis PW-LWD. Tačiau šis tankas nebuvo tikras kovinis raketinis tankas.
Adomas Butrimas
Biografija
1978 m. baigė archeologiją Vilniaus universiteto Istorijos fakultete. 1985 m. istorijos mokslų kandidatas. 1991–2008 m. stažavo Australijos ir Vakarų Europos universitetuose.
1978–1986 m. dirbo Istorijos ir etnografijos muziejuje (dabar Lietuvos nacionalinis muziejus). Nuo 1986 m. Vilniaus dailės akademijos dėstytojas, 1991–2003 m. mokslo ir meno reikalų prorektorius, 2004–2011 m. rektorius; 2002 m. profesorius.
1995 m. vienas Žemaičių draugijos ir Žemaičių akademijos steigėjų, pirmasis vadovas–rektorius.
1131 m.
1131 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Graikijos futbolo varžybos 1974–1975 m.
Graikijos futbolo varžybos 1974–1975 m.
Celofanas
Celofanas (, iš 'celiuliozė' +  'persišviesti') – ploni skaidrūs lakštai iš atstatytos celiuliozės. Mažai laidus orui, aliejams ir kt. riebalams, bakterijoms ir vandeniui, dėl ko tinka maisto pakavimui. Cheminiu požiūriu celofanas yra gliukozės polimeras.
Žodis Cellophane daugelyje šalių yra registruotas prekės ženklas, priklausantis kompanijai „Innovia Films Ltd“, įsikūrusiai Vigtone (Wigton) (D. Britanija). O JAV žodis cellophane yra tapęs bendriniu žodžiu ir juo dažnai vadina įvairias pakuotėms naudojamas plastikines plėveles, net ne celiuliozines
Gamyba
right|thumb|300px|Celiuliozė apdorojama [[šarmas|šarmais ir anglies disulfidu, kad būtų gauta viskozė.]] Medienos, medvilnės, kanapių ar kitų augalų celiuliozė ištirpinama šarmo tirpale, o po to apdorojama anglies disulfidu. Taip gaunamas klampus viskozės tirpalas. Po to šis klampus skystis išspaudžiamas pro siaurą plyšį į praskiestą sieros rūgšties ir natrio sulfato tirpalą, kur iš viskozės vėl virsta celiulioze, sudarančia celiuliozinę juostą.
Po to plėvelę praleidžia dar per keletą vonių – viena pašalina sierą, antra – išbalina plėvelę, trečia – paveikia glicerinu, kuris mažina trapumą.
Panašiai, tik naudojant ne plyšį, o skylučių rinkinį, gaunamos gijos, iš kurių verpiami siūlai. Taip gaunamas dirbtinis viskozės pluoštas.
Istorija
thumb|left|250px|[[JAV kariuomenės maisto davinys|JAV kariuomenės davinys B. Šokoladinis saldainis pakuotas celofane.]] Celofaną išrado šveicarų chemikas Žakas E. Brandenbergeris (Jacques E. Brandenberger), kai dirbo kompanijoje „Blanchisserie et Teinturerie de Thaon“. 1900 m., žvelgdamas į vynu aplaistytą restorano staltiesę, jis nusprendė sukurti audeklą, kuris ne sugertų skysčius, o atstumtų juos. Jo pirmas bandymas buvo apipurkšti audeklą vandeniui nelaidžia medžiaga, ir jis išbandė viskozę. Taip padengtas audeklas buvo pernelyg sustiręs, bet skaidri plėvelė lengvai atsiskyrė nuo audeklo, ir Branderbergeris atsisakė pirminės idėjos, nes suprato naujas naujos medžiagos galimybes.
Brandenbergeris 10 metų tobulino savo išrastą plėvelę. Pagrindinis jo padarytas tokių plėvelių patobulinimas buvo pridėti glicerino medžiagai suminkštinti.1912 m. jis sukūrė mašiną tokiai plėvelei gaminti ir sugalvojo pavadinimą Cellophane. Tais pačiais metais celofaną užpatentavo. Kitais metais kompanija „Comptoir des Textiles Artificiels“ (CTA) nupirko „Thaon“ firmos turtines teises į Cellophane ir įdarbino Brandenbergerį naujoje kompanijoje „La Cellophane SA“. thumb|left|250px|Buvusi Innovia celofano gamykla Bridžvoteryje, uždaryta 2005 m.
Jungtinėse Amerikos Valstijose „Whitman's“ saldainių kompanija 1912 m. ėmė naudoti celofaną saldainiams vynioti. Ši kompanija iki 1924 m. liko didžiausia iš Prancūzijos importuojamo celofano vartotoja. 1924 m. „DuPont“ kompanija pastatė pirmąją celofano gamyklą JAV. Pradžioje JAV celofanas buvo naudojamas gana ribotai, nes tuometinis celofanas buvo nelaidus vandeniui, bet laidus drėgmei (jis praleidžia vandens garus), dėl ko netiko pakuoti produktams, kuriuos reikia saugoti nuo drėgmės. „Du Pont“ nusamdė chemiką William Hale Charch, kuris per trejus metus sukūrė nitroceliuliozinį laką, kuriuos padengtas celofanas tampa nelaidus drėgmei. 1927 m. įvedus į rinką drėgmei nelaidų celofaną šios medžiagos pardavimai 1928–1930 m. patrigubėjo. 1938 m. celofanas sudarė 10% „Du Pont“ parduodamų prekių ir duodavo 25% bendrojo pelno.
Britų tekstilės kompanijos „Courtaulds“ viskozės technologijos leido 1930 m. imti gaminti savo viskozinę plėvelę, kurią pavadino Viscacelle. Tačiau konkurencija su patentuotu Cellophane trukdė normaliai prekybai, todėl 1935 m. ji kartu su „Cellophane Company“ ir tėvine jos kompanija iš Prancūzijos CTA įkūrė specialią kompaniją „British Cellophane“. Didžiausia jos celofano gamykla buvo pastatyta 1935–1937 m. Bridžvoteryje (Somerseto grafystė Anglijoje), gamykloje dirbo apie 3000 darbuotojų.
Dabar
thumb|right|250px|Vienas iš senųjų Scotch markės lipniosios juostos variantų Celiuliozines plėveles nuolatos gamino nuo XX a. 4-ojo dešimtmečio vidurio ir gamina iki šiol. Celofaną naudoja ne tik maisto pakavime, bet ir tokiuose gaminiuose kaip lipniosios juostos (pvz.,Sellotape ir Scotch Tape), puslaidės membranos (kai kuriose baterijose), dializės vamzdeliai.
Po 1960 m. celofano pardavimai ėmė mažėti, nes atsirado kitų pakavimo medžiagų, dėl aplinkosauginių sumetimų (į aplinką patenkančio anglies disulfido, kai kurių kitų medžiagų) imta mažiau gaminti viskozės. Tačiau celofanas kaip pakavimo medžiaga turi ir aplinkosauginių privalumų, nes jis yra biologiškai irus. Jis plačiai naudojamas cigarų ir cigarečių pakuotėse, nes laidus drėgmei, kas tokiems tabako gaminiams leidžia „kvėpuoti“.
Pranas Bujanauskas
Pranas Bujanauskas (1892 m. gegužės 20 d. Gudeliuose, Marijampolės apskr. – 1963 m. kovo 15 d. Waukegane, JAV) – vargonininkas ir chorvedys.
Biografija
Iš pradžių muzikos mokėsi pas savo tėvą, o vėliau Lazdijuose pas vargonininką J. Venckūną. Praną augino ir į mokslus leido kunigas K. Sakalauskas.
1911–1913 m. muzikos mokėsi pas Juozą Naujalį, Teodorą Brazį, Aleksandrą Kačanauską, J. Starką vargonininkų kursuose. Netrukus buvo pakviestas dirbti vargonininku Kauno kunigų seminarijoje. Nuo 1912 m. vargonininkavo pas giminaitį K. Sakalauską Šventežeryje (Lazdijų raj.).
Nuo 1946 m. kiek laiko vadovavo J. Naujalio vyrų chorui. Su chorais rengė koncertus, statė muzikinius veikalus, organizavo chorų šventes, dalyvavo JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėse. Kai 1955 m. lapkričio 2 d. Šv. Petro lietuvių bažnyčioje Kenoshoje vyko naujų vargonų pašventinimas, giedojo parapijos choras, sudarytas iš 14 moterų ir 10 vyrų.
1935 m. įstojo į ALRK Vargonininkų sąjungą, nuo 1948 m. kelis kartus buvo renkamas centro valdybos sekretoriumi ir iždininku. Dalyvavo Milwaukio, WI, diecezijos chore, sudarytame iš specialiai parinktų muzikų, lankė diecezijos rengiamus muzikos instruktorių kursus. Buvo ir kitų visuomeninių bei kultūrinių organizacijų aktyvus narys.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Čenajus
Čenajus (,, , labiau žinomas buvusiu pavadinimu – Madrasas, , ) – uostamiestis pietryčių Indijoje, Koromandelo krante, Bengalijos įlankos pakrantėje. 4,33 mln. gyventojų (2005 m.). Tamilnado valstijos sostinė ir ketvirtas pagal dydį šalies miestas. Su priemiesčiais teritorija mieste gyvena 7,6 mln. gyventojų (36 pagal dydį metropolija pasaulyje).
Čenajus – svarbus pramoninis ir kultūrinis šalies centras. Išvystyta aukšto lygio automobilių pramonė, taip pat ir keleivinių vagonų, tekstilės, tabako, maisto, odos, karinė, nafto perdirbimo, tabako, poligrafijos, cemento pramonė. Pastaraisiais metais tapo svarbiu informacinių technologijų plėtros centru Indijoje. Šalia miesto veikia Madraso atominė elektrinė. Tai vienas svarbiausių Indijos prekybos (krovinių apyvarta siekia 35 mln. tonų), žvejybos ir jachtų uostas, yra tarptautinis oro uostas, geležinkeliai ir plentai jungia su Bangaloru, Kalkuta, Deliu.
Čenajuje veikia valstybinis muziejus, nacionalinė paveikslų galerija, keli universitetai, planetariumas, akvariumas, vienas moderniausių Indijoje pramogų parkas. Labai išplėtota tamilų kino filmų pramonė. Mieste labai ryškūs kontrastai tarp prabangos ir skurdo.
Istorija
Laikoma, kad Apaštalas Tomas lankėsi ir mirė kankinio mirtimi apylinkėse. Miestą 1639 m. įkūrė britų Ost Indijos bendrovė. 1644 m. įkurtas šv. Jurgio fortas. Iki 1947 m. buvo Madraso provincijos gubernatoriaus rezidencija. Indijai gavus nepriklausomybę, 1947–1968 m. Madrasu vadinosi visa Tamilnado valstija. XX a. antroje pusėje labai sparčiai augo ir tapo vienu iš didžiausių Indijos ekonomikos, transporto, švietimo ir kultūros centrų.
Architektūra
Išliko VIII a. Palavų dinastijos valdymo metu statyta Krišnai skirta Šri Parthasaračio šventykla, XIII a. Šivos Kapalešvaros šventykla. 1504 m. statyta ir 1890 m. atkurta šv. Tomo katedra, kitos XVI ir XVII a. bažnyčios, šv. Jurgio fortas. Kelios XVIII a. mečetės, Senieji Vyriausybės rūmai, XIX a. pradžios šv. Jurgio ir šv. Andriaus bažnyčios. Išlikę daug vadinamojo indogotikinio arba indosaracėninio stiliaus pastatų: centrinė geležinkelio stotis, Senato, Teismo rūmai, vadinamieji Chepauk rūmai.
Sportas
Populiariausia Čenajuje sporto šaka kriketas. Mieste veikia vienas seniausių Indijoje, pastatytas 1934 m. kriketo stadionas. Nuo 1997 m. mieste rengiamas vienintelis Indijoje ATP World Tour 250 teniso turnyras. Kitos populiarios sporto šakos – futbolas, lengvoji atletika, automobilių ir žirgų lenktynės, golfas.
Višvanatanas Anandas, pasaulio šachmatų čempionas, užaugo Čenajuje. Šiame mieste 2013 metais vyko pasaulio šachmatų čempionatas, kuriame žaidė Višvanatanas Anandas prieš Magnusą Karlseną.
Betafence
right|300px|
Betafence – didžiausia tvorų, aptvėrimų ir prieigos kontrolės gamintoja visame pasaulyje. Pagrindinė kompanijos būstinė įsikūrusi Belgijoje. Betafence šūkis: „Saugome tai, kas svarbu“.
Istorija
Betafence savo veiklą pradėjo prieš 125 metus. Į Baltijos šalių rinką atėjo 1995 metais. Iki 2008 metų Betafence pardavimų apimtys Baltijos šalyse išaugo du kartus. Metinė apyvarta Baltijos šalyse 2008 metais siekė 5,43 mln. EUR (~18,75 mln. LTL).
Paslaugos
Namams
Pramoniniams objektams
Teritorijoms
Pramonei
Betafence siūlo įvairius suvirinto tinklo sprendimus bei technologijas, kurios pramonėje pritaikomos labai įvairiai - nuo stiklo paketo sutvirtinimo ir armavimo tinklelio, vamzdynų apsaugos iki įvairių žemės plotų ir teritorijų apjuosimo.
Jemeno virtuvė
Jemeno virtuvė – viena iš islamo virtuvių, paplitusi Jemene. Nors Jemeno gyventojai kalba arabų kalba, jų kulinarinės tradicijos skiriasi nuo kitų arabų tautų kulinarijos.
Įtakos ir raida
Kadangi vienas svarbiausių prekybos partnerių senovėje buvo Izraelis, kas lėmė gausios žydų bendruomenės susiformavimą šalyje, labai svarbią Jemeno virtuvės dalį sudaro Jemeno žydų tradicijos. XX a. šiems žydams persikėlus į naujai sukurtą Izraelį, jie ten atsinešė dalį produktų ir patiekalų, kurie įsiliejo į šiuolaikinę Izraelio virtuvę.
Nuo VII a. paplitus Islamui, čia įsigalėjo daug arabiškų maisto gamybos tradicijų. Nuo XVII a. didžiausią įtaką virtuvei padarė turkų (Osmanų imperijos) kultūra. Dėl tūkstantmetės prekybos su Indija, čia atėjo įvairūs indiški produktai ir patiekalai.
Ingredientai
thumb|200px|left|Žydiška duona Malavachas Iš grūdinių Jemene vartojamos kviečių kruopos burgul, sorgas, ryžiai. Taip pat krosnyje taboon (تبون) kepama įvairių rūšių duona: be tradicinės arabiškos khubz, čia žinomos vietinės rūšys: kubanehas (gaminama per naktį, ir ne tik kepama, bet ir garinama), maluga, taip pat lahohas, primenantis etiopų indžerą, jemeno žydų duona malawach (מלאווח).
Svarbus baltymų šaltinis yra pupelės, lęšiai. Mėsa sudaro svarbią dalį maisto raciono, nors religinio imamato laikais didelė dalis gyventojų negalėdavo sau leisti maitintis mėsa ir kiaušiniais. Šiuo metu vištiena ir ėriena yra daug labiau naudojama nei jautiena, kuri yra brangesnė. Pakrančių gyvenvietėse plačiai naudojama žuviena. Sūris, sviestas ir kiti pieno produktai beveik nenaudojami, nors itin plačiai virtuvėje paplitę pasukos.