cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maja Čiburdanidzė
Tolesnės kovos dėl titulo
Nors ir nepalaikydama tuo metu pasaulio moterų čempionatuose vykdomos trumpųjų atkrentamųjų mačų tvarkos, ji keletą kartų juose dalyvavo: 2001 m. pasiekė pusfinalį, kuriame pralaimėjo kinei Džu Čen, laimėjusiai ir finalą bei tapusiai pasaulio čempione, o 2004 m. atsitiko panašiai – vėl buvo pasiekusi pusfinalį, kur pralaimėjo bulgarei Antoanetai Stefanovai, kuri finale nugalėjusi E. Kovalevskąją, tapo pasaulio čempione.
Moterų varžybos
M. Čiburdanidzė yra tapusi eilės tarptautinių turnyrų nugalėtoja, ar prizininkė: Tbilisis (1975 m.) – 1–2 v,; (1984 m.) – 3–5 v.; Budapeštas (1978 m.) 1-oji v.; Belgradas (1979 m.) – 2-oji v. ir (1983 m.) – 2–3 v.; Bad Kisingenas (1979 m.) ir Jaicė (1986 m.) 1-oji vietos.
Vyrų varžybose
Nuo 12-kos metų dalyvauja vyrų šachmatų varžybose. M. Čiburdanidzė dalyvavimą vertino gerai: „Žaisdama vyrų varžybose aš pastoviai mokausi ir jaučiu, kad augu…“
1986 m. sužaidė lygiosiomis mačą su didmeistriu P. Popovičiumi – 4 :4.
Komandinės šachmatų varžybos
Maja Čiburdanidzė nemažai žaidė įvairiose komandinėse šachmatų varžybose: Sovietų komandiniuose čempionatuose, atstovaudama Gruzijos ir sporto draugijų komandas bei moterų šachmatų olimpiadose, Europos moterų komandiniuose šachmatų čempionatuose, Pasaulio moterų komandiniuose šachmatų čempionatuose, Europos klubinių komandų šachmatų varžybose.
Šachmatų olimpiados
Ji žaidė prie 1-os lentos 15-koje šachmatų olimpiadų: nuo 1978 m. – SSRS rinktinėje, o nuo 1992 m iki 2008 m. – Gruzijos rinktinėje. Olimpiadose sužaidė 167 partijas ir surinko 125½ taško (+89, =73, -5), kas sudaro 75.1% galimų taškų. Laimėjo 26 medalius: individualių – 5-kis aukso, 2 sidabro ir 6 bronzos, komandinių – 9 aukso, 2 sidabro ir 1 bronzos. M. Čiburdanidzės pasiekimai atskirose moterų šachmatų olimpiadose.
Europos komandiniai šachmatų čempionatai
M. Čiburdanidzė Puloje (1997 m.), Gioteboge (2005 m.) ir Heraklione (2007 m.) žaidė prie 1-os lentos Gruzijos rinktinėje trijuose Europos moterų komandiniuose šachmatų čempionatuose. Juose sužaidė 19 partijų ir surinko 13 taškų (+8, =10, -1), kas sudaro 68,4 % galimų taškų. Laimėjo 6 medalius: individualių – tris aukso, du sidabro, o komandinių – vieną aukso ir vieną sidabro.
M. Čiburdanidzės pasiekimai atskiruose Europos moterų komandiniuose šachmatų čempionatuose.
Europos klubinių komandų taurės varžybos
Jose sužaidė 32 partijas ir surinko 19 taškų (+7, =24, -1), kas sudaro 59,4 % galimų taškų. Laimėjo 5 medalius: individualiai – vieną aukso ir keturis komandinius – du aukso ir du bronzos.
M. Čiburdanidzės rezultatai atskiruose Europos moterų šachmatų klubų taurė|Europos moterų šachmatų klubų taurės varžybose.
Pasaulio komandiniai šachmatų čempionatai
M. Čiburdanidzė Jekaterinburge (2007 m.) ir Ningbo (Kinija) (2009 m.) žaidė prie 1-os lentos Gruzijos rinktinėje dviejuose Pasaulio moterų komandiniuose šachmatų čempionatuose. Juose sužaidė 15 partijų ir surinko 8½ taško (+3, =11, -1), kas sudaro 56,7 % galimų taškų. Žaisdama prie 1-os lentos laimėjo vieną individualų sidabro medalį.
M. Čiburdanidzės pasiekimai atskiruose Pasaulio moterų komandiniuose šachmatų čempionatuose.
Remigijus Ozolinčius
Remigijus Ozolinčius (1956 m. lapkričio 14 d. Skomantuose – 2013 m. balandžio 9 d. Kaune) – mokslininkas, miškininkas, ekologas.
Biografija
Gimė 1956 m. lapkričio 14 d. Skomantuose. 1975 m. aukso medaliu baigė Tauragės 2-ąją vidurinę (dabar „Šaltinio“) mokyklą, o 1980 m. su pagyrimu baigė studijas Lietuvos žemės ūkio akademijos Miškų ūkio fakultete ir įgijo miškų ūkio inžinieriaus specialybę. Lietuvos mokslų akademijos (LMA) Botanikos institute mokslininkas apgynė biologijos mokslų kandidato disertaciją – čia jam suteiktas gamtos mokslų daktaro (1985 m.) ir habilituoto gamtos mokslų daktaro (1997 m.) laipsnis, o Vytauto Didžiojo universitete – docento (1997 m.) ir profesoriaus (2000 m.). Nuo 2004 m. R. Ozolinčius buvo Lietuvos mokslų akademijos narys.
Biologijos mokslų profesorius R. Ozolinčius dėstė Vytauto Didžiojo (nuo 1995 m.) ir Aleksandro Stulginskio (nuo 1999 m.) universitetuose, vadovavo doktorantams, dalyvavo VDU Aplinkosaugos organizavimo bakalaurų ir magistrų diplominių darbų gynimo komisijose, VDU Ekologijos ir aplinkotyros bei Miškotyros (ASU) jungtinėse doktorantūros komisijose. Mokslininkas taip pat buvo įvairių tarybų ir kitų institucijų narys – dalyvavo Tarptautinės miško tyrėjų organizacijų sąjungos (IUFRO) Tarptautinėje taryboje, Lietuvos miškininkų sąjungos prezidiume, Miškų ūkio konsultacinėje taryboje prie Aplinkos ministerijos, Žemės ūkio mokslo taryboje, LAMMC Miškų instituto bei LŽŪU Miškų ir ekologijos fakulteto tarybose.
R. Ozolinčius prisidėjo ir prie UNESCO programos „Žmogus ir biosfera“ (MAB, „Man and the Biosphere“), buvo jos Lietuvos komiteto pirmininko pavaduotojas ir narys. Miškininkystės specialistas taip pat redagavo arba dalyvavo ruošiant įvairius mokslinius leidinius – dirbo tarptautinio mokslinio žurnalo „Baltic Forestry“ vyr. redaktoriumi, dalyvavo mokslinių žurnalų „Miškininkystė“ (1994–1995 m., nuo 2002 m.), „Dendrologia Lithuaniae“ (nuo 2000 m.), „Vagos“ (nuo 2000 m.), “Mežzinātne” (latvių k., nuo 2000 m.) redakcinėse kolegijose. R. Ozolinčius buvo „Lietuvos žemės ūkio enciklopedijos”, leidinio „Lietuvos miškų metraštis. XX amžius“ (2003 m.), miškininkystės žurnalo „Mūsų girios“ ir laikraščio “Žaliasis pasaulis” redakcinių kolegijų narys.
Pakštelių apylinkė
Pakštelių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kuršėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kuršėnų rajonui. 1954 m. prijungta dalis Auksučių apylinkės, o dalis Pakštelių apylinkės prijungta prie Pakubelių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Pakštelių apylinkė prijungta prie Kuršėnų apylinkės.
Semanis
Semanis  – upė vakarų Albanijoje. Prasideda netoli Pošnios gyvenvietės susiliejus Osumo ir Devolo upėms, prasidedančioms Gramozo kalnuose Graikijos pasienyje. Teka vakarų, pietvakarių kryptimi per Mizekės lygumą, sudaro meandras. Įteka į Adrijos jūrą netoli Topojos, į pietus nuo Karavastos lagūnos.
Didžiausias intakas – Gjancė (kairysis). Upė patvenkta Murizito užtvanka, sudarytas tvenkinys. Kanalais sujungta su Vjosės, Škumbinio upėmis. Netoli Semanio upės įsikūręs Fierio miestas.
Juozas Marčiukaitis
Juozas Marčiukaitis (1861 m. sausio 1 d. Balbieriškyje, Marijampolės apskritis – 1932 m. kovo 19 d. Kaune) – Lietuvos visuomenės veikėjas, Lietuvių mokslo draugijos tikrasis narys, knygnešys, smuikininkas, chorvedys, fotografas mėgėjas.
Biografija
Būdamas devynerių metų išmoko smuikuoti, griežė vestuvėse, pas vietos kleboną dirbo raštininku. Sulaukęs 14 metų, pradėjo dirbti Valstiečių komisijos raštinėje Marijampolėje. Čia susipažino su gimnazistu Vincu Kudirka ir abu dažnai smuikuodavo. Vėliau nuvyko dirbti raštininku į Veiverių valsčių ir privačiai mokėsi smuikuoti pas seminarijos mokytoją J. Paulauską – Varšuvos konservatorijos laureatą. Persikėlęs į Suvalkus, gavo valdininko vietą Rusų iždo rūmuose.
Atgavus spaudą, 1904 m. Suvalkuose susibūrė lietuvių draugija „Vienybė“. Iki 1914 m. J. Marčiukaitis buvo šios draugijos iždininkas. Suorganizavo 16 moterų ir 19 vyrų lietuvių chorą, kas sulenkėjusiuose Suvalkuose buvo tiesiog sensacija. Choras rengė koncertus-vakarus su dainomis, šokiais ir vaidinimais. J. Marčiukaitis su pianistu K. Grinkevičium kaip smuikininkas koncertuodavo Marijampolės lietuviškuose vakaruose.
Kilus Pirmajam pasauliniam karui, pasitraukė į Oriolą; ten suorganizavo tremtinių šalpos komitetą ir buvo išrinktas į jo valdybą. Suorganizavo ir chorą, rengusį koncertus ir giedojusį bažnyčioje.
1918 m. grįžęs į gimtąjį Balbieriškį, tuoj suorganizavo chorą, kuris jau pirmame koncerte padainavo 10 lietuviškų dainų ir himną. 1919 m. persikėlė į Alytų ir pradėjo dirbti apskrities viršininko pašto raštinėje. Bolševikams įsiveržus į Alytų, pasitraukė į Marijampolę. Vėliau nuvyko į Kauną ir dirbo Finansų ministerijoje. Sulaukęs garbingo amžiaus, gavo valstybinę pensiją.
1921 m. išleido knygą apie Balbieriškio bažnyčią, kuri saugoma Nacionaliniame M.K. Čiurlionio dailės muziejuje Kaune.
Bendravo su Jonu Basanavičiumi, jį fotografavo. Buvo viengungis, vaikų neturėjo.
Už ypatingus nuopelnus apdovanotas Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino 4-ojo laipsnio ordinu.
Kelouna
Kelouna – miestas Britų Kolumbijos pietuose (Kanada), 80 km į šiaurę nuo sienos su JAV. 125,1 tūkst. gyventojų (2007). Tai vienas pagrindinių vaisių auginimo centrų šalyje; taip pat išvystyta medienos, vyndarystės, mašinų pramonė. Nuo 1906 m. kiekvieną vasarą rengiama tarptautinė regata yra svarbus miesto pajamų šaltinis.
Istorija
Miestas išsiplėtojo iš 1859 m. įkurto misionierių centro, kurio vadovas Charles Pandosy vietovę apsodino medžiais ir gyvenvietę tapo obuolių pramonės centru.
Pavadinimo kilmė
Kelowna viena iš indėnų kalbų reiškia grizlį.
Monsanto
Monsanto – Jungtinių Amerikos Valstijų žemės ūkio biotechnologijų ir genų inžinerijos bendrovė, viena didžiausių pasėliams naudojamų pesticidų gamintojų bei genų inžinerijos būdu gautų sėklų platintoja įsikūrusi Sent Luise, Misūrio valstijoje. Monsanto turi 90 % transgeninių sėklų rinkos. Herbicidas Roundup yra Monsanto plačiausiai žinomas gaminys. Monsanto yra taip pat ir didžiausia tradicinių sėklų bendrovė.
Landidnas
Landidnas – miestas Didžiojoje Britanijoje, šiaurinėje Velso dalyje, ant Airijos jūros kranto. Landidnas – kurortinis miestas.
Glamorgano slėnis
Glamorgano slėnis  – viena iš Velso sričių. Turtinga žemės ūkio įvairove. Slėnis turi daug lankytinų vietų: parkų, Sent Donato pilį, istorinį kaimą ir daugelį kitų vietų, kurios kasmet pritraukia daug lankytojų.
Miestų partnerystė
turi draugystės susitarimus su:
Pakumulšių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kuršėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kuršėnų rajonui. 1954 m. prijungta dalis Taučių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Pakumulšių apylinkė prijungta prie Kuršėnų apylinkės.
Nailonas
Nailonas  – prekybinis poliamidinio pluošto pavadinimas. Tai sintetinis pluoštas, gaminamas iš poliamidų. Yra kelių rūšių – kapronas (žaliava – kaprolaktamas), anidas, enantas ir nailonas.
Medžiagos specifika
Tai tamprus, stiprus, labai atsparus dilimui, atsparus cheminiams reagentams, geriau sugeria drėgmę ir lengviau brinksta vandenyje negu kiti sintetiniai pluoštai. Dažniausiai formuojamas iš lydalo, po to specialiai apdorojamas. Iš nailono mezgamos kojinės, trikotažas, jis vartojamas audiniams, štapeliniam pluoštui, padangų kordui, tinklams, filtrams, šepečiams, elektros laidų izoliacijai.
Išradimo istorija
„Plastikų karštligė“ prasidėjo trečiajame dešimtmetyje. Vokietis H. Staudingeris pirmasis išsiaiškino jų sandarą, jo teorija – tiesa, ilgai deramai neįvertinama ir nepripažįstama – sukėlė daugelio chemikų susidomėjimą. Tarp jų buvo ne vien mokslininkai, bet ir viena iš didžiausių chemijos pramonės kompanijų „Du Pont“. 1929 m. ji padarė tai, kas tuomet tarp verslo žmonių dar buvo gana neįprasta – įkūrė savą fundamentaliųjų tyrimų laboratoriją, kurios vadovu pakvietė jauną, vos 34 metų, bet jau spėjusį pagarsėti savo darbais Harvardo universiteto chemijos daktarą Wallace Carothersą.
Tuo metu jau buvo žinoma, kad kai kurios gamtoje sutinkamos medžiagos: medis, vilna, medvilnė yra polimerai. W. Carothers nutarė pabandyti sukurti didelį molekulinį svorį turinčias medžiagas polimerizuodamas įvairius cheminius junginius. Pradžioje jo grupė dirbo su acetilenu ir giminingomis jam cheminėmis medžiagomis. Apie 1931 m. „Du Pont“ jau galėjo gaminti pirmąją savo mokslininkų sukurtą naują medžiagą – dirbtinę gumą neopreną. Tuo metu JAV politiniai ir prekybiniai ryšiai su Japonija, svarbiausiaja šilko tiekėja nuolat blogėjo, todėl pramonei šios žaliavos ėmė nuolat trūkti ir ji darėsi vis brangesnė. „Du Pont“ sumanė sukurti galintį šilką pakeisti sintetinį pluoštą. W. Carothers ir jo komanda sugebėjo susidoroti ir su šia užduotimi. 1934 m. jie laboratorijoje ištempė pilmasias sintetines polimero gijas. Dar po metų kompanija jas užpatentavo kaip „nailoną“.
Nailonas buvo pirmąkart pristatytas visuomenei 1939 m. Niujorke vykusioje pasaulinėje parodoje. Jo reklamoje buvo tvirtinama, kad naujoji medžiaga yra gaminama iš anglies, oro ir vandens (plačiaja prasme, čia nebuvo sumeluota, nes ją sudaro anglies, azoto, deguonies ir vandenilio atomai) ir ji yra stipresnė už šilką. Iš tikrųjų, žaliava nailono gamybai buvo gaunama iš naftos. Nailoninėmis pėdkelnėmis pradėta prekiauti 1940 m. Per pirmuosius metus „Du Pont“ pardavė 64 mln. pėdkelnių. Neilgai trukus naujasis sintetinis pluoštas imtas naudoti gaminant įpakavimo maišus, gitarų stygas, kilimus, dantų šepetėlius bei dirbtinius kailius. Iki 1945 m. diduma pagaminto nailono tekdavo įvairiems kariniams taikymams, todėl moterims tekdavo tausoti savo paskutines nailonines kojines ypatingoms progoms ir valandų valandomis stovėti eilėse prie parduotuvių, kuriose jos pasirodydavo labai retai. Pačiam W. Carothers milžiniško nailono pasisekimo jau neteko pamatyti. 1937 m., praėjus vos trims savaitėms po to, kai buvo gautas JAV patentas, jis nusinuodijo cianidu. Mokslininko savižudybės priežastys iki šiol lieka neaiškios. Jis jau kurį laiką buvo labai nepatenkintas savo padėtimi „Du Pont“ laboratorijoje, kankinosi nuo depresijos ir ėmė daug gerti. Jis manė, kad čia „tikri mokslo pasiekimai vertinami žymiai mažiau už netyčia gautą šalutinį produktą“, kokiu Carothers laikė nailoną. Kita gi versija teigia, kad iš tikrųjų nailoną išrado ne W. Carothers, o vienas jo padėjėjų – Julian Hills. Anot šios versijos W. Carothers netikėjo, kad nailoną būtų galima kur nors pritaikyti ir buvo beveik sustabdęs visus šio polimero tyrimo darbus. J. Hills nailonu taip pat ypatingai nesižavėjo ir sakydavo, kad plastikas praris žmoniją. „Stiprus kaip plienas, plonas kaip voratinklio gija“ – šitaip skambėjo „Du Pont“ nailono reklaminės kompanijos šūkis. Nailonas iš tiesų tapo idealia medžiaga ne tik kojinėms. Jis puikiai tinka palapinėms, parašiutams, oro balionams, švarkams, sijonams, darbo ir sporto drabužiams, filtrams, lynams, neperšaunamoms liemenėms. Tačiau nailoniniai marškiniai yra kieti, greit pagelstantys ir lengvai priverčiantys prakaituoti. Dėl šių prastų savybių juos nukonkuravo žymiai patogesni marškiniai iš poliesterio ar medvilnės.
Šaltiniai
Polyamide
Žvynuotoji anona
Žvynuotoji anona (Annona squamosa) – lapus metančių augalų rūšis, priklausanti anoninių (Annonaceae) šeimai. Kilusi iš Amerikos neotropikų, dabar natūralizuota daugelyje tropinių kraštų (Indijoje, Kinijoje, Pietryčių Azijoje, Afrikoje).
Tai 3-6 m aukščio medis. Lapai dvieiliai, 5-15 cm ilgio, 2-5 cm pločio, kvapnūs. Žiedai pavieniai, kremiškai gelsvi, auga ant šakų ir stiebų, 2,5-3,8 cm ilgio, sudaryti iš 2 vidinių ir 2 išorinių lapelių. Vaisius (vadinamas cukriniu obuoliu) apvalus, 20 cm skersmens. Prinokusio vaisiaus odelė gelsva, sudaryta iš „žvynelių“. Minkštimas gelsvas, purus, saldus, kremiškas, jame yra 20-38 juodos, blizgios sėklos.
Vaisiai valgomi švieži, naudojami desertų, šerbetų, sirupų, sulčių gamyboje. Sėklų išspaudos naudojamos muilo gamyboje. Iš lapų išgaunamas kaučiukinis eterinis aliejus, kuriame gausu terpenų. Lapų nuoviras vartojamas karščiavimui slopinti, šaknų ir žievės nuoviras – dizinterijai gydyti.
Kaip mes žaidėme revoliuciją
„Kaip mes žaidėme revoliuciją“ – lietuviškas dokumentinis filmas, sukurtas 2011 m., 67 min. trukmės. Filmo premjera įvyko 2011 m. lapkričio 13 d. 2012 m. „Sidabrinės gervės“ apdovanojimuose nominuotas geriausio  ilgametražio dokumentinio filmo kategorijoje. Filmo režisierė Giedrė Žickytė (g. 1980 m.) yra ir geriausio TV filmo „Baras", įvertinto „Sidarbinės gervės 2009" apdovanojimu, autorė.
Filme panaudoti unikalūs kadrai iš asmeninių archyvų, taip pat galima išvysti muzikinių intarpų iš Roko maršų, skandalingo ir nepamirštamo roko grupės „Anties“ pasirodymo Sovietų Sąjungos centrinės televizijos tiesioginiame eteryje, kitų grupės koncertų, išgirsti šių įvykių liudininkų komentarus. Filmas tikina, kad Lietuvos žmones „dainuojančiai revoliucijai" išjudino dainuojanti „Antis". Tai liudija įtrauktos filmuotos kronikos. Ne be kandžios ironijos filme pasakojama ir apie spalvingą grupės „Antis" įkvėpėjo ir lyderio Algirdo Kaušpėdo asmenybę.
„Anties“ veikėjų karta – režisierės tėvų, irgi architektų, karta, todėl jai ši aplinka gerai pažįstama. Daugiau nei pusė šios istorijos sudėliota iš ne vienerius metus ieškotos ir kauptos archyvinės medžiagos, Roko maršų videometraštininkės žurnalistės Laimos Pangonytės, Lietuvos patrioto Albino Kentro ir kitų stebėtojų filmuotos medžiagos.
Siužetas
Filmas pasakoja istoriją apie pokštą, įvykusį devintojo dešimtmečio viduryje, kai Lietuvoje dar nebuvo jokių atgimimo ženklų, o naujametinio Kauno jaunųjų architektų karnavalo metu juokais susikūrė roko grupė ,,Antis“. Cirką primenantis įspūdingas grimas ir rekvizitai, stilizuoti pasirodymai, kandūs ir aštrūs tekstai kūrė agresyvią sovietinio gyvenimo karikatūrą. Greitai ir net patiems grupės nariams netikėtai „Antis“ tapo ryškiausia Dainuojančios Revoliucijos vėliavneše ir masiniu reiškiniu, įtraukusiu tūkstančius pasekėjų. Tai istorija apie mažą šalį, ypatingą jos laikotarpį ir žmones, kurie, nepaisant pavojaus, iškovojo savo Nepriklausomybę su šypsena veide ir daina lūpose.
Kalnų dviračių sportas
Kalnų dviračių sportas (, MTB) – ekstremalaus dviračių sporto šaka, kuriai reikalingi kalnų dviračiai, pritaikyti važiuoti bekele. Vieni iš jų yra skirti važinėtis bekelės trasomis, kiti šokinėti per įvairias kliūtis. Vienos iš žinomiausių kalnų dviračių sporto rungčių yra kalnų dviračių krosas ir kalnų dviračių kroso maratonas. Lietuvoje kasmet vyksta nemažai kalnų dviračių kroso lenktynių. Taip pat yra rengiamos MTB dviračių maratonų taurės varžybos, sudarytos iš 5-ių etapų.
Kalnų dviratis
Kalnų dviračiai dažniausiai būna sustiprintu rėmu, miniklio velenas yra aukščiau nuo žemės nei kitų tipų dviračiuose, kad padidėtų dviračio pravažumas. Tiesus arba šiek tiek lenktas ir platus vairas, patikimi stabdžiai (dažniausiai diskiniai). Dauguma šio tipo dviračių komplektuojama su priekine amortizuojančia šake, o kiti dar turi ir galinį amortizatorių (pilnos amortizacijos dviračiai arba ). Standartiškai ratai būna 26“ dydžio, o padangos – plačios ir su grubiu protektoriumi, todėl jis lengviau valdomas ir manevringesnis, važiuojant sunkesnio pravažumo vietovėmis. Šiuo metu jau išpopuliarėjo 29“ bei 27,5“ ratų dydžio kalnų dviračiai. MTB dviračiai dažnai turi didelį pavarų skaičių (21–33) ir komplektuojami su priekiniu ir galiniu pavarų perjungikliais, kurie leidžia pasirinkti optimalią pavarą skirtingo reljefo vietovėse. Tam tikroms trasoms ir paskirčiai modeliai yra komplektuojami ir su dviem žvaigždėmis priekiniame žvaigždžių bloke, todėl pavarų skaičius sumažėja iki 20–22; kita vertus, dviračio masė sumažėja, lengviau ir greičiau pasirenkama optimali pavara. Šiuolaikinis kalnų kroso dviratis gali sverti 8–12 kg.
Edvardas Ganusauskas
Edvardas Ganusauskas (g. 1904 m. rugsėjo 21 d. Ufoje, Rusija – 1979 m. gruodžio 17 d. Šiauliuose) – Lietuvos dailininkas, scenografas.
Biografija
Nuo 1921 m. gyveno Šiauliuose. Mokėsi Kauno meno mokykloje. 1936-1939 m. Klaipėdos dramos teatro dekoratorius, 1939-1956 m. – Šiaulių dramos teatro dekoratorius-išpildytojas. Vėliau dirbo kino reklamoje.
Kūryba
1940 m. surengė savo kūrybos personalinę parodą, kurioje eksponuota per 80 darbų. Šiaulių Aušros muziejuje išlikęs tik vienas stambus panoraminis Šiaulių miesto vaizdas. Kiti darbai žuvo Antrojo pasaulinio karo metu. 1960 m. nupiešė apie šimtą senovės lietuvių pagoniškųjų dievų atvaizdų.
Heroes
Heroes gali rekšti:
Šiovaldė (Karaliaučiaus apskritis)
Šiovaldė arba Jaroslavskojė (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrino kaimo gyvenvietės kaimas.
Butkaičių apylinkė
Butkaičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Eržvilko valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Jurbarko rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Balandžių apylinkės.
Mitu
Mitu (isp. Mitú) – miestas pietryčių Kolumbijoje, Amazonijoje, 660 km nuo Bogotos, prie Vaupeso upės. Vaupeso departamento centras. 15,9 tūkst. gyventojų.
Miestas įkurtas 1936 m. Prekybinis ir ekonominis regiono centras.
Gabriël Metsu
thumb| „Sūnaus palaidūno sugrįžimas“, Gabrieliaus Metsiu ir žmonos portretas (1661, [[Dresdeno Senųjų meistrų paveikslų galerija)]] Gabrielius Metsu (ol. Gabriël Metsu, 1629 m. lapkritis (?) – 1667 m. spalis) – XVII a. Nyderlandų tapytojas. Daugiausiai tapė buities žanrines scenas.
Biografija
Gabrielius Metsu gimė 1629 m. spalio pabaigoje ar lapkritį Leidene. Jo tėvas Žakas Metsu buvo tapytojas ir gobelenų kūrėjas, kuris atsikėlė į Leideną iš Flandrijos. Tėvas mirė 1629 m. kovą, anksčiau nei sūnus gimė. Motina Jacquemijntje Garniers auklėjo Gabrielių Metsu kataliku. Tikriausiai jis anksti parodė savo talentą menui, nes jau 1644 m. minimas tapytoju ir po 4 metų buvo tarp Leideno Šv. Luko vardo tapytojų gildijos steigėjų. Gali būti, kad jaunystėje apie 1651 m. Gabrielius Metsu mokėsi Utrechte, kur buvo sukuriama daug meno, skirto katalikų religinėms bendruomenėms. Utrechto dailininkų Nicolaes Knupfer (1609–1655) ir Jan Baptist Weenix (1621–1661) įtaka jaučiama Metsu ankstyvojoje kūryboje. Spėjama, kad Leidene jį apmokė Gerrit Dou, tačiau jokių tikrų žinių apie tai nėra.
Apie 1655 m. Metsu persikėlė iš Leideno į Amsterdamą, kuriame dokumentuotas 1657 m. Jame Metsu pradėjo tapyti daugiau turgaus, prekyviečių scenas. Jo sugebėjimus meistriškai vaizduoti plunksnas gali paaiškinti, kad jis pats augino vištas. Gabrielius Metsu 1658 m. vedė Isabella de Wolff. Pora pavaizduota paveiksle „Sūnaus palaidūno sugrįžimas“. Metsu tikriausiai niekuomet neišvyko iš Amsterdamo, kuriame 1667 m. spalio mėn. dokumentuotas miręs ir palaidotas Naujojoje bažnyčioje (Nieuwe Kerk). Didžiąją Metsu kūrybos dalį sudaro olandų buities scenų paveikslai. Jis yra nutapęs istorinių paveikslų, portretų ir natiurmortų. Metsu paliko apie 140 žinomų paveikslų, tik apie 13 iš jų yra datuoti. Jo buities paveikslams būdingas teatrališkas veikėjų gestūrų vaizdavimas ir scenos vyksmo sustabdymas laike, leidžiant žiūrovui baigtį nuspėti ar įsivaizduoti pačiam. Metsu kūryba buvo aukštai vertinama XVIII ir XIX a. pirmoje pusėje, ypač Anglijoje ir Prancūzijoje. Kitų dailininkų darbai, tarp jų tuo metu menkai žinoto Jan Vermeer, buvo priskiriami Metsu.
Juozas Adomaitis-Šernas
Juozas Adomaitis-Šernas (1859 m. rugpjūčio 7 d. Šmuiliškėje, Zyplių valsčius – 1922 m. rugpjūčio 5 d. Čikagoje, JAV) – mokslo žinių populiarintojas, publicistas, knygnešys.
Biografija
Baigęs Marijampolės gimnazijos 6 klases ūkininkavo, dirbo tarnautoju Varšuvoje. Nuo 1885 m. bendradarbiavo lenkų laikraštyje „Kraj“ (Peterburgas), 1885–1989 m. – leidiniuose „Aušra“, „Lietuviškasis balsas“, „Unija“. 1889–1892 m. žurnalo „Varpas“ bendradarbis, 1889–1890 m. redaktorius.
1889–1890 m. gyveno Ragainėje, 1891 m. – Šakiuose, kur nelegaliai toliau rašė beveik visus žurnalo „Varpas“ vedamuosius ir poleminius straipsnius, rengė skyrių „Audiatur et altera pars“. 1892–1895 m. Vokietijoje, Brėmene dirbo emigracijos biure. 1895 m. emigravo į JAV, ten 1895–1917 m. redagavo Čikagoje leistą savaitraštį „Lietuva“, rašė į žurnalą „Tėvynė“, kitus leidinius, nuo 1910 m. dalyvavo Amerikos lietuvių spaudos draugijos veikloje.
Kūryba
Periodikoje išspausdino apie 2000 publicistinių straipsnių, pagal kitų tautų autorių veikalus parengė apie 20 mokslo populiarinimo knygų. Rašė įvairiomis žurnalistikos ir publicistikos teorijos bei praktikos temomis. Publicistikoje skelbė tolerancijos, vienybės idėjas, jų laikėsi žurnalistikoje ir visuomeninėje veikloje. „Lietuviškajame balse“, „Varpe“ paskelbė straipsnių, skirtų lietuvių literatūros ir kalbos problemoms („Apie mūsų poeziją“, „Audiatur et altera pars“, „Mūsų statrašas“ ir kt.).
V6
thumb|24-ių [[vožtuvas (variklis)|vožtuvų V6 variklis]] V6 variklis – 6 cilindrų vidaus degimo variklis, kuriame cilindrai išdėstyti dviem eilėmis po tris. Žiūrint iš galo išdėstymas primena raidę V.
V6 istorija
Pirmasis automobilis su V6 varikliu 1950 m. buvo Lancia Aurelia.
Alfredo Ferrari pseudonimu Dino 1955 m. sukūrė 1,5 l DOHC V6 variklį „Ferrari Dino V6“ Formulė 2 automobiliui. Variklio konstrukcija buvo tobulinama ir jos pagrindu vėlau sukurtas 2,5 l V6 variklis Formulė 1 automobiliui.
Daugiau V6 variklių paplito kai nuo 1962 m. su tokiais varikliais gamintas Buick Special.
60 laipsnių ir pan.
Kampas 60° yra optimalus V6 variklių darbui. Sukelia mažiau vibracijų, turi kitų mechaninių privalumų. Todėl dauguma V6 variklių gaminami šiuo kampu tarp cilindrų.
GM/Opel siekdami kompaktiškumo V6 variklių kampą pakoregavo iki 54°.
Ferrari Dino projektuodami variklio komponentų išdėstymą pakoregavo kampą iki 65°. Teigiama, kad tai jiems leido sumontuoti didesnį karbiuratorių, bet variklis dėl to labiau vibruoja.
Woolworth Building
Woolworth Building – 55 aukštų neogotikinio stiliaus pastatas bei vienas iš seniausių ir garsiausių dangoraižių Manhatane, Niujorko mieste. Net ir prabėgus daugiau nei šimtmečiui pastatas išlieka vienu iš šimto aukščiausių pastatų Jungtinėse Amerikos Valstijose ir tarp trisdešimties aukščiausių pastatų Niujorke. Pastatas buvo aukščiausias pasaulyje nuo 1913 iki 1930 m.
V6
90 laipsnių
Kampas 90° yra mechaniškai optimalus V8 varikliams. Yra atvejų, kai gamybos linijos, pritaikytos V8 variklių gamybai, panaudojamos ir 90° V6 varikliams gaminti. Pastarieji varikliai pasižymi specifine vibracija, jaučiama kai variklis dirba laisvomis apsukomis.
120 laipsnių
Kampas 120° naudojamas gaminant lėktuvus. Jo mechaninės charakteristikos geresnės, negu 180° plokščio išdėstymo variklio.
Kampas 120° taip pat naudojamas lenktyniniams automobiliams, kur ypač svarbu kuo žemesnis svorio centras. Šis kampas netgi patogesnis už plokščią išdėstymą (180°), kadangi po varikliu lieka tarpas išmetimo vamzdžiams.
Ypač smailūs kampai
Volkswagen VR6 variklis gaminamas 10.6° ir 15° kampu tarp cilindrų eilių. Toks kampas leidžia panaudoti bendrą galvutę, o jo mechaninės charakteristikos artimos varikliui, kuriame 6 cilindrai būtų išdėstyti viena eile.
V6
Augalinis aliejus
thumb|right|200px|Saulėgrąžų aliejus
Šv. Patrikas
thumb|250px|Šv. Patriko diena, [[Buenos Airės (Argentina)]] Šventas Patrikas (Patricius, air. Naomh Pádraig 390 m. – 460 m.) – keltų krikščionių misionierius, laikomas pagrindiniu Airijos šventuoju.
Augalinis aliejus
Augalinis aliejus – aliejaus rūšis, gaunama iš įvairių aliejinių augalų. Jis naudojamas kulinarijoje (salotoms pagardinti, kepimui, gaminant margariną). Kai kurių rūšių aliejai taip pat populiarūs chemijos pramonėje, naudojami gaminant kosmetiką, higienos priemones (muilą, šampūną), naudojami kaip biokuras.
Šv. Patrikas
Rasti du autentiški šv. Patriko laiškai, kuriuose aprašytos jo gyvenimo detalės. Kai jam buvo apie 14 metų, Šv. Patrikas buvo pagrobtas airių piratų ir kaip vergas išvežtas į Airiją, kur gyveno šešerius metus, kol galiausiai pabėgo ir sugrįžo pas savo šeimą. Kai šv. Patrikas prisijungė prie bažnyčios, grįžo į Airiją kaip vyskupas, daugiausiai dirbdamas salos šiaurėje ir vakaruose. Tačiau jokių konkrečių įrodymų apie jo atliktus darbus arba susijusias bažnyčias nėra.
Augalinis aliejus
Pasaulinė augalinio aliejaus gamyba 2012 m. siekė beveik 158 mln. tonų. Didžiausią dalį sudarė alyvpalmių aliejus (32 %), sojų aliejus (27 %) ir rapsų aliejus (15 %).
Aštarakas
Aštarakas (🇦🇲) – miestas Armėnijos vidurio vakaruose, 20 km į šiaurės vakarus nuo Jerevano, prie Kasacho upės; Aragacotno srities centras. Miestas išsidėstęs kryžkelėje tarp svarbiausių šalies miestų – Jerevano, Vanadzoro ir Giumri. Garsus savo 3 bažnyčiomis, kurios simbolizuoja 3 legendines seseris, kurios buvo įsimylėjusios tą patį vyrą.
Šv. Patrikas
Pasak Annals of Ulster kronikų, šv. Patrikas gimė 390 metais, o mirė 440-aisiais, pamaldas laikydavo dabartinėje šiaurės Airijoje nuo 428-ųjų metų. Šios datos gali būti ne visai patikimos, bet žinoma, kad šv. Patrikas buvo aktyvus Airijos misionierius antrojoje V amžiaus pusėje.
Augalinis aliejus
Panaudotas aliejus
Kepime panaudotas aliejus gali būti surenkamas ir pakartotinai panaudojamas kaip biologinis kuras, gyvūnų maistas ar žaliava gumai, muilui gaminti. Pilant tiesiai į kanalizaciją, toks aliejus gali užkimšti vamzdžius todėl patariama supliti į nereikalingą indą ir išmesti atskirai. Patekę mažesni kiekiai gali būti sugaudomi kanalizacijoje įrengomis riebalų gaudyklėmis.
Šv. Patrikas
Švento Patriko diena (kovo 17 d.) yra aktyviai švenčiama Airijoje ir už jos ribų.
Katarma (Irkutskas)
Katarma  – medkirčių gyvenvietė 30 km į šiaurės rytus nuo Alzamajaus, Nižneudinsko rajonas, Irkutsko sritis.
Lietuviai
1949 m. balandžio mėn. į Katarmą ištremta apie 50 šeimų (apie 180 žmonių) iš Lietuvos. Tremtiniai kirto mišką, genėjo, sakino medžius. Vasarą vyresnio amžiaus žmonės ir vaikai dirbo žemės ūkio darbus, prižiūrėjo galvijus. Žiemą vaikai lankė mokyklą, esančią už 8 km, apylinkės centre Baravinske. Po 3 ar 4 metų dauguma tremtinių iš buvo perkelti į Muchino gyvenvietę (Čiunos rajonas). Išliko kapinės, kuriose palaidoti 8 lietuviai.
Bendrovės naujienos
Bendrovės naujienos – AB „Vilniaus Vingis“ savaitraštis, leistas nuo 1995 m. vasario 24 d. ki 1998 m. Vilniuje.
Istorija
Redaktorės: Audronė Nugaraitė (1995 m.) D. Paškauskienė (1995–1997 m.) Raimonda Karosaitė (1997–1998 m.). Tiražas 800–1000 egz.
Haris Poteris ir Fenikso brolija (filmas)
Haris Poteris ir Fenikso Brolija (angl. Harry Potter and the Order of the Phoenix) – 2007 m. JAV fantastinis filmas, paremtas J. K. Rowling to paties pavadinimo knyga. Filmo režisierius – Deividas Jeitsas (David Yates). Scenarijų filmui parašė Maiklas Goldenbergas (Michael Goldenberg), kuris pakeitė Styvą Klouvsą (Steve Kloves), parašiusį scenarijus pirmiesiems keturiems filmams. Filmo filmavimas buvo baigtas maždaug 2006 lapkritį arba gruodžio pradžioje. Filmo premjiera Lietuvoje įvyko 2007 m. liepos 20 d.
2006 m. gruodžio 19 d., J. K. Rowling savo internetiniame puslapyje rašė, jog jai buvo suteikta galimybė pamatyti 20-ies minučių filmo ištrauką, kuri, pasak autorės, buvusi "tiesiog fantastiška".
Potekstės:
Siužetas
Haris Poteris, Ronis Vizlis ir Hermiona Įkyrėlė pradeda savo penktuosius mokslo metus Hogvartso Burtų ir Kerėjimo mokykloje. Jaunajam burtininkui Hariui Poteriui šie studijų metai Hogvartse patys sunkiausi. Tamsos valdovas Voldemortas sugrįžo, tačiau tuo tiki tik paslaptingoji Fenikso brolija, įkurta kovoti su juo. Tuo tarpu Magijos ministerija atkakliai neigia baisią tiesą, kad Voldemortas sugrįžo, netgi nušalina mokyklos direktorių Albą Dumbldorą, teigiantį visai priešingai. Magijos ministras Kornelijus Karamelė paskirią naują Apsigynimo nuo juodosios magijos mokytoją profesorę Doloresą Ambridž, kuri pradeda lėtai užimti Hogvartsa padedant Magijos Ministerijai. Haris, Ronis ir Hermiona nepatenkinti nauja profesore, nes ji neleidžia niekam diskutuoti apie Voldemorto sugrįžimą. Hogvartse vyrauja tikra Ambridž diktatūra, ji žemina ne tik mokinius, bet ir mokytojus. Kadangi ji labiau užsiėmusi mokyklos direktoriaus ir studentų šnipinėjimu, Hogvartso studijų kokybė stipriai kenčia. Ministerijos palaimintas jos kursas praktikoje visiškai nepasiteisina. Atsiranda nauja grupuotė pasivadinusi "Dumbldoro Kariauna", įkurta padedant Hermionai ir vadovaujant Hariui. Haris moko kitus mokinius įvairių burtažodžių, kurie vėliau praverčia susidūrus su Voldemortu Magijos Ministerijoje. Nuožmioje kovoje Voldemortas ir jo šalininkai nugalimi Hario draugų, bei Brolijos. Viskas grįžta į senąsias vėžes, Dumbldoras vėl vadovauja mokyklai, o Poteris su Roniu ir Hermiona eilinį kartą tampa didvyriais.
Papildomi adresai
ハリー・ポッターと不死鳥の騎士団
Tetragramatonas
thumb|231px|JHVH thumb|231px|Tetragramatonas finikiečių k. (1100 pr. K. iki 300 m.), aramėjų (X a. pr. K. iki I a.) ir modernia hebrajų kalba
Tetragramatonas („keturių raidžių žodis“) – terminas, vartojamas judėjų Dievo vardui aprašyti. Hebrajų kalba: י (jodh) ה (heh) ו (vav) ה (heh) arba pilnai יהוה – JHVH. Į europietiškas kalbas šios keturios raidės (žydų kalboje balsės nėra rašomos) tranksribuojamos įvairiai – lietuvių kalboje dažniausiai Jahvė arba Jehova.
JHVH – Izraelio Dievo vardas, paminėtas Toroje. Kiti JHVH vardai :
Yahveh
Pakubelių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kuršėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kuršėnų rajonui. 1954 m. prijungta dalis Drąsučių apylinkės, dalis Pakštelių apylinkės ir dalis Auksučių apylinkės, o dalis Pakubelių apylinkės prijungta prie Gergždelių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Pakubelių apylinkė prijungta prie Kuršėnų apylinkės ir Šakynos apylinkės.
Sergejus Vitė
Biografija
Baltvokiečių kilmės. Tėvas, Kuršo bajoras Julius Vitė, dar jaunystėje perėjo iš liuteronų į pravoslavų tikėjimą ir persikėlė į Saratovo guberniją, kur susituokė su Saratovo gubernatoriaus dukra J. Fadejeva. S. Vitė gimė Tbilisyje, baigė Kišiniovo gimnaziją. 1870 m. baigė Odesos universiteto fizikos matematikos fakultetą. Trumpai dirbo Odesos gubernatoriaus kanceliarijoje ir perėjo dirbti į Odesos geležinkelių valdybą. Nuo 1879 m. persikėlė į Sankt Peterburgą, kur dirbo Rusijos imperijos Pietvakarių geležinkelių valdyboje. Nuo 1886 m. vadovavo Pietvakarių geležinkelių valdybai. Nuo 1889 m. paskirtas vadovauti Rusijos imperijos Geležinkelių reikalų departamentui prie Finansų ministerijos. Šiose pareigose daug dėmesio skyrė, kad dalį Rusijos geležinkelių atkarpų valstybė išpirktų iš privataus kapitalo įmonių. 1889 m. išleido knygą, kurioje įrodinėjo, kad Rusijai būtina sukurti stiprią nacionalinę pramonę. 1891 m., jam ir D. Mendelejevui vadovaujant, Rusijos imperijoje buvo priimtas specialus aktas – Rusijos imperijos mokesčių tarifas, paskatinęs pramonės plėtrą valstybėje. Nuo 1892 m. vasario iki rugpjūčio dirbo Rusijos imperijos susisiekimo ministru. 1892 m. rugpjūčio 30 d. paskirtas Rusijos imperijos finansų ministru. Šiose pareigose itin rėmė Transsibiro geležinkelio tiesimą, 1894 m. įvedė degtinės monopolį. 1896 m. tapo Rusijos imperijos valstybės sekretoriumi. 1897 m. S. Vitės pastangomis Rusijoje buvo atlikta pinigų reforma, kurios metu įvestas aukso standartas, leidęs šaliai turėti stiprią, auksu padengtą valiutą. 1899 m. S. Vitė tapo tikruoju slaptuoju patarėju. 1903 m. paskirtas Rusijos imperijos ministrų komiteto pirmininku. Nuo 1903 m. iki 1904 m. parengė žemės ūkio reformos principus, kuriais vėliau buvo pasiremta vykdant Stolypino reformą. Pasisakė prieš Rusijos-Japonijos karą, dalyvavo taikos derybose su Japonijos imperija ir 1905 m. pasirašė Portsmuto taikos sutartį. Už tai Nikolajus II jam suteikė grafo titulą. Vadovavo 1905–1907 m. Rusijos revoliucijos numalšinimui. Jo iniciatyva 1905 m. buvo parengtas Spalio septynioliktosios manifestas, kuriuo Rusijos gyventojams buvo suteiktos pagrindinės laisvės bei suformuota Rusijos imperijos Valstybės Dūma. Nuo 1905 m. spalio iki 1906 m. balandžio 22 d. dirbo reformuotos Rusijos imperijos Ministrų tarybos pirmininku. Savo noru atsistatydino iš šių pareigų. 1907 m. buvo įvykdytas nesėkmingas pasikėsinimas į jo gyvybę. 1915 m. kovo 13 d. mirė nuo meningito.
Duobkasys tyrinėtojas
Duobkasys tyrinėtojas (Nicrophorus investigator) – maitvabalių (Silphidae) šeimos vabalas. Maitėda. Gyvenimo būdas nusakomas keistu rūpinimusi savo palikuonimis. Patelė ir patinėlis užkasa smulkių kritusių gyvūnų kūnus į žemę, kur praeina jų priešimaginės brendimo stadijos.
Paplitimas
Rūšis paplitusi didžiojoje Europos dalyje, Sibire ir Šiaurės Amerikoje. Kūno ilgis siekia 15–25 mm. Antsparniai juodos ir oranžinės spalvos. Ant vabalo galima aptikti gyvenimo partnerę – erkę komensalą Pergamasus crassipes.
Gegužės 17
Gegužės 17 yra 137-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 138-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 228 dienos.
Vardadieniai
Paskalis – Virkantas – Gailė – Bazilė
Vienaragės menkės
Vienaragės menkės (Bregmacerotidae) – menkiažuvių (Gadiformes) šeima, kurioje 1 gentis ir 12 rūšių. Tai labai smulkios žuvys (dydis – 1,5-11,5 cm), paplitusios tropinio ir subtropinio klimato vandenyse.
Nuorodos
thumb|left|210px|[[Dėmėtoji vienaragė menkė (Bregmaceros mcclellandi)]]
Id al Fitras
Id al Fitras (, „pasninko nutraukimo šventė“) – musulmonų šventė, kuri švenčiama pasibaigus ramadanui (pasninko laikotarpiui), trunka 3 dienas. Prasideda naujo mėnulio, vadinamo Šavalo, pasitikimu. Musulmoniškame kalendoriuje tai atitinka 10 metų mėnesį.
Privaloma aplankyti protėvių kapus, jie puošiami augalų (dažniausiai palmių) lapais. Moterys kartais praleidžia naktį kapinėse, tam pritaikytose palapinėse, kur jos (arba samdomi skaitovai) skaito Koraną ar jo dalis.
Mis Pasaulis 1961
Mis Pasaulis 1961 – vienuoliktoji konkurso Mis Pasaulis ceremonija, vykusi Londone. Konkurso nugalėtoja tapo Rosemarie Frankland iš Jungtinės Karalystės.
Varnių regioninis parkas
left|150px
Varnių regioninis parkas – regioninis parkas vakarų Lietuvoje. Parko teritorija užima 33732 ha., buferinės apsaugos zona – 18484 ha. Direkcija Ožtakių kaime Dumbrių g. 3. Parkas įsteigtas išsaugoti Žemaičių centrinio ežeruoto kalvyno kraštovaizdžiui, jo gamtinei ekosistemai ir kultūros paveldo vertybėms.
Gamtos vertybės
thumb|220px|left|Takas į Moteraičio piliakalnį Įspūdingas Žemaičių aukštumos kraštovaizdis su Medvėgalio (234 m), Aukštagirės, Gaudkalnio, Moteraičio, Sprūdės kalnais, raiškiais plokščiakalvių kompleksais. Didžiausiame Žemaitijos natūraliame ežere Lūksto ežere randama gintaro, o netoli telkšo Debesnų pelkė, su kurios vertybėmis galima susipažinti botaniniame take. Varnių duburyje tyvuliuojantys Paršežerio, Biržulio ir Stervo ežerai bei pelkynai yra vienos vertingiausių teritorijų paukščiams Lietuvoje.
Parkas pasižymi kalkingomis žemapelkėmis su labai retomis augalų rūšimis ir jų bendrijomis. Nereti juodieji apolonai, spalvingi machaonai randami natūraliose pievose.
Kultūros paveldas
thumb|170px|left|Varnių Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia miniatiūra|220px|right|[[Sakelių mauzoliejus prie Pavandenės]]
Pabiržulio archeologiniame draustinyje saugomas akmens amžiaus stovyklaviečių kompleksas, Alkakalnio ir Donkalnio alkavietės. Daug kovų su kryžiuočiais mena Vembūtų, Burbiškių, Bilionių, Moteraičio, Sprūdės, Medvėgalio kalnai ir piliakalniai, Kūjainių medgrinda, Sietuvos, Lūksto ir Medvėgalio kūlgrindos. Vertingi parke esantys senosios architektūros paminklai – daug koplytėlių, kapinynai, Požerės miestelio medinė bažnyčia. Varniuose yra seniausia Žemaitijoje bažnyčia, kunigų seminarijos rūmai, M. Valančiaus gyvenimo ir kūrybos vietos. Pavandenės miestelyje stovi puiki Šv. Onos bažnyčia. Ant Gludo ežero kranto yra įdomi Sakelių kapavietė – mauzoliejus.
Laisvalaikis ir pramogos
Parke yra puikios sąlygos žvejybai, prie Lūksto ir Paršežerio įrengtos stovyklavietės, apsistoti galima ir „Lūkstas Rest Park“ poilsiavietėje. Parengti maršrutai pėstiesiems, dviratininkams ir vandens turistams. Vasarą Lūksto pakrantėse gausu pramoginių renginių.
Švenčiamos Užgavėnės, vyksta „Bliuzo naktys“, „Laužų sąšauka ant piliakalnių“.
Regioninio parko draustinių sąrašas
Taip pat yra Stervo gamtinis rezervatas.
Vanda Juknaitė
Vanda Juknaitė (g. 1949 m. lapkričio 28 d. Papiliuose, Rokiškio raj.) – Lietuvos prozininkė, dramaturgė, eseistė.
Biografija
1972 m. baigė VU lietuvių kalbą ir literatūrą. Mokytojavo, dėstė Klaipėdos konservatorijoje. Nuo 1975 m. dėsto Lietuvos edukologijos universitete, bendradarbiauja kultūrinėje spaudoje. Dirba socialinės pedagogikos srityje su benamiais, gatvės vaikais, neįgaliaisiais, įsteigė jiems vasaros stovyklą Inkūnuose (Anykščių raj.). Gyvena ir dirba Vilniuje.
Nuo 1990 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narė. Išgarsėjo romanu „Šermenys“.
V. Juknaitės kūryba išversta į anglų, latvių, lenkų, rusų, švedų, hebrajų, vokiečių kalbas.
Puerto Karenjas
Puerto Karenjas (isp. Puerto Carreño) – miestas Kolumbijoje, Venesuelos pasienyje, prie Orinoko ir Metos upių santakos, 51 m aukštyje. Vičados departamento centras. 10 tūkst. gyventojų.
Jungtinių Amerikos Valstijų istorija
Jungtinių Amerikos Valstijų kaip valstybės istorija prasideda XVIII a. pabaigoje, kai 1776 m. buvo įkurtos Jungtinės Valstijos, kurios sugebėjo išsikovoti nepriklausomybę nuo Anglijos. Ankstesnė istorija susijusi tik su dabartinių JAV teritorijoje gyvenusiomis tautomis ir valstybiniais dariniais bei kolonijomis.
Prieškolumbinė era
thumb|Apytikslis koridorius, kuriuo paleoindėnai atkeliavo į Ameriką, ir numanomos jų gyvenvietės.
Tiksliai nėra žinoma, kaip ir kada amerikiečių čiabuvių protėviai pirmą kartą įsikūrė teritorijoje, kurioje šiuo metu yra Jungtinės Amerikos Valstijos. Viena iš dominuojančių teorijų teigia, kad Eurazijoje gyvenantys pirmykščiai žmonės per Beringiją, sausumos ruožą, jungiantį Sibirą ir šių dienų Aliaską, Ledynmečio epochos metu atvyko į šias žemes sekdami medžiojamus gyvūnus. Ši migracija prasidėjo ne vėliau nei prieš 30 tūkst. metų ir tęsėsi iki maždaug prieš 10 tūkst. metų, kai dėl tirpstančių ledynų sausumos ruožas buvo pilnai apsemtas vandens. Šie ankstyvieji gyventojai, vadinami paleoindėnais, išsisklaidė į šimtus kultūriškai skirtingų tautų ir genčių.
Ši prieškolumbinė era truko nuo pirmųjų paleoindėnų gyvenviečių vėlyvajame paleolito amžiuje atsiradimo iki pirmųjų europiečių pasirodymo Amerikos kontinente Naujųjų amžių laikotarpyje. Nors šis terminas referuoja į erą prieš Kristupo Kolumbo kelionę 1492 metais, praktikoje šis laikotarpis yra šiame žemyne gyvenusių Amerikos čiabuvių kultūrų istorija iki jų užkariavimo praėjus dešimtmečiams po Kolumbo pirmojo išsilaipinimo. Iki to meto Amerika buvo apgyvendinta eskimų, aleutų ir indėnų, kurie buvo sukūrę gana aukšto lygio civilizacijas. Aukščiausią civilizacinį lygmenį dabartinių JAV teritorijoje buvo pasiekusios irokėzų ir huronų gentys. Šios gentys gyveno Didžiųjų ežerų regione, buvo sukūrusios genčių sąjungas. Kitos stambios genčių grupės (sijai, apačiai, navahai) nebuvo sukūrusios tokių stiprių politinių struktūrų.
Europiečių kolonizacija
Pasibaigus didžiųjų Europos valstybių finansuotiems didiesiems pasaulio tyrinėjimams, pirmoji anglų gyvenvietė buvo sėkmingai įkurta 1607 metais. Europiečiai atsigabeno į Ameriką arklių, galvijų ir šernų, mainais atgal į Europą atsivežė kukurūzus, kalakutus, pomidorus, bulves, tabaką, pupeles ir moliūgus. Daugelis naujojo pasaulio tyrinėtojų ir ankstyvųjų naujakurių mirė dėl naujų ligų, kurios tuo metu buvo būdingos tam kraštui. Tačiau ir kolonistų atsivežtų eurazinių ligų, tokių kaip raupai ir tymai, pasekmės buvo katastrofiškos Amerikos čiabuviams, kurie neturėjo jokio imuniteto šioms ligoms. Didelė dalis čiabuvių mirė nuo atvežtų ligų dar prieš didelio masto europiečių gyvenviečių kūrimosi pradžią.
Kontaktas su ispanais
Ispanų užkariautojai buvo pirmieji europiečiai pasiekę teritorijas, kurios sutampa su dabartinės JAV ribomis. Kristupo Kolumbo ekspedicijų, prasidėjusių 1492 m., metu buvo įtvirtinos Ispanijos Vakarų Indijos valdos Karibų jūroje, įskaitant šių dienų JAV teritorijas Puerto Rike, dalyje JAV Mergelių Salų. Chuanas Ponse de Leonas išsilaipino Floridoje (tuomet Ispanų Florida) 1513 metais. Ispanų ekspedicijų dalyviai greitai pasiekė Apalačių kalnus, Misisipės upę, Didijį kanjoną ir Didžiąsias lygumas.
1539 m. Ernandas de Sotas plačiai tyrinėjo teritorijas pietryčiuose, o po metų Fransiskas Vaskesas de Koronadas ieškodamas aukso nukeliavo nuo Arizonos iki centrinio Kanzaso. Ispanų įkurtos mažos gyvenvietės palaipsniui augo ir tapo tokiais svarbiais miestais kaip San Antonijus, Albukerkė, Tuksonas, Los Andželas ir San Franciskas.
Olandų kolonizacija
1609 m. Olandijos Ost Indijos prekybos bendrovė išsiuntė keliautoją Henrį Hadsoną ieškoti Šiaurės vakarų jūrų kelio į Aziją. 1621 metais bendrovė įkūrė Naujųjų Nyderlandų miestą, kad galėtų padidinti savo kapitalą Šiaurės Amerikos kalių prekyboje. Pradžioje kapitalo augimas buvo lėtas dėl nesuvaldytų olandų ir vietinių indėnų konfliktų. Olandams nusipirkus Manhatano salą, ji buvo pavadinta Naujuoju Amsterdamu ir tapo Naujųjų Nyderlandų sostine. Miestas sparčiai plėtėsi ir XVII amžiaus viduryje tapo svarbiu prekybos centru ir uostu. Olandai buvo kalvinai, tačiau jie buvo tolerantiški kitų religijų ir kultūrų atžvilgiu ir prekiavo su irokėzais šiaurėje.
Olandų kolonija kliudė britų ekspansijai iš Naujosios Anglijos, todėl tarp šalių vyko net keletas karų. 1664 m. Britanijai galiausiai pavyko perimti kolonijos kontrolę ir ji buvo įtraukta į Niujorko provinijos sudėtį, o sostinė pervadinta į Niujorko miestą. Naujieji Nyderlandai padarė ilgalaikę įtaką Amerikos kultūrai ir politiniam gyvenimui, religinei toleracijai, miestų prekybai ir kaimiškajam tradicionalizmui. Žymūs olandų kilmės amerikiečiai yra Martinas Van Burenas, Teodoras Ruzveltas, Franklinas Ruzveltas, Eleonora Ruzvelt.
Švedų gyvenvietės
Švedijos imperijos pradžioje švedų, olandų ir vokiečių prekybininkai suformavo Naujosios Švedijos bendrovę prekiauti kailiais ir tabaku Šiaurės Amerikoje. Bendrovės pirmajai ekspedicijai vadovavo buvęs Naujųjų Nyderlandų gubernatorius Peteris Minoitas. 1638 m. ekspedicija išsilaipino Delavero įlankoje ir įkūrė Fort Kristinos gyvenvietę, kuri iššaugo į šių laikų Vilmingtono miestą, ir sudarė susitarimus su vietinėmis gentimis dėl žemių nuosavybės abejose Delavero upės pusėse. Per septyniolika metų kitos 12 ekspedicijų atgabeno naujakurius iš Švedijos imperijos, ir buvo įkurtos 19 nuolatinių gyvenviečių dabartinėse Merilando, Pensilvanijos ir Naujojo Džersio valstijose. 1655 m. po olandų invazijos Antrojo Šiaurės karo metu Naujoji Švedija buvo prijungta prie Naujųjų Nyderlandų.
Prancūzų ir ispanų konfliktas
Italų keliautojas Džiovanis de Veracanas, išsilaipinęs Šiaurės Karolinoje 1524 metas, tapo pirmuoju europiečiu įplaukusiu į Niujorko uostą ir Naraganseto įlanką. Po dešimtmečio Žakas Kartjė ieškodamas Šiaurės vakarų jūrų kelio atrado Šv. Lauryno upę ir sudarė sąlygas prancūzų kolonizacijai Naujojoje Pracūzijoje. Po pirmosios prancūzų kolonijos šalia Kvebeko žlugimo XVI a. 5 dešimtmetyje, prancūzų hugenotai įsikūrė Fort Karolinoje netoli šių dienų Džeksonvilio Floridoje. 1565 m. ispanų pajėgos, vadovaujamos Pedro Menendezo, sugriovė gyvenvietę ir įkūrė naują nuolatinę europiečių gyvenvietę išlikusią iki šių dienų – Sent Ogastiną.