cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Asmens be pilietybės kelionės dokumentas
Lietuvoje
Asmens be pilietybės kelionės dokumentas – asmeniui, neturinčiam užsienio valstybės pilietybės, tačiau turinčiam dokumentą, suteikiantį teisę gyventi Lietuvos Respublikoje, pagal 1954 m. Konvencijos dėl asmenų be pilietybės statuso nuostatas išduodamas dokumentas, suteikiantis teisę išvykti iš Lietuvos Respublikos ir grįžti į Lietuvos Respubliką dokumento galiojimo laikotarpiu.
Asmens be pilietybės kelionės dokumentas sukurtas atsižvelgiant į naujausius Europos Sąjungos reikalavimus ir Tarptautinės civilinės aviacijos organizacijos (ICAO) rekomendacijas. Kelionės dokumento knygelėje yra 32 puslapiai ir polikarbonatinis asmens duomenų lapas, kuriame duomenys, nuotrauka ir parašas išgraviruoti lazeriniu įrenginiu.
Asmens be pilietybės kelionės dokumente įrašai pateikiami lietuvių, anglų ir prancūzų kalbomis.
Kelionės dokumento duomenų lape integruota nekontaktinė elektroninė laikmena, kurioje įrašomi asmens duomenys, taip pat asmens veido atvaizdas ir pirštų atspaudai. Įrašyti duomenys apsaugoti naudojant pasyvios autentifikacijos ir bazinės prieigos kontrolės mechanizmus.
Ekologiškų gaminių ženklinimo reglamentas
Tarybos reglamentas dėl ekologinės žemės ūkio produktų gamybos ir nuorodų apie tokią gamybą ant žemės ūkio ir maisto produktų, (EEB, Nr. 2092/91) – 1991 m. birželio 24 d. priimtas ES Tarybos reglamentas, apibrėžiantis ekologiškų gaminių žymėjimą, ženklinimą etiketėmis. Reglamentas priimtas atsižvelgiant į IFOAM, vienijančios per 750 asociacijų iš 108 valstybių, standartus.
Reglamentas taikomas produktams, ant kurių yra arba ant kurių turėtų būti nuorodos apie ekologišką produktų gamybos būdą: neperdirbtiems augalininkystės produktams, taip pat gyvūnams ir neperdirbtiems gyvulininkystės produktams; žmonių maistui skirtiems produktams, kurių sudėtyje yra iš esmės vienas ar daugiau augalinės kilmės ingredientų; produktams, kurie yra skirti žmonių maistui ir kurių sudėtyje yra gyvūninės kilmės ingredientų.
Produktai etiketėse ir reklamoje gali būti ženklinami kaip ekologiški tik jeigu toks ženklinimas aiškiai parodo, kad produktas yra pagamintas laikantis ekologiškų produktų gamybos reikalavimų; jeigu produktas yra pagamintas nepažeidžiant nustatytų taisyklių arba jeigu produktas yra importuotas iš trečiosios šalies reglamente nustatyta tvarka; taip pat jeigu produktas yra pagamintas arba importuotas ūkio subjekto, kuriam taikomos tam tikros reglamente numatytos patikrinimo priemonės.
Purpuras
Purpuras – nuo senų laikų žinomas raudonų – violetinių atspalvių pigmentas, gaunamas iš Viduržemio jūroje gyvenančių pilvakojų purpurinių mureksų. Pasižymi labai sodriomis spalvomis, nuo tamsokos ryškiai raudonos (artimos bordinei) iki melsvai violetinės.
Pirmieji purpuro pigmentą pradėjo gaminti finikiečiai. Tai buvo pats brangiausias dažas, kainavęs, istoriko Teopompo liudijimu, tiek pat kiek ir sidabras. thumb|right|Purpurinis mureksas (Murex brandaris) Turbūt purpuro retumas ir brangumas lėmė, kad jis tapo ne tik turto, bet ir statuso simboliu, kurio vartojimas neretai buvo reguliuojamas. Purpuru dažyti drabužiai buvo aukščiausios valdžios simboliu, pavyzdžiui, apie Bizantijos imperatoriaus sūnus ar duktė buvo vadinami epitetu porphyrogenitos, t. y. "gimęs su purpuro rūbais".
XIX a. purpurą išstūmė sintetinis jo analogas alizarinas.
Imperatorius Henrikas VII
Henrikas VII (,, apie 1275 m. – 1313 m. rugpjūčio 24 d. Buonkonventas prie Sienos) – 1288-1313 m. Liuksemburgo kunigaikštis, 1308-1313 m. Vokietijos karalius, 1312-1313 m. Šventosios Romos imperijos imperatorius.
Biografija
Kilęs iš Liuksemburgiečių dinastijos. Tėvas Henrikas VI Liuksemburgietis. Motina Beatričė Avesnietė.
Šeima
1292 m. liepos 9 d. vedė Brabanto kunigaikščio Jono I dukterį Margaritą Brabantietę. Jiems gimė:
Valdymas
Išrinktas karaliumi remiant broliui, Trento arkivyskupui ir kitiems kurfiustams dvasininkams. 1310 m. pabaigoje išžygiavo į Italiją karūnuotis imperatoriumi. Jį entuziastingai sutiko gibelinai, tarp jų ir Dantė, jam pakluso Pjemonto ir Lombardijos miestai. Florencijai ir jos sąjungininkams imperijos priešininkams gvelfams Toskanoje ir Romanijoje užtvėrus kelią, jūra nuplaukė į Romą. 1312 m. įžengė į Romą ir popiežiaus paskirtų kardinolų karūnuotas imperatoriumi. Tai buvo pirmoji imperatoriaus karūnacija nuo Frydricho II laikų. Mirė nuo šiltinės per 1313 m. žygį prieš Neapolio karalių.
Liejininkystė
Technologija
Liejimu gaminama bet kokio dydžio ir bet kokios konfigūracijos detalės ir ruošiniai. Lietos detalės staklių pramonėje sudaro apie 80%, tekstilės įrenginių pramonėje apie 70%, automobilių ir traktorių gamyboje apie 55%. Svarbiausieji liejinių gamybos technologiniai procesai:
Daugiausia naudojamos vienkartinės liejimo formos, pagamintos iš smėlio ir molio (formavimas). Skystas metalas, išlydytas lydkrosnėje, konverteryje ar kitame lydymo agregate, pilamas į formas ir, kai sukietėja, liejinys išstumiamas. Nuo jo atskiriama liečių sistema, nuvalomi mišinio likučiai, pašalinamos prielajos ir, jei reikia, liejinys atkaitinamas, grūdinamas. Liejant masiškai ir didelėmis serijomis daugelis technologinių procesų automatizuota. Kompleksiškai mechanizuotos liejyklos turi automatinių liejinių gamybos linijų.
Istorija
Senovės Kinijoje, Indijoje, Babilonijoje, Egipte, Graikijoje buvo liejami ginklai, meno, religinės paskirties, namų apyvokos dirbiniai. XIII a. – XIV a. lietais meno dirbiniais garsėjo Bizantija, Venecija, Genuja, Florencija, XV a. – XVII a. ir Italija. XVIII a. pradėta masinė liejinių gamyba. XIX a. – XX a. liejininkystės procesai buvo tobulinami, įrenginiai automatizuojami naudojant kompiuterinę ir mikroprocesorinę techniką.
Liejininkystė Lietuvoje
Lietuvoje vario ir žalvario liejinius pradėta gaminti – XVI a. pr. m. e. Narkūnų piliakalnyje, Utenos rajono savivaldybės teritorijoje aptikta iš II – I tūkstantmečio pr. m. e. samtelių, tiglių, liejimo formų ir lydymo krosnelių liekanų. XIII a. – XIV a. pradėtos lieti sidabrinės lietuviškos grivinos. XV a. Vilniuje buvo didelė patrankų liejykla, vėliau jų atsirado Valkininkuose, Kaune.
XIX a. antroje pusėje pastatyta daugiau liejyklų; jose buvo liejama iš aukštakrosnių ketaus, įvežamo daugiausia iš Vokietijos. 1913 m. veikė 12 didesnių liejyklų, jose buvo liejamos žemės ūkio mašinų dalys, santechnikos ir buitiniai gaminiai. Po Pirmojo pasaulinio karo liejinių gamyba labai sumažėjo. Per Antrąjį pasaulinį karą daug liejyklų buvo sugriauta. Po karo senosios liejyklos atstatytos ir išplėstos, pastatyta naujų; tarp jų didžiausia Lietuvos liejykla „Centrolitas“ (1962 m.; nuo 1993 m. akcinė bendrovė „Kauno ketaus liejykla“). Devinto dešimtmečio pradžioje Lietuvoje veikė 25 ketaus, 4 plieno ir 21 spalvotųjų metalų liejykla; technologiniai procesai jose mechanizuoti ir automatizuoti.
Atkūrus nepriklausomybę ir pradėjus plėtoti rinkos ekonomiką kito gamybos įmonių struktūra, gamybos technologija, kartu kito liejininkystės produkcija ir jos rinka, liejinių gamyba smuko. Liejyklų veiklai koordinuoti 1995 m. įkurta Lietuvos liejyklų asociacija. Pamažu pradėjo atsigauti liejinių gamyba. XXI a. pradžioje Lietuvoje stambesnės liejyklos veikė šiose įmonėse – „Kauno ketaus liejykla“, „Panevėžio ketus“ (įkurtas 1962 m.; nuo 1994 m. akcinė bendrovė), „Darbų kolonija“ (įkurta 1962 m. Marijampolėje) ir „Vienybė“ (įkurta 1960 m. Ukmergėje; nuo 1993 m. akcinė bendrovė).
Liejininkystės mašinų ir technologijos specialybės inžinierius nuo 1961 m. rengia Kauno politechnikos institutas (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas). Liejininkystės moksliniai tyrimai atliekami KTU Metalų technologijos katedroje (nuo 2006 m. Gamybos technologijų katedra, vadovas S. Bočkus).
Pirmąjį liejininkystės vadovėlį lietuvių kalba „Metalų technologija. Liejininkystės pagrindai“ (1933 m.) parašė Vytautas Mošinskis. Liejininkystės pradmenų Lietuvoje pateikiama J. Navasaičio knygoje „Lietuviška geležis“ (Kaunas, 2003 m.).
Augsburgo išpažinimas
thumb|Karoliui V skaitomas Augsburgo išpažinimas
Augsburgo išpažinimas – svarbiausias evangelikų liuteronų bažnyčios dokumentas, kuriame buvo išdėstyti pagrindiniai liuteronybės teiginiai.
Dokumentą vokiečių ir lotynų kalbomis parengė Julijus Agrikola, Pilypas Melanchtonas ir kiti. Jis 1530 m. buvo perskaitytas Augsburgo reichstage, kai imperatorius Karolis V pareikalavo pateikti liuteronybės principus. Augsburgo išpažinimą sudaro dvi dalys iš 28 straipsnių. Pirmojoje dalyje įvardijami katalikybės ir liuteronybės tikėjimų teiginių skirtumai, antroje – praktiniai tikėjimų skirtumai.
Didysis šilokas
Didysis šilokas (Sedum maximum) – storlapinių (Crassulaceae) šeimos šilokų (Sedum) genties augalas.
Daugiametis, 20−50 cm aukščio žolinis augalas. Šaknų gumbiški sustorėjimai primena mažas bulveles, todėl kai kur augalas vadinamas kiškiabulbe, kiškio bulbele, zuikiabulve. Stiebai statūs arba prie pagrindo truputį išsilenkę, pilkai žali. Lapai stori, sultingi, plokšti, platūs, pilkai žali, matiniai priešiniai arba po 3 menturiuose, apatiniai bekočiai, viršutiniai apkabina stiebą. Stiebų viršūnėse skėtiški arba kekiški žiedynai. Žiedai žalsvai gelsvi arba šviesiai geltoni, smulkūs. Taurėlapiai 5, vainiklapiai 5. Vaisius − maži, raudoni lapavaisiai su trumpu snapeliu viršūnėje, kuriame išauga rudos, vagotos sėklos.
Žydi liepos − rugpjūčio mėn. Apyretis, bet pasitaiko visoje Lietuvoje, rytinėje jos dalyje dažnesnis. Auga sausuose miškuose, ypač pušynuose, sausuose šlaituose, kartais laukuose.
Seniau šiloko miltingos šaknys buvo valgomos. Suomiai rekomenduoja maistui sultingus jo lapus (palaikius keletą valandų šaltame vandenyje galima ruošti kaip špinatus). Medingas ir dekoratyvus augalas. Javuose auga kaip piktžolė.
Literatūra
Rudenį žydintys augalai, Ramunėlė Jankevičienė, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1991, 42 psl.
Kenos Švč. Aušros Vartų Dievo Motinos bažnyčia
'''Kenos Švč. Aušros Vartų Dievo Motinos bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Kenos kaime, 23 km į rytus nuo Vilniaus, Kenos (Vilnios kairiojo intako) dešiniajame krante. Pamaldos laikomos tik lenkų kalba. Priklauso Lavoriškių šv. Jono Krikštytojo parapijai. miniatiūra|220px|left|Vienos navos bažnyčios interjeras
Istorija
Vitebsko kaštelionienė Stravinskienė Kena 1603 m. paskyrė Vilniaus evangelikų reformatų bažnyčiai, bet Leonas Sapiega iš jų atėmė. 1690 m. Kena paskirta Vilniaus bernardinų vienuolynui. XVII a. pabaigoje pastatyta koplyčia. Priklausė Rukainių parapijai, minima ir 1744 m. Rusijos valdžia koplyčią 1866 m. uždarė. 1920 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. 1922 m. įkurta parapija.
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano, vienanavė, su bokšteliu, prieangiu, šonine zakristija. Stogas daugiašlaitis, apsidė trisienė. Vienos navos bažnyčioje yra 3 altoriai. Didžiajame altoriuje įkomponuota Švč. Aušros Vartų Dievo motinos paveikslo kopija, kuri 2003 m. buvo papuošta dviem paauksuotomis karūnomis. Šventoriaus tvora tinkuoto mūro.
Migonių pilkapynas
Migonių pilkapynas, Kleboniškio pilkapynas, Milžinkapiai – pilkapynas Kaišiadorių rajono savivaldybės teritorijoje, tarp Migonių ir Kleboniškio kaimų, Kruonės dešiniajame krante.
Kenos Švč. Aušros Vartų Dievo Motinos bažnyčia
Architektūra
Už vartų yra šulinėlis, prie kurio pastatyta švč. Mergelės Marijos statula. Pre tako į bažnyčią stovi laiko riedulių paminklas su Marijos atvaizdu.
Migonių pilkapynas
Pilkapynas
Pilkapynas buvo 1,8 km į šiaurės vakarus nuo kelio Rumšiškės-Jieznas kryžkelės su keliu į Migonis ir 0,45 km ta pačia kryptimi nuo kelio Gliebiškis-Jugalinas, 1,2 km į šiaurę nuo Migonių kaimo kapinių ir 0,1 km ta pačia nuo Kruonės dešiniojo kranto, 0,2 km į šiaurės rytus nuo Migonių piliakalnio, Kaišiadorių miškų urėdijos Kruonio girininkijos Gojaus miško 43 kvartalo pietiniame pakraštyje. Pilkapyną sudarė 36 pilkapiai, išliko 28. 1954 m., 1955 m. ir 1957 m. Vilniaus universiteto archeologai (vadovė Regina Volkaitė-Kulikauskienė) ištyrė 9 pilkapius. Jie iki 1,5 m aukščio, supilti iš smėlio, sampilus juosia akmenų vainikai. Mirusieji laidoti nedeginti. Įkapės: ginklai (geležiniai antskydžiai, ploviniai ietigaliai, peiliai), papuošalai (smeigtukai, sagtys, segės), lipdytosios keramikos dirbintai. Pilkapynas datuojamas IV a. – V a. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Lysenko
Lysenko − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Karaliaučiaus mėlis
Karaliaučiaus mėlis (dažnai - Prūsiškasis mėlis, Berlyno mėlis, kartais – geležies mėlis, iš vok. kalbos verstose knygose – Paryžiaus mėlis) – mėlynas, su žaliais atspalviais, pigmentas (geležies ferocianidas – Fe4[Fe(CN)6]3), išrastas XVIII a. Atsparus šviesai, neblunkantis, nenuodingas, turi didelę dengiamąją gebą. Jo cheminis pavadinimas (kartu su ciano mėliu) suteikė vardą žydrai ciano spalvai. Šiuo metu Karaliaučiaus mėlis naudojamas ribotai, vietoje jo dažniau naudojamas stabilesnis ftalocianinas. thumb|300px|left|Smulkintas pigmentas sumaišytas su skiedikliu
Narevo žydų kapinės
Narevo žydų kapinės – žydų kapinės, įkurtos XIX a. pabaigoje Narevo kaime. Kapinių teritorija 0,4 ha, kurioje išlikę apie 30 antkapių su užrašais hebrajų kalba. Prieš II pasaulinį karą kapinių plotas buvo 1 ha. Nemaža dalis paminklų apaugę samanomis ir žole.
Elektroninė komercija
Elektroninė komercija – prekių ar paslaugų pirkimas bei pardavimas internetu.
Internetinė prekyba plėtojasi ne viena dešimtmetį, tačiau tik 1995 m. buvo įkurta didžiausia internetinių aukcionų bendrovė „eBay“ ir didžiausia el. komercijos bendrovė „Amazon“, o 1998 m. el. mokėjimų bendrovė „PayPal“. 2000 m. sprogo interneto bendrovių burbulas, kuomet subliuško ištisa virtinė nepelningų el. komercijos startuolių. 2002 m. laikomi tikrosios el. komercijos pradžia, 2008 m. – mobiliosios komercijos, kai pasirodė „Apple“ bendrovės telefonas „iPhone“.
Lietuvoje lankomiausios vietinės internetinės parduotuvės 2017 m. pradžioje buvo (pagal webconsulting.lt) 1. Pigu.lt, 2. Senukai.lt, 3. Perlas.lt, 4. Varle.lt, 5. Skytech.lt., 6. Tele2.lt, 7. Topocentras.lt, 8. 1a.lt, 9. Omnitel.lt, 10. Rde.lt.
Birutė Butkevičienė
Birutė Butkevičienė (g. 1938 m. rugpjūčio 20 d. Joniškis) – Lietuvos bibliotekininkė, bibliofilė.
Trofimas Lysenko
XX a. ketvirtajame dešimtmetyje vadovavo prieš genetikos atradimų taikymą žemės ūkyje. Ši kampanija, vėliau pavadinta „lysenkizmu“, Sovietų Sąjungoje tęsėsi iki 7-ojo dešimtmečio vidurio.
Birutė Butkevičienė
Biografija
1962 m. baigė Vilniaus universitetą. 1963–1976 m. Vilniaus universiteto bibliotekos bibliotekininkė, 1976–1985 m. direktoriaus pavaduotoja, nuo 1985 m. direktorė. Nuo 2006 m. rugsėjo 1 d. iki 2008 m. balandžio 18 d. VU bibliotekos direktorė kultūros paveldui.
Trofimas Lysenko
Biografija
1927 m., būdamas 29 metų, kai dirbo eksperimentinėje stotyje Azerbaidžane buvo pagirtas tarybiniame laikraštyje „Pravda“ kaip atradęs naują būdą tręšti laukus be trąšų ar mineralų naudojimo ir įrodęs, kad Azerbaidžane galima gauti žiemos žirnių derlių, „paverčiant žiemą tuščius Užkaukazės laukus žaliais, kad galvijai nevargtų dėl prasto šėrimo, o turkų valstietis per žiemą gyventų nesirūpindamas rytoju“. Tiesa, žieminių žirnių derliai kitais metais neišaugo.
Willem Barentsz
Vilemas Barencas (1550 m. – 1597 m. birželio 20 d.) – keliautojas, kartografas ir atradėjas iš Olandijos. Jis buvo vienas pirmųjų atradusių ir ištyrinėjusių Arktį. Jo garbei pavadinta Barenco jūra, Barenco sala, Barencburgo gyvenvietė Norvegijoje.
Trofimas Lysenko
Biografija
Tokį pasisekimą sovietinėje spaudoje turėjo iki 1964 m. – buvo skelbiami stulbinantys (ir neįmanomi) pasiekimai, kuriuos keisdavo pranešimai apie naujas sėkmes, kai paaiškėdavo, kad senosios nepasitvirtino. Svarbiausia spaudai buvo tai, kad T. Lysenka buvo tipiškas „basakojis mokslininkas“ – tikras mitinio sovietų valstiečių genijaus įsikūnijimas.
Birutė Butkevičienė
Biografija
Nuo 1995 m. XXVII knygos mėgėjų draugijos pirmininko pavaduotoja, nuo 1995 m. M. Mažvydo bibliofilų klubo narė.
Willem Barentsz
Biografija
V. Barencas gimė apie 1550 m. Teršelingo saloje dabartinėje Olandijoje.
Trofimas Lysenko
Biografija
T. Lysenkos pseudomokslas su tikru mokslu turėjo mažai bendro. Jei jis ir turėjo aiškiai suformuotas teorijas, dažniausiai jos buvo lamarkizmo ir neteisingai interpretuoto darvinizmo mišinys; didžioji dalis T. Lysenkos darbų buvo „praktiniai nurodymai“ žemės ūkiui, pvz., atvėsinti grūdų sėklą prieš sėjant.
Willem Barentsz
Biografija
V. Barencas kartu su kitu keliautoju Petru Plancijumi keliaudavo po Ispaniją ir Viduržemio regioną siekdami užbaigti regiono atlasą.
Birutė Butkevičienė
Biografija
Paskelbė straipsnių bibliotekų darbo klausimais.
Willem Barentsz
Biografija
Didžiąją dalį savo tyrinėjimų V. Barensas skyrė kelionėms po Šiaurės jūrų kelią ir Arktį. Iš viso tyrėjas atliko tris dideles misijas po Arkties regioną.
1597 m. birželio 20 d. būdamas jūroje trečiosios misijos metu keliautojas mirė.
Juškonys (Lazdijai)
Juškonys – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Kapčiamiesčio, prie kelio. Kaimo šiaurėje telkšo Dumblelis ir Ilgis. thumb|250px|left|Juškonių sodybos paplentėje
Istorija
XIX a. pab. kaimas pateko į Seinų apskrities Kapčiamiesčio valsčių, Veisiejų parapiją.
Šaltiniai
thumb|left|240px|Kaimo kryžius
Romfaja
thumb|right|Romfaja Romfaja  – vienašmenis geležtinis šaltasis ginklas, kurį trakai naudojo dar 400 m. pr. m. e. Dažniausiai romfajos buvo ilgakočiai ginklai su tiesia ar kiek jataganiškai išlenkta geležte, gerokai ilgesne už kotą. Dalis romfajų turėjo trumpus kotus.
Romfajos panašios į falksus, tačiau archeologiniai radiniai rodo, kad romfajų geležtės buvo tiesios ar nežymiai įlenktos, todėl romfajos buvo naudojamos tiek kaip duriamasis, tiek kaip kertamasis ginklas. Geležtes gamino iš geležies, geležčių skerspjūvis buvo trikampis. Geležtė buvo įtvirtinama stačiakampio skerspjūvio įkote.
Vartosena
Romfajas naudojo beveik vien tik trakai. Aptinkami šių ginklų radiniai datuojami 300–400 m. pr. m. e. Priešai romfajų bijojo kaip ir falksų, kadangi ilgas kotas didino romfajų pjaunamąją gebą. Žinoma, kad falksai privertė romėnus tobulinti savo ginkluotę – po susidūrimo su falksais ginkluotais priešininkais Dakijoje romėnų šalmai buvo sutvirtinti papildomais strypeliais, turėjusiais apsaugoti nuo stiprių falksų smūgių.
Bizantiečiai naudojo romfajas, nors jomis, manoma, buvo ginkluoti keli pėstininkų daliniai, datuojami maždaug Bizantijos aukso amžiumi (900–1071 m.) ar galbūt net ankstesni. Tačiau jų neminėjo ginklų tarpe kaip falksų. To meto romfajos buvo falksus primenantys ginklai. Michailas Pselas rašė, kad visi variagai be išimties naudojo ginklus, kuriuos jis vadino romfajomis.
Mityba
Mityba – organizmo veiklos sritis, apimanti apsirūpinimą maisto medžiagomis, pradedant maisto paieška ir/ar medžiokle, jo kramtymą ir rijimą, virškinimą ir įsisavinimą. Žmogaus atveju į mitybą įeina ir maisto produktų paruošimas valgymui, patiekalų gamyba.
Romfaja
Romfajos ir falkso skirtumai
Romfajų geležtės būdavo tiesios ar tik nežymiai įgaubtos, o falksų geležtės būdavo žymiai įgaubtos. Dėl tiesumo romfajų geležtės tiko duriamosioms atakoms, sukamiesiems kirčiams sukant virš galvos ar šoniniams kirčiams. Glaustose rikiuotėse romfajos būdavo naudojamos kaip gynybinis ginklas. Kertamosios atakos buvo silpnesnės, jei geležtės buvo tiesios.
Mityba
Žmogaus organizmui reikiamas subalansuotas maistas, paprastai pakankamai įvairus. Pagrindinės maisto medžiagos yra baltymai, angliavandeniai bei riebalai, kurie, norint užtikrinti gerą sveikatą, turi būti vartojami tam tikromis proporcijomis. Šios proporcijos priklauso ir nuo žmogaus gyvenimo būdo: aktyvesnis gyvenimo būdas reiškia didesnį energijos sunaudojimą ir didesnį jos poreikį.
Romfaja
Romfajos istoriniuose tekstuose
Žodis rhomphaia anksčiau reiškė 'ietis', vėliau – 'kalavijas'. (Plutarchas: Emilijaus Pauliaus gyvenimas 18; Eustatijus Tesalonikietis, apie Iliados posmą VI 166 ir kt.)
Mityba
Teisinga mityba
Svarbu užtikrinti, kad valgomas įvairus maistas, siekiant išlaikyti žmogui rekomenduojamą santykį: Sveikai mitybai reikia ne tik šių medžiagų bet ir per maistą ar maisto papildus gaunamų vitaminų ir mineralinių medžiagų. Per dieną suvartojamo maisto kiekis, išreiškiamas kilokalorijomis (kcal) arba kilodžauliais (kJ), priklauso nuo žmogaus amžiaus, lyties ir gyvenimo būdo.
Romfaja
Romfajos istoriniuose tekstuose
W. Tomaschek rašė, kad 'žaibas' ir  yra kilę iš žodžio rhomphaia.
Mityba
Angliavandenių šaltiniai
Angliavandeniai yra svarbus energijos šaltinis organizmui. Daug angliavandenių yra duonoje, bulvėse, grūdinėse kultūrose, makaronuose. Mažiau apdirbti produktai maistine prasme yra vertingesni.
Romfaja
Romfajos istoriniuose tekstuose
Rhomphaia išliko dabartinėję graikų kalboje – 'didelis plačiageležtis kalavijas''. kilęs iš, iš kurios kilę ir 'laužyti, draskyti'.
Rhomphaia minima ir Michailo Pselo veikale Chronographia, kur šis ginklas aprašytas kaip "vienašmenis kalavijas iš sunkios geležies, kurį jie [Konstantinopolio rūmų sargybiniai] nešioja pakabintą ant dešinio peties. "
Mityba
Baltymų šaltiniai
Pagrindiniai baltymų šaltiniai yra mėsa ir žuvis. Paukštiena laikoma sveikesnė už gyvulių mėsą, nes joje yra mažiau riebalų. Kiaušiniai, vaisiai, riešutai, pupelės, žirniai ir pan. Taip pat yra baltymų šaltiniai, jie yra ypatingai svarbi vegetarų ar veganų maisto dalis.
Vitaminai ir mineralinės medžiagos
Šių maistinių medžiagų organizmas gauna iš šviežių vaisių ir daržovių, riešutų, pupų, mėsos, žuvies. Subalansuotas maistas teikia visus organizmui reikalingus vitaminus bei mineralines medžiagas, tačiau kai kuriais atvejais (pvz., nėštumo metu) gali prireikti papildomų vitaminų ar maisto papildų.
Mityba ir sveikata
Žmogaus sveikata yra glaudžiai susijusi su jo mityba. Netinkama mityba gali sukelti ar įtakoti trumpalaikius sutrikimus, ilgalaikius susirgimus, kai kuriais atvejais užsibaigiančiais pirmalaike mirtimi.
Dėl nesubalansuotos mitybos kyla įvairūs virškinamojo trakto sutrikimai, pvz., hemorojus, vidurių užkietėjimas. Sveika mityba laikoma vėžinių susirgimų profilaktine priemone.
Tam tikrų maistinių medžiagų trūkumas organizme gali sukelti įvairias ligas (pvz., vitamino C trūkumas – skorbutą, geležies trūkumas – mažakraujystę). Kai kurių vitaminų perdozavimas, galimas vartojant vitaminus papildomai, gali sukelti laikinus virškinimo sutrikimus. Vitamino A ypač daug turinčios baltųjų lokių ir ruonių kepenys yra nuodingos, nes jas valgant apsinuodijama vitaminu A, yra pasitaikę ir mirtinų apsinuodijimų.
Pusiausvyros nebuvimas tarp organizmo su maistu įgyjamos ir veikloje sunaudojamos energijos yra žalingas organizmui. Maistinių medžiagų trūkumas (badaujant arba valgant neįvairų maistą) gali baigtis sunkiomis ligomis. Maistinių medžiagų perteklius kaupiamas organizme riebalų pavidale ir sukelia nutukimą. Nutukimo sukeltos komplikacijos kai kuriose ekonomiškai išsivysčiusiose šalyse yra viena iš dažniausių mirties priežasčių (pvz., JAV yra antroji mirties priežastis po rūkymo sukeltų ligų).
Eurazinė kuosa
Eurazinė kuosa (Coloeus monedula) – varninių (Corvidae) šeimos, kuosų (Coloeus) genties paukštis. Lietuvoje priklausomai nuo regiono, nuo seno įprastai vadinama kuosa, kniauke, pusvarne.
thumb|330px|left|Eurazinės kuosos
UEFA čempionų taurė 1977–1978 m.
UEFA čempionų taurė 1977–1978 m. – 23-asis UEFA čempionų taurės turnyras, prasidėjęs 1977 m. rudenį. Turnyrą laimėjo klubas, 1978 m. gegužės 10 d. finale laimėjęs prieš.
Eurazinė kuosa
Išvaizda
Eurazinė kuosa dydžiu mažesnė už miesto balandį. Jos kūno ilgis 34-39 cm, tarp abiejų išskleistų sparnų galų atstumas 64-73 cm, svoris 175–280 g. Nuo kitų varninių skiriasi šviesiais kaklo šonais, trumpesniu snapu, greitesniu polėkiu ir būdingu tik jai balsu. Abiejų lyčių viršugalvis, nugara, uodega ir sparnai juodi, melsvo metalo blizgesio. Kaklas pilkas, jo šonai balsvi.
Paplitimas pasaulyje
Eurazinės kuosos aptinkamos beveik visoje Europoje – Britų salose, Iberijos pusiasalyje, Maroko ir Alžyro šiaurinėse dalyse, pietiniame Vakarų Sibire, Vidurinėje Azijoje, Kašmyre, vakarų Kinijos Sindziango provincijoje. Negyvena tik Europos šiaurės pakraščiuose – šiaurinėje Skandinavijoje, šiaurinėje Rusijoje, Islandijoje.
Paplitimas Lietuvoje
Lietuvoje gyvena Eurazinių kuosų Coloeus monedula soemmerringii porūšis. Šalyje jos iš dalies sėslios, tačiau apie 40 proc. migruoja į artimiausius šiltesnius kraštus – Lenkiją, Vokietiją. Grįžtančios pas mus pasirodo apie kovo vidurį.
Elgsena
Gyvena miestuose, gyvenvietėse, miškų pakraščiuose, parkuose, soduose, senose sodybose. Labai vikri ir triukšminga, dažnai laikosi su savo gentainiais – pilkosiomis varnomis, kovais, paprastaisiais krankliais. Rudenį ir žiemą didžiuliai kuosų būriai nakvoja didelių miestų ir gyvenviečių želdiniuose.
Monogamės. Gyvena nedidelėmis ir didesnėmis kolonijomis. Lizdus krauna uoksuose, pastogėse, palėpėse, bokštuose, ventiliacijos angose. Lizdus krauti pradeda kovo pabaigoje. Dažniausiai peri kolonijomis. Deda 4-7 smailiais galais, žalsvos arba melsvos spalvos su rusvomis dėmelėmis kiaušinius. Tik patelė peri 17–23 dienų, o perinčią patelę maitina patinas. Išsiritusius jauniklius maitina abu porelės nariai. Susmulkintą ir seilėmis suvilgytą maistą atneša žiočių maiše. Lizdą jaunikliai palieka po 30 dienų.
Intelektas
Kembridžo universiteto profesorius Bird teigia, jog Varninių šeimos nariai (varnos, kuosos, kovai, šarkos, kėkštai) intelektu įvairiais aspektais prilygsta primatams, ypatingai įrankių gamyboje ir naudojime.
Kuosos taip pat įsimena ir atpažįsta žmonių veidus. Kembridžo universiteto tyrime kuosos skleidė įspėjamuosius garsus, jei prie jų lizdo artėjo anksčiau jų perėjimo vietas lietęs žmogus.
Mityba
Eurazinės kuosos yra visalesės. Per veisimosi sezoną daugiausia minta iki 18 cm ilgio įvairiais bestuburiais – vabzdžiais, jų vikšrais, kirmėlėmis, taip pat pagauna nedidelių pelinių graužikų, šikšnosparnių, pasmaguriauja paukščių kiaušiniais. Ne veisimosi metu minta augaliniu maistu – grūdais, gilėmis, padaro žalos sodams, išlesa daug ankstyvųjų veislių obuolių, kriaušių. Žiemą lankosi sąvartynuose.
Porūšiai
Išskiriami keturi eurazinių kuosų porūšiai:
Jungtinės Amerikos Valstijos
Jungtinės Amerikos Valstijos, trumpiau Jungtinės Valstijos arba JAV , vadinama Amerika – valstybė Šiaurės Amerikoje. JAV yra federacinė respublika, sudaryta iš penkiasdešimties valstijų ir federalinės apygardos. JAV taip pat priklauso keletas teritorijų bei užjūrio autonomijų, esančių Karibų jūros regione ir Ramiajame vandenyne. Valstybės teritorija daugiausia išsidėsčiusi žemyninėje centrinės Šiaurės Amerikos dalyje, kur yra 48 valstijos bei sostinė Vašingtonas (federalinė Kolumbijos apygarda). Aliaskos valstija yra šiaurės vakarinėje Šiaurės Amerikos dalyje, o Havajai – salynas Ramiajame vandenyne. Didžiausias miestas – Niujorkas. JAV šiaurėje ribojasi su Kanada, pietuose – su Meksika.
Pagal plotą (9,83 milijonų km²) ir gyventojų skaičių (apie 330 milijonų), JAV yra trečia pagal dydį pasaulio valstybė. JAV užima 40 proc. Šiaurės Amerikos žemyno.
Pirmieji gyventojai į dabartinę JAV teritoriją atvyko iš Azijos mažiausiai prieš 15 000 metų, o nuo XVI a. prasidėjo europiečių kolonizacija. Jungtines Amerikos Valstijas įkūrė trylika susijungusių britų kolonijų. Nesutarimai tarp šių kolonijų ir Didžiosios Britanijos karalystės sukėlė Nepriklausomybės karą, kurio metu kolonijų atstovai 1776 m. paskelbė nepriklausomybę nuo Didžiosios Britanijos. 1783 m. JAV galutinai pasiekė pergalę Nepriklausomybės kare. 1787 m. buvo priimta Konstitucija, 1791 m. – Teisių bilis, kuris ženkliai apribojo vyriausybės įgaliojimus piliečių atžvilgiu. XIX a. septintajame dešimtmetyje dėl prieštaravimų tarp vergvaldinių pietinių (Konfederacijos) ir pramoninių šiaurinių valstijų (Sąjungos) kilo ketverius metus trukęs JAV pilietinis karas. Karą laimėjus šiaurinėms valstijoms, JAV visuotinai uždrausta vergovė.
Dėl nuolatinio imigrantų iš Europos, o vėliau ir Azijos, srauto, teritorinės ekspansijos į Vakarus, išstumiant vietinius gyventojus ir aneksuojant didelę dalį Meksikos, taip pat industrializacijos XIX a. pab. JAV tapo viena iš didžiųjų pasaulio valstybių. Vadovaujantis 1823 m. suformuota Monro doktrina, iki pat Pirmojo pasaulinio karo JAV užsienio politikos aktyvumas pasireiškė tik JAV interesų Šiaurės, Centrinėje ir Pietų Amerikoje gynimu. Po Pirmojo pasaulinio karo Kongresas neleido JAV stoti į tarptautines organizacijas (pvz., Tautų Sąjungą), o tai apribojo JAV vaidmenį pasaulio politikoje. JAV vaidmuo vėl sustiprėjo jai įsitraukus į Antrąjį pasaulinį karą antihitlerinės koalicijos pusėje, o nuo XX a. antrosios pusės jos tapo kapitalistinės stovyklos šerdimi. 1945 m. JAV tapo pirmąja branduoline valstybe.
JAV yra didžiausia pasaulio ekonomika pagal nominalųjį BVP (17,3 trln. dolerių 2014 m. )
Šalies pavadinimo kilmė
1507 m. vokiečių kartografas Martinas Valdzemiuleris sudarė pasaulio žemėlapį, kuriame Vakarų pusrutulio žemės buvo pavadintos Amerika (italų keliautojo ir kartografo Amerigo Vespučio vardu). Buvusios trylika Britanijos kolonijų Nepriklausomybės deklaracijoje pirmosios pavartojo dabartinį šalies pavadinimą – „vieninga 13-os jungtinių Amerikos Valstijų deklaracija“, 1776 m. liepos 4 d. priimta „jungtinių Amerikos Valstijų atstovų“ (žodis „jungtinės“ deklaracijoje vienareikšmiškai parašytas mažąja raide). Dabartinis pavadinimas oficialiai buvo priimtas 1777 m. lapkričio 15 d., kai antrasis Kontinentinis Kongresas priėmė Konfederacijos straipsnius, kurių pirmajame rašoma, kad „Konfederacijos pavadinimas turi būti Jungtinės Amerikos Valstijos“. Sutrumpintos formos – Jungtinės Valstijos, JAV arba Amerika – laikomos norminėmis.
Amerikos kolonizacija
Senieji vietiniai JAV žmonės, įskaitant ir Aliaskos vietinius gyventojus, atvyko į šią teritoriją iš Azijos. Jų migracija į šiuos kraštus prasidėjo prieš ne daugiau kaip 40 000 metų (mažiausiai prieš 12 000 metų). Keletas ikikolumbinių kultūrų, gyvenusių dabartinėje JAV teritorijoje, išvystė gan pažangų žemės ūkį, pasižymėjo architektūros srityje. Minėtoms kultūroms taip pat buvo būdinga valstybinio lygmens visuomenės. Prasidėjus europiečių kolonizacijai, milijonai čionykščių amerikiečių mirė nuo atvežtų ligų epidemijų, pavyzdžiui, nuo raupų.
left|thumb| Laivas „Mayflower” atplukdė piligrimus į Naująjį pasaulį [[1620 metais. Viljamo Halsalo 1882 m. paveikslas]]
1492 m. Genujos keliautojas Kristupas Kolumbas, pasirašęs kontraktą su Ispanijos karūna, pasiekė keletą Karibų jūros salų ir pirmą kartą kontaktavo su vietiniais gyventojais. 1513 m. balandžio 2 d. Ispanijos konkistadoras Chuanas Ponse de Leonas priplaukė žemę, kurią pavadino La Florida. Tai buvo pirmasis oficialiai užfiksuotas europiečių išsilaipinimas teritorijoje, kuri vėliau tapo JAV žemynine dalimi. Po ispanų gyvenviečių, dabartinės JAV pietvakariuose pradėtos kurti kitos gyvenvietės. Prancūzų kailių pirkliai aplink Didžiuosius ežerus pradėjo kurti Naujosios Prancūzijos kolonijas. Prancūzija galiausiai užsitikrino didžiąją dalį Šiaurės Amerikos žemyno centrinės srities iki Meksikos įlankos. Virdžinijos kolonija Džeimstaune, įkurta 1607 m., ir Plimuto kolonija, įkurta 1620 m., buvo pirmosios sėkmingos Britanijos gyvenvietės. 1628 m. įkūrus Masačiusetso įlankos koloniją, prasidėjo migracijos banga. Iki 1634 m. per 10 000 puritonų buvo apgyvendinti Naujojoje Anglijoje. Nuo XVII amžiaus 2-ojo dešimtmečio pabaigos iki JAV nepriklausomybės karo pradžios į Britanijos kolonijas Amerikoje buvo ištremta apie 50 000 kalinių. 1614 metais Nyderlandai pradėjo kurti gyvenvietes ties žemutine Hadsono upės pakrante. Vienas iš garsiausių jų įkurtų miestų – Naujasis Amsterdamas (dabartinis Niujorkas), įkurtas Manhatano saloje.
1674 m. Nyderlandai perleido savo teritorijas Amerikoje Britanijai. Naujųjų Nyderlandų provincija buvo pervadinta Niujorku. Daugelis naujųjų imigrantų, kurių dauguma vyko į šalies pietus, buvo samdomi tarnautojai. Iki XVIII amžiaus pradžios Afrikos vergai tapo pagrindiniu priverstinio darbo šaltiniu. 1729 metais skilus Karolinoms ir 1732 m. kolonizavus Džordžiją, buvo įkurtos trylika Britanijos kolonijų, kurios vėliau tapo Jungtinėmis Amerikos Valstijomis. Visos trylika kolonijų turėjo vietinę valdžią, buvo vykdomi rinkimai, kuriuose galėjo dalyvauti daugelis laisvų vyrų. Kolonijose galiojo senieji anglų įstatymai. Visos kolonijos įteisino prekybą Afrikos vergais. Didėjant gimstamumui, esant žemam mirtingumo rodikliui ir augant imigracijai, kolonijų gyventojų sparčiai daugėjo. Krikščionių tikėjimo atgaivinimo judėjimas, dar geriau žinomas kaip Didysis Pabudimas, XVIII amžiaus 4-5 dešimtmečiuose paskatino domėjimąsi tiek religija, tiek religine laisve. Prancūzų-indėnų kare britų pajėgos užėmė Prancūzijai priklausiusią Kanadą, tačiau prancūziškai kalbantys gyventojai liko politiškai izoliuoti nuo pietinių anglų kolonijų. Neskaitant Amerikos indėnų, kurie buvo išstumiami iš savo teritorijų, 1770 m. trylikos kolonijų gyventojų skaičius siekė 2,6 milijonų žmonių, trečdalis kurių buvo britai. Kas penktas amerikietis buvo vergas. Nors šios kolonijos mokėjo mokesčius Britanijai, jos neturėjo nė vieno atstovo Didžiosios Britanijos parlamente.
Nepriklausomybė ir ekspansija
thumb| Nepriklausomybės deklaracijos pasirašymas. Džono Trumbulo [[1817-1818 metų paveikslas]] Revoliuciniu laikotarpiu XVIII amžiaus 7-8 dešimtmečiuose įtampa tarp Amerikos kolonijų ir Britanijos privedė prie JAV nepriklausomybės karo, vykusio nuo 1775 iki 1783 metų. 1775 m. birželio 14 d. Kontinentinis kongresas, susirinkęs Filadelfijoje, įkūrė kontinentinę kariuomenę, vadovaujamą Džordžo Vašingtono. Šis Kontinentinis kongresas, skelbdamas, kad „visi žmonės yra sukurti lygūs” ir jiems yra suteiktos „tam tikros nenusavinamos teisės”, 1776 m. liepos 4 d. priėmė nepriklausomybės deklaraciją, kurios didžiąją dalį parašė Tomas Džefersonas. Ši data šiais laikais yra švenčiama kaip JAV nepriklausomybės diena. 1777 m. priimti Konfederacijos straipsniai leido susikurti silpnai federalinei valdžiai, kuri veikė iki 1789 m.
JAV pajėgoms, kurioms talkino prancūzai, nepriklausomybės kare sutriuškinus Didžiąją Britaniją, ši turėjo pripažinti Jungtinių Valstijų nepriklausomybę ir šalies suverenitetą iki Misisipės upės. 1787 m. asmenys, norėję sukurti stiprią nacionalinę valdžią, sušaukė Konstitucinį suvažiavimą. Jungtinių Valstijų konstitucija buvo ratifikuota 1788 metais. Pirmieji nauji respublikos Atstovų rūmai, Senatas ir pirmasis prezidentas Džordžas Vašingtonas pradėjo darbą 1789 metais. JAV teisių bilis, draudžiantis asmens laisvių suvaržymą ir garantuojantis įvairią teisinę apsaugą, buvo priimtas 1791 m.
Požiūriai į vergiją keitėsi. Konstitucija gynė prekybą vergais tik iki 1808 metų. Šiaurinės valstijos uždraudė vergiją 1780–1804 metų laikotarpiu. Pietinės vergovinės valstijos liko vienintelės gynusios vergiją. Antrasis Didysis Pabudimas, prasidėjęs 1800 m., leido evangelikalizmui tapti ta jėga, kuri paskatino įvairių socialinių reformų siekiančių judėjimų, įskaitant ir abolicionizmą, atsiradimą. right|thumb| Teritorijų įsigijimo žemėlapis su datomis
Amerikiečių noras plėsti savo teritoriją į vakarus paskatino pradėti ilgai trukusius karus su indėnais. Taip pat buvo vykdoma indėnų pašalinimo iš jų gimtųjų žemių politika. 1803 m., valdant prezidentui Tomui Džefersonui, iš prancūzų nusipirkus Luizianą, šalies teritorija padidėjo beveik dvigubai. 1812 m. kare, paskelbtame Britanijai dėl įvairių nuoskaudų, buvo pasiektos lygiosios, tačiau tai vis tiek sustiprino nacionalizmą Jungtinėse Valstijose. Daugybė JAV kariuomenės įsiveržimų į Floridą 1819 m. Ispaniją privertė užleisti šias teritorijas Jungtinėms Valstijoms. 1845 m. Jungtinės Valstijos aneksavo Teksaso respubliką. Tuo laikotarpiu išpopuliarėjo Likimo manifesto idėjos. 1846 m. Oregono sutartis su Britanija Jungtinėms Valstijoms leido kontroliuoti šių dienų šalies šiaurės vakarų teritoriją. Po JAV pergalės JAV-Meksikos kare, 1848 m. šaliai buvo perleista Kalifornija ir dalis šiandieninės JAV pietvakarių teritorijos. 1848–1849 m. Kalifornijos aukso karštinė dar labiau paskatino migraciją šalies viduje. Naujoji geležinkelių sistema palengvino naujakurių persikėlimą ir paaštrino konfliktus su Amerikos indėnais. Per maždaug 50 metų dėl odos ir mėsos buvo nužudyta daugiau nei 40 milijonų bizonų. Tai taip pat paspartino geležinkelių tiesimą. Bizonų, kurie buvo pagrindinis lygumų indėnų išgyvenimo resursas, išmedžiojimas buvo skaudus egzistencinis smūgis daugeliui indėnų kultūrų.
Pilietinis karas ir industrializacija
thumb|left|[[Getisbergo mūšis, 1863 m. litografija]] Įtampa tarp vergovinių ir laisvųjų valstijų padidėjo dėl valstijų ir federalinės valdžios nesutarimų. Įtampa didėjo ir dėl konfliktų, kilusių vergijai plintant į naujas valstijas. 1860 metais prieš vergiją nusistačiusios respublikonų partijos narys Abraomas Linkolnas buvo išrinktas JAV prezidentu. Prieš jam pradedant eiti prezidento pareigas, septynios vergovinės valstijos paskelbė atsiskiriančios nuo JAV. Atsiskyrimą federalinė valdžia laikė nelegaliu. Atsiskyrusios valstijos sukūrė Amerikos Valstijų Konfederaciją. Konfederatams užpuolus Samtero fortą, įsiplieskė JAV pilietinis karas, o prie Konfederacijos prisijungė dar keturios valstijos. Linkolno vergų Išlaisvinimo aktas įpareigojo Sąjungą panaikinti vergiją. Po 1865 m. Sąjungos pergalės išleistos trys JAV konstitucijos pataisos užtikrino laisvę beveik keturiems milijonams afroamerikiečių, kurie buvo vergai. Afroamerikiečiai gavo pilietybę ir įgijo balsavimo teisę. Karas ir po jo priimti nutarimai leido iš esmės padidinti federalinės valdžios galias. thumb|Imigrantų išsilaipinimas [[Elis sala|Eliso saloje, Niujorke 1902 m.]]
Po karo, kai buvo nužudytas Linkolnas, buvo radikalizuota Respublikonų partijos rekonstrukcijos politika, kurios tikslas buvo reintegruoti ir atstatyti pietines valstijas, tuo pat metu užtikrinant išlaisvintų vergų teises. Po 1876 m. ginčijamų prezidento rinkimų pasirašytas 1877 m. kompromisas baigė rekonstrukcijos politiką. Džimo Krou įstatymai (past. Džimas Krou – įžeidžiama juodaodžių pravardė ) iš daugelio afroamerikiečių greit vėl atėmė pilietines (ypač rinkimų) teises. Šalies šiaurėje prasidėjusi urbanizacija ir beprecedentis imigrantų antplūdis iš pietų ir rytų Europos paspartino šalies industrializaciją. Imigracijos banga, kuri tęsėsi iki 1929 m., aprūpino šalį darbo jėga ir pakeitė Amerikos kultūrą. Nacionalinės infrastruktūros plėtra pagreitino šalies ekonomikos augimą. Šalies ekspansija žemyninėje dalyje baigėsi 1867 m., kai JAV iš Rusijos įsigijo Aliaską. Sužeisto kelio skerdynės 1890 m. buvo paskutinis rimtas ginkluotas konfliktas kare su indėnais. 1893 m. tenykštė Ramiojo vandenyno Havajų karalystės monarchija buvo nuversta vietinių amerikiečių surengto perversmo metu. Jungtinės Valstijos aneksavo salyną 1898 metais. Tais pačiais metais pergalė Ispanijos-Amerikos kare pademonstravo šalies įtaką ir galią. Vėliau buvo aneksuotas Puerto Rikas, Guamas ir Filipinai. Po pusės amžiaus Filipinai iškovojo nepriklausomybę. Puerto Rikas ir Guamas ir toliau priklauso Junginėms Valstijoms.
Pirmasis pasaulinis karas, Didžioji ekonominė krizė, Antrasis pasaulinis karas
thumb|left|Apleista ferma [[Pietų Dakota|Pietų Dakotoje dulkių audros metu, 1936 m.]]
1914 m. prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, Jungtinės Amerikos Valstijos išliko neutralia valstybe. Nors daug amerikiečių palaikė britus ir prancūzus, daugelis jų prieštaravo JAV įsitraukimui į karą. 1917 m. JAV vis dėlto prisijungė prie sąjungininkių ir taip nulėmė karo baigtį centrinių jėgų (Vokietijos, Austro-Vengrijos ir Osmanų imperijų) nenaudai. Po karo Jungtinių Valstijų Senatas neratifikavo Versalio sutarties, pagal kurią buvo įkurta Tautų Sąjunga. Šalis vykdė vienašališko nusiginklavimo politiką, beveik prilygusią izoliacionizmui. 1920 m. judėjimas už moterų teises išsikovojo, kad būtų išleistos moterų balsavimo teises garantuojančios konstitucijos pataisos. XX amžiaus 3 dešimtmečio klestėjimas baigėsi 1929 m. Volstrito krachu, kuris lėmė Didžiosios ekonominės krizės (Didžiosios depresijos) pradžią. 1932 m. JAV prezidentu išrinktas Franklinas Ruzveltas krizei sutramdyti pradėjo vykdyti Naujojo kurso politiką, pagal kurią buvo didinamas valdžios vaidmuo ekonomikoje. Ketvirto dešimtmečio viduryje įvykusi dulkių audra nuskurdino daugelį žemdirbių bendruomenių ir paskatino naują migracijos bangą šalies viduje. thumb|JAV kariuomenės 1-osios pėstininkų divizijos kariai išsilaipina [[Normandija|Normandijoje 1944 m. birželio 6 d. D-Dienos metu]]
Antrojo pasaulinio karo pradžioje, kai 1939 m. nacių Vokietija ir Sovietų Sąjunga okupavo Lenkiją, Jungtinės Valstijos iš esmės išlaikė savo neutralitetą. 1941 m. kovą JAV savo sąjungininkėms, su Vokietija kariavusioms šalims, pagal Lendlizo programą pradėjo tiekti karinius techninius įrenginius, rėmė šias šalis pinigais. 1941 m. gruodžio 7 d., po netikėtos Japonijos atakos Perl Harbore, Jungtinės Valstijos įsitraukė į karą prieš Ašies valstybes. Dalyvavimas kare paspartino turto investicijas ir pagerino pramonės pajėgumą. Iš visų didžiųjų karo dalyvių, Jungtinės Valstijos buvo vienintelė valstybė, dėl karo tik tapusi turtingesnė, o kitos šalys dėl karo finansiškai labai nukentėjo. Sąjungininkų konferencijos Breton Vudse ir Jaltoje nubrėžė naujus tarptautinių organizacijų sistemos kontūrus, pagal kuriuos Jungtinės Valstijos ir Sovietų Sąjunga atsidūrė pačiame pasaulio reikalų centre. Laimėjus karą Europoje, 1945 m. San Franciske buvo surengta tarptautinė konferencija, kurioje buvo pasirašyta Jungtinių Tautų chartija, įsigaliojusi po karo. Jungtinės Valstijos, sukūrusios pirmuosius branduolinius ginklus, 1945 m. rugpjūčio mėnesį panaudojo juos Japonijos miestams Hirošimai ir Nagasakiui bombarduoti. Japonija pasidavė 1945 m. rugsėjo 2 d., ir taip baigėsi Antrasis pasaulinis karas.
Šaltasis karas ir protesto politika
thumb|left|upright|[[Martinas Liuteris Kingas sako kalbą „Aš turiu svajonę”, 1963 m.]]
Jungtinės Amerikos Valstijos ir Sovietų Sąjunga kovojo dėl įtakos sferų pasaulyje, dominuodamos Europos kariniuose reikaluose ir priklausydamos dviem skirtingiems kariniams blokams – NATO (JAV) ir Varšuvos sutarties organizacijai (SSRS). JAV propagavo liberalią demokratiją ir kapitalizmą, Sovietų Sąjunga – komunizmą ir centrinės valdžios kontroliuojamą planinę ekonomiką. Abi šalys palaikė diktatorių režimus ir dalyvavo vietiniuose karuose. 1950–1953 m. Amerikos pajėgos dalyvavo Korėjos kare prieš komunistines kinų jėgas.
Dėl Votergeito skandalo, 1974 m. Ričardas Niksonas tapo pirmuoju JAV prezidentu, atsistatydinusiu iš prezidento posto. Niksonas buvo kaltinamas trukdymu teisingumui ir piktnaudžiavimu prezidento galiomis. Už tai jam grėsė apkalta. Po prezidento atsistatydinimo, prezidento pareigas perėmė viceprezidentas Džeraldas Fordas. Prezidento Džimio Katerio administracija, dirbusi 8-ojo dešimtmečio pabaigoje, pasižymėjo stagfliacija ir įkaitų krize Irane. Ronaldo Reigano išrinkimas prezidentu 1980 m. skelbė apie pasikeitimus JAV politikoje. Dėl Reigano politikos labai pasikeitė šalies mokesčių ir išlaidų prioritetai. Reigano antroji kadencija žinoma dėl Irano-Kontros skandalo ir diplomatinių santykių su Sovietų Sąjunga pagerėjimo. Vėlesnis Sovietų Sąjungos žlugimas baigė šaltąjį karą.
Šiuolaikinė era
thumb|right|[[Pasaulio prekybos centras 2001 m. rugsėjo 11 d. rytą]]
Lyderių vaidmuo, priimtas Jungtinių Valstijų ir jų sąjungininkių Jungtinių Tautų sankcionuotuose Persijos įlankos kare, valdant Džordžui Bušui vyresniajam, ir Jugoslavijos karuose, valdant Bilui Klintonui, leido išsaugoti supervalstybės statusą. Ilgiausias ekonominis pakilimas šiuolaikinėje JAV istorijoje truko nuo 1991 m. kovo iki 2001 m. kovo. Šiuo laikotarpiu valdė Klintono administracija. 1998 m. civilinė byla ir sekso skandalas Klintoną privedė prie apkaltos, vis dėlto jis išsilaikė poste. 2000 metų prezidento rinkimų rezultatas buvo vienas iš pačių lygiausių JAV istorijoje. Sprendimą dėl pergalės priėmė JAV Aukščiausiasis teismas – Džordžas Bušas jaunesnysis tapo naujuoju JAV prezidentu.
2001 m. rugsėjo 11 d. Al-Qaeda teroristų pilotuojami užgrobti civilinių skrydžių lėktuvai rėžėsi į Pasaulio prekybos centro pastatus Niujorke ir Pentagono pastatą Vašingtone. Teroro išpuolių metu žuvo beveik trys tūkstančiai žmonių. Kaip atsaką į teroristų išpuolius, Bušo administracija pradėjo karą su terorizmu. 2001 m. pabaigoje Jungtinės Valstijos pradėjo invaziją į Afganistaną, nuvertė Talibų režimą ir sunaikino Al-Qaeda‘os treniruočių stovyklas. Talibų sukilėliai ir toliau kovoja partizaniniame kare. 2002 m. prezidento Bušo administracija, remdamasi prieštaringomis priežastimis, tarptautinę bendruomenę pradėjo raginti Irake nuversti Sadamo Huseino režimą. Neturėdamas NATO paramos ar aiškaus JTO mandato karinei intervencijai, prezidentas Bušas suorganizavo sąjungininkų koaliciją, kurios pajėgos 2003 metais į Iraką įvedė savo pajėgas. Koalicija nuvertė diktatorių ir buvusį JAV sąjungininką Sadamą Huseiną. Tarptautinės amnestijos organizacija (angl. Amnesty International) apkaltino Jungtines Valstijas žmogaus teisių pažeidimais, įvykdytais kovoje su terorizmu, įskaitant ir pažeidimus Irako kare. 2005 metais uraganas Katrina padarė daug nuostolių JAV teritorijoms, skalaujamoms ir Meksikos įlankos, ir nusiaubė Naująjį Orleaną. 2008 metų lapkričio 4 dieną pasaulinės ekonominės recesijos metu JAV prezidentu buvo išrinktas Barakas Obama, pirmasis afroamerikiečių kilmės asmuo išrinktas į šį postą.
2016 metais į JAV prezidento postą buvo išrinktas verslininkas, respublikonų partijos kandidatas Donald Trump. Jis laimėjo prieš demokratų partijos kandidatę Hillary Clinton, kuriai apklausos prognozavo pergalę. Trumpo prezidentavimo metu kilo pasaulinė COVID-19 pandemija, ir jos sąlygota 2020 metų ekonominė recesija, kurios mastas buvo netgi didesnis nei 2007–2008 m. finansų krizės.