cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Graudžiai (Berzarinas)
Graudžiai (, nuo 1938 m. birželio 2 d. Beiningen, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. Berzarinas, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Lunino kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas, valstybinis dvaras, nuo 1928 m. rugsėjo 30 d. dvaras Gerskulių kaimo bendruomenėje, 1946–2008 m. Lunino apylinkės teritorija.
Slengių herbas
Slengių herbas – vienas iš Slengių kaimo ir Sendvario seniūnijos (Klaipėdos rajonas) heraldikos atributų.
Aprašas
miniatiūra|Sendvario seniūnijos, Slengių herbe pavaizduotos segės originalas. Herbo skydo sidabriniame lauke raudona tetraskeliono iš 4 žalčių sujungtomis šakomis sagė.
Istorija
Svarstant galimus Slengių herbo motyvus, bendruomenės atstovai siūlė jūros, saulės ir baltiškos segės, t. y. žalčių kryžiaus-saulutės, primenančios svastiką, motyvus. Šis simbolis − dangumi keliaujančios saulės, ugnies, kartais žaibo ir griaustinio, dievo Perkūno simbolis, metų laikų kaitos bei amžinojo virsmo ženklas. Šį herbo variantą pasiūlė, Aukštkiemių kaimo gyventojai - Vaidas Lekstutis Žemaitis kartu su Sigita Bilote. Po diskusijų su Lietuvos heraldikos komisijos nariais, nuspręsta Slengių herbe vaizduoti būtent pastarąjį simbolį, kuris Lietuvos vietovių heraldikoje įamžintų puikų senosios baltų kultūros artefaktą. Segės motyvui pritarta dar ir dėl to, kad šį archeologinį radinį rado vietos gyventojas Vaidas Lekstutis Žemaitis, Aukštkiemių kaimo apylinkėse, esančiose netoli Slengių, Sendvario seniūnijoje.
2012 m. birželio 12 d. dabartinį herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 1K–1090. Herbo etalono autorius – dailininkė Sigita Bilotė.
Mockavos geležinkelio stotis
Mockavos geležinkelio stotis – geležinkelio stotis į rytus nuo Mockavos, Zelionkos kaime, pietvakarių Lietuvoje, Lazdijų rajono savivaldybėje pasienyje su Lenkija. Stoja traukiniai Vilnius–Krokuva. Prekinė stotis pastatyta priešingame pereinamosios atkarpos iš rusiškojo į europietiškąjį bėgių standartą gale nuo Šeštokų (iki Šeštokų eina bendri bėgiai, kuriuos gali naudoti abiejų standartų traukiniai). Stotyje yra įrenginiai specialiai pagamintų vagonų ašių ilgiui keisti siekiant išvengti gaišaties juos perkraunant. Mockavos geležinkelio stotį ateityje planuojama smarkiai plėsti. Link Lenkijos pusės eina Mockavos–Suvalkų geležinkelio linija.
Istorija
1997 m. Mockavos stotyje pradėtas naudoti suskystintųjų dujų perpylimo terminalas, 1999 m. įrengtas bandomasis automatinis vagonų aširačių tarpuvėžio keitimo įrenginys. 2007 m. liepos 23 d. stotyje atidengta lenta, pažyminti Europos Sąjungos prioritetinio geležinkelių projekto „Rail Baltica“ įgyvendinimo pradžią. 2022 m. gruodžio 11 d. Mockavos stotyje pirmąkart sustojo tarptautinis „Intercity“ traukinys Krokuva–Vilnius.
Nestlé
Nestlé – didžiausias maisto produktų koncernas pasaulyje; stambiausia pramonės bendrovė Šveicarijoje.
2004 m. apyvarta siekė 86,769 mlrd. frankų (apie 58 mlrd eurų), pelnas – 6,717 mlrd. frankų (apie 4,5 mlrd. eurų). Kompanija vertinama kontroversiškai dėl savo veiklos trečiojo pasaulio šalyse – vaikų darbo naudojimo, gamtos naikinimo, nesąžiningų sandorių, taip pat dėl netinkamų maisto priedų vartojimo, „žaliojo smegenų plovimo“ ir tt.
Istorija
Įmonę Farine Lactée Henri Nestlé S. A. 1867 įkūrė šveicarų vaistininkas Henri Nestlé, vokiečių imigrantas iš Frankfurto.
Daugų piliakalnis
Daugų piliakalnis – piliakalnis Alytaus rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Daugų, Neveiglo ežero vakariniame krante. Pasiekiamas keliu Daugai – Junčionys pavažiavus 1,8 km, yra kairėje, į vakarus, tarp kelio ir Neveiglo ežero, į šiaurę nuo sodybos.
Bakolodas
Bakolodas  – miestas Filipinuose, Negroso salos šiaurės vakaruose, prie Guimaraso sąsiaurio; Vakarų Negroso provincijos centras. 453,9 tūkst. gyventojų (2005 m.; aglomeracijoje ~755,4 tūkst. gyventojų). Prekybinis uostas (išvežamas cukrus). Maisto (daugiausia cukraus) pramonė, keraminių dirbinių gamyba. Yra universitetas (įkurtas 1941 m.).
Daugų piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pirma puse. Rasta XIII–XV a. žiestos keramikos.
Į pietryčius nuo Daugų esančiame Salų kaime yra senovės gyvenvietė, kurios nedidelė kalvelė archeologinėje literatūroje vadinama Daugų arba Salos piliakalniu, Pilaite.
Į pietus nuo miestelio centro Didžiulio ežero krante esančios kalvos aukštumos kampas vadinamas Daugio pilimi. Šiuo metu kalvoje įrengtos Daugų miestelio kapinės.
Legendos
Pasakojama, kad piliakalnį supylę žmonės Daugų įkūrėjui kunigaikščiui Daugui.
Kryžiuočiams užpuolus pilį, visi jos gynėjai žuvo, o kunigaikščio duktė Daugė, nenorėdama patekti nelaisvėn, nusiskandino. Jos vardu esą ir pavadinta vietovė.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Paprastasis kiras
Paprastasis kiras (Larus canus) – kirinių (Laridae) šeimos paukštis, kuris šiek tiek panašus į sidabrinį kirą, bet nuo jo skiriasi mažesniu dydžiu ir posnapyje nėra raudonos dėmės. Nuo tripirščio kiro skiriasi geltonomis kojomis. Nugara ir sparnai pilki, sparnų galai juodi su baltomis dėmėmis. Likusi kūno dalis balta. Snapas geltonas.
Kalnėnų apylinkė
Kalnėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Telšių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Telšių rajonui. 1954 m. prijungta Kęstaičių apylinkė, dalis Džiuginėnų apylinkės ir dalis Juodėnų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Kalnėnų apylinkė prijungta prie Degaičių apylinkės ir Gadūnavo apylinkės.
Liškai (Mazovijos vaivadija)
Liškai  – kaimas Lenkijos rytuose, Repkų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į rytus nuo Repkų, apie 18 km į rytus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 104 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Švendras
Švendras (Typha) – magnolijūnų (Magnoliophyta) skyriaus, monotipinės švendrinių (Typhaceae) šeimos augalų gentis.
Augalai su šliaužiančiu storu šakniastiebiu, kuris turtingas krakmolo. Lapai linijiški, turi ilgą makštį. Žiedai sutelkti burbuolėse. Po apvaisinimo piestelinių žiedų burbuolė labai išauga ir patamsėja. Apdulkinami vėjo kryžminiu būdu. Vaisiai kurį laiką plaukioja vandens paviršiuje, o paskui nugrimzta į dugną. Vegetatyviškai dauginasi šakniastiebio dalimis. Šaknys dvejopos: ilgos, padedančios įsitvirtinti į gruntą, ir trumpos – siurbiančiosios.
Auga pelkėse ir stovinčių arba lėtai tekančių vandenų pakrantėse iki 1,5 m gylio. Krakmolo turtingi šakniastiebiai kartais vartojami maistui ir liaudies medicinoje, lapai tinka pynimui.
Gentyje 12 rūšių, Lietuvoje auga dvi:
Prancūzijos Vakarų Afrika
Prancūzijos Vakarų Afrika  – aštuonių Prancūzijos kolonijų Vakarų Afrikoje federacija. Sukurta 1895 m. iš Afrikos Sahelyje ir kitose teritorijose prancūzų užimtų teritorijų. Ji egzistavo iki 1958, kol buvo išskaidyta į atskiras autonomines valstybes, 1960 m. šios autonominės valstybės tapo nepriklausomomis.
Jai priklausė šios dabartinių valstybių teritorijos: Mauritanija, Senegalas, Gvinėja, Prancūzijos Sudanas (Malis), Nigeris, Aukštutinė Volta (dab. Burkina Fasas), Dramblio Kaulo Krantas, Dahomėja (nuo 1899 m. Beninas).
Iki 1902 m. Prancūzijos Vakarų Afrikos administraciniu centru buvo Sen Lui, po to perkelta į Dakarą. Prancūzijos Vakarų Afrikos vadovu buvo generalgubernatorius. Kolonijinės valdos sukūrimo metu joje gyveno apie 10 mln. gyventojų, panaikinimo metu – 25 mln. Bendras plotas buvo 4 633 970 km², t. y. apie septintadalį visos Afrikos.
Susiformavimas
Prancūzijos Vakarų Afrikos valdos formavosi iš keturių skirtingų vietų Afrikos pakrantėse, kurios, skverbiantis į šalies gilumą, susijungė tarpusavyje. Iki XIX a. IX deš. šios keturios sritys buvo valdomos atskirai. Tačiau tuo metu paspartėjo prancūzų ekspansija į žemyną. Lui Faidherbe užkariavimų laikais buvo suformuota didelė Senegalo kolonija, apėmusi Senegalą, pietinę Mauritaniją, vakarinį Malį ir šiaurinę Gvinėją.
1895 m., plečiantis teritorijoms, jos visos buvo sujungtos į Prancūzijos Vakarų Afriką.
Atskiros kolonijos
Jau 1891 m. prasidėjo Prancūzijos Vakarų Afrikos skaidymas į mažesnes sritis, kolonijas, kurios davė pradžią dabartinėms Afrikos valstybėms.
Matriksas
Matriksas yra medžiaga esanti gyvūnų ir augalų ląstelėse. Matriksu yra užpildytas mitochondrijų vidus. Jungiamojo audinio vidinėje struktūroje yra ekstraląstelės matriksas. [[Vaizdas:Mitochondrie.svg|thumb|right|250px|Mitochondrijos struktūra:
2) Išorinė membrana
3) Krista
4) Matriksas]]
Mitochondrijų matrikse yra mitochondrinės iRNR, tRNR, ribosomos, kelios vienodos žiedinės chromosomos. Matriksas yra labai tirštas, palyginti su labai vandeninga citoplazma.
Citrinos rūgšties ciklas
Citrinos rūgšies ciklas (arba Krebso arba TCA ciklas) vyksta mitochondrijų matrikso viduje. Matrikso fermentai pirovynuogių rūgštį (turinčią 3 C atomus) perdirba į junginį, turintį 2 °C atomus (trečias atskyla su CO2 molekule). Šis junginys jungiasi su CoA (kofermentu A) ir sudaro acetil-CoA (acetil – kofermentą A). Nuo acetil-CoA pirovynuogių rūgšties molekulės likutis (turintis 2 °C atomus) atskyla ir susijungia su rūgštynių – acto rūgštimi. Susidaro citrinų rūgštis. CoA atskyla ir grįžta į 2 etapą. Molekulės fragmentas, turintis 2 °C atomus, sukasi uždaroje reakcijų grandinėje – citrinų rūgšties cikle. Ciklo reakcijos šį fragmentą suskaldo į 2 CO2 molekules, H+ ir elektronus. Didelė dalis cheminės energijos lieka elektronuose, kuriuos prisijungia du junginiai – NAD ir FAD. Šių junginių molekulės įgauna neigiamą krūvį, kurio dėka prie jų prisijungia ir protonai H+. NAD virsta NADH, o FAD – FADH2. Šie junginiai vadinami protonų nešikliais.
Richard Jordan Gatling
thumb|right|200px|Išradėjas Ričardas Gatlingas Ričardas Džordanas Gatlingas (1818 m. rugsėjo 12 d. – 1903 m. vasario 6 d.) – JAV išradėjas, labiausiai žinomas kaip gatlingo, pirmojo efektyvaus sparčiašaudžio ginklo, kūrėjas.
Ričardas Gatlingas gimė 1818 m. rugsėjo 12 d. Hertfordo grafystėje (Šiaurės Karolina, JAV), fermerio ir išradėjo Džordano Gatlingo (Jordan Gatling) šeimoje.
Būdamas 21 m. išrado garlaivio sraigtą ir tik tada aptiko, kad jį kiek anksčiau išrado ir užpatentavo Džonas Eriksonas (John Ericsson).
Buvo žvejas, teismo raštininkas, mokytojas, krautuvininkas. Būdamas krautuvininku išrado „kviečių grąžtą“ – sodinimo įtaisą, tuos įtaisus jis gamino ir pardavinėjo. 1845 m. jis iš sodinimo įtaisų pardavinėjimo ėmė pastoviai pakankamai uždirbti, tad užsiėmė masiniu jų platinimu.
1850 m. R. Gatlingas baigė Ohajo medicinos koledžą, bet jį labiau traukė išradyba, negu mediko karjera. Jis pastebėjo, kad JAV Pilietinio karo metais daugiau kareivių mirė nuo ligų, negu šautinių žaizdų, ir išrado gatlingą – kulkosvaidžio pirmtaką. 1877 m. jis rašė: „Man šovė mintis – jei aš išrasiu mašininį šautuvą, kuris šaudys taip greitai, kad vienas žmogus kautynėse galės padaryti tiek, kiek šimtas, tuomet nebereikės didelių armijų, todėl mažiau žmonių dalyvaus kautynėse ir žymiai mažiau žmonių kentės nuo ligų.“
1862 m. Indianopolyje (Indiana) jis įkūrė Gatling Gun Company. Ši kompanija susiliejo su Colt kompanija 1897 m. JAV armija ranka sukamą gatlingą paskelbė pasenusiu 1911 m.
Vėliau R. Gatlingas užpatentavo išradimus, kuriais tobulino tualetus, dviračius, žaliavinės vilnos apdorojimą garais, pneumatines sistemas ir kt. Būdamas pasaulinio garso išradėjas 1891 m. jis buvo išrinktas Amerikos išradėjų ir gamintojų asociacijos (American Association of Inventors and Manufacturers) pirmuoju prezidentu, kuriuo buvo 6 metus. Mirė būdamas pakankamai turtingas, nors iki tol jis blogai investavęs keliskart prarado dideles sumas.
Mirė 1903 m. vasario 26 d. Niujorke, lankydamas dukterį. Palaidotas Crown Hill nacionalinėse kapinėse Indianopolyje (Indiana).
Osedle Bondarai
Osedle Bondarai  – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Michalovo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Burbinai
Burbinai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Šakynos.
Kniūbsčio poza
thumb|right|250px|Aukštielninka ir kniūbsčia  pozos. Kniūbsčio poza  – gulinčio žmogaus poza, kai gulima ant pilvo veidu žemyn. Priešinga gulinčiojo poza yra aukštielninko poza.
Anatominiais terminais žmogaus kniūbsčia poza apibūdinama taip: ventralinė (pilvinė) pusė žemyn, dorzalinė (nugarinė) – aukštyn.
Šaudymas
250px|miniatiūra|dešinėje|Bundesvero kariai šaudo gulomis (kniūbsčiomis) Anglišku terminu prone position sporte apibūdinama šaudymo poza, kai šaulys šaudo gulėdamas kniūbsčias. Šis šaudymo variantas laikomas lengviausiu ir taikliausiu, kadangi tokia šaulio kūno padėtis užtikrina didžiausią šaulio kūno stabilumą. Šiuo metu Olimpinėse žaidynėse yra vienintelė šaudymo tik gulint rungtis – tai šaudymo šautuvu gulint kniūbsčiomis rungtis.
Kniūbsčio poza transporte
thumb|left|Kniūbsčias skraidyklės pilotas thumb|left|„Kniūbsčias“ dviratis Terminu prone position taip pat dažnai apibūdinama tam tikra orlaivio piloto ar kitokios transporto priemonės vairuotojo kniūbsčia poza. Orlaivio, kurio pilotas guli kniūbsčias, skerspjūvis mažesnis nei orlaivio su sėdinčių pilotu. Taip pat Antrojo pasaulinio karo metais kai kurių bombonešių įgulų nariai bombų taikytojai bombonešyje gulėdavo kniūbsčiomis, kad pro skaidrų langelį lėktuvo dugne ar blisterį bombonešio priekyje geriau matytų taikinius žemėje.
Mitnagdim
Šiuo metu terminas mitnagedai (Mitnagdim) vartojamas apibūdinti visiems pasaulio žydams ortodoksams, prieštaraujantiems chasidiniam judaizmui. Pagrindiniai ortodoksai žydai – nechasidai tai: litvakai Lietuvoje, jekiai Vokietijoje bei visi kiti modernūs žydai ortodoksai.
Romaldas Misiukevičius
Romaldas Misiukevičius (g. 1947 m. kovo 26 d. Strazdų k. (Marijampolės raj.)) – choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
1963–1967 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje – technikume (dėst. Vytautas Blūšius), 1967–1972 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. Rimtautas Kašponis). 1980–1983 m. choro dirigavimo žinias gilino Leningrado Nikolajaus Rimskio-Korsakovo konservatorijos neakivaizdinėje asistentūroje – stažuotėje (prof. A. Michailovo klasė). Studijas baigdamas parengė koncertines programas su Leningrado konservatorijos choro studija ir Vilniaus vyrų choru „Varpas" – vieši koncertai vyko Leningrade ir Vilniuje.
Nuo 1972 m. kurį laiką dėstė Kauno J. Gruodžio aukštesniojoje muzikos mokykloje, o pašauktas į sovietų karinę tarnybą, vadovavo karių vokaliniam ansambliui Vilniuje.
1973–1974 m. – Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto Estetinio lavinimo katedros dėstytojas ir akademinio mišriojo choro chormeisteris.
Nuo 1974 m. – Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų Choro dirigavimo katedros vyr. dėstytojas, nuo 1977 m. – Kultūros fakulteto prodekanas, 1986–1988 m. – Choro dirigavimo katedros vedėjas, vadovavo Choro dirigavimo katedros neakivaizdinio skyriaus merginų choro studijai.
Nuo 1988 m. kurį laiką buvo Lietuvos valstybinio jaunimo simfoninio orkestro direktorius Vilniuje ir Lietuvos valstybinės konservatorijos Choro dirigavimo katedros vyr. dėstytojas, nuo 1990 m. – docentas. 1992 m. išrinktas Lietuvos muzikos akademijos Kauno fakulteto Choro dirigavimo katedros vedėju, vadovavo šios katedros choro studijai, 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei parengė merginų chorą.
Per visą pedagoginio darbo laiką parengė per 50 choro dirigentų, kurių dalis tapo žinomais chorų vadovais ir pedagogais. 1986 m. parengė Klaipėdos fakultetų Choro dirigavimo katedrai „Choro dirigavimo programą“, sudarė Juozo Karoso dainų rinkinius: „Dainos vaikams“ (1992 m.), „Kūriniai chorams" (1998 m.), redagavo K. V. Banaičio, M. K. Čiurlionio ir kitų autorių vokalinius kūrinius.
Be pedagoginės veiklos, aktyviai reiškiasi kaip dirigentas praktikas. 1974 m. Klaipėdos gamybiniame susivienijime „Trinyčiai“ suorganizavo moterų chorą, kurį parengė respublikinėms dainų šventėms ir chorų sąskrydžiams. 1976 m. I Stasio Šimkaus chorų konkurse choras tapo laureatu, o 1977 m. respublikiniame konkurse „Dainuoja darbo Lietuva“ pelnė antrąją vietą. 1981–1988 m. vadovavo Vakarų laivų remonto įmonės Klaipėdoje moterų chorui „Deimena" (1987 m.). Choras iš viso surengė apie 200 koncertų Lietuvos miestuose ir miesteliuose, dainavo Maskvoje, Leningrade N. Rimskio-Korsakovo konservatorijos salėje kartu su šios mokslo įstaigos kameriniu orkestru atliko Franco Šuberto Mišias G-dur), Kirove, Jaltoje, Kaliningrade ir kitur. 1985 m. respublikinės dainų šventės konkurse Vilniuje „Deimena“ pelnė geriausio moterų choro vardą Lietuvoje, gražiai pasirodė tarptautiniame chorų konkurse „Tallinn-88“.
1989–1992 m. vadovavo Kauno technologijos universiteto akademiniam mišriajam chorui „Jaunystė“. Sustiprino kolektyvą, parengė naujų kūrinių programų ir suruošė apie 60 koncertų. 1992 m. „Jaunystė“ Kauno filharmonijos salėje koncertu pažymėjo savo gyvavimo 65-metį. Tada pirmą kartą Lietuvoje nuskambėjo Broniaus Budriūno kantata „Tu Vilniuj pasilik, valdove“, taip pat atliktos ir F. Šuberto Mišios G-dur. „Jaunystė“ B. Budriūno kantatą atliko ir Klaipėdoje – lietuvių išeivijos chorinės muzikos konferencijos dalyviams, koncertavo VII Pasaulio lietuvių mokslo ir kultūros simpoziumo dalyviams Kauno Vytauto Didžiojo universiteto salėje, 1991 m. dalyvavo tarptautinėje dainų šventėje Taline „Bridges of Song“ ir studentų dainų šventėje „Gaudeamus-XI“ Rygoje, gastroliavo Skandinavijos šalyse – Švedijoje, Norvegijoje (gastrolių metu Trondheime dirigavo F. Šuberto Mišias G-dur – atliko „Jaunystės“ choras ir minėto miesto kamerinis orkestras) ir Danijoje.
R. Misiukevičius suorganizavo buvusių „Jaunystės“ choristų kolektyvą ir kartu su studentais 1996 m. balandžio 25 d. bei balandžio 27 d. Kauno filharmonijoje ir Muzikiniame teatre surengė „Jaunystės“ 70-mečio jubiliejinius koncertus. Su šiuo choru parengė ir dirigavo A. Dambrausko „Maldą už Tėvynę“ ir R. Thompsono kantatą „Virginijos kelionės“.
1993–1994 m. chorvedys vadovavo Kauno mokytojų namų mišriajam chorui „Šilelis“, 1995 m. Kaune subūrė mišrųjį chorą „Kamertonas“.
1993–1998 m. – Kauno Įgulos bažnyčios mišriojo choro vadovas (1997 m. kolektyvas pasivadino „Cantate“ vardu). Choras ne tik giedojo bažnyčiose, bet ir dalyvavo miesto kultūros renginiuose, koncertavo Kaune, Klaipėdoje, Šiauliuose, Panevėžyje, Marijampolėje, Plungėje, Gargžduose, Kelmėje, Rokiškyje (iš viso surengė apie 300 koncertų).
1994 m. pirmas iš Lietuvos kolektyvų dalyvavo Šv. Mišiose Šv. Petro Bazilikoje Vatikane, koncertavo popiežiaus Jono Pauliaus II rezidencijoje, Šv. Mišių metu giedojo Lietuvių koplyčioje (Šv. Mišias aukojo Kauno Įgulos bažnyčios rektorius Ričardas Mikutavičius ir Šv. Kazimiero lietuvių kolegijos rektorius A. Bartkus).
Nuo 1998 m. iki dabar doc. R.Misiukevičius vadovauja Kauno vyrų chorui „Perkūnas“. Iki 2004 m. choras priklausė Lietuvos Šaulių sąjungai, vėliau tapo Kauno miesto meniniu kolektyvu, nuo 2011 m. vyrų choras „Perkūnas“ – Kauno kultūros centro „Tautos namai“ vyrų choras. Kauno vyrų choras „Perkūnas“ koncertuoja Kauno ir kitų Lietuvos miestų  bei miestelių koncertų salėse bei bažnyčiose, dalyvauja visuose Kauno regiono tremtinių bei Lietuvos partizanų renginiuose, yra parengęs jiems skirtą koncertinę programą. Per 1998 – 2010 metų laikotarpį vyrų choras „Perkūnas“ dainavo įvairiose Lietuvos vietovėse, koncertavo Italijoje ir Lenkijoje, Estijoje, Suomijoje, Karaliaučiaus apskrityje (Tilžėje, Įsrutyje, Svetlogorske, Karaliaučiuje), dalyvavo įvairiuose renginiuose, surengė virš 200 koncertų.
R. Misiukevičius – Klaipėdos ir Kauno miestų, 1990 m. tautinės dainų šventės Vilniuje, 1991 m. Baltijos studentų dainų švenčių „Gaudeamus-XI“ Rygoje ir 1995 m. „Gaudeamus-XH“ Tartu dirigentas, chorų konkursų žiuri narys ir konsultantas.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Papildyta:Vytauto Didžiojo universiteto Muzikos akademijos Muzikos teorijos ir muzikos pedagogikos katedros docento Kauno vyrų choro „Perkūnas“ meno vadovo Romaldo Misiukevičiaus gyvenimo, pedagoginės, kūrybinės (koncertinės – meninės) bei metodinės-mokslinės veiklos aprašymas, 2011 m. birželis.
Eye To The Telescope
Eye to the Telescope yra ketvirtasis Škotijos alternatyvios muzikos atlikėjos KT Tunstall albumas, išleistas 2004 m. gruodžio 13 d.
Zorūbai
Zorūbai – kaimas rytinėje Rietavo savivaldybės dalyje, 1 km į šiaurę nuo Tverų.
Taškas (komanda)
300px|thumb|„Taškas“ komanda „Vilniaus ultimeito taurės (VUC)“ turnyre. right|150px|thumb|„Taškas“ logotipas Taškas – vienas pirmųjų ir tituluočiausių Lietuvos ultimeito klubų. Komandos branduolys moksleiviai, tapę sportininkais iš Zarasų „Ąžuolo“ gimnazijos. „Taškas“ yra daugkartiniai Lietuvos ultimeito čempionai. Sporto klubas atstovavo Lietuvai ne viename Europos ultimeito klubų čempionato atapuose.
Komandos istorija
Zarasuose komanda pradėjo kurtis dar 1999 metais, švedų vykdomos skraidančio disko sporto populiarinimo programos Baltijos jūros regiono šalyse. 2001 metais Vilniuje buvo suorganizuotas pirmasis turnyras, kurį laimėjo Zarasų komanda, kuri tuo metu dar vadinosi atstovaujamos mokyklos vardu – Zarasų „Ąžuolo gimnazija“ (ZĄG). Praėjus keliems mėnesiams, 2001 metų spalio viduryje, įkurtas sporto klubas „Taškas“.
Po 2013 metais Lietuvos ultimeito čempionato „Taško“ sporto klubas nustojo dalyvauti turnyruose.
Kiseliovas (Permė)
Kiseliovas  – kaimas apie 45 km į rytus nuo Kudymkaro, Karnos dešiniojo intako Invos kairiajame krante, Jusvos rajonas, Permės kraštas, Rusija.
Lietuviai
1945 m. rugsėjo mėn. į Kiseliovą iš Lietuvos ištremta 40 žmonių. Tremtiniai apgyvendinti vietinių gyventojų Permės komių namuose. Jie kirto mišką. 1946 m. rudenį lietuviai buvo perkelti į Dojego kaimą apie 7 km į vakarus nuo Kiseliovo.
Kanados vyrų žolės riedulio rinktinė
Kanados vyrų žolės riedulio rinktinė – komanda, atstovaujanti Kanadai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Kanados žolės riedulio konfederacija.
Etiopija
Etiopijos Federacinė Demokratinė Respublika (Etiopija, Ge’ez kalba ኢትዮጵያ ʾĪtyōṗṗyā) – valstybė šiaurės rytų Afrikoje. Ribojasi su Eritrėja, kuri atsiskyrė nuo Etiopijos 1993 m., Džibučiu, Somaliu, Kenija, Sudanu ir Pietų Sudanu.
Etiopija – viena seniausių šalių pasaulyje ir antra šalis pagal gyventojų skaičių Afrikoje. Joje aptikti seniausi žmonijos pėdsakai, tad Etiopija svarbi žmogaus evoliucijos istorijai.
Etiopija nebuvo okupuota Afrikos kolonizacijos laikotarpiu, nes nugalėjo Italiją Adovos mūšyje. Šalį užėmė Musolinis 1935–1941 m. Etiopija atsivertė į krikščionybę IV m. e. a., tad yra antra šalis pagal senumą po Armėnijos, oficialiai paskelbusi krikščionybę valstybine religija. Nuo 1974 m. šalis yra pasaulietinė ir nuo islamo atsiradimo turi gausią musulmonų bendruomenę.
Istorija
Nuo VII a. pr. m. e. vietos gyventojai artimai bendravo su Arabijos pietuose gyvenančiomis tautomis, kurios sukūrė Jemeno civilizaciją. Čia buvo perduota pitinių arabų rašto sistema (iš jos vėliau išsivystė etiopų raštas), pasaulėžiūra. Susiformavo pirmosios valstybės, tokios kaip Damotas, mūsų eros pradžioje peraugo į galingą Aksumo imperiją, kuri vaidino svarbų vaidmenį pasaulinėje prekyboje, o politiškai kontroliavo visą pietų Arabiją. IV a. ji buvo laikoma viena galingiausių pasaulio imperijų, tolygi Romos imperijai, Sasanidų imperijai ar Kinijos imperijai.
IV a. Aksumą pasiekė krikščionybė, kuri čia giliai įleido šaknis. Tačiau dėl menkų ryšių su kitomis krikščioniškomis valstybėmis, ji vystėsi izoliuotai, kas leido susiformuoti labai savitai ir įdomiai Etiopijos krikščionybei.
Po Aksumo nusilpimo VII a., Etiopijoje įsigalėjo Zagvės dinastija, o 1270 m. ją pakeitė Saliamonidai, kurių imperatoriai valdė iki 1974 m. XIII–XVI a. krikščioniškoji Etiopija kovojo su stiprėjančiomis musulmonų valstybėmis rytuose. XVI a. II pusėje jai grėsmę kėlė oromo gentys pietuose ir Osmanų imperija šiaurėje. Šios dvi jėgos nulėmė ilgą krizę Imperijoje, kuomet Etiopija labai sumažėjo, ir imperatoriai tegalėjo kontroliuoti tik centrines sritis.
XVII a. Saliamonidų dinastija buvo atgaivinta, sostinė perkelta į Gondarą, valstybė vėl ėmė stiprėti, kol XVIII a. dėl vidinių krizių subyrėjo į daug smulkių valstybėlių. Laikotarpis 1755–1855 m. yra vadinamas Zemene mesafint, t. y. kunigaikščių laikotarpis.
Kuomet XIX a. viduryje imperatoriui Tevodros II pavyko įvesti tvarką šalyje, prasidėjo Etiopijos modernizacija ir ryšiai su Vakarais. Per XIX a. Imperija įdiegė daug naujovių ir labai išsiplėtė teritoriškai nuo nedidelės valstybėlės aplink Tanos ežerą iki dabartinės teritorijos. Karų su Italija laikotarpiu ji neteko pajūrio sričių (dabartinė Eritrėja), tačiau Adwos mūšyje išsaugojo nepriklausomybę ir tapo viena iš dviejų Afrikos valstybių, kurios nepatyrė kolonizacijos.
Per II pasaulinį karą šalį užėmė Musolinis 1935–1941 m. Po italų pralaimėjimo į valdžią grįžo imperatorius Haile Selasie, kuris tęsė modernizaciją. Tačiau neramumai šiaurėje, kur nepriklausomybės siekė Eritrėja, ir daugybė kitų faktorių lėmė tai, kad 1974 m. Etiopijoje įsigalėjo komunistinis Dergo režimas, kuris pradėjo pilietinį karą ir nusilpnino šalį.
1991 m. Etiopijoje nuverstas Dergo režimas, suteikta nepriklausomybė Eritrėjai, administraciškai garantuotos teisės daugumai tautų. Tačiau tai neišsprendė problemų. Šalis 1998–2000 m. pergyveno karą su Eritrėja, yra didelė grėsmė iš rytų, kadangi Somalis turi teritorinių pretenzijų. Šalis ekonomiškai silpna.
Politinė sistema
Etiopija yra federalinė parlamentinė respublika. Valstybės galva – ministras pirmininkas. Vykdomoji valdžia priklauso vyriausybei. Federalinių įstatymų leidžiamoji valdžia priklauso vyriausybei ir dviejų rūmų parlamentui.
Administracinis suskirstymas
Etiopija yra suskirstyta į 9 etniniu pagrindu suformuotus regionus (ክልል kilil) bei į tris išskirtuosius miestus (astedader akababi). Žodis kilil reiškia rezervatą ar saugomą teritorija, todėl Etiopija dažnai kaltinama etnine segregacija, kokią vykdė PAR (žr. bantustanas). Dabartinė regionų sistema 1995 m. pakeitė egzistavusią provincijų sistemą. Regionai dalinami į 68 zonas. Zonos dar dalijamos į 550 voredas ir 6 specialiąsias voredas. Skliaustuose pateiktos jose dominuojančios tautos.
Etiopijos regionai:
Geografija
thumb|240px|Simieno kalnai
Etiopija – Rytų Afrikos valstybė, neturinti priėjimo prie jūros. Ribojasi su Eritrėja šiaurėje, su Džibučiu šiaurės rytuose, su Somaliu rytuose, su Kenija pietuose ir su Pietų Sudanu bei Sudanu vakaruose. Tai 27 pagal dydį valstybė pasaulyje.
Didžioji šalies dalis yra Etiopijos kalnyne, kurio šiaurės rytuose, Simieno kalnuose, yra aukščiausia šalies vieta – Ras Dašano kalnas (4620 m). Centrine dalimi driekiasi Rytų Afrikos lūžių juosta. Pietuose siekia Bale kalnus (aukštis iki 4307 m, Batu k.), rytuose (Somalio pusiasalyje) driekiasi neaukšta Haudo plynaukštė. Šiaurėje plyti viena žemiausių Afrikoje tektoninė Danakilių įduba (dar vadinama Afarų įduba).
Tektoninėse įdubose ir lūžiuose telkšo daug ežerų: Tana, Rudolfo ežeras (šiaurinis pakraštys), Abaja, Abė, Abidžata ir kt. Vakarinė Etiopijos dalis priklauso Nilo baseinui (Žydrasis Nilas, Atbara, Tekezė, Akobas), pietryčiuose yra nenuotakus Džubos-Šebelės baseinas, nenuotakiems baseinams priklauso ir Omo bei Avašo upės.
Klimatas gan įvairus priklausomai nuo reljefo. Etiopijos kalnyne virš 2400 m aukščio esančiose vietose klimatas vėsus, temperatūra nukrenta žemiau 16 °C, aukštikalnėse būna sniego. 1500–2400 m aukštyje temperatūra svyruoja tarp 16-30 °C, o žemiau 1500 m vyrauja itin karštos temperatūros (virš 27 °C). Danakilių įduba pasižymi itin dideliu karščiu (iki 50 °C). Kritulių daugiausia iškrinta Etiopijos kalnyne, o Danakilių įduba ir Somalio pusiasalis pasižymi sausringomis sąlygomis.
Būdingos savanos, sausringose srityse – pusdykumės, Etiopijos kalnyno kalnų šlaituose – miškai.
Ekonomika
Etiopija yra labai neturtinga ir priklausoma nuo žemės ūkio valstybė. Žemės ūkyje dirba 80 % šalies gyventojų. Žemės ūkio produktai sudaro apie 50 % BVP ir 60 % eksporto. Didelė dalis gyventojų pragyvena iš ūkininkavimo. Pagrindiniai žemės ūkio produktai yra javai, ankštiniai augalai, aliejinių augalų sėklos, medvilnė, cukranendrės, bulvės, kirptos gėlės. Auginami dideli kiekiai galvijų, avių, ožkų. Yra žvejybos pramonė. Dėl prastos dirvos, prastų įdirbimo įgūdžių ir dažnų sausrų Etiopija turi remtis dažnu maisto produktų importu.
Pramonę, kurią valdo daugiausia valstybė, yra ribota iki žemės ūkio produktų apdirbimo ir plataus vartojimo prekių gaminimo. Pagrindiniai pramonės centrai yra Adis Abeba, Diredava ir Nazretas. Pagrindiniai gaminiai yra apdoroti maisto produktai, alkoholiniai gėrimai, tekstilės, odos produktai, chemikalai, gaminiai iš metalo. Nedideli mineralinių iškasenų telkiniai rasti Etiopijoje yra auksas, platina, varis, kalio karbonatas, bei nedideli gamtinių dujų telkiniai.
Etiopija daugiau importuoja, nei eksportuoja. Pagrindiniai importo produktai yra maisto produktai, įvairūs gyvūnai, nafta, bei jos produktai, chemikalai, įvairūs įrengimai, mašinos, grūdai, tekstilės produktai. Eksportuojama kava, auksas, odos produktai, įvairūs gyvūnai, aliejinių augalų sėklos. Pagrindiniai šalies mainų partneriai yra Kinija, Saudo Arabija, JAV, Italija.
Demografija
right|200px|thumb|Moksleiviai vakarinėje Oromijoje, Etiopija Etiopijoje per pastaruosius keletą dešimtmečių gyventojų drastiškai padaugėjo nuo 33,5 milliono (1983 m.) iki 75,1 milliono (2006 m.). Gyventojai yra labai įvairūs. Dauguma gyventojų kalba semitų ar kušitų kalbomis. oromų, amharų ir tigrajų tautos sudaro tris ketvirčius gyventojų. Tačiau Etiopijoje yra daugiau nei 80 tautų, iš kurių kai kurios turi apie 10 tūkst. žmonių.
Etiopijos ir Eritrėjos gyventojai, ypač kalbantys semitų kalbomis, bendrai save vadina Habeša ar Abesha, bet kiti atmeta šį pavadinimą, teigdami, kad jis nurodo tam tikrą tautybę. Tačiau iš šio termino arabiško varianto (Al-Habesh) etimologiškai kilo žodis „Abisinija“, buvęs Etiopijos pavadinimas anglų ir kitose Europos kalbose.
Pagal Etiopijos nacionalinį 1994 m. surašymą oromai yra didžiausia etninė grupė Etiopijoje (32,1 %). Amherai sudaro 30,2 %, o tigrajai – 6,2 % gyventojų. Kitos tautos: somaliai 6 %, guragiai 4,3 %, sidamai 3,4 %, volaitai 2 %, afarai 2 %, hadijai 2 %, gamo 1 %, agau ir kt.
61,6 % šalies gyventojų yra krikščionys (51 % Etiopijos ortodoksai, 10,6 % protestantai, katalikai ir kt.), 32,8 % yra musulmonai, o 5,6 % praktikuoja tradicinius tikėjimus.
Kultūra
thumb|150px|Savitas etiopiškas kryžius thumb|250px|left|Etiopiška ikona
Etiopija – labai sena ir turtinga pasaulio civilizacija, turinti daug išskirtinių bruožų, kurie ją išskiria iš kitų Afrikos ir pasaulio valstybių.
Dabartinėje Etiopijoje gyvena daugybė skirtingų tautų, kurių išsivystymo lygis ir gyvenimo sąlygos kiekviename regione yra gana skirtingos. Oficialioji kultūra siejama su habešų tautomis, ypač amharais, kurie nuo seno išpažįsta Etiopijos krikščionybę. Jos įtakoje susiformavo savita kalendoriaus sistema, kildinama iš koptų kalendoriaus. Švenčiamos krikščioniškos šventės. Daug habeša vardų yra kilę iš biblinių personažų.
Etiopijoje naudojama savita rašto sistema – Gezo raštas, kilęs iš labai senos pietų arabų rašto sistemos.
Ǥ
thumb|200px|Lotynų raidė G su brūkšniu. Pirmoji su brūkšniu apačioje buvo naudojama [[skolto samių kalba|skolto samių kalboje, o antroji su brūkšniu ties skrituliu naudota kaduvėjų kalboje.]] Ǥ ir ǥ – lotynų skolto samių abėcėlės raidė, žymintis dalinai skardų palatalinio garso viršūnę (pvz., silpnai išreikštas velarinis friktyvas). Tariama panašiai, kaip G, Ǧ, K, Ǩ, C, ir Č bei tipiškai tariama kaip dviejų vienodų priebalsių junginys (geminata), kaip, pavyzdžiui, viiǥǥam [ʋiːɣːam] „Aš atnešu“. Ši raidė taip pat naudojama rašyti germanų prokalbėje ir buvo naudojama šiaurės samių kalbos rašyboje (senojoje ortografijoje).
Gliuonas
Tai vektoriniai sąveikos bozonai, kurie tarpininkauja stipriojoje kvarkų spalvinio krūvio sąveikoje kvantinėje chromodinamikoje. Kitaip nei neutralus fotonas kvantinėje elektrodinamikoje, gliuonas pats dalyvauja stipriojoje sąveikoje. Taip yra todėl, kad jis neša spalvinį krūvį ir dėl to sąveikauja su pačiu savimi.
Egzistuoja aštuoni nepriklausomi gliuonų tipai.
Savybės
Gliuonas yra vektorinis bozonas, kaip ir fotonas, turintis sukinį, lygų 1. Turi dvi poliarizacijos būsenas, neturi masės. Gliuono antidalele laikomas pats gliuonas.
Istorija
Pirmą kartą gliuonų egzistavimo požymiai aptikti 1979 m. PETRA dalelių greitintuvu Hamburge. Po dešimtmečio kiekybiniai giliosios netampriosios sąveikos tyrinėjimai Stanfordo linijinio greitintuvo centre patvirtino jų egzistavimą.
Sato Kilman
thumb|Sato Kilman Sato Kilman (g. 1957 m. gruodžio 30 d.) – Vanuatu politikas, buvęs šalies ministras pirmininkas.
CS Mioveni
Miovenio CS – Rumunijos futbolo klubas iš Miovenio.
Istorija
Klubas įkurtas 2000 m.
Ikarus 260
thumb|250px|Ikarus 260 [[Talinas|Taline]]
Ikarus 260 – Vengrijos gamyklos „Ikarus“ 1971–2002 m. gamintas autobusų modelis. Tai populiariausias visų laikų „Ikarus“ modelis, pritaikytas miesto ir priemiesčio maršrutams. Per 31 metus jų išleista 30 skirtingų modifikacijų. Ikarus 260 buvo vienas plačiausiai TSRS naudotų miesto autobuso modelių, Lietuvos gatvėse jie dar važinėjo apytiksliai iki 2010 m. TSRS jie tradiciškai buvo dažomi geltona ar oranžine spalva. Taip pat važinėjo daugelyje kitų „Rytų bloko“ šalių ir jų sąjungininkių: Vengrijoje, Lenkijoje, VDR, Čekoslovakijoje, Šiaurės Korėjoje, Kuboje ir kt. Dabar Ikarus 260 dar galima išvysti Rusijos, Baltarusijos, Ukrainos, Kaukazo, Vidurinės Azijos šalių gatvėse.
Įprastos modifikacijos Ikarus 260 yra 3 durų (jos „širmos“ tipo, sudarytos iš 4 dalių), 11 m ilgio, 2,5 m pločio, 5,4 m bazinio aukščio, sveria 9 t (pilnoje pakrovoje – 16 t). Autobusą varo dyzelinis variklis Raba-D2156НМ6U, 6 cilindrų, 192 AG, 100 km sunaudojantis 28,5 l degalų. Standartinė talpa – 22 sėdimos vietos. Gali išvystyti maksimalų 63 km/h greitį.
Taip pat gamintos dvidurės modifikacijos, skirtos priemiesčio maršrutams (durys „širmos“ arba „vartų“ tipo).
Belgrado istorijos chronologija
Įvykių chronologija
thumb|200px
Molomotkai
Molomotkai  – kaimas Lenkijos rytuose, Repkų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Varis
Varinės spalvos elementas
Varis (cuprum; Cu) – periodinės elementų sistemos I grupės cheminis elementas. Metalas. Normalusis elektrodo potencialas Cu2+/Cu + 0,337 V, Cu+/Cu-0,52 V. Gamtinis varis susideda iš 2 stabilių izotopų 63Cu (69,1 %) ir 65Cu (30,9 %).
Varis sudaro 4,7•10-3% Žemės plutos masės. Gamtoje randamas grynuolių ir junginių pavidalu.
thumb|left|Varis 99,95 %
Varis – vienas iš pirmųjų žmogaus naudojamų metalų. 3500 pr. m. e. jį naudojo šumerai ir egiptiečiai. Bronzą mokėta lydyti 2800 pr. m. e. Vidurio Europoje varis pradėtas naudoti vėliau už geležį.
Senovėje vario rūdos buvo gaunamos Kipro saloje, todėl varis buvo vadinamas „cyprium“, o vėliau „cuprium“.
Charakteristikos
Varis – grynuolių klasės mineralas. Gamtoje randamas varis turi geležies, sidabro, rečiau aukso priemaišų. Kristalai kubinės singonijos, kubų, rombinių dodekaedrų ir oktaedrų formos. Varis dažniausiai sudaro dendritus, plokštelių, lapelių, vielos pavidalo agregatus, konkrecijas. Blizgesys metalinis. Daugiausia susidaro hidroterminėmis ir egzogeninėmis sąlygomis. Randamas sulfidinėse ir kitose vario rūdose Rusijoje, Kazachstane, JAV, Čilėje, PAR.
thumb|Vario grynuolis
Varis yra raudonai rusvas, plona plėvelė – žalsvai melsva. Lydymosi temperatūra 1083 °C, virimo 2360 °C. Yra minkštas (kietumas pagal Brinelį HB 35), kalus. Geras šilumos ir elektros laidininkas: elektrinė varža 1,68-10-8 Ω·m (didesnį elektrinį laidumą turi tik sidabras), specifinis šiluminis laidumas 394,28 W/m·K. Chemiškai nelabai aktyvus. Sausame ore beveik nesikeičia, drėgname apsitraukia patina – žalia bazinio vario karbonato danga. Kaitinamas ore, sudaro vario oksidus. Varis lengvai jungiasi su halogenais, siera ir selenu. Tirpsta azoto ir koncentruotoje sieros rūgštyje. Reaguodamas su cianidais arba amoniaku, sudaro kompleksinius junginius.
Randamas ir grynuolių forma, todėl manoma, kad tai buvo pirmasis žmonių naudotas metalas, nes randama varinių įrankių iš 8700 m. pr. m. e.
Panaudojimas
Daugiau kaip 50 % vario suvartojama elektrotechnikos pramonėje (folija, laidai, kabeliai, elektriniai kontaktai, iš vario daromos šaldytuvų, šilumokaičių, vakuuminių prietaisų detalės (geras šilumos laidininkas, atsparus korozijai)). Varis vartojamas papuošalams gaminti ir dekoratyvinei apdailai. Vario junginiai vartojami pigmentų, insekticidų, mikrotrąšų, katalizatorių gamyboje. Pagal vartojimą varis yra trečias metalas (po geležies ir aliuminio).
Biologinė reikšmė
Varis yra būtinas daugelio organizmų, tarp jų ir žmonių, gyvybinėms funkcijoms. Kaip ir geležis, varis prisideda prie raudonųjų kraujo kūnelių gamybos ir kraujotakos sistemos, nervų, imuninės sistemos ir kaulų formavimosi. Augalai ima jį iš dirvožemio, žmogus ir gyvūnai gauna su maistu.
Žmogui per parą reikia ~0,9-2 mg vario. Daug vario turi ankštinių šeimos augalai, burokėliai, lapinės daržovės, jūros gėrybės, riešutai. Ląstelėse varis jungiasi su baltymais, kai kuriomis organinėmis rūgštimis, yra kai kurių fermentų, hemocianino, hemokupreino, nukleoproteidų komponentas, svarbus oksidacijai ir redukcijai, deguonies apykaitai, skatina kraujodarą kaulų čiulpuose. Dėl vario stokos varpiniai augalai serga chloroze, džiūsta vaismedžių šakų viršūnės, mažėja augalų atsparumas šalčiui, žmogaus ir gyvūnų organizme sutrinka geležies apykaita, kai kurios kitos fiziologinės funkcijos. Didelės vario dozės stuburiniams gyvūnams sukelia viduriavimą, sutrikdo kvėpavimą, širdies, kepenų darbą, sukelia anemiją.
Chionė
Graikų mitologijoje Chionės vardu buvo keturi personažai.
Literatūra
Quíone (filla de Dedalió) Chione (Tochter des Daidalion) Chione (daughter of Daedalion) Chioné fille de Dédalion Quione (Boréade) Хиона (дочь Дедалиона)
Gaujos nacionalinis parkas
Gaujos nacionalinis parkas – Latvijos nacionalinis parkas Siguldos, Cėsių ir Valmieros savivaldybėse. Teritorija 92 048 ha, 47 proc. teritorijos – miškai, administracinis centras Siguldoje. Dėl savo gamtos grožio neretai vadinamas Latvijos Šveicarija.
Įkurtas 1973 m. išsaugoti unikaliam gamtos paminklui – Gaujos upės slėniui, susiformavusiam traukiantis ledynams prieš 12 tūkstančių metų. Tai vienas didžiausių nacionalinių parkų Baltijos šalyse. Parko teritorijoje apie 500 istorijos ir architektūros paminklų. Parke veikia lyno keltas per Gaujos upę, Siguldos bobslėjaus trasa. Per metus parką aplanko daugiau, kaip milijonas turistų.
Parkai
Gaujos nacionalinis parkas susideda iš kelių atskirų parkų. Parko teritorija padalinta į 5 funkcines zonas, kiekviena jų yra saugoma atskirai. Rezervatų zona nedidelė, bet juose globojama ypač vertinga parko augmenija. Turistams draustinio zonas lankyti draudžiama, išskyrus specialiai įrengtus vaikščiojimo takus.
Siguldos apylinkėse turizmas ir sportas plėtojami nuo XIX amžiaus. Siguldos zonoje gausu olų, didžiausia iš jų – legendomis apipinta Gutmanio ola. Daug įvairiausių istorinių architektūros paminklų.
Turaidos muziejuje rezervate didžiausią įspūdį palieka Turaidos pilis, iš kurios bokšto viršūnės galima apžvelgti tankiais miškais apaugusį Gaujos slėnį. Šalia Turaidos pilies esanti Dainų kalva skirta žymaus latvių folklorininko Krišjanio Barono atminimui. Lygatnės dendroparkas ir zoologijos sodas įkurtas 1975 m. Parko teritorijoje priskaičiuojama apie 200 briedžių, 2000 stirnų, 500 šernų, 300 elnių, 130 bebrų, 150 lapių, 800 zuikių. Lygatnėje yra ferma, kurioje galima išsinuomoti arklį ir drauge su gidu pajodinėti Gaujos pakrantėmis. Šio parko peizažui būdinga smiltainių uolos. Iš jų žymiausia Zvarto uola, Latvijos raganų buveinė – stačiai kylančios smiltainio sienos. Į Zvarto viršūnę veda statūs mediniai laipteliai. Nuo uolos viršūnės matyti kalvoti miškai, papėdėje čiurlena Amatos upelis.
Araišių zonai būdingi valstietiško tipo namai, sodybos, karčemos, vėjo malūnai ir kaimo vietovaizdis: beržynai, kalvelės, upeliai, ežeriukai. Zonos centre – Araišių ežeras. Šio ežero saloje yra unikalus archeologinis paminklas – IX–X a. latgalių gyvenvietė. Prie Araišių ežero stovi XVIII a. bažnyčia. Araišių zonoje yra daugiau, kaip 400 kultūros ir istorijos paminklų. Gauja buvo pasienio ruožas tarp žemių, kuriose buvo įsikūręs Livonijos ordinas ir latgalių gentys. XIII a. šiose vietose vyko žiaurūs mūšiai.
Lielstraupės pilis pastatyta XIII amžiuje. Dabar pilies restauravimo darbai baigti. Pilies bažnyčioje įkurta koncertų salė. Šalia pilies yra vienintelis Latvijoje XVIII a. medinis dvaras su būdingu to amžiaus interjeru.
Beveik pačiame Gaujos nacionalinio parko centre – Cėsių miestas su Livonijos laikų pilies liekanomis. Cėsių pilis, pastatyta 1209 m. ir XIII a. buvo Livonijos ordino magistro rezidencija. Taip pat mieste yra viena seniausių Latvijoje – Cėsių katedra, pastatyta 1293 m.
Petras Daugintis
Biografija
Nuo 1938 m. jėzuitas, 1941–1944 m. studijavo filosofiją Pagryžuvio jėzuitų noviciate, teologiją Kauno kunigų seminarijoje, 1944–1948 m. jėzuitų kolegijoje Pulache (Vokietija). 1946 m. įšventintas kunigu. 1951–1955 m. socialinius mokslus studijavo Popiežiškajame Grigaliaus universitete Romoje.
Dirbo sielovados darbą lietuvių karo pabėgėlių stovyklose. 1956–1958 m. dėstė Montevidėjo kunigų seminarijoje, vėliau dirbo lietuvių parapijoje, rengė lietuvių radijo valandėles, redagavo katalikų laikraštį „Žinios“. 1968–1977 m. dirbo Šv. Kazimiero parapijoje San Paule, redagavo laikraštį „Mūsų Lietuva“. 1978 m. perkeltas į lietuvių jėzuitų rezidenciją Čikagoje, Lietuvos jėzuitų provincijos dalies užsienyje iždininkas. Redagavo periodinį leidinį „Mūsų žinios“, bendradarbiavo žurnaluose „Aidai“, „Naujoji Romuva“.
Virvė ir koltas
Virvė ir koltas – 1969 m. sukurtas vesternas, kai kuriose šalyse žinomas pavadinimu „Kapinės be kryžių“. Prie jo kūrimo neoficialiai prisidėjo ir Sergio Leone, pats režisavęs nedidelį epizodą.
Turinys
Keli samdiniai kaubojai, dirbantys brolių Rodžersų rančoje, sukyla prieš juos, tačiau vėliau priversti bėgti. Persekiojamas Tomas Keinas grįžta namo, tačiau Rodžersai jį pasiveja ir pakaria žmonos Marijos akivaizdoje. Šiai belaidojant vyrą, pasirodo ir du buvę šio kompanionai, tačiau jie neatsiliepia į našlės prašymą padėti atkeršyti. Moteris vyksta į miestą pas savo buvusį meilužį Manuelį, kuris apsiima jai pagelbėti. Įsidarbinęs Rodžersų rančoje ir ištaikęs tinkamą momentą jis pagrobia Rodžersų seserį Džoaną, tačiau už ją nereikalauja išpirkos ir galiausiai nusprendžia merginą paleisti. Rodžersai tuo nepatiki ir, užpuolę rančą, nužudo Mariją, o Manuelis lemiamoje kovoje vienas susiduria su 4 varžovais...
Šiaulių dailės mokykla
Šiaulių dailės mokykla – neformaliojo švietimo specialiojo ugdymo Šiaulių miesto savivaldybės biudžetinė įstaiga Šiauliuose, Gumbinės g. 18B. Steigėjas – Šiaulių miesto savivaldybės taryba.
Direktorius – Petras Slonksnis
Pavaduotoja – Gedutė Grigaliūnaitė
Istorija
Šiaulių vaikų dailės mokykla įkurta 1967 m. Pirmaisiais metais ji glaudėsi Šiaulių septintosios vidurinės mokyklos pusrūsyje, vėliau buvo įkurdinta P. Bugailiškio name Žemaitės gatvėje. 1977 m. mokykla perkelta į naują pastatą Gumbinės gatvėje.
Veikla
Šiaulių dailės mokykloje kasmet mokosi apie 550 mokinių. Mokykloje dirba 17 mokytojų, dauguma jų – profesionalūs dailininkai. Mokykloje vykdomos pradinio ir pagrindinio kursų neformaliojo dailės ugdymo programos. Į pradinį kursą priimami 10-11 metų mokiniai. Jiems dėstomas dailės pažinimas, skulptūra ir grafika – iš viso 8 pamokos per savaitę.
Į pagrindinį ugdymo kursą priimami 12 metų, penkias bendrojo lavinimo mokyklos klases baigę mokiniai. Mokomasi ketverius metus, 10 pamokų per savaitę. Dėstomi dalykai: piešimas, tapyba, skulptūra, kompozicija ir menotyra. Paskutiniaisiais – ketvirtaisiais mokymosi metais mokiniai turi galimybę pasirinkti dailės šaką ir atlikti baigiamąjį akvarelės, aliejinės tapybos, grafikos, medžio skulptūros, keramikos, tekstilės, odos plastikos kūrybinį darbą. Mokiniams, atlikusiems pagrindinio ugdymo kurso programines užduotis, išduodami neformaliojo vaikų švietimo pažymėjimai.
Mokinių vasaros kūrybinė praktika organizuojama stacionariose ir dienos stovyklose. Mokiniai dalyvauja miesto, šalies bei tarptautinėse parodose ir konkursuose, yra tarptautinių ir respublikinių vaikų piešinių konkursų laureatai. Dalius Pocevičius – Karalienės Mortos premijos laureatas.
Dėstytojai
Mokykloje dėstė: Eduardas Juchnevičius, Birutė Kasperavičienė, Kazys Kasperavičius, Nijolė Ošurkovienė, Vladimiras Ošurkovas, Sigitas Prancuitis, Jonas Sidaravičius, Ligija Stalevičienė, Raimondas Juozas Trušys, Antanas Visockis ir kiti.
Mokykloje dėsto: Rinaldas Damskis, Arvydas Masiulis, Irena Šliuželienė, Vilius Šliuželis, Ugnius Ratnikas, Viktorija Visockytė, Kristina Rupšienė, Ernesta Šimkienė, Eglė Bičkienė, Audronė Grosienė, Gitana Kaltanienė, Daina Dambrauskienė, Jolita Udrienė, Dalvytis Udrys, Vidmantas Zarėka, Akvilė Gulbinienė, Dainius Kulnys.
Auklėtiniai
Mokyklą baigė: Nijolė Sitonytė, Darius Jakubauskas, Vilmantas Dambrauskas
Almantas Savonis
Almantas Savonis (1970 m. sausio 6 d. Druskininkuose, Lietuvos TSR) – Lietuvos rankininkas, ilgametis Lietuvos vyrų rankinio rinktinės narys, kapitonas.
Karjera
A.Savonis sportinę karjerą pradėjo nuo 3 klasės. Iki Druskininkų Ryto gimnazijos 9 klasės puikių fizinių duomenų vaikiną treniravo Sporto mokyklos treneris Antanas Andrijauskas. Šoklų, lankstų, įgimtos žaibiškos reakcijos druskininkietį pastebėjo Kauno Granito meistrų komandos treneriai ir pasikvietė mokytis sportinėje klasėje Kaune, kur jis baigė vidurinę mokyklą. Vaikinas pagarsėjo ne tik kaip puikus vartininkas, bet ir kaip lengvaatletis, tapęs Kauno miesto šuolių į aukštį čempionu.