cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Indonezija
Ginkluotosios pajėgos
Indonezijos ginkluotąsias pajėgas sudaro armija, karinis jūrų laivynas su jūrų pėstininkų korpusu ir oro pajėgas. Aktyvų personalą sudaro 400 000 karių. Gynybos išlaidos nacionaliniame biudžete 2018 m. sudarė 0,7 % šalies BVP. Indonezijos kariuomenė turi komercinių interesų ir fondų. Ginkluotosios pajėgos buvo suformuotos Indonezijos tautinės revoliucijos metu, kai išvien su neformalia milicija kovėsi partizaniniai būriai. Kariuomenė nuo pat įkūrimo turėjo reikšmingą politinę įtaką, pasiekusią aukščiausią tašką valdant Suhartui. 1998 m. politinės reformos apėmė formalių Indonezijos ginkluotųjų pajėgų atstovų pašalinimą iš įstatymų leidybos (iki tol kelios vietos asamblėjoje būdavo paliekamos kariuomenės atstovams). Nors ir gerokai sumažėjusi, kariuomenės įtaka Indonezijos politikoje išlieka.
Administracinis suskirstymas
thumb|right|400px|Indonezijos provincijos Indonezija suskirstyta į 30 provincijų, taip pat yra dvi specialiosios teritorijos – Ačehas ir Džokjakarta, ir viena sostinės miesto teritorija – Džakarta. Provincijos:
Geografija
300px|thumb|Indonezijos žemėlapis
Palei pusiaują išsidėsčiusi salų grandinė pagal plotą ir gyventojų skaičių yra didžiausia pietryčių Azijos šalis bei didžiausia salų šalis. Indonezija pagal gyventojų skaičių yra ketvirta pagal dydį pasaulyje. Indoneziją sudaro 17-18 tūkst. salų, iš kurių apie 6000 yra gyvenamos. Didžiausios salos – Borneo, Java, Sumatra, Sulavesis. Daugiausiai gyventojų turinčios salos yra Java, kur gyvena apie pusę šalies gyventojų, Sumatra, Borneo (jos dalis priklauso Malaizijai ir Brunėjui), Naujoji Gvinėja (jos dalis priklauso Papua Naujajai Gvinėjai) ir Sulavesis. Indonezija išsidėsčiusi ant tektoninių plokščių sandūrų, dėl to čia dažni žemės drebėjimai ir su jais susiję cunamiai. Indonezijoje taip pat daug ugnikalnių, iš kurių garsiausias – Krakatau, esantis tarp Sumatros ir Javos. Aukščiausia vieta – Džajos k. (4884 m., Naujoji Gvinėja).
thumb|left|[[Semeru ir Bromo ugnikalniai Javoje]]
Upės vandeningos. Svarbiausios: Kapujas, Baritas, Flajus. Ežerai nedideli, daugiausia vulkaniniai. 65 % šalies ploto dengia tropiniai miškai. Pietuose yra savanų. Flora ir fauna ženkliai skiriasi tarp Kalimantano, Balio ir vakarinių salų iš vienos pusės ir Sulavesio, Lomboko ir toliau į rytus esančių salų iš kitos pusės. Ši ekologinė riba vadinama Volaso linija, pagal jos atradėją. Ši linija dažnai laikoma Azijos ir Australazijos riba.
Didžiausi Indonezijos miestai po sostinės Džakartos − Surabaja, Medanas, Palembangas ir Semarangas.
Klimatas
Klimatas – subekvatorinis ir ekvatorinis; jūrinis. Temperatūros lygumose per metus svyruoja apie 25-27 °C, kalnuose – vėsiau. Metinis kritulių kiekis 2000-4000 mm (beveik visoje šalyje lyja ištisus metus, tik pietuose buna neilgas sausasis sezonas).
Biologinė įvairovė ir aplinkosauga
Indonezija pagal bendrą endeminių rūšių skaičių nusileidžia tik Australijos žemynui: 36% iš 1531 paukščių rūšių ir 39% iš 515 žinduolių rūšių Indonezijoje yra endeminės. Šalis turi 80 000 km pakrantės liniją. Šalyje yra daugybė jūros ir pakrančių ekosistemų, įskaitant paplūdimius, kopas, estuarijas, mangroves, koralinius rifus, jūržolynus, pakrantės purvo lygumas, dumblynus ir mažų salelių ekosistemas. Indonezija turi didžiausią pasaulyje koralinių rifų žuvų įvairovę - vien rytinėje Indonezijoje jų yra daugiau nei 1650 rūšių.
Ekonomika
thumb|left|Žvejų valtis Pelubahan Ratu thumb|left|Maisto produktai Balio turguje
Indonezijoje yra rinkos ekonomika, kurioje valstybė užima svarbų vaidmenį. Daugiau nei 164 valstybinės įmonės priklauso valstybei, kuri taip pat administruoja daugelio pagrindinių prekių kainas.
Indonezija – agrarinė šalis su stipria kalnakasybos pramone. Daugelį ūkio šakų (kalnakasybą, apdirbamąją pramonę, miškų ūkį) kontroliuoja užsienio (ypač Japonijos ir JAV) kapitalas.
Indonezija priklauso naftą eksportuojančių šalių organizacijai (OPEC) ir yra 15-oje vietoje pasaulyje pagal naftos gavybą (sudaro 2,4 % pasaulinės naftos gavybos).
Pagrindinės pramonės šakos: naftos ir dujų, tekstilės (medvilnės verpimo ir audimo, trikotažo, kapoko, sizalio apdirbimo), siuvimo, odos ir avalynės gamybos. Taip pat kalnakasybos, statybinių medžiagų (ypač cemento), chemijos (mineralinių trąšų, padangų), maisto (ryžių valymo, tabako, cukraus, arbatos, aliejaus). Yra kaučiuko pirminio apdirbimo ir jo dirbinių gamybos pramonė. Turizmas.
Demografija
thumb|right|Vaikai Balyje thumb|right|Didžioji Medano mečetė thumb|right|Džakarta
Indonezijoje gyvena daugiau kaip 150 tautų, iš kurių didžiausios: javiečiai, sundai, mandūriečiai, Indonezijos malajai, batakai, dajakai, baliečiai. Irian Džajos šiauriniame krante gyvena melaneziečiai, o vidiniuose rajonuose – papuasai. Miestuose ir plantacijų rajonuose yra kinų (daugiau nei 4 mln.), arabų (100 000), indų, pakistaniečių, olandų. Miestuose gyvena 17 % žmonių.
87 % tikinčiųjų – musulmonai sunitai. Indonezija yra didžiausia pasaulyje musulmoniška šalis pagal musulmonų gyventojų skaičių. Šalyje yra krikščionių (katalikų – 3 % ir protestantų – 6 %), hinduistų (2 %, daugiausia – Balio saloje), budistų (1 %), konfucianistų.
Kultūra
Indonezijos menui turėjo įtakos keletas kultūrų. Pvz., garsūs Javos ir Balio šokiai susiję su hinduistine kultūra ir mitologija. Gerai žinomi ir Javos bei Balio lėlių šešėlių teatrų pasirodymai, kuriuose vaizduojami mitologiniai įvykiai. Daugelis salų žinomos savo specifiniais batik ir ikat technologijų drabužiais.
Indonezija kultūriškai yra daugialypė ir joje gimė daug muzikos formų, labiausiai iš jų žinoma Javos, Sumatros ir Balio muzika. Garsiausia yra centrinės bei rytų Javos ir Balio gamelan ansamblių grojama tradicinė muzika. Labai populiarus yra modernus muzikos stilius Dangdut bei susijęs šokio stilius. Dangdut toks populiarus, kad naudojamas daugelyje politinių kampanijų, siekiant patraukti didesnės audiencijos dėmesį.
Žymiausias šiuolaikinis Indonezijos rašytojas yra Pramoedya Ananta Toer, Magsaysay premijos laureatas ir vienas iš kandidatų į Nobelio premiją literatūros srityje. Kitas žymus autorius – „45 kartos“ autorių grupės, kurios nariai aktyviai dalyvavo Indonezijos nepriklausomybės judėjime, narys poetas Chairil Anwar.
Nuorodos
Bendros nuorodos: Žemėlapiai:
Lendovo Budai
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. XIX a. pabaigoje kaime buvo 7 namai ir 48 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 9 namai ir 72 gyventojai, iš kurių 31 vyras ir 41 moteris. 2008 m. buvo 9 namai ir 44 gyventojai.
Barbadoso istorija
Barbadoso istorija – Barbadoso salos istorija nuo seniausių laikų iki dabar. Kiti žinomi Barbadoso istoriniai pavadinimai buvo Portugalijos Vakarų Indijos ir Britų Vakarų Indijos.
Archeologiniai duomenys rodo, kad sala galėjo būti apgyvendinta apie 1600 m. pr. m. e. Aravakai į salą atvyko apie 400-350 m. pr. m. e. Juos užkariavo karibai kas matoma pagal ženklų gyventojų skaičiaus sumažėjimą apie 1200 m. Aravakai salą vadino Ichirouganaim.
Salą 1513 m. lankė portugalai (Pedro a Campos), 1519 m. ispanai, 1605 m. anglai, tačiau tik 1625 m. buvo įsteigta pirmoji kolonija. Pirmieji Anglijos kolonistai salą rado neapgyvendintą. Gegužės 14 d. pirmo į salą atvykusio laivo kapitonas buvo John Powell. Pirma gyvenvietė įkurta 1627 m. vasario 17 d. netoli Houltauno (anksčiau vadinosi Džeimstaunu). Miestą įkūrė kapitonas John Powell su 80 kolonistų ir 10 juodaodžių vergų. Prie Anglijos galutinai prijungta 1652 m. Sala stipriai nukentėjo nuo audrų ir žemės drebėjimų 1675 m., 1694 m., 1780 m., 1831 m., taip pat nuo 1816 m. vergų sukilimo.
1885 m. sala tapo atskira kolonija. 1927 m. čia gyveno 170 000 gyventojų, iš jų 90 proc. sudarė negrai ir mulatai.
1958-62 m. ji tapo Vest Indijos nare. Iki 1966 m., kai gavo nepriklausomybę Barbadoso sala liko Anglijos kolonija su parlamentine vyriausybe. 1986–1994 m. ją valdė Demokratinė darbo partija, kai 1994 m. Barbadoso darbo partija, kurios vadovas buvo Ovenas Arturas, laimėjo įstatyminę daugumą. Jo partija laimėjo 1999 ir 2003 m. rinkimus.
Balys Matulionis
Balys Matulionis (1895 m. gegužės 21 d. Antakalniuose, Utenos valsčius – 1974 m. gruodžio 1 d. Barbertone, Ohajas) – Lietuvos gydytojas, visuomenės veikėjas. Jono Matulionio brolis.
Biografija
1919 m. baigęs Petrogrado karo medicinos akademiją grįžo į Lietuvą. Studijuodamas priklausė korporacijai „Fraternitas Lithuanica“, buvo Petrogrado lietuvių studentų draugijos pirmininkas. Kaip „Grūdo“ draugijos įgaliotinis lietuvių pabėgėlių reikalams 1917 m. važinėjo po Rusiją, organizavo lietuvių mokyklas ir prieglaudas. 1917 m. Liaudininkų partijos atstovas Rusijos lietuvių seime Petrograde.
1920–1940 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje. 1927–1938 m. Kauno karo ligoninės vyr. gydytojas ir jo pastangomis įsteigto Fizioterapijos skyriaus vedėjas. 1938–1940 m. Karo ligoninės konsultantas, medicinos tarnybos pulkininkas. Daug prisidėjo prie Birštono, Pasvalio ir Likėnų versmių tyrimo, Birštono ir Likėnų kurortų tvarkymo.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, britų Raudonojo Kryžiaus sanatorijos Bad Reburge vedėjas. 1949 m. atvyko į JAV. Dirbo gydytoju Valum Lake (Rod Ailandas) sanatorijoje. Suredagavo knygą „Fraternitas Lithuanica 1908–1958 m.“ (išspausdinta 1958 m. Putname).
Taboras (Ukmergė)
Taboras – buvęs kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 7 km nuo Paobelio.
Leonas Antanas Maskoliūnas
Leonas Antanas Maskoliūnas (Maskaliūnas, g. 1927 m. balandžio 2 d. Rokiškis) – JAV lietuvių visuomenės veikėjas.
Biografija
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1946–1949 m. studijavo inžineriją Pabaltijo universitete Hamburge–Pineberge. 1950 m. persikėlė į JAV. 1952 m. baigė Ilinojaus universitetą.
Vienas skautų „Vyčio korporacijos“ Pabaltijo ir Ilinojaus universitetuose steigėjų. Ilinojaus universitete su kitais įkūrė Lietuvių studentų sąjungą. Nuo 1955 m. inžinierius. 1963–1973 m. JAV inžinerinės bendrovės Bankoke viceprezidentas, 1973–1977 m. Pietų Korėjoje – Tolimųjų Rytų biuro vedėjas. 1977 m. su kitais lietuvių inžinieriais įsteigė biurą Teherane. Vėliau dirbo Kuveite, nuo 1980 m. – Saudo Arabijoje. Nuo XX a. devinto dešimtmečio pab. rengė projektus pagal JAV kariuomenės ir laivyno bei tarptautinių bankų užsakymus.
Džizakas
Džizakas − miestas Uzbekijos rytuose, Sanzaro upės slėnyje. Džizako vilajeto administracinis centras. Miestas įsikūręs prie Samarkando−Chavasto (Syrdarjos vilajetas) geležinkelio ir plento. Plėtojama medvilnės, tekstilės, maisto, statybinių medžiagų pramonė.
Apolonas
thumb|200px|Apolonas groja lyra Apolonas (gr. Ἀπόλλων) graikų mitologijoje – Dzeuso ir Leto sūnus, romėnų mitologijoje – Jupiterio ir Latonės sūnus. Apolonas – saulės šviesos dievas, muzikos, poezijos globėjas, mūzų choro vadovas ir pats įžymus muzikantas. Žinomas kaip dievas pranašautojas ir gydytojas. Etruskų mitologijoje žinomas kaip Aplas (Aplu).
Pagal graikų mitologiją Apolonas turėjo dvynę seserį Artemidę, medžioklės deivę. Vėlesniais laikais jis buvo prilyginamas Helijui, saulės dievui, arba jo seseriai Selenei, mėnulio deivei.
Vaizduojamas su lanku ir strėlėmis (auksinės strėlės simbolizuoja saulės spindulius, iš čia jo pravardė „auksalankis“).
Etimologija
Apolonas gali būti kilęs iš ikihelenistinio junginio „Apo-ollon“, tikėtinai susijusiu su archajišku veiksmažodžiu „Apo-ell“ ir pažodžiui reiškiančiu „tas, kuris be alkūnių“, t. y. „išsklaidantis“. Jo pagrindinė ypatybė išsklaidytojas, nusako visas dievo įtakos sferas.
Gimimas
Kada Hera (Dzeuso žmona) sužinojo, kad Letonė (Apolono mama) yra nėščia ir Dzeusas, Heros vyras, yra vaiko tėvas, uždraudė Leto gimdyti vaiką žemyne ar bet kurioje saloje. Ji surado plaukiojančią Delo salą, kuri nebuvo nei žemynas, nei tikra sala, ir ten pagimdė. Sala buvo apsupta gulbių. Už dėkingumą Delo sala buvo apsaugota keturiais piloriais. Vėliau sala tapo šventa Apolonui.
Sklerotis
Iš skleročio palankiomis sąlygomis išauga grybas. Dažnai skleročiai pasirenka vabzdžių lavonus, negyvus grybus ir kt. Skleročio biologinė paskirtis - išsaugoti ir pratęsti rūšies egzistavimą.
Apolonas
Gimimas
Pagal kitą versiją, Hera pagrobė Eileitiją, vaikų gimimo ir gimdyvių deivę, neleisdama taip Leto pagimdyti. Kiti dievai privertę Herą paleisti ją. Vienaip ar kitaip Artemidė gimė pirmoji ir padėjo gimti Apolonui.
Sklerotis
Kai kurių grybų, pvz., skalsiagrybių (Claviceps purpurea), ausūnių (Peziza badia), skylėtbudžių (Polyporus), plempių (Collybia) grybiena nepalankiomis sąlygomis sudaro skleročius.
Apolonas
Gimimas
Kita versija teigia, kad Artemidė gimė prieš Apoloną viena diena anksčiau, Ortigijos saloje ir padėjusi Leto perkirsti jūrą, keliaujant į Delo salą, o kitą dieną gimė Apolonas.
Vaikystė
Dar būdamas vaikas Apolonas užmušė ištvirkusį drakoną Pitoną, kuris gyveno Delfuose šalia Kastalijos upokšnio.
Admetas
Už tai, kad Apolonas užmušė Pitoną, jis buvo nubaustas – devyneriems metams išvarytas iš Olimpo. Per tą laiką jis tarnavo piemeniu karaliui Admetui iš Ferajos Tesalijoje. Kadangi Admetas buvo geras Apolonui, dievas pažadėjo jam, kad kai ateis laikas Admetui mirti, vietoje jo bus leista mirti kitam. Vėliau Admetas įsimylėjo Alkestidę. Jos tėvas buvo karalius Pelėjas. Jis pasakęs, kad tik tada duosiąs sutikimą jų vedyboms, jeigu Admetas vadelios kovos vežimą, traukiamą liūtų, šernų ir kitų laukinių gyvūnų. Apolonas padėjo Admetui įvykdyti užduotį ir pora susituokė. Kai atėjo laikas Admetui mirti, Alkestidė sutiko mirti vietoje jo, bet įsikišo Heraklis ir abiem sutuoktiniams buvo leista gyventi.
Kai Apolonas grįžo po devynerių metų, jis atėjo užsimaskavęs kaip delfinas ir atsivežė Kretos dvasininkus, kurie padėjo įkurti kultą Delfuose. Jis taip pat palaimino Delfų orakulo dvasininkę, padarydamas ją pačia garsiausia ir tiksliausia pranašautoja tuo metu Graikijoje.
Dafnė
Užmušęs Pitoną, Apolonas pamatė ir įsimylėjo Dafnę, medžio nimfą. Erotas į ją iššovė abejingumo strėlę. Dafnė išsigando ir pabėgo. Apolonas vijosi driadę Dafnę, Penėjo dukterį, kuri jį atstūmė. Erotas, pavydėdamas Apolono meistriškumui valdyti lanką, savo strėle sukėlė Apolono aklą meilę. Erotas tvirtino, kad jį erzina Apolono dainavimas. Dafnė meldė pagalbos iš upės dievo Penėjaus, ir šis ją pavertė lauro medžiu, kuris Apolonui tapo šventas.
Niobė
Niobė, Amfiono žmona, Tėbų karalienė, gyrėsi esanti viršesnė už Leto, nes jis turėjo keturiolika vaikų – septynis berniukus ir septynias mergaites (niobidus), tuo tarpu Leto turėjo tik du – Apoloną ir Artemidę. Apolonas užmušė jos sūnūs, kai šie užsiiminėjo atletika, paskutinis iš jų maldavęs pasigailėjimo. Artemidė užmušė Niobės dukteris. Apolonas ir Artemidė naudojo užnuodytas strėles, nors pagal kitas versijas kelių pasigailėjo (dažniausiai minima, kad Chlorisos). Amfionas buvo užmuštas Apolono prie savo negyvų sūnų arba pats nusižudė. Priblokšta Niobė pabėgo į Sipliono kalną esantį Mažojoje Azijoje ir buvo paversta akmeniu, kai verkė, arba pati nusižudė. Jos ašaros tekėjo į Achelojo upę. Dzeusas sustingdė visus Tėbų žmones, kad niekas negalėtų palaidoti niobidų, devintą dieną po jų mirties dievai patys juos palaidojo.
Panas
Panas iškvietė į muzikos dvikovą Apoloną, lyros dievą, norėdamas išmėginti, kuris iš jų geresnis muzikantas. teisėju pasirinko kalno dievą Tmolą. Panas pūtė švilpyne savo paprastą, nuoširdžią melodiją, suteikdamas didelį pasitenkinimą sau ir savo pasekėjui Midui, kuris tuo metu buvo šalia. Kai Apolonas užgrojo savo lyra, Tmolas iškart nusprendė, kad Apolonas laimėjo. Visi, buvę šalia, su tuo sutiko. Tik Midui nepatiko sprendimas ir sukėlė abejonę sprendimo teisingumu. Apolonas, supykęs dėl tokio Mido įžūlumo, jo ausis pavertė asilo ausimis.
Gigantomachija
Gigantomachijoje Apolonas užmušė gigantą Porfirioną, kai atskubėjo gelbėti Delo salos ir jos nimfų. Apolonas ir Heraklis peršovė po akį Efialtui, kuris vėliau mirė sušaudytas strėlių.
Apolonas ir Hermio gimimas
Dievas Hermis anksti subrendo. Tik gimęs, vidurdienį, jis sukūrė lyrą, išdrožė iš vėžlio kiauto, temstant jis pavogė 15 karvių iš Apolono bandos. Gudriai paslėpęs vogtus gyvulius oloje, kūdikis su nekalta šypsenėle atsigulė į lopšį. Įsiutęs Apolonas surado Hermį ir nuvedė teisti pas Dzeusą. Dzeusas liepė Hermiui grąžinti karves. Išgindamas jas iš olos, Apolonas išgirdo nuostabią muziką. Hermis grojo savo sukurta lyra. Sužavėtas Apolonas iškeitė karves į paprastą, bet jam iki šiol nematytą instrumentą.
Marsijas
Marsijas buvo satyras, kuris iškvietė Apoloną į muzikinę dvikovą. Marsijas pralaimėjo, o už išpuikimą mesti dievui iššūkį, jam gyvam nudyrė odą oloje netoli Kalaenajos Frygijoje. Jo kraujas pavirto į upę Marsiją.
Velnio akmuo (festivalis)
„Velnio akmuo“ – Anykščiuose vykstantis kasmetinis sunkiosios muzikos festivalis.
Vieta
thumb|220px|Pagoniško metalo grupės [[Obtest koncertas festivalio metu, 2009 m.]] Festivalis vyksta Dainavos slėnyje Anykščiuose, ant Šventosios upės kranto. Festivalio pavadinimas kilo iš šalia esančio Puntuko akmens – pagal padavimą velnias Puntuko akmenį kėsinosi užmesti ant Anykščių bažnyčios, bet pragydus gaidžiams jį pametė.
Turinys
Festivalis „Velnio akmuo“ sutraukė didelę minią metalo gerbėjų, 2009 m. festivalyje jų susirinko apie 1900. Atvykus į festivalį galima įsikurti specialiai paruoštuose palapinių miesteliuose. Festivalyje vyksta tinklinio varžybos, galima maudytis Šventosios upėje. Po festivalio vyksta velniškiausios nuotraukos konkursas, į kurį festivalio dalyviai siunčia savo nuotraukas iš festivalio.
Svarbiausi festivalio turiniui keliami kriterijai – aktualumas, kūrybiškumas, profesionalumas. Devilstone festivalyje gyva muzika atliekama penkiuose scenose (Gama scena, Rytų scena, Vakarų scena, Turbo scena, Barbablu scena). Čia kasmet pasirodo 35–50 užsienio ir Lietuvos grupių. Festivalio metu dalyviai gali užsiimti muzikinio meistriškumo pamokomis, dirbtuvėmis, tinkliniu, futbolu, kino seansais, aplankyti menininkų parodas.
2009 m. festivalyje dalyvavusios grupės
2009 m. festivalyje dalyvavo šios grupės:
Sepultura (Brazilija), Keep of Kalessin (Norvegija), Code (Norvegija, Anglija), Sinister (Olandija), Azarath (Lenkija), Bilocate (Jordanija), Trauma (Lenkija), Obtest, (Lietuva), Crocel (Danija), Diabolical (Švedija), Frailty (Latvija), Heaven Grey (Latvija), Leprous (Norvegija), Luctus (Lietuva), Nahash (Lietuva), Saples (Lietuva), Stranger Aeons (Lietuva), The Prowlers (Italija), ŽAS (Lietuva).
Žibintas (mėnraštis)
Žibintas – Vilkaviškio Aušros vidurinės mokyklos moksleivių mėnraštis, einantis nuo 1992 m. gruodžio mėn. Vilkaviškyje.
Istorija
Tiražas 1992 m. – 700 egz., 1997 m. – 300 egz.
Dubnikas
Dubnikas  – kaimas Lenkijos rytuose, Vlodavos valsčiuje, Vlodavos apskrityje, Liublino vaivadijoje.
Šinkūnai
Šinkūnai  – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Siesikų, Šinkūnų ežero (Ilgajo) pakrantėje. Pro kaimą eina kelias. Pietinėse apylinkėse teka Armona, Drungė, Kliepšė, yra užakęs Armonos ežerėlis, tolėliau – Kryto ežeras su pelke ir Siesikų ežeras. Rytuose yra pažeistas Šinkūnų piliakalnis (amžius: I t-metis – II t-mečio pr., XVII–XVIII a.), buvęs Šinkūnų malūnas. Rytuose siekia Seveikių mišką ir Strauzgėlės upelį. Šalia kelio stovi du mediniai kryžiai. Kaimo turizmo sodyba „Ilgajis“.
Etimologija
Šinkūnų kaimo pavadinimas kilęs iš asmenvardžio – buvusio tėvavardžio Šinkūnas (Šinkaus sūnus). Asmenvardis Šinkus yra krikštavardžio Simonas liaudinis variantas (< iš hebrajiško vardo Šim’on – „Dievas išklausė“).
Gargždų Minijos progimnazija
Gargždų „Minijos“ progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Gargžduose, P. Cvirkos g. 25, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 191788974.
Filialai:
Istorija
miniatiūra|left|Mokyklos jubiliejus – 75 metai
1945 m. vasario 20 d. įkurta Gargždų progimnazija, 1949 m. ji reformuota į vidurinę mokyklą, mokėsi 202 mokiniai. 1951 m. išleista pirmoji abiturientų laida. 1965 m. mokykla įsikuria naujame pastate. 1972 m. pastačius kitą mokyklą (dab. Gargždų „Kranto“ pagrindinė mokykla), tampa Gargždų 1-ąja vidurine mokykla. 1988 m. mokykla gavo buvusio 2-ojo lopšelio-darželio patalpas, kuriose dabar dirba pradinės klasės.
1998 m. mokykloje įsteigtos trys suaugusiųjų klasės. 1998 m. rugsėjo 1 d. LR švietimo ir mokslo ministro įsakymu mokyklai leista dirbti pagal profilinio mokymo modelį. 1999 m. gruodžio 6 d. Klaipėdos rajono savivaldybės taryba suteikė mokyklai „Minijos“ vardą. 2003 m. pasirašyta bendradarbiavimo sutartis su Vėžaičių ir Dovilų pagrindinėmis mokyklomis. Mokykloje sėkmingai veikia savivaldos institucijos: mokyklos bei seniūnų tarybos, o nuo 2000 m. ir prezidentūra.
Mokiniai
Išleistos 54 laidos – 3337 abiturientai. Mokykloje dirba 23 buvę mokiniai, ją baigė akademikai Benediktas Juodka, Eduardas Vilkas, rašytojai Petras Dirgėla ir Povilas Dirgėla, literatūros kritikas Jonas Lankutis, poetė Dalia Kudžmaitė-Balsienė, teologijos daktaras Andrius Narbekovas, istorikas Saulius Kaubrys, technikos mokslų daktaras Antanas Dumbrauskas.
Zaborija
Zaborija – viensėdis Ignalinos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Naujojo Daugėliškio, prie Muno ežero.
Istorija
XX a. pr. įėjo į Novoaleksandrovsko apskritį. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Vidžių valsčius).
Oblivion (pasaulis)
thumb|right|Oblivion pasaulio žemėlapio fragmentas (Drebančiosios salos)
Oblivion – išgalvotas pasaulis – erdvė, kurio teritorijoje vyksta The Elder Scrolls IV: Oblivion žaidimo veiksmas. Oblivion yra aplink Nirn planetą ir prie Mundus pasaulio. Nirn planetai Oblivion yra kaip dangus, kuriame matomi visi kosminiai kūnai. Oblivion pasaulis yra daedra būtybių ir daedra princų tėvynė.
Daedra karalystės
Oblivion pasaulis yra padalintas į 16 karalysčių, kurias valdo daedra princai:
thumb|right|Mirusios žemės
right|thumb|Drebančiosios salos
thumb|right|Peryito duobės
thumb|right|Gaiar Alata
Kitos karalystės
Oblivion pasaulyje yra 3 daedra princams nepriklausomos karalystės:
Ryšys su Nirn
thumb|left|Vartai iš Nirn į Oblivion
Oblivion pasaulį su Nirn planeta jungia stebuklingi vartai, kuriuos gali atverti tik daedra princai ir labai galingi mirtingieji. Vienas iš galingųjų yra burtininkas Divayth Fyr. Iki 433 m. 3 eros, vartus nuo atsidarymo saugojo Uriel Septim šeimos „Karalių“ amuletas, tačiau po Urielio Septimo VII mirties amuleto jėga užgeso ir vartai atsivėrė.
Daedra būtybės, esančios Nirn planetoje, po savo mirties visada patenka į Oblivion, nes tik daedra moka stebuklingus burtus, kurie perkelia dvasią į savo tėvynę. Savo tėvynėje visos dvasios vėl tampa daedra ir vėl grįžta į Nirn.
Juozas Adomonis
Juozas Adomonis (1932 m. kovo 16 d. Seirijuose, Alytaus apskrityje – 2022 m. balandžio 29 d. Vilniuje ) – Lietuvos dailininkas keramikas.
Biografija
1947 m. baigė Skiemonių progimnaziją, 1947–1951 m. mokėsi Anykščių vidurinėje mokykloje. 1951–1957 m. studijavo LTSR dailės institute, įgijo meninės keramikos dailininko išsilavinimą.
1957–1961 m. Lietuvos lengvosios pramonės valdybos dailininkas. 1961–1962 m. Vilniaus modelių namų dailininkas. 1962–2010 m. Vilniaus dailės akademijoje dėstė keramikos disciplinas; 1974–1986 m. prorektorius, 1984–2001 m. Keramikos katedros vedėjas, nuo 1983 m. profesorius. Nuo 1957 m. buvo Lietuvos dailininkų sąjungos narys.
Kūryba
Sukūrė dekoratyvinės keramikos eksterjerui ir interjerui;
Kūriniai lakoniškų formų, architektoniški, stilizuoti, harmoningų spalvinių derinių, dažniausiai dengti matinėmis glazūromis. Nuo 1957 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje; tarptautinių keramikos simpoziumų (Čekija, Vengrija) dalyvis; 1971 m., 1975 m. simpoziumo Vilniuje organizatorius.
Lietuvos piliečių aljansas
Lietuvos piliečių aljansas, LPA – Lietuvos politinė partija.
Istorija
1996 m. buvo įkurtas Lietuvos tautinių mažumų aljansas, 1997 m. pervadintas į Lietuvos piliečių aljansą. 1996 m. rugpjūčio 14 d. partija įregistruota Teisingumo ministerijoje. Aljansas veikė kaip atsvara Lietuvos rusų sąjungai ir Lietuvos lenkų rinkimų akcijai.
1997 m. savivaldybių rinkimuose Visagine laimėjo 9 vietas, Vilniaus mieste – 10, Klaipėdoje – 7 ir Šalčininkuose – 1 mandatą. 2000 m. gavo tik 3 mandatus Visagine.
2005 m. pasivadino Lietuvos piliečių sąjunga, kuriai vadovauti pradėjo Seimo narys Henrikas Žukauskas, o 2006 m. tapo Pilietinės demokratijos partija.
Vėliučionių pagrindinė mokykla
Vilniaus rajono Vėliučionių pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniaus raj., Vėliučionyse, Vėliučionių g. 6, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba ir lenkų kalba. Įstaigos kodas 191321725. Steigėjas Vilniaus rajono savivaldybės taryba.
Istorija
Kai 1949 m. Vėliučionių dvaro rūmuose įsikūrė nepilnamečių kolonija (dabar Vėliučionių vaikų socializacijos centras), kaimelyje gyveno apie 400 gyventojų. Mokyklos nebuvo, todėl darbuotojų ir kaimo vaikai mokėsi kartu su nepilnamečių kolonijos auklėtiniais. Tik 1954 m. Vėliučionių kaime atidaryta pradinė mokykla lietuvių ir rusų kalbomis. Mokyklai buvo skirti du kambarėliai mediniame name. Jos vedėju ir mokytoju rusiškoms klasėms paskirtas Leonid Ivanovič Udovenko. Lietuviškas klases iki 1961 m. mokė mokytoja Aldona. 1963 m. vėl atidarytos lietuviškos klasės. 1969 m. mokykla persikelė į nebaigtą statyti mūrinį pastatą, kuris užbaigtas tik 1972 m.
1989 m. vedėjas–mokytojas L. Udovenko išleistas į užtarnautą poilsį. Jį pakeitė Valentina Dgil, pradžioje kaip vedėja – mokytoja, o vėliau mokytoja rusiškoms klasėms. Mokykla 1993 m. pavadinta Vėliučionių pagrindine mokykla. Mokykla dirba dviem pamainom. Kadangi visiems vietos neužtenka, lietuviškos klasės mokosi globos namų patalpose. Naudojasi jų fizikos, chemijos, darbų bei muzikos kabinetais, sporto sale.
Mokykloje veikia choro, šokių, dramos, darbščiųjų rankų būreliai.
Korėjietiškas serialas
Korėjietiškas serialas arba korėjietiška drama – draminis televizijos serialas korėjiečių kalba. Daug tokių serialų išpopuliarėjo Azijoje, prisidėdami prie „Korėjos bangos“ fenomeno, žinomo kaip Hallyu ir „serialų karštinės“  kai kuriose šalyse. Patys populiariausi Korėjos serialai taip pat išpopuliarėjo kitose pasaulio regionuose kaip Lotynų Amerika, Vidurinieji Rytai ir kitur.
Siužetas
Apskritai, yra du pagrindiniai korėjietiškų serialų žanrai. Pirmasis žanras primena vakarietiškas muilo operas su trumpesniu, nutrūkstamu siužetu, bet be akivaizdžių seksualinių užuominų, dažnai sutinkamų vakarietiškuose serialuose. Tipiškai, šios serijos pristato konfliktus, susijusius su piniginėmis derybomis, santykiais tarp šeimos narių (dažniausiai tarp motinos ir žento/marčios). Taip pat, dažnai įtraukiami komplikuoti meilės trikampiai, kuriuose serialo herojė paprastai įsimyli pagrindinį veikėją „blogą berniuką“, kuris su ja blogai elgiasi. Šių serialų trukmė – paprastai nuo 16 iki 100 epizodų (dažniausiai neviršija 200).
Kitas populiarus žanras – korėjietiški istoriniai serialai (taip pat žinomi kaip sa geuk), kurie yra kuriami, dramatizuojant Korėjos istoriją. Korėjietiškuose istoriniuose serialuose paprastai figūruoja labai komplikuoti siužeto vingiai su detaliai pasiūtais kostiumais, dekoracijomis ir specialiaisiais efektais. Kovos menai, kovos su kardais ir jojimo menas yra svarbūs korėjietiškų istorinių serialų komponentai. Korėjietiški serialai, tiek istoriniai, tiek modernūs, pasižymi tobula kokybe, ryškiais veikėjais ir protingu scenarijumi, bet labai priklauso nuo archetipinių simbolių naudojimo.
Lopiene Ježė
Lopiene Ježė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Novės Piekutų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Kaimas įkurtas XV a. amžiuje. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 26 namai ir 136 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 28 namai ir 133 gyventojai, iš kurių 2 stačiatikiai ir 6 žydai. 2006 m. buvo 25 namai ir 135 gyventojai.
Darlington FC
Darlington FC – Anglijos futbolo klubas iš Darlingtono.
Istorija
Įkurtas Darlingtono pradinėje mokykloje. 1889 m. pradėjo žaisti šiaurės lygoje, kurią laimėjo 1896 m. ir 1900 m. 1908 m. tapo profesionaliu klubu, pradėjo žaisti šiaurės rytų lygoje.
Stadionas
Klubas namų rungtines žaidžia Darlingtono Arenos stadione, kuris buvo atidarytas 2003 m., turi 25 500 sėdimas vietas. Nuo 1883 m. iki 2003 m. žaidė Feethams stadione, kuris buvo nugriautas.
Anglai (senoji tauta)
Anglai (, Engle; ) – germanų gentis, kuri suteikė savo vardą Angelno regionui (dabar Šlėzvigo-Holšteino žemėje, Vokietijoje). Danai V a. išstūmė anglus, jutus ir saksus iš Jutlandijos pusiasalio. Dalis anglų kartu su saksais ir jutais įsikūrė dabartinėje Didžiosios Britanijos teritorijoje Romos imperijos saulėlydžio metu. IX a. prie saksų žemių prijungęs anglų teritorijas Vesekso karalius Alfredas Didysis pasivadino anglosaksų karaliumi. Anglų genties vardas davė pradžią pavadinimui „Anglija“.
Pasak Tacito, rašiusio apie 100 m. e. m., į rytus nuo langobardų ir semnonų, gyvenusių prie Elbės upės, gyveno anglais (Anglii) vadinama tauta.
Etimologija
Pirmą kartą anglai lotynizuota forma Anglii buvo paminėti Tacito veikale „Germanija“. Manoma, kad vardas yra kilęs iš vietovės, kurioje jie iš pradžių gyveno, – Angelno pusiasalio – pavadinimo.
Buvo iškeltos kelios pavadinimo etimologijos teorijos:
V a. visos germanų gentys, įsiveržusios į Britaniją ir kalbėjusios senąja anglų kalba (kuri buvo vadinama Englisc, Ænglisc arba Anglisc), buvo vadinamos Englisc, Ængle arba Engle. Englisc ir jų palikuonių anglų pavadinimai taip pat yra kilę iš indoeuropiečių prokalbės šaknies enǵ, reiškiančios žodį siauras.
Popiežius Grigalius I vienoje iš savo epistolų supaprastino lotynišką pavadinimą Anglii į Angli, kurio pastaroji forma tapo naudojama dažniausiai. Karaliaus Alfredo Didžiojo išverstoje Orozijaus „Pasaulio istorijoje“ anglų tautai apibūdinti vartojamas žodis Angelcynn. Beda naudoja žodį Angelfolc. Taip pat rašytiniuose šaltiniuose pasitaiko tokių formų kaip Engel, Englan, Englaland ir Englisc.
Tacitas
thumb|right|upright=0.9|[[Angelnas|Angelno ir Švanzeno pusiasaliai Vokietijoje]] thumb|right|upright=0.9|Galimos anglų ir jutų gyvenamosios vietos prieš jų migraciją į Britaniją Anksčiausiai anglai paminėti Tacito veikalo „Germanija“, parašyto apie 98 m. e. m., 40 skyriuje. Tacitas aprašo anglus (Anglii) kaip vieną iš atokesnių svebų genčių, palyginti su semnonais ir langobardais, gyvenusiais prie Elbės ir geriau žinomais romėnams. Jis priskyrė anglus į grupę, kurioje buvo ir kelios kitos to regiono gentys: reudigniai, avionai, varinai, jutai, svardoniai ir nuitonai. Visos jos gyveno už upių ir miškų pylimų, todėl nebuvo puolamos kitų genčių.
Tacitas nenurodo tikslios anglų gyvenamosios geografinės padėties, bet teigia, kad kartu su kitomis šešiomis gentimis jie garbino Nertą, arba Motiną Žemę, kurios šventovė buvo „saloje vandenyne“. Pakrantėje, kurioje, manoma gyveno anglai, yra pakankamai estuarijų, įlankų, upių, salų, pelkių ir žemapelkių, kad ji būtų buvusi neprieinama tiems, kurie nepažįsta šios vietovės, pavyzdžiui, romėnams, kurie teritoriją laikė nepažįstama, neprieinama, mažai apgyvendinta ir mažai ekonomiškai įdomia.
Dauguma mokslininkų mano, kad anglai gyveno Baltijos jūros pakrantėse, tikriausiai pietinėje Jutlandijos pusiasalio dalyje. Šį požiūrį iš dalies patvirtina senovės anglų ir danų tradicijos, susijusios su IV a. asmenimis ir įvykiais, ir tai, kad skandinavų, ypač švedų ir danų, religijoje aptinkama ryškių panašumų su Tacito aprašytu Nertos kultu.
Ptolemėjus
Ptolemėjus, rašęs apie 150 m. e. m., savo atlase „Geografija“ anglus aprašo gana painiai. Vienoje ištraukoje rašoma, kad Sueboi Angeilloi (graikiškas atitikmuo lotyniškam rašymui Suevi Angili) gyveno žemės ruože tarp šiaurinio Reino ir centrinės Elbės, bet, matyt, negyveno nė prie vienos iš šių upių. Į vakarus nuo jų, prie Reino, gyveno svebai langobardai, o į rytus, prie Elbės, – svebai semnonai. Tačiau, kaip nurodė danų filologas Gudmundas Šiutė, Ptolemėjaus atlase langobardai taip pat minimi kaip „Laccobardi“ ir nurodomi gyvenę kitoje vietoje, netoli Elbės ir saksų genčių. Ši teorija laikoma labiau tikėtina, o anglai tikriausiai taip pat gyveno tame regione. Dėl šios ištraukos neapibrėžtumo būta daug spekuliacijų dėl pirminės anglų buveinės.
Viena iš teorijų teigia, kad anglai ar dalis jų gyveno ar judėjo tarp kitų pakrančių gyventojų, galbūt sudariusių genčių konfederaciją iki pat Zalės upės baseino Unstruto slėniuose. Šiuose saksoniškuose rajonuose taip pat minimi fryzių ir varinų etniniai pavadinimai.
Antra galima teorija – šie Ptolemėjaus anglai apskritai nėra Šlėzvigo anglai. Anot Julijaus Pokorno, šaknis Angri tautos pavadinime angrivarai, žodžio dalis angr Norvegijos rajono pavadinime Hardangeris ir šaknis Angl tautos pavadinime Anglii yra kilę iš tos pačios šaknies, reiškiančios „sulenkti“, tačiau vartojamos skirtingiems dalykams apibūdinti. Kitaip tariant, vardų panašumas yra grynai atsitiktinis ir neatspindi jokio etninio bendrumo, išskyrus kad visi susiję su germanų tautomis. Gudmundas Šiutė, analizuodamas Ptolemėjų, mano, kad anglai paprasčiausiai buvo „perkelti“ dėl klaidos, atsiradusios Ptolemėjui naudojantis nepakankamais šaltiniais. Jis atkreipia dėmesį, kad anglai teisingai nurodyti gyvenę į šiaurės rytus nuo langobardų.
Viduramžių istoriografija
thumb|Sankt Peterburgo Beda, VIII a. Beda teigė, jog anglai, prieš atvykdami į Didžiąją Britaniją, gyveno žemėje, vadinamoje Angulu, „kuri yra tarp jutų ir saksų provincijų ir iki šiol nėra apgyvendinta“. Panašiai kalba ir Historia Brittonum. Karalius Alfredas Didysis ir metraštininkas Etelvardas sutapatino šią vietą su Angelnu, Šlėzvigo provincijoje, nors jos plotas galėjo būti didesnis, ir šis sutapatinimas sutampa su Bedos pateiktomis indikacijomis.
Norvegų jūrininko Otaro iš Halogalando pasakojime karaliui Alfredui Didžiajam apie dviejų dienų kelionę iš Oslo fjordo į Šlėzvigą, jis pranešė apie žemes dešiniojo borto priekyje, o Alfredas Didysis pasakojime pridėjo prierašą „šiose salose gyveno anglai prieš keliautojams čia atvykstant“. Tai patvirtina anglų ir danų tradicijos, susijusios su dviem karaliais – Vermundu ir Ofa iš Angelno, iš kurių kilo Mersijos karališkoji giminė ir kurių žygdarbiai siejami su Angelnu, Šlėzvigu ir Rendsburgu.
Danai išsaugojo įrašus apie du Šlėzvigo valdytojus, tėvą ir sūnų – Froviną ir Vigą, iš kurių teigė kilusi Vesekso karališkoji šeima. V a. anglai įsiveržė į Didžiąją Britaniją, po to jų vardas žemyne rašytinuose šaltiniuose nebeminimas, išskyrus tiuringiečiams išleisto teisinio kodekso pavadinime: Lex Anglorum et Werinorum hoc est Thuringorum.
Anglai minimi legendoje apie Grigalių I. Kaip pasakojama, Grigalius Deiroje, romėnų turguje, netikėtai pamatė anglų vaikų, kurie buvo pardavinėjami kaip vergai, grupelę. Grigalius paklausė apie jų kilmę. Kai vaikai pasivadino „Anglii“ (anglais), jis pasakė: „Bene, nam et angelicam habent faciem, et tales angelorum in caelis decet esse coheredes“. Teigiama, kad nuo tada jis nusprendęs atversti šių vaikų gimtojo krašto gyventojus į krikščionybę.
Archeologija
Šlėzvigo provincijoje gausu priešistorinių antikvarinių daiktų, datuojamų ketvirtuoju ir penktuoju amžiais. Tarp Rendsburgo ir Ekernferdės esančiame Borgstedo mieste dideliame kapinyne buvo rasta daug urnų ir sagių, labai panašių į tas, kurios buvo rastos pagonių kapuose Anglijoje. Dar didesnę reikšmę turi Torsbergo (Angelne) ir Nydamo pelkėse rasti dideli telkiniai, kuriuose buvo daug ginklų, papuošalų, drabužių, žemės ūkio padargų ir t. t., o Nydame – net laivų. Šių atradimų pagalba galima sudėlioti anglų kultūrą prieš invaziją į Britaniją.
Anglų karalystės Anglijoje
thumb|right|Anglai, saksai ir jutai Anglijoje Remiantis tokiais šaltiniais kaip Bedos Istorija, po invazijos į Britaniją anglai suskilo ir įkūrė Nortumbrijos, Rytų Anglijos ir Mersijos karalystes. Ankstyvaisiais viduramžiais dabartinėje Anglijos teritorijoje buvo įsikūrusios dvi šiaurinės karalystės (Bernicija ir Deira) bei dvi vidurio žemyno karalystės (Vidurio Anglija ir Mersija), kurios iki VII a. susijungė į dvi anglų karalystes – Nortumbriją ir Mersiją.
VII a. Britų salose Nortumbrija išlaikė aukščiausią valdžią, tačiau ją užtemdė Mersijos iškilimas VIII a. Abi karalystės krito per didžiulius danų vikingų kariuomenės puolimus IX a. Jų karališkosios šeimos buvo sunaikintos per kovas, o anglai pateko į danų valdžią. Toliau į pietus esantys Vesekso saksų karaliai atlaikė danų puolimą. IX a. pabaigoje ir X a. pradžioje Vesekso karaliai nugalėjo danus ir išlaisvino anglus iš danų valdžios.
Šios karalystės sujungė savo karališkąsias šeimas santuoka. Tai reiškė senojo anglosaksų pasaulio išnykimą ir „anglų“, kaip naujos tautos, pradžią. Rytų Anglijos ir Nortumbrijos regionai tebėra žinomi originaliais pavadinimais. Kadaise Nortumbrija driekėsi į šiaurę iki dabartinės pietryčių Škotijos, įskaitant Edinburgą, ir į pietus iki Hamberio estuarijos.
Likusi tautos dalis liko anglų tėvynės centre, dabartinės Vokietijos federalinės žemės Šlėzvigo-Holšteino šiaurės rytuose, Jutlandijos pusiasalyje. Ten esantis nedidelis pusiasalis iki šiol vadinamas Angelnu. Pusiasalis sudaro trikampį, besitęsiantį maždaug nuo dabartinio Flensburgo, esančio prie Flensburgo fjordo, iki Šlėzvigo miesto, bei iki Masolmo miesto, esančio prie Šlei įlankos.
Siko Dolidzė
Siko Dolidzė (, 1903 m. vasario 6 d. Ozurgetis – 1983 m. birželio 17 d. Tbilisis) – gruzinų kino režisierius, scenaristas. Vienas Gruzijos kinematografijos pradininkų.
Biografija
1925 m. baigė Tbilisio universitetą. Dirbo Tbilisio kino studijoje „Goskinprom“. 1928 m. čia įsteigė Kino kronikos skyrių, jam vadovavo. Sukūrė vaidybinių filmų, parašė scenarijus daugeliui savo filmų.
XIV Europos futbolo čempionato atranka/atkrintamosios varžybos
XIV Europos futbolo čempionato papildomų atrankinių varžybų rezultatai.
Maistas
thumbnail|right|Įvairus augalinis maistas
Maistas – bet kokių neorganinių ir organinių medžiagų visuma, kurią gyvas organizmas gauna iš aplinkos. Jame yra maistinių medžiagų, tokių kaip angliavandeniai, riebalai, baltymai, vitaminai ir mineralinės medžiagos, kurios būtinos kūno audiniams susiformuoti ir atsinaujinti, organizmo gyvybei palaikyti, energijai gauti. Dažniausiai yra augalinės arba gyvulinės kilmės.
Maisto tyrinėjimo sritys vadinasi maisto mokslas ir mitybos mokslas.
Skonio suvokimas
Gyvūnai, tiksliau žmonės, turi penkis skonio tipus: saldumas, rūgštumas, sūrumas, kartumas ir umami. Kai gyvūnai evoliucionavo, skoniai, kurie duoda daugiausiai energijos (cukrus ir riebalai) tapo labiau malonūs, kai kiti, pvz., kartūs yra neskanūs. Vanduo, pats svarbiausias išlikimui, neturi skonio.
Šiaudinė
Šiaudinė – kaimas Šakių rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, ryčiau kelio greta Kidulių, kairiajame Nemuno krante priešais Jurbarką. Kidulių seniūnijos centras.
Istorija
XVI a. ties Šiaudine buvo įrengta stambi laivų statykla. XIX a. Šiaudinė buvo kaimas Naumiesčio apskrities Kidulių valsčiuje, priklausęs Kaimelio parapijai.
Melitinas
100px|right Melitinas  – pagrindinė (ne vienintelė) bičių nuodų sudedamoji dalis. Melitinas yra 26 aminorūgščių ilgio polipeptidas, aukos ląstelių membranose suformuojantis Na+ praleidžiančius kanalus. Kanalai sutrikdo ląstelės veiklą. Jei melitino pakankamai daug, jis gali ir apskritai suardyti membraną. Melitinas taip pat užblokuoja membranose esančias ATFazes.
Kanalui suformuoti reikalingos keturios melitino molekulės. Suformuotų kanalų laidumas priklauso nuo membranai tenkančios įtampos.
Melitino seka:
Gly-Ile-Gly-Ala-Val-Leu-Lys-Val-Leu-Thr-Thr-Gly-Leu-Pro-Ala-Leu-Ile-Ser-Trp-Ile-Lys-Arg-Lys-Arg-Gln-Gln-NH2
Melitino genas koduoja ilgesnę polipeptidinę grandinę, nuo kurios vėliau nukerpa pradžią, kuri greičiausiai veikia kaip transportavimo kryptį nurodanti lyderinė seka. Transkribuota melitino RNR „pailginama“ pridedant prie 5' galo adenino nukleotidų. Tokia RNR ilgiau nesuyra. Bitės genomo projekto duomenimis, melitino genas turi mažiausiai vieną introną.
Melitinas kai kada naudojamas ir kaip priešuždegiminis ir antibakterinis vaistas. Priešuždegiminis poveikis iki 100 kartų viršija šiuo metu plačiai naudojamas sintetines medžiagas.
Jis sudaro apie pusę visų bitės nuodų.
Gvianos plokščiakalnis
thumb|right|250px|[[Gvianos skydas|Gvianos skydo fizinis-politinis žemėlapis]] thumb|right|250px|Velnio kanjonas ir [[Anchelio krioklys Kanaimos nacionaliniame parke (Venesuela)]]
Gvianos plokščiakalnis yra susidaręs and kristalinio Gvianos skydo, su kuriuo užima apie 2,7 mln. km² teritoriją. Tai 1,7 mlrd. metų senumo, prieš kambro periodą susidaręs geologinis darinys. Plokščiakalnis susideda iš skalūnų, gneisų, granito, vietomis yra kvarcinio smėlio sluoksnių. Geležies, mangano rūdų, aukso, boksitų, deimantų telkiniai. Vyrauja denudavusios, pusiau banguotos lygumos (150–400 m aukščio), su pavieniais iškilusiais stalkalniais, vadinamais tepui. Svarbiausi: Autana, Roraima, Aujantepui ir kiti. Gvianos plokščiakalnio pietrytinė dalis žemesnė, joje vyrauja neaukšti (iki 1300 m) kalnagūbriai (Akarajaus kalnai, Tumukumakė).
Gamta
Klimatas ekvatorinis ir subekvatorinis; drėgnas ir karštas. Už stalkalnių susilaiko drėgnos oro masės, todėl Gvianos plokščiakalnyje iškrenta 1200–1700 mm kritulių per metus, o centre iki 3500 mm. Vakaruose ir rytuose drėgnieji tropiniai miškai, centre – amžinai žaliuojančių ir lapus metančių medžių miškai su savanų ruožais, stalkalniuose – akmeningos pusdykumės.
Airėnų pagrindinė mokykla
Vilniaus rajono Airėnų pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniaus raj., Geisiškėse, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lenkų kalba ir lietuvių kalba. Įstaigos kodas 191317456. Steigėjas Vilniaus rajono savivaldybės taryba.
Pakubėtiškiai I
Pakubėtiškiai I – kaimas Molėtų rajono savivaldybės centrinėje dalyje, 3 km į šiaurę nuo Molėtų.
Bulgarijos futbolo varžybos 1946 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 1946 m.
Pakubėtiškiai I
Istorija
Aleksandras Pakubėta 1644 m. pardavė Pakubėtiškius Jonui Unichovskiui. XVIII a. pabaigoje Pakubėtikšių palivarkas priklausė Skinderiui.
Tarakai
Tarakai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 7 km į pietus nuo Siesikų, prie kelio bei nuo jo atsišakojančio vieškelio į Belazariškius. Yra daugiabutis namas, saulės energijos surinktuvai.
Margutė
Margutė (Fritillaria) – lelijinių (Liliaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso daugiamečiai svogūniniai augalai. Žiedai varpelio pavidalo, nusvirę, jie būna sukrauti viršūniniuose skėčiuose arba kekėse. Vaisius – dėžutė.
Žinoma apie 130 rūšių. Lietuvoje kaip dekoratyviniai augalai auginamos šios:
Zacišė
Zacišė – viensėdis Elektrėnų savivaldybėje, 8 km nuo Kazokiškių.
Samuelio knygos
Samuelio knygos – dvi Senojo Testamento knygos, priskiriamos istorinių knygų grupei.
Koroluvka Kolonija
Koroluvka Kolonija  – kaimas Lenkijos rytuose, Vlodavos valsčiuje, Vlodavos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Samuelio knygos
Samuelio knygose aprašyta Izraelio, kaip valstybės, istorija prasidėjo nuo paskutiniojo teisėjo iki paskutiniųjų karaliaus Dovydo metų. Šiose knygose pasakojama, kaip Samuelis tampa antruoju po Dievo Izraelio vadu. Knygose aprašyta, kaip Saulius paskiriamas pirmuoju Izraelio karaliumi, pirmieji Sauliaus karaliavimo metai, kaip Dievas pasirenka Dovydą. Paminėta jo kova su Galijotu, kaip Saulius persekioja Dovydą, Sauliaus ir jo sūnaus Jehonatano mirtis, Dovydo tapimas viso Izraelio karaliumi. Kalbama apie Dovydo karus, jam skirtą Dievo bausmę, šeimyninius nesutarimus (Abšalomo maištas ir po jo sekę įvykiai), Dovydo senatvę.
Samuelio knygose aprašyti įvykiai apima maždaug šimto metų laikotarpį, apytikriai 1075–975 m. pr. m. e.
Pagrindiniai knygos veikėjai – Samuelis, Dovydas, Galijotas, Jehonatanas.
Akirunas
Akirunas  – miestas Tokijo prefektūroje, Japonijoje. Čia gyvena apie 81 tūkst. gyventojų.
Istorija
Miestas įkurtas 1995 m. rugsėjo 1 d. sujungus Akigavą ir Icukaišį.
Simboliai
Oficiali miesto gėlė – skaistažiedė, medis – kvepenė.
Medžvalakiai
Medžvalakiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Biržų, prie kelio Biržai–Būginiai, Šilų miško šiaurinėje dalyje, Medžvalakių miške.
Kampinis dažnis
thumb|294px|Kampinis dažnis parodo, kaip greitai objektas sukasi Kampinis dažnis ω (anksčiau vartotas terminas ciklinis dažnis) – sukimosi greičio išraiška. Kampinis dažnis taip pat savo dydžiu yra lygus kampinio greičio (kuris yra vektorinis dydis) moduliui.
SI sistemoje, kampinis dažnis matuojamas radianais per sekundę, su dimensija s−1.
,
kur
Taigi, kampinis dažnis yra tiesiog kartotinis įprastiniam dažniui. Jis dažnai naudojamas fizikoje, kadangi tai leidžia išvengti perteklinio \pi rašinėjimo.
Pavyzdžiui, įcentrinis pagreitis a gali būti užrašytas:
Diferencialinė kampinio dažnio išraiška (spindulio posūkio kampo išvestinė laiko atžvilgiu):
Arenas Club de Getxo
Arenas Club de Getxo – Ispanijos futbolo klubas iš Gečo prie Bilbao. Vienas Ispanijos lygos įkūrėjų.
Istorija
Arenas FC (Arenas Futebol Clube) buvo įkurtas 1909 m. Las Arenas rajone Gečo {{{eu|Getxo}}, prabangiame Bilbao priemiestyje.
Nuo 1912 m. žinomas Arena Clube pavadinimu. Nuo 1917 m. žinomas Arenas Club de Getxo pavadinimu.
Pirmoji didelė sėkmė buvo pasiekta 1917 m., kai ekipa žaidė Karaliaus taurės finale. Po pratęsimo rezultatu 2:1 nugalėjo Madrido „Real“ (tuo metu vadintas FC Madrid).
O 1919 m. jiems pavyko iškovoti Ispanijos taurę. Finalo rungtynėse rezultatu 5:2 palaužė tuometinius varžovus FC Barcelona.
Vėlesniais metais buvo pasiekti dar du finalai, tačiau abu kartus pralaimėjo (FC Barcelona bei Real Unión Irú).
1928 m. „Arenas“ klubas buvo vienas iš Ispanijos futbolo lygos įkūrėjų. 1929–30 m. aukščiausioje lygoje iškovojo trečią vietą. Tai geriausias klubo pasiekimas per visą veiklos istoriją.
1935 m. klubas iškrito į Segunda División ir nebegalėjo pasiekti aukščiausio lygio Ispanijoje.
Nuo 1944–1945 m. sezono rungtyniavo trečioje pakopoje. Buvo iškritę į ketvirtą ir net penktą pakopas.