cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tšebiatuvas
Tšebiatuvas  – miestas šiaurės vakarų Lenkijoje, Vakarų Pamario vaivadijoje, į šiaurės rytus nuo Ščecino, prie Regos upės. Valsčiaus centras. 10,2 tūkst. gyventojų (2014 m. duomenys). Miestas yra 8 km nuo Baltijos jūros.
Istorija
Rašytiniuose šaltiniuose Tšebiatuvas minimas nuo 1270 m. Miesto teises suteiktos 1277 m.
Miestų partnerystė
Miestai, su kuriais Tšebiatuvas yra užmezgęs partnerystės ryšius:
Aitrusis eukaliptas
Aitrusis eukaliptas (Eucalyptus astringens) – mirtinių (Myrtaceae) šeimos augalas. Šios rūšies medžiai aptinkami Vakarų Australijos pietvakarių regione.
Drąsėnai
Drąsėnais vadinami kaimai:
Liuksemburgo futbolo varžybos 1970–1971 m.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1970–1971 m.
Mažasis Diržkaimis
Mažasis Diržkaimis arba Dvorikai (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Zelenogradsko rajone, Sembos pusiasalyje, nuo 2006 m. balandžio 3 d. Krasnotorovkos kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Tirskaskaims prūsiškos kilmės. 1339 m. minimas Tirscaym. 1723–1818 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos departamento, 1818–1871 m. Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2006 m. balandžio 3 d. Šatrovo apylinkės kaimas.
Ton Pentrė
Ton Pentrė – kaimas pietų Velse. Geležinkelio stotis. Yra kino teatras, biblioteka.
Klaipėdos keleivis
thumb|„Klaipėdos keleivis“ Klaipėdos keleivis – Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Klaipėdos miesto tarybos savaitraštis, ėjęs 1990 m.
Istorija
Tiražas 4500 egz. Išleista 12 numerių.
Redaktorius Kostas Kaukas.
Žakardinės staklės
miniatiūra|250px|right|Žakardinių staklių cechas (Didžioji Britanija)
Žakardinės audimo staklės – audinių gamyboje naudojamos audimo staklės, kurios supaprastina sudėtingų tekstilės gaminių (damasto, brokato, matliasės) gamybos procesą. Nuo paprastų audimo staklių skiriasi tuo, kad techniškai jomis galima valdyti kiekvieną metmenų siūlą. Staklės vadinamos jų išradėjo prancūzo Žozefo Mari Žakaro vardu, kuris XIX a. pradžioje sugebėjo mechanizuoti daug rankų darbo reikalavusį audimo būdą.
Istorija
1725 m. Liono tekstilės pramonės darbuotojas Basile Bouchon pristatė audimo įrenginį su perforuoto popieriaus juosta. Pirmą kartą publikai žakardinės staklės buvo pademonstruotos 1801 m. Prancūzijoje, kurios augančių karinių poreikių negalėjo patenkinti įprastas rankinis audimas. Tekstilės pramonininko Ž. M. Žakaro sukurtam mechaniniam įrenginiui valdyti buvo panaudotos specialios perfokortos su audeklo raštui skirta programa – kiaurymėmis atitinkamose kortos vietose. Viena skylučių eilė turėjo atitikti vieną audinio eilę. Vėliau ši valdymo sistema daugeliui išradėjų tapo įkvėpimo šaltiniu, tarp jų ir Čarlzui Babidžui, kuris suprojektavo šiuolaikinių kompiuterių prototipą.
Audimo technologija
Žakardinis audimas populiarus tekstilės pramonėje. Tokiuose audiniuose piešinys sukuriamas tarpusavyje perpinant įvairių spalvų siūlus. Taip išaudžiamas audinys su reljefiniu piešiniu. Šiuolaikinių technologijų dėka, į audinį galima perkelti įvairiausio sudėtingumo ir spalvingumo piešinius. Žakardiniai audiniai pasižymi tvirtumu, nes jų piešiniai išausti, todėl neišblunka, neišsitrina.
Glendeilas
Glendeilu vadinami JAV miestai:
Gražiškių koplyčia
miniatiūra|250px|right
Gražiškių koplyčia – koplyčia, esanti Gražiškių kaimo kapinėse, Šakių rajone, apie 4 km į rytus nuo Barzdų. Garsėja rugsėjo 12 d. čia vykstančiais Švč. Mergelės Marijos Vardo atlaidais.
Istorija
Gražiškių kaimo koplytėlė pastatyta 1795 m. Griškabūdžio filijos administratoriaus karmelito kun. Jeronimo Šateikos rūpesčiu ir aplinkinių kaimų ūkininkų pastangomis.
1826 m. Apaštalų Sostas koplyčiai suteikė šv. Morkaus ir Švč. Mergelės Marijos Gimimo atlaidus. Šv. Morkaus atlaidai Gražiškiuose buvo švenčiami ir sovietmečiu iki 1968-ųjų metų, o vietoj Švč. Mergelės Marijos Gimimo atlaidų švenčiami Švč. Mergelės Marijos vardo atlaidai.
2009 m. koplyčia buvo suremontuota, sutvarkytos kapinaitės, aplink jas esanti erdvė. 2010 m., pirmą kartą po sovietmečio, buvo atnaujinti šv. Morkaus atlaidai. Minint koplyčios 215–ąsias sukaktuvių metines išleista kraštotyrinė knyga.
2015 m. koplyčiai suteikta teisinė apsauga, ji buvo įrašyta į Kultūros vertybių registrą.
2015 m. koplyčioje po trejus metus trukusios tylos vėl suskambo varpas. Koplyčios simbolio sugrįžtuvės sutapo su kasmet čia vykstančiais Švč.Mergelės Marijos atlaidais bei koplyčios 220-osiomis pastatymo metinėmis. Naujasis varpas buvo pakrikštytas šv. Morkaus vardu, nes senais laikais čia buvo rengiami šv. Morkaus atlaidai ir šio šventojo paveikslas yra pagrindiniame koplyčios altoriuje.
Architektūra
Pastatas yra stačiakampio plano, be išskirtos presbiterinės dalies, pereinantis į trisienę tokio paties pločio ir aukščio apsidę. Vėliau pietinėje pusėje buvo pristatyta kvadratinio plano mažytė zakristija, o dar vėliau – prie pagrindinio fasado medinis stačiakampis prieangis, išorėje tokio paties pločio kaip ir koplyčia. Stogas skardinis. Pagrindinės dalies ir prieangio stogai dvišlaičiai, zakristijos – vienšlaitis. Virš pagrindinio fasado trikampio mūrinio frontono pastatytas kvadratinio plano medinis bokštelis smailėjančia viršūne. Bokštelyje pakabintas 1805 m. lietas žalvarinis varpas, kuris 2012 m. per Vėlines buvo pavogtas. Kryžiaus dekoras būdingas Sūduvos kaltiniams kryžiams. Viduje koplyčios erdvę dengia cilindrinis lentų skliautas, apkaltas fanera. Manoma, kad kitados būta mūrinio skliauto. Vargonų choras, į kurį iš pagrindinės koplyčios erdvės veda mediniai laiptai, be perdangos, susijęs su pastogės erdve. Koplyčios viduje dominuoja altorius, beveik prigludęs prie galinės sienos. Barokiniams altoriams būdingi elementai šiame altoriuje perkurti, jiems suteikiant kitų stilių ir liaudies dailės bruožų. Altorius yra dviaukštis, raižytas. Žemutiniame aukšte – paveikslas „Švč. Mergelė Marija su vaikeliu“ (Sapiegų Madona). Viršutiniame aukšte – paveikslas „Šv. evangelistas Morkus“. Tabernakulyje – pastatomas kryželis su nukryžiuotojo skulptūra, lietas 1812 m. Lenkijoje, sidabruotas. Ant sienų kabo paveikslai „Šventoji šeima“, „Švč. Mergelė Marija Angeliškoji“ ir smarkiai apgadintas paveikslas „Ecce Homo“, kurio stilistika būdinga lenkų liaudiškai tapybai. Gražiškių koplyčios chore buvo fisharmonija, Olekų giminės dovana, tačiau vėliau nežinia kur dingo. Varinis būgnas taip pat dingo Antrojo pasaulinio karo metais.
Birutė Baltrušaitytė
Birutė Baltrušaitytė-Masionienė (1940 m. spalio 24 d. Treinoji, Tauragės rajonas – 1996 m. rugpjūčio 2 d. Vilnius) – Lietuvos rašytoja, literatūros tyrinėtoja, habilituota humanitarinių mokslų daktarė.
Olia Tira
Olia Tira (g. 1988 m. rugpjūčio 1 d. Potsdame, Rytų Vokietijoje) – dainininkė, TV laidų vedėja ir modelis iš Moldovos. Kartu su grupe „Sunstroke Project“ atstovavo Moldovai 2010 m. Eurovizijos dainų konkurse, kuris vyko Norvegijoje, finale užėmė 22 vietą.
Biografija
Olia Tira gimė 1988 m. rugpjūčio 1 d. Potsdame, Rytų Vokietijoje (dabartinė Vokietija) kariškių šeimoje. Vėliau jos šeima persikėlė į Tolimuosius Rytus. Tada jie apsigyveno Moldovos mieste Kahulyje. Šiame mieste 2003 metais ji baigė vidurinę mokyklą.
Būdama 23-ejų metų, Olia pasiekė didelių aukštumų – dalyvavo daugelyje tarptautinių konkursų, išleido debiutinį albumą „Your place or mine?“.
Birutė Baltrušaitytė
Biografija
Buvo jauniausia iš trijų seserų, mokėsi Tauragės I vidurinėje mokykloje. 1965 m. baigė Vilniaus universitetą. 1992 m. habilituota humanitarinių mokslų daktarė. Nuo 1965 m. Vilniaus universiteto rusų literatūros dėstytoja.
Kūryba
Grožinėje kūryboje, kurią pasirašinėjo Baltrušaitytės pavarde, vyrauja Mažosios Lietuvos istorinės ir kultūrinės realijos, pabrėžiamos praeities ir dabarties sąsajos, keliami tautinės savimonės, moralinės pareigos klausimai. Poezijai būdingas etinis maksimalizmas, lyrinė refleksija. Novelėse ir apysakose gausu autentiškų vaikystės atsiminimų, daug dėmesio skiriama moters likimo temai, vaizduojami iškilūs Mažosios Lietuvos kultūros veikėjai Kristijonas Donelaitis, Eduardas Gizevijus, Vydūnas, Morta Zauniūtė.
Literatūros mokslo darbus pasirašinėjo Masionienės pavarde. Tyrinėjo rusų, ukrainiečių, estų ir kt. tautų literatūras. Periodinėje spaudoje paskelbė įvairių šalių literatūros ir kultūros apžvalgų.
Sližių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Širvintos dešiniajame krante. Aikštelė trikampė, orientuota šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 19 m ilgio, 20 m pločio pietryčių krašte. Čia supiltas 35 m ilgio, 1 m aukščio, 12 m pločio pylimas (jo vidinėje pusėje yra daug molio tinko) 2,5 m aukščio išoriniu šlaitu. Šlaitai statūs, iki 31 m aukščio.
Pylimas ir aikštelė apardyti bulviarūsių, aikštelės pietvakarių dalis nugriuvusi į Širvintą. Piliakalnis apaugęs smarkiai praretintais lapuočiais.
Tyrimai
1921 m. ir 1936 m. piliakalnį žvalgė Petras Tarasenka, 1970 m. – Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio antrąja puse - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 15000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Arkliai
thumb|right|250px|Dolichohippus pogentė: [[Dykuminis zebras (Equus grevyi)]] thumb|right|250px|[[Zebrai|Zebrų (Hippotigris) pogentė: Besigrumiantys Burčelio savaniniai zebrai (Equus quagga burchellii)]] thumb|right|250px|Arklių (Equus) pogentė: [[Šairai|šairų veislės naminis arklys (Equus ferus caballus)]]
Išvaizda
Priekinių ir užpakalinių galūnių išlikęs tik trečias pirštas. Jį saugo stiprios kanopos. Oda slypi tik po antro ir ketvirto pirštų liekanų. Trečiasis delnakaulis ir slėsnakaulis labai pailgėję. Priekinių kojų sumažėjęs alkūnkaulis suaugęs su stipinkauliu, o užpakalinių kojų blauzdikaulis suaugęs su rudimentiniu šeivakauliu. Raktikaulis išnykęs. Kojos juda tik sagitalinėje plokštumoje. Priekinės kojos su liemeniu jungiasi laisvai, raumenimis ir tai švelnina galūnių smūgius į žemę. Turi 44 dantis, jie gerai pritaikyti pertrinti kietą žolę, kurią nukanda stipriais kandžiais. Skruostiniai dantys aukštais vainikais, turi labai sudėtingą malamąjį paviršių. Arklių kaip ir asilų bei zebrų rega, klausa bei uoslė išsivystę labiau negu žmogaus. Greiti ir ištvermingi bėgikai. Prisitaikę gyventi stepėse ir pusdykumėse. Visi arklių genties atstovai minta žole bei krūmokšniais. Būdami labai visuomeniški, jie gyvena šeimyninėmis grupėmis, kurios sudaro bandą. Arkliai, ieškodami maisto bei vandens arba bandydami pasislėpti nuo musių ir moskitų, kankinančių juos per karščius, nukeliauja didelius nuotolius.
Istorija
Seniausi arklių protėviai gyvenę eocene, buvo šuns didumo eochipai (Eochippus). Jų priekinės galūnės buvo su keturiais pirštais, o užpakalinės – su trim pirštais. Vėliau išsivystė stambūs vienpirščiai dabartiniai arkliai (Equus). Arklių evoliucijos centras Šiaurės Amerika. Iš ten jie kelis kartus buvo pasklidę po Euraziją ir Afriką, o ledynmečio pradžioje buvo patekę ir į Pietų Ameriką. Istoriniais laikais arkliai išliko tik Eurazijoje ir Afrikoje.
Arklių genties rūšių ir porūšių klasifikacija
Arklių (Equidae) šeima (ir (Equus) gentis) skirstoma į keturias pogentes, kuriose iki šiol yra išlikusios 7 rūšys. Daugumoje rūšių yra išskiriami porūšiai. Išnykę porūšiai pažymėti kryželiu (†)
Arklių prijaukinimas
thumb|left|200px|[[Asilai|Asilų (Asinus) pogentė: Somalinis asilas (Equus africanus somaliensis)]] Pirmieji patikimi duomenys apie arklių prijaukinimą yra iš Ukrainos, kur žmonės prieš 6000 metų augino arklių ir raguočių bandas žolėtose stepėse. Tuo metu senovės Egipte ir Arabijoje buvo prijaukintas afrikinis asilas. Iš pradžių arkliais ir asilais nebuvo jodinėjama, bet jie buvo kinkomi į dvikinkius arba kovinius vežimus. Pirmosios žinios apie arklių panaudojimą žmonijos karuose siekia III tūkstantmetį pr. m. e. pagal istorinius šaltinius, apie 2300 m. pr. m. e. Mesopotamijoje prijaukinti arkliai traukė kovinius vežimus. Vėliau nešė raitelį – atsirado pirmoji kavalerija. Iki mūsų eros pradžios arklius – kaip traukiančiąją ir nešančiąją jėgą – kariniams tikslams pradėjo naudoti ir kitos tautos, kurių gyvenamos vietos sutapo su laukinių arklių arealais. Pirmykščių arklių ūgis neviršijo metro. Teigiama, jog būtent jų panaudojimas karuose, per tūkstantmečius privertė kai kurių veislių arklius išaugti iki dabartinių gabaritų. Iki Homero laikų jojimas asilais ir arkliais tapo įprastu keliavimo būdu, bet kovos vežimai tebebuvo naudojami karuose. Klasikiniu civilizacijos laikotarpiu senovės graikai ir romėnai statė specialias arenas ir tiesė kelius arklių lenktynėms, suteikdavusioms daug išgyvenimų miniai, stebinčiai varžybas, kuriose dalyvaudavo raiteliai, važnyčiotojai ir arkliai.
Tubrukas
Tubrukas (arba Tobrukas; ) – miestas Libijos šiaurės rytuose, prie Viduržemio jūros; Butnano savivaldybės centras. 121,1 tūkst. gyventojų (2007).
Nuo 2014 m. rugsėjo mėn. Tubruke yra įsikūrusi Libijos vyriausybė ir parlamentas.
Istorija
Tubrukas įkurtas kaip senovės Graikijos kolonija Antipyrgos, o ir vėliau miestas buvo romėnų tvirtovė, saugojęs juos nuo priešų. Per visus amžius Tubrukas taip pat tarnavo kaip poilsio vieta einantiems per miestą karavanams.
1911 m. Tubrukas tapo Italijos kariniu avanpostu, bet 1941 m. per II pasaulinį karą Didžiosios Britanijos karinės pajėgos užėmė miestą ir toliau kovėsi su nacistine Vokietija.
Pasvalio apskritis
Pasvalio apskritis buvo Lietuvos šiaurėje. Centras – Pasvalys.
Istorija
Apskritis sudaryta 1947 m. spalio 21 d. iš Biržų apskrities Daujėnų, Joniškėlio, Krinčino, Pasvalio, Vaškų valsčių ir Pasvalio bei Panevėžio apskrities Pumpėnų ir Pušaloto valsčių. 1950 m. birželio 20 d. apskritis pertvarkyta į Pasvalio rajoną (24 apylinkės), dalis teritorijos perduota Joniškėlio (31 apylinkė) ir Linkuvos rajonams (8 apylinkės).
Karbonas
Karbonas – paleozojaus eros periodas. Tarptautinis žymėjimas C. Periodo metu susiklostė didžiausi akmens anglies klodai.
Paleogeografinės sąlygos
Šiauriniame Žemės pusrutulyje pradėjo artėti vienas prie kito Sibiro ir Euroamerikos kontinentai, o periodo pabaigoje šie kontinentai praktiškai susijungė į Lauraziją. Pietinis superkontinentas, Gondvana, pradėjo artėti prie Laurazijos, o juos skiriantis Rėjos okeanas palaipsniui išnyko.
Karbono periodu Gondvanoje buvo prasidėjęs ledynmetis. Indijoje, Afrikoje, Australijoje, Pietų Amerikoje randami tilitai – vykusio apledėjimo įrodymas. Tuo tarpu Laurazija buvo tropinėje ir subtropinėje klimato juostoje. Čia kaupėsi akmens anglies klodai, boksitai, kurie būdingi tropinėms sritims.
Gilija
Gilija (, nuo 1946 m. ) – upė Mažosios Lietuvos Pamario krašto Pakalnės ir Labguvos apskrityse (nuo 1945 m. Kaliningrado sritis), Nemuno kairioji šaka.
Prasideda apie 10 km žemiau Tilžės, prie Panemunės gyvenvietės, kur Nemunas šakojasi į Rusnę ir Giliją. Teka į vakarus, nuo Skiepų (Mostovoje) – į pietvakarius. Žemiau Kryžionų (Zapovednoje) nuo Gilijos atsišakoja Tovelė (Tovarnaja) ir Kryžionų kanalas (Primorskij kanal). Gilija įteka į Kuršių marias prie Gilijos (Matrosovo) kaimo, Tovelė – prie buvusio Tovės kaimo, kanalas jungiasi su Nemunynu. Ilgis 43 km.
Vagos plotis 50–95 m, gylis 3–4 m, vidutinis nuolydis 0,06 m/km, srovės greitis 0,1-0,2 m/s. Vidutinis debitas ties Skiepais 128 m³/s. Per Giliją nuteka 13-22 % Nemuno vandens. Beveik visa vaga reguliuota, supilti pylimai saugo apylinkes nuo potvynių. Pastatyta keletas siurblinių, kurios į upę pumpuoja už pylimo susitelkusį polderių vandenį. Reguliavimo darbai vyko su pertraukomis nuo XVII a. iki XX a. ketvirtojo dešimtmečio. Ilgą laiką Gilija buvo svarbi vandens kelio Nemunu į Karaliaučių dalis. Prie Gilijos įvairiu laiku veikė 5 hidrologinės stotys; Skiepuose viena tebeveikia.
Upėvardis kildinamas nuo žodžio gilus („einantis tolyn žemyn“).
Gilasys
Visa vaga sureguliuota.
Upės pavadinimas kilo nuo žodžio gilus („toli einantis žemyn ar tolyn nuo paviršiaus“).
Krupkos
Krùpkos  – miestas Baltarusijoje, Minsko srityje, prie Ditvos intako Krupkos ir Bobrų upių santakoje. Krupkų rajono centras.
Kalniukas
thumb|Vingaudo piliakalnis nuo Talšos ežero thumb|[[Talša|Talšos ežeras nuo Kalniuko]]
Krupkos
Istorija
Krupkos minimos nuo XVI a., priklausė LDK. XVII a. pradžioje Krupkas įsigijo kunigaikščiai Sanguškos ir valdė iki XX a. pradžios. 1793–1917 m. Krupkos priklausė Rusijos imperijai, XIX a. buvo miestelis Bobro valsčiuje, veikė pašto stotis.
Nuo 1917 m. lapkričio priklausė Tarybų Rusijai, nuo 1920 m. – Baltarusijai. Nuo 1924 m. Krupkų rajono centras. 1938 m. įgijo miesto tipo gyvenvietės statusą. Nacių okupacijos metais Krupkuose nužudyta apie 1800 žmonių. Miesto teisės nuo 1991 m.
Kalniukas
Istorija
Archeologinių tyrimų Kalniuke beveik nebuvo atliekama. Apie šios gyvenamosios vietovės senovę galima spręsti tik iš daugybės atsitiktinių radinių. Kasdami žvyrą žmonės čia rasdavo geležinių, žalvarinių senovinių daiktų, ginklų, senovinių pinigų. Kalniuko gyventojų darželiuose ir dabar galima rasti senosios keramikos šukių, tarp jų ir rankomis lipdytų. Žinant, kad puodų žiedimo ratas mūsų kraštuose paplito apie XIII a. – XV a. tai leidžia spėti, kad žmonių čia sėsliai gyventa jau apie IV a. – X a.
Krupkos
Lietuviai
XIX a. pabaigoje – XX a. pirmoje pusėje Krupkų apylinkėse, Asinaukos, Litvinkos kaimuose ir Žauniako gyvenvietėje, buvo kelios išeivių iš Lietuvos kolonijos. Į Asinauką XIX a. devintame dešimtmetyje iš Lietuvos persikėlė 11 ūkininkų šeimų. Kredituojami Maskvos Žemės ūkio banko jie išpirko 350 dešimtinių žemės dvarą ir pradėjo rūpintis mokyklos steigimu.
Kalniukas
Istorija
Bent ant dviejų kalvų XI a. – XIV a. galėjo stovėti medinės pilys ar įtvirtintos gyvenvietės. Pagal atsitiktinius radinius galima spėti, kad seniausia gyvenvietė buvo Kalniuko kalvoje tarp Talšos ir Vinkšnos ežerų. Vėliau, prasidėjus kalvijuočių invazijai, gyventojai įsikūrė Vingaudo piliakalnyje, o Kalniukas tapo kapinėmis. Didžioji Kalniuko šiaurinė dalis nukasta tiesiant plentą Ryga-Tilžė. Žvyras iš šios kalvos kastas ir po 1922 m., kai parceliuojant Gubernijos dvarą Sofija Zubovienė buvo priversta parduoti arba išdalinti dvaro žemes ir Kalniuke pradėti statyti pirmieji gyvenamieji namai. Vietiniai gyventojai žvyrą iš Kalniuko kasė ir XX a. pabaigoje, rekonstruodami ar perstatydami senuosius Žvyro gatvės pastatus.
Krupkos
Lietuviai
Asinaukoje 1912 m. buvo įsteigta valdinė, 1926 m. – lietuviška mokykla, 1931 m. įsteigtas lietuvių kolūkis. Litvinkoje lietuvių kolonija įsikūrė 1889 m., 15 lietuvių ūkininkų šeimų iš Trakų apskrities suorganizavus žemės ūkio bendrovę. Iš dvarininkės Menžinskos buvo išpirkta 500 dešimtinių žemės, dar 120 dešimtinių buvo nupirkta iš Bobrų miestelio. XX a. trečiame dešimtmetyje Litvinkoje gyveno 24 lietuvių šeimos, 130 žmonių. 1931 m. buvo įkurtas lietuvių kolūkis „Raudonoji žvaigždė“. Žauniako gyvenvietė įkurta XIX a. devintame – dešimtame dešimtmetyje. Iš Panevėžio apskrities atvykę lietuviai išpirko iš dvarininkės Menžinskos apie 200 dešimtinių žemės. 1929 m. gyvenvietėje gyveno 7 ūkininkų šeimos, 1931 m. jie įstojo į lietuvių kolūkį „Raudonoji žvaigždė“.
Kalniukas
Istorija
Pilyje ar gyvenvietėje galėjo būti gyvenama ir 1236 m., kai pro šias vietas link Dubysos pilies traukė kalavijuočiai. Eiliuotoji Livonijos kronika apie tai neužsimena, tačiau per Kalniuką ėjo senas prekybinis kelias Ryga – Jelgava – Sidabrė (Joniškis) – Meškuičiai – Šiauliai – Dubysa (Bubiai), kuriuo pasinaudodavo ir atsibastę užkariautojai. Grįžtančius su grobiu plėšikus vietiniai gyventojai, pasitelkę kitus žemaičių bajorus, apsupę Mūšos ir Tautinio santakoje ir sumušę Saulės mūšyje. Buvusi piliavietė XVIII a. – XIX a. virto kapinėmis. Pietinėje dalyje, kuri oficialiai vadinama Šiaulių kapinės, laidoti katalikai, šiaurinėje – po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo pradėję kurtis rusai stačiatikiai. Tarp pravoslavų ir katalikų kapinių buvo nešventintos žemės lopinėlis, kuriame laidodavo savižudžius, nekrikštus, bažnyčiai neįtikusius žmones. Ten taip pat palaidoti 1831 m. ir 1863 m. sukilimų dalyviai, kalėjimo kaliniai, kurių palaikų neatsiėmė giminės (tarp jų ir komjaunuolis pogrindininkas Bronius Grigas, miręs Šiaulių kalėjime).
Po Žalgirio mūšio sustiprėjus Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei ir Didžiajam kunigaikščiui, vietiniai kunigaikščiai ir medinės jų pilys prarado savo visuomeninę ir karinę reikšmę. O nusistovėję senoviniai prekybos keliai iš pietų į šiaurę ir iš rytų į vakarus susikirto Šiauliuose. Susidarė palankios sąlygos Šiauliams plėstis ir klestėti. Palaipsniui Šiaulių kaimas tapo miestu ir pradėjo kurtis aukštumoje aplink buvusią šventyklą, kur šiuo metu yra senamiestis.
Dabartinis Kalniuko gatvių tinklas susiformavo po didelio 1869 m. Šiaulių gaisro. Namus Kalniuke statėsi fabrikų darbininkai, smulkūs amatininkai, prekybininkai. Pietinėje Kalniuko dalyje, prie Rudės upelio žemupio, 1870 m. Šiaulių odininkas Chaimas Frenkelis pradėjo kurti odos apdirbimo fabriką. Rudės upelis buvęs užtvenktas, o užtvankos vanduo naudojamas odų apdirbimui. Aitrus raugo kvapas pradėjo persekioti miestiečius ir šie ėmė reikšti nepasitenkimą. Tik 1880 m. Frenkelio fabrikas iškeltas prie užtvenkus Kulpę susidariusio Prūdelio tvenkinio. Kalniuko šiaurinėje dalyje 1894 m. įsteigtas brolių Nurokų odos apdirbimo fabrikas.
1934–1936 m. aikštėje prie savivaldybės buvusi pravoslavų Šiaulių Šv. apaštalų Petro ir Povilo cerkvė nugriauta ir perkelta į Kalniuką prie stačiatikių kapinių.
Dabartis
Kalniukas pagal 1960 m. Generalinį planą buvo numatomas užstatyti daugiaaukščiais namais, todėl niekas nesirūpino senų, šimtą metų sulaukusių privačių namų likimu. Šie planai neišnyko ir patvirtinus 1980 m. Generalinį planą, todėl, tikėdamiesi gauti naujus butus, daugelis rajono gyventojų savo valdose buvo prisiregistravę po kelias šeimas. Pagal to meto įstatymus kiekvienai šeimai, atsižvelgiant į turėtą būstą ir šeimos dydį buvo suteikiamas atskiras butas. Tačiau šiems planams taip ir nebuvo lemta išsipildyti.
Ateitis
Pagal Ventos–Lielupės baseinų gamtosauginį projektą, kurį remia Europos Sąjunga, 2005 m. pradėtas Talšos ežero valymas, kuris apims visą Kalniuko pakrantę. Numatoma sutvarkyti visą ežero krantinę, kurioje bus įrengtos vietos žiūrovams, o ežere įrengti tarptautinius ir olimpinius reikalavimus atitinkančią irklavimo trasą.
Žiedupė
Žiedupė arba Žiedupys – upelis vidurio Lietuvoje, Kėdainių rajone, Josvainių seniūnijoje; Šušvės kairysis intakas. Prasideda Šingalių kaimo apylinkėse, 2 km į šiaurės rytus nuo Josvainių. Aukštupyje kerta Aristavos-Cinkiškių plentą, teka į pietus. Įteka į Šušvę 10,5 km nuo jos žiočių, 2 km į pietryčius nuo Josvainių.
Turi bevardį dešinįjį intaką (Ž-2).
thumb|left|245px|Žiedupė prie Pažiedupio
Visa upės vaga išskyrus žemupį sureguliuota. Žemupys įeina į Šušvės kraštovaizdžio draustinį. Greta upės įsikūrę Šingalių, Pažiedupio ir Plaktinių kaimai.
Upėvardis kilęs nuo augalo dalies pavadinimo žiedas.
Kompozitorius
thumb|150px|Kompozitorius [[Volfgangas Amadėjus Mocartas]] Kompozitorius  – tai žmogus, kuriantis muziką, muzikinių kūrinių autorius. Terminas dažniausiai vartojamas Vakarų klasikinės muzikos kūrėjams apibūdinti. Daugelis kompozitorių yra arba buvo kvalifikuoti muzikos atlikėjai.
Etimologija ir apibrėžimas
Terminas kilęs iš lotynų kalbos žodžio compōnō, pažodžiui reiškiančio „tas, kuris sujungia“. Pagal Oxford English Dictionary, anksčiausiai šis terminas anglų kalba (angl. composer) muzikiniame kontekste buvo pavartotas 1597 m. britų kompozitoriaus Thomas Morley išleistame traktate A Plain and Easy Introduction to Practical Music, kuriame jis rašė: "„Some will be good descanters [...] and yet will be but bad composers“."Kompozitoriaus sąvoka yra gan plati, todėl ją vartoti galima kalbant apie bet kokį muziką kuriantį asmenį. Tačiau dažnesniu atveju kompozitoriumi laikome srities profesionalą, kuris turi specifinių muzikinių bei kūrybinių gebėjimų ir specialų išsilavinimą. Muziko, kaip profesionalia muzikine kūryba užsiimančio žmogaus, sąvoka europietiškoje kultūroje pradėta vartoti tik apie XIV a. (Renesanso epochoje, ars nova laikotarpiu).
Skirtingų kultūrų ir tradicijų kompozitoriai gali rašyti ir leisti muziką įvairiais būdais. Kuriant populiariąją muziką, pirmiausia, parašoma kompozicija, kuri vėliau gali būti perduodama žodiniu būdu. Ir atvirkščiai, kai kuriose Vakarų klasikinės muzikos tradicijose muzika gali būti kuriama fonetiškai – t. y. „muzikanto mintyse – o vėliau perrašoma ir perduodama rašytiniais dokumentais“.
Santykiai su atlikėjais
Vakarų pasaulyje iki XIX a. Romantizmo epochos, muzikinė kompozicija beveik visada buvo derinama arba su dainavimu, arba su mokymu ir teorijų kūrimu.
Net tradiciniame vakarietiškame instrumentinės muzikos kūrinyje, kuriame visos melodijos, akordai ir bosinės linijos parašytos muzikine notacija, atlikėjas gali kurti savo meninę interpretaciją, pavyzdžiui, keisdamas artikuliaciją, frazavimą, pasirinkdamas, kiek laiko išlaikyti fermatas (ženklas, pailginantis natos arba pauzės ritminę vertę), o, atlikdami kūrinį kartu su styginiais, mediniais ar variniais pučiamaisiais, atlikėjai gali nuspręsti, ar naudoti tam tikras išraiškos priemones, kaip vibrato, portamento ir panašiai. Procesas, kai atlikėjas pasirenka vieną ar kitą anksčiau sukurtą ir notifikuota kūrinį atlikti savaip, vadinamas „interpretacija“ (tai atlikėjo asmeniškas ir kūrybiškas muzikos kūrinio perteikimas ). Įvairių atlikėjų to paties muzikos kūrinio interpretacijos gali labai skirtis, priklausomai nuo pasirinkto tempo, tembro, atlikimo stiliaus ar melodijos frazavimo. Autorinę kūrybą pristatantys ar atliekantys kompozitoriai ir dainų autoriai lygiai taip pat gali interpretuoti savo kūrinį, kaip ir kiti atlikėjai.
Nors muzikinė kompozicija dažniausiai turi vieną autorių, taip būna ne visada. Kūrinio autoriais gali būti ir keli kompozitoriai, o tai dažnai pasitaiko populiariojoje muzikoje, kai grupė bendradarbiauja kurdama dainą, arba muzikiniame teatre, kur dainas gali parašyti vienas asmuo, akompanimentų partijų orkestruotę ir uvertiūros rašymą atlikti orkestrantas, o tekstą – ir bet koks kitas trečiasis asmuo.
Muzikos kūrinys taip pat gali būti kuriamas žodžiais, vaizdais arba, XX-XXI amžiuje, kompiuterinėmis programomis, kurios paaiškina ar užrašo, kaip sukurti tam tikrus garsus. Pradedant nuo vėjo varpelių skambesio, avangardinės XX amžiaus muzikos, kurioje naudojamos grafinės notacijos, teksto kompozicijų, tokių kaip Aus den Sieben Tagen, iki pat kompiuterinių programų, galinčių išrinkti ir pritaikyti garsus muzikos kūriniams. Muzika, kurios kūrimo procesas paremtas atsitiktinumu, vadinama aleatorine muzika ir yra siejama su šiuolaikiniais, XX amžiuje aktyviais kompozitoriais, John Cage, Morton Feldman ir Witold Lutosławski.
Muzikinių variacijų pobūdžiai ir priemonės yra įvairios, priklausomai nuo šalies muzikinės kultūros ir laikotarpio, kuriuo ji buvo parašyta. Pavyzdžiui, Baroko epochoje sukurta muzika pasižymi ypač lėtais tempais, lakoniška melodija, tikintis, kad atlikėjas liniją papildys improvizuotomis detalėmis. Tokia kūrybinė laisvė vėlesnėmis epochomis mažėjo, o tai koreliavo su kompozitorių poreikiu išlaikyti jo paties sugalvotą dinamiką, tarimą, artikuliaciją ir kt. Kai kurie kompozitoriai pasilieka teisę atlikėjams nurodyti, kaip jų muzika turėtų būti interpretuojama, bet tai priklauso ir nuo paties kompozitoriaus. Dėl šios tendencijos, kai kompozitoriai vis labiau konkretizuoja ir detalizuoja nurodymus atlikėjui, ilgainiui susiformavo kultūra, pagal kurią ištikimybė kompozitoriaus rašytinei intencijai buvo labai vertinama (žr., pavyzdžiui, Urtext edition).
Vakarų meno muzikoje savo kūrinius paprastai orkestruoja kompozitorius, tačiau muzikiniame teatre ir popmuzikoje dainų autoriai gali orkestrui samdyti aranžuotoją. Kai kuriais atvejais pop dainų autoriai savo kūrinių visai neužrašo, bet geba juos atkurti iš atminties.
Kompozicijos studijose tradiciškai vyrauja klasikinės muzikos metodinis ir praktinis nagrinėjimas, tačiau pats kompozicijos apibrėžimas yra labai platus – apimantis ir tradicinės muzikos, ir avangardinio džiazo sąvokas.
Darbas
Viduramžiais dauguma kompozitorių dirbo katalikų bažnyčioje ir kūrė muziką religinėms apeigoms. Renesanso epochoje daugiausiai dirbo aristokratams, nors ir šie paprastai reikalavo, kad būtų kuriama religinė muzika, pavyzdžiui, mišios. Kompozitoriai tada rašė ir nereligine dvaro gyvenimo tema apie meilę nepasiekiamai moteriai. Tos dainos buvo labai populiarios Renesanso epochoje. Baroko muzikos eroje daugelis kompozitorių dirbo muzikais aukštuomenės namuose arba bažnyčioje, kur užėmė tarnautojų pareigas. Klasikiniu laikotarpiu kompozitoriai, siekdami pelno, pradėjo rengti daugiau viešų koncertų, o tai sudarė prielaidas jiems tapti mažiau priklausomiems nuo aristokratų ar bažnytinių darbų. Tai tęsėsi ir Romantizmo epochoje, kai XIX-XX amžiuje kompozitoriai pradėjo ieškoti mokytojų, profesorių darbo universitetuose ir konservatorijose. XX amžiuje jau buvo galima uždirbti iš kūrybos, parduodant savo kūrinius ir natų, ir audio pavidalu.
Moterų vaidmuo
Pagrindiniai straipsniai: Women in music § Composers ir List of female composers by birth date.
1993 m. amerikiečių muzikologė Marcia Citron paklausė: „Kodėl moterų kuriama muzika yra tokia marginali, palyginus su standartiniu klasikiniu repertuaru?“ M. Citron „nagrinėja praktikas ir nuostatas, lėmusias moterų kompozitorių šalinimą iš rašomų ir atliekamų muzikos kūrinių „kanono“. Ji teigia, kad 1800-aisiais kompozitorės paprastai rašydavo menines, nedideliems rečitaliams skirtas dainas, o ne simfonijas, kurias tam skirtoje didelė salėje atliktų orkestras. Visgi pastarieji kūriniai buvo laikomi svarbiausiu aspektu, vertinant kompozitoriaus profesionalumą, tačiau moterys taip ir nesukūrė daug simfonijų, todėl ir nebuvo laikomos tokiomis autoritetingomis, kaip kompozitoriai vyrai.
Anot Abbey Philips, „moterims muzikantėms buvo labai sunku pelnyti autoritetą ir sulaukti tokio įvertinimo, kurio jos vertos.“ Viduramžių epochoje didžioji dalis meno muzikos buvo kuriama liturginiais (religiniais) tikslais. Visgi dėl tam tikrų nuostatų, kurias apie moteris skleidė religiniai lyderiai, kompozitorės negalėjo laisvai kurti sakralinės muzikos, o vienuolė Hildegard von Bingen buvo to išimtis. Daugumoje universitetinių muzikos istorijos vadovėlių kalbama beveik vien tik apie vyrų kompozitorių vaidmenį. Taip pat labai nedaug moterų kompozitorių kūrinių patenka į standartinį klasikinės muzikos repertuarą. Knygoje Concise Oxford History of Music „Clara Shumann yra vienintelė paminėta moteris kompozitorė“, tačiau įprastai žymiomis laikotarpio kompozitorėmis taip pat yra laikomos Fanny Mendelssohn, Cécile Chaminade ir, ko gero, įtakingiausia XX amžiaus vidurio kompozicijos dėstytoja ir muzikė Nadia Boulanger.
Šiandien požiūris į kompozitores moteris yra stipriai pasikeitęs – jos taip pat užima reikšmingą poziciją koncertinės muzikos srityje. Visgi statistika rodo, jog pripažinimas, laimėjimai, užimtumas ir muzikinės karjeros galimybės vis dar yra palankesnės kompozitoriams vyrams.
Susibūrimas
Istorija rodo, jog žymūs kompozitoriai yra linkę būriuotis konkrečiuose miestuose. Remiantis daugiau nei 12 000 kompozitorių, išvardytų Grove Music Online sąraše, gyvenimo faktais ir pasitelkiant tam tikrus imties matavimo metodus, galima kiekybiškai nustatyti reikšmingiausius klasikinės muzikos miestus.
Paryžius visais laikotarpiais buvo vienas pagrindinių Vakarų klasikinės muzikos centrų. Miestas buvo reitinguotas penktu pagal svarbumą XV ir XVI amžiuose, o pirmąją vietą užėmė ir išlaikė nuo XVII iki XX amžiaus imtinai. Londonas buvo antras miestas pagal svarbą: XV amžiuje buvo reitinguotas aštuntu, XVI a. – septintu, XVII a. – penktu, XVIII ir XIX amžiuose užėmė antrąją vietą, o XX a. – jau buvo ketvirtas. Roma buvo pirmoje vietoje XV amžiuje, smuktelėjo į antrąją vietą XVI ir XVII a., tuomet aštunta tapo XVIII a., devinta XIX a., o XX amžiuje užsitikrino šeštąją vietą. Į dešimtuką jau XVII amžiuje pateko ir Berlynas, o trečiu pagal svarbą tapo tik XIX ir XX amžiuose. Reikšmingą vietą muzikos istorijoje užėmė ir Niujorkas, XIX amžiuje užėmęs penktą vietą, o XX – jau antrąją.
Bakalauras
Kompozicijos bakalauras (vadinami B. Mus. arba B.M.) yra ketverių metų trukmės programa, apimanti individualias kompozicijos paskaitas, orkestrinę ir chorinę patirtį bei muzikos istorijos, teorijos ir laisvųjų menų kursų seką (pvz., anglų literatūra), kuri suteikia studentui visapusį išsilavinimą. Paprastai kompozicijos studentai, kaip baigiamąjį darbą, turi pateikti autorinę tam tikro kūrinio kompoziciją. Bakalauro studijų apimtis yra ne mažesnė kaip 210 ir ne didesnė kaip 240 kreditų. Žinoma, ne visi kompozitoriai privalo turėti aukštąjį išsilavinimą būtent kompozicijos programoje – jie taip pat gali būti įgiję tam tikro instrumento atlikimo ar muzikos teorijos specializaciją.
Magistras
Kompozicijos magistro laipsnis (vadinami M.Mus. arba M.M.) susideda iš individaulių specialybinių pamokų su kompozicijos dėstytoju, ansamblio, muzikos istorijos ir muzikos teorijos magistrantūros kursų bei vieno ar dviejų koncertų, kuriuose privalo būti atlikti studento kūriniai. Magistrantūros studijų apimtis yra ne mažesnė kaip 90 kreditų ir ne didesnė kaip 120 kreditų. Muzikos magistro laipsnis dažnu atveju yra būtinas, kaip minimalus kvalifikacijos pažymėjimas žmonėms, norintiems tapti docentais ar dėstytojais universitete, konservatorijoje ar akademijoje.
Doktorantūra
Muzikos menų daktaro (vadinamo D.M.A., DMA, D.Mus.A. arba A.Mus.D.) laipsnis suteikia aukščiausio meninio ir pedagoginio lygio išsilavinimą. Paprastai visa doktorantūros apimtis turi sudaryti 240 kreditų. Dėl šios priežasties priėmimas į studijas yra labai selektyvus: studentai turi pateikti savo kompozicijų pavyzdžius – ir notaciją, ir kūrinius atlikti gyvai (kai kurios aukštosios mokslo įstaigos priima vaizdo ar garso įrašus), o taip pat privalo dalyvauti ir kitose stojamuosiuose – muzikos istorijos, muzikos teorijos, klausos tikrinimo – egzaminuose.
Kita
Kai kurie kompozitoriai nebaigė jokių kompozicijos programų, bet studijavo muzikos atlikimą arba muzikos teoriją, o kompozicijos įgūdžius tobulino tolimesniame profesiniame kelyje.
Diezas
thumb|C diezas užrašytas penklinėjeDiezu muzikoje vadinamas natų ženklas, nurodantis muzikos garsą paaukštinti pustoniu. Diezas yra vienas iš alteracijos ženklų (kiti du - bemolis ir bekaras).
Highway (albumas)
Highway yra ketvirtas studijinis grupės Free albumas išleistas 1970 metais. Šis albumas buvo išleistas nepaprastai greitai po sėkmingo grupės pasirodymo Isle Of Wight Festival. Išleidusi populiarų Fire and Water albumą grupė tarsi atsipalaidavo ir šis kūrinys yra labiau linkęs į savistabą, primena pirmuosius grupės darbus. Albumas nenukrypsta nuo Rodgers'o ir Fraser'io pramintos jau vagos, išlaiko labai panašų stilių. Dėl jau užtarnauto pripažinimo jį įrašyti buvo kiek lengviau. Tačiau tai buvo paskutinis grupės albumas įrašytas saugiai ir sėkmingai. Dėl būsimų nesėkmių buvo kaltas emociškai nestabilus Paul Kossoff, to vis didėjantis polinkis vartoti narkotikus ir grupės iširimas, po kurio ji iš esmės nebeatsikūrė tokia kaip seniau. Kai kas taip pat kaltina Kossoff'o dievaičio Jimi Hendrix mirtį.
Diezas
Diezas atsirado šiek tiek vėliau nei bemolis, kompozitoriams pradėjus kurti ne tik bažnytinę, bet ir pasaulietinę muziką, kuriai nepakako septyniais arba aštuoniais garsais apsiribojančių bažnytinių dermių. Netrukus iš gotiškosios „b“ mažosios raidės, naudotos žymėti B natai, susiformavo diezo ženklas #, naudojamas iki šiol.
Notacijos uniformiškumo tikslais netrukus buvo sukurtas ir dvigubas diezas, pakeliantis natos vertę dviem pustoniais (vienu tonu) aukščiau bei žymimas x simboliu. Be to, modernioje muzikoje sutinkamas ir pusinis bei pusantrinis diezai, nurodantys paaukštinti garsą atitinkamai ketvirčiu ar trimis ketvirčiais tono. Šių diezų notacija nėra nusistovėjusi ir daugiau priklauso nuo kompozitoriaus pomėgių.
Šaltiniai
Etumerkki (musiikki)
Ispanijos futbolo varžybos 1941–1942 m.
Ispanijos futbolo varžybos 1941–1942 m.
Tomas Zanas
Tomas Zanas (1796 m. gruodžio 21 d. Minsučiai, prie Molodečno – 1855 m. liepos 19 d. Smalėnai, prie Oršos) – rašytojas.
Gyvenimas
Nuo 1816 m. T. Zanas rašė elegijas, balades, trioletus, poemas, kitų žanrų kūrinius. Artimai draugavo su A. Mickevičium ir kitais to meto Vilniaus literatais. Daugelį savo kūrybos darbų paskelbė periodinėje spaudoje.
3+2 (grupė)
„3+2“ – Baltarusijos pop grupė, kuri atstovavo Baltarusijai 2010 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse Osle, Norvegijoje.
2010 m. „Eurovizijos“ dainų konkursas
2010 m. vasario 25 d. uždaru būdu grupė „3+2“ buvo pasirinkta atstovauti Baltarusijai 2010 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse su daina „Butterflies“. Dainą „Butterflies“ parašė Max Fadeev ir Lenkijos poetas Malka Chaplin.
Atstovai anksčiau nusprendė konkurse atlikti „Far Away“, bet vėliau dainą pakeitė į „Butterflies“.
Žalieji žmogeliukai
miniatiūra|250px|right|Žalieji žmogeliukai Kryme, [[Simferopolis|Simferopolio oro uoste]] Žalieji žmogeliukai, taip pat Mandagūs žmonės (вежливые люди) – tai Rusijos specialiųjų operacijų pajėgos, kariaujančios taikos metu, dėvinčios uniformas be atpažinimo ženklų. Jos veikia nelegaliai už Rusijos teritorijos ir siekia politiškai ar ekonomiškai paveikti bet kurį pasaulio tašką, ypač, kai diplomatinės priemonės tampa neveiksnios. Jie kuria sumaištį šalies viduje, destabilizuoja politinę situaciją, iškelia Rusijai tinkamus politinius lyderius. Viena iš pagrindinių deklaruojamų užduočių – rusų gynimas kaimyninėse valstybėse.
Žalieji žmogeliukai pasirodė 2014 m. Krymo krizės metu kovo mėn. pradžioje. Rytų Ukrainos miestuose taip pat pastebėti tie patys vakarietiškų ginklų kopijomis ginkluoti asmenys.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1971–1972 m.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1971–1972 m.
Čekijos futbolo varžybos 2000–2001 m.
Čekijos futbolo varžybos 2000–2001 m.
Karpuotoji meškapėdė
Kerpė turi didelį, kartais viršijantį 1 m plotį gniužulą. Jis padalintas į skiltis iki 10 cm ilgio ir 6 cm pločio. Būdinga ryški žalia spalva išblykšta sausėjant. Gniužulo paviršius padengtas mažytėmis cefalodėmis, kurias sudaro vienas iš melsvabakterių simbiontų Nostoc. Kitas yra Coccomyxa. Tai jie vykdo fotosintezę, o Nostoc taip pat atlieka azoto fiksaciją. Kerpė daug gamina reprodukcinių vaisiakūnių. Mikobiontas (Ascomycete) sudaro didžiąją dalį gniužulo, o dumblių komponentas šioje struktūroje teužima 3–5 proc.
Lietuvoje rūšis įtraukta į Raudonąją knygą, priklauso „nulinės“ kategorijos rūšiai, kai Lietuvoje ji yra už savo arealo ribų. Buvo žinoma 1 radavietė Trakų rajone. Nuo 1930 m. Lietuvoje daugiau neaptikta.
Velšpulas
Velšpulas – miestas vidurio rytų Velse, pasienyje su Anglija, prie Severno upės. Geležinkelio stotis.
Istorija
Iki 1835 m. vadinosi Pulu, bet pervadintas siekiant atskirti nuo Pulo miesto Anglijoje ( – „Velso“).
Tiuleninas (Viehof)
Tiuleninas (, nuo 1938 m. Labiau-Viehof, nuo 1939 m. Domäne Viehhof, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Polesko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Polesko miesto gyvenvietės dalis.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities kaimas, sujungtas su Verderhofo palivarku. 1910 m. buvo 146 gyventojai 1947–2008 m. Tiulenino apylinkės (Тюленинский cовет) centras.
Apylinkė
Tiulenino apylinkės teritorijoje buvo šios gyvenvietės:
Rietavo savivaldybės taryba 2000–2003 m.
Rietavo savivaldybės taryba – Rietavo savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2000 m. kovo 19 d.
Veikla
Rietavo savivaldybės meru išrinktas Antanas Černeckis.
Bemolis
thumb|A bemolis užrašytas penklinėjeBemoliu muzikoje vadinamas natų ženklas, nurodantis muzikos garsą pažeminti pustoniu. Bemolis yra vienas iš alteracijos ženklų (kiti du - diezas ir bekaras).
Bemolis žinomas muzikoje jau nuo Viduramžių. Kai kuriose bažnytinėse dermėse, stengiantis išvengti disonuojančio sąskambio B-D-F, pirmoji jo nata būdavo sumažinama per pustonį, taip sukuriant mažorinį akordą. Šis natos variantas, B bemolis, buvo žymimas lotyniškąja b mažąja raide, skirtingai nuo paprastosios B, žymėtos gotiškąja b mažąja raide. Atsiradus ir daugiau alteruotų natų, šis ženklas netruko tapti bemolio simboliu (b).
Analogiškai diezui, egzistuoja ir kitokios bemolio versijos: pusinis bemolis (pažeminantis garsą ketvirčiu tono), pusantrinis bemolis (pažeminantis garsą trimis ketvirčiais tono) bei dvigubasis bemolis (sumažinantis natos vertę visu tonu). Pastarasis yra žymimas dviem greta parašytais bemolio simboliais (bb), kitų bemolių notacija yra nenusistovėjusi ir kinta priklausomai nuo kompozitoriaus skonio ir įpročių.
Priešingos reikšmės ženklas, pustoniu padidinantis natos tono aukštį, yra diezas.
Šaltiniai
Béčko (hudba) Etumerkki (musiikki)
Varnelė
Varnelė – upė Telšių rajono pietinėje dalyje. Išteka iš Lūksto ežero. Teka į šiaurę, šiaurės rytus. Aukštupys ir žemupys pelkėtas. Prateka Varnių miestą. Įteka į Biržulio ežerą.
808's & Heartbreak
808's & Heartbreak tai ketvirtasis solinis Hip-Hop atlikėjo bei prodiuserio Kanye West albumas, kuris buvo išleistas 2008 m. lapkričio 24 d. Tai pirmasis Westo Pop žanro albumas, kuriame dauguma dainų įrašyta naudojant Auto-Tune vokalo sistemą. Pirmasis singlas Love Lockdown pasiekė 3 vietą Billboard Hot 100.
Singlai
! Pavadinimas ! Išleidimo data ! Billboard Hot 100 ! UK Top 40
Songkhla
Songkhla, taip pat žinomas kaip Singora ('miestas ant kalno'), tai Songkhla provincijos miestas, įsikūręs pietinėje Tailando dalyje, netoli sienos su Malaizija. 2006 m. jame buvo 75 048 gyventojai. Nepaisant to, kad šis miestas yra mažesnis nei kaimyninis miestas Hatjajus, Songkhla yra Songkhla provincijos sostinė.
Dėl savo lokalizacijos šalia Songkhla ežero, Songkhla yra žvejų miestas, taip pat svarbus uostas. Tai yra pagrindinis uostas rytinėje Kra sąsmaukos pusėje.
Songkhla dominuoja tropinis musonų klimatas.
Dauguma gyventojų tai budistai, tačiau yra ir daug musulmonų, ypač kaimo vietovėse Malaizijos sienos pakraščiuose.
Brian Hugh Warner
Marilyn Manson (tikrasis vardas Brian Hugh Warner; g. 1969 m. sausio 5 d.) – dainininkas, žinomas dėl savo ekstravagantiško stiliaus. Amerikos visapusiškas menininkas, muzikantas, dailininkas, poetas, fotografas, aktorius ir režisierius.
Biografija
Brian Hugh Warner gimė 1969 m. Jis yra vienintelis vaikas savo šeimoje. Jaunystėje studijavo žurnalistiką ir teatrą Broward koledže. Būdamas 18-os metų persikėlė į Floridą ir pradėjo rašyti poemas bei istorijas.
1989 Warner sugalvojo įkurti roko muzikos grupę. Jo grupė buvo žinoma kaip „Marilyn Manson & The Spooky Kids“. Dabar jie žinomi paprasčiausiai kaip „Marilyn Manson“. Jo sceninis vardas Marilyn Manson yra filmų žvaigždės Marilyn Monroe ir psichinio žudiko Charles Manson vardų kombinacija.
JAV žiniasklaida kaltino M. Manson'ą už 1999 m. žudynes „Columbine“ mokykloje, todėl jis pasirodė filme „Bowling for Columbine“ (2002), kuriame išreiškė savo nuomonę apie apkaltinimus ir pačias žudynes.
Nuo 1999 iki 2001 Brianas buvo susižadėjęs su striptizo šokėja ir aktore Rose McGowan. Šįkart jis vedė Dita Von Teese, tačiau jų santuoka truko tik pusmetį. Nuo 2007 iki 2010 draugavo su Evan Rachel Wood. Šiomis dienomis jis nebe toks šokiruojantis, Mansono muzika yra labiau poetiška. Jo naujausias albumas – „The Pale Emperor“.
Sukinių piliakalnis
Sukinių piliakalnis su gyvenviete, Pilaitė – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas ) Ukmergės rajono savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Sukinių, Pabaisko seniūnija. Pasiekiamas keliu Paupliai – Knyzlaukis, nusileidus į Šventosios slėnį, pervažiavus Žuvintę pasukus į dešinę pietuosna ir paėjus 500 m per užželiančius laukus bei miškelį (jame yra upelio griova) – yra kairėje rytuose nuo sodybos griuvėsių, Žuvintės dešiniajame krante.
2014 m. buvo tvarkoma piliakalnio aplinka: įrengiama sustojimo aikštelė, rodyklės.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Šventosios kairiojo kranto aukštutinės terasos kampe, Žuvintės dešiniajame krante. Aikštelė ovali, pailga rytų – vakarų kryptimi, 37x30 m dydžio. Joje rasta žiestos keramikos, akmenų grindinių. Aikštelės rytiniame krašte supiltas 3 m aukščio, 17 m pločio pylimas (supiltas per 2 kartus), kurio išorinis 5,5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 17 m pločio, 1 m gylio griovį. Vakariniame šlaite, 8 m žemiau aikštelės yra 10 m pločio trikampė terasa. Šlaitai statūs, 30 m aukščio, viršutinėje 8 m aukščio dalyje statinti.
Piliakalnis apardytas arimų, pylimas iškasinėtas duobėmis, jos užpiltos 1999 m. Aikštelė dirvonuoja, šlaitai apaugę lapuočiais.
Šiaurinėje papėdėje, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė.
Tyrimai
1921 m. ir 1936 m. piliakalnį žvalgė Petras Tarasenka, 1970 m. – Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 34 000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Klaipėdos krašto amato laikraštis
Klaipėdos krašto amato laikraštis – Klaipėdos krašto amatų rūmų valdiškas organas, leistas 1924 m., 1929 m., 1931–1934 m. Klaipėdoje.
Dvipirščiai tinginiai
Dvipirščiai tinginiai (Megalonychidae) – nepilnadančių (Xenarhra) būrio žinduolių šeima. Šeimoje tik viena Choloepus gentis, kurioje - dvi rūšys: Choloepus didactylus ir Choloepus hoffmanni. Sutinkami Centrinėje ir Pietų Amerikoje.
Gyvenimo būdas
Tai naktiniai gyvūnai, didžiąją laiko dalį praleidžiantys medžiuose. Dvipirščiai tinginiai šiek tiek aktyvesni už tripirščius. Minta daugiausia lapais, taip pat stiebais, vaisiais, žieve, kartais graužikais.
Klaipėdos krašto amato laikraštis
Istorija
Leido ir redagavo Amato rūmai lietuvių ir vokiečių kalba gotišku šriftu. 1924–1931 m. ėjo pavadinimu „Klaipėdos krašto remeslininkystės laikraštis“. Spausdino „Ryto“ spaustuvė Klaipėdoje.
Dvipirščiai tinginiai
Gyvenimo būdas
Patelės gimdo po vieną jauniklį, kuris mėnesį maitinamas pienu, po to dar keletą mėnesių gyvena su motina. Patelės lytiškai subręsta 3 metų, patinai - 4-5 metų.