cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Žitomyro sritis
Klimatas
Klimatas vidutinių platumų; kontinentinis. Žiemos švelnios, vasaros šiltos. Vidutinė žiemos temperatūra -5,5 °C, vasaros – 18,5 °C. Per metus iškrenta 735 mm kritulių.
Augalija ir gyvūnija
750 200 hektarų arba apie 25 % srities teritorijos užima miškai (2007 m.).
Istorija
Srities teritorija priklauso dviem kultūriniams-gamtiniams regionams: Polesei ir Voluinei.
Sritis įkurta 1937 m. rugsėjo 22 d. 1941–1944 m. teritorija buvo okupuota Trečiojo Reicho kariuomenės.
1986 m. balandžio 26 d. kaimynynėje Kijevo srityje įvyksta didėlė avarija Černobylio atominėje elektrinėje, po kurios smarkiai nukentėjo šiaurinė srities dalis.
1991 m. gruodžio 1 d. įvyko istorinis referendumas. Visiška dauguma 92 % pasisakė už Ukrainos pasitraukimą iš SSRS. Šiandien Žytomyro sritis – viena Ukrainos sudedamųjų dalių.
Administracinis suskirstymas
Žitomyro sritis apima 29 900 km² plotą ir užima 4,9 % bendrą Ukrainos pločio. Sritis suskirstyta į:
Gyventojai
thumb|right|250px|Korostenės cerkvė
2001 m. srityje gyveno 1 389 500 gyventojų ir tai sudarė beveik 2,83 % visų Ukrainos gyventojų. Tarp jų:
Pagal tautybę gyventojai pasiskirsto:
Ekonomika
Sovietmečiu viena varomųjų pramonės šakų buvo granito luitų išgavimas bei apdirbimas. Ukrainai pereinant prie rinkos ekonomikos smarkiai nukentėjo granito pramonė. Šiandien srities ekonomiką daugiausiai sudaro mašinų gamybos, chemijos, miškų apdirbimo taip pat granito išgavimo ir apdirbimo, lengvoji bei maisto pramonė bei žemės ūkis.
Susisiekimas
thumb|300px| Sritis turi gerai išvystytą geležinkelio mazgą, kelių tinklą. Veikia oro uostas.
Švietimas ir kultūra
right|Koroliovo muziejus Žitomyre|thumb|300px Regione yra 1152 klubai, 953 bibliotekų, 2 teatrai, filarmonija, 32 muzikos, 6 dailės ir 3 meno mokyklos, 4 kultūros ir poilsio parkai, 4 valstybiniai 43 privatūs muziejai. Taip pat veikia 25 aukštosios mokyklos, 931 valstybinė ir 6 privačios mokyklos, 4 gimnazijos, 2 licėjai.
Pranas Druskis
Pranas Druskis (1898 m. kovo 22 d. Ukmergėje, Rusijos imperija – 1943 m. lapkričio 26 d. Kuibyševo srityje) – TSRS geležinkelietis, vienas iš Holodomoro Ukrainoje organizatorių ir vykdytojų.
Biografija
Gimė 1898 m. kovo 22 d. Ukmergėje, ūkininko šeimoje. 1914 m. baigė keturmetę miesto mokyklą, tų pačių metų rudenį, prasidėjus I pasauliniam karui pasitraukė į Rusijos imperijos gilumą, kur dirbo geležinkelių prižiūrėtoju. 1917 m. mobilizuotas į caro kariuomenę. Nuo 1918 m. liepos Tarybų Sąjungos komunistų partijos narys. Dalyvavo Rusijos pilietiniame kare. Nuo 1918 m. birželio iki 1933 m. dirbo Rusijos geležinkelių departamente, buvo atsakingas už Syzranės-Viazmos, Taškento, Riazanės-Uralsko, Maskvos-Baltarusijos-Baltijos, Pietų-Vakarų geležinkelio linijas. Nuo 1932 m. atsakingas už Ukrainos TSR GPU transporto reikalus, prisidėjo prie Holodomoro vykdymo. 1934-1937 m. buvo Užbaikalės geležinkelių valdybos vadovu Čitoje. Vėliau gyveno Chabarovske, 1937 m. rugsėjo 22 d. paskelbtas liaudies priešu ir suimtas, tačiau 1939 m. gruodžio 29 d. paleistas grįžo dirbti į geležinkelių priežiūrą Užbaikalės krašte. Apdovanotas Lenino ordinu (1936 04 04) ir Ukrainos respublikos Darbo raudonosios vėliavos ordinu (1932 12 20), Čekisto garbės ženklu.
Austrijos–Prūsijos karas
thumb|Padėtis prieš karą: Prūsijos teritorijos pažymėtos tamsiai mėlynai, jos sąjungininkų - mėlynai, Austrijos - raudonai, jos sąjungininkų - šviesiai raudonai, Šlezvigas-Holšteinas - geltonai thumb|Padėtis po karo: Prūsijos teritorijos pažymėtos tamsiai mėlynai, prisijungtos teritorijos - žydrai, jos sąjungininkų - mėlynai, Austrijos - raudonai, jos sąjungininkų - šviesiai raudonai Austrijos–Prūsijos karas, arba Vokietijos karas, Prūsijos ministro - prezidento Otto von Bismarcko 1866 m. išprovokuotas karinis konfliktas, trukęs septynias savaites. Kilo Bismarckui siekiant sumenkinti Austrijos įtaką vokiečių žemėse ir taip eliminuoti ją nuo Prūsijos vykdomo Vokietijos suvienijimo „iš viršaus“. Iš esmės tai buvo Prūsijos karas ne su Austrija, bet su visa Vokietijos Sąjunga.
10 (skaičius)
Standartinis SI sistemos priešdėlis reiškiantis daugiklį 10 yra deka-.
Austrijos–Prūsijos karas
Kontekstas
Otto von Bismarcko esminis užsienio politikos tikslas nuo pat paskyrimo Prūsijos ministru - prezidentu 1862 m. buvo Prūsijos viršenybės įtvirtinimas Vokietijoje. Tam reikėjo įveikti Austriją, kuri dominavo Vokietijos Sąjungoje. Kaip tik todėl Austrija Bismarckui buvo pagrindinis priešas. Kadangi Habsburgų monarchija XIX a. 7 dešimtmetyje turėjo problemų su besivienijančiais italais, Bismarckas manė išnaudoti šios situacijos dėkingumą ir pažeminti Austrijos vaidmenį Vokietijoje. Tačiau karas su Austrija, skirtingai nei 1863–1864 m. karas su Danija, buvo labai nepopuliarus ir būtų sulaukęs didelės opozicijos Prūsijos visuomenėje; tam priešinosi ir artimiausia Prūsijos karaliaus Vilhelmo I aplinka. Tad Bismarckui rūpėjo išprovokuoti Habsburgų monarchiją žengti pirmąjį žingsnį.
10 (skaičius)
Unikodas
Unikodas numato specialius ženklus (Ⅹ, ⅹ) šiam skaičiui žymėti. Į HTML dokumentus jie įterpiami sekomis  Ⅹ, ⅹ .
Austrijos–Prūsijos karas
Kontekstas
Prūsijos (iš esmės – Vokietijos Sąjungos) karui su Danija pasibaigus 1864 m. spalio 30 d. Vienos sutartimi, pagal kurią Šlėzvigo ir Holšteino hercogystės buvo atimtos iš Danijos, Bismarckas įtikino Austriją valdyti šias hercogystes bendrai. Tačiau jau 1865 m. pradžioje jis ėmė kurstyti prieštaravimus dėl bendro Šlėzvigo-Holšteino valdymo. Įsikišus Prancūzų imperatoriui Napoleonui III, 1865 m. rugpjūčio 14 d. buvo pasirašyta Gašteino konvencija, pagal kurią Prūsija gavo valdymo teises Šlėzvige, o Austrija – Holšteine. Tačiau ne vėliau kaip 1866 m. vasario mėn. Bismarckas vėl ėmė provokuoti Austriją. Habsburgų vyriausybė neatlaikė, kai balandžio 9 d. Prūsija pasiūlė demokratizuoti Vokietijos Sąjungą įvedant visuotiniu balsavimu išrinktą parlamentą ir konstituciją. Atsakydama į tai, Austrija birželio 1 d. paskelbė, kad Šlėzvigo-Holšteino likimą turi nuspręsti Vokietijos Sąjungos susirinkimas. Prūsija savo ruožtu atsakė, kad tai – Gašteino konvencijos sulaužymas ir birželio 9 d. pasiuntė kariuomenę okupuoti Holšteino.
10 (skaičius)
Chemijoje
10 yra neono atominis skaičius.
Austrijos–Prūsijos karas
Kontekstas
Visos svarbiausios Vokietijos Sąjungos valstybės – Saksonija, Bavarija, Badenas, Viurtembergas, Hanoveris, Hesenas-Keselis ir Nasau – šiame konflikte parėmė Austriją. Tuomet Prūsija birželio 14 d. paskelbė Vokietijos Sąjungą „negaliojančia“ ir išstojo prieš Austriją kartu su smulkiais sąjungininkais – Oldenburgu, Meklenburgu ir Braunšveigu.
Skirtingai nei karas su Danija, kuris tebuvo palankios situacijos išnaudojimas, karas su Austrija Bismarckui buvo svarbiausias užsienio politikos tikslas, todėl jis buvo nuosekliai planuojamas, o greitos pergalės Bismarckas visiškai nesitikėjo. Neapibrėžtais pažadais dėl tam tikrų teritorijų Vokietijoje Bismarckas užsitikrino Prancūzų imperatoriaus Napoleono III – tuomet įtakingiausios Europos diplomatinės figūros – neutralumą. Be to, 1866 m. balandžio 8 d. jis sudarė slaptą sutartį su Italija, kuri siekė „išlaisvinti“ Austrijos valdomą Veneciją – italai, prasidėjus karui su Prūsija, turėjo atitraukti Austrijos pajėgų dalį savo kariniais veiksmais Venecijoje.
Karo veiksmai
thumb|300px|left|Mūšis prie Königgrätzo (Sadovos) (Georgo Bleibtreu paveikslas) thumb|Karo veiksmai Prūsija, mobilizavusi 280 tūkst. žmonių kariuomenę, birželio 17 d. įsiveržė į Hanoverį, Heseną ir Saksoniją (po trijų dienų italai sureagavo Venecijoje). Austrija, planuodama invaziją į Sileziją, koncentravo armiją Bohemijoje, tačiau jai vadovauti buvo pasiųstas vidutinių gabumų karvedys Ludwigas Benedekas. Prūsijos kariuomenės vadas Helmuthas von Moltkė greitai mobilizuotą kariuomenę pasiuntė į Bohemiją. Susidūrimas įvyko 1866 m. liepos 3 d. prie Königgrätzo (Sadovos), kur prūsų pajėgos apsupo ir sumušė austrus. Nesunkiai įveikusi italus, Austrija savo ruožtu organizavo naują gynybinį frontą prie Dunojaus ir rengėsi ilgalaikiam karui su Prūsija.
Tokio karo tikimybė buvo reali, kadangi nustebinti ir sužavėti greitos generolo Helmutho von Moltkės sėkmės, karininkai ir daugelis svarbiausių Prūsijos politikų ėmė spausti karalių Vilhelmą I išnaudoti pasiektą pergalę ir sutriuškinti Austriją, tačiau Bismarckas šioje vietoje pasiūlė sustoti ir įtikino Vilhelmą I bei generolus skubiai sudaryti Nikolsburgo paliaubas (liepos 26 d.), užuot siekus tolesnių laimėjimų. Tuo metu Bismarcką varžė ta aplinkybė, kad Austrijos imperija buvo pernelyg didelė jėga, dar turėjusi vidinių rezervų tęsti karą, be to, supratęs, kokias pasėkmes balansavimui Vokietijoje gali turėti Austrijos sutriuškinimas, vėl įsikišo Napoleonas III.
Šio karo metu išryškėjo artilerijos svarba, efektyviai naudota žaibo karo taktika.
Karo rezultatai
Taikos sutartis buvo pasirašyta 1866 m. rugpjūčio 23 d. Prahoje: Prūsija nepareikalavo jokių Austrijos teritorijų, tačiau Austrija:
Istoriko Jacobo Burckhardto vertinimu, šiuo karu Prūsijos vyriausybė ir armija įvykdė „didžiąją 1866 metų vokiečių revoliuciją“.
Kopenhagenizacija
Kopenhagenizacija  – pralaimėjusio priešo karo laivų konfiskavimas.
Pirmą kartą tai buvo padaryta po to, kai 1807 m. Antrajame Kopenhagos mūšyje admirolo Gambier vadovaujamas britų laivynas sutriuškino karališkąjį Danijos ir Norvegijos laivyną. Po šio atvejo visų ar didelės dalies pralaimėjusio priešo laivų konfiskaciją ėmė gana dažnai naudoti. Angliškai tai vadino terminu 'kopenhagenizuoti'.
Henrikas Natalevičius
Henrikas Natalevičius (g. 1953 m. gegužės 23 d. Vilniuje) – Lietuvos tapytojas.
Biografija
1970–1976 m. Vilniaus dailės institute studijavo tapybos specialybę (pas Vladą Karatajų, Antaną Gudaitį). 1976–1980 ir 1984–1988 m. dirbo dailininku apipavidalintoju Vilniaus dailės parodų rūmuose (dabar – Šiuolaikinio meno centras (ŠMC)), 1980–1984 m. – moksliniu bendradarbiu Lietuvos dailės muziejaus Tapybos skyriuje. 1988 m. įstojo į Lietuvos dailininkų sąjungą, 1989 m. tapo dailininkų grupės „24“ nariu.
Nuo 1976 m. dalyvauja dailės parodose. Darbus eksponavo kartu su neformalia bendrakursių (Bronius Gražys, M. Skudutis, Raimondas Sližys, Romanas Vilkauskas) grupe. Surengė 12 autorinių tapybos parodų. Dalyvavo svarbiausiose Sąjūdžio laikotarpio ir pirmųjų Nepriklausomybės metų Lietuvos tapytojų parodose užsienyje: Suomijoje (1986), Švedijoje (1988), Vengrijoje (1989), parodoje „8 tapytojai iš Lietuvos“ Norvegijoje (1990), parodoje „Apokalipsė ir tikėjimas“ Vokietijoje (1990) ir kt. Nuo 1989 m. dalyvavo visose grupės „24“ parodose Lietuvoje ir užsienyje: Prancūzijoje (1994), Švedijoje (1997), Vokietijoje (1999), Anglijoje (2000), kt. Eksponavo kūrinius grupinėse lietuvių dailininkų parodose Olandijoje (1990), Lenkijoje (1992, 1998, 2001), Prancūzijoje (1995), Kanadoje (1995), parodoje „Nonkonformistinis menas iš TSRS“ JAV (1996) ir kt. 2007 m. dalyvavo Baltijos šalių tapybos trienalėje Vilniuje ir laimėjo pirmąją premiją.
Kūrinių yra įsigiję Lietuvos dailės muziejus Vilniuje ir Nacionalinis M. K. Čiurlionio dailės muziejus Kaune. Dailininko darbų yra privačiame Nortono Dodge’o rinkinyje „Nonkonformistinis TSRS menas“ (JAV), jų turi privatūs kolekcininkai Lietuvoje ir užsienyje.
Svarbiausios parodos
Dviejų dailininkų:
Svarbiausios grupinės parodos (1990–2007):
Treccani
thumb Treccani, Italijos enciklopedija (Itališka mokslų ir menų enciklopedija, 'Enciclopedia Italiana di scienze, lettere ed arti') – itališka enciklopedija, išleista 1925 m.
Apimtis
Enciclopedia Italiana apimtis – 35 tomai, kiekvieną sudaro maždaug po 1015 puslapių. Ties kiekvienu straipsniu yra autoriaus inicialai.
1938–2006 išleisti 26 papildomi tomai.
Straipsnis „Fašizmo doktrina“ (ne be Benito Mussolini įtakos), pasirodęs 1932 m. Enciclopedia Italiana leidime, atspindi to meto laikmetį ir vyravusią ideologiją Italijoje, todėl gana palankiai ir nuosaikiai apibūdina doktrinos pagrindus (taip pat žr. fašizmas).
Aukštagiriai
Aukštagiriai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 3 km nuo Leliūnų.
Victorine Meurent
Viktorina Luiza Mėran (1844 m. vasario 18 d. – 1927 m. kovo 17 d.) – prancūzų dailininkė ir garsių impresionizmo paveikslų modelis. Nors šiandien ji geriau žinoma, kaip mylimiausia Eduaro Manė modelis, tačiau taip pat yra ir tapytoja, kuri reguliariai eksponavo savo darbus prestižiniame Paryžiaus salone. 1876 m. jos paveikslai salono žiuri buvo suskirstyti ekspozicijai, tuo tarpu E. Manė darbus toji pati komisija atmetė.
Gyvenimas
V. Mėran vardas išliks visiems laikams asociacijose su E. Manė šedevrais: „Pusryčiai ant žolės“ ir „Olimpija“, kuriuose ji vaizduojama nuoga. Tuo periodu ji taip pat pozavo dailininkui bei skulptoriui Edgarui Dega bei belgų tapytojui Alfred Stevens, kurie abu buvo geri E. Manė bičiuliai. Jos ryšiai su A. Stevens, sakoma, buvo ypač artimi.
E. Manė ir toliau naudojosi Viktorinos Mora, kaip modelio, paslaugomis iki pat 1870 m. pradžios, kai šioji pradėjo užsiiminėti tapyba ir jie vienas nuo kito atitolo, kadangi moteris piešė labiau akademinio stiliaus paveikslus, o Manė darbai, šiuo atveju, sudarė jiems opoziciją. Paskutinis E. Manė paveikslas, kuriame pasirodo V. Mėran yra „Saint-Lazare stotis“, dažnai įvardijamas, kaip „Geležinkelis“, nutapytas 1873 m. Paveikslas vertinamas, kaip geriausias pavyzdys, kur E. Manė pirmą kartą priartėjo prie moderno vaizduodamas subjektą.
thumb|right|260px|„Viktorinos Mėran portretas“ [[Eduaras Manė, 1862 m. (42,9 × 43,7 cm) Musée des beaux-arts, Bostonas]]
Po trejų metų, V. Mėran pirmą kartą pristatė savo pačios darbus 1876 m. Salone ir žiuri sutikta teigiamai. Ironiška, E. Manė kūriniai tais pačiais metais, komisijos nutarimu atmesti. 1879 m. V. Mora įėjo į Académie des Beaux-Arts su paveikslu „Nurembergo buržua XVI amžiuje“; jis buvo pakabintas tame pačiame kambaryje, kaip ir E. Manė paveikslas. V. Mėran darbai taip pat priimti 1885 m. ir 1904 m. parodose. Iš viso ji pristatė savo kūrinius Salonui šešis kartus. Tuo pačiu nenustojo pozuoti, pavyzdžiui, 1880 m. dailininkui Norbert Goeneutte, kuris dabar geriau žinomas dėl savo graviūrų, bei Toulouse-Lautrec, kuris su ja susipažino per paveikslą „Olimpija“.
1903 m. V. Mėran, palaikyta organizacijos steigėjų, Charles Hermann-Leon bei Tony Robert-Fleury, priimta į Société des Artistes Français. 1906 m. ji paliko Paryžių ir persikėlė į Colombes priemiestį, kur iki gyvenimo galo nugyveno su moterimi vardu Marie Dufour. Eidama devintą dešimtį ji vis dar užsiėmė tapyba, kaip pažymi to meto gyventojų surašymas. V. Mėran mirė 1927 m. kovo 17 d. Po M. Dufour 1930 m. mirties namuose buvę daiktai likviduoti; XX a. pabaigoje, senieji kaimynai teigė, kad likę dailininkės namų daiktai, įskaitant ir smuiką bei jo futliarą, sudegė.
V. Mėran paveikslas „Le Jour des Rameaux“ arba „Palmių sekmadienis“ atrastas 2004 m. ir šiuo metu eksponuojamas Kolombo istorijos muziejuje.
Tarimas ir etimologija
Jos pavardė tariama, kaip du skiemenys. Eunice Lipton nurodo, kad šis žodis prancūziškai dažnai tariamas, kaip Meurant ar Meurend. Prancūzų kalboje daiktavardis, kuris baigiasi -ent, dažniausiai yra tariamas. Meurent. Visgi esama skirtingų tarimų vardams, kurie buvo populiarūs XIX a.
Pasak mokslininkų, šis vardas yra išvestinis žodis iš Morand, kuris pasiekė mus iš lotynų kalbos vardo Maurandus, kuris padaromas iš lotyniškojo daiktavardžio Maurus, reiškiančio mauras. Visgi nėra jokio ryšio su trečiojo asmens daugiskaitos žodžiu 'mirti' (meurent (t. y. 'jie miršta')), nors tarimas ir yra panašus. Jis niekada nėra tariamas, kaip veiksmažodis.
Populiarioje kultūroje
Viktorinos Mėran gyvenimas įkvėpė du istorinius romanus, o jos charakteris atskirai šmėkščioja dar daugelyje kitų literatūrinių kūrinių. Airių rašytojas George Moore panaudojo V. Mėran asmenybę, pusiau išgalvotoje autobiografijoje „Memoirs of My Dead Life“ (1906 m.). Knygoje ji vaizduojama, kaip vidutinio amžiaus moteris, savo šlovės viršūnėje, turinti homoseksualinių ryšių su žymia kurtizane.
Ji pasirodo ir filme „Intimate Lives: The Women of Manet“, dar žinomame kaip, „Manet in Love“ (1998 m.), kur ją įkūnija Shelley Phillips, o pastaruoju metu Christopher Moore knygoje „Sacré Bleu“ (2012 m.).
Ernestas Šetkus
Ernestas Šetkus (g. 1985 m. gegužės 25 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, rungtyniavęs vartininko pozicijoje.
Karjera
Profesionalo karjerą pradėjo 2005 m. Vilniaus „Žalgiryje“.
2010 m. išvyko į Kiprą, kur tapo Nikosijos „Olympiakós“ klubo pagrindiniu vartininku.
2012 m. persikraustė į aukščiausią Bulgarijos futbolo lygą, į Plovdivo „Botev“ komandą.
2013 m. trumpai rungtyniavo Baltarusijoje, FC Gomel komandoje.
Tais pačiais metais sugrįžo į Kiprą, Néa Salamís Ammóchōstos komandą.
Po sėkmingo sezono Kipre, 2014/2015 m sezone rungtyniavo Graikijos aukščiausios lygos AÓ Kérkyra komandoje.
2015 m. liepos mėn. vartininką įsigijo Turkijos aukščiausios lygos Süper Lig komanda Sivasspor.
2016 m. liepos pabaigoje pasirašė kontraktą su Olandijos ADO Den Haag klubu.
2019/20 m. sezone atstovavo Beer Ševos „Hapoel“ futbolo klubui. (Izraelis).
2020 m. liepos pabaigoje pasirašė dviejų metų sutartį su Tel Avivo „Hapoel“ klubu.
Rinktinė
Lietuvos nacionalinėje rinktinėje debiutavo 2011 m. kovo 25 d. draugiškose varžybose prieš Lenkiją.
Kurį laiką nebuvo kviečiamas į nacionalinę rinktinę. Vyr. treneriu tapus Valdui Ivanauskui žaidė 2022 m. pasaulio futbolo čempionato atrankos C grupėje 2021 m. rugsėjo 2 d. prieš Šiaurės Airiją. Varžovai net 4:1 sutriuškino lietuvius.
Asmeninis gyvenimas
Žmona Beatričė. Vedė 2014 m. Turi dukrą Liepą (g. 1996) ir vaiką gimusį 2020 m. spalio mėn. Izraelyje.
Degėsiai (reikšmės)
Degėsiais vadinami kaimai:
Pietų poliaratis
thumb|250px|Pietų poliaratis žemėlapyje
Pietų poliaratis – poliaratis, einantis 66° 33′ 44″ p. pl. lygiagrete ir žymintis šiaurinę Antarkties ribą. Šiaurės poliaratis yra toliausiai į šiaurę nutolusi pietų pusrutulio teritorija, kurioje stebima poliarinė naktis ir poliarinė diena (žiemos ir vasaros lygiadienių metu). Poliaračio riba nėra fiksuota ir kinta priklausomai nuo Žemės ašies svyravimų.
Pietų poliaratis apima praktiškai visą Antarktidos žemyną (su aplinkinėmis jūromis ir salomis), tik šiaurinis Antarktidos pusiasalio galas ir kelios pakrančių teritorijos yra į šiaurę nuo poliaračio. Dėl rūstaus Antarkties klimato, jokių nuolatinių gyvenviečių nei šalia poliaračio nei į pietus nuo jo nėra (tik tyrimų stotys).
Pietų poliaračio šiaurinis atitikmuo – šiaurės poliaratis.
Šiaurės poliaratis
thumb|250px|Šiaurės poliaratis žemėlapyje
Šiaurės poliaratis – poliaratis, einantis 66° 33′ 44″ š. pl. lygiagrete ir žymintis pietinę Arkties ribą. Šiaurės poliaratis yra toliausiai į pietus nutolusi šiaurės pusrutulio teritorija, kurioje stebima poliarinė naktis ir poliarinė diena (žiemos ir vasaros lygiadienių metu). Poliaračio riba nėra fiksuota ir kinta priklausomai nuo Žemės ašies svyravimų (pakinta 2° per 40 tūkst. metų). Dabar šiaurės poliaratis kasmet pasislenka ~15 m į šiaurę.
Šiaurės poliaratis driekiasi daugiausia per sausumą, tiesa, retai apgyvendintą. Poliaratis kerta Rusijos, JAV (Aliaskos), Kanados, Grenlandijos, Islandijos (Grimsėjaus), Norvegijos, Švedijos ir Suomijos teritorijas. Greta poliaračio yra Suomijos miestas Rovaniemis, tiesiai ant poliaračio yra Rusijos miestas Salechardas. Toliau už jo į šiaurę tėra vos keli didesni miestai (Murmanskas, Norilskas, Vorkuta, Trumsė).
Leksipedija
Leksipedija – Vikipedijos Pocket PC versija. Tai komercinis bendrovės Revolutionary Software Front kūrinys bei produktas (kaina – 19.99 dolerių).
Apimtis
Enciklopedijoje - 550 000 straipsnių. Jie sudaro apie 220 mln. spaudos ženklų.
Aukštagiris (reikšmės)
Aukštagiriu vadinama:
Kirkėnai (Anykščiai)
Kirkėnai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Debeikių.
Gulbiniškiai (reikšmės)
Gulbiniškiais vadinami kaimai:
Velso katedra
thumb|250px|Velso Šv. Andriaus katedra
Seniausia bažnyčia Velse pastatyta 705 m. Nuo X a. miestas tapo vyskupystės centru, o tarp 1175 ir 1490 m. pastatytas dabartinis statinys. Pastatas gotikinės architektūros stiliaus, sudaro nava, transeptas ir vakarinis fasadas, papuoštas ~300 statulų. Yra ~1345 m. įrengtas choras, XIII–XV a. sumontuoti 3 bokštai, XV a. kluaras. Statinio ilgis 126,5 m, plotis 20 m (ties transeptais 47 m), aukštis iki 55 m.
Aplink įveisti sodai, pastatyti Vyskupų rūmai.
Farerų futbolo varžybos 1995 m.
Farerų futbolo varžybos 1995 m.
Vålerenga IF
Oslo „Vålerenga“ – Norvegijos futbolo klubas iš Oslo.
Istorija
1913 m. liepos 29 d. oficialiai įkurtas klubas.
Vilniaus šiluminė elektrinė
thumb|250px|2007 m.
(arba Vilniaus termofikacinė elektrinė Nr. 2, VE-2) – didžiausia šiluminė elektrinė Vilniuje, Savanorių pr. 117/2. Šilumos galia – 913 MW, elektros galia – 24 MW.
Prielaidos
Po karo daug dėmesio buvo skiriama Vilniui – respublikos sostinei atstatyti. Devyniolika metų okupuotas Lenkijos, Vilnius buvo menkai išsivystęs, stambesnių pramonės įmonių jame buvo nedaug. Daugelį smulkių įmonių reikėjo rekonstruoti, išplėsti ir specializuoti. Pirmojo pokarinio penkmečio respublikos pramonės vidutiniai metiniai gamybos didėjimo tempai siekė 37 %. Dar didesni darbai planuoti ateičiai: numatyta sparčiai plėtoti mašinų gamybos ir metalo apdirbimo pramonę, sukurti prietaisų gamybos, radioelektronikos, įrankių ir staklių gamybos pramonės šakas, išplėsti elektrotechnikos pramonę ir žemės ūkio mašinų gamybą. Vilnius turėjo tapti didžiausiu Lietuvos pramonės centru.
Ne mažiau svarbus Vilnius buvo kaip respublikos sostinė, kultūros ir mokslo centras. 1944 m. vėl pradėjo veikti vokiečių uždarytas Vilniaus universitetas, Pedagoginio instituto pirmtakė – Aukštoji pedagoginė mokykla, atgijo teatrai. Vilniuje kūrėsi daug naujų administracijos, ūkio, mokslo ir meno įstaigų. Atgimstančiam ir sparčiai besiplėtojančiam miesto gyvenimui reikėjo naujų vandentiekio stočių, mokyklų, sveikatos apsaugos ir kultūros įstaigų.
Tokius pramoninio, kultūrinio ir mokslinio plėtojimosi užmojus turintis miestas, negalėjo progresuoti be reikiamos energetikos bazės. Ši bazė Vilniuje pokario metais buvo labai menka: trys energetiniai traukiniai (bendros 7000 kW galios), nedidutė Grigiškių hidroelektrinė, geležinkelio ir kelios kitos mažos dyzelinės elektrinės – tik pirmoji, būtiniausia, pagalba atsistatančiam miestui. Atstatoma senoji centrinė Vilniaus elektrinė, net pasiekusi prieškarinę 8500 kW galią, neteikė ateičiai jokių vilčių; artimiausiais pokario metais planuoti nauji gamyklų pajėgumai pranoko jos galią.
Respublikos vyriausybė, suprasdama energetikos svarbą, dar griaudėjant karui, ima rūpintis naujos Vilniaus elektrinės statyba. Remiantis LTSR Liaudies Komisarų Tarybos 1945 m. liepos 17 d. potvarkiu Nr. 820, pietvakarinėje Vilniaus dalyje išskiriamas 318 tūkst. m² žemės plotas naujai elektrinei statyti. Statybinė aikštelė buvo kairiajame Neries krante. Rytuose ji ribojosi su Savanorių prospektu, šiaurėje su Elektrinės gatve, pietuose – su Vilkpėdės loma, o vakaruose tekėjo Neris. Aikštelė parinkta, atsižvelgiant į Vilniaus plėtojimosi perspektyvą – šiame rajone turėjo kurtis naujų pramonės šakų įmonės, kurios ne tik elektros, bet ir šilumos energiją privalėjo gauti iš naujos elektrinės. Todėl numatyta statyti termofikacinę elektrinę.
Statyba
Elektrinę projektavo Šiluminių elektrinių projektavimo instituto „Teploelektroprojekt" Lvovo skyrius. Šis institutas rengė ir jos vėlesnės statybos projektus. Statyba vyko trim etapais. Pagal projektą elektrinė turėjo naudoti vietinį kurą – Baltosios Vokės ir Margių durpynų frezerines durpes, tačiau vėliau, pastačius elektrinę, tako naudoti Radviliškio, Ežerėlio ir net Baltarusijos durpynų durpes. Kurui transportuoti į elektrinę suprojektuotos geležinkelio atšakos iš Panerių ir iš Vilniaus prekių stoties. Visos elektrinės sąmatinė vertė siekė 16 mln. rublių.
1948 m. pradedama statyti Vilniaus termofikacinė elektrinė. Svarbiausius darbus atliko TSRS Statybos ministerijos Termofikacinių elektrinių statybos ir montavimo valdyba „TEC stroj“. Subrangovai buvo Latvijos pramonės energetikos montavimo valdyba Nr. 7 „Latpromenergomontaž“ ir Hidroenergetikos montavimo valdyba Nr. 8 „Hidroelektromontaž„.
Statybose dirbo karo belaisviai vokiečiai.
Terasomis besileidžiantis Neries link šlaitas sunkino statybos darbus, o miesto vietovė komplikavo geležinkelio tiesimą į būsimą elektrinę. Pasirinktoji aikštelė buvo nepatogi ir tuo, kad gyvenamieji kvartalai bei miestiečių poilsio vieta – Vingio parkas buvo visiškai šalia.
Pirmiausia numatyta pastatyti vieną 12 MW turbogeneratorių su 16 Gcal/h našumo boileriu bei du 75 t/h našumo garo katilus. Įrenginiai gauti angliški: Parsonso firmos, AT-12 tipo 12 MW turbina ir tos pačios firmos generatorius bei du Babkok-Vilkoks firmos, 75 t/h našumo garo katilai. Pagalbiniai įrenginiai ir 6 kV skirstyklos komutacinė aparatūra taip pat buvo angliški. Visi šie įrenginiai buvo vienos pagal susitarimą iš sąjungininkų gautos elektrinės dalis; kita dalis – turbinos ir įranga – pateko į Estiją.
Plėtra
1952 m. TSRS Elektrinių ministerija patvirtino antro statybų etapo generalinę sąmatą. Antrame etape numatyta pastatyti antrą 12 MW turbogeneratorių ir dar vieną tokio pat našumo, kaip ir pirmieji, garo katilą. 1953 m. spalio mėn. pradeda veikti antroji, APT-12 tipo, Briansko gamyklos turbina, o 1955 m. – trečiasis, Barnaulo katilų gamyklos, 75 t/h našumo garo katilas.
Kirkėnai (Kupiškis)
Kirkėnai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Skapiškio.
Vilniaus šiluminė elektrinė
Plėtra
Dar nebaigus antro etapo, patvirtinama trečio statybų etapo sąmata ir pradedama statyti trečią ir ketvirtą turboagregatus bei tris naujus katilus. Kaip ir pirmosios turbinos, šios buvo termofikacinės, su pramoninio garo tiekimu, AT-12 tipo, pagamintos Briansko mašinų gamykloje. Abu šie turboagregatai pradėjo veikti 1957 m. Paskutinieji trys katilai buvo pagaminti toje pačioje Barnaulo katilų gamykloje. Eksploatuoti pradėti 1957–1958 m. 1958 m. VE-2 pasiekė 48 MW galią ir tuo jos statyba baigėsi. Tai buvo moderniška ir ekonomiška, antroji pagal galią po Petrašiūnų elektrinė respublikoje. 1 kWh elektros energijos pagaminti ji sunaudodavo per 450 g sutartinio kuro. Bet tuo metu iš Lietuvos elektrinių ji dirbo ekonomiškiausiai.
Įranga
Visi elektrinėje sumontuoti generatoriai buvo 12 MW galios, 6300 V generatorinės įtampos, aušinami oro ciklu. Pirmasis generatorius buvo Parsonso firmos, antrasis – Sansenverko-Nyderzedlico gamyklos, o trečiasis ir ketvirtasis pagaminti Charkovo šilumvežių gamykloje. Kiekvienas generatorius turėjo savo žadinimo mašiną, o rezervinė buvo visų bendra. Generatoriai turėjo išilginę diferencinę apsaugą, įtampos koregavimą ir žadinimo kompaundavima, automatinį lauko gesinimą ir kitas apsaugas. Išilginė diferencinė apsauga įrengta ir įtampos aukštinimo transformatoriuose. Elektrinėje sumontuota maksimalios srovės apsaugos, apsaugos nuo įžemėjimų, srovės atkirtos, variklių šiluminė ir kitos apsaugos. Beveik visos sumontuotos apsaugos buvo TSRS gamybos, tik dalis angliškų jungtuvų turėjo apsaugas su Rejrolo firmos relėmis.
Elektros ūkis buvo įrengtas keliose skirstyklose. Pagrindinėje, uždaroje, dviejų aukštų 6 kV skirstykloje buvo trys šynų sekcijos, kurių dvi turėjo angliškus Rejrolo firmos komplektinius šarvuotus alyvinius jungtuvus. 31 toks jungtuvas buvo ir 6 kV uždaroje elektrinės reikalams skirtoje elektros energijos skirstykloje. Angliškų narveliu srovinės dalys bei srovės transformatoriai buvo užlieti kabelių mase.
35 kV atviroje skirstykloje taip pat buvo trys narveliai su Rejrolo firmos 38,5 kV vienabakiais alyviniais jungtuvais; kiti penki jungtuvai – VMD-35 tipo, pagaminti TSRS. Buvo įrengtas ir vienas angliškas įtampos aukštinimo (6/35 kV) Parsonso firmos transformatorius. Iš 35 kV skirstyklos ėjo trys 35 kV elektros tiekimo linijos į miesto „Šiaurinę“ pastotę (pastatyta 1951 m.), į Baltąją Vokę ir į Grigiškes (abi pradėtos eksploatuoti 1953 m.). Iš centrinio valdymo pulto buvo galima valdyti visus pagrindinės 6 kV skirstyklos, 35 ir 110 kV atvirų skirstyklų jungtuvus. Jame įrengta ir automatinio sinchronizavimo sistema.
Darbo principas
VE-2 – kondensacinė elektrinė. Garo ir vandens katilai kūrenami gamtinėmis dujomis arba mazutu. Degimo metu susidarę dūmai šalinami dūmsiurbiais per 100 m. ir 150 m. kaminus. VE-2 vandens paruošimo įrenginiuose naudojamas vanduo iš Neries tiekiamas kranto siurblinės siurbliais. Vanduo išvalomas mechaninio valymo ir katijonitiniuose filtruose ir tiekiamas padengti nuostolius šilumos tinklų magistralėse bei garo katiluose.
VE-2 yra sujungta su VE-3 dviem jungiančiosiomis šilumos tinklų magistralėmis, kurių ilgiai 5,6 km ir 4,8 km. VE-2 šilumos tinklų vanduo yra pašildomas arba ataušinamas grįžtančiu iš miesto vandeniu iki nustatytos temperatūros ir tiekiamas į Vilniaus miestą vartotojams. Normalus darbas yra tuomet, kai grįžtantis iš centralizuoto šildymo tinklų vanduo iš dalies pašildomas pirmiausia VE-2 turbinos kondensatoriuose ir boileriuose, o vėliau tiekiamas į VE-3 tolimesniam šildymui. Iš VE-3 vanduo yra grąžinamas atgal į VE-2, kur yra galutinai pašildomas vandens šildymo katiluose. Pasiekus reikiamą temperatūrą termofikacinis vanduo tiekiamas į miesto centrinio šildymo tinklus.
Rekonstrukcijos
To meto sąlygomis tai buvo gera termofikacinė elektrinė. Ji aprūpino Vilnių elektros energija, o nuo 1955 m. pradėjo tiekti pramonei ir šilumą. Nuo 1957 m. lapkričio mėn. elektrinė pradeda centralizuotai tiekti šilumą miesto gyvenamiesiems namams šildyti. Pirmasis buitinis vartotojas, prijungtas prie miesto šilumos tinklų, buvo namas Vytenio gatvėje Nr. 10.
Turbinų rekonstrukcija nesumažino elektrinės galios, bet padidino šiluminę, pakėlė darbo ekonomiškumą. Anksčiau 1 kWh elektros energijos pagaminti buvo sunaudojama per 450 g sutartinio kuro, o po rekonstrukcijos 1975 m. pakako 172 g. (2005 m. – 100 g.) Atitinkamai sumažėjo ir 1 kWh savikaina – nuo 1,38 kp 1960 m. iki 0,4 kp 1975 m. Visų šių turbinų rekonstravimo metinis ekonominis efektas siekė arti 400 tūkst. rublių.
Augantiems naujiems Vilniaus mikrorajonams – Lazdynams, Karoliniškėms, besiplečiantiems seniems kvartalams reikėjo vis daugiau šilumos. Dar rekonstruojant turbinas, paaiškėjo, kad artimoje ateityje jos jau nesugebės miesto pakankamai aprūpinti šiluma. 1965 m. įjungiamas pirmasis PTVM-100 tipo 100 Gcal/h našumo vandens šildymo katilas, vėliau pastatyti dar šeši tokie katilai. Tai privertė šalia buvusių dviejų 90 m aukščio dūmtraukių pastatyti dar du – 100 ir 150 m aukščio. Šių katilų reikmėms išplečiamas mazuto ūkis su keliolikos tūkstančių tonų talpos mazuto sandėliu. Kai Vilnių pasiekė gamtinės Dašavos dujos, elektrinės katilai pritaikyti deginti šias dujas. Dujų naudojimas prisidėjo prie miesto atmosferos gryninimo, aplinkos švaros. Visi vandens šildymo katilai, be mazuto, taip pat gali deginti ir dujas.
Per neilgą laikotarpį VE-2 daug kas patobulinta, rekonstruota. Dar pačioje jos veikimo pradžioje rekonstruoti I ir II angliški garo katilai, 30 % padidintas jų garo šildytuvų plotas. Buvo automatizuotas katilų bunkerių pripildymas durpėmis, todėl reikėjo mažiau žmonių, jiems nebereikėjo dirbti sveikatai kenksmingo, dulkėto darbo. Automatizuotas ir katilų darbas – jie pradėti valdyti iš specialaus pulto. Kadangi nuolat buvo diegiamos naujovės, elektrinė ir šiandien sėkmingai veikia kartu su kitomis energetikos įmonėmis. Fiziškai ir morališkai susidėvėję įrenginiai likviduojami. 1986–1987 m. nurašyti ir demontuoti garo katilai Nr. 1 ir Nr. 2 bei du turbogeneratoriai.
Reikšmė
Pirmoji didelė pokario metų Lietuvos elektrinė, ji ir paskutinioji vidutinių garo parametrų elektrinė Lietuvoje. Pastačius Lietuvos VRE, atsirado šimtais atmosferų skaičiuojamo slėgio parametrų elektrinės. 1951–1958 m. buvo svarbiausia elektros energijos tiekėja Vilniui. Drauge su senąja Vilniaus elektrine elektros energija aprūpino dideliais industrializacijos žingsniais žengiančią Vilniaus pramonę. Šioje elektrinėje įvyko ir Vilniaus prijungimas prie respublikos energetikos sistemos – susijungusi su Kauno 110 kV elektros tiekimo linija, sostinė pradėjo gauti šviesą ir energiją iš Nemuno vandenų. 1959 m. pradėję veikti Kauno HE hidroagregatai suteikė didelę pagalbą Vilniui.
Statybos pabaiga sutapo su laikotarpio, kuris iš esmės tiek kiekybiškai, tiek ir kokybiškai pakeitė respublikos energetikos raidą pradžia – prasidėjo galingų elektrinių statyba, spartus visų įtampų elektros tiekimo linijų tiesimas, intensyvus respublikos elektrifikavimas bei jos prijungimas prie Šiaurės – Vakarų jungtinės energetikos sistemos. Vilniaus TE-2 tarsi simbolinis paskutinis senosios energetikos statinys.
Kaip ir kitos senosios Lietuvos elektrinės, netekusi reikšmės šalies elektros gamyboje, tebėra labai svarbi miesto gyvenimui. Ji aprūpina šiluma ne tik Savanorių prospekto pramoninį rajoną, bet kartu su Vilniaus TE-3 šildo visą miesto centrą, jo vakarinę ir pietinę dalį, Lazdynų, Karoliniškių, Viršuliškių ir kitų mikrorajonų namus. Tiesa, elektros energijos gamyba dabar palyginti nedidelė, svyruoja priklausomai nuo šiluminės apkrovos.
Devintajame dešimtmetyje pastatyta nauja 360 MW galios termofikacinė elektrinė VE-3. Ji ant savo pečių perėmė miesto aprūpinimo elektra ir šiluma naštą, o VE-2 reikšmė mažėja. Beveik keturis dešimtmečius buvusi pagrindinė miesto šildytoja ir iš dalies elektros tiekėja, Vilniaus TE-2, nors ir netekusi savo pirmykštės svarbos, toliau tiekia miesto pramonei garus ir elektrą, gyventojams – šilumą.
2002 m. vasario 1 d. Vilniaus centralizuoto šildymo sistemos 15 metų laikotarpiui buvo išnuomotos „Vilniaus energijai“, kuri priklauso didžiausiai Europoje energetikos paslaugų kompanijų grupei „Dalkia“.
2019 m. įrengtas 13 MW galios kondensacinį dūmų ekonomaizeris, kuris leis padidinti šilumos gamybos efektyvumą, sumažinti šilumos kainą vartotojams ir poveikį aplinkai.
Aukštagojis
Aukštagojis – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Pumpėnų.
Siauragalvė mamba
Siauragalvė mamba (Dendroaspis angusticeps) – aspidų (Elapidae) šeimos labai nuodinga gyvatė. Dar vadinama rytine žaliąja mamba. Mažesnė už juodają mambą, ne daugiau kaip 2 m ilgio. Tiek jaunikliai, tiek suaugusios gyvatės žaliais, su geltonais kraštais žvyneliais. Pilvas geltonai žalias.
Paplitusi Vakarų Afrikoje. Gyvena miškuose.
Negyvoji jūra
Negyvoji jūra (arba Mirties jūra;, ) – nenutekamas druskingas ežeras tarp Izraelio Valstybės ir Jordanijos Hašimitų Karalystės. Ji garsi tuo, kad yra labai druskinga. Nors yra vadinama jūra, tačiau morfologiškai tai yra ežeras, kadangi neturi tiesioginio ryšio su Pasauliniu vandenynu. Negyvosios jūros druskos neretai naudojamos kaip gydomasis preparatas. Jūra senka ir, jei planuojami jos gelbėjimo projektai nebus įgyvendinti, ilgainiui visai išnyks.
Negyvosios jūros pavadinimą davė romėnai, iki tol ji buvo vadinama: „Druskingoji“, „Rytų“, „Asfaltinė“ (kadangi buvo iškasamas gamtinis bitumas).
Negyvoji jūra telkšo 420 m žemiau Pasaulinio vandenyno lygio. Įdubos vanduo neužpila todėl, kad vandens išgaruoja daug daugiau negu prisipildo iš Jordano upės. Jūros lygio kritimas tęsiasi: sekimo procesas aiškinamas padidėjusiu natūraliu garavimu ir pramonės vystymu pietinėje Negyvosios jūros dalyje, taip pat ir vis didesniu Jordano upės vandens panaudojimu Izraelio ir Jordanijos žemės ūkiui, pramonės ir buitiniams tikslams. Maždaug nuo 1960 metų, kuomet prasidėjo intensyvus Jordano nuotėkio panaudojimas, ežero vandens lygis nukrito beveik 20 m. Šiuo metu jo metinis kritimas siekia 80 cm. Nuogastaujama dėl visiško šio vandens telkinio išnykimo. Tai sukeltų jo dugno ir apylinkių dykumėjimą, kaip tai atsitiko prie Aralo jūros. Anksčiau šiaurinę ir pietinę jūros dalis skyrė pusiasalis, tad nukritus vandens lygiui teko iškasti kanalą, kad vanduo patektų į seklesnę pietinę dalį.
Neseniai tyrinėtojai paskelbė, kad po 400 metų Negyvosios jūros kritimas sustos dėl natūralių priežasčių. Taip atsitiks dėl dar didesnio vandens pasūrėjimo, taip pat ir dėl akvatorijos sumažėjimo, bei dėl didesnės požeminio vandens prietakos. Manoma, kad vandens lygis stabilizuosis 510 m žemiau Pasaulinio vandenyno lygio, o šios jūros gylis tebesieks apie 200 m. Tuo pačiu teigiama, kad dalis mikroorganizmų tokio druskingumo neištvers.
Gyvenvietės ir keliai
Šalia Negyvosios jūros įsikūrusios kelios nedidelės gyvenvietės: Ein Gedi kibucas, Neve Zoharas, Kalija, Mitzpe Šalemas, Avnatas. Šalia Ein Gedi kibuco yra gamtos rezervatas ir oazė-šaltinis, Ein Bokekas, esantis šalia Neve Zoharo yra garsus Negyvosios jūros viešbučių kompleksas. 565 km ilgio autostrada nr. 90 einanti šiaurės-pietų kryptimi vakariniame jūros krante jungia Metulos meistą, prie Libano sienos, ir Raudonosios jūros uostą Elatą, prie Egipto sienos. Jordanijos pusėje prie jūros įsikūrę Potašas ir Suveima. Autostrada nr. 65 eina nuo Jordanijos šiaurės, rytiniu jūros pakraščiu iki Raudonosios jūros uosto Akabos.
Ištekliai
Negyvojoje jūroje išgaruojantys dideli bromo oksido kiekiai prisideda prie žemę saugančio ozono sluoksnio plonėjimo. Tai moksliniame žurnale „Science“ tvirtina Vokietijos ir Izraelio mokslininkai. Didžiausia bromo koncentracija buvo rasta druskinguose Negyvosios jūros krantuose.
4chan
4chan – 2003 m. Kristoferio Pulo sukurta internetinė svetainė. Iš pradžių ji buvo sukurta kaip angliškas japoniškos svetainės 2chan atitikmuo, skirtas anime ir manga aptarimui.
Kiekviename svetainės puslapyje pateikiamas tekstas ir vaizdai. Diskusiją pradedantis naudotojas pateikia vaizdą, kiti prie diskusijos prisideda.
Laikoma, kad 4chan atsirado kai kurie interneto fenomenai. Šiai svetainei priskiriamas ir My Little Pony: Friendship is Magic išpopuliarinimas.
Katinai (reikšmės)
Katinais vadinami kaimai:
Turnetreskas
Turnetreskas (SV Torneträsk, ) − ežeras šiaurinėje Švedijos dalyje, Laplandijoje. Tai septintas pagal dydį ir antras pagal gylį ežeras Švedijoje.
Turnetreskas yra didžiausias kalnų ežeras visoje Skandinavijoje. Suformuotas paskutinio ledynmečio, ežeras paprastai nuo gruodžio mėnesio iki birželio vidurio būna padengtas ledu. Vasarą, lygiai mėnesį nuo birželio 13 d. iki liepos 13 d. Saulė čia nenusileidžia visą parą.
Palei pietinį ežero krantą driekiasi Europos automobilinis maršrutas E10 O, Moskenesas (Norvegija) − Lulėjas (Švedija) ir geležinkelio atšaka Narvikas − Stokholmas. Ežero pietvakariuose išsidėstęs Abisko nacionalinis parkas. Šiaurinė ežero dalis beveik neištyrinėta.
Nuo Abisko į pietų pusę nutiestas Karališkasis kelias (Kungsleden) − garsus pėsčiųjų maršrutas, nusidriekęs apie 450 km.
Karčiuotasis miežis
Karčiuotasis miežis (Hordeum jubatum) – miglinių (Poaceae) šeimos žolinis augalas. Kilęs iš Aliaskos, Kanados ir šiaurės rytų Sibiro.
Aukštis iki 60 cm. Žiedai susitelkę į varpą, padengtą labai ilgais ašutais. Dėl to kartais auginamas kaip dekoratyvinis augalas.
Singapūras olimpinėse žaidynėse
Singapūras olimpinėse žaidynėse dalyvavo keturiolika kartų. Šaliai nei karto nepavyko deleguoti sportininko į žiemos olimpiadą.
Singapūras olimpinėse žaidynėse debiutavo dar 1948 m. būdamas Jungtinės Karalystės karūnos kolonija. 1964 m. Singapūro sportininkai atstovavo Malaizijos rinktinę. 1965 m. valstybė gavo nepriklausomybė ir nuo 1968 m. vėl dalyvauja kaip Singapūro olimpinis komitetas. 1980 m. prisidėjo prie Maskvos olimpinių žaidynių boikoto.
Medalininkai
Singapūras yra iškovojęs keturis olimpinius medalius:
Wacken Open Air
Wacken Open Air (W:O:A) – vienas didžiausių pasaulyje sunkiosios muzikos festivalių, kasmet vykstantis Šiaurės Vokietijoje, Šlėzvigo-Holšteino žemėje, šalia Vakeno miestelio (už valandos kelio į šiaurę nuo Hamburgo). Renginys kasmet pritraukia per 85 tūkst. dalyvių.
Pirmą kartą festivalis įvyko 1990 m. Tuomet dalyvavo mažai kam žinomos grupės, tačiau festivalio populiarumas kasmet augo, ir jau 1998 m. jis tapo europinio, o vėliau ir pasaulinio lygio muzikos festivaliu. miniatiūra|250px|left|Festivalio pagrindinė scena naktį
Šiuolaikinis Wacken Open Air vyksta kasmet per pirmąsias rugpjūčio išeigines dienas ir oficialiai tęsiasi tris dienas (faktiškai – keturias). Įrengiamos 7, kartais 8 scenos, kuriose pasirodo 80 muzikos grupių iš viso pasaulio. 2012 m. rengiant W:O:A festivalį buvo pasiektas rekordas: visi 7 tūkst. bilietų į festivalį buvo išparduoti 2011 m. lapkričio 29 d., likus 247 dienoms iki jo atidarymo. Tačiau prieš 2013 m. W:O:A bilietų nebeliko jau 2012 m. rugsėjo 21 d. 2013 m. visus bilietus išpirko per dvi paras, o 2014 m. – per 12 valandų.
W:O:A Metal Battle
Festivalyje nuo 2004 m. vyksta „W:O:A Metal Battle“ konkurso finalas, kurio dalyviai pretenduoja į nemenką apdovanojimą – sutartį su įtakinga sunkiosios muzikos leidybos kompanija „Nuclear Blast“. Lietuvoje „W:O:A Metal Battle“ konkursas pradėtas rengti 2008 m. Vokietijoje konkurso scenoje jau pasirodžiusios nacionalinį konkursą laimėjusios lietuvių grupės: „Mandragora“, „Kielwater“, „Soul Stealer“, „Paralytic“. Muzikos festivalis „Velnio akmuo“ Lietuvos nacionalinį finalą laimėjusią grupę kviečia pasirodyti pagrindinėje festivalio scenoje Anykščiuose „apšilimui“ prieš tarptautinį „Metal Battle“ finalą festivalyje „Wacken Open Air“ Vokietijoje.
Mis Europa
thumb|300px|Karūną laimėjusios šalys {{legend|#FF0000|7 kartus}} {{legend|#800000|6 kartus}} {{legend|#0000FF|5 kartus}} {{legend|#008000|4 kartus}} {{legend|#00FF00|3 kartus}} {{legend|#FF00FF|2 kartus}} {{legend|#FFFF00|1 kartą}} {{legend|#808080|0 kartų}} {{legend|#C0C0C0|Nedalyvaujančios šalys}} Mis Europa  – Europos šalių gražiausios merginos rinkimai, vykę nuo 1929 m. Konkursas dėl įvairių priežasčių ne visuomet vykdavo kasmet.
Laimėtojos
thumb|Mis Europa 1933 thumb|Mis Europa 1954-55 thumb|Mis Europa 2006
Mis Europa (1929–1938)
''Konkursas nevyko 1939–1947 m. dėl Antrojo Pasaulinio karo.''
Mis Europa (1948 – Dabar)
Konkursas nevyko 1975, 1977, 1979, 1983, 1986-87, 1989-90, 1998, 2000, 2004 ir 2007-08 metais.
Kairėnų apylinkė
Kairėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Mickūnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Naujosios Vilnios rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. prijungta prie Baniškių apylinkės, kuri 1959 m. jau vadinama Kairėnų vardu, nors oficialiai Kairėnų apylinkė atkurta 1963 m. sausio 12 d. iš Baniškių apylinkės. 1977 m. kovo 30 d. Kairėnų apylinkė prijungta prie Mickūnų apylinkės.
Maleišiai
Maleišiais vadinami du kaimai:
Sigma
Sigma gali reikšti:
Zigmantas Gliogeris
Zigmantas Gliogeris (, 1845 m. lapkričio 3 d. Tibori Kamianka, Augustavo gubernija – 1910 m. rugpjūčio 16 d. Varšuva, palaidotas Povonzkų kapinėse) – lenkų archeologas, etnografas ir kultūros istorikas.
Biografija
Kilęs iš prūsų bajorų. 1865-1868 m. Varšuvos aukštosiose mokyklose ir Krokuvos universitete studijavo teisę. Varšuvoje kartu su Kazimieru Kulviecu ir Aleksandru Janovskiu 1906 m. dalyvavo steigiant Lenkijos kraštotyros draugiją, buvo išrinktas jos pirmininku ir prisidėjo leidžiant šios organizacijos žurnalą „Ziemia“.
Mokslinė veikla
Etnografiją laikė viena iš istorijos pagalbinių disciplinų, kuri teikia žinių apie tautas; etnografinį lyginimo metodą aprašė knygoje „Vestuvių apeigos“. Nuo 1871 m. ne kartą keliavo Nemunu nuo Gardino iki Kauno, rinko etnografinę medžiagą ir tyrinėjo jo pakrantes. Išleido dainų rinkinių.
Pirmasis Lietuvoje surado akmens amžiaus gyvenviečių, surinko daug įvairių iškasenų ir sudarė jų chronologiją, tai aprašė žurnale „Wiadomości archeologiczne“. Archeologiniai rinkiniai saugomi Krokuvos ir Varšuvos muziejuose bei bibliotekose. Išleistose knygose pateikė duomenų ir iš viduramžių Lietuvos.
Bibliografija
thumb|left|150px|Paminklas Zigmantui Gliogeriui [[Lomža|Lomžoje]]
Conus aculeiformis torensis
Conus aculeiformis torensis – kūgeninių (Conidae) šeimos gyvūnų porūšis.
Mitozė
Mitozė ( 'siūlas') – eukariotinės ląstelės branduolio dalijimosi (kariokinezės) būdas, kurio metu chromosomų skaičius nekinta. Šio proceso metu iš motininės ląstelės susiformuoja dvi dukterinės su identišku chromosomų rinkiniu. Mitozinis branduolio dalijimasis būdingas augantiems ir besivystantiems daugialąsčiams organizmams. Mitozė skirstoma į penkias fazes: profazę, prometafazę, metafazę, anafazę ir telofazę. Šios fazės vyksta nuosekliai, pamažu pereina viena į kitą. Mitozės nereikėtų painioti su prokariotų binariniu dalijimosi būdu. thumb|right|300px|Mitozė ir jos fazės: I-III [[profazė, IV metafazė, V-VI anafazė, VII-VIII telofazė]]
Profazė
Išsamesnis straipsnis žr. Profazė.
Profazės metu branduolys ruošiasi dalytis. Jo nukleoplazmoje esantis chromatinas sutankėja ir pasidaro matomos chromosomos. Chromosomos sutrumpėja ir sustorėja, todėl pastebimos per mikroskopą. Chromosomoms vis tankėjant, išnyksta branduolėlis ir suyra branduolio membranos. Padvigubėjusios chromosomos sudarytos iš dviejų seserinių chromatidžių, kurias sukibusias laiko centromera. Abiejose kiekvienos centromeros pusėse susidaro kinetochoras, prie kurio prisijungia dalijimosi verpstės siūlai. Šios fazės metu centriolės pasidalija į dvi dalis ir nuslenka į branduolio polius. Iš kiekvienos centriolės mikrovamzdelių susidaro verpstė. Dauguma augalinių ląstelių centriolių neturi.
Prometafazė
Toliau formuojasi verpstė. Šioje fazėje verpstės siūlai prisitvirtina prie kiekvienos chromosomos chromatidės kinetochoro, ir pradedamos traukti į ląstelės vidurį. Tą pačią chromosomą vienas kinetochoras traukia į vieną galą, o kitas – į kitą. Chromosomos juda tai į vieną galą, tai į kitą, kol pagaliau sustoja ties ląstelės pusiauju.
Metafazė
Išsamesnis straipsnis žr. Metafazė.
Šioje fazėje chromosomos, kurios sudarytos iš dviejų chromatidžių, išsidėsto ląstelės pusiaujyje, kuris vadinamas metafazine plokštele. Nuo ląstelės polių nutįsta verpstės poliniai siūlai. Kai kurių galai gali nusidriekti net už metafazinės plokštelės ir persidengti su kito poliaus siūlais.
Anafazė
Išsamesnis straipsnis žr. Anafazė.
Pradeda atsiskirti kiekvienos chromosomos seserinės chromatidės, kurios tarp savęs buvo susijungusios per centromerą. Verpstės siūlai traukia chromatides į priešingus ląstelės polius. Dabar chromatidės jau vadinamos chromosomomis.
Telofazė
Išsamesnis straipsnis žr. Telofazė.
Verpstė suyra. Chromosomos ląstelės poliuose vėl tampa nematomomis. Susidaro naujas branduolio apvalkalas. Replikuojasi centriolės, susiformuoja branduolėliai. Kiekviename naujame branduolyje yra tiek pat ir tokių pat chromosomų, kaip ir buvusioje motininėje ląstelėje.