cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mahakamas
Svarbiausi intakai: Belajanas, Lava, Kedangkepala, Telenas, Tengarongas, Karangmumusas. Upė vandeninga ištisus metus. Žemupyje laivuojama. Netoli Mahakamo žiočių įsikūręs Samarindos miestas.
Chapter V
Chapter V – penktasis studijinis amerikiečių R&B atlikėjo Trey Songz albumas, išleistas 2012 m. rugpjūčio 21 d. Albume kartu dainas atlieka tokie atlikėjai, kaip T.I., Lil Wayne, Rick Ross ir kiti. Albumas susilaukė teigiamų kritikų įvertinimų ir, per pirmąją savaitę JAV pardavus 135 tūkstančius kopijų, debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, tapdamas pirmuoju atlikėjo įrašu, pasiekusiu šią viršūnę.
2013 m. daina „Heart Attack“ buvo nominuota „Grammy“ apdovanojimui, geriausios R&B dainos kategorijoje.
SÍF Sandavágur
Sandavaguro SÍF – Farerų futbolo klubas iš Sandavaguro. Klubas turėjo ne tik futbolo komandą, bet rankinio, tinklinio ekipas. Futbolo komanda tris sezonus žaidė aukščiausioje šalies lygoje.
Istorija
Klubas įkurtas 1906 m. lapkričio mėn.
1989 m. žaidė aukščiausioje lygoje; debiutiniame sezone užėmė aštuntą vietą. 1990 m. liko devintoje vietoje ir iškrito į antrą pakopą. 1991 m. antroje pakopoje buvo antri ir pateko į elito divizioną. 1992 m. aukščiausioje lygoje vėl buvo devinti ir buvo pažeminti į antrą pakopą.
1993–2004 m. buvo prisijungęs prie FS Vagar klubo.
Sezonai
Šaltiniai:
Stara Rušas
Stara Rušas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Mazovijos Vysokio valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW678.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1471 metais. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 9 namai ir 58 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 20 namų ir 131 gyventojas, iš kurių 66 vyrai ir 65 moterys.
David N'Gog
Davidas N’Gogas (g. 1989 m. balandžio 1 d. Gennevilliers, Aukštutinėje Senoje) – prancūzų futbolininkas. Žaidžia puolėjo pozicijoje.
Karjera
N‘Gog savo karjerą pradėjo Paris Saint-Germain FC jaunimo klube. 2006 m. birželį pradėjo žaisti pagrindinėje komandoje. PSG klube yra sužaidęs 18 lygos rungtynių ir pelnęs 2 įvarčius.
Nuo 2007 m. žaidžia Prancūzijos jaunimo U-19 rinktinėje. Prieš tai yra žaidęs U-18, U-17 ir U-16 jaunimo rinktinėse.
FK Žalgiris
2020 m. vasario 15 d. paskelbtas, kad žaidėjas tapo FK Žalgiris nariu. dėl pandemijos pirmenybėse buvo nutrauktos, o vėliau atnaujintos. Per dvi rungtynes pelnė vieną įvartį. 2020 m. birželio 21 d. klubas išplatino pranešimą, kad žaidėjas baigia profesionalo karjerą.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Faktai
UEFA Europos lyga 2019–2020 m. atrankoje žaidė už Budapest Honvéd rungtynėse prieš Vilniaus „Žalgirį“ ir pelnė įvartį. Vengrų ekipa po jo pelnyto įvarčio padidino persvarą iki 2:0.
Sėdėjimai
Sėdėjimai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Bokštų. Į pietus nuo kaimo yra natūrali pelkė.
Liaudies partija (Ispanija)
Liaudies partija  – šiuo metu valdančioji Ispanijos centro dešinės partija, viena iš dviejų svarbiausių šalyje. Viena stambiausių Europoje, turinti virš 800 tūkst. narių.
1976 m. buvę Ispanijos nacionalinio judėjimo (vienintelės Franko laikais veikusios politinės partijos) nariai, įkūrė Liaudies aljansą. Pirmuoju partijos lyderiu tapo Manuelis Fraga. 1989 m. partija pervadinta Liaudies partija, 1990 m. jai pradėjo vadovauti Chosė Marija Aznaras.
thumb|300px|left|Liaudies partijos atstovavimas Deputatų kongrese
Nuo 1977 m. vykusiuose vienuolikoje rinkimų į Generalinius kortesus (Ispanijos parlamentą), triskart laimėjo ir sudarinėjo vyriausybę (1996, 2000 ir 2011 m.). Daugiausia vietų Deputatų kongrese gavo 2011 m. rinkimuose (186 iš 350; 44,62 % rinkėjų balsų). Senate (aukštuosiuose parlamento rūmuose) turi 101 iš 259 vietų.
Europos Parlamente priklauso Europos liaudies partijos frakcijai. Sėkmingiausi Liaudies partijai rinkimai į Europarlamentą buvo 1994 m. (28 iš 64 Ispanijai tenkančių mandatų; 40,1 % balsų). 2014 m. Europarlamento rinkimuose partija iškovojo 16 mandatų.
Petras Glodenis
Petras Glodenis – Lietuvos futbolininkas.
Biografija
Kilęs nuo Telšių. Žaidė Mastis Telšiai, Žalgiris Vilnius komandose. 1965 m. ir 1973 m. geriausias Lietuvos futbolininkas (tuomet žaidė „Žalgiryje“).
Kambro sprogimas
Kambro sprogimas – geologine prasme staigus didelio gyvūnų fosilijų kiekio atsiradimas maždaug prieš 550 mln. metų. Tai vienas svarbiausių epizodų Žemės planetos istorijoje.
Triliškių–Girelės miškai
Triliškių-Girelės miškai – miškų masyvas Vidurio Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, į pietvakarius nuo Kaišiadorių. Apima ~9 km² ir priklauso Kaišiadorių miškų urėdijai (Kaišiadorių girininkija).
Masyvo rytuose telkšo Girelės I tvenkinys. Miško reljefas lygus, dirva pelkėta. Būdingi velėniniai glėjiški sujaurėję, velėniniai jauriniai glėjiški ir glėjiniai priemoliai, žemutinio tipo durpžemiai.
Beržynai sudaro 35 % medynų, eglynai – 23 %, juodalksnynai – 12 %, uosynai – 10 %, drebulynai – 8 %, ąžuolynai – 7 %, baltalksnynai – 3 %, liepynai – 2 %. Dauguma (47 %) medynų pusamžiai, jaunuolynai užima 5 %, pribręstantys medynai – 31 %, brandūs – 17 %. Vidurinis medynų amžius – 59 metai.
Triliškių-Girelės miškuose sutinkamos stirnos, briedžiai, lapės, kiškiai, šernai, kiaunės, usūriniai šunys, voverės.
Miško 24 kvartale auga Triliškių ąžuolas (gamtos paminklas). Miškas sudaro Kaišiadorių žaliąją zoną, jame įsikūrę kolektyviniai sodai. Taip pat šalia miško yra Triliškių, Ščebnicos, Pažardžio kaimai.
Stare Osipai
Stare Osipai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Mazovijos Vysokio valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1921 m. kaime buvo 35 namai ir 236 gyventojai, iš kurių 135 vyrai ir 111 moterų.
Makasaro sąsiauris
thumb|250px|Makasaro sąsiauris žemėlapyje
Makasaro sąsiauris  – sąsiauris Malajų salyne, tarp Borneo salos vakaruose ir Sulavesio rytuose. Jungia Javos jūrą (pietuose) ir Sulavesio jūrą (šiaurėje). Ilgis 710 km, plotis iki 120 km. Giliausia vieta siekia 930 m. Įteka Mahakamo upė. Svarbiausi uostai: Balikpapanas, Makasaras, Palu.
Transhumanizmas
miniatiūra|Transhumanizmo simbolis Transhumanizmas (simbolizuojama h+ arba H+) – tarptautinis intelektualinis ir kultūrinis judėjimas, remiantis mokslo ir technologijų panaudojimą žmogaus protinėms ir fizinėms savybėms pagerinti.
Aluotis
Aluotis – upelis Kupiškio rajone, Jaros dešinysis intakas. 13,2 km ilgio Aluotis išteka iš pelkių prie Vizbarų kaimo, teka pro Vairiškius, Apirbus, Mieliūnus, Beregius, Naujikus, Adomynę, Vadonis, Jotkonis, Aluotas, Druskius, ties Jotkonimis užtvenktas.
Didžiausi intakai: Šernupis, Veltupys, Ižena.
Upėvardis kildinamas nuo žodžio alėti („varvėti, tekėti“).
Magdalena Draugelytė-Galdikienė
Magdalena Draugelytė Galdikienė (1891 m. rugsėjo 26 d. Bardauskuose, Gižų valsčius – 1979 m. gegužės 22 d. Putname, JAV) – pedagogė, visuomenės veikėja.
Biografija
Gimė Bardauskų kaime prie Gižų, mokytojo Petro Draugelio šeimoje. Šioje šeimoje užaugo septyni vaikai, visi buvo leidžiami į mokslus. Galima manyti, kad Magdalenai Draugelytei didelę įtaką darė jos vyresni broliai kunigas Vladas Draugelis bei gydytojas Eliziejus Draugelis, taip pat sesuo Apolonija Draugelytė (Čemarkienė).
Dar besimokydama Marijampolės mergaičių gimnazijoje ji suorganizavo mergaičių lavinimosi būrelį, padėjo seseriai Apolonijai organizuoti Lietuvių katalikių moterų draugijos Marijampolės skyrių. 1910 m. baigusi gimnaziją mokė Liepojos lietuvių mokykloje, Obelių mergaičių ūkio mokykloje. 1912 m. įstojo į Aukštuosius pedagoginius kursus Peterburge. Čia ji vėl įsitraukė į organizacinę veiklą, suorganizavo studentų ateitininkų kuopelę, kuriai pirmaisiais metais ir vadovavo. Pedagoginius kursus baigė 1915 m. ir per karą mokytojavo įvairiose vietose Rusijoje. 1917 m. Odesoje ištekėjo už dailininko Adomo Galdiko ir kartu su juo 1918 m. grįžo į Lietuvą.
Kaune prasidėjo jos aktyvus profesinis ir visuomeninis gyvenimas. Nuo 1919 m. tik su trumpomis pertraukomis vadovavo Lietuvių Katalikių moterų draugijai, tuo metu didžiausiai moterų organizacijai Lietuvoje, iki pat 1940 m., šios organizacijos likvidavimo. 1919 m. Kauno miesto tarybos narė.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovė, išrinkta II (Kauno) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos krikščionių demokratų partijos frakcijai. 1922 m. lapkričio 13 d. – 1923 m. kovo 13 d. Pirmojo Seimo, 1923 m. birželio 5 d. – 1926 m. birželio 2 d. Antrojo Seimo, 1926 m. birželio 2 d. – 1927 m. balandžio 12 d. Trečiojo Seimo atstovė. Antrojo Seimo sekretorė, 1926 m. išrinkta Trečiojo seimo vicepirmininke.
1922 m. jos bei kitų moterų parlamente iniciatyva pakeistas civilinis kodeksas, beveik sulyginęs moterų ir vyrų teises. Seimuose ji taip pat dirbo švietimo, darbo bei socialinės apsaugos komisijose. Magdalenos Galdikienės pastangomis 1929 m. kovo 24 d. buvo sušauktas įvairių moterų organizacijų bei spaudos atstovų susirinkimas. Susirinkime buvo nutarta įvesti Motinos dieną Lietuvoje.
Visais tais metais ji buvo aktyvi ir kaip pedagogė – mokė vokiečių kalbos, o nuo 1923 m. iki 1936 m. buvo Švenčiausiosios Jėzaus Širdies kongregacijos mergaičių mokytojų seminarijos ir gimnazijos direktorė. Pasireiškė kaip gabi spaudos organizatorė – nuo 1921 m. (su pertraukomis) redagavo „Moterį“ (1921–1940), tuo metu vienintelį laikraštį, specialiai skirtą moterims, nors pati gana retai rašė spaudoje.
1941–1944 m. Taikomosios dailės instituto ir aukštesniosios technikos mokyklos Kaune vyr. mokytoja. 1944 m. TSRS kariuomenės daliniams artėjant prie Lietuvos, su vyru pasitraukė į Vokietiją, vėliau Šveicariją, Prancūziją. 1951 m. įkūrė Pasaulio lietuvių katalikių organizacijų sąjungą, tapo jos pirmininkė. 1952 m. atvyko į JAV, apsigyveno Niujorke, kur vėl įsitraukė į organizacinę veiklą.
1970 m. gegužės 15 d. minint Steigiamojo Seimo 50-metį, kartu su kitais 6 emigracijoje gyvenusiais buvusiais Steigiamojo Seimo nariais: E. Draugeliu, M. Krupavičiumi, A. Milčiumi, J. Pakalka, J. Pronckumi, K. Škirpa pasirašė kreipimąsi pasaulio Parlamentų, Senatų nariams ir kitoms demokratinėms šalių institucijoms dėl Lietuvos okupacijos.
Gyvendama emigracijoje ji išlaikė šeimą, kad A. Galdikas galėtų atsidėti tik kūrybai. Po vyro mirties 1973 m. persikraustė į Puntamą, kur 1979 m. gegužės 22 d. mirė.
Adolf Hitler
Kariniais ordinais pasižymėjęs Pirmojo pasaulinio karo veteranas Adolfas Hitleris įstojo į NSDAP 1919 metais, o 1921 metais tapo tos partijos lyderiu. Po nepavykusio pučo Bavarijoje 1923 metais ir po jo ėjusio A. Hitlerio įkalinimo, politikas savo charizmatiškų oratorinių sugebėjimų ir propagandos bei skleidžiamų vokiečių nacionalizmo, antisemitizmo, antikapitalizmo ir antikomunizmo idėjų dėka pelnė didžiulę vokiečių paramą. Po to, kai Hitleris 1933 metais buvo paskirtas Vokietijos kancleriu, šalis iš Veimaro Respublikos greitai tapo Trečiuoju Reichu – šalimi, kurioje įsivyravo vienos partijos diktatūra, paremta totalitariniais ir autokratiniais nacionalsocializmo idealais.
Hitleris laikėsi užsienio politikos, kurios tikslas buvo užimti arijams būtiną gyvybinę erdvę. Tam tikslui pasiekti buvo mesti valstybės resursai. Į priemonių planą įėjo ir Vokietijos perginklavimas, pasiekęs kulminaciją 1939 metais, kai Vermachtas įsiveržė į Lenkiją. Atsakydamos į tai, Jungtinė Karalystė ir Prancūzija paskelbė Vokietijai karą. Taip Europoje prasidėjo Antrasis pasaulinis karas.
Per trejus metus Vokietija ir Ašies valstybės užėmė didžiąją dalį Europos, Šiaurės Afrikos, rytų ir pietryčių Azijos ir Ramiojo vandenyno teritorijų. Tačiau dėl nacių Vokietijos patirtų nesėkmių invazijos į Sovietų Sąjungą metu visiškai pasikeitė karo eiga, o Sąjungininkai nuo 1942 metų perėmė iniciatyvą į savo rankas. Iki 1945 metų sąjungininkų pajėgos užėmė visas Vokietijos okupuotas teritorijas ir apsupo Vokietiją iš visų pusių.
Nacių Vokietijos pajėgos karo metu vykdė daugybę žiaurių veiksmų, įskaitant sistemingą daugiau kaip 17 milijonų civilių gyventojų žudymą. 6 milijonai iš jų buvo žydų tautybės asmenys, karo metu patyrę genocidą, dar geriau žinomą Holokausto pavadinimu. Maždaug nuo 500 000 iki 1 500 000 nužudytųjų buvo romų tautybės žmonės. Kitos masinių žudynių aukos buvo etniniai lenkai, Sovietų Sąjungos civiliai bei karo belaisviai, neįgalūs žmonės, homoseksualai, Jehovos liudytojai ir kiti politiniai ar religiniai priešininkai.
Vaikystė
thumb|left|100px|Adolfas Hitleris kūdikystėje Gimė 1889 m. balandžio 20 d. nedideliame Braunau miestelyje, ant Ino kranto, dabartinės Austrijos teritorijoje, netoli Vokietijos sienos. Jo tėvas Aloyzas Hitleris buvo muitinės tarnautojas. Hitleris buvo ketvirtas iš šešių vaikų šeimoje.
Būdamas 16 metų, Hitleris metė realinę mokyklą ir, neturėdamas mokyklos baigimo pažymėjimo, išvyko į Vieną. Jis norėjo studijuoti dailę ir architektūrą. Mokytis jo nepriėmė. Hitleris liko gyventi Vienoje, kur vertėsi pardavinėdamas paveikslus, reklamas, atsitiktiniu uždarbiu.
Studijuojančio Lince A. Hitlerio pasaulėžiūrą smarkiai paveikė antisemitinės profesoriaus Leopoldo Piočo (Leopold Poetsch) paskaitos.
Jaunystėje A. Hitleris svajojo tapti menininku, bet tėvui prieštaraujant pasirinko tarnautojo profesiją.
Politinė veikla
thumb|right|150px|Adolfas Hitleris (dešinėje) stovi kartu su [[Benitas Musolinis|Benitu Musoliniu (kairėje) per oficialų vizitą okupavus Jugoslaviją]] Po Pirmojo pasaulinio karo Hitleris dėl savo oratoriaus sugebėjimų paskirtas paveikti kitus kareivius, o vėliau jam skirta užduotis infiltruotis į nedidelę nacionalistinę „Vokietijos Darbo Partiją“, į kurią jis įstojo 1919 metais. Kitais metais Hitleris buvo atleistas iš armijos ir pradėjo aktyviai dalyvauti partijos veikloje. Greitai jis tapo partijos vadovu, o pačią partiją pervadino į Nacionalsocialistinę vokiečių darbininkų partiją (Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei, NSDAP).
1924 m. balandžio mėnesį A. Hitleris buvo vienas iš perversmo iniciatorių ir už tai buvo nuteistas penkerius metus kalėti Landsbergo kalėjime. Čia jis parašė knygą Mein Kampf (Mano kova). Tų pačių metų gruodį iš kalėjimo jis buvo paleistas.
Po trečiojo dešimtmečio ekonominio nuosmukio, 1930 metų rinkimuose Hitlerio partija gavo 18 % balsų ir tapo antra pagal dydį partija Reichstage. Po dvejų metų prezidento rinkimuose Hitleris buvo antras, o išrinktajam prezidentui paleidus Reichstagą išankstiniuose rinkimuose NSDAP surinko 230 balsų ir tapo svarbiausia politine galia. Tačiau nacių partijai su komunistais, taip pat sudarančiais daugumą, nepavyko sudaryti stabiliai veikiančios vyriausybės ir, vėl paleidus Reichstagą, naciai prarado nemažai balsų, nors ir liko viena svarbiausių jėgų.
1932 m. vasario 25 d. į Vokietijos vadovus kandidatuojančiam Hitleriui buvo suteikta Vokietijos pilietybė (iki tol jis buvo Austrijos pilietis). Dar kartą perrinkus Reichstagą 1933 metų sausį, Nacių partija surinko 44 % balsų, o Hitleris paskirtas kancleriu. Mirus prezidentui von Hindenburgui, A. Hitleris sujungė savo ir prezidento pareigas.
Adolfo Hitlerio valdymo metais Vokietija atsisakė mokėti reparacijas, įžengė į Antantės šalių įsakymu po pasaulinio karo demilitarizuotą Reino zoną, pradėjo didinti kariuomenę, nepaisydama užsienio šalių nustatytų apribojimų Vokietijos armijai. Buvo išrinktas JAV žurnalo Times metų žmogumi.
1932-1944 m. į Adolfą Hitlerį bandyta pasikėsinti bent 42 kartus, tačiau tik vieno, paskutinio pasikėsinimo metu jis buvo nors nesunkiai, bet sužeistas.
Hitlerio nusikaltimai
150px|thumb|right|[[Jungtinės Amerikos Valstijos|JAV kariuomenės laikraštyje „Stars & Stripes“ skelbiama A. Hitlerio žūtis]] Hitleris yra kaltinamas žydų, čigonų ir kitų tautų genocidu. Valdymo metais Hitleris naikino tam tikras grupes žmonių. Pavyzdžiui, jo valdymo metais nacių Vokietijoje ir nacių Vokietijos okupuotose šalyse buvo sistemiškai žudomi politiniai priešai, psichinę negalią turintys žmonės, taip pat homoseksualai. Už represijas buvo atsakingi SS ir Gestapas. Dėl įvykdytų karinių nusikaltimų, Holokausto, Hitleris įprastai vertinamas griežtai neigiamai. Tačiau griežto autoritarizmo šalininkai (tokie kaip Baltarusijos prezidentas A.Lukašenka) apie jo šalies valdymo stilių kartais pasisako ir teigiamai.
Šeima
Hitleris prieš mirtį savo bunkeryje vedė Evą Braun (1945 m. balandžio 28-29 d.).
Paula Hitler buvo jo sesuo ir buvo paskutinė gyva Adolfo Hitlerio šeimos narė. Ji mirė 1960 metais.
Pomėgiai
Yra liudijimų, kad II pasaulinio karo metais Hitleris buvo prieš įvairias psichotropines medžiagas (alkoholis, tabakas, kofeinas ir kiti įvairūs narkotikai), taip pat labai išrankus maistui, vegetaras.
Šokliai
Šokliai (Cicindelinae) – Žygių (Carabidae) šeimos pošeimis. (Kai kurie entomologai šoklius laiko atskira šeima Cicindelidae). Vabalų galva kartu su akimis platesnė už prieškrūtinį. Antenos išaugusios kaktoje tarp viršutinių žandų pamatų. Antsparniai ryškiai žali ar rudi su baltu piešiniu. Viršutiniai žandai ilgi, pjautuviški, dantyti. Kojos ir antenos laibos ir ilgos.
Vabalai grobuonys. Šiltomis saulėtomis dienomis aptinkami atvirose smėlio kalvelėse, retuose pušynuose, sausose pievose. Skraido šuoliais. Lervos gyvena žemėje vertikaliai išraustuose urveliuose, kuriuose tykoja grobį.
Lietuvoje gyvena 6 rūšys priklausančios dviem gentims:
FK Interas Visaginas
Visagino „Interas“ – Lietuvos futbolo klubas iš Visagino.
Istorija
thumb|left|150px|Senoji emblema
2006 m. sezone užėmęs 8 vietą I lygoje ir tapęs antrąja komanda, pretenduojančia į A lygą (kitos komandos nepretendavo, kadangi aukštesnes vietas užėmė 2006 m. I lygoje dar žaidę A lygos komandų dublerių klubai). „Interas“ tuomet žaidė pereinamąsias rungtynes su 9-ąją vietą A lygoje užėmusia FK Šilutės komanda, abejos rungtynės baigėsi lygiosiomis 1:1, o po 11 m baudinių pergalę rezultatu 4:3 šventė Visagino komanda.
Klubas įvykdė LFF licencijavimo komisijos keliamus reikalavimus ir 2007 metų sezone žaidė A lygoje. Tačiau Visagino miesto stadionas neatitiko LFF reikalavimų, komandos vadovybė kaip alternatyvą pasirinko Vilniaus „Žalgirio“ stadioną.
2007 m. sezone A lygoje užėmė paskutiniąją 10 vietą.
Gulsčiasis kaulenis
Gulsčiasis kaulenis (Cotoneaster horizontalis) – erškėtinių šeimos, obelinių pošeimio, kaulenių genties augalas. Paplitęs Centrinėje Kinijoje.
Žydi birželio mėnesį. Obuolėliai subręsta rugsėjį ir ilgai nenukrenta.
Suomijos futbolo varžybos 1961 m.
Suomijos futbolo varžybos 1961 m.
Šviesoforas
thumb|right|230px|Šviesoforas
Šviesoforas – šviesinių signalų prietaisas eismo reguliavimui. Naudojamas keliuose, geležinkeliuose.
Signalų reikšmės įvairiose pasaulio šalyse
1968 m. pasirašyta Vienos kelių ženklų ir signalų konvencija nurodo šviesoforo signalų naudojimo standartus. Pagal juos šviesoforas turi turėti tris neblyksinčius spalvų signalus (raudoną, geltoną ir žalią). Šviesoforo žibintai gali būti išdėstyti vertikaliai arba horizontaliai, bei privalo būti apvalios arba rodiklių formos.
Atskirose šalyse galimos tokios šviesoforų signalų reikšmės: thumb|Lentelė su žalia rodykle Vokietijoje
Siauteliai
Siauteliai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Kuodaičių, kairiajame Lokystos krante.
Gintautas Kalėdinskas
Gintautas Kalėdinskas (1943 - 1998) – buvęs Lietuvos futbolininkas, vėliau futbolo treneris.
Biografija
Žaidė Inkaras Kaunas klube, Žalgiris Vilnius meistrų komandoje. 1966 m. geriausias Lietuvos futbolininkas.
Kija
thumb|Kija
Kija mirė Amarnoje.
Tarp grifų
Tarp grifų  – 1964 m. sukurtas vesternas pagal vokiečių rašytojo Karlo Majaus romaną. Juostoje pasakojama apie apačių vado Vinetu ir jo draugo Tvirtosios Rankos nuotykius, mėginant išsiaiškinti, kas nužudė lokių medžiotojo Martino Baumano žmoną ir dukterį. Nors visi požymiai rodo, kad tai padarė indėnai, jie įsitikinę, kad tai vietinės gaujos, vadinančios save „grifais“, darbas.
1965 m. filmas buvo apdovanotas „Golden Screen“ prizu.
Inicialas
thumb|100px|Šventojo Floriano psalmių knyga, kurioje matomas ne vienas inicialas
Inicialas ( 'esantis pradžioje') – tai išdidinta pirmoji teksto raidė, užimanti kelias eilutes. Ši raidė dažniausiai būna parašyta kitokiu šriftu, kitokia spalva ar kitaip išdabinta. Raidė neretai būna kvadratiniame rėmelyje. Inicialais pradedami knygos skyriai, dalys, pastraipos, o retkarčiais ir kiekviena didžioji raidė keičiama į inicialą.
Inicialas senais laikais būdavo geros knygos ženklas. Išradus rašomąsias mašinėles, inicialai buvo užmirštami, nors dabar jie retkarčiais sutinkami kai kuriose, dažniausiai pasakų, knygose.
Zigmas Januškevičius
miniatiūra|180px|right|Antkapinis paminklas
Zigmas Januškevičius (1911 m. spalio 3 d. Tbilisyje – 1984 m. gegužės 26 d. Kaune) – Lietuvos gydytojas kardiologas, pedagogas, partinis bei visuomenės veikėjas, akademikas.
Biografija
Zigmas Januškevičius gimė 1911 m. spalio 3 d. Tbilisije, Gruzijoje. 1927 m. baigė Linkuvos gimnaziją. 1929–1935 m. studijavo mediciną Vytauto Didžiojo universitete. Nuo 1935 m. dirbo gydytoju Kuršėnuose. 1940 m. persikėlė į Kauną ir dirbo Vidaus ligų klinikos ordinatoriumi. 1942–1944 m. tarnavo mediku 16-oje lietuviškoje šaulių divizijoje, tyrė psichinės įtampos poveikį kraujospūdžiui. 1944–1950 m. dėstė Kauno universitete (iki 1946 m. Vytauto Didžiojo universitetas), 1947–1950 m. Medicinos fakulteto dekanas. 1953–1972 m. Kauno medicinos instituto (KMI) Hospitalinės terapijos katedros vedėjas, 1953–1962 m. instituto direktorius, 1962–1984 m. rektorius; nuo 1955 m. profesorius. 1954 m. medicinos mokslų daktaras. 1967 m. SSRS Medicinos mokslų akademijos narys, 1968 m. LSSR mokslų akademijos narys.
1959 m. jo iniciatyva prie KMI įkurta Centrinė mokslinė tiriamoji laboratorija, 1969 m. pertvarkyta į Širdies ir kraujagyslių sistemos fiziologijos ir patologijos institutą, kuris vėliau buvo vadinamas jo vardu; 1967–1975 m. instituto direktorius. 1960–1965 m. organizavo pirmuosius gydytojų tobulinimo kursus. 1964–1984 m. LSSR kardiologų mokslinės draugijos pirmininkas, Lenkijos ir Vengrijos kardiologų draugijų garbės narys. 1964–1984 m. LKP CK narys. 1954–1984 m. LSSR AT deputatas.
Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo pagrindinė kryptis – širdies ir kraujagyslių ligų diagnostika, gydymo organizavimas, reabilitacija ir profilaktika. Jo iniciatyva kardiologijoje imti taikyti medicininės kibernetikos, matematikos metodai, pradėta kurti nuosekli kovos su išemine širdies liga sistema. Sukūrė kardiologų mokyklą. Aktyviai dirbo Pasaulinėje sveikatos apsaugos organizacijoje. Paskelbė daugiau kaip 450 mokslinių straipsnių.
Škotijos futbolo varžybos 1922–1923 m.
Škotijos futbolo varžybos 1922–1923 m.
Kalniškiai I (Raseiniai)
Kalniškiai I – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Verėduvos.
Įsotinamas reaktorius
frame|right|Kintamosios srovės per lempą L valdymas, keičiant transformatoriaus T šerdies įsotinimą baterijos B nuolatine srove (reguliuojama rezistoriaus R) Įsotinamas reaktorius – transformatoriaus naudojimo būdas, kuomet vienos apvijos induktyvumas keičiamas įsotinant šerdį kita (valdančiąja) apvija tekančia nuolatine srove. Šerdį magnetiškai įsotinus, induktyvumas labai sumažėja.
Įsotinamas reaktorius leidžia sklandžiai reguliuoti kintamosios srovės grandine tekančią srovę, keičiant valdančiosios grandinės nuolatinę srovę (didinant valdančią srovę, šerdis įmagnetinama, mažėja antrosios apvijos induktyvumas (taigi ir varža kintamajai srovei), ir kintamosios srovės grandinėje įjungta lempa ima šviesti ryškiau. Galima nustatyti tokį darbo režimą, jog palyginus nedidelis valdančios srovės pokytis sukeltų daug didesnį srovės pokytį valdomoje grandinėje – taigi įsotinamas reaktorius gali būti naudojamas kaip stiprintuvas. Yra magnetinių stiprintuvų, kurie naudoja tą patį principą, tačiau jų konstrukcija sudėtingesnė.
Reikalinga valdomoji srovė priklauso nuo valdomo elektros prietaiso galingumo. Serijiniu būdu gaminami įsotinamieji reaktoriai paprastai turi daugelį atšakų ir gali būti pritaikyti įvairaus galingumo prietaisams valdyti.
Pagrindinis šių įrenginių trūkumas yra dideli gabaritai, masė ir kaina. Todėl šiuo metu jie naudojami tik nedaugeliu atveju, kuomet schemai keliami ypatingi ar specifiniai reikalavimai. Daugumoje sričių juos pakeitė tiristoriai ir įvairūs kiti prietaisai.
Miltagrybis
Miltagrybis (Clitopilus) – papėdgrybių (Basidiomycetes) klasės, gijabudinių (Entolomataceae) šeimos grybų gentis.
Lietuvoje auga:
Grabanuv Kolonija
Grabanuv Kolonija  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Bialos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Šviencko Novinai
Šviencko Novinai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Mazovijos Vysokio valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Apaštėlė (kairysis)
Apaštėlė – upelis Kupiškio ir Biržų rajonuose, Apaščios kairysis intakas, kanalizuotas. 10 km ilgio Apaštėlė teka per Puznos mišką, pro Petrukiškį, Diemedžius, Galvokus.
Etimologija
Upėvardžio kilmė neaiški: pasak vieno požiūrio, pavadinimas yra šaknies ap- („upė, tekantis vanduo“) vedinys, kita vertus, jis galėjęs kilti iš „apsta, apstas, apstus“ („gausus, erdvus“).
Karolis II Pamišėlis
Karolis II Pamišėlis (, 1661 m. lapkričio 6 d. Madridas – 1700 m. lapkričio 1 d. ten pat) – 1665-1700 m. paskutinis Habsburgų dinastijos Ispanijos karalius
Biografija
thumb|left|150px|Karolis II Pamišėlis vaikystėje Pilypo IV sūnus, silpnaprotis ir ligotas. Iš tikro valdė jo motina regentė, vėliau karaliaus dvare dėl įtakos varžėsi Prancūzijai ir Austrijai palankios frakcijos, Ispanija prarado didžiosios valstybės statusą. Paaiškėjus, kad Karolis neturės vaikų, dėl Ispanijos sosto paveldėjimo prasidėjo užsienio pretendentų kova, po jo mirties kilo Ispanijos įpėdinystės karas (1701-1714 m.).
Šeima
Vedė du kartus:
Samarinda
Samarinda  – miestas Indonezijoje, Borneo salos rytuose, šalia Mahakamo upės, 50 km nuo Makasaro sąsiaurio. Rytų Kalimantano provincijos administracinis centras. 562,4 tūkst. gyventojų (2000 m.). Apylinkėse išgaunama nafta ir akmens anglis. Eksportuojama mediena, anglis, kaučiukas, rotanas. Yra oro uostas, svarbus upių ir jūrų uostas (prekyba su salos gilumoje esančiais rajonais).
Vaidotas Januškis
Vaidotas Januškis (g. 1937 m. kovo 30 d. Kaune) – Lietuvos geografas, keliautojas, spaudos darbuotojas, fizinių mokslų daktaras.
Biografija
Gimė 1937 m. 1960 m. baigė Vilniaus universitetą. 1960–1962 m. ir 1980–1989 m. LSSR turizmo federacijos prezidiumo pirmininkas. 1962–1969 m. vadovavo LSSR hidrometeorologijos tarnybos hidrografinei partijai, 1969–1973 m. LSSR Melioracijos ir vandens ūkio ministerijos Vandenų tyrimo laboratorijos suvestiniam skyriui, 1973–1975 m. Hidrometeorologijos tarnybos hidroprognozių skyriui. 1977 m. geografijos mokslų kandidatas. 1975–1991 m. dirbo „Mokslo“ leidykloje, 1985–1991 m. vyr. redaktorius. 1992–1999 m. dėstė Vilniaus pedagoginiame universitete, nuo 1992 m. docentas.
Mokslinė veikla
Tyrė Lietuvos upes, ežerus, Kuršių marias. Parengė Lietuvos didžiųjų upių hidrologinių reiškinių prognozavimo metodikų, sukūrė mažųjų upių minimalaus nuotėkio apskaičiavimo lygtis. Parašė vadovėlių ir mokymo priemonių aukštosioms ir vidurinėms mokykloms, daugiau kaip 300 straipsnių bei reportažų laikraščiams, žurnalams, radijui, pažintinių TV laidų apie pasaulio kraštus scenarijų.
Ramlos įlanka
300px|miniatiūra|dešinėje|Ramlos įlankos vaizdas iš vakarų pusės Ramlos įlanka – įlanka šiaurrytinėje Goco salos (Malta) pakrantėje.
Į Ramlos įlanka atsiveria derlingas slėnis. Vakariniame slėnio šlaite, maždaug už 700 m nuo įlankos, yra Šagros miestelis. Slėnio šlaituose įrengtos terasos su vietinių fermerių sodais ir daržais. Įlankoje yra maždaug 400 m ilgio platus smėlio paplūdimys, kuris rausvai auksine spalva skiriasi nuo kitų Goco ir Maltos paplūdimių. Paplūdimys vadinasi 'Raudonojo smėlio paplūdimys'. Paplūdimys yra populiari poilsio vieta, čia lankosi ne tik vietiniai gyventojai, bet ir turistai. Paplūdimį galima pasiekti pėsčiomis iš Šagros arba autobusu iš Naduro. Paplūdimys įeina į Natura 2000 saugomą teritoriją.
Vakarinėje įlankos pusėje esančioje kalvoje yra Kalipsės ola. Pagal tradiciją būtent šią olą minėjo Homeras, kai rašė apie Odisėjo kelionę. Pagal Homerą Odisėjas Kalipsės oloje praleido septynerius metus, tik po to pratęsė savo kelionę.
Pumpėnų gimnazija
miniatiūra|265px|right|Gimnazija 2017 m.
Pasvalio rajono Pumpėnų gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Pasvalio raj., Pumpėnuose, Panevėžio g. 53, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio, vidurinio ir neformaliojo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190615485.
Skyriai:
Istorija
miniatiūra|250px|left|Mokyklos jubiliejus
Istoriniuose šaltiniuose pirmą kartą pradinė mokykla, įkurta prie vienuolyno minima 1782 m. Mokėsi 2 miestiečių ir 4 valstiečių vaikai. Mokė vienuoliai, o vėlesniu laikotarpiu parapijos klebono prižiūrimi mokytojai pasauliečiai. Apie 1821 m. mokytojavo Tadas Hrchrovičius, baigęs Dotnuvos mokyklos 4 klases. Apie 1862 m. tipiniame tam skirtame pastate įkurta pradinė trimetė mokykla. Mokėsi 25–30 mokinių. Buvo mokoma skaityti, rašyti, skaičiuoti ir katekizmo.
Po 1863 m. sukilimo įsteigta valdiška mokykla, kurioje draudžiama mokyti lietuviškai. 1864 m. caro valdžios įsakymu buvo uždaryta iki tol veikusi pradinė mokykla. Valdiškoje mokykloje visi dalykai dėstyti rusų kalba. Išimtis buvo daroma tik katalikų tikybos dėstymui. Tačiau žmonės leido vaikus į daraktorių mokyklas. Pumpėniečių ir artimiausių kaimų vaikai į tokią mokyklą rinkdavosi pas Birželių dvaro dvariškę Antanavičienę. Ši moteris savo dvaro rūsyje įsteigė mokyklą ir slapta mokė vaikus. Nuo caro žandarų paslėptoje mokykloje skaityti ir rašyti išmoko būsima mokyklos mokytoja Anelė Urbonaitė, skulptorius Juozas Zikaras. Lietuviškos knygelės pasiekdavo mokinius per knygnešius. Vienas jų – Jurgis Bielinis.
1900 m. iš plytų, suvežtų bažnyčios bokšto statybai buvo pastatytas 15 metrų ilgio 9,5 m pločio ir 3 m aukščio raudonas mokyklos pastatas, senoji dabartinio pastato dalis. Apie 1905 m. į Pumpėnų valsčių valdžia atsiuntė dirbti mokytoją Zubrį, kuris šiek tiek mokė vaikus lietuvių kalbos. Tais pačiais metais į Pumpėnų mokyklą paskirtas dirbti mokytojas Vasilijus Dovydovas. Jis dėstė rusų kalbą. Tai ramaus būdo, reiklus, griežtas mokytojas. Mokiniai gerai mokėjo jo dėstomus dalykus. Pumpėnuose jis mokytojavo iki 1914 m. Mokytojas Marčiulionis labai mylėjo vaikus ir mėgo bendrauti su paprastais kaimo žmonėmis. Šie jį vadino „Šviesia Galvele“.
1908 m. rugsėjo 1 d. Rusijos imperijos Kauno pradinių mokyklų direkcija Pumpėnų pradžios mokyklos mokytoja paskyrė Rygoje įgijusią namų mokytojos teises Anelę Urbonaitę. Tai buvo pirmoji lietuvė mokytoja, paskirta į Pumpėnų mokyklą, kurioje išdirbo apie 50 metų. Pirmojo pasaulinio karo metais mokykla buvo uždaryta. Mokytoja pasitraukė į Peterburgą.
1918–1919 m. Pumpėnuose buvo dviklasė mokykla. Mokytojavo A. Urbonaitė, V. Poželaitė. 1922 m. atidaryta trečioji pradinės mokyklos klasė. Tų pačių metų lapkričio mėnesį pradėjo veikti vakariniai kursai suaugusiems. Kursus lankė 16 vyrų ir 4 moterys. Įkurta biblioteka, kurios fondas 43 knygos mokytojams ir 70 knygų mokiniams. 1932 m. atidaryta ketvirtoji pradinės mokyklos klasė. Mokyklos vedėju dirbo K. Lapienis. Mokėsi apie 160 mokinių. Apie 1933 m. mokiniai nustojo rašyti grifeliu.
1940 m. rugpjūčio 25 d. Liaudies seimo priimtoje konstitucijoje buvo skelbiama, kad bažnyčia atskiriama nuo valstybės ir mokykla nuo bažnyčios. Teisiškai kunigai negalėjo kištis į mokyklos gyvenimą. Nustojo veikusios ateitininkų, angelaičių organizacijos. 1945 m. pradėjo veikti progimnazija. Mokėsi apie 110 mokinių. Mokyklos direktoriumi paskirtas L. Malickas. Tais sunkiais laikais direktorius dėjo visas pastangas, kad vaikai galėtų mokytis. Tuo metu dirbo mokytojai K. Lapienis, V. Steponavičius, A. Urbonaitė, S. Kiaušaitė, K. Grudzinskienė, M. Gailiūnienė, P. Šeškaitė. 1948 m. į Sibirą buvo ištremti mokiniai: Elena Vareikaitė, Juozas Vareika. 1949 m. iš 5 klasės buvo ištremtos: Vida Sakalauskaitė, Benedikta Vilimavičiūtė ir dar kelios vyresnių klasių mokinės.
1951 m. septynmetė mokykla buvo reorganizuota į vidurinę mokyklą. 1955 m. išleista pirmoji 32 abiturientų laida. Darbo sąlygos buvo sunkios. Dėl patalpų stokos buvo dirbama dviem pamainomis, trūko inventoriaus, klasės silpnai apšviestos, krosnys kūrenamos malkomis. 1952 m. direktoriaus iniciatyva buvo pradėtas statyti mokyklos priestatas. 1953 m. statybos baigtos. Klasės buvo pereinamos. 1954–1965 m. buvo vieni reikšmingiausių Pumpėnų vidurinės mokyklos istorijoje. Mokykla buvo tikras kultūros židinys. 1962–1963 m. padarytas kapitalinis remontas. Išilgai mokyklos pastato padarytas koridorius, į abi puses išdėstytos klasės. 1970 m. atidarytas naujas keturaukštis mokyklos priestatas. Mokėsi per 400 mokinių. Buvo 18 klasių, didelė sporto salė. Pagerėjo darbo ir mokymosi sąlygos, mokyklos materialinė bazė.
2004 m. prijungta Rinkūnų pradinė mokykla kaip skyrius. 2015 m. sausio 1 d. Pumpėnų vidurinė mokykla tapo Pumpėnų gimnazija. 2016 m. uždarytas Rinkūnų skyrius.
Didžioji Kolumbija
Istorija
Didžioji Kolumbija susikūrė 1819 m. pabaigoje, Simono Bolivaro revoliucionieriams išlaisvinus Naujosios Granados vicekaralystę iš rojalistų valdžios. Buvo sudaryta federacinė respublika į kurią įėjo Kundinamarkos departamentas (centras Bogota), Venesuelos departamentas (centras Karakasas) ir Kito departamentas (centras Kitas). Jų centrai buvo šalies sostinės. Tiesa, tuo metu kovos tebevyko ir rojalistai dar valdė daugelį teritorijų. 1821 m. buvo sudaryta Kukutos konstitucija, Bolivaras paskelbtas šalies prezidentu, o sostinė įtvirtinta Bogotoje. Dėl to kilo neramumai tarp pačių nepriklausomybės rėmėjų, nes vieni pasisakė už regionų autonomiją, o kiti už stiprią centrinę valdžią, kurios pagalba būtų galima galutinai nugalėti rojalistus. 1824 m. šalis perdalinta administraciškai iš naujo. Nors laikinai nesutarimai atidėti vardan kovos su rojalistais, tačiau vėliau šis klausimas vėl aktyviai keltas. Venesueloje kilo liberalų judėjimas, siekęs nepriklausomybės nuo Bogotos valdžios. Jie susijungė su konservatorių vadovu Chosė Antonijumi Paesu. Jam paramą išreiškė ir Ekvadoras. Buvo iškilęs pilietinio karo pavojus, bet Bolivarui ir Paesui pavyko pasiekti taikų susitarimą. 1828 m. Bolivaras bandė priimti naują konstituciją, tačiau pritarimo nesulaukė. Didžioji Kolumbija įsitraukė į karą prieš rojalistų valdomą Peru, 1830 m. Simonas Bolivaras pasitraukė iš prezidento pareigų, o šalyje ir toliau klestėjo chaosas. 1831 m. Didžioji Kolumbija panaikinta: Venesuela ir Ekvadoras atsiskyrė, o likusi teritorija sudarė Naujosios Granados respubliką (vėliau ji suskilo į Kolumbiją ir Panamą).
Administracinis suskirstymas
thumb|left|250px|Didžiosios Kolumbijos žemėlapis 1824 m.
Šulzerio guotainis
Šulzerio guotainis – guoteninių (Hygrophoraceae) šeimos, guotainių (Camarophyllopsis) genties grybų rūšis.
Grybas nevalgomas, auga miškuose. Lietuvoje labai retas.
Edvard Munch
Edvardas Munkas (Edvard Munch, 1863 m. gruodžio 12 d. – 1944 m. sausio 23 d.) – norvegų dailininkas, savo darbais priskiriamas simbolistinio meno krypčiai.
Vaikystė
Edvardas Munkas gimė Norvegijoje (Adalsbruko kaimas, Liotenas) žinomo dvasininko sūnaus Christian Munch ir Lauros Cathrine Bjølstad šeimoje. Jo tėvas buvo kariuomenės gydytojas. Edvardas buvo antras vaikas iš penkių. Jis turėjo tris seseris: Johanne Sophie (gimusią 1862), Laura Cathrine (gimusią 1867) ir Inger Marie (gimusią 1868), ir jaunesnį brolį Peter Andreas (gimusį 1865). Edvardas Munkas giminystės ryšiais susijęs su dailininku Jacob Munch (1776–1839) ir istoriku Peter Andreas Munch (1810–1863).
Po motinos mirties, vaikus užaugino tėvas padedamas jų tetos Karen. Dažnai dėl ligos negalėdavęs lankyti mokyklos Edvardas tuomet piešdavo. Mokytis namuose padėjo jo bendraklasiai ir teta. Tėvas mokė sūnų istorijos ir literatūros ir linksmino savo vaikus ryškiomis vaiduokliškomis istorijomis ir pasakojimais apie Edgar Allan Poe. Tėvo draugiškas elgesys su vaikais vis dėlto buvo nustelbtas jo liguisto pamaldumo. Christian Munch giliai savo vaikų psichikoje įdiegė pragaro baimę pakartotinai kartodamas jiems, kad, jei jie nusidės, jie neišvengiamai keliaus pragaran be galimybės atpirkti nuodėmes. E. Munkas vėliau parašė: „''Mano tėvas buvo temperamentingai susijaudinęs ir liguistai religingas – psichoneurotiškas. Nuo jo aš paveldėjau pamišimo sėklas.''” Despotiškai religinga aplinka, prasta Edvardo sveikata bei ryškios vaiduokliškos istorijos – veiksniai, sukėlę baisias Edvardą persekiojančias vizijas ir košmarus.
Jaunystė
thumb|right|200px|Autoportretas su skeleto ranka, 1895 Christiano Muncho gaunamas mažas atlyginimas bei nesėkmingos pastangos dirbti privačiame sektoriuje neleido jo šeimai išbristi iš daugiamečio skurdo. Jie dažnai persikraustydavo iš vieno vargano buto į kitą. E. Munko ankstyvas piešimas ir tapyba akvarele vaizdavo šiuos interjerus ir tam tikrus atskirus objektus, tokius kaip medicininius butelius, piešimo įrankius. Paauglystėje menas jau buvo tapęs dominuojančiu E. Munko pomėgiu. Būdamas trylikos jis pirmą kartą susidūrė su kitų menininkų kūryba naujai suformuotoje Meninėje Asociacijoje, kur jis susižavėjo Norvegijos peizažo mokykla. Netrukus jis pradėjo tapyti aliejiniais dažais.
Edvardas Munkas 1879 m. pradėjo inžinerijos mokslus techninėje kolegijoje, bet dažnos ligos pertraukė jo studijavimą. 1880 m. jis paliko kolegiją, kad taptų dailininku. Metais vėliau Edvardas įstojo į Kristianijos Karališkąją meno mokyklą, kur studijavo senuosius meistrus, lankė akto tapybos kursus. Jo mokytojai buvo skulptorius Julius Middelthun ir natūralistinis dailininkas Christian Krohg. Jo ankstyviesiems darbams turėjo įtakos prancūzų inspiruotas realizmas. E. Munko talentas greitai buvo pastebėtas, jis galėjo praleisti pradines klases. 1882 m. E. Munkas su šešiais kitas jaunaisiais dailininkais išsinuomojo studiją ir 1883 m. pirmą kartą eksponavo bendroje parodoje.
1885 m. E. Munkas išvyko į Paryžių, jo darbus pradėjo veikti Prancūzijos dailininkai – iš pradžių impresionistai, vėliau ir postimpresionistai. Jis ypač susižavėjęs E. Manė kūriniais, nutapė pirmuoju reikšmingu kūriniu įvardijamą paveikslą „Serganti mergaitė“. 1889 m. įvyko pirmoji E. Munko personalinė paroda Norvegijoje
Dalyvaudamas prieštaringai vertinamos grupės „Christiania-Boheme” veikloje 1889 m. jis nutapė grupės lyderio Hans Jæger portretą. E. Munko bendravimas su H. Jæger ir jo radikalių anarchistų būriu tapo svarbiu persilaužimu gyvenime ir naujo jo vidinio konflikto šaltiniu. Tuomet Munkas įsitraukė į biografinės literatūros rašymą, kurį vis atnaujindavo skirtingais gyvenimo periodais. Šis ankstyvus rašymas tarnavo kaip užuomina į pagrindines tuometines aktualijas. Perteikdamas H. Jæger mintis jis stengėsi pristatyti nuodugnias šiuolaikinio asmens troškimų ir merdėjimo peržiūras.
Amžių sandūroje
1889 m. įvyko pirmoji E. Munko personalinė paroda Norvegijoje, jam paramą suteikė valstybė ir jis išvyko vėl į Paryžių, kur įstojo mokytis į garsaus akademinio dailininko L. Bona studiją. Tuo metu mirė dailininko tėvas ir E. Munkas buvo grįžęs į Norvegiją. 1892 m. įvyko jo antroji personalinė paroda Osle, kuri sulaukė vietos kritikų nepalankių vertinimų. Menininką pastebėjo norvegų tapytojas Adelsteen Normann, kuris tuo metu buvo Berlyno dailininkų sąjungos nariu, ir pakvietė E. Munką eksponuoti Berlyne. Ši paroda sukėlė nesutarimų tarp sąjungos narių ir buvo uždaryta po savaitės dėl radikalumo. Dėl kilusio skandalo draugija suskilo (kas paskatino Berlyno secesijos susikūrimą), o toji nesėkmė labai prislėgė menininką.
1902 m. Edvardas Munkas Berlyne eksponavo ciklą „Gyvenimo frizas“, pradėtą kurti 1893 metais. Jame dailininkas pavaizdavo tris gyvenimo tarpsnius: meilės, mirties ir demoniško ryšio su moterimi. Tulos Larsen, kurią atsisakė vesti, sužeistas į kairę ranką, Edvardas Munkas, įkvėptas įvykusios tragedijos, nutapė daug paveikslų: „Negyva gamta“ (1906–1907), „Marato mirtis“ (1907) ir kt.
1903 m. E. Munkas tapo Paryžiaus Nepriklausomųjų menininkų draugijos nariu, todėl savo kūrinius dažnai eksponavo jos salonuose. 1904 m. menininkas tapo tikruoju Berlyno secesijos nariu. Tai paskatino Vienos secesiją leisti jam eksponuoti savo kūrinius – dvidešimt jo nutapytų ir eksponuotų paveikslų susilaukė didžiulės sėkmės europiniu mastu. Pirmoji dailininko retrospektyvinė paroda įvyko 1905 m. Prahoje. 1908 m. E. Munkas buvo apdovanotas Karališkuoju Norvegijos Šv. Olafo ordinu (jam suteiktas riterio rangas).
Vėlesni metai
1915-ieji buvo įspūdingi metai Edvardui Munkui. Jis, išvykęs į trečiąjį amerikiečių menininkų renginį, surengtą San Franciske, buvo apdovanotas aukso medaliu už grafikos darbus. Tuo metu jis buvo toks sėkmingas, kad netgi finansiškai rėmė jaunus Vokietijos menininkus. 1916 m. menininkas nusipirko sodybą Ekely vietovėje netoli Oslo, kurioje gyveno iki gyvenimo pabaigos. 1916 m. jo paveikslai buvo pakabinti naujai pastatytame Oslo universitete.
Vokietijos nacistai skelbė E. Munko kūrybą esant „išsigimusiu menu“ ir 1933 m. įgavę valdžią pašalino jo darbus iš Vokietijos muziejų. Tai įskaudino antifašistą Munką, Vokietiją laikiusį savo antrąja tėvyne.
E. Munko kūrybos bruožai
thumb|right|200px|„Šauksmas“ (1910, Munko muziejus, [[Oslas)]]
Įžymiausias kūrinys
1895 m. E. Munkas sukūrė savo šedevrą – figūrinę simbolinę kompoziciją „Šauksmas“. Ši litografija yra garsiausias Munko darbas ir vienas iš labiausiai žinomų kūrinių visame iki šiol sukurtame mene. Jis plačiai interpretuojamas kaip visuotinis šiuolaikinio žmogaus susirūpinimo simbolis. Šiuo paveikslu E. Munkas įgyvendino sau išsikeltą tikslą: „sielos analizė, kitaip sakant, tai yra savęs analizavimas“. Manoma, kad šioje litografijoje norėta išreikšti, kaip staigus susijaudinimas iškreipia mūsų juslinius pojūčius. Visos linijos šiame paveiksle tarsi veda į kūrinio centrą – šaukiančią galvą, o visa aplinka kupina išgąsčio ir susijaudinimo, sukėlusio tą klyksmą. Šaukiančio žmogaus veidas iškreiptas tarsi karikatūroje.
2012 m. „Šauksmo“ variantas buvo parduotas aukcione už beveik 120 mln. JAV dolerių, sumušdamas brangiausio aukcione parduoto paveikslo rekordą.
Suomijos futbolo varžybos 1962 m.
Suomijos futbolo varžybos 1962 m.
Kapuas Hulu kalnai
Kapuas Hulu kalnai  – kalnai Borneo salos centrinėje dalyje, sudaro sieną tarp Malaizijos ir Indonezijos. Kalnų grandinės ilgis 220 km. Aukščiausia vieta siekia 1767 m (Lavito k.). Kalnus dengia drėgnieji atogrąžų miškai. Kapuas Hulu kalnuose ištakas gauna Mahakamo, Kapujaus, Baleho upės.
Aukštatrakys
Aukštatrakys – upelis Kupiškio rajone, Skapiškio seniūnijoje. Prasideda Laukelių miške, teka pro Šimiškius, Slabados laukuose melioruotas ir apie 4 km vaga aiški iki Beržynės. Toliau dingsta.
Upėvardis kilęs nuo pievos pavadinimo Aukštatrakys.
Šarkai
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėti 1779 metais, tačiau kaime yra senkapis, kuriame rasti III–VI a. kapai.
Kalninė nijala
Kalninė nijala (Tragelaphus buxtoni ) – dykaraginių šeimos jaučių (Bovinae) pošeimio stambi antilopė.
Kaip nauja rūšis identifikuota tik 1910 m. Kūno aukštis 120-135 cm, masė 200-250 kg. Kailis rusvai pilkas su keturiomis baltomis skersinėmis juostomis ant kūno šonų. Dvi baltos pusmėnulio formos dėmės pakaklėje, dvi ant skruosto ir V raidės formos dėmė tarp akių. Patinai turi skėstus spirale susisukusius ragus, kurių vidutinis ilgis apie 86 cm.
Kalninė nijala paplitusi Etiopijos pietinėje dalyje. Gyvena kalnuotose vietovėse, apie 3900 km² plote 2000-4000 metrų aukštyje virš jūros lygio. Laikosi nedideliais būriais, kuriuos sudaro patelės su jaunikliais. Jauni patinai laikosi atskirais būriais, seni gyvena pavieniui. Minta krūmų lapais ir ūgliais, žoliniais augalais, paparčiais ir kerpėmis. Rujoja spalio - lapkričio mėnesį. Nėštumas trunka 8-9 mėnesius, gimsta 1 jauniklis.
Kalninės nijalos tėra apie 2500 individų. Antilopė įrašyta į Tarptautinę raudonąją knygą.
Grabarka (Liublino vaivadija)
Grabarka  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Bialos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Jablona Lackos valsčius
Jablona Lackos valsčius  – kaimietiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Palenkės Sokoluvo apskrityje. Centras – Jablona Lacka. Ribojasi su Cechanoveco, Drohičino, Perlejevo, Repkų, Sabnių ir Sterdino valsčiais.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki V-VI a. dabartinio valsčiaus teritorijoje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837–1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 149,4 km², iš kurių: Valsčius sudaro 13,2 % apskrities teritorijos.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Administracinis suskirstymas
Bujali Gnevošė, Bujali Mikošė, Čekanuvas, Dzežbi Šlacheckiai, Dzežbi Vlošcianskiai, Grudekas, Grudek Dvuras, Jablona Kolonija, Jablona Lacka, Jablona Šrednia, Kžemien Viešas, Kžemien Zagaciai, Luzkai, Luzki Kolonija, Moložev Viešas, Morškuvas, Nemirkai, Novomodna, Stara Jablona, Teofiluvka, Točiski Podbornė, Točiski Šredniai, Tonča, Viežbice Guzai, Viežbice Strupkai, Vieska Viešas, Viruvas, Vladislavuvas.
Aukštuoliupis
Aukštuoliupis – upelis Kupiškio rajone, Noriūnų seniūnijoje, Lėvens dešinysis intakas, dalis kanalizuota. 2,5 km ilgio Aukštuoliupis prasideda į vakarus nuo Visgiūnų, teka į pietus per Mitkūnus, Suvainiškį.
Upėvardis kilęs nuo kalno pavadinimo Aukštuolės.