cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šašaičiai (Kretinga)
Istorija
XX a. antroje pusėje vykusios socialinės ir ekonominės permainos – gyventojų trėmimai, prievartinė kolektyvizacija, ekstensyvus kolektyvinis ūkininkavimas, žemių melioracija, vienkiemių naikinimas, kolūkinės žemėnaudos plėtimas, skatino masinį gyventojų, ypač jaunų žmonių, išsikėlimą iš Šašaičių kaimo. Per 50 metų viename iš didžiausių XVII a. antrosios pusės – XX a. pirmosios pusės Kretingos valsčiaus kaimų beliko tik kelios sodybos. 2006 m. Jokūbavo Aleksandro Stulginskio pagrindinės mokyklos kraštotyros muziejaus vadovės, mokyklos dailės ir lietuvių kalbos mokytojos Felicijos Stramilaitės iniciatyva buvo parengta ir išleista knygelė „Šašaičių kaimas: Šašaičiams – 440 metų“, pasakojanti apie kaimo istoriją, gyvenimo būdą, papročius, šventes ir jo žmones
Akita Inu
Akita Inu  – šunų veislė, išvesta Japonijos Honšiū saloje, Akitos prefektūroje.
Akita (秋田犬, Akita-inu, japoniškas tarimas: [akʲita.inɯ]) - didelė šunų veislė, kilusi iš kalnuotų šiaurės Japonijos regionų. Egzistuoja dvi atskiros akitų veislės: japonų atmaina, paprastai vadinama Akita Inu (inu japoniškai reiškia šunį) arba japonų akita, ir amerikiečių atmaina, vadinama Akita arba Amerikiečių Akita. Japonų atmaina būna siauros spalvų paletės, visos kitos spalvos laikomos netipinėmis veislei, o amerikiečių atmaina būna visų šunų spalvų. Akita turi trumpą dvigubą kailį, panašų į daugelio kitų šiaurės špicų veislių, pavyzdžiui, Sibiro haskių, kailį, tačiau dėl recesyvaus geno daugelyje vadų pasitaiko ir ilgaplaukių šunų.
Akita yra galinga, nepriklausoma ir dominuojanti veislė, paprastai santūri su nepažįstamaisiais, bet meili su šeimos nariais. Akitos, kaip veislė, paprastai yra ištvermingos.
Visose šalyse, išskyrus Jungtines Amerikos Valstijas, japonų ir amerikiečių akitų veislės laikomos dviem atskiromis veislėmis. Tačiau Jungtinėse Amerikos Valstijose šios dvi atmainos laikomos viena veisle, kurios tipas skiriasi. Kurį laiką amerikiečių akitos padermė kai kuriose šalyse buvo vadinama Didžiuoju japonų šunimi. Abi akitos atmainos visame pasaulyje bene geriausiai žinomos iš tikros istorijos apie Hachikō, ištikimą akitą, gyvenusį Japonijoje prieš Antrąjį pasaulinį karą.
Istorija
Šunų veislė Akita kilusi iš snieguotų ir kaimiškų Odatės, Akitos prefektūros, kalnuoto Japonijos regiono, žemių. Jie buvo dresuojami medžioti tokius gyvūnus kaip briedžiai, šernai ir usūriniai rudieji lokiai. 1600 m. ši veislė dalyvavo šunų kovose, kurios tuo metu Japonijoje buvo populiarios. Nuo 1500 m. iki 1800 m. Akitos buvo samurajų kompanionai.
XX a. pradžioje Akitos ėmė nykti, nes buvo sukryžminta su Vokiečių aviganiu, Bernardinu, Mastifu. Dėl to daugelis egzempliorių ėmė prarasti Špicų bruožus, o vietoj jų įgijo nuleistas ausis, tiesias uodegas, ne japonišką spalvą (juodos kaukės ir bet kokios kitos spalvos, išskyrus raudoną, baltą ar dryžuotą), laisvą odą. Vietinė japonų veislė, žinoma kaip Matagi (medžioklinis šuo), kartu su Hokaido inu veisle buvo panaudota susimaišyti su likusiais Akita Inu, kad būtų sugrąžintas Špicų fenotipas ir atkurta Akita veislė. Šiuolaikinės japonų Akitos turi palyginti nedaug genų iš vakarietiškų šunų ir, atkūrus veislę, pagal fenotipą yra Špicai, tačiau didesnės amerikietiškos Akitos veislės šunys didžiąja dalimi yra kilę iš mišrūnų, kurie buvo sumaišyti prieš atkuriant veislę, todėl amerikiečių Akitos paprastai yra mišrūnai ir pagal japonišką standartą nelaikomi tikrosiomis Akitomis.
Rusų-Japonų karo metu Akitos buvo naudojamos karo belaisviams ir pasiklydusiems jūreiviams sekti. Per Antrąjį pasaulinį karą Akitos taip pat buvo kryžminamos su Vokiečių Aviganiais, bandant jas išgelbėti nuo karo meto valdžios įsakymo išnaikinti visus nekarinius šunis. Kai kurie jų, karo metu buvo naudojami kaip žvalgai ir sargybiniai. Amerikiečių Akitos protėviai iš pradžių buvo japonų Akitos atmaina, kurios forma Japonijoje nebuvo pageidaujama dėl žymėjimo, ir kuri negali dalyvauti parodų varžybose.
Hachikō, visų laikų garbingiausio akitos veislės šuns, istorija padėjo akitai įsitvirtinti tarptautiniame šunų pasaulyje. Hačikō gimė 1923 m. ir priklausė profesoriui Hidesaburō Ueno iš Tokijo. Profesorius Ueno gyveno netoli Šibujos traukinių stoties miesto priemiestyje ir kasdien į darbą važinėjo traukiniu. hačikō kasdien lydėdavo savo šeimininką į stotį ir iš jos. 1925 m. gegužės 25 d., kai šuniui buvo 18 mėnesių, jis laukė savo šeimininko atvykstant ketvirtą valandą traukiniu, tačiau profesoriui Ueno darbe mirtinai nukraujavo smegenys. 1925 m. gegužės 25 d., kai šuniui buvo 18 mėnesių, Hačikō ir toliau laukė grįžtančio šeimininko. 1925 m. gegužės 25 d. jis kasdien keliavo į stotį ir iš jos kitus devynerius metus. Jis leido profesoriaus giminaičiams juo rūpintis, bet niekada neatsisakė budėti stotyje dėl savo mokytojo. 1934 m., prieš pat jo mirtį, jo garbei Šibujos geležinkelio stotyje buvo pastatyta bronzinė statula. 1934 m. ši statula per karą buvo išlydyta šaudmenims, bet po karo užsakyta nauja. Nuo 1936 m. kasmet balandžio 8 d. Hačikō atsidavimas pagerbiamas iškilminga atminimo ceremonija Tokijo Šibujos geležinkelio stotyje. Ilgainiui legendinė Hačikō ištikimybė tapo nacionaliniu ištikimybės simboliu, ypač imperatoriaus asmeniui ir institucijai.
1931 m. Akita oficialiai paskelbta Japonijos paminklu. Akitos prefektūros Odatės miesto meras suorganizavo Akita Inu Hozonkai, kad kruopščiai veisdamas išsaugotų originalią Akitą kaip Japonijos gamtos vertybę. 1934 m., paskelbus šią veislę Japonijos gamtos paminklu, buvo paskelbtas pirmasis Japonijos Akita Inu veislės standartas. 1967 m., minint Akitos šunų išsaugojimo draugijos įkūrimo 50-metį, buvo pastatytas Akitos šunų muziejus, kuriame saugoma informacija, dokumentai ir nuotraukos. 1967 m. Japonijoje laikomasi tradicijos, kad gimus vaikui, jis gauna Akitos statulėlę. Ši statulėlė simbolizuoja sveikatą, laimę ir ilgą gyvenimą.
Išvaizda
Patino aukštis ties gogu apie 67 cm, patelės – maždaug 61 cm. Akita Inu yra stambus tvirto sudėjimo šuo, gerai subalansuotos formos; antrinės lyties charakteristikos stipriai išreikštos, taurus ir kuklus, ištvermingas.
Kailis rausvai rudas, baltas arba keršas. Akuotai tiesūs, šiurkštūs, pavilnė minkšta, tanki.
Akitos, kaip špicų veislės, išvaizda atspindi šalto oro adaptaciją, būtiną jų pirminiam funkcionavimui. Akita yra stambi savo ūgio veislė, turinti sunkius kaulus. Būdingi fiziniai veislės bruožai: didelė, panaši į lokio galva su stačiomis, trikampio formos ausimis, kurios šiek tiek pasvirusios pagal kaklo lanką. Be to, Akitos akys yra mažos, tamsios, giliai įsodintos ir trikampio formos. Akitos turi storą dvigubą kailį, tvirtas, gerai sukumpusias, panašias į katės kojas, jų uodega nešama per nugaros viršų švelniai arba dvigubai susukta žemyn per juosmenį.
Akita turi du kailio tipus: standartinį ir ilgą kailį, tačiau parodų ringuose ilgas kailis laikomas trūkumu. Ilgas kailis, dar vadinamas Moku, yra autosominio recesyvaus geno rezultatas ir fenotipiškai gali pasireikšti tik tada, kai tėvas ir motina yra jo nešiotojai. Jų kailis ilgesnis (apie 3-4 cm ilgio) ir švelnesnis, jie pasižymi saldesniu temperamentu. Manoma, kad šis genas kilęs, iš dabar jau išnykusio Karafuto-Keno veislės šuns.
Charakteris
Jie yra nepriklausomi ir gana valdingi. Nuolat turi būti prižiūrimi, jei netoliese yra kitų šunų ar nepažįstamų vaikų, tačiau jie nuolaidesni katėms. Labai ištikimi savo šeimai, drąsūs, todėl tinkami būti sarginiais šunimis.
Akita paprastai laikoma teritorine savo nuosavybe, o su nepažįstamaisiais gali elgtis santūriai. Kartais jos veiksmai apibūdinami kaip kačių; neretai akita valosi veidą po valgio, būna išranki namuose. Kaip teigiama AKC veislės standarte, jie netoleruoja kitų tos pačios lyties šunų.
Kadangi tai didelis, galingas šuo, Akita nelaikoma veisle, skirta pirmą kartą šunį turinčiam šeimininkui. Kai kurių šalių teisės aktuose ši veislė apibrėžiama kaip pavojingas šuo. Akita yra didelis, stiprus, nepriklausomas ir dominuojantis šuo. Gerai dresuota akita turėtų priimti nepavojingus nepažįstamuosius, priešingu atveju su visais nepažįstamaisiais elgsis agresyviai. Kaip veislė jie turėtų gerai sutarti su vaikais, sakoma, kad ši veislė pasižymi prieraišumu prie vaikų.
Akitos linkusios jautriai reaguoti į kitus šunis, todėl reikia būti atsargiems situacijose, ypač Akitos linkusios mažiau toleruoti tos pačios lyties šunis. Dėl šios priežasties Akitos, jei jos nėra labai socializuotos, paprastai nelabai tinka šunų parkams be pavadėlio.
Laukaitis
Laukaitis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Laukaitienė (ištekėjusi moteris) ir Laukaitytė (mergautinė pavardė).
Saulius Jakimavičius
Saulius Jakimavičius (g. 1973 m. liepos 5 d. Kaune) – teisininkas, Lietuvos ir Jonavos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1988 m. baigė Kauno 41-ąją vidurinę mokyklą. 1995 m. baigė Aukštesniąją policijos mokyklą, teisininkas, 2001 m. baigė Lietuvos teisės universitetą, teisininkas, 2005 m. baigė Maskvos naująjį juridinį institutą, teisininkas, 2006 m. baigė Mykolo Riomerio universitetą, teisės magistras.
Darbo partijos narys. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Jonavos rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Aušra, vaikai Rugilė, Ugnius.
Tejidai
Tejidai (Teiidae) – driežų pobūrio šeima, kuri labai artima tikriesiems driežams, bet kaukolėje viršutinė smilkinio duobė nėra užakusi.
Paplitę Pietų Amerikoje. Šeimoje yra apie 230 rūšių.
Klientelizmas
Klientelizmas ( 'santykiai tarp patrono ir nuo jo priklausomo (kliento)') – nelygiaverčiai išteklių ir paslaugų mainai, išnaudojamo pobūdžio santykiai tarp turtingesnio, galingesnio patrono ( 'globėjas, užtarėjas') ir mažiau turtingo, silpnesnio kliento ( 'pasekėjas, priklausomasis'). Šios sąvokos turinį apibrėžė antropologai ir sociologai, apibūdindami tradicinių, agrarinių visuomenių hierarchinius santykius. Maždaug 1970 m. ją ėmė vartoti politologai.
Klientelizmo bruožai
Klientelistiniuose santykiuose dominuoja ekonomiškai, socialiai ar politiškai stipresnis patronas, siūlantis savo paslaugas (tai gali būti finansinė parama arba emocinis palaikymas) mainais už kliento moralinę arba materialinę paramą. Pasak Utrechto universiteto profesoriaus F. Van Waarden, klientelistiniai santykiai sudaro palankias sąlygas korupcijai, kai valstybinės institucijos (patronas) bendradarbiauja su interesų grupėmis (klientais) ir įgyvendina jų poreikius. Tokie santykiai gali komplikuoti bendrųjų interesų formulavimą ir ne visada paisyti atskirų socialinių grupių interesų, riboti jiems atstovaujančių organizacijų ar asociacijų savarankiškumą.
Klientelizmas prieštarauja demokratijos principams, nes neatsižvelgiama į viešuomenės interesus, priimant sprendimus neįtraukiama visuomenė. Klientelizmas yra specifinis interesų grupių bei valstybės santykių tipas, kuris atsiranda kai valstybinės institucijos tampa susijusios su dominuojančia interesų grupe ir nuo jų priklauso. Taip viešoji politika įgyja privatumo, o viešosios institucijos – nelegalumo atspalvių.
Klientelizmo pavyzdžiai
Vienas iš klasikinių klientelizmo pavyzdžių – Sicilijos mafija. Be kriminalinės veiklos, mafija taip pat teikia paslaugas, kurias turėtų užtikrinti valstybė. Pavyzdžiui, saugo skurdžiai gyvenančių žmonių turtą, padeda vykdyti sutartis. Tai abipusės naudos veikla, nes taip mafija gauna legalių finansinių šaltinių. Tuo metu Meksikoje vietos brokeriai mainais už balsus ir paramą suteikia valstiečiams paskolas, žemės sklypus, saugumą ir priemones, reikalingas pasėliams parduoti.
Kalipsė (palydovas)
Kalipsė – Saturno palydovas. Jis nuo Saturno yra nutolęs 294 660 km. Palydovo orbitinis periodas yra 1,888 paros. Kalipsė yra netaisyklingos formos 30×16×16 km kosminis kūnas. Jos ryškis yra 18,7. Palydovas atspindi 70 % į jį krintančios šviesos.
Atradimas
Palydovas buvo atrastas 1980 m. automatinio zondo Voyager 1 nuotraukose. Jis pavadintas senovės graikų nimfos Kalipsės vardu.
Dūkšto dvaras
Dūkšto dvaras – dvaras Ignalinos rajone, Dūkštelių kaime, įkurtas apie 1862 m., užima 1,8 ha. Visą dvaro ansamblį sudaro ūkiniai pastatai, porinis tvartas, ratinės – arklidės, svirnas, medinis kumetynas ir patys rūmai.
Istorija
miniatiūra|240px|left|Rūmų vaizdas iš nugarinės pusės (dail. T. Voretzsch) // Bildbeilage zur Zeitung der 10. Armee. Nr. 105, 16.03.1918 miniatiūra|240px|left|Dvaro rūmai 1935 m. (iš A.Miškinio rinkinio) Dvaras paminėtas XVI a. kaip Giedraičių valda. Lietuvos Metrikos 1-ojoje viešųjų reikalų knygoje yra įrašas, kad 1567 m. rugsėjo 29 d. Dūkšto dvaras priklauso Zofijai Devaltauskienei (Deltuvienei), Stanislovo Devaltausko našlei. Ji ištekėjo už Užvenčio tijūno ir Infantų raštininko Vaitiekaus Stabrovskio. Todėl dvaras vėliau perėjo Stabrovskiams. 1573 m. dvarą nupirko Rudaminos ir valdė jį iki 1813 m., kada savininkais tapo Beganskiai. Išlikę rūmai pradėti statyti Rudaminų, o baigti – Beganskių. Vėliau savininkais tapo Daugėlos.
XIX a. pirmoje pusėje dvare gyveno žymus dailininkas, Vilniaus universiteto profesorius Jonas Rustemas. Čia ir mirė, palaidotas dvaro kapinaitėse, buvusios bažnyčios šventoriuje. Dvare dažnai lankydavosi Filomatų draugijos kūrėjas, poetas ir geologas Tomas Zanas, su kuriuo neretai atvažiuodavęs ir jo draugas Adomas Mickevičius (jo vardu yra pavadinta parko liepų alėja). 1901 m. tuometinio dvaro šeimininko Kazimiero Daugėlos dukra Teresa Daugėlaitė susituokė su Tomu Zanu (filareto Tomo Zano anūku). Zanams dvaras priklausė iki Antrojo pasaulinio karo, dvare buvo sukaupta turtinga biblioteka, archeologinių radinių ir senienų kolekcija.
Dūkšto dvaro parke iki Antro pasaulinio karo stovėjo gyvenamas namas, vadintas „prosenelių namu“. Jame gyveno Dūkšto dvaro savininko Tomo Zano (filareto Tomo Zano proanūkio) prosenelė Helena Biegańska ir kitos vyresnės kartos moterys. Kartais tame name apsigyvendavo ir dvaro savininkai – dažniausiai vasarą, kai rūmus užleisdavo svečiams ar vasarotojams, mat, savo dvare jie buvo įkūrę pensioną.
1939–1944 m. dvare buvo įsikūrusi Žemesnioji žemės ūkio mokykla. Pokario metais dvaro pastatų kompleksas paskelbti respublikinės reikšmės architektūros paminklu. 1966–1975 m. dvaro ansamblio pastatai buvo remontuojami pagal Paminklų konservavimo instituto projektus. 1951 ar 1956 m. sudegė dvaro bažnyčia.
Demidovas (Ūdrabaliai)
Demidovas (,, nuo 1938 m. liepos 16 d. Groß Udertal, Großudertal, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, nuo 2005 m. Slavinsko kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas. 1947–2005 m. Slavinsko apylinkės kaimas, sujungtas su Aukštupėnais.
Natkiškių Zosės Petraitienės pagrindinė mokykla
miniatiūra|265px|right|Mokykla 2017 m.
Pagėgių savivaldybės Natkiškių Zosės Petraitienės pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Pagėgių savivaldybėje, Natkiškiuose, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190694778. Steigėjas Pagėgių savivaldybės taryba. Mokykla pavadinta felčerės, žuvusios per šalčius einant pas gimdyvę, Zosės Petraitienės vardas.
Istorija
Po Antrojo pasaulinio karo Natkiškiuose atidaryta vienkomplektė pradinė mokykla, kurioje vaikai mokėsi lietuviškai. Augant gyventojų skaičiui daugėjo ir  mokinių. Todėl 1949 m. Eisraviškių kaime atidaryta septynmetė mokykla. Pirmuoju direktoriumi tapo Kriaučiūnas. 1952 m. ši septynmetė mokykla perkeliama į Natkiškius. Joje dirbo mokytojai Jankauskas, Maziliauskaitė, Juščius, Želvys, Želvienė, Jankauskienė. Mokinių skaičius išaugo iki 120. Mokinių skaičius išaugo dvigubai, todėl įrengtas bendrabutis. 1957 m. prie Natkiškių septynmetės mokyklos prijungti Timsrių ir Sūdėnų pradinių mokyklų komplektai. 1961 m. mokėsi 170 mokinių, dirbo 19 mokytojų. Mokykla tapo aštuonmetė.
1987 m. padėti naujos mokyklos pamatai. 1988 m. rugsėjo 1 d. duris atvėrė nauja devynmetė mokykla. 1991 m. ji tapo pagrindinė. 1994 m. prie mokyklos prijungtas vaikų darželis. 1994 m. birželio 17 d. Kultūros ir švietimo ministerijos Mokyklų vardų teikimo komisijos pritarimu mokyklai suteiktas žuvusios Natkiškių felčerės Zosės Petraitienės vardas. 1997 m. mokiniai, padedami mokytojos E. Šulcienės, sukūrė mokyklos emblemą,  sudarė mokyklos istorijos nuotraukų „medį“ „Mes viską galim“.
Giralė
Giralė – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 1 km nuo Janapolės.
Moscovia
„Moscovia“ – nepriklausomas periodinis Maskvos lietuvių istorijos ir kultūros žurnalas, lietuvių kalba leistas Maskvoje.
Fizinė geografija
Fizinė geografija – gamtos mokslų šaka, tirianti išorinių žemės sferų sąveiką geografinės sferos erdvėje.
Moscovia
Istorija
Leido Maskvos lietuvių kultūros bendrija. 1993–2003 m. ėjo spausdintas žurnalas, 2002–2003 m. – ir elektroniniu variantu, vėliau – internetinis puslapis. Leidžiamas ir kalbos darkytojų puslapis „Šluotražis“.
Redagavo Antanas Jonkus.
Sedimentologija
Sedimentologija – geologijos disciplina, mokslas apie nuosėdas ir nuosėdines uolienas, jų kilmę susidarymą, sudėtį, struktūras ir tekstūras.
Fizinė geografija
Išorinės žemės sferos:
Sedimentologija
Tyrimų istorija
Žmonės pradėjo maudoti nuosėdines uolienas dar akmens amžiuje. Gamindavo titnaginius įrankius, naudojo akmens anglį ir kt. vėliau nuosėdines uolienas naudojo statyboms metalų gavybai ir kt. Pirmiji sedimentologijai artimi darbai parašyti XV-XVIII amžiuje, bet tik XIX amžiuje sedimentologija buvo išskirta kaip atskira disciplina. Reikšmingas įvykis buvo 1839 pasiūlytas facijos terminas. Daug davė ir dabartinių vandenynų nuosėdų tyrimai. Didžiausiais postumis įvyko po antro pasaulinio karo, kai visame pasaulyje sparčiai vystėsi kalnakasybos pramonė ir pradėtos intensyviai naudoti nuosėdinės kilmės naudingos iškasenos.
Fizinė geografija
Fizinė geografija tiria geografinę sferą, kaip vientisą materialinę sistemą, kuriai būdingi dideli vietiniai skirtumai.
Su ekonomine geografija sudaro geografinę mokslų sistemą. Kadangi fizinė geografija tiria geografinėje sferoje sąveikaujančius fizinius, cheminius ir biologinius procesus, fizinės geografijos terminas yra nelogiškas. Kiti siūlo šį mokslą vadinti gamtine geografija.
Sedimentologija
Sedimentologijos metodologija
Metodai, naudojami sedimentologijoje ir nustatantys nuosėdinių uolienų susiformavimo sąlygas:
Folklando (Malvinų) Salos
thumb|right|240px|Rytų Folklando (Soledado) salos kraštovaizdis
Folklando (Malvinų) Salos (Folklandas, Malvinai; kitaip Folklendo salos,, ) – salynas pietiniame Atlanto vandenyne, į rytus nuo Argentinos, kuri turi pretenzijų į šias salas. Jungtinės Karalystės užjūrio teritorija. Sudarytos iš dviejų pagrindinių salų – Rytų Folklando (Soledado) bei Vakarų Folklando (Grand Malvinos) ir apie 700 mažyčių salelių. Sostinė ir didžiausias miestas – Stenlis (Puerto Archentinas), išsidėstęs Rytų Folklando saloje. Plotas 12 173 km².
Politinė priklausomybė
Folklando salos sudaro Jungtinės Karalystės užjūrio teritoriją Folklando salas. Argentina laiko salas britų okupuotomis ir salas priskira savo Ugnies Žemės, Antarktidos ir Pietų Atlanto salų provincijai.
Folklando salų užjūrio teritorijos valdžios galva – Jugtinės Karalystės karalius (Karolis III). Jam salose atstovauja gubernatorius, kuris taip pat valdo ir Pietų Džordžijos ir Pietų Sandvičo salas. Krašto apsaugą ir užsienio santykius tiesiogiai tvarko Jungtinė Karalystė. Pagal 1985 m. konstituciją, valdžia skirstoma į vykdomąją ir įstatymų leidybos.
2013 m. kovo 10-11 d. Folklando salose vietos vyriausybės iniciatyva buvo surengtas referendumas dėl salų politinio statuso. Referendume iš 1672 registruotų rinkėjų dalyvavo 1517 (arba 92% nuo visų rinkėjų). Absoliuti dauguma dalyvavusių asmenų (1513) referendume pasisakė už esamo salų statuso išsaugojimą. Jungtinės Karalystės Vyriausybė pasveikino referendumo rezultatus. Argentinos prezidentė K. Kiršner pareiškė, kad salos statuso klausimą reikia spręsti derybų keliu, o jos gyventojų nuomonė nėra svarbi.
Istorija
1816 m. Argentinai tapus nepriklausoma respublika, Folklando (Malvinų) salos pagal uti possidetis principą, kaip La Platos Vicekaralystės dalis, perėjo į jos rankas. 1820 m. Argentina įtvirtino valdžią salose, kurias pavertė nusikaltėlių trėmimo vieta. 1829 m. argentiniečiai įkūrė Puerto Soledado gyvenvietę. 1833 m. Jungtinė Karalystė, pasinaudodama kariniu konfliktu Argentinoje, užėmė Folklando (Malvinų) salas. Argentiniečių gyvenvietės buvo sugriautos, įvestos karinės pajėgos. Vietoje Puerto Luiso įkurta Port Stenlio gyvenvietė. Pradėta salų kolonizacija (apsigyveno daugiausia škotai). Po 150 metų, 1982 m. balandžio 2 d., Argentinos karinė chunta, vadovaujama Leopoldo Galtieri, įsiveržė į salas siekdama atkurti argentiniečių valdymą. Tačiau Jungtinės Karalystės pajėgos kontraatakavo Argentinos pajėgas ir pradėjo Folklando karą. Argentiniečiams nepavyko atsilaikyti ir 1982 m. birželio 14 d. karas baigėsi JK naudai. JK uždraudė salose ir aplink jas bet kokiais tikslais lankytis Argentinos piliečiams. Vėliau šis draudimas atšauktas ir argentiniečiai salose gali lankytis turistiniais tikslais.
Dėl salų dar ir šiomis dienomis vyksta diskusijos. 2001 m. metais į Argentiną atvykęs premjeras Tony Blair, buvo pirmasis čia apslankęs aukšto rango britų politikas. Argentinos prezidentas Nestoras Kiršneris Folklando (Malvinų) salas yra paskelbęs savo programos prioritetu. Minint 22 metų Folklando karo metines, prezidentas pareiškė, kad vieną dieną Malvinai bus Argentinos dalimi. Pagal 1983 m. aktą, visiems Folklando (Malvinų) salų gyventojams garantuota JK pilietybė.
Pavadinimo kilmė
Pavadinimas Islas Malvinas kilo nuo prancūziško pavadinimo Îles Malouines, kurį davė 1764 m. salas aplankęs prancūzų jūrininkas Louis Antoine de Bougainville – jis salas pavadino pagal Prancūzijos uostamiestį Sen Malo (Saint-Malo). Anglišką pavadinimą Folkland Islands salos gavo 1690 m., kai jas pasiekęs John Strong pavadino savo pono Anthony Cary, 5th Viscount Folkland garbei. Tarpukario Lietuvoje šios salos buvo vadintos Sakalų žeme ( 'sakalas' + land 'žemė').
Geografija
Folklando (Malvinų) salos yra 483 km nuo Pietų Amerikos žemyno. Sudaro Rytų Folklando sala  (6605 km²),  Vakarų Folklando  (4532 km²) ir dar apie 700 mažų salų. Kranto linijos ilgis 1288 km. Salos išsidėsčiusios Pietų Atlanto Skotijos jūroje. Dvi didžiąsias salas skiria Folkland Soundas (San Karlo sąsiauris). Abiejų salų paviršius kalnuotas. Aukščiausia vieta – (705 m, Vakarų Folklando s.). Vyrauja pažliugusios, pievomis apaugusios lygumos, iš kurių svarbiausia – Lafonija (Rytų Folklando pietuose). Mažosios salos (svarbesnės: Saunderso, Vedelio, Burbonų ir kt.) susispietusios aplink didžiąsias. Folklando (Malvinų) salos turi 12 jūrmylių jūrų valdas ir 200 jūrmylių ekskliuzyvinę žvejybos zoną.
Folklando (Malvinų) salų klimatas jūrinis, subantarktinis; drėgnas, šaltas ir vėjuotas. Metinis kritulių kiekis 600–700 mm. Kasdien, apie pusdienį lyja rudeniškas lietus. Sninga retai. Žiemą temperatūra – keli laipsniai virš nulio, vasarą retai viršija +10 °C.
Periferija (visa teritorija išskyrus sostinę) vadinama campo (iš isp. k. „provincija, užmiestis“).
Ekonomika
Svarbiausia salų ūkio šaka – avių auginimas. Pajamos iš vilnos eksporto į JK sudaro didžiąją dalį krašto biudžeto. Taip pat pajamos gaunamos iš žvejybos ir turizmo. Salos pardavinėja žvejybines licencijas kitoms šalims, norinčioms žvejoti salų žvejybinėse valdose. Apie 75 % sugautos žuvies sudaro kalmarai, kurie eksportuojami daugiausia į Ispaniją. 2001 m. salas aplankė daugiau nei 30 tūkst. lankytojų. Salas aplanko kruiziniai laivai, plaukiantys į kitas Pietų Atlanto salas bei Antarktidą. Eksporto vertė – 125 mln.£. Folklando (Malvinų) salų valiuta – Folklando svaras, susietas su Britų Svaru Sterlingų.
Gyventojai
2003 m. liepos mėnesio apskaičiavimais, Folklando (Malvinų) salose gyveno 2967 gyventojai, iš kurių dauguma (apie 70 %) – britų kilmės. Yra šiek tiek išeivių iš Skandinavijos, Pietų Amerikos (daugiausia Čilės).
Tikinčiųjų dauguma – krikščionys (anglikonai, katalikai, Jungtinės Bažnyčios atstovai, evangelikai, Jehovos liudytojai, liuteronai, Septintosios Dienos adventistai).
Daugiau nei pusė salų gyventojų gyvena Stenlio (Puerto Archentino) uostamiestyje. Rytų Folklandas (Soledadas) gyvenamas kur kas gausiau ir tankiau (1600 gyv.; 0,24 žm./km²) nei Vakarų Folklandas (200 gyv.; 0,04 žm./km²). Gyventojai susitelkę nedideliuose pakrančių kaimeliuose arba išsibarstę vienkiemiuose. Kalnuotos salų dalys beveik negyvenamos. Dauguma mažųjų salų taip pat negyvenamos.
Kita
thumb|right|220px|Pingvinai salose
Urbino hercogų portretas
Urbino hercogų portretas (Urbino hercogo ir hercogienės portretų diptikas, pilniau – Urbino hercogų Federiko da Montefeltro ir Batistos Sforcos portretas) – italų renesanso dailininko Pjero dela Frančeskos (apie 1415–1492) porinis portretas, kuriame vaizduojama Urbino hercogų pora: Federikas da Montefeltras ir Batista Sforca. Tai vienas iš garsiausių ankstyvojo renesanso meno kūrinių. Eksponuojamas Uficių galerijoje Florencijoje.
Apie paveikslą
Pjeras dela Frančeska nutapė porinį Urbino hercogų portretą apie 1465–1672 metus Urbine. Labiau tikėtinas 1467–1470 m. periodas. Paveikslas yra sudarytas iš dviejų, iš abiejų pusių tapytų medinių panelių. Tikima, kad abi panelės buvo sujungtos sąvara, kuri leido jas varstyti kaip knygą. Vidinėse tokios „knygos“ pusėse vaizduojami Urbino hercogų Batistos Sforcos ir Federiko da Montefeltro portretai, išorinėse − kiekvieno jų triumfo kinkinys atitinkamai. Šiuo metu portretai sujungti į vieno rėmo diptiką, kurį galima apžiūrėti iš abiejų pusių Uficių galerijoje.
Portretai tikriausiai sukurti antikinių monetų pavyzdžiu, kuriose būdavo vaizduojami Romos imperatoriai profiliu. Gali būti, kad portreto nutapymo metu Batista Sforca jau buvo mirusi (1472) ir tai buvo portretas, skirtas jos atminimui. Bet tam jokių patvirtinimų nėra. Tradiciškai renesanso mene poros portrete vyras buvo vaizduojamas iš dešinės savo pusės, o žmona iš kairės. Šiame portrete yra atvirkščiai. Tam yra keletas paaiškinimų. Federikas da Montefeltras buvo sužeistas kardu į veido dešinę pusę riterių turnyro metu ir neteko akies (sužeidimas matomas nosies formoje), todėl buvo vaizduojamas iš kairės pusės. Žmonos Batistos Sforcos vaizdavimą galima paaiškinti tuo, kad buvo norima pabrėžti jos lygumą su vyru hercogu, nes yra žinoma, kad hercogienė buvo stipraus charakterio, pavaduodavo vyrą, kai šis būdavo išvykęs iš Urbino.
1631 m. Urbino hercogystė buvo prijungta prie Popiežiaus valstybės išmirus vyriškosios linijos paveldėtojams. Paveikslas buvo perkeltas į Florenciją kaip dalis Vitorijos dela Roverės kraičio santuokai su didžiuoju Toskanos hercogu Ferdinandu II. Ilgą laiką buvo manoma, kad portrete vaizduojami Petrarka ir Laura arba Riminio valdovas Sidžizmondas Pandolfas Malatesta su žmona Isota delji Ati. Šios versijos buvo atmestos 1834 m.
Urbino hercogų portreto tikslas – pabrėžti jų, valdovų, dorybes. Peizažas už jų tikriausiai liudija apie valdomų žemių platumą. Kitoje panelių pusėje vaizduojamos triumfo karietos su lotyniškais paaiškinimais. Hercogo karietoje vaizduojamas pats sėdintis hercogas su šarvais ir skeptru rankoje. Jį karūnuoja Pergalė, kinkinį veda putti su sparnais. Tarp putti ir hercogo vaizduojamos sėdinčios keturios kardinolų dorybės (iš kairės): Išmintis (Prudencija), Nuosaikumas, Tvirtybe (Fortitudė) ir Teisingumas. Hercogienės karietą vaizduojami traukiantys vienaragiai (tyrumo simbolis). Juos vadelioja irgi putti su sparnais. Karietos priešakyje sėdi Tikėjimas ir Skaistybė. Prie hercogienės, skaitančios knygą, yra Viltis ir Kuklumas. thumb|center|480px| Peizažas, sudarytas iš portretų ir kitose jų pusėse vaizduojamų triumfo kinkinių Po kiekviena triumfo scena yra jos paaiškinimas lotyniškai. Po hercogo: CLARVS INSIGNI VEHITVR TRIVMPHO./ QVEM PAREM SVMMIS DVCIBVS PERHENNIS./ FAMA VIRTVTVM CELEBRAT DECENTER./ SCEPTRA TENENTEM. Kurį galima išversti taip: „Jis važiuoja didingas šlovingame triumfe. Amžina jo dorybių šlovė garsina jį vertu laikyti skeptrą, lygų patiems didžiausiems karvedžiams“.
Po hercogienės triumfo scena yra užrašas: OVE MODVM REBVS TENVIT SECVNDIS./ CONIVGIS MAGNI DECORATA RERVM./ LAVDE GESTARVM VOLITAT PER 0RA./ CVNCTA VIRORVM. Kurį galima išversti taip: „Ji, kuri išsaugojo kuklumą sėkmėje, garbinama visų žmonių lūpose minint jos didžiojo vyro šlovingus žygius“.
Baltramiejus Anglas
thumb|220px|Žmogaus gyvenimo raida Baltramiejaus Anglo enciklopedijoje „Apie daiktų savybes“
Baltramiejus Anglas (Bartholomeus Anglicus; prieš 1203 m. – 1272 m.) – XIII a. enciklopedininkas iš Anglijos, pranciškonų ordino narys.
Apie ankstyvąją Baltramiejaus biografiją nieko nežinoma, manoma, kad studijavo Oksfordo universitete. Vėliau persikėlė į Prancūziją, pradžioje mokėsi Šatre, o nuo 1225 m. – Paryžiuje. Ten įstojo į pranciškonų ordiną. Vėliau buvo Austrijos ir Bohemijos ministru. 1256 m. popiežius Aleksandras IV paskyrė Baltramiejų popiežiaus legatu šiaurės Karpatuose bei Lukovo vyskupu. Tačiau dėl 1259 m. Aukso ordos invazijos greičiausiai ten nedirbo. 1262 m. paskirtas Saksonijos ministru ir iki pat mirties gyveno Magdeburge.
Baltramiejus Anglas Magdeburge parašė 19 tomų lotynišką enciklopediją „Apie daiktų savybes“, datuojamą 1240 m. Joje autorius aprašo dievus, demonus, mineralus, augalus, gyvūnus, vandenis, psichologijos, medicinos, astronomijos, geografijos, istorijos žinias. Šiame veikale aprašomos ir baltų žemės – Lietuva (Lectonia), Livonija (Liuonia), Semba (Sambia) ir Žiemgala (Semigallia). Pateikiama žinių, kurių nėra ankstesniuose šaltiniuose apie Pabaltijį nėra. Baltramiejus Anglas apie Lietuvą rašo, kad tai Skitijos provincija, pelkėta, tankiai apaugusi miškais, gausi žvėrių. Jos gyventojus mini kaip tvirtus, karingus ir žiaurius. Aprašo Livonijos gyventojų burtus, mirusiųjų deginimo papročius, rašo, kad prūsai buvo pavaldūs gotams, išsiskiria savo amatais ir menu, iškelia hipotezę, kad žiemgaliai yra kilę iš galų.
Florilegiumas
Florilegiumas – kaip ir graikiškoji antologija, yra rinkinys posakių, motetų, garsių autorių citatų, ištraukų iš Biblijos.
Florigeliumai būdavo alfabetiniai arba sistematiniai.
Viduramžių ir Naujųjų laikų florilegiumai – antikos ir viduramžių autorių kūrinių ištraukos, dažniausiai poetų, tačiau ir prozaikų, neretaii turėjo ir enciklopedijos bruožų.
Jie būdavo naudojami pamokų metu, studijuojant. Jų pagalba būdavo kuriama iliuzija apie tariamą literatūrinį apsiskaitymą.
Dažni sutrumpinimai, nuorašai ir perrašymai šiuo metu apsunkina senųjų raštų kalbos tyrinėjimą.
Otos seniūnija
Ota  – viena iš 23 Tokijo seniūnijų. Tai plotu didžiausia Tokijo seniūnija. Joje gyvena apie 677,3 tūkst. gyventojų.
Otos centras įsikūręs netoliese dviejų Kamatos stočių (JR Kamata ir Keikyu Kamata), kur įsikūrę Tokijos seniūnijos vadovybė ir paštas.
Politika ir vyriausybė
Miesto asamblėją sudaro 50 išrinktųjų narių. Dabartinis meras yra Noburu Usamis, nepriklausantysis politikas, prisijungęs prie Liberalų demokratų partijos.
Kompanijos
Daug kompanijų čia įkūrę savo būstines, tarp jų:
Simboliai
Oficiali gėlė – ume, medis – kamparinis cinamonas (Cinnamomum camphora), paukštis – japoninė četija (Cettia diphone)
Bruno Corbucci
Bruno Korbučis (, g. 1931 m. spalio 23 d. – m. 1996 m. rugsėjo 7 d.) – Italijos kino režisierius ir scenarijų autorius, jaunesnysis Sergio Corbucci brolis. Jiedu dažnai dirbo kartu ir Bruno parašė daugelį scenarijų brolio filmams.
Kaip režisierius, Korbučis daugiausia kūrė komedijas. 1971 m. jo filmas „Il non spezzo… rompo“ atstovavo Italiją Venecijos kino festivalio programoje.
Suvalkų apskritis (1919–1945)
Istorija
Po I pasaulinio karo, 1919 m. rugpjūčio 22 d. iš šių vietovių pasitraukus Vokietijos kariuomenei Lietuva ir Lenkija norėjo šias vietoves prijungti prie savo šalių. Lenkiškoji apskritis buvo įkurta 1919 m. pradžioje buvusio Suvalkų ujezdo ribose. 1919 m. liepos 26 d. ambasadorių konferencijoje buvo patvirtinta Prancūzijos maršalo Ferdinand Foch pasiūlyta Fošo linija, kuri visą apskritį priskyrė Lenkijai, išskyrus Mockavos valsčių, kuris atiteko Lietuvai. 1919 m. antroje pusėje didžiąją dalį apskrities buvo užėmusi Lietuvos kariuomenė, bet vėliau išstumta lenkų ir vėl sugrįžusi 1920 m. vykstant Lenkijos-Bolševikų karui. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį visa apskrities teritorija buvo priskirta Lietuvos Respublikai, bet 1920 m. rudenį po Suvalkų sutarties pasirašymo apskritis atiteko Lenkijai. Nuo 1920 m. iki 1939 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1925 m. prie apskrities buvo prijungta Seinų apskritis.
1939 m. rugsėjo 1 d. prasidėjus Lenkijos-Trečiojo Reicho karui lenkų administracija pasitraukė, bet ir Vokietijos kariuomenė ilgai nesirodė. Apskritis kurį laiką liko be jokios valdžios.Vietiniai gyventojai nusprendė, kad kraštas bus atiduotas Lietuvai, nes juk tai lietuviškos žemės, bet lietuvių kariuomenės gyventojai taip ir nesulaukė. Krašte, pasilikusiame be jokios valdžios, prasidėjo plėšikavimai. Prireikė organizuoti policiją. Dėl uniformų stokos naujai pašaukti policininkai ant rankovių rišo lietuviškos trispalvės raištį. Gyventojai pradėjo organizuoti savus savivaldos organus. Lietuvių administraciją buvo bandoma kurti Krasnavo, Vižainio ir Punsko valsčiuose. Lietuviška valdžia, nors ir silpna, laikina, bet vis dėlto kėlė vietinių gyventojų džiaugsmą, grįžo viltis ištrūkti iš svetimo jungo. Masiškai pradėta organizuoti lietuviškas mokyklas. 1939 m. rugsėjo mėnesį, apskrityje jau veikė 17 lietuviškų mokyklų. Valsčiuose buvo iškeltos Lietuvos trispalvės. 1939 m. rugsėjo 17 d. apskrityje pasirodė raudonoji armija, bet darbo mokyklose netrukdė ir neužiminėjo tarnybinių pastatų.
thumb|left|Trečiojo Reicho suskirstymas 1944 m.
Po Trečiojo Reicho ir Sovietų Sąjungos teritorinių mainų 1939 m. spalio 13 d. apskrityje pasirodė Vokietijos kariuomenė. Apskritis tapo Rytų Prūsijos Gumbinės apygardos dalimi. Prie apskrities buvo prijungti Augustavo apskričiai priklausę Dauspudos ir Ščebros-Olšankos valsčiai. Nuo 1939 m. gruodžio iki 1940 m. gegužės apskritis buvo vadinama Suwalken, o vėliau pervadinta į Sudauen. Kol Lietuva laikėsi neutraliteto, iki Sovietinės okupacijos, vokiečiai vengė drastiškų veiksmų prieš lietuvius. Toleravimo padėtis trukusi iki 1939 m. lapkričio 1 d. baigėsi, uždarytos visos lietuviškos organizacijos ir mokyklos. Lietuvių gyvenimas vokiečių okupacijos metais buvo sunkus, tačiau su lietuviais vokiečiai elgėsi daug geriau nei su lenkais, rusais ar žydais. 1941 m. sausio 10 d. Kaune buvo pasirašyta sutartis tarp Trečiojo Reicho ir Sovietų Sąjungos dėl Lietuvos bei Suvalkų ir Klaipėdos krašto gyventojų pasikeitimo. Per du mėnesius turėjo būti įvykdyta ši sutartis. Vokiečiai pradėjo represijas prieš lietuvių tautybės asmenis, kad šie pasirašytų norintys išvykti į sovietų okupuotą Lietuvą. Vokiečių ir sovietų interesus atitinkanti sutartis nusiaubė visą Suvalkų kraštą. Per trumpą dviejų mėnesių laikotarpį iš šių etniškai lietuviškų žemių buvo iškeldinta 11 955 lietuvių tautybės asmenų, tai sudarė apie 75%-80% visų šio krašto lietuvių tautybės gyventojų. 1942 m. keli šimtai ūkininkų iš šio krašto buvo išvežti į Vokietijos koncentracijos stovyklas. Pasibaigus trėmimams, pasilikę lietuviai nebebuvo persekiojami. Tačiau jų beliko labai mažai tik apie 20-25%. Krašte stūksojo galybė tuščių ir apleistų sodybų. Vokiečiai apsigyvendavo tik didesnėse ir prabangesnėse, o į prastesnes pradėjo atkeldinėti lenkus. Dalis atkeltųjų lenkų, pasitraukus vokiečiams, pasiliko gyventi lietuvių apleistose sodybose ir gyvena iki šių dienų. 1943 m. dalis pietinių apskrities žemių žemiau Augustavo kanalo buvo prijungtos prie Balstogės srities. Baigiantis II pasauliniam karui krašto lietuviai kartu su frontu pradėjo grįžinėti į savo atimtus namus.
Administracinis suskirstymas
1921 m. apskrityje buvo 14 valsčių: Andrejavo valsčius, Čostkuvo valsčius, Pilypavo valsčius, Ūtos valsčius, Jeleniavo valsčius, Kadariškių valsčius, Koniecburo valsčius, Kukuvo valsčius, Pavluvkos valsčius, Prieraslio valsčius, Seivų valsčius, Vižainių valsčius, Vulkos valsčius ir Žabariškės valsčius;
1925 m. prie apskrities prijungus Seinų apskritį prisidėjo šie 4 valsčiai: Berznyko valsčius, Gibų valsčius, Krasnapolio valsčius, Krasnavo valsčius;
1939 m. prie apskrities prijungti: Dauspudos valsčius ir Ščebros-Olšankos valsčius.
Gyventojai
Pagal 1921 m. lenkų atlikto surašymo duomenis apskrityje gyveno 70 412 žmonių, o tautinė ir religinė sudėtis buvo tokia:
Pagal 1921 m. lenkų atlikto surašymo duomenis prie apskrities 1925 m. prijungtoje Seinų apskrityje gyveno 19 704 žmonių, o tautinė ir religinė sudėtis buvo tokia:
Pavadinimų keitimas
1939 m. gruodžio mėnesį vokiečių valdžia pakeitė arba suvokietino pagrindinių gyvenviečių pavadinimus:
Zoey 101: Music Mix
„Zoey 101: Music Mix“ yra oficialus 2005–2008 m. serialo „Zoey 101“ garso takelis, kuris buvo išleistas 2006 m. kovo 7 d.
Albumo dainos
Zoey 101
Armėnijos futbolo varžybos 1992 m.
Armėnijos futbolo varžybos 1992 m.
Finalo rungtynės
--
Penta
Penta – upė Lietuvoje, Šakių rajone; Novos dešinysis intakas. miniatiūra|200px|left|Penta ties [[Veršiais]]
Išteka Pentiškių kaime. Teka į vakarus. Įteka į Novą 5,5 km nuo jos žiočių, prie Vaišvilų. Užtvenkta Gaisrių kaime ties Sintautais bei Braškių kaime. Žemupyje įrengti tvenkiniai vadinami Sintautų ežeru ir Totorviečių tvenkiniu (55 ha). Vaga pirmuosiuose Pentos 11 km yra ištiesinta, iki Gaisrių ji reguliuota, plotis 6–8 m, gylis 2–2,7 metro. Vidutinis nuolydis 83 cm/km.
Intakai: Rogupis, Penta III, Penta II (visi dešinieji).
Upėvardis greičiausiai prūsiškos kilmės, iš „kelias“ (plg.  „keliautojas“, 🇬🇷 „takas, žingsnis“,  = hun „brasta, kelias“,  „eiti, žengti“).
Pasaga (laikraštis)
Pasaga – laikraštis, ėjęs nuo 1991 m. balandžio 9 d. iki 1995 m. Utenoje.
Istorija
Leido Lietuvos demokratinės darbo partijos Utenos rajono organizacija. Redagavo kolegija. Tiražas 1991 m. – 2000 egz., 1995 m. – 1000 egz.
Setagaja
Setagaja  – viena iš 23 Tokijo seniūnijų, dažnai vadinama Setagajos miestu. Čia gyvena apie 844,6 tūkst. gyventojų.
Istorija
Setagaja buvo įkurta 1947 m. kovo 15 d.
Edo laikotarpiu čia buvo įsikūrę net 42 kaimai.
Geografija
thumb|left|Setagaja Tokijo prefektūroje Nuo Kanagavos prefektūros Setagają skiria Tamos upė.
Simboliai
Oficiali gėlė – Pecteilis radiata, medis – japoninis skirpstulas (Zelkova serrata), paukštis – Cyanopica cyana.
Pakistan Railways FC
„Pakistan Railways Football Club“ – Pakistano futbolo klubas iš Lahoro.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1950 m.
Sezonai
Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.
Centrinės Europos tarptautinė taurė
Buvo žaidžiamos „namų“ ir išvykos varžybos, susidėjo iš šešių kartų ir vienas turnamentas tęsdavosi daugiau nei dvejus metus. Paskutiniai du turnamentai vyko penkerius metus. Varžybos buvo nutrauktos 1960 m., kai tais pačiais metais startavo Europos futbolo čempionatas.
Taurė
Pirmasis taurės pavadinimas buvo Švehlos taurė. Tai buvo Antoníno Švehlos, Čekoslovakijos ministro pirmininko, vieno iš įkūrėjų, skiriamas prizas. Po Antrojo pasaulinio karo taurė buvo vadinama Dr. Gerö taurė. Austrijos futbolo asociacijos Josef Gerö direktoriui ir buvusiam varžybų teisėjui atminti.
Nuorodos
Közép-európai kupa Cupa Europei Centrale
Skudžiai
Skudžiai (arba Skudai, Vaidušiai) – kaimas pietinėje Klaipėdos rajono savivaldybės dalyje, 3 km į vakarus nuo Jokūbavo.
Jamie Lynn Spears
Jamie Lynn Marie Spears (g. 1991 m. balandžio 4 d.) – JAV aktorė, pop dainininkė. Jamie geriausiai žinoma iš kanalo „Nickelodeon“ rodyto serialo „Zoey 101“ bei dėl to, jog yra Britney Spears jaunesnioji sesuo.
Asmeninis gyvenimas
Spears gimė Kentvude, Luizianos valstijoje. Motina – mokytoja ir rašytoja Lynne Spears, tėvas – statybų rangovas Jamie Parnell Spears, sesuo – pop princesė Britney Spears, brolis – Bryan. Ji lankė Parkleino akademiją Makombe, Misisipės valstijoje. Čia ji buvo sirgalių šokėja ir dalyvavo kitose sporto veiklose. Mokslus ji baigė 2008 m. neakivaizdinio mokymosi būdu. Jamie Lynn taip pat turi dukterį vardu Maddie Briann, kuri gimė 2008 m. birželio 19 d. Casey Aldridge, Jamie Lynn dukrelės tėvas, Džeksono mieste pateko į rimtą avariją. Liudininkai teigia, kad 19-metis Casey neatsargiai vairavo „Ford“ markės automobilį, kai netikėtai nusisuko ratas, automobilis ėmė mėtytis į šonus ir galiausiai apsivertė. Jis buvo nubaustas už neatsargų vairavimą.
Nėštumas
2007 m. gruodžio 20 d. interviu su žurnalu „OK Magazine“, Jamie Lynn Spears pranešė, jog yra nėščia. Televizijos kanalas „Nickelodeon“, kuriame rodytas Spears serialas „Zoey 101“, pranešė, kad gerbia Jamie Lynn privatumą ir toliau į eterį leido „Zoe 101“ serijas, tačiau tai buvo paskutinis šio serialo sezonas.
Pranešimas apie Spears nėštumą šokiravo daugumą jos fanų.
Prieš paskelbiant sužadėtuves, Jamie Lynn Spears ir Casey Aldridge susidūrė su keliomis kliūtimis. Jamie Lynn pastojo būdama šešiolikos metų, o dėl to pagal JAV įstatymus Casey gali būti apkaltintas nepilnametės tvirkinimu. Tačiau Kalifornijos įstatymai leidžia turėti nepilnametei lytinius santykius, jei suaugęs partneris yra vyresnis negu 3 metai. Taip pat po Spears vaiko gimimo, internete pasirodė nuotraukos, kuriose naujai tapusi motina krūtine maitina vaiką.
Jamie Lynn 2008 m. birželio 19 d. pagimdė dukterį vardu Maddie Briann. Jamie vaiko tėvas Casey Aldridge, apie kurį buvo žinoma tik tiek, kad jis yra Jamie Lynn Spears mylimasis nuo tada, kai merginai tebuvo 13 metų. Beje, jaunieji tėvai susipažino bažnyčioje. Pora sužadėtuves atšaukė 2009 m. kovą, tačiau Jamie vis dar gyvena su sužadėtiniu Misisipės valstijoje, Liberty miestelyje.
Adolfas Baublys (1941)
Biografija
1967 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1978 m. technikos mokslų daktaras.
1962–1980 m. dirbo Metalo pjovimo staklių instituto Vilniaus filiale. 1980–1997 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto (iki 1990 m. VISI, 1990–1996 m. Vilniaus technikos universitetas) dėstytojas, Transporto vadybos katedros vedėjas, nuo 1998 m. universiteto Transporto instituto direktorius. Nuo 1997 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Pagrindiniai darbai iš transporto sistemos plėtros strategijos, modeliavimo ir programavimo.
Lietuvos laisvės kovotojų sąjunga
Lietuvos laisvės kovotojų sąjunga (LLKS) – Lietuvos nepriklausomybės siekusi pogrindžio grupė, veikusi sovietų 1940–1941 m. ir nacių 1941–1944 m. okupuotoje Lietuvoje.
LLKS įstatuose parašyta, kad „tikslas yra atstatyti Nepriklausomą Lietuvą ir sujungti visus lietuvius bendram darbui Lietuvos garbei ir gerovei“.
Balstogės vaivadija (1975–1998)
Balstogės vaivadija − 1975−1998 m. Lenkijos Liaudies Respublikos ir nepriklausomos Lenkijos teritorijos administracinis vienetas. Vaivadijos sostinė buvo Balstogės miestas. Vaivadijoje buvo 20 miestų ir 50 valsčių. Vaivadija ribojosi rytuose su Baltarusijos TSR, pietuose su Palenkės Bialos vaivadija, pietvakariuose su Sedlcų vaivadija, vakaruose su Lomžos vaivadija ir šiaurėje su Suvalkų vaivadija.
Istorija
Vaivadija buvo įkurta 1975 m. birželio 1 d. vykdant Lenkijos administracinių vienetų reformą, kai iš didelės Balstogės vaivadijos buvo įkurtos 4 mažesnės: Balstogės vaivadija, Lomžos vaivadija, Suvalkų vaivadija ir Ostrolenkos vaivadija. 1999 m. sausio 1 d. vaivadija tapo naujai įkurtos Palenkės vaivadijos dalimi.
Administracinis suskirstymas
Vaivadiją sudarė 6 rajonai:
Miestai
Vaivadijos miestų gyventojų skaičius 1998 m. gruodžio 31 dieną:
Kėkštai (Pilkalnio apskritis)
Kėkštai, Žemaitkiemiai arba Novinkos (, nuo 1938 m. birželio 6 d. Michelfelde, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 14 km į vakarus nuo Pilkalnio, 24 km į pietvakarius nuo Lazdynų, prie Kusupės ir Draugupės, nuo 2008 m. birželio 30 d. Vesnovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Kėkštų kaimo bendruomenė 1936 m. Minimi nuo XVI a. Vietovė įvardyta Samaidtkehmen, Sameitken, Schameitken, Szameitkehmen, arba Keckstupenen, Kekstkem, Kekstey, Keckstekemen, Keckstkeimen. Po 1709–1711 m. maro pasikeitė dauguma kaimo gyventojų: 1736 m. Kėkštuose gyveno 6 zalcburgiečių, 6 vokiečių ir tik 2 lietuvių šeimos. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su vėjo malūnu ir 17 ugniakurų, 1821 m. – mišrusis kaimas su vėjo malūnu ir 117 gyventojų. 1854 m. Kėkštuose buvo vėjo malūnas, 24 gyvenamieji pastatai ir 172 gyventojai. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Spulių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. kaime buvo 27 gyvenamieji namai ir 181 gyventojas (iš jų 3 lietuviai). Tarpukariu kaime buvo mokykla, vėjo malūnas. Kaimo šiauriniu pakraščiu tekėjo Kusupė, pietvakariniu – Draugupė.
Europos futbolo varžybos 2005–2006 m.
Europos šalių futbolo varžybų nugalėtojai 2005–2006 m. sezone:
Jennifer Garner
Dženifer Garner (, g. 1972 m. balandžio 17 d. Hiustonas, Teksasas) – amerikiečių aktorė ir filmų prodiuserė, už vaidmenį seriale „Alias“ apdovanota Auksiniu gaubliu. Po vedybų su aktoriumi Benu Afleku žinoma ir kaip Dženifer Ana Aflek.
Kilmė ir mokslai
Garner gimė Hiustone, Teksase, anglų kalbos mokytojos Patricijos Ann English ir chemiko Williamo Johno „Billo“ Garnerio šeimoje. Dėl tėvo darbo jie persikraustė į Prinstoną, vėliau – į Čarlstoną Vakarų Virdžinijoje, kur gyveno iki ji įstojo į koledžą. Dženifer turi 2 seseris: vyresnę Melissa Lynn Garner Wylie ir jaunesnę Susannah Kay Garner Carpenter. Ji prisimena buvusi griežtai auklėjama: iki sukako 16, negalėjo įsiverti auskarų, naudoti makiažo ir kiekvieną sekmadienį lankė bažnyčią, nors dėl to nejautė diskomforto ar prievartos.
Nuo 3 metų pradėjusi mokytis baleto, ji šoko ilgus metus, tačiau niekada nesvajojo tapti balerina, kaip ir aktore. 1990 m. Dženifer baigė George Washingtono vardo mokyklą Čarlstone ir įstojo į Denisono universitetą Granvilyje, Ohajuje, kuriame studijavo menus ir dramos mokslus. 1993 m. Konektikute Garner mokėsi Nacionaliniame teatro institute Eugene O‘Neill teatro centre.
Lazuritas
thumb|right|150px|Lazuritas