cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Frankenšteino prakeiksmas
Turinys
Daktaras Frankenšteinas kartu su padėjėju buvo nužudyti vos tik atlikę savuosius eksperimentus su žmogaus prikėlimu. Jo duktė Vera sugeba trumpam atgaivinti tėvą, iš kurio sužino, jog šis tapo ir numirusių prisikėlusio grafo Kaliostro ir jam padedančios aklos vampyrės auka. Užvaldęs daktaro Frankenšteino kūrinį, Kaliostras ketina sukurti naują, tik jam pavaldžią žmonių rasę...
Valiniai
Valiniai – viensėdis Panevėžio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Karsakiškio.
Vališkės
Vališkės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 5 km į pietryčius nuo Mickūnų, šalia Mickūnų miško.
Vincas Staniškis
thumb|230px|Staniškių giminės kapai [[Povonzkų kapinėse Varšuvoje (Duomenys apie palaidotą Vincą Staniškį - aukštai dešinėje)]]
Vincas Staniškis (apie 1853 m. Išlandžiuose, Vilkaviškio apskrities Gižų valsčius – 1926 m. liepos mėnesyje Varšuvoje?) – Lietuvos ir Lenkijos gimnazijose dirbęs mokytojas kalbininkas, varpininkas.
Biografija
Mokėsi Marijampolės gimnazijoje, vėliau studijavo Maskvos universitete. Būdamas ketvirtame kurse, gyveno viename kambaryje su ką tik įstojusiu Jonu Basanavičiumi. Po baigimo, maždaug nuo 1880 m., mokytojavo gimnazijoje Marijampolėje, mokė graikų, lotynų ir lietuvių kalbas. Buvusio mokinio, o vėliau garsaus kalbininko Jono Jablonskio nuomone, gimnazijoje dėstomos gimtosios kalbos pamokos buvo gana formalios ir mažai naudingos.
Marijampolėje mokyt. Vincas Staniškis gaudavo nelegalią „Aušrą“, ją persiųsdavo gydytojui Petrui Matulaičiui. Seinų kunigų seminarijos klierikas viename savo laiške parašė, kad draudžiamos lietuviškos spaudos galima gauti pas V.Staniškį. Šis laiškas pakliuvo seminarijos inspektoriui ir apie 1895 m. mokytojas buvo iškeltas į Lomžą. Tiek gyvendamas pastarajame mieste, tiek ir Marijampolėje aukodavo „Varpo“ reikalams, Kaziui Griniui teikdavo žinias apie Suvalkijos mokyklų gyvenimą.
Buvo sukūręs šeimą su lenkaite Veronika Szmit. Jai mirus, vedė jos seserį Aną. Sūnus Vitoldas Teofilis (1880-1941) iš pirmos santuokos – žinomas Lenkijos politikas, agrotechnikos profesorius.
Mirties sala (filmas)
Mirties sala – 1976 m. sukurtas trileris, dėl demonstruojamo smurto uždraustas ne vienoje pasaulio šalyje.
Turinys
I Mykono salą atvykę jaunavedžiai Kristoferis ir Celija aplinkiniams atrodo graži ir laiminga pora, tačiau iš tiesų jie – žudikai maniakai, turintys sadistinių polinkių ir ieškomi Londono policijos dėl eilės žmogžudysčių. Neilgai trukus jie ir čia pradeda sadistiškai žudyti žmones (pagyvenusią moterį Patriciją, kuri mėgina rodyti dėmesį Kristoferiui; vietinį vaikiną, suartėjusį su Celija), nors ilgą laiką judviejų nieks neįtaria. Vėliau jie nužudo tyrimą vykdantį policininką bei Leslę – merginą, kurį įsimyli Celiją. Pastarosios mirtis paskatina policiją labiau domėtis atvykėliais, todėl Kristoferis su Celija priversti bėgti. Jie pasislepia oloje, kur netrukus juos aptinka vietinis piemuo. Fiziškai stiprus nebylys juos sumuša, vėliau abu išprievartauja, o Kristoferį įmeta į duobę su negesintomis kalkėmis. Šis guli joje maldaudamas Celijos (kuri iš tiesų yra jo sesuo) pagalbos, kol neprasidėjo lietus ir jo gyvo nesudegino, tačiau ši atsisako padėti. Filmo pabaigoje prasideda lietus, o Celija su piemeniu, palikę šaukiantį Kristoferį, dviese eina į olą...
Valiukiškė
Valiukiškė – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Svirkų.
Izraelio vyrų rankinio rinktinė
Izraelio vyrų rankinio rinktinė – komanda, atstovaujanti Izraelį tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Izraelio rankinio asociacija.
ES Tunis
Espérance Sportive de Tunis – profesionalus Tuniso futbolo klubas, įsikūręs šalies sostinėje.
Istorija
Klubas buvo suformuotas 1919 m.
Pasiekimai
Šalies čempionais tapo 31 kartus.
Vališkiai (Radviliškis)
Vališkiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 8 km į vakarus nuo Radviliškio.
Valiukiškiai
Valiukiškiai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Kernavės, Neries dešiniajame krante. Nuo Kernavės skiria Kernavės miškas. Šalia kaimo Neryje riogso akmuo „Gaidys“ (dydis 2,5x3,5 m, aukštis virš vandens 1,45 m).
Malonumo bangos
Malonumų bangos – 1975 m. Italijoje sukurtas erotinis trileris.
Turinys
Iremas ir Barbara, nuotykių ieškanti porelė, susipažįsta su turtingu pramonininku Džordžu. Susidomėjęs mergina, šis pakviečia juos į savo jachtą, kur supažindina su žmona Silvija. Jiems kartu išplaukus, pamažu atsiveria tikrasis Džordžo veidas: ciniškas, nesitaikstantis su kitų nuomone ir visuomet gaunantis tai, ko nori. Kol Barbara flirtuoja su Džordžu, Iremas daugiau laiko praleidžia su Silvija, kuri pasirodo besanti užguita ir visiškai priklausoma nuo vyro įgeidžių. Plaukiojimas jachta, maudynės, nardymas ilgainiui sukelia Džordžui paranoją, kad naujieji pažįstami turi nedorų kėslų, tačiau mano galintis su tuo susidoroti. Jis pasiūlo Iremui apsikeisti moterimis, tačiau vėliau iškelia pavydo sceną, kur grumtynių metu Silvija iškrenta už borto. Kuomet Džordžas nusprendžia negrįžti jos gelbėti, Iremas su Barbara patys nutaria jį nužudyti...
Valiūnai (Alytus)
Valiūnai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 4 km nuo Norgeliškių.
Vytėnų saleziečių vienuolyno koplyčia
miniatiūra|250px|right|Buvusi koplyčia 2016 m.
Vytėnų saleziečių vienuolyno koplyčia – vienas iš Zamkaus dvaro Vytėnų saleziečių vienuolyno komplekso pastatų, buvusi koplyčia, stovinti Pilies I kaime (Skirsnemunės sen.), Jurbarko rajone. Koplyčia stūkso už 200 m į šiaurės vakarus nuo Panemunės (Vytėnų) pilies.
Koplyčios pastatas yra vietinės reikšmės saugomas architektūros paminklas, 2009 m. įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).
Istorija
Vytėnuose (ankstesnis Pilies kaimo pavadinimas) nuo 1934 m. buvo įsikūręs pirmasis Lietuvoje vienuolių saleziečių centras, kuriam vadovavo kun. Antanas Skeltys. Pastatą centrui buvo dovanojęs iš Amerikos grįžęs kun. Antanas Petraitis, jį nupirkęs iš tuometinių verslininkų ir paklojęs stambią pinigų sumą. Beje, šis kunigas ketino iš užatlantės atsigabenti ten turėtą observatoriją ir ją įkurti čia, Vytėnuose, kad žmonės žiūrėtų į žvaigždes ir stebėtų dangų. Bet šio sumanymo įgyvendinti nesuspėjo. A. Petraitis Vytėnuose pastatė ir saleziečiams padovanojo Marijos pagalbos krikščionims koplyčią. Šios šventovės altorius po įvairių neramumų ir sumaiščių buvo perkeltas į Rumšiškių bažnyčią (1934–1937 m. pas saleziečius Vytėnuose gyveno ir ėjo mokytojo bei ekonomo pareigas būsimasis Rumšiškių klebonas Jonas Žemaitis ).
Saleziečių vienuolynas SSRS okupavus Lietuvą 1940 m. rudenį uždarytas, vienuoliai ir jų globojami našlaičiai buvo išvaryti, jų vietoje įsikūrė Raudonosios Armijos dalinys. Koplyčios pastate sovietmečiu veikė kariuomenės valgykla, buvo rodomas kinas, šalia buvo įsikūrusios mašinų ir traktorių stoties dirbtuvės.
Vėliausiai šiame pastate veikė Vytėnų pagrindinės mokyklos sporto salė. Saleziečių koplyčios varpas buvęs pakabintas mokyklos laiptinėje ir atliko skambučio funkciją. Po mokyklos likvidavimo 2013 m., istorinis varpas tapo paminklinės lentos akcentu prie Marijampolės pašto sienos.
Architektūra
Koplyčia 1 aukšto, su mūriniu prieangiu. Pagrindinio pastato tūris - kompaktinis, stačiakampio plano, su  su pastogės paaukštinimu. Tinkuoti fasadai papuošti tinkuoto plytų mūro profiliuotais karnizais. Ant priekinio fasado frontono išlikęs buvusių kolūkio dirbtuvių simbolinis ženklas.
Prie koplyčios pakabintos atminimo lentos kunigams A. Petraičiui ir A. Skelčiui, pastatyta stogastulpių kompozicija su datomis „1934–2004“ vienuolijos 70–čiui.
SV Grödig
Griodigo „SV Grödig“ – Austrijos futbolo klubas, iš Griodigo.
Istorija
Klubas įkurtas 1948 metais. Kitados rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje.
Wolfsberger AC
Volfsbergo „Wolfsberger AC“ arba Wolfsberger Athletiksport-Club dar žinomas kaip RZ Pellets WAC – Austrijos futbolo klubas, iš Volfsbergo.
Istorija
Klubas įkurtas 1931 m.
2011–2012 m. sezone tapo Erste Liga nugalėtojais ir pateko į Bundeslygą.
Sudie, žiaurusis broli
Sudie, žiaurusis broli – 1971 m. sukurta drama pagal John Ford pjesę „'Tis Pity She's a Whore“.
Turinys
Po daugelio metų grįžęs namo Džovanis sutinka seniai nematytą savo seserį Anabelę ir ją įsimyli. Kuomet mergina tampa nėščia, jiedu kreipiasi patarimo į vienuolį Bonaventūrą, kuris, pasitaręs su vyresnybe, nurodo, kad jie privalo išsiskirti, o Anabelė – ištekėti už jai ranką pasiūliusio kilmingo aristokrato Soranzo. Po vestuvių Anabelė ir Džovanis ir toliau susitikinėja, kol galiausiai Soranzas ima įtarti žmoną neištikimybe. Nors pastaroji neišduoda meilužio brolio, šis, negalėdamas susitaikyti su išsiskyrimu, nužudo ją ir, išpjovęs širdį, ateina į pokylį prisipažinti Soranzui. Pastarasis dėl patirtos gėdos ir pažeminimo duoda komandą tarnams nužudyti visus svečius...
Bruno Ferrero
Bruno Ferrero (g. 1943 m. birželio 2 d. Vilarbasoje, Italijoje) – Italijos rašytojas, publicistas katalikų kunigas, vienuolis, salezietis.
Mokėsi privačioje katalikų vienuolių saleziečių mokykloje. 1948 m. įstojo į saleziečių vienuolių draugiją. Baigė saleziečių seminariją, įgijo teologijos, filosofijos, psichologijos žinių. 1976 m. buvo įšventintas kunigu. Dirbo kunigu. Studijavo Romoje. Turine leido laikraštį vaikams. Vadovavo religinės literatūros leidyklai „Elledici“. Rūpinosi laikraščio „Saleziečių žinių“ leidyba.
1990–1995 m. – žurnalo „Dimencioni NuoveB“ redaktorius, nuo 1996 m. – leidyklos „Elledici" direktorius. Rašo straipsnius į „Saleziečių biuletenį", leidžiamą 156 šalyse 29 kalbomis. Skaito paskaitas, pranešimus ugdymo ir katechezės klausimais, ypatingą dėmesį skirdamas saleziečių prevencinei ugdymo sistemai bei asmeninei patirčiai, tėvų ir vaikų teisėms. Dirba religinį darbą su jaunimu, vaikais.
Kūriniai priskiriami religinei literatūrai. B. Ferrero didaktinės literatūros žanro knygų apsakymai vaikams ir suaugusiems priskiriami prie pačių ryškiausių šiuolaikinių religinės didaktikos atstovų kūrinių. Knygas rašo vadovaudamasis Rusijos rašytojo moto Fiodoro Dostojevskio romano „Idioto“ citata „Turime tai pasakyti vaikams“.
Knygos dėl išskirtinio stiliaus naudojamos Romos Katalikų bažnyčios katechezei. Dėl jaučiamo kilniadvasiškumo, įkvepiančios vilties ir kūrybingo jų perteikimo, B. Ferrero istorijų rinkiniai tapo mėgiami visuomenėje. Rašytojas yra lyginamas dėl didaktinių minčių su Brazilijos rašytoju Paulo Coelho.
Knygos verčiamos ir leidžiamos Afrikoje, JAV, Azijoje, Europoje. Lietuvių kalba išleista daugiau nei 16 B. Ferrero knygų.
Sydne Rome
Sidnė Rom (, g. 1951 m. kovo 17 d.) – JAV gimusi, tačiau Italijoje pagrindinius vaidmenis sukūrusi kino aktorė. Jos vardas kartais klaidingai rašomas Sydney arba Sidney.
Biografija
Sidnė gimė Ohajuje, pasiturinčioje šeimoje (jos tėvas buvo sėkmingai veikiančios plastiko gamybos koncerno prezidentas).
Kine ji pradėjo vaidinti 1969 m., nusifilmavusi britų komedijoje „Some Girls Do“. Siekdama karjeros, po metų ji persikėlė į Italiją, kur prisijungė prie eilės užsienio aktorių, sulaukusių sėkmės Europos kine (Tomas Milian, Barbara Bouchet ir kiti). Be vaidmenų kine, Sidnė išbandė jėgas ir kaip dainininkė, išleido keletą singlų.
1980-ųjų pradžioje, populiarėjant aerobikai, išleido populiarumo sulaukusią vaizdajuostę „Aerobic Fitness Dance“, o 1982 m. pozavo žurnalui „Playboy“.
Aktorė du kartus ištekėjusi, turi 2 vaikus.
Gen'yōsha
miniatiūra|[[Tōyama Mitsuru (centre), Kodama Yoshio (antras iš dešinės pirmoje eilėje) Juodojo vandenyno draugijos susitikime, 1929 m.]] Gen'yōsha (, Juodojo vandenyno draugija) – slapta Japonijos imperijos draugija, besivadovavusi panazianizmo idėjomis. Tarptautinis Karinis Tolimųjų Rytų Tribunolas grupę priskyrė ultranacionalizmui.
Priešistorė
Prieš susikuriant Juodojo vandenyno draugijai ji jau egzistavo. Tačiau iki 1881 m. ji buvo žinoma kitu vardu – Koyosha (Tamsaus vandenyno draugija). Šis klanas kovojo už senosios feodalinės sistemos grįžimą Japonijoje, norėta sugrąžinti valdžios išmokas ir privilegijas samurajų klasės atstovams. Koyosha dalyvavo įvairiuose buvusių samurajų sukilimuose Kiusiu saloje, prieš to meto Meiji valdžią. Viskas kardinaliai pasikeitė 1877 m. po Satsuma sukilimo slopinimo. Draugija atsisakė visų savo buvusių tikslų, prisijungė prie judėjimo už laisvę ir žmonių teises ir suformavo naują politinę organizaciją.
Įkūrimas
“Juodojo vandenyno” draugija laikoma viena iš pirmųjų japonų slaptųjų tarnybų, kurios informacijos rinkimui pradėjo naudoti slaptuosius agentus. 1957-aisiais metais išleistoje G.R. Stori knygoje “Dvigubas patriotas” ši organizacija vadinama teroristine, užsiimančia, be kita ko, ir žvalgybinės informacijos rinkimu.
Istorija
Jei Juodojo drakono draugija pagrindinį savo dėmesį buvo sukoncentravęs į Rusiją, tai Juodojo vandenyno draugija daugiausiai investavo ir šnipinėjo Kinijoje, rinkdamas žinias apie kinų planus bei sumanymus. Japonas M.Toijama asmeniškai rūpinosi, kad svarbi informacija apie Kiniją čia pat būtų pateikta Japonijos armijos vadovybei.
Klano taktika, kuri buvo parengta, tam kad jie pasiektų savo tikslus, buvo labai toli nuo taikos principo. Draugija veiklą pradėjo kaip teroristinė organizacija. Slaptai įdarbinti nepatenkinti buvę samurajai, vykdė organizuotą nusikalstamumą, naudojo smurto ir žudymo politiką prieš užsieniečius ir liberalius politikus. 1881 m. draugija panaudojo bombą, prieš tuometinį užsienio rekalų ministrą nepritardami jo parengtai sutarčiai. Bomba ministrą sužeidė labai stipriai, nutraukė dešinę koją. Išgyvenęs išpuolį jis atsistatydino iš politikos. 1892 m. rinkimuose draugija panaudojusi bauginimo ir smurto kampaniją, slaptai padėjo Matsukata Masayoshi laimėti rinkimus, klastojant rinkimų rezultatus.
Tikslai
Vienas iš pagrindinių draugijos tikslų buvo intervencija į daugelį Kinijos slaptųjų draugijų, iš jų kai kurios buvo labai priešiškos Japonijos atžvilgiu. Tačiau Kinijos slaptosios draugijos kartu su Juodojo vandenyno draugija vienijo bendras tikslas - Čing dinastijos nuvertimas. 1881 m. Mitsuru Tojama išsiuntė daugiau nei 100 geriausių vyrų į Kiniją rinkti informacijos ir įsiskverbti šias slaptas draugijas. Vienas iš pirmųjų, sėkmingiausiai įsiskverbęs į Kinijos slaptas tarnybas ir išsamiai aprašęs apie slaptųjų draugijų veikimą buvo Juodojo vandenyno draugijos narys Hiraya Amane. Jis padėjo įkurti draugijos būstinę Kinijos Hangzhou mieste. Draugija ne tik skyrė lėšų ir ginklų slaptoms draugijoms, bet taip pat suteikė prieglobstį Japonijoje, lyderiams kuriuos persekiojo Čing valdžia.
Kitas Gen'yōsha veiklos sfera buvo Korėja. Gen'yōsha įsteigė darbo grupę, kuri parengė išsamius topografinius Korėjos žemėlapius. Draugija tikėjosi, kad šie žemėlapiai padės ateityje japonų invazijos į korėją metu. Gen'yōsha taip pat aktyviai palaikė Donghak judėjimą, kadangi žinojo, kad ir mažiausia priežastis gali sukelti karą tarp Kinijos ir Japonijos. Korėjos Karalienės Min nužudymas 1895 metais, siejamas su Juodojo vandenyno draugija, manoma jog tai įvykdyta Japonijos ministro Seule, Miura Goro iniciatyva.
Po Korėjos aneksijos 1910 m. draugija toliau dėjo pastangas teritorijos plėtimui. Šalies viduje, tai sudarė politinę partiją, pavadintą Dai Nippon Seisantō kovoti su socializmo įtaką darbuotojų profesinėms sąjungoms.
Geišų dalyvavimas
miniatiūra Savo tikslų siekdami “Juodojo vandenyno” atstovai mėgo naudotis viešnamių paslaugomis. Draugija  įkūrė didelį viešnamių tinklą visoje Kinijoje (o vėliau visoje Pietryčių Azijoje). Valdė prestižinių viešnamių tinklą Kinijoje, Japonijoje ir Korėjoje, kuris padėdavo nariams slaptai susitikti ir būti nesekamiems, o taip pat surinkti informaciją. Be to, tai yra pelningas papildomas verslas. Viešnamiuose surinkta naudinga informacija vėliau naudojama, kaip šantažas, ar kaip tiesiogine priemonė nuversti priešininkams. Specialiai apmokytos prostitutės puikiai žinojo, kaip prakalbinti atklystančius aukšto rango politikus, ministrus, karininkais. Beje, užsiimdamas prostitucijos verslu “Juodasis vandenynas” ne tik rinko slaptą informaciją, bet ir turėjo nuolatinių, pastovių finansinių įplaukų į savo kasą, todėl nebuvo absoliučiai priklausoma nuo Japonijos vyriausybės. “Juodojo vandenyno” draugija net įsteigė lavinimo mokykla tokioms agentėms kaip Saporas Hokkaido mieste.
Iširimas
Galutinai Juodojo vandenyno draugija buvo išardyta tik Japonijos okupacijos metais, amerikiečių organizacijų pastangomis. Po Antrojo pasaulinio karo tiek Juodojo drakono, tiek Juodojo vandenyno draugija prarado savo reikšmę ir sunyko. Apie šias organizacijas teliko gražių, kvapą gniaužiančių legendų. Dauguma japonų pagarbiai vertina savo šalies praeitį.
Club Africain
Club Africain – profesionalus Tuniso futbolo klubas, žaidžiantis aukščiausioje Tuniso lygoje, įsikūręs šalies sostinėje.
Pasiekimai
Šalies čempionais tapo 13 kartų.
Valmančiai
Valmančiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Skėmių.
Valkos
Valkos – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Užvenčio.
Višakio Rūdos Šaltinio koplyčia
Višakio Rūdos Šaltinio koplyčia – veikianti koplyčia Višakio Rūdoje, Kazlų Rūdos savivaldybėje, šalia šventu laikomo Višakio Rūdos šaltinėlio, miške. Pasiekiama iš kelio, kaimo centre pasukus į Šaltinėlio gatvę pagal kelio rodykles. Koplyčia priklauso Višakio Rūdos Šv. vyskupo Stanislovo parapijai. Joje retsykiais vyksta pamaldos: per kasmetinius Šv. Baltramiejaus atlaidus aukojamos Šv. Mišios, taip pat būna gegužinės pamaldos. miniatiūra|240px|left|Viduje
Koplyčia stovi miške, kalnelio šlaite, priekiniu fasadu orientuota į žemiau esančią šventvietę su šaltinėliu ir koplytėle, kurie pasiekiami žemyn vedančiais mediniais laiptais. Koplyčia medinė, stačiakampio plano, piramidiniu stogu, rombiniu raštu išdailintomis durimis. Suręsta iš stambių pjautų rąstų. Įrengta: yra altorius, tautodailininkų sukurtos šventųjų skulptūros, paveikslai. Prie įėjimo durų pakabinta lenta su šaltinėlio aprašu ir parapijos istorija. Priešais koplyčią pastatytas kraštiečio kunigo Igno Plioraičio kryžius (2009 m.). Nuo kaimo pusės link koplyčios vedančiame Šaltinėlio take stovi keturios drožinėto medžio skulptūros: „Jėzus – gamtos valdovas“, „Gyvenimo sankryža“, „Jėzus prikelia iš numirusiųjų“ ir „Piktųjų dvasių sutramdymas“. Skulptūros sukurtos 2015 m. Višakio Rūdoje vykusio plenero metu. Už 200 m. paminkliniu akmeniu pažymėtos evangelikų liuteronų senosios kapinės (unik. kodas ).
Istorija
Tarp miškų įsikūręs Višakio Rūdos kaimas nuo seno garsėja legendomis apipintu stebuklingu šaltinėliu. Pasakojama, kad prie jo buvo pasirodžiusi Švč. Mergelė Marija, o šiam įvykiui įamžinti buvo pastatyta koplyčia. Šaltinio koplyčia iškilo panaudojant dabartinės Višakio Rūdos bažnyčios vietoje buvusios senosios koplyčios rąstus. Statant bažnyčią ir nugriovus buvusią koplyčią, iš rąstų likučių ant kalniuko, prieš Višakio Rūdos šaltinėlį, pastatė koplyčią.
Sovietmečiu koplyčia buvo nukentėjusi nuo vandalų. 1979 m. „Lietuvos katalikų bažnyčios kronika (nr. 39) rašė:
''Miške prie Višakio Rūdos stovi sena koplytėlė su liaudies meistrų išdrožtomis statulomis. Koplytėlės apačia sruvena šaltinėlis. Pačioje koplytėlėje po menišku gaubtu stovėjo Mergelės Marijos su Kūdikėliu ant rankų statula. Šią vietą gerbė ir lankė plačios apylinkės žmonės, kartais atvykdavo net iš tolo paprašyti Marijos kokių nors malonių. 1979 m. gegužės 5 d. koplytėlė buvo išniekinta, Marijos statula sudaužyta, suolai išvartyti, gėlynai ištrypti.''
Lia Tanzi
Lia Tanzi (g. 1948 m. lapkričio 3 d.) – italų aktorė ir televizijos laidų vedėja.
Tanzi dažniausiai vaidina teatre scenoje, kartu su vyru bei dukterimi Micol. Kine ar televizijoje ji paprastai filmuojasi komedijose.
Vytėnų laidojimo koplyčia
Vytėnų laidojimo koplyčia – Panemunės pilies (dar vadinamos Gelgaudų, Vytėnų) kompleksui priklausanti koplyčia. Ji stovi Pilies I kaime (Skirsnemunės sen.), Jurbarko rajone. Koplyčia yra už 200 m į rytus nuo pilies rūmų, atokioje parko vietoje ant atskiros kalvos, kitapus tvenkinių. miniatiūra|160px|left|Interjeras
Koplyčia yra valstybės saugomas architektūros paminklas, 1996 m. įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).
Istorija
XX a. pirmojoje pusėje parką prižiūrėjo Vytėnuose veikęs saleziečių vienuolynas. Koplyčią 1937 m. pastatė vienuoliai. Čia iš Skirsnemunės bažnyčios buvo perkelti saleziečių globėjo kunigo Antano Petraičio, mirusio 1933 m., palaikai. Antrojo pasaulinio karo metu jie vėl buvo grąžinti į Skirsnemunės bažnyčią. 1930 m. testamentu A. Petraitis įgytą turtą buvo perdavęs saleziečių kongregacijai.
Architektūra
Istorizmo stilistikos koplyčia pastatyta pagal inžinieriaus Jurgio Valaičio projektą. Raudonų plytų mūro stačiakampio plano statinys yra sudėtingo tūrio: turi žemesnę vienanavę patalpą ir aukštesnę presbiteriją. Virš dvišlaičio stogo iškeltas kupolas. Laidojimo rūsyje 4 aukštais išdėstytos stačiakampės laidojimo nišos.
Priekiniame fasade virš įėjimo durų yra dvikalbis įrašas (lotynų ir lietuvių k.): „Atlygink, Viešpatie, ištikimiesiems ir geraširdžiams (PSCXXIV4)“. Po galine siena betoniniame pamate įspausta koplyčios pastatymo data „1937“.
Pagojo II tvenkinys
Pagojo II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 2,5 km į pietvakarius nuo Kelmės. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Kražantės intakas) 0,55 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,21 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 137,1 m. Krantai neaukšti. Priešsroviui už 0,14 km telkšo mažesnis Pagojo I tvenkinys. Vakarinis krantas užpelkėjęs, apaugęs krūmynais, į rytus plyti pievos. Aplinkui įsikūrę šie kaimai: Kakoniškė, Pagojis.
Luigi Di Biagio
Luidžis Di Biadžijas (g. 1971 m. birželio 3 d.) – buvęs profesionalus Italijos futbolininkas, 2011 m. pradėjęs trenerio karjerą.
Karjera
Futbolininko karjerą pradėjo 1988 m. Serie A su „Lazio“.
Vėliau rungtyniavo „Monza“, „Foggia“, „Roma“, „Inter“, „Brescia Calcio“ ir „Ascoli“.
Šiluvos Švč. Mergelės Marijos Apsireiškimo koplyčia
miniatiūra|250px|right|Altorius stovi viduryje koplyčios, yra apeinamas '''Šiluvos Švč. Mergelės Marijos Apsireiškimo koplyčia''' – koplyčia, stovinti Raseinių rajone, Šiluvos miestelio kapinėse, 300 m į vakarus nuo Šiluvos Švč. Mergelės Marijos Gimimo bazilikos. Šiluvos Švč. Mergelės Marijos Apsireiškimo koplyčia yra viena iš katalikiškos piligrimystės vietų Kauno arkivyskupijoje.
Tai valstybės saugomas architektūros ir istorijos paminklas, 2007 m. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą. Koplyčia kartu su mūro siena, skiriančia ją nuo kapinių, sudaro vieningą kompleksą (unik. kodas ). Vienas iš popiežiaus Jono Pauliaus II piligrimų kelio Lietuvoje sakralinių objektų.
Koplyčia pastatyta 1912–1924 m. Garsėja legendiniu akmeniu, ant kurio apsireiškė Švč. Mergelė Marija.
Istorija
Skirtingų šaltinių duomenimis, Marijos apsireiškimo data minėta 1608, 1612 m.
1663 m. vysk. Aleksandras Sapiega Marijos apsireiškimo vietoje pastatė medinę koplyčią, ant apsireiškimo akmens buvo įrengtas altorius. Šiluvos istorijos tyrėjo kun. Stasio Ylos manymu, ši koplyčia galėjusi būti ne pirmoji Marijos apsireiškimo vietoje. Jau keletą dešimtmečių vietos katalikai eidavo į šią vietą pasimelsti, labai gerbė šią vietą, ją puošdavo, joje melsdavosi ir giedodavo. Įvykus kruvinam konfliktui su kalvinistais, čia buvo peršautas katalikų vikaras ir Nukryžiuotojo paveikslas, koplyčioje įvesti Šv. Kryžiaus garbinimo atlaidai.
Šiluvos klebonas Tadas Bukota nuvykęs į Londoną (jo brolis ten buvo Lietuvos-Lenkijos atstovas) parsivežė marmurinę Marijos su Kūdikiu statulą. Ji 1770 m. pastatyta koplyčios altoriuje. Peršautasis kryžius iš Apsireiškimo koplyčios perkeltas į bažnyčią ir pakabintas prie Švč. Jėzaus Širdies altoriaus. Po 1843 m. jis perneštas į bažnyčios koplytėlę, kur saugomos ir kitos istorinės vertybės.
1818 m. Žemaičių vyskupo sufraganas Simonas Giedraitis perstatė nykstančią, dar 1663 m. statytą koplyčią. Naujoji koplyčia buvo medinė, erdvesnė, su kolonomis, primenančiomis Vilniaus arkikatedros architektūrinį stilių. Ši koplyčia išstovėjo iki XX a. pradžios.
Vysk. Mečislovas Paliulionis 1886 m. rugsėjo 8 d., švenčiant Švč. M. Marijos su Kūdikiu paveikslo vainikavimo šimtmetį, iškilmingai vainikavo Marijos apsireiškimo vietoje stovinčią statulą, vadinamą Ligonių Sveikata.
Marijos apsireiškimo 300 metų sukakčiai norėta pastatyti naują, didingą koplyčią. To siekė kun. Marcelinas Jurgaitis, 1903 m. paskirtas Šiluvos klebonu. Tais pačiais metais padaryti naujos mūrinės koplyčios brėžiniai, kurių autorius buvo arch. Antanas Vivulskis, sukūręs ir Trijų Kryžių paminklą Vilniuje. Statybos pradžia užtruko, pamatai buvo pakloti 1912 m. – jau minint Marijos apsireiškimo 300 metų sukaktį. Koplyčios kertinį akmenį pašventino prelatas Maironis.
Pirmojo pasaulinio karo metais koplyčios statybos sulėtėjo, pastatas buvo apgriautas. Tačiau ir karo metais žmonių buvo lankoma. Statyba baigta ir koplyčia pašventinta klebono kun. M. Jurgaičio 1924 m. rugsėjo 8 d. Jos interjeras dar nebuvo įrengtas. Šį darbą po klebono mirties tęsė Paulius Katelė. Koplyčios vidaus įrengimas užtruko visus Nepriklausomybės metus. Darbai dėl skolų buvo sustabdyti, ir tik 1939 m. Kauno arkivyskupijos kurija patvirtino naują koplyčios pagražinimo planą. Koplyčios įrengimas tęsėsi ir sovietmečiu. 1979–1986 m. čia al secco technika buvo sukurtos keturios sieninės kompozicijos, perteikiančios apsireiškimo ir stebuklingojo paveikslo istoriją, sukurtos naujos aliejinės drobės religinio gyvenimo temomis, vaizduojančios daugelį to meto šviesuolių, dvasininkų. Darbus organizavo klebonas kun. Vaclovas Grauslys.
Luigi Di Biagio
Karjera
Daugiausiai rungtynių (117) italas atstovavo Milano „Inter“ klubui.
Šiluvos Švč. Mergelės Marijos Apsireiškimo koplyčia
Istorija
Ruošiantis sutikti 325 metų (1937 m.) jubiliejų, arkivyskupo J. Skvirecko iniciatyva buvo paruoštas Šiluvos Marijos šventovės aplinkos sutvarkymo projektas. Buvo numatyta bažnyčią ir koplyčią sujungti parku ir Marijos stotimis. Antrojo pasaulinio karo pradžia sutrukdė įgyvendinti pradėtą projektą.
Luigi Di Biagio
Karjera
Nuo 2011 iki 2013 m. Luidžis Di Biadžijas treniravo Italijos U-20 rinktinę. Po jos tapo U-21 rinktinės strategu.
Šiluvos Švč. Mergelės Marijos Apsireiškimo koplyčia
Istorija
Iki galo architekto projektas galutinai įgyvendintas tiktai 1999 m., kai koplyčios prieigas papuošė užbaigta antroji iš dviejų akmeninių angelų skulptūra (autoriai skulpt. R. ir R. Antiniai). Projekto autorius buvo numatęs priešais koplyčią statyti dvi klūpančių angelų skulptūras. 1970 m. kun. V. Grauslio užsakymu tėvas ir sūnus Antiniai nulipdė iš gipso dvi monumentalias angelų skulptūras. 1971 m. architektas Vladas Eimutavičius pagal A. Vivulskio eskizinius brėžinius parengė koplyčios aplinkos sutvarkymo projektą su angelų skulptūromis – architektūros komplekso sudedamąja dalimi. Sovietmečiu tokį projektą realizuoti buvo neįmanoma, todėl tik 1990 m. sugrįžta prie angelų statymo idėjos. Į Kauną iš Ukrainos buvo atgabenti du didžiuliai granito akmenys, sveriantys po 25 tonas, pagaminti pjedestalai. 1992 m. pabaigoje buvo iškalta pirmoji rymančio angelo skulptūra. Tais pačiais metais mirus monsinjorui V. Grausliui ir nutrūkus finansavimui, antrosios skulptūros gamyba užsitęsė.
Luigi Di Biagio
Karjera
2018 m. vasario 5 d. Luidžis Di Biadžijas buvo paskirtas laikinuoju Italijos vyrų futbolo rinktinės treneriu komandos rungtynėms su Argentina ir Anglija atitinkamai kovo 23 ir kovo 27 d.
Nuo 2020 m. vasario 10 d. treniravo Serie A klubą S.P.A.L. 2013.
Šiluvos Švč. Mergelės Marijos Apsireiškimo koplyčia
Architektūra
Apsireiškimo koplyčia Šiluvoje – įspūdingas miestelio statinys, panašus į baltą obeliską. 44 m aukščio bokštas atsiveria kraštovaizdyje iš toli, artėjant į Šiluvą pagrindiniu keliu. Apsireiškimo koplyčia dominuoja miestelio panoramoje ir apylinkių peizaže, nustelbdama gerokai senesnę baziliką.
Architektūros istorikė N. Tolvaišienė koplyčią įvertino kaip lietuviško stiliaus XX a. pradžios moderniosios architektūros pavyzdį. Projekto autorius A. Vivulskis, studijavęs Paryžiuje, rėmėsi prancūzų modernizmo pavyzdžiais. Jis buvo iš anksto padaręs statinio erdvinį maketą (pirmą Lietuvos architektūroje), architektūrine forma pasirinkdamas kryžių, o medinį prieangį (deja, 1957–1959 m. vykusio remonto metu nugriautą) derindamas su mūro korpusu.
Koplyčia kvadratinio plano, centriškos kompozicijos, su viduryje iškilusiu prizmės formos masyviu bokštu ir keturiais bokšteliais (stulpais) kampuose. Statinys plytų mūro tinkuotomis sienomis. Fasaduose išsiskiria kampiniai bokšto kontraforsai, arkomis dekoruotos iškyšos su langais ir portalais, nišų ir langų arkados, priekyje – „Švč. Mergelės Marijos su Vaikeliu“ reljefas. Viduje įrengti skliautiniai perdenginiai, smailiaarkiai langai, puošti masverkais, medinės įsprūdinės durys su vitražais.
Koplyčios viduje į altoriaus pamatus įmontuotas Švč. M. Marijos apsireiškimo akmuo. Virš altoriaus iškyla Švč. M. Marijos skulptūra. Altorius stovi koplyčios viduryje, jį galima apeiti, todėl daugelis maldininkų, prašydami Dievo malonių, apie jį eina keliais. Koplyčios sienas puošia freskos, vaizduojančios svarbiausius Šiluvos įvykius: „Šiluvos Švč. Mergelės Marijos su Vaikeliu paveikslo atradimas“, „Šiluvos Švč. Mergelės Marijos su Vaikeliu paveikslo karūnavimas“, „Švč. Mergelės Marijos Apsireiškimas Šiluvoje“, „Dabartinės Šiluvos koplyčios statyba“. Taip pat yra sienų ornamentinės tapybos, paveikslai „Šv. Kazimiero stebuklas prie Polocko“, „Švč. Mergelė Marija, Lietuvos rašytojų globėja“, „Kryžių Lietuva“, „Lietuvos krikštas“. Sienų tapybos atvaizdus 1979–1980 m. sukūrė dailininkai restauratoriai: Kęstutis Andziulis, Albinas Degutis, Juozas Algirdas Pilipavičius ir Vytis Dautartas. Bokšto viduje, sienų nišose kabo Albino Degučio ir Antano Kmieliausko tapyti paveikslai (1982–1988 m.). Vieno paveikslo autorius nežinomas.
Koplyčios teritoriją nuo kapinių skiria aštuoniakampė akmens mūro siena, kurioje įrengtos laidojimo kriptos su memorialiniais įrašais. Čia yra palaidotas kunigas, Apsireiškimo koplyčios statytojas, knygnešys M. Jurgaitis (1855–1926). Koplyčios užnugaryje 2019 m. rugsėjo 13 d. pašventinta nauja Šiluvos šventovės Šviesos koplytėlė.
Hinamacuri
miniatiūra|250px|Šios šventės metu ant specialios platformos sustatomos specialios hina ( hina-ningyo) lėlės, kurios vaizduoja imperatorių porą, rūmų damas, muzikantus, ministrus bei pavaldinius ir yra aprengtos tradiciniais [[Heian laikotarpis|Heian laikotarpio rūmų rūbais. Pakopose vaizduojamas rezidencijos interjeras papildomas žaislinio dydžio baldais, lėkštelėmis su simboliniais patiekalais ir būtinai papuošiama žydinčių persikų šakelėmis.]] Hinamacuri ( 'lėlių šventė'), taip pat vadinama Lėlių diena ar Mergaičių diena, – Japonijos tautinė šventė, minima kiekvienais metais kovo 3 dieną. Tai ypatinga kasmetinė proga šeimos nariams medituoti ir melstis dėl dukterų ir anūkių laimės. Šios šventės metu ant specialios platformos sustatomos specialios hina ( hina-ningyo) lėlės, kurios vaizduoja imperatorių porą, rūmų damas, muzikantus, ministrus bei pavaldinius ir yra aprengtos tradiciniais Heian laikotarpio rūmų rūbais. Pakopose vaizduojamas rezidencijos interjeras papildomas žaislinio dydžio baldais, lėkštelėmis su simboliniais patiekalais ir būtinai papuošiama žydinčių persikų šakelėmis. Hinamacuri lėlių ir aksesuarų rinkiniai yra brangūs, kai kurie iš jų – iki milijono jenų vertės.
Kilmė
Pačios šventės ištakos siekia senovės Kiniją, kur nuo neatmenamų laikų žmogiškos nuodėmes ir nesėkmės tariamai perduodamos lėlėms, kurios tuo metu buvo gaminamos iš popieriaus. Jos būdavo įmetamos į upę ar jūrą, taip vykdant ritualinį apsiplovimą, apsivalymą. Šių laikų Hinamacuri kildinama iš Heiano laikotarpio papročio, pavadinto hina-nagaši (, hina-nagashi), kuomet jau šiaudinės hina lėlės buvo pritvirtinamos prie laivų ir paleidžiamos plūduriuoti šalia pasroviui ant vandens paviršiaus. Šimogamo šventovėje (, Shimogamo-jinja) (Kiote esančios Kamo šventovės komplekso dalis) ši proga buvo minima paleidžiant plaukti lėles Takano ir Kamo upėse, taip meldžiant vaikams saugumo. Šiais laikais ritualinės lėlės yra metamos nebe į upes, o į jūrą. Pasibaigus reginiui ir išsiskirsčius žiūrovams lėlės yra surenkamos priplaukus laiveliu, nes jos plūduriuodamos be priežiūros veliasi į žvejų tinklus. Surinktos lėlės vėliau yra sudeginamos šintoistų šventyklose.
Kiekviena japonų mergaitė turi hina lėlių rinkinį. Jį gauna dovanų vos gimusi. Pagal legendą, egzistavo tradicija gimus mergaitei lange pastatyti lėlę. Šiais laikais šventės metu lėlės išdėstomos savitame altorėlyje septyniomis pakopomis. Tai tarsi malda už dukterų laimę. Japonijoje nuo senų laikų gajus supratimas, kad moters didžiausia laimė yra laiminga santuoka. Hinamacuri dar vadinama „Momo no seku” ( mo-mo no so-ku), t. y., Žydinčių persikų švente, nes ji sutampa su senajame mėnulio kalendoriuje pažymėtu šių vaismedžių žydėjimo metu. Be to persikų žiedai japonams – laimingos santuokos simbolis.
Šventės veiklos ir tradicijos
Namai, kuriuose gyvena mergaičių turinčios šeimos, ir šalia jų esantys medžiai, būna išpuošiami daugybe nuostabiai aprengtų lėlių ir lėlyčių. Dar vasario pabaigoje kambaryje išstatomos ir puošiamos lėlės bei pamerkiamos persikų šakos. Šiais laikais parduotuvių vitrinose, namų languose, galerijose ir kitose viešai matomose vietose demonstruojami originalūs papuošimai pagal Hinamacuri šventės tematiką. Mergaitės puošiasi specialiais rožiniais, gėlėmis išmargintais kimono. Be to, vyksta vaikų kabuki teatro spektakliai, vaikų hina lėlių paradas, japoniškų saldumynų mugė, įvairūs tradiciniai spektakliai, vakarais šeimos eina pasivaikščioti specialiai šiai progai apšviestomis bei išpuoštomis gatvėmis. Lėlės būna surenkamos iškart po festivalio, nes yra gajus prietaras, kuris teigia, kad paliktos lėlės kovo ketvirtą dieną iššauks vėlyvą santuoką dukrai. Progos metu susirenka visa šeima, draugai. Yra dainuojama „Hinamacuri“ dainelė, skirta specialiai šiai dienai paminėti. Be to, šventė turi ir edukacinį atspalvį, kadangi tuo metu mergaitės gauna žinių apie etiketą. Hina vakarėlių metu mergaitės ir jų draugės mokomos kaip turi elgtis prie stalo.
Tradiciniai šventės patiekalai
Visi susirinkę paminėti mergaičių dienos vaišinasi arbata, saldainiais. Per šią šventę geriamas saldus fermentuotas ryžių vynas vadinamas širodzake (, shiro-zake). Patiekiami spalvoti vieno kąsnio hina-arare krekeriai, kurie būna pagardinti cukraus arba sojos užpilu, priklausomai nuo regiono. Taip pat vienas iš proginių valgių – hišimoči (, hishi-mochi), rombo formos spalvingi ryžių pyragaičiai. Raudona arba rožine spalva simboliškai siekiama nuvyti blogio dvasią, balta reiškia tyrumą, o žalia – sveikatą. Dažnai skanaujama ir čirašidzuši (, chirashi-zushi), ryžių nesusuktais sušiais, kurie gaminami iš cukraus ar sojų padažo, žalios žuvies ir kitais ingridientais pasirinktinai. Sūri sriuba su moliuskais jų kiautuose, pavadinta ušiodžiru (, ushio-jiru), yra taip pat pateikiama hinamacuri valgio metu. Moliuskų kriauklės yra paliekamos dėl reikšmės, nes būtent jos yra laikomos vieningos ir darnios poros simboliu. Tai yra dėl taisyklingos gyvūno kiauto formos, kurių dvi pusės tobulai susilygiuoja, jei jos būna paimtos iš to paties moliusko. miniatiūra|250px|Imperatorių pora
Išstatymas
Kanto ir Kansajaus regionai turi skirtingus lėlių tvarkos išstatymus iš dešinės į kairę, tačiau pakopų eilės yra sustatomos taip pat. Terminas lėlių pakopai japoniškai vadinasi hina-dan. Raudonas audeklas su vaivorykštės spalvų linijomis apačioje, kuriuo iškloja pakopas, yra vadinamas dankake arba tiesiog hi-mosen.
Pirmoji pakopa
Ant viršutinės pakopos yra pastatomos dvi lėlės, žinomos kaip imperatoriškosios dairi-bina. Žodis dairi reiškia imperatorių rūmus. Ši lėlių pora yra imperatorius, vadinamas Obina ir laikantis ritualinę lazdą šaku (, shaku) ir imperatorė Mebina, laikanti vėduoklę, dažnai klaidingai vadinama Odairi-sama. Tradiciniu Kansajaus stiliaus išdėstymu vyro pozicija yra dešinėje pusėje, kuomet modernus Kanto stilius imperatorių stato iš kairės pusės pagal stebėtojo perspektyvą. Imperatorius ir imperatorė dažnai išrikiuojami priekyje užtveriamos auksinės uždangos bjobu (, byobu) ir viduryje žalių japoniškų sodo medžių. Bjobu yra labai svarbus atributas, nes seniau nekilmingiesiems buvo draudžiama tiesiogiai žvelgti į imperatorius, prireikus bendrauti su jais žmonės tai darydavo per širmą.
Taip pat, šalia jų yra pasirenkamos arba dvi žvakidės, pavadintos bonbori, arba du popieriniai ar šilkiniai žibintai, žinomi kaip hibukuro. Pastarieji dažniausiai dekoruojami japoniškų vyšnių – sakurų – žiedų raštu. Pilni rinkiniai papildomai yra apstatomi specialiais aksesuarais sanbo kadzari (, sanbo kazari), kurie būna įterpti tarp dviejų imperatorių figūrų. Šie priedai įkomponuoja dvi vazeles su dirbtinėmis persiko šakelėmis kučibana (, kuchibana), kurios yra neatsiejama hinamacuri šventės atributika. Iki Antrojo pasaulinio karo imperatoriai buvo laikomi dieviškos kilmės, o ir po jo šių asmenų svarba išliko simbolinė ir svarbi, todėl ši lėlių pora yra pati svarbiausia iš viso rinkinio.
Antroji pakopa
Antrojoje pakopoje stovi trys rūmų damos san-nin kandžio (, san-nin kanjo). Kiekviena jų laiko sakės gėrimui reikalingus atributus, nes šių damų pagrindinė funkcija yra pilstyti jį imperatoriams. Iš stebėtojo dešinės pusės stovinti dama yra sakės nešėja Nagae no čioši (, Nagae no choshi), kuri laiko specialų gėrimo laikymo indą ilga rankena. Kairėje stovinti dama yra vadinama atsargine sakės įteikėja Kuvae no čoši (, Kuwae no choshi), ji laiko gėrimui pilstyti reikalingą samtį. Vienintelė vidurinė dama Sanpo yra vaizduojama sėdinti ir laikanti gėles arba sakės gėrimo brandinimo indą. Kiekvieną damą skiriantys aksesuarai vadinami takacuki (, takatsuki). Tai yra stendai su apvaliu staliniu viršumi sezoniniams saldumynams laikyti, išskyrus hišimoči.
Trečioji pakopa
Ant trečiosios pakopos stovi penki muzikantai gonin bajaši (, gonin bayashi). Kiekvienas jų laiko muzikinius instrumentus, išskyrus dainininką, kuris laiko vėduoklę. Muzikantų išdėstymas nėra griežtai apibrėžtas. Dažniausiai randamas jų sustatymas iš kairės į dešinę pagal stebėtojo perspektyvą:
Ketvirtoji pakopa
Ant ketvirtosios platformos sustatomi Dešinysis Ministras Udaidžin (, udaijin) ir Kairysis Ministras Sadaidžin (, sadaijin). Šios valdžios pozicijos gyvavo vėlyvuoju Naros ir Heiano laikotarpiu. Dešinysis ministras yra vaizduojamas kaip jaunas žmogus, kuomet kairysis – kur kas senesnis. Figūros yra rikiuojamos atitinkamai atvirkščiai pagal jų pavadinimus – Dešinysis ministras kairėje pusėje, o Kairysis ministras – dešinėje pagal stebėtojo perspektyvą. Kartais jie vaizduojami su strėlėmis ir lankais. Tarp šių dviejų figūrų yra pastatyti padengti maistu kvadrato ar rombo formos stalai kakebandzen (, kake-banzen), taip pat vadinami o-dzen (, o-zen). Be jų galima išvysti ir rombo formos stendus hišidai (, hishidai), kurie talpina tos pačios figūros ryžių pyragėlius hišimoči. Hišidai kartais turi katės formos kojas, kurios vadinamos nekoašigata hišidai (, neko-ashi-gata hishidai).
Penktoji pakopa
Ant penktosios platformos dažniausiai stovi trys samdiniai, kurie laiko valymo atributus. Šioje pakopoje lygiagrečiai priešais ministrus pastatomi simboliniai medžiai -  dešinėje pusėje orandžinis mandarinų medis Uko no tačibana (, Uko no tachibana), o kairėje – žydintis vyšnių medis Sakon no sakura. Iš kairės į dešinę, pagal stebėtojo vaizdą, stovi:
miniatiūra|250px Retesniais atvejais vietoje jų ant penktosios pakopos yra išdėstomi trys samurajai, kurių tikslas – ginti imperatoriškąją porą.
Valiūnai (Joniškis)
Valiūnai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 10 km nuo Ežeikių.
Hinamacuri
Šeštoji platforma
Kartais ant šios platformos mergaitės sudeda maisto į mažas lėkštutes, kurios skirtos lėlėms. Visi atributai vaizduojami rezidencijos vidinei erdvei apstatyti:
Valiūnai (Joniškis)
Pirmą kartą paminėtas 1426 m. Livonijos-LDK sienos sutartyje, liko Ordino pusėje iki 1473 m.
Hinamacuri
Septinta platforma
Ant šios platformos sustatomi daiktai yra vaizduojami imperatorių buities reikmėms už rezidencijos ribų:
Reikšmė
Galbūt dėl to, kad dauguma japonų gyvena ankštuose butuose arba mažuose nameliuose, populiariausia yra pati kukliausia figūrėlių rinkinio forma, apsiribojant svarbiausia – imperatoriškąja – pora. Taip pat dažnai naudojama trijų dalių platforma, tačiau ant paskutinės statomi ne muzikantai, o imperatoriškojo dvaro vidui apstatyti reikalingi daiktai. Imperatoriaus ir imperatorės figūras pirmos Mergaičių šventės proga gimusiai anūkei tradiciškai dovanoja seneliai, motinos tėvai. Vėliau rinkinys papildomas ir, branginant jo meninę vertę bei šeimyninius prisiminimus, perduodamas iš kartos į kartą. Dažnai lėlių rinkiniai yra laikomi brangiausiu šeimos turtu, kuris puoselėjamas daugelio kartų tampa vis reikšmingesnis. Nepasiturinčios šeimos renkasi parduoti kokį daiktą, tačiau savo dukrai vis vien padovanoti lėles. Neretai net pagyvenusios moterys šios šventės metu puošia savo namus jų pačių vaikystės hinomis. Mirus šių puošmenų savininkei arba nebežinant jų tikrosios kilmės, jos atiduodamos šventykloms, kur po tam skirtos maldos yra sudeginamos. Kitu atveju, lėlės perduodamos bendruomenės centrams, kad toliau jomis grožėtųsi visuomenė. Hina lėlės niekada nėra išmetamos, nes kainuoja didžiulius pinigus. Vidutiniškai viena lėlė kainuoja 1 000 000 jenų, tačiau kaina atitinkamai svyruoja nuo drabužių kokybės, aksesuarų kiekio ir rinkinio platformų gausumo.
Plekaičių tvenkinys
left|120px
Plekaičių tvenkinys arba Pašilėnų tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 6 km į pietryčius nuo Tytuvėnų. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Šušvės intakas) 0,2 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis vakarų-rytų-šiaurės rytų kryptimi – 0,41 km, plotis – iki 0,16 km. Altitudė 134,5 m. Krantai žemi, tik rytinis krantas aukštesnis. Tvenkinys labai užžėlęs vandens augalija. Vakarinis krantas užpelkėjęs, apaugęs krūmynais. Aplinkui plyti dirbami laukai, į pietvakarius pievos ir krūmai. Vakaruose yra Plekaičių kaimas, rytuose – Kelmynų kaimas.
Tigriniai garniai
Tigriniai garniai (Tigrisoma) – garninių (Ardeidae) šeimos gentis, paplitusi Centrinėje ir Pietų Amerikoje. Yra 3 rūšys:
Stanislavas Stratijevas
Stanislavas Stratijevas  (1941 m. rugsėjo 9 d. – 2000 m. rugsėjo 20 d.) – bulgarų rašytojas, dramaturgas ir scenaristas.
Biografija
Stanislavas Stratijevas gimė 1941 m. Sofijoje, studijavo filologiją K. Ochridskio universitete. Dirbo darbininku gamykloje, „Liaudies jaunimo“, „Širšės“ redakcijose, Satyros teatre literatūrinės dalies vedėju, šiuo metu – minėto teatro direktorius. Pirmieji kūriniai išspausdinti 1958 m. „Mokyklų vėliavos“ laikraštyje, pirmoji apsakymų knyga „Vieniši vėjo malūnai“ išleista 1969 m. S. Stratijevo kūrybai būdingas itin imlus domėjimasis šiandienos aktualijomis, socialiniais, moraliniais bei psichologiniais klausimais. Gyva, raiškia kalba, neįmantria žanrine forma autorius perteikia pačias subtiliausias herojų vidines nuotaikas.
Stanislavas Stratijevas parašė pjeses „Romėnų pirtis“ (1977), „Zomšinis švarkas“ (1979, rodyta Lietuvos TV 1983 m.), „Autobusas“ (1982, pastat. LTSR Valstybiniame rusų dramos teatre 1984), „Maksimalistas“ (1985, Panevėžio dramos teatre 1988), „Rudens peizažo detalės“ (1985), „Balkonų sindromas“ (1986), šiandien daugelyje šalių reprezentuojančias bulgarų dramaturgiją.
Valučiai (Klaipėda)
Valučiai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Veiviržėnų.
Land Rover
thumb|left|200px|Pirmasis Land Rover modelis „Series I“ Land Rover – visureigių gamintojas iš Jungtinės Karalystės. Tai yra kompanijos Jaguar Land Rover padalinys.
Valmoniai
Valmoniai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Pušaloto.
Land Rover
Pirmą kartą Land Rover vardas buvo pavadintas 1948 m. modeliui „Series I“. Labiausiai Land Rover žinoma dėl savo modelių kaip Defender, Discovery, Freelander, Range Rover, Range Rover Sport ir Range Rover Evoque. 2009 m. Land Rover pardavė 194 000 modelių.
2013 m. paskelbė planuojantis atidaryti tyrimų centrą Voriko universitete.
Pagrindinis įmonės modelis yra Range Rover, gaminamas nuo 1970 m. 2011 m. Land Rover pradėjo Range Rover Evoque pardavimus, o 2014 m. pradėjo pardavinėti ketvirtos kartos Range Rover modelį.
Parkavimo daviklis
Išradėjai
Jau aštuntame XX a. dešimtmetyje vokiečių išradėjas Rainer Buchmann sukonstravo parkavimo daviklius. O 1984 m. gruodžio 1 d. Massimo Ciccarello ir Ruggero Lenci Italijoje pateikė prašymą ultragarso parkavimo davikliams patentuoti. 1988 m. lapkričio 16 m. Italijos Pramonės ministerija suteikė jiems patentą numeris 1196650
Ultragarsiniai parkavimo davikliai
Šie parkavimo davikliai naudoja ultragarso bangas pamatuoti atstumui iki netoliese esančių objektų. Ultragarsiniai parkavimo davikliai montuojami galiniame, kartais priekiniame bamperiuose, o kartais paslepiami automobilio dizaino elementuose, pavyzdžiui, grotelėse ar nišose.
Ultragarsiniai parkavimo davikliai skleidžia akustinius aukšto dažnio impulsus, o sistemos procesorius apskaičiuoja atstumą iki kliūties pagal nuo objekto atsimušusį ir grįžusį ultragarso signalą. Šiuos duomenis parkavimo daviklio procesorius paverčia vairuotojui lengvai suprantamu garsiniu ir/arba vaizdiniu signalu, kuriuo vadovaudamasis vairuotojas sužino apie kliūties kryptį, bei atstumą iki jos net vizualiai kliūties nematydamas. Parkavimo daviklių sistemose, kurios apie kliūtį informuoja vaizdine indikacija, tai dažniausiai būna LED ar LCD ekranėlis. Ekranėliuose būna atvaizduojamas atstumas iki objekto. Kartais ši informacija perduodama į automobilio pagrindinį ekraną, kuriame arti esantys objektai pažymimi spalvotais rėmeliais.
Dažniausiai galiniai parkavimo davikliai aktyvuojami tuomet, kai įjungiama atbulinė pavara, o išsijungia tada, kai iš atbulinės pavaros perjungiama į bet kurią kitą. Priekiniame bamperyje sumontuoti parkavimo davikliai gali būti įjungiami bei išjungiami rankiniu būdu, arba gali įsijungti patys esant mažam automobilio greičiui. Taip daroma tam, kad būtų išvengta klaidingų pavojaus signalų, pavyzdžiui, eismo spūstyse.
Kadangi ultragarso pagrindu veikianti parkavimo sistema atstumą nustato pagal grįžtantį ultragarso signalą, sistema gali nepastebėti objektų, kurių paviršius aptakus, arba smulkių objektų, pavyzdžiui, smulkaus stulpo ar pailgo objekto nukreipto į daviklį. Objektai plokščiu paviršiumi nukreipti kampu į siųstuvą gali atspindėti ultragarso signalą kita kryptimi, tuomet šis signalas negrįš atgal į parkavimo daviklį ir sistema tokio objekto neužfiksuos.