cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
1972 m. pasaulio šachmatų čempionatas
Varžybos
Po pergalingo pasaulio čempionato mačo prieš T. Petrosianą, jis, iš inercijos, 1969 m. laimėjo turnyrą San Chuane (11½ iš 15) ir 1970 m. Leidene (7 iš 12). Žaidė per „Amžiaus mačą“ (1970) 1-oje lentoje, kur baigė lygiosiomis 3-jų partijų minimačą su B. Larsenu (+1 -1 =1). Žaisdamas šachmatų olimpiadoje Zygene, principiniame mače su R. Fišeriu jį lengvai įveikė, bet vėliau sekėsi ne taip gerai. Paskutinę stambią pergalę B. Spaskis pasiekė Amsterdame, IBM turnyre, kur kartu su L. Polugajevskiu pasidalijo pirmąją vietą (11½ iš 15). O po to buvo: Geteborgas (1971), kur buvo po U. Andersono ir V. Horto, pasidalijo 6-7 vietomis su M. Taliu, Maskvos Aliochino atminimo turnyre (nugalėjo A. Karpovas ir L. Šteinas)
Pasiruošimas mačui
O tuo metu link nusilpusio B. Spaskio visomis burėmis, triuškindamas varžovus, plaukė R. Fišeris. Išgasdinti SSRS sporto funkcionieriai pradėjo skambinti pavojaus varpais: SSRS Sporto Komiteto pirmininkas C. Pavlovas, kuriam buvo pavaldi SSRS šachmatų federacija, rašo slaptą laišką CK TSKP, kur nurodo, kokių priemonių imtasi:
„Sporto Komitetas ėmėsi papildomų priemonių dėl sėkmingo T. Petrosiano ir B. Spaskio pasiruošimo pasaulio čempionatui.
Šiuo metu T. Petrosianas kruopščiai ruošiasi mačui su R. Fišeriu, kuris turėtų vykti rugsėjo 12-19 ir padarys viską, kad laimėtų. Bet įvertinant realų šiuo metu jėgų santykį ir tai, kad T. Petrosianas 14 m. vyresnis už varžovą jam šią užduotį įvykdyti bus ypatingai sunku. Todėl tenka skaitytis su tuo, kad jam nepavyks užtverti kelio amerikiečiui į pasaulio čempionato mačą.
Todėl B. Spaskis nelaukdamas kandidatų mačų pabaigos, nuo šių metų pradžios, manydamas, kad jo varžovu 1972 m. vis tiek taps R. Fišeris, kad nebūtų prarastas laikas, pradėjo neskelbiamą pasiruošimą. SSRS Sporto Komitetas sutinka su tokia nuomone, o jei T. Petrosianas laimėtų, bet kokia pasaulio čempionato mačo baigtis neturėtų įtakos Sovietinio sporto prestižui…“
Pats B. laišką Politinio biuro kandidatui, TSKP sekretoriui, P. Demičevui, kuruojančiam sporto reikalus. Jame B. Spaskis nurodė, kad už mačo rezultatus jis ir treneriai prisiima atsakomybę, ir kad mačo vietą rinksis jis pats, o ne pagal SSRS Sporto Komiteto nurodymą. Slaptame laiške buvo išvardytos reikalingos pasiruošimo sąlygos: treneriai, vieta, materialinis komandos aprūpinimas ir asmeninis prašymas dėl buto sąlygų pagerinimo. P Demičevas uždėjo rezoliuciją: “Operatyviai išnagrinėti klausimus ir pranešti man“.
Sporto Komiteto pirmininkas S. Pavlovas slaptu laišku atsako: „… Vykdant Jūsų nurodymą 1971 m. gruodžio 29 d. buvo surengta Komiteto Kolegija, kartu su B. Spaskiu, treneriais ir šachmatų federacijos vadovais, kurioje buvo svarstomas pasiruošimo pasaulio čempionato mačui klausimas…
Vienoje iš Pamaskvės vilų (Krasnaja Pahra. Aut.) pradėtos treniruotės, kurios truks penkis mėnesius… Dėl pagalbos pasaulio čempionui, siekiant panaudoti vedančiųjų SSRS šachmatininkų sukauptą patirtį, sudarytas konsultacinis komitetas į kurio sudėtį įeina: pasaulio eksčempionai: M. Botvinikas, V. Smyslovas, T. Petrosianas, M. Talis, didmeistriai: J. Averbachas, V. Korčnojus, P. Keresas, A. Kotovas.
Dėl kruopščios medicininės priežiūros, teisingo maitinimosi ir greito darbingumo atstatymo po didelių protinių, ir nervinių-psichinių apkrovų pritraukti iš SSRS medicinos mokslų Akademijos ir Visasąjunginio fizinės kultūros instituto moksliniai darbuotojai ir specialistai.
Kartu su RSFSR prekybos ministerija sprendžiamas klausimas dė aukšto kaloringumo maisto produktų išskyrimo. Atlikta eilė priemonių dėl B. Spaskio materialinių sąlygų gerinimo.
Išimties tvarka, SSRS ministrų taryba 1971 m. lapkričio 1 d. sprendimu jam nustatė 500 rub./mėn. atlyginimą (tuometinis ministro atl.). Maskvos Vykdomajam komitetui nurodyta skubiai suteikti geresnį butą. Jo treneriams padidinti atlyginimai…“
Apie R R. Fišerį B. Spaskis buvo geros nuomonės: 1970 m. būdamas Saratove sakė N. Krogiusui:
„Gyvas, betarpiškas, mokantis į gerą atsakyti geru, bet daugumai, tuo pat metu, uždaras, nepriklausomas – toks yra R. Fišeris. Jis nieko blogo nepasakys už akių, o tokiems nelengva. Jis tikras šachmatų fanatikas … grynas talentas … labai stiprus ir matomai pačiame jėgų žydėjime. Man labai norėtusi sužaisti su R. Fišeriu“.
B. Spaskis, Sporto Komiteto funkcionierių kontroliuojamas, kartu su treneriais: didmeistrais I. Bondarevskiu (vyr. treneris vėliau dėl nesutarimų pasitraukė iš komandos, o vyr trenerio pareigas užėmė J. Geleris, N. Krogiusu, J. Geleriu, ir tarpt. meistru L. Nėjum pradėjo ruoštis mačui Pamaskvėje Krasnaja Pracha viloje. Kontrolieriai lankydavosi ne tik „Krasnaja Pahroje“, bet ir Kaukazo kalnuose, kur beveik mėnesį, SSRS Ministrų Tarybos viloje Archize, kartu buvo su savo komanda, ir kur vyko treniruotės, taip pat nuo vidurio balandžio iki gegužės pabaigos Sočyje, kur buvo ilsima ir treniruojamasi, tikrindami, kaip jis ruošiasi ir teikdami SSRS Sporto Komitetui ataskaitas.
Kaip prisimena A. Karpovas: … Pasirengimo stovyklos pabaigoje, norėdamas patikrinti, kokioje jis formoje B. Spaskis pakvietė mane sužaisti keletą partijų. Pirmojoje užsakė „Ispaniškąją“, aš žaidžiau baltaisiais ir greitai įgijau laimėtiną padėtį, bet … užsiroviau ir pralaimėjau. B. Spaskiui ši partija patiko. Jis nusprendė, kad jo forma puiki ir nėra ko daugiau tikrinti. Praktiškai ta partija ir apsiribojo mano dalyvavimas…“
Bet padėjo ne tik jis – vienas iš trenerių, N. Krogiusas rašo: „ Labai naudingos buvo vedančiųjų sovietinių šachmatininkų atsakymai į jiems pateiktus klausimus… Buvo gauti atsakymai iš Kereso, Korčnojaus, Petrosiano, Smyslovo ir Talio.
Visi atsakymai neabejotinai buvo verti dėmesio ir galima sakyti, kad iš esmės, kiekvienas jų – turiningas asmeninis požiūris į Spaskio ir Fišerio kūrybą. Visą šią medžiagą gavoma iš V. Baturinskio (Sporto Komiteto šachmatų skyriaus viršininkas) balandžio pradžioje
Kad B. Spaskis nepralaimėtų mačo, buvo pakinkyta visa sovietų šachmatų mašina. Pasibaigus pasiruošimui B. Spaskis pasitikėjo savimi artėjančiame mače su R. Fišeriu. B. Spaskis buvo pradėjęs atvirai oponuoti SSRS Sporto komitetui: čempionui nepatiko Sporto Komiteto pastangos kištis į jo pasiruošimą mačui ir bandymai sutrukdyti, kad pats mačas su R. Fišeriu išvis įvyktų.
Prognozės prieš mačą
Po tokio pasirodymo pasaulio čempionato 1970 m. tarpzoniniame ir 1971 m. kandidatų varžybose beveik niekam, nebekilo abejonių, kas taps pasaulio čempionu.
Dargi, B. Spaskio gerbėjams: jie manė, kad Borisas yra praradęs ankstesnę formą ir pergalės troškimą, kad pasitraukė treneris didmeistris I. Bondarevskis, kuris sugebėdavo pastatyti čempioną į vietą, kad dabar jo laivas plaukia lyg be vairo. B. Spaskio pakakdavo tik atskiroms partijoms, kaip buvo Zygene. Jiems atrodė, kad čempionas nebebuvo pasirengęs viską kloti ant pergalių stalo.
Be to, po pergalių kandidatų mačuose R. Fišerio reitingas buvo aukščiausias pasaulyje – 2780, o čempiono – 2660. Tai lėmė, kad didžioji dalis pasaulio šachmatų visuomenės buvo įsitikinusi R. Fišerio pergale.
Mačas
Mačas vyko šaltojo karo metu ir buvo laikomas ne tik sportiniu, bet ir dviejų skirtingų politinių sistemų mūšiu. Žiniasklaidos susidomėjimas juo pasaulyje buvo didžiulis: žinios iš šachmatų mačo ir, kas vyksta šalia mačo, buvo pateikiamos pirmuosiuose laikraščių puslapiuose, pirmose televizijos, ar radijo laidų politinių žinių skiltyse. Mačas, Vakaruose buvo vadintas „Amžiaus maču" turėjo tuo metu ir politinę prasmę: Vakarai kovojo su Rytais.
Mačo organizavimas
Pasiruošimas mačui užtruko dėl ilgų ir sunkių derybų. R. Fišeris norėjo žaisti Belgrade, B. Spaskis linko į Reikjaviką.
Po ilgų derybų kovo 20 d. Amsterdame buvo pasirašytas kompromisinis susitarimas dėl mačo sąlygų, pagal kurias jis turėjo prasidėti birželio 22 d Belgrade, o nuo rugpjūčio 6 d. tęstis Reikjavike.
Bet tai buvo dar ne pabaiga: po keleto dienų R. Fišeris pateikė naujų reikalavimų, kurių mačo organizatoriai nesiruošė tenkinti. R. Fišeris pareiškė, kad tokiu atveju jis nežais nei Belgrade, nei Reikjavike.
Po to Jugoslavija atsiėmė savo pasiūlymą dėl mačo organizavimo. FIDE pasiuntė JAV šachmatų federacijai ultimatumą, kuriame buvo sakoma: arba iki balandio 4 d bus pateikta garantija dėl R. Fišerio dalyvavimo pagal Amsterdamo susitarimo sąlygas, arba, jei R. Fišeris atsisakytų FIDE anuliuoja jo, kaip pretendento teises į mačą.
Nei nurodytu laiku, nei po to, jokių garantijų nebuvo pateikta, bet FIDE jokių sankcijų pretendentui nepateikė. FIDE prezidentas Maksas Euvė, kaip ir B. Spaskis, nenorėjo, kad mačas žlugtų, žinojo, kaip pasaulio visuomenė laukia šio mačo.
Balandžio 26 SSRS šachmatų federacija pasiuntė FIDE reikalavimą, kad visas mačas vyktų Reikjavike pagal anksčiau pasiektą susitarimą, o R. Fišeriui atsisakius panaikinti jo teises į mačą ir paskirti naują pretendentą. Kitu atveju sovietų pusė atsisako nuo tolesnio bendradarbiavimo su FIDE dėl mačo organizavimo.
R. Fišeris sutiko žaisti Reikjavike, bet kartu iškėlė sąlygą, pagal kurią mačo prizinis fondas turi būti padvigubintas. Londono finansininkas Džimas Sleiteris, paaukojo 125 tūkst. dolerių ir prizinis fondas pasiekė tais laikais negirdėtą sumą – 250 tūkst. dol. Po šios aukos R. Fišeris sutiko pradėti mačą liepos 1-ą dieną.
Mačo atidarymas
Į mačo atidarymą, kur turėjo vykti burtų traukimas, liepos 1-ąją R. Fišeris neatvyko. Telegrafu atsiuntė naujų raikalavimų, tarp kurių buvo: neįleisti televizijos kamerų ir reikalavimas, kad 30% už bilietus surinktų pajamų atitektų jam.
Pora dienų po atidarymo atrodė, kad mačas iš viso neįvyks, nes FIDE negalėjo šių sąlygų įvykdyti. Maksas Euvė paskelbė, kad burtų traukimas perkeliamas į sekančią dieną, o po to, perkėlė dar du kartus. Tik po JAV valstybės sekretoriaus Henrio Kisindžerio skambučio R. Fišeriui, pastarasis sutiko atsisakyti savo reikalavimų ir atskrido į Reikjaviką.
Sovietus stebino B. Spaskio pozicija. Jie manė, kad būdamas čempionu jis turėjo moralinę ir juridinę teisę pateikti R. Fišeriui ultimatumą ir atsisakyti žaisti ir pareikalauti, kad pretendentas būtų diskvalifikuotas.
Pats B. Spaskis vėliau prisimindamas sakė: Aš du kartus, galėjau gražiai išvykti iš Islandijos, kaip to reikalavo Sporto Komitetas“. Bet noras, žaisti mačą su R. Fišeriu, jam to neleido padaryti. B. Spaskis visaip vengė bet kokių veiksmų ir pareiškimų, kurie privestų prie mačo nutraukimo.
Tik po to, kai į du kartus perkeltą burtų traukimą varžovas pats neatvyko, o atsiuntė savo patikėtinį (kas taisyklėmis nebuvo numatyta). B. Spaskis paprašė oficialaus atsiprašymo.
Liepos 6-ąją Jefimas Geleris sovietų delegacijos vardu pareiškė, kad mačas gali būti pradėtas tik po oficialaus R. Fišerio atsiprašymo ir M. Euvės prispažinimo pažeidus taisykles (vienaasmenišku sprendimu M. Euvė negalėjo perkelti burtų traukimą ir mačo pradžios datą). M. Euvė pripažino savo kaltę, o R. Fišeris atsiprašė. B. Spaskis paprašė perkelti 1-ąją partiją į liepos 11.
Konfliktas mačo pradžioje
Nuo pirmos partijos prasidėjo netikėtumai: lygioje baigmėje R. Fišeris netikėtai paėmė „ užnuodytą“ pėstininką ir nežiūrint B. Spaskio netikslumų, pralaimėjo. O į 2-ąją partiją jis išvis neatvyko, protestuodamas, kaip „Chester Fox“ bendrovė, nors pats buvo su ja pasirašęs sutartį, filmuodama žaidimo eigą, laikydavo filmavimo kamerą virš šachmatų staliuko. R. Fišeriui už neatvykimą buvo užskaitytas pralaimėjimas ir B. Spaskis pirmavo 2 : 0.
Nors kai kas skleidė gandus, kad amerikietis išvyko iš miesto, tačiau R. Fišeris niekur neišvyko. Pretendentas pateikė sąrašą reikalavimų, tarp kurių svarbiausias buvo: 3-iąją partiją žaisti uždaroje nuo žiūrovų patalpoje ir nutraukti filmavimą. Dvi dienas truko, kol vyriausias teisėjas L. Šmidtas įkalbėjo B. Spaskį sutikti žaisti kitoje patalpoje. Čempionas pradžioje atsisakinėjo, bet vėliau nusileido.
Mačas tęsiamas
Kai kas manė, kad tai kapituliacija, viena iš B. Spaskio pralaimėjimo priežasčių. Tiesa, jis pralaimėjo 3-iąją partiją. Bet pats B. Spaskis svarbiausia partija laikė 4-ąją. Jis buvo „pagavęs“ pasiruošimo metu išstudijuotame debiutiniame variante R. Fišerį, bet atsisakęs tęsinio, kurį su treneriais vertino, kaip stipriausią, išleido šansus pasiekti pergalę.
Vėliau B. Spaskis gailėjosi: „…po R. Fišerio klaidos debiute, man buvo atsiradusi galimybė… partija buvo įtemta, kupina kovos, žodžiu, įdomi. Būtent, čia aš palūžau“.
5-ojoje partijoje 27 ėjime čempionas grubiai suklydo ir iš karto pasidavė. Mačo rezultatas išsilygino – 2½ : 2½, be to, inciatyvą jau pilnai buvo amerikiečio pusėje. Jo žaidimas diena iš dienos buvo vis užtikrintesnis ir stipresnis.
Čempionas paprasčiausiai nebeapsigindavo nuo smūgių krentančių iš visų pusių. „Konservatorius“ R. Fišeris, kovodamas dėl „karūnos“ išbandė visą eilę debiutų ir juos žaidė konkrečiai ir tiksliai.
R. Fišeris stipriai sužaidė 6-ąją partiją ir persvėrė mačo rezultatą 3½ : 2½. Prieš 7-ąją partiją čempiono treneriai siūlė B. Spaskiui paimti pertrauką. Bet čempionas veržėsi atsirevanšuoti: pasirinkęs variantą su trijų pėstininkų aukomis ir gavęs prastą padėtį, sugebėjo surengti ataką ir išgelbėti pustaškį. 8–ąją ir 10 –ąją, kuri buvo R. Fišerio geriausioji mače, laimėjo pretendentas. Mačo rezultatas tapo 6½ : 3½ jo naudai.
Čempionas, kai jam neliko ko beprarasti nusiramino, nustojo jaudintis ir toliau mačas vyko apyligiai. B. Spaskis laimėjo 11-ąją ir baigė lygisiomis 12-ąją partijas. Atrodė, kad kova gali užvirti iš naujo. Bet 13-oji buvo viena iš įdomiausių pasaulio čempionatuose partijų, o galutinė padėtis – viena iš gražiausių… Juodųjų pėstininkai atkaliai veržėsi į valdoves, o baltiesiems pritrūko jėgų juos sustabdyti. R. Fišeris laimėjo ir rezultatas vėl šoktelėjo pretendento naudai 8 : 5.
Po mačo B. Spaskis skundėsi: „Paskutinėse aštuoniose mačo partijose aš jaučiau, kad R. Fišeris, kaip didelė žuvis – mano rankose, bet žuvis slydi, ją sulaikyti sunku ir kažkur aš ją vis paleisdavau, o tada vėl prasidėdavo psichologinės kančios. Vėl viską tekdavo pradėti iš pradžių!“
Įvykiai šalia mačo
Įvykiai „už lentos“ tęsėsi: Telebendrovės Čester FOKS savininkas padavė teisminį ieškinį prieš R. Fišerį, kad šis atlygintų žalą, kurią patyrė bendrovė dėl R. Fišerio reikalavimo patraukti kameras.
Rugpjūčio 22 d., prieš 17-ąją partiją, čempiono vyr. treneris J. Geleris, nors B. Spaskis tam nepritarė, perdavė spaudai, mačo vyriausiam teisėjui ir organizatoriams pareiškimą, kuriame išreiškė mintį kad, siekiant paveikti mačo eigą, prieš B. Spaskį yra naudojama elektroninė įranga ir cheminės medžiagos.
Po tokio pranešimo Islandijos policija apieškojo patalpą ir nieko nerado.
Mačo pabaiga
17-ojoje partijoje B. Spaskis vėl atakavo, bet vėl – lygiosios. 18-ojoje po čempiono klaidos, jau pretendentas turėjo šansus laimėti, bet ir jam nepavyko – lygiosios. 19-ojoje čempionas turėjo paskutinį realų šansą sugriebti beišslystantį titulą, bet R. Fišeris atsilaikė. 20-ojoje nuobodžios lygiosios.
O 21-ojoje partijoje, kai čempiono neviltis jau buvo pastebima, pretendentas sugebėjo padėti mače tašką – jį laimėti. Robertas Fišeris, 29 metų didmeistris iš JAV, nugalėjo – 12½ : 8½ ir tapo šachmatų istorijoje vienuoliktuoju pasaulio šachmatų čempionu. Pirmą kartą po 1948 m. Vakarų pasaulio atstovas iškovojo šį titulą.
Po mačo
Dar mačo Reikjavike uždarymo bankete gimė mintis pravesti tarp B. Spaskio ir R. Fišerio mačą revanšą. M. Euvė dargi pranešė, kad jau turi keletą pasiūlymų, vienas iš jų – Las Vegaso, kur prizinis fondas būtų milijonas dolerių. Abu varžovai neprieštaravo, tuo labiau, kad R. Fišeris buvo prisižadėjęs, kad gali ginti titulą kasmet. Bet nežiūrint, kad abu varžovai buvo sutikę tačiau pati idėja prieštaravo nuostatams. M. Euvė, bijodamas federacijos skilimo, nesiryžo FIDE Kongrese iškelti šį pasiūlymą. Jam buvo žinoma SSRS sporto komiteto nuostata dėl komercinių „pasaulio čempionatų mačų“. Be to, po B. Spaskio pralaimėjimo pas Sovietus iškilo naujas favoritas A. Karpovas, todėl palaikyti „prasižengusio“ eksčempiono jie nenorėjo. Taip mačo revanšo idėja ir užgeso.
Vėliau A. Karpovas rašė:
Jonas Božimovskis (jaunesnysis)
Jonas Božimovskis (jaunesnysis, ~1645 m., greičiausiai Naujamiestyje, Panevėžio raj. – 1687 m. liepos 24 d. Vilniuje) – Biblijos vertėjas.
Mokėsi Kėdainiuose. Nuo 1667 m. Kėdainių katechetas, 1668 m. evangelikų reformatų kunigas Liubčioje, 1670–80 m. Slucko gimnazijos direktorius, nuo 1681 m. pamokslininkas Vilniuje, nuo 1685 m. Vilniaus konsenjoras.
Nuorodos
Lietuvių literatūros enciklopedija
Gonsuvka Skvarkai
Gonsuvka Skvarkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Lapių valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Lopai (Radviliškis)
Lopai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 2 km šiauriau Baisogalos, šalia kelio ir geležinkelio Vilnius–Klaipėda. Į rytus nuo kaimo auga Pakiršinio miškas.
Kirenga
Kirenga  – upė Rusijoje, Irkutsko srityje; Lenos dešinysis intakas. Prasideda Baikalo kalnagūbryje, 6 km į vakarus nuo Baikalo ežero kranto. Teka į šiaurės vakarus Pribaikalės įduba. Įteka į Leną ties Kirensku.
Glemboka Bielas
Glemboka Bielas – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Gibų valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Kirenga
Pagrindiniai intakai: Ulkanas, Minja (dešinieji), Chonda (kairysis).
Upė būna užšalusi nuo spalio pradžios iki balandžio pabaigos ar gegužės pradžios. Kirengą kerta Baikalo-Amūro magistralė. Plukdomi sieliai. Upė laivuojama 480 km nuo žiočių, nuo Magistralno gyvenvietės.
Glemboka Bielas
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Latvijos nacionalinės istorijos muziejus
thumb|250px|[[Rygos pilis – istorinė muziejaus vieta.]]
Kolekcija pradėta rinkti 1868 m., kai Rygoje buvo įkurta Rygos latvių bendruomenė. Mokslo komitetas 1896 m. surengė dešimtąjį Rusijos archeologų kongresą. Priėmimo pasiruošimo metu surengta 10 ekspedicijų, surinkta daugiau nei 6 000 etnografinių eksponatų iš įvairių Latvijos vietų. 1918 m. kolekcija perleista Latvijos vyriausybei. Nuo 1920 m. kolekcija pradėta eksponuoti Rygos pilyje, o 1924 m. jais suteiktas muziejaus statusas. 1930 m. paminklosaugos taryba paskyrė saugoti archeologines radinius. Tais pačiais metais buvo surengtas antrasis Baltijos šalių archeologų kongresas. Bendradarbiaujant su kitų šalių muziejais buvo eksponuojami baltų priešistorės radiniai. XX a. 4-ojo dešimtmečio pabaigoje jame jau buvo per 150 tūkst. eksponatų. XX a. vokiečių ir rusų okupacijos metu daug eksponatų buvo išvežta ar sunaikinta.
Jame yra daugiau nei 1 mln. eksponatų. Archeologiniai daiktai datuojami nuo 9000 m. p. m. e. iki XVIII a. Jų per 400 tūkst. Muziejuje eksponuojami 150 originalių senovės kostiumų kopijų atkurtų iš VIII a.–XIII a. archeologijos radinių. Etnografinių daiktų sukaupta apie 84 tūkst., numizmatikos – apie 160 tūkst. Monetos datuojamos muo 400 m. p. m. e., banknotai – nuo XVII a. Istorijos kolekciją sudaro 273 tūkst. eksponatų.
Nuo 2014 m. gegužės pagrindinė eksponavimo vieta laikinai buvo perkelta į Laisvės bulvarą (Brīvības bulvāris), trijų aukštų 1875 m. pastatytą pastatą netoli Laisvės paminklo. Muziejus į savo patalpas turi grįžti baigus Rygos pilies rekonstrukcijos ir restauravimo darbus.
Dubas (Varėna)
Istorija
XIX a. Dubas pateko į Gardino apskrities Beržtų valsčių.
Kaime veikė girininkija.
Gyventojai
Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 29 žmonės, iš kurių 21 užsirašė lietuviais ir 8 lenkais.
Andy Carroll
Endriu Tomas Kerolas (g. 1989 m. sausio 6 d.) – Anglijos futbolininkas, Newcastle United klubo ir Anglijos rinktinės puolėjas.
Kerolas profesionalo karjerą pradėjo 2006 m. Newcastle United klube. Buvo skolinamas Preston North End klubui, kuriame pelnė savo pirmąjį lygos įvartį. Nuo 2008 m. reguliariai žaidė Newcastle United pirmos komandos sudėtyje.
Highway to Hell (albumas)
Highway to hell buvo paskutinis albumas kuriame dar skambėjo Bon'o Scott'o balsas. Taip pat šeštasis AC/DC albumas išleistas 1979 metų liepą. 2006 metų gegužės 25 dieną albumas buvo sertifikuotas kaip 7x platininis. 2003 metais albumas buvo įrašytas 197 numeriu žurnalo Rolling Stone 500 geriausių visų laikų albumų sąraše.
Černigovo vaivadija
Černigovo vaivadija apėmė dalį istorinės Černigovo žemės. Vaivadija šiaurėje ribojosi su Smolensko vaivadija ir Minsko vaivadija, pietuose – su Kijevo vaivadija, rytuose – su Maskvos Didžiąja Kunigaikštyste.
Myspace
thumb|260px|Fox Interactive Media būstinė [[Beverli Hilsas|Beverli Hilse, Kalifornijos valstijoje (JAV), kur yra įsikūręs ir MySpace biuras]]
MySpace  – interneto platforma, interneto bendruomenė. MySpace būstinė yra įsikūrusi Beverli Hilse, Kalifornijos valstijoje (JAV). MySpace turi biurą savo tiesioginės savininkės „Fox Interactive Media” biuro pastate. 2006 m. birželį MySpace tapo populiariausiu Jungtinėse Valstijose interneto bendruomenės tinklalapiu. Pasak „comScore” (internetinio marketingo tyrimo kompanijos), 2008 m. balandį „MySpace“ tarptautiniu mastu buvo aplenkta pagrindinės konkurentės internetinės bendruomenės puslapio „Facebook”. 2009 m. birželį atleidus 30 % kompanijos darbo jėgos, MySpace liko dirbti 1 000 darbuotojų.
Šimtas milijoninė MySpace paskyra buvo sukurta 2006 m. rugpjūčio 9 d. Nyderlanduose.
Černigovo vaivadija
Istorija
Tik pasibaigus Smolensko karui (1632–1634 m.), Polianovkos sutartis patvirtino Černigovo žemės priklausomybę Lenkijai, ir 1635 m. buvo sukurta atskira vaivadija.
Praėjus 13 m. nuo sukūrimo, 1648 m. Lenkija prarado kontrolę vaivadijoje dėl rytines teritorijas nusiaubusio Chmelnickio sukilimo. Čia įsigalėjo Kazokų etmonatas. Bandant derėtis su kazokais Hadiaco sutartimi Černigovo vaivadija sujungta su Kijevo ir Braclavo vaivadijomis į Rusios kunigaikštystę, kuri turėjo sudaryti trečiąją ATR sudedamąją dalį (greta LDK ir Lenkijos karalystės). Tiesa, reforma niekada iki galo neįvykdyta, o 1667 m. Andrusovo sutartimi Černigovo vaivadijos teritorija perėjo Rusijai.
Nepaisant to, kad vaivadija panaikinta, vaivados, kašteliono ir kitos pareigybės buvo išlaikytos ir dalyvaudavo seimuose iki pat 1793 m.
Pavietai
Vaivadiją sudarė du pavietai:
Ludwig Heinrich Bojanus
Liudvigas Heinrichas Bojanus (1776 m. liepos 16 d. Elzase, Buksvileryje – 1827 m. balandžio 2 d.) – anatomas ir zoologas, Vilniaus universiteto profesorius.
Biografija
Liudvigas Bojanus gimė liuteronų šeimoje. Bojanaus tėvas Johanas Jacobas Bojanus buvo grafystės miškų ūkio tarnautojas. Tai, jog tėvas dirbo miškų ūkyje, galėjo prisidėti prie to, kad sūnus ėmė domėtis turtinga ir įvairia grafystės gamta.
Miesto koledže Liudvigas Bojanus įgijo vidurinį išsilavinimą. Darmštate Bojanus išlaikė brandos egzaminus ir tęsė medicinos studijas Jėnos universitete. 1797 m. jam suteiktas medicinos ir chirurgijos mokslų daktaro vardas. Vienerius metus jis dirbo Berlyne, vėliau Vienoje.
Sugrįžęs į Darmštatą, nuo 1798 m. iki 1801 metų Bojanus dirbo gydytoju. Vietinė valdžia pasiūlė jam vadovauti kuriamai veterinarijos mokyklai. Norėdamas pasirengti šiam darbui, nuo 1801 m. iki 1803 m. Bojanus lankė žymiausias Europos veterinarijos mokyklas, taip pat didžiules veislinių žirgų auginimo fermas.
Jis lankėsi Paryžiuje, Alfortvilyje, Londone, Hanoveryje, Vienoje, Drezdene, Berlyne bei Kopenhagoje. Sukaupta patirtis paskatino Bojanų parašyti veikalą „Apie veterinarijos mokyklų tvarkymą ir naudą“, kuris išleistas 1805 m. Frankfurte.
Veikla Vilniuje
Liudvigas Bojanus Vilniaus universitetui pateikė savo kandidatūrą ir universiteto taryba jį priėmė dirbti. Bojanus atvyko į Vilnių 1806 m. gegužę.
Nuo 1806 m. iki 1824 m. Vilniaus universitete jis dėstė veterinariją, vėliau lyginamąją anatomiją, kurią, kaip mokslinę discipliną, Rytų Europoje ėmė dėstyti pirmasis. 1815 m. jis parengė chirurginės veterinarijos kursą, kuriam specialiai įrengtas anatomijos teatras. Bojanus nekalbėjo lenkiškai, todėl dėstė lotynų, rečiau – vokiečių arba prancūzų kalba.
Anatomijos paskaitose, kurios buvo vienos novatoriškiausių, Bojanus plėtojo teoriją apie gyvąją gamtą, kuri nuolat, nepertraukiamai kinta, vystosi nuo paprasčiausių formų iki sudėtingų. Jo manymu, gyvosios gamtos grandyse pertrūkio nesą – netgi augalijos bei gyvūnijos pasauliai nėra skirtingi. Anot Bojanaus, yra daugybė pereinamųjų formų, vadinamų zoophyta. Augmenijos ir gyvūnijos panašumą jis grindė tuo, kad kai kurie augalai gali judėti iš vienos vietos į kitą, dar kiti panašūs į bestuburius gyvūnus ir kt.
Bojanus parengė išsamų veikalą „Anatome Testudinis Europae“ (Europos vėžlio anatomija). Jį sudaro 40 raižinių su paaiškinimais ir daugiau kaip 200 iliustracijų, detaliai vaizduojančių vandens vėžlių anatomiją. Bojanus išskrodė apie 500 vėžlių. Šiam darbui skyrė visą dešimtmetį. Piešiniai knygoje pateikti paties Bojanaus, vario plokštės raižytos specialiai iš Heseno iškviesto graviruotojo. Savo lėšomis Bojanus išleido 80 originalių egzempliorių (veikalas dar kartą buvo išspausdintas 1902 m., vėliau 1970 m.). Du egzemplioriai saugomi Prancūzijoje, vienas – Strasbūro universiteto mokslinėje bibliotekoje, kitas – valstybiniame Paryžiaus gamtos istorijos muziejuje.
Bojanus pelnė pripažinimą ir tyrinėdamas taurus. Bojanus tyrė jų griaučius Vilniuje, Paryžiuje ir Vienoje. Jam pavyko įrodyti, kad tauras ir stumbras – dvi skirtingos rūšys.
Kai Napoleonas Bonapartas 1812 m. birželio mėn. įžengė į Vilnių, Bojanus kuriam laikui išvyko į Sankt Peterburgą.
Caras atsidėkojo Bojanui už lojalumą 1816 m. suteikdamas jam valstybės patarėjo rangą. Savo ruožtu, už nuopelnus mokslui ir dėl pavyzdingo Bojanaus rūpinimosi universitetu, jį pripažino mokslininkai ir studentai. 1821 m. valdžia paskyrė jį tyrimų komisijos nariu. Ši komisija tyrė Vilniaus universiteto Filomatų draugijos pogrindinę veiklą. Teigiama, kad Bojanus dangstė studentus, dėjo pastangas, kad jie būtų paleisti ir galėtų baigti mokslus universitete, kad būtų išgelbėti Filomatų ir Filaretų draugijų nariai.<ref name="<ref name="
Nors Bojanų kvietė Berlyno universitetas, jis liko Vilniuje ir nuo 1822 m. rugsėjo iki 1823 m. vidurio sutiko eiti universiteto rektoriaus pareigas. Tuo metu pradėjo blogėti sveikata. Vis dėlto 1823 m. Bojanui dar pavyko įkurti jauniesiems apylinkių galvijų augintojams Veterinarijos mokyklą.
Sunkiai sirgdamas 1824 m. Bojanus paliko katedrą, dalį savo bibliotekos padovanojęs universitetui, išvyko į Darmštatą, kur mirė po trejų metų, sulaukęs 51 metų amžiaus.
Libano rajonai
Libano muchafazos yra suskirstytos į 25 rajonus. Kiekvieno rajono sostinė nurodyta skliaustuose. thumb|left|600px|Libano rajonai
thumb|[[Beiruto muchafaza]] thumb|[[Kalnų Libano muchafaza]] thumb|[[Pietų Libano muchafaza]] Beiruto muchafaza
Kalnų Libano muchafaza
Šiaurės Libano muchafaza
Pietų Libano muchafaza
Nabatijos muchafaza
Toliau rajonai yra dalinami į savivaldybes.
Baisogala (kaimas)
Baisogala – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, prigludęs prie vakarinės, šiaurinės ir rytinės Baisogalos miestelio ribos.
Maturinas
Maturinas  – miestas šiaurės rytų Venesueloje, Monagaso valstijos sostinė. Miestas įsikūręs 520 km nuo Karakaso, 67 m aukštyje, prie Garapičės upės. 450 tūkst. gyventojų (2006 m.). Transporto mazgas. Naftos pramonė. Yra 5 valstybiniai ir 4 privatūs universitetai.
Istorija
Miestas įkurtas 1760 m. pranciškonų misionieriaus Lucas de Zaragoza ir pavadintas San Juan de la Tornera de Maturín. 1813–1814 m. Maturino apylinkėse vyko nepriklausomybės mūšiai. XIX a. miestas buvo nedidelis ir skurdus dėl pilietinių karų, maliarijos epidemijų. 1909 m. Maturinas tapo valstijos sostine. Netrukus apylinkėse rasta naftos ir miesto ekonominė padėtis labai pagerėjo.
Lotynai
Pirmojo tūkstantmečio pradžioje pr. m. e. lotynų kalba buvo viena iš daugelio italikų kalbų, kurios priklausė indoeuropiečių kalbų šeimai. Archeologijoje lotynų materiali kultūra yra žinoma kaip Lacijaus kultūra, susiformavusi vėlyvajame bronzos amžiuje (1200–1000 m. pr. m. e.) centrinėje Apeninų pusiasalio dalyje. Pasak Romos istorinės tradicijos, 338 m. pr. m. e. nepriklausomais laikomi lotynų miestai-valstybės buvo pajungti augančios Romos respublikos.
Pagrindiniai rašytiniai šaltiniai apie lotynus priklauso Romos istorinei tradicijai. Nors legendomis apipintas Romos įkūrimas yra priskiriamas lotynams, tikėtina, kad ankstyvąją romėnų bendruomenę sudarė etniškai mišri gyventojų grupė. Jai galėjo priklausyti Romos įkūrimo istorijose minimi sabinai, etruskai ir kitos kaimynystėje gyvenusios tautinės grupės. Tikslūs istoriniai duomenys apie ankstyvuosius Romos santykius su lotynais yra nepatikimi ir ginčytini. Tikėtina, kad palaipsniui nuo šeštojo amžiaus pr. m. e. Romos įgyta politinė hegemonija kėlė nesutarimų dėl politinės lotynų miesto-valstybių nepriklausomybės. 341–338 m. pr. m. e. vykusiame Lotynų kare dauguma savarankiškų lotynų miestų-valstybių susivienijo kovai prieš Romos dominavimą. 338 m. pr. m. e. lotynų sąjungai pralaimėjus karą, jie tapo politiškai priklausomi nuo Romos.
Kilmė
Tikslių žinių apie lotynų genčių kilmę nėra išlikę. Remiantis kalbine klasifikacija, lotynai priklausė indoeuropietiškai italikų kalbų grupei. Giminiškiausiomis kalbomis lotynams tuo metu kalbėjo šiaurės rytų Italijoje gyvenę venetai ir galbūt vietiniai rytų Sicilijos gyventojai sikulai. Dėl šių kalbų panašumų visos trys kalbos yra priskirtinos vakarų italikų kalbiniam pogrupiui.
Manoma, II tūkstantmečio pr. m. e. pradžioje į Apeninų pusiasalį atsikėlė protolotynų gentys, naudojančios bronzą (Teramarės kultūra). Tai buvo indoeuropiečiai persikraustę iš kitų kraštų ir įsikūrę Apeninų pusiasalyje. Remiantis archeologiniais duomenimis, jau apie 1000 m. pr. m. e. senovės Lacijuje susiformavo vientisa lotyniška Lacijaus kultūra.
Savo ruožtu patys lotynai save kildino iš legendinio valdovo Lotyno. Po mirties Lotynas buvo sudievintas ir garbintas savo genčių kaip Lacijaus Jupiteris (lot. Iupiter Latiaris) šventovėse Albos kalvose.
Senovės Lacijaus žemės
thumb|right|250px|Lotynų apgyvendintas kraštas centriniame Apeninų pusiasalio kontekste. Nors daugumos vietovių įkūrimo datos nėra aiškios, visi lotynų miestai-valstybės yra žinomoi iki [[Lotynų karas|Lotynų lygos įkūrimo IV a. viduryje pr. m. e.]]
Romos respublikos laikais romėnų rašytojai Lacijui priskiriamas žemes dalino į du kraštus. Buvo manoma, kad Tibro slėnis ir Albos kalvų apylinkės sudarė senąsias lotynų žemes, vadinamas senuoju Lacijumi (lot. Latium vetus arba antiquum). Tuo tarpu kitos teritorijos, prijungtos prie Lacijaus per Romos politines sąjungas ir užkariavimus, buvo laikomos išplėstuoju Lacijumi (lot. Latium adiectum). Romėnai tikėjo, kad iš senojo Lacijaus kilo pirmosios lotynų gentys, tapusios Romos įkūrėjų protėviais.
Mitologiniai pasakojimai ir archeologiniai radiniai liudija, kad lotynų žemių centro šerdimi buvo ugnikalninės kilmės Albano kalvynas. Šioje teritorijoje iškilo svarbiausi lotyniškosios kultūros centrai: Tuskulas, Aricija, Lanuvijus ir legendinė, bet iki šiol nelokalizuota Alba Longa. Labiausiai į šiaurę nutolę miestai buvo įkurti Tibro ir Anieno upių santakos šiaurinėje dalyje: Krustumerijus, Nomentas, Fikulėja ir Fidena. Šiaurės rytiniame lotynų žemių pakraštyje svarbiausiu miestu tapo Tiburas (šiuolaikinis Tivolis). Tiburo kraštas buvo greta kaimyninių sabinų genčių teritorijų. Tibro upių kairiajame slėnyje lotynai įsikūrė Antemnoje, Romoje ir Laurente. Vienu svarbiausiu lotynų centrų tapo Prenestas, kuriam priklausančios žemės (lot. ager Praenestinus) driekėsi nuo Albos kalvų iki kaimyninių hernikų teritorijų.
thumb|250px|Albos kalva (950 m) tapo lotynų kultūros epicentru. Jos viršūnėje buvo pastatyta šventykla Lacijaus Jupiteriui; tam tikros šventyklos griuvėsių liekanos yra išlikusios.
Panašiai kaip ir etruskai, lotynai vengė apgyvendinti Tirėnų jūros pakrantę. Didžiausiu uosto funkcijas atliekančiu miestu tapo keliolika kilometrų nuo jūros įsikūrusi Ardėja. Kartais lotynams yra priskirtinas Antijaus uosto įkūrimas, kuris istoriniais laikais jau buvo apgyvendintas pietuose gyvenusios volskų genties. Kitais svarbiais lotynų miestais buvo Gabijai, Lavinijus, Labikai, Pedumas.
Miestų-valstybių ištakos
thumb|right|250px|[[Albos ežeras Albos kalvose.]]
Prasidėjus geležies amžiui (1000 m. pr. m. e.), dalis lotynų gyvenviečių palaipsniui išaugo į didesnius ankstyvuosius urbanistinius centrus. Lotynų miestų-valstybių augimas sutapo su visos centrinės Italijos urbanistine raida. Miestietiško tipo gyvenvietės kūrėsi ne toliau nei 50 kilometrų atstumu nuo jūros. Nors didžiausia jų koncentracija pastebima lotynų žemėse, didžiausi miestai išaugo kaimyniniame etruskų krašte, ypač pietinėje jo dalyje arčiau Romos teritorijų. Archeologinių radinių apie miestietiškas šių gyvenviečių struktūras kol kas rasta labai nedaug. Vieninteliai žinomi ankstyvojo geležies amžiaus trobesių grindinių pavyzdžiai buvo rasti Romoje, etruskų Tarkvinijoje ir lotynų Gabijuose.
Prasidėjus geležies amžiui, centrinės Italijos kapavietėse randama daug daugiau prabangą ir aukštą visuomenės statusą žyminčių įkapių. Tarp jų didžiausia reikšmė teikiama su karinga visuomene siejamoms įkapėms: ginklams, šalmams ir skydams. Manoma, kad didesnės kapavietės liudija augančias gyvenvietes, greičiausiai sietinas su šeimynos ir giminės tinklo įsitvirtinimu ir plitimu.
Svarbiausias laidojimo papročių pokytis įvyko devintojo amžiaus pr. m. e. pabaigoje, kada suaugusiųjų bendruomenės narių kapai buvo perkeliami už gyvenviečių ribų. Ryškiausias pavyzdys yra paliudytas Romoje, kurioje ankstyvosios kapavietės buvo rastos ant gyvenviečių kalvų šlaitų. Nuo devintojo amžiaus pr. m. e. romėnai perkėlė kapus į tuo metu už gyvenvietės ribų buvusią Eskvilino kalvą. Šis kapinynas išliko Romoje ir buvo žinomas istoriniuose šaltiniuose.
Miestų-valstybių iškilimas
thumb|250px|Frontinės simos detalė su sparnuotų žirgų ir karo vežimų procesija (510-490 m. pr. m. e., Prenestas).
Aiškus archeologiniais radiniais patvirtintas miestietiško tipo gyvenviečių augimas Italijoje prasidėjo septintame amžiuje pr. m. e. ir įgijo didžiausią plėtros mastą nuo 575 m. pr. m. e. Įspūdingiausiais miestų pastatais tapo ant masyvių akmeninių podiumų miestų viduryje statomos šventyklos. Jų statyba reikalavo didelių bendruomenės pastangų. Kitais reikšmingais miestietiško tipo statiniais buvo grįsti stačiakampiais blokais keliai, viešosios erdvės po atviru dangumi, parduotuvės, nuosavi namai su kiemais, gausūs lipdiniai ir dažyti čerpių stogai (tiek šventyklose, tiek privačiuose namuose), cisternos, nutekamieji kanalai ir vieši užrašai ant akmens.
thumb|250px|Kario šarvų ir ginklų įkapės rastos Lavinijuje, V a. pr. m. e. Nacionalinis Romos muziejus (Diokletiano pirtys).
Manoma, kad išaugę miestai-valstybės tapo pagrindine visuomeninės ir politinės santvarkos forma Italijoje. Greičiausiai jau šeštame amžiuje pr. m. e. lotynų etninės tapatybės reikšmė mažėjo. Tuo metu didžiausią įtaką įgijo savimonė susiformavusi dėl pilietinės priklausomybės atskiriems miestams-valstybėms. Dėl to romėnai visų pirma pabrėžė savo padėtį kaip Romos miesto gyventojai, o ne kaip lotynų etnosui priklausanti grupė.
Nors nėra galimybės nustatyti miestų-valstybių gyventojų skaičiaus, visi lotynų centrai buvo maži politiniai dariniai. Vos keli miestai Etrurijoje ir greičiausiai pati Roma galėjo turėti iki 30 000 gyventojų. Didžiausi pagal plotą lotynų miestai-valstybės 550–500 m. pr. m. e. buvo Roma, Tiburas, Prenesta, Ardėja ir Lavinijus. Vidutinis lotynų miestų-valstybių plotas tesiekė 25–100 km².
Tamošiškiai
Tamošiškiais vadinami kaimai:
Lotynai
Miestų-valstybių iškilimas
Nors rašytiniai duomenys apie lotynus yra užfiksuoti daug vėlesniuose romėnų darbuose, tikėtina, kad santykinai mažoje lotynų teritorijoje gyveno bemaž šešiasdešimt skirtingų bendruomenių. Kraštas buvo politiškai decentralizuotas. Ryškiausia etninės savimonės išraiška buvo bendrų religinių kultų išpažinimas ir kasmetiniai susibūrimai sakralinių švenčių proga. Pagrindinė šventovė buvo skirta Lacijaus Jupiteriui Albos kalvoje (lot. mons Albanus), dabartiniame italų Monte Cavo. Žinomi ir kiti svarbūs lotynų apeiginiai centrai Lavinijuje, Tuskule ir Aricijoje.
Lotynai vertėsi gyvulininkyste ir žemdirbyste. Bendravo su kaimyniniais etruskais ir buvo veikiami jų kultūros.
Lotynai Romos įkūrimo legendose
Anksčiausi rašytiniai pasakojimai apie lotynus buvo įtraukti į legendinę Romos įkūrimo istoriją. Pirmieji antikos autoriai, kurie aprašė lotynų ir Romos istoriją, buvo senovės graikai, gyvenę graikų miestuose Sicilijoje ir pietinėje Italijoje. Nuo trečiojo amžiaus pabaigos pr. m. e. graikų žinių pagrindu romėnų rašytojai ėmėsi kurti savas Romos priešistorės ir miesto įkūrimo legendas. Tiek graikų, tiek romėnų darbuose istorijos apie lotynus išaugo į įvairialypias legendas, persipinusias su tuo metu Italijoje plitusia heleniškąja mitologija. Pasakojimų įvairovė buvo didžiulė. Dėl to net vėlesnio laikotarpio Tito Livijaus, Dionisijaus Halikarnasiečio, Plutarcho ir kitų rašytojų darbuose išliko gausūs nesutarimai dėl Romos legendinio laikotarpio.
Tarinys
Tarinys – pagrindinė sakinio dalis, pasakanti pagrindinį sakinio veiksmą, veikėjo būseną ar jo ypatybę. Jis atsako į klausimus:
Lotynai
Lotynai Romos įkūrimo legendose
thumb|left|300px|[[Trylikos altorių šventovė Lavinijuje (greta dabartinės Pratica di Mare). Pirmasis akmens altorius buvo pastatytas apie 550 m. pr. m. e. Dar du iškilo iki VI amžiaus pr. m. e. pabaigos, o V amžiuje pr. m. e. jau buvo devyni altoriai. Nors šventovė neturėjo šventyklos pastato, altorius juosė L-formos portikas. ]]
Tarinys
Daugumoje atvejų tarinys yra reiškiamas veiksmažodžiu, tarkime, sakinyje „Kačiukas užmigo“, tačiau kartais, ypač kai veiksmažodis nurodo veiksnio būseną ar ypatybę, naudojamos „yra + vardažodis“ konstrukcijos („Kačiukas yra rainas“ arba „veiksmažodis + bendratis“ („Kačiukas mėgsta lakti pieną“). Šios konstrukcijos gali būti ir sujungtos: „Kačiukas gali būti susirgęs“.
Lotynai
Lotynai Romos įkūrimo legendose
Pasak legendų Romos priešistorė prasidėjo po Trojos karo. Enėjas buvo vienas iš nedaugelio trojėnų, kuriems pavyko išsigelbėti ir įsikurti su savo bendruomene kituose Viduržemio jūros karštuose. Enėjo paskutinis persikraustymas jūra įvyko jam pasiekus Tibro slėnį, tuo metu priklausantį vietiniam karaliui Lotynui. Užuot kariavę, Lotynas ir Enėjas sutarė dėl taikos. Trojėnas vedė Lotyno dukterį Laviniją ir įsikūrė jos vardu pavadintame mieste – Lavinijuje.
Tarinys
Tariniui pavaldžios sakinio dalys yra papildiniai ir aplinkybės. Kartu su veiksniu tarinys sudaro sakinio gramatinį centrą. Viename gramatiniame centre gali būti keli tariniai.
Lotynai
Lotynai Romos įkūrimo legendose
Enėjo sūnus Askanijus Albos kalvose įkūrė vieną iš svarbiausių lotynų miestų – Albą Longą. Po dvylikos ar šešiolikos valdovų kartų, Albos Longos karaliumi tapo Numitoras, kurio anūkai Romulas ir Remas tapo Romos įkūrėjais. Romos karalių laikais, Alba Longa tapo svarbiausiu Romos politiniu varžovu. Jos galutinis užkariavimas ir prijungimas prie Romos įvyko valdant legendiniam romėnų karaliui Tului Hostilijui.
Tarinys
Tarinių rūšys
Pagal sudarymo būdus tariniai yra skirstomi į keturias rūšis.
Lotynai
Lotynai Romos įkūrimo legendose
Pasak romėnų istoriko Livijaus, Enėjas naują jungtinę trojėnų ir vietinių gyventojų bendruomenę karaliaus Lotyno garbei pavadino lotynais. Dionisijaus Halikarnasiečio teigimu, nors vietiniai gyventojai buvo vadinami lotynais valdant Lotynui, galutinis sprendimas priimti lotynų vardą įvyko tik Romulo ir Remo laikais.
Tarinys
Žymėjimas
Paprastai tarinys žymimas dviem linijomis.
Lotynai
Lotynų sąjungos
Įvairiais istoriniais laikotarpiais lotynų miestai-valstybės sutardavo dėl politinio bendradarbiavimo. Tikslių duomenų apie šių sąjungų veiklą, ypač apie jų ištakas ir pirmuosius susiformavimus, yra išlikę labai nedaug. Šiuolaikinėje istoriografijoje lotynų politiniai susivienijimai yra vadinami bendru Lotynų lygos pavadinimu.
Tikėtina, kad jau nuo pirmo tūkstantmečio pr. m. e. pradžios lotynų bendruomenės vienijosi į tam tikras lotynų sąjungas, kurioms, anot romėnų legendų, nuo VI a. pr. m. e. vadovavo Roma. Per lotynų karus lotynai siekė išsivaduoti iš Romos hegemonijos, bet 338 m. pr. m. e. romėnai jų sąjungą išardė, o lotynų žemes prijungė prie Romos valstybės. Ilgainiui lotynai buvo romanizuoti, bet jų kalbą perėmė visi italikai. III a. pr. m. e. lotynų kalba tapo Romos valstybės kalba, paplito visame Apeninų pusiasalyje, vėliau – visoje Romos imperijoje.
Pirmosios lotynų sąjungos
right|thumb|300px|Dianos šventyklos kolonos ir altorius prie [[Nemi ežeras|Nemi ežero Aricijoje (pastatų liekanos priklauso maždaug 300 m. pr. m. e.).]]
Tikėtina, kad lotynų miestų-valstybių politinio bendradarbiavimo pradžia buvo susijusi su bendrų kultų išpažinimu. Seniausia iš žinomų jungtinių šventovių buvo lotynų Jupiterio šventykla Albos kalvos viršūnėje. Čia vyko kasmetinis lotynų šventinis susibūrimas Jupiterio garbei (ši šventė buvo žinoma kaip lot. feriae Latinae). Visuotinis dalyvavimas bendro kulto išpažinime leido lotynams puoselėti politiškai motyvuotus sąjunginius saitus. Be Jupiterio garbinimo, viena iš svarbiausių bendro tikėjimo apraiškų buvo deivės Dianos šventovės. Garsiausia Dianos šventykla buvo lotynų Aricijoje. Kitos garsios Dianos šventovės buvo įsikūrusios greta Tuskulo (it. Mount Corne) ir ant Aventino kalvos Romoje.
Pirmasis patikimas lotynų bendradarbiavimo liudijimas yra žinomas iš romėnų politiko ir istoriko Marko Porcijaus Katono Vyresniojo veikalo Pradžios. Katonas paminėjo senovinio užrašo nuorašą, kuris buvo rastas lotynų šventoje girioje Aricijos miškuose. Jame minimas lotynų diktatorius Egerijus Bebijus Tuskulietis, kuris aštuonių lotynų bendruomenių vardu atliko girios pašventimą deivei Dianai. Pasak šio užrašo, Egerijus Bebijus atstovavo lotynų bendruomenes iš Tuskulo, Lanuvijaus, Laurento, Koros, Tiburo, Pomecijaus ir Ardėjos. Kadangi Roma šiame užraše paminėta nebuvo, tikėtina, kad jame minima lotynų sąjunga susibūrė VI a. pr. m. e. pabaigoje, dar iki Romos hegemonijos išplitimo Lacijuje laikų.
Lotynų nukariavimai Romos legendinėje istorijoje
Pasak legendų, Romos karalystės laikais (753–509 m. pr. m. e.) karai su lotynais ir nauji užkariavimai Lacijuje dėsningai plėtėsi, romėnams užkariaujant vis daugiau lotynų žemių. Po Romos miesto įkūrimo lotynų sąjungos centru tapo Alba Longa. Anot Dionisijaus Halikarnasiečio, Albos Longos vadovaujama sąjunga apjungė net 47 atskiras lotynų bendruomenes. Romėnų karaliui Tului Hostilijui (672–640 pr. m. e.) užkariavus Alba Longą, jos gyventojai buvo perkraustyti į Romą. Valdant legendiniam Ankui Marcijui (640–616 pr. m. e.), Romos žemės įjungė kraštus siekiančius Ostijos uostą, taip pat lotynų Politorį, Telėnus, Fikaną ir iki šiol nelokalizuotą Meduliją. Karalius Tarkvinijus Priskas (616‒578 pr. m. e.) užkariavo šiaurines lotynų žemes su Kornikulo ir Ereto miestais. Tarkvinijui taip pat pavyko nugalėti kaimyninių sabinų gentis bei prijungti jų ir lotynų žemių paribiuose buvusius Fikulėjos, Kamerijos, Krustumerijos, Ameriolos ir Nomento miestus. Pasak legendų, vienu iš svarbiausių lotynų pralaimėjimu Romai įvyko mūšyje prie Regilo ežero (apie 500 m. pr. m. e.).
Visuomenė
thumb|right|200px|Šokantys [[Satyrai|satyras ir menadė, antefiksas, 490–470 m. pr. m. e. Satrikas, pietų Lacijus (Nacionalinis etruskų muziejus, Roma (Villa Giulia)).]]
Lotynų visuomenė buvo sudaryta iš smulkių bendruomenių, vadinamųjų lot. populi. Bendruomenės telkėsi kaimiškose gyvenvietėse (lot. vicus), kurioms priklausė žemdirbystei ir gyvulininkystei naudojami aplinkiniai kraštai (lot. pagus). Greičiausiai, kaimyninai kaimai dalindavosi bendrai priklausančiomis žemėmis ir palaipsniui išaugdavo į didesnes gyvenvietes.
Kaimų bendruomenių struktūra buvo sudaryta iš senųjų giminės klanų (lot. gens). Svarbiausia visuomenės organizacine grandimi laikytina šeimyna, žinoma kaip lot. familia, ir jai priklausantys šeimynykščiai. Šeimynos galva tapdavo vyriausias šeimą sukūręs vyriškosios lyties atstovas, vadinamas lot. pater familias.
Remiantis vėlesniais romėnų teisės šaltiniais, žinoma apie ankstyvąsias bendruomenines teises, kuriomis vadovavosi lotynai. Santuokos teisė (lot. conubium) leido sudaryti santuokines sąjungas tarp skirtingų lotynų bendruomenių. Verslo teisė (lot. commercium) užtikrino sutarčių sudarymą ir jų teisinį veiksnumą. Migracijos teisė (lot. ius migrandi) numatė galimybę keisti priklausomybę atskiriems miestams-valstybėms ir tapti nauju bendruomenės nariu.
Gaigaliukas
left|120px