cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Titvydiškės tvenkinys (Kelmė)
Titvydiškės tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 1,7 km į vakarus nuo Šaukėnų. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Ventos intakas) 1,7 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 0,34 km, plotis – iki 0,24 km. Altitudė 115,1 m. Tvenkinio krantai žemi, apaugę krūmynais ir medžiais, aplinkui – dirbami laukai. Atokiau aplink yra šie kaimai: Pakupelkis, Pavainiškė, Titvydiškė. Pietrytine pakrante eina kelias.
Gina Dirawi
Gina Dirawi (g. 1990 m. gruodžio 11 d. Sundsvalyje) – Švedijos televizijos ir radijo laidų vedėja, komikė, tinklaraštininkė.
Dirawi gimė 1990 m. Sundsvalyje. Jos tėvai yra palestiniečiai, iš Libano persikėlę į Švediją. 2009 m. Dirawi pradėjo rašyti tinklaraštį „Ana Gina“.
Nuo 2011 m. veda televizijos laidas. Tris kartus (2012, 2013 ir 2016 m.) surengė švedų „Eurovizijos“ atranką Melodifestivalen.
O'G3NE
„O'G3NE“ (iki 2014 m. buvo žinoma kaip Lisa, Amy, & Shelley) – Nyderlandų merginų grupė, kurią sudaro seserys Lisa, Amy ir Shelley Vol.
2007 metais merginos atstovavo savo gimtinei „Vaikų Eurovizijoje“, kur užėmė 11-ą vietą. Populiarumą pelnė 2014 metais po pergalės vietiniame muzikiniame projekte „The Voice“. Tai pirmasis kolektyvas pasaulyje, iškovojęs pergalę šio formato šou. Vėliau merginos dalyvavo projekte „Geriausi Nyderlandų vokalistai“ (De beste zangers van Nederland), kurio metu demonstravo savo vokalines galimybes ir išskirtiniais perdainavimais sparčiai rinko peržiūras „Youtube“ tinkle. 2016 m. rugsėjo gale buvo pristatytas „O'G3NE“ albumas „We Got This“.
2016 m. spalio 29 d. „O'G3NE“ pasirinkta atstovauti Nyderlandams 2017 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse Kijeve.
Vairiškiai
Vairiškiai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 11 km nuo Šimonių.
LaMia skrydis 2933
LaMia skrydis 2933 (LMI 2933) patyrė avariją 2016 m. lapkričio 29 d. šiaurės Kolumbijoje, Antiokijos departamente. Jis skrido iš Santa Krus de la Siera į Medeljiną. Šiuo lėktuvu skrido Brazilijos futbolo komanda Chapecoense, kuri turėjo dalyvauti 2016 m. Copa Sudamericana turnyro finale.
Katastrofoje žuvo didelė dalis futbolo komandos, įgula ir 21 žurnalistas. Tarp išgyvenusių buvo trys futbolininkai.
Lėktuvas priklausė užsakomųjų skrydžių bendrovei iš Bolivijos LaMia.
Kolumbijos oro erdvėje lėktuvo pilotai skrydžių valdymo centrui buvo pranešę apie elektros gedimą, vėliau lėktuvas patyrė avariją 3 300 m aukštyje. Kolumbijos kariškiai dėl susidariusio rūko negalėjo iš karto pasiekti avarijos vietos, o pirmieji gelbėtojai įvykio vietoje pasirodė tik po dviejų valandų.
Vaira
Vaira – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Baltosios Vokės.
Vaisgėliškis
Vaisgėliškiu vadinami viensėdžiai Ukmergės rajone:
Anoniškės
Anoniškės  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone; Žiupronių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 1 km į pietus nuo Ašmenos GS, miškelyje, šalia Žiupronių–Ašmenos GS kelio.
Bukantės koplyčia
Bukantės koplyčia – koplyčia, stovinti Plungės rajone, Šateikių seniūnijoje, Vydeikių kaime, 9 km į šiaurės vakarus nuo Plungės, netoli kelio (200 m į šiaurės rytus), ant ten esančio alkakalnio. Nuo plento prie alkakalnio veda keliukas per paplentės sodybos kiemą (ties autobusų stotele).
Manoma, kad į šią koplyčią, pastatytą apie 1860–1863 m,, dažnai atbėgdavo ir Julija Beniuševičiūtė – būsimoji rašytoja Žemaitė (1845–1921). Jos memorialinė sodyba-muziejus, buvusi Bukantės dvaro sodyba, yra už 1 km į šiaurės rytus (tiesiai). Iš plento į Žemaitės sodybą veda lankytino objekto rodyklės žvyrkeliu apie 3 km.
Bukantės koplyčia nuo 1992 m. įtraukta į LR Kultūros vertybių registrą. Koplyčią aptarnauja Šateikių Šv. evangelisto Morkaus parapija.
Istorija
Manoma, kad koplyčia apie 1863 m. buvo pastatyta dvarininko Antano Andriejausko lėšomis jo tėvo Juozo Andriejausko žemėje. Antanas šioje koplyčioje ir buvo palaidotas. 1865 m. ji buvo įtraukta į uždaromų bažnyčių ir koplyčių sąrašą, tačiau tikinčiųjų nebuvo užmiršta, žmonės čia rinkdavosi giedoti gegužinių pamaldų bei melsdavosi per „Kryžiaunas“ dienas.
1966–1970 m. koplyčia buvo atnaujinta: tvarkytas stogas, pakeistos kai kurios vidaus lentos, restauruoti langai, durys, fasado stulpai. Bokštelio varpo formos šalmas buvo pakeistas į smailę. Po 1970-ųjų metų Bukantės koplyčioje buvo įkurtas muziejus, kuriame buvo laikomi įvairūs etnografiniai daiktai.
2012 m. pavasarį koplyčioje buvo vykdomi tvarkybos darbai pagal senųjų amatų programą. Žemaitijos meistrai restauravo koplyčios sienas, langus, fasadą, kryžių bei perklojo skiedromis stogą. Taip pat teko valyti ir impregnuoti puvinio pažeistą apatinį rastų vainiką. Darbų metu kilnojamame altorėlyje buvo rastas užantspauduotas relikvijorius, o jame dviejų šventųjų – Simplicijaus ir Marino – relikvijos. Ant relikvijoriaus buvo padėtas Motiejaus Valančiaus antspaudas. Suremontuotą koplyčią 2012 m. birželio 2-ąją pašventino vyskupas Genadijus Linas Vodopjanovas.
Žemaičių dailės muziejus kartu su Šateikių bažnyčios klebonu Gediminu Norvilu 2015 m. gegužę pasitiko, pakviesdami parapijiečius į gegužines pamaldas Bukantės koplyčioje, pasiūlydami gegužinių giesmių programą.
Architektūra
Koplyčios pastatas stačiakampio formos plano su trisiene apside, kompaktiško tūrio, vieno aukšto. Koplyčios stogas daugiašlaitis. Įdėti dideli stačiakampiai, skaidyti į šešias dalis, langai, apjuosti gana plačiais apvadais. Apsidės sienose dar yra apskriti keturių dalių langai. Pamatai – akmenų mūro, netinkuoti, sienos sudėtos iš pušies rąstų, užkamšytos samanomis. Išorės sienos apkaltos medinėmis lentelėmis. Koplyčia gana erdvi. Virš įėjimo įrengtas siauras vargonų choras, prilaikomas stačiakampių kolonų. Grindys, sienos ir lubos iškaltos lentomis.
Ąžuolijai (Ašmena)
Ąžuolijai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone; Žiupronių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs prie rytinio Ašmenos miesto pakraščio, į pietvakarius nuo Krakoukos, ties dideliu plentų mazgu (Vilnius–Minskas, Ašmena–Smurgainys, rytinis Ašmenos apvažiavimas). Toliau pietuose, prie Ašmenos upelio – kolektyviniai sodai.
Veikia dvi degalinės.
Amalionys
Amalionys  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone; Žiupronių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 1 km į pietvakarius nuo Ašmenos GS, netoli Kernavės upelio.
Vaiskūnai (Zarasai)
Vaiskūnai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 11 km nuo Pakniškių.
Dukainiai
Dukainiai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone; Žiupronių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 3 km į vakarus nuo Žiupronių, kiek į šiaurę nuo Ašmenos–Smurgainių plento. Kaimas gatvinis.
Bandžarai
Bandžarai (sav. Urang Banjar) – Pietryčių Azijos tauta. Gyvena Indonezijoje, daugiausia Borneo salos pietinėje dalyje (Pietų Kalimantane). Už Borneo ribų gausiausiai gyvena Šiaurės Sumatroje ir Riau. Kalba malajų-polineziečių kalbų šeimos bandžarų kalba.
Kultūra
Tikinčiųjų dauguma – musulmonai sunitai. Verčiasi žemdirbyste (augina ryžius, kaučiukmedžius, vaismedžius), žvejyba (krabai, krevetės), gyvulininkyste (buivolai, antys, vištos). Didelė dalis dirba miškų kirtimo ir medienos apdirbimo įmonėse, aukso ir deimantų kasyklose. Tradiciniai amatai: medžio drožyba, pynimas, valčių gaminimas.
thumb|left|250px|Bandžarų valčių turgus Bandžarmasino apylinkėse
Istorija
Bandžarų tauta susidarė susimaišius vietiniams dajakams bei atvykėliams malajams ir javiečiams. 1526 m. bandžarai sukūrė sultonatą su sostine Bandžarmasine. Jį XIX a. užkariavo olandai. Nuo 1949 m. bandžarų gyvenama teritorija priklauso Indonezijai.
Valaičiai (Ašmena)
Valaičiai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone; Žiupronių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 4,5 km į šiaurės vakarus nuo Žiupronių, pamiškėje. Vieškeliai į Barancus, Klėjų.
Šlaunies ir blauzdos griaučiai
Šlaunies ir blauzdos griaučiai priklauso apatinės galūnės laisvosios dalies griaučiams. Šlaunies griaučiai - šlaunikaulis ir girnelė. Blauzdos griaučiai - blauzdikaulis ir šeivikaulis.
Dukurniškės
Dukurniškės  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone; Žiupronių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs rytiniame Ašmenos GS pakraštyje, šalia Vilniaus–Minsko geležinkelio. Prateka Kernavės upelis.
Ankudai
Ankudai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone; Žiupronių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 8 km į šiaurės rytus nuo Ašmenos, prie kelio iš Ašmenos į Ašmenos GS.
Šlaunies ir blauzdos griaučiai
Šlaunies griaučiai
thumb|right|200px|Šlaunikaulis Šlaunikaulis, femur, yra didžiausias iš ilgųjų kaulų. Jo vidurinė dalis vadinama kūnu, corpus femoris, o jis pereina i artimąjį galą, extremitas proximalis, ir tolimąjį galą- extremitas distalis.
Ankudai
thumb|left|245px|Ankudų akmuo
Nyderlandų vyrų rankinio rinktinė
Nyderlandų vyrų rankinio rinktinė – komanda atstovaujanti Nyderlandus tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Nyderlandų rankinio federacija.
Vaisbūniškiai
Vaisbūniškiai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Bartninkų, netoli Gražupio upelio. Praeina Pašeimenių–Bartninkų vieškelis.
Ankudai
Greta kaimo stūkso mitologinis Ankudų akmuo.
Baičiuliai
Baičiuliai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone; Žiupronių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 2 km į šiaurę nuo Žiupronių, netoli Žiupronių–Ašmenos GS kelio.
Vaiškoniai (Pakruojis)
Vaiškoniai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 6 km nuo Pašvitinio.
Šlaunies ir blauzdos griaučiai
Šlaunies griaučiai
Šlaunikaulio kūnas, corpus femoris, yra truputi į priekį išlinkusio vamzdžio pavidalo. Linkis susijęs su stačia stovėsena ir eigastimi. Vamzdžio spindis vadinamas čiulpų ertme, cavitas medullaris. Kūno paviršiai (priekinis, vidinis ir šoninis) ir du kraštai (vidinis ir šoninis) visai neryškūs, šiek tiek ryškesni tik artėjant prie distalinio krašto. Tik užpakaliniu kraštu driekiasi ryški šiukščioji linija, linea aspera, sudėta iš šoninės lūpos, labium laterale, ir vidinės lūpos, labium mediale. Prie jų tvirtinasi kai kurie šlaunies raumenys. Artėdamos prie proksimalinio galo vidinė lūpa virsta skiauterės linija, linea pectinea, prie kurios prisisega bendravardis raumuo, o išorinė lupa tampa didele sėdmenine šiurkštumą, tuberositas glutea, sėdmenų raumenims tvirtintis. Kartais sėdmeninė šiurkštumą būna tokia ryški, kad net vadinama trečiuoju gūbriu, trochanter tertius. Artėdamos link distalinio galo šiurkščiosios linijos lūpos vėl nutolsta ir apriboja pakinklinį paviršių, facies poplitea. Visai prie distalinio galo lūpos tampa atitinkamai vidine antkrumpline linija, linea supracondylaris medialis, ir šonine antkrumpline linija, linea supracondylaris lateralis.
Inhulecis (Kryvyj Rihas)
Inhulecis  – buvęs miestas pietų Ukrainoje, Dniepropetrovsko srityje, prie Inhulecio upės. Nuo 2002 m. prijungtas prie Kryvyj Riho, nuo kurio centro nutolęs per keletą kilometrų į pietus. Veikia uolienų sodrinimo kombinatas, betono, mielių gamyklos, duonos kepykla.
Istorija
XIX a. apylinkėse pradėtas kasti kvarcinis smėlis, skalūnai, vėliau – geležies rūda. 1922 m. oficialiai įkurta kalnakasių gyvenvietė Inhulecis. 1956 m. suteiktas miesto statusas. 2002 m. prijungtas prie Kryvyj Riho.
Šlaunies ir blauzdos griaučiai
Šlaunies griaučiai
Šlaunikaulio paviršiai ir kraštai
thumb|left|250px|Šlaunikaulio galva Artimasis kaulo galas, extremitas proximalis, baigiasi didele galva, caput femoris, kuri susineria su dubenkaulio gūžduobe. Sąnarinis galvos paviršius yra didelės apimties, jis sudaro du trečdalius rutulio. Žemiau ir atgal sąnarinio galvos paviršiaus vidurio yra įduba – šlaunikaulio galvos duobė – fovea capitis femoris, šlaunikaulio galvos raiščiui prisitvirtinti. Galva sulaibėja i šlaunikaulio kaklą, collum femoris, kurio ašis su išilgine kaulo ašimi sudaro 120-130° kampą, atvirą į vidų. Kaklo ašis nėra toje pačioje plokštumoje kaip kūno ašis: kildamas link galvos ir medialiai, kaklas tolydžio atsigręžia į priekį apie 15° kampu. Tai vadinamoji šlaunikaulio kaklo torsija. Kakle, ypač jo priekiniame paviršiuje, yra angų kraujagyslėms. Kaklo pamate kyšo du gūbriai. Į šoną ir į viršų atsigręžęs didysis gūbrys, trochanter major, lengvai apčiuopiamas dubens šonuose. stovint toje vietoje dubens paviršiuje matyti įdubimas. Didžiojo gūbrio vidinėje pusėje yra gūbrio duobė, fossa trochanterica. Mažasis gūbrys, trochanter minor, yra atsigręžęs į vidų ir truputi atgal. Gūbrius iš priekio jungia tarpgūbrinė linija, linea intertrochanterica. Iš užpakalio analogiška jungtis daug ryškesnė, todėl vadinama tarpgūbrinė skiauterė, crista intertrochanterica. Joje šiek tiek virš jos vidurio, kartais iškyla vos įžiūrimas kvadratinis gumburėlis, tuberculum quadratum. Prie visų minėtų šiurkštumų tvirtinasi raumenys. Proksimalinis galas yra sudarytas iš akytosios kaulinės medžiagos, substantia spongiosa. Jos sijos, arba trabekulės, yra išsidėsčiusios visomis galimomis spaudimo kryptimis stovint ar judant, tad sudaro lengvą, bet stiprią konstrukciją. Ypač sudėtinga galvos sijų eiga: sijos statmenai atsiskiria nuo galvos paviršiaus ir eina link kaklo apačios tankiosios medžiagos, substantia compacta, žiedo.
Tolimasis galas, extremitas distalis, baigiasi vidiniu krumpliu, condylus medialis, ir šoniniu krumpliu, condylus lateralis. Vidinis krumplys nutįsta žemiau negu šoninis. Krumplių sąnariniai paviršiai užlinksta atgal, juos perskiria tarpkrumplinė duobė, fossa intercondylaris, kurią nuo pakinlinio paviršiaus,facies poplitea atskiria tarpkrumplinė linija, linea intercondylaris. Krumpliai susineria su blauzdikaulio krumpliais. Iš priekio šlaunikaulio krumplių sąnarinius paviršius junga apverstos U raidės pavidalo girnelinis paviršius, facies patellaris, kuris susineria su pačios girnelės sąnariniu paviršiumi. Į šonus nuo krumplių iškyla atitinkamai vidinis antkrumplis, epicondylus medialis, ir šoninis antkrumplis, epicondylus lateralis, juos nesunku apčiuopti kelio sąnario šonuose. Vidinis antkrumplis šiek tiek ryškesnis, jo viršutinė briauna šiek tiek iškilusi ir vadinama pritraukiamuoju gumburėliu, tuberculum adductorium. Iki jo nusileidžia didžiojo pritraukiamojo raumens prisitvirtinimo linijos pabaiga. Po šoniniu antkrumpliu kartais esti neryški pakinklinė vaga, sulcus popliteus, bendravardžiui raumeniui tvirtintis. Distalinę epifizę taip pat sudaro akytoji kaulinė medžiaga, kurios sijos išsidėsčiusios visomis spaudimo kryptimis.
Imatra (krioklys)
thumb|200px|Imatros krioklys F. Matvejevo paveiksle (1819 m.) Imatra  – krioklys pietryčių Suomijoje, Vuoksos upėje, Imatros mieste. Susidaręs 7 km nuo Vuoksos ištakos iš Saimos ežero, toje vietoje, kur vanduo prasimuša pro Salpauselkės gūbrį. Susideda iš daugelio 23–50 m pločio slenksčių (pakopų); bendras aukštis 18,4 metro. Krioklys tęsiasi per 1,5 km. Vidutinis debitas 475–620 m³/s.
XX a. 3-ajame dešimtmetyje ant krioklio įrengta Imatros hidroelektrinė (galia 155 MW). Dabar Imatros krioklys atsikuria tik tada, kai atveriami hidroelektrinės šliuzai (vasaros pavakarėmis ir per Kalėdas). Šis įvykis pritraukia daug turistų.
Šlaunies ir blauzdos griaučiai
Šlaunies griaučiai
Norint nustatyti, kurios pusės yra šlaunikaulis, jį reikia laikyti taip, kad galva būtų nukeipta į viršų ir į vidų, o šiurkščioji linija - atgal.
Ingridos Kristensen Krantas
Ingridos Kristensen Krantas yra Rytų Antarktidoje; Princesės Elžbietos Žemės dalis tarp 72 ir 81° r. ilg. Jame yra Vestfoldo oazė (plotas 700 km²), kurioje 1957 m. įkurta Deiviso stotis (Australija).
Šlaunies ir blauzdos griaučiai
Šlaunies griaučiai
thumb|230px|right|Girnelė Girnelė, patella, yra didžiausias sezamoidinis kaulas, esantis šlaunies keturgalvio raumens sausgyslėje ir sudarantis iš priekio skydą kelio sąnariui. Kaulas yra suapvalėjusiais kampais apversto trikampio pavidalo. Trikampio viršūnė, vadinama girnelės viršūnėm apex patellae, yra nukrypusi žemyn, o trikampio pamatas, vadinamas girnelės pamatu, basis patellae, nukrypęs aukštyn. Priekinis paviršius, facies anterior, yra išgaubtas ir nelygus, o sąnarinis paviršius, facies articularis, atsisukęs atgal ir susineria su šlaunikaulio girneliniu paviršiumi, facies patellaris. Girnelės sąnariniame paviršiuje yra du laukeliai, kuriais slysta šlaunikaulio krumpliai, lankstant koją per kelio sąnarį. Šoninis laukelis didesnis.
Norint nustatyti, kurios pusės girnelė, reikia ją laikyti taip, kad smaigalys būtų nukreiptas distaliai, sąnarinis paviršius - atgal, o didesnioji jo pusė – į šoną.
Navasėdai
Navasėdai (Навасады) gali reikšti keletą kaimų Baltarusijoje:
Ingridos Kristensen Krantas
Ingridos Christensen Krantą 1930–1931 m. atrado jungtinė Didžiosios Britanijos, Australijos ir Naujosios Zelandijos ekspedicija. Krantą taip 1935 m. pavadino laivo Tórshavn kapitonas Klarijus Mikelsenas. Jis pavadinimą suteikė pagal norvegų Antarktidos tyrinėtoją Ingridą Kristensen, kurios vyras Larsas Kristensenas buvo laivo savininkas.
Navasėdai
Dar žr.
Šlaunies ir blauzdos griaučiai
Blauzdos griaučiai
thumb|200px|Blauzdikaulis ir šeivikaulis Blauzdikaulis, tibia, yra vienas dviejų blauzdos kaulų, guli vidinėje pusėje, yra stambesnis ir funkcijos prasme yra svarbesnis už šone esantį šeivikaulį. Jis įeina į kelio sąnarį ir sudaro didžiąją čiurnos sąnario duobės dalį, tad jam reikia išlaikyti ir didesnį kūno masės slėgį, perduodamą šlaunikaulio.
Bunraku
Tiksliausias terminas, apibūdinantis tradicinį lėlių teatrą Japonijoje, yra ningyō jōruri. Tačiau dėka XIX a. Osakoje Uemuros Bunrakuken atidaryto teatro ši lėlių tearto šaka buvo pavadinta bunraku teatru. Dainavimas ir grojimas šamisen, bendrai vadinamas joruri, o iš japonų kalbos išverstas žodis ningyō reiškia „lėlė“.
Šlaunies ir blauzdos griaučiai
Blauzdos griaučiai
Blauzdikaulio kūnas, corpus tibiae, yra tuščiavidurės tribriaunės prizmes pavidalo, jį ryškūs kraštai suskirsto į tris paviršius, kurie vadinami pagal tai, į kur atsikreipę. Vidinis paviršius, facies medialis, šoninis paviršius, fascies lateralis, ir užpakalinis paviršius, facies posterior. Paviršius skiria priekinis kraštas, margo anterior, vidnis kraštas, margo medialis, ir šoninis taprkaulinis kraštas, facies interosseus, atsikreipęs į šeivikaulį. Proksimaliniame gale priekinis kraštas sudaro ryškų iškilimą, blauzdikaulio šiurkštumą, tuberositas tibiae, galingo keturgalio šlaunies raumens sausgyslei tvirtintis. Užpakaliniu paviršiumi, proksimaline jo atkarpa, iš šono ir viršaus į vidų ir žemyn leidžiasi plekšninio raumens linija, linea musculi solei, bendravardžiui blauzdos raumeniui prisitvirtinti. Šiek tiek žemiau atsiveria maitinamoji anga, foramen nutricium.
Bunraku
Istorija
Pirmą kartą Japonijos rašytiniuose šaltiniuose bunraku minimas XI a. Gatvės lėlių teatrai, galimai kilę iš Centrinės Azijos, vadinami kugutsumawashi, įsikūrė Avadžio saloje, kur ir gimė bunraku idėja. Tuo metu budistų vienuoliai jau buvo žinomi dėl istorinių pasakojimų giedojimo akomponuojant panašiam į liutnią japoniškam instrumentui bivai. Tačiau XVI a. į Japoniją atkeliavo naujas styginis muzikos instrumentas – šamisen, kuris greitai pakeitė iki tol naudotą bivą. Šamisen grojama su brauktuku, vadinamu bači. Giedojimas ir akomponavimas šamisen leido susiformuoti naujam giedojimo stiliui, dabar žinomam kaip joruri. Kugutsumawashi lėlininkų pasirodymai gatvėse ir jōruri giedojimas XVI a. susijungė ir tapo bunraku.
Šlaunies ir blauzdos griaučiai
Blauzdos griaučiai
Artimasis galas, extremitas proximalis, baigiasi vidiniu krumpliu, condylus medialis, ir šoniniu krumpliu, condylus lateralis. Abiejų krumplių sąnarinius laukus, vadinamus blauzdikaulio viršutiniu sąnariniu paviršiumi, facies articularis superior, perskiria tarpkrumplinė pakyla, eminentia intercondylaris. Ją sudaro vidinis tarpkrumplinis gumburėlis, tuberculum intercondylare mediale, ir šoninis tarpkrumplinis gumburėlis, tuberculum intercondylare laterale. Pakyla įsistato į šlaunikaulio tarpkrumplinį Duobį, fossa intercondylaris. Prieš pakylą yra priekinis tarpkrumplinis laukas, area intercondylaris anterior, priekiniam kelio kryžminiam raiščiui tvirtintis. Už pakylos yra užpakalinis tarpkrumplinis laukas, area intercondylaris posterior, užpakaliniam kryžminiam raiščiui tvirtintis. Lateralinio krumplio šone ir šiek tiek atgal, žemiau jo sąnarinio paviršiaus briaunos, matyti kartais nelabai ryškus laukelis – šeivikaulinis sąnarinis paviršius, facies articularis fibularis, į kurį remiasi šeivikaulio galva.
Bunraku
Istorija
Bunraku buvo ypač populiarus XVII a. ir XVIII a. pirmoje pusėje. Jį labiausiai pamėgo prasčiokai, nes bunraku teatro siužetas buvo artimesnis jų gyvenimui negu no teatro dramos. Tačiau greitai bunraku Šekspyru vadinamas dramaturgas Čikamacu Mondzaemon (近松 門左衛門) viską pakeitė parašęs keletą labai garsių pjesių, tarp jų ir „Savižudybės iš meilės Sonedzakyje“. Jis išvystė bunraku nuo valstiečių pramogos formos iki sudėtingo, ritualizuoto spektaklio išsilavinusiai visuomenei. Čikamacu Mondzaemon rašė pjeses apie paprastus žmones ir jų pastangas suderinti socialinius įsipareigojimus ir žmogiškąsias emocijas. Jo darbų dėka, šeimyninės dramos tapo mėgstamiausia bunraku spektaklių tema. Jis taip pat dirbo kartu su žinomu spektaklių giedotoju Takemoto Gidaju (竹本 義太夫, Takemoto Gidayu). Gidaju dėka susiformavo rečituojančio naratoriaus stilius, kuris pasirodymų metu naudojamas iki šiol. Vardą Gidayu sutrumpinus į Tayū, tai tapo teminu apibūdinančiu visus joruri giedotojus. Giedojančių Tayū niekada nebuvo matyti, iki 1705 m., kada Gidayu nusprendė giedoti tiesiai priešais auditoriją, kas tuo metu buvo palaikyta tikra revoliucija ir nusižengimui teatro taisyklėms. Tai buvo pradžia bunraku tapimo vizualizaciniu spektakliu. XVIII a. pirmoje pusėje bunraku tęsė spartų vystymąsi. Lėlės įgavo judančias akis, antakius, akių vokus, burnas ir rankas. Jas judinti dabar reikėjo ne be vieno, bet trijų žmonių, o šamisen muzikantai ir Tayū giedoriai buvo matomi žiūrovų.
Šlaunies ir blauzdos griaučiai
Blauzdos griaučiai
Tolimoju galu, extemitas distalis, baigiasi sulaibėjusio kūno apatinis trečdalis. Vidinėje pusėje šis galas nutįsta į masyvią vidinę kulkšnį, malleolus medialis. Vidinės kulkšnies sąnarinis paviršius, facies articularis malleoli medialis, įeina į čiurnos sąnario duobę. Už kulkšnies matoma vertikali kulkšninė vaga, Šulcus melleolaris, į kurią įsistato užpakalinio blauzdos raumens sausgyslė. Distalinio galo šoninėje pusėje yra šeivikaulinė įlanka, incisura fibularis, susijungti su bendravardžiu kaulu. Tarp šios įlankos ir vidinės kulkšnies sąnarinio paviršiaus driekiasi sąnarinis apatinis paviršus, facies articularis inferior, kuris sudaro didžiąją čiurnos sąnario duobės dalį.
Bunraku
Istorija
Kabuki teatras ir bunraku vystėsi ir konkuravo vienas su kitu. Kabuki aktoriai mėgdžiojo lėlės ir joruri giesmes, tuo tarpu bunraku imitavo kabuki stiliaus pasirodymus. XVIII a. viduryje kabuki teatras pranoko bunraku ir šis pamažu ėmė prarasti populiarumą ir trauką. Po Antrojo pasaulinio karo šis teatras beveik visiškai išnyko. Dabar bunraku išgyvena tik valstybės globos ir keleto naujų bunraku teatro salių atidarymo dėka.
Šlaunies ir blauzdos griaučiai
Blauzdos griaučiai
Norint nustatyti, kurios pusės yra blauzdikaulis, reikia jį orientuoti taip, kad masyvesnis galas, krumpliai, būtų nukrypę į viršų, blauzdikaulio šiurkštumą – į priekį, o vidinė kulkšnis – į vidų.
Bunraku
Lėlininkai
thumb|Lėlininkas su moters lėle Bunraku lėlės yra kitokios nei visos kitos naudojamos lėlių teatre. Kiekvieną lėlę valdyti reikia trijų asmenų. Galvą valdo omo-zukai arba galvos lėlininkas. Lėlininkas valdo galvą kaire ranka laikant lazdą su svirtimis, o dešine ranka valdoma lėlės taip pat dešinė ranka. Hidari-zukai arba kairiosios rankos lėlininkas, naudoja dešinę ranką valdyti lėlės kairę ranką. Ashi-zukai arba kojų lėlininkas, abejomis rankomis valdo lėlės kojas.
Šlaunies ir blauzdos griaučiai
Blauzdos griaučiai
Šeivikaulis, fibula, antrasis blauzdos kaulas, gulintis į šoną ir šiek tiek atgal nuo blauzdikaulio. Tai laibas ilgasis kaulas, turintis kūną, corpus fibulae, artimąjį galą, extremitas proximais, ir tolimąjį galą, extremitas distalis.
Bunraku
Lėlininkai
Jei visi trys lėlininkai nedirba sinchroniškai, lėlės judesiai atrodo nenatūralūs ir lėlė neatrodo atgijusi. Galvos lėlininko kairė ranka, kuri išlaiko visą lėlės svorį, yra kaip lėlės stuburas, kuris suteikia lėlei gyvybę spektaklio metu. Kad netrukdytų kairės rankos lėlininkui, galvos lėlininkas avi specialias klumpes aukštu padu. Didelė lėlė gali siekti iki 150 cm aukščio, o mažesnė gali būti iki 120 m aukščio. Priklausomai nuo lėlės dydžio, klumpių padų aukštis varijuoja nuo 20 cm iki 50 cm.
Šlaunies ir blauzdos griaučiai
Blauzdos griaučiai
Šeivikaulio kūnas, corpus fibulae, yra netaisyklingos tuščiavidurės prizmes pavidalo. Turi vidinį paviršių, facies medialis, šoninį paviršių, facies lateralis, ir užpakalinį paviršių, facies posterior, priekinį kraštą, margo anterior, užpakalinį kraštą, margo posterior, ir tarpkaulinį kraštą, margo interosseus, kuris nukreiptas medaliai.
Bunraku
Lėlininkai
Visi trys lėlę valdantys lėlininkai yra matomi pasirodymo metu. Tai sudaro kliūčių žiūrint spektaklį. Dėl šios priežasties kilo mintis lėlininkus aprengti juodais drabužiais ir uždengti jų veidus – kurogo. Dažnai juoda spalva simbolizuoja nebūtį, todėl bunraku pritaikė tuštumos idėją aprengdami lėlininkus juodai, neigdami jų buvimą ant scenos pasirodymo metu. Tačiau, jei lėlė yra valdoma tikrų meistrų yra sužadinamas smalsumas matyti, kas ją iš tikrųjų valdo. Dėl šios priežasties kilo de-zukai sumanymas – lėlininkai apsirengę juodai, bet neuždengtais veidais.
Šlaunies ir blauzdos griaučiai
Blauzdos griaučiai
Artimasis kraštas, extremitas proximalis, baigiasi šeivikaulio galva, caput fibulae, kuri susmailėja, sudarydama viršūnę, apex capitis fibulae. Galvos vidinėje ir viršutinėje pusėje yra šeivikaulio galvos sąnarinis paviršius, facies articularis captis fibulae, kuris susineria su blauzdikaulio šeivikauliniu sąnariniu paviršiumi. Distaliai galvą juosia šeivikaulio kalas, collum fibulae.
Bunraku
Lėlės
thumb|Vyriškos lyties lėlė su mechaninėmis akimis iš arti. Ši lėlė naudojama Sanbaso pasirodymuose Lėlių aukštis varijuoja nuo 120 cm iki 150 cm, o svoris nuo 3kg iki 10kg. Galvos yra tuščiavidurės ir dažniausiai išskaptuotos iš medžio. Jos yra pritvirtintos prie lazdos, kuria yra valdomas lėlės kūnas. Lazda įmontuojama į lentą, kuri taip pat yra pečių linijos kontūras. Audeklo juostos uždedamos ant pečių linijos lentos priekio bei nugaros ir sujungiamos bambukiniais žiedais. Norint sukurti pečių apvalumus, prie pečių linijos lentos pritvirtinami augalo liufos gabalai. Lėlės rankos ir kojos pritvirtinamos virvelėmis prie pečių linijos lentos, tačiau lėlės vaizduojančios moteris, dažniausiai kojų neturi.Todėl kojų lėlininkas įsikimba į juostas apačioje ir imituoja lėlės kojas ir jų judėjimą.
Kostiumai
Lėlės kostiumas susidaro iš apatinio sluoksnio juban, vidinio kimono kitsuke, švarko haori arba viršutinės kimono dalies uchikake, apykaklės eri ir diržo obi. Kad lėlės drabužiai atrodytų natūraliai, jie lengvai prikamšomi medvilnės. Kostiumo nugaroje yra skylės, kur įkišus rankas lėlininkai gali valdyti lėlę. Kiekvienam pasirodymui kostiumų specialistai iš daugybės raštų ir spalvų išrenka kostiumus ir nusprendžia, kurią lėlę kaip aprengti. Kostiumo komplektas, kurį išrenka specialistai yra siunčiamas lėlininkams. Gavus lėlės kostiumą lėlininkai patys ją aprengia, tai vadinama koshirae. Kadangi kostiumai ant scenos yra valdomi rankomis, jie susitepa, praranda ryškias spalvas ir išsinešioja. Todėl kostiumų meistrams reikia juos atitinkamai prižiūrėti, neretai sutaisyti ar paruošti visai naujus kostiumus lėlėms.
Šlaunies ir blauzdos griaučiai
Blauzdos griaučiai
Tolimasis galas, extremitas distalis, nutįsta į ilgą ir laibą šoninę kulkšnį, malleolus lateralis. Į idų atsigręžęs šoninės kulkšnies sąnarinis paviršius, facies articularis malleoli lateralis, sudaro čiurnos sąnario duobės šoninę pusę. Už šio paviršiaus, atsigręžus atgal, yra šoninės kulkšnies Duobį, fossa malleoli lateralis, į kurią gulasi šeivikaulinių raumenų sausgyslės.
Kad nustatytume, kurios pusės kaulas, jį reikia laikyti taip, kad galva būtų nukreipta į viršų, kulkšnies sąnarinis paviršius – į vidų, o kulkšnies duobė – atgal.
Bunraku
Galvos
Bunraku teatre naudojamų lėlių galvos kashira yra skirstomos į vyriškas ir moteriškas. Vėliau jos klasifikuojamos pagal amžių, socialinį statusą, išskirtinius veikėjo charakterio bruožus. Kiekviena galva turi vardą, kuris suteikiamas pagal veikėjo ypatingas savybės.
Skirtinguose spektakliuose gali būti naudojamos tos pačios lėlių galvos, jei jos atitinka spektaklio veikėjų charakterius. Neretai norint pritaikyti lėlės galvą naujam veikėjui, ji yra perdažoma, kad įgautų reikiamą odos toną arba yra pakeičiamas perukas.
Neretai galvos yra kuriamos konkrečiam veikėjui spektaklyje, o iš jų keletas yra naudojamos vaikų rolėms ir kitoms lėlėms, kurias valdo tik vienas lėlininkas – tsume-ningyo. Bunraku lėlių galvos yra galvų meistro kashira tanto atsakomybė. Jis galvas paruošia ir jei reikia, perdažo prieš kiekvieną pasirodymą. Lėlių galvų meistro darbas taip pat apima ir virvelių ir lėlės akių ir burnos svirčių patikrinimas. Jei meistras randa bent menkiausią trūkumą, gedimas turi būti iškart pašalintas.
Perukai
Bunraku lėlių perukai yra vadinami kazura. Šukuosena yra parenkama iš kelių pagrindinių šukuosenų tipų pagal veikėjo charakterį spektaklyje. Parinkti tinkamą šukuoseną yra perukų meistrų – tokoyama, darbas. Jie kiekvienai rolei kuria tinkamą šukuoseną, remdamiesi pagrindiniais naudojamais stiliais, vadinamą keppatsu. Tokoyama ne tik formuoja lėlių plaukus, bet ir kuria naujus perukus, prie varinių plokštelių pritvirtindami plaukus. Perukams dažniausiai yra naudojami žmogaus plaukai, tačiau kartais norint sukurti puošnesnę šukuoseną, kuriai reikia daugiau plaukų, naudojami jako uodegos plaukai. Baigus peruką, jis atsargiai pritvirtinamas prie lėlės galvos. Kadangi labai lengva sutepti šviežiai dažytus lėlių veidus, kuriant šukuosenas vietoj aliejų naudojamas vanduo arba bičių vaškas bintsuke.
Lėlių daiktai
Kaip ir kiekviename spektaklyje veikėjai sąveikauja su įvairiais objektais. Bunraku teatre naudojamos smulkios dekoracijos, kurios lėlininkų dėka pasirodymo metu yra naudojamos atgijusių lėlių. Tai yra daiktai, kuriuos lėlės „laiko“ rankose ar yra pritvirtinti prie jų kūnų: kardai, nosinaitės, žibintai. Naudojami ir kiti objektai, pvz., laiškai, kurie yra suplėšomi ir išmetami pasirodymo metu. Visos dekoracijos ir nedidelio dydžio, kad naudojant jas kartu su lėlėmis, viskas atrodytų kuo natūraliau. Tuo tarpu vėduoklės yra naudojamos natūralaus dydžio, tačiau jos neatrodo pernelyg gremėzdiškos ar netinkamos pasirodymams. Dekoracijų meistrai prieš kiekvieną pasirodymą paruošia ir naujas dekoracijas. Apgadintos dekoracijos yra sutaisomos, dažniausiai gaminamos naujos. Pasirodymo metu pradedantieji lėlininkai atneša dekoracijas iš persirengimo kambarių ir perduoda lėles valdantiems lėlininkams.
Muzika
thumb|Taju ir šamisen atlikėjai Bunraku spektaklio metu lėlininkai, giedotojai ir muzikantai privalo bendradarbiauti. Tik dirbdami kartu giedotojai taju ir muzikantai sukuria tikrą tradicinę japonišką muziką naudojamą lėlių teatro pasirodymuose. Labai svarbi harmonija tarp giedotojo ir muzikanto, nes tai parodo jų tikrąjį įnašą į pasirodymą. Scenos šone esantis taju fiziškai demonstruoja kiekvieno veikėjo veido išraiškas. Jei reikia pavaizduoti keletą veikėjų vienu metu, taju nenatūraliai pabrėžia veikėjų veido išraiškas, jų emocijas ir balsus. Tai daroma ir norint žiūrovams pabrėžti emocinius pasirodymo aspektus. Bunraku pasirodymo metu naudojama ir pati didžiausia ir žemiausius tonus išgaunanti šamisen. Taip pat naudojamos fleitos, tokios kaip šiakuhačis, koto ir kiti mušamieji instrumentai.
Muzikantų scena (Yuka)
Tai pagalbinė scena, kuri yra išsišovusi į žiūrovų salę dešinėje pusėje. Pagalbinėje scenoje yra įmontuoja judanti platforma, ant kurios sėdi giedotojas ir šamisen grojantis asmuo. Kai jie baigia pasirodymą platforma apsisuka ir artistai yra grąžinami į užkulisius, o jų vietą, jei reikia, užima kiti artistai.
Vaiškūnai (Širvintos)
Vaiškūnai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Žemųjų Viesų.
Bunraku
Pertvaros (Tesuri) ir duobė
Pagrindinė scena yra pertvaromis tesuri suskirstyta į tris dalis. Vidurinė scenos dalis yra vadinama duobe. Ji yra žemiau negu arčiausiai žiūrovų esanti scenos dalis, todėl ten stovi lėlininkai. Kai lėlininkai judina lėlės, jos juda arčiausiai žiūrovų esančia scenos dalimi, todėl atrodo, kad jos iš tiesų eina scena. Pastatai yatai arba pieštinis fonas kakiwari yra pritvirtintas prie toliausiai esančio atitvaro scenos gilumoje.
Mažosios užuolaidos (Komaku) ir paslėpti kambariai (Misuuchi)
Žvelgiant iš žiūrovo perspektyvos, scenos kairė pusė yra vadinama shimote, o dešinė – kamite. Lėlininkai su lėlėmis pasirodo pro nedideles juodas užuolaidas abiejuose scenos galuose. Paslėpti kambariai yra virš mažųjų užuolaidų. Kad publika nematytų, kas yra šiuose kambariuose, juos dengia bambukinės užuolaidos, Žiūrovų dešinėje esančiame paslėptame kambaryje yra jauni giedotojai ir nepatyrę šamisen artistai. Žiūrovų kairėje esančiame paslėptame kambaryje yra mažo orkestro, vadinamo hayashi, nariai, kurie groja fleitomis, mušamaisiais instrumentais, kelia fono garsus, tokius kaip: vėjas, lietus, upelio čiurlenimas.
Vaišlaukis
Vaišlaukis – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Pašilėnų.
Bunraku
Bunraku dabar
thumb|Nacionalinis bunraku teatras Osakoje Iki XIX a. pradžios bunraku užsiimančių trupių buvo keli šimtai. Ne visos jos buvo profesionalios, didelė dalis trupių buvo mėgėjai ar tik trumpai pasimokę bunraku meno. Dauguma rodomų pjesių yra parašytos XVIII a. Dėl šios priežasties, spektaklio metu vartojama kalba gali visiškai skirtis nuo šiuo metu vartojamos japonų kalbos. Pastaraisiais metais stengtasi pakeisti senąją japonų kalbą naująja, bet tai buvo priimta gana prieštaringai. Teigiama, kad vartojant šiuolaikinę japonų kalbą bunraku spektaklyje būtų nusižengiama atskirties, tarp realaus pasaulio ir spektaklio būtinybei ir šis menas prarastų savo savitą žavesį.
Osakos mieste 1984 m. įkurtas Nacionalinis bunraku teatras, kurį palaiko ir Japonijos vyriausybė. Šiame pastate taip pat yra galerija, archyvinių filmų rodymo salė, biblioteka. Nacionalinis bunraku teatras rengia bent penkis pasirodymus per metus. Spektakliai išdėliojami taip, kad po dviejų ar trijų savaičių pasirodymų Osakoje, trupė galėtų atlikti pasirodymą Nacionaliniame teatre Tokijuje. Nacionalinis bunraku teatras neretai rengia pasirodymus ir kituose miestuose bei užsienyje.
2008 m. bunraku įrašytas į UNESCO Reprezentatyvųjį žmonijos nematerialaus kultūros paveldo sąrašą. Po Antrojo pasaulinio karo trupių skaičius nukrito iki mažiau negu 40, dauguma jų pasirodydavo vos keletą kartų per metus, dažnai tiesiog vietinių festivalių metu. Tačiau keletas trupių tęsė aktyvias gastroles po šalį iki šiol.
Imada trupė yra surengusi pasirodymus Prancūzijoje, Taivane, JAV. Trupė, kartu su Kuroda trupe yra įsikūrusios Ijidoje, Nagano prefektūroje. Abi trupės, kurių istorija siekia 1700 m., dažnai rengia pasirodymus, ir aktyviai reiškiasi ruošdami jaunus tradicinio bunraku teatro artistus. Jie plečia jaunų žmonių lėlininkystės žinias apmokymo programų metu vietinėse vidurinėse mokyklose ir mokydami studentus Jungtinių Amerikos Valstijų universitetuose, vasaros akademinių programų metu.
Avadži trupė įsikūrusi Avadži saloje, pietvakariuose nuo Kobės, rengia trumpus ir ilgesnius pasirodymus savo teatre beveik kiekvieną dieną. Trupė yra keliavusi Jungtinėse Amerikos Valstijose, Rusijoje.
1830 m. įkurta Tonda trupė iš Šigos prefektūros gastroliavo Jungtinėse Amerikos Valstijose, penkis kartus Australijoje. Trupė yra aktyvi Japonijos akademinėse programose, skirtose Amerikos universitetų studentams, kurie nori mokytis tradicinio japoniško bunraku teatro meno.
Nemažėjantis susidomėjimas bunraku teatru prisidėjo prie pirmosios japoniško Bunraku teatro trupės įsteigtos Šiaurės Amerikoje. Nuo 2003 m. Bunraku Bay trupė, šiuo metu įsikūrusi Misūrio universitete, Misūryje, vaidino ne tik daugelyje Jungtinių Amerikos Valstijų salių, bet ir Japonijoje. Bunraku Bay trupė taip pat vadino kartu su Imada trupe.
Leilupis
Leilupis  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone; Žiupronių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs ties šiaurės rytiniais Ašmenos pakraščiais, šalia Vilniaus–Minsko plento, prie tvenkinio (Ašmenos upės intako).
Lūstiškės
Lūstiškės  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone; Žiupronių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 4 km į pietus nuo Žiupronių, miškų apsuptyje, Ašmenos upės kairiajame krante. Praeina Žiupronių–Aharodnikų kelias.
Vaišnoriai (Joniškis)
Vaišnoriai – viensėdis Joniškio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Rudiškių.
Portugalijos vyrų rankinio rinktinė
Portugalijos vyrų rankinio rinktinė – komanda atstovaujanti Portugalijai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Portugalijos rankinio federacija.
Navošiškės
Navošiškės  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone; Žiupronių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs šiaurės rytinėse Ašmenos apylinkėse, prie Vilniaus–Minsko plento, tuoj į vakarus nuo Leilupio.
Necukė
miniatiūra|"Tigras ir du jaunikliai" necukė, meistras- Mijasakis Hakuriu II, Kiotas. Pagamintas apie XVIII- XIX a. Necukė (根付)- maža skulptūra (2-15 cm aukščio), kuri palaipsniui susikūrė Japonijoje, per daugiau nei 300 metų. Japonijoje pirmą kartą atsirado XVI a. antroje pusėje- XVII a. pradžioje, Edo laikotarpiu. Necukė plėtros aukso amžius prasidėjo nuo XVIII a. antros pusės ir tęsėsi iki XIX a. pradžios. Tuomet jie pelnė didžiausią palankumą ir tapo labai populiarūs.
Pirmųjų necukė formos buvo labai paprastos ir mažai dekoruotos, paprastai jie priminė sagas. Vėliau necukė pradėjo keistis, tapdavo vis sudėtingesnio dizaino, rafinuoti.
Tradiciniai Japonų apdarai – kimono (着物) ir kosode ( 小袖) – neturėjo kišenių. Moterys savo smulkius asmeninius daiktus dėdavo į rankoves, tačiau vyrai savo  daiktus, pavyzdžiui : tabako maišelius, pinigus ar vaistus dėdavo į sagemono. Įvairių rūšių sagemono kabindavo ant juosmens diržo (帯 obi), kad jis neslystų, buvo pridėtas pakabukas-svarmuo necukė. Visi trys objektai ( necukė, sagemono ir obi) dažnai buvo dekoruojami sudėtingais drožiniais, lakuojami.
Necukė nederėtų maišyti su okimono (置き物)- miniatiūrine, dekoratyvine statulėle. Okimono dažniausiai nesiskiria nuo necukė nei gaminimo būdu, nei tematika ar dydžiu. Skiriasi tik tuo, kad okimono neturi specialios skylutės siūlui praverti. Taigi okimono neturi praktinės vertės kaip necukė ir yra tik namų dekoracija. miniatiūra|necukė paskirtis
Kilmė
Nors manoma, kad necukė- tradicinė japonų skulptūra, bet vis tik jos gimtinė yra ne Tekančios Saulės šalis, o Kinija. Kinijoje gerokai anksčiau, nei Japonijoje, pradėjo nešioti mažus objektus ant diržų, kurie turėjo pavadinimą- Džui dzi ( kin.: 坠子zhuìzi). XIV amžiuje Japonija skolinosi daug papročių iš Kinijos, įskaitant ir drabužių dėvėjimo madas. Tačiau tik Japonijoje XVII amžiuje necukė tapo populiariu ir išpuoselėtu menu, ko neatsitiko Kinijoje. miniatiūra|necukė ir inro. Japonija, XVIII amžius Pakabukai- svarmenys ( necukė tipo) buvo naudoti ir kitose didelėse teritorijose: Japonijoje, Vengrijoje, Sibiro šiaurėje ir Etiopijoje. Faktiškai necukė atsirasdavo ten, kur buvo nešiojami kostiumai be kišenių, bet buvo diržai.
Istorijos laikotarpiai
Necukė istorija paprastai skirstoma į tris laikotarpius: ankstyvasis, vidurio ir pabaigos:
Temos
Visų temų, kuriomis remiantis buvo kuriami necukė neįmanoma išvardinti. Štai keletas jų:
Miniatiūrose galime įžvelgti kaip gyveno tuometiniai žmonės: jų veiklą, hobius. Žmonių veiduose dažnai galima išžiūrėti emocijas: džiaugsmą, liūdesį, baime, nusivylimą, pykti ir meilę.
Meniniu požiūriu necukė- menas, kuris turėjo įtakos tolimesniam Japonijos skulptūrų vystymuisi. „Istorijos, kultūros požiūrių“- necukė siužetai ir tematika tarnauja kaip neišsenkantis šaltinis tiriant tuometinių žmonių manieras, papročius, religingumą ir moralines vertybes, taip pat dėka necukė sužinoma kokie įrankiai buvo naudojami tam tikru metu Japonijoje. Kitaip kalbant atpasakoja Japonijos gyvenimą nuo XVII iki XIX amžiaus.
Populiariausi necukė ir jų reikšmės
Necukė buvo ne tik puošmena ar svarmuo, daugelis žmonių necukė laikė talismanu ir tikėjo jo galiomis.
Gyvūnai
Įsisenėję žaidėjai nešiojo necukė kuris vaizdavo kaukolę arba gyvatę (taip pat buvo vaizduojami kartu), kurie turėdavo prišaukti laimę.
Gaminimo medžiagos
Yra manoma visi necukė yra pagaminti iš dramblio kaulo, tačiau, tai yra netiesa. Necukė meistrai naudojo tokias medžiagas, kokios jiems buvo prieinamos. Daugiausia meistrų iš Edo, Osaka ar Kioto turėjo galimybę dirbti su dramblio kaulais, kitur buvo naudojama gausybė kitų medžiagų:
Dailiai išraižytus medinius necukė nešiojo smulkūs prekybininkai, amatininkai, valstiečiai. Geriausius darbus pagamintus iš dramblio kaulo, tai dažniausiai buvo labai kruopščiai išraižytos figūrėlės, galima buvo pamatyti tik ant turtingojo diržo.
Vaišėtai
Vaišėtai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Pabarės, prie kelio ir Kubankos upelio. Šalia kaimo auga Vaišėtų-Trėbuškių miškas.
Necukė
Neįprastos medžiagos
miniatiūra|Šalmuotasis kalao
Vaišėtai
Istorija
XIX a. pab. šlėktų okolica Lydos apskrityje.
Necukė
Medžiagų simbolika
Daugeliu atvejų, medžiaga ( ne tik tematika) turėjo simbolinę prasmę:
Vaišėtai
Gyventojai
thumb|left|280px|Vaišėtų reginys iš pietryčių
Vaišupis
Vaišupis – viensėdis Alytaus rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Vaisodžių.
Necukė
Gaminimo taisyklės
Paprastai, medis buvo nedažomas, tik kruopščiai poliruojamas. Meistrai siekdavo išryškinti natūralų šios medžiagos grožį, jos tekstūrą ir spalvą. Nesvarbu iš kokios medžiagos buvo gaminami necukė, jie turėjo būti lengvi ir nedidelio dydžio. Necukė turėjo būti lygus, tvirtas, be aštrių kampų ar briaunų. Skylė, per kuria buvo kišamas siūlas neturėjo sugadinti necukė grožio, todėl meistrai turėjo skylę įkomponuoti į skulptūrą. Šias sąlygas turėjo žinoti kiekvienas meistras ir privalėjo jų laikytis. Viska kita priklausė nuo kiekvieno kūrybinio individualumo, tai yra: tema, medžiagos ir t. t.
Klastotės ir prekyba
IX-XX amžiuje necukė pradedami eksportuoti. Tam labai didelę įtaką turėjo vis didėjantis kolekcininkų iš Vakarų vizitai Japonijoje. Dėl išpopuliarėjusio necukė kolekcionavimo, juos pradėjo masiškai padirbinėti. Necukė meistrai ar tikri žinovai gali be vargo atskirti masiškai gaminamus padirbinius, tačiau žmonėms kurie tik pradeda domėtis ar nesidomi visai – įžvelgti klastotę bus labai sudėtinga.
Pigios, štampuotos, bet tikslios kopijos yra parduodamos muziejų parduotuvėse iki 30 dolerių. Apdorotos šiuolaikinės kopijos dažnai vadinamos "Honkongo" necukė (gaminamos iš plastiko) gali būti parduotos už kelis šimtus dolerių. Taip pat yra labai geros XVIII- XIX amžiaus kūrinių šiuolaikinės kopijos, kurios yra gaminamos apgauti nepatyrusius klientus ir yra parduodamos už kelis tūkstančius dolerių. Galiausiai, yra XIX amžiaus pradžios necukė kopijos. Jos buvo gaminamos japonų, kad patenkintų paklausą gaunama iš Europos kolekcininkų. Tai yra geri meno kūriniai, bet vertė tarp šių kopijų ir originalų gali skirtis kelias dešimt kartų. Kolekcinių necukė kainos JAV aukcionuose svyruoja nuo kelių šimtų iki kelių tūkstančių dolerių.
Tai nereiškia, kad nebėra meistrų kurie gamintų necukė, net šiais laikais dar egzistuoja meistrų kurie gamina necukė savo rankomis. Kartais tokių meistrų darbai kainuoja nuo 10,000 iki 100,000 dolerių, kartais ir dar daugiau.
Tikrus ar geros kokybės necukė galima įsigyti iš meno kūrinių prekeivių arba tam tikruose aukcionuose.
Kolekcijos
Vienas iš geriausių necukė kolekcijų galima pamatyti šiuose muziejuose:
LACMA turi nuolatinę ekspoziciją, kurioje galima pamatyti 150 necukių. Kolekcijoje iš viso yra 600 necukių, kurie reguliariai eksponuojami parodoses. Daugelis kitų muziejų, įskaitant ir Metropoliteno muziejų Niujorke, Lurvo muziejų Paryžiuje ir Ermitažą Sankt Peterburge, taip pat turi necukių kolekcijas, tačiau paprastai yra eksponuojami tik keli vienu metu.
Kolekcininkų organizacija
1975 metais buvo įkurta Tarptautinė Necukė Draugija (International necukė Society (INS)). Šiuo metu ši draugija yra didžiausia tarptautinė organizacija tarp necukė kolekcininkų  ir vienijanti juos 31 šalyje. INS bendradarbiauja su daugeliu Amerikos muziejų ir galerijomis, siekiant organizuoti reguliarias Japonijos miniatiūrinių skulptūrų parodas. Du kartus į metus INS organizuoja tarptautines konferencijas, kurios apima paskaitas ir seminarus- praktikas, kurias veda necukė ekspertai arba nevyriausybinės organizacijos. Taip pat ISN leidžia žurnalą „ Tarptautinė Necukė Draugija“ ( “International necukė Society Journal“).
Mikučionys
Mikučionys  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone; Žiupronių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 2 km į vakarus nuo Ašmenos GS, šalia Kernavės upelio ir Vilniaus–Minsko geležinkelio. Praeina Ašmenos–Ašmenos GS kelias.
Vaištarai
Vaištarai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Grumblių.
Rūšių atsiradimas
Rūšių atsiradimas (, pilnas pavadinimas ) – 1859 m. lapkričio 24 d. išleista Čarlzo Darvino knyga, kurioje pristatoma evoliucinė gyvųjų organizmų natūralios atrankos teorija (vėliau pradėta vadinti darvinizmu). Knyga yra laikoma padėjusia pagrindus evoliucinės biologijos mokslo krypčiai. Rūšių atsiradimas po išleidimo sulaukė didelio populiarumo, vien Darvino gyvenimo metais pasirodė šeši leidimai, kurių kiekvieną autorius papildė ir taisė.
Navikai (Ašmena)
Navikai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone; Žiupronių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs pietinėje Ašmenos GS pusėje, šalia Vilniaus–Minsko geležinkelio.
Hidrodinamika
thumb|250px|Vanduo užima 70 % Žemės paviršiaus Hidrodinamika ( 'vanduo' + dynamikos  'jėgos, jėginis') – hidraulikos dalis, nagrinėjanti skysčio tekėjimo dėsningumus.
Rūšių atsiradimas
Leidimai
Knyga Darvino gyvenimo metu buvo išversta į 11 kalbų, o po jo mirties į dar keliasdiašimt kitų.
HD 216770 b
HD 216770 b – egzoplaneta, skriejanti apie K spektrinės klasės žvaigždę HD 216770. Nuo Saulės sistemos nutolusi 123,9 šviesmečio (38 parsekus).
Vaišutkiemis
Vaišutkiemis – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Milkūnų.
HD 216770 b
HD 216770 b yra dujinė milžinė. Planetos masė siekia 0,65 Jupiterio masės (207 kartus masyvesnė už Žemę), o spindulys – apytikriai 1,26 karto didesnis nei Jupiterio. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per 118,5 paros, jos didysis pusašis – 0,46 av, o ekscentricitetas – 0,37. Skirtingai nuo Saulės sistemos dujinių milžinių, šios egzoplanetos orbita yra labai ekscentriška. HD 216770 b pusiausvyros temperatūra – 338 K.
Apie HD 216770 b atradimą pranešta 2003 m. Planeta aptikta La Siljos observatorijoje (Čilė), taikant radialinių greičių metodą. HD 216770 b yra vienintelė HD 216770 sistemoje atrasta planeta.
Navasėdai (Žiupronys)
Navasėdai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone; Žiupronių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 2 km į vakarus nuo Ašmenos GS, šalia Kernavės upelio ir Vilniaus–Minsko geležinkelio. Praeina Ašmenos–Ašmenos GS kelias.
Vaišvydava (Rokai)
Vaišvydava – buvęs kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 9 km į rytus nuo Rokų. Prijungtas prie Kauno kaip Vaišvydava.
Jergeniai
Jergeniai  – aukštuma Rytų Europos lygumos pietryčiuose, Rusijoje (Kalmukija, Rostovo ir Volgogrado sr.). Tęsiasi nuo Volgos (ties Volgogradu) iki Rytų Manyčiaus per 350 km. Aukštis iki 222 m (Šaredo k.). Rytuose stačiais šlaitais leidžiasi į Pakaspijo žemumą. Paviršius smarkiai sudūlėjęs, gausu raguvų. Šiaurėje telkšo Sarpos ežerai.
Šaltiniai
thumb|left|600px|Jergenių kraštovaizdis Kalmukijoje
Vaišvydžiai
Vaišvydžiai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 6 km nuo Klovainių, prie Ežerėlės upės.
Jekaterina Katnikova
Biografija
2015 m. Katnikova tapo pasaulio jaunimo iki 23 m. amžiaus čempione. 2020 m. pasaulio rogučių sporto čempionate Katnikova pelnė auksą vienetų ir sprinto rungtyse.
HD 169830 c
HD 169830 c – egzoplaneta, skriejanti apie F spektrinės klasės žvaigždę HD 169830. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 119,4 šviesmečio.