cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alice Cooper
XXI a. 1-as dešimtmetis
2008 m. Alice dalyvavo grupės „Avantasia“ albumo „The Scarecrow“ įrašuose, o liepos mėnesį, po kelių atidėliojimų, pats išleido studijinį albumą Along Came A Spider. Jis pasiekė 53-ią vietą JAV ir 31-ą Didžiojoje Britanijoje, tapdamas sėkmingiausiu įrašu nuo Hey Stoopid. Albumas sulaukė teigiamų atsiliepimų, nors Rolling Stone pasigedo Bobo Ezrino propoguojamų muzikos vertybių.
Nepaisant jau garbaus Alice Cooper amžiaus, paskutinis dešimtmetis praėjo šiam aktyviai koncertuojant ir leidžiant albumus, be to, atlikėjas sulaukė įvairių apdovanojimų ir įvertinimų: 2007 m. jis pelnė ’’’Rock Immortal’’’ titulą „Scream Awards“ apdovanojimuose; 2003 m. įamžintas Holivudo Žvaigždžių gatvėje, o 2004 m. gegužę jam suteiktas „Grand Canyon“ universiteto Garbės daktaro vardas. 2006 m. jam buvo įteiktas miesto Alice, Šiaurės Dakota, simbolinis raktas, o gerbėjai du kartus mėgino įtraukti jį į Rokenrolo šlovės muziejų
XXI a. 2-as dešimtmetis
2010 metais Alice Cooper, kaip grupė, buvo priimtas į Rokenrolo šlovės muziejų. Ceremonijos metu originalios sudėties grupė atliko "I'm Eighteen" ir "School's Out". 2010 metais Alice Cooper dalyvavo Rob Zombie koncertiniame ture "Gruesome Twosome" bei pasirodė televizijos šou "American Idol".
2012 metų vasarą Alice Cooper dalyvavo Iron Maiden koncertiniame ture "Maiden England World Tour".
Įtaka
200px|thumb|right
Alice Cooper yra prisipažinęs, kad jo mėgstamiausia grupė yra „The Yardbirds“, o didžiausią įtaką jo kūrybai turėjo britų grupės The Beatles, The Who bei The Rolling Stones. Savo laidoje „Nights with Alice Cooper“, kalbėdamas su Ozzy Osbourne, jis išreiškė mintį, kad daugelio šiuolaikinių roko muzikos kūrėjų bėda ta, kad jie “pamiršo klausytis The Beatles”. 2007 m. BBC radijo programoje Cooperis įvardino samo mėgstamiausias dainas: The Rolling Stones „19th Nervous Breakdown“ (1966), „The Vapors“ „Turning Japanese“ (1980), „The Kanck” „My Sharona“ (1979, „Midnight Oil“ „Beds Are Burning“ (1987, The Who „My Generation“ (1965, Guns N' Roses „Welcome To The Jungle“ (1987), David Bowie „Rebel Rebel“ (1974), „The Yardbirds“ „Over Under Sideways Down“ (1966), „Jet“ „Are You Gonna Be My Girl“ (2003) ir The Beatles „A Hard Day’s Night“ (1964).
The Sex Pistols narys Johnas Lydon’as Alice Cooper albumą Killer yra pavadinęs geriausiu visų laikų roko albumu.
1986 m. Alice Cooper koncertus JAV pradėdavo grupė Megadeth. Pamatęs grupės narių priklausomybę nuo narkotikų bei alkoholio, Cooperis asmeniškai iniciavo jiems pagalbą atsikratant šių problemų, o Megadeth lyderis Dave Mustaine nuo to laiko Alice vadina „krikštatėviu“. Aštuntajame dešimtmetyje pats kovojęs su alkoholizmu, Cooperis ir toliau padeda muzikantams kovoti su įvairiomis priklausomybėmis, nuo kurių ir pats kentėjo.
1999 m. „Cleopatra Records“ išleido albumą “Humanary Stew: A Tribute to Alice Cooper”, kurio įrašui buvo surinkti žymiausi roko muzikos atlikėjai: Dave Mustaine, Roger Daltrey, Ronnie James Dio, Slash, Bruce Dickinson, and Steve Jones.
Asmeninis gyvenimas
200px|thumb|right
Savo muzikinės karjeros pradžioje Alice Cooperis kurį laiką susitikinėjo su Christine Frka, grupės GTOs nare, žinoma pseudonimu Miss Christine, kuri 1972-aisiais mirė perdozavusi narkotikų. . Vėliau jis kelerius metus gyveno su Cindy Lang. Pora išsiskyrė 1975-ais, o Lang padavė Alice į teismą dėl išlaikymo.
Staškinės ežeras
left|120px
Staškinės ežeras – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, apie 6,5 km į šiaurės vakarus nuo Svirkų. Ežero ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 1,1 km, plotis – iki 0,29 km. Altitudė 162,1 m. Kranto linija vingiuota, iš vakarų yra įsiterpęs dvišakis pusiasalis. Krantai daugiausia aukšti, vietomis apaugę medžiais ir krūmais. Pakrantėse plyti dirbami laukai, pievos, auga miškeliai, iš šiaurės vakarų prieina Dvarykščių miškas. Šiaurės vakaruose išteka upelis link čia pat telkšančio Kančiogino ežero (Birvėtos upės baseinas).
Rytinėje ežero pakrantėje įsikūręs Staškinės kaimas, šiaurinėje – Dvarykščių kaimas. Pietrytinėje pakrantėje įrengta 14 m aukščio Staškinės ežero regykla.
Alice Cooper
Asmeninis gyvenimas
2005 m., duodamas interviu Australijos televizijai, Alice pasakė: “Aš žiūriu į Micką Jaggerį, kuris jau 18-a mėnesių yra gastrolėse ir kuris šešeriais metais už mane vyresnis. Vadinasi, kai jis baigs savo karjerą, aš dar turėsiu šešerius metus. Neketinu jam leisti nugalėti šiose ilgaamžiškumo lenktynėse”.
Vidas Dančenka
Vidas Dančenka (g. 1973 m. rugpjūčio 2 d.) – Lietuvos futbolo žaidėjas.
Alice Cooper
Asmeninis gyvenimas
Nepaisant savo dažnai šokiruojančio įvaizdžio ir muzikos, Alice Cooper laiko save kataliku: “Gerti alų yra lengva. Nusiaubti viešbučio kambarį yra lengva. Bet būti krikščionimi išties sunku! " „Lengviau sutelkti dėmesį į Alice Cooper, negu į Kristų. Aš esu roko dainininkas ir nieko daugiau. Aš ne filosofas. Ir aš nedaug išmanau apie krikščionybę“. „Taigi, neklauskit manęs atsakymų“.
Alice taip pat yra aistringas golfo žaidėjas, prisipažinęs, kad šis žaidimas jam daug padėjo atsikratant priklausomybės nuo alkoholio ir kad vieną priklausomybę pakeitė kita. Net 2007 metais pasirodžiusi biografinė knyga vadinosi „Alice Cooper, Golf Monster“, be to, kartu su Gary McCordu yra parašęs knygą „Golf for Dummies“. Nuo 1997 m. jis organizuoja nuolatinius golfo turnyrus „Alice Cooper Celebrity AM Golf Tournament“, iš kurių gaunamos visos pajamos skiriamos labdarai.
Diskografija
Pilnas sąrašas Alice Cooper diskografija.
Vidas Dančenka
Karjera
Lietuvos rinktinei atstovavo ketveriose rungtynėse, per kurias įmušė vieną įvartį (2000 m. balandžio 26 d. rungtynėse su Latvijos ekipa).
Jonas Tvorovskis
Jonas Tvorovskis (apie 1474–1547) – Karūnos lauko etmonas (1509–1520), Haličo pastalininkas, Karūnos lauko etmonas (nuo 1509 m.), Kameneco kaštelionas (1519), Trembovleco seniūnas, Podolės vaivada (1543–1547).
Biografija
1509 m. Haličo pastalininkas Jonas Tvorovskis buvo paskirtas Karūnos lauko etmonu. Dalyvavo daugelyje mūšių su Krymo-totorių būriais.
1519 m. gavo Kameneco kašteliono pareigybę.
1543 m. Jonas Tvorovskis buvo paskirtas Podolės vaivada.
Šeima
Bovo vedęa, galimai, du kartus: pirmą kartą – Gozdzką (vardas nežinomas), antrą – Kateriną Bučacką, Haličo kašteliono (1472), Podolės vaivados ir generalinio seniūno (1485–1499), Rusios vaivados (1499–1501), Chelmo ir Grubešovo seniūno Jokūbo Bučackio (*1430/1438 – †1501) dukterį. Vaikai: Andrius Bučackis-Tvorovskis (m. iki 1569) ir Jonas Bučackis-Tvorovskis (m. iki 1557). Galimai, jo sūnus buvo Mikalojus Bučackis-Tvorovskis – Podolės pakamaris, Baro seniūnas, kalvinistas.
Mirė ir buvo palaidotas Bučačo bažnyčioje 1547 metais.
Rytų Sibiro jūra
thumb|255px|right|Rytų Sibiro jūra žemėlapyje thumb|205px|right|Laptevų ir Rytų Sibiro jūrų vaizdas iš kosmoso
Rytų Sibiro jūra  – Arkties vandenynui priklausanti jūra šiaurinėje Azijos dalyje. Vakaruose jos riba yra Naujojo Sibiro salos, o rytuose – Vrangelio sala. Vakaruose ribojasi su Laptevų jūra, o rytuose su Čiukčių jūra. Su Laptevų jūra jungiasi Dmitrijaus Laptevo, Eterikano ir Sanikovo sąsiauriais, su Čiukčių jūra – De Longo sąsiauriu. Plotas – 913 000 km². Gylis siekia 915 m.
Didžiausios įlankos: Čaūno užutėkis, Kolymos įlanka, Omulio užutėkis. Didžiausios salos: Naujojo Sibiro, Lokių, Ajonas.
Į jūrą įteka Indigirka, Kolyma, Alazėja. Jos sudaro dideles deltas. Jūros dugnas sąlyginai plokščias.
Vandens temperatūra vasarą 4–8 °C (šalia upių žiočių), 0–1 °C (atviroje jūroje), žiemą nuo -1,2 °C iki -1,8 °C. Druskingumas nuo 5 ‰ prie upių žiočių iki 20 ‰, o vakaruose iki 30 ‰. Didžiąją metų dalį Rytų Sibiro jūrą dengia ledas, vasarą pratirpsta tik pietinė dalis. Potvynis vyksta kas pusė paros (aukštis iki 0,1 m).
Jūroje gaudomi jūrų vėpliai, ruoniai, žuvys (muksunas, navaga, alpinis šalvis ir kt.).
Pagrindinis uostas – Pevekas.
Daugų valsčius
Daugų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietų Lietuvos teritorijoje. Centras – Daugai.
Istorija
Minimas nuo 1422 m., vėliau atkurtas po I pasaulinio karo.
Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Daugų rajonui (8 apylinkės).
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 5 748 žmonės:
1980 m. Dakaro ralis
'''1980 m. Dakaro ralis''' buvo antrasis Dakaro ralis, kuris vyko sausio 1-sausio 23 dienomis. Šis Dakaro ralis vyko nuo Paryžiaus iki Dakaro. Šiais metais ralyje debiutavo tokios komandos kaip Yamaha, Volkswagen, Lada ir BMW, taip pat buvo įkurta sunkvežimių kategorija.
Iš viso ralyje dalyvavo 216 lenktynininkų. Motociklų klasėje laimėjo Cyril Neveu su Yamaha, automobilių – Kotulinsky ir Patrick Zaniroli su Volkswagen, sunkvežimių – Ataquat iš Alžyro ekipažas (Sonacome sunkvežimis).
KK145
KK145 – krašto kelias, jungiantis Aristavą ir Ukmergę. Kelio ilgis – 47,07 kilometro.
Maršrutas
Kelias prasideda ties Aristava, atsišakodamas nuo tarptautinio greitkelio. Eina rytų kryptimi per Kėdainių, Jonavos ir Ukmergės rajonus.
Prie kelio yra šios didesnės gyvenvietės: Žemieji Kapliai, Šėta, Pasraučiai, Bukonys, Lokėnai, Viliukai, Jakutiškiai, Deltuva.
KK145 kerta Sulevos, Šumeros, Obels, Lankesos, Armonos upes. Ukmergėje įsijungia į Kauno gatvę.
Ukmergės rajone kelias patekęs į Aukštaičių aukštumos pakraštį tampa vingiuotas. Didelė kelio atkarpa 2005-2006 m. renovuota. Ties įvažiavimu į Ukmergę įrengtas žiedas. miniatiūra|240px|left|Ties Aristava
Vabalninko Balio Sruogos gimnazija
Biržų rajono Vabalninko Balio Sruogos gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vabalninke (Biržų raj.), K. Šakenio g. 12, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 290547170. Steigėjas Biržų rajono savivaldybės taryba.
Filialas: Biržų rajono Vabalninko Balio Sruogos gimnazijos Meilūnų pradinio ugdymo skyrius.
Istorija
1639 m. prie parapijos įsteigta pirmoji mokykla. XVIII a. Vabalninko apylinkėse buvo 20 smuklių ir tik viena pradžios mokykla. 1782 m. mokykla taip aprašyta:
XIX a. Vabalninko pradžios mokykla įsikūrė Biržų (dab. Balio Sruogos) gatvėje. 1927 m. paskelbtas privalomas mokslas vaikams iki 14 metų. 1936 m. Vabalninke pastatyta nauja mūrinė mokykla. Ją statė apylinkės gyventojų lėšomis, mokyklos statyba rūpinosi vabalninkietis Švietimo ministras Konstantinas Šakenis. Mokykla pradėjo veikti 1936 m. rugsėjo 1 d. 1937 m. liepos 4 d. atidaryta Vabalninko šešių klasių pradžios mokykla, pavadinta K. Šakenio vardu.
1940 m. Lietuvą okupavus Raudonajai armijai pasikeitė mokyklos mokymo ir auklėjimo turinys. 1941 m. vokiečių okupacijos metu, Vabalninko pradžios mokykloje atidaryti jau 7 skyriai. Po Antrojo pasaulinio karo mokykla tapo progimnazija, 1946 m. Vabalninko gimnazija, kuri po Balio Sruogos mirties 1947 m. pavadinta jo vardu. 1949/1950 m. m. mokykla išleido pirmąją abiturientų laidą. 1959 m. įvestas privalomas septynmetis mokymas. Kuriami pirmieji fizikos, chemijos, biologijos kabinetai. 1972 m. spalio 2 d. atidarytas naujas mokyklos pastatas. 1974 m. mokykloje įvesta kabinetinė sistema. Mokytojui J. Latvėnui vadovaujant įsteigtas B. Sruogos memorialinis kambarys-muziejus. Nuo 1990 m. mokykloje vėl dėstoma tikyba ir etika. 1994 m. įrengta kompiuterių klasė. Nuo 1995 m. mokykloje vedama savarankiška buhalterinė apskaita.
Nuo 2014 m. liepos mėn. mokykla tapo gimnazija. miniatiūra|250px|right|Pirmoji mokykla
Perudžinas
right|thumb|180px| Perudžino autoportretas (1497 - 1500, Collegio del Cambio, [[Perudža)]] Pjetras Perudžinas arba tiesiog Perudžinas (it. Pietro Perugino, tikr. Pietro di Cristoforo Vannucci, apie 1450–1523 m.) – italų renesanso dailininkas iš Umbrijos.
Pjetras Perudžinas pagarsėjo kaip Rafaelio mokytojas. Tarp žinomiausių jo darbų – freska „Raktų įteikimas“ Siksto koplyčioje (1482). Tarp kitų darbų išsiskiria freskos Collegio del Cambio gildijoje Perudžoje (1497-1500).
Perudžinas taip pat nutapė daugybę religinės tematikos paveikslų, kurių estetika artima Brandžiajam renesansui ir kurios bruožus perėmė Rafaelis. Pvz., žymesnis tokio pobūdžio darbas „Mergelės Marijos pasirodymas prieš Šv. Bernarą“ (1489, Senoji pinakoteka Miunchene).
Biografija
Pjetras Vanučis gimė apie 1450 m. Čita dela Pjevės (Città della Pieve) miestelyje netoli Perudžos, nuo kurios vėliau gavo savo pravardę – Perudžinas. Spėjama, kad pirmieji mokytojai buvo Bartolomeo Caporali ir Fiorenzo di Lorenzo Perudžoje. Gali būti, kad Perudžinas dirbo Pjero dela Frančeskos pagalbininku kartu su Luka Sinjoreliu Arece. Apie 1467–68 m. Perudžinas jau buvo Florencijoje. Dar po metų dokumentuotas gimtajame miestelyje tėvo Kristoforo laidotuvėse. Apie 1470 m. Pjetras pradėjo mokytis Andrėjos del Verokjo dirbtuvėse Florencijoje, kur dirbo daugelis būsimų reikšmingų Florencijos dailininkų, tarp jų – Sandras Botičelis, Leonardas da Vinčis, Lorencas di Kredis ir kt. thumb|left|340px| „Raktų įteikimas“ („Kristus įteikia raktus Šv. Petrui“, apie [[1482, Siksto koplyčia, Vatikanas)]]
Apie 1472 m. Perudžinas, jau kaip savarankiškas dailininkas, įstojo į Florencijos dailininkų Šv. Luko gildiją. Manoma, kad tuo metu ir pradėjo savarankiško kūrėjo karjerą. Pasak Dž. Vazario, Perudžinas greitai pasiekė pripažinimo, jo darbus buvo pradėta vežti į užsienį. 1473 m. dailininkas dirbo Sienos Bernardinų bažnyčioje. Vienas reikšmingiausių Perudžino ankstyvosios kūrybos darbų – 1476 m. atliktas „Išminčių pagarbinimas“ Perudžos Servitų bažnyčiai. Apie 1480 m. Perudžinas, kartu su kitais garsiais Italijos dailininkais, buvo pakviestas popiežiaus Siksto IV atlikti darbų Siksto koplyčioje. Su Pinturikjo pagalba Pjetras nutapė 6 freskas, tačiau 3 iš jų vėliau buvo sunaikintos atlaisvinant vietą Mikelandželo freskai „Paskutinis teismas“. Freskoje „Raktų įteikimas“, kurią, manoma, nutapė pats vienas, Perudžinas pasiekė formos aiškumo ir figūrų grakštumo, būdingų vėlesniems Rafaelio darbams.
1486 m. Perudžinas grįžo į Florenciją, kur buvo teisiamas už gatvės muštynes. Kitas dešimtmetis Perudžinui buvo pats sėkmingiausias. Nors dažnai kaltintas kaip sentimentalių ir nuosaikių paveikslų kūrėjas, Pjetras sukūrė keliolika išsiskiriančių emocionalių paveikslų: „Mergelės Marijos pasirodymas prieš Šv. Bernarą“ (1489), „Pieta“ (apie 1493), „Kristaus apraudojimas“ (1495) ir geriausią savo portretą „Francesco delle Opere“ (1494). Tuo metu Perudžinas greičiausiai turėjo dvi dirbtuves: Florencijoje ir Perudžoje. Dailininkas buvo užverstas užsakymais, todėl jo kūrybos meninis lygis pradėjo smukti, nes didelę darbo dalį atlikdavo mokiniai, o pačiam dailininkui ėmė trūkti kompozicinių idėjų. 1496–1500 m. laikotarpiu buvo atliktas monumentaliausias Perudžino darbas – freskos Collegio del Cambio prekybininkų gildijos pastate Perudžoje. Kai kurie tyrinėtojai mano, kad prie šių freskų pridėjo ir Rafaelis, maždaug tuo metu tapęs Perudžino mokiniu.
thumb|280px| „Mergelės Marijos pasirodymas prieš Šv. Bernarą“ (apie [[1488–89, Senoji pinakoteka Miunchene)|alt=]]
1500 m. Sienos bankininkas Agostinas Kjidžis paskelbė Perudžiną geriausiu dailininku Italijoje, tačiau jau iškart po to jo autoritetas smuko kartu su talentu. Pasikartojantys motyvai ir tam tikras jo darbų sentimentalumas tapo pernelyg akivaizdūs ir atgyvenę, lyginant su Leonardo da Vinčio talentu, kuris tuo metu sužavėjo Florenciją. Apie 1502 m. Izabelė d’Estė užsakė paveikslą savo San Giorgio piliai Mantujoje. Po įvairių susirašinėjimų Perudžinas baigė „Meilės kovą su tyrumu“ (dabar Luvre), kuriuo Izabelė liko nelabai patenkinta. Mikelandželas atvirai Perudžiną pavadino netikusiu menininku, dėl ko pastarasis kreipėsi į teismą dėl įžeidimo, bet be didelių rezultatų. Iki 1504 m. Perudžinas atliko altoriaus poliptiką Certosa di Pavia vienuolyne, tikriausiai paskutinį įkvėptą savo darbą (fragmentai išsklaidyti po pasaulį). Apie 1504 m. Perudžinas gavo užsakymą Santissima Annunziata bažnyčiai Florencijoje – pabaigti didžiojo altoriaus tapybą, kurią buvo pradėjes Filipinas Lipis, tačiau nebaigė dėl mirties. Šis jo darbas, nepaisant didelio užmojo, susilaukė negailestingos kritikos ir pašaipos iš kitų dailininkų ir publikos – esą dailininkas taip ilgai atidėliojo altoriaus atidarymą tam, kad nuslėptų kaip mažai ties juo dirbo. Į tai Perudžinas atsakęs, kad ankstesni jo darbai buvo neblogesni, tačiau jais buvo žavimasi, o kad dabar tokiais pat darbais nesižavima, tai jis čia nieko negali padaryti.
Po nesėkmės Florencijoje Perudžinas grįžo į Perudžą darbui ties poliptiku San Agostino (Šv. Augustino) bažnyčioje. Apie 1507–08 m. dirbo Vatikane popiežiaus Julijaus II kvietimu. Tačiau tai buvo paskutinis reikšmingas Perudžino užsakymas, kurio jam taip ir nepavyko įgyvendinti, nes visus darbus popiežius perleido jo buvusiam mokiniui Rafaeliui. Grįžęs į Perudžą, Romos popiežiams ir Florencijos didikams dirbęs dailininkas nestokojo užsakymų provincijoje. Svarbiausiu jo darbu tapo San Agostino poliptikas, ties kuriuo Perudžinas užtruko bendrai paėmus apie 20 metų. Gyvenimo pabaigoje dailininkas buvo užgyvenęs nemažai turto, įsigijęs namų Florencijoje. Po Rafaelio mirties Perudžinas užbaiginėjo šio nebaigtus darbus Perudžoje. Pjetras Perudžinas mirė nuo maro Fontinjano miestelyje, kuriame dirbo paskutinius gyvenimo metus. Palaidotas bendrame maro aukų kape.
Kūryba
Perudžinas pradėjo savo kūrybinį kelią kaip ankstyvojo renesanso dailininkas, tačiau brandžiausi jo darbai (1488–1504 m. laikotarpiu) priskiriami aukštojo renesanso estetikai. Perudžinas nelabai mėgo freskų techniką ir teikė pirmenybę aliejiniams paveikslams. Manoma, kad jis buvo gerai susipažinęs su Nyderlandų meistrų darbais, ypač Memlingo, kurio įtaka jaučiama. Didelė užsakymų gausa privertė Perudžiną prastinti savo kompozicijas ir patikėti daug darbų savo mokiniams, kas galų gale ir privedė prie dailininko talento smukimo gyvenimo pabaigoje. Perudžinas neabejotinai padarė didžiulę įtaką savo mokiniui Rafaeliui. Dž. Vazaris tikina, kad jo ir Rafaelio darbų nebuvo galima atskirti, tiek buvo įgudęs mokinys pamėgdžioti mokytoją. Tiesa, Dž. Vazaris Perudžino talento smukimą aiškino jo goduliu, esą dailininkas buvo užsiėmęs tiek daug užsakymų, kad rūpinosi greitesnių jų atlikimu, o ne kokybe. Daug Perudžino darbų savo laiku buvo priskiriami Rafaeliui, o ankstyvieji Rafaelio darbai dažnai beveik tiesiogiai seka Perudžino geriausių darbų kompozicijomis.
Kryžiaus žygiai
thumb|Kryžiuočiai Kryžiaus žygiai – Vakarų Europos riterių karinės kampanijos, vykdytos XI–XVI a. Kryžiaus žygius skelbė arba laimino popiežius, jų tikslas buvo krikščionių ekspansija į kitatikių ir pagonių kraštus. Pirminiai deklaruojami kryžiaus žygių tikslai buvo pagalba Rytų krikščionims kovoje su musulmonais, Šventosios žemės išvadavimas. Nors pagrindiniai žygių veikėjai buvo popiežius, karaliai ir kiti feodalai, bet jie turėjo daug įtakos ir paprastiems valstiečiams, pirkliams, amatininkams. Kryžiaus žygių laikotarpis – svarbus tiek Europos (įskaitant ir Lietuvos), tiek Artimųjų Rytų istorijoje. Šventieji karai nulėmė ir kai kurių tautų religinį požiūrį. Tuo laikotarpiu Prancūzija, Italija, Vokietija tapo dominuojančiomis Europos valstybėmis, o kai kurios valstybės buvo palaužtos (Bizantija ir kt.).
Kryžiaus žygių priežastys
Kryžiaus žygių priežastys dalinai susijusios su tuometine politine padėtimi Europoje ir Artimuosiuose Rytuose. Tuo laikotarpiu kadaise galingas Bagdado kalifatas pergyveno ne per geriausius laikus. Be to Bizantijos imperiją taip pat siaubė priešai: slavai, vikingai, o labiausiai – turkai seldžiukai, kurie buvo užgrobę nemažą dalį Mažosios Azijos pusiasalio. Tuometinis Bizantijos imperatorius Aleksijus I Komninas net kelis kartus kreipėsi į popiežių ir Vokietijos imperatorių, kad šie padėtų Bizantijai apsiginti nuo turkų. Taigi, europiečiams susidarė puiki galimybė keliauti į Palestiną, nes tiek Bizantija, tiek arabai nekėlė didelio pavojaus. Be to ir turkų kunigaikštysčių galia pradėjo sekti.
Svarbi kryžiaus žygių priežastis buvo ir tuometiniai socialiniai santykiai. Tuo metu Vakarų Europoje jau trūko žemių, o riterių šeimose žemės (feodai) tekdavo tik vyriausiajam sūnui, o jaunesniesiems šventieji karai buvo lyg išsigelbėjimas. Jie troško ne tik žemių, bet ir gausių turtų, kurių buvo gausu arabų kraštuose. Stambiesiems feodalams – baronams ir kunigaikščiams buvo naudinga nukreipti riterių dėmesį į kryžiaus žygius, kad išvengtų nepalankios situacijos tarpusavio klasėse.
Be abejo, viena svarbiausių priežasčių buvo religija. Krikščionys siekė išvaduoti „šventajį“ miestą Jeruzalę, bei Kristaus karstą, kuriuos buvo užėmę turkai seldžiukai ir nužudydavo visus krikščionis, bandžiusius pasiekti Jeruzalę. Tuo metu ne tik varguomenė, bet ir feodalai piktinosi, kad „šventąjį“ miestą valdo musulmonai. Italų pirkliams šie žygiai taip pat davė naudą: jie gabendavo, maitindavo, rengdavo kryžiuočius. XI a. popiežius įgijo didžiausią valdžią. Jam pakluso visi Vakarų Europos karaliai ir imperatoriai. Popiežius norėjo, kad į jo valdžią pakliūtų ir Artimųjų Rytų žemės, o jų gyventojai mokėtų mokesčius Bažnyčiai. Dėl šių priežasčių popiežius Urbonas II 1095 m. sušaukė katalikų Bažnyčios susirinkimą ir pašaukė tikinčiuosius išvaduoti „šventąją“ žemę – Palestiną. Popiežius prižadėjo, kad visiems keliaujantiems į Artimuosius Rytus, Dievas atleisiąs nuodėmes, o jie Rytuose rasią daug turtų. Šie popiežiaus žodžiai lėmė, kad 1096 m. apie 40 000 valstiečių iš Prancūzijos ir Vokietijos, vadovaujami vienuolio Petro Amjeniečio ir riterio Valterio Beturčio, patraukė vaduoti Palestinos. Valstiečiai buvo prastai organizuoti, mažai ginkluoti, tarpusavyje kildavo daug nesutarimų. Daug valstiečių žuvo bekeliaujant. Galų gale pasiekę Konstantinopolį, Bizantijos imperatoriaus pavedimu, buvo perkelti į Mažosios Azijos pusiasalį, bet ten žygeiviai, susitikę su turkais, buvo išžudyti.
Kryžiaus žygiai prieš musulmonus
Pirmieji kryžiaus žygiai buvo skelbiami kaip nukreipti prieš Artimųjų Rytų ir Šiaurės Afrikos musulmonų valstybes. Svarbiausi iš jų yra numeruojami („pirmasis“, „antrasis“ ir t. t.), nors faktiškai jų buvo daugiau.
Pirmasis kryžiaus žygis (1096–1099 m.)
thumb|left|250px|Kryžiuočių pilis Sirijoje Pirmasis riterių kryžiaus žygis prasidėjo 1096 m. Jame dalyvavo daugiausia italų, prancūzų bei vokiečių riterių. Žygiui vadovavo Gotfrydas Bulonietis. Šiaurės prancūzų karvedys buvo grafas Robertas, pietų prancūzų – grafas Raimundas, o italų – hercogas Boemundas.
Kryžiuočiai keliavo taip pat link Konstantinopolio, bet skirtingais keliais. Prie Konstantinopolio jie susirinko tik 1097 m. Daugelis feodalų nenorėjo duoti priesaikos Bizantijos imperatoriui, kad jų atkovotos žemės turės būti perduotos Bizantijai. Nors galų gale priesaika buvo duota, bet kryžiuočiai nė nemanė jos laikytis. Riteriai, persikėlę į Mažosios Azijos pusiasalį, toliau tęsė savo kelionę Palestinos link. Čia juos nuolat puldinėjo turkai seldžiukai, jie kentė badą, be to buvo nepalankus klimatas, o keliauti teko kalnuotomis vietovėmis. Šis žygis taip pat būtų pasibaigęs nesėkme, kaip ir varguomenės žygis, jeigu ne sąjungininkai armėnai, kuriuos kryžiuočiai sutiko ties šiaurine Sirijos siena. Armėnų sukurta valstybė – Kilikija, suteikė paramą europiečiams, nes ir pačius armėnus nuolat puolė turkai. Netrukus riteriai užėmė armėnų miestą Edesą ir 1098 m. užėmė Antiochijos miestą. Galų gale 1099 m. kryžiuočiai pasiekė žygio tikslą – Jeruzalę. Miestas buvo užimtas šturmu, o daugelis jo gyventojų, tiek arabai, tiek žydai, buvo išžudyti. Visa teritorija apie Jeruzalę (Palestina, Sirija, buv. Finikija) tapo priklausoma europiečiams.
Jeruzalės karalystė
Užimtoje teritorijoje kryžiuočiai sukūrė savo valstybę, kuri buvo pavadinta Jeruzalės karalyste. Jos karaliumi buvo išrinktas Gotfrydas Bulonietis, bet veliau juo tapo Edesos kunigaikštis Balduinas. Be Jeruzalės karalystės dar susikurė jai pavaldžios Antiochijos kunigaikštystė, Tripolio grafystė ir Edesos grafystė. Karalystėje įsigalėjo feodaliniai santykiai. Jie buvo dar griežtesni nei Vakarų Europoje. Visos žemės karalystėje buvo feodai. Laisvų žemių beveik nebuvo. Karalius turėjo labai mažai galių, o riteriai elgėsi savavališkai, gyveno pilyse ir nevedė jokio ūkio. Naujos valstybės susidarymu pasinaudojo Venecijos ir Genujos pirkliai, kurie atvėrė naują prekybos rinką rytuose ir nukonkuravo arabų ir Bizantijos pirklius. Jeruzalės karalystėje klestėjo tropinė žemdirbystė (buvo auginama medvilnė, cukranendrės, aliejiniai augalai, vaisiai ir kt.).
Riterių ordinai
Po pirmojo kryžiaus žygio pabaigos 1099–1100 m., dalis riterių sugrįžo atgal į Europą. Palestinoje liko tik keletas tūkstančių karių. Tad saugumo užtikrinimui regione, buvo sudaryti vienuolių riterių ordinai. Nemažą dalį riterių sudarė vienuoliai, bet daug buvo ir paprastų karių. Ordinui vadovavo magistras. Visi ordinai buvo visiškai priklausomi nuo popiežiaus. Rytuose buvo suorganizuoti trys ordinai. Pirmasis 1119 m. susikūrė prancūzų ordinas – tamplieriai ( – „šventykla“). Netrukus susikūrė ir italų ordinas – joanitai (arba hospitalieriai). Pirminė joanitų funkcija buvo aptarnauti ligonines. 1190 m. susikūrė vokiečių ordinas – teutonai. Jis Palestinoje veikė neilgai, o XIII a. pr. persimetė į Pabaltijį kovoti su pagonimis baltais.
Antrasis ir trečiasis kryžiaus žygiai (1147–1149 m. ir 1189–1192 m.)
thumb|right|200px|[[Frydrichas I Barbarosa]]
Nepaisant to, kad Jeruzalėje buvo sukauptos stiprios karinės jėgos ir veikė kariniai ordinai, padėtis karalystėje ėmė blogėti. 1144 m. Edesos miestas ir Kilikija buvo užimta turkų seldžiukų. Jeruzalės karalius kreipėsi į Romos popiežių, prašydamas atsiųsti papildomų karinių dalinių. Atsakas į tai buvo antrasis kryžiaus žygis, vykęs 1147–1149 m. Šiam žygiui buvo pavesti vadovauti Prancūzijos karaliui Liudvikui VII ir Vokietijos imperatoriui Konradui III. Nepaisant to, kad žygiui buvo sutelkta daug karių, jis baigėsi visiška nesėkme. Kryžiuočiai stengėsi užimti Damaską, kėlusį pavojų Jeruzalei, bet jiems to padaryti nepavyko. Karalystės padėtis nepagerėjo. 1187 m. mirus karaliui Balduinui IV, Jeruzalė buvo užimta turkų seldžiukų, vadovaujamų sultono Saladino, kuris sukūrė didelę ir galingą valstybę su centru Egipte.
Prieš Saladiną, Europoje buvo suformuotas naujas kryžiaus žygis. Trečiajame kryžiaus žygyje dalyvavo prancūzų, anglų ir vokiečių kariai. Vokiečiams vadovavo imperatorius Frydrichas I Barbarosa, prancūzams – karalius Pilypas II Augustas, o anglams – Ričardas I Liūtaširdis. Tačiau Barbarosa žuvo nepasiekęs Palestinos, ir daugelis vokiečių karių grįžo atgal į Europą. Visų pirmiausia kryžiuočiai užėmė Kipro salą, o vėliau Akros miestą, Viduržemio jūros pakrantėje. Tačiau Jeruzalės užimti nepavyko. Vėliau buvo pasirašyta sutartis su Saladinu dėl laisvo krikščionių judėjimo į Jeruzalę.
Paskutiniai kryžiaus žygiai
Nors kryžiaus žygiai buvo aštuoni, bet patys svarbiausi buvo pirmieji keturi, likusieji keturi neturėjo didelės reikšmės, juos vykdė tik atskiros valstybės. Penktojo kryžiaus žygio (1217–1221 m.) dalyviai kariavo Palestinoje, vėliau persikėlė į Egiptą ir užėmė Damijato miestą. Šeštojo kryžiaus žygio metu (1228–1229 m.), Frydrichas II Štaufenas, daugiausia diplomatinėmis priemonėmis užėmė Jeruzalę, bet ją 1244 m. vėl susigrąžino turkai. Septintam ir aštuntam kryžiaus žygiams vadovavo prancūzų karalius Liudvikas IX. Septintuoju žygiu (1248–1254 m.) jis nesėkmingai bandė užimti Egiptą ir Palestiną. Aštuntuoju žygiu Liudvikas IX siekė užimti Tunisą, bet, prasidėjus marui, pats žuvo. Nuo to laiko europiečiai daugiau neberengė jokių žygių į musulmoniškus kraštus, o europiečių kolonijos (Antiochija, Akra, Tripolis) perėjo turkų valdžion.
Kryžiaus žygių į Artimuosius Rytus reikšmė
thumb|right|250px|Teutonai Pskove, 1240 m.
Kryžiaus žygiai į Pabaltijį
thumb|right|250px|Codex Manesse, aprašantis ir [[Minezingeris|minezingerio grafo Wernhero von Hombergo žygius į Lietuvą]] Vakarų Europos feodalų veržimasis į Rytus buvo susijęs su bendra ekonomine ir politine padėtimi tų šalių, kurios vėlyvaisiais viduramžiais buvo pasiekusios aukščiausią feodalizmo stadiją. Nuo XI a. pabaigos tas šalis užliejo valstiečių judėjimo banga, politiniame gyvenime vis labiau reiškėsi miestai. Atkaklus valstiečių ir miestiečių priešinimasis nebeleido didinti feodalinio spaudimo. Todėl feodalai turto ėmė ieškoti svetimose šalyse. Šio tikslo siekti padėjo krikščionybė. Bažnyčia teigė, kad žemė yra Dievo dovana, skirta krikščionims, o pagonys ir musulmonai ja naudojasi neteisėtai.
Po nesėkmingų kryžiaus žygių į Artimuosius Rytus, Šv. Romos imperijos imperatoriaus raginami, Vakarų Europos feodalai atsigręžė į pagoniškas Europos tautas. XII a. pab. į Pabaltijį vyko vokiečių pirkliai ir misionieriai, lydimi ginkluotų karių. Į pagonių kraštus vykę misionieriai buvo paskirti vyskupais. Visi apkrikštyti gyventojai privalėjo mokėti duoklę. XII a. pab. vokiečių pirkliai, riteriai ir kunigai išsikėlė Dauguvos upės žiotyse ir ėmė krikštyti ten gyvenusius lyvius. 1201 m. ten atvykęs vyskupas Albertas pastatė Rygos pilį ir įsteigė karinį vienuolių ordiną – kalavijuočius. Per 12 metų kalavijuočiai nukariavo lyvius, o savo gyvenamą kraštą pavadino Livonija. 1224–1227 m. vokiečiai atsikraustė į estų žemes ir jas prijungė prie Livonijos. Tuo pat metu užkariautojai veržėsi į prūsų žemes ir ėmė krikštyti vietinius gyventojus. Tačiau prūsai sukilo ir popiežius vietoje kryžiaus žygio į Jeruzalę žygeivius ėmė siųsti į Prūsiją. Į šį kraštą buvo pakviestas ir vokiečių riterių – Teutonų ordinas. 1236 m. į šiaurę nuo Šiaulių įvyko Saulės mūšis, kurio metu lietuviai įveikė kalavijuočius. Šiame mūšyje lietuviai ir žemaičiai, vadovaujami Vykinto nugalėjo apie 3000 karių. Po nesėkmės 1237 m. kalavijuočiai susijungė su teutonais. Tuomet žemaičių ir lietuvių žemės tapo apsuptomis kryžiuočių, kurie kėsinosi nukariauti ne tik Lietuvą, bet ir Kijevo Rusią. 1242 m. Livonijos ordinas pralaimėjo Peipiaus mūšį rusams, vadovaujamiems Aleksandro Neviškio. Šis pralaimėjimas sustabdė ordino plėtimąsi ir jis galutinai nusitaikė prieš baltus. Tuo metu Prūsijoje taip pat kilo neramumai. Prūsai naikino kryžiuočių pilis.
Lietuvą tuo metu jau buvo suvienijęs Mindaugas. Tačiau kryžiuočiai, pasinaudoję Mindaugo priešais, privertė jį apsikrikštyti. 1251 m. Mindaugas Lietuvoje įvedė feodalinius santykius. O netrukus tapo Lietuvos karaliumi. Lietuvai buvo paskirtas vyskupas ir jam buvo paskirtos kai kurios karalystės žemės. Tačiau žemaičiai visiškai nepakluso vyskupui, ir 1256 m. buvo paskelbtas kryžiaus žygis. Kryžiuočiai užpuolė Žemaitiją, ją ėmė niokoti. Tačiau žemaičiai nusitaikė užpulti Klaipėdos pilį, bet jos užimti taip ir nepavyko. Buvo pasirašytos paliaubos. Po metų vyko dar vienas kryžiaus žygis, bet ne tik prieš baltus, bet ir prieš mongolus totorius. Buvo sutelktos didžiulės galios ir 1260 m. prie Durbės įvyko mūšis. Jame žuvo ir Livonijos ordino magistras, ir švedų princas, ir daugybė žygio dalyvių. Šiame mūšyje žemaičiams vadovavo Žemaitijos vyresniųjų išrinktas Alminas. Ši pergalė paskatino kitas krikščionių užimtas teritorijas sukilti. thumb|right|100px|Teutonų emblema
1260 m. prūsai, vadovaujami Herkaus Manto, surengė didžiulį sukilimą. Buvo sušauktas kryžiaus žygis, ir po 14 metų vykusios kovos prūsai buvo numalšinti. Po Mindaugo mirties, praėjus nedideliam laiko tarpui, į valdžią pateko Traidenis. Lietuva atsimetė nuo krikščionybės. Traidenis ėmė rengti žygius prieš Livonijos ordiną. Valdant Vyteniui, Livonijos ordinas ėmė plėstis į slavų žemes, o kryžiuočiai įsitvirtino kairiajame Nemuno krante. Prasidėjo nepaliaujamos kovos tarp kryžiuočių ir lietuvių, 1283 m. teutonai pirmą kartą atakavo Lietuvos žemes. Į valdžią atėjus Gediminui, Lietuva ėmė palaikyti diplomatinius santykius su Vakarų Europa, popiežiumi, Livonijos ordinu. Lietuvoje buvo imtos statyti bažnyčios, krikštyti pagonys. Bet, nepaisant to, vokiečiai LDK ėmė puldinėti dar smarkiau. 1341 m. mūšyje prie Veliuonos su teutonais žuvo ir pats Gediminas. Pasinaudoję susidariusia politine krize LDK, kryžiuočiai užėmė Žemaitiją ir ruožą tarp Kauno ir Gardino. Lietuva praktiškai neteko išėjimo prie jūros. 1345 m. kryžiuočiai, kartu su čekais ir vengrais bandė nesėkmingai užimti Lietuvą, o į valdžią atėjęs Algirdas užpuolė Rygą.
Ordinui nepavykus užimti Lietuvos, kryžiuočiai ėmė naudotis kita taktika, jie rengė smulkius, bet nepaliaujamus puldinėjimus. Ordinas pagrobė vieną iš LDK kunigaikščių Kęstutį ir jį įkalino Marienburgo pilyje, bet jis pabėgo. Kryžiuočiai stengėsi paimti strategiškai svarbią Kauno pilį, todėl palei Nemuno upę pristatė daug pilių. Tačiau per 150 metų trukusius puldinėjimus, kryžiuočiai nesugebėjo įsitvirtinti šiapus Nemuno. Popiežius bandė susitarti dėl Lietuvos krikšto, bet Algirdas reikalavo ginti LDK nuo Aukso Ordos, o kryžiuočiai to daryti nesutiko. 1363 m. Ordinui pavyko užimti ir sunaikinti Kauno pilį. Po dvejų metų kryžiuočiams pavyko pasiekti LDK sostinę Vilnių, bet jo neužėmė. Vėliau lietuviai bandė užimti Kionigsbergą (Kaliningradą), tačiau žygis baigėsi nesėkme, o 1377 m. teutonai nusiaubė Vilnių ir Trakus. XIV a. pab. kryžiuočiai pasinaudoję LDK politine krize, užėmė Žemaitiją ir kitas sritis. Bet susijungus naujiems LDK kunigaikščiams Vytautui ir Jogailai, žemės pradėtos atkovoti.
1385 m. buvo pasirašyta Krėvos sutartis tarp LDK ir Lenkijos, kurioje Jogaila įsipareigoja apsikrikštyti ir apkrikštyti LDK gyventojus. Ordinas stengėsi įkalbėti popiežių, kad šis nepasirašytų šios sutarties. Vakarų Europoje Ordino populiarumas smuko, jis išgyveno politinę krizę. Dabar kryžiuočiai nebeturėjo preteksto pulti LDK, nes ši buvo krikščioniška šalis. Tačiau LDK kilo nesutarimai tarp Vytauto ir Jogailos, todėl Vytautas pasitraukė į Ordino pusę ir sutiko jam atiduoti Žemaitiją. Kryžiuočiai ėmė statyti pilis, rinkti mokesčius iš vietinių gyventojų, juos krikštyti. Žemaičiai sukilo prieš Ordiną. Sukilėlius ėmė remti Vytautas. LDK išvijo iš Žemaitijos kryžiuočius. Teutonai tuo pat metu nesutarė ir su lenkais. Jogaila su Vytautu sutelkė karines galias prie Vyslos upės. Prie lietuvių prisidėjo lenkai ir rusai. 1410 m. liepos 15 d. ties Griunvaldu (Žalgiriu), įvyko lemiamas mūšis prieš kryžiuočius. Kovos pradžioje persvara buvo kryžiuočių pusėje, didžioji dalis lietuvių atsitraukė, kai Ordinas jau ruošėsi švęsti pergalę, staiga pasirodė vėl surinkti lietuvių kariai, nukovė magistrą Ulrichą fon Jungingeną ir nugalėjo kryžiuočius. Žalgirio mūšis nutraukė beveik 200 metų trukusį baltų žemių plėšimą. 1411 m. Ordinas perdavė Žemaitiją LDK. Bet į valdžią atėjus naujam magistrui, šis nesutiko, kad Žemaitija pereitų į LDK rankas. Vėl prasidėjo kariniai konfliktai. LDK sąjungininke tapo Čekija, kurioje stipriai veikė husitų judėjimas. 1422 m. Vytautas ėmė veržtis gilyn į Prūsiją, ir Ordinas turėjo galutinai atsisakyti Žemaitijos. 1435 m. ties Pabaisku buvo galutinai sumuštas Livonijos ordinas. Laikui bėgant, nusilpo ir iširo teutonų ordinas. Tuo baigėsi ištisa epocha, besitęsusi nuo XI a. iki XV a., kurios metu vyko kryžiaus žygiai.
Kryžiaus žygis prieš katarus
1209 m. popiežius Inocentas III paskelbė apie kryžiaus žygį prieš albigiečius, siekdamas sunaikinti katarų krikščionių bendruomenę. Ši buvo pritraukusi pakankamai daug pasiekėjų pietinėje Prancūzijos dalyje. Iki 1229 m. trukusio karo metu katarų judėjimas buvo brutaliai užgniaužtas, o autonominė Tulūzos grafystė formaliai atiteko Prancūzijos karūnai – viena taikos sąlygų tarp Tulūzos grafo Raimondo VII buvo ištekinti vienintelę dukterį už Puatjė grafo Alfonso, Prancūzijos karaliaus Liudviko IX jaunėliu broliu. Manoma, kad siekis Tulūzą prijungti prie Prancūzijos karūnos buvo vienas kryžininkų motyvų.
Kryžiaus žygis prieš bosnius
XIII a. buvo organizuotas kryžiaus žygis buvo organizuotas ir prieš nepriklausomą Bosnijos bažnyčią po to, kai ji buvo apkaltinta katarų idėjom (bogomilizmu). Vienas motyvų taip pat galėjo būti Vengrijos teritorinės ambicijos. 1216 m. buvo išsiųsta nepasisekusi misija atversti Bosniją į katalikų tikėjimą. 1225 m. popiežius Honorijus III paragino vengrus imtis kryžiaus žygio į Bosniją. Tai baigėsi nesėkme, kai vengrus Mohi slėnio mūšyje sumušė mongolai. 1234 m. popiežius Gregorijus IX darkart ragino imtis kryžiaus žygių, tačiau ir šįkart bosniai atsilaikė prieš vengrus.
Rekonkista
Iberijos pusiasalyje kryžininkų privilegijos buvo suteikiamos remiantiems tamplierius, Fraternitas Hospitalaria karius ir religinius Iberijos ordinus, susijungusius su Kalatravos ir Santjago ordinais. Krikščioniškos karalystės išstūmė musulmonų maurus ir almochadus iš Iberijos 1212–1265 m. vykusių popiežiaus palaimintų kryžiaus žygių metu. Granados emiratas išsilaikė iki pat 1492 m. Jam žlugus iš pusiasalio galutinai išvyti musulmonai ir žydai.
Maldžiūnai (Pakruojis)
Maldžiūnai – viensėdis Pakruojo rajono savivaldybėje, 5 km nuo Rozalimo.
Bullet for My Valentine
Bullet for My Valentine (kartais trumpinama Bullet ar BFMV) yra keturių muzikantų metalcore grupė iš Pietų Velso (Didžioji Britanija). Grupė susiformavo 1998 m. pirma pasivadinę „Jeff Killed John“ grodami Metallica, Limp Bizkit ir Nirvana koverius. Grodami apjungia heavy metal ir thrash stilius, todėl jų kompozicijos būna labai skirtingos. Tačiau vokalas būdingas metalcore stiliui, kuriam ir priskiriama grupės atliekama muzika.
Grupės nariai
Dabartiniai:
Buvę:
Kirkliai (Utena)
Kirkliai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje. Stūkso Kirklių akmuo su dubeniu.
Kungradas
Kungradas  – miestas vakarų Uzbekistane, Karakalpakijos Respublikoje, Amudarjos deltoje, į šiaurės vakarus nuo Nukuso. Rajono centras. Per miestą eina Turkmenabato-Makato geležinkelis bei Nukuso-Muinako kelias. Veikia oro uostas. Už 8 km į vakarus nuo Kungrado prasideda praktiškai negyvenama Ustiurto plynaukštė.
Tekstilės (medvilnės apdirbimo), maisto (pieno), chemijos pramonė. Svarbus dujų paskirstymo centras: per miestą eina dujotiekiai iš Azijos į Europą, veikia Bucharos-Uralo ir Vidurinės Azijos-Centro dujotiekių kompresorių stotys.
Istorija
Kungradas nuo seno priklausė Chorezmo valstybei. Miesto teisės suteiktos 1962 m. Iki 1969 m. vadinosi Železnodorožnu (Железнодорожный).
Bronius Šablevičius
Bronius Šablevičius (g. 1946 m. sausio 18 d. Deveniuose, Anykščių rajone) – Lietuvos biologas, literatas, gamtininkas publicistas, biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1953–1960 m. mokėsi Dabužių (Anykščių r.) septynmetėje mokykloje, 1961–1966 m. Buivydiškių (Vilniaus r.) žemės ūkio technikume, įgijo sodininko ir daržininko specialybę.
Atlikęs privalomąją karinę tarnybą sovietinėje kariuomenėje, 1970–1975 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete, įgijo istoriko išsilavinimą.
1975–1977 m. dirbo Anykščių rajono Vykdomojo komiteto Kultūros skyriuje kultūros ir istorijos paminklų apsaugos metodininku.
Nuo 1977 m. iki šiol gyvena Ignalinoje ir dirba Aukštaitijos nacionalinio parko administracijoje. 1977–1999 m. jis buvo parko mokslinis bendradarbis, vyriausiasis mokslo darbuotojas.
1977–1983 m. neakivaizdžiai baigė studijas Vilniaus pedagoginio instituto Biologijos fakultete, įgijo biologijos dėstytojo išsilavinimą.
Tanzanijos herbas
thumb|right|250px|Tanzanijos herbas Tanzanijos herbas – Tanzanijos valstybės simbolis.
Bronius Šablevičius
Biografija
1992–1993 m. Ekologijos institute ir Vilniaus universitete parengė ir 1993 m. apsigynė disertaciją „Erelio žuvininko veisimasis, ekologija, elgsena ir apsaugos Lietuvoje strategija“, yra biomedicinos mokslų daktaras.
Tanzanijos herbas
Herbo aprašas
Herbo skydas migdoliškos formos, vertikaliai perkirstas į keturias vienodo aukščio dalis. Viršutinis laukas auksinis, jame matyti oranžiniai deglo viršutinė dalis ir liepsna; žemesnis laukas yra Tanzanijos vėliava; dar žemesnis laukas yra raudonas su sukryžiuotais oranžiniais kirviu (galva heraldinėje dešinėje) ir kauptuku; pats apatinis laukas baltas su trimis horizontaliomis mėlynomis banguotomis juostelėmis.
Per apatinių trijų laukų vidurius eina auksinė ietis antgaliu į viršų.
Skydininkai yra du rudaodžiai žmonės žaliais drabužiais – dešinėje vyriškis, kairėje – moteris. Tolimesnėmis rankomis skydininkai laiko skydą, o artimesnėmis – baltas dramblio iltis, kurių ilgis lygus skydo aukščiui ir iltys išlenktos taip pat, kaip ir skydo šonai.
Herbo pagrindas yra žalsvai pilkas Kilimandžaro kalno atvaizdas. Ties vyro kojomis auga kvapiojo gvazdikmedžio krūmas, o ties moters – vilnamedžio krūmas. Apatinėje pagrindo dalyje balta juosta žalia išvirkščia puse su devizu raudonomis raidėmis 'Laisvė ir vienybė'.
Bronius Šablevičius
Biografija
1999–2009 m. buvo Aukštaitijos nacionalinio parko vyriausiasis ekologas, Gamtos skyriaus vedėjas. Po parkų reorganizacijos nuo 2010 m. iki šiol jis yra Aukštaitijos nacionalinio parko ir Labanoro regioninio parko Gamtos skyriaus vyriausiasis specialistas.
Jis taip pat yra Lietuvos ornitologų draugijos, Lietuvos entomologų draugijos, Lietuvos biologinės įvairovės draugijos narys.
Dalnėjė (Bitkalniai)
Dalnėjė (,, nuo 1938 m. liepos 16 d. Bitterfelde, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Polesko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Zalesjės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities kaimas. Nuo 1947 m. liepos 25 d. Bolšakovo rajono, nuo 1965 m. sausio 12 d. Polesko rajono Zalesjės apylinkės kaimas.
Endrikiai
Endrikiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 6 km į rytus nuo Slavikų, prie kelio.
Vienkiemis
thumb|250px|Vienkiemis ([[Pavinkšniai (Kėdainiai)|Pavinkšnių k., Kėdainių raj.)]]
Vienkiemis – atskira sodyba su žemės sklypu, įeinanti į kurią nors gyvenvietę (kaimą, miestelį, viensėdį), bet esanti atokiau nuo kitų jos sodybų.
Istorija
Lietuvoje kaimai pradėti skirstyti į vienkiemius XIX amžiuje. Jų daugiau atsirado Stolypino reforomos metu, o ypač daug į vienkiemius kaimų išskirstyta 1919–1939 m. Lietuvoje vienkiemių kaip gyvenamųjų vietovių 1923 m. buvo 7352. Iki 1944 m. iš viso jų sudaryta apie 300 tūkstančių, t. y. apie 80 proc. valstiečių gyveno vienkiemiuose. Vienkiemiui dažniausiai priklausė ne tik sodyba, bet ir jo šeimininko žemė, valda. Sovietmečiu valda išnyko, liko tik sklypas. Vienkiemių buvo sunaikinta per II pasaulinį karą, po jo mažėjo dėl urbanizacijos, gyventojų persikėlimo į stambesnes gyvenvietes.
1950 m. buvo 280 tūkst., 1967 m. vienkiemių inventorizacijos metu 263.560, 1970 m. – 250 tūkst., 1980 m. – 145 tūkst., 1985 m. – 118,2 tūkst. vienkiemių, 1990 m. – apie 100 tūkst. Toks sumažėjimas buvo sovietinės kolektyvizacijos ir urbanizacijos politikos pasekmė, siekiant vienkiemių gyventojus persikelti į kolūkių gyvenvietes.
Veclaras
Veclaras – penktasis pagal dydį miestas Heseno žemėje (Vokietijoje). 53 tūkst. gyventojų (2005). Miestas yra prie Lano upės. Gyventojų tankumas yra 694 žmonių/km².
Istorija
Miesto teritorijoje atrasta Juostinės keramikos kultūros liekanų, bylojančių, kad žmonės čia gyveno 5000 m. pr. m. e. 250px|thumb|left|Veclaras
Kemerio ežeras
left|120px
Kemerio ežeras arba Mažasis Žiogys – ežeras vakarų Lietuvoje, Šilutės rajone, apie 10 km į pietvakarius nuo Juknaičių. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,69 km, plotis – iki 0,07 km. Altitudė 1,4 m. Krantai apaugę mišku. Šiaurėje įteka upelis iš už 60 m telkšančio bevardžio senvaginio 0,81 ha ežero. Vakaruose išteka upelis link Nemuno. Šalia įsikūręs Girininkų kaimas.
Nerikas
Nerikas – bronzos amžiaus miestas, buvęs šiauriau hetitų sostinių Hatušo ir Šapinuvos. Hetitai šį miestą laikė šventu audrų dievo, kuris buvo saulės deivės Vurušemu (jos šventas miestas buvo Arina) sūnus. Oro dievas siejamas su Zaliyanu kalnu netoli Neriko, jis buvo laikomas atsakingu už miesto aprūpinimą lietumi.
Neriką įkūrė žmonės, kalbėję hatų kalba ir miestą vadinę Narak, tai užfiksuota Hatušo archyve, lentelėje CTH 737 su hatų užkeikimu. Valdant Hatušiliui I Neriką užėmė hetitai. Jie išlaikė pavasario šventę Purulį, skirtą audrų dievo garbei. Šventės metu būdavo deklamuojamas mitas apie drakono Ilujankos nukovimą.
Valdant Hantiliui I Nerikas buvo sugriautas, tad hetitai Purulio šventę perkėlė į Hatušą. Valdant Tudhalijui I Neriko teritoriją užėmė barbarai kaškai.
Valdant Muvataliui II jo brolis Hatušilis III, paskirtas valdytoju, atsiėmė Neriką ir atstatė jį tapdamas jame Aukščiausiuoju žyniu. Hatušilis savo pirmąjį sūnų pavadino Nerikkaili. Muvatalio II sūnus Muršilis III, tapęs karaliumi, po 7 metų Nerike paskyrė kitą valdytoją, tada Hatušilis III sukilo ir pats tapo karaliumi.
Nerikas istoriniuose šaltiniuose nebeminimas po Hetitų karalystės žlugimo apie 1200 m. pr. m. e.
Jurgis Byla
Jurgis Byla (1890 m. vasario 3 d. Geišiuose, Jurbarko raj. – 1947 m. kovo 28 d. Uchtos lageris, Komija) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas, teisininkas, lietuvių spaudos, visuomenės ir politinis veikėjas.
Biografija
Baigęs Skirsnemunės pradžios mokyklą, mokėsi Palangos progimnazijoje, Kauno gimnazijoje, 1909–1914 m. studijavo Petrapilio universitete, 1926 m. baigė teisę Lietuvos universitete.
Nuo 1907 m. – Lietuvos socialdemokratų partijos narys. 1914–1917 m. per Pirmąjį pasaulinį karą Rusijos imperijos kariuomenės karininkas.
Lamu salynas
thumb|right|250px|Lamu salynas (raudonas taškas) Kenijos žemėlapyje Lamu salynas − salynas Indijos vandenyne. Priklauso Kenijai, Lamu apskričiai.
Jurgis Byla
Biografija
1917 m. rugsėjo mėn. dalyvavo Rusijos lietuvių seimo darbe. Jo pavedimu su V. Bielskiu, J. Tumu, A. Graurogku, J. Jankausku ir A. Voldemaru atstovavo Lietuvai Pavergtųjų tautų kongrese Kijeve.
Lamu salynas
Lamu salyną sudaro trys didelės salos − Lamu, Manda, Patė; viena mažesnė − Kivaju ir keletas nedidelių salelių.
Jurgis Byla
Biografija
1919–1926 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje, iš pradžių Generalinio štabo Vietinės kariuomenės dalies viršininkas, vėliau daugiausia teisininkas. 1919 m. birželio – gruodžio 30 d. brigados vadas. 1920–1922 m. – krašto apsaugos ministro padėjėjas. 1924–1926 m. – karo prokuroras. 1926 m. pulkininkas.
Nuo 1926 m. rugsėjo mėn. Kauno apygardos teismo prokuroras, 1933–1940 m. Vyriausiojo Tribunolo teisėjas. 1936–1940 m. Valstybės Tarybos narys. 1934 m. parengė Vyriausiojo tribunolo 1924–1933 m. visuotinių susirinkimų nutarimų rinkinį.
Lamu salynas
Didžiausias miestas salyne − Lamu, kuris 2011 m. įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Jurgis Byla
Biografija
Bendradarbiavo laikraščiuose ir žurnaluose „Lietuvos žinios“, „Socialdemokratas“, „Mūsų žinynas“, „Kardas“, 1933–1940 m. redagavo žurnalą „Teisė“.
Lamu salynas
1415 m. Lamu salyną aplankė žymus kinų keliautojas Dženg He.
Lamu ir Manda salose įrengti aerouostai. Taip pat Lamu salyne įsikūręs Kiungos nacionalinis jūrų draustinis.
Jurgis Byla
Biografija
TSRS okupavus Lietuvą, 1940 m. spalio 1 d. atleistas iš Valstybės Tarybos. 1941–1944 m. advokatas. 1944 m. liepos mėn. NKVD suimtas, 1946 m. lapkričio mėn. LTSR Aukščiausiojo Teismo nuteistas ir išvežtas į Uchtos lagerį.