cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gastos
thumb|Senasis Gastų herbas thumb|Gastos 1944 m. rugsėjo mėn. Aerofotonuotrauka Gastos arba Slavskas (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – miestas Rusijoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, 120 km nuo Karaliaučiaus, 14 km į pietvakarius nuo Tilžės, nuo 1963 m. Slavsko rajono centras, nuo 2008 m. birželio 30 d. ir Slavsko miesto gyvenvietės centras. Miesto plotas 105,6 km², 2011 m. buvo 5 835 gyventojai.
Istorija
1686 m. naujasis dvaro savininkas Vilhelmas Reinholdas fon Halenas gyvenvietėje pastatė bažnyčią, bet miestelis sparčiai pradėjo augti, todėl jo našlė jau 1691 m. pradėjo naujos bažnyčios statybą. Jai mirus bažnyčią 1694 m. pabaigė antrasis jos vyras grafas fon Kalneinas. 1738 m. Gastų savininku tapo Prūsijos karalius Frydrichas Vilhelmas I. 1753 m. grafo Kaiserlingo Rautenburgo dvare Spragtų kaime grafo vaikus mokė tada dar niekam nežinomas jaunas filosofas Imanuelis Kantas.
1756–1763 m. Septynmečio karo metu miestelį valdė Rusijos imperatorė Jelizaveta. Nors nuo karo veiksmų miestelis nenukentėjo, tačiau 1761 m. jį gerokai apgriovė stipri audra, pralaužusi apsaugines dambas ir užtvindžiusi visą apylinkę. Dambų atstatymui vadovavo Prūsijos gubernatorius generolas Vasilijus Suvorovas, kurio sūnus Aleksandras Suvorovas vėliau tapo garsiu karvedžiu.
1792 m. bažnyčios bokštą, kad nenugriūtų pats, teko nugriauti. 1812 m. dvarą nupirko grafas Otas Ditrichas Kaiserlingas, karo su Napoleonu metais tarnavęs rusų armijoje pulkininku ir už Karaliaučiaus užėmimą apdovanotas Šv. Vladimiro 3 ir 4 laipsnio bei Šv. Onos 3 ir 4 laipsnio ordinais su briliantais. Kaiserlingas mirė savo dvare 1829 m., palaidotas dvaro kapinėse.
Apylinkės nuo seno garsėjo geromis medžioklėmis. 1862 m. jau pirmą medžioklės dieną Prūsijos princas Fridrichas Karlas per 25 žingsnius nukovė stumbrą, o dar po kelių dienų – briedį, kurio ragai turėjo 22 ataugas. Gastas savo medžioklėms rinkosi Prūsijos princai Albrechtas, Vilhelmas, Heinrichas, Austrijos princas Rudolfas, Bavarijos princas Leopoldas, Vokietijos vyriausybės ir kariuomenės vadai. 1904, 1907 ir 1910 m. Paitės apylinkėse medžiojo ir Vokietijos imperatorius Vilhelmas II. Sekenburgo miškas vyriausybės sprendimu netgi buvo paskelbtas draustiniu, kuriame uždrausta bet kokia medžioklė, malkų paruošimas, uogų ir grybų rinkimas, kad niekas netrukdytų veisti ir selekcionuoti briedžius.
1867 m. senoji bažnyčia buvo nugriauta, jos vietoje 1867 m. liepos 17 d. pradėjus, o 1869 m. spalio 15 d. užbaigus darbus, buvo pastatyta neogotikinio stiliaus trinavė mūrinė katedra, čia rezidavo superintendentas. Sovietmečiu bažnyčia paversta sandėliu.
Iki 1818 m. Gastos priklausė Tilžės apskričiai. 1818 m. įsteigus Pakalnės apskritį Gastos tapo jos centru. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Tilžės apskrities kaimas, nuo 1939 m. miestelis, nuo 1970 m. miestas. Nuo 1919 m. spalio 28 d. pervadinus apskritį – Elhiderungo apskrities centras. Mieste pradėti rengti turgūs, renkama taryba.
1891 m. per miestelį nutiestas geležinkelis Karaliaučius–Tilžė dar labiau pagyvino miestelio augimą. 1891 m. pastatyta ir apskrities ligoninė, o nuo 1900 m. Gastos tapo klimatiniu kurortu. 1936 m. pastatytas atviras mineralinio vandens baseinas, tapęs dar vienu poilsiautojų traukos objektu.
1914 m. rugsėjo 9 d. Gastos užėmė rusų kariuomenė, bet jau rugsėjo 12 d. rusai gavo bėgti. Pirmajį pasaulinį karą primena karių kapai miesto centre, kuriuose palaidoti 12 rusų ir 2 vokiečių kareiviai. Dar 15 rusų karių ilsisi keli kilometrai už miesto, kelių į Naująją (Joneikiškius) ir Palinkunius sankryžoje.
1887–1944 m. Gastose veikė spaustuvė, kurią įsteigė J. H. Lemannas, nuo 1898 m. savininkai keitėsi. Ji turėjo filialus Kaukėnuose ir Skaisgiriuose. Veikė geležinkelio stotis, 2 vėjo malūnai, pieninė, dujų fabrikas. 1945 m. Gastas užėmė TSRS kariuomenė. Nuo 1946 m. priklauso Rusijos federacijos Kaliningrado sričiai.
Gyventojai
Per XVIII a. pirmosios pusės didžiąją vokiečių kolonizaciją Gastose ir apylinkėse apsigyveno kolonistų. 1939 m. miestelyje gyveno 3460 žmonių.
Antrajame pasauliniame kare miestelis nenukentėjo, tačiau daugiau kaip pusė vietinių gyventojų, artėjant fronto linijai, pasitraukė į Vakarus. 1946 m. rugsėjo 4 d. atvyko pirmasis ešelonas su persikėlėliais iš Rusijos Kalinino srities, atgabenęs 129 šeimas su 625 žmonėmis. Rugsėjo 19 d. atvyko antrasis persikėlėlių ešelonas iš Vladimiro srities. O netrukus likusius vietinius gyventojus pradėta jėga deportuoti į Vokietiją. 1947 m. spalio 11 d. TSRS Ministrų Taryba priėmė nutarimą Nr. 3547–1169 – C „Dėl vokiečių perkėlimo iš Kaliningrado srities į Vokietijos tarybinę okupacinę zoną“. Pirmasis ešelonas iš Slavsko geležinkelio stoties išvyko 1948 m. pavasarį.
Lietuviai
Lietuvininkai miestelį vadino Gastomis, Gastais. 1688 m. įkurta parapinė mokykla, kurioje nuo 1813 mokytojavo lietuvių raštijos darbuotojas Erdmonas Šesnakas, XIX a. antroji pusėje – dar keli lietuvininkai. Iki XIX a. pradžios didumą parapijos gyventojų sudarė lietuviai, XIX a. viduryje jų buvo daugiau kaip 3700 žmonių, tai sudarė apie 38 % gyventojų. 1877 m. ir bažnytinės statistikos duomenimis, 1890 m. – 1050, apie 14 %, 1902 m. – 900, apie 12 %. Gastose 1905 m. buvo 2,7 % lietuvių. Po Pirmojo pasaulinio karo apie 100 lietuvių lankė kas sekmadienį jiems kurį laiką laikytas pamaldas.
Gastose, ypač apylinkėse, nuo 1955 m. apsigyveno daug lietuvių, daugiausia Sibiro tremtinių, politinių kalinių, kuriems tarybų valdžia draudė grįžti į Lietuvą. 1989 m. gyventojų surašymo duomenimis, Slavsko rajone gyveno apie 2320 lietuvių, apie 33 % gyventojų. 1991 m. įsteigta Gastų lietuvių draugija, turinti 180 narių, biblioteką. Jos pirmoji pirmininkė V. Vasiliauskienė, nuo 1998 pirmininkas – R. Taukačikas. Prie Slavsko rajono rusiškų mokyklų ir pačiose Gastose veikia 6 lietuvių kalbos ir etnokultūros būreliai ir fakultatyvai, nuo 1994 m. – Gastų vokalinis ansamblis „Beržynas“, nuo 1999 m. – vaikų folkloro ansamblis „Beržynėlis“.
Rokiškio šv. Juozapo koplyčia
'''Rokiškio šv. Juozapo koplyčia''' – koplyčia, esanti Rokiškyje, Nepriklausomybės a. 1a, Šv. apaštalo evangelisto Mato bažnyčios šventoriuje. Šv. Juozapo koplyčia yra nacionalinis architektūrinis ir sakralinis paminklas, 1996 m. įrašytas į LR Kultūros paveldo registrą (unik. kodas ). Bažnyčios, varpinės ir koplyčios kompleksas sudaro vieną gražiausių neogotikos ansamblių Lietuvoje. Po koplyčia yra kripta, kurioje palaidotas bažnyčios fundatorius - grafas Reinoldas Tyzenhauzas (1830–1880).
Istorija
Pirmąjį architektūrinį Rokiškio bažnyčios projektą padarė Frydrichas Gustavas fon Šachtas 1866 m. Nuo 1880 m. statybai vadovavo ir projektą pakeitė architektas Georgas Verneris iš Tirolio. Jis suprojektavo ir varpinės bokštą bei koplyčią. Pastarąją numatė pastatyti ties bažnyčios viduriu, šiaurinėje pusėje, kaip šarvojimo koplyčią šv. Juozapo titulu. Koplyčios sienas sumūrijo iš tokių pat plytų kaip ir bažnyčios – aukštu šešiakampiu, pereinančiu į kupolišką stogą, virš kurio iškyla gotiškas bokštelis. Koplyčia buvo skirta laidotuvių pamaldoms, tačiau ji negalėjo sutalpinti daugiau žmonių, todėl ilgainiui laidotuvių pamaldos persikėlė į bažnyčią.
Sovietmečiu koplyčia buvo uždaryta. Joje veikė sandėlis. Remontuojant bažnyčią, o kleboniją statant, ten buvo sukrautas cementas. Koplyčia restauruota 2006 m. Jos viduje buvo sustatyti suolai, įrengta visa elektros sistema, sutvarkyti šviestuvai.
Architektūra
Statinys neogotikinių formų, kompaktinis, šešiakampio plano dviejų tarpsnių, su rūsiu. Stogo forma – kupolas, stogo danga – skalūno plokštelės. Kiti stogo elementai – šešiakampio plano molio plytų mūro kupolo žibintas su smailiaarkėmis angomis ir piramidiniu stogeliu. Įrengti dvišlaičiai kupolo stoglangiai.
Viskiautai
Viskiautai arba Mochovojė (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Zelenogradsko rajone, nuo 2006 m. gruodžio 28 d. Kovrovo kaimo gyvenvietės kaimas 4 km į pietus nuo Zelenogradsko.
Rokiškio šv. Juozapo koplyčia
Architektūra
Viduje stovi 410 cm aukščio altorius (aukštis be sunykusio kryžiaus). Jis paženklintas Šv. Dvasios simboliu – ženklu su dviem balandžiais. Įrengta akmeninė su keraminėmis plytelėmis vienos pakopos pakyla, marmurinė mensa su bronziniu reljefu, betono ir gipso dažytas retabulas su marmuro cokoliu ir auksuotomis detalėmis, polichromuota ir auksuota 130 cm aukščio skulptūra „Šv. Juozapas, Marijos Sužadėtinis“. Vidaus lubų, sienų, kolonų apdaila – tinkas su XIX a. pab. polichromijos fragmentais. Grindų, pandusų, laiptų pakopų danga – ornamentuotų keraminių plytelių grindys. Patalos pasižymi gera akustika.
Viskiautai
Istorija
thumb|left|Gintaro kelias Sembos žemės kaimo pavadinimas Visakjautē prūsiškos kilmės. 1383 m. minimas Wissecawten. 1865 m. prie kaimo rastas IX–XI a. apie 500 pilkapių kapinynas, siejamas su skandinavų pirkliais ir kariais bei Kaupo miestu, prūsų įkurtu apie 800 m., per kurį ėjo Gintaro kelias į Veneciją. Nuo 1979 m. kapinyną tyrinėjo Vladimiras Kulakovas, Baltijos ekspedicija, vėliau ir vokiečių archeologai.
Rokiškio šv. Juozapo koplyčia
Vitražai
Koplyčioje vitražų niekada nebuvo, tačiau sumanymas sukurti naujus kilo JAV gyvenančiam mecenatui, fotomenininkui Jonui Dovydėnui, kraštiečio rašytojo Liudo Dovydėno sūnui. Kad koplyčios vitražai būtų vertingi meno kūriniai, J. Dovydėnas dėl jų sukūrimo kreipėsi į dailininką-vitražistą Algirdą Dovydėną. A. Dovydėnas spėjo sukurti koplyčios vitražo projektą-eskizą. Po dailininko mirties 2015 m., jo pradėtą darbą tęsė dailininkė Ieva Paltanavičiūtė, atlikdama visą techninį darbą pagal sukurtą projektą.
Koplyčios vitražus sudaro 5 sudvejinti langai ir 6 rozetės. Abstrakčių vitražų paskirtis yra atriboti vidinę erdvę nuo išorės. Vitražai yra geometrinio rašto, su gamtos motyvais. Rombo viduryje – pasikartojantis keturlapis žiedas, kurio motyvas yra naudojamas ir šv. Mato bažnyčioje bei koplyčios interjere. Visuose languose įpintas žiedo motyvas yra skirtingų spalvų. Bespalvio stiklo rombai yra apdoroti, todėl turi faktūrą, praleidžia šviesą. Švelni, išskaidyta šviesa padeda susikaupimui, maldai, meditacijai.
Viskiautai
Istorija
Viskiautai 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities Vozgavos dvaro kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. – 2006 m. Višniovojės apylinkės kaimas.
Kamanų miškai
Kamanų miškai – miškai Akmenės rajono savivaldybės teritorijoje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Akmenės.
Geografija
Kamanų miškus sudaro Adomiškių, Antanavos, Didmiškio, Karalinės ir Medemrodės miškai. Plotas 5250 ha, mišku apaugę 2760 ha. 90 % miškų yra valstybinės reikšmės, priklauso Kamanų rezervatui ir Mažeikių miškų urėdijai. Beveik pusę Kamanų miškų ploto užima Ventos intakų vandenskyroje susiformavusi Kamanų aukštapelkė. Iš masyvo šiaurinės dalies išteka Molupis ir Telingupis, iš rytinės – Kališupis, Bradaulis, iš pietinės – Augutis, iš vakarinės – Ašva, Parstokas. Pelkės šiaurės dalyje yra Kamanų ežeras, iš jo teka Paislė. Paviršius lygus.
Katedra (švietimas)
Katedra – universiteto, instituto, akademijos ar kitos panašios aukštosios mokyklos akademinis šakinis padalinys, organizuojantis vieno ar kelių artimų dalykų dėstymą ir tyrinėjimą, atsakingas už vienos ar kelių susijusių studijų programų organizavimą. Katedra vadinama ir tokio padalinio darbuotojų visuma.
Kamanų miškai
Medynai
Miško augavietės pelkinės aukštutinio bei tarpinio tipo ir derlingos įmirkusios. 75 % miškų yra rezervatiniai I grupės, 22 % apsauginiai III grupės, 3 % ūkiniai IV grupės. Kultūrinės kilmės medynų 8 %. Pušynų yra 41 %, beržynų 37 %, eglynų 15 %, drebulynų 5 %, baltalksnynų ir juodalksnynų po 1 %. Jaunuolynai sudaro 10 %, pusamžiai medynai 39 %, bręstantys 21 %, brandūs 30 %. Medynų vidutinis amžius 64 m., bonitetas 11,6, skalsumas 0,71, tūris 200 m³/ha. Kasmet priauga 2, 9 m³/ha.
1944–1953 m. Kamanų miškuose veikė Žemaičių apygardos Alkos rinktinės Lietuvos partizanai.
Katedra (švietimas)
Vilniaus universiteto katedra
Pagal Vilniaus Universiteto statutą katedroje turi dirbti ne mažiau kaip šeši visą etatą turintys pedagoginiai ir/ar moksliniai darbuotojai. Ne mažiau kaip keturi turi būti mokslininkai – t. y., turėti daktaro laipsnį.
Katedroje aukščiausia savivaldos institucija yra katedros dėstytojų ir mokslo darbuotojų posėdis. Balso teisę posėdyje turi darbuotojai, kurie turi ne mažiau kaip pusę etato, o jei jų pagrindinės pareigos yra fakultete, tai ne mažiau kaip ketvirtį etato. Viešuose katedros posėdžiuose gali dalyvauti ir katedros studentų atstovai.
Katedros vedėjas
Katedrai vadovauja katedros vedėjas, kuris yra atsakingas už katedroje vykdomų mokslo darbų ir dėstomų dalykų kokybę. Jis šaukia katedros posėdžius ir jiems pirmininkauja.
Katedros vedėją penkerių metų kadencijai renka fakulteto taryba, o po to rektoriaus teikimu tvirtina Senatas. Paprastai katedros vedėju tampa profesorius, tačiau išimtiniais atvejais juo gali tapti ir docentas.
Katedros analogai
Universiteto katedros teises gali turėti ir kiti šakiniai padaliniai – klinika, observatorija ir kt.
Nuorodos
Lehrstuhl Leerstoel Katedra (vysoká škola)
Augustavo miesto herbas
right|thumb|Augustavo herbas right|thumb|Vavelio gobeleno monograma Augustavo miesto herbas  – herbas, kurį Augustavo miestui 1557 m. suteikė Žygimantas Augustas.
Valgos apskritis
Valgos apskritis arba Valgama (Valgamaa) – viena iš 15 Estijos apskričių, esanti šalies pietuose. Šiaurėje ribojasi su Viljandžio ir Tartu apskritimis, rytuose – su Pelvos ir Veru apskritimis. Pietuose turi sieną su Latvija. Administracinis centras – Valga.
Geografija
Centrinę apskrities dalį užima žemumos. Rytuose kyla į Otepės aukštumą, vakaruose – į Sakalos aukštumą. Pietryčiuose nemažai miškingų plotų. Pagrindinė upė – Velke Emajegis.
Gyventojai
Apskrityje gyvena 2,6 % Estijos gyventojų. Apie trečdalį apskrities gyventojų gyvena Valgos mieste. Be estų, yra rusų ir latvių. Miestai:
Administracinis suskirstymas
Miestų savivaldybės: Kaimų savivaldybės:
Anchelio Sandovalio provincija
Anchelio Sandovalio provincija  – viena iš penkiolikos Santa Kruso departamento provincijų, esanti rytinėje departamento dalyje, Bolivijoje. Tai gyventojų skaičiumi mažiausia provincija departamente ir vienas mažiausiai apgyvendintų regionų šalyje (gyventojų tankis 0,3 gyv./km²). Provincijos sostinė San Matijasas.
Provincija kartu su Njuflo de Čaveso, Chosė Migelio de Velasko, Germano Busčo, Čikitoso ir Gvarajoso provincijomis sudaro vadinamąją Gran Čikitanijos teritoriją.
Istorija
Provincija buvo įkurta 1948 m. gruodžio 16 d. ir pavadinta teisėjo ir įkūrėjo Ángel Sandoval vardu.
Geografija
Šiaurėje ir rytuose Anchelio Sandovalio provincija ribojasi su Brazilija, šiaurės vakaruose su Chosė Migelio de Velasko provincija, pietvakariuose su Čikitoso provincija, pietryčiuose ir pietuose su Germano Busčo provincija.
Vyraujantis provincijos reljefas – lyguma, regionas ypač vandeningas ir derlingas. Provincija priklauso Pantanalio zonai, joje gausu upių ir ežerų.
Provincijai būdingas šiltas, drėgnas klimatas. Vidutinė metinė temperatūra 27 °C, metinis kritulių kiekis 1663 mm.
Demografija
Anchelio Sandovalio provincija gyventojų skaičiumi (13 073 gyv.) yra mažiausia departamente. Jos gyventojai sudaro 0,64 % visų departamento gyventojų. 41,08 % provincijos gyventojų gyvena miestuose ir 58,92 % kaimuose.
Didžiausias provincijos miestas San Matijasas (5 370 gyv.). Visose kitose gyvenvietėse gyventojų skaičius mažesnis nei 2000 gyventojų.
52,86 % provincijos gyventojų yra vyrai, 47,14 % moterys. 47,74 % gyventojų yra jaunesni negu 16 metų.
Pagrindinė provincijos etninė grupė – čikitanai. Pagal 2001 metų surašymo duomenis šiai tautai save priskiria 58,64 % provincijos gyventojų. 3,40 % kečujams, 2,51 % aimarams, 1,77 % kitoms indėnų tautoms. 39,91 % gyventojų nepriklauso jokioms indėnų tautoms.
Didžioji provincijos gyventojų dirba žemės ūkio, gyvulininkystės ir miškininkystės (40,50 %).
Administracinis suskirstymas
Provincijoje yra viena savivaldybė San Matías ir 4 kantonai.
Juozas Mačernis
Juozas Mačernis (1891 m. sausio 22 d. Šarnelė, Žemaičių Kalvarijos valsčius, Telšių apskritis – 1976 m. rugsėjo 9 d. Argentina) – Lietuvos žurnalistas, pedagogas, redaktorius, esperantininkas.
Biografija
Mokėsi Palangos progimnazijoje, Liepojos, Gomelio gimnazijose. 1924-1925 m. studijavo Ženevos pedagoginiame institute, 1927 m. baigė Lietuvos universiteto Teologijos-filosofijos fakultetą.
Lietuvių spaudoje bendradarbiavo nuo 1908 m. 1925-1926 m. mokytojavo Telšiuose, įsteigė M. Valančiaus liaudies universitetą. Redagavo savaitraštį „Žemaičių prietelius“, esperanto žurnalą „Litova stelo“. 1944 m. pasitraukė į Vakarus, 1949 m. išvyko gyventi į Argentiną.
Varupis (Akmena)
Varupis – upelis Vakarų Lietuvoje, centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, kairysis Akmenos intakas.
Geografija
Ištakos yra Didžiųjų Žalimų kaimo šiaurės rytinėje dalyje. Teka vakarų – šiaurės vakarų kryptimi skersai Vaineikių miško, jo šiauriniu pakraščiu. Į Akmeną įteka Akmenalių kaimo rytinėje dalyje, 56,2 km nuo jos žiočių.
Didžiųjų Žalimų kaime dešiniajame krante stovi kryžius šioje vietoje žuvusiems Kardo rinktinės štabo nariams, o kairiajame krante esančios sodybos kieme – kryžius paskutiniajam Lietuvos partizanui Pranui Končiui.
Gyvenvietės: Didieji Žalimai, Akmenalės.
Dasionys
Dasionys – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Eitminiškių.
Pranas Hiksa
Pranas Hiksa (1897 m. gegužės 23 d. Verkių dvaras, dab. Vilniaus miesto dalis – 1966 m. balandžio 4 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius, lenktynininkas, pirmasis Lietuvos karo lakūnas, kapitonas.
Biografija
miniatiūra|200px|left|Atminimo lenta Kaune, K. Donelaičio g. 5 Mokėsi Šiaulių gimnazijoje, Liepojos komercinėje mokykloje, 1915 m. rugpjūčio 6 d. baigė vairuotojų mokyklą Maskvoje. Studijavo Maskvos komercijos institute, 1916 m. spalio 1 d. mobilizuotas į Rusijos imperijos kariuomenę, tarnavo 23-ajame aviacijos būryje, dislokuotame prie Rygos. 1916 m. gruodžio 3 d. pasiųstas į Petrogrado karo aviacijos mokyklą Gatčinoje. 1917 m. vasario 17 d. suteiktas Rusijos kariuomenės praporščiko, 1917 m. rugsėjo 15 d. paporučikio laipsnis. 1917 m. vasario 21 d. su grupe kitų mokinių pasiųstas tęsti karo aviacijos mokslų Didžiojoje Britanijoje. 1917 m. rugsėjo 7 d. baigė Karališkųjų oro pajėgų aviacijos mokyklą, įgijo aviacijos leitenanto laipsnį. Kilus Spalio perversmui grįžo į Lietuvą.
1919 m. gegužės 15 d. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę. Per Nepriklausomybės kovas atliko žvalgomuosius skrydžius ties Panevėžiu, Ežerėnais (dab. Zarasai), Utena, Suvalkais. 1919 m. lapkričio 22 d. suteiktas vyr. leitenanto laipsnis, nuo lapkričio 27 d. aviacijos mokomojo būrio viršininkas, nuo 1920 m. balandžio 16 d. oro eskadrilės vadas, nuo 1922 m. birželio 3 d. kapitonas. Jo mokiniai: Jeronimas Garolis, Jurgis Dobkevičius, Antanas Gustaitis, Jonas Mikėnas, Leonardas Peseckas, Vsevolodas Šenbergas, Antanas Stašaitis, Simas Stanaitis, Vytautas Jablonskis, Jonas Liorentas, Česlovas Januškevičius.
1922 m. rugsėjo 25 d. iš kariuomenės paleistas tęsti studijų. 1928 m. baigė studijas Prahoje, įgijo inžinieriaus specialybę. Grįžęs dirbo Kauno „Metalo“ fabrike, vyr. inžinierius. 1928–1940 m. Lietuvos aeroklubo viceprezidentas ir Lietuvos autoklubo narys. 1931 m. ir 1932 m. pirmųjų automobilių lenktynių „Aplink Lietuvą“ nugalėtojas. 1934 m. ir 1935 m. dalyvavo tarptautiniame Monte Karlo ralyje. 1939 m. rugsėjo 18 d. – spalio 9 d. laikinai buvo mobilizuotas į Karo aviaciją ir paskirtas 1-ojo autobūrio vadu. Vėliau vėl dirbo inžinieriumi. 1961 m. gegužės mėn. išėjo į pensiją. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Lubnai
Lubnai – miestas Poltavos srityje, centrinėje Ukrainoje. Lubenskio rajono administracinis centras. 2012 m. duomenimis, mieste gyveno 47 827 gyventojai.
Istorija
Manoma, kad miestas yra vienas iš seniausių Ukrainoje. Įkurtas 988 m. Kijevo kunigaikščio Vladimiro Sviatoslavičiaus. Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas tik 1107 m.
Iš pradžių miestelio vietoje buvo medinė tvirtovė virš Sulos upės. XV-XVI a. tvirtovė priklausė Višniovieckių šeimai. Miestelis turėjo Magdeburgo teises bei savo herbą.
1596 m. Lubnuose vyko paskutinis Severyno Nalivaikos mūšis prieš lenkus. XVII a. miestas buvo didžiausias regione. 1638 m. turėjo 2646 gyventojus.
1006 m.
1006 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mizantropija
Mizantropija (gr. μίσος 'neapykanta' + άνθρωπος 'žmogus') – neapykanta arba nepasitikėjimas žmonėmis, jų vengimas, šalinimasis. Žmogus, nepasitikintis arba nekenčiantis žmonijos, vadinamas mizantropu. Mizantropijos kilmę, fizinę, socialinę bei kultūrinę raidą nagrinėja mizantropologija. Tai gali būti laikoma rūšizmu arba diskriminacija, nukreipta prieš tam tikrą rūšį (žmonių).
Mizantropijos pasireiškimo formos
Intensyvi atvira mizantropija yra palyginus reta, nors jos išraiška paplitusi satyros ir komedijos žanruose. Daug dažniau pasitaiko paslėpta, subtili mizantropijos raiška, ypatingai siekiant parodyti žmonių/žmonijos trūkumus. Kraštutiniais atvejais, mizantropai gali atsiskirti nuo visuomenės, tapdami atsiskyrėliais arba beveik absoliučiais namisėdomis.
Mizantropija literatūroje
Su mizantropija buvo susietas ne vienas satyrinis kūrinys ar rašytojas, tačiau kartais sunku atskirti ją nuo tiesiog kritiško ar juodo humoro požiūrio į žmoniją. Keletas pavyzdžių:
1964 m.
1964 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Nobelio premijos
Nobelio premijos laureatai:
Pazyryko kultūra
Pazyryko kultūra – geležies amžiaus archeologinė kultūra, datuojama tarp VI ir III a. pr. m. e., priklausė skitų grupei. Identifikuojama pagal Pazyryko kapinyno, esančio Ukoko plokščiakalnyje (Altajaus Respublika), radinius. Šios kultūros žmonės gyveno ne tik Altajuje, bet ir Kazachstane bei Mongolijoje.
Pazyryko kultūros žmonės vertėsi ganykline gyvulininkyste. Žymius savo mirusius laidojo medinėse trobelėse. Nešiojo veltinius kailinius. Rasta gerai išsilaikiusių Pazyryko kultūros mumijų, 1993 m. rastas „Ukoko princesės“ kūnas (su sudėtinga tatuiruote). Taip pat kurganuose rasta žvėrių ir paukščių statulėlių, seniausias pasaulyje žinomas kilimas ir kiti tekstilės dirbiniai, 3 m aukščio karieta. Dauguma Pazyryko kultūros dirbinių eksponuojama Ermitaže.
Juoda (upė)
Juoda – upė vidurio Lietuvoje, Panevėžio rajono savivaldybės teritorijoje; Nevėžio kairysis intakas. Išteka iš Juodžio ežero, 2,5 km į pietus nuo Vadoklių. Teka Nevėžio žemuma į šiaurės vakarus, šiaurę, kerta automagistralę. Įteka į Nevėžį 152 km nuo jo žiočių, netoli Velžio, prie Panevėžio.
Ilgis 35 km, baseino plotas 317 km². Vagos plotis 6 m, kai kur iki 15 m, gylis 0,8-1,5 m. Vidutinis nuolydis 0,63 m/km. Srovės greitis 0,1 m/s. Vidutinis debitas žiotyse 1,68 m³/s.
Intakai: Obelis, Šaltynas, Padubė (kairysis), Geležis, Virsnė, Apteka, Kernavė (dešinieji).
Prie Juodos esančios gyvenvietės: Vadokliai, Jotainiai, Katinai, Sodeliškiai, Kabeliai, Velžys. kairėje|miniatiūra|240px|Juoda ties santaka su Obelimi kairėje|miniatiūra|240px|Juodos slėnis ties Jotainių dvaru Upėvardis kildinamas nuo spalvos pavadinimo juoda.
134 m. pr. m. e.
'''134 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Augustavo gaudynių tyrimų komisija
Augustavo gaudynių tyrimų komisija – komisija įkurta 1987 m. rugpjūčio 2 dieną Suvalkų mieste, įkūrėjas Mirosław Basiewicz. Komisijos tikslas nustatyti Augustavo gaudynių nusikaltėlius ir surasti aukų palaikus. Nepaisant didelio komunistinės Lenkijos slaptųjų tarnybų trukdymo, komisija surinko daugybę dokumentų ir apklausė vietinių kaimų gyventojus. Komisijos darbą aktyviai rėme politikai ir visuomenės veikėjai Jurgis Vladislovas Giedraitis, Ryszard Kaczorowski, Irena Zofia Romaszewska, Zbigniew Romaszewski. Komisijos iniciatyva buvo ekshumuoti šalia Gibų kaimo rasti palaikai, kurie buvo manoma buvo dingusių žmonių palaikai, bet ekshumavus palaikus paaiškėjo kad tai vokiečių kareivių palaikai. Surinkti dokumentai buvo perduoti Lenkijos tautos atminties institutui, apie komisijos darbą Jacek Petrycki sukūrė dokumentinį filmą. Pagrindiniai komisijos dalyviai Piotr Bajer, Alicja Maciejowska, Mirosław Basiewicz, Stanisław Kowalczyk, Maria Chwalibóg, Jan Krzywosz ir Danuta Krzywosz.
Bronė Šalinaitė-Sukackienė
Bronė Šalinaitė-Sukackienė (1905 m. vasario 17 d. Lawrence, MA – 1975 m. lapkričio 27 d. Alpine, NY -JAV) – vargonininkė, dainininkė, chorvedė, pedagogė, kompozitorė.
Biografija
Nuo 1915 pradėjo mokytis skambinti fortepijonu pas Notre Dame bažnyčios vargonininką Odiloną Talbatą Worcesteryje, MA, o balsą lavino pas Fl. Desplaines. 1920–1921 lankė vasaros kursus New Yorko universitete, dainuoti mokėsi pas NeColbins, fortepijono pas Perey Swift. 1922 Wusteryje baigusi vidurinę mokyklą, metus muzikos mokėsi Niujorke pas Konstantiną ir Pietrą Yonus. 1923 studijavo Berlyno muzikos akademijoje pas Fortepijono fakulteto dekaną prof. Richą Rosslerį. Paskui nuvyko į Milaną, kur pusketvirtų metų pas įvairius pedagogus privačiai mokėsi dainavimo, fortepijono, kompozicijos ir dirigavimo. Vėliau studijas dar tęsė Akademia di Marco Enrico Bossi. 1927 grįžo į JAV – Brooklyną, NY, kur įsteigė privačią muzikos studiją ir parengė nemaža dainininkų, pianistų, choro dirigentų. Jos mokiniai A. Žilinskaitė, J. Kazakevičius, M. Stenslerienė ir kiti buvo „Aido" ir kitų chorų vadovai. 1939 dar baigė New Yorko universiteto muzikos skyrių ir gavo bakalauro diplomą.
B. Šalinaitė dar studijuodama pradėjo vadovauti chorams. Ypač vaisingai 1929–1930 ir 1933–1937 dirbo su „Aido“ mišriuoju choru Brooklyne. Chorą išmokė daug lietuvių kompozitorių dainų ir stambesnių kūrinių: 1929 ir 1937 pastatė R. Planquette’o komišką operą „Kornevilio varpai“, o 1936 J. S. Bacho „Kavos kantatą“, surengė nemaža koncertų. 1930–1945 vadovavo „Sietyno“ chorui Newarke, NJ. Taip pat Niujorke vadovavo jugoslavų suaugusiųjų ir vaikų chorams, netoli New Yorko dėstė muziką valstybinėje mokykloje. Ypač sėkmingai dirbo su „Aidbalsių“ merginų vokaliniu ansambliu ir oktetu. Rengė koncertus rytinėse JAV lietuvių kolonijose, dainavo per radiją. Koncertavo kaip dirigentė, pianistė, dainininkė ir akompaniatorė. Skaitė paskaitas muzikos klausimais kursuose, klubuose ir per radiją. Gyvendama Niujorke, daug metų dirbo Lietuvių meno sąjungoje, buvo šios sąjungos Muzikos direktorė, nuo 1937 atsakingoji sekretorė. Jos rūpesčiu 1938 Brooklyne įkurtas komitetas kompozitoriaus M. Petrausko kūriniams leisti. Būdama sekretore, parengė spaudai 22 jo populiaresnius kūrinius: solo dainas, duetus, dainas mišriajam ir vyrų chorams. Visuomenės aukomis 1940 išleido leidinį „Rinktinės Miko Petrausko dainos". 1975 dalyvavo respublikinėje dainų šventėje Vilniuje.
B. Šalinaitė pasireiškė ir kaip kompozitorė. Sukūrė dainų solistams ir chorams, operetes „Alkis“ (1931), „Spartakas“ (1931), „Inkvizicija“ (1932), „Tamyla" (1951), rašė libretus operetėms, o muziką kurti padėjo Lahnas Adohmyanas.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Brigados generolas (JAV)
thumb|right|100px|JAV brigados generolo ([[Jungtinių Valstijų sausumos pajėgos|armijoje, karinėse oro pajėgose, jūrų pėstininkų korpuse) skiriamasis ženklas yra viena sidabrinė žvaigždė.]] Brigados generolas  – karinis laipsnis Jungtinių Amerikos Valstijų armijoje, Karinėse oro pajėgose ir Jūrų pėstininkų korpuse. Jį turintys karininkai yra vienažvaigždžiai generolai, priskirti atlyginimų kategorijai O-7. Kaip ir kitų šalių brigados generolai JAV brigados generolai yra viršesni už pulkininkus ir žemesni už generolus majorus. Atitinka JAV karinio jūrų laivyno žemesnįjį kontradmirolą.
Pareigos
Nuo Amerikos–Meksikos karo divizijų sudėtyse esančioms brigadoms vadovauja ne brigados generolai, o pulkininkai.
Dabar JAV armijoje ir jūrų pėstininkų korpuse brigados generolai būna divizijų ar divizijų dydžių junginių vadų generolų pavaduotojai, padeda prižiūrėti misijų planavimą ir koordinavimą. Atskirųjų pėstininkų brigadų vadai būna brigadų generolai, o jų pavaduotojais būna pulkininkai. JAV Karinėse oro pajėgose brigados generolai paprastai vadovauja didesniesiems sparnams. Brigados generolai stambiose karinėse organizacijose dažnai užima aukšto lygio štabų karininkų pareigas.
Oficialūs apribojimai
thumb|200px|right|JAV brigados generolo armijos tarnybinės uniformos skersinis antpetis JAV Įstatymų kodeksas tiksliai nurodo maksimalų generolų lygio karininkų skaičių aktyviojoje tarnyboje: JAV prezidentas arba gynybos sekretorius gali kuriai ginkluotųjų pajėgų rūšiai generolų skaičių padidinti, sumažindamas jų skaičių kurioje likusioje rūšyje. Pagal statuto reikalavimus tam tikras generoliškų pozicijų skaičius paliekamas neužimtas.
Paaukštinimo tvarka
thumb|left|JAV armijos ar jūrų pėstininkų korpuso brigados generolo ranginė vėliava. JAV KOP brigados generolo vėliava tokia pati, bet ne raudona, o mėlyna. Armijos medicinos departamento brigados generolo vėliavos laukas kaštoninis, o kapelionų korpuso brigados generolo ranginės vėliavos laukas juodas.
Karininkus, kuriems galima suteikti nuolatinį brigados generolo laipsnį, tikrina paaukštinimo taryba (promotion board), sudaryta iš ginkluotųjų pajėgų rūšies generolų. Tuomet ši paaukštinimo taryba sudaro sąrašą karininkų, kuriems ji rekomenduoja suteikti brigados generolo laipsnį. Šis sąrašas siunčiamas ginkluotųjų pajėgų rūšies sekretoriui ir jungtiniam štabo viršininkų komitetui, o po to, per gynybos sekretorių, – JAV prezidentui aptarimui. Prezidentas sąraše pažymi karininkus paaukštinimui, atsižvelgdamas į gynybos sekretoriaus, pajėgų rūšies sekretoriaus (jei reikia, ir į pajėgų rūšies štabo viršininko ar komendanto) nuomonę. Prezidentas gali nurodyti paaukštinti tinkamą karininką net jei šio nėra rekomenduojamųjų sąraše, jei tai tarnauja šalies interesams, bet tai būna retai. Sąraše pažymėtus karininkus balsų dauguma turi patvirtinti senatas, ir tik tada karininkui gali būti suteiktas brigados generolo laipsnis. Patvirtintas kandidatas į generolo laipsnį gauna brigados generolo laipsnį, kai skiriamas arba užima pareigas, kurioms numatytas arba leidžiamas brigados generolo laipsnis. Brigados generolui palikus pareigas, reikalaujančias šio laipsnio, turimas brigados generolo laipsnis išlieka. Tarpsnis, kiek užimamos tokios pareigos, priklauso nuo pačių pareigų, statuto ir galimo poreikio šį karininką paskirti į kitas pareigas, bet vidutiniškai trunka 2-4 metus.
Pasitraukimas
Be savanoriško pasitraukimo iš pareigų statutas numato kelis privalomus atstatydinimo variantus. Visi brigados generolai, pratarnavę 5 metus su šiuo laipsniu ar pratarnavę karo tarnyboje 30 metų (žiūrint, kuris terminas vėlesnis) privalo atsistatydinti, nebent yra atrinkti ar paskirti paaukštinimui arba papildomai paskirti toliau tarnauti šiuo laipsniu. Taip pat visi generolai ir admirolai privalo atsistatydinti praėjus mėnesiui po 64-ojo gimtadienio. Gynybos sekretorius gali atidėti generolo ar admirolo atsistatydinimą iki jo 66-ojo gimtadienio, o prezidentas – iki 68-ojo gimtadienio. Kadangi ginkluotosiose pajėgose yra apibrėžtas generoliškų pareigų skaičius, vienas karininkas privalo atsistatydinti, kad kitas galėtų būti paaukštintas. Todėl generolai ir admirolai paprastai atsistatydina gerokai anksčiau nei maksimali statutinė amžiaus riba, kad nebūtų sustabdytas karjerinis jaunesniųjų karininkų augimas.
Istorija
Brigados generolo karinis laipsnis egzistuoja nuo kontinentinės armijos įsteigimo 1775 m. birželį. Einant laikui skiriamieji ženklai keitėsi: Pradžioje brigados generolo laipsnius turėjo pėstininkų karininkai, vadovavę brigadoms. Vėliau, XIX–XX a., brigados generolų užimamų pareigų ratas gerokai prasiplėtė.
Nuo 1802 m. kovo 16 d. iki 1812 m. sausio 11 d. buvo panaikintas generolo majoro laipsnis, tad JAV armijoje brigados generolai buvo aukščiausio laipsnio karininko. 1812 m. sausį JAV kongresas, numatydamas artėjantį karą, kuomet reikės praplėsti generolų skaičių, atstatė generolo majoro laipsnį.
Pirmasis brigados generolas JAV jūrų pėstininkų korpuse buvo tuometinis Jūrų pėstininko korpuso komendantas ( 'viršininkas') Arčibaldas Hendersonas (Archibald Henderson), kuris apie 1843 m., tarnybos Antrojo seminolų karo metu, buvo paaukštintas ir tapo brevetiniu brigados generolu. Pirmas pilnateisis, ne brevetinis jūrų pėstininkų brigados generolas buvo komendantas Džeikobas Zeilinas (Jacob Zeilin), kuris šį laispnį gavo 1874 m. 1876 m. jis atsistatydino, ir iki 1899 m. jūrų pėstininkų aukščiausias laipsnis buvo pulkininkas, kol 1899 m. kovą į brigados generolus buvo paaukštintas komendantas Čarlzas Heivudas (Charles Heywood). Nuo tada Jūrų pėstininkų korpuso komendanto pareigas užima generolo laipsnį turintys karininkai. Nuo 1908 m. šias pareigas užimdavo generolai majorai. O Antrojo pasaulinio karo metais šias pareigas užėmė pirmas generolas leitenantas, o kiek vėliau – ir pilnas generolas.
Brigados generolo skiriamasis ženklas yra viena sidabrinė žvaigždė, segima ant peties (ant skersinio antpečio) ar apykaklės. Jis nesikeitė nuo 1780 m.
Martynas Andriukaitis
Martynas Andriukaitis (1981 m. kovo 28 d. Kaunas – 2014 m. rugsėjo 5 d.) – Lietuvos ir Latvijos krepšininkas, LKL ir Latvijos krepšinio lygos (LBL) čempionas, Kauno „Žalgirio“, Rygos „ASK“ ir kitų elitinių klubų žaidėjas.
Krepšinis
Algirdas Brazys buvo vienas pirmųjų krepšinio trenerių. Andriukaitis, būdamas apie 16 metų, pateko į jo treniruojamą Lietuvos jaunučių rinktinę, Kauno „Žalgirį“ (2001–2002 m.) ir Alytaus „Alitą“ (2002–2003 m.). Anksti užaugęs ir praaugęs bendraamžius, nuo vaikystės žaisdavo kaip vidurio puolėjas. Būdamas 203 centimetrų, nustojo augti. Kaip vidurio puolėjui nepakankant tokio ūgio, teko keisti poziciją ir tapti sunkiuoju krašto puolėju. Kaip sunkusis puolėjas pasižymėjo geru metimu.
Kartą tapo LKL čempionu ir triskart šių pirmenybių bronzininku. Žaidė Kauno „Žalgirio“, Alytaus „Alitos“, „Šiaulių“, „JA Vichy“, „Debrecen Vadkakasok“, Rygos ASK, Čerkasų „Monkeys“, Donecko „Donetsk“, Dnepropetrovsko „Dnipro“, „Politechnika-Galičina“, Liepajos „Lauvas“, Panevėžio „Lietkabelio“ ir Tbilisio „Olimpi“ klubuose.
Po karjeros
Baigęs sportuoti, dirbo saugos bendrovėje. Šį darbą pasirinko tik kaip laiko leidimo būdą ir galimybę palaikyti gerą fizinę formą. Pasak tėvo, dirbdamas nebuvo laimingas; net ir 3 paras iš eilės atidirbdavęs saugos bendrovėje Martynas nenorėdavo eiti namo.
Nors Latvijoje žaidė vos porą sezonų (2006–2007 m. – Rygoje, o 2011–2012 m. – Liepojoje), savo ateitį Martynas siejo su Ryga. Rungtyniaudamas Liepojoje, svarstė apie Latvijos pilietybę ir intensyviai rengėsi valstybiniam latvių kalbos egzaminui. Krepšininkas planavo Rygoje, Taline ir Vilniuje atidaryti elitinį tatuiruočių salonų tinklą.
Valakavičių piliakalnis
Valakavičių piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24122) Šalčininkų rajono savivaldybės teritorijoje, Valakavičių kaime, Pabarės seniūnija. Pasiekiamas iš plento Gėlūnuose žvyrkeliu pasukus į dešinę vakaruosna, pavažiavus 2 km, už Šilo miško antroje sankryžoje laukuose pasukus į dešinę šiaurėn, už 300 m, ties pirmomis Valakavičių kaimo sodybomis keliuku pavažiavus 300 m iki vakaruose esančios sodybos, nuo jos paėjus per dirvoną į šiaurės vakarus 200 m – yra priekyje – medžiais apaugęs kalnelis.
Martynas Andriukaitis
Po karjeros
2014 metų rugsėjo mėnesį Andriukaitis iš asmeninio pistoleto „Makarov“ savo namuose Alderyje (netoli Rygos) nušovė savo draugę ir po to nusišovė pats. Rastas savo namuose su šautine žaizda buvo nuvežtas į ligoninę, kur paguldytas į Intensyvios priežiūros skyrių, mirė.
Jokūbas Hladovickis
Jokūbas Hladovickis (,, 1646 m. liepos 26 d. Gardino apskritis – 1704 m. gegužės 30 d. Vilnius) – SJ, Lietuvos pedagogas, Vilniaus universiteto rektorius.
Martynas Andriukaitis
Po karjeros
Palaidotas Vilkijos miestelio kapinėse (Kauno rajonas).
Valakavičių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, Brastos dešiniojo kranto slėnyje. Aikštelė beveik apvali, kiek pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 22 m ilgio, 20 m pločio. Joje rasta grublėtos ir žiestos keramikos, gyvulių kaulų. Jos pietryčių krašte supiltas 18 m ilgio, 2 m aukščio, 8 m pločio lenktas pylimas, šiaurės vakarų krašte – 1,5 m aukščio, 6 m pločio pylimas, kurio išorinis 5 m aukščio šlaitas leidžiasi į šlaite iškastą 25 m ilgio, 5 m pločio, 0,7 m gylio griovį, už kurio supiltas antras 20 m ilgio, 1,5 m aukščio, 5 m pločio pylimas 1,6 m aukščio išoriniu šlaitu. Šlaitai statūs, 7-8 m aukščio.
Jokūbas Hladovickis
Biografija
1664 m. jėzuitas, baigęs mokslus įšventintas kunigu. 1678-1680 m. Braunsbergo (dab. Branievas) ir Kražių kolegijose dėstė retoriką, 1681-1682 m. Nesvyžiaus, 1682-1683 m. Gardino kolegijų prefektas, 1683-1684 m. Pultusko kolegijos moralinės teologijos profesorius. 1684-1689 m. Šv. Petro bazilikos Vatikane nuodėmklausys. 1690-1693 m. Nesvyžiaus kolegijos, 1693-1698 – Vilniaus jėzuitų noviciato rektorius. 1698-1701 m. – Lietuvos jėzuitų provincijolas, rūpinosi nuo karo nukentėjusių kolegijų statybomis, jose steigė vaistines. 1701-1704 m. Vilniaus universiteto rektorius. 1702 m. Vilnių užėmusių švedų kalintas.
Valakavičių piliakalnis
Tyrimai
1955 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas, 1968 m. – Mokslinė metodinė taryba. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 4,18 ha. Fizinio apsaugos zonos pozonio plotas 14500 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Carlos Alberto Parreira
Carlos Alberto Gomes Parreira (g. 1943 m. vasario 27 d.) – futbolo treneris, treniravęs komandą, kuriame Brazilija laimėjo, taip pat treniruojantis Brazilijos rinktinę.
C. A. Pareira yra treniravęs įvairių šalių rinktines, su keturiom rinktinėm yra patekęs į pasaulio čempionatus – su rinktine, su  rinktine , su  rinktine  ir  čempionatuose, su  rinktine. Tik vienas treneris yra dalyvavęs pasaulio čempionatuose su daugiau komandų – Bora Milutinovićius. 1998 metų pasaulio čempionate po dvejų rungtynių buvo atleistas iš Saudo Arabijos rinktinės trenerio pareigų, tapdamas vienu iš dviejų trenerių, atleistų čempionato metu.
Taip pat Pareira yra treniravęs ir įvairių šalių klubus – JAV MetroStars, Turkijos Fenerbahçe, Brazilijos Fluminense ir Corinthians.
Vytautas Kardamavičius
Vytautas Kardamavičius (g. 1932 m. spalio 20 d. Kaniūkų k. Antalieptės vls. Zarasų rajone) – Lietuvos komunistų partijos veikėjas, archyvaras.
Biografija
Mokėsi Antalieptėje, 1951 m. baigė Dusetų K. Būgos vidurinę mokyklą.1954 m baigė Leningrado S. Kirovo vardo aukštąją karo mokyklą. Iki 1956 m. 16 lietuviškos divizijos dislokuotos Vilniuje komjaunimo ir partinis darbuotojas.
1960 m. baigė Vilniaus aukštąją partinę mokyklą.
1961–1962 m. LKP Šalčininkų rajono komiteto sekretorius, II sekretorius. 1963–1965 m. LKP Eišiškių kaimiškojo rajono komiteto sekretoriaus pavaduotojas. 1965–1968 m. Trakų rajono komiteto II, 1968–1971 m. – Kaišiadorių rajono I sekretorius. 1971–1981 m. LKP CK organizacinio partinio darbo skyriaus vedėjo pavaduotojas, 1981–1985 m. – vedėjas. 1985–1990 m. Vyriausiosios archyvų valdybos prie LTSR Ministrų Tarybos viršininkas.
1971–1976 m. kandidatas į LKP CK narius. 1981–1986 m. LKP CK narys. 1986–1989 m. LKP Revizijos komisijos narys. 1983–1985 m. kandidatas į LKP CK Biuro narius. 1971–1975 m. ir 1981–1990 m. LTSR Aukščiausiosios Tarybos deputatas. 1989–1990 m. LKP (TSKP) CK narys. Po 1990 m. gyvena Baltarusijoje.
Vikuva (Žuvininkų apskritis)
Vikuva arba Klincovka (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Zelenogradsko rajone, nuo 2006 m. gruodžio 28 d. Kovrovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
thumb|Brastos upelis dabar – Medvežja
Variacija (matematika)
Variaciaja - diferencialo sąvokos apibendrinimas; funkcijos pokyčio tiesinė pagrindinė dalis. Jei funkcijos F(x) (x - abstrakčios erdvės elementas) pokytis yra ΔF(x) = А(x+h)-F(x) = L(x, h)+β(x, h), tai L(x, h) = δF(x) vadinama funkcijos F(x) variacija; L(x, h) tiesiškai priklauso nuo h, β(x, h) artėja į nulį greičiau negu h. Naudojimosi variacija sritys: variacinis skaičiavimas, optimaliojio valdymo teorija, netiesinių lygčių sprendimas. Variacija apskaičiuojama dažniausiai pagal formulę
Pavyzdys
Funkcija
Variaciniai metodai
Variaciniai metodai apytiksliai diferencinių lygčių kraštinių uždavinių sprendimo metodai: kraštinis uždavinys pakeičiamas ekvivalenčiu variaciniu uždaviniu. Pirmasis variacinis metodas buvo Oilerio laužčių metodas. XX a. pr. sukurti Rico ir Galiorkino metodai. Dažnai naudojamasi apibendrintais variaciniais skirtuminiais metodais.
Pvz., kraštinis uždavinys Puasono lygčiai pakeičiamas tokiu variaciniu uždaviniu: rasti funkciją u(x, y), su kuria funkcija įgyja mažiausią reikšmę (minimumą).
Galima imti ir kitokias funkcijos J(u) išraiškas. Variacinis uždavinys sprendžiamas vienu tiesioginių metodų, pvz., Rico metodu. Dažniausiai sprendinys užrašomas apytiksle formule
Šodmon Gissar
„Šodmono“ futbolo klubas arba Gisaro „Šodmon“, dar žinomas kaip Dastayi Futboli Šodmon – Tadžikijos futbolo klubas iš Gisaro.
Istorija
Įkurtas 1991 m. Žaidė aukščiausioje šalies futbolo lygoje nuo 1992 m. Po nesėkmingo 1998 m. sezono iškrito į 1999 m. Pirmą lygą.
Pranciškus I
Pranciškus I (1494 m. rugsėjo 12 d. Konjake – 1547 m. kovo 31 d.) – Prancūzijos karalius, nuo 1515 m. iki pat savo mirties.
Santuokos ir vaikai
thumb|left|150px|Pranciškaus I antroji žmona Eleonora Habzburg
Myrhorodas
Myrhorodas – miestas Poltavos srityje, centrinėje Ukrainoje. Myrhorodo rajono administracinis centras. Įsikūręs šalia Chorolo upės.
Istorija
Miestelis buvo įkurtas tarp XII a. ir XIII a., kaip Kijevo Rusios rytinė forto pasienio dalis. Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1575 m.
Nuo XX a. pradžios tapo kurortiniu miesteliu, dėl jame esančių požeminių mineralinių vandenų.
Bronius Maskuliūnas
Bronius Maskuliūnas (g. 1964 m. kovo 13 d. Nairiuose, Pasvalio rajonas) – Lietuvos kalbininkas, pedagogas, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
1982 m. baigė Vaškų vidurinę mokyklą. 1990 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą. 1995-2000 m. studijavo Vilniaus universiteto doktorantūroje, 2000 m. apgynė humanitarinių mokslų daktaro disertaciją „Posesyvumo raiška XVI–XVII a. lietuvių rašto paminkluose“, humanitarinių mokslų daktaras. 2007 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakultete atliko humanitarinių mokslų srities filologijos krypties habilitacijos procedūrą tema „Aktualūs lietuvių senųjų raštų kalbos aspektai“.
Nuo 1990 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) Lietuvių kalbotyros ir komunikacijos katedros dėstytojas, nuo 2005 m. yra universiteto Europos studijų instituto direktorius, nuo tų pačių metų rudens – Humanitarinio fakulteto dekanas, 2006 m. docentas, profesorius. Mokslo darbų leidinio „Acta humanitarica universitatis Saulensis“ atsakomasis redaktorius, žurnalų „Archivum Lithuanicum“ ir „Filologija“ redaktorių kolegijų narys. Nuo 2008 m. Valstybinės lietuvių kalbos komisijos narys. Nuo 2016 m. - Šiaulių apskrities Povilo Višinskio viešosios bibliotekos direktorius
Mokslinė veikla
Mokslinių interesų sritys – lietuvių rašomosios kalbos istorija, ypač XVI–XVII a. lietuviškų raštų kalbos, semantinių kategorijų tyrinėjomai, tekstologija. Paskelbė straipsnių, recenzijų žurnaluose „Archivum Lithuanicum“, „Baltistica“, „Baltų filologija“ ir kt. Skaito pranešimus mokslinėse konferencijose Lietuvoje ir užsienyje.
2003-2005 m. transliuotų šviečiamųjų televizijos laidų „Žodžiai“ bei „Diena Šiaulių universitete“ autorius ir vedėjas.
1007 m.
1007 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
135 m. pr. m. e.
'''135 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Daskapys
Daskapys – viensėdis Biržų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Vabalninko.
CSM Crișana Oradea
Oradios „Crişana“ – buvęs Rumunijos futbolo klubas iš Oradios.
Istorija
1963 m. prijungtas prie Crisul Oradea klubo.
Latvijos futbolo varžybos 1931 m.
Latvijos futbolo varžybos 1931 m.
Kamanų aukštapelkė
thumb|250px|Skendenio klampynė
Kamanų aukštapelkė – pelkė Akmenės rajono savivaldybės teritorijoje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Akmenės, 6 km į šiaurės rytus nuo Viekšnių.
Geologija ir geografija
Aukštapelkė susidariusi Ventos intakų Dabikinės ir Vadaksties vandenskyroje. Užima 7 moreninius tarpgūbrinius klonius ir 6 neaukštus lėkštašlaičius gūbrius, ištįsusius iš šiaurės rytų į pietvakarius. Pakraščiai labai vingiuoti, gausu pusiasalių ir įlankų (Briedaulio, Kališupio, Paislės, Meižių, Būgių). Iš visų pusių, išskyrus šiaurę, Kamanų aukštapelkę supa Kamanų miškai (Medemrodės, Adomiškių, Padvarėlių, Antanavos, Karalinės). Šiaurėje telkšo 6 ha liekaninis Kamanų ežeras. Kamanų aukštapelkės paviršius viduryje iškilęs apie 4 m. Didžiausią dalį užima plynės su būdingais aukštapelkių duburiais, klampynėmis, ežerokšniais. Pelkėje yra 12 klampynių. Klampynėse grupėmis susitelkė apie 120 antrinės kilmės ežerokšnių (iš viso apie 2 ha). Iš čia į pelkės pakraščius vandens perteklius nuteka 7 klampupiais. Pelkės plotas 2434 ha, iš jų pramoninis – 2168 ha.
Durpės
92 % durpių yra aukštapelkės, kita dalis – žemapelkės. Durpių klodo didžiausias storis 7,2 m, vidutinis 4 m. Durpių ištekliai 81,9 mln. m³. Vyrauja mažaskaidės fuskuminės durpės. Vidutinis susiskaidymo laipsnis 27 %, vidutinis peleningumas 23 %, vidutinis drėgnis 92 %. Vietomis po durpėmis yra iki 0,9 m storio sapropelis|sapropelio sluoksnis. Dugne smėlis, priesmėlis, priemolis.
Tyrimai
1935–1936 m. Kamanų aukštapelkę tyrė kompleksinė ekspedicija, kurioje dalyvavo Bronius Baginskas, Kazys Brundza, Steponas Čerapas, Bronius Povilaitis, Viktoras Ruokis, Vincas Vilkaitis ir Mykolas Žemaitis, tyrimų rezultatai pateikti K. Brundzos monografijoje „Kamanos: hidrografija, stratigrafija ir augalija“ (1937 m.). 1960 m. Kamanų aukštapelkės dalis, vėliau visos pelkės su apypelkiu paskelbtos botaniniu draustiniu, nuo 1979 m. jos priklauso Kamanų rezervatui.