cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Puerto Rikas
Puerto Rikas, oficialiai Puerto Riko Sandrauga – savivaldi, neinkorporuota JAV teritorija. Išsidėsčiusi šiaurės rytų Karibų jūros baseine, į rytus nuo Dominikos respublikos.
Istorija
Pagrindinis straipsnis: Puerto Riko istorija, Karibų jūros regiono istorija
Kai europiečiai pirmą kartą atvyko į Puerto Riką, saloje gyveno tainų genties indėnai. Taínai salą vadino „Borinquén“.
Pirmas europiečių kontaktas su vietos gyventojais įvyko 1493 m. lapkričio 19 d. dieną, Kristupo Kolumbo antros kelionės į Antilų salas metu. Iš pradžių sala buvo pavadinta San Juan Bautista sala, šv. Jono Krikštytojo garbei, bet laikui bėgant salai prilipo Puerto Rico (isp. „Turtingas uostas“) vardas; tuo tarpu San Juan (San Chuanas) liko salos didžiausio miesto ir sostinės pavadinimas.
Ispanų konkistadoras Juan Ponce de León tapo pirmuoju Puerto Riko gubernatoriumi, kuris užėmė savo postą. Faktiškai pirmasis paskirtasis gubernatorius buvo Vicente Yáñez Pinzón, bet jis taip ir neatvyko į salą.
Sala buvo greitai kolonizuota ir tapo svarbi Ispanijos imperijos citadele Karibų jūroje. Bet XVII ir XVIII amžių ispanų kolonistų žvilgsniai nukrypo į žemynines teritorijas, taip sala ir nuskurdo.
Ispanija buvo suinteresuota apsaugoti salą nuo savo europietiškų priešų, per šimtmečius sala buvo smarkiai fortifikuota. Kad San Juan uostas būtų apsaugotas, buvo pastatytos La Fortaleza, El Castillo San Felipe del Morro ir Fort San Cristobal tvirtovės. Prancūzai, olandai ir anglai ne kartą bandė užgrobti Puerto Riką, bet nesugebėdavo ilgai išlaikyti okupuotos salos.
2012 m. lapkričio 6 d. vykusiame referendume Puerto Riko gyventojai nusprendė neskelbti nepriklausomybės ir tapti 51-ąja JAV valstija. Už tai balsavo 61,69%, norą nekeisti esamos padėties išreiškė 32,97% rinkėjų, o už nepriklausomybę pasisakė vos 5,34% balsavusiųjų. Rinkėjų aktyvumas buvo 81,33%.
Politinė sistema
Puerto Riko valstybės galva – JAV prezidentas. Vykdomąją valdžią sudaro vyriausybė, vadovaujama gubernatoriaus, o įstatymų leidžiamąją valdžią sudaro dviejų rūmų parlamentas, sudarytas iš senato ir atstovų rūmų. Puerto Rikas turi vieną atstovą JAV Kongrese, kuris neturi balso teisės.
Administracinis suskirstymas
Pagrindinis straipsnis: Puerto Riko savivaldybės
Kadangi Sandrauga suvienyta su JAV, Puerto Rikas neturi jokių pirmo lygio administracinių vienetų, kaip yra apspręsta JAV Vyriausybės. Puerto Rikas yra suskirstytas į 78 savivaldas, kiekviena savivalda turi savo merą ir savivaldos įstatymų leidžiamąjį organą, kuris yra renkamas ketverių metų kadencijai.
Geografija
Pagrindinis straipsnis: Puerto Riko geografija thumb|300px|Puerto Riko žemėlapis thumb|240px|Centrinė Kordiljera
Puerto Rikas yra mažiausia Didžiųjų Antilų salyno dalis, taip pat pagrindinė Puerto Riko sala su mažesnėmis salomis, tokiomis kaip Vjekesas, Kulebra, Mona, Desečeo ir Kacha de Muertos. Iš trijų paskutinių salų tik Vjekese ir Kulebroje gyvenama ištisus metus. Monos saloje negyvenama ištisus metus, išskyrus Puerto Riko Gamtinių išteklių departamento tarnautojus. Pageidaujantys gali aplankyti salą ir pakeliauti po salą pėsčiomis, gavę reikiamus dokumentus.
Puerto Riko salos centrinė dalis kalnuota – ja driekiasi Centrinė Kordiljera (La Cordillera Central), kurios aukščiausia vieta yra Puntos kalnas (Cerro de Punta, 1338 m). Kita svarbi viršukalnė yra El Yunque, kurią supa El Junkės nacionalinis miškas. Prie šiaurinės ir pietinės pakrantės driekiasi žemumos.
Puerto Rikas išsidėstęs tropinio klimato juostoje. Didžiąją metų dalį lygumose vyrauja 24-28 °C temperatūra, kalnuose keletą laipsnių vėsiau. Šiauriniuose ir rytiniuose pavėjiniuose šlaituose iškrenta 1400–2500 mm kritulių, pietiniuose ir vakariniuose šlaituose – 800 mm kritulių per metus. Dažni uraganai (nuo birželio iki lapkričio).
Puerto Rike nėra ežerų, tiktai 17 dirbtinių tvenkinių. Upės trumpos, šiaurėje vandeningos, prasideda Centrinėje Kordiljeroje ir teka link vandenyno. Pagrindinė upė – La Plata.
Teisėja (1976 filmas)
Teisėja – 1976 m. Italijoje sukurta komedija.
Puerto Rikas
Geografija
Salos šiaurinėje dalyje vyrauja tropinės džiunglės, mišrieji miškai, tuo tarpu pietuose – sausi krūmynai. Puerto Rike (1998 m. duomenimis) yra 239 augalų, 16 paukščių, 39 roplių ir varliagyvių endeminės rūšys. Šalies simboliu laikomos endeminės Coquí (Eleutherodactylus sp.) varlės, puertorikinės amazonės. Dauguma gyvūnų ir augalų saugoma El Junkės nacionaliniame miške.
Teisėja (1976 filmas)
Turinys
Apsistojęs viešbutyje kitame mieste, Rafaelis sutinka Violos seserį dvynę Rozą – gerai apmokamą prostitutę ir pornografinių filmų aktorę. Nežinodamas, kad ši nėra Viola, Renato užmezga su ja romaną. Roza dalyvauja pornografinio žurnalo fotosesijoje ir Renato, gavęs nuotraukas, tikisi turintis ginklą, galintį padėti jam išsisukti.
Po to, kai Viola dėl gamtos taršos uždaro verslininko Andželo Skoto gamyklą, šis taip pat, susidūręs su Roza, galvoja artimai susipažinęs su teisėja, tačiau, pabandęs kitą dieną su ja suartėti, apkaltinamas priekabiavimu.
Puerto Rikas
Ekonomika
1948 m. JAV pradėjo įgyvendinti planą, kuris turėjo įveikti ekonomikos sunkumus. Maži mokesčiai ir pigi darbo jėga pritraukė JAV kompanijas, ir ilgainiui tas planas padėjo pakelti salos pragyvenimo lygį.
Liudvikas Janavičius
Liudvikas Janavičius (1859 m. rugsėjo 5 d. Lapkasiuose, Šiaulių raj. – 1902 m. gegužės 30 d. nusižudė Jakutske) – vienas pirmųjų socialdemokratų Lietuvoje.
Puerto Rikas
Ekonomika
Jūrų kelias į Panamos kanalą ir iš jo eina pro Puerto Riką, todėl salos laivyba ir prekyba klesti, nes sostinė San Chuanas yra vienas didžiausių gamtinių Karibų jūros uostų. Pagrindinės pramonės šakos yra naftos chemija, tekstilė, vaistų gamyba ir maisto pramonė. Auginama kava, ananasai, bananai, cukranendrės, kukurūzai, pupiniai augalai, ryžiai, daržovės. Gyvulininkystė. Nedideli vario ir mangano rūdų telkiniai. Išvystytas turizmas. Daug JAV kompanijų investavo kapitalą į Puerto Riko ekonomiką, todėl salos ūkis kuo toliau, tuo labiau priklauso nuo apdirbamosios pramonės ir paslaugų sferos. 89 % Puerto Riko eksporto išvežama į JAV.
Liudvikas Janavičius
Biografija
1869–1876 m. mokėsi Šiaulių gimnazijoje, 1876–1880 m. – Vilniaus realinėje gimnazijoje, 1880–1883 m. – Petrovskio Razumovskio žemdirbystės ir miškų akademijoje Maskvoje, 1884 m. įstojo į Varšuvos universitetą.
Puerto Rikas
Demografija
thumb|240px|Imigracija į Puerto Riką Pagrindinis straipsnis: Puerto Riko demografija
Liudvikas Janavičius
Biografija
1883 m. su Liudviku Varynskiu įkūrė „Proletariato“ partiją, jos pirmojo suvažiavimo Vilniuje dalyvis ir vienas iš partijos vadovų. Kartu su J. Šliūpu išvertė į lietuvių kalbą „Proletariato“ partijos „Manifestą artojams“. 1883 m. suėmus L. Varynskį tapo partijos vadovu.
Puerto Rikas
Demografija
Dauguma gyventojų – ispanakalbiai. Neseni genetiniai tyrimai, įrodė įdomią Puerto Riko gyventojų kilmę. Kaip parodė mitochondrinis DNR tyrimas, net 61 proc. gyventojų turi indėnų moterų kilmę. Likusieji 27 ir 12 proc. atitinkamai afrikiečių ir europiečių moterų kilmę. Y chromosomos analizė, kuri sutampa su vyriškos pusės genų palikimu, parodė, kad apie 70 proc. Puerto Rikiečių galėtų atsekti Europos vyrų geneologinę kilmę, 20 proc. afrikiečių ir tik mažiau negu 10 proc. vietinių čiabuvių vyrišką kilmę.
Kvėdarna
Kvėdarna – miestelis Šilalės rajono savivaldybėje, kelių ir  sankirtoje, 14 km į šiaurės vakarus nuo Šilalės, prie Jūros upės. Seniūnijos centras. Urbanistikos paminklas. Miestelyje yra 4 seniūnaitijos: Gedimino, Jūros, Piliakalnio ir Saulėtekio (pastarosios centras yra Sauslaukyje). Veikia Kvėdarnos Kazimiero Jauniaus gimnazija, Prano Liatuko pradžios mokykla, paštas (LT-75029).
Miestelio senoji dalis spindulinio plano. Trijų pagrindinių gatvių sankryžoje yra dvi paplatintos gatvės pavidalo aikštės; viena savaime susiformavusi, kita suplanuota 1923 m.
Liudvikas Janavičius
Biografija
Paveldėjęs dvaro dalį, gaunamomis pajamomis rėmė Georgijaus Plechanovo „Darbo išvadavimo grupę“. 1884 m. birželio 30 d. Varšuvoje suimtas, 1885 m. nuteistas 16 metų katorgos, 1886–1896 m. kalėjo Petro ir Povilo tvirtovėje Sankt Peterburge, Šliselburge, Kolymoje, 1897 m. balandžio mėn. ištremtas į Sibirą iki gyvos galvos. Kalėjimuose parašė prisiminimus apie Šiaulių gimnaziją, kalinio metus, 1892 m. išleido studiją „Lenkijos pramonės vystymosi bruožai“. Nukankintas ligų nusižudė.
Puerto Rikas
Demografija
Vyraujanti kalba – ispanų. Anglų kalbą moka tik ketvirtadalis Puerto Riko gyventojų. 1991 m. gubernatorius Rafael Hernández Colón ispanų kalbą paskelbė vienintele vyriausybės kalba, ir dėl to liaudyje sulaukė didelio populiarumo, tačiau vėliau vėl buvo grąžinta anglų kalba.
Dominuojanti religija – katalikybė. Taip pat yra protestantų, daugiausia tarp atvykėlių iš JAV. Yra išpažįstančių animistines Afrikos religijas.
Kvėdarna
left|thumb|[[Vytauto Didžiojo paminklas]] thumb|left|Centrinė gatvė
Puerto Rikas
Kultūra
Pagrindinis straipsnis: Puerto Riko kultūra
Kvėdarna
Etimologija
Kvėdaina lietuvių ir apskritai baltų vardyne yra vienišas žodis, kadangi nerandama panašių. Vienintelis galimas paaiškinimas yra hidroniminis (vandenvardinis vietovardis): galbūt miestelio vardas kilęs nuo pro jį tekančios upės, kuri seniau buvo vadinama Kvėdainale (dabar vadinasi Upelis, Jūros upės intakas). Vėliau šaknyje r galėjo atsirasti analogija su populiaria pavardės šaknimi kvedar-.
Amakuro Delta
Amakuro Delta  – valstija rytinėje Venesuelos dalyje. Ribojasi su Gajana rytuose, su Bolivaru pietuose, su Monagasu vakaruose. Iš šiaurės skalauja Atlanto vandenynas. Tai 7-a pagal plotą ir 23-a pagal gyventojų skaičių šalies valstija. Administracinis centras – Tukupita.
Kvėdarna
Etimologija
Po 1863 m. sukilimo Rusijos imperijos valdžia Kvėdarną pavadino Konstantinovu, taip ji buvo vadinama iki I pasaulinio karo.
Amakuro Delta
Valstija pavadinta pagal Amakuro upę. 1884 m. sudaryta kaip federalinė valda, o valstija tapo 1991 m.
Geografija
Amakuro Delta yra pelkėtoje žemumoje, kurią raižo Orinoko delta. Pietuose paviršius kyla į Gvianos plokščiakalnį. Gausu salų, užutėkių. Plyti džiunglės, mangrovių sąžalynai. Įsteigtas Orinoko deltos-Mariusos nacionalinis parkas.
Kvėdarna
Geografija
Per Kvėdarną teka Jūros intakas Geniotalis. Keliai veda į Švėkšną, Rietavą, Laukuvą, Žadeikius. Kvėdarnos apylinkėse išgaunamas žvyras. Netoliese yra Kvėdarnos kaimas.
Istorija
thumb|Kooperatinė Kvėdarnos pieninė [[1938 m.]] thumb|thumb|Knygnešio Petro Kavaliausko atminimui thumb|thumb|Paminklas pokario rezistentams
Amakuro Delta
Geografija
Valstijos simbolis – tikroji rizofora.
Kvėdarna
Istorija
2 km į pietus nuo Kvėdarnos yra Padievaičio piliakalnis ir Padievaičio akmuo Velnio Sostas. Manoma, kad 1329 m. kryžiuočiai sugriovė gynybinę Gedimino Kvėdarnos pilį, pastatytą greičiausiai ant Kvėdarnos piliakalnio. Kryžiuočių žygis paminėtas Guillaume de Machaut poemoje Confort d’ami, parašytoje 1357 m.
Amakuro Delta
Gyventojai
Pagrindinė Amakuro Deltoje gyvenanti indėnų tauta yra vairao.
Administracinis suskirstymas
Amakuro Delta padalinta į 4 savivaldybes (skliaustuose – administracinis centras):
Vienanamis augalas
thumb|top|200px|Paprastojo lazdyno moteriškas (viršuje) ir vyriški žiedai dvejuose [[Žirginys|žirginėliuose (žemiau)]] Vienanamiais augalais  vadinamos augalų rūšys, kurių vyriški ir moteriški žiedai sukrauti ant to paties augalo. Tokiems augalams priklauso:
Kvėdarna
Istorija
Kvėdarna minima XIV–XV a., karališkasis Kvėdarnos dvaras, kurį valdė Sapiegos – 1554 m., miestelis – 1568 m., Kvėdarnos valsčius – 1593 m. 1569 m. pastatyta bažnyčia. 1609 m. įkurta parapinė mokykla. 1631 m. gauta turgaus privilegija. 1783 m. Kvėdarnos bažnyčiai atėjo popiežiaus Pijaus VI laiškas. Magdeburgo teisės suteiktos 1792 m. kovo 20 d., kai ATR valdovas Stanislovas Augustas Kvėdarnai dovanojo miesto teises ir herbą „karalaičio šventojo Kazimiero atvaizdą“. Po kelių mėnesių savivalda buvo panaikinta.
1831 m. Kvėdarną buvo užėmė sukilėliai. Lietuvių spaudos draudimo metais. Kvėdarna buvo vienas Žemaitijos spaudos platinimo centrų; draudžiamąją lietuvišką spaudą čia platino V. Čižauskas, J. Gumauskas, N. Paulauskas, B. Serapinienė, J. Steponavičius ir kiti. 1883 m. įsteigtas paštas, 1884 m. vaistinė. 1848 m., 1896 m. ir 1941 m. Kvėdarna degė, 1843 m., 1881 m. ir 1915 m. sudegė. XIX a. Kvėdarna buvo Raseinių apskritie miestelis. 1901 m. veikė slapta lietuviška mokykla.
1936 m. pastatyta Kvėdarnos bažnyčia, 1937 m. įkurta biblioteka. 1941–1942 m. vokiečių okupacinės administracijos nurodymu nužudyta apie 600 Kvėdarnos gyventojų (dauguma žydai). Po II pasaulinio karo) veikė Kęstučio apygardos, Butigeidžio partizanų rinktinės partizanai. 1950–1995 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
2000 m. patvirtintas naujasis Kvėdarnos herbas.
Gyventojai
1704 m. Kvėdarnoje gyveno 38 šeimos.
Žymūs žmonės
Kvėdarnoje gimė:
Ekonomika
Sovietmečiu buvo melioracijos statybos valdyba, kolūkis, pastatytas prekybos kompleksas (archit. B. Šajevičius). Kvėdarnoje yra statybų („Kvėdarsta“, „Drena“), medienos apdirbimo („Pynauja“), baldų gamybos („Danrima“) bendrovės.
Bobadilla
Bobadilla − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Žirgupėnai
Žirgupėnai arba Dalnėjė (, nuo 1936 m. rugsėjo 16 d. Schirgupönen, nuo 1938 m. birželio 3 d. Amtshagen, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Nesterovo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Iljušino kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1824 m. Gumbinės apygardos Stalupėnų apskrities, 1824–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Gumbinės apskrities kaimas. Nuo 1725 m. Žirgupėnų parapijos (1912 m. 3400 gyventojų) centras. 1928 m. rugsėjo 30 d. prijungtas Žirgupėnų dvaras (1905 m. 334, 1910 m. – 328 gyventojai) ir Verdelnas (Werdeln, 1905 m. 22 gyventojai). 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Stalupėnų rajono, vėliau Nesterovo rajono, 1947 m. birželio 25 d. – 1993 m. Čkalovo apylinkės kaimas.
Trakėnų žirgyno, kurį 1732 m. įsteigė karalius Frydrichas Vilhelmas I, vienas žirgų veisimo centrų.
Skautai
Skautai ( – „žvalgas”) – visuomeninė savanoriška vaikų ir jaunimo neformalaus ugdymo organizacija.
Vadovaudamiesi pradininko Roberto Baden-Powellio (1857–1941) išdėstytomis idėjomis, skautai siekia ugdyti savo narius dorais, kilnios dvasios, tvirto būdo, sveikais, sąmoningais, mylinčiais gamtą žmonėmis ir naudingais piliečiais savo valstybei.
Skautų šūkis – „Dievui, Tėvynei, artimui“, o pošūkis – „Budėk!“.
Pasaulyje skautų judėjimui priklauso daugiau nei 28 milijonai įvairaus amžiaus skautų ir skaučių iš 216 šalių bei regionų. Per visą skautijos istoriją judėjimui priklausė per 580 milijonų skautų.
Istorija
thumb|200px|Skautai 1899–1900 m. thumb|200px| thumb|200px|2007 m. Lietuvos pašto ženklas, skirtas skautų judėjimo šimtmečiui 1899–1902 m. Afrikoje vadinamajame Būrų kare Didžioji Britanija kariavo su dviem Pietų Afrikos respublikomis – Oranžija ir Transvaliu. Vienu metu būrai buvo apgulę nedidelį Mafekingo miestą, kurio įgulai vadovavo pulkininkas Robertas Baden Powellis. Pulkininkas, anksčiau gyvendamas Afrikoje matęs medžiojančius ir sėlinančius vaikus, surinko savanorių kuopą iš miesto berniukų. Berniukams buvo pavestos įvairios užduotis: išnešioti laiškus, įsakymus, pranešimus, atnešti kariams šovinių, maisto, gabenti sužeistuosius į ligoninę, eiti į žvalgybą, piešti žemėlapius ir kt. Apgultis truko pusę metų.
Po karo Baden-Powellis, jau tapęs generolu, grįžo į Angliją. Jam kilo idėja užimti nieko neveikiančius vaikus naudinga ir įdomia veikla. 1907 m. jis surengė pirmąją skautų stovyklą, kurioje dalyvavo dvidešimt berniukų. Generolas savąją jaunimo praktinio auklėjimo sistemą – skautybę – aprašė 1908 m. išleistoje knygoje „Skautybė berniukams“ (Scouting for Boys). Skautų judėjimu greitai susidomėjo ir mergaitės, 1909–1910 m. ėmė kurtis skaučių grupės. Iš Anglijos judėjimas išplito į jos kolonijas bei kitas valstybes.
Po Pirmojo pasaulinio karo, per kurį skautai prisidėjo visuomeniniais darbais, buvo atsisakyta karinio elemento skautavime. Kai kurios skautų organizacijos panaikino beveik viską, kas susiję su karyba, – rikiuotes, karišką aprangą ir kt.
Lietuvos skautų organizacijų įkūrimo datos
1918 m. lapkričio 1 d. įsteigtas pirmasis skautiškas vienetas Lietuvoje (Vilniaus Vytauto gimnazijoje). Skautavimo pradininkas Lietuvoje buvo Petras Jurgelevičius-Jurgėla.
1922 m. įkurta Lietuvos jūrų skautų sąjunga.
1930 m. „LSA“ pervadinta į Lietuvos skautų sąjungą.
1989 m. po beveik 50 metų sovietų okupacijos, atkurta Lietuvos skautų sąjunga.
1991 m. įkurta Žemaitijos skautų organizacija.
1992 m. įkurta Lietuvos nacionalinė Europos skautų asociacija.
1995 m. Įvyksta skilimas ir iš buvusios didžiosios LSS atsiranda dvi skirtingos organizacijos – Lietuvos skautų sąjunga (LSS) ir Lietuvos skautija (LS)
1997 m. liepos 25 d. atkuriama Lietuvos skautų narystė Pasauliniame skautų judėjime – Lietuvos skautija tampa Pasaulinės skautų judėjimo organizacijos (WOSM) nare.
2001 m. įkurta Lietuvos jūrų skautija.
Pirmieji skautų skiriamieji ženklai
Skautiška uniforma dar nebuvo nustatyta. Daug skautų nešiojo tautines juostas. Vadovai – švilpuką su šilkine virvele, kurios galai buvo įleisti į viršutines kišenes. Švilpukas vartotas sutartinėms komandoms. Visi skautai/ės ant krūtinės nešiojo sidabrinį Vytį apskritam dugnely, kurio spalva buvo skirtinga: skauto/ės – geltona, patyrusio skauto – raudona, skautininko – žalia. Ženklelis išliko nuo įsikūrimo, kai dar vadinomės vyčiais. Prie kairio peties nešiojo prisegtus kaspinukus: III patyrimo laipsnio skautas/ė – raudoną, II – raudoną ir žalią, I – raudoną, žalią ir geltoną.
Patyrimo laipsniai
Kiekvienas patyrimo laipsnis yra paruoštas vieneriems skautavimo metams ir tam tikro amžiaus vaikams. Kiekvienas skautas, išlaikęs patyrimo laipsnį, gauna patyrimą parodantį žymenį.
Partnerystė
Skautai bendradarbiauja su dauguma nevyriausybinių organizacijų Lietuvoje ir pasaulyje. Viena iš stipriausių partnerysčių – su The Duke of Edinburgh's International Award programa.
Ežerėlis (Vilkaviškio r., Vištyčio sen., Girėnų km.)
Ežerėlis – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Vilkaviškio rajone, Vištyčio seniūnijoje, šalia Girėnų kaimo, apie 8 km į šiaurę nuo Vištyčio. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurę – 0,13 km, plotis – iki 0,06 km. Altitudė 179 m. Krantai žemi, apaugę medžiais ir krūmais. Pietinėje pakrantėje auga miškelis, kitose pakrantėse plyti pievos ir dirbami laukai. Ežeras nenutekantis, priklauso Lieponos baseinui.
Neogotika
thumb|250 px|right|[[Veprių Švč. Mergelės Marijos Rožančinės bažnyčia|Veprių bažnyčia (1910 m.), Lietuvos neogotikos stiliaus pavyzdys]]
Neogotika – architektūros ir taikomosios dailės kryptis. Neogotikai būdingas grįžimas prie gotikos. Vienas iš romantizmo ir istorizmo estetinių pagrindų.
Buvo paplitusi XVIII a. vid.- XX a. pradžioje Anglijoje, Austrijoje-Vengrijoje, Australijoje, JAV, Prancūzijoje, Rytų Europoje, Vokietijoje. Lietuvoje pasireiškė paskutiniais XIX a. – pirmais XX a. dešimtmečiais Lentvario dvaro architektūroje, Rokiškio Šv. apaštalo evangelisto Mato bažnyčia (su Šv. Juozapo koplyčia), Švėkšnos Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčių architektūroje.
Valgomoji kolokazija
Valgomoji kolokazija, taras (Colocasia esculenta) – aroninių (Araceae) šeimos kolokazijų (Colocasia) genties augalų rūšis. Tai daugiamečiai žoliniai augalai, kurių ilgi šakniastiebiai galuose suformuoja stiebagumbius. Visas augalas turi pientakių. Lapai stambūs, išaugę iš šakniastiebių, ilgais, iki 1 m ilgio lapkočiais. Žiedynstiebiai paprastai trumpesni už lapkočius.
Diploidinės (2n) taro formos turi 28, 36, 48 chromosomas.
Stiebagumbiai ir jų panaudojimas
Stiebagumbiai turi akutes kaip ir Lietuvoje gerai žinomų bulvių stiebagumbiai. Stiebagumbio odelė sukamštėja, minkštimas būna baltas, gelsvas, geltonas, oranžinis, rausvas ar net raudonas. Vienas taro augalas užaudina daug stiebagumbių - kelis stambius pagrindinius ir daug smulkių šoninių. Pagrindinis stiebagumbis gali sverti iki 4 kg.
Stiebagumbis turi 18-20 % krakmolo, 0,5 % cukrų, Kiek daugiau nei 3 % baltymų. Taro krakmolo grūdeliai smulkūs, dėl ko tarinis krakmolas vertinamas tekstilės pramonėje, kur jį naudoja audinių apretavimui. Šis krakmolas taip pat naudojamas dietinėje ligonių mityboje.
Visų laukinių ir dalies kultūrinių tarų stiebagumbių audiniai turi adatiškų kalcio oksalato kristalų (rafidų), kurie verdant suyra ir ištirpsta.
Derlingumas - 6-12 tonų stiebagumbių iš hektaro. Daugelio veislių stiebagumbiai auga daugiau kaip metus, kitų veislių - 6-7 mėnesius. Sparčiausiai augančių veislių stiebagumbiai subręsta per 3 mėnesius.
Stiebagumbiai gerai išsilaiko sausai laikomi, gerai atlaiko transportavimą.
Mityba
thumb|left|250px|[[Valgomoji kolokazija|Valgomosios kolokazijos (Colocasia esculenta) šakniastiebis]]
Tai vienas anksčiausiai sukultūrintų augalų, plačiai naudojamas tropikų šalių virtuvėse: Polinezijoje, Afrikoje ir kitur.
Šis augalas naudojamas ir Tolimųjų Rytų virtuvėse. Kinijoje jis vadinamas 芋頭 (yùtǒu), Kantone – wutao, Japonijoje – 里芋 satoimo, o Korėjoje – 토란 toran. Dažniausiai jis verdamas ar troškinamas, tačiau gali būti ir apkepamas tešloje.
Etioliuotus ūglius augina ir valgo kaip šparago ūglius.
Kanonų teisės daktaras
Kanonų teisės daktaras (, sutr. Dr. iur. can.; Juris Canonici Doctor, J.C.D.; Iuris Canonici Doctor, I.C.D., D.C.L., D. Cnl., D.D.C., D. Can. L., Doctor of Canon Law) - mokslo (teisės daktaro) laipsnis kanonų teisės srityje (kanonistikoje).
Viduramžiais buvo suteikiami civilinės teisės, kanonų teisės bei abiejų teisių (t. y. ir pasaulietinės, ir kanonų teisės) daktaro laipsniai, kadangi universitetuose civilinė (romėnų) bei kanonų teisės buvo dėstomos kartu (kai kuriose valstybėse - iki pat XX a. pradžios).
Dabartis
Kanonų teisės daktaro laipsnis suteikiamas paprastai baigus daktaro studijas (doktorantūrą), apgynus daktaro disertaciją. Į doktorantūrą priimami asmenys, turintys akademinį magistro (licenciato) laipsnį teologijos, teisės (tiek pasaulietinės, tiek ir religinės - pvz., kanonų) srityje. Laipsnį teikia tiek pasaulietiniai, tiek ir religiniai (katalikiškieji) universitetai.
Lietuvoje kanonų teisės daktaro laipsnis neteikiamas. Lietuvos teologai, kanonistai mokslinę kvalifikaciją kanonų teisėje gali įgyti užsienio - Lenkijos, Italijos, Vokietijos - universitetuose. Lietuvos profesoriai kanonų teisės daktarai - kun. Petras Malakauskis (1889-1947), kun. habil. dr. Vincas Jonas Bartuška (g. 1917), kun. teol. habil. dr. Pranciškus Vaičekonis (1928-2006), kun. Kazimieras Meilus (g. 1958).
Kalbos dalis
alt=Lentelė, vaizduojanti lietuvių kalbos morfologinius ir sintaksinius žodžio skyrius|miniatiūra|443x443px|Lentelė, vaizduojanti lietuvių kalbos morfologinius ir sintaksinius žodžio skyrius Kalbos dalys – žodžių klasės, skiriamos pagal reikšmės, sintaksinių ryšių ir morfologinių požymių bendrumą. Kalbos dalys priskiriamos morfologijai – vienai iš leksikologijos atšakų.
Lietuvių kalboje išskiriama 11 kalbos dalių: daiktavardis, būdvardis, skaitvardis, įvardis, prieveiksmis, veiksmažodis, prielinksnis, jungtukas, dalelytė, jaustukas ir ištiktukas.
Kataro himnas
As Salam al Amiri yra nacionalinis Kataro himnas. Jį parašė šeichas Mubarak bin Saïf al-Thani. Himnas priimtas 1996 m. gruodžio 7 d.
Arabiškai
قسما بمن رفع السماء
قسما بمن نشر الضياء
قطر ستبقي حرة تسمو
Dvinamis augalas
thumb|top|200px|Paprastojo apynio moteriški žiedai thumb|top|200px|Paprastojo apynio vyriški žiedai Dvinamiais augalais vadinamos augalų rūšys, moteriškus ir vyriškus žiedus sukraunančios skirtinguose augaluose. Tokiems augalams priklauso:
Kataro himnas
Arabiškai
سيروا على نهج الأولى سيروا
وعلى ضياء الانبياء
قطر بقلبي سيرة
قطر الرجال الاولين
حماتنا يوم النداء
وحمائم يوم السلام
جوارح يوم الفداء
قسما قسما
بروح الأوفياء}}
1541 m.
1541 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
7 meno dienos (žurnalas)
7 meno dienos – teatro, muzikos, dailės, kino, knygų, sporto ir radijo žurnalas, leistas 1927 m. spalio mėn. – 1934 m. balandžio mėn. Kaune.
Istorija
Įkurtas B. Dauguviečio iniciatyva. Išėjo 104 numeriai. Vietoje „7 meno dienų“ leistas žurnalas „Meno dienos“.
Daugiausia vietos skyrė teatrui ir muzikai.
Užpurvio ežeras
Užpurvio ežeras – ežeras Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 5,5 km į rytus nuo Pastrėvio. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,32 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 167,1 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję. Aplinkui plyti medžiais ir krūmais apaugusios pievos, dirbami laukai, į šiaurę – įrengti golfo laukai. Šiaurės rytuose įteka upeliukas iš netoliese telkšančio Pasamanės ežero, šiaurės vakaruose išteka upelis link Elektrėnų marių intako Antabrasčio. Kiek atokiau į pietus įsikūręs Strėvininkų kaimas.
Prūsijos sąjunga
Prūsijos sąjunga buvo prieš Vokiečių ordiną nukreipta organizacija, kurią 1440 m. vasario 21 d. Kvidzyne įkūrė 53 kilmingieji ir dvasininkai, 19 miestų. Šios organizacijos pagrindas buvo 1397 m. Kulmo žemės kilmingųjų įkurta Driežo sąjunga.
1454 m. sąjungos vadas Johannes von Baysen kreipėsi į Kazimierą Jogailaitį, kad šis prijungtų Prūsiją prie Lenkijos karalystės kaip savo feodą. Tai pradėjo Trylikos metų karą tarp Vokiečių ordino ir Lenkijos, kurią finansiškai rėmė Prūsijos miestai.
Tris dešimtmečius kaupę nepasitenkinimą, vokiečiai įkūrė Prūsijos sąjungą, kuriai vadovavo Hanzos miestai (Gdanskas, Elbingas, Torunė, Kioningsbergas). Balandžio 3 d. prie sąjungos prisidėjo dar keli miestai, bet ne Butovas. Gdanske nariai pasirašė dokumentą, kuris išliko Torūnės archyve.
Po Paulio Rusdorfo mirties 1441 m., jo įpėdinis Konradas fon Erlichshauzenas vedė derybas dėl kompromiso iki savo mirties 1449 m. Prūsijos sąjunga siekė paramos Šventosios Romos imperijoje. Magistras Liudvigas fon Erlichshauzenas 1450–1467 m. su Prūsijos sąjunga elgėsi agresyviau. Jam prašant imperatorius Frydrichas III paskelbė organizaciją nelegalia.
1454 m. vasarį Prūsijos sąjunga sukilo. Jos vadai Gabriel von Baysen ir Johannes von Baysen, remiami Jan de Jani ir Mikołaj Szarlejski iš Ostojos klano, paprašė pagalbos iš Kazimiero Jogailaičio. Jų prašymas išsaugoti miestų teises ir kilmingųjų privilegijas buvo patenkintas.
Vokiečių ordinas pralaimėjo karą. 1466 m. buvo pasirašyta Antroji Torūnės taika. Ordinas prarado Vakarų Prūsiją. Kaip Karališkoji Prūsija ji tapo Lenkijos provincija su daline autonomija. Stibor de Poniec iš Ostojos klano tapo Malborko valdovu. Ordino Rytų Prūsija tapo Lenkijos vasale. Prūsijos sąjunga, padalinus jos narius, nustojo egzistuoti.
Lenkai ir vokiečiai sutiko kreiptis į Frydrichą III ir popiežių Paulių II, kad jie pripažintų Antrą Torūnės taiką, kuri turėjo galioti net be jų pripažinimo. Tačiau greitai iškilo konfliktas dėl Varmės vyskupystės, sukėlęs Dvasininkų karą.
Pentapolitana
thumb|right|250px|[[Košicė – vienas svarbiausių miestų Aukštutinėje Vengrijoje, 1617 m.]] Pentapolitana, rečiau Pentapolis – viduramžiais buvusi Vengrijos karalystės penkių laisvųjų karališkųjų miestų prekybinė ir politinė sąjunga, sudaryta Aukštutinėje Vengrijoje. Jai priklausė dabartinėje rytų Slovakijoje esantys miestai: Košicė, Bardejovas, Levoča, Prešovas ir Sabinovas.
Heraklitas
Heraklitas (Herakleitas; apie 544 m. pr. m. e. Mažosios Azijos mieste Efese – 483 m. pr. m. e.) – senovės graikų filosofas, Parmenido amžininkas. Tėvas – Blosonas, pagal kitą versiją – Herakontas. Anot Svido, Heraklitas gyveno Darijaus valdymo laikotarpiu, apytiksliai 521–487 m. pr. m. e. Šlovės viršūnę Heraklitas pasiekė maždaug per 69 olimpiadą (504-501 m. pr. m. e.). Heraklitas buvo vienos aristokratiškiausių jonėnų giminių – Androklidų palikuonis. Ši giminė yra kildinama iš Atėnų karaliaus Kodro.
Pentapolitana
Pirmasis miestų atstovų susitikimas įvyko 1412 m. Sąjunga sustiprėjo tarp 1440 ir 1445 m. Per šį rajoną vedė svarbūs prekybiniai keliai. Sąjungos miestai pietrytinėje karalystės dalyje palaikė tarpusavio glaudžius ekonominius santykius, sprendė iškylančius ginčus amatininkų gildijose. Sąjunga tarpininkavo tarp užsienio ir vietinių pirklių. Čia buvo įkurtos jų interesus atstovaujančios atstovybės. Svarbiausią vaidmenį sąjungoje vaidino Košicė, kuri valdant Vengrijos karaliui Мotiejui Korvinui buvo tapusi vienu didžiausių viduramžių miestų Europoje. Košicė padengdavo apie 1/3 sąjungos administravimo ir išlaikymo išlaidų. 1571 m. parengti įstatai nusakė Pentapolitanos veiklos pobūdį įvairiose miestų tarpusavio santykių srityse.
1549 m. reformacijos periodu Pentapolitanoje buvo įkurta sava tikinčiųjų sritis Confessio Pentapolitana.
Heraklitas
Heraklitas buvo naturfilosofas – jam rūpėjo suprasti gamtos pasaulio paslaptis. Jo mąstymui būdingas gilinimasis į save, sielos tyrinėjimas. Jis buvo pirmasis, kuris įsisąmonino filosofiją kaip užsiėmimą ar pašaukimą, todėl jį galima vadinti pirmuoju „tikruoju“ filosofu.
Heraklitui būdingas painus stilius, kalbėjimas mįslėmis, todėl jis buvo pramintas Tamsiuoju. Yra pasakojama, jog Euripidas, davęs Sokratui Heraklito knygą, paklausė „Na, kaip?“ Tas atsakė: „Ką supratau – didinga: manau, kad ir tai, ko nesupratau, – išties čia reikėtų kokio Delo naro, [idant pasiektų dugną].‘ Dėl savo plačiai interpretuotinos filosofijos, Heraklitas buvo pramintas Orakulu.
Senatvėje Heraklitas susirgo edema. Gydytojai, su kuriais jis konsultavosi, negalėjo paskirti jokio gydymo, todėl Heraklitas bandė gydytis pats, naudodamas tepalą iš karvės mėšlo bei degindamasis saulėje. Jis tikėjosi, kad šiuo metodu pavyks pašalinti susikaupusį skystį. Praėjus dienai, Heraklitas mirė ir buvo palaidotas prekyvietėje.
Pasaulio samprata
Heraklitui pirminė substancija – ugnis. Teigė, kad ugnis viską pasiimanti ir viską grąžinanti. Pasaulį laikė amžinu tapsmu, lygindamas jį su upe, į kurią du kartus neįbrisi. Heraklito filosofija rėmėsi dialektika, svarbiausias mokymo principas – daugelis skirtingų dalykų iš tiesų yra viena, o viena yra daugelis. Priešybių kova esanti kuriančioji pasaulio priežastis ir jo variklis. Vieną pasaulinį protą, „logos“, manė esant viską valdančia ir palaikančia priežastimi. Kėlė sielos reinkarnacijos idėją.
Savo pasisakymuose perteikė mintį, jog gėris ir blogis yra viena. Tai reiškia, jog gėris ir blogis tėra dvi neatskiriamos to paties dalyko pusės, o ne tai, kad gėris yra blogis ir atvirkščiai.
Žmogaus samprata
Heraklitas didelę reikšmę skyrė žmogui. Jį laikė sudarytą iš ugnies, vandens ir žemės. Siela esąs subalansuotas ugnies bei vandens derinys. Jei kuris nors iš jų ima dominuoti, mirštama. Nuo vandens pertekliaus mirusi siela eina į žemę, iš kurios atsiranda vanduo, o iš jo vėl susikuria sielos. Tie, kurie mirė nuo ugnies pertekliaus, tampa nemirtingais gyvųjų ir mirtingųjų globėjais; nemirtingieji, savo ruožtu, vėl tampa mirtingaisiais. Heraklito teigimu, gyvenimas ir mirtis nuolatos keičia vienas kitą.
Heraklitas, be „logos“, iškėlė dar tris tezes: Nuolatinio judėjimo teorija (viskas aplinkiniame pasaulyje nuolat juda, keičiasi); Priešybių Vienybė (visi objektai yra nesuderinami ir kartu sudaro vienybę) ir Monizmo doktrina (visa yra viena).
Monizmas
Monizmo doktriną Heraklitas pateikė taip: „Šis pasaulis nėra nei dievo nei žmogaus sukurtas, bet visada buvo, yra ir bus.“ Stoikai, laikę Heraklitą savo „protėviu“ Heraklitui priskyrė ir „ekpurosis“ (kosminės konflagracijos) doktriną – visa visata yra periodiškai ugnies sunaikinama, po to kaip feniksas atgimsta iš pelenų. Tačiau Heraklito monizmas atmeta tiek pasaulio sukūrimo (kosmogonijos), tiek pasaulio pabaigos (kosmotropijos) idėjas. Dėl to, Heraklito filosofija kertasi su Mileto mokyklos filosofų idėjomis, kuriems buvo būdinga kosmogonijos koncepcija. Pats Heraklitas savo kosmogonijos atmetimo nepaaiškina.
Pantha rhei
Pantha rhei, arba „viskas juda“, yra vienas žinomiausių posakių, priskiriamų Heraklitui. Šį teiginį suformulavo Simplicijus, bet jo esmė kyla iš Heraklito nuolatinio judėjimo teorijos. Ši Heraklito teorija – bendrinė tezė apie gamtos tikrovę ir yra paremta empiriniais paties filosofo stebėjimais.
Heraklito teorija primena Mileto mokyklos filosofiją – jie taip pat pastebėjo, jog pasaulis nėra statiškas. Tačiau miletiečiai manė, jog tarp visų judančių ir besikeičiančių dalykų šiame pasaulyje egzistuoja ir stabilūs, nekintantys; tuo tarpu Heraklitas teigė, jog juda absoliučiai viskas. Jis tai iliustravo teiginiu „Į tą pačią upę neįbrisi du kartus.“ Upės tariamas stabilumas maskuoja nuoatinę kaitą – nors upė ir atrodo ta pati, ji tokia nėra.
Priešpriešų pasaulis
Heraklito teiginiuose įžvelgiamos priešybės. Priešybės yra sukuriamos tam, kad būtų galima suvokti jų vienybę. „Karu“ ar „vaidu“ Heraklitas įvardina dėsnį, pagal kurį priešybių išskyrimas yra pasaulį vienijantis faktorius. Priešybių pažinimas atneša Vienio suvokimą. Vienybės pagrindas yra Heraklito skelbiamo logos turinys: „Visa yra viena“. Tikrovę vienijantis vienis sutampa su išmintimis ir dieviškumu.
Heraklitas pastebėjo, jog viskas, netgi priešybės, yra susiję sudėtingais ir įvairiais tarpusavio saitais, kurių dažnai nepastebime. Jis tai išreiškė teze „visa yra viena“, tačiau jos tikroji reikšmė yra artimesnė teiginiui „visa yra tarpusavyje susiję“. Priešybių teorija kyla iš nuolatinio judėjimo teorijos ir remiasi tais pačiais esminiais dalykais bei plačiais stebėjimais. Deja, priešybių teoriją tvirtinančių Heraklito raštų fragmentų tėra apie dvidešimt ir dauguma yra labai kontroversiški iki šių dienų arba tiesiog labai neaiškūs.
Heraklito fragmentai
Heraklito raštų išlikę nedaug – mūsų laikus pasiekė tik keli šimtai fragmentų. Dauguma jų mus pasiekė per Bažnyčios Tėvų – Klemenso Aleksandriečio ir Hipolito iš Romos – rankas.
Pirmus fragmentus ir liudijimus pateikia Platonas. Neabejotina, kad Heraklitas giliai paveikė Platono mąstymą. Aristotelis ir Teofrastas Heraklitą interpretavo pagal jonėniškosios filosofijos principus ir tai padarė įtaką vėlesniems liudijimams. Heraklito fragmentų randama Plotino bei kitų neoplatonikų raštuose. Taip pat kai ką cituoja Seneka, Markas Aurelijus.
Jau Aristotelio laikais buvo iškilusi problema Heraklito fragmentus rekonstruoti į vientisą, nuoseklų tekstą, tačiau Heraklito mintis sugrupuoti, suteikti joms vientisą struktūrą yra labai sudėtinga, kadangi manoma, jog buvo rašomos tiesiog į užrašų knygutę, taigi jų nejungia jokia literatūrinė forma.
Kahno knygoje (1979 m.) aprašoma, jog Heraklito fragmentuose galima atrasti sudėtingų prasminių ryšių struktūrą, kuri yra pagrįsta mąstymo motyvų pasikartojimais bei polifoniniu atsiskleidimu. Tačiau tokių bandymų struktūrizuotant atskirus fragmentus atrasti „tikrąjį“ Heraklitą pagrįstumas yra labai abejotinas.
Išlikę Heraklito fragmentai yra trumpi – ilgiausias fragmentas yra iš trijų sakinių, jį sudaro 55 žodžiai. Heraklito fragmentai pasižymi ritmingumu, metriškumu, rimo užuomazgomis, eufoniškumu, yra lengvai įsimenami, prasmės atžvilgiu uždari, tačiau nesudarantys nuoseklaus teksto. Heraklito fragmentuose yra aptinkamos aliteracijos bei sąmoningai vartojamos homoniminės formos, anagramos (žodžių raidžių ar skiemenų sukeitimas, siekiant gauti naują žodį).
Tikrovės pažinimą Heraklitas prilygina mįslės ar Dievo ištaros „perskaitymui“. Tai gali būti jo teiginių dviprasmiškumo priežastis. Taip pat fragmentams būdingi chiazmai (tų pačių žodžių pasikartojimas simetriškose to paties sakinio pozicijose).
Kai kuriuose Heraklito mokymo fragmentuose aptinkama zoroastrizmo poveikio pėdsakų.
Bibliografija
Barnes, Jonathan (1979). The Presocratic Philosophers. RKP, London.
Heraklitas (1995). Fragmentai. Aidai, Vilnius.
Mostovojė (Kalviškiai)
Mostovojė (,, nuo 1929 m. Kallwischken, nuo 1938 m. liepos 16 d. Hengstenberg, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Kalužskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas. 1947–2008 m. Vysokojės apylinkės kaimas.
1792 metų JAV prezidento rinkimai
1792 metų JAV prezidento rinkimai buvo antrieji JAV prezidentas rinkimai, ir pirmieji, kuriuose kiekviena iš trylikos originalių valstijų paskyrė rinkėjų kolegijos narius (neskaitant naujai prijungtų Kentukio ir Vermonto valstijų). Tai taip pat yra vieninteliai JAV prezidento rinkimai, surengti nepraėjus ketveriems metams po ankstesnių rinkimų.
77 rinkikų kolegijos narių balsus gavęs viceprezidentas Džonas Adamsas užėmė antrąją vietą, taigi ir buvo perrinktas į JAV viceprezidento postą.
Tu, kuri Aušros vartuose spindi (filmas)
Tu, kuri Aušros Vartuose spindi  – lenkų 1937 m. filmas. Nespalvotas.
Filme pasakojama istorija, kurios vienas motyvų – garsieji Vilniaus Aušros Vartai. Dalis filmuota Vilniuje.
Boka
Boka − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Luomas
Luomas – socialinė grupė, turinti įstatymais ir papročiais nustatytas paveldimas teises, privilegijas ir pareigas. Atsirado XI a. feodalinėje visuomenėje išskiriama trys luomai: bajorų, dvasininkų ir miestiečių. Trečiojo luomo sąvoka išskiriama tik po X–XI a. kryžiaus karų, kai išsiskiria miestiečių luomas.
Marmuras
Susidarymas
Marmuras susidaro iš karbonatinių uolienų, dažniausiai klinties ir dolomito, vykstant metamorfizmo, o tiksliau regioninio ar kontaktinio metamorfizmo procesams. Marmurams susidaryti reikalinga aukšta temperatūra ir slėgis, todėl marmure paprastai nelieka jokių fosilijų.
Metamorfizuojantis ypatingai švariai klinčiai, gaunasi balta marmuro spalva. Kitos spalvos ar juostelės atsiranda dėl įvairių priemaišų, dažniausiai molio, smėlio, aleurito, geležies oksido.
Naudojamas
Marmuras naudojamas statybose, buities daiktų, suvenyrų gamybai bei skulptūroms. Taip pat plačiai naudojamas dažų, dangų gamyboje, kaip armavimo – stiprinimo priemonė.
Kontraforsas
thumb|120px|right| Kontraforsas ( 'priešpriešinė jėga') – vertikalus bokštelis, stulpas, piliorius gotikinės architektūros elementas, kuris per arkbutaną perima skliauto svorio jėgą.
Baltežeris
Baltežeris tai:
Ežerėlis (Vilkaviškio r., Vištyčio sen., Meiliūnų km.)
Ežerėlis – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Vilkaviškio rajone, Vištyčio seniūnijoje, šalia Meiliūnų kaimo, apie 6 km į šiaurę nuo Vištyčio. Ežerėlis ovalo formos, ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,08 km, plotis – iki 0,065 km. Altitudė 183,9 m. Krantai žemi. Ežerą supa miškelis iš visų pusių. Šiaurėje išteka upeliukas (Vydupio baseinas). Vakarine pakrante eina kelias.
Boyd
Boyd − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kiprijonas Maculevičius
thumb|K. Tiškevičienės rūmai thumb|J. Tiškevičiaus rūmai Kiprijonas Maculevičius (1830 m. – apie 1906 m.) – Lietuvos architektas.
Biografija
1854 m. baigė Peterburgo dailės akademiją. 1879–1893 m. dirbo Vilniaus miesto architektu.
Suprojektavo apie 50 pastatų. K. Tiškevičienės rūmams 1884 m.; Žygimantų g. 1/8, dabar Lietuvos mokslų akademijos biblioteka), J. Tiškevičiaus rūmams su oranžerija (1895 m.; Žygimantų g. 3) būdingas Florencijos ir Venecijos renesanso stilius. Neorenesanso formas taikė nuomojamų namų fasaduose: evangelikų reformatų kolegijos name (1882 m.; Pylimo g. 20, pastato laiptinės apšviestos piramidiniais stoglangiais), namuose Pamėnkalnio g. 29, Vrublevskio g. 4 ir 6, Pylimo g. 27, Sodų g. 15, Tilto g. 9 (visi pastatyti XIX a. 9 dešimtmetyje). Suprojektavo lakoniškų fasadų žydų amatų mokyklos pastatą (Islandijos g. 3), vieną pirmųjų Vilniuje laikiną cirko paviljoną Katedros aikštėje (G. Ciniselli cirko gastrolėms, 1880 m.), manoma, suprojektavo J. Montvilos namą (Gedimino pr. 17). 1890 m. rekonstravo Jono Delamarso namą Pilies g. 16.
Mungo žmogus
thumb|Mungo Žmogus Mungo Žmogus, taip pat žinomas kaip Lake Mungo 3 (Mungo ežero 3), buvo pirmykštis Australijos žemyno gyventojas, kuris, manoma, gyveno prieš 40 tūkst. metų, Pleistoceno laikotarpiu. Jo palaikai 1974 m. buvo aptikti prie Mungo ežero Naujajame Pietų Velse ir laikomi seniausiais anatominiu požiūriu šiuolaikinio žmogaus palaikais, rastais Australijoje, nors dėl tikslaus amžiaus tebesiginčijama. Nesenos Mungo Žmogaus mitochondrijų DNR analizės rezultatai prieštarauja žmogaus evoliucijos vienos kilmės hipotezei, teigiančiai, kad žmogaus evoliucija prasidėjo išimtinai Afrikoje.
Mungo Žmogus buvo aptiktas 1974 m. vasario 26, pajudinus smėlio kopas prie sauso Mungo ežero. Kūnas buvo apibarstytas raudona ochra (anksčiausias sudėtingų laidojimo ritualų įrodymas, ypatingai reikšmingas Australijos aborigenams, kadangi iki tol kai kurios tradicijos buvo laikomos egzistavusios nuo vėlesnio laikotarpio).
Žmogaus griaučiai rasti prastai išsilaikę, su trūkstamomis didelėmis kaukolės dalimis bei pažeistu daugumos galūnių kaulų paviršiumi. Kai kurių antropologų manymu, tiksliai nustatyti lytį gali nepavykti, nors paprastai kalbama kaip apie vyrišką lytį. Mungo Žmogus buvo palaidotas gulintis ant nugaros, ant slėpsnos sunertomis rankomis. Remiantis osteoartrito, dantų susidėvėjimo požymiais, sprendžiama, kad Mungo Žmogus mirė būdamas gana senas. Vertinant pagal galūnių kaulų ilgį, žmogaus ūgis buvo apytiksliai 170 cm.
1995 m. Australijos Nacionalinio Universiteto studento pradėto Mungo Žmogaus kaulų mitochondrijų DNR tyrimo rezultatai parodė, kad genetiniu požiūriu jis skiriasi nuo šiuolaikinių žmonių (nėra kilęs nuo mitochondrinės Ievos, vadinamojo paskutinio bendro žmonių protėvio), ir jo mitochondrinė linija išnykusi.
Templinis ginklas
thumb|180px|Šovimas iš lanko Templinis ginklas – ginklas, kurio konstrukcijoje esminė detalė yra templė. Paprastai yra laisva įtempiama virvė, kuri įtempiama nekaupia energijos – taip yra lankuose ir arbaletuose. Išimtis yra šiuolaikinės laidyklės, kurios naudoja gumines temples.
Templiniai ginklai sudaro dvi grupes:
Paprastai templiniams ginklams nepriskiria apgulties ginklų su torsioniniais energijos kaupimo elementais – susuktais įtemptais virvių pluoštais, kurie dar sukami veikia kaip sukimo spyruoklės. Šiai grupei priklauso balistos ir onagrai.
Templiniai ginklai Lietuvos įstatymuose
Lietuvos įstatymuose templinis ginklas apibrėžiamas taip (apibrėžimas redaguotas):
Templinis ginklas – tai ginklas, kurio sviediniui energiją suteikia tamprus elementas, kuris įtempiamas raumenų jėga ar mechaniniais įtaisais.
Iki 2008 m. birželio 5 d. templiniai ginklai buvo laikomi šaunamaisiais ginklais. Nuo tos datos templiniai ginklai šaunamaisiais nebelaikomi („Templinis ginklas – nešaunamasis ginklas, kurio…“)
Fesano ir Gadameso pašto ir pašto ženklų istorija
right|thumb|1946 m. prancūzų teritorijos Fesano ir Gadameso pašto ženklas. right|thumb|1956 m. suvienitos Libijos pašto ženklas right|thumb|Kirenaikas, Tripolitanija ir Fesanas.
Fesano ir Gadameso pašto ir pašto ženklų istorijos išskirtinis periodas yra 1943–1951 m. Prancūzijos okupacija. Iki 1948 m. ši karinė teritorija vadinosi „Fesanas-Gadamesas“ su centru Sebu, o iki 1951 m. buvo padalintas į dvi atskiras karinės teritorijas – „Fesanas“ ir „Gadamesas“. Libijai iškovojus nepriklausomybę ši teritorija tapo Libijos Jungtinės karalystės Fesano-Gadameso provincija. Visą okupacijos laikotarpį buvo vykdoma pašto ženklų emisija.
Fesanas
Prancūzų armija Fesaną užėmė 1943 m. ir iki 1946 m. apyvartoje buvo naudojami Alžyro pašto ženklai.
Gadamesas
Gadamesas pirmuosius savo pašto ženklus išleido 1949 m.
Vaškų apylinkė
Vaškų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Dėžiažuvinės
Dėžiažuvinės (Ostraciidae) – pūsliažuvių (Tetraodontiformes) šeima. Susilieję kauliniai žvynai sudaro kietus ištisinius griaučius. Galva ir liemuo yra kietame šarve. Plaukioja nevikriai. Maistą susiranda dugno smėlyje į jį švirkšdama vandenį ir taip išplaudama sau tinkamą grobį.
Laima Rickevičiūtė
Laima Rickevičiūtė (g. 1988 m. gegužės 18 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkė.
Metabiozė
thumb|150px|Metabiontas – [[uldukas]] Metabiozė – tarprūšiniai santykiai, kai vienos rūšies gyvybinė veikla yra būtina kitos rūšies egzistavimui, kai žalos nepatiria abi rūšys. Pavyzdžiui, kai uldukai peri kitų rūšių paukščių išskaptuotuose ir apleistuose uoksuose, nes patys turi per silpnus snapus jiems išskaptuoti.
Vagiekai Didieji
Vagiekai Didieji arba Didieji Vagiekai – ežeras Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 3,5 km į rytus nuo Semeliškių miestelio, Dergionių miške. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,31 km, plotis – iki 0,18 km. Altitudė 124,9 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję, tik rytinis krantas aukštas. Pietuose išteka upelis į toje pačioje pelkėje telkšantį mažesnį Vagiekų Mažųjų ežerą (Strėvos intako Luknios baseinas).
Raseinių Švč. Trejybės cerkvė
miniatiūra|250px|right|Interjeras. Priekyje – ikonostasas
'''Raseinių Švč. Trejybės cerkvė''' – veikiantys stačiatikių maldos namai, stovintys Raseiniuose, Vytauto Didžiojo g. 12. Vienas seniausių miesto pastatų. 2013 m. įrašyta į Kultūros vertybių registrą.
Istorija
1832 m. caro valdžios uždaryto pijorų vienuolyno vietoje buvo numatyta pastatyti stačiatikių cerkvę. 1840 m. jau buvo parengtas sklypo projektas. Pirmoji medinė cerkvė Raseiniuose valdžios lėšomis buvo pastatyta 1842 m. Ji vadinosi Šv. apaštalo Jono Evangelisto, buvo dviejų kupolų, turėjo įrengtą dviejų eilių, 19 ikonų ikonostasą. 1844 m. paskelbta savarankiškos parapijos centru.
Raseiniai buvo apskrities centru, kuriame augo caro valdžios narių ir jų šeimų skaičius, buvo dislokuota kariuomenė, todėl nedidelė cerkvė tapo per maža. Mediniai maldos namai XIX a. viduryje ėmė nykti: prakiuro stogas, pasviro varpinė ir šventoriaus tvoros. Po 1863 m. sukilimo sustiprėjus caro valdžios vykdomai rusifikacijai, buvo tinkamas metas pastatyti naują cerkvę. Vilniaus generalgubernatoriaus N. Muravjovo iniciatyva nuspręsta čia pastatyti akmeninę cerkvę. 1869 m. senoji medinė cerkvė buvo perkelta į stačiatikių kapines ir pertvarkyta į kapų koplyčią. Pastaroji sudegė per Antrąjį pasaulinį karą.