cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Žalvario ir ankstyvasis geležies amžius Lietuvoje
Neįtvirtintos gyvenvietės
Neįtvirtintos gyvenvietės radosi tik ankstyvajame žalvario amžiuje (apytiksliai XVI-XII a. pr. m. e.). Jų tradicija tęsėsi iki XIII a. pr. m. e., kai pradėjo plisti piliakalniai. Žalvario amžiaus pradžioje drėgnėjant klimatui, gyvenvietes imta kurti iš žemesnių vietų į aukštesnes. Tačiau vis dar buvo išlikusi tendencija sėsliau apsistoti tik prie upių (jų santakų) ar ežerų. Pastebėtina, jog neįtvirtintosios (arba atviros) gyvenvietės radosi bemaž visoje Lietuvos teritorijoje. Jų plotas siekė nuo 0.5 iki 1 ha. Plačiausiai tyrinėtos ir vertingos savo radiniais žalvario amžiaus atvirosios gyvenvietės: Kretuono IC, Gaigalinės 2-oji, Samantonių, Papiškio, Mergežerio 13-oji, Žemųjų Petrašiūnų, Žemųjų Kaniūkų, Samantonių.
Platelių šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia
Architektūra
Bažnyčia medinė, iš tašytų rąstų, kryžminio plano. Ant stogo – nedidelis barokinis bokštelis. Interjeras barokinis, įrengti 6 altoriai. Išskirtinės architektūros didysis altorius, sakykla su ažūriniu baldakimu. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jos kampe įmūryta medinė varpinė.
Žalvario ir ankstyvasis geležies amžius Lietuvoje
Įtvirtintos gyvenvietės (piliakalniai)
Piliakalniai Lietuvos teritorijoje pradėjo plisti nuo vėlyvojo žalvario amžiaus pradžios (XIII a. pr. m. e.). Tokio tipo gyvenvietės kūrėsi taip pat prie upių, pelkių ar ežerų, tačiau išsiskyrė savo įrengimu aukštose natūraliose kalvose. Ankstyvieji piliakalniai pradėjo kurtis Šiaurės Rytinėje Lietuvos dalyje. Vėliau jie Plito į Rytus, Vakarus ir Centrinę dalį. Jie skiriami į dvi grupes pagal įtvirtinimus: Piliakalniai Lietuvos teritorijoje skiriasi savo įrengimu. Nebuvo universalių statymo šablonų, o kartu palaipsniui kito sutvirtinimo technologijos ir principai. Ankstyviausi piliakalniai buvo kuriami nedidelėse kalvose. Nuolaidžiausia kalvos viršūnė buvo nukasama, o aukščiausia dalis būdavo aplyginama ir paruošiama aikštelė, kurioje buvo statomi pastatai. Tokių aikštelių dydis buvo mažesnis nei neįtvirtintų gyvenviečių – apie 30-50 m dydžio. Aikštelės pakraščiuose buvo kuriamos stulpinės konstrukcijos gynybiniai įtvirtinimai. Dažnai jie buvo dviejų eilių. Apie I tūkst. pr. m. e. viduryje atsirado žemės pylimai ir grioviai, jie tvirtinami moliu, akmenimis, medžiu. Palaipsniui didėjo ir šlaitų nukasimas, statesnės kalvos kūrimas. Svarbiausi Šiaurės Rytų ir Rytų Lietuvos piliakalniai: Narkūnų, Sokiškių, Petrešiūnų, Moškėnų, Juodonių, Velikuškių ir kt. Vakarų Lietuvos išskiriami: Imbarės, Sauginių, Daubarių, Kurmaičių.
Pastatai
Pastatai rekonstruojami pagal išlikusius pėdsakus: stulpavietes, ūkines duobes, židinius. Ankstyvuoju žalvario amžiumi pastatus sunku pilnai rekonstruoti, kadangi nėra išlikę ryškių pėdsakų. Kur kas daugiau duomenų yra iš ankstyvųjų piliakalnių. Juose pastatai statyti aikštelės pakraščiuose. Pastatai buvo įvairūs: antžeminiai (statomi ant žemės be įkasimų), pusiaužeminiai (šiek tiek įgilinti), stulpinės konstrukcijos, keturkampiai, ovalūs, skyrėsi ir jų ilgis. Jie buvo taip pat ir skirtingų paskirčių: gyvenamieji, ūkiniai, gal net ritualiniai. Paprastai pastato galuose buvo stambūs kuolai ir viduryje bėžiai (stambūs basliai ant kurių laikėsi pastatai), dažnai apie pastatą buvo pinami aptvarai. Gyvenamieji pastatai dažniausiai buvo antžeminiai, stulpinės konstrukcijos, 2 patalpų bei dvišlaičiu ar trišlaičiu stogu. Algirdo Girininko nuomone viename pastate gyveno viena bendruomenė – 3-5 šeimos.
Verslai
Svarbią reikšmę turėjo medžiojamieji žvėrys: 88-92 % randamų kaulų sudarė tauro, elnio, stirnos, ūdros kaulai. Naminiai buvo stambieji raguočiai, avys, arkliai. Arkliai buvo naudojami mėsai ir pienui, galbūt net jojimui.
Žalvario amžiuje vyko sąlyginai intensyvi mainų prekyba. Kad vyko mainų prekyba rodo baltiški dirbiniai patekę į kitas šalis, pvz., Daniją (pvz., žalvariniai Rytų Pabaltijo tipo atkraštiniai kirviai). Pagal importinių dirbinių radimo vietas galime nustatyti intensyviausius prekybinius kelius: Dunojum, Dniepru, Dauguva, Vysla, Baltijos jūra, šiek tiek mažiau Nemunu ir Nerimi. Baltiškasis gintaras randamas ne tik Vidurio ir Rytų Europos šalyse, bet ir Mažojoje Azijoje, Balkanuose ir net Egipte. Pro Lietuva ėjo prekybinis kelias nuo Juodosios jūros iki Skandinavijos. Juo ir buvo palaikomi ryšiai su Romos imperija pirmaisiais mūsų eros amžiais.
Visuomenė, dvasinis gyvenimas
Žalvario amžiuje gyventa šeimyninėmis bendruomenėmis, kurios jungė kelių kartų šeimas. Atsiranda protėvių kultas pagal vyrišką liniją. Atskiros bendruomenės rankose buvo sukauptas didesnis ar mažesnis turtas. Randamos dvynių figūrėlės, simbolizuojančios derlingumą. Ritualizuotos daugelis gyvenimo sričių. Tai pastebima keramikos buities, darbo ar kovos dirbiniuose. Aptinkama aukojimų, randama amuletų. Spėjama, jog kai kurie pastatai galėjo atlikti ritualinę paskirtį (ypač apvalios formos).
Laidosena
Pagal laidojimą galime išskirti vakarinį ir rytinį regionus. Vakaruose laidojami pilkapiuose, apie XII a. pr. m. e. mirusieji pradėti deginti. Degintiniai kapai, priešingai nei griautiniai, buvo dažnai be įkapių. Pilkapiai išsiskyrė keliais bruožais: jiem įrengti pasirenkama aukšta vieta, nudeginamas žemės paviršius aplink jį, sudedamas medinis (ankstyvuoju laikotarpiu) ar akmeninis ratas. Akmenų vainikai buvo sudaryti iš trijų dalių (vidinis, vidurinis, išorinis). Vidinis ir vidurinis akmenų vainikai buvo rengiami iš vienos eilės smulkių akmenų, o išorinis – iš stambiausių akmenų ir keliomis eilėmis. Pastebima tendencija, jog kuo ankstesni pilkapiai, tuo didesni atstumai tarp jų. Senuoju geležies amžiumi atsiranda kapinynų vainikai (nekropoliai). Etaloniniai žalvario amžiaus pilkapynai: Šlažių, Egliškių, Kurmaičių. Rytuose laidojama kitaip, daugiausiai plokštiniuose kapuose. Gyvenvietėse laidojamos vien žmonių galvos, šalia jų daug degėsių ir įkapių, kabučių, gintarinių dirbinių. Dingsta ochra. II tūkst. pr. m. e. II ketvirtyje rytinėje dalyje kapai turėjo būti degintiniai. Brūkšniuotosios keramikos srityje kapai nerandami. Ankstyvuoju žalvario amžiumi (XVIII-XII a. pr. m. e.) buvo paplitęs inhumacinis laidojimo būdas (griautinai palaidojimai). Vėlyvajame žalvario amžiuje (nuo XII a. pr. m. e.) įsitvirtino mirusiojo deginimo paprotys, kuris tęsėsi iki II-III a. pr. m. e., kai tokią tradiciją vėl keitė inhumacinė laidosena.
Aleksandras Pliateris
thumb|250px|Vilkėno dvaro rūmai Aleksandras Pliateris (Aleksandras Plateris, 1913 m. gruodžio 20 d. Švėkšnoje – 1997 m. spalio 14 d. Vašingtone, JAV) – teisininkas, teisės istorikas, sociologas, grafas, kilęs iš garsios Pliaterių giminės.
Jurgio Pliaterio ir Janinos Pliaterienės sūnus.
Biografija
1932 m. baigė Švėkšnos Saulės gimnazijos II laidą, 1936 m. Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) Teisės fakultetą. 1936–1939 m. VDU Teisės fakulteto Lietuvos istorijos katedros asistentas. 1937–1938 m. studijas gilino Vienos universitete. 1940 m. perkeltas Lietuvos istorijos katedros asistento pareigoms į Vilniaus universitetą, ruošė disertaciją daktaro laipsniui gauti. 1941 m. iš Švėkšnos į Sibirą tremiant tėvą, buvo Vilniuje ir liko neištremtas. Dalyvavo Lietuvių aktyvistų fronto organizuotame 1941 m. birželio sukilime Vilniuje, veikdamas studentų sukilėlių būryje iškėlė lietuvišką trispalvę Gedimino pilies bokšte.
Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, grįžo į Švėkšną. 1943 m. vedė Feliciją Laimę Verešilkaitę, su ja vaikų neturėjo. 1941–1944 m. gyveno savo dvare, rūpinosi ūkio reikalais, Švėkšnos gimnazijoje dėstė geografiją, biologiją, visuomenės mokslą. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, kur 1945–1947 m. dėstė Bad Worishofeno pabėgėlių stovyklos mokykloje, organizavo stovyklos lietuvių komitetą ir buvo jo pirmininkas.
1949 m. atvyko į JAV. 1953–1957 m. studijavo sociologiją Čikagos universitete. 1955 m. gavo magistro laipsnį už studiją anglų kalba „Profesinis lietuvių inteligentų pabėgėlių prisitaikymas Čikagoje“. 1955–1957 m. Čikagos universiteto Gyventojų studijų centro asistentas, 1957–1958 m. Lyginamosios teisės instituto mokslinis darbuotojas. Nuo 1958 m. gyveno Vašingtone, dirbo Nacionalinio sveikatos statistikos centro Visuomenės sveikatos tarnybos demografu, specializavosi skyrybų statistikoje, 1961 m. gavo filosofijos daktaro laipsnį.
1998 m. vasarą Aleksandro Pliaterio palaikai jo žmonos Felicijos Laimės Broel Pliaterienės rūpesčiu buvo parvežti į Švėkšną ir palaidoti bažnyčios rūsyje po didžiuoju altoriumi – šalia jo senelio grafo Adomo Pliaterio.
Visuomeninė veikla
Nuo 1933 m. aktyviai veikė Lietuvių skautų sąjungoje, nuo 1946 m. ėjo įvairias pareigas centriniuose sąjungos rūmuose, buvo vienas iš Akademinio skautų sąjūdžio steigėjų, 1955–1957 m. jo centro valdybos narys. JAV kurį laiką buvo Lietuvių profesorių draugijos valdybos narys. 1957–1958 m. Lietuvių teisininkų draugijos centro valdybos narys. Nuo 1964 m. Lituanistikos instituto valdybos narys, 1967–1969 m. instituto prezidentas.
Mokslinė, publicistinė veikla
Dar studijuodamas atliko studijas „Lietuvos ir Kuršo teisiniai santykiai XVI-XVII a.“, „Lietuvos ir Livonijos teisiniai santykiai XVII-XVIII a.“, už kurias laimėjo prof. Petro Leono premijas. Abi studijos 1938 m. išleistos atskira knyga „Teisiniai Livonijos ir Kuršo santykiai su Lietuva (XVI-XVIII a.)“.
Justas Vincas Paleckis
Justas Vincas Paleckis (g. 1942 m. sausio 1 d. Kuibyševe, Rusijos TFSR, Sovietų Sąjunga) – sovietinis ir Lietuvos diplomatas, partinis bei politinis veikėjas, signataras.
Biografija
1942–1945 m. gyveno Rusijoje. 1959 m. baigė Vilniaus Salomėjos Nėries vidurinę mokyklą. 1959–1964 m. studijavo Vilniaus universitete, įgijo žurnalisto specialybę. 1960 m. ir 1963–1966 m. dienraščio „Komjaunimo tiesa“ korespondentas, darbininkų jaunimo skyriaus vedėjas. 1963–1967 m. Lietuvos vandensvydžio rinktinės narys, daugkartinis Lietuvos vandensvydžio čempionas. 1966–1969 m. studijavo SSRS užsienio reikalų ministerijos aukštojoje diplomatinėje mokykloje Maskvoje.
Olberso paradoksas
thumb|right|300px|Olberso paradoksas
Justas Vincas Paleckis
Biografija
1990–1992 m. Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo deputatas, signataras, Užsienio reikalų komisijos pirmininko pavaduotojas. 1990–1993 m. VU Žurnalistikos instituto dėstytojas. 1993–1995 m. LR nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius. 1993–1995 m. VU TSPMI dėstytojas. 1993–1996 m. prezidento Algirdo Brazausko patarėjas užsienio politikai. 1995 m. rugpjūčio-spalio mėn. LR Seimo narys. 1996–2001 m. LR nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Jungtinėje Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystėje (1997–1999 m. kartu ir LR ambasadorius Portugalijoje, 1997–2001 m. ambasadorius Airijoje). 2002–2004 m. LR užsienio reikalų viceministras. 2004–2014 m. Europos Parlamento narys, PES frakcijos narys.
Olberso paradoksas
Olberso paradoksas – paradoksalus reiškinys, kad nakties dangus yra tamsus, nors statiškoje begalinėje Visatoje turėtų būti šviesus. Pirmieji paradokso aiškintojai buvo Johanas Kepleris (1610 m.), Halley ir Cheseaux (XVIII a.) bei vokiečių astronomas Heinrichas Wilhelmas Olbersas (1823 m.), kurio vardu paradoksas ir buvo pavadintas. Olberso paradoksas rodo, kad (kaip matyti ir Didžiojo sprogimo modelyje), Visata nėra statiška. Šis reiškinys kartais dar vadinamas tamsaus nakties dangaus paradoksu.
Justas Vincas Paleckis
Biografija
1990–1991 m. LDDP pirmininko pavaduotojas, nuo 1991 m. LSDP narys, LSDP tarybos narys. 2009–2011 m. LSDP pirmininko pavaduotojas.
Įvairių šalių spaudoje yra paskelbęs straipsnių tarptautiniais klausimais, skaitė pranešimus (Europos integracijos, saugumo, regioninio bendradarbiavimo ir kitais klausimais) daugelyje tarptautinių konferencijų. Nuo 1996 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
Olberso paradoksas
Prielaidos
Jei laikome, kad šviečiančių žvaigždžių skaičius Visatoje yra tolygiai pasiskirstęs ir begalinis, tai
Su šiuo reiškiniu susiduriame dideliame lygiame miške žiūrėdami į horizontą, kurį paslepia tamsūs medžiai. Pabandykite įsivaizduoti medžius kaip šviesos spindulius.
Kuo toliau subjektas žiūri, tuo senesnį vaizdą mato. Paprastai kalbant, Olberso paradoksas leidžia manyti, kad Žvaigždžių pasiskirstymas buvo ir liko homogeninis. Tai reiškia, kad jei visata yra be galo sena ir begalinė, registruojama žvaigždžių spinduliuotė taip pat yra begalinė.
Kepleris manė, kad šis paradoksas reiškia, jog matomoji Visata yra baigtinė, ar bent baigtinis yra žvaigždžių skaičius. Ray D'Inverno savo darbe teigiama, kad Olberso paradoksas galiotų ir tuo atveju, jei laikome, kad Visata begalinė. Net jei dangus nėra visiškai šviesus, kiekvienas taškas jame vis tiek yra kaip žvaigždės paviršius.
Trimatėje Visatoje, kur žvaigždės yra vienodai pasiskirsčiusios, jų skaičius yra tiesiogiai proporcingas Visatos tūriui. Kiekviename koncentrinės sferos sluoksnyje esančių žvaigždžių skaičius yra tiesiogiai proporcingas sluoksnio spindulio kvadratui. Viršutiniame paveiksle trimačiai sluoksniai vaizduojami kaip dvimačiai žiedai su visomis ant jų esančiomis žvaigždėmis.
Galėtume aiškiau suvokti paradoksą, jei įsivaizduotumėm Žemę esant begalinės „sferos“ centre. Jei Visata būtų homogeniška ir begalinė, tada sferos sluoksnis, esantis r atstumu nuo žemės, pasižymėtų tam tikra spinduliuote (žiūrint iš Žemės).
Kai Žemėje esantis subjektas žiūri į dar tolimesnį sferos sluoksnį r + x, žvaigždžių skaičius padidėja skirtumo kvadratu, o spinduliuotė mažėja atvirkštiniu kvadratu. Lyginant bendrą pirmojo sluoksnio šviesį su antrojo sluoksnio šviesiu, galima pastebėti, kad abu sluoksniai pasižymi tokia pat spinduliuote. Taip yra todėl, kad kiekvienos žvaigždės spinduliuotė mažėja priklausomai nuo nuotolio, tačiau didėja žvaigždžių skaičius ir bendra sluoksnio spinduliuotė išlieka tokia pati. Tai reiškia, kad nesvarbu kaip toli Žemėje esantis subjektas žiūri į dangų, kiekvieno paeiliui tolimesnio sluoksnio šviesis ne mažės, o liks toks pats. Jei Visata būtų begalinė tiek amžiumi, tiek tūriu ir žvaigždės joje būtų taisyklingai pasiskirsčiusios, joje būtų begalė tokių sluoksnių ir pakankamai laiko, kad šviesa pasiektų Žemę. Iš to išplaukia, kad Žemėje niekada nebūtų nakties.
Bendrai priimtas paaiškinimas
Norint paaiškinti Olberso paradoksą, reikia atsižvelgti į sąlygiškai mažą nakties dangaus šviesumą lyginant su mūsų Saulės disko šviesumu.
Baigtinis šviesos greitis
Kuo didesnis atstumas tarp Žemėje esančio subjekto ir žvaigždės, tuo ilgesnio laiko reikia žvaigždės šviesai pasiekti subjektą. Todėl kuo toliau į erdvę žiūrime, tuo senesnę praeitį matome. Šis faktas yra labai svarbus aiškinant Olberso paradoksą, nors jo vieno ir neužtenka, nes šviesos greitis nėra tiesiogiai susijęs su bet kuriame taške gaunamos šviesos energijos tankiu ir apimtimi.
Baigtinis visatos amžius; atstumas iki kiekvieno šviesos šaltinio yra baigtinis
Pagal bendrai priimtą Didžiojo sprogimo teoriją Visatos amžius yra ribotas, o žvaigždės egzistuoja net ne nuo Visatos pradžios. Taigi Žemę pasiekia tik tam tikru atstumu nutolusių žvaigždžių šviesa. Kitaip tariant, kadangi Visatos pakraščiai plečiasi didesniu greičiu nei šviesos, matomų žvaigždžių skaičius laikui bėgant mažėja ir todėl dangus atrodo vis tamsesnis. Pagal Didžiojo sprogimo teoriją, praeityje, ypač pirmosiomis Visatos sekundėmis, dangus buvo kur kas šviesesnis. Todėl priešistorėje, nepaisant baigtinio ir dar labiau riboto kelio, kurį galėjo nukeliauti šviesa, kiekvienas dangaus taškas buvo šviesesnis už Saulės diską. Tai reiškia, kad didžioji dalis spindulių sklinda ne iš žvaigždžių, o yra užsilikusi nuo Didžiojo sprogimo laikų.
Besiplečianti visata
Norint paaiškinti paradoksą, neužtenka žinoti, kad atstumas iki kiekvieno gaunamos šviesos šaltinio yra baigtinis, todėl Didžiojo sprogimo teorija apima ir erdvės plėtimąsi, kuris gali sukelti išspinduliuotos šviesos energijos mažėjimą dėl raudonojo poslinkio. Tiksliau tariant, dėl kosminės erdvės plėtimosi itin didelės Didžiojo sprogimo spinduliuotės bangų ilgiai pakito iki mikrobangio spinduliavimo ilgio ir susidarė reliktinis spinduliavimas. Tai paaiškina, kodėl priešingai Didžiojo sprogimo prigimčiai didžiojoje dalyje dabartinio dangaus palyginti žemas šviesos tankis. Raudonasis poslinkis taip pat veikia tolimųjų žvaigždžių ir kvazarų šviesą. Todėl bendrai priimtas Olberto paradoksas aiškinamas, yra kad Visata ne begalinė ir plečiasi.
Sugertis
Ne mokslininkai kartais pateikia aiškinimą, kad Visata nėra permatoma ir kad tolimųjų žvaigždžių šviesą užstoja tarpinės tamsiosios žvaigždės arba sugeria dulkės ar dujos (pvz., tarpžvaigždinė medžiaga). Tai reiškia, kad yra riba, nuo kurios šviesa gali pasiekti subjektą. Vis dėlto toks teiginys paradokso neišsprendžia, nes pagal antrąjį termodinamikos dėsnį, negali egzistuoti už aplinką karštesnė medžiaga, kurios spinduliuotė tuo pačiu metu vienodai nepasiskirstytų erdvėje. Pagal pirmąjį termodinamikos dėsnį, galioja energijos tvermės dėsnis. Todėl tarpinė medžiaga įkaistų ir netrukus imtų pati spinduliuoti (tikėtina, kad kito ilgio bangomis). Taigi bendras spinduliuotės intensyvumas prilygtų žvaigždžių spinduliuotės intensyvumui.
Fraktalinis žvaigždžių pasiskirstymas
1908 m. Carlas Charlieris pasiūlė dar vieną Didžiuoju sprogimu neparemtą sprendimą, kurį 1974 m. iš naujo patvirtino Benoîtas Mandelbrotas. Jie abu postulavo, kad jei Visatos žvaigždės būtų fraktališkai pasiskirsčiusios pagal hierarchinę kosmologiją (pvz., kaip Kantoro dulkės), – didinant bet kurią sritį, vidutinis jos tankis mažėja – tam, kad paaiškintume Olberso paradoksą, nebūtina remtis Didžiojo sprogimo teorija. Pagal šį modelį tamsus dangus galėtų egzistuoti net ir tuo atveju, jei nebūtų įvykęs Didysis sprogimas. Tai tik parodo, kad fraktalų teorija yra pakankamas, tačiau nebūtinas, paradokso sprendimas. Matematiškai iš žvaigždžių gaunama šviesa, kaip funkcija nuo žvaigždžių nuotolio hipotetiniame fraktaliniame kosmose, gali būti išreikšta tokia integraline funkcija:
Šviesa
Čia:
r_0 = minimalus atstumas iki šviesos šaltinio ≠ 0
r = atstumas
L(r) = vidutinis žvaigždžių šviesis atstume r
N(r) = žvaigždžių skaičius atstume r
Šviesio funkcija duotam atstumui L(r)N(r) apibrėžia ar gautas šviesis yra baigtinis ar begalinis. Kuomet L(r) proporcingas r^{-2}, tam, kad šviesos srautas būtų baigtinis, žvaigždžių skaičius N(r) turi būti proporcingas r^b, kur b<1.
Integruodami pagal atstumą, b = 1, gauname, kad žvaigždžių skaičius yra proporcingas atstumo kvadratui. Tai įrodo, kad šviesos srautas yra begalinis, jei patenkinamas reikalavimas, arba baigtinis, kai nepatenkinamas.
Didžioji kosmologų dalis atmeta fraktalinę kosmologiją remdamiesi tuo, kad stambaus mastelio struktūrų ir Visatos evoliucijos laike tyrinėjimai nepateikia tam jokių įrodymų.
AMD (reikšmės)
Triraidė santrumpa AMD gali reikšti:
Voragyviai
Voragyviai (Arachnida) – nariuotakojų (Arthropoda) tipo gyvūnų klasė. Lotyniškas klasės pavadinimas kilęs iš graikų mitologijos veikėjos Arachnės. thumb|left Kūnas sudarytas iš galvakrūtinės (2) (ją sudaro 8 paprastos akys, žandikojai su nuodų liauka, čiuopikliai- jais voras vinioja auką ir 4 poros nariuotų kojų (1)) ir pilvelio (3) (Jį sudaro 3 poros voratinklinių liaukų, plaučiai ir trachėjos). Daugelis turi aštrias cheliceras, kuriomis sučiumpa ir nužudo auką. Savo aukai suleidžia virškinamojo skysčio, kuris susideda iš seilių liaukų ir kepenų sekreto. Po kurio laiko savo auką tiesiog iščiulpia. Toks virškinimo tipas vadinamas išoriniu. Vieni voragyviai deda kiaušinius, kiti veda jauniklius. Daugelis yra grobuonys, dalis ypač nuodingi (nuodingieji vorai).
Pasaulyje yra apie 70 tūkst. voragyvių rūšių. Po vabzdžių tai antroji pagal dydį nariuotakojų grupė. Lietuvoje visi gyvenantys būriai nepakankamai ištirti.
Jan Krzysztof Bielecki
Janas Kšyštofas Beleckis (, g. 1951 m. gegužės 3 d. Bydgoščiuje) – lenkų politikas, ekonomistas, buvęs Lenkijos Ministras pirmininkas.
Biografija
Baigė licėjų Gdanske, 1973 m. – Gdansko universiteto Transporto ekonomikos fakultetą Sopote. Dirbo Vandens transporto ekonomikos institute, vėliau – Mašinų gamybos ministerijos vadovaujančiųjų darbuotojų rengimo centre.
Susikūrus „Solidarumo“ organizacijai, buvo vienu jos ekonominės politikos kūrėjų, rengė pagrindus perėjimui nuo planinės prie rinkos ekonomikos. Už antikomunistinę veiklą buvo atleistas iš darbo. 1982 m. įkūrė kooperatyvą „Patarėjas“, kuriame dirbo persekiojami opozicijos veikėjai.
1989 m. kaip opozicijos atstovas išrinktas į Seimą, veikė Pilietinio parlamentinio klubo sudėtyje. Lechas Valensa, tapęs Lenkijos prezidentu, pavedė J.K.Beleckiui suformuoti vyriausybę, kuri prisiekė 1991 m. sausio 5 d. ir tęsė T.Mazoveckio vyriausybės pradėtų liberalių reformų kursą. Svarbų vaidmenį vyriausybėje turėjo vicepremjeras Lešekas Balcerovičius. Vyriausybė sumažino Lenkijos užsienio skolas, pasirašė asociacijos sutartį su Europos Sąjunga.
Buvo vienas Liberalų-demokratų kongreso kūrėjų, su šia partija 1991 m. rudenį išrinktas į Seimą. Po šių rinkimų 1991 m. gruodžio 5 d. J.K.Beleckio vyriausybė atsistatydino.
1993–1994 m. H.Suchockos vyriausybėje buvo Europos integracijos ministras. Nuo 1993 m. lapkričio mėn. buvo Lenkijos atstovas Europos rekonstrukcijos ir plėtros banke Londone. 2003–2009 m. vadovo bankui Pekao SA.
2010 m. kovo 9 d. Lenkijos Ministras pirmininkas Donaldas Tuskas paskyrė J.K. Beleckį vyriausybės Ekonominės tarybos pirmininku.
Paskelbęs daug straipsnių spaudoje, tame tarpe „The Wall Street Journal“, „Europe’s World“, „Rzeczpospolita“, „Gazeta Bankowa“, „Gazeta Wyborcza“, „Wprost“, „Tygodnik Powszechny“, „Die Welt“, knygos „Histoire de l’Europe“ bendraautoris.
157 m.
157 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Alemanai
Alemanai kariavo su keltų gentimis. Frankų karalius Chlodvigas 497 m. nugalėjo alemanus. VI a. I-oje pusėje jų gyvenamoje teritorijoje įkurta pirmoji Konstanco vyskupija. VII a. antroje pusėje Merovingų įtaka susilpnėjo, tačiau iki 746 m. juos galutinai palaužė Karolis Martelis ir Pipinas Vidurinysis, kurie įkūrė Alemanijos grafystę, po Frankų imperijos padalijimo 843 m. atitekusią Vokietijai.
Nuo alemanų genties kilo prancūziškas Vokietijos pavadinimas Allemagne.
Monaghan United FC
Monaghan United FC – Airijos futbolo klubas iš Monachano.
Godžiosonas
Godžiosonas ( – „Senoji Korėja“), taip pat Kodžiosonas – pusiau legendinė Korėjos valstybė, klestėjusi I tūkst. pr. m. e. Šiaurinėje Korėjoje ir Pietų Mandžiūrijoje. Su ja korėjiečiai sieja savo valstybingumo pradžią. Pietų Korėjoje iki 1961 m. buvo vartojamas kalendorius, skaičiuojantis savo erą nuo legendinio įkūrimo – 2333 m. pr. m. e.
Legendos
thumb|250px|left|[[Pektu kalnas, kuriame, anot legendos, į žemę nusileido Tanguno tėvas Huanungas]] Apie Godžiosoną pasakojama daugybė legendų. Teigiama, kad tai nebuvo pirmoji valstybė Korėjoje. Iki jos egzistavo Pedal (kor. 배달국 Baedalguk) (3898–2333 m. pr. m. e), o ši savo ruožtu kilo iš Hvanguk (kor. 桓國/환국 Hwanguk) (7197–3898 m. pr. m. e.)
Pasakojama, kad tada, kai dangaus dievo Hvanino sūnus Hvanungas valdė pasaulį iš Dievų miesto Šinši (神市/신시), esančio Pektu kalne, atėjo pas jį tigras ir lokys, melsdami padaryti juos žmonėmis. Dievas davė jiedviem 20 skiltelių česnako ir kiečių, liepdamas misti vien tik jais. Tigras greitai pabėgo nuo tokio gyvenimo, o lokys iškentė 21 dieną, ir dievas pavertė jį gražia moterimi Ungnio (熊女/웅녀 Ungnyeo). Kadangi jai buvo liūdna vienai, dievas padovanojo jai sūnų Tanguną, kurio tikrasis vardas buvo Tangun Vanggom.
Tangunas tapo Kodžiosono įkūrėju, ir visi jo palikuonys valdovai buvo tituluojami „tangunais“. Jis valdė tuo pat metu, kuomet Kiniją valdė imperatorius Jao.
Geografinis padalinimas
Godžiosonas buvo padalintas į tris dalis: Šiaurėje (Pietų Mandžiūrijoje) buvo centrinė valstybė Džindžioson (Jinjoseon) su sostine Asadal mieste, valdoma paties Tanguno, vakaruose – Bondžioson (Beonjoseon), su sostine Vangomsong, o pietuose (Korėjos pusiasalyje) – Madžioson (Majoseon) su sostine Taldžiguk. Pastarosios buvo valdomos „vicetangunų“ Čidunam ir Ungbekta.
Legendinė istorija
Godžiosono istorija tradiciškai skaidoma į tris laikotarpius:
Radiniai
Godžiosono legendos siejamos su iš tikro egzistavusia žalvario kultūra, II tūkst. pr. m. e. pradžioje prasidėjusia liao upės slėnyje ir iki vidurio išplitusia po visą Korėją. Tai buvo žemdirbių kultūra, introdukavusi Korėjoje ryžių auginimą.
Ši kultūra siejama su tam specifiniais radiniais:
Tikroji istorija
Pirmą kartą istoriniuose šaltiniuose Godžiosonas paminėtas VII a. pr. m. e., kaip valstybė, ar gentis, prekiaujanti su Kinijos Či valstybe. Greičiausiai tai buvo nedidelė valstybė ar net gyvenvietė.
IV a. pr. m. e. Godžiosonas galėjo būti viena iš daugybės žemių, kunigaikštysčių, susiformavusių Šiaurės Korėjoje. Greičiausiai tada ji ėmė plėsti savo hegemonija, užkariaudama mažesnes žemes. Jau tada iškilo konfrontacija su kinų Jan valstybe. Iš kinų šaltinių išaiškėja, kad joje jau buvo sureguliuoti įstatymai, klestėjo bronzos kultūra. III a. pr. m. e. kariaudamas su Jan, Godžiosonas neteko dalies savo vakarinių teritorijų. Greičiausiai tada sostine tapo Pchenjanas. Šiaip ar taip, Godžiosonas buvo stipri valstybė, kuri neretai puldinėjo Kiniją ir kėlė jai nemažą grėsmę iš rytų.
II a. pr. m. e. vykusi pabėgėlio iš Jan – Viman uzurpacija, minima legendose, irgi gali būti tikras faktas, todėl Viman Džioson valstybės egzistavimo versija nėra atmetama. Greičiausiai tada į valstybę ėmė sklisti kiniška kultūra: pradėtas introdukuoti raštas, religija, menas.
108 m. pr. m. e. Godžiosonas pralaimėjo Han imperatoriaus Vudi armijai, ir jo teritorijoje buvo įkurti kinų savivaldos organai. Visgi, jie nekontroliavo visų senųjų Godžiosono teritorijų, kuriose formavosi vietinių tautų valstybėlės: Bujo (Buyeo), Okčio (Okjeo), Dongė (Dongye) ir daugybė kitų.
Taip prasidėjo Ankstyvasis Samguk laikotarpis.
Thomas Edison
Tomas Alva Edisonas (1847 m. vasario 11 d. Milane, Ohajas, JAV – 1931 m. spalio 18 d. Vest Orindže, Naujasis Džersis, JAV) – amerikiečių išradėjas ir verslininkas. Vienas produktyviausių išradėjų, savo vardu užpatentavęs net 1093 išradimus. Kai kurie jų buvo tik senų patentų patobulinimai, dalį atrado jo samdiniai.
Svarbiausi išradimai – elektros lemputė (išradėjas yra Heinrichas Gėbelis, tačiau Edisonas jį komercializavo), fonografas, diktofonas, kinetoskopas, elektros kėdė.
Ankstyvasis gyvenimas
thumb|left|160px|Tomas Edisonas vaikystėje
Tomas Edisonas gimė Milane, Ohajo valstijoje, augo Port Hurono mieste, Mičigane. Jis buvo septintasis ir paskutinysis vaikas Samuelio Edisono (Samuel Edison) ir Nencės Metjus Eliot (Nancy Matthews Elliott) šeimoje. Mokykloje Tomas mokėsi nelabai stropiai, netgi buvo vadinamas „neišmanėliu“ bei „besmegeniu“, todėl jo motina Nencė atsisakė mokyklos ir savo sūnų pradėjo mokyti individualiai. 1854 m. Tomo šeima persikraustė iš Milano arčiau prie geležinkelio Port Hurone. Ten Edisonas dirbo siuntinių išnešiotoju, vėliau „Grand Trunk Railway“ geležinkelių stoties telegrafo operatoriumi. Dėl avarijos traukinyje sutriko jo klausa. Būdamas 19 metų, Tomas Edisonas išvažiavo dirbti „Associated Press“ kompanijoje Luizvilyje, tačiau, netyčia išliejęs sieros rūgštį ant viršininko stalo, prarado darbą. Tada Tomas išvyko gyventi į Naująjį Džersį, pas savo draugą Frankliną Leonardą Popą (Franklin Leonard Pope) ir ten 1869 m. užpatentavo savo pirmąjį išradimą – telegrafo atsakiklį.
Karjeros pradžia
thumb|200px|Edisonas su savo fonografo modeliu (1877 m.)
Tomas Edisonas savo išradėjo bei verslininko karjerą pradėjo Niuarke, Naujajame Džersyje. Išradęs keletą pagerinimų telegrafui ir automatinį kartotoją, jis 1877 m. sukonstravo fonografą. Šis „stebuklingas“ išradimas labai išgarsino T. Edisoną. Išradėją Tomą žmonės pradėjo vadinti „Menlo Parko burtininku“, tačiau jo pirmojo fonografo cilindras buvo surinktas iš alavo pluošto, todėl montuojamas garsas buvo nelabai kokybiškas. 1880 m. savo fonografus projektuoti pradėjo Aleksandras Grehamas Belas, Čičesteris Belas ir Čarlis Tainteris. Naujuose prietaiso modeliuose cilindrai buvo kartoniniai ir padengti vašku. Tai buvo naujas iššūkis Tomui Edisonui, jis pradėjo tobulinti savo fonografo projektą.
Moksliniai tyrimai Menlo Parko laboratorijoje
thumb|left|Menlo Parko laboratorijos patalpos (dabar perkeltos į Grinfild Vilidžą, Dirborną, [[Mičiganas|Mičigane)]]
1876 m. T. Edisonas įkūrė pirmąją savo pramoninę technologijų laboratoriją, esančią Menlo Parke, Naujajame Džersyje. Lėšas laboratorijos klestėjimui teikė pats Edisonas sukaupęs nemenką kapitalą nuo savo telegrafo patobulinimų pardavimo. Jo įstaigos specifinis tikslas buvo nuolat kurti technologijų naujoves bei jų pagerintus modelius. Tomas Edisonas savo vardu dažnai patentavo jo samdytų darbuotojų išrastus renginius ir patobulinimus. Jis ne tik vertė įtemptai dirbti laboratorijos darbuotojus, bet ir pats taip dirbo. Jis buvo įkūręs didelę darbo grupę, kurioje dirbo samdomi inžinieriai bei kiti šios srities atstovai.
Per 1877–1878 m. laikotarpį T. Edisonas išrado ir patobulino savo pirmąjį anglinį mikrofoną, kuris buvo naudojamas telefonų rageliuose iki 1980 m. 1920 m. šis prietaisas buvo panaudotas radijo stotyse.
thumb|200px|Pirmoji T. Edisono [[elektros lemputė (1879 m.)]]
Elektros lemputė, elektros pasiskirstymo sistema
Inžinierius-elektrikas Viljamas Jozefas Hameris (William Joseph Hammer) savo pareigas laboratorijoje pradėjo vykdyti nuo 1879 m. gruodžio. Jis buvo pagrindinis T. Edisono padėjėjas, kuriam atiteko garbė konstruoti pirmąsias savo viršininko suplanuotas elektros lemputes. T. Edisono lemputės turėjo labai patvarius vakuumus, kurių pagalba jos galėjo degti kelis šimtus valandų, taip pat išskirtinę kokybę lemputei teikė anglinis bambuko siūlas. 1880 m. buvo pagaminta 50 000 tokių lempučių. T. Edisonas neišrado pirmosios lemputės, o tik komercializavo pirmąjį komerciškai praktinį šviesos šaltinį.
1880 m. T. Edisonas užpatentavo elektros pasiskirstymo sistemą, kuri buvo būtina elektros lemputės veikimui. Tų metų gruodžio 17 d. buvo įsteigta pirmoji elektros apšvietimo kompanija „Edison Electric Illuminating Company“, o jau 1882 m. rugsėjo 4 d. Perlo gatvėje, Manhatane, buvo įjungta pirmoji šalies elektrinė „Pearl Street Station“. Ši elektrinė aprūpino 59 klientus Manhatane, teikdama nuolatinę 110 voltų elektros srovę.
1883 m. prie T. Edisono organizacijos prisijungė kompetentingas matematikas Frenkas Džulianas Spreigas (Frank Julian Sprague). Vienas iš reikšmingiausių Frenko įnašų į Edisono Menlo Parko laboratoriją buvo tai, kad jis įvedė patogesnius matematinius metodus buhalterijoje, bet F. Spreigas organizaciją paliko jau 1884 m. Kitas bendradarbis buvo Nikola Tesla (Nikola Tesla), kuriam Edisonas pažadėjo 50 000 JAV dolerių, tačiau jų nesumokėjo. Tesla tobulino Edisono nuolatinės elektros pasiskirstymo sistemą.
Elektros pasiskirstymo sistemų srovių karas
thumb|right|„Menlo Parko burtininkas“
Po Tomo Edisono nuolatinės elektros pasiskirstymo sistemos patento įtvirtinimo atsirado daugiau žmonių, norinčių šią sistemą patobulinti, atsirado Džordžo Vestinghauzo (George Westinghouse) ir Nikolos Teslos kintamosios elektros pasiskirstymo sistema. Skirtingai negu nuolatinė srovė, kintamoji srovė galėjo būti jungiama prie labai aukštos įtampos, o transformatorių pagalba elektros srovę siunčiama per ilgesnius, plonesnius bei pigesnius laidus. Taip pat kintamosios elektros srovės teikimo procesas buvo patogesnis.
1887 m. Jungtinėse Amerikos Valstijose jau buvo įrengta 121 Edisono nuolatinės elektros srovės elektrinė, todėl T. Edisonas nenorėjo leisti patentuoti kintamosios elektros srovės projekto. Taigi jis suorganizavo propagandinę kampaniją prieš savo konkurentus, šalies gyventojams buvo pateikti du argumentai – kintamoji srovė yra gerokai pavojingesnė naudojimui ir jos veikimo laikotarpis nežinomas.
Nepaisant T. Edisono mirties bausmių niekinimo, jis kintamosios elektros srovės projektą panaudojo elektros kėdės išradimui. T. Edisonas žmonijai norėjo parodyti kintamosios srovės pavojų, jo tarnai viešai elektra kankino gyvūnus, rodė filmuotas medžiagas, tačiau kintamosios srovės projektas vis tiek nugalėjo T. Edisono nuolatinę elektros srovės sistemą. „Srovių karas“ pasibaigė tik 2007 m. lapkričio 14 d., kai visiškai buvo sustabdytos Edisono sistemos elektrinių darbas.
Kiti išradimai ir projektai
Po pirmosios žmonos mirties 1884 m. T. Edisonas gyveno viengungio gyvenimą, tačiau 1886 m. jis nusipirko prašmatnų namą Vest Orindže, Naujajame Džersyje, ir vedė antrąjį kartą. Vėliau T. Edisonas pasistatė žiemos sodą Fortmaerse, Floridoje, ir ten praleido daug žiemų su savo naująja žmona.
1891 m. T. Edisonas užpatentavo kinetoskopą. Kinetoskopas publikai pristatytas 1891 m. gegužės 20 d. Šį prietaisą imta naudoti pirmosiose kino salėse, žmonės eidavo pasižiūrėti trumpametražių filmų.
1892 m. rugpjūčio 9 d. Edisonas gavo patentą dvipusiam telegrafui, o 1896 m. balandį pagamintas Edisono gamyklose Tomo Armato (Thomas Armat) kino filmų projektorius „Vitascope“ buvo pardavinėjamas Edisono vardu ir viešai demonstruojamas Niujorke. Prietaisas rodė kino filmus su garso takeliu, mechaniškai sinchronizuotu su filmu.
Tomas Edisonas 1895 m. komercializavo šeelito ekraną rentgeno aparatui. Jis teigė, kad dėl šio išradimo susigadino regėjimą.
1902 m. Londone Tomas Edisonas iš Džordžo Melio (Georges Méliès), teatro savininko, nusipirko „Kelionės į mėnulį“ (A Trip to the Moon') filmo kopiją, kurią visiems viešai parodė Niujorke. Dž. Melis norėjo gauti procentą nuo gauto Edisono pelno, bet verslininkas privertė Dž. Melį bankrutuoti. T. Edisonas nutarė dėti atspaudus ant savo naujų filmų juostų, kad stipriau apsaugotų savo autorystės teises. 1908 m. jis įkūrė kinopatentų kompaniją „Motion Picture Patents Company“.
1928 m. T. Edisonas prisijungė prie Civitano klubo, jame su savo geru draugu Henriu Fordu jie buvo aktyvūs nariai.
Paskutinieji metai
1930 m. T. Edisono žmona Mina vieno laikraščio interviu paskelbė, kad jos vyras yra labai sveikatingas žmogus, nes jis kėlėsi anksti, valgė tik sveiką maistą ir daug dirbo.
T. Edisonas buvo aktyvus verslininkas iki pat mirties. Jis vadovavo geležinkelių kompanijai „Lackawanna Railroad“. Dabar Edisono geležinkelio pasiekimų išgraviruotą plokštelę galima pamatyti „Lackawanna“ laukiamajame terminale.
Tomas Edisonas mirė 1931 m. spalio 18 d. savo namuose Vest Orindže, Naujajame Džersyje.
Šeima
1871 m. gruodžio 25 d. Edisonas susituokė su šešiolikmete Marija Stilvel (Mary Stilwell), su kuria susilaukė trijų vaikų:
1884 m. rugpjūčio 9 d. Marija mirė. Po dvejų metų 1886 m. vasario 24 d. Akrone, Ohajuje, Tomas Edisonas vedė antrąjį kartą – dvidešimtmetę Mina Miler (Mina Miller). Su ja jis vėl susilaukė trijų vaikų:
Mina mirė 1947 m. rugpjūčio 24 d.
Religiniai įsitikinimai
Tomas Edisonas teigė esąs deistu, nors daugelis jį vadino ateistu. Istorikas Paulas Israelas (Paul Israel) T.Edisoną laikė laisvamaniu, o pats T. Edisonas save „The New York Times“ laikraščio interviu pavadino deistu, esančiu prieš smurtą. Jis sakydavo: „Kenkdami visiems kitiems gyviams, mes vis dar esame laukiniai žmonės.“
Kolumbijos lietuviai
Kolumbijos lietuviai – lietuviai, laikinai ar nuolat gyvenantys Kolumbijoje.
Thomas Edison
Atminimo įamžinimas
Tomo Edisono garbei pavadinti įvairūs pastatai, muziejai, kompanijos bei apdovanojimai, pavyzdžiui, Tomo Edisono valstybinė kolegija Fortmaerse, Floridoje, 3 Edisono tiltai, „Detroit Edison“, „Consolidated Edison“, „Edison International“ kompanijos bei Edisono medalio apdovanojimas. Taip pat Edisonas pats buvo gavęs Matteucci fizikų apdovanojimą (1887 m.), jam buvo priskirta 35 vieta Maiklo Harto knygos „100 įtakingiausių asmenų istorijoje“ (1978 m.), taip pat jis gavo pirmą vietą „Life“ žurnalo apklausoje „100 svarbiausių tūkstantmečio asmenų“ (1997 m.) bei 15 vietą „Didžiųjų amerikiečių“ seriale (2005 m.). Vasario 11 d., Edisono gimimo diena, yra JAV išradėjų diena nuo 1983 m.
Kolumbijos lietuviai
Istorija
Pirmieji lietuviai, atvykę į Kolumbiją, buvo tėvai saleziečiai, prieš pat II pasaulinį karą apsigyvenę Bogotoje. 1946 m. jie su keliais lietuviais pasauliečiais įkūrė Lietuvių katalikų komitetą karo aukoms (pirmininkas S. Sirutis; turėjo skyrių Medeljine), kuris susisiekė su lietuviais Vakarų Europos karo pabėgėlių stovyklose, nuo 1948 m. išrūpino jiems vizas apsigyventi Kolumbijoje, kartu su lietuvių inicijuotu įtakingu Kolumbiečių katalikų komitetu pabėgėliams stengėsi atvykusiuosius įdarbinti ir apgyvendinti. 1948–1953 m. į Kolumbiją atvyko daugiau, kaip 850 lietuvių, dauguma jų (apie 500) apsigyveno Bogotoje, mažiau (apie 350) – Medeljine, t. p. Barankabermejoje, Barankiljoje, Bukaramangoje, Kali (daugiausia ūkininkai), Tunjoje, Viljavicencijuje ir kitur. Komitetas suorganizavo lietuvių pamaldas Bogotoje ir Medeljine.
1949 m. Bogotoje įkurta Kolumbijos lietuvių bendruomenė (KLB), įsteigta jos apylinkė Medeljine. Kolumbijos lietuvių bendruomenė kūrė chorus, vėliau lituanistines mokyklas, rengė lietuvių tautinių ir religinių švenčių minėjimą. 1951 m. Medeljine įsikūrė Lietuvių moterų savišalpos draugija, 1954 m. – Rezistencinės santarvės skyrius. 1953 m. Bogotoje atidaryti Lietuvių namai, 1955 m. įsikūrė Lietuvių katalikių moterų draugija.
Bogotoje 1953–1954 m. ėjo neperiodinis laikraštis „Tėvynės aidas“ ir Medeljine „Kolumbijos lietuvis“. 1954–1970 m. Bogotoje veikė Lietuvos garbės konsulatas (garbės, nuo 1967 m. generalinis garbės konsulas S. Sirutis); TSRS spaudžiant uždarytas. Iki XX a. septintojo dešimtmečio pabaigos daugelis lietuvių iš Kolumbijos išvyko į JAV, Kanadą, Australiją ir Venesuelą; lietuvių veikla apmirė. Siekiant ją gaivinti įsteigtas Kolumbijos lietuvių kultūros fondas (vadovai kunigai S. Matulis ir V. Dubinskas), kuris išlaikė lietuvių radijo valandėlę, sujungtos Medeljino, Kalio ir Barankiljos lietuvių bendruomenės (susidarė apie 100 žmonių). 1976 m. Medeljine surengtos Kolumbijos lietuvių dienos ir jaunimo stovykla. 1975–1989 m. Bogotoje veikė Kolumbijos lietuvių jaunimo sąjunga. 1980 m. per Bogotos lietuvių surengtą kultūros savaitę vėl išrinkta KLB valdyba.
1985 m. Kolumbijoje gyveno apie 250 lietuvių. XX a. devintojo dešimtmečio antroje pusėje lietuvių veikla vėl nutrūko, 2000 m. pradėta gaivinti. 2005 m. Kolumbijoje dar gyveno apie 250 lietuvių. Kolumbijos lietuvių bendruomenės pirmininkė S. Slotkutė.
Aviniškis
Aviniškis – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Kuktiškių.
158 m.
158 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Auginančioji literatūra. XX a. lietuvių vaikų literatūros tyrimai
'''„Auginančioji literatūra. XX a. lietuvių vaikų literatūros tyrimai“''' – 2015 m. išleista lietuvių literatūrologo Kęstučio Urbos studija apie lietuvių vaikų literatūrą. Knygoje išsamiai aptariama Šatrijos Raganos, Prano Mašioto, Kazio Binkio kūryba vaikams bei jaunimui. Trumpai analizuojamas rašytojų gyvenimas, patirtos įtakos, pasaulėžiūros ypatumai.
Tai pirmoji Kęstučio Urbos knyga, skirta išimtinai lietuvių vaikų literatūrai. Iki tol literatūrologas rašė daugiausia apie užsienio autorius.
Turinys
1. Šviečiamųjų intencijų vaikų literatūra
2. Vaikiškumo ir paaugliškumo atvertys
3. Žodžio meno viršenybė, arba daugiaplanė vaikų literatūra
Žmogaus socialinės raidos indeksas
Sudarant socialinės raidos indeksą atsižvelgiama ne tik į bendrąjį vidaus produktą, bet ir vidutinę numatomą gyvenimo trukmę bei mokymosi trukmę (skaičiuojamą metais, kuriuos prasimokė 25 metų sulaukęs asmuo ir tikėtina mokymosi trukme pradėjus eiti į mokyklą). Dėl to šis rodiklis geriau atspindi gyventojų socioekonominę padėtį valstybėse ir jų išsivystymą nei vien tik BVP, kuris pradėtas taikyti po Antrojo pasaulinio karo masinės gamybos laikais. Indeksą 1990 m. sukūrė pakistanietis Mahbub ul Haq, kuris artimai bendradarbiavo su Nobelio premijos laureatu indu Amartya Sen bei britų ekonomistu ir politiku Meghnad Desai.
Parametrai
ŽSRI matuoja tris pagrindinius valstybės gyventojų sociologinius parametrus:
Kiekvienais metais paskelbiamas atskaita, kurioje įvertinamos visos JT narės.
Alternatyvus indeksas – Žmogaus skurdo indeksas, kurio tikslas išmatuoti skurdą valstybėse.
Metodologija (galiojanti nuo 2010 metų)
thumb|right|280px|ŽSRI tendencijos 1975-2004
Nuo 2010 m. paskelbtos ataskaitos skaičiuojant indeksą naudojamos trys dimensijos:
Žmogaus socialinės raidos indeksas galiausiai išvedamas kaip geometrinis šitų trijų dimensijų vidurkis.
Iki 2010 m. galiojusi metodika
Indeksas, tarkim x, gali svyruoti intervale nuo 0 iki 1. Indeksui apskaičiuoti naudojama formulė:
kur ir  yra žemiausios ir aukščiausios x kintamojo reikšmės.
Skaičiuojant žmogaus socialinės raidos indeksą (ŽSRI) nustatomi trys parametrai:
2019 m. indeksas
2019 m. indeksas paskelbtas 2020 m. gruodžio 15 d. Sąraše pateikiamos šalys ir teritorijos, kurių žmogaus socialinės raidos indeksas yra labai aukštas:
Lietuva
2011 m. Lietuva užėmė 40 vietą tarp 187 valstybių turėdama žmogaus socialinės raidos indeksą lygų 0,810 ir pirmą kartą šalies istorijoje buvo priskirta prie itin aukšto socialinio lygio valstybių. 2021 m. (paskelbta 2022 m.) Lietuva tarp 191 valstybės užėmė 35 vietą.
Socializacija
Socializacija – socialinės patirties perėmimas ir aktyvus atgaminimas individo veiklos ir bendravimo procese, individo tapimas visuomeniniu žmogumi, socialine būtybe. Kiti socializacijos apibrėžimai:
Pagal funkcionalistinę perspektyvą socializacija yra esminė visuomenės integracijai. Pagal S. Freud psichologinę perspektyvą, socializacija yra veikla, nukreipta prieš natūralius polinkius ir stimulus. Psichologiniai socializacijos mechanizmai yra pozityvūs (imitacija, identifikacija) bei negatyvūs (gėda ir kaltė), kurie uždraudžia tam tikrą elgesį arba jį slopina.
Socializuotas („išmokęs kultūros”) žmogus turi geresnes galimybes įgyti aukštesnį socialinį statusą. Kaip pavyzdys galėtų būti emigrantas, nuvykęs į JAV ir išmokęs ne tik anglų kalbos, bet ir perėmęs svarbiausias amerikietiškas vertybes (tarp jų ir mokėjimą žaist krepšinį) ir besilaikantis pagrindinių elgesio normų. Tačiau tai nėra paprastas informacijos užrašymas centrinėje nervų sistemoje kaip kompiuteryje, bet asmenybės raidos (pažinimo, emocijų reguliavimo, socialinio mokymosi) sąlygojamas savivokos (susitapatinimų su svarbiausiais socialiniais vaidmenimis ir savęs vertinimo) procesas. Individo lygmenyje socializacija suprantama kaip jo asmeninė „istorija“. Instituciniame lygmenyje socializacija suprantama kaip pasekmė tų sąveikų, kurios vyksta mokykloje tarp individo ir praktinės veiklos bei tarp individų (pvz., mokinio - mokytojo; mokinio - mokinio) ir jų grupių. Šių sąveikų socialinis ir kultūrinis turinys nulemia socializacijos vertybes. Sociologiniame lygmenyje socializacija suprantama kaip tam tikras socialinis mechanizmas, kuris sąlygoja individo statusą, vaidmenį ir savimonę.
Pagal kai kuriuos apibrėžimus socializacija suprantam tik kaip „vaiko mokymosi gyventi visuomenėje procesas“. Ši sąvoka taip pat taikoma ir suaugusiesiems, kai jis mokosi elgesio, laukiamo iš jų naujame darbe, institucijoje ar amžiaus grupėje.
Biologinis pagrindas
Dalį socialinio elgesio modelio mes gauname iš savo tėvų ir protėvių per genetinę informaciją. Socialinę elgseną taip pat veikia tam tikri hormoniniai pokyčiai, susiję su paros, metų laiko ir amžiaus ciklais. Genais ir hormonais grindžiama individo svarbiausių biologinių procesų raida (ontogenezė) sąlygoja žmonių socialinę veiklą (nuo agresijos iki altruizmo);
Socializaciją veikiančios jėgos
Socializacija nebūna vienakryptis, linijinis procesas. Kiekvieno individo socializaciją veikia daugybė kitų individų ar jų grupių. Svarbiausios grupės įvardijamos kaip socializacijos agentai. Prie svarbiausių socializacijos agentų priskiriama šeima, įvairiausios mokymo įstaigos, religinės, laisvalaikio leidimo organizacijos. Pastaruoju metu vis didesnę įtaką socializacijos procesams įgyja žiniasklaida. Labai dažnai socializacijos agentai kryptingai formuoja socializuojamojo asmens elgseną, tikėdamiesi tiesioginės naudos. Taip elgiasi daugelis komercinių bei visuomeninių organizacijų. Formalios ir neformalios mokymo įstaigos, religinės organizacijos, verslo organizacijos deklaruoja socializacijos kryptį, formas ir turinį savo veiklos nuostatuose bei ugdymo programose. Be to, daugelis mokymo įstaigų vykdo socializacijos proceso etapinę kontrolę, dėka kurios organizacijų nariai perskirstomi socialinėje hierarchijoje. Tą patį galima pasakyti ar apie visų tipų (pelno siekiančių ir nesiekiančių) sporto organizacijų veiklos tikslus – turėti tam tikrą narių, pripažįstančių organizacijos veiklos vertybes ir besilaikančių formalių ir neformalų normų, skaičių.
Labai dažnai įtakingiausi socializacijos agentai susiduria su individų nenoru socializuotis, pasireiškiančiu nepaklusnumu, įžūliu elgesiu, užmačių ardymų. Galima tik stebėtis, kad daugeliu atvejų, žiūrint iš socializacijos proceso užmanytojų taško, socializacija pavyksta. Pavyzdžiui, vaikai ir jaunuoliai dažniausiai sėkmingai susitapatina su savo lyties, tautybės, gimtosios kultūros elgesio standartais. Tačiau daug sunkiau juos priversti mokytis, lankyti dailės ar muzikos mokyklas, laikytis sveikos gyvensenos taisyklių.
Tim Borowski
Timas Borovskis (g. 1980 m. gegužės 2 d.) – futbolininkas, Vokietijos rinktinės saugas.
Atstovavo Werder Bremen klubui.