cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Naujoji Zelandija
Geografija
Be daugelio kitų salų Naująją Zelandiją sudaro dvi didžiausios – Pietinė ir Šiaurinė salos, atskirtos Kuko sąsiauriu. Šaliai tiesiogiai pavaldžios ir didžiąsias salas supančios salos (Stiuarto, Snerso, Didžiojo barjero, Baltoji sala), ir toliau nutolę salynai: Čatemo, Oklendo, Kempbelo, Antipodų, Baunti, Kermadeko salos. Naujoji Zelandija taip pat turi priklausomas teritorijas (dependency) – Niuė, Kuko salos, Tokelau.
3/4 salų paviršiaus užima kalnai, aukštumos ir kalvos. Pietinės salos vakariniu pakraščiu driekiasi Pietų Alpės, iškylančios į 3764 m Kuko kalną. Pietų Alpes dengia dideli ledynų plotai (>1000 km²). Šiaurės salos centrinėje dalyje iškilusi vulkaninė plynaukštė su seismiškai aktyvia Taupo vulkanine sritimi. Čia stūkso Ruapehu, Taranakio, Tongariro ir kt. ugnikalniai, gausu geizerių, karštųjų versmių.
Didžiausi miestai:
Ekonomika
Naujoji Zelandija yra moderni, aukšto ekonominio išsivystymo kapitalistinė valstybė. Didelę BVP dalį sudaro pajamos iš žemės ūkio produkcijos. Veisiamos avys, galvijai, kiaulės. Auginami kviečiai, avižos, kiviai, citrusiniai ir kiti vaisiai. Žvejyba. Išgaunamos gamtinės dujos, geležis, varis, švinas, cinkas, akmens ir rusvosios anglys, auksas. Maisto, lengvoji (ypač vilnos), mašinų, medienos apdirbimo, metalurgijos, chemijos, celiuliozės pramonė. Elektros energija gaminama hidroelektrinėse, geoterminėse elektrinėse.
Gyventojai
Naujojoje Zelandijoje gyvena apie 4,1 mln. gyventojų, iš jų 78 % europietiškos kilmės (Pākehā). Tai daugiausia anglai, airiai, olandai, italai, pietų slavų tautos. 14,6 % yra vietiniai salų gyventojai – maoriai (gyvena daugiausia Šiaurės saloje). 9,2 % – imigrantai iš Rytų Azijos (Kinijos, Taivano, Korėjos, Honkongo miesto (Kinijoje), Japonijos). Dar 6,9 % – išeiviai iš kitų Okeanijos salų (Kuko salų, Niuės, Samoa, Tongos ir kt.).
53 % naujazelandiečių išpažįsta krikščionybę (anglikonai, presbiterionai, katalikai, metodistai, baptistai), 32 % gyventojų – netikintys. Nemažai maorių yra Ratana bažnyčios nariai. Yra šiek tiek hinduistų, budistų, musulmonų.
Kultūra
thumb|right|Maorių kariai
Naujosios Zelandijos kultūra – britiškos kultūros ir vietinių polinezietiškų tradicijų mišinys.
Nuorodos
Naujosios Zelandijos vyriausybės tinklalapiai:
Naujosios Zelandijos profilis:
Bendros nuorodos apie Naująją Zelandiją:
Naujoji Zelandija žemėlapiuose:
Smėlynės apylinkė (Vilnius)
Smėlynės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas Vilniaus miesto rytuose.
Erdris
Erdris – miestas pietinėje Škotijoje, 19 km į rytus nuo Glazgo, prie Koutbridžo. Išvystyta gėrimų pramonė, anksčiau buvo ir tekstilės, angliakasybos, sunkioji pramonė.
Irena Aleksaitė
Irena Aleksaitė (1933 m. rugpjūčio 9 d. Telšiuose – 2018 rugpjūčio 7 d.) – Lietuvos teatrologė, habilituota humanitarinių mokslų daktarė.
Biografija
Brolis dirigentas Jonas Aleksa, sesuo Rimantė Dušauskienė-Duž. 1954–1959 m. studijavo Leningrado teatro, muzikos ir kinematografijos instituto Teatrologijos fakultete. 1960–1964 m. Meno istorijos instituto Maskvoje aspirantė, 1980–1984 m. doktorantė. 1985 m. menotyros daktarė.
1970–1985 m. dėstė marksizmą-leninizmą Vilniaus inžinerinio statybos instituto Filosofijos katedroje, 1985–1988 m. Mūzų akademijos Bratislavoje Teatro katedroje; nuo 1987 m. profesorė. Nuo 1988 m. Lietuvos konservatorijos (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) Teatro ir kino fakulteto Meno istorijos ir teorijos katedros profesorė, nuo 1996 m. ir Lietuvos kultūros ir meno instituto Teatrologijos skyriaus vedėja.
Daugiau, kaip 450 straipsnių teatro, dramaturgijos klausimais lietuvių ir užsienio spaudoje autorė.
Riazanė
Riazanė – miestas Rusijoje, Riazanės srities centras. 2021 m. duomenimis, Riazanė yra 32-as pagal gyventojų skaičių Rusijos miestas ir 87-as Europos žemyno miestas – 2021 m. gyveno 534 801 žmonių.
Miestas yra 200 km į pietryčius nuo Maskvos, per jį teka upė Oka. Į pietryčius nuo Riazanės yra Turlatovo oro uostas. Yra aviacijos akademija.
thumb|260px|right|Riazanės viešbučių kompleksas pavadinimu ‘Senas miestas’ (‘Старый город’)
Istorija
Pirmą kartą paminėta Pereslavlio pavadinimu. 1237 m. miestas buvo mongolų visiškai sunaikintas. 1858–1860 m. Riazanės vice–gubernatorius buvo žymus rusų rašytojas Michailas Saltykovas–Ščedrinas. Antrojo pasaulinio karo metu miestas buvo bombarduotas. Riazanėje buvo kuriama Lenkijos armija TSRS. Po karo miestas tapo pramonės centru.
Akcijaus mūšis
Akcijaus mūšis – jūrų mūšis tarp Marko Antonijaus bei Kleopatros laivynų ir Marko Vipsanijaus Agripos vadovaujamų Augusto Oktaviano pajėgų netoli Akcijaus kyšulio vakarų Graikijoje. Akcijaus mūšis buvo lemiama paskutiniojo Romos respublikos pilietinio karo kova, išsprendusi jo baigtį ir padėjusi Oktavianui užsitikrinti vienvaldystę bei princepso titulą.
31 m. pr. m. e. pavasarį Oktaviano 80000 pėstininkų ir 12000 raitelių armija susirinko Brundizijuje ir Tarante.
Dauguma liburnų turėjo tik vieną irklų eilę ir buvo apie 30 m ilgio, 4-5 m pločio. Įgulą sudarė 84 irkluotojai, 36 karininkai, jūreiviai ir kariai, iš viso 120 žmonių. Šie laivai labiausiai tiko plėšikavimui jūroje, jūrų policijai. Palyginti su dideliais Antonijaus laivais, kurių ekipažas buvo blogai apmokytas, nauji laivai tapo grėsmingu ginklu. Pasirenkant tokius laivus ir pasireiškė Agripos genialumas.
Oktavianas galėjo būti lengvai nugalėtas, tačiau Antonijus, paniškai bijodamas Agripos, vengė jūrų kautynių ir parodė jam neįprastą neryžtingumą karo veiksmuose.
31 m. pr. m. e. pavasarį Agripa nedelsdamas pradėjo karinius veiksmus, tuo tarpu Antonijaus armija vis dar buvo žiemos stovyklose. Atkirsdamas maisto, amunicijos tiekimą iš Egipto, Sirijos ir Mažosios Azijos, Agripa paralyžiavo jūrų susisiekimo linijas. Po to, jo eskadros netikėtai atsirasdavo prie priešo pakrančių ir jas nusiaubusios staigiai atsitraukdavo. Po neilgos apgulties, jis užėmė Meseniją, Metoną, Korkirą bei prie jos sunaikino keletą sąjungininkų laivų.
Sužinojęs, jog Oktaviano armija persikėlė į Graikiją, Antonijus nuskubėjo į Akcijų, tačiau ir toliau jokių aktyvių veiksmų nesiėmė. Tuo tarpu Agripa pavedė Aruncijaus eskadrai stebėti įlankoje stovinčius Antonijaus laivus, o pats tęsė aktyvius veiksmus jūroje, užėmė Levkados salą ir iš ten ėmė grasinti Akarnarijai. Po to, prie Korinto įlankos sutriuškino Kvinto Nazidijaus eskadrą ir užėmė Korintą, Patrus. Antonijaus eskadros vadas Sosijus atakavo Aruncijaus eskadrą, tačiau tuo metu visiškai netikėtai pasirodęs Agripa jį staigiai atakavo ir sutriuškino. Mūšio metu žuvo ir Sosijus. Antonijus galėjo tikėtis pergalės sausumoje, tačiau jis nepaklausė savo patarėjų patarimų ir, paklusęs vien Kleopatros valiai, nutarė kautis jūroje.
Įvairūs autoriai skirtingai pateikia Antonijaus ir Kleopatros laivyno skaičių nuo 220 iki 360 laivų, tarp kurių buvo 170 keturių ir penkių, netgi aštuonių irklų eilių laivai, buvo ir enerų bei decimremų. Tai buvo galingi, tačiau lėti laivai su tvirtais taranais, pastorintais bortais, kurių aukštis centre siekė iki trijų metrų, kas apsunkino abordažą. Deniuose stovėjo sunkieji svaidomieji pabūklai ir bokštai. Antonijus pasitikėjo jų taranų griaunamąja jėga bei padegamaisiais sviediniais. Jo laivuose buvo iki 100000 žmonių:, iš kurių apie 25 000 sudarė kariai. Į karo laivus jis susodino ekipažus iš kitų laivų, o likusius be įgulų sudegino. Taip pat pasielgė ir su egiptiečių laivais, kurių teliko tik 60. Tuo tarpu Agripos laivyno pagrindą sudarė 260 triremų, biremų, liburnų. Juose buvo apie 80 000 žmonių: irkluotojai, karininkai, jūreiviai, kariai. Iš jų tarpo 34 000 sudarė legionieriai. Akcijaus iškyšulyje, prie įėjimo į užutėkį, stovėjo 100000 Antonijaus karių, kurie lietėsi su 75000 Oktaviano sausumos armija.
Abu priešai savo laivynus padalijo į tris eskadras. Keturias dienas trukusi audra neleido pradėti mūšio. Penktą dieną Antonijus savo laivyną išrikiavo priešais įlanką. Išskleistos rikiuotės abu flangai beveik rėmėsi į krantus. Tarpai tarp laivų buvo vos 15 m. Dešiniajam flangui, kuriame buvo ir pats Antonijus, vadovavo Heliujus, centrui – Justijus, o kairiajam – Celijus. Antonijus tikėjosi, jog Agripa nepajėgs pralaužti didelių laivų rikiuotės ir ramiai laukė priešo. Kleopatra su egiptiečių laivynu stovėjo už centro.
Agripa priešą puolė įprastine puslankio rikiuote,- centras buvo truputį atsilikęs, o abu flangai kiek priekyje jo. Agripa vadovavo centrui, Lucijus dešiniajam, o Aruncijus kairiajam flangams.
Plutarchas žodžiais“ „''Pagaliau prasidėjo artimas mūšis, tačiau nei smūgių taranais, nei pralaužtų bortų nebuvo, nes sunkūs Antonijaus laivai negalėjo įsibėgėti, nuo ko ir priklauso tarano smūgio jėga, o Cezario (Oktaviano) laivai ne tik išvengdavo tiesioginių smūgių, bijodami nepramušamos variu apkaltos laivo nosies, bet nesiryžo smogti ir į bortus, nes taranai atsitrenkę į storas keturkampes bortų apsaugos sijas sulūždavo. Kova buvo panaši į mūšį sausumoje, arba kalbant tiksliau, mūšį prie tvirtovės sienų. Trys arba netgi keturi laivai iš karto puldavo priešo laivą, ir iš bokštų lėkė ietys, strėlės, padegamieji sviediniai, o iš Antonijaus laivų bokštų irgi šaudė katapultos“ („Antonijus“66).''
Tada ir įvyko tai ko niekas nesitikėjo. 60 mūšyje iš vis nedalyvavusių egiptiečių laivų staiga pakėlė bures ir praplaukę pro kovojančius romėnus pasuko į Egiptą. Iki šiol spėliojama, kodėl pačiame mūšio įkarštyje Kleopatra su 60 laivų pasuko į Aleksandriją, nors pergalė jau šypsojosi Antonijui. Pamatęs, jog Egipto laivyno flagmanas „Antoniada“ drauge su kitais laivais veržiasi per rikiuotę, Antonijus, likimo valiai palikęs laivyną, iš flagmano persėdo į greitesnį laivą ir nusivijo faraonę. Karvedžio pabėgimas sukėlė sumaištį, iš laivų paskubomis buvo mėtomi bokštai, svaidomosios mašinos ir dalis panikos apimtų laivų pabėgo, nors pagrindinės pajėgos ir toliau atkakliai kovėsi.
Agripa panaudojo „vilkų rujos“ taktiką ir jo keturi – penki laivai atakavo Antonijaus plaukiojančias tvirtoves, laužydami irklus išvesdavo juos iš rikiuotės, tačiau jiems sunkiai sekėsi, nes patys nukentėjo nuo artilerijos. Iš Agripos laivų buvo paleistos degančios ietys ir strėlės, fakelai, indai su padegamaisiais mišiniais ir jų pagalba daugelis laivų ėmė liepsnoti.
Kankinamas jūros ligos Oktavianas visą mūšio laiką išbuvo kajutėje. Ir nors Antonijui pabėgus pergalė jau šypsojosi Agripai, tačiau įnirtingas, chaotiškas mūšis tęsėsi dar keturias valandas ir tik nedaugeliui Antonijaus laivų pavyko išsigelbėti. Po savaitės pasidavė ir be vado likusi Antonijaus armija.
Pagal padavimą, nevilties apimtas Antonijus keturias paras išsėdėjo laive. Atsigavęs jis ėmėsi pergrupuoti savo pajėgas, tačiau jau buvo per vėlu. Sausumos armijos likučiai kovojo dar septynias dienas, tačiau viskas pasibaigė, kai juos paliko Kanidijus Krasas. Tada 19 Antonijaus legionų pasidavė Oktavianui.
Kautynes pralaimėję Antonijus ir Kleopatra nusižudė. Romoje baigėsi pilietiniai karai. 27 m. pr. m. e. sausio 3 d. Oktavianas tapo imperatoriumi. Pergalei pažymėti, jis įsteigė žaidynes Akcijuje ir pastatė Nikopolį dabartiniame Prevezos nome.
Žadeikėliai
Žadeikėliai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Pasvalio, prie Orijos žiočių.
Saunoriai I
Saunoriai I – kaimas rytinėje Akmenės rajono savivaldybės dalyje, 1,5 km į pietvakarius nuo Kruopių. Išsidėstęs prie kelio Nr. 1027 Kruopiai–Mergeluičiai, teka upelis Debrėstis.
Bulgarijos futbolo varžybos 1978–1979 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 1978–1979 m.
Michael Cretu
Mišelis Kretu (Michael Cretu, tikr. Mihai Crețu, dar žinomas kaip Curly M. C., g. 1957 m. gegužės 18 d.) – Rumunijos–Vokietijos muzikantas, geriausiai žinomas kaip muzikinio projekto „Enigma“ kūrėjas.
Kretu tėvas buvo rumunas, o motina austrė. Jo dėdė buvo smuikininkas. Mišelis Kretu studijuoti muziką pradėjo gyvendamas Rumunijoje. 1978 metais jis gavo muzikinio išsilavinimo laipsnį.
Per savo ilgą karjerą dirbo su daugybe įžymių atlikėjų: Sandra Cretu, Frank Farian, Boney M, Goombay Dance Band, Peter Cornelius, Mike Oldfield. Turi privačią įrašų studiją Ibisoje „A.R. T. Studios“. Buvo vedęs Sandrą Kretu, turi 2 vaikus.
Diskografija
Solinė diskografija
Bendri projektai
Apie Enigmos projektą žiūrėkite čia.
Riabušinskiai
Riabušinskiai – rusų verslininkų dinastija.
1867 m. broliai įkūrė prekybos namus „Broliai P. ir V. Riabušinskiai“ (П. и В. Братья Рябушинские), 1887 m. reorganizuotus į verslovę „P. M. Riabušinskio ir sūnaus manufaktūrų bendrija" (Товарищество мануфактур П. М. Рябушинского с сыновьями).
Šeimos verslą paveldėjo Pavelo sūnūs:
1902 m. sūnūs įkūrė įmonę „Brolių Riabušinskių bankininkystės namai“ (Банкирский дом братьев Рябушинских), 1912 m. pertvarkė į bendrovę „Maskvos bankas" (Mосковский банк).
Broliai buvo vieni iš Progresyvistų partijos („Прогрессисты") lyderių, leido laikraštį „Rusijos rytas“ (Утро России). Vėliau išgarsėjo kaip meno kolekcionininkai, rinkę dailės kūrinius; Stepanas Pavlovičius Riabušinskis išgarsėjo savo ikonų rinkiniu). Broliai Riabušinskiai po revoliucijos emigravo į Vakarus.
Spacewar!
Apžvalga
Du žaidėjai valdo po erdvėlaivį, kiekvieno iš jų tikslas yra sunaikinti priešininko erdvėlaivį manevruojant žvaigždės gravitacijos lauke ir išvengti susidūrimo su ja. Erdvėlaivių iššaunamos raketos nėra veikiamos gravitacijos (dėl informacijos apdorojimo laiko stokos). Taip pat kiekvienas erdvėlaivis turi ribotą raketų bei kuro kiekį. Galima panaudoti hypererdvės funkciją kaip žūtbūtinę priemonę norint išvengti priešininko raketų, tačiau šitaip rizikuojama susidurti su kitu erdvėlaiviu ar žvaigžde, mat panaudojus šį manevrą atsiduriama atsitiktinėje vietoje.
Targumas
right|200px|thumb|right|[[Tanachas (targumo puslapis, XI a.)]] Targumas ( - „vertimas“, dgs. - Targumim, santrumpa - Tg.) - Senojo Testamento vertimai iš hebrajų į kitas kalbas, ypač aramėjų. Kaip ir Septuaginta targumas pasitelkiamas tiriant hebrajų masoretinius Biblijos tekstus. Seniausias šių vertimų yra Jobo knygos Targumas, kurio fragmentai buvo aptikti Kumrane.
Pagavėniai
Pagavėniai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 9 km į pietus nuo Biržų, prie kelio Butniūnai – Geidžiūnai.
Istorija
1903 m. gegužės mėnesį kaimo valstiečiai pradėjo leisti savo gyvulius į Pagavėnių palivarko grafo Alfredo Tiškevičiaus priklausančias žemes ir nuganė avižomis apsėtus laukus.
Jonas Koščicas Vitkevičius
Jonas Koščicas Vitkevičius (1881 m. kovo 16 d. Rudaminoje, Rusijos imperija – 1958 m. spalio 26 d. Varšuvoje, Lenkijos Liaudies Respublika) – lietuvių kilmės lenkų architektas ir kultūros paveldo restauratorius. Buvo Art Deco architektūros stiliaus atstovas siekęs kurti modernius architektūros kūrinius pritaikant ir tradicinius lenkų architektūros stilius. Koszczyc buvo architekto pasirinktas pseudonimas.
Biografija
Gimė 1881 m. kovo 16 d. Rudaminos kaime, iš Žemaitijos Pašiaušės kaimo kilusių bajorų šeimoje, tėvas Jonas Vitkevičius buvo architekto Stanislovo Vitkevičiaus brolis, motina Ona Lopacinskytė. Senelio brolis buvo garsus Lietuvos etnografas ir keliautojas Jonas Vitkevičius. Baigęs Minsko gimnaziją, 1899 m. pradėjo mokytis Varšuvos technikos universitete, po metų perėjo mokytis į Lvovo technikos universitetą, o nuo 1901 m. mokėsi Miuncheno technikos universitete, kurį baigė 1904 metais.
Studijuodamas Lvove priklausė slaptai Lenkijos socialistų partijai. 1906 m. už priklausymą uždraustai partijai, buvo suimtas ir tik už užstatą paleistas į laisvę. Po suėmimo pasitarukė iš partijos. 1904–1905 m. dirbo Zakopanėje kartu su dėde Stanislovu Vitkevičiumi, kur projektavo Vitkevičių vilą. 1905 m. persikėlė į Nalenčuvą, kur projektavo lenkų rašytojo Stefan Żeromski vasarnamį bei kitų turtingų ir žinomų žmonių vasarnamius.
1908 m. susituokė su Oktavija Žeromska. 1912–1913 m. suprojektavo pirmąją asbesto plokščių gamyklą Lenkijoje, Liublino mieste. Prasidėjus I pasauliniam karui suimtas ir pasodintas į Liublino pilies kalėjimą, vėliau pervežtas į Butyrkų kalėjimą Maskvoje. Paleistas už užstatą buvo išsiųstas į Minską, kur dirbo tremtinių vaikų mokytoju. Gyvendamas Minske projektavo baldus ir restauravo miesto istorinius paminklus. 1918 m. grįžo į Nalenčuvą.
1919 m. persikėlė į Žemutinio Kazimiero miestą, kur projektavo įvairius visuomeninius ir privačius pastatus bei restauravo istorinius objektus. 1925 m. persikėlė gyventi į Varšuvą, kur projektavo įvairius visuomeninius ir privačius pastatus. 1925 m. pagal architekto projektą pastatytas Varšuvos ekonomikos mokyklos pastatas. 1930 m. dalyvavo Varšuvos Dievo Apvaizdos šventovės architektūros projektų konkurse, kur jo projektas pateko tarp trijų geriausių projektų.
Iki II pasaulinio karo ir toliau projektavo įvairius visuomeninius pastatus bei restauravo kultūros paveldo objektus. 1935–1938 m. Zakopanės architektūros stiliumi suprojektavo Blenduvo bažnyčią. Po II pasaulinio karo gyveno kartu su dukra Varšuvoje, kur ir mirė 1958 m. spalio 26 dieną. Palaidotas Varšuvoje.
Iz sten kazarm
Iz sten kazarm  – nelegalus eserų laikraštis, ėjęs 1906–1907 m. Vilniuje rusų kalba.
Liudvinavo Kazio Borutos gimnazija
Marijampolės savivaldybės Liudvinavo Kazio Borutos gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Liudvinave (Marijampolės savivaldybė), A. Juozapavičiaus g. 3, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190398811. Steigėjas Marijampolės savivaldybės taryba.
Iz sten kazarm
Istorija
Leido eserų Vilniaus komitetas.
Liudvinavo Kazio Borutos gimnazija
miniatiūra|250px|left|Nuo aikštyno pusės, 2013 m. Filialai:
Istorija
1944 m. Liudvinave įsteigta progimnazija. 1949/1950 m. m. progimnazija reorganizuota į septynmetę mokyklą. 1951/1952 m. m. atidaryta aštuntoji klasė. Nuo 1954/1955 m. m. veikė pilna vidurinė mokykla. 1989 m. pavasarį mokyklai suteiktas rašytojo Kazio Borutos (1905–1965) vardas.
2015 m. vasarį vidurinė mokykla tapo gimnazija, joje mokėsi 223 mokiniai, dirbo 42 mokytojai, iš kurių 14 yra baigę šią mokyklą, dar 13 žmonių dirbo ūkio grupėje. Gimnazijoje buvo ugdoma 20 specialiųjų ugdymosi poreikių mokinių ( 5 – individualizuota programa ir 15 - pritaikyta programa). 2016 m. sausio 1 d. gimnazijoje mokėsi 221 mokinys ir 38 ikimokyklinio ugdymo skyriaus vaikai.
San Filipė
San Filipė  – pagrindinė Fogo salos (Žaliasis Kyšulys) gyvenvietė. Su aplinkinėmis gyvenvietėmis sudaro savivaldybę. Yra uostas, oro uostas. Mieste gausu sodų, gėlynų, smėlio paplūdimių.
2005 m. nuo San Filipės savivaldybės atskirta Santa Katarina do Fogo savivaldybė.
thumb|240px|left|San Filipė
Avinas (žvaigždynas)
thumb|Avino žvaigždynas
Avinas (Aries, Ari) – 39-as pagal dydį šiaurės pusrutulio žvaigždynas. Lietuvoje geriausiai matomas gruodžio – sausio vakarais. Žvaigždynas nėra itin ryškus. Jame yra nemažai meteoritų srautų kvadrantų, dvinarių žvaigždžių.
Dangaus plotas, apimantis Avino, Andromedos, Žuvų žvaigždynus ir Plejades, simbolizuoja Hipolitės juostą.
Mitai
Vienas mitas siejasi su graikų didvyrio Jasono ir argonautų kelione į Kolchidę dėl aukso vilnos.
Zodiako ženklas
24px|left
Luca della Robbia
thumb|right|180px| Luka dela Robijos portretas, iliustracija 1568 m. [[Giorgio Vasari „Le Vite“ biografijose]] Luka dela Robija (, g. apie 1399 m. – m. 1482 m. vasario 10 d.) – XV a. italų ankstyvojo renesanso skulptorius iš Florencijos.
Biografija
Luka dela Robija gimė apie 1399–1400 m. Florencijoje. Anot Dž. Vazario, iš pradžių Luka buvo apmokytas auksakalio amato, bet greit perėjo dirbti su marmuru ir pasišventė vien skulptūrai. Mokėsi pas Nanį di Banką. Tėvas Simonė di Markas buvo pasiturintis, turėjo žemės, buvo susijęs su audinių verslu. Giminės pavardė kildinama iš audinių raudono dažo, išgaunamo iš Rubia vadintų augalų (Rubia Tinctorum). Anksčiausiu Lukos darbu yra Cantoria – „dainuojanti galerija“ – 10 reljefų virš šiaurinės zakristijos Santa Maria del Fiore katedroje durų, sukurtų 1431–1438 m. laikotarpyje (1688 m. nuimti ir dabar yra Santa Maria del Fiore katedros muziejuje). Šie reljefai vaizduoja šokančius ir dainuojančius vaikus. Leonas Batista Albertis 1435 m. veikalo Della Pittura įžangoje paminėjo Luką dela Robiją kartu su Bruneleskiu, Donatelu, Giberčiu ir Mazaču kaip vieną iš naujosios kartos menininkų, kurie vėliau buvo įvardinti renesanso vaizduojamojo meno pirmaisiais meistrais. 1437 m. Luka dela Robija pratesė seriją rombo formos reljefų Džoto kampanilės apačioje, kuriuos anksčiau kūrė Džotas ir Andrea Pizanas.
Luka dela Robija pagarsėjo glazūruotos terakotos, malojikos reljefais. Jo glazūros ruošimo technika buvo labai naujoviška, nežinota antikiniais laikais ir slepiama šeimos paslaptis. Dėl šios glazūravimo technikos Lukos reljefai galėjo būti statomi lauke. Santa Maria del Fiore katedroje Luka atliko du terakotinius reljefus: „Prisikėlimą“ (1442 m.) ir „Paėmimą į dangų“ (1446 m., abu Santa Maria del Fiore katedros muziejuje). „Prisikėlimas“ yra anksčiausiai žinomas Lukos dela Robijos glazūruotas terakotinis kūrinys. 1443–1450 m. Luka dela Robija dekoravo apskritais reljefais Bruneleskio Pazzi koplyčią prie Šv. Kryžiaus bažnyčios. Jam priskiriamas ikonografinio Mergelės Marijos pusės stoto baltos spalvos mėlyname fone vaizdinio suformavimas (pvz., „Madona su obuoliu“, 1455–1460 m., Bardželo muziejus). 1443 m. Luka sukūrė tabernakulį Santa Maria Nuova ligoninėje Florencijoje (dabar Peretolos miestelio Švč. Marijos bažnyčioje), 1453 m. Švč. Trejybės bažnyčioje – vyskupo Benozzo Federighi kapo monumentą.
Sasnavos pagrindinė mokykla
Marijampolės savivaldybės Sasnavos pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Sasnavoje (Marijampolės savivaldybė), Sūduvos g. 46, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 290399490.
thumb|left|240px|Mokykla 2011 m.
Istorija
Mokykla Sasnavoje įsteigta 1886 m. 1956 m. įsteigta Sasnavos vidurinė mokykla. 2002 m. mokyklai priskirti trys pradinio ugdymo skyriai: 2008 spalio 1 d. - 2009 spalio 1 d. laikotarpiu šie trys skyriai uždaryti
Pedro Fernández de Quirós
thumb|220px|Pedras Fernandesas de Kirosas
Pedras Fernandesas de Kirosas arba Keirušas (, ; g. 1565 m. Evoroje – m. 1614 m. Panamoje) – portugalų keliautojas, tarnavęs Ispanijai, Ramiojo vandenyno tyrinėtojas.
Biografija
Gimė Portugalijos mieste Evoroje, jaunystėje įstojo į Ispanijos laivyną. 1595 m. dalyvavo Alvaro de Medanjos de Neiros ekspedicijoje po Ramųjį vandenyną. Vėliau grįžo į Europą, 1600 m. lankėsi Romoje, gavo audienciją pas popiežių.
1603 m. iš Kaljao uosto Peru išvyko su trijų laivų ekspedicija, kurios tikslas buvo rasti mitinę Tierra Australis ir paskelbti ją Ispanijos valda. Kiroso ekspedicija praplaukė Tuamotu salas, 1606 m. sausio 26 d. atrado Diusi salą, o vėliau pasiekė Vanuatu salas. Kirosas pamanęs, kad atrado ieškotąjį žemyną, žemę pavadino Austrialia del Espíritu Santo (dabar Espiritu Santas). Ten ispanai bandė įkurti Naujosios Jeruzalės koloniją, bet dėl tarpusavio nesutarimų ir vietinių antpuolių, ji buvo greitai apleista. Vėliau dėl blogo oro laivai išsiskyrė – Luiso Vaeso de Toreso vadovaujami laivai nuplaukė toliau į vakarus, o Kirosas grįžo į Akapulką.
XIX a. Australijos katalikai bandė išpopuliarinti teoriją, kad Kirosas buvo pirmuoju Australijos atradėju. Jis taip pat laikomas vietovardžio „Australija“ autoriumi.
Šiaurės Vainikas
thumb|Darželio žvaigždynas
Šiaurės Vainikas (Corona Borealis, CrB) – 73-as pagal dydį šiaurinio pusrutulio žvaigždynas, matomas visus metus. Lietuviškas žvaigždyno pavadinimas – Darželis. Vienas iš 48 žvaigždynų, kuriuos aprašė Klaudijus Ptolemėjus.
Mitai
Pasak senovės graikų – tai yra karūna, kurią Dionisas apdovanojo Ariadnei už tai, kad ji padėjo Tesėjui išeiti iš labirinto. Karūną nukaldino Hefaistas.
Bialoviežos-Piererovo pasienio punktas
thumb|right|250px|Pasienio punktas
Bialoviežos-Piererovo pasienio punktas  – Baltarusijos-Lenkijos valstybinės sienos pasienio punktas, šalia Bialoviežos kaimo, Bialovežos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje iš Lenkijos pusės ir šalia Piererovo kaimo iš Baltarusijos pusės. 2003 m. buvo nuspręsta šioje vietovėje atidaryti pasienio punktą, kuris pradėjo veikti 2005 m. balandžio 16 dieną. Punktas buvo pastatytas už Europos sąjungos pinigus. Pasienio punktas skirtas pėstiesiems, dviratininkams ir lengvosioms mašinoms. Kertant pasienio punktą be vizos reikia iš anksto užsisakyti Baltarusijos gido paslaugas. Punktas veikia nuo balandžio 1 d. iki rugsėjo 30 d. 8.00-20.00 valandomis ir nuo spalio 1 d. iki kovo 31 d. 8.00-18.00 valandomis. Ties pasienio punktu baigiasi vaivadijos kelias Nr. 25px|DW689.
Branevas
Branevas  – miestas Varmijos Mozūrų vaivadijoje (šiaurės rytų Lenkija), 5 km nuo Aistmarių, maždaug pusiaukelėje tarp Karaliaučiaus ir Gdansko. 18,1 tūkst. gyventojų (2004). Šv. Kotrynos bažnyčia.
Istorija
Braunsbergas buvo įkurtas Teutonų ordino 1255 metais prie Pasargės upės kranto. 1461 metais miestas atiteko Lenkijai ir su nedidelėmis pertraukomis jai priklausė iki 1773 metų, kai vėl tapo Rytų Prūsijos dalimi. thumb|left|219px|Braunsbergas 1684 metais
1929 m. savo kelionės Indijon metu miestą aplankė Matas Šalčius, kuris stebėjos Šv. Kotrynos katedros ir Kauno bazilikos išoriniu panašumu:
„''... nuostabiai priminė man mūsų mažąją baziliką Kaune: visai toks pat keturkampis, platus, nelabai aukštas bokštas bukoku viršum, tokio pat iš senumo pajuodusios plytos. Skirtumas tik tas, kad Braunsbergo domas turi ties viduriu stogo smailą bokštelį, o mūsiškė bazilika neturi tokio.''“
Iki Antrojo pasaulinio karo pab. miestas priklausė R. Prūsijai, buvo Braunsbergo apskrities centras.
Patoso lagūna
Patoso lagūna (, „Ančių lagūna“) – viena didžiausių pasaulio lagūnų, plytinti Brazilijoje, ties Atlanto pakrante, Pietų Rio Grandės (port. Rio Grande do Sul) valstijoje. Lagūna ištįsusi lygiagrečiai vandenyno pakrantei šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi apie 265 km, jos plotis iki 64 km, plotas (įvairiais vertinimais) – 9 800-10 100 km².
Antrasis pagal plotą Pietų Amerikos ežeras (jeigu Marakaibą laikysime ežeru, o ne jūros įlanka).
Nuo Atlanto Patoso lagūną skiria iki 30 km pločio smėlio juosta. Pietuose San Gonsalo kanalu (port. Canal do São Gonçalo) jungiasi su didele Mirino lagūna.
Lagūnos pakrantėje įsikūrę San Žoze do Nortės, Pelotaso, San Lorenso do Sulio, Tapeso, Porto Alegrės miestai.
Jūriniai laivai, kurių grimzlė neviršija 5,18 m, pasiekia didelį šiaurinėje lagūnos pakrantėje plytintį Porto Alegrės uostą.
Smėlynė (Vilnius)
Smėlynė – Vilniaus miesto dalis, esanti į šiaurės rytus nuo miesto centro, prie kelio, netoli rytinio Neries kranto. Per Smėlynę teka Kairos upelis. Šiaurėje ribojasi su Veržuva, pietryčiuose pereina į Gvazdikus. Rajoną supa pušynai (Aukštagirio miškas). Kolektyviniai sodai (Smėlynės bendrija).
Smėlynę aptarnauja 39 ir 17 maršrutų autobusai (Smėlynės stotelė).
Istorija
Apie 1866 m. Smėlynės karčemoje gyveno 18 žmonių (8 katalikai, 10 žydų). 1905 m. Mickūnų valsčiaus trijuose Smėlynės užusieniuose buvo 51 gyventojas, 1931 m. Smėlynės užusienyje – 32.
thumb|left|250px|Aukštagirio miškas netoli Smėlynės
San Felipė
San Felipė ( – 'Šv. Pilypas') gali reikšti:
Taip pat žiūrėkite:
Jonas Masiliūnas
Jonas Masiliūnas (1899 m. gegužės 13 d. Gabulų k., Ramygalos valsčius, Panevėžio apskr. – 1942 m. gruodžio 25 d. Krasnojarsko kraštas) – Lietuvos ekonomistas, politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Mokėsi Panevėžio realinėje gimnazijoje, 1917 m. baigė Pskovo gimnaziją, 1919 m. gruodžio mėn. baigė Kauno karo mokyklą. Studijavo Lietuvos universitete. 1920 m. gavo Finansų ministerijos stipendiją studijuoti Berlyno aukštojoje prekybos mokykloje.
1917 m. Vyriausiosios Šiaurės Kaukazo lietuvių tarybos Jekaterinodare sekretorius. 1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris, iki 1922 m. lapkričio mėn. Ketvirtojo pėstininkų pulko karininkas. 1920 m. sausio 4 d. dalyvavo kovose su Lenkijos kariuomenės daliniais.
Nuo 1919 m. Lietuvių krikščionių demokratų partijos narys. 1926 m. birželio mėn. – 1927 m. balandžio mėn. III Seimo narys ir jo pirmasis sekretorius. Mokytojavo Kybartų „Žiburio“ gimnazijoje. 1929–1930 m. studentų ateitininkų sąjungos pirmininkas. Tarnavo susisiekimo ministerijos geležinkelių valdyboje, vėliau – Ekonominės direkcijos direktorius. Nuo 1939 m. Vytauto Didžiojo universiteto Teisės fakulteto ekonominio skyriaus neetatinis lektorius, skaitė tansporto politikos kursą. Bendradarbiavo spaudoje, žurnale „Geležinkelininkas“. 1939 m. Lietuvai atgavus Vilnių, paskirtas Geležinkelių valdybos įgaliotiniu Vilniuje.
1939 m. lapkričio 21 d. – 1940 m. birželio 17 d. XXI Antano Merkio Ministrų kabinete susisiekimo ministras. 1941 m. birželio 15 d. areštuotas ir ištremtas į Rešiotų lagerį arba išvežtas į Belomorkanalo lagerį, kur 1942 m. gruodžio 28 d. sušaudytas.
Kalnelis (Akmenė)
Kalnelis – kaimas rytinėje Akmenės rajono savivaldybės dalyje, 1 km į vakarus nuo Kruopių.
LMA (reikšmės)
LMA:
The Music of Grand Theft Auto IV
„The Music of Grand Theft Auto IV“ – Grand Theft Auto IV garso takelio albumas, išleistas 2008 m. balandžio 29 d.
Nuorodos
The Music of Grand Theft Auto IV Discogs svetainėje
Varmės Lidzbarkas
Varmės Lidzbarkas (prūs. Lēcbargs,, ) – miestas Varmijos Mozūruose (šiaurės rytų Lenkija). 16,4 tūkst. gyventojų (2006 m.).
Istorija
Iki XX a. miestas priklausė R. Prūsijai, buvo Heilsbergo apskrities centras.
Romualdas Aleliūnas
Romualdas Aleliūnas (1960 m. kovo 25 d. Panevėžyje – 2016 m. gruodžio 7 d. Kupiškyje), Lietuvos dailininkas keramikas.
Biografija
1980 m. baigė S. Žuko taikomosios dailės technikumą Kaune. 1984 m. Panevėžio stiklo fabriko dailininkas.
Nuo 1997 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.
Kūryba
Nuo 1985 m. dalyvavo parodose ( individualios -- Kaune, 1992 m., Panevėžyje, 1994 m.), Lietuvoje, Tarptautiniuose Panevėžio keramikos simpoziumuose,
Vokietijoje (1995 m., 1996 m.).
Sukūrė monumentalių dekoratyvinių kompozicijų iš šamoto: „Sugrįžimas“ 1989 m., „Ramybė“ 1991 m., „Bokštas“ 1992 m., „Dėžė“ 1994 m., „Pilis“ 1996 m., „Vaza“ 1997 m. Jose derinamas žiedimas ir lipdyba, apvalios ir kampuotos formos, plokštumos pagyvinamos faktūra, saikingai polichromuojamos.
Koutbridžas
Koutbridžas – miestas pietinėje Škotijoje, 16 km į rytus nuo Glazgo, greta Erdrio. Dauguma gyventojų yra airių klimės. Veikia pramonės muziejus.
Istorija
Vietovė apgyvendinta jau akmens amžiuje. XII a. suteiktos įkurtas vienuolynas. XIX a. buvo pagrindinis anglies ir geležies gavybos centras Škotijoje, bet XX a. ši pramonė nuslopo.
Nedždas
Nedždas – istorinis Arabijos regionas, esantis pusiasalio centrinėje dalyje, Saudo Arabijoje. Vakaruose jis susisiekia su Hidžazo regionu, o rytuose už dykumos yra Bachreino regionas.
Geografija
Didžiąją regiono dalį užima Nedždo plynaukštė, kurios aukštis 762-1525 m. Iš vakarų ją supa kalnai, o iš kitų trijų pusių - dykumos (Nefudo dykuma šiaurėje, Dahnos dykuma rytuose, Rub al-Chalio dykuma pietuose). Teritorijoje vystoma gyvulininkystė ir oazinė žemdirbystė.
Nedždo plotas 1,1 mln. km², gyvena apie 4 mln. gyventojų.
Istorija
XVIII a. musulmonai vahabitai įkūrė Nedždo emyratą, kuris XX a. tapo kuriamos Saudo Arabijos centru su sostine Rijadu.
Žadiškės
Žadiškės – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 4 km nuo Skraičionių.
Bulgarijos futbolo varžybos 1979–1980 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 1979–1980 m.
Arvydas Dapšys
Arvydas Dapšys (g. 1960 m. balandžio 12 d. Vilniuje) – lietuvių aktorius ir režisierius.
Baigė Vilniaus 41-ąją vidurinę mokyklą (dabar – Vilniaus Karoliniškių gimnazija). 1978–1982 m. mokėsi LTSR valstybinėje konservatorijoje, H. Vancevičiaus, R. Tumino, I. Bučienės ir V. Čibiro kurse.
1982–1990 m. vaidino LTSR valstybiniame akademiniame dramos teatre, nuo 1990 m. dirba Valstybiniame Vilniaus mažajame teatre, dėsto Lietuvos muzikos akademijoje.
Laputė
thumb|Laputės žvaigždynas
Laputė (Vulpecula, Vul) – 54-as pagal dydį šiaurinio pusrutulio žvaigždynas. Žvaigždyne nėra ryškių žvaigždžių. Lietuvoje geriausiai matomas vasarą. Žvaigždyną XVII a. pavadino J. Hevelijus. Žvaigždyne yra vienas įspūdingiausių ir ryškiausių planetiškųjų ūkų – Hantelio ūkas (M27), kurį galima stebėti per žiūroną.
Ryškiausia žvaigždė:
Drakula
Drakula – airių rašytojo Bremo Stokerio siaubo fantastinis romanas, išleistas 1897 m.
Lygatnė
Lygatnė – miestas Latvijoje, Vidžemėje, Cėsių savivaldybėje, kairiajame Gaujos krante, Gaujos nacionalinio parko teritorijoje. 1079 gyventojai (2021 m.).
Gyvenvietė pradėjo formuotis XIX a. pradžioje, kai buvo pastatytas popieriaus fabrikas. Miesto teisės nuo 1993 m. 2009–2021 m. buvo Lygatnės savivaldybės administracinis centras.
Drakula
„Drakula“ yra epistolinis romanas, parašytas laiškų, dienoraščių, straipsnių, užrašų forma. Grafo Drakulos prototipas yra Valakijos princas Vladas III, Vladas Drakula, pagarsėjęs savo žiaurumu.
Antanas Suchodolskis
Antanas Suchodolskis (m. 1799) – LDK valstybinis veikėjas, Smolensko kaštelionas (1790–1793) ir Merkinės kaštelionas (1793–1794), Gardino vaivada (1794–1795).
Biografija
Lietuvos bajorų Suchodolskių giminės atstovas, herbo „Slepowron“ savininkas. Suchodolskių giminė nuo seno gyveno Valkavisko paviete. Valkavisko raikytojo Kazimiero Suchodolskio ir Antoninos Pukštos sūnus.
Kalniškiai (Šilalė)
Kalniškiai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Bytlaukio.
Hainuvkos geležinkelio stotis
Hainuvkos geležinkelio stotis  – geležinkelio stotis Hainuvkos mieste, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Hainuvkos apskrityje, Hainuvkos valsčiuje. Per stotį eina Sedlcos-Siemianuvka geležinkelio linija ir Levkai–Bialovieža Tovarova geležinkelio linija.
Sedlcos-Siemianuvka geležinkelio linija
Nuo stoties iki Ožeškovo geležinkelio stotelės yra 7,5 km ir iki Novosadų geležinkelio stoties yra 8,2 km.
Levkai–Bialovieža Tovarova geležinkelio linija
Iki Chytros geležinkelio stotelės yra 4,8 km ir iki Nieznany Buro geležinkelio stotelės yra 3,4 km.
Kanibalų holokaustas
Kanibalų holokaustas  – 1980 m. italų siaubo filmas, režisuotas Ruggero Deodato pagal Gianfranco Clerici scenarijų. Filmuotas Amazonės miškuose, tarp indėnų janomamų; dauguma aktorių buvo amerikiečiai, filmas – anglų kalba.
Filmas yra „fiktyvi dokumentika“, pristatytas kaip atsitiktinai rasta vaizdajuostė, priklausiusi Amazonės miškuose dingusiems antropologams.
„Kanibalų holokaustas“ išgarsėjo, nes jo atviri smurtiniai, žiaurūs vaizdai sukėlė didelę kontroversiją. Po jo premjeros Italijoje režisierius buvo areštuotas dėl gandų, kad kai kurie žudynių vaizdai yra tikri, tai yra, filmavimo metu buvo iš tiesų žudomi žmonės. Šiems gandams padėjo ir tai, kad dauguma filmo aktorių buvo dar nežinomi kino naujokai. Nors filmo kūrėjai buvo išteisinti, pats filmas vis tiek uždraustas Italijoje, Australijoje ir keliose kitose šalyse. Kai kuriose šiuo metu draudimas jau atšauktas.
thumb|200px|left|Ant kuolo pamautos merginos filmo scena buvo tyrinėta teisme, siekiant išsiaiškinti, ar joje buvo naudoti specialieji efektai ir ar ji nevyko iš tiesų Egzistavo dvi gandų versijos. Viena teigė, kad tai iš tiesų yra nesuvaidintų žudynių filmas (snuff film), kita – kad vaidybinis, tačiau filmavimo metu aktoriai būdavo iš tiesų žudomi. Pirmasis žinomas tokių gandų šaltinis yra prancūzų žurnalo Photo 1981 m. sausio mėn. numeris. Iškart po filmo premjeros Milane filmas buvo konfiskuotas, o režisierius areštuotas. Papildomų problemų sukėlė sutartis tarp filmo kūrėjų ir aktorių, pagal kurią aktoriai negalėjo filmuotis jokiame kitame filme ar pasirodyti televizijoje vienerius metus po „Kanibalų holokausto“ išleidimo. Taip buvo siekiama sustiprinti įspūdį, kad filmas tikra dokumentika, bet tai nepadėjo teisme. Kūrėjai buvo klausinėjami, kodėl jų aktorių nebesimato jokiuose kituose filmuose, jei jie dar gyvi. Galiausiai Deodato susitiko su keturiais pagrindiniais aktoriais, kurių žmogžudyste buvo kaltinamas, teisiškai anuliavo sutartis ir su visais pasirodė Italijos televizijos šou. Tokio įrodymo užteko teismui, tačiau dar liko kaltinimas, kad filme rodoma ant kuolo pamautos merginos scena buvo tikra. Deodato turėjo teismui išaiškinti, kaip ši scena buvo nufilmuota, taip pat pateikė merginos nuotraukas, kuriose ji matoma gyva po šios scenos filmavimo. Galiausiai filmo kūrėjai buvo išteisinti dėl žmogžudysčių, tačiau nuteisti dėl žiauraus elgesio su gyvūnais: kelios gyvūnų užmušimo scenos filme buvo tikros. Deodato, scenaristas, prodiuseris ir United Artists atstovas buvo nuteisti keturiems mėnesiams kalėjimo lygtinai. Filmas Italijoje uždraustas dėl žiaurių scenų ir tikrų gyvūnų mirčių.
Kanibalų holokaustas buvo pirmasis „rastos medžiagos“ žanro filmas. Šį žanrą vėliau išgarsino tokie kūriniai kaip Projektas: Bleiro ragana.
Jelena Baturina
Jelena Nikolajevna Baturina (Елена Николаевна Батурина, g. 1963 m. kovo 8 d.) – rusų verslininkė, Maskvos mero J. Lužkovo žmona.
Jelena Baturina – stambio statybų ir investicinės grupės „Inteko“ (Интеко) savinininkė. Žurnalo „Forbes" duomenimis, pati turtingiausia Rusijos moteris (turtas vertinamas 2,3 mlrd. JAV dol.).
Jelena Baturina baigė Maskvos Sergo Ordžinikidžės valdymo institutą. Nuo 1991 m. verslininkė; ištekėjo už J. Lužkovo. Verslininkė augina 2 dukras – Alioną (* 1992 m.) ir Olgą (* 1994 m.).
Publikacijos dėl galimo protegavimo
Rusijos žiniasklaidoje buvo pateikti duomenys apie „Inteko" grupės laimimus viešuosius pirkimus, užsakymus, gaunamus iš Maskvos miesto esą būtent dėl Baturinos artimų ryšių su miesto valdžia. Verslo žurnalas „Forbes“ (rusiškame leidime) perspausdino šią informaciją straipsnyje, kuriame leista suprasti, kad verslininkės verslas (įmonių grupė) turėjo naudos jos vyro pareigų dėka. Baturina apskundė teismui prestižinį verslo žurnalą. Maskvos teismas pripažino pažeidus žurnalistinę etiką bei priteisė simbolinę (atsižvelgiant į šalių turtinę padėtį) sumą, lygią apie 4 000 dol.
Po teismo sprendimo, kuriuo buvo patenkintas ieškinys, žiniasklaidoje iškeltos abejonės dėl netinkamų Rusijos žiniasklaidos laisvės garantijų, tokiais Rusijos Federacijos valdžios institucijų sprendimais bandant varžyti informacijos skleidimo laisvę, siekiant užtikrint viešosios valdžios kontrolę.
Juozas Vilkutaitis
Juozas Vilkutaitis-Keturakis (1869 m. kovo 1 d. Gulbiniškiuose – 1948 m. rugsėjo 11 d. Augsburge, Vokietija) – teisininkas, dramaturgas, visuomenės veikėjas. miniatiūra|180px|left|Atminimo lenta Prienuose, Vytauto g. 35
Biografija
Antano Vilkutaičio jaunesnysis brolis.
Būdamas septynerių metų susižeidė koją, dėl to negalėjo lankyti mokyklos, lavinosi savarankiškai, padedamas dėdės kunigo Antano Vilkutaičio ir draugų studentų. Gyveno Gudeliuose (Marijampolės raj.). Kadangi liga progresavo, 1888–1889 m. brolio studento padedamas gydėsi Maskvoje, tačiau koją teko amputuoti. Broliui išvykus studijuoti į Petrapilį, jį globojo kiti lietuviai studentai. Iš Maskvos grįžęs į Gulbiniškius, apie 1890 m. pradėjo rašinėti spaudai.
Lavintis padėjo ir brolis Antanas Vilkutaitis, kuris 1891 m. baigęs studijas Petrapilyje ir paskirtas dirbti į Kaukazą, ten 1892 m. pasikvietė ir Juozą. Kai Vincas Kudirka 1893 m. „Varpe“ paskelbė konkursą dramoms sukurti, kartu su broliu 1895 m. parašė komediją „Amerika pirtyje“. Dėl pjesės autorystės buvo daug ginčytasi, tačiau dauguma literatūros tyrinėtojų pagrindiniu jos autoriumi dėl rašymo manieros ir būdo savybių laiko Juozą Vilkutaitį.
1895 m. Tilžėje šis veikalas buvo išleistas pirmą kartą, o 1899 m. rugpjūčio 20 d. pirmą kartą viešai suvaidintas Palangoje, daržinėje, stovėjusioje ant jūros kranto. Šį įvykį primena atminimo lenta prie Jūratės ir Kastyčio skulptūros. Pjesė iš karto susilaukė didelio populiarumo ir suvaidino nemažą vaidmenį lietuviškojo teatro kūrimosi istorijoje.
1896–1908 m. gyveno savo ūkyje prie Balbieriškio. 1908–1915 m. įgijęs teisininko licenciją, dirbo Marijampolės apygardos teisme. Pirmojo pasaulinio karo metais gyveno Rusijoje. 1919 m. paskirtas Seinų teisėju, o 1920 m. organizavo teismą Prienuose. 1924–1939 m. Prienuose dirbo notaru.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, mirė lietuvių persikėlėlių stovykloje Augsburge.
Emmanuel Emenike
Emanuelis Emenikė (Emmanuel Emenike; g. 1987 m. gegužės 10 d.) – Nigerijos futbolininkas, puolėjas.
Karjera
Karjerą pradėjo Nigerijoje, vėliau žaidė Pietų Afrikoje, su „Black Aces“ klubu pasiekė šalies taurės finalą. 2009 m. išvyko į Turkiją, kur žaidė antros šalies lygos klube „Karabükspor“. Emenikė tapo rezultatyviausiu lygos žaidėju ir padėjo klubui patekti į aukščiausiąją lygą. 2011 m. perėjo į „Fenerbahçe“, bet ten nežaidė, buvo įtrauktas į varžybų pirkimo skandalą ir netrukus išvyko į Rusiją.
Branduolio apvalkalas
Branduolio apvalkalas – ląstelės branduolio vidinę zoną dengiantis dviejų sujungtų membranų dangalas. Branduolio apvalkalas atskiria branduolio turinį nuo citoplazmos, o apvalkalo poros reguliuoja medžiagų patekimą iš citoplazmos į branduolį bei atgal. Branduolio apvalkalas paprastai būna išardomas ir vėl sumontuojamas vykstant kariokinezei.
Manoma, kad branduolio apvalkalas svarbus išdėstant branduolyje chromatiną, vykdant jo transkripciją.
Membranos
thumb|left|300px|Apvalkalo membranų susijungimas branduolio poros zonoje. Parodyta apvalkalo jungtis su endoplazminiu tinklu. Abi apvalkalo membranos yra lipidiniai dvisluoksniai. Membranos jungiasi branduolio porose, tarp membranų yra siauras tarpumembranis. Išorinė membrana paprastai jungiasi su šiurkščiuoju endoplazminiu tinklu, gali turėti prisijungusių ribosomų. Vidinė membrana paprastai turi specifinių vidinei pusei baltymų.
Apvalkalo pamušalas
Vidinė apvalkalo membrana jungiasi su branduolio pamušalu – tarpinių gijų rezginiu, sudarytu iš įvairių laminų (A, B1, B2 ir C). Prie pamušalo tvirtinasi chromosomos, jis mechaniškai sutvirtina branduolio formą. Laminai siejami su įvairiais genetiniais sutrikimais, vadinamais laminopatijomis.
Tarpumembranis
Apvalkalo membranų tarpumembranis yra 20-40 nm pločio. Jis dar vadinamas.
Juozas Bliūdžius
Juozas Algimantas Bliūdžius (, g. 1952 m. kovo 28 d. Vaiponios kaime, Šipliškės valsčius) – agronomas ir pedagogas, Lenkijos lietuvių visuomenės veikėjas.
Streptococcus bovis
}
Dumblys (Molėtų r., Suginčių sen., Pliešiškių km.)
Dumblys – ežeras rytų Lietuvoje, Molėtų rajone Suginčių seniūnijoje, apie 10,5 km į rytus nuo Suginčių, 7,5 km į pietryčius nuo Kuktiškių. Anksčiau buvo laikomas Aiseto ežero šiaurine dalimi. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 1,6 km, plotis iki 0,83 km. Altitudė 147,9 m. Kranto linija ilga (6,9 km), labai vingiuota, gausu įlankų. Krantai daugiausia plačiai pelkėti, aukštesni tik Dumblio šiaurės rytinės dalies ir vakarinės įlankos vakariniai ir pietiniai krantai. Ežere buvo 6 salos, kurios ežerui užželiant ir mažėjant ežero plotui, susiliejo su pelke. Ežeras užžėlęs vešlia vandens augalija, užankantis. Iš vakarų į rytus ežerą prateka Lapavartės upelis link Galuonio ežero. Šiaurės vakaruose iš Dumblio ežero atiteka Dumblės upelis (į užžėlusią ežero dalį, Lapavartės upelį – protaką, kuri jungiasi su Aiseto dalimi – Galuonio ežeru). Ežerą supa miškai: iš pietų – Pašekščių, iš šiaurės – Dotenių ir Panatryčio miškai.
Streptococcus bovis
D serologinė grupė. Streptococcus bovis yra normali žarnyno mikroflora, α-hemoliziniai, sukelia endokarditą ir kartais bakteriemiją esant storojo žarnyno vėžiui. Streptokokai dauginasi terpėje, maitinamojoje tulžimi, nesidaugina terpėse, turinčiose NaCl perteklių.
Dumblys (Molėtų r., Suginčių sen., Pliešiškių km.)
Prie Dumblio ežero įsikūrę Pliešiškių, Dotenių ir Napriūnų kaimai.
Juozas Bliūdžius
Biografija
1971 m. baigė Punsko bendrojo lavinimo licėjų, 1977 m. – Varšuvos Žemės ūkio akademiją, pradėjo dirbti Trumpalio kolūkyje. Vėliau septynerius metus mokė chemijos Punsko licėjuje. 1985–1990 m. buvo išrinktas Lenkijos lietuvių draugijos pirmininku. Įstojo į Lenkijos Jungtinės darbininkų partiją, išrinktas šios partijos Punsko valsčiaus pirmuoju sekretoriumi. Šiose pareigose išbuvo iki komunistinės santvarkos Lenkijoje 1990 m. žlugimo. Grįžo prie pedagoginio darbo: mokytojavo Punsko pagrindinėje mokykloje ir licėjuje, trejus metus ėjo direktoriaus pavaduotojo pareigas. Nuo 1997 m. iki pat išėjimo į pensiją 2006 m. vadovavo Punsko pagrindinės mokyklos ir gimnazijos kompleksui. 2006 metais išrinktas Seinų apskrities Tarybos nariu. Lenkijos lietuvių mokytojų sąjungos pirmininko pavaduotojas, o nuo 2004 m. – pirmininkas.
Daukšiai
Daukšiai – miestelis Marijampolės savivaldybėje, 19 km į pietryčius nuo Marijampolės, tarp Žuvinto ir Amalvo pelkių, šiauriniame Žuvinto pakraštyje, prie kelio. Seniūnaitijos ir parapijos centras. Stovi Daukšių Šv. Jurgio bažnyčia, Lietuvos nepriklausomybės paminklas, veikia paštas (LT-69013), medicinos punktas, kultūros namai, biblioteka.
Juozas Bliūdžius
Biografija
Vedęs: žmona Gražina, sūnūs Donatas, Arūnas ir Justinas.
Daukšiai
Pro miestelį teka dešinysis Šešupės intakas Dovinė.
Etimologija
Miestelio pavadinimas yra asmenvardinis vietovardis, kilęs iš asmenvardžio Daukšys. Pasak padavimo, pirmasis šioje vietoje apsigyvenęs girios sargas Daukšys, vėliau šioje vietoje išaugo kaimas, gavęs pirmojo gyventojo vardą.
Istorija
Daukšių apylinkėse gausūs titnago ir akmens dirbiniai liudija žmones čia gyvenus nuo akmens amžiaus. Apylinkės piliakalniai ir pilkapiai bei kūlgrindos liekanos liudija šio krašto reikšmę vėlesniais laikais. Dėl gamtinių sąlygų (apylinkės iš visų pusių juosiamos pelkių) šios vietovės buvo ilgiau izoliuotos nuo kitų apylinkių, todėl, anot Jono Totoraičio, Daukšių kraštas – viena paskutiniųjų vietų Lietuvoje, kur buvo praktikuotas senasis ikikrikščioniškasis tikėjimas.
Daukšiai įsikūrė XVI a. pabaigoje Punios girios pakraštyje, kaime gyveno girios sargai. Pirmieji rašytiniai šaltiniai, minintys Daukšius, siekia 1592 m., byloje tarp Punios ir Birštono seniūnų dėl girios sienų minimas Daukšių karališkojo kaimo vardas. Yra nuomonių, teigiančių kiek ankstesnę kaimo kilmę, anot Jono Totoraičio, Daukšiai galėję atsirasti apie 1559 m. Pasak padavimo, pirmasis šioje vietoje apsigyvenęs girios sargas Daukšys, vėliau šioje vietoje išaugo kaimas, gavęs pirmojo gyventojo vardą.
Daukšiai ne kartą kentėjo nuo gaisrų, sunaikinusių visą kaimą. 1803 m. kartu su miesteliu sudegė medinė bažnyčia, pastatyta prieš 1730 m., gaisro metu sudegė parapijos archyvas. 1860–1864 m. buvusios medinės bažnyčios vietoje pastatyta mūrinė, 1958 m. atstatyta. 1905 m. Šalia bažnyčios pastatyta mūrinė klebonija, kurios iniciatoriumi buvo kunigas Stasys Mazurkevičius. 1935 m. bažnyčios šventorius apjuostas metaline tvora, kuri išlikusi iki šiol.
1931 m. įkurtas paštas, 1948 m. įsteigta biblioteka, 1958 m. medicinos punktas, 1990 m. kultūros namai.
Kęstutis Rusteika
Kęstutis Rusteika (g. 1953 m. balandžio 11 d. Klaipėdoje) – Lietuvos gydytojas, Joniškio rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.