cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
UEFA čempionų lyga 2008–2009 m.
Ketvirtfinalis
Penktus metus iš eilės čempionų lygos turnyre susitinka anglų klubai FC Liverpool ir Chelsea London.
Balskų tvenkinys
Balskų tvenkinys – dirbtinis vandens telkinys ties Tauragės, Šilutės ir Šilalės rajonų savivaldybių teritorijų riba, 13 km į šiaurės vakarus nuo Tauragės, 5 km į vakarus nuo Pagramančio.
Tvenkinys įrengtas 1984 m. užtvenkus Jūros upę žemiau Balskų, 80,7 km nuo Jūros žiočių, 14,28 m aukščio užtvanka. Telkinio tūris – 14,79 mln. m³. Daugiametis debitas ties užtvanka – 13,7 m³/s. Plotas 271,8 ha. Didžiausias gylis 11 m, vidutinis gylis 5,2 m. Tvenkinio ilgis 9,6 km, plotis - iki 0,72 km. Kranto linija 29,9 km ilgio, vingiuota. Yra 3 salos (0,96 ha, 0,7 ha ir 0,46 ha). Altitudė 55 m. Krantai statūs, aukšti, daugiausia apaugę miškeliais. Pietinėje pakrantėje prasideda Balskų miškas, telkšo virtinė žuvininkystės ūkio tvenkinių. Dalis dešiniojo kranto ribojasi su Pagramančio regioniniu parku. Tvenkinys yra 10-tas pagal plotą Lietuvoje. 2005 m. kairiajame Jūros upės krante, žemiau Balskų užtvankos pastatyta 2900 kW galios hidroelektrinė. Tai antra pagal galingumą HE Lietuvoje (po Kauno HE).
Tvenkinio apsemti kaimai ar jų dalys:
Adolfas Peplovskis
Adolfas Peplovskis (1843 m. Kalvarijoje, Rusijos imperija - 1916 m.) – advokatas, 1863 m. sukilimo dalyvis.
Biografija
Gimė 1843 m. Kalvarijoje. 1863 m. sukilimo metu buvo Čenstakavos sukilėlių vadas, nuo 1863 m. spalio iki gruodžio buvo Varšuvos sukilėlių vadas. Po sukilimo suimtas ir įkalintas Varšuvos citadelėje. 1867 m. sausio 4 d. nuteistas ir ištremtas 10 metų į Sibirą.
Vytautas Račkauskas (1961)
Vytautas Račkauskas (g. 1961 m. birželio 24 d. Novokuznecke, Kemerovo sritis, Rusijoje) – Lietuvos ir Visagino savivaldybės ūkio, politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1968–1978 m. mokėsi Elektrėnų vidurinėje mokykloje. 1983 m. baigė Kauno Antano Sniečkaus politechnikos institutą, įgijo inžinieriaus elektriko specialybę.
1983–1986 m. Ignalinos AE stačiusio Vakarų statybos tresto inžinierius, 1986–2000 m. Ignalinos AE Šiluminių tinklų ir požeminių komunikacijų cecho viršininkas. 2000–2011 m. Visagino savivaldybės meras.
1996 m. Lietuvos liberalų sąjungos, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys, Visagino skyriaus pirmininkas, nuo 2007 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio narys.
Nuo 1997 m. Visagino savivaldybės tarybos narys.
Žmona Olga – Ignalinos AE inžinierė. Vaikai Jurgita (g. 1984 m.), Povilas (g. 1989 m.).
Paleičiai
thumb|left|[[Leitė ties Paleičiais]]
Etimologija
Paleičiai – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Leitės upės.
Geografija
thumb|left|250px|Nemuno upė už Paleičių kaimo
Netoli Paleičių kaimo yra ilgiausia Lietuvoje vingiuojanti upė – Nemunas. Paleičiams Nemunas turi svarbią žvejybinę reikšmę; vasaros metu suaktyvėja žvejybos ir turistinių laivų sezonas. Kadangi Šilutės rajonas šalia Nemuno ribojasi su Kaliningrado sritimi, į pasienio zoną patenka daug kaimų: Šilininkai, Užliekniai, Plaškiai, Paleičiai ir Rusnė.
693 m.
693 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Ožkupis
Ožkupis – dešinysis Gerklės intakas. Prasideda 2 km į šiaurę nuo Sartininkų. Teka šiaurės rytų kryptimi. Įteka į Gerklę Vylusčių kaimo apylinkėse.
Krištapiškės
Krištapiškės – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Lielionių, netoli plento. Stūkso Krištapiškių piliakalnis, telkšo ežeras Lielius.
Vydas Baravykas
Vydas Baravykas (g. 1950 m. sausio 12 d. Liudvinave, Marijampolės rajonas) – agronomas, Lietuvos politinis veikėjas.
Biografija
1970–1971 m. Kapsuko liejimo mechaninės įmonės Liudvinavo medžio apdirbimo cecho normuotojas, 1972–1977 m. kolūkio „Komjaunimo keliu“ brigadininkas, agronomas. 1977–1989 m. Atžalyno kolūkio (Alytaus rajonas) pirmininkas, 1989–1994 m. Verebiejų žemės ūkio bendrovės pirmininkas.
2000 m. Alytaus rajono savivaldybės meras, 2000–2004 m. Seimo narys. 2005–2010 m. Lietuvos valstybinio žuvivaisos ir žuvininkystės tyrimų centro Simno filialo direktorius. Nuo 2010 m. Žuvininkystės tarnybos prie Lietuvos Respublikos žemės ūkio ministerijos Žuvivaisos skyriaus Simno poskyrio vedėjas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Alytaus rajono skyriaus narys.
1995–1997 m., 2000–2002 m. ir 2011–2023 m. Alytaus rajono savivaldybės tarybos narys.
Vandeninis strazdas
Vandeninis strazdas (Cinclus cinclus) – vandeninių strazdų (Cinclidae) šeimos paukštis.
Paplitimas
Europoje paplitęs nuo Pirėnų pusiasalio iki Uralo kalnų. Šiaurėje arealas siekia Kolos pusiasalį, Skandinaviją. Taip pat gyvena Šiaurės Afrikoje, Azijos kalnuotuose regionuose nuo Mažosios Azijos vakaruose iki Tibeto ir Himalajų rytuose. Žiemoja pietinėje arealo dalyje.
Lietuvoje aptinkama retai, tik žiemojantys (Žeimenos, Merkio, Šventosios baseinuose), dažniau praskrenda migruojantys šios rūšies atstovai.
Išvaizda
Vandeninis strazdas dydžiu panašus į nedidelį strazdą. Viršutinė kūno pusė ruda, nugara ir uodega tamsiai pilkos. Gerklė, pagurklis ir krūtinė balta. Sveria: patinas 57-73 g, patelė 48-68 g.
Elgsena
Gyvena šalia sraunių upių ir upelių. Skraido greitai palei upės vandens paviršių. Puikiai nardo, plaukioja ant vandens. Krante nuolat strykčioja, labai judrus. Giesmė melodinga ir labai garsi. Naktį miega upės pakrantėje. Lizdą krauna pakrantėje, po tiltais, uolomis, krantinių nišose. Lizdą suka iš sausų lapų, žolių, samanų. Deda 4-7 balsvus, rudai taškuotus kiaušinius. Peri 16-18 dienų. Kartais deda dvi dėtis per metus.
Vingis (Klaipėda)
Vingis – pietinė Klaipėdos miesto dalis, gyvenamasis kvartalas tarp Šilutės pl., Smiltelės g., I. Simonaitytės g. ir Statybininkų pr. Iš vakarų ribojasi su parku tarp Reikjaviko ir Smiltelės gatvių, kuriame stūgsanti kalva, pagal šalia esančios gatvės pavadinimą, vadinama – Simonaitytės kalnu.
Vingio gatvėje yra prekybos centras, Šiaulių banko skyrius, paštas ir Klaipėdos viešosios bibliotekos Vingio filialas, 2-ojo policijos komisariato viešosios policijos skyrius, Sodros Klaipėdos skyrius.
Švietimo ir ugdymo įstaigos
Vingio rajone yra Klaipėdos suaugusiųjų gimnazija ir Klaipėdos Versmės progimnazija.
Ikimokykliniam ugdymui yra keturi vaikų darželiai: Pakalnutė, Rūta, Volungėlė ir Dobiliukas.
Otto Palandt
Biografija
Po abitūros (1896 m.) studijavo teisę Miunchene (Bavarija), Leipcige (Saksonija) ir Gėtingene. 1899 m. Celėje išlaikė pirmąjį valstybinį teisės egzaminą (pažymiu „gerai“, gut) ir pradėjo Referendariatą (praktiką) Zellerfelde (Harcas). 1902 m. Heidelbergo universiteto (Badeno-Viurtembergo žemėje) daktaras (be disertacijos gynimo). 1904 m. Celėje išlaikė antrąjį valstybinį teisės egzaminą (vėl pažymiu gut).
Nuo 1906 iki 1912 m. Żnin apylinkės teismo, vėliau – Kaselio žemės teismo, Pirmojo pasaulinio karo metu – Kaizerinio aukštesniojo teismo (Varšuva) teisėjas. 1919 m. Kaselio aukštesniojo žemės teismo tarėjas (Gerichtsrat). Nuo 1920 iki 1924 m. dėl ginčo su Finansų ministerija netapo teismo Senato pirmininku.
Proanūkis Ralf Palandt (g. 1965 m.), dailininkas, filmų režisierius.
Limas Kupčinskas
Limas Kupčinskas (g. 1953 m. kovo 13 d. Kaune) – Lietuvos gydytojas gastroenterologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
Tėvas Juozas Kupčinskas, žmona Eugenija Kupčinskienė. 1976 m. baigė Kauno medicinos institutą, 2000 m. habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Nuo 1978 m. Kauno medicinos instituto (nuo 1998 m. Kauno medicinos universitetas) dėstytojas, 1990–2002 m. Tarptautinių programų koordinavimo skyriaus vadovas, nuo 1992 m. Gastroenterologijos klinikos vadovas, nuo 2000 m. profesorius. Stažavo Bristolio, Lojolos (Čikaga), Magdeburgo, Liono universitetų gastroenterologijos klinikose.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritys – infekcijos sukeltos ligos, uždegiminės žarnyno ligos, lėtinės kepenų ligos. Skaitė pranešimus tarptautinėse konferencijose Vokietijoje, Prancūzijoje, Belgijoje, Italijoje, Švedijoje. Nuo 2001 m. Europos uždegiminių žarnyno ligų organizacijos Lietuvos skyriaus pirmininkas. Kaip tarptautinis ekspertas 2004 m. dalyvavo rengiant Europos Krono ligos ir 2005 m. H. pylori sukeltų ligų diagnostikos ir gydymo nuostatus. Paskelbė daugiau kaip 160 mokslinių straipsnių.
Federacija
thumb|Pasaulio žemėlapis su pažymėtomis federacijomis Federacinė valstybė – tai tokia valstybė, kurioje politinių sprendimų priėmimo kompetencija yra konstituciškai išdalinta tarp centrinių valdymo institucijų ir federacijos subjektų. Dažnai federacijos būna daugiatautės arba teritoriškai labai didelės valstybės, tačiau tai nėra būtinos sąlygos federacijai egzistuoti. Dažnai istoriškai federacijos susiformuoja iš buvusių nepriklausomų valstybinių darinių. Federaciją sudarantys vienetai paprastai neturi teisės vienašališkai atsiskirti.
Sudėtinės federacinės valstybės dalys įvairiose valstybėse vadinamos skirtingai – žemės, valstijos, kantonai ir kt.
Dabartinių pasaulio federacijų pavyzdžiai:
Istorinės federacijos:
Federacija ir kitos valstybės formos
Federacinė valstybė yra tarp dviejų priešingų valstybės organizavimo polių – unitarinės valstybės ir konfederacijos.
Kategoriškai priešinga unitarinei valstybei yra konfederacija, t. y. toks dviejų ar kelių valstybių blokas ar junginys, kuris pats naujos valstybės nesudaro, o visa jo kompetencija ir viešoji galia jam yra susijungusių valstybių deleguota jų susitarimu. Iš principo jos sudarymas, įėjimas į ją ir jos likvidavimas bei išėjimas iš jos yra laisvas, suvaržytas tik sutarties sąlygomis. Tokios valstybių „draugijos“ yra prieškarinė Tautų Sąjunga, įvairūs regioniniai valstybių dariniai.
Tarpinę mišrią formą tarp unitarinės valstybės ir konfederacijos sudaro federacija. Čia randame dvilypę valstybinę struktūrą: viršutinę, kurią sudaro vieninga federacinė centro valstybė ir apatinę, kurią sudaro sufederuotos pamatinės valstybėlės, federacijos nariai (valstijos, kantonai, žemės). Federaciją galima vadinti sąjungine valstybe (Bundesstaat), o konfederaciją – valstybių sąjunga (Staatenbund). Konfederacija yra tiktai kelių valstybių sąjunga, kuri pati valstybės nesudaro; federacija, kad ir sąjunginė, vis dėlto jau pati yra valstybė. Federacijoje kaip mišrioje formoje visuomet yra šiek tiek unitarizmo ir šiek tiek konfederacijos. Federacijos nariai užima tarpinę vietą tarp autonominės provincijos decentralizuotoje unitarinėje valstybėje ir konfederacinės sąjungos nario, prilygdami arba besiartindami prie vienos ar kitos, tačiau niekuomet savo konstitucine padėtimi su jais nesutapdami. Visai federacijoje veikiančiai teisei viešpatauja federalinė centro konstitucija. Jai yra subordinuoti federacijos nariai ir jų teisė.
Paprastai federacinių valstybių parlamentas sudaromas iš dviejų rūmų, kurių vieneri sudaromi iš federacijos subjektų renkamų atstovų. Be to, federacijos nariai vienaip ar kitaip dalyvauja ir keičiant bei papildant federalinę konstituciją. Tai yra išlaikyta nuosekliose federacijose, tokiose kaip JAV ir Šveicarija.
Paprastai federacijos nariai yra lygūs ir naudojasi vienodomis teisėmis, kurios nepriklauso nuo jų teritorijos didumo, piliečių skaičiaus, jų politinio ar socialinio vaidmens ir svarbos (simetriška federacija). Atskirais atvejais atskiri federacijos subjetai turi didesnę kompetenciją nei kiti (asimetriška federacija). Dažniausiai tokie išskirtiniai federacijos subjektai iš likusiųjų išskiriami tautiniu, religiniu, regioniniu ar kultūriniu pagrindu.
Federacijoje centro kompetencija yra atributyvinė, o federacijos narių – bendroji. Tai reiškia, kad federacijos narių kompetencijai priklauso visi klausimai, išskyrus tuos, kurie yra aiškiai perleisti centro kompetencijai federacinėje konstitucijoje.
1987 m.
1987 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Sausis Vasaris Kovas Balandis Gegužė Birželis Liepa Rugpjūtis Spalis Lapkritis
Nobelio premijos
Nobelio premijos laureatai:
Mikalojus Faustinas Radvila
Mikalojus Faustinas Radvila (, 1688 m. gegužės 21 d. Klecke – 1746 m. vasario 2 d. Zietela) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės veikėjas.
Biografija
thumb|left|150px|Mikalojaus Faustino Radvilos žmona Barbora Pranciška Zavišaitė-Kęsgailaitė Kunigaikštis, kilęs iš Gediminaičių Radvilų giminės Olykos-Nesvyžiaus linijos Klecko šakos, Berdyčevo šakos pradininkas, tėvas Dominykas Mikalojus Radvila, motina Ona Marijana Palubinskytė. Broliai Mykolas Antanas Radvila ir Jonas Mikalojus Radvila.
Šeima
Žmona Barbora Pranciška Zavišaitė-Kęsgailaitė (Barbara Franciszka Zawisza-Kieżgajłło), su ja susilaukė 15 vaikų, bet šeši jų mirė vaikystėje.
Sūnūs Udalrykas Kristupas Radvila, Albertas Radvila III, Jurgis Radvila V, Stanislovas Radvila V.
Dukterys:
Dvarai
Paveldėjo Zietelą, Hluską, Pariečę ir Kražius. 1710 m. gruodžio 4 d. vedęs Barborą Zavišaitę (1690–1762) prie savo valdų prisjungė keliasdešimt kartų didesnes valdas Ukrainoje, dabartinėje Baltarusijoje ir Lietuvoje. Svarbiausia iš jų buvo Berdyčevas, kuriame šeima dažnai gyveno. Tačiau šeimą nuolat kankino skolos, nes reikėjo išleisti už vyrų dukteris, o likusį turtą paveldėjo keturi sūnūs. Turto reikalus tvarkė energingoji Barbora, nes vyras nuolat buvo prapuolęs valstybės reikaluose. Tačiau priešingai, negu Nesvyžiaus Ona Radvilienė, ji neapsiribojo savo šeimos turto tvarkymu. Jos temperamento pakako ir pasirengti žemietijos seimeliams, Tribunolo sesijoms, rinkti naudingą informaciją. Be jos pagalbos neišsivertė ir Mykolas Kazimieras Radvila Žuvelė, kuriam ji padėjo į gyvenimą išleisti savo sūnus. Be to, ji turėjo geras pažintis Peterburge, kur labiau buvo vertinama pažintis su Dzieciolo, o ne su Nesvyžiaus Radvilomis.
Valstybės tarnyba
Nuo 1710 m. LDK ginklininkas, 1729–1740 m. Naugarduko vaivada. Už nuopelnus apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Nuorodos
Trimitų herbo Radvilos lenkų kalba
Juozas Kupčinskas
Juozas Kupčinskas (1906 m. kovo 25 d. Parausiuose, Paežerių valsčius, Vilkaviškio apskritis – 1971 m. sausio 26 d. Kaune) – Lietuvos gydytojas terapeutas, pedagogas, visuomenės veikėjas.
Biografija
Gimė valstiečių šeimoje. Mokėsi Paežerių ir Parausių pradžios mokyklose, 1924 m. baigė Marijampolės realinę gimnaziją. 1924 m. įstojo į Lietuvos universiteto Gamtos-matematikos fakulteto biologijos skyrių. 1928 m. perėjo į trečiąjį Medicinos fakulteto kursą. 1932 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą (VDU).
Nuo 1932 m. VDU dėstytojas, 1933 m. Vidaus ligų katedros asistentas. 1934 m. priimtas į Kauno medicinos draugiją. 1934–1935 m. tobulinosi Paryžiuje. 1937 m. suteiktas medicinos mokslų daktaro laipsnis už disertaciją „Ūminio reumato etiologijos ir patogenezės klausimu“. 1938 m. vyresnysis asistentas. 1939 m. parašė habilitacijos darbą „Širdies funkcijos tyrimas“.
1940 m. VDU Medicinos fakulteto Vidaus ligų katedros docentas, nuo 1941 m. sausio mėn. profesorius. Vokiečių okupacijos metais pašalintas iš universiteto, dirbo Vilniaus tuberkuliozinės sanatorijos direktoriumi. 1944–1950 m. Kauno valstybinio universiteto Vidaus ligų katedros vedėjas, 1944–1946 m. dar ir universiteto prorektorius, 1947–1950 m. rektorius. 1947 m. pirmasis Kauno profesorius, tapęs SSKP nariu. 1948 m. jo iniciatyva atkurta Kauno miesto terapeutų mokslinė draugija. 1951–1954 m. LSSR AT deputatas. 1951–1971 m. Kauno medicinos instituto dėstytojas, 1951–1953 m. pirmasis instituto direktorius, Vidaus ligų katedros vedėjas, 1954–1971 m. Fakultetinės terapijos katedros vedėjas.
Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Mokslinė veikla
Sukūrė reumato gydymo, tuberkuliozės diagnostikos būdų, nagrinėjo ir suklasifikavo autoalergijos ir alergijos vaistams reiškinius. Sukūrė reumatologų mokyklą.
Barstėgai
Barstėgai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 11 km nuo Varnių.
Kūlupis (Salantas)
Kūlupis – upelis Vakarų Lietuvoje, šiaurės rytinėje–rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje; dešinysis Salanto intakas.
Etimologija
Pavadinimas žemaičių tarmės kilmės, sudarytas iš žodžių 🇬🇸 ir upė.
Geografija
Ištakos yra ties Klausgalvų ir Šalyno žemių riba, 0,86 km į vakarus nuo Šalyno dvaro. Didžioji dalis melioruota, paversta kanalu, tik žemupyje vaga natūrali. Aukštupyje minėtų kaimų riba trumpai teka į šiaurę–šiaurės rytus. Klausgalvų Medsėdžių pakraštyje pasuka tiesiai į rytus, o įtekėjęs į Klausgalvų kaimą, apjuosdamas Ąžuolyno mišką pasuka į pietus. Upelio vaga kerta kelius Klausgalvai–Klausgalvų Medsėdžiai–Pesčiai, Klausgalvai–Šalynas ir. Į Salantą įteka Kūlupėnų rytiniame pakraštyje, 0,27 km į šiaurės rytus nuo geležinkelio Kužiai–Kretinga tilto per Salanto upę, 1,4 km nuo jos žiočių.
Gyvenvietės: Klausgalvai, Šalynas, Nasrėnai, Tinteliai, Kūlupėnai.
Dešiniajame krante yra Šalyno dvaro sodyba, kairiajame krante – Adolfo Jucio gimtoji sodyba, Šalyno žydų holokausto vieta, Nasrėnų senosios kapinės, Motiejaus Valančiaus paminklas ir gimtinės sodyba, Tintelių palivarko sodyba, I ir II senosios kapinės.
Punia
Punia – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 13 km į šiaurę nuo Alytaus, 3 km į vakarus nuo kelio, dešiniajame Nemuno krante (ties Punelės žiotimis), Nemuno kilpų regioniniame parke. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Punios Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčia (pastatyta 1863 m.), Punios koplyčia (1831 m. sukilėliams atminti), yra Punios mokykla-daugiafunkcis centras, biblioteka (nuo 1949 m.), paštas (LT-64057), kultūros namai, ekologiško kuro gamybos ir medienos apdirbimo įmonės. Įrengta lietuvių tikybos šventykla su skulptūromis, stūkso Punios piliakalnis.
miniatiūra|left|Įvairių įstaigų centras thumb|left|[[Punios piliakalnis]]
Etimologija
Punios vardas yra sunkiai paaiškinamas. Jį būtų galima sieti su bendriniais žodžiais pūnė arba pūnia („klojimo užgardis pelams supilti, peludė; tvartas; diendaržis, laidaras; būda, palapinė; ola, urvas, landa“), bet neaišku, kaip ū pavirto į trumpą u. Galbūt pirmesnioji pavadinimo lytis ir buvusi su ilgąja raide, tačiau to nepatvirtina rašytiniai šaltiniai. Kita vertus, istorinio pagrindo tokiai kilmei galima rasti: kadaise abipus Nemuno būta didžiulių Punios girių (dabar belikęs tik Punios šilas), kurias kolonizuojant tam tikro būsto (būdos, laidaro, diendaržio ir pan.) pavadinimai kartais virsdavo gyvenviečių vardais (pvz., Ąžuolų Būda).
Kiek paprastesnis, bet gal ir tikresnis, Punios vardo paaiškinimas būtų nuo pro kaimą tekančio upelio – Punelės (dešinysis Nemuno intakas) vardo. Visiškai galimas dalykas, kad anksčiau upelis vadinosi Punia, nuo jo pavadinimą „pasiskolino“ gyvenvietė, o jai išaugus upelis gavo mažybinę priesagą (pvz., kaip Ukmergė, Vilnius ir kiti vietovardžiai).
Geografija
Nemuno ir Punelės santakoje stūkso vienas didžiausių šalyje Punios piliakalnis (arba Margio kalnas, Margirio kalnas; medinės XIII–XIV a. pilies ir XV–XVIII a. karališkojo dvaro pastatų vieta), apylinkėse plyti garsusis Punios šilas (kitame Nemuno krante yra Kunigaikščių alėja). Punios girininkija yra Panemuninkuose. Įkurtas Punios kraštovaizdžio draustinis, Medžioklės takas.
Istorija
thumb|left|230px|„Kryžiuočiai puola Punios pilį“. [[Vincentas Dmachauskas, 1837 m.]]
Punia priskiriama prie 14 ankstyvųjų LDK miestų, beveik 400 metų turėjo Magdeburgo teises. Manoma, kad Punioje ant piliakalnio stovėjusi Pilėnų pilis, kurią 1336 m. užpuolė kryžiuočiai ir vietos gyventojai, vadovaujami kunigaikščio Margirio, ne pasidavė, bet susidegino. Tačiau tikroji Pilėnų vieta vis dar nenustatyta ir vyksta istorinės diskusijos dėl tikrosios vietos (dabar labiau tikėtina, kad tai – Bilionių piliakalnis).
Punia suklestėjo XVII amžiuje, tačiau XVIII a. pradžioje dėl Šiaurės karo smarkiai nukentėjo, sudegė didelė dalis miesto ir dvaro rūmai. 1764 m. miestelio žemėlapyje užfiksuotas gatvių planas išliko iki mūsų dienų. XVIII a. pabaigoje pastatyta mūrinė rotušė. 1791 m. privilegija Puniai suteiktas herbas (dar anksčiau ji turėjo ir savo antspaudą).
Nuo XIX a. pradžioje Punion atsikėlė daug žydų, ji tapo nemažu miesteliu. 1848, 1857 ir 1903 m. gyvenvietę siaubė gaisrai. Per 1863–64 m. sukilimą 1863 m. gegužės 31 d. apie 40 žmonių sukilėlių būrys užpuolė valsčiaus valdybą. XIX a. Punia – Trakų rajono miestelis, Butrimonių valsčiaus Punios seniūnijos centras.
XX a. 1 pusėje miestelis sumenko, ūkinė veikla apmirė. 1945 m. kovo 15 d. Punią puolė Lietuvos partizanai.
Sovietmečiu buvo Punios kolūkio centrinė gyvenvietė, pastatyta nemažai gyvenamųjų ir visuomeninių pastatų, kultūros ir prekybos centras (architektas J. Zinkevičius). 1989 m. buvo 5 gatvės ir 140 namų.
1998 m. patvirtintas dabartinis Punios herbas.
Legendos
Punia ilgą laiką siejama su Pilėnų pilies tragedija. Ją aprašė Vincas Krėvė kūrinyje „Sena pasaka apie narsųjį kunigaikštį Margirį, Punios valdovą“, Maironis eilėraštyje „Ant Punės kalno ties Nemunu“, Liudvikas Kondratovičius-Sirokomlė poemoje „Margiris“, Vytautas Klova sukūrė operą „Pilėnai“.
Skive IK
Skive Idræts Klub (Skive IK, SIK) – Danijos futbolo klubas iš Skivės.
Istorija
Klubas įkurtas 1901 m. Ilgą laiką žaidė mėgėjišku lygmeniu.
2017–2018 m. sezone rungtyniavo Pirmame divizione (antra pakopa).
Nuo 2021–2022 m. sezono rungtyniavo Antrame divizione (trečia pakopa).
Konfederacija (valstybių sąjunga)
Konfederacija (iš – „sąjunga, susivienijimas“) – tokia valstybių santykių forma, kai į sąjungą įeinančios valstybės dalį savo kompetencijos perduoda konfederacijos valdymo institucijoms, tačiau išlieka suvereniais subjektais (gali pačios spręsti, kokias funkcijas perduoti, o kokias pasilikti). Kuriamos dažniausiai kariniais – gynybiniais tikslais.
Bohikonas
Bohikonas  – miestas pietiniame Benine, Zu departamente, 10 km į rytus nuo Abomėjaus. Keliai į Kotonu, Abeokutą, Paraku, Abomėjų, stotis prie Kotonu–Paraku geležinkelio linijos. Svarbus transporto mazgas ir prekybos centras (prekiaujama medvilne, kukurūzais, sorgais, žemės riešutais, jamsu, naminiais gyvuliais, tekstilės gaminiais). Maisto pramonė. Yra mečetė, Agongointo archeologinis parkas, technikos licėjus.
Istorija
Bohikonas įkurtas XX a., nutiesus geležinkelį.
Antanas Pupienis
Antanas Pupienis (1924 m. sausio 26 d. Sodeliuose, Rokiškio apskritis – 2017 m.) – Lietuvos pedagogas, žurnalistas, redaktorius, kraštotyrininkas.
Biografija
1941 m. baigė Rokiškio gimnaziją, vėliau studijavo ir baigė Šiaulių mokytojų ir Vilniaus pedagoginiame institutuose lietuvių kalbą ir literatūrą.
Nuo 1944 m. iki 1957 m. dirbo pedagoginį darbą Rokiškio ir Klaipėdos rajonuose, Juodupės progimnazijos direktorius. 1957–1962 m. Klaipėdos rajono laikraščio „Raudonasis švyturys“, 1962–1963 m. Kretingos rajono laikraščio „Švyturys“, 1963–1966 m. Klaipėdos rajono laikraščio „Banga“ redaktorius, 1966–1984 m. – Lazdijų rajono laikraščio „Darbo vėliava“ redaktorius, 1990–1992 m. laikraščio „Lazdijietis“ 1995–1997 m. – laikraščio „Dzūkų žinios“ redaktorius.
Rašo kraštotyros ir istorijos temomis. Išleido knygas. Paskelbė darbų kraštotyros leidiniuose, parašė Veisiejų miškų urėdijos istoriją.
694 m.
694 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Amerikos Samoa vyrų futbolo rinktinė
Amerikos Samoa vyrų futbolo rinktinė – Amerikos Samoa atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Amerikos Samoa futbolo asociacija. Rinktinė nedalyvavo nė viename pasaulio ar žemyno čempionate.
Tai viena silpniausių pasaulio rinktinių, užimanti FIFA reitingo pabaigą. Taip pat Amerikos Samoa rinktinei priklauso blogiausių tarptautinių rungtynių rekordas – 2001 m. ji Australijai pralaimėjo net 31-0. 2011 m. lapkričio 22 d., 2012 m. Okeanijos taurės ir tuo pačiu 2014 m. pasaulio čempionato atrankos varžybose, Amerikos Samoa iškovojo pirmąją pergalę savo istorijoje (rezultatu 2:1) prieš kitą FIFA narę – Tongą.
Paragvajinis tvaras
Paragvajinis tvaras (Bulnesia sarmientoi) – keimerūninių (Zygophyllaceae) šeimos, tvarų (Bulnesia) genties medžių rūšis. Paplitęs Pietų Amerikos Gran Čiako regione.
Tai vienas iš kelių medžių, ispanų kalboje vadinamų palo santo („šventas medis“).
Palo santo
Palo santo (iš isp. k. „šventas medis“) reiškia:
Sedis
Cedi – Ganos valiuta. ISO 4217 kodas – „GHS“. Cedi padalintas į 100 pesevų (pesewa).
Istorija
Pirmasis sedis gyvavo nuo 1965 iki 1967 m. 1965 m. sedis pakeitė JK svarą. 1967 m. pirmąjį sedį pakeitė antrasis cedi (ISO 4217 kodas – GHC). Ši valiuta buvo nestabili, ji svyravo ir galiausiai nuvertėjo. 2007 m. antrasis cedi buvo pakeistas į trečiąjį (dabartinį) cedi (ISO 4217 kodas – GHS) santykiu GHC 10000 = 1 GHS.
Gruodiškis
Gruodiškis tai:
Nikaragvos istorija
Nikaragvos istorija - tautų ir valstybių dabartinės Nikaragvos teritorijoje raida nuo seniausių laikų iki dabarties.
Ikikolonijinis laikotarpis
thumb|left|Čorotegų keramika
Iki europiečių atvykimo XVI a. Nikaragvos teritorija priklausė dviem skirtingiems kultūriniams regionams. Vakarinės Nikaragvos pakrantės priklausė Centroamerikai, ir jų istorija buvo artimai susijusi su gretimo Salvadoro bei šiaurės vakarinės Kosta Rikos raida. Šią teritoriją I tūkst. pr. m. e. veikė Olmekų kultūra, o vėliau - Majų civilizacija. Tačiau skirtingai nei kituose Mezoamerikos regionuose, valstybiniai junginiai nesusiformavo. X a. ši Nikaragvos teritorija patyrė nauatlių kalbomis kalbančių tautų migracijas iš šiaurės, kurių metu atsikėlė nikarao indėnai. Jie, taip pat senieji teritorijos gyventojai subtiabai (šiaurėje) bei čorotegai (pietuose) sukūrė keletą smulkių valstybinių junginių, kuriuos ispanai vadino kasikatais.
Rytinė Nikaragvos teritorija ikikolonijiniais laikais sudarė dalį Tarpinės Amerikos zonos. Čia svarbiausia indėnų tauta buvo bavinkai.
Kolonizacija
Pirmasis europietis, pasiekęs Nikaragvos teritoriją buvo Kolumbas, kuris lankėsi 1502 m. 1522 m. konkistadoras Gil González Pereira su nedideliu būriu pasiekė vakarų Nikaragvą iš Panamos, kur rado klestinčias indėnų karalystes. Jis prisirinko aukso ir grįžo atgal, pavadindamas savo atrastą teritoriją Nikaragva.
Netrukus Nikaragva buvo užpulta iš trijų pusių: González Dávila išsilaipino rytinėje pakrantėje, Francisco Hernández de Córdoba įžengė į kasikų žemes iš pietų, o Korteso siųstas Pedro de Alvarado - iš šiaurės. Konkistadorai pradėjo tarpusavio karus, kurie truko iki 1529 m. Jų metu sunaikinta vietinė indėnų civilizacija, indėnai paversti vergais, o žemė išdalinta tarp ispanų.
Laimėtoju konkistadorų kare išėjo Pedrarias Dávila, kuris įtvirtino savo pozicijas naujai įkurtoje Leono gyvenvietėje. buvo kolonizuota Ispanijos 1524 metais. 1538 m. Nikaragvos teritorijos priskirtos Naujosios Ispanijos vicekaralystei (nuo 1570 m. - jai pavaldžiai Gvatemalos generalkapitonijai). Nikaragva buvo atskira valda su sostine Leone.
Kadangi ispanus labiausiai domino vakarinė Nikaragvos dalis, rytinės pakrantės buvo dalinai užmirštos. Tai nuo XVII a. leido čia įsitvirtinti britams, kurie įsteigė neoficialią koloniją, žinomą kaip Moskitų krantas.
Nepriklausomybė ir Somosų šeimos valdymas
1821 metais Nikaragva iškovojo nepriklausomybę ir prisijungė prie Suvienytųjų Centrinės Amerikos Provincijų. 1838 metais ji paliko šią federaciją ir 1854 tapo visiškai suverenia respublika.
Nikaragvos teritorija visada buvo labai strategiškai svarbi JAV interesams. Per Nikaragvą ėjo prekybinis kelias, kuriuo buvo siunčiami kroviniai į aukso kasybos vietas Kalifornijoje.
Nikaragvos politinė situacija ilgą laiką buvo palaikoma JAV – tiek pinigais, tiek karine parama. Nuo 1936 buvo palaikomas Somosų šeimos valdymas, nors jie padarė milžiniškos žalos tiek šalies gamtai, tiek žmonėms – buvo masiškai kertami miškai, dėl ko prasidėjo dirvos erozija, masiškai naudojami pesticidai, uždrausti beveik visur kitur pasaulyje. 1972 metais įvyko žemės drebėjimas, sugriovęs sostinę Managvą, ir palikęs be pastogės 500 000 gyventojų. Pusė tarptautinės paramos nusėdo Somosų šeimos sąskaitose, kas tapo pagrindiniu kairiųjų pažiūrų emigrantų – sandinistų (pagal generolo Sandino, kuris 1927–1933 m. kovojo partizaninį karą prieš amerikiečius, pavardę) pretekstu pradėti partizaninį karą šalies pakraščiuose. Sandinistams padėjo Kubos režimas, o netiesiogiai ir SSRS.
Sandinistų valdymas
1979 Somosų šeima buvo nuversta ir į valdžią atėjo daugpartinė koalicija. 1984 metais prezidentu buvo išrinktas sandinistas Danielis Ortega, kuris konsolidavo valdžią ir pradėjo socialistines reformas. Tačiau jos kartu buvo lydimos ir pilietinio karo tarp sandinistų ir kontrarevoliucionierių, kuriuos finansavo JAV ir ypač prezidentas Ronaldas Reiganas.
1990 metais Nikaragvoje įvyko parlamento rinkimai, kuriuose sandinistai pralaimėjo dešiniųjų koalicijai. Tai baigė pilietinį karą.
Stalioriai (Jurbarkas)
Stalioriai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, prie Mituvos ir jos intako Akmenos santakos, 5 km į rytus nuo Stakių.
Sosnovo Oziorskojė
Sosnovo Oziorskojė  – kaimo gyvenvietė Rusijoje, Buriatijoje, 282 km į šiaurės rytus nuo Ulan Udės, prie pietinio Sosnovo ežero kranto (Jeravnojės ežerai); Jeravnojės rajono centras. Praeina Ulan Udės–Bagdarino plentas, yra kelias į Mogzoną. Yra ligoninė, viešbutis, biblioteka, kultūros namai. Įrengta poilsiavietė.
Istorija
1882 m. įkurta buriatų, pradžioje vadinta Inokentjevka (Иннокентьевка).
Savilionių apylinkė
Savilionių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Raitininkų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Druskininkų rajonui. 1954 m. prijungtos Ryliškių apylinkė ir Raitininkų apylinkė. 1963 m. sausio 12 d. apylinkė performuota į Raitininkų apylinkę.
Laisvoji demokratų partija
Laisvoji demokratų partija (, FDP – „Laisvoji demokratinė partija“, „Laisvųjų demokratų partija“; 1968–2001 m. – F.D.P.)  – Vokietijos liberalų politinė partija. 1949–1956, 1961–1966, 1969–1998 m. ir nuo 2009 m. – valdančiosios daugumos koalicinė partnerė, partija ilgiausiai ir dažniausiai delegavusi savo ministrus į Vokietijos Federalinės Vyriausybės narius valdančiojoje daugumoje. 2009 m. Bundestago rinkimuose FDP gavo 14,6 % balsų (iki šiol daugiausiai per visą Vokietijos Bundestago rinkimų istoriją). 2002-2015 metais partija valdė Remso-Muro krašte.
695 m.
695 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Aukštesnysis teismas
Aukštesnysis teismas, Vyresnysis teismas - aukštesniosios (antrosios) pakopos teismas. Gali veikti ir kaip pirmosios, ir kaip antrosios instancijos teismas. Pagal rūšį tai gali būti bendrosios kompetencijos arba specializuotas (pvz., administracinis teismas).
Lietuva
Aukštesnysis teismas yra teismas, kuris Kodekso nustatyta specialia tvarka nagrinėja ir sprendžia klausimus dėl žemesniojo teismo nutarčių. Dėl apylinkės teismo nutarčių aukštesnysis teismas yra apygardos teismas, dėl apygardos teismo nutarčių – Lietuvos apeliacinis teismas (LR BPK 16 straipsnis. Aukštesnysis teismas).
Urviniai tironai
Urviniai tironai (Muscisaxicola) – tironinių (Tyrannidae) šeimos paukščių gentis.
Šiai genčiai priklauso šios rūšys:
Stubriai
Stubriai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 6 km į pietus nuo Katyčių ir tiek pat į šiaurę nuo Rukų, kairiajame Veižo krante. Seniūnaitijos centras. Katyčių mokyklos skyrius.
miniatiūra|240px|left|Kryžkelė miniatiūra|240px|left|Riboženklis kelyje
Alyva
Gentyje yra apie 30 rūšių. Lietuvoje genties augalai auginami parkuose ir soduose. Yra daug kultūrinių, skirtingų spalvų veislių. Natūraliai alyvos auga vidurio ir rytų Azijoje. Mediena naudojama smulkiems medžio gaminiams, žiedai parfumerijoje. Europoje auginamos nuo XVI amžiaus vidurio.
Rūšys
Pasaulyje išveista ~1500 alyvų veislių.
thumb|left|240px|Alyvos thumb|250px|left|Alyvų žiedai
Protėvių kultas
Protėvių kultas – mirusių žymių genties, giminės žmonių, tokių kaip vadai, žyniai, patriarchai, garbinimas. Manoma, kad tai viena seniausių religinio kulto formų, būdinga daugeliui religijų. Protėvių kultas siejasi su tikėjimu pomirtiniu gyvenimu, tuo, kad mirusiųjų vėlės gali veikti gyvųjų gyvenimą. Protėvių kultas yra susipynęs su mirusiųjų kultu, laikomas viena iš jo apraiškų.
Protėvių kultas dar pirmojoje XX a. pusėje gyvavo šintoizme – tuomet valstybinėje Japonijos religijoje.
Visuotinė lietuvių enciklopedija teigia, kad terminas protėvių kultas nėra tikslus, nes, pasak nemažos dalies šiuolaikinių religijotyrininkų, protėviai nebuvo prilyginami dievybėms, o tik vienaip ar kitaip pagerbiami.
Kriugiškis
Kriugiškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 3,5 km nuo Kriaunų, prie Sartų ežero užutėkio Audrakampio, priešais Anapolį.
Pietų Savas
Pietų Savas arba Pietų Savonija (SV Södra Savolax) – vienas iš 20 Suomijos regionų, esantis šalies pietryčiuose, besiribojantis su Šiaurės Savonija, Šiaurės Karelija, Kymenlaksu, Peijet Heme, ir Vidurio Suomija. Regiono centras ir didžiausias miestas yra Mikelis. Regionas įeina į Rytų Suomijos provincijos sudėtį.
Pietų Savas yra Suomijos ežerų širdis, dėl geriausiai žinomo Saimos ežero. Du pagrindiniai regiono miestai yra Mikelis ir Savonlina.
Barstytaliai
Barstytaliai – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 2 km nuo Barstyčių.
0 m.
0 m. – neegzistuojantys metai tiek plačiausiai naudojamame Grigaliaus kalendoriuje, tiek jo pirmtake Julijaus kalendoriuje. Šiuose kalendoriuose po pirmų metų prieš mūsų erą iš karto ėjo 1 m. mūsų eroje. 0 m. egzistuoja tarptautiniame su datomis ir laiku susijusių duomenų apsikeitimo standarte ISO 8601:2004, visuose budistų ir senovės indų kalendoriuose. Astronomijoje naudojama metų numeravimo sistema, kurioje Julijaus kalendoriaus 1 metus prieš mūsų erą atitinka 0 metai, 2 m. pr. m. e. žymimi skaičiumi „- 1“ ir t. t.
Kardinolų kolegijos subdekanas
Kardinolas subdekanas yra antrasis pagal vyresnumą kardinolas vyskupas po kardinolo dekano. Todėl jis yra antrasis pagal vyresnumą kardinolas bendrame kardinolų sąraše.
Subdekano rinkimai
Pagal 1965 m. popiežiaus Pauliaus VI išleistą motu proprio „Sacrum cardinalium consilio“ kardinolą subdekaną renka iš šešių kardinolų vyskupų, kurie yra suburbinių diecezijų vadovai.
Subdekano rinkimai vyksta išsyk po šio posto atsilaisvinimo (subdekanui atsistatydinus, mirus ar buvus išrinktam popiežiumi). Posėdyje dalyvauja šeši kardinolai vyskupai, pirmininkauja kardinolas dekanas (arba jo nesant vyriausias kardinolas vyskupas). Posėdyje išrenkamas kandidatas į subdekano postą, paprastai kardinolas, vyriausias pagal tapimą kardinolu vyskupu po dekano. Išrinktą kandidatą vėliau tvirtina popiežius.
Dalyvavimas konklavoje
Prasidėjus Sede vacante periodui ir vykstant konklavai kardinolas subdekanas gali gauti papildomų įgaliojimų, jei nedalyvauja Kardinolų kolegijos dekanas ar šiam sukako aštuoniasdešimt metų ir jam neleidžiama dalyvauti konklavoje. Tokiu atveju naujai išrinktą popiežių, jei jis nėra vyskupas, į vyskupus įšventina kardinolas subdekanas.
Nuo 2005 m. Kardinolų kolegijos dekanas yra italų kardinolas Andželas Sodanas, o subdekanas – prancūzų kardinolas Rože Ečegarajus (Roger Marie Élie Etchegaray). Abu jie jau turi 80 metų, tad popiežiaus rinkimų metu konklavoje nedalyvaus. Jie dalyvauja tik ikikonklavinėse konsultacijose, o konklavai pirmininkaus trečias pagal vyresnumą kardinolas vyskupas – italų kardinolas Džovanis Batista Re (Giovanni Battista Re).
Ukrainos aukščiausioji lyga
Ukrainos aukščiausia lyga (, Vyscha Liha) – Ukrainos profesionalų futbolo varžybos, rengiamos nuo 1992 metų. Lygoje žaidžia 12 stipriausių komandų. Iki 1996 metų lygą organizavo Ukrainos futbolo federacija, vėliau organizavimą perėmė Ukrainos Profesionalų futbolo lyga (PFL).
Formatas
Lygos sezonas tęsiasi nuo liepos iki kitų metų birželio su trijų mėnesių žiemos pertrauka, komandos tarpusavyje sužaidžia po dvejas rungtynes. Tada pirmenybės skeliamos per pusė. Geriausios šešios komandos sužaidžia dar po du ratus. Silpnųjų grupė taip taip sužaidžia po du ratus ir kovoja dėl išlikimo elito pirmenybėse. Paskutiniąsias dvi vietas užėmusios komandos iškrenta į žemesnę Pirmąją lygą, jas pakeičia stipriausios Pirmosios lygos komandos. Dvi lygos komandos patenka į UEFA Čempionų lygą.
Gruodiškis (Zarasų r.)
Gruodiškis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 7 km į rytus nuo Zarasų. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,47 km, plotis – iki 0,43 km. Altitudė 143,1 m. Vakarinis krantas aukštas, kiti žemesni, rytinis pelkėtas ir apaugęs krūmynais. Aplink ežerą plyti pievos. Šiaurėje išteka upelis link G-1 upelio (Laukesos baseinas).
Nešatelio ežeras
Nešatelio ežeras  – ledyninis ežeras vakarų Šveicarijoje, Nešatelio kantone, Juros kalnų pietrytinėje papėdėje. Tai didžiausias Šveicarijos ežeras.
Plotas 218 km², ilgis 38 km, didžiausias plotis 8 km, didžiausias gylis 152 m. Ežero ilgis (iš šiaurės rytų į pietvakarius) yra apie 40 km. Ežero paviršiaus altitudė yra 432 m. Vakariniai ežero krantai aukšti, statūs, rytiniai − lėkšti. Prataka jungia Nešatelio ežerą su Bylio ežeru. Nešatelio ežero šiauriniame krante yra Nešatelio miestas.
696 m.
696 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mažažiedė lūgnė
Mažažiedė lūgnė (Nuphar pumila) – lūgninių (Nymphaeaceae) šeimos augalas, kuris įrašytas į Latvijos, Estijos, Lenkijos, Baltarusijos raudonąsias knygas. Žydi birželio – rugpjūčio mėnesiais. Dauginasi vegetatyviniu būdu ir sėklomis. Auga nedidelėmis grupėmis pelkiniuose ežerėliuose, didesnių ežerų įlankose, retai upėse.
Lietuvoje reta, sparčiai nykstanti rūšis. Herbarų ir literatūros duomenimis, rasta Ignalinos, Jonavos, Kauno, Lazdijų, Marijampolės, Mažeikių, Molėtų, Pasvalio, Rokiškio, Švenčionių, Trakų, Ukmergės, Varėnos, Vilniaus, Zarasų rajonuose. Nyksta sausinant pelkes ir dėl ežerų eutrofizavimosi.
Įrašyta į saugomų rūšių sąrašą 1984 m. Auga Aukštadvario, Dubingių, Dusetų, Žaliųjų ežerų, Ūlos, Plinkšių kraštovaizdžio draustiniuose, Aukštaitijos nacionaliniame parke.
Mažažiedė lūgnė įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Suburbinė diecezija
Suburbinių diecezijų sąrašas per istoriją kiek keitėsi. Darbar jame yra šios vyskupijos:
Ostijos diecezija yra priskiriama Kardinolų kolegijos dekanui, nors jis ir turi savo suburbinę dieceziją kaip kardinolas vyskupas. Iki 1914 m. kardinolas vyskupas, tapdamas kardinolu dekanu, perimdavo Ostijos ir Veletrio dieceziją vietoj iki tol turėtos suburbinės diecezijos. 1914 m. Ostijos ir Veletrio diecezija buvo buvo padalinta į dvi.
Vis platesnis kardinolų vyskupų įtraukimas į popiežiaus kurijos veiklą baigėsi popiežių vyskupų atsiskyrimu nuo jų diecezijų. Dėl to dalis jų, pvz., Sabinos ir Veletrio vyskupai, ne vieną šimtmetį turėjo vyskupus augziliarus. 1910 m. popiežius Pijus X savo apaštališkojoje konstitucijoje „Apostolicae Romanorum“ šią praktiką padarė privaloma visoms suburbinėms diecezijoms. 1962 m. popiežius Jonas XXIII savo nutarimu „Suburbicarii Sedis“ kardinolus vyskupus padarė tituliniais vyskupais ir Veletrio ir Segnio, Porto ir Santa Rufinos, Fraskačio, Palestrinos, Albano ir Sabinos diocezijoms paskyrė diecezinius vyskupus.
Lenos stulpų nacionalinis parkas
Lenos stulpų nacionalinis gamtos parkas ( – saugoma gamtos teritorija Rusijoje, vidurio Jakutijoje, Changalaso uluse, 104 km į pietvakarius nuo Pokrovsko. Pagrindinis parko objektas – „Lenos stulpai“ – geologinis darinys, susidaręs Lenos upei kertant Lenos plynaukštę.
Suburbinė diecezija
Ostijos diecezija (titulinė Kardinolų kolegijos dekano diecezija) buvo sujungta su Romos diecezija ir todėl imta administruoti Romos generalinio vikaro (kardinolo vikaro). Nors dieceziniai suburbinių diecezijų vyskupai atlieka visas vyskupų administracines funkcijas, kardinolai vyskupai formaliai yra savo titulinių diecezijų valdytojai.
Songajai
Songajai – Afrikos tauta, gyvenanti daugiausia Nigerio vidurupio baseine, maždaug nuo Dženės miesto šiaurės vakaruose iki Nigerio ir Sokoto santakos pietryčiuose (Malyje, Nigeryje, Burkina Fase, Benine, Nigerijoje). Populiacija siekia ~4,5 mln. žmonių. Kalba songajų kalbomis, priskiriamomis Nilo-Sacharos kalbų šeimai. Nigeryje gyvenantys songajai save laiko džermų tauta. Tikintieji – musulmonai sunitai.
Verčiasi žemės ūkiu (augina sorgus, ryžius, soras), užsiima žvejyba, laiko naminius gyvulius, gyvenantys miestuose verčiasi amatais, prekyba.
Lenos stulpų nacionalinis parkas
Stulpai driekiasi pagal kairiąją Lenos pakrantę ~80 km ruože, taip pat ir Siniajos žemupio pakrantėse. Darinių aukštis iki 100 m. Stulpus sudarančioms uolienoms yra 560–540 mln. metų, tai kambro laikotarpio klintis. Pats geologinis darinys susidarė prieš 400 tūkst. metų.
Songajai
Viduramžiais songajai įkūrė galingą Songajaus valstybę, dominavusią Vakarų Afrikoje XV–XVI a.
Lenos stulpų nacionalinis parkas
Be Lenos stulpų parke dar galima išvysti šaltųjų žemyninių dykumų, priešistorinių žmonių stovyklavietę prie Diring Jurjacho upės žiočių, kur rasta paleolitinių akmens dirbinių. Taip pat yra suakmenėjusių ledynmečio faunos – mamutų, gauruotųjų raganosių, bizonų – griaučių.
Songajai
Šaltiniai
thumb|left|250px|Songajų moterys prekiauja puodynėmis (Burkina Fasas)
Lenos stulpų nacionalinis parkas
Lenos stulpų nacionalinis parkas 2012 m. buvo įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
thumb|left|250px|Lenos stulpai
Budelkiemis
Budelkiemis – buvęs kaimas, dabar Klaipėdos miesto teritorija, esanti miesto pietryčiuose, prie Laistų.
Komunizmas
thumb|200px|Paminklas Indijos komunistams
Komunizmas (iš 'bendras') – marksistinėje teorijoje – visuomeninė-ekonominė santvarka, pagrįsta visuomenine gamybos priemonių nuosavybe, turėsianti pakeisti kapitalizmą. Šiuo vardu taip pat vadinamas mokymas apie komunistinės santvarkos įtvirtinimo sąlygas.
Ši santvarka turėtų pasižymėti tuo, kad:
Šios būsenos bruožai išvedami iš dabartinės būsenos – kapitalizmo – analizės (pateikiamos, visų pirma, Markso „1844 metų filosofiniuose-ekonominiuose rankraščiuose“ ir „Kapitale“) ir įžvalgos, kur link jis vystosi. Iki šiol nei vienoje valstybėje komunizmas nebuvo suformuotas ir praktiškai nei viena egzistavusi valstybė nesiskelbė esanti „komunistinė“. TSRS, Kinijos ar kitos šalys Rytuose buvo vadinamos „komunistinėmis“ todėl, kad valdžią tose šalyse turėjo partijos, vadinančios save „komunistinėmis“. Tačiau toks valstybių apibūdinimas nesutapo nei su komunizmo teorija, nei su tų šalių vidaus politika ir oficialiu santvarkos pavadinimu. Išsireiškimas „komunistinė valstybė“ yra contradictio in terminis.
Idėjos raida
Laisvės ir lygiavertiškumo idėjos glūdėjo Vakarų civilizacijos tradicijoje. Leninas savo „Filosofiniuose sąsiuviniuose“ teigia, jog egalitarinę liniją graikų filosofijoje labiausiai gynė Demokritas, kuris teigė, jog „skurdas demokratijoje yra tiek pat geriau už turtą tironijoje, kiek laisvė yra geresnė už vergiją“.
XVIII–XIX amžiaus pradžioje susiformavo vadinamasis „utopinis socializmas“, kurio centrinė idėja buvo sukurti idealią visuomenę. Vienas iš jo pradininkų, prancūzų filosofas Saint Simone idealią visuomenę įsivaizdavo kaip krikščionišką broliją.
XIX amžiuje prasidėjo mokslinio socializmo etapas ir netrukus atsirado du filosofai, atskirai vienas nuo kito bandę sukurti mokslinį socializmo projektą: pozityvizmo pradininkas A. Comte ir marksizmo pradininkas K. Marx.
Leninas suskirstė komunizmo kūrimą į du etapus (fazes): Pasak V. I. Lenino, perėjimas prie skirtingų komunizmo fazių turi vykti pasiekus tam tikrą technologinį lygį ir sukaupus pakankamai materialinių resursų. Staigus perėjimas iš kapitalizmo santvarkos į socializmą vadinamas socialistine revoliucija.
Komunizmo atšakos
Pasaulyje egzistuoja daug komunizmo atšakų. Visos jų teigia nekuriančios naujos komunizmo idėjos, o tiesiog tęsiančios Markso, Engelso mintis. Dažniausiai remiasi vieno ar kito komunisto interpretacijomis. Populiariausios komunizmo srovės:
Sovietų Sąjunga
Šios šalies valdžia oficialiai, pagal konstituciją, priklausė taryboms, neoficialiai, vyravo vienpartinė (nomenklatūros) diktatūra. Valdžia rėmėsi centralizuotu rinkos planavimu ir valstybine turto nuosavybe. Daugelio komunistinių judėjimų atstovai, pvz., trockistai teigė, jog sovietų politinė santvarka prieštaravo marksizmui bei leninizmui, todėl teigė, jog SSRS socializmas niekada sukurtas nebuvo. Pati SSKP teigė sukūrusi socializmą ir „statanti“ (kurianti) tikrąjį komunizmą.
SSRS politika buvo paremta vadinamu marksizmu-leninizmu, tai yra marksizmas su Lenino bei jo sekėjų interpretacijomis. Kritikai skirtingais SSRS laikotarpiais vedamą ideologinę politiką vadino stalinizmu ar sovietiniu komunizmu.
Kinija
Pagrindinis straipsnis: Kinijos Liaudies Respublika thumb|Šalys kurias valdė ar dar valdo Komunistinės partijos Kinijos politika buvo paremta maoizmu. Nors daug kuo priminė SSRS (vienpartinė sistema – Komunistų partija, planinė ekonomika), iš esmės politika labai skyrėsi nuo SSRS, Stalinas Mao Dze Duną kartą netgi yra pavadinęs ridikėliu – „iš išorės raudonas, o viduje baltas“. Maoizmas remia rinkos santykius, palaiko verslą ir skelbia klasių taiką.
Sovietų Sąjungoje Kinijos komunistų partijos politika buvo kritikuojama – skelbiama, esą tai „antilenininė“ politika. Savo ruožtu Kinijoje buvo kritikuojama Sovietų Sąjungos komunistų partijos politika – skelbiama, esą tai „revizionistinė“ politika (buvo turima omenyje tai, kad Chruščiovas pasmerkė Stalino kultą, tuo „revizuodamas“ komunistų partijos nuostatas).
Komunistinės bendruomenės
Pavienės entuziastų grupės taip pat bandė kurti pavienes komunistines bendruomenes kapitalistinėse valstybėse. Tokios bendruomenės vadinamos komunomis. Pirmoji buvo Paryžiaus komuna. Prie komunų prisijungdavo tik tie, kurie sutikdavo su komunos keliamais reikalavimais – taigi jos buvo paremtos savanoriškumu ir jose nebuvo prievartos. Dauguma komunų gyvavo kaip didelės šeimos. Skirtingai pagal komunos tipą, dauguma turėdavo bendrą ūkį bei kartu rūpindavosi vaikais. Nors kūrimosi pradžia neretai būdavo sėkminga, tokios bendruomenės paprastai ilgainiui vėl subyrėdavo į paskiras šeimas. Dažniausiai taip atsitinka pasitraukus bendruomenės lyderiui bei užaugus naujai kartai, kuri nebepalaiko komunos gyvenimo būdo. Būta ir atvejų, kai su komunomis tiesiog susidorodavo valstybinė valdžia.
Ilgalaikės komunos yra Izraelio kibucai.