cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mārtiņš Freimanis
2004 m. pradėjo bendradarbiavimą su grupe Putnu Balle, kurdamas jų dainas.
2005 m. Eurovizijoje su Martinio Freimanio daina The War Is Not Over dalyvavo Putnu Balle’s nariai Walters & Kazha, kurie konkurse užėmė V vietą.
2004 m. pasirodė poezijos rinkinys Zālīte truša dvēselei, kuriame šalia eilėraščių buvo ir Tumsos dainų tekstai.
Kaip aktorius M. Freimanis susilaukė dėmesio suvaidinęs pagrindinį vaidmenį Liepojos teatro spektaklyje Kaupēn, mans mīļais. 2005 m. vaidino Arvydo Krievo filme Man patīk, ka meitene skumst.
Mirė naktį 2011 m. sausio 27 d. Latvijos Infektologijos centre Rygoje, būdamas 33 metų dėl gripo sukeltų komplikacijų.
Fidžis
Istorija
Pirmieji žmonės į Fidžį atvyko iš pietryčių Azijos gerokai anksčiau, iki to kai XVII a. salos buvo atrastos europiečių. Tačiau europiečiai salose pastoviai lankytis pradėjo tik XIX a. 1874 metais salos pateko Didžiosios Britanijos įtakon ir tapo jos kolonija. 1970 metais buvo dovanota nepriklausomybė nuo Didžiosios Britanijos. 1987 metais kariniai perversmai du kartus buvo pertraukę demokratinį valdymą. Jų priežastimi tapo nepasitenkinimai vyriausybe, kurioje dominavo Fidžio indų bendruomenės nariai.
1990 metų konstitucija garantavo teisę kontroliuoti Fidžį etniniams gyventojams ir tai išprovokavo stiprią indų emigraciją; gyventojų populiacijos nuosmukis neigiamai paveikė salų ekonomiką, bet garantavo melaneziečiams didesnės jų populiacijos skaičių. 1997 metų konstitucijos pataisos sulygino teises. 1999 metais laisvuose ir taikiuose rinkimuose išrinkta vyriausybę, kurioje dominavo etniniai gyventojai, kariniame perversme nuvertė Fidžio nacionalistas Džordžas Speitas (George Speight). 2000 metų pabaigoje demokratija triumfavo ir Laisenija Karasė (Laisenia Qarase), kuris vadovavo laikinajai vyriausybei buvo išrinktas ministru pirmininku.
Tokio dydžio šalis kaip Fidžis turi nepaprastai veiksnias karines pajėgas, kurios yra svarbios pagalbininkės JT taikos operacijose įvairiose pasaulio šalyse.
2006 gruodžio 5 d. įvykdytas karinis perversmas, jau ketvirtas per 20 metų. Valdžia užėmę kariškiai vadovaujami F. Bainimarama paleido parlamentą. Fidžio vyriausybės nušalintasis premjeras L. Qarase prašė įsikišti didžiųjų kaimynių Australijos ir Naujosios Zelandijos, tačiau šios nesutiko. Tarptautinė bendrija pasmerkė perversmą, o kaimynės ketina įvesti sankcijas kariškių valdomam Fidžiui. 2006 m. sustabdyta Fidžio narystė Tautų Sandraugoje.
2009 m. liepos 13 d. Fidžis tapo pirmąja šalimi, kuri buvo pašalinta iš Ramiojo vandenyno šalių forumo. Tai buvo atlikta dėl Fidžio nesugebėjimo suorganizuoti demokratiškų rinkimų.
Politinė sistema
Šalies vadovas yra prezidentas, kurį renka Didžioji vadų taryba penkerių metų kadencijai. Nors jo valdžia yra minimali ir sumodeliuota pagal britų monarchijos pavyzdį, prezidentas turi išimtinę teisę, kuri gali būti panaudota tik nacionalinės krizės metu. Jis taip pat yra ir Fidžio vyriausiasis ginkluotųjų pajėgų vadas.
Prezidentas formaliai skiria ministrą pirmininką, kurio kandidatūrą tvirtina Atstovų rūmai. Praktikoje, didžiausios politinės partijos arba koalicijos lyderis tampa ministru pirmininku. Tačiau susiskaldžiusiam parlamentui kartais nepavyksta prieiti vieningos nuomonės.
Po karinio perversmo įvykdyto 2006 m. gruodžio 5 d. valdžią užgrobė kariškiai. Nuo to laiko šalyje įsivyravo karinė diktatūra, kurios vadovas tapo F. Bainimarama.
2009 m. balandžio 10 d. prezidentas Iloilo sustabdė šalies konstitucijos bei šalies vyriausybės įgaliojimus. Jis dar kartą save paskyrė didžiausiu Fidžio valdovu, o F. Bainimarama vėl paskyrė naujuoju šalies ministru pirmininku.
Liepos 13 d. Fidžis tapo pirmąja šalimi, kuri buvo pašalinta iš Ramiojo vandenyno šalių forumo. Tai buvo atlikta dėl Fidžio nesugebėjimo suorganizuoti demokratiškų rinkimų.
Liepos 30 d. Iloilo pasitraukė iš prezidento posto, o naujuoju šalies vadovu tapo Epeli Nailatikau.
Administracinis suskirstymas
thumb|right|200px|Fidžio sektoriai
Fidžis suskirstytas į keturis regionus, vadinamus sektoriais: Rotumos sala, kuri yra šiaurėje nuo pagrindinio salyno, turi dalinę vidinę autonomiją.
Kiekvienas sektorius dalinamas į smulkesnes 14 provincijų.
Ekonomika
Fidžio ekonomika viena iš labiausiai išsivysčiusių tarp Ramiojo vandenyno salų. Fidžyje gausu miškų, mineralų ir žuvininkystės išteklių. Cukraus eksportas ir gerai išvystyta turizmo pramonė, salas kasmet aplanko apie 500 000 turistų (pagrindinis užsienio valiutos šaltinis). Cukraus perdirbimo pramonė sudaro trečdalį šalies pramonės. Šalies ilgalaikės problemos – žemas investicijų lygis ir nuosavybės teisės neužtikrinamumas. Neigiamą įtaka ekonomikai daro politinis nestabilumas Fidžyje, 2000 metais jos augimas sumažėjo 2,8 %, o 2001 metais pakilo tik 1 %. Tačiau turizmo sektorius greitai atsigavo ir jau 2002 metais pasiekė lygį, kuris buvo iki perversmo. Fidžio biudžeto deficitas 2002 metais sudarė 6 %. Vyriausybės sugebėjimas valdyti biudžetą priklauso nuo šalies grižimo prie politinio stabilumo ir investuotojų pasitikėjimo.
1686 m.
1686 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Fidžis
Ekonomika
Vienintelis pagrindinis dangoraižis visame Fidžyje – 14 aukštų Nacionalinių atsargų banko pastatas Suvoje.
Gyventojai
thumb|right|200px|Fidžių etninės grupės vyras XIX a. pab.
1686 m.
Mirtys
Nedatuota
Fidžis
Gyventojai
Didžiausią dalį Fidžio gyventojų sudaro fidžiai. Iš jų 54,3 % yra kilę iš Melanezijos. Kai kurie turi Polinezijos gyventojų bruožų, o 38,1 % gyventojų vadinami indofidžiais. Apie 1,2 % gyventojų yra rotumai – vietiniai Rotumos salos gyventojai, kurių kultūra labiau panaši į Samoa ar Tonga salų vietinių. Fidžyje gyvena ir kitų tautų iš Europos, Kinijos ar kitų Ramiojo vandenyno salų. Kitoms smulkioms etninėms grupėms šalyje priklauso apie 7300 gyventojų. Tongai, kurie gyvena Fidžyje apie 400 metų, yra prekeiviai ir kariai, sudarantys didžiausią mažųjų etninių grupių dalį. Nuo senų laikų Tonga ir Fidžis buvo stiprūs prekybiniai partneriai. Viena didžiausių priežasčių, privertusių tongus atvykti į Fidžį buvo tai, kad vietiniai neturėjo tinkamos medienos dvigubų kanojų statybai, o tongai ne tik tiekė pačią medieną, tačiau ir statė kanojas.
Didžiausią skirtumą tarp fidžių ir indo-fidžių sudaro religija. 66,6 % fidžių priklauso krikščionių Fidžio ir Rotumos metodistų bažnyčios tikėjimui. 13,3 % teigia esantys Romos katalikai, 6,2 % priklauso vienai iš sekmininkų Dievo Asamblėjų bažnyčių, 5,1 % – septintosios dienos adventistų bažnyčiai. Apie 8 % fidžių gyventojų priklauso kitoms įvairioms pasaulio religinėms draugijoms.
Kultūra
Fidžio kultūra yra labai įvairi, turinti vietinių, Kinijos, Indijos ir Europos tradicijų. Visų šių kultūrų kultūra yra susimaišiusi šalies politikoje, kalboje, maisto gaminime, aprangoje, architektūroje, menuose, muzikoje, sporte, šokyje ir pan.
Vietinės etninės grupės yra labai aktyvios ir yra atskiriamos kiekviename gyvenimo žingsnyje. Nors ją įtakojo senosios kinų ir indų kultūros, svetimšaliai iš Europos, bei kaimynai iš Rotumos ir Tongos, vietiniai sugebėjo išlaikyti savitą kultūrą.
Sportas
thumb|right|150px|Vienas geriausių pasaulio [[Golfas|golfo žaidėjų – fidžietis Vijay Singh]]
Pats populiariausias ir nacionalinis Fidžio sportas yra regbis. Atsižvelgiant į gyventojų skaičių, šalis yra daug pasiekusi tiek vietiniuose, tiek pasaulio čempionatuose. Fidžio regbio rinktinė du kartus pasiekė pasaulio regbio taurės ketvirtfinalį. Iš viso nuo 1987 m. pasaulio taurės čempionatuose ji dalyvavo penkis kartus. Pasaulio reitinge Fidžio regbio rinktinė užima 9 vietą (2009 m. rugpjūčio 24 d.). Daug pasiekimų turi ir nacionaliniai regbio klubai. Du kartus pasaulio čempiono titulus yra laimėjusios regbio septynių, vietoj įprastų 15) varianto komandos.
Kita populiari sporto šaka Fidžyje yra futbolas. Jį žaidžia visos etninės grupės. Fidžio rinktinė dalyvauja FIFA organizuojamame pasaulio čempionate ir Okeanijos konfederacijų taurės varžybose. Nacionalinė Fidžio futbolo rinktinė FIFA reitinge užima 101 vietą (2009 m. rugpjūčio 5 d.).
Tautos atmintis
Tautos atmintis – Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centro spalvotas žurnalas, ėjęs 1996–1997 m. Vilniuje.
Istorija
Rašė apie lietuvių pasipriešinimą sovietinei ir hitlerinei Lietuvos okupacijai, pogrindžio rezistenciją iki Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo. Spausdinti tremtinių ir rezistentų atsiminimai, represuotų asmenų sąrašai, archyvinė medžiaga apie vykdytą Lietuvos gyventojų genocidą. Tiražas 1000 egz.
Vyriausiasis redaktorius Zigmas Maliukevičius.
Broterikai
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas Brōterikai prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Darkiemio apskrities Jurgaičių valsčiaus kaimas. Priklausė Trempų parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Darkiemio rajono, vėliau Oziorsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Novostrojevo apylinkės kaimas.
Kazimieras Garšva
Kazimieras Garšva (g. 1950 m. lapkričio 11 d. Linkuvoje) – Lietuvos kalbininkas, humanitarinių mokslų daktaras, draugijos „Vilnija“ pirmininkas.
Biografija
1973 m. baigė Vilniaus universitetą. 1973–1976 m. TSRS mokslų akademijos Kalbotyros instituto Maskvoje aspirantas. 1977 m. filologijos mokslų kandidatas.
Nuo 1973 m. Lietuvių kalbos instituto mokslo darbuotojas. 1990 m. Vilnijos draugijos kūrėjas, 1990–1995 m. ir nuo 1997 m. pirmininkas. 2016 m. apdovanotas ordino "Už nuopelnus Lietuvai", Karininko kryžiumi.
Mokslinė veikla
Tiria lietuvių kalbos tarmes, daugiausia paribio, bendrinės lietuvių kalbos fonetiką ir fonologiją, Lietuvos laisvės kovų istoriją. Yra aprašęs šiaurės vakarų panevėžiškių patarmę, Latvijos, Baltarusijos, Lenkijos (Seinų krašto) lietuvių šnektas. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorius.
Zambijos ginkluotosios pajėgos
Zambijos ginkluotosios pajėgos, Zambijos gynybos pajėgos – Zambijos karinė institucija, sudaryta iš dviejų šakų (armija ir oro pajėgos). Zambijos ginkluotosioms pajėgoms priskiriama ir Zambijos nacionalinė tarnyba, atsakinga už viešųjų darbų projektus. Laivyno Zambija neturi, nes neturi priėjimo prie jūros.
Subligakulumas
thumb|right|250px|Sportuojančios moterys, dėvinčios [[bikinis|bikinį primenantį subligakulumo ir strofiumo derinį. ]] Subligakulumas  – apatinis romėnų drabužis, buvęs glaudžių ar paprasto šlauniaraiščio apie klubus pavidalo. Subligakulumus vilkėdavo tiek vyrai, tiek moterys. Šlauniaraiščio pavidalo subligakulumas būdavo apsukamas apie klubus ir praeidavo tarp kojų.
Ankstyvojoje Senovės Graikijoje buvo laikotarpis, kai atletai viešose žaidynėse vilkėdavo drabužį, dengusį klubus ir kirkšnių sritį. Tačiau graikai gana greitai šio drabužio atsisakė ir ėmė dalyvauti žaidynėse visiškai nuogi. Priešingai negu graikai romėnai sportuodami visada dėvėdavo subligakulumus. Subligakulumus dėvėdavo ne tik sportuojantys, bet ir aktoriai scenoje, gladiatoriai, kojomis traiškantys vynuoges.
Talyšo kalnai
thumb|right|Talyšo kalnai Talyšo kalnai arba Talyšas  – kalnai pietryčių Kaukaze, Azerbaidžano teritorijoje, pasienyje su Iranu. Rytuose kalnus nuo Kaspijos jūros skiria Lenkoranės žemuma. Priklauso Mažojo Kaukazo kalnų sistemai. Sudaro trys išilgi kalnagūbriai – pagrindinė vandenskyros ketera, Peštasaro ir Burovaro. Aukštis iki 2477 m (Kiumiurkiojaus kalnas). Dažni seisminiai reiškiniai. Šlaituose auga girkaninio tipo subtropiniai miškai (ąžuolai, skirpstulai, bukai, ostrijos), o keteroje – kserofitiniai krūmynai ir kalninės miškastepės.
Belgijos futbolo varžybos 1911–1912 m.
Belgijos futbolo varžybos 1911–1912 m.
1911–1912 m. Belgijos futbolo taurė
Belgijos futbolo taurė – pagrindinis Belgijos taurės turnyras.
Pasaulinė paroda
Pasaulinė paroda – nuo 1851 m. vykstantis renginys, kuriame pristatomos įvairios šalys. Oficialus renginio organizatorius yra Tarptautinis parodų biuras. Vyko įvairiais intervalais, dabar vyksta kas 2 metai.
miniatiūra|Lietuvos paviljonas 2000 m. parodoje miniatiūra|Lietuvos paviljonas 2005 m. parodoje miniatiūra|Lietuvos paviljonas 2010 m. parodoje miniatiūra|Lietuvos paviljonas 2012 m. parodoje miniatiūra|Lietuvos paviljonas 2015 m. parodoje
Mažasis Elobėjus
250px|thumb|Elobėjaus salos
Mažasis Elobėjus  – maža sala netoli Pusiajo Gvinėjos kranto, prie Munio upės estuarijos, į šiaurės rytus nuo Didžiojo Elobėjaus salos. Plotas 0,19 km². Negyvenama.
Sala priklauso Litoralės provincijai.
1687 m.
1687 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Įvykiai
Nedatuota
Carmela Corren
Karmela Koren (tikras vardas Carmela Bizman; 1938 m. vasario 13 d. – 2022 m. sausio 16 d. ) – Izraelio dainininkė ir aktorė.
Biografija
Carmela Corren (mergautinė pavardė Bizman) gimė Tel Avive. Nors vaikystėje svajojo tapti šokėja, likimas susiklostė taip, kad Carmela buvo atrasta JAV televizijos prodiuserio Ed Sullivan. Tokiu būdu Carmela rengė pasirodymus Niujorke, vėliau – ir Pietų Afrikos klubuose, nusifilmavo keliuose filmuose ir televizijos laidose. Carmela Corren išpopuliarėjo Vokietijoje, Šveicarijoje ir Austrijoje.
1963 metais, kaip Austrijos atstovė 1963 m. „Eurovizijoje“, atlikėja su daina „Vielleicht geschieht ein Wunder“ iš kitų valstybių gavo 16 taškų ir užėmė 7 vietą tarp 16 dalyvių.
1966–1970 m. buvo ištekėjusi už muzikos prodiuserio Horst Geiger, su kuriuo turi dukrą ir sūnų. Pastaruoju metu atlikėja gyveno Floridoje.
Borovė (Palenkės Bialos apskritis)
Borovė  – kolonija Lenkijos rytuose, Piščaco valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Kauno sporto halė
miniatiūra|right|Halė 2014 m.
Kauno sporto halė – sporto ir pramogų arena Kaune, Lietuvoje. Pirmoji specialiai krepšiniui pastatyta arena Europoje.
Istorija
1937 m. gegužės 7 d. Rygoje vykusiame II Europos krepšinio čempionato finale Lietuvos krepšininkai, dalyvaujant Amerikos lietuvių sportininkams, iškovojo Europos čempionų vardą. Po šios pergalės krepšinis Lietuvoje išpopuliarėjo. Susidomėjimas krepšiniu sustiprėjo, kai 1938 m. liepos mėn. Tarptautinė krepšinio federacija pasiūlė 1939 m. III-iąsias Europos vyrų krepšinio pirmenybes surengti Kaune. Tuo metu mieste tebuvo tik nedidelė sporto salė 1934 m. pastatytuose Kūno kultūros rūmuose (dab. LKKA). Joje tilpo krepšinio aikštelė, o rungtynes stebėti galėjo tik per tūkstantį žiūrovų. Europos krepšinio čempionatui šios salės nepakako.
Projektavimas
Vienuolikos tūkstančių žiūrovų (3,5 tūkst. vietų sėdimos) sporto arenos ilgis 62,8 m, plotis – 61 m, aukštis ties viduriu – 15,2 m. Techninio sprendimo pagrindas – keturios kniedytos plieno arkos, išdėstytos viena nuo kitos 13,2 m atstumu ir besiremiančios į 80 m³ gelžbetonio pamatus. Kiekviena tokia 12 tonų sverianti arka sumontuota iš 12 sekcijų. Tarp arkų stogo konstrukcijoje įrengti trikampio profilio stoglangiai – dieną halės vidus būdavo pakankamai apšviestas. Tribūnos suprojektuotos iš medinių konstrukcijų. Kai kuriuos atskirų mazgų detaliuosius brėžinius, statikos apskaičiavimus projektuotojas atliko jau vykstant statybos darbams.
Statyba
Statybai paskelbtas rangovo konkursas (varžytinės). Nors nugalėjo įtakinga Dovydo ir Gedalio Ilgovskių firma, sutartis sudaryta su mažiau žinoma Povilo Dėdelės firma. Geram P. Dėdelės bičiuliui, „Verslo“ bendrovės direktoriui Antanui Rasteniui Varšuvoje už prieinamą kainą pavyko rasti didelį kiekį statybai reikalingo metalo (1938 m. pavasarį su Lenkija buvo užmegzti diplomatiniai santykiai). P. Dėdelei halės statyboje talkino inžinierius Klemensas Brunius.
1938 m. gruodžio 5 d. pradėta statyba. 1938 m. gruodį – 1939 m. sausį buvo betonuojami pamatai, ruošiamos medžiagos. Darbininkai pamatus betonavo prie daugiau nei –20 °C šalčio. Išlieti betoniniai pamatai net iki 6 m gylio žemėje buvo šildomi specialiais įrenginiais. Po to sekė sunkiausias etapas – plieninių arkų gamyba ir montavimas. Visas konstrukcijas teko gamintis kniedijimo būdu (elektrinis metalų suvirinimas tuo metu Lietuvoje dar nebuvo naudojamas). Prie 700 mm aukščio ir 10 mm storio plieno juostos darbininkai kniedijo po keturis 150×75 mm kampuočius, kurie formavo dvitėjinį skerspjūvį. Metale rankiniais elektriniais grąžtais išgręžta virš 18 000 skylių. Kiekvieną kniedę reikėjo užplakti kūjais.
Per vasario ir kovo mėn. būsimo pastato vietoje iškilo keturios 60 m pločio medinės arkos, paremtos statramsčiais, savo dydžiu ir forma tiksliai atitinkančios suprojektuotas metalines. Ant tokių pastolių buvo montuojamos plieninės arkos. „Lietuvos žinios“ rašė, kad „vasario ir kovo mėnesiais „sumobilizavo“, kiek tik surado, visus Kauno ir apylinkių šaltkalvius“. Darbas nenutrūkdavo net naktimis, rangovo P. Dėdelės žmonės triūsė keliomis pamainomis. Vienu metu halę statė apie 300 žmonių. Statybų metu nebuvo nė vieno nelaimingo atsitikimo. Visos plieninės konstrukcijos sumontuotos balandžio pabaigoje. Arkoms ir ryšiams sunaudota 100 tonų plieno, ilginiams ir sienų fachverkui – 110 tonų. Už laiku ir sėkmingai atliktą darbą šaltkalvis Juozas Paškevičius apdovanotas Prekybos, pramonės ir amatų rūmų įsteigtu Darbo Žvaigždės aukso medaliu.
thumb|left|[[1939 m. Europos krepšinio čempionatas|1939 m. Europos krepšinio čempionato rungtynės tarp Lietuvos ir Vengrijos rinktinių]] 1939 m. gegužės 15 d. prasidėjo pirmosios treniruotės. Gegužės 17 d. Kaune viešėjęs FIBA generalinis sekretorius Viljamas Džonsas (William Jones) spaudos konferencijoje pasakė: „Sporto halė Kaune yra vienintelė tokia puiki Europoje. Kuberteno (Pierre de Coubertin) salė Paryžiuje taip pat yra puiki, bet ji daugiau pritaikyta tenisui <…>“. Gegužės 21 d., kaip ir buvo numatyta, įvyko Europos krepšinio čempionato atidarymo iškilmės. Halės statybininkai savo akimis regėjo krepšininkų triumfą – jiems buvo išdalinti nemokami bilietai. Sėdimos vietos kainavo 2,5-5 lt, stovimos 1,5-2 lt. Lietuvos vyrų krepšinio rinktinė Kauno sporto halėje antrą kartą tapo Europos čempionais.
Rekonstrukcijos
Nors pastatas užbaigtas laiku, jame nebuvo šildymo sistemos, vandentiekio, neįrengtos pagalbinės patalpos po tribūnomis (išskyrus du persirengimo kambarius). Šie darbai palikti ateičiai. Halė projektuota kaip šaltas pastatas – sienos ir stogas neapšiltinti, todėl žiemos metu krepšiniui netiko.
1940 m. gegužės 25 d. Valstybės kontrolės Bendrosios revizijos departamento direktorius Stasys Stašys patvirtino 3941 lt. sąmatą vandentiekiui į halės patalpas įvesti ir priešgaisriniams hidrantams pastatyti. Per mėnesį šie darbai atlikti ūkio būdu.
thumb|upright=1|Mokytojų suvažiavimas, kuriame išreikštas protestas [[Lietuvos okupacija (1940)|okupacijai bei sugiedotas Lietuvos himnas. 1940 m.]] Pirmaisiais sovietų okupacijos metais halėje vyko mokytojų suvažiavimas, kuriame išreikštas protestas okupacijai bei sugiedotas Lietuvos himnas. Antrojo pasaulinio karo metais šalia sporto halės Ąžuolyne numestos dvi didelės aviacinės bombos, tačiau gerai suprojektuotas ir pastatytas statinys liko be jokių deformacijų.
1958–1962 m. atlikta rekonstrukcija: pastatytos gelžbetoninės tribūnos, pagerinta sienų šiluminė izoliacija, apšiltintas stogas, įrengta šildymo sistema. Ruošiant rekonstrukcijos projektą daug prisidėjo pirmasis projekto autorius A. Rozenbliumas.
Sovietmečiu halėje vyko SSRS ir LTSR krepšinio, tinklinio, bokso varžybos. Nuo 1983 m. sporto halė su lengvosios atletikos ir futbolo stadionu sudaro vieningą ansamblį.
Atkūrūs Nepriklausomybę
2007 m. gegužės 24 d. Kauno sporto halė įrašyta į LR Nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą.
2019 m. pavasarį – 2022 m. rudenį vyko rekonstrukcija.
Krekenavos herbas
thumb|140px|left|2009 m. Lietuvos pašto ženklas, skirtas Krekenavos herbui
Aprašas
Raudoname lauke auksinės kanklės, mėlynoje skydo galvoje trys sidabrinės heraldinės lelijos.
Istorija
Herbas patvirtintas 2006 m. kovo 21 d. Prezidento dekretu. Etalono autorius – Henrikas Mazūras.
Alokazija
Alokazija (Alocasia) – aroninių (Araceae) šeimos Aroideae pošeimio augalų gentis.
Auga tropikuose pietryčių Azijoje ir Brazilijoje.
Rūšys
Yra apie 70 rūšių: Hibridai:
Stanislovas Jakutis
Stanislovas Jakutis (1931 m. balandžio 16 d. Vilniuje – 1988 m. rugsėjo 23 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, vertėjas ir redaktorius.
Biografija
1955 m. baigė Maskvos finansų institutą. Nuo 1956 m. dirbo „Czerwony sztandar“ redakcijoje: 1969–1984 m. redaktoriaus pavaduotojas, 1984–1988 m. vyriausiasis redaktorius. 1980 m. baigė Leningrado aukštąją partinę mokyklą.
Išvertė į lenkų kalbą daug politinės literatūros kūrinių.
Mažasis Nemo
thumb|right|150px|Mažasis Nemo Mažasis Nemo  – pagrindinis Vinsoro Makėjaus (Winsor McCay) (1871-1934) sukurto komikso,  kas savaitę spausdinto laikraščiuose „Niujorko šauklys“ (New York Herald) ir „William Randolph Hearst's New York“ nuo 1905 m. spalio 15 d. iki 1913 m., veikėjas. Pirmoji piešinių serija buvo pavadinta „Mažasis Nemo Miego Šalyje“ (Little Nemo in Slumberland), vėliau – „Mažasis Nemo Nuostabių Sapnų Šalyje“ (Little Nemo in the Land of Wonderful Dreams).
Komiksų atgijimas
Pagal šiuos komiksus buvo ne tik pastatyti keli filmai, bet ir išleistas kompiuterinis žaidimas. 1990 m. kompanija Capcom NES konsolei išleido kompiuterinį nuotykinį žaidimą Nemo: Pajama Hero.
James Hunt
Džeimsas Saimonas Volisas Hantas (g. 1947 m. rugpjūčio 29 d. – 1993 m. birželio 15 d.) – britų Formulės 1 lenktynininkas, laimėjęs 1976 m. pasaulio čempionatą, taip pat komentatorius ir verslininkas.
Dž. Hantas pradėjo savo karjerą kėbulinių automobilių lenktynėse. Lenktyniaudamas Formulėje 3, jis patraukė Hesketh Racing ekipos dėmesį ir netrukus prisijungė prie komandos. 1973 m. Hantas debiutavo Formulėje 1. Jis perėjo į McLaren komandą 1975 m. sezone. Pirmaisiais metais Mclaren komandoje Hantas tapo 1976 m. Formulės 1 čempionu pilotų įskaitoje ir su šia komanda liko dar 2 metus, bet sėkmės jis dar kartą nesulaukė. 1979 m. jis persikėlė į Wolf komandą, bet po itin prastų rezultatų, jis dar tais pačiais metais baigė lenktynininko karjerą.
Dž. Hantas pradėjo komentuoti automobilių sporto varžybos per BBC televiziją. Jis buvo žinomas dėl savo žinių, humoro jausmo ir kritikos vairuotojams, kurie, jo nuomone, neįdėdavo daug pastangų. Šis karjeros pokrypis jam pelnė naujų gerbėjų auditoriją.
Dž. Hantas mirė nuo širdies priepuolio, būdamas 45 metų amžiaus. Jis buvo įtrauktas į Tarptautinę automobilių sporto šlovės salę 2014 m. sausio 29 d.
Juozas Gaižauskas
Lietuvos aktorių gildijos, Lietuvos teatro sąjungos, Asociacijos LATGA (Lietuvos autorių teisių gynimo asociacijos) ir Asociacijos AGATA (Lietuvos gretutinių teisių asocijacijos) narys. 2021 m. Suteiktas Meno kūrėjo statusas.
Biografija
Juozas Gaižauskas gimė 1968 m. balandžio 18 d. Tauragėje (mama Valerija Gaižauskienė – anglų kalbos mokytoja, tėtis Juozas Jokūbas Gaižauskas – žurnalistas, 2015 m. rugsėjo 18 d. apdovanotas Lietuvos žūvančiųjų gelbėjimo kryžiumi ). Turi tris brolius (Zigmas, Vytautas, Kęstutis) ir seserį (Birutė). Seneliui Juozui Gaižauskui ir močiutei Stanislavai Gaižauskienei 2019 m. suteikti Pasaulio tautų teisuolių vardai ir 2015 m. rugsėjo 18 d. apdovanoti Žūvančiųjų gelbėjimo kryžiais. 1996 m. susituokė su Agne Dalia Gaižauskiene ir 1997 m. susilaukė dukters Gabrielės.
1991–1994 m. „Šiaurės Atėnų teatro“ aktorius. 1994–1997 m. muzikinės humoristinės grupės „Viengungių melodijos“ įkūrėjas ir atlikėjas. Nuo 2008 m. profesionalaus komedijos teatro „Domino“ aktorius. Nuo 2015 m. teatro „Cezario grupė“ aktorius. 2020 m. rugsėjo 30 d. išleido romaną „Dievas su šlepetėmis“. 2021 m. Audioteka išleido romano „Dievas su šlepetėmis“ audioknygą.
Literatūra
thumb
Zambruvas
Zambruvas  – miestas ir miesto tipo valsčius Lenkijos šiaurės rytuose, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Įsikūręs istoriniame Mazovijos krašte. Zambruvo valsčiaus, Zambruvo apskrities ir Zambruvo dekanato centras. Per miestą teka Jablonkos upė. Miesto pietinėje dalyje įkurta 32,9 ha ploto laisvoji ekonominė zona. Per miestą eina Via Baltica 25px|E67 kelias.
Geografija
Miestas įsikūręs Mazovijos Vysokio aukštumoje, 115-133 m aukštyje virš jūros lygio. Apie 3,5 km nuo miesto yra 1996 m. įkurtas, 60,80 ha ploto Grabuvkos miško draustinis. Draustinyje daugiausiai auga skroblai ir paprastasieji ąžuolai. Taip pat netoli miesto yra Dembove Gurų miško draustinis, priklausantis Červoni Buro miškui. 2002 m. miesto plotas buvo 19,02 km², iš kurių 76 % neužstatyti plotai, 2 % miškai ir 22 % pastatai ir vandens telkiniai. Miestas sudaro 2,59 % visos Zambruvo apskrities ploto. Mieste yra 11 seniūnijų. Rytuose miestas ribojasi su Vola Zambrovskos kaimu ir vakaruose su Nagurki Jablono kaimu. Mieste dažniausiai vyrauja žemyninis klimatas su šiltomis vasaromis.
Istorija
thumb|left|205px|Zambruvo Švč. Trejybės bažnyčia Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose gyvenvietė paminėta XIII a. amžiuje, 1283 m. gegužės 4 d., kai buvo įkurta Zambruvo Švč. Trejybės parapija. Iki 1430 m. gyvenvietė priklausė Mazovijos kunigaikščiams ir turėjo Kulmo miesto teises, kurias 1538 m. įtvirtino karalius Žygimantas Senasis. Mazovijai tapus Lenkijos karalystės dalimi miestas tapo karaliaus nuosavybe. Pertvarkius Mazovijos krašto šiaurės rytų administracinį paskirstymą, miestas tapo centru vienos iš 4 apskričių, kurios anksčiau priklausė istorinėms Lomžos žemėms. Apskrities centru buvo nuo 1443 m. iki 1795 metų. XV a. pabaigoje ir XVI a. pradžioje miestas sparčiai vystėsi ir tapo krašto prekybos ir kultūros centru. Per XVII a. vykusį švedų tvaną miestas buvo labai sugriautas. Nuo 1795 m. iki 1807 m. miestas buvo Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos valdose. Nuo 1807 m. iki 1815 m. Varšuvos kunigaikštystėje. Nuo 1815 m. iki 1914 m. Rusijos imperijos, Lenkijos Kongreso karalystės, Lomžos gubernijos valdose. 1870 m. iš miesto buvo atimtos miesto teisės ir sugražintos tik 1919 metais. 1893 m. mieste atidaryta Zambruvo geležinkelio stotis. 1939 m. mieste gyveno apie 7,500 gyventojų, iš kurių apie 50 % buvo žydai. Nuo XIX a. aplink miestą buvo įsikūrę įvairūs kariniai poligonai. Tarpukariu mieste veikė dvi karo mokyklos. Prasidėjus II pasauliniam karui, įsiveržimo į Lenkiją metu, 1939 m. rugsėjo 10-13 dienomis vyko mūšis dėl miesto tarp Vermachto ir Lenkijos kariuomenės. 1939 m. rugsėjo 13 d. miestas buvo galutinai užimtas. Kitą dieną vokiečiai mieste sušaudė apie 200 lenkų karininkų. Vykdydami Molotovo-Ribentropo pakto susitarimą vokiečiai rugsėjo pabaigoje perdavė miestą Tarybų Sąjungai. 1939-1941 m. miestas buvo Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Zambruvo rajono centras. Atėjus sovietams prasidėjo masinės miesto gyventojų deportacijos į Sibirą. 1941-1944 m. miestas priklausė Trečiajam Reichui. Vokiečių okupacijos metais mieste veikė žydų getas ir politinių kalinių kalėjimas. Žydų getas buvo panaikintas 1943 m. sausį ir visi miesto žydai buvo išsiųsti į Aušvicą. 1944 m. rugpjūtį miestą užėmė Raudonosios armijos II Baltarusijos fronto kareiviai. 1946 m. mieste gyveno 4,130 gyventojų. Per karą apie 43 % miesto buvo sugriauta. 1953 m. įkurta miesto futbolo ekipa Olimpia Zambrów. 1954 m. mieste pastatyta tekstilės gamykla, kurioje dirbo apie 3,000 žmonių. 1954-1975 m. miestas buvo apskrities centras. 1991 m. miestas atskirtas nuo Zambruvo valsčiaus. 1986 m. lapkričio 1 d. įkurta Zambruvo Šv. Dvasios parapija. 1992 m. lapkričio 29 d. įkurta Zambruvo Šv. Juozapo parapija. 1999 m. sausio 1 d. miestas ir vėl tapo Zambruvo apskrities centru.
Gyventojai
thumb|right|200px|Miesto parkas 2008 m. gruodžio 31 d. miesto gyventojų sudėtis atrodė taip:
Lankytini paminklai
thumb|right|250px|Centrinė aikštė
Tautos balsas (JAV)
Tautos balsas – lietuvių tautinės katalikų bažnyčios religiniai tautinės krypties mėnesinis laikraštis, JAV lietuvių katalikiškos krypties mėnesinis žurnalas, leistas 1931 m. rugpjūčio mėn. – 1932 m. Skrantone.
Istorija
Išėjo 10 numerių. Redaktorius-leidėjas Mykolas Valadka (1904–1972 m.).
Joniškiai (Šakiai)
Joniškiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Girėnų, į pietus nuo kelių, sankirtos.
Didysis Elobėjus
250px|thumb|Elobėjaus salos
Didysis Elobėjus priklauso Litoralės provincijai.
Maromokotras
Maromokotras  – aukščiausias kalnas Madagaskare. Tai užgesęs ugnikalnis, jo aukštis 2876 m. Kalnas yra Tsatarananos vulkaninių kalnų masyve, šiaurinėje Madagaskaro dalyje.
Vakariniuose Maromokotro šlaituose įkurtas gamtos rezervatas.
1688 m.
1688 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Vanaginiai paukščiai
Vanaginiai paukščiai (Accipitriformes) – paukščių (Aves) klasės, plėšriųjų paukščių būrys.
thumb|right|220px|[[Harpija (paukštis)|Harpija (Harpia harpyja), priskiriama gausiausiai vanaginių (Accipitridae) šeimai, kurioje 248 rūšys]] thumb|right|220px|[[Erelis žuvininkas (Pandion haliaetus), priskiriamas atskirai, žuvininkinių (Pandionidae) šeimai, kurioje tai ir yra vienintelė rūšis]] thumb|right|220px|[[Paukštis sekretorius (Sagittariidae serpentarius), priskiriamas sekretorinių paukščių (Sagittariidae) šeimai, kurioje tai ir yra vienintelė rūšis]]
Vigutėnai
Vigutėnai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 8 km nuo Rimšės.
Vanaginiai paukščiai
Apibūdinimas
Vanaginių paukščių (Accipitriformes) būriui priskiriami įvairaus didžio plėšrūs paukščiai, turintys stiprų kablio formos snapą ir stiprias stveriamąsias kojas su aštriais nagais. Pastaibis trumpas. Snapo pamatinėje dalyje apie šnerves yra geltonos minkštos odos plotas – vaškinė. Plunksnos prigulusios prie kūno, neryškių spalvų. Sparnai ilgi, su 10 didžiųjų plasnojamųjų ir su 12-14 vairuojamųjų plunksnų. Turi gerai išvystytą gūžį, kuris labai išsitempia. Paukščiai – monogamai. Patelės būna stambesnės už patinus (lytinis dimorfizmas). Lizdą krauna aukštai medžiuose, kai kurios rūšys ant žemės. Deda 1-2 kiaušinius. Minta tik gyvūniniu maistu.
Pasaulio vanaginiai paukščiai (Accipitriformes)
Būryje yra didžiausia vanaginių (Accipitridae) šeima, joje priskaičiuojamos 248 rūšys. Sekretorininių paukščių (Sagittariidae) ir Žuvininkinių (Pandionidae) šeimose po vieną rūšį. Viso jų būryje yra apie 250 rūšių, priklausančių šioms 3 šeimoms. Dėl žmonių ūkinės veiklos, medžioklės daug rūšių nyksta, todėl nemažai rūšių yra saugomos.
Lietuvos vanaginiai paukščiai (Accipitriformes)
Lietuvoje aptinkamų 22 rūšių vanaginių paukščių būrio sąrašas pagal klasifikaciją:
Vanaginių (Accipitridae) šeima
Lietuvoje 21 rūšis:
Žuvininkinių (Pandionidae) šeima
Lietuvoje 1 rūšis:
Venera (planeta)
Venera (sen. lietuvių pavadinimai: Aušrinė, Vakarinė) – antroji pagal atstumą nuo Saulės planeta (tarp Merkurijaus ir Žemės). Po Mėnulio tai – antrasis pagal šviesumą objektas naktiniame danguje (iki –4,6 ryškio), maksimumą pasiekiantis tuoj pat po saulėlydžio arba prieš pat saulėtekį.
Planetos vardas siejamas su romėnų grožio ir meilės deive, tapačia senovės graikų Afroditei. Lietuviai ją laikė Saulės dukromis Vakarine ir Aušrine.
Venera – vidinė Saulės sistemos planeta ir, žiūrint iš Žemės, nuo Saulės niekad nenutolsta toliau nei 47,8°. Ši planeta, turinti kietą dangą, kartais dar vadinama Žemės seserimi dėl dydžio ir sudėties panašumo. Venerą nuolat dengia storas nepermatomas, gerai šviesą atspindintis debesų sluoksnis, todėl įprastomis sąlygomis negalima pamatyti jos paviršiaus. Veneros atmosfera yra tankiausia iš Žemės tipo planetų, ją sudaro daugiausia anglies dioksidas, o atmosferos slėgis planetos paviršiuje yra 90 kartų didesnis nei Žemėje.
Veneros paviršiaus žemėlapiai pradėti sudarinėti tik prieš 20 metų. Paviršiuje aptinkami vulkaninio aktyvumo požymiai ir gali būti, kad Veneros ugnikalniai iki šiol yra aktyvūs.
Struktūra
thumb|left|250px|Veneros ir [[Žemės palyginimas]] Venera yra viena iš keturių Saulės sistemos planetų, turinčių kietą, uolėtą paviršių. Pagal dydį ir masę ji labai artima Žemei: skersmuo tik 650 km mažesnis nei Žemės, o masė sudaro 80 % Žemės masės. Nepaisant to, kiti parametrai ties paviršiumi net labai skiriasi lyginant su Žemės, pavyzdžiui, vien dėl tankios anglies dioksido atmosferos.
Vidinė sandara
Apie Veneros vidinę sandarą žinoma ganėtinai mažai, tačiau, kaip ir kitos panašios planetos, ji turi branduolį, mantiją ir plutą. Pluta, manoma, yra plonesnė nei Žemės (apie 16 km), po ja – mantija, siekianti iki 3224~3245 km, o dar giliau – metališkas 14 g/cm³ tankio branduolys.
Paviršiaus geologija
thumb|righ|250px|Veneros topografinis planas, sudarytas „[[Pioneer Venus“ misijos metu (Merkatoriaus projekcija)]]
Beveik visame Veneros paviršiuje pastebimi vulkaninio aktyvumo požymiai. Apskritai Veneroje yra keletą kartų daugiau ugnikalnių nei Žemėje, taip pat 167 gigantiški ugnikalniai, kurių skersmuo didesnis nei 100 km (Žemėje toks ugnikalnių kompleksas tik 1).
Veneroje yra keletas zonų, kur akivaizdžiai veikia ugnikalniai. Vykdant rusų „Veneros“ kosminę programą, „Venera 11“ ir „Venera 12“ zondai užfiksavo nuolatinius žaibų srautus, o nusileidusi „Venera 12“ įrašė net perkūnijos griausmą. Tačiau visais žaibavimo atvejais Veneroje kritulių nefiksuota, o spėjama, kad pelenų išmetimas ugnikalniams išsiveržiant sukelia žaibavimą. Dar vienas akivaizdus ugnikalnių veiklos požymis nustatytas matuojant sieros dioksido koncentraciją atmosferoje, tarp 1978 ir 1986 m. buvo aptikta nemažai šios medžiagos.
Veneros kraterių dydis labai nevienodas – nuo 3 iki 280 km skersmens. Kraterių, mažesnių nei 3 km skersmens, nepastebėta. Manoma, kad dėl tokios tankios planetos atmosferos mažesni kūnai tiesiog nepasiekdavo planetos paviršiaus arba jų kinetinė energija sumažėdavo tiek, kad smūgis nebūdavo pakankamas išmušti kraterį.
Atmosfera
thumb|right|250px|Veneros debesų struktūra 250px|right Venerą gaubia išskirtinai tanki atmosfera, susidedanti daugiausia iš anglies dioksido ir daug mažesnio azoto kiekio. Atmosferos slėgis ties planetos paviršiumi yra lygus tam, kuris Žemėje būna 1 km vandenyno gylyje. Dėl neįprastai didelio anglies dioksido kiekio atmosferoje, planetoje vyksta stiprus „šiltnamio efektas“, dėl kurio paviršiaus temperatūra pakyla iki 730 K. Dėl to planetos paviršiaus temperatūra yra net aukštesnė nei Merkurijaus, nors Venera yra dvigubai toliau nuo Saulės ir gauna tik ketvirtį to Saulės švytėjimo, kurį gauna Merkurijus.
Tyrimais nustatyta, kad prieš keletą milijardų metų Veneros atmosfera buvo daug panašesnė į Žemės, ir galbūt planetos paviršiuje net buvo vandens, tačiau ilgainiui dėl vandens garavimo prasidėjo šiltnamio efektas. Venera yra puikus klimato keitimosi pavyzdys, suteikiantis gausybę naudingos informacijos klimato pokyčių tyrimams.
Terminis inertiškumas ir karščio pernešimas pučiant vėjui žemuosiuose atmosferos sluoksniuose sąlygoja tai, kad planetos paviršiaus temperatūra apšviestoje ir neapšviestoje planetos pusėse stipriai nesvyruoja, net nepaisant lėto planetos sukimosi apie ašį. Vėjai ties Veneros paviršiumi yra ganėtinai silpni, keleto kilometrų per valandą, tačiau dėl didelio atmosferos tankio nesunkiai „paneša“ dulkes ir net smulkius akmenis.
Virš tankaus anglies dioksido sluoksnio atmosferoje yra tiršti debesys, daugiausiai sudaryti iš sieros dioksido ir sieros rūgšties lašelių. Jie atspindi apie 60 % į planetą krintančių Saulės spindulių, „grąžindami“ juos atgal į tarpplanetinę erdvę; tai trukdo tiesiogiai stebėti Veneros paviršių. Dėl stiprių, apie 300 km/h, vėjų planetos atmosferos viršutiniuose sluoksniuose debesys aplink planetą apskrieja per laikotarpį, trunkantį nuo 5 iki 60 valandų.
Orbita ir sukimasis
Venera skrieja aplink Saulę vidutiniškai nutolusi apie 106 milijonus km ir visą ratą apskrieja per 224,7 Žemės dienas. Kaip ir visų planetų orbitos, Veneros orbita yra elipsės formos, tačiau labai artimos apskritimui, orbitos ekscentricitetas (suplokštėjimas) mažesnis nei 1 %. Kai Venera atsiduria tarp Žemės ir Saulės, ši padėtis vadinama apatine jungtimi, mažiausias atstumas tarp planetų tampa apie 40 milijonų km. Ši apatinė jungtis kartojasi kas 584 Žemės dienas.
Aplink savo ašį Venera apsisuka kartą per 243 Žemės dienas – tai lėčiausias apsisukimo periodas visoje Saulės sistemoje. Ties pusiauju Veneros sukimosi apie ašį greitis siekia 6,5 km/h (palyginimui Žemės sukimosi greitis ties pusiauju 1600 km/h). Stebėtojui, esančiam Veneroje, Saulė patekėtų vakarų pusėje, o leistųsi rytuose kas 116,75 Žemės dienų. Veneros metai trunka 0,92 Veneros dienos.
Jei būtų stebima iš Saulės šiaurinio ašigalio, visos Saulės sistemos planetos skrietų kryptimi prieš laikrodžio rodyklės sukimo kryptį, taip pat ir suktųsi apie savo ašį prieš laikrodžio rodyklę, tačiau vienintelė Venera apie savo ašį suktųsi laikrodžio rodyklės kryptimi. Kodėl ši planeta vienintelė sukasi kita kryptimi ir tokiu nedideliu greičiu, tapo vienu didžiausiu mokslininkų galvosūkiu nuo to momento, kai buvo išmatuoti visų planetų sukimosi periodai ir kryptys. Be kita ko, tik susiformavus planetoms, Venera turėjo suktis daug greičiau ir ta kryptimi, kuria sukasi visos likusios planetos. Apskaičiavimai rodo, kad per milijardus metų potvynių ir atoslūgių efektas tankioje planetos atmosferoje galėjo sulėtinti jos sukimąsi aplink ašį iki to, kuris yra dabar.
Venera palydovų (mėnulių) neturi, tačiau dabar aplink ją sukasi asteroidas 2002 VE68. Vieną iš anomalaus Veneros sukimosi aplink savo ašį paaiškinimų pateikė Alex Alemi ir David Stevenson iš Kalifornijos Technologijos instituto. Jie teigia, kad Saulės sistemos susiformavimo pradžioje Venera greičiausiai turėjo bent jau vieną didelį mėnulį, susiformavusį smūgio į planetą metu. Maždaug po 10 milijonų metų kitas susidūrimas su planeta pakeitė planetos sukimosi apie savo ašį kryptį. Po to mėnulis spiraline trajektorija priartėjo ir susiliejo su Venera.
Ankstyvieji tyrinėjimai
thumb|right|250px|Mėnulis ir Venera stebint iš Žemės Prieš išrandant teleskopą, Venera buvo žinoma kaip „klajojanti žvaigždė“. Kai kurios istorinės kultūros šiuos planetos pasirodymus rytais ir vakarais išskirdavo į du skirtingus dangaus kūnus. Pitagoras, VI a. pr. m. e. stebėdamas planetos judėjimą nustatė, jog rytais ir vakarais patekanti „žvaigždė“ yra vienas ir tas pats dangaus kūnas. XVII amžiaus pradžioje Galilėjas Galilėjus pastebėjo Veneros fazes, kintančias nuo pjautuvo į priešpilnį, o galiausiai į pilną skritulį ir atvirkščiai. Tai būtų buvę neįmanoma, jei Saulė ir Venera skrietų aplink Žemę, o šie stebėjimai buvo priešingi iki tol vyravusiai nuomonei, jog Žemė yra Saulės sistemos centras.
1761 m. rusų mokslininkas Michailas Lomonosovas (Михаил Ломоносов) stebėdamas Veneros tranzitą Saulės disku atrado planetos atmosferą.
1790 m. vokiečių astronomas Džonatanas Šroteris (Johann Schröter) tyrinėdamas Venerą pastebėjo, jog kai planeta būna pjautuvo fazėje, planetos pjautuvo ragai prasitęsia daugiau nei 180°. Jis teisingai spėliojo, kad tai vyksta dėl Saulės šviesos išsisklaidymo tankioje atmosferoje. Vėliau Česteris Smitas Lymanas (Chester Smith Lyman) stebėjo žiedą aplink tamsų planetos diską, kai ši būdavo apatinėje jungtyje ir taip pat akivaizdžiai numatė planetos atmosferą. Veneros atmosfera apsunkino teisingai nustatyti apsisukimo periodą, stebėtojai Džiovanis Kasinis (Giovanni Cassini) ir Dž. Šroteris neteisingai numatė planetos apsisukimo periodą – apie 24 valandas.
Moksliniai tyrimai iš Žemės
thumb|250px|Venera [[Saulės diske.]] thumb|180px|Veneros simbolis ♀ Iki 20-ojo amžiaus duomenų apie Venerą nebuvo labai daug, nieko tiksliai nežinota apie planetos paviršių ir tik išradus spektroskopą, radarą ir pritaikius ultravioletinius stebėjimus, dalis paslapčių buvo atskleista. Pirmieji ultravioletinių spindulių stebėjimai buvo atliekami 1920-aisiais, kai amerikiečių fizikas ir astronomas Frankas Rossas (Frank E. Ross) nustatė, kad UV fotografijose įmanoma pastebėti daugiau detalių, kurios nebuvo matomos įprastai ar tiriant infraraudonąjį spinduliavimą. Jis taip pat manė, kad taip yra dėl labai tankios geltonos spalvos žemutinės atmosferos ir aukštų plunksninių debesų virš jos.
Spektroskopiniai stebėjimai XX amžiaus pradžioje suteikė viltį naujomis priemonėmis sužinoti apie Veneros sukimąsi. Amerikiečių astronomas Vestas Sliperis (Vesto Slipher) bandė išmatuoti šviesos iš Veneros Doplerio poslinkį, tačiau negalėjo nustatyti jokio planetos sukimosi. Jis spėjo, kad planetos sukimosi periodas yra daug ilgesnis nei iki tol manyta. Vėliau šeštajame dešimtmetyje nustatyta, kad planetos sukimasis yra pagal laikrodžio rodyklę. Septintajame dešimtmetyje planeta pradėta stebėti radarais ir nustatytas planetos apsisukimo periodas, kuris buvo artimas nustatytiems moderniais metodais.
Aštuntajame dešimtmetyje radarų stebėjimais buvo gauta pirminių duomenų apie Veneros paviršių. Ritmiškai siunčiat radijo bangas 300 m skersmens Arekibo observatorijos radioteleksopu, iš radijo bangų aido nustatyti du atpindžių regionai, pavadinti Alfa ir Beta regionais, taip pat išaiškintas kalnų regionas, pavadintas Maksvel Montes. Būtent šie Veneros regionai pavadinti ne moterų vardais. Geriausiu atveju radarais iš Žemės galima pastebėti ne mažesnius kaip 5 km skersmens Veneros objektus.
Ankstyvieji bandymai
thumb|right|180px|TSRS pašto ženklas, skirtas „Venera 1“ kosminio aparato paleidimui Pirmoji nepilotuojama misija į Venerą, ir apskritai pirmoji misija į kitą planetą, buvo „Venera 1“, paleista 1961 m. vasario 12 d. Tai pirmasis Tarybų Sąjungos didelių pasiekimų Veneros programos kosminis aparatas, tačiau misijos neįvykdęs. Praėjus 7 dienoms po paleidimo, ryšys su kosminiu aparatu dingo, kai šis buvo nutolęs apie 2 mln. km nuo Žemės.
JAV Veneros kosminiai tyrimai taip pat prasidėjo nesėkmingai: „Mariner 1“ kosminis aparatas buvo prarastas. „Mariner 2“ kosminis aparatas po 109 dienų nuo paleidimo, 1962 m. gruodžio 14 d., praskriejo Venerą 34833 km atstumu nuo paviršiaus ir tapo pirmuoju aparatu sėkmingai pasiekusiu kitą planetą. Mikrobangų ir infraraudonųjų spindulių radiometrų pagalba buvo nustatyta, kad planetą gaubiantys debesys yra palyginti šalti, o planetos paviršiaus temperatūra – ganėtinai aukšta (apie 425 °C).
Įskriejimai į atmosferą
„Venera 3“ kosminio aparato veikla sutriko jam leidžiantis Veneros atmosfera 1966 m. kovo 1 d. „Venera 3“ laikomas pirmuoju kosminiu aparatu, įskriejusiu į kitos planetos atmosferą ir bandžiusiu nusileisti, tačiau duomenų apie nusileidimą nėra dėl komunikacijos įrangos gedimo; taip pat dėl tos pačios priežasties nėra gauta jokių tyrimų duomenų.
Kitas 1967 m. spalio 18 d. Venerą pasiekęs nepilotuojamas kosminis aparatas „Venera 4“ sėkmingai nusileido į atmosferą ir atliko įvairių tyrimų: nustatyta, kad paviršiaus temperatūra yra aukštesnė, nei išmatavo „Mariner 2“ – apie 500 °C, o atmosfera 90–95 % sudaryta iš anglies dioksido. Nustatyta, kad Veneros atmosfera yra daug tankesnė, nei manė mokslininkai, parašiutu besileidžiančio zondo baterijų energija baigėsi dar šiam nepasiekus planetos paviršiaus. Paskutinis „Venera 4“ nustatytas atmosferos slėgis buvo 18 barų 24,96 km aukštyje.
Dar vienas kosminis aparatas, praskriejęs 4000 km aukštyje virš Veneros debesų – viena diena vėliau, 1967 m. spalio 19 d. – „Mariner 5“ (JAV). Jame sumontuota daug jautresnė įranga nei „Mariner 2“ perdavė tikslesnius duomenis apie atmosferos sudėtį, slėgį, tankį. „Venera 4“ ir „Mariner 5“ duomenis analizavo bendra sovietų-amerikiečių mokslininkų grupė.
Išanalizavus „Venera 4“ duomenis ir kosminio aparato trūkumus, 1969 m. vasarį Sovietų Sąjunga paleido dar du kosminius aparatus „Venera 5“ ir „Venera 6“, kurie priskriejo Venerą tų pačių metų gegužės 16 ir gegužės 17 dienomis. Abiejų kosminių aparatų korpusas buvo sustiprintas, kad atlaikytų 25 barų slėgį, jų parašiutai buvo mažesni, kad zondas greičiau pasiektų planetos paviršių. Nuo to laiko spėjamas atmosferos slėgis Veneros paviršiuje yra 75–100 atmosferų, nes abu zondai planetos paviršiaus nepasiekė: paskutiniai gauti duomenys iš 20 km aukščio virš planetos paviršiaus, manoma, jog dėl didelio slėgio jie buvo pažeisti.
Paviršiaus tyrimai
„Venera 7“ – pirmasis ant Veneros paviršiaus nusileidęs kosminis aparatas. Jis buvo sukonstruotas taip, kad atlaikytų 180 atmosferų slėgį, turėjo specialų parašiutą, su kuriuo nusileidimas per atmosferą truko 35 minutes. 1970 m. gruodžio 15 d. kosminiam aparatui įskriejus į planetos atmosferą, parašiutas išsiskleidė ne iki galo ir kosminis aparatas galingu smūgiu trenkėsi į Veneros paviršių. Manoma, nuvirtęs ant šono, aparatas 23 minutes siuntė silpnus signalus apie planetos paviršiaus temperatūrą, taip pat perdavė pirmuosius planetos paviršiaus telemetrijos duomenis.
Veneros programa tęsiama į Venerą siunčiant kitus Sovietų Sąjungos kosminius aparatus. „Venera 8“ nusileido planetos paviršiuje ir veikė 50 minučių, „Venera 9“ ir „Venera 10“ į Žemę išsiuntė pirmąsias Veneros paviršiaus nuotraukas. Du nusileidę kosminiai aparatai atsiuntė labai skirtingus vaizdus iš kaimyninių vietovių: „Venera 9“ nusileido ant 20° statumo šlaito, pilno riedulių 30–40 cm spinduliu, o „Venera 10“ nuotraukose matomos į bazaltą panašios, atmosferos paveiktos, plokščios uolienos.
Tuo pat metu amerikiečių „Mariner 10“ praskriejo Venerą ir toliau nuskriejo Merkurijaus link. 1974 m. vasario 5 d. šis kosminis aparatas, praskriedamas 5700 km virš Veneros, į Žemę perdavė daugiau nei 4000 atmosferos nuotraukų, kurių matomoje šviesoje išskirti beveik neįmanoma, tačiau ultravioletiniais spinduliais darytose nuotraukose galima pamatyti debesų detales, kurių iš Žemės stebėti neįmanoma.
thumb|right|200px|Nešamoji raketa „Atlas Centaur“ su „Pioneer Venus“ kosminiu aparatu prieš paleidimą Vykdant amerikiečių „Pioneer Venus“ projektą į Venerą buvo surengtos dvi atskiros misijos. „Pioneer Venus Orbiter“ įskriejo į elipsinę orbitą aplink Venerą 1978 m. gruodžio 4 d. ir skriejo ja daugiau nei 13 metų tirdamas planetos atmosferą bei radarų pagalba sudarinėdamas planetos paviršiaus planus. „Pioneer Venus Multiprobe“ paleido iš viso penkis zondus, kurie įskriejo į atmosferą 1978 m. gruodžio 8 d., rinkdami duomenis apie atmosferos sudėtį, vėjus ir temperatūros pokyčius.
thumb|left|160px|Kosminis zondas „Magellan“ 1989 m. gegužės 4 d. JAV paleido zondą „Magellan“, kurio tikslas – radarų pagalba sudaryti Veneros paviršiaus žemėlapį. Per 4,5 metų „Magelann’as“ radarais nufotografavo daugiau nei 98 % paviršiaus ir ištyrė daugiau nei 95 % planetos gravitacijos lauko. 1994 metais, misijos pabaigoje, zondas specialiai buvo nusiųstas susinaikinti į Veneros atmosferą, mėginant išmatuoti Veneros atmosferos tankį. Panašiu metu pro Venerą praskriejo kosminiai aparatai, skriejantys į kitas planetas, „Galileo“ ir „Cassini“; o „Magellan“ buvo vienintelis specialiai vien į Venerą siunčiamas kosminis aparatas per daugiau nei dešimtmetį.