cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ričardas Strolia
Biografija
Nuo mokyklinių metų Troškūnuose susidomėjo radijo mėgėjų trumpabangininkų sportu, buvo Danieliaus Binkio globojamo radistų būrelio narys, pirmasis šaukinys UP2BFN (nuo 1978 m., stebėtojo UP2-038-672, dabar LYR-672).
1978–1983 m. R. Strolia studijavo Kauno politechnikos instituto Radiolelektronikos fakultete, įgijo daugiakanalio elektros ryšio inžinieriaus išsilavinimą. Studijuodamas dalyvavo trumpabangininkų varžybose, tapo įvairių varžybų nugalėtoju, 1982 m. pelnė pasaulio čempiono titulą.
1983–1991 m. jis dirbo Kauno medicinos institute, buvo Širdies ir kraujagyslių mokslinio tyrimo instituto Metabolizmo laboratorijos inžinierius, paskui dirbo Fizikos katedroje, Anatomijos instituto Elektroninės mikroskopijos laboratorijoje.
Jis subūrė Vytauto Didžiojo universiteto radistus ir 2002 m. gavo radijo mėgėjiškos klubinės stoties šaukinį LY3VM. 2004 m. R. Strolia kartu su Gamtos mokslų fakulteto dekanu doc. dr. Donatu Mickevičiumi Vytauto Didžiojo universiteto Radijo mėgėjų klubą, nuo to laiko iki šiol jis yra šio klubo prezidentas. Jo rūpesčiu buvo suremontuotos klubo patalpos, įrengta ryšio aparatūra ir antenos.
R. Strolios vadovaujama radijo stotis iškovojo 1-ąją vietą pasaulyje komandinėje įskaitoje „ES open championship“ (Estija, 2003 m.), laimėjo pirmąsias vietas tarp Lietuvos komandų UBA (Belgija) cw ir Holyland (Izraelis) varžybose (2003 m.). Lietuvos trumpabangininkų čempionate radijo stotis LY3VM iškovojo 4-ąją vietą komandinėje ir 10-ąją vietą klubinėje įskaitoje (2003 m.), vengrų HADX – 3-ąją vietą pasaulyje (2004 m.), tapo Lietuvos ultratrumpųjų bangų čempionato nugalėtoja (2004 m.).
R. Strolia buvo 1991 m. sausio įvykių dalyvis Kaune, organizavo žinių apie įvykius Lietuvoje sklaidą po pasaulį. Jis dalyvavo Lietuvos Raudonojo Kryžiaus organizuotoje ekspedicijoje į Boliviją (1991 m.), kur padėjo misionieriui gydytojui Aleksandrui Bendoraičiui (1919–1998), irgi radistui trumpabangininkui, džiunglėse statyti ir įrengti ligoninę.
Marta Torrejón
thumb|right|250px|UEFA moterų čempionių lygos 2019 metų finalo rungtynėse Marta Torechon Moja (Marta Torrejón Moya, g. 1990 m. vasario 27 d., Ispanija) – Ispanijos futbolininkė, gynėja.
Karjera
Futbolą žaisti pradėjo Ispanijoje. Nuo 2004 m. rungtyniavo Espanyol.
Nuo 2013 m. atstovavo „Barselonos“ klubui.
Rinktinės
Kitados atstovavo Ispanijos jaunimo rinktinėms.
2007–2019 m. rungtyniavo Ispanijos nacionalinėje rinktinėje. Joje sužaidė devyniasdešimt rungtynių.
Debiutavo Ispanijos rinktinėje 2007 m. lapkričio mėn. prieš Angliją.
Anthony Black
Entonis Blakas (, g. ) – JAV krepšininkas, žaidžiantis NBA lygoje besivaržančioje Orlando „Magic“ komandoje. Žaidė koledžo krepšinį Arkanzaso „Razorbacks“ komandoje.
2023 m. NBA naujokų biržoje jį šeštuoju šaukimu pasirinko Orlando „Magic“.
Karjera koledže
Pirmąjį savo sezoną Arkanzase E. Blakas pradėjo kaip gynėjas startiniame penkete. Jis per metus vidutiniškai pelnė 12,8 taško, atkovojo 5,1 kamuolio, atliko 3,9 rezultatyvaus perdavimo ir perėmė 2,1 kamuolio. Po sezono paskelbė, kad atsisakys likusios teisės žaisti koledže ir dalyvaus 2023 m. NBA naujokų biržoje.
Sorų koplyčia
Sorų koplyčia, anksčiau vadinta Stonkaičių koplyčia – Žemaičių Kalvarijos Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo parapijos koplyčia, stovinti Plungės rajone, Jazdauskiškių kaime, 5,5 km į pietvakarius nuo Žemaičių Kalvarijos. Pasiekiama nuo kelio, pagal rodyklę „Gegrėnai 6 km“ pavažiavus 1 km į šiaurės vakarus. Koplyčia stovi Daugėlynės miško apsuptyje, įkalnėje, 100 m nuo vieškelio (pažymėto Sorų gatve). Už 0,6 km į rytus miške stūkso Žernių piliakalnis. miniatiūra|200px|left|Koplyčios altorius miniatiūra|200px|left|Koplyčios viduje
2009 m. gegužės mėn. koplyčia buvo remontuojama: restauruojami sienojai, lubos, langai, durys, koplytstulpis, stogas uždengtas gontais (2017 m. buvo su skardos danga), aptvertas šventorius. Tų pačių metų birželio 12 d. Telšių vyskupas Jonas Boruta atšventino koplyčią ir šalia esančius kryžius bei koplytstulpius, ir po daugelio metų joje vėl vyko šv. Antano atlaidai.
Istorija
XX a. pradžioje stovėjo Stonkaičių dvaras, kurį valdė Klemensas Daugėla. Šiandien iš dvaro belikusi tik ūkinio pastato dalis. Jo savininkus ištrėmus į Sibirą, Daugėlų dvaras pamažu nyko, galiausiai jį sunaikino gaisras.
1917 m. dvarininkas K. Daugėla pastatė Sorų koplyčią toje vietoje, kur, pasak legendos, XVII a. švedų sudegino bažnyčią. 1917 m. gruodžio 28 d. K. Daugėla kreipėsi raštu į Žemaičių vyskupą Pranciškų Karevičių leisti koplyčioje aukoti šv. Mišias. Taip ji tapo anksčiau žmonių vadinama mišiauna. 1918 m. tuometinis Sedos klebonas, Alsėdžių dekanas Kazimieras Genys ją pašventino, o šv. Mišias aukoti K. Daugėla prašė vyskupo leisti tuometiniam Mažeikių klebonui Jonui Strikui. Tarpukario laikais ir pokario metu koplyčioje žmonės rinkdavosi gegužinių bei birželinių pamaldų, o prieš Sekmines – kryžaunų dienų giedoti.
Senieji gyventojai prisimena, kad K. Daugėla save laikė Žemaičių Kalvarijos parapijiečiu ir miestelio bažnyčioje turėjo net atskirą suolą – „kalėdarką“. Koplyčia, kaip spėjama, atsirado ne tik K. Daugėlos, bet ir dvarininko žmonos iniciatyva. Ji – kilusi iš garsios Radvilų giminės, buvusi labai religinga.
1944 m. Žemaičių Kalvariją užėmus sovietinei armijai, į Daugėlų dvarą persikėlė vienuoliai marijonai. Sorų koplyčioje jie aukodavo šv. Mišias, tuokė poras, krikštijo naujagimius. Tai būdavo daroma šiltuoju metų laiku, o žiemą parapijiečiai rinkdavosi į dvarą, kurio vienoje dalyje buvo įrengta koplytėlė. Prasidėjus okupacijai, dvaro šeimininkai buvo ištremti. Iš ten grįžo tik K. Daugėlos žmona ir tapo kampininke savo dvare. Tokia pat liūdna kampininkės dalia sovietiniais metais laukė ir koplyčios. Kurį laiką ją prižiūrėjo Martynas Simonavičius, kuriam K. Daugėla, prieš išvežamas, perdavė Sorų koplyčios raktus. Vėliau ji palikta likimo valiai. M. Simonavičius, bandydamas koplyčią apsaugoti nuo laiko ir ugnies, ją visą buvo apkalęs metalinėmis konservų dėžutėmis. Vėliau teko jas nuimti, nors tai nebuvo lengva.
Žmonių pasakojimu, varpinės bokštelyje buvęs labai skambus varpas, bet per visus perversmus kažkur dingęs, kaip ir Marijos skulptūra. Tuoj už Sorų koplyčios yra buvusios kapinaitės, kuriose buvo palaidota daug kūdikių, mažų vaikų. Manoma, kad pokario metais po koplyčia buvęs partizanų bunkeris. Galėjęs būti ir paslėptas įėjimas iš miško, per kurį partizanai patekdavo į rūsį po koplyčia. O toks įėjimas turėjo būti, nes koplyčia, nors ir miške, yra gana atviroje aikštelėje. Kadangi atnaujinant koplyčią grindys nebuvo keičiamos, ši versija liko nepatikrinta.
Nežymiu takeliu pasukus per mišką, randamas tvorele aptvertas kapas su kryžiumi. Karo metais į Daugėlynės mišką parašiutais buvo nuleisti keli rusai desantininkai. Vokiečiai juos iškart pagavo, čia pat sušaudė ir užkasė. Sovietiniais metais kapavietę prižiūrėjo netoliese esančios mokyklos mokiniai. Atgimimo metais šiuo kapu pasirūpino tikintieji, aptvėrę ir pastatę kryžių. Neatmetama, kad tarp žuvusiųjų galėjo būti ir katalikų, gal net ir lietuvių, bet tada niekas nieko nesiaiškino, o įvardino vienu vardu – rusai.
Pavadinimo kilmė
Žemaitiškai sora, arba sorai, reiškia barnį, nepasitenkinimą, pyktį. Manoma, kad koplyčia pavadinta Sorų todėl, kad statyta ant trijų parapijų – Alsėdžių, Gegrėnų ir Žemaičių Kalvarijos – ribos, be to, sudėtingu Pirmojo pasaulinio karo metu. Gal prisiminta ir švedų sudeginta bažnyčia. Tai ženklas ir prašymas, kad liautųsi karai, nesutarimai, neapykantos.
Lietuvos mokinių neformaliojo švietimo centras
miniatiūra|left|Buveinė
Veikia neformaliojo mokinių švietimo metodikos, ugdymo karjerai, mokytojų kompetencijų, gabių ir talentingų vaikų, pilietinio, kūno kultūros ir sportinio, gamtinio ir ekologinio, turizmo ir etnokultūrinio, sveikatos ir saugos, mokslinio ir techninio, meninio ir kultūrinio ugdymo bei neformaliojo švietimo paslaugų teikimo srityse.
Istorija
2012 m. įsteigtas reorganizavus ir sujungus Lietuvos mokinių informavimo ir techninės kūrybos, Lietuvos jaunųjų gamtininkų, Lietuvos mokinių ir studentų sporto, Lietuvos jaunimo turizmo centrus.
Hatarvikas
Hatarvikas  – kaimas rytinėje Fuglojaus salos dalyje, Fareruose. Ryčiausia šalies gyvenvietė, apsupta kalnų iš trijų pusių. Tai vienas iš dviejų salos kaimų, kitas pietuose esantis – Čirčia. Gyvenvietes jungia kelias, nutiestas XX amžiaus 9-ame dešimtmetyje. 2006 m. duomenimis, kaime gyveno 17 žmonių.
Hatarvikas įkurtas 900 metais. 1899 m. pastatyta mūrinė bažnyčia. Iš Hvanasundo, gyvenvietė pasiekima keltu 1-2 kartus per dieną, sraigtasparniu 3 kartus per savaitę iš Klaksviko ir Torshauno.
Masevas
Masevu vadinami du gretimi kaimai Lenkijoje:
Suchopalė
Suchòpalė – agromiestelis pietvakarių Baltarusijoje, 27 km į šiaurės vakarus nuo Pružanų. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo dvaras ir kaimas, Pružanų apskrities Suchopalės valsčiaus centras.
Radiacinės saugos centras
– Lietuvos radiacinės saugos klausimų reguliatorius.
miniatiūra|left|Būstinė
Skirtas vykdyti žmonių ir aplinkos apšvitos bei veiklos su jonizuojančiosios spinduliuotės šaltiniais, išskyrus branduolinės energetikos srities veiklą, reguliuojamąją kontrolę.
Petras Vaitiekūnas (1891)
Petras Vaitiekūnas (1891 m. spalio 29 d. Kikonyse, Rusijos imperija – 1946 m. gegužės 22 d. Jonavoje, Lietuvos TSR) – kanonų teisės licenciatas, Jonavos klebonas (1927–1942), Jonavos miesto burmistras (1937–1940).
Biografija
Gimė 1891 m. spalio 29 d. Kikonyse. 1907–1910 m. privačiai mokėsi vaistininku Vilniuje, 1911–1914 m. – Kauno kunigų seminarijoje, 1917–1918 m. studijavo Petrogrado dvasinėje akademijoje. 1914 m. dirbo subdiakonu Panevėžyje, 1915 m. – diakonu Vašokėnų dvare netoli Troškūnų. Provincijoje toliau mokėsi privačiai ir laikė egzaminus. Lietuvą okupavus vokiečiams, pasitraukė į Rusijos gilumą, toliau privačiai tęsė mokslus ir Petrogrado seminarijoje laikė egzaminus.
Kunigu įšventintas 1916 m. Peterburge ir paskirtas į Veližo mokyklą kapelionu. Apie 1918 m. paskirtas Kvėdarnos vikaru. Čia jis tapo vienu iš aktyviausių naujo gyvenimo propaguotojų ir kūrėjų. 1920 m. buvo perkeltas į Kauną. 1920–1921 m. ėjo Švč. Trejybės parapijos vikaro pareigas, kartu dirbo ir kapelionu bei tikybos mokytoju Kauno mokyklose. 1921–1923 m. dėstė tikybą ir kapelionavo Kauno 8-ojoje lenkų mokykloje. 1923 m. paskirtas Žaliojo kalno bažnyčios rektoriumi, 1924–1926 m. – Žemaičių vyskupijos kurijos notaru.
1927 m. liepos 28 d. paskirtas į Jonavą dėstyti tikybą ir kapelionu Jonavos progimnazijoje. 1927–1942 m. Jonavos parapijos klebonas. Dėstė tikybą progimnazijoje, rūpinosi miestelio ir parapijos kultūrine veikla, bažnyčios remontu ir rekonstrukcija, pasižymėjo kaip sumanus ūkio reikalų žinovas. 1937–1940 m. išrinktas Jonavos burmistru. Bolševikams okupavus Lietuvą, išvyko į Panevėžį, kurį laiką gyveno Baisogaloje ir buvo altarista, 1943 m. paskirtas kapelionu į Krakių progimnaziją, 1944 m. – Bukonių parapijos administratoriumi.
„Kaip niekas kitas iki tol Jonavoje, išvystė įvairiapusę veiklą, kokios iki tol miestelis nežinojo, skiepijo lietuvybę nutautėjusiame krašte“. P. Vaitiekūno iniciatyva vietoje senos varpinės (nugriauta 1934–1935 m.) Jonavos bažnyčiai pristatyti du bokštai, bažnyčios viduje pastatytas naujas choras, ji gražiai išdekoruota, kartu sutvarkyti šventovės požemiuose esantys Kosakovskių giminės palaidojimai, įrengta kripta. 1936 m. birželio 21 d. Jonavoje suruošė Tautos šventę. Kunigas buvo šaulių globėjas. Nugriautos stačiatikių cerkvės vietoje burmistro kunigo P. Vaitiekūno iniciatyva pradėtas statyti didžiulis pradžios mokyklos rūmas, į kurį mokykla persikėlė 1940 metais. Klebonaudamas Jonavoje turėjo galimybę dalyvauti Eucharistiniame kongrese Kartage (1930 m.) ir Dubline (1932 m.), lankėsi Jeruzalėje (1933 m.), lankėsi Jungtinėse Amerikos Valstijose (1939 m.). Mirė 1946 m. gegužės 22 d. palaidotas tėviškėje, Papilių kaimo kapinėse.
Budapešto Ferenco Listo tarptautinis oro uostas
Budapešto Ferenco Listo tarptautinis oro uostas (, IATA – BUD, ICAO – LHBP) – didžiausias ir pagrindinis Vengrijos oro uostas, esantis 16 km į rytus nuo sostinės Budapešto. Šiame oro uoste savo bazes turi mažų sąnaudų oro linijų bendrovės Wizz Air ir Ryanair.
2011 m., minint 200-ąsias Ferenco Listo gimimo metines, oro uostas buvo pavadintas šio žmogaus vardu.
2015 m. birželį iš šio oro uosto atidaryti du transatlantinis skrydžiai į Torontą ir Monrealį.
2014 m. oro uostas aptarnavo 9 155 961 keleivį.
2011 m. Europos Grand Prix
2011 m. Europos Grand Prix buvo aštuntosios 2011 m. Formulės 1 sezono lenktynės, kurios vyko birželio 24-26 dienomis Valensijos trasoje.
Lenktynes laimėjo sezono lyderis ir 2010 m. čempionas vokietis S. Vettel.
Lara Gut-Behrami
Lara Gut-Behrami (g. 1991 m. balandžio 27 d.) – Šveicarijos kalnų slidininkė, olimpinė ir pasaulio čempionė.
Biografija
2007 m. tapo pasaulio jaunimo vicečempione. 2008 m. laimėjo pirmąsias pasaulio taurės varžybas. 2009 m. pasaulio čempionate pelnė pirmuosius du sidabro medalius.
Savo debiutinėse 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Sočyje šveicarė moterų Super G varžybose užėmė 4-ąją vietą, o greitojo nusileidimo rungtyje pelnė bronzos medalį. 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse užimta 4-oji vieta Super-G rungtyje, kitų rungčių nebaigė.
2019 m. pasaulio taurės etape Valėje pirmą kartą lipo ant apdovanojimų pakylos užėmusi trečią vietą. Tais pačiais metais iškovoti pirmieji pasaulio čempionato medaliai.
2021 m. pasaulio kalnų slidinėjimo čempionato moterų Super-G rungtyje pirmą kartą tapo pasaulio čempione. Sportininkė taip pat laimėjo didžiojo slalomo varžybas.
2022 m. olimpinėse žaidynėse Pekine L. Gut tapo čempione slalomo supermilžino (Super-G) rungtyje.
Antnemunio valsčius
Antnemunio valsčius  – buvęs administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje. Centras – Panemuninkai, vėliau – Taukotiškės, Dubėnai, Rumbonys.
Istorija
Valsčius buvo įkurtas XIX a. Nuo 1867 m. iki 1914 m. priklausė Lenkijos Kongreso karalystės, Suvalkų gubernijos, Kalvarijos apskričiai. 1885 m. valsčiuje gyveno 4572 žmonės. 1918 m. įvyko Rumbonių parapijos susirinkimas. Šiame susirinkime dalyvavo 30 žmonių iš 16 kaimų (Žaunieriškių, Bakšių, Jasunskų, Kriaunių, Dubių, Dubėnų, Margaravos, Jevaišonių, Praniūnų, Junonių, Mikutiškių, Panemuninkų, Medžiukų, Miklusėnų, Dubenkos, Navickų kaimų). Dauguma prisidėjusių buvo kunigai arba klebonai, kurie tikėjosi valdyti ir parapiją, ir valsčių. Šiam susirinkimui pirmininkavo Kazys Motūza. Susirinkime buvo nuspręsta, jog naujajam valsčiui Alytaus apskrities taryboje atstovaus: Vincas Gavelis, Antanas Mitrulevičius, Juozas Mankauskas ir Matas Boza. Valsčiaus centru pasirinkti Dubėnai. Alytaus apskrities suvažiavime buvo nutarta vadintis ne valsčiumi, o parapijų tarybomis. Tarybos pirmininku buvo Jonas Račkauskas. Naujajam valsčiui buvo sunkūs pirmieji metai, tarybos nariams trūko žinių, kaip valdyti jį. Policijos ir teismo valsčius neturėjo, o po Pirmojo pasaulinio karo užsilikę vokiečių kariai plėšikavo, žudė, degino namus. Buvo paskirti naktiniai sargai, tačiau jie nedaug padėjo, tik išvarydavo vietinius plėšikus iš valsčiaus, bet jie ir vėl rasdavo kelią atgal. 1918 m. pabaigoje buvo išrinkta švietimo, apsaugos ir maitinimo komisijos. 1919 m. pradžioje valsčius buvo iš pagrindų pertvarkytas, išrinktas viršaitis. 1933 m. valsčius buvo panaikintas ir prijungtas prie Alytaus valsčiaus.
Gyvenvietės
1933 m. valsčiuje buvę kaimai:
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 2 944 žmonės:
Nacionalinis visuomenės sveikatos centras
– lietuviška įstaiga, siekianti apsaugoti visuomenės sveikatą bei apginti vartotojų teises vertinant ir valdant su paslaugomis, gaminiais, aplinkos veiksniais ir užkrečiamosiomis ligomis susijusią riziką. Išduoda leidimus-higienos pasus ūkinei komercinei veiklai.
miniatiūra|left|Būstinė
Juozas Preikšas
Juozas Preikšas (1926 m. lapkričio 22 d. Griškabūdyje – 2018 m. vasario 11 d. Kaune, Lietuva) dvasininkas, Panevėžio vyskupijos vyskupas (1989-2002).
Biografija
Gimė 1926 m. lapkričio 22 d. Griškabūdyje, darbininkų šeimoje. Mokėsi Griškabūdyje, Šakių gimnazijoje. 1945 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją. 1949 m., mažinant seminaristų skaičių, sovietinės valdžios pašalintas iš ketvirtojo kurso. Kurį laiką dirbo vargonininku, vėliau grįžo į seminariją.
1951 m. rugsėjo 23 d. įšventintas kunigu. 1954 m. paskirtas Kauno šv. Arkangelo Mykolo parapijos klebonu. Tęsė studijas teologijos fakultete ir įgijo teologijos licenciato laipsnį. Trylika metų dėstė teologiją Kauno kunigų seminarijoje, dvidešimt metų klebonavo Kaune ir Vilkaviškyje.
1984 m. gruodžio 2 d. įšventintas vyskupu ir paskirtas Kauno arkivyskupijos ir Vilkaviškio vyskupijos apaštališkojo administratoriaus Liudo Povilonio pagalbininku. 1988 m., Šventajam Sostui priėmus arkivyskupo Povilonio atsistatydinimą, vyskupas Juozas Preikšas kurį laiką buvo Kauno arkivyskupijos ir Vilkaviškio vyskupijos apaštališkuoju administratoriumi. 1989 m. paskirtas Panevėžio vyskupijos apaštališkuoju administratoriumi. Nuo 1991 m. gruodžio mėnesio – Panevėžio vyskupijos ordinaras. 2002 m. sausio 5 d. popiežius Jonas Paulius II priėmė Panevėžio vyskupo Juozo Preikšo atsistatydinimą, sulaukus Kanonų teisės kodekse numatytos 75-erių metų amžiaus ribos.
Šv. Steponas
Šventasis Steponas (, Stéphanos, reiškiantis „vainiką, karūną“,, Stephanos HaQadosh, 5 m. – 34 m.), tradiciškai laikomas pirmuoju krikščionybės kankiniu, ir kuris, pagal Apaštalų darbus, buvo ankstyvosios Jeruzalės bažnyčios diakonas, savo mokymais supykdęs įvairių sinagogų narius. Teismo metu apkaltintas šventvagyste, jis pasakė kalbą, kurioje pasmerkė jį teisiančią žydų valdžią, o vėliau buvo užmėtytas akmenimis. Apaštalas Paulius, fariziejus ir Romos pilietis, taip pat dalyvavo Stepono kankinime. Vienintelis informacijos apie Šv. Steponą šaltinis yra Naujojo Testamento Apaštalų darbai. Šv. Steponas Apaštalų darbų 6 skyriuje minimas kaip vienas iš graikiškai kalbančių helenistinių žydų, išrinktų padėti graikiškai kalbančioms našlėms gauti sąžiningą valdžios aprūpinimą. Katalikų, anglikonų, rytų stačiatikių, stačiatikių, liuteronų ir Rytų bažnyčios Steponą laiko šventuoju. Meninėse reprezentacijose Šv. Steponas dažnai vaizduojamas su kankinystę simbolizuojančia karūna, trimis akmenimis, kankinio palmės lapeliu, smilkaline bei laikančiu nedidelį bažnyčios pastatą. Šv. Steponas dažnai vaizduojamas kaip jaunas, bebarzdis vyras su tonzūra, dėvintis diakono drabužius.
Biografija
thumb|left|150px|[[Tintoretas|Tintoreto Švento Stepono užmėtymas akmenimis]] Šv. Steponas Apaštalų darbuose pirmą kartą minimas kaip vienas iš septynių diakonų, kuriuos apaštalai paskyrė dalyti maistą ir labdarą vargingesniems bendruomenės nariams. Pagal to meto tikėjimą Šv. Steponas buvo vadinamas „archdiakonu“, nes buvo vyriausias iš septynių diakonų. Taip pat manoma, kad Šv. Steponas gimė žydu, nes tai, kad kitas diakonas Nikolajus Antiochietis buvo vienintelis iš septynių diakonų, atsivertusių į judaizmą, leidžia beveik neabejoti, kad kiti diakonai buvo žydai. Vis dėlto, apie jo ankstesnį gyvenimą nieko daugiau nežinoma. Apaštalų darbuose nurodoma, kad šių septynių diakonų paskyrimo priežastis buvo helenistinių (t. y., graikiškai kalbančių) žydų nepasitenkinimas tuo, kad kasdien skirstant maistą jų našlės gaudavo šiek tiek mažiau maisto už hebrajų našles. Kadangi vardas „Stephanos“ yra graikiškas, buvo manoma, kad jis buvo vienas iš helenistinių žydų. Skelbiama, kad Šv. Steponas buvo kupinas tikėjimo ir Šventosios Dvasios bei darė stebuklus tarp žmonių.
Taip pat manoma, kad helenistinių žydų sinagogose jis skleidė savo mokymus, nes Apaštalų darbuose minima, kad jis sukėlė „libertinų sinagogos, iš kirėniečių, aleksandriečių ir iš Kilikijos bei Azijos“ pasipriešinimą. Šių sinagogų nariai ėmė ginčyti Stepono mokymus, tačiau Steponas juos nugalėjo diskusijose. Įsiutę dėl šio pažeminimo, jie paskelbė girdėję Steponą piktžodžiaujant Mozei ir Dievui. Jie atvedė jį į Sanhedriną, aukščiausią teisinį žydų vyresniųjų teismą, apkaltindami pamokslavimu prieš šventąją vietą ir Įstatymą. Apaštalų darbuose minima, kad Steponas nesijaudino, o jo veidas atrodė kaip „angelo“.
Valstybinės šventės
Vakarų krikščionybėje Šv. Stepono diena yra švenčiama gruodžio 26 d. Šv. Stepono diena yra valstybinė šventė daugelyje šalių, turinčių istorines katalikų, anglikonų ir liuteronų tradicijas, įskaitant Austriją, Kroatiją, Čekiją, Vengriją, Airiją, Liuksemburgą, Slovakiją, Lenkiją, Italiją, Vokietiją, Norvegiją, Švediją, Daniją, Suomiją, Kataloniją ir Balearų salas. Lietuvoje ši diena švenčiama kaip antroji Kalėdų diena.
Rytų krikščionybė
thumb|upright|Bizantijos ikona, XI a Stačiatikių ir rytų stačiatikių bažnyčiose (pvz., Koptų, Sirijos, Malankaros) Šv. Stepono šventė yra švenčiama gruodžio 27 d. Kadangi gruodžio 27 d. yra trečioji Kalėdų diena, šiose bažnyčiose ji dar kitaip vadinama „trečiąja Jėzaus gimimo diena“.
Kai kurios stačiatikių bažnyčios, ypač esančios vakaruose, vadovaujasi šiek tiek pakoreguotu Julijaus kalendoriumi, kuriame datų pavadinimai sutampa su Grigaliaus kalendoriaus, kuris yra plačiai naudojamas Vakarų pasaulyje. Šiose bažnyčiose šventė paprastai švenčiama gruodžio 27 d. Tačiau kitos stačiatikių bažnyčios, įskaitant rytų stačiatikius, ir toliau naudoja originalų Julijaus kalendorių. Visą XXI amžių, gruodžio 27 d. pagal Grigaliaus kalendorių išpuls sausio 9 d. pagal Julijaus kalendorių.
Armėnų liturgija
Armėnų apaštališkojoje ir armėnų katalikų bažnyčiose Šv. Stepono diena švenčiama gruodžio 25 d., kuomet visose kitose bažnyčiose yra švenčiama Jėzaus gimimo (Kalėdų) šventė. Taip yra todėl, kad Armėnijos bažnyčios laikosi Konstantino dekreto, numatančio, kad Jėzaus gimimas yra švenčiamas sausio 6 d. Armėnijos bažnyčios vyskupijose, kuriose naudojamas Julijaus kalendorius, Šv. Stepono diena išpuola sausio 7 d.
Šv. Stepono eucharistijos metu tradiciškai visi prie altoriaus tarnaujantys diakonai užsideda liturginę karūną, kuri yra vienas iš drabužių, kuriuos visomis kitomis metų dienomis dėvi tik pamaldas laikantys kunigai. Karūna šiuo atveju yra kankinystės simbolis.
Kanados vyrų regbio-7 rinktinė
Kanados vyrų regbio-7 rinktinė – komanda atstovaujanti Kanadai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Kanados regbio sąjunga.
Stelmužės dvaras
thumb|200px|Rūkykla, vadinama Vergų bokštu
Stelmužės dvaras – dvaras, esantis Stelmužėje. Išlikęs parkas, kuriame auga Stelmužės ąžuolas, parke yra septyni dvaro komplekso statiniai.
Istorija
Dvaras iškilo XVI a. Stelmužės dvarą valdė ne lietuviai: iš pradžių vokiečių baronai Berkenai, Fiolkerzamai, nuo XX a. pradžios – vokiečiai baronai Hanai, vėliau – Repšiai.
Livonijos krašto magistras Volteris fon Pletenbergas (Wolter von Plettenberg, 1450-1535) Valmieros pilyje už „ilgametę ištikimą tarnybą ir tinkamą elgesį“, Daugpilio pilies kapitonui Heinrichui fon Berkenui 1533 m. suteikė leno teise valdyti Stelmužės (Steinensee) ir Raudinės (Rautensee) dvarus. Šis leno aktas – vienas seniausių dokumentų, kur minimi šių vietovių vardai. Leno akte smulkiai nupasakojamos dvarų ribos. Dvarai ilgą laiką buvo valdyti fon Berkenų šeimos, todėl Stelmužės, Raudinės dvarų, o vėliau Kamariškių palivarko istorijos yra tampriai susijusios.
Stelmužės dvaras apėmė 8000 ha plotą, valdė keletą aplinkinių dvarelių.
Dvaro statiniai:
Arklidė – vieno aukšto, stačiakampio plano, iš lauko akmenų ir raudonų plytų. Stogas buvo dvišlaitis, dengtas šiferiu. Dabar likusios tik sienos. Nenaudojama.
Bažnyčia halinė vienanavė, stačiakampio plano, su trisiene, už navą siauresne apside bei prienaviu, iš trijų pusių apsuptu portiko, su stačiakampio plano vienaaukšte zakristija, pristatyta prie šiaurinio fasado, bei rūsiu po nava. Nuo 1727 metų – Pabaltijo vokiečių bajorai Fiolkerzamai pritaikė ją melstis kalvinistams. Rekonstruojant įrengtas dabartinis altorius ir sakykla. 1808 m. bažnyčia atiteko katalikams. Nuo 1963 metų Zarasų krašto muziejaus filialas.
Kumetynas.
Rūkykla (dar vadinama Vergų bokštu). Restauruota 1986 metais.
Didysis kuoduotasis pingvinas
Didysis kuoduotasis pingvinas (Eudyptes robustus) – pingvinų (Sphenisciformes) būrio neskraidantis paukštis.
Stelmužės dvaras
Istorija
Svirnas. Vieno aukšto, stačiakampio plano, iš lauko akmenų ir raudonų plytų. Jame buvo pieninė.
Didysis kuoduotasis pingvinas
Paplitimas
Endeminiai, tik 341 ha ploto Snerso salų, priklausančių Naujajai Zelandijai, paukščiai. Populiacijoje yra 63 000 individų.
Stelmužės dvaras
Istorija
Tvartas statytas iš lauko akmenų. Vieno aukšto, stačiakampio plano. Buvo gyvenamas namas. Šiuo metu tvartas.
Didysis kuoduotasis pingvinas
Išvaizda
Kūnas aptakus ir kresnas, 56–73 cm ilgio. Sveria apie 3 kg. Plunksnos tankios, nelaidžios vandeniui. Nugara, galva ir gerklė juodos spalvos. Pilvas sniego baltumo. Virš akių ir antsnapio yra geltonų plunksnų kuokštai, kurie užkrenta iki pakaušio. Snapas kūgio formos, tvirtas, oranžinis. Aplink snapo pamatą yra rožinės spalvos plika oda. Jauniklių snapai ir kuodai yra mažesni. Akys mažos, rainelė raudona. Sparnai plokšti ir tvirti, plaukmenų formos. Kojos trumpos ir storos. Letenų pirštus jungia plaukiajamoji plėvė.
Stelmužės dvaras
Parkas
Tarp Stelmužės ežero kranto ir bažnyčios yra valstybės saugomas Stelmužės parkas, kuriame auga Stelmužės ąžuolas. Parko plotas ~10 ha. Auga liepos (kai kurių kamieno skersmuo daugiau nei 1 m), ąžuolai, guobos, beržai, eglės, uosiai, pušys. Prie ežero gausu gluosnių ir juodalksnių. Introdukuotos didžialapės liepos, sibiriniai maumedžiai, paprastieji kaštonai. Parkas sunyko per Pirmąjį pasaulinį karą, vėliau iš dalies atkurtas. Jame yra Pirmojo pasaulinio karo Vokietijos imperijos karių kapų liekanos (dabar jų plotas apie 200 kv. m.).
Didysis kuoduotasis pingvinas
Biologija
Gyvena miškais ir krūmais apaugusiose vietovėse. Kartais tupi ant medžių šakų, net 2 m aukštyje. Puikiai plaukia, gali panerti į 120 m gylį. Minta kriliumi, kalmarais ir smulkia žuvimi.
Stelmužės dvaras
Vergų bokštas
Stelmužės parke, prie Padvarinės (Stelmužės) ežero nuo XVIII a. stovi Vergų bokštas – nedidelis akmeninis pastatas, kurio paskirtis nėra aiški. Jis buvo naudojamas mėsai rūkyti. Populiari legenda, kad dvarą valdę vokiečiai Fiolkerzamai jame kalino baudžiauninkus. Tai keturkampis bokštas, pastatytas iš akmenų, plytų, kalkių ir molio skiedinio, storomis sienomis. Sienų storis – 0,75 m. Statinys yra restauruotas 1986 m. ir įtrauktas į Kultūros vertybių registrą.
Didysis kuoduotasis pingvinas
Biologija
Gyvena apie 20 metų, lytiškai subręsta 4 metų.
Peri 50–500 porų kolonijose. Pirmieji į perėjimo vietas sugrįžta patinai ir iš žemių, akmenų ir šakelių krauna lizdą ir iškloja žole. Rugsėjo–spalio mėnesiais patelė deda du kiaušinius. Pirmasis kiaušinis yra mažesnis, dažniausiai jis žūna. Peri abu tėvai, 31–37 dienas. Lizde jaunikliai būna 3 savaites. 75 dienų jaunikliai jau keliauja į jūrą.
Apsauga
Pasaulinės gamtos apsaugos organizacijos duomenimis didysis kuoduotasis pingvinas yra pažeidžiama rūšis.
Populiacijos mažėjimo priežastys:
Apsaugos priemonė – žūklės ribojimas 100 km atstumu nuo Snerso salų.
Alkasaras
Alkasaras – islamiškojo laikotarpio, VIII - XIV amžių, pilis, rūmai Ispanijoje ir Portugalijoje. Atsikovojus teritorijas, krikščionių valdovų maurų stiliumi statytos ar atstatytos pilys taip pat vadinamos alkasarais.
Terminija
Alkasaras kilo iš arabų ( al-qaṣr) "tvirtovė, pilis, rūmai", kuris, savo ruožtu, iš lotynų  "tvirtovė, karinė stovykla". Panašūs terminai egzistuoja galisų, portugalų, katalonų kalbose. Terminas tapo daugelio miestų pavadinimų, toponimų dalimi. Kartais vartojamas kaip pilies castillo sinonimas. Daugumas pilių Ispanijoje vadinama tiesiog castillo.
Ispanijoje yra ir maurų citadelių vadinamų Alkasaba.
Troye Sivan Live
„Troye Sivan Live“ – debiutinis atlikėjo ir dainų rašytojo Troye Sivan koncertinis turas, skirtas dainininko extended play „Wild“ ir debiutiniam studijiniam albumui „Blue Neighbourhood“. Turas prasidėjo 2015 m. spalio 13 d. Šiaurės Amerikoje, lapkritį persikėlė į Europą ir baigėsi 2016 m. sausio 13 d. Australijoje.
Įvykiai prieš turą
Po EP „Wild“ išleidimo atlikėjas Twitter tinkle paskelbė, kad 2015 m. spalį planuoja surengti kelis koncertus. Kitą dieną, interviu su SugarScape metu, atlikėjas paskelbė planuojantis aplankyti JK ir Australiją prieš metų pabaigą. Vėliau Sivan Instagram paskyroje buvo paskelbtos nuotraukos iš repeticijų. Apie turą oficialiai buvo paskelbta 2015 m. rugsėjo 25 d. atlikėjo Twitter paskyroje. Pranešimas buvo išplatintas kartu su dainos „Fools“ vaizdo įrašu. Šios naujienos padėjo atlikėjui patekti į pirmąją Billboard „Twitter Trending 140“ topo vietą.
Sivan debiutinis albumas „Blue Neighbourhood“ buvo išleistas pasibaigus turui, todėl dainas „Suburbia“, „Cool“ ir „Youth“ žiūrovai išgirdo dar prieš oficialų jų išleidimą. Atlikėjas koncerte 2015 m. lapkritį Paryžiuje paskelbė apie 2016 m. turą „Blue Neighbourhood“.
Suchopalės valsčius
Suchopalės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Suchopalė.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. 1928 m. balandžio 18 d. dalis valsčiaus prijungta prie Šarašovos valsčiaus. 1932 m. balandžio 1 d. prijungta dalis Kotros valsčiaus, o dalis Suchopalės valsčiaus perduota Šarašovos valsčiui.
Kotra
Kotra – kaimas pietvakarių Baltarusijoje, 20 km į šiaurės vakarus nuo Pružanų. Yra cerkvė ir koplyčia.
Istorija
XIX a. buvo kaimas, Pružanų apskrities Kotros valsčiaus centras.
Latvijos Respublikos Aukščiausiasis Teismas
thumb|Latvijos Respublikos Aukščiausiasis Teismas Latvijos Respublikos Aukščiausiasis Teismas  – Latvijos teisminė institucija; Aukščiausiasis Teismas (paskutinės instancijos teismas). Sudaro Senatas ir dveji teismo rūmai (Tiesu palātas) arba skyriai – Civilinių bylų (Civillietu) ir Baudžiamųjų bylų (Krimināllietu). Teisėjus skiria Latvijos Seimas. Teisėjų kadencija trunka iki 70 metų, esant išimtims – iki 75 m.). Pirmininkas Ivars Bičkovičs.
Adresas: Augstākā tiesa, Brīvības bulvāris 36, Rīga, LV – 1511.
Struktūra
Kiekvieną skyrių sudaro pirmininkas ir šiam skyriui priklausantys Aukščiausiojo Teismo teisėjai. Skyrius apeliacine instancija nagrinėja bylas, kurias pirmąja instancija išnagrinėjo apygardos teismas.
Skyriuje bylas nagrinėja 3 teisėjų kolegija.
Visi Aukščiausiojo Teismo teisėjai sudaro plenarinę sesiją (visuotinis teisėjų susirinkimas).
Aukščiausiojo Teismo Senatas kasacine tvarka nagrinėja visas apylinkių (miestų) teismuose ir apygardų teismuose išnagrinėtas bylas.
Senatas pirmąja instancija nagrinėja bylas, susijusias su sprendimais, kuriuos pagal Valstybės kontrolės įstatymo 55 straipsnį priėmė Valstybės kontrolė (latviešu valoda).
Senatą sudaro Aukščiausiojo Teismo pirmininkas ir senatoriai (Senato teisėjai).
Senatą sudaro keturi departamentai: Civilinių bylų, Baudžiamųjų bylų, Administracinių bylų ir Drausmės bylų. Aukščiausiojo Teismo Senate bylas nagrinėja trijų senatorių kolegija. Konkrečiais įstatyme nustatytais atvejais bylas nagrinėja daugiau senatorių. Plenarinė sesija ir jos kompetencija
Plenarinė sesija įsteigia skyrių departamentus ir Senatą ir priima pareiškimus, kuriuose išdėstomos Aukščiausiojo Teismo pirmininko veiklos sustabdymo arba generalinio prokuroro atleidimo iš pareigų priežastys.
Padelio tenisas
Aikštę iš šonų juosia tinklas, o galuose įrengtos betono arba grūdinto stiklo sienos. Žaidėjai gali toliau mušti nuo sienų atšokusius kamuoliukus, kad pergudrautų savo oponentus. Taškų skaičiavimo sistema perimta iš teniso.
Padelio tenisas kilo iš Meksikos. Pirmosios rungtynės sužaistos 1969 m.
Lietuvoje
2014 m. sausį įsteigta Lietuvos padelio teniso federacija. Jos steigėjas – Šarūnas Marčiulionis, pirmasis federacijos prezidentas – Andrejus Zadneprovskis.
Västerås SK
Vesteroso SK – Švedijos futbolo klubas iš Vesteroso. Klubas turi vyrų futbolo komandą ir merginų ekipą.
Istorija
Klubas įkurtas 1904 m. Pirmą kartą į aukščiausią lygą pateko 1955 m., bet ilgam joje įsitvirtinti nepavyko.
Nuo 2019 m. rungtyniavo Superettan.
Jurijus Ozerovas
Jurijus Ozerovas (, 1928 m. liepos 9 d. Maskvoje – 2004 m. vasario 25 d.) – žymus Rusijos krepšininkas ir treneris.
Per savo karjerą rinktinėje J. Ozerovas spėjo du kartus džiaugtis Europos čempionato aukso medaliu (1953 ir 1957 m.) ir vieną kartą – bronziniu apdovanojimu (1955 m.) Iš dviejų olimpinių žaidynių – 1952 m. Helsinkyje ir 1956 m. Melburne – krepšininkas parsivežė sidabro medalius.
Baigęs sportininko karjerą, J. Ozerovas 1963–1969 m. ir 1977–1980 m. dirbo TSRS rinktinės vyriausiojo trenerio Aleksandro Gomelskio asistentu. Jo treniruojama rinktinė penkis kartus tapo Europos čempione (1963, 1965, 1967, 1969 ir 1979 m.), pasaulio čempionatuose iškovojo vieną aukso (1967 m.), vieną sidabro (1978 m.) ir du bronzos medalius (1963 ir 1970 m.) Olimpinėse žaidynėse jo treniruojama komanda laimėjo vieną sidabrinį (1964 m.) ir du bronzinius apdovanojimus (1968 ir 1980 m.)
Fernand Léger
Fernanas Ležė (, 1881 m. vasario 4 d., Aržantanas – 1955 m. rugpjūčio 17 d., Žif-siur-Ivetė) – XX a. Prancūzijos tapytojas, dekoratorius, dizaineris, kino kūrėjas.
Biografija
Josefas Fernanas Anri Ležė gimė 1881 m. vasario 4 d. Aržantane, Prancūzijoje. 1897 − 1899 m. mokėsi pas architektą Kane. 1900 m. F. Ležė apsigyveno Paryžiuje ir dirbo pagalbiniu piešėju architektūriniams projektams. 1903 m. pradėjo lankyti užsiėmimus Paryžiaus aukštojoje dailės mokykloje. Taip pat mokėsi Žiuljano akademijoje. Pirmieji F. Ležė kūriniai, datuojami nuo 1905 m., buvo paveikti impresionizmo. F. Ležė didelę įtaką paliko 1907 m. P. Sezano retrospektyvinė paroda ir susipažinimas su ankstyvaisiais kubistiniais P. Pikaso ir Ž. Brako darbais. Tarp 1911 ir 1914 m. F. Ležė kūriniai tapo vis labiau abstraktesniais, jo paletė susitraukė iki pagrindinių spalvų ir jis dažnai naudojo tik juodą ir baltą. 1912 m. įvyko pirmoji F. Ležė personalinė paroda Kanveilerio galerijoje Paryžiuje.
1914−1917 m. F. Ležė tarnavo kariuomenėje Pirmojo pasaulinio karo metu karo inžinieriu (saperiu). Buvo apnuodytas Verdeno mūšio metu. 1917 m. jis nutapė „Kortų vakarėlį“, paremtą savo draugų kareivių eskizais, kuris buvo pirmuoju F. Ležė kūriniu, susijusiu su to meto gyvenimiškąja realybe. Nuo 1917 m. jo kūryboje prasidėjo „mechaninis“ periodas, kai paveiksluose objektai, įskaitant žmones, vaizduojami įvairių mechaniškų profilių formų. F. Ležė yra sukūręs tokių natiurmortų, statybų vaizdų. 1921 m. paveikslas „Trys moterys“ yra laikomas būdingu tokios tapybos pavyzdžiu.
Antrojo pasaulinio karo 1940−1945 metais F. Ležė gyveno JAV. Po to grįžo į Prancūziją, įstojo į komunistų partiją. Paskutinį gyvenimo dešimtmetį F. Ležė užsiėmė plačia menine veikla: iliustravo knygas, tapė monumentalias kompozicijas, kūrė vitražus, mozaikas, keraminę skulptūrą, scenos dekoracijas ir kostiumus. Jo projektais buvo: Notre-Dame de Toute-Grâce mozaikinis fasadas Aukštutinėje Savojoje (1949), mozaika Amerikiečių karių memoriale Bastonėje (1950) ir sienų tapyba Jungtinių Tautų pastate Niujorke (1952). 1955 m. jis laimėjo Didįjį prizą San Paulo bienalėje. Fernanas Ležė mirė 1955 m. rugpjūčio 17 d. Žif-siur-Ivetė vietovėje piečiau Paryžiaus. Jo kūrybai būdingos industrializuotos vaizduojamų objektų formos ir kubizmo įtaka. 1960 m. Bioto mieste, Prancūzijos pietuose, atidarytas F. Ležė vardo muziejus.
Latvijos Respublikos Konstitucinis Teismas
Latvijos Respublikos Konstitucinis Teismas – Latvijos konstitucinės justicijos institucija; Konstitucinis Teismas. Taiko Latvijos Konstituciją. Veikia nuo 1997 m. Sudaro 7 teisėjai. Skiria Latvijos Seimas (3 kandidatūras teikia Seimas, po 2 - Latvijos Vyriausybė ir Latvijos Aukščiausiasis Teismas. Fiziniai asmenys į LR KT gali kreiptis nuo 2001 m. (žr. konstitucinis skundas).
Adresas: Jura Alunāna iela 1, Rīga, LV-1010, Latvija.
Motalis
Mòtalis – agromiestelis pietvakarių Baltarusijoje, 21 km į šiaurę nuo Ivanavos. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo miestelis, Kobryno apskrities Motalio valsčiaus centras.
Radužnas
Radužnas  – miestas Rusijoje, Tiumenės srityje, Chantų Mansijos nacionalinėje apygardoje, šalia Agano upės, 475 km į šiaurės rytus nuo Chanty Mansijsko. Gyvena 48110 žmonių (2010 m.). Įkurtas vystant dujų ir naftos versloves. Radužnas pradėtas statyti 1973 m., o kapitalinė statyba prasidėjo 1980 m. Miesto statusas suteiktas 1985 m.
Asmens dokumentų išrašymo centras
miniatiūra|Buveinė
– lietuviškų asmens dokumentų gamybos įstaiga. Dokumentus gamina pagal Migracijos departamento, diplomatinių atstovybių ar kitų įstaigų užsakymą.
Istorija
Atkūrus Nepriklausomybę buvo išduodami laikinieji Lietuvos Respublikos piliečio pažymėjimai, pažymėjimai apie apsisprendimą tapti Lietuvos piliečiu, galioję kartu su sovietiniais pasais. Nuo 1992 m. sausio 20 d., ranka išrašomi pirmieji pasai.
1992 m. balandžio 2 d. išrašytas pirmasis pasas (Gediminui Vincui Adomaičiui, gim. 1932-05-01), visiškai atitinkantis tuometinius kelionės dokumentams keliamus reikalavimus bei standartus.
Iki 2023 m. birželio 1 d. centras išrašė >12,33 mln. naujos kartos Lietuvos asmens dokumentų.
Dokumentai
Centre gaminami tokie dokumentai:
Elias Lönnrot
Elijas Lionrotas (, 1802 m. balandžio 9 d. Samatyje, Švedijos karalystėje – 1884 m. kovo 19 d. Samatyje, Didžiojoje Suomijos kunigaikštystėje, Rusijos imperijoje) – suomių gydytojas, filologas ir folkloro rinkėjas. Labiausiai žinomas kaip suomių–karelų tautinio epo „Kalevala“ sudarytojas.
Biografija
Gimė labai skurdžioje šeimoje. 1822 m. Abo (dabartinio Turku) karališkojoje akademijoje pradėjo studijuoti mediciną. Lygia greta su medicina domėjosi folkloru ir 1824 m. išvyko į pirmąją ekspediciją, kurioje užrašinėjo žodinę liaudies kūrybą. 1827 m. apgynė disertaciją „Viainiamioinenas, senovės suomių dievas“. 1827 m. akademija sudegė, taigi buvo perkelta į Helsinkį. E. Lionrotas akademiją baigė 1832 m. ir įgijo medicinos daktaro laipsnį.
E. Lionrotas gavo gydytojo darbo vietą Kajanyje Suomijos rytuose, kur tuo metu siautė badas ir epidemijos. Ten jis išgyveno 21 m.
Jis tęsė ir folkloro rinkimo darbą, vyko į ekspedicijas. Kadangi vakarų Suomijoje senovinių dainų buvo išlikę mažai, jis keliavo po Kareliją, Laplandiją ir Kolos pusiasalį.
Grįsdamasis surinkta medžiaga E. Lionrotas sudarė epą „Kalevalą“ (vadinamąją „senąją Kalevalą“), ji buvo išleista 1835 m.
1840 m. išleido liaudies dainų rinkinį „Kanteletara“. 1842 m. išleido patarlių rinkinį Sananlaskuja, o 1844 m. – mįslių rinkinį.
1849 m. išleista papildyta „Kalevalos“ versija.
1853 E. Lionrotas buvo pakviestas į Helsinkio universitetą eiti suomių kalbos ir literatūros profesoriaus pareigas. Jis darbavosi ir botanikos srityje, ir 1860 m. išleido veikalą „Suomijos flora“.
1962 m. jis paliko profesoriaus darbą ir grįžo į gimtąjį Samatį.
Nuo 1866 iki 1880 m. E. Lionrotas prisidėjo prie švedų–suomių žodyno sudarymo. Daugybę suomių kalbos mokslinių terminų (ypač filologijos ir botanikos) sugalvojo būtent E. Lionrotas.
Aukštutinis Tagilas
Aukštutinis Tagilas  – miestas Rusijoje, Sverdlovsko srityje, 82 km į šiaurę nuo Jekaterinburgo, prie Tagilo upės. Plentas į Nevjanską. Geležinkelio stotis. Veikia šiluminė elektrinė. Yra karšto muziejus, stačiatikių ir sentikių cerkvės, biblioteka.
Istorija
Pradėjo kurtis XVIII a. kaip ketaus ir geležies liejimo pramonės taškas. Pradėjo augti 1956 m. pastačius elektrinę. Miesto statusas suteiktas 1966 m.
Socialinių paslaugų priežiūros departamentas
– biudžetinė įstaiga, vykdanti bendrą socialinės apsaugos politiką.
Mario Cecchi Gori
Mario Čeki Gori (1920 m. kovo 21 d. – 1993 m. lapkričio 5 d.) – italų kino prodiuseris.
Kinas
Savo veiklą pradėjo kaip prodiuserio asistentas 1954 m. kuriant filmą „Atostogos su gangsteriu“, o pirmąjį filmą, „La mina“, savarankiškai prodiusavo 1958 m. Viso per savo karjerą jis prisidėjo daugiau kaip prie 160 filmų, daugiausia sukurtų Italijoje, ir dirbo su žymiausiais šalies režisieriais (Damiano Damiani, Ettore Scola, Dino Risi). 8-ame praėjusio amžiaus dešimtmetyje prodiusavo eilę filmų su Adriano Celentano bei Sergio Corbucci kurtas komedijas.
Nuo 1980 m. dirbo kartu su savo sūnumi, taip pat prodiuseriu Vittorio Cecchi Gori.
Filmas „Il postino“, oficialiai išleistas jau po jo mirties, tapo pirmuoju italų filmu, nominuotu Oskarui geriausio filmo kategorijoje (tais metais laimėjo Mel Gibson režisuota „Narsioji širdis“).
Futbolas
1990 m. Mario šeima įsigijo futbolo klubą „ACF Fiorentina“ ir jis tapo jo prezidentu bei užėmė šį postą iki savo mirties 1993 m. Vėliau šias pareigas perėmė sūnus Vittorio, o klubas 2001 m. vos išvengė bankroto ir atsidūrė ketvirtoje pagal stiprumą šalies lygoje. Jį pavyko išgelbėti tik naujiesiems savininkams.
Saraikių kalba
Saraikių kalba arba seraikių kalba ( = Sarā'īkī) – indoeuropiečių kalbų šeimos, indoarijų šakos kalba, vartojama saraikių, gyvenančių daugiausia Pakistano Pandžabo provincijos pietvakariuose, taip pat aplinkinėse Sindho, Chaiber Pachtunchvos ir Beludžistano teritorijose bei Indijoje. Kalbančiųjų – 26 milijonai (2017 m.). Kartais su pandžabų kalba, hindko ir kitomis kalbomis priskiriama lahndų makrokalbai, dažnai laikoma pandžabų kalbos tarme. Naudoja adaptuotą arabišką raštą.
Saraikių kalba savo leksika ir morfologija labai artima literatūrinei pandžabų kalbai, bet nuo jos ryškiai skiriasi fonologiškai. Standartizuota bendrinė saraikių kalba vietinių tarmių pagrindu susiformavo XX a. antroje pusėje.
Išskiriamos šios saraikių tarmės:
Saraikių kalba transliuojamos radijo ir televizijos laidos, išleisti žodynai, gramatikos.
Antigvos ir Barbudos ir Lietuvos santykiai
Antigvos ir Barbudos ir Lietuvos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Antigvos ir Barbudos ir Lietuvos.
Diplomatiniai santykiai užmegzti 2004 m. rugsėjo 23 d.
Abi šalys yra Jungtinių Tautų narės.
Antigva ir Barbuda yra akreditavusi vyriausiąją komisiją Lietuvai.
Santykių istorija
Yra įvykę trys dvišaliai susitikimai tarp Lietuvos ir Antigvos ir Barbudos ministrų.
Diplomatiniai santykiai tarp valstybių užmegzti 2004 m. rugsėjo 23 d. Niujorke (JAV) pasirašius atitinkamą komunikatą tarp Lietuvos užsienio reikalų ministro Antano Valionio ir Antigvos ir Barbudos užsienio reikalų, turizmo, tarptautinių kelionių ir prekybos ministro Haroldo Lovelo. Antigva ir Barbuda tapo 136 šalimi, su kuria Lietuva užmezgė diplomatinius santykius. Kitas aukšto lygio susitikimas tarp Lietuvos užsienio reikalų ministro A. Valionio bei Antigvos ir Barbudos ministro pirmininko Vinstono Boldvino Spenserio vyko taip pat Niujorke, 2005 m. rugsėjo 16 d., iškart po to, kai Lietuva ratifikavo Tarptautinę konvenciją dėl kovos su branduolinio terorizmo aktais.
Lietuvos užsienio reikalų ministras Linas Linkevičius Santjage (Čilė) 2013 m. sausio 25–27 dienomis vykusiame Europos Sąjungos, Lotynų Amerikos ir Karibų jūros regiono šalių bendrijos vadovų susitikime kartu su Čilės užsienio reikalų ministru Alfredu Morenu Čarme bei Airijos vicepremjeru ir užsienio reikalų ministru Ymonu Gilmoru pirmininkavo vienam iš forumo renginių „Pilietinės visuomenės susitikimų išvadų pristatymas užsienio reikalų ministrams“, kur susitiko su Antigvos ir Barbudos užsienio reikalų ministru. Susitikimo metu aptartos bendradarbiavimo galimybės verslo, švietimo ir mokslo, kultūros bei kitose srityse.
Ekonominiai santykiai
2018 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Antigvos ir Barbudos siekė 29,8 tūkst. eurų.
Lietuvos pasiuntiniai Antigvai ir Barbudai
Lietuva nėra akreditavusi ambasadoriaus Antigvai ir Barbudai.
Konstal 112N
Konstal 112N – sudvejintų žemagrindžių tramvajų modelis, 1995 m. gamintas Lenkijos bendrovės „Konstal“.
Tramvajus yra 19650 mm ilgio, 2400 mm pločio, 3360 mm aukščio ir 26000 kg svorio. Turi keturias duris, sudarytas iš dviejų dalių. Konstal 112N turi 249 kW elektrinį variklį, galintį išvystyti 70 km/h greitį. Tramvajus turi 28 sėdimas vietas, gali sutalpinti 204 keleivių. Naudotas Varšuvoje.
Vydenių tvenkinys
Vydenių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Varėnos rajone, 11 km į pietryčius nuo Varėnos, pietrytiniame Vydenių kaimo pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Uosupio upę (Ūlos intakas) jos aukštupyje 21,4 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,34 km, plotis – iki 0,18 km. Altitudė 168,8 m. Krantai žemi, sausi. Aplinkui plyti dirbami laukai.
Pilbara
Pilbara – didelis, sausas ir retai gyvenamas kraštas Australijos šiaurės vakaruose, vienas iš devynių Vakarų Australijos statistinių ekonominių regionų. Plotas 507 896 km², apima apie penktadalį valstijos. Į regiono sudėtį įeina keturios savivaldybės (Karatos didysis miestas, Port Hedlando miestas, Ašbertono grafystė ir Rytų Pilbaros grafystė), kuriose gyvena 55 034 gyventojai (2021 m. gyventojų surašymo duomenys).
Regionas turtingas naudingųjų iškasenų: geležies ir kitų rūdų, naftos, gamtinių dujų. Geležies rūdos atsargos – vienos didžiausių pasaulyje, o metinės kasybos apimtys sudaro daugiau kaip trečdalį pasaulinės produkcijos (39 % 2018 m.). Rūdos eksportui iš kasyklų nutiesti didelę apkrovą atlaikantys geležinkeliai, pastatyti stambūs uostai.
Pilbaroje yra vienos seniausių Žemės paviršiaus uolienų, susiformavusių prieš 3,5 mlrd. metų. Daugiau kaip 40 tūkst. metų regione gyvena Australijos aborigenai. Europiečiai ir jų palikuonys Pilbara susidomėjo XIX a. antroje pusėje, kai pradėti steigti avių ūkiai, ieškota aukso, žvejoti perlai. Gyventojų žymiai padaugėjo tik XX a. septintajame dešimtmetyje, pradėjus kasti geležies rūdą.
Siauresne prasme Pilbara vadinamas vienas iš Australijos bioregionų, užimantis 178 500 km² plotą vakarinėje ekonominio Pilbaros regiono dalyje. Ekonominis Pilbaros regionas apima ir didesnę dalį Didžiosios Smėlio dykumos bioregiono bei mažesnę dalį Mažosios Smėlio dykumos, Gibsono dykumos, Karnarvono, Gaskoino, ir Dampyro Žemės bioregionų.