cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rėkyvos elektrinė
Termofikacijos pradžia
Prasidėjo ir Šiaulių energetinio ūkio pertvarkymas, daugiau dėmesio skiriant centralizuotam šilumos tiekimui. Tačiau šilumos tinklų plėtra Šiauliuose vyko lėtai. 1958–1960 m. šilumos trasa vis augančioje Rėkyvos energetikų gyvenvietėje prailgėjo tik iki 1150 m, jos galingumas padidėjo iki 2330 kW, bet 1960 m. šilumos energijos gamyba siekė tik 1 GWh. 1961 m. prie centrinio šildymo buvo prijungtas 4 butų namas ir per metus jau buvo gaminama 1,34 GWh šilumos energijos. 1963 m. buvo 24 vartotojai, per metus sunaudoję 51,3 GWh šilumos energijos. Dar po metų vartotojų padaugėjo iki 106, šilumos trasų ilgis išaugo iki 6,32 km, o centriniam šildymui buvo pagaminta 136,7 GWh energijos.
Dar ilgą laiką pagrindine įmonės produkcija liko elektros energija – 1955 m. abiejose elektrinėse jos buvo pagaminta 57 GWh. Tačiau dar greičiau augo Šiaulių miesto elektros energijos poreikiai 1955 m jie siekė 17 GWh, 1960 m. – 43,6 GWh, o 1965 m. net 96,4 GWh. 1956 m lapkričio mėn. nutiesus 110 kV įtampos elektros energijos perdavimo liniją Petrašiūnai – Panevėžys – Rėkyva, o Kauno ir Rėkyvos elektrines sujungus lygiagrečiam darbui, prasidėta kurti Lietuvos energetikos sistema. Tais pačiais metais buvo pastatyta ir dar viena 35 kV EPL į Šiaulius, sumontuoti atviro tipo skirstomieji tinklai, pastotės galingumas pasiekė 6400 kVA, bet šios galios miestui pakako tik iki 1959 m.
1957 m. visas energetinis ūkis buvo perduotas Liaudies ūkio tarybos energetinio ūkio valdybos žinion. Šiaulių įmonės vairą perėmė Marijonas Petronis, vėliau, nuo 1963 m. vienas iš Panevėžio šilumos tinklų steigėjų ir iki 1983 m. šios įmonės vyr. inžinierius. Jam teko dalyvauti tolesniame viso Šiaulių energetinio ūkio pertvarkyme. Per porą metų prie vieningos energetinės sistemos buvo prijungti visi apskrities rajonai, likviduotos senos ir nugyventos hidroelektrinės, dyzelinės elektros stotys, performuota Šiaulių elektros tinklų ir elektrinių rajono struktūra. Elektros gamyba buvo galutinai atskirta nuo paskirstymo ir tiekimo.
Durpių paruošimas kurui buvo labai brangus, jis reikalavo kone katorginio darbo. Tik gabalinių durpių formavimas buvo mechanizuotas. Gabalinės durpės iš durpynų buvo atvežamos siaurojo geležinkelio vagonais, bet juos iškrauti tekdavo paprasčiausiais kastuvais, į bunkerius jas pakraudavo keltuvu. Kai pasitaikydavo blogesnis kuras, visi remontininkai ir netgi įmonės valdyba būdavo mobilizuojami kelmų pakrovimui į kūryklas. Kartais tik tokių priemonių dėka pavykdavo palaikyti normalius katilų darbo parametrus. 1963 m. Rėkyvos elektrinėje rekonstruotas durpių deginimas, pradėti naudoti durpių trupiniai, kurie buvo dvigubai pigesni už gabalines durpes, be to leido mechanizuoti daugelį sunkių darbų. Įmonės etatų sąraše išnyko kūriko specialybė – katilus iš valdymo pulto pradėjo aptarnauti katilų mašinistai, žarsteklį pakeitė valdymo raktas.
Netrukus prasidėjo Kauno hidroelektrinės (90 MW, paleista 1959 m. lapkričio 5 d.), stambių šiluminių elektrinių (Lietuvos VRE pirmasis 150 MW blokas paleistas 1962 m. gruodžio 30 d., iš viso 1,8 GW galios) statyba. Jos turėjo gaminti žymiai pigesnę elektros energiją. Rėkyvos elektrinės reikšmė ėmė mažėti, o šilumos energijos gamybą ribojo didelis nuotolis nuo Šiaulių miesto. 1964 m. Rėkyvos elektrinėje pastatytas mazuto ūkis, katilai pritaikyti deginti ne tik durpes, bet ir tuo metu labai pigų mazutą. Tai leido sumažinti energijos savikainą – palyginus su prieškario metais ji buvo net 4 kartus mažesnė.
thumb|right|Rėkyvos elektrinės pastatas 2005 m., prieš nugriaunant durpių tiekimo estakadą
Nuo elektros – prie šilumos gamybos
Spartus šalies energetinės sistemos vystymasis nulėmė tolesnę įmonės veiklą. Be to, didelę reikšmę turėjo ir naujų energijai imlių pramonės šakų atsiradimas Šiauliuose. 1948 m. atidaryta dviračių gamykla „Vairas“, 1958 Staklių gamykla, 1961 m. pradėjo veikti Televizorių gamykla, 1963 m. Padangų remonto gamykla Rėkyvoje, greta pradėta statyti durpių briketų gamykla ir malūnas, kurioms reikėjo daug šiluminės energijos. Šioms įmonėms reikėjo daug darbo rankų, todėl buvo pradėta ištisų gyvenamųjų namų mikrorajonų statyba. Jeigu 1959 m Šiauliuose gyveno 59 722 gyventojai, tai po ketverių metų – jau 70 100.
1963 m. Ministrų tarybos nutarimu Rėkyvos VRE pavedama tvarkyti centralizuotą Šiaulių zonos šilumos tiekimo ūkį. Įmonei perduota „Elnio“ odų ir avalynės kombinato katilinė, kurią tuo metu sudarė trys cechai. Senajame stovėjo du mazutu kūrenami garo katilai DKV-6,5/13 ir „Babcock-Wilkox“ 4/8 garo katilas. Naujajame ceche buvo sumontuoti du garo katilai DKVR 10/13 ir dar vienas toks pat buvo statomas. Trečiame stovėjo „Fitzner-Hamper“ 2 t garo našumo katilas, kūrenamas akmens anglimi. Iš pradžių Rėkyvos VRE perėmė tik pirmąjį cechą. Netrukus jame buvo pastatytas 17 MW vandens šildymo katilas. Nutiesta 425 mm diametro šiluminė trasa į miesto centrą. Pirmieji centralizuotai šilumą gavo Draugystės prospekto namai, apie 150 butų, bet jau 1965 m. naujame įmonės padalinyje buvo pagaminta 184 GWh šilumos energijos. 1966 m. pradžioje mieste jau buvo 10 km šilumos ir 1,27 km garo tiekimo trasų, prie jų prijungti 164 vartotojai.
Šiaulius pasiekus dujų trasai, pradėti ir katilinių gazifikacijos darbai. Jau 1964 m. „Elnio“ katilinėje buvo uždegtas dujų fakelas. Tai leido gerokai padidinti katilų našumą, pagerėjo gyventojų aprūpinimas šiluma. Pagal Maskvos projektavimo instituto „Giprosachar“ parengtą projektą prasidėjo „Elnio“ katilinės rekonstrukcija. Katilinėje buvo sumontuotas vienas pirmųjų Lietuvoje vandens šildymo katilas TVGM-30.
1964 m. balandžio 1 d. Rėkyvos VRE direktoriumi paskiriamas Enrikas Sapožnikovas, vėliau Šiaulių elektros tinklų direktorius, kuriam teko pradėti naują įmonės plėtros etapą. Pagal miesto generalinį planą Šiaulių gyvenamieji mikrorajonai ir pramoninė gamyba pradėti plėsti į pietinę miesto dalį. Tuo pat metu buvo projektuojama ir statoma nauja Pietinė katilinė. Pirmasis 25 t/h našumo garo katilas joje pradėjo veikti 1966 m. lapkričio mėn. 1967 pastatytas dar vienas toks katilas, o 1968 ir 1969 m. pradėti eksploatuoti du vandens šildymo katilai PTVM-50. Katilinės galingumas pasiekė 350 MW. 1969 m. iš Pietinės katilinės nutiesta nauja 1,7 km ilgio šilumos trasa į miesto centrą, abi katilinės sužieduojamos ir netrukus pagrindine įmonės veikla tampa šilumos gamyba. Nuo 1966 m. didžioji dalis mieste sunaudojamos elektros energijos jau buvo gaunama iš valstybinės sistemos. Netgi su perdavimo išlaidomis ji darėsi pigesnė, negu gaminama Rėkyvoje.
Nuo 1968 m. kovo 1 d. iki 1990 m. kovo 1 d. Rėkyvos VRE vadovavo Bronius Makštutis, įmonėje pradėjęs dirbti 1953 m. elektros cecho meistru, nuo 1963 m. vyr. inžinieriumi. 1969 m. įmonei perduotas šiluminės energijos realizavimas bei energetikos inspekcija. Lietuvos energetikos sistemoje įsteigus Gamybinę termofikacijos valdybą, jos tiesioginėn priklausomybėn perėjo ir Rėkyvos VRE. 1969 m. LTSR Ministrų tarybos potvarkiu Rėkyvos VRE perduota 1963 m. pastatyta, bet labai blogos būklės Radviliškio žemės ūkio mašinų gamyklos (vėliau stiklo fabriko) katilinė. 1973 m. šilumos tinklų ilgis mieste buvo 7 km, o po 5 metų pasiekė 10 km. 1976 m. baigta katilinės modernizacija leido visiškai patenkinti Radviliškio įmonių garo poreikį, užtikrinti nepertraukiamą gyvenamųjų namų šildymą. 1982 m. jau 63 % miesto butų buvo apšildoma centralizuotai.
1974 m. gruodžio 22 d. šiauliečiams buvo perduota Mažeikių naftos perdirbimo gamyklos katilinė. 1977 m. gruodžio 9 d. Vyriausiosios gamybinės energetikos ir elektrifikavimo valdybos viršininko įsakymu Rėkyvos valstybinė rajoninė elektrinė reorganizuota į Šiaulių šilumos tinklų įmonę. 1970 m. buvo pradėtos rekonstruoti turbinos Rėkyvos elektrinėje, o 1988 m. sausio 29 d. ji buvo dujofikuota, tačiau tapo tik centrinio šildymo katiline. Tuo užsibaigė durpių panaudojimo šilumos ir elektros energijos gamybai epopėja Šiauliuose. Tik 2004 m. įmonėje, kuri šiuo metu vadinasi AB „Šiaulių energija“, vėl buvo atnaujinta elektros energijos gamyba.
Naujasis amžius
Naujasis amžius – decentralizuotas Vakarų kultūros socialinis ir dvasinis judėjimas, siekiantis Universaliosios Tiesos ir aukščiausio individualiojo žmogiškojo potencialo. Pavadinimas „Naujasis amžius“ siejamas su ateisiančiu astrologiniu Vandenio amžiumi. Judėjimo idėjos gerokai pakeitė visuomenę, o pats judėjimas okultizmui suteikė teigiamą atspalvį.
Modernusis Naujojo amžiaus judėjimas prasidėjo XX a. 7-ajame dešimtmetyje kartu su kontrkultūros judėjimu JAV ir netrukus išplitusiomis jo idėjomis Vakarų Europoje. Tačiau jo užuomazgų galima rasti XIX a. pab., kai Helena Blavatskaja, teosofijos judėjimo pradininkė paskelbė Naujajį amžių, vildamasi, kad žmonija perimusi iš vedų kilusias idėjas pereis į naująjį žmonijos raidos tarpsnį. Tai anot jos, turėjo paskatinti vieno iš mesijų pasirodymas. Annie Besant, jos sekėja teigusi, jog tai būsęs Maitrėja.
Naujasis amžius jungia kosmologijos, astrologijos, ezoterikos, apymirtinių ir kt. mistinių patirčių, enteogenų vartojimo, alternatyviosios medicinos ir kt. elementus. Asmuo pats savarankiškai renkasi savo dvasinių ieškojimų kelią, nevengdamas sujungti keleto religijų ar dvasinių mokymų dogmas, šitaip tarsi individualizuodamas savo tikėjimą. Naujasis amžius nėra nauja religija, tačiau tai įvairialypė įvairių ieškotojų, religinių ir dvasinių mokytojų bei gydytojų visuma. Tai individualūs siekimai, praktikos ir filosofijos atsisakant religinių doktrinų ir dogmatizmo.
Naujasis amžius įtraukia elementus iš senųjų religinių ir dvasinių tradicijų, įvairuojančių nuo ateizmo ir monoteizmo iki klasikinio ar natūralistinio panteizmo bei mokslo. Apima ir Gajos filosofijos elementus, pavyzdžiui, archaeoastronomiją, astronomiją, ekologiją, environmentalizmą, Gajos hipotezę, psichologiją ir fiziką. Naujasis amžius idėjų semiasi iš įvairių atgimstančių senovės tikėjimų (naujoji pagonybė, šamanizmas) bei dvasinių mokymų, rytų filosofijos (joga, budizmas, daoizmas, hinduizmas ir kt.), Artimųjų Rytų religijų (judaizmo, ypač kabalos, sufizmo, krikščionybės), filosofijų (gnosticizmo, spiritualizmo, teosofijos, universalizmo, Vakarų ezoterikos, „Naujojo mąstymo“).
Naujojo amžiaus atstovai skirtingai ir individualiai suvokia Dievo egzistavimą, tačiau dažniausiai jis suvokiamas panteistine filosofija kaip gamtos, visatos dėsnis, visa apimanti esybė, energija. Tikima dvasinėmis būtybėmis ar paranormaliais reiškiniais: angelais, demonais, dvasiomis, dievybėmis, fėjomis, vaiduokliais, ateiviais ir kt. Pozityvusis mąstymas, intuicija, dvasingumas iškeliamas aukščiau už mokslinį skepticizmą, racionalizmą. Neatskiriama Naujojo amžiaus dalis yra natūrali gydymo metodika: akupunktūra, bioritmai, gydymas žolelėmis, rytietiška medicina ir kt. bei ezoteriniai mokymai (tantrizmas, okultizmas, magija, spiritizmas). Dvasinėms paieškoms praktikuojama meditacija, joga, masažas, aromaterapija, Naujojo amžiaus ir ambientinės muzikos klausymasis. Likimui burti naudojamos taro kortos, energijai suderinti – kristalai.
Rigoletas (filmas)
Rigoletas – 2008 m. pirmasis nepriklausomoje Lietuvoje pastatytas filmas-opera – Džiuzepės Verdžio „Rigoletas“. Jis pastatytas sutelkus technines ir materialines kelių įstaigų, atlikėjų pajėgas. Filmą sukūrė „Studija 2“, bendradarbiaujant su Klaipėdos muzikiniu teatru ir Lietuvos televizija. Premjera Lietuvoje – 2008 m.
Apie filmą
Filmų-operų pastatymai pasaulyje nėra retas reiškinys – nors ir operai, ir kinui būdinga savita specifika, o šių meno sričių jungtis, nepaisant jos efektyvumo, yra gana rizikinga. Filmai-operos turi pirmiausia didelę edukacinę vertę – vien DVD filmo pavidalu ji gali pasiekti labai daug žmonių. Ypač jei opera atliekama gimtąja kalba. „Rigoletas“ yra viena labiausiai sukrečiančių operų, o rūmų juokdario vaidmuo yra vienas charakteringiausių, dviprasmiškiausių ir psichologiškai sudėtingiausių baritonui sukurtų vaidmenų. thumb|left|250px|Scena iš filmo Operą „Rigoletas“ režisierius R. Banionis pastatė Klaipėdos muzikiniame teatre dar 2003 metais. Šio teatrinio spektaklio režisūrinis sprendimas buvo pritaikytas televizijos filmui-operai: veiksmas vyksta Kuršių nerijoje XX a. pabaigoje. Čia matyti natūralūs Nidos, Juodkrantės vaizdai, kur 2007 m. birželyje 5-7 dienomis opera ir buvo nufilmuota. Veikėjai – ne Mantujos rūmų didikai, o šiuolaikinio nusikaltėlių pasaulio atstovai, kuriems sąžinės kategorija, matyt, neegzistuoja. Filmo statytojai jau turėjo operos garso takelį (įdainuotą lietuviškai), Klaipėdos valstybinio muzikinio teatro kolektyvų ir minėtų solistų įrašytą edukaciniais tikslais prieš kelerius metus tuometinės teatro vadovės A. Žigaitytės-Nekrošienės iniciatyva.
Siužetas
Autoriai pasirinko Džiuzepės Verdžio operos „Rigoletto“ interpretaciją su veiksmu šiuolaikiname pajūryje, prabangiame jachtų klube. Tačiau herojų santykiai išlieka tokie pat, prieš 200 metų operoje užkoduotos aistros nekinta ir nesensta. Čia linksminasi šiuolaikiniai „hercogai“ ir jų „juokdariai“ bei samdomi žudikai, „rigoletiški“ mūsų laikų mafijozai ir pakliuvusieji į mafijos mėsmalę. Režisierius pasitelkė tam tikrų scenų sprendimą, kai kurių elementų perkėlimą iš teatro scenos į kino erdvę tiesmukai. Operos veiksmas perkeltas į XX a. pabaigą kiek hipertrofuotai, pavyzdžiui, kai masyviomis aukso grandinėmis apsikarstę žaliūkai abejingais veidais viduryje baltos dienos įmeta į marias savo aukos lavoną...
Kūrybinė grupė
„Rigoleto“ pastatymu muzikiniame teatre debiutavo kino, televizijos ir teatro režisierius Raimundas Banionis. Operatoriai – Vytautas Survila, Vytas Plytnikas, Algis Liutkevičius, scenografiją ir kostiumus spektakliui sukūrė Sergejus Bocullo, prodiuseriai Arūnas Stoškus ir Kęstutis Petrulis. Klaipėdos valstybinio muzikinio teatro chorui ir orkestrui diriguoja Stasys Domarkas.
Kiti vaidmenys – Artūras Kozlovskis/Vytautas Gabrėnas (balsas/vaizdas, Monteronė), Šarūnas Juškevičius (Marulio), Viačeslavas Tarasovas (Mateo Borsa), Rolandas Einikis (Grafas Čeprano), Alina Tamošauskienė (Grafienė Čeprano), Svetlana Konstantinova (Džovana).
Viranšehiras
Viranšehiras – miestas pietryčių Turkijoje, 93 km nuo Urfos. Miesto ūkio pagrindas yra medvilnės pramonė.
Arinitė
Arinitė (Arinniti), Arina (Arinna) – hetitų saulės deivė, dar žinoma kaip Arinos saulės deivė. Arinos miestas buvo svarbiausia šios deivės kulto vieta.
Ji buvo svarbiausia iš trijų hetitų panteono saulės dievybių. Kitos dvi dievybės buvo UTU nepisas ('dangaus saulė') ir UTU taknas ('žemės saulė').
Kai kuriuose šaltiniuose ji minėta kaip vyriausioji dievybė vietoje savo vyro audrų dievo Tešubo. Ši pora ir jų vaikai į hetitų panteoną pateko iš hatų panteono.
Arinos deivė būdavo laikoma ir viršiausia chtonine (žemės) deive. Ji buvo susiliejusi su huritų deive Hebate.
XIV a. pr. m. e. antroje pusėje karalius Muršilis II ypatingai garbino Arinos saulės deivę.
Balaenoptera omurai
Balaenoptera omurai (ang. Sea Shepherd Whale) – banginių rūšis, apie kurią beveik nieko nėra žinoma. Ji neturi bendro vardo. Šio banginio atradimo data laikoma 2003 m. lapkričio 20-oji. Pirmą kartą rūšis paminėta leidinyje „Nature“, trijų Japonijos mokslininkų Shiro Wada, Masayuki Oishi ir Tadasu K. Yamada.
Ar ši nauja rūšis bus patvirtinta – dar nėra aišku. Daktaras Howard C. Rosenbaum „New York Times“ pasakė, kad Japonijos tyrėjai padarė labai gerą darbą užduodami klausimą, ar tai yra skirtinga rūšis, bet pridūrė, jog dar reikia atlikti tikslingesnius DNR tyrimus, kad galutinai būtų atsakyta į šį klausimą. Jei būtų patvirtinta, jog tai atskira rūšis, tai bendras vardas banginiui tikėtina bus Sea Shepherd Whale (ang.) (Jūros piemens banginis), japonų tyrinėtojo Hideo Omura garbei.
Trys mokslininkai nustatė rūšies egzistavimą, analizuodami devynių individų morfologiją ir DNR – aštuoni sugauti japonų tyrinėtojų 1970-ųjų pabaigoje iš Indijos bei Ramiojo vandenyno ir 1998 metais iš mažos salos Japonijos jūroje. Jie jį apibūdina panašiu į Finvalą, bet mažesniu už jį.
Metrinė erdvė
Metrinė erdvė matematikoje – aibė, kurioje apibrėžta atstumo tarp aibės elementų sąvoka (ji (atstumo sąvoka) kartais vadinama tiesiog metrika). Trimatė Euklidinė erdvė yra mums suprantamiausias metrinės erdvės pavyzdys. Euklidinė metrika tai yra atstumas tarp dviejų erdvės taškų (tiesės atkarpos, jungiančios du taškus, ilgis). Erdvės geometrija priklauso nuo pasirinkto metrikos apibrėžimo. Tokiu būdu mes galime sukonstruoti įdomias neeuklidines geometrijas, kokios yra naudojamos, pavyzdžiui, bendrojoje reliatyvumo teorijoje.
Metrinė erdvė leidžia įvesti tokias topologines sąvokas, kaip atviros ir uždaros aibės, kurios leidžia sukonstruoti dar abstraktesnes topologines erdves.
Istorija
Maurice Fréchet pirmą kartą apibrėžė metrines erdves savo darbe Sur quelques points du calcul fonctionnel, Rendic. Circ. Mat. Palermo 22(1906) 1–74.
Apibrėžimas
Metrinė erdvė tai yra junginys (M,d), kur M yra aibė, o d yra M metrika, t. y. funkcija
tokia, kad
Funkcija d dar kartais vadinama atstumo funkcija arba tiesiog atstumu. Kai iš konteksto yra aišku, kokia metrika yra naudojama, d dažniausiai praleidžiamas ir metrinė erdvė žymima tiesiog M. Atsisakant vieno arba kelių metrinės erdvės apibrėžimo punktų galima gauti kitokias erdves.
Pirmasis apibrėžimas iš tiesų išplaukia iš likusių trijų:
Metrinės erdvės kaip topologinės erdvės
Aplink kiekvieną metrinės erdvės M tašką x apibrėžiame r (>0) spindulio atvirą rutulį (aplinką) B (t. y. rutulio paviršius nepriklauso aibei), kuris yra M poaibis: Visuma šių rutulių ir yra vadinama M topologija, o pati erdvė yra topologinė erdvė.
Aprėžtumas ir kompaktiškumas
Metrinė erdvė M vadinama aprėžta jei egzistuoja toks skaičius r, kuomet d(x,y) ≤ r visiems x ir y iš M. Mažiausia galima iš visų r verčių yra vadinama M skersmeniu. Jei aprėžtumas priklauso nuo metrikos, tai kompaktiškumas - nuo topologijos. Aibė K vadinama kompaktiška aibe arba kompaktu, jei kiekvienas jos atvirasis denginys turi baigtinį podangį. Kiekvienas kompaktas K - uždara ir aprėžta aibė.
Reikia pastebėti, kad visos baigtinės aibės yra aprėžtos, tačiau ne visos aprėžtos aibės yra baigtinės (pavyzdžiui, rutulio paviršius - aprėžta, bet begalinė taškų aibė).
Gaziantepspor
Gaziantepo SK – buvęs Turkijos futbolo klubas iš Gaziantepo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1969 m. Žaidė Superlygoje. 2016/17 m. sezonas klostėsi nesėkmingai ir klubas buvo pažemintas į Pirmą lygą. Po to sekė kritimas į Antrą lygą. Galiausiai, jie atsidūrė mėgėjų lygoje.
2020 m. liepos 31 d. pranešta, kad klubas bankrutuoja.
Margai (Jieznas)
Margai – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Kašonių.
Petraučiznos piliakalnis
Petraučiznos piliakalnis, Juodasis Kalnas, Petraučiškė – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 27116; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR271; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1769) Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Petraučiznos, Imbrado seniūnija. Pasiekiamas keliu Duburaitis – Petraučiškė, yra dešinėje į vakarus nuo jo, ties pirmu kelio posūkiu į dešinę.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė apvali, kiek netaisyklingos formos, 23-24 m skersmens. Joje rasta akmeninių kirvių, brūkšniuotos keramikos, molio tinko. Ppietiniame ir rytiniame piliakalnio šlaituose, 4 m žemiau jos yra 20 m pločio terasa. Vakariniame šlaite, 2 m žemiau aikštelės irgi yra 2 m pločio terasa. Šlaitai vidutinio statumo, 8-10 m aukščio.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu p.m.e - I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 20000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 832200 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Arina
Arina (Arinna) – stambus hetitų religinio kulto centras, kuriame garbinta saulės deivė. Manoma, kad tai buvo Arinitė (Arinniti), vadinta dUTU URUArinna 'Arinos saulės deivė'. Arina buvo netoli hetitų sostinės Hatušo. Vardu Arina vadino ir pačią deivę Arinitę.
XIV a. pr. m. e. antroje pusėje karalius Muršilis II ypatingai garbino Arinos saulės deivę.
Kodru
Kodru – Moldavijos miestas, priklausantis Kišiniovo municipijui. Yra už 5 km nuo Kišiniovo geležinkelio stoties.
Gyvenvietės centre – parkas dendrarijus.
Istorija
Miesto tipo gyvenvietė Kodru buvo įkurta 1977 m. Tuo metu Kodras buvo Moldavijos TSR Kutuzovo rajono (dabar Jalovenio rajonas) dalis.
MTSR laikais Kodre buvo vynuogininkystės mokslinio gamybinio susivienijimo „Vierul“ centras, Kišiniovo žemės ūkio instituto mokomasis bandomasis ūkis, Kišiniovo universiteto biologinė stotis, trys statybos valdybos.
1984 m. Kodru veikė aštuonmetė mokykla, klubas su kino sale, dvi bibliotekos, respublikinis vynuogininkystės muziejus, ligoninė, ambulatorija, 3 vaikų lopšeliai, kavinė, valgykla, ryšių skyrius, parduotuvės.
Antilų-Gvianos priešsrovė
Antilų–Gvianos priešsrovė – paviršinė priešsrovė Atlanto vandenyne. Driekiasi nuo teritorijos šiauriau Bahamų salų ir nusitęsia į rytus 150–250 km, tarp Antilų ir Gvianos srovių, tekančių į vakarus. Antilų–Gvianos priešsrovė laikoma Floridos arba Šiaurės Pasatų srovės atšaka. Tėkmės greitis – 50-75 cm/s. Debitas centrinėje dalyje siekia 30 mln. m³/s. Toliau vandenyne Antilų–Gvianos priešsrovė duoda pradžią Tarppasatinei priešsrovei ir popaviršinei Lomonosovo priešsrovei.
Valmieros apskritis
Valmieros apskritis – tarpukaryje buvęs administracinis vienetas Latvijoje. Plotas 4624,2 km². Ji ribojosi su Valkos apskritimi, Cėsių apskritimi ir Rygos apskritimi bei su Estija. 1925 m. nuo Valmieros apskrities buvo atskirtas Straupės kraštas ir prijungtas prie Cėsių apskrities. Apskrityje 1927 m. buvo 4 miestai ir 2 miesteliai, keli miesteliai be savivaldos ir 52 valsčiai. Stambesni miestai ir gyvenvietės: Valmiera, Rūjiena, Matyšiai, Naukšėnai, Mazsalaca, Staicelė, Aluoja, Ainažiai, Salacgryva ir Limbažiai.
Teizų apylinkė
Teizų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Šventežerio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Lazdijų rajonui. 1954 m. prijungta Barčių apylinkė, 1959 m. – dalis Stebulių apylinkės, 1963 m. – dalis Verstaminų apylinkės. 1968 m. gegužės 29 d. atkeltas apylinkės centras.
Apaliunas
Apaliunas – dievas, laikytas Vilusos (spėjama, kad tai Troja) globėju.
Vardas
Manoma, kad teonimas yra atspindys vardo *Apeljōn, kuris buvo ankstyvoji vardo Apollo ('Apolonas') forma. Tai gali būti spėjama lyginant 🇬🇷 (Arkadijos-Kipro dialektas) ir 🇬🇷 (dorėnų dialektas).
Luviška etimologija aiškina, kad Apaliunas, t. y., Apollo, reiškia 'gaudantis spąstais', galbūt tai reiškia 'medžiotojas'.
Ryšiai su Troja
Apaliunas buvo vienas dievų, garantavusių taikos sutartį, pasirašytą apie 1280 m. pr. m. e. Vilusos valdovo Alaksando (dažnai laikomo mitologiniu Iliono (Trojos) Pariu ir didžiojo hetitų karaliaus Muvatalio II. Jis buvo vienu iš trijų dievų, minėtų kaip miesto šalininkai. Pagal Homerą Apolonas buvo Iliono miesto sienų statytojas, dievas, rėmęs Troją.
Toliau į rytus nuo luvių kalbos arealo buvo žemės, kur buvo žinomas huritų dievas Aplu, kuris sukeldavo marą arba, jei išmelsdavo, apsaugodavo nuo jo. Tuo šis dievas priminė Apollo Smintheus ('pelių Apoloną'), garbintą Trojoje ir Senovės Tenede. Apollo Smintheus, atsakydamas į trojėnų maldas, sukėlė tarp achajų marą (tai aprašyta Iliados pradžioje). Keliama mintis, kad Aplu kilęs iš akadų Aplu Enlil (kas reiškia 'Enlilio sūnus'). Šiuo titulu vadintas dievas Nergalis, sietas su Babilono saulės dievu Šamašu ir su maru.
Klaipėdos rajono savivaldybės taryba 2003–2007 m.
Partijos
Rinkimai įvyko 2002 m. gruodžio 22 d. Rinkimuose gavo vietų:
Dombrova (Palenkės Sokoluvo apskritis)
Dombrova  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Sokoluvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į vakarus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 79 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Budriai (Anykščiai)
Budriai – kaimas pietvakarinėje Anykščių rajono savivaldybės dalyje, 6 km į vakarus nuo Kavarsko. Veikia Kavarsko mokyklos pradinio ugdymo skyrius.
Pščelnikas
Istorija
Iki 1945 m. gyvenvietė priklausė Vokietijai. 1975-1998 m. buvo Gožuvo vaivadijos sudėtyje.
Budriai (Anykščiai)
Istorija
1950–1971 m. kaimas buvo Budrių apylinkėje (centras – Kavarskas).
Pščelnikas
Lietuviai
Pščelnike 1933 m. liepos 17 d. žuvo Lietuvos didvyriai lakūnai Steponas Darius ir Stasys Girėnas. Pagal architekto Vytauto Landsbergio-Žemkalnio projektą čia pastatytas paminklas istoriniam „Lituanikos“ skrydžiui atminti.
Juozas Garelis
Biografija
1918–1920 m. kovojo Raudonosios armijos Žemaičių pulke. 1920–1922 m. dirbo pogrindyje Mažeikių rajone. 1925 m. baigė Vakarų tautinių mažumų universitetą. 1925–1929 m. dirbo Spartako spaustuvėje. 1929–1930 m. LKP Panevėžio rajono komiteto sekretorius. 1930–1932 m. dirbo LKP CK sekretoriate. 1931–1933 m. laikraščio „Partijos darbas“ redaktorius. 1932–1933 m. kalintas, o 1933 m. jam leista išvykti į TSRS. 1933–1935 m. Tarptautinės Lenino mokyklos lietuvių sektoriaus vedėjas. 1935 m. grįžo į Lietuvą. 1935–1936 m. LKP CK sekretoriato vadovas ir laikraščio „Tiesa“ redaktorius. Nuo 1936 m. kalintas.
Palaidotas Aukštųjų Šančių karių kapinėse Kaune.
Červonka (Palenkės Sokoluvo apskritis)
Červonka  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Sokoluvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į vakarus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 81 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Šalia kaimo yra Červonkos upės ištakos.
Istorija
Kaimas įkurtas 1446 metais. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1919-1954 m. kaimas buvo Grochuvo valsčiaus centras. 1829 m. pastatyta Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia, sudegė 1950 m., 1952-1958 m. atstatyta.
Kerkis
Kerkis (Kerki), 1999–2017 m. Atamuratas  – miestas rytų Turkmėnistane, Atamurato etrapo centras Lebapo velajate. Miestas įsikūręs kairiajame Amudarjos krante. Yra geležinkelio stotis Kerkičis ir prieplauka dešiniajame Amudarjos krante. Veikia mechanikos, medvilnės gamyklos, kilimų fabrikas, mėsos kombinatas. Taip pat yra kraštotyros muziejus.
Istorija
Gyvenvietė žinoma nuo X a., seniau vadinta Zemu.
1925 m. gavo miesto teises. 1943–1947 m. miestas buvo Kerkio srities centru Turkmėnijos SSR. 1999 m. miestas pavadintas Atamurato Nijazovo, Turkmėnijos prezidento Saparmurado Nijazovo tėvo, garbei. 2017 m. sugrąžintas senasis pavadinimas.
Nausėdų seniūnija
Nausėdų seniūnija – istorinis teritorinis-administracinis vienetas, buvęs Kretingos rajono savivaldybės teritorijos šiaurės vakarinėje dalyje, į šiaurės rytus nuo Darbėnų, abipus Darbos upelio aukštupio.
Istorija
Nausėdų seniūnija įkurta 1919 m. patvirtinus Lietuvos teritorinį-administracinį suskirstymą. Po Lietuvos aneksijos 1940 m. pabaigoje ji pavadinta apylinke, 1941 m. birželio pabaigoje atkurta, o 1944 m. spalio mėn. vėl pavadinta Nausėdų apylinke. Seniūnijai vadovavo seniūnijos kaimų atstovų sueigoje (krivūlėje) renkamas seniūnas, o jį pavadavo seniūno padėjėjas.
Seniūnai: Jonas Anužis (1932 m.)
Administracinis centras: Nausėdai.
Auksūdžio seniūnija
Auksūdžio seniūnija – istorinis teritorinis-administracinis vienetas, buvęs Kretingos rajono savivaldybės teritorijos šiaurės vakarinėje dalyje, į šiaurės rytus nuo Darbėnų, abipus Darbos upelio aukštupio.
Istorija
Įkurta 1861 m. kaip valstiečių luominės savivaldos institucija. Priklausė Kauno gubernijos Telšių apskrities Darbėnų valsčiui. Vadinta dar Nausėdų seniūnija, kadangi administracinis centras buvo Nausėduose. 1915 m. kartu su valsčiumi tapo naujai įkurtos Kretingos apskrities dalimi, 1919 m. pavadinta Nausėdų seniūnija. Seniūnijai vadovavo seniūnijos kaimų atstovų sueigoje renkamas seniūnas (1915-1918 m. - šaltyšius), o jį pavadavo seniūno padėjėjas.
Administracinis centras: Nausėdai.
Jonas Burba
Jonas Burba (1853 m. birželio 16 d. Skapiškyje – 1915 m. rugsėjo 14 d. Kaltanėnuose) – kunigas, draudžiamosios lietuviškos spaudos platinimo organizatorius, knygnešys.
Biografija
Mokėsi Švenčionių mokykloje. Baigęs 5 klases įstojo į Vilniaus kunigų seminariją. Čia besimokydamas dalyvavo lietuvių klierikų sambūriuose. Skaitydavo lietuvišką spaudą.
1878 m., gavęs kunigo įšventinimus, paskirtas vikaru į Dysną (Baltarusija). Po dvejų metų perkeltas klebonu į Prozorokus (Vitebsko sr., Gluboko raj.). 1882 m. pabaigoje perkeltas į Tverečių. Po penkerių metų vėl trumpai dirbo klebonu Baltarusijoje – Višniave (Ašmenos raj.). 1888 m. paskirtas Daugėliškio klebonu. Čia gyveno 15 metų. 1903–1909 m. Švenčionių klebonas ir dekanas. Po spaudos atgavimo yra dirbęs kitose Vilniaus vyskupijos parapijose: 1910–1911 m. klebonas Nočioje (Baltarusija), 1913–1914 m. – vėl Daugėliškyje.
Paskutiniaisiais gyvenimo metais sunkiai sirgo. Gyveno Kaltanėnuose pas giminaitį kun. M. Meštikį. Palaidotas Kaltanėnuose.
Švietėjiška veikla
Lietuvos parapijose – Tverečiuje, Daugėliškyje, Švenčionyse praėjo vaisingiausi jo, kaip lietuvybės gaivintojo, veiklos metai. Parapijose dauguma gyventojų buvo lietuviai, bet dvarponių ir kunigų stipriai lenkinami. Nebuvo lietuviškų mokyklų. Beveik nepasiekdavo lietuviška spauda. Atvykęs pareikšdavo esąs lietuvis ir bažnytines apeigas atlikdavo lietuvių kalba. Iš parapijiečių suorganizuodavo parapijos aktyvą. Tarp jų rasdavo knygnešių bei spaudos platintojų. Organizuodavo jos atgabenimą iš Mažosios Lietuvos. Aktyvūs jo talkininkai buvo veiklūs Švenčionių dekanato vikarai, kunigai K. Karvelis, A. Matevičius, M. Maželis, Paplauskas ir kiti, knygnešiai Juozas Balčiūnas, Aleksandras Telyčėnas. Daugėliškyje jo artimiausias ir patikimiausias pagalbininkas buvo zakristijonas Mykolas Cicėnas.
Platino spaudą ir pats. Knygnešiai parūpindavo lietuviškų maldaknygių, pasaulietinio turinio spaudinių, dažnai išdalydavo juos nemokamai. Mokė vaikus lietuviškai melstis, ragino jaunimą siekti mokslo. Stengėsi padidinti daraktorių skaičių, kurie dažnai vien už pragyvenimą mokė vaikus. Kaip organizuoti knygnešystę pamokė 1898 m. čia vikaravusį kunigą Juozą Šimkūną. Bendradarbiavo spaudoje.
Jonas Burba buvo laikomas geriausiu to meto Vilniaus vyskupijos pamokslininku. Jo pamokslai rasti Švenčionių klebonijos palėpėje ir perduoti Lietuvos mokslų akademijos bibliotekai.
Nausėdų apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta 1940 m. pabaigoje vietoje Nausėdų seniūnijos, 1944 m. spalį atkurta. 1949 m. buvo Darbėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kretingos rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. prijungta prie Darbėnų apylinkės.
Gyvenvietės
Apylinkės kaimai: Auksūdys, Ežkepiai, Gegužavai, Kiaupiškės, Maloniškiai, Nausėdai ir kt.
Kazlų Rūdos savivaldybės taryba 2011–2015 m.
Kazlų Rūdos savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Kazlų Rūdos savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2011 m. vasario 27 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus bei iš išsikėlusių kandidatų, jeigu jų išsikėlimą parašais parėmė ne mažiau kaip dešimt procentų skaičiuojant vienam savivaldybės tarybos nario mandatui, bet ne mažiau kaip 100 tos savivaldybės rinkėjų.
Rinkimų rezultatai
Rinkimuose dalyviai gavo vietų:
Veikla
Pirmasis savivaldybės tarybos posėdis įvyko 2011 m. balandžio 7 d. Kazlų Rūdos savivaldybės meru 12 balsų išrinktas Aidas Vaišnora; liberalcentristas Vytautas Kanevičius surinko 8 balsus. Mero pavaduotoju paskirtas Giedrius Bielskus.
Romanas Krasninkevičius
Romanas Krasninkevičius (1926 m. lapkričio 18 d. Stulgeliai, Kybartų valsčius – 1996 m. balandžio 20 d. Marijampolė) – Lietuvos tautodailininkas grafikas.
Biografija
Savamokslis. 1944 m. buvo išvežtas darbams į Vokietiją. Nuo 1951 m. dirbo įvairiose Marijampolės įmonėse.
Kūryba
Pirmieji kūriniai sukurti tušu, akvarele, guašu. Nuo 1964 m. kūrė paspalvintus medžio raižinius ir linoraižinius. Sukūrė kaimo darbų vaizdų („Gano avis“ 1968 m., „Tėtukas sėja“ 1973 m., „Bruka kanapes“, „Pasėjau linelį“, abu 1979 m.), portretų („Stasė“, „Jonas“, abu 1981 m., „Autoportretas su voveraite“ 1982 m.), poetiškų gamtos vaizdų („Drobių balinimas“ 1983 m.), kūrinių liaudies dainų motyvais („Laukelį ariau, gražiai dainavau“, „Iš rytų šalelės saulelė tekėjo…“, „Kaip aš jojau per žalią girelę“, visi 1984 m.). Ankstyvieji raižiniai nedidelio formato, vėlesni – dideli, monumentalaus vaizdo, dekoratyvūs; ryškios lietuvių liaudies raižinių tradicijos. Figūros apibendrintos, primityvios plastikos, pabrėžtos juoda sodria linija, nuspalvintos dusliomis spalvomis, kartais įkomponuojamos ryškesnės detalės, tekstai. Nuo 1951 m. dalyvavo parodose. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Marijampolės kraštotyros muziejus.
Pilzenas
thumb|left|Sinagoga
Istorija
Pilis pirmąsyk paminėta 976 m., kaip mūšio tarp Bohemijos kunigaikščio Boleslovo II ir Imperatoriaus Otono I pajėgų mūšio vieta. Miesto teises 1295 m. suteikė Vaclovas II. Tai buvo svarbus miestas kelyje Niurnbergas–Peterburgas. Viduramžiais tai buvo trečias pagal dydį Bohemijos miestas (po Prahos ir Kutná Hora). Husitų karų metais tai buvo viena iš katalikų citadelių. 1468 m. Pilzeno mieste buvo pagaminta pirmoji Čekijoje spausdinimo mašina.
Antrojo pasaulinio karo pabaigoje Pilzeno miestą ir visą vakarinę Bohemiją iš nacistinės Vokietijos išvadavo JAV 3-oji armija, vadovaujama generolo Dž. S. Patono. Likusią Čekijos dalį išvadavo Raudonosios Armijos daliniai. Po Jaltos konferencijos šis regionas perėjo į Sovietų Sąjungos įtakos sferą.
Suvieko piliakalnis
Suvieko piliakalnis, Žytkalnis – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 31112; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. VT241) Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, į rytus nuo Suvieko, Suvieko seniūnija. Pasiekiamas plentu Grumbiniai – Suviekas, yra 300 m į dešinę šiaurėn nuo kelio, neprivažiavus Suvieko, tarp plento ir Suvieko ežero.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, Suvieko ežero pietiniame krante. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 155x17 m dydžio, 2 m aukštesne šiaurės vakarų dalimi. Šiaurės vakarų šlaite, 4 m žemiau aikštelės yra 40 m pločio terasa. Šlaitai vidutinio statumo, 8 m aukščio.
Piliakalnis labai apardytas arimų, dirvonuoja.
Tyrimai
1949, 1972 m. ir 1999 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Kultūrinio sluoksnio nepastebėta. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. - I tūkstantmečio pradžia. Nekilnojamojo kultūros paveldo vertinimo tarybos aktas – 2007-02-20; Nr. KPD-RM-241. Paminklo teritorijos plotas 29600 m².
Borderkolis
Borderkolis  – iš Jungtinės Karalystės kilusi aviganių šunų veislė.
Dėl savo savybių borderkoliai gerai tinka avių bandoms ganyti ir saugoti. Avių bandą šios veislės šunys seka prisispaudę prie žemės, kuria kryptimi joms judėti nurodo akimis. Gali bėgti ir avių nugaromis.
Tai vidutinio dydžio, atletiško sudėjimo šunys. Patinų aukštis ties gogu siekia 53–55 cm, kalių truputį mažesnis. Akių spalva dažniausiai ruda, nors pasitaiko ir mėlynų, o forma – ovali. Borderkolių kailis būna tiek švelnus, tiek šiurkštus, įvairuoja ir jo spalva. Kailis gali būti baltas su juodu, rudas su baltu, juodas su pilku arba grynai juodas. Šios veislės šunims priskiriamos tokios savybės, kaip gyvybingumas, budrumas, sumanumas, nuovokumas, ryžtingumas.
Borderkolių gyvenimo trukmė yra 10–14 metų, vidutiniškai gyvena 12 metų. Dažniausiai nugaišta nuo vėžio (23,6 %), senatvės (17,9 %), smegenų kraujagyslių ligų (9,4 %). Labiausiai paplitusios šios veislės šunų genetinės ligos yra kolių akių anomalija ir epilepsija. Kolių akių anomalija yra įgimta paveldima liga, paveikianti tinklainę, gyslainę ir odeną.
Veislė taip pavadinta pagal tikėtiną kilmės vietą – Anglijos ir Škotijos pasienį. Žodis collie šunims įvardyti anglų kalboje imtas vartoti nuo XIX a. pab. Daugelio geriausiais laikomų borderkolių kilmė atsekama iki šuns, vardu Old Hemp. Pavadinimą Border Collie 1915 m. Jungtinėje Karalystėje pirmąkart pavartojo James Reid, International Sheep Dog Society (ISDS) sekretorius, taip atskirdamas ISDS registruotus šunis nuo Kennel club kolių.
Kunigų knyga
Šioje knygoje surašyti priesakai, kuriuos ant Sinajaus kalno Dievas per Mozę paskelbė savo tautai. Graikiškas ir lotyniškas jos pavadinimas Leviticus kilęs iš Levio giminės, kuri drauge su kunigais vadovavo tautos religiniam gyvenimui, vardo.
Knygoje aprašyti aukojimo priesakai, mitybos taisyklės, įvairių papročių laikymasis bei didžiosios kasmetinės šventės (Permaldavimo diena, Pascha, Derliaus, Palapinių iškilmės). Paminėtas Aarono įšventinimas Vyriausiuoju kunigu.
Pagrindiniai knygos veikėjai – Aaronas, kunigai ir levitai.
Kunigų knygoje aprašomi įvykiai vyksta Sinajaus pusiasalyje, izraelitai keliauja iš Egipto į Kanaano kraštą.
Antilų srovė
miniatiūra|Antilų srovė Antilų srovė – šiltoji paviršinė jūrinė srovė Atlanto vandenyne. Teka šiaurės rytų kryptimi nuo Didžiųjų Antilų salų link vandenyno į vakarus – šiaurės vakarus. Vandens temperatūra – 25-28 °C. Tėkmės greitis – 25-50 cm/s. Druskingumas 36-37‰. Srovė prasideda kiek į rytus nuo Puerto Riko, laikoma Šiaurės Pasatų srovės pratęsimu. Skalauja Antilų ir Bahamų salas. Šiaurėje susilieja su Golfo srove.
Dolne Polė (Mazovijos vaivadija)
Dolne Polė  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Sokoluvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į pietvakarius nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 81 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Bilminai
Bilminai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kuznicos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į pietus nuo Kužnicos, apie 13 km į šiaurės rytus nuo Sokulkos ir 50 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Madridas
Madridas (isp. Madrid) – Ispanijos sostinė, esanti šalies centre prie Mansanareso upės. Madrido autonominio regiono ir provincijos centras. 3,18 mln. gyventojų (2017; su priemiesčiais 6,31 mln. gyventojų . Tai didžiausias Ispanijos miestas, antras pagal dydį Europos Sąjungos ir šeštas pagal dydį Europos žemyno miestas.
Madridas didelis administracinis ir ekonominis centras, susisiekimo mazgas, yra tarptautinis oro uostas. Pagaminama apie 10 proc. visos Ispanijos produkcijos. Gaminamos mašinos, elektrotechnika, išvystyta cheminė-farmacinė, lengvoji, poligrafinė, cemento, maisto pramonė. Yra metropolitenas, nuo 1508 m. veikia universitetas. Yra nacionalinė ir universiteto bibliotekos, Ispanijos karališkoji akademija. Daug muziejų (Prado, valstybinis archeologijos, Armerija ir kt.), bažnyčių.
Mieste įsikūrusios šių tarptautinių organizacijų būstinės: JT Pasaulio turizmo organizacijos, Iberijos-Amerikos generalinio sekretariato (SEGIB) ir Iberijos-Amerikos šalių organizacijos (OEI). Taip pat Madride įsikūrusios ispanų kalbos ir kultūros plėtra visame pasaulyje užsiimančios e Karališkoji ispanų kalbos akademija ir Servanteso institutas.
Istorija
Nors miesto teritorijoje žmonės gyveno nuo priešistorinių laikų, čia buvo rasta keltų genties karpetanų gyvenvietės ir romėnų vilų liekanos, pirmieji išlikę rašytiniai duomenys apie miestą iš IX amžiaus, kai Mohamedas I įsakė čia pastatyti nedidelius rūmus. Rūmai pastatyti šalia Mansanareso upės, kurią musulmonai maurai pavadino Madžritu (Majrit, paminėtas 932 m.), kas reiškia „vandens šaltinis“. Iš šio pavadinimo kilo ir miesto vardas. Aplink rūmus pastatyta nedidelė tvirtovė (al-Mudaina). Tvirtovę 1085 m. užėmė Alfonsas VI, verždamasis Toledo link. XIV–XV a. buvo Kastilijos karalių rezidencija, nuo 1561 m. – Ispanijos sostinė.
Gyventojai
Gyventojų skaičius Madride nuosekliai augo nuo XVI a. ir stabilizavosi apie XX a. aštuntąjį dešimtmetį. Po to iki XX a. dešimtojo dešimtmečio gyventojų skaičius mažėjo, o XXI a. – vėl išaugo dėl imigracijos ir ekonomikos augimo. Gausiausia migrantų grupė – venesueliečiai.
Anot 2019 m. Sociologinių tyrimų centro atliktos apklausos, 20,7 % miestiečių buvo praktikuojantys katalikai, 45,8 % – nepraktikuojantys katalikai, 3,8 % – kitų religijų tikintieji, 11,1 % – agnostikai, 3,6 % – abejingi religijoms, 12,8 % – ateistai. Likusieji 2,1 % religinių įsitikinimų neįvardino.
Futbolas
Mieste 1964 m. vyko II Europos futbolo čempionatas, o 1982 m. – XII pasaulio futbolo čempionatas. Stipriausi klubai:
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Madridas yra užmezgęs partnerystės ryšius:
Kanados naujosios demokratijos partija
Kanados naujosios demokratijos partija (DNA/NPD, Le nouveau parti Démocratique / New Democratic Party) – Kanados kairioji demokratinio socializmo politinė partija.
Istorija
Įkurta 1961 m. Dar 1900 m. buvo sudaryta Kanados socialistų lyga, turėjusi 17 skyrių. 1904 m. įkurta Kanados socialistų partija, kuri 1911 m. skilo į Šiaurės Amerikos socialistų partiją ir Kanados socialdemokratų partiją. Tačiau šios partijos apie 1920–1922 m. metus nustojo egzistavusios, vietoje jų įsikūrė Manitobos nepriklausoma darbo partija ir Kanados darbo partija.
1932 m. buvo sukurta Darbininkų, fermerių ir socialistinių organizacijų federacija, vadovaujama D. Vudsvorto. Jos geriausias rezultatas parlamento rinkimuose – 1958 m. gauti 9,5 % balsų. 1961 m. įkuriama Naujosios demokratijos partija, kurios lyderis T. Duglas tuo metu buvo Saskačevano provincijos premjeras.
Geriausi laimėjimai – Manitobos ir Saskačevano provincijose, kur DNA yra valdžioje nuo 1971 m. bei Britų Kolumbijoje, kur valdė iki 2000 m.
1976–1989 m. partijos vadovas Edvardas Brodbentas kartu buvo ir Socialistų Internacionalo vicepirmininkas.
Struktūra
Organizacinė struktūra – teritorinė, turi 300 000 narių, skyrius visose provincijose. Aukščiausias organas suvažiavimas, šaukiamas kas 2 metai, kuriame renkama Federalinė taryba. Jai vadovauja Vykdomasis komitetas.
DNA remia Kanados darbo kongresas (profsąjungos) ir keletas fermerių organizacijų.
Leidžia regioninius žurnalus DNA news (DNA naujienos), New democrat (Naujasis demokratas), Commonwealth (Sandrauga).
Ričardas Mironas
Ričardas Mironas (1908 m. balandžio 5 d. Zaisanas, Kazachija – 1979 m. balandžio 26 d. Vilnius) – Lietuvos kalbininkas, vertėjas, pedagogas, jaunystėje – boksininkas.
Biografija
Sesuo Monika Mironaitė. 1930–1931 m. vidutinio ir pussunkio svorio Lietuvos bokso čempionas. Bendradarbiavo laikraštyje „Mūsų sportas“. 1933 m. Vytauto Didžiojo universitete baigė klasikinę filologiją. 1933–1936 m. studijavo orientalistiką ir lyginamąją kalbotyrą Indijos civilizacijos institute Sorbonoje; Emilio Benvenistės mokinys. Dirbo mokytoju Kauno, Vilkaviškio gimnazijose.
1954–1955 m. Černivcų universiteto (Ukraina) lotynų kalbos katedros vedėjas. Nuo 1950 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1958–1962 m. Užsienio kalbų, 1962–1970 m. Prancūzų kalbos, 1976–1979 m. Klasikinės filologijos katedros vedėjas. 1978 m. LTSR nusipelnęs dėstytojas.
1958–1979 m. žurnalo „Kalbotyra“ atsakingasis redaktorius. Paskelbė straipsnių sanskrito, lietuvių ir rusų kalbų lyginamosios istorijos gramatikos klausimais, išvertė grožinės literatūros kūrinių. Mokėjo apie 30 kalbų.
Bibliografija
thumb|180px|R. Mirono „Dvylika [[Rigveda|Rig–Vėdo himnų“]]
Vertimai:
Somalis olimpinėse žaidynėse
Somalis olimpinėse žaidynėse debiutavo 1972 m. ir nuo 1984 m. vasaros žaidynių siuntė savo sportininkus dalyvauti beveik visose paskesnėse žaidynėse. Šalis dar nėra dalyvavusi žiemos olimpinėse žaidynėse. Somalis, kaip ir daugelis kitų Afrikos šalių, boikotavo 1976 m. vasaros olimpiadą bei prisidėjo prie JAV vadovaujamo boikoto 1980 m. vasaros olimpiadai. Nepaisant besitęsiančio Somalio pilietinio karo, šalis sugebėdavo išsiųsti po nedidelę grupelę sportininkų į kiekvienas žaidynės nuo 1996 m. Visgi nemaža dalis Somalio sportininkų pabėgo iš šalies ir varžėsi už kitą šalį.
Somalio olimpinis komitetas įsteigtas 1959 m., bet jo veikla buvo nutraukta. Naujai atkurtas 1971 m., o Tarptautinio olimpinio komiteto pripažintas 1972 m.
Algimantas Marcelis Barakauskas
Algimantas Marcelis Barakauskas (g. 1943 m. gegužės 16 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius mechanikas, technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1966 m. baigė Kauno politechnikos institutą, 1976 m. technikos mokslų kandidatas.
1967–1990 m. dirbo Metalo pjovimo staklių instituto Vilniaus filiale, 1978–1983 m. filialo Optikos technologijų laboratorijos vadovas, 1983–1991 m. direktoriaus pavaduotojas mokslui, 1991–1993 m. Matavimo sistemų skyriaus vadovas. Nuo 2000 m. bendros su JAV „Brown and Sharp“ įmonės „Precizika“, UAB „Sigtiga“ generalinis direktorius.
5 išradimų iš rastrinių matų gamybos technologijos autorius. Su kitais sukūrė ir įdiegė staklių gamyboje fotoelektrinių matavimo keitiklių.
Moncos ir Briancos provincija
Moncos ir Briancos provincija – Italijos provincija Lombardijoje. Ji buvo sukurta 2004 m. atskyrus nuo Milano provincijos rytinę dalį.
Margai (Stakliškės)
Margai – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Lielionių.
Pasvalio apylinkių seniūnija
Pasvalio apylinkių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Pasvalio rajono savivaldybės vidurinėje dalyje.
Seniūnijos teritorijoje yra įsikūrusios 8 bendruomenės, 1 bendrija, veikia 16 įmonių, 6 parduotuvės.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 3 seniūnaitijos:
Carmen Russo
Karmen Ruso (tikrasis vardas –  Carmela Carolina Fernanda Russo ; g. 1959 m. spalio 3 d. Genuja) – italų šokėja, dainininkė, aktorė, televizijos laidų vedėja ir buvęs modelis.
Orbita
thumb|300px|Du kūnai, orbitomis besisukantys aplink vieną centrą