cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jaunimo neformalus ugdymas
Jaunimo politika ir jaunimo neformalus ugdymas
Jaunimo neformalus ugdymas yra dalis jaunimo politikos, todėl jo veikloje siekiama įgyvendinti bendruosius jaunimo politikai galiojančius principus. Jaunimo politika – kryptinga veikla, kuria sprendžiamos jaunimo problemos ir siekiama sudaryti palankias sąlygas formuotis jauno žmogaus asmenybei bei jo integravimuisi į visuomenės gyvenimą, taip pat veikla, kuria siekiama visuomenės ir atskirų jos grupių supratimo bei tolerancijos jauniems žmonėms. Jaunimo politiką reglamentuoja Lietuvos jaunimo politikos pagrindų įstatymas.
Jaunimo politikos principai
Jaunimo neformalus ugdymo veikla yra neatsiejama nuo jaunimo veiklos, todėl dirbant su jaunimu kiek įmanoma yra siekiam išpildyti ir jaunimo veiklos principus.
Jaunimo veiklos principai
Jaunimo neformalų ugdymą iš kitų veiklų su jaunimu išskiria specifiniai metodiniai principai, kurių visuma ir leidžia pasiekti jaunimo neformalaus ugdyme keliamus tikslus.
Nuorodos
Lietuvos neformaliojo ugdymo asociacija, http://www.jnu.lt/?id=14 Vš.Į. "Jaunasis lyderis", http://www.jaunasislyderis.lt
Ansamblis
Ansamblis – dviejų ir daugiau muzikuojančių (dainuojančių ar grojančių) žmonių kolektyvas ( – kartu).
Kai muzikuoja du atlikėjai, ansamblį vadiname duetu, trys – trio (tercetu), keturi – kvartetu, penki – kvintetu, šeši – sekstetu, septyni – septetu, aštuoni – oktetu, devyni – nonetu, o toliau vadinama tiesiog kamerinis ansamblis, t. y. nedidelis, „kambaryje telpantis“ kolektyvas (it. camera – kambarys).
Ansamblių gali būti labai įvairių. Jei ansamblis tik dainuoja, jis vadinamas vokaliniu ansambliu, jei tik groja – instrumentinis ansamblis, o jei ir dainuoja, ir groja – vokalinis-instrumentinis ansamblis. Vokalinis ansamblis, pasipildęs dainininkais, tampa kameriniu choru (maždaug 20–30 dainininkų). Instrumentinis ansamblis, pasipildęs instrumentininkais, tampa kameriniu orkestru (maždaug 20–30 muzikantų). Tokio pobūdžio dideli kolektyvai yra mišrus choras (arba gali būti tik moterų arba tik vyrų) ir simfoninis orkestras (apie 100 atlikėjų).
Badachšanas
Badachšanas  – istorinis regionas Azijoje, į šiaurės rytus nuo Irano kalnyno. Apima šiaurės rytų Afganistaną (Badachšano provincija) ir rytų Tadžikiją (Kalnų Badachšano autonominė provincija), taip pat gretimas teritorijas Pakistane bei Kinijoje (dalis Kašgaro prefektūros). Šiuo metu vyraujančios tautos yra pamyriai, kalbantys pamyrių kalbomis, ir tadžikai.
Geografija
thumb|left|Pjandžo baseinas Badachšanas – kalnuotas ir atšiaurus regionas, esantis tolimiausiame šiaurės rytiniame Didžiojo Irano pakraštyje. Visą jį sudaro Pamyro kalnynas. Regionas labai gausus mineralų, tarp kurių svarbiausi yra lazuritas, špinelis ir kt.
Iš trijų pusių regioną supą derlingi lygumų regionai. Vakaruose Pamyras leidžiasi į Chorasaną (senovės Baktrija), šiaurėje regioną uždaro Transalajaus kalnai, už kurių yra Alajaus slėnis ir Ferganos slėnis, rytuose yra Tarimo baseinas (Uigūristanas). Pietuose Badachšaną uždaro Karakorumas, už kurio yra kitas kalnuotas kalnuotas regionas – Baltistanas. Į pietvakarius nuo Badachšano yra Nuristanas, kuris skiria nuo Puštūnistano (senovės Arachosija).
Svarbiausia regiono upė – Pjandžas, kurios baseinas užima didžiąją dalį regiono. Svarbiausi jo intakai yra Pamyras, Vachanas, Guntas, Bartangas, Vandžas, Kokča ir kt. Dar viena svarbi upė yra Tiznafas, tekanti regiono rytuose (priklauso Jarkendo baseinui). Upės sudaro daug paskirų, tinkamų gyventi slėnių. Kiekvienas iš slėnių yra atskiras regionas, apgyvendintas atskirų pamyrių subetnosų. Tarp jų yra šugnaniai, rušaniai, jazguliamai, sarikoliai, iškašimiai, sangličiai, vachaniai, mundžaniai.
Derlingiausia ir tankiausiai gyvenama yra vakarinė regiono dalis, kur yra Faizabado ir Chorogo miestai. Kiti svarbūs Badachšano miestai yra Taškurganas ir Murgabas.
Senovė
Į istoriją Badachšanas patenka jau III tūkst. pr. m. e. Dėl gausių mineralinių išteklių, jis buvo svarbus senovės civilizacijoms kaip brangakmenių ir kitų mineralų šaltinis. Jau tuo metu regione buvo Šortugajaus gyvenvietė. Iš čia brangakmeniai prekybiniais keliais keliaudavo į Mesopotamiją ir Indo slėnį. Viena svarbiausių regiono prekių buvo lazuritas, dėl ko prekybiniai keliai su Badachšanu dar yra vadinami Lazurito keliu. Jame prekybą užtikrino Proto-Elamo kultūra ir prekybinių gyvenviečių tinklas išsidriekęs po Irano kalnyną.
Senovėje regionas, kartu su kitais kalnuotais kraštais aplinkui (Hindukušo, Tianšanio vietovėmis) buvo apibendrintai vadinamas Imeono kalnais. Jis buvo detaliai aprašytas VII a. armėnų geografo Ananija Širakacio. Regionas buvo tarsi buferinė zona tarp Irano, Indijos ir Kinijos civilizacijų. Tai formavo permainingą regiono istoriją.
Senųjų krašto gyventojų lingvistinė priklausomybė nėra žinoma. Nuo VII a. pr. m. e. vyko krašto iranizacija – čia kėlėsi indoeuropiečių iranėnų gentys. Atrodo, kad ši iranizacija vyko iš kelių pusių, todėl Pamyro tautų kilmė yra nevienoda. Pvz. vachaniai yra sakų, atsikėlusių iš Tarimo baseino, palikuonys; mundžaniai greičiausiai yra senovės baktrų palikuonys, o šugnaniai, rušaniai ir jazguliamai kėlėsi į kraštą iš vakarų.
Islamo laikotarpis
Vietos tautose išplėsti religinę įtaką bandė atskiros civilizacijos, tačiau ilgalaikiškiausia čia buvo Irano įtaka. Prieš mūsų eros pradžią iš Irano čia paplito zoroastrizmas, kurio likučių vis dar randama vietos tautų tradicijose. Pirmajame mūsų eros tūkstantmetyje regione vyravo budizmas iš Indijos. Galiausiai XI a. Badachšaną pasiekė islamas. Jis išplito daugiausiai persų poeto Nasiro Chosrovo dėka. Ši asmenybė išpažino izmailizmo atšaką, o dėl religinio persekiojimo buvo priverstas bėgti į kalnus. Čia kalnų tautų tarpe jis išplatino izmailizmą, kuris iki šiol lieka regiono pagrindine religija.
Politiškai regiono gyventojai gyveno susiskirstę į smulkias karalystes, kurios atitiko vietinius slėnius. Nuo XV a. visą regioną valdė vadinamieji Badachšano mirai. Iš pradžių jie pripažino lojalumą Timūridų imperijai, o 1506 m. tapo pavaldūs Mogolų imperijai. XVII–XVIII a. uzbekų kilmės mirai sudarė Jaridų dinastiją ir valdė nepriklausomi. Jų sostinė buvo Chamčano miestas.
Padalintas regionas
thumb|left|Badachšano administraciniai vienetai Per XIX a. Badachšane stiprėjo Britų ir Rusijos imperijų konkurencija. 1873 m. ji baigėsi regiono padalinimu į dvi dalis: šiaurinė dalis atiteko Rusijai, o pietinė – liko britų kontroliuojamam Afganistanui. Šis padalinimas išlieka iki mūsų laikų. Tuo metu buvo suformuotas ir vadinamasis Vachano koridorius, leidęs Afganistanui turėti bendrą sieną su Kinija.
Afganistano sudėtyje Badachšanas iš pradžių administruotas Afganų Turkestano provincijoje, nuo kurios 1890 m. atskirta Katagano-Badachšano provincija. 1963 m. suformuota atskira Badachšano provincija.
Rusijos sudėtyje Badachšanas buvo padalintas tarp Bucharos emyrato (vakarinė dalis) ir Ferganos srities (rytinė dalis). 1920 m. TSRS perėmė Bucharos emyrato žemes ir 1924 m. jas organizavo į Kalnų Badachšano autonominę sritį, kurią 1929 m. prijungė prie Tadžikijos TSR. Tadžikijai gavus nepriklausomybę, Badachšanas liko jos sudėtyje kaip Kalnų Badachšano autonominė provincija.
I Am… Sasha Fierce
2009 m. birželio 16 d. buvo išleistas specialus DVD/CD „Above and Beyoncé (Video Collection & Dance Remixes)“ Rugsėjo 4 d. pasirodė išleistas „I Am… Sasha Fierce“ platininis leidimas. Po 39 savaičių, praleistų Jungtinės Karalystės albumų tope, albumas pakilo iki 2 vietos, tai iki šiol aukščiausia pozicija.
Albumas buvo nominuotas 8 „Grammy“ apdovanojimams, iš kurių laimėjo šešias statulėles.
Seškai (Balstogės apskritis)
Seškai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zabluduvo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietryčius nuo Zabluduvo ir apie 21 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
382 m. pr. m. e.
'''382 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Frydek Mystekas
Frydek Mystekas  – miestas rytų Čekijoje, Moravijos-Silezijos krašte, prie Ostravicės upės.
Jersikos mūšis
Jersikos mūšis – mūšis istorinėje latgalių žemėje Jersikoje, vykęs 1281 m. tarp Livonijos ordino ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Traidenio kariuomenių.
Jersikos piliakalnis, viduramžiais garsėjęs kaip Latgalos politinis, ekonominis ir prekybos centras, yra ant Dauguvos kranto tarp dviejų raguvų, 9 km už Lyvanų, 48 km į šiaurę nuo Daugpilio, 200 m nuo greitkelio Ryga–Daugpilis, pietryčių Latvijoje.
Degsniai (Širvintos)
Degsniai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 17 km nuo Zibalų.
Alstremerijiniai
Alstremerijiniai (Alstroemeriaceae) – magnolijūnų augalų šeima, priklausanti vienaskilčių augalų klasei.
Paplitę Centrinėje ir Pietų Amerikoje.
Šeimoje yra 3-4 gentys ir apie 200 rūšių.
Harry Harrison
Haris Harisonas (, 1925 m. kovo 12 d. - 2012 m. rugpjūčio 15 d.) – JAV mokslinės fantastikos rašytojas, labiausiai žinomas už „Plieninės žiurkės“ seriją ir romaną „Make Room! Make Room!“. Kartu su Brian Aldiss buvo Birmingemo mokslinės fantastikos grupės prezidentas.
Jemeljanas Pugačiovas
Jemeljanas Pugačiovas (1740 m. ar 1742 m. Zimoveiskaja, Dono sritis – 1775 m. sausio 21 d. Maskvoje) – Rusijos imperijos valstiečių 1773–1775 m. sukilimo vadas, Dono kazokas.
Harry Harrison
Asmeninis gyvenimas
Haris Harisonas gimė Stamforde, Konektikuto valstijoje, JAV, tačiau gyveno daugelyje pasaulio šalių: Meksikoje, Anglijoje, Airijoje, Danijoje, Italijoje ir kt. Jis buvo esperanto kalbos propaguotojas. Anksčiau buvo Airijos esperanto asociacijos prezidentas, buvo įvairių kitų esperanto organizacijų narys: Esperanto-USA, Pasaulio Esperanto Asociacijos ir kt. Antrojo pasaulinio karo metu tarnavo Jungtinių Valstijų Karinėse oro pajėgose kaip ginklų mechanikas ir artilerijos instruktorius.
Jemeljanas Pugačiovas
Biografija
Gimė kazokų šeimoje. Nuo 18 metų tarnavo kariuomenėje. Dalyvavo Septynerių metų bei Rusijos – Turkijos 1768 m. – 1774 m. karuose. 1771 m. dezertyravo iš Rusijos kariuomenės. Pasinaudojęs galimybe tuo metu Rusijos valdžios persekiotiems sentikiams laisvai apsigyventi Sibire ir aplinkinėse žemėse, 1772 m. atvyko į ties Didžiojo Irgizo upe buvusią sentikių gyvenvietę. Čia išgirdo apie Jajiko kazokų maištą, kilusį dėl kazokų laisvių apribojimo. 1773 m. pasinaudojęs plitusiais gandais, esą Petras III yra gyvas, pasiskelbė stebuklingai išsigelbėjusiu Rusijos caru. Tuomet tarp kazokų ir valstiečių tvyrojęs nepasitenkinimas dėl priespaudos leido J. Pugačiovui pradėti sukilimą, netrukus virtusį karu. 1773 m. rugsėjį paėmė keletą kazokų tvirtovių ties Jaiku. Tuo metu sukilėliai turėjo 50 000 kariuomenę. Nuo 1773 m. spalio iki 1774 m. kovo mėnesio sukilėlių kariuomenė laikė apsiaustą Orenburgą. 1774 m. gegužę prie J. Pugačiovo kariuomenės prisijungė ir sukilę baškirai. Liepos mėnesį sukilėliai užėmė dalį Kazanės, tačiau netrukus jų kariuomenė buvo sutriuškinta Jekaterinos II pajėgų. Rugpjūčio 25 d. sukilėliai pralaimėjo mūšį dabartinės Astrachanės srities šiaurėje. Rugsėjo 19 d. kazokų vyresnieji J. Pugačiovą suėmė, ir, mainais už valdžios malonę, perdavė Rusijos valdžiai. Senato sprendimu buvo nubaustas mirties bausme ir ketvirčiuotas.
Harry Harrison
Asmeninis gyvenimas
1954 m. Niujorke Haris vedė Joan Merkler. Vedybos truko iki žmonos mirties 2002 m. Pora susilaukė dviejų vaikų: Todd (g. 1955 m.) ir Moira (g. 1959 m.). Jiems jis dedikavo knygą „Make Room! Make Room!“.
Paskutiniu metu gyveno Airijoje, turėjo butą Braitone, Anglijoje. 2012 rugpjūčio 15 dieną oficialus rašytojo tinklalapis paskelbė apie H. Harrisono mirtį.
Karjera
Prieš tapdamas rašytoju, Harisonas mokslinės fantastikos srityje save išbandė kaip iliustratorių: kūrė iliustracijas kai kurioms "EC Comics" komiksų knygų „Weird Fantasy“ ir „Weird Science“ istorijoms. 1958–1964 m. buvo pagrindinis „Flash Gordon“ laikraščio komiksų serijos rašytojas.
Dalis jo pirmųjų trumpų istorijų buvo išleistos įvairiais pseudonimais, pvz., „Wade Kaempfert“. Rašytojas labiausiai žinomas už humoristinę ir satyrinę mokslinę fantastiką: „Plieninė žiurkė“, „Bilis, galaktikos didvyris“ ir kt. Tačiau Haris rašė ir rimtomis temomis, iš kurių geriausiai žinomas romanas „Make Room! Make Room!“ apie gyventojų perteklių ir besaikį pasaulio išteklių vartojimą (knyga buvo panaudota kaip pagrindas mokslinės fantastikos filmui „Soylent Green“, tačiau jame buvo pakeistas siužetas ir tema).
Rašytojas kurį laiką artimai bendravo su Brianu Aldissu. Kartu su juo dalyvavo poroje antologijos projektų, 8-ame dešimtmetyje kėlė mokslinės fantastikos kritikos standartus.
2009 m. Amerikos mokslinės fantastikos ir fantastikos rašytojų asociacijos apdovanotas „Damon Knight Memorial Grand Master Award“.
Bibliografija
Paryškintos knygos, išleistos Lietuvoje.
Trumpų istorijų rinkiniai
Kaip autorius:
Kaip redaktorius:
„Mirties planetos“ serija
Tolesni 3 romanai išleisti tik rusų ir lietuvių kalbomis (parašyti kartu su Ant Skalandis): Su Mikhail Ahmanov, tik rusų k.:
„Hammer and the Cross“ serija
Bendradarbiaujant su Tom Shippey, publikuota pseudonimu John Holm.
Graževičius
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Graževičienė (ištekėjusi moteris) ir Graževičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Neukenas
Neukenas  – miestas Argentinoje, prie Limajaus ir Neukeno upių santakos. Provincijos administracinis centras. 242,1 tūkst. gyventojų (2007).
Istorija
1885 m. dabartinės miesto žemės, vadintos Confluencia, parduotos aukcione. Čia gyvenusios indėnų mapučių ir teuelčų gentys palaipsniui išnaikintos. 1902 m. miestą pasiekė geležinkelis. Neukenas oficialiai įkurtas 1904 m. rugsėjo 12 d., o teritorijos centras čia perkeltas iš Čos Malalio. Miesto pavadinimas kilo iš mapudungunų k. žodžio Nehuenken, reiškiančio „vėjuotas“. 1930 m. čia gyveno tik 5000 gyventojų. 1960 m. YPF kompanija apylinkėse rado naftos telkinių. Neukenas pradėjo sparčiai augti. 1970 m. įkurtas Comahue valstybinis universitetas.
Ekonomika ir transportas
Naftos chemijos ir naftos perdirbimo pramonės centras. Apylinkėse, drėkinamuose Limajaus ir Neukeno upių slėniuose vystoma sodininkystė. Vaisiai eksportuojami į užsienį. 8 km nuo miesto yra Presidente Perón oro uostas, iš kurio vyksta reguliarūs skrydžiai į Buenos Aires, Bariločę, Komodoro Rivadaviją ir kitus miestus. Keliai į Viedmą, Bariločę, Buenos Aires. Geležinkeliai į Buenos Aires, Sapalą.
Yra paleontologijos muziejus, kuriame saugomos provincijoje rastos dinozaurų fosilijos.
Kim Young-sam
Kim Jongsamas (1927 m. gruodžio 20 d. – 2015 m. lapkričio 22 d.) – Pietų Korėjos politikas, šalies prezidentas, pareigas ėjęs 1993–1998 m. laikotarpiu.
Biografija
Kim Jongsamas gimė Kodžė mieste, dabartinėje Pietų Korėjoje (tuo metu teritorija buvo valdoma Japonijos). 1951 m. baigė Seulo Nacionalinį universitetą, įgijo filosofijos bakalauro laipsnį. Tuo pačiu metu dalyvavo Liberalų partijos veikloje, dirbo ministro pirmininko sekretoriumi. 1954 m. perėjo į Demokratinę partiją, iki 1980 m. buvo nuolat išrenkamas į parlamentą.
Čion Duhan atėjus į valdžią, Kim Jongsamui buvo uždrausta dalyvauti politinėje veikloje, tačiau nuo 1984 m. jis vis aktyviau įsitraukė į prodemokratinį judėjimą. 1987 m. įkūrė Susivienijimo Demokratinę partiją, tapo jos pirmininku ir kandidatu tais pačiais metais vykusiuose prezidento rinkimuose. Juos pralaimėjo, tačiau 1988 m. buvo išrinktas į parlamentą. 1990 m. jo partijai susijungus su kitomis ir suformavus Demokratinę Liberalų partiją, Kim Jongsamas tapo vienu iš jos lyderių. 1992 m. tapo partijos kandidatu į prezidentus ir sėkmingai laimėjo rinkimus.
Kim Jongsamas buvo pirmasis civilis tapęs prezidentu nuo Pak Čionghy laikų. Jis paskelbė kovą prieš korupciją ir ėmėsi daugelio ekonominių reformų, siekdamas atgaivinti šalies ekonomiką, tačiau jo administracija patyrė nesėkmę, kuomet 1997 m. Pietų Korėjos ekonomika žlugo dėl 1997 metų Azijos finansinės krizės, o paties Kim Jongsamo sūnus įsivėlė į korupcijos skandalą. Užsienio politikoje jam nesisekė susitarti su Šiaurės Korėja dėl jos vykdomos branduolinės programos.
Pasibaigus prezidento kadencijai, Kim Jongsamas neužėmė aukštų politinių postų. Buvo aktyvus demokratijos šalininkas, skaitė apie tai paskaitas įvairiuose renginiuose.
Tomas Sapiega
Tomas Sapiega (g. iki 1598 m. – 1646 m. balandžio 2/8 d., Vilnius) – LDK valstybinis ir karinis veikėjas, Vendeno vaivada (1641–1643 m.) ir Naugarduko vaivada (1643–1646 m.).
Biografija
Lietuvos magnatų Sapiegų giminės Kodenio linijos atstovas, herbo „Lis“ savininkas. Naugarduko ir Minsko vaivados Mikalojaus Sapiegos (1558–1638) ir Rainos Dorohostaiskos sūnus. Jaunesnysis brolis – Nemonoisko seniūnas Kazimieras Mykolas.
Sugrįžęs į tėvynę Tomas Sapiega gyveno Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Žygimanto III Vazos dvare. 1632 metais dvikovoje su Jurijumi Zenovičiu neteko rankos. Vadovaujant paties husarų vėliavai dalyvavo Smolensko kare.
1640 metais Tomas Sapiega buvo išrinktas Lietuvos tribunolo maršalka. 1641 metų balandį gavo Vendeno vaivados pareigybę, o tarp 1642–1643 metų – Naugarduko vaivados. Dalyvavo derybose su Maskvos pasiuntiniais.
Šeima
Iki 1638 metų vedė Siuzaną Chreptavičiūtę, Naugarduko vaivados Jurgio Chreptavičiaus (1586–1650 m.) ir Siuzanos Nonchart (m. 1645) dukrą, nuo vedybų neturėjo palikuonių.
Buvo palaidotas pranciškonų bažnyčioje, Alšėnuose.
383 m. pr. m. e.
'''383 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Karadarja
Karadarja (,, „juodoji upė“) – upė Vidurinėje Azijoje, Kirgizijoje ir Uzbekistane; viena iš Syrdarją sudarančių upių. Susidaro Ošo srityje susiliejus Karakuldžos ir Taro upėms, prasidedančioms Ferganos ir Alajaus kalnagūbriuose. Teka į vakarus Ferganos slėniu. Susilieja su Narynu ir sudaro Syrdarją.
Karadarjos vanduo intensyviai naudojamas drėkinimui, jungiasi su Ferganos kanalų sistema. Aukštupyje patvenkta Andižono tvenkiniu. Prie Karadarjos įsikūręs Uzgeno miestas (Kirgizija).
Lietuviai (reikšmės)
Žodis lietuviai reiškia:
Susiję terminai:
Sarasvatė
Sarasvatė  – senovės arijų šventoji upė ir jos dievybė, vėliau – hinduizmo išminties, muzikos ir menų deivė, Brahmos žmona.
Vedose
Pavadinimas Sarasvatė yra būdvardinis vedinys nuo žodžio saras ir reiškia „sraunioji, vandeningoji“ bei laikomas Avestoje sutinkamo vandenvardžio Harahvaiti atitikmeniu. Sarasvatė tapatinama su upe, tekėjusia šiaurės vakarų Indijoje.
Povedinėje mitologijoje
thumb|200px|Hinduistinis Sarasvatės vaizdinys
Hinduistai tiki, kad Sarasvatė yra vedų motina.
Rytų Indijoje Sarasvatė laikoma Durgos dukra kartu su jos seserimi Lakšme ir jos broliais Ganeša ir Kartikėja
Puranos mums pasakoja, kad Sarasvatė apsireiškė ir kaip Brahmos žmona, ir kaip šventoji Sarasvatės upė. Kai ruošdamasis kurti visatą Brahma pateko į aklavietę jam padėjo būtent Motina Sarasvatė. Ji davė jam gayatri mantrą ir pasakė, kad medituojant į ją išsipildys visi jo troškimai. Kaip jau pasakojome praeitame skyriuje, Brahma paklausė Sarasvatės patarimo, ir taip gimė materiali kūrinija.
Sarasvatė vaizduojama apsirengusi dailia ir elegantiška mantija, sėdinti balto lotoso žiede. Rankose ji laiko mokslą simbolizuojančią knygą, japos karolius (jų paskirtis panaši į rožančiaus Vakarų tradicijoje − jais skaičiuojamos kartojamos mantros, maldos) ir vyną − tradicinį Indijos styginį muzikos instrumentą.
Degsniškiai
Degsniškiai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Keturvalakių.
Efelsbergo radioteleskopas
thumb|Efelsbergo radioteleskopas
Efelsbergo radioteleskopas yra 100 m. skersmens radioteleskopas Vokietijoje, Šiaurės Vesfalijos žemėje. 29 metus tai buvo didžiausias laisvai sukiojamas teleskopas pasaulyje. 2000 Amerikoje buvo pastatytas tik nedaug didesnis (100 × 110 m., eliptinis) Green Bank radioteleskopas.
Tai vienas iš didžiųjų radioteleskopų, pastatytas 1972 m. Radioteleskopas priklauso Maxo Planko radio astronomų institutui Bonoje, Vokietijoje.
Bona
Bona  – Šiaurės Reino-Vestfalijos (ŠRV) miestas pietvakarinėje Vokietijos dalyje. 1949–1990 m. buvo Vokietijos Federacinės Respublikos sostinė ir iki 1999 m. vyriausybės rezidencijos vieta. Šiuo metu tai tarptautinių organizacijų ir kai kurių federacijos įstaigų būstinė, vienas iš mokslo tyrimų institucijų centrų ŠRV žemėje. Mechanikos, optikos, elektrotechnikos, popieriaus, farmacijos, poligrafijos, maisto, baldų, keramikos pramonė.
Yra Bonos universitetas, veikia kitos aukštosios mokyklos. Bonoje yra kompozitoriaus Liudviko van Bethoveno gimtieji namai-muziejus, koncertų salė, kurioje vyksta Bethovenui skirti renginiai, muzikos festivaliai. Mieste yra XI–XIX a. architektūros paminklų.
Istorija
Bona romėnų įkurta I a.
Demografija
Žemiau yra pateikiamas Bonos gyventojų pasiskirstymas pagal tautines grupes (2015 m. duomenys).
Chevsuretija
Chevsuretija ( 'slėnių šalis') – istorinė provincija šiaurinėje Gruzijos dalyje abiejuose Didžiojo Kaukazo kalnagūbrio šlaituose, pasienyje su Čečėnija. Chevsuretija kaip atskiras kraštas atsirado XV a., kai suskilo Pchovijos regionas, iš kurio ir susidarė Pšavija ir Chevsuretija. Chevsuretiją sudaro mažų upių – Ardočio, Šatilio, Archočio – ir Aragvio slėniai. Dabar įeina į Mcchetos-Mtianetijos regiono Dušečio rajoną. Didžiausi kaimai yra Barisachas ir Šatilis.
Plotas apie 1050 km², žiemą gyventojų skaičius sumažėja maždaug iki 3200 žmonių. Dauguma Chevsuretijos gyventojų yra chevsurai.
Nuorodos
Žemėlapiai:
Gudelių piliakalnis (Vilnius)
Gudelių piliakalnis – piliakalnis Vilniaus miesto savivaldybės teritorijoje, Pilaitės seniūnija. Pasiekiamas keliu Salotė – Gudeliai, yra į kairę šiaurėn nuo kelio atsisukimo dešiniau, į Gudelius.
Piliakalnis
thumbs|200px|thumb|left|Piliakalnio aikštelė Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Sudervėlės kairiajame krante. Aikštelė trikampė, pailga pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 52 m ilgio, 32 m pločio šiaurės rytų krašte, 2 m žemesniu pietvakarių galu. Šiaurės rytų krašte supiltas 0,8 m aukščio, 7,5 m pločio pylimas, kurio išorinis 1,5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 3,5 m pločio, 0,5 m gylio griovį, už kurio supiltas antras 0,5 m aukščio, 5,5 m pločio pylimas, už kurio iškastas antras 2 m pločio, 0,4 m gylio griovys. Pietvakarių šlaite, 7 m žemiau aikštelės yra trikampė 12x11 m dydžio terasa, kurios išorinėje (pietvakarių) pusėje yra 13 m pločio, 0,5 m gylio griovys, už kurio supiltas 0,5 m aukščio, 12 m pločio pylimas. Vakarų šlaite, 4 m žemiau aikštelės yra 10 m pločio terasa, per 1 m nuolaidėjanti į pietvakarius. Šlaitai statūs, iki 20 m aukščio.
Piliakalnis apardytas duobių, apaugęs pušimis.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
384 m. pr. m. e.
'''384 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Karo menas
Karo menas (孫子兵法) – kinų karinis traktatas, datuojamas pavasario ir rudens periodu, maždaug 771 – 476 m. pr. m. e. Jo autorystė priskiriama karvedžiui ir filosofui Sun Dzi. Traktatą sudaro 13 skyrių, kiekvienas aptarinėja konkretų karo aspektą bei susijusią karinę strategiją ir taktiką. „Karo menas“ padarė didžiulę įtaką tiek Kinijos ir Rytų Azijos, tiek Vakarų karybai, strategijai, politikai ir dar daugeliui susijusių sričių. Įkvėpimo šaltiniu ir vadovėliu ją laikė daug žymių istorinių strategų ir politikų.
Pirmą kartą Vakaruose knyga buvo išleista 1772 m. prancūzų kalba, jos vertėjas ir leidėjas – jėzuitas ir prancūzų ambasadorius Kinijoje Jean Joseph Marie Amiot. 1905 m. dalinai, o 1910 m. pilnai išversta ir išleista anglų kalba.
Istorija
Įvairiuose istoriniuose kinų knygų kataloguose „Karo menas“ minimas labai dažnai, tačiau nurodyta jo apimtis smarkiai varijuoja. Yra žinoma, kad traktatas buvo keistas bent vieną sykį III a. pradžioje – kinų karvedys, poetas ir filosofas Čau Čau (曹操) parašė pirmąją žinomą „Karo meno“ apžvalgą. Čau Čau kažkiek paredagavo originalų traktato tekstą, pašalindamas ar pakeisdamas įvairias vietas, ką mini ir savo įžangoje. Tačiau nėra tiksliai žinoma, ką ir kiek būtent jis pakeitė, ir kokią versiją naudojo savo darbe.
Knygos autoriumi tradiciškai laikomas Sun Dzi, gyvenęs VI a. pr. m. e., tačiau jos pirmieji skyriai greičiausiai yra dar bent amžiumi senesni. Simos Čianio I a. pr. m. e. traktate „Didžiojo istoriko užrašai“ teigiama, kad Sun Vu parašė tekstą apie karo reikalus, ir tą tekstą studijavo karalius Helu (maždaug 5 a. pr. m. e. pradžia). Tradiciškai laikoma, kad Sima Čianis turėjo omenyje tą patį „Karo meną“, tačiau nėra vienareikšmiai aišku, ar Sun Vu iš tiesų yra tas pats Sun Dzi.
Traktato autoryste pradėta abejoti dar XII a. Pagrindo abejonėms davė faktas, kad joks Sun Dzi nėra minimas garsiame istoriniame traktate Zuo zhuan (IV a. pr. m. e.), aprašančiame garsiausias Pavasario ir Rudens periodo asmenybes. Ten taip pat nėra minimas ir joks Sun Vu, kurio vardas apskritai neminimas niekur anksčiau už „Didžiojo istoriko užrašus“, ir tikėtina, kad šį vardą Sima Čianis tiesiog išgalvojo.
XX a. pradžios kinų rašytojas Liang Qichao teigė, kad „Karo meno“ autorystė iš tiesų gali priklausyti kitam kinų karvedžiui, spėjamam Sun Dzi palikuoniui Sun Bin (IV a. pr. m. e.) kadangi istoriniai šaltiniai mini, jog jis yra parašęs traktatą apie karą. Sun Bin istoriškumas yra pakankamai patikimas, ir dalis traktato tyrinėtojų manė, jog jo tariamas protėvis Sun Dzi tėra legenda. Tačiau 1972 m. archeologinių kasinėjimų metu Sun Bin traktatas buvo atrastas ir paaiškėjo, kad tai yra kita knyga, šiuo metu vadinama „Sun Bin karo menu“. Dalis jos teksto sutampa su Sun Dzi „Karo meno“ ir panašu, kad ji buvo rašyta kaip tęsinys. Šis atradimas parodė, kad neaiškumai dėl skirtingose vietose minimų labai skirtingų knygos apimčių, skirtingų autorių ir pan. kilo, kadangi istoriniuose kinų šaltiniuose minimas „Karo menas“ iš tiesų buvo dvi skirtingos knygos.
Šiuo metu laikoma, kad „Karo menas“ buvo parašytas maždaug tarp 500 ir 430 m. pr. m. e., ir kad jo autorius nėra Sun Bin. Sun Dzi istoriškumas vis dar neaiškus.
Turinys
„Karo meną“ sudaro trylika skyrių. Žemiau pateikti vertimai yra apytiksliai ir perteikia tik esmę, skirtinguose leidimuose iš kinų kalbos jie būdavo verčiami kažkiek skirtingai.
Įtaka
Dėl savo garsumo, „Karo meno“ traktatas labai dažnai minimas populiariojoje kultūroje ir naudojamas tiesiogiai su karyba nesusijusiose srityse. Jis aptarinėjamas teisėje, naudojamas sporto komandų įkvėpimo šaltiniui ar mentaliteto ugdymui, cituojamas įvairiuose straipsniuose ir knygose, kurios susijusios su varžybomis ir pergalės siekimu kažkokiame nekariniame kontekste. „Karo menas“ elektroniniu formatu buvo išleista kartu su kompiuterinio žaidimo Europa Universalis priedu tokiu pačiu pavadinimu.
Leidimai
Knygos leidimai lietuvių kalba:
Rasa Viskantaitė
Biografija
Žinomo muziko Felikso Viskanto duktė. 1968–1979 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (dėst. M. Gaižauskienė). 1979–1984 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. T. Šumsko klasė).
Nuo 1980 R. Viskantaitė Vilniaus inžinerinio statybos instituto akademinio choro „Gabija“ chormeisterė ir koncertmeisterė, 1986–1993 šio instituto Estetikos katedros dėstytoja ir talkino „Gabijos" chorui, dažnai diriguodavo ir akompanuodavo koncertuose.
Nuo 1995 pabaigos Vilniaus Gedimino technikos universiteto studentų mišriojo choro „Gabija“ meno vadovė ir dirigentė. Choras ir toliau tęsia čia susiformavusias kūrybinio bei koncertinio darbo tradicijas. Ilgamečio choro meno vadovo ir dirigento F. Viskanto atminimui „Gabija“ įdainavo ir išleido pirmąją savo audiokasetę, dalyvavo tarptautiniame studentų meno festivalyje „Studentiškas pavasaris-96“ Šiauliuose, 1997 koncertavo Budapešte (Vengrija). 1997 tarptautiniame studentų mišriųjų chorų konkurse „Juventus-VIII“ Kaune „Gabija“ laimėjo trečiąją vietą ir prizą už geriausiai atliktą liaudies dainą. Su pasisekimu „Gabija“ koncertavo I tarptautiniame chorų festivalyje Lenkijoje – Gdanske ir Sopote. Dirigentė studentų chorą parengė 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje – chorų konkurse savo kategorijoje laimėjo antrąją vietą. „Gabija" dalyvavo 1998 I tarptautiniame studentų chorų festivalyje Vilniuje.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Liang Šanbo ir Džu Ingtai
Liang Šanbo ir Džu Ingtai  – populiari kiniška legenda apie dviejų jaunuolių, gyvenusių Rytų Dzin (III–V a.), meilę. Pavadinimas dažnai trumpinamas Liang-Džu (梁祝), taip pat pavadinama „Istorija apie įsimylėjėlius, virtusius drugeliais“ („Butterfly lovers“).
Pirmą kartą legenda užfiksuota Tang laikais (IX a.), „Siuan menės užrašuose“ (宣室志 Xuānshì Zhì). Ja paremta ne viena opera, pastatyta keletas filmų, tarp jų – animacinės versijos. 1959 m. parašytas „Įsimylėjėlių – drugelių“ koncertas smuikui, kurio leitmotyvai labai išpopuliarėjo.
Istorija
Mergina iš Džedziango, vardu Džu Ingtai, išsiprašo iš namų mokytis Hangdžou mieste. Tačiau kadangi mokslai prieinami tik vyrams, Džu Ingtai turi persirengti vaikinu. Ji susipažįsta su jaunuoliu Liang Šanbo iš tos pačios provincijos. Trejus metus jie drauge mokosi ir tampa artimais bičiuliais. Prieš palikdama akademiją, Džu Ingtai pasiūlo Liang Šanbo vesti savo „seserį“. Atkeliavęs į Džu namus, Liang Šanbo sužino, kad jo studijų draugas iš tiesų yra mergina. Įsimylėjusių jaunuolių jungtuvėms sukliudo Džu Ingtai tėvų planai: jie ją sužadėjo su Ma Vencai. Liangas miršta iš sielvarto (kai kuriose versijose – nužudomas Ma Vencai įsakymu). Vestuvių dieną Džu Yingtai keliaujant į būsimojo vyro namus, pakyla viesulas, trukdantis vestuvininkams nunešti jaunąją toliau nei Liang Šanbo kapas. Džu Ingtai nuėjus prie kapo, kapas atsiveria ir Džu Ingtai šoka į vidų. Iš kapo pakyla du drugeliai.
Paulius Baltakis
Biografija
Augo vienuolikos vaikų šeimoje. Seserys: Apolonija, Aldona, Teresė – tremtinės, Zuzana ir Julija, broliai: Juozas – ekonomistas, Vytautas (g. 1930 m.) inžinierius geologas, Jonas – tremtiniai, Pranas (1926–2006 m.) – inžinierius ir Algirdas.
Mokėsi Kretingos ir Anykščių gimnazijose. 1944 m. Šeduvoje vokiečių buvo suimtas ir išvežtas darbams į Suomiją ir Norvegiją. 1945–1952 m. Belgijoje studijavo teologiją ir filosofiją; 1952 m. kunigas.
2018 m. balandį grįžo į Lietuvą. 2019 m. pervažiavo į Kauną. Palaidotas Kretingos Senosiose kapinėse.
Teksasinis ežiakaktusis
Teksasinis ežiakaktusis (Echinocactus texensis) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalas. Stiebas iki 30 cm skersmens, su gana storais centriniais dygliais. Žiedas vienas. Vainiklapiai rausvos, rožinės spalvos. Žiedo vidurys tamsesnis.
Paplitęs JAV pietinėje dalyje, Meksikoje iki centrinės dalies. Dauginamas sėklomis, kurios labai daigios.
Ratenas
Ratenas, arba žydrenė (Succisella) – karšulinių (Dipsacaceae) šeimos augalų gentis.
Daugiamečiai žoliniai augalai su ištisiniais, lancetiškais, priešiniais lapais. Žiedynai – rutuliškos galvutės. Skraistlapiai žali, odiški, plačiai lancetiški. Pažiedės pailgai lancetiškos, smailios. Išorinė taurelė cilindriška, susiaurėjusiu viršumi, giliai briaunota, su 8 vagelėmis, plika, viršuje su 4 trumpomis skiautėmis, tikroji taurelė labai maža, dubenėlio pavidalo, beveik lygiakraštė, nedantyta. Vainikėlis keturskiautis.
Gentyje 3–5 rūšys, paplitusios Pietų ir Vidurio Europoje. Lietuvoje auga viena rūšis – pelkinis ratenas (Succisella inflexa), kuris įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Favoritner AC
Favoritner AC – Austrijos futbolo klubas iš Vienos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1910 m.
Absoliutus blogis: prakeikimas
Absoliutus blogis: prakeikimas ( arba Biohazard:Damnation) – 2012 m. CGI mokslinės fantastikos siaubo veiksmo animacinis filmas, paremtas kompiuterinių žaidimų „Resident Evil“ serijos motyvais. Tai 2008 m. filmo „Absoliutus blogis: degeneracija“ tęsinys. Filmo kūrėjai: kompiuterinių žaidimų kompanija „Capcom“, kartu su „Sony Pictures Entertainment“. Filmas pradėtas platinti 2012 m. rugsėjo 15 d. PlayStation Network, Xbox Live ir Zune tinklais. Filme pasakojama tolimesnė kova su Žemėje siaunčiančiais virusais ir parazitiniais organizmais. Filmas kurtas Japonijoje, tačiau originalus įgarsinimas yra anglų kalba.
Siužetas
2010 m. Buvusi sovietinė respublika tapo nepriklausoma valstybe Rytų slavų respublika. Joje suklestėjo korupcija, o valdžią perėmė oligarchai. Prieš valdžią kilo piliečių maištas. Prezidentės Svetlanos Belikovos iniciatyva buvo atstatyta taika valstybėje, tačiau maištininkų teritorijose radus daug vertingų iškasenų, karas atsinaujino. Nematydami išeities prieš stipresnes vyriausybės pajėgas, sukilėliai panaudoja tarptautiniu mastu uždrausta bioorganinį ginklą (BOW) – ypatingai stiprius ir greitus monstrus.
Kazys Bridžius
Kazys Bridžius (slapyvardis Alfredas Banga, 1908 m. sausio 15 d. Šunskai, Marijampolės apskritis – 1982 m. gruodžio 3 d. Torontas, 1983 m. palaikai perkelti į Šiaulius) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, poetas.
Absoliutus blogis: prakeikimas
Siužetas
JAV ir Rusijos vyriausybės siunčia pagalbą Rytų slavų respublikai, kad ši galėtų susidoroti su teroristais (taip vadinami sukilėliai). Agentas Leonas Skotas Kenedis atsiduria valstybės sostinėje Polivlograde, tačiau tuo metu misija nutraukiama ir pareikalaujama Leono grįžti. Jis atsisako, nes sužino, kad sukilėliai naudoja nelegalų biologinį ginklą. BOW monstrai yra sunkiai kontroliuojami ir Leonas įtaria, kad kažkurie iš sukilėlių prisiima „motinėlės“ vaidmenį, tam kad galėtų BOW monstrus nukreipti prieš vyriausybines jėgas. Filmo eigoje Leonas sužinos, kad respublikos vyriausybė taip pat nėra tokia geranoriška, kaip teigia tarptautinei bendruomenei ...
Veikėjai
ir kiti.
Julius Pagojus
Julius Pagojus (g. 1987 m. gruodžio 13 d. Klaipėdoje) - teisininkas, lobistas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
2006 m. baigė Klaipėdos Vytauto Didžiojo gimnaziją. 2011 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą, įgijo teisės magistro laipsnį. 2012 m. baigė Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultetą, įgijo ekonomikos bakalauro laipsnį.
Kazys Bridžius
Biografija
Baigęs Šunskų pradžios mokyklą, mokėsi Marijampolės ir Šiaulių gimnazijose, studijavo Vytauto Didžiojo universitete.
Julius Pagojus
Biografija
2012-2014 m. dirbo teisingumo ministro patarėju, nuo 2014 m. LR teisingumo viceministras, jauniausias viceministras nepriklausomos Lietuvos istorijoje. 2016 m. Valstybinės vartotojų teisių apsaugos tarnybos direktorius.
Kazys Bridžius
Biografija
1922 m. besimokydamas Marijampolės gimnazijoje, rašė ir vertė eilėraščius, kurių dalis 1931 m. paskelbta lyrikos knygoje „Gyvenimo kryžkely“. 1925–1927 m. dirbo Marijampolės savaitraščio „Šešupės bangos“ redakcijoje, 1927–1928 m. redagavo katalikiškos krypties laikraštį „Šiaulietis“, nuo 1924 m. leistą Šiauliuose. 1928 m. suorganizavo ir, prikalbinęs leidėju būti Bronių Buišą, drauge su J. Janulaičiu ėmė redaguoti šiauliečių liberaliosios minties savaitraštį „Momentas“, ėjusį dvejus metus. Už publikacijas „Momente“ nuvežtas į Piktmiškį, kankintas. Tuo pačiu metu dirbo ir Kaune leidžiamame meno kritikos žurnale „Meno kultūra“, kuriame bendradarbiavo to meto Kauno garsenybės Paulius Galaunė, Liudas Gira, Ignas Šlapelis ir Viktoras Žadeika.
Julius Pagojus
Biografija
Lietuvos socialdemokratų partijos tarybos narys. Anksčiau vadovavo Klaipėdos jaunimo organizacijų asociacijai „Apskritasis stalas“, Vilniaus jaunimo organizacijų sąjungai „Apskritasis stalas“, Vilniaus jaunimo reikalų tarybai. Buvo Lietuvos jaunimo organizacijų tarybos kontrolės komisijos pirmininkas, valdybos narys, Jaunimo tarptautinio bendradarbiavimo agentūros valdybos narys, Lietuvos socialdemokratinio jaunimo sąjungos biuro vadovas.
Kazys Bridžius
Biografija
Nuo 1930 m. balandžio mėn. Marijampolės savaitraščio „Suvalkietis“ antrasis redaktorius (leidėjas ir vyr. redaktorius Petras Mažūnaitis). 1937–1940 m. redagavo „Dirvos“ bendrovės leidžiamo tautinės pakraipos savaitraščio „Suvalkų kraštas“ redaktorius. . Pasirašinėjo slapyvardžiais Kbr, Fatamorgana, Kabyras, K-as, Fredas, K. Felicitas.
Julius Pagojus
Biografija
Nuo 2018 m. užsiima lobistine veikla. Yra įmonės „MB Conversio“ vadovas, taip pat Deloitte Legal Baltics vyriausiasis veiklos vadovas, advokatas.
Kritika
J. Pagojus administracine atsakomybe baustas 4 kartus: 2011 m. už tai, kad vairuodamas kalbėjo mobiliuoju telefonu; 2013 m. už leistino važiavimo greičio viršijimą beveik 40 km/h; 2014 m. už leistino važiavimo greičio viršijimą beveik 30 km/h; 2015 m. vairavo neblaivus ir metams neteko vairavimo teisių. Šis faktas nebuvo viešinamas iki J. Pagojaus kandidatavimo į teisingumo ministrus 2016 m. lapkričio mėn. 2016 m. lapkričio 29 d. prezidentės Dalios Grybauskaitės dekretu paskirtas Sauliaus Skvernelio Vyriausybės teisingumo ministru.
Kazys Bridžius
Biografija
1945–1947 m. Hanau lietuvių karo pabėgėlių stovykloje redagavo „Hanau Lietuvių tremtinių bendruomenės komiteto informacijos biuletenį“ (iki 1946 kovo m. „Radijo žinios“), dalyvavo 1946 gegužės 11-12 d. Hanau įvykusiame lietuvių žurnalistų suvažiavime.
1948 m. išvyko į Kanadą. Iki 1966 m. dirbo aukso kasyklose Pickl Crow. Joms užsidarius, persikėlė į Torontą, nuo 1973 m. sunkiai sirgo. Mirė 1982 m., buvo palaidotas Toronto lietuvių kapinėse. 1983 m. palaikai pargabenti į Lietuvą ir palaidoti Šiauliuose.
Maciuičių kapinynas
Maciuičių kapinynas ir senosios kapinės, vadinamas Markapiais, Kapeliais, Pilale (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 5199, senas registro kodas - A1707, senas kultūros paminklo Nr. AR481) – kapinynas ir neveikiančios kapinės Klaipėdos rajono savivaldybės teritorijoje, 0,65 km į pietus nuo kelio, kelio Gargždai–Lyveriai kairėje pusėje, Minijos kairiajame krante. thumb|left|300px|Kapinių [[krikščionių kryžius|kryžius]]
Aprašymas
Objektas įrengtas Kalniškės kaimo pietvakariniame pakraštyje, Minijos slėnio rytiniame krašte esančioje atskiroje kalvoje. Ji ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 47 x 16 m dydžio, 2–6 m aukščio, žemesne ir siauresne šiaurine dalimi. Paviršius nežymiai išgaubtas, žemėja link kraštų. Vakarinis šlaitas nukastas tiesiant kelią (1994 m. sutvirtintas). Kalva apaugusi lapuočių mišku. Pietvakarinėje dalyje stovi medinis kryžius, įtvirtintas į betoninį dviejų tarpsnių postamentą, kurio šiaurės vakarinėje plokštumoje įspaustas įrašas: „Preivi / Atsidūksėk / už šioje Vietoje / Ilsančių sielas. / Fundacija / FREIGOFŲ / 29 – IX – 1932 m. / Gargždai“.
Teritorijos plotas – 0,27 ha. thumb|rigth|300px|Kapinyno-kapinių vaizdas iš pietų - pietryčių pusės
Tyrimai
1963 m. žvalgė LII (ekspedicijos vadovas Adolfas Tautavičius). 2002 m. tyrinėjo Linas Tamulynas.
Kalvos viršūnėje ištirtas 13,5 m² plotas, kuriame aptikta suardytų II - I tūkstantmečių iki Kr. degintinių kapų liekanų su brūkšniuotos, lygios ir virvelių įspaudais puoštos keramikos šukėmis, ištirti 2 griautiniai XVI a. kapai bei suardytų kapų liekanų. Kapinyno aplinkoje ištirtas 30 m² plotas, kuriame radinių nerasta.
1972–2003 m. buvo laikomas piliakalniu. 2003 m. registruotas kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąraše, 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.
Maebašis
Maebašis  – miestas Gunmos prefektūroje, Japonijoje. Prefektūros administracinis centras. Čia gyvena apie 318 tūkst. gyventojų.
Miestas įkurtas 1892 m. balandžio 1 d.
Geografija
left|thumb|185px|Maebašis Gunmos prefektūroje
Miestas ribojasi su Isesakiu, Kiriū, Šibukava, Takasakiu, Šintu, Tamamura, Jošioka ir Fudžimiu.
Miesto simboliai
Oficiali miesto gėlė – erškėtis ir rododendras, medis – japoninis skirpstulas ir dviskiautis ginkmedis.
Degučiai (Šalčininkai)
Degučiai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Pabarės, prie kelio ir atšakos į Balandžius.
Socialistinis lenktyniavimas
Socialistinis lenktyniavimas (социалистическое соревнование) tarybinė varžymosi tarp darbo kolektyvų ir tarp atskirų darbuotojų forma, praktikuota TSRS ir Rytų bloko šalyse.
Konkurencija ir socialistinis lenktyniavimas
Sąvoka „socialistinis lenktyniavimas“ įvesta sąmoningai siekiant atskirti ją nuo sovietų ideologų neigiamai vertintos rinkos konkurencijos, kuri esą palanki tik kapitalistams, o socialistinis lenktyvimas esą naudingas visiems.
Organizavimas
Svarbus socialistinio lenktyniavimo komponentas buvo „socialistiniai įsipareigojimai“ (социалистические обязательства). Nors gamybiniai planai buvo laikomi pagrindiniu rodikliu, darbuotojai ir darbo kolektyvai turėjo prisiimti „socialistinius įsipareigojimus“ ar net „padidintus socialistinius įsipareigojimus“ (повышенные соцобязательства) viršijančius planą.
Socialistinio lenktyniavimo gairės paprastai buvo siejamos su didžiosiomis socialistinėmis ir komunistinėmis šventėmis bei žymiomis datomis, pvz., Lenino gimtadieniais arba Spalio revoliucijos metinėmis.
Laimėtojai buvo skatinami materialiai ir morališkai. Materialiniais paskatinimais galėjo būti pinigai, sunkiau prieinamos prekės ar kitokios socialistinės sistemos gėrybės, pvz., kelialapiai į poilsiavietes, leidimai išvykti į užsienį, galimybės gauti butą arba automobilį be eilės ir pan. Moraliniais paskatinimais buvo diplomai, garbės raštai, portretai „garbės lentose“; darbo kolektyvams buvo suteikiama „Socialistinio lenktyniavimo laimėtojo pereinamoji vėliava“ (Переходящее знамя победителя в социалистическом соревновании).
Icukušimos šventykla
Icukušimos šventykla – kultūrinis pasaulio paveldo objektas, esantis Japonijoje, Icukušimos saloje, Hirosimos prefektūroje, netoli Hirosimos miesto.
Šventykla priklauso šintoizmo tikėjimui, pastatyta kalno Misen (520 m) papėdėje. Ilgą laiką sala buvo laikyta šventa, neleista į ją patekti eiliniams žmonėms. Pirmosios šventyklos šioje vietoje įkurtos XI–XIII a., o Icukušima pradėta statyti XII a., apie 1168 metus. Susideda iš pastatų komplekso, gerai iliustruojančio to meto architektūros stilių. Laikui bėgant dalis pastatų buvo perstatyti iš naujo, XV–XVI a. kompleksas papildytas keliais naujais.
Dideli šventyklos vartai, stovintys vandenyje, yra vienas iš geriausiai atpažįstamų Icukušimos šventyklos detalių, o jų vaizdas su Misen kalnu fone yra įtrauktas tarp Trijų žymiausių Japonijos reginių. Vartų aukštis siekia 16 metrų. Tiek vartus, tiek ir dalį šventyklos pastatų nuolat skalauja potvynių ir atoslūgių vanduo.
Turizmas Lietuvoje
Turizmas Lietuvoje – turizmas plėtojamas Lietuvoje. Pagal 2016 m. apgyvendinimo įstaigų statistiką, Lietuvoje pernai apsilankė ir bent vieną naktį praleido 1,49 mln. turistų iš užsienio, t. y. 9,4 proc. daugiau nei 2015 m. Vietinių turistų skaičius augo 10,2 proc. – po Lietuvą praėjusiais metais keliavo ir bent vienai nakvynei šalies apgyvendinimo įstaigose apsistojo 1,26 mln. gyventojų. Bendras Lietuvos turizmo augimas 2016 m. siekia 9,8 proc. Turizmas Lietuvoje sudaro 1,7 proc. bendrojo vidaus produkto, sektoriuje dirba 22,5 tūkst. darbuotojų (1,7 % visos darbo jėgos).
Nuo 2013 m. rengiama kasmetinė, tarptautinė turizmo, kelionių ir aktyvaus laisvalaikio paroda „Adventur“, vykstanti Vilniuje, LITEXPO parodų salėje, sutraukianti beveik 30 tūkst. lankytojų.
Lankytinos vietovės
Lietuvoje populiariausias kultūrinis, gamtinis turizmas. Lankytinų vietų skaičius siekia 1 000. Galima aplankyti UNESCO ar tautinio paveldo objektus, keliauti po skirtingus etnokultūrinius regionus, domėtis jų tarme, gyvensenos, elgsenos bruožais, ragauti autentiškus patiekalus (kulinarinis turizmas).
Kurortai
thumb|250px|[[Trakų salos pilis. Trakai yra viena iš kurortinių teritorijų Lietuvoje.]]
Kultūrinis turizmas
thumb|250px|[[Romuva|Romuvos Jorė Kulionyse 2015 m.]]
Kultūrinis turizmas – tiek vietinės, tiek užsienio kultūros pažinimas plačiąja prasme. Pavyzdžiui, Trakuose vykstančioje tradicinėje „Viduramžių šventėje“ mokoma senųjų liaudies amatų, galima pažiūrėti viduramžių riterių kovų. Kernavės kultūrinio rezervate vyksta tarptautinis eksperimentinės archeologijos festivalis „Gyvosios archeologijos dienos Kernavėje“, kurio metu galima paragauti viduramžių maisto. Kulionyse (Molėtų raj.) romuviai kasmet rengia Jorės šventę. Festivalis „Mėnuo Juodaragis“ sutraukia šiuolaikinės Baltų kultūros atstovus.
Gamtinis turizmas
thumb|250px|[[Parnidžio kopa Kuršių nerijos nacionaliniame parke.]]
Lietuvoje ekologinis turizmas apima keliavimą saugomose gamtinėse teritorijose, augalų, gyvūnų stebėjimą, vietinės kultūros ir tradicijų pažinimą bei aplinkos puoselėjimą. Pavyzdžiui, Kuršių nerijos nacionaliniame parke dirbtinai ribojamas turistų srautas, sunkiai išduodami naujos statybos leidimai, apmokestinamas automobilių srautas, idant būtų apsaugota jos gamta, tačiau čia nutiestas Neringos dviračių takas, taip pat įrengti pažintiniai takai Pilkosios kopose ir kt. Čia galima užsiimti veržliu laisvalaikiu. Kuršių Nerijoje apsilanko bene daugiausia migruojančių paukščių Lietuvoje, todėl yra puikios sąlygos ornitologiniam turizmui plėtoti.
Nuotykių turizmas
thumb|250px|[[Grūda nuo Šaudzyklos kalno vasarą. Ūla, Grūda – Baidarių sporto mėgėjų pamėgtos upės.]]
Lietuvoje daugelio mėgstamas pėsčiųjų, dviračių, vandens turizmas. Pavyzdžiui, Galvės ežere išplėtotas irklenčių sportas, bet juo galima užsiimti tiek upėse, tiek ežeruose. Baidarių sporto mėgėjų pamėgtos Ūlos, Grūdos, Merkio upės. Jėgos aitvarų, burlenčių sportu galima užsiimti pajūryje, Kuršių, Kauno mariose ir kituose didesniuose Lietuvos ežeruose. Taip pat Lietuvoje populiarėja bėgimas. 2017 m. vyks beveik 100 bekelės ir plento bėgimo renginių. Be kita ko, rengiamos orientavimosi, rogainingo, triatlono, kalnų dviračių, slidinėjimo varžybos, įvairūs žygiai. Veikia vandenlenčių, snieglenčių, kalnų slidinėjimo, uolų laipiojimo parkai, centrai.
Kaimo turizmas
thumb|250px|Kaimo turizmo sodyba Lietuvoje.
Kaimo turizmas – viena iš turizmo rūšių, siūlanti poilsį užmiestyje, kaime. Turistai traukiami gamtos švara ir ramybe, galimybe pažinti regiono tradicinę buitį, kultūrą. Ryškus kaimo turizmo porūšis yra agrarinis turizmas, kurio metu turistas ne tik gyvena kaimo sodyboje, bet ir užsiima ūkine veikla joje.
Tyrimo duomenimis, 2015 m. apgyvendinimo paslaugas Lietuvoje teikė 655 kaimo turizmo sodybos. Kaimo turizmo sodybose apsilankė 303,3 tūkst. poilsiautojų, iš jų 27,8 tūkst. buvo užsieniečiai. Kaimo turizmo sodybose daugiausia poilsiavo Lietuvos gyventojai. Populiariausios buvo prie ežerų įsikūrusios sodybos.
Feliksas Viskantas
Feliksas Viskantas (1934 m. sausio 28 d. Palangoje – 1995 m. lapkričio 27 d. Vilniuje), choro dirigentas, pedagogas ir kompozitorius.