cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bertrano teorema
Radialinis harmoninis osciliatorius
čia A_{x}, A_{y} ir A_{z} yra teigiamos konstantos su atitinkamomis svyravimo kampų amplitudėmis  \phi_{x}, \phi_{y} ir \phi_{z} .Orbita   yra uždara, nes ji neperiodiškai pasikartoja:
Italijos futbolo varžybos 1900 m.
Italijos futbolo varžybos 1900 m.
Pašaltuonys I
Pašaltuonys I – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, prie Pašaltuonio III.
Rolandas Rastauskas (1954)
miniatiūra|200px Rolandas Rastauskas (g. 1954 m. spalio 13 d. Šiauliuose) – poetas, eseistas, dramaturgas, vertėjas, Klaipėdos universiteto (KU) docentas. Lietuvos nacionalinio dramos teatro dramaturgas (2016-2017).
Biografija
Vilniaus universiteto Filologijos fakultete baigė anglistiką. Stažavosi Visasąjunginiame kultūros darbuotojų kvalifikacijos kėlimo institute Maskvoje, Londono karališkojoje dramos akademijoje (RADA), Londono nacionaliniame, Edinburgo „The Traverse“ ir Skarboro "Stephen Joseph" teatruose. 1978–1986 m. dirbo Operos ir baleto teatre vyr. redaktoriumi, dėstė visuotinę literatūrą Vilniaus universitete. 1986 m. persikėlė į Palangą.
Daugelio tarptautinių kultūros projektų ir konferencijų dalyvis, meno festivalių (Bonos bienalės, šiuolaikinio meno festivalio "Nowa Litwa" Gdanske, tarptautinio teatrų festivalio "Kontakt" Torūnėje ir kt.) konsultantas. 1989–1990 m. „Atgimimo“, 1993–2003 m. „Lietuvos ryto“, 2003–2004 m. „Akiračių“ (Čikaga) ir 2005-2015 m. „Verslo klasės“ skiltininkas. Atstovavo Lietuvai ir skaitė pranešimus tarptautiniuose simpoziumuose Lenkijoje, Ukrainoje, Italijoje, Vokietijoje ir Švedijoje. Kaip skaitymo performansų kūrėjas ir atlikėjas dalyvavo tarptautiniuose literatūros ir šiuolaikinio meno festivaliuose Berlyne, Gente, Perigo, Stokholme, Kijive. 2001 m. parengė B. Schulzo prozos inscenizaciją "Klepsidros sanatorija" (režisierius O. Koršunovas, Varšuvos teatras STUDIO), 2002 m. parašė scenarijų ir režisavo "Notturno, arba Bebrų respublika" E. Nekrošiaus teatro studijos "Meno fortas" atidarymui, parengė A. Mickevičiaus "Vėlinių" scenarijų to paties pavadinimo spektakliui (2016 m., režisierius E. Nekrošius, Teatr Narodowy, Varšuva).
Šaltiniai
http:https://www.rasytojai.lt/rastauskas-rolandas/
http://www.mmcentras.lt/rolandas-rastauskas/78177
http://https ://www.vle.lt/straipsnis/rolandas-rastauskas/
Panoviai
Panoviai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, prie Novos ir Šešupės upių santakos, prie kelių ir  sankirtos, 16 km į pietvakarius nuo Šakių, 15 km į šiaurę nuo Kudirkos Naumiesčio, 23 km į pietus nuo Jurbarko. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka, paštas (LT-71061). Vakariniame Šešupės krante prieš Panovius yra Rusija. Pietiniu miestelio pakraščiu teka Nova, vakariniu – Šešupė, šiauriniu – Aukspirta. Panovių pagrindinė mokykla yra Žaltynuose.
miniatiūra|250px|left|Kultūros centras
Istorija
Pirmą kartą minimi 1773 m.
Valerijonas Balčiūnas
Valerijonas Balčiūnas (1904 m. lapkričio 27 d. Minskas – 1984 m. gruodžio 18 d. Floridos valstija, JAV ) – Lietuvos ekonomistas, sportininkas, JAV lietuvių bendruomenės visuomenės veikėjas.
Biografija
1923–1927 m. Lietuvos futbolo rinktinės vartininkas, 1924 m. Paryžiaus olimpiados dalyvis. 1924–1926 m. Kauno „Kovo“ futbolo komandos vartininkas. Su S. Garbačiausku 1923 m. įkūrė Lietuvos futbolo lygą; pirmasis jos pirmininkas. 1926 m. įkūrė Lietuvos futbolo teisėjų kolegiją, ilgą laiką jai pirmininkavo. 1939 m. buvo paskirtas III Europos vyrų krepšinio pirmenybių Kaune vyriausiuoju teisėju.
1932 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. Dirbo žemės ūkio ministerijos Statistikos valdybos žemės ūkio direkcijos viršininku. Aprašė žemės reformą TSRS okupuotoje Lietuvoje 1940–1941 m. Vėliau pasitraukė į Vokietiją, 1949 m. persikėlė į JAV. 1958–1961 m. dėstė matematiką Hartforde, 1962–1972 m. Midletoune. JAV lietuvių bendruomenės Hartfordo apylinkės organizatorius ir pirmininkas, dirbo radijuje „Tėviškės garsai“. 1975–1978 m. LB Auksinio Kranto apylinkės pirmininkas.
Nareikai
Nareikai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grudeko valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 15 km į rytus nuo Grudeko ir apie 47 km į rytus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Čebeliškė (Ringaudai)
Čebeliškė – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 5 km nuo Ringaudų.
Giedra Gudauskienė
Giedra Gudauskienė-Nasvytytė (1923 m. liepos 10 d. Kaunas – 2006 m. gegužės 22 d. Los Andželas) – Lietuvos kompozitorė, etnomuzikologė, pedagogė, JAV lietuvių muzikinės kultūros veikėja.
Biografija
Vasario 16-osios Nepriklausomybės akto signataro Saliamono Banaičio vaikaitė, kompozitoriaus Kazimiero Viktoro Banaičio dukterėčia, operos solistės Salomėjos Valiukienės sesuo. 1935–1942 m. mokėsi Kauno konservatorijos fortepijono klasėje. 1940–1943 m. akompanavo D. Nasvytytės ritminės gimnastikos ir raiškos šokio studijoje ir Kauno radiofone. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Drezdene mokėsi kompozicijos. 1948 m. persikėlė į JAV. 1952 m. baigė muzikos teoriją ir kompoziciją Ruzvelto universitete Čikagoje. Kalifornijos universitete Los Andžele studijavo moderniąją muziką. Santa Monikoje vadovavo lituanistinės mokyklos chorui, dėstė muziką. Nuo 1973 m. JAV kompozitorių draugijos narė.
Kūryba
Sukūrė daugiau kaip 70 kūrinių, tarp jų – sonata, variacijos „Pasvarstyk, antele“, „Suktinis“, „Šaltyšius“ (visi išleisti 1978 m.), siuita „Los Andželo vaizdai“ fortepijonui (orkestruota, išl. 1984 m.), siuita dviem violončelėms ir fortepijonui, „Trys lietuvių patarlių impresijos“ fortepijonui ir mušamiesiems (išl. 1980 m.), apie 50 dainų (ciklas „Metų laikai“), dramos spektaklių muzikos. Jos kūrinių koncertai surengti Čikagoje 1957 m., 1975 m., 1985 m., Santa Monikoje 1974 m., Vilniuje 2000 m., festivalyje „Sugrįžimai“.
Užrašė lietuvių liaudies dainų, raudų, giesmių. Parašė studijas apie lietuvių laidotuvių giesmes ir lietuvių vestuves, JAV mokykloms – apie lietuvių liaudies dainas anglų kalba.
Giovanni Pietro Bellori
thumb|right|200px| Džovanio Pjetro Belorio portretas (aut. [[Carlo Maratta)]] Džovanis Pjetras Beloris (it. Giovanni Pietro Bellori, 1613 m. gegužės 13 – 1696 m. vasario 19 d.) – XVII a. italų meno teoretikas, antikvaras, biografas.
Borisas Adomavičius
Biografija
Kilęs iš Poltavos gubernijos bajorų.1890 m. baigęs karo mokyklą tarnavo Keksholmo gvardijos pulke Varšuvoje. Dalyvavo Japonijos-Rusijos kare. 1904–1905 m. Kijevo karo mokyklos bataliono vadas, vėliau Vilniaus karo mokyklos viršininkas. Per Pirmąjį pasaulinį karą Keksholmo pulko, vėliau 3-osios gvardijos pėstininkų brigados vadas, ypatingųjų reikalų generolas prie Rusijos karo ministro, inspektavo karo mokyklas.
Giovanni Pietro Bellori
Biografija
Džovanis Pjetras Beloris gimė 1613 m. gegužės 13 d. Romoje Giacomo Bellori ir Artemisia Giannotti šeimoje, kurie buvo ūkininkai iš Lombardijos, tuo metu dirbę Romoje. Tėvas tarnavo Francesco Angeloni, Giovanni Battista Agucchi ir kardinolo Ippolito Aldobrandini sekretoriuj, popiežiaus kurijos nariui. Gali būti, kad Francesco Angeloni buvo įsisūnijęs Džovanį Belorį, nes skyrė jam gerą išsilavinimą ir vėliau paskyrė vien jį savo paveldėtoju. Iš savo rėmėjo Džovanis Beloris persiėmė pomėgiu menui ir senienoms. Jis susipažino su daugeliu to meto Romos menininkų ir antikvarų. Tikėtina, kad apie tapybą jį instruktavo Domenikinas. 1670 m. popiežius Klemensas X paskyrė Belorį Vatikano sukauptų antikinių senienų kuratoriumi (Commissario dell antichità), 1671 m. Beloris tapo Romos Šv. Luko akademijos rektoriumi. 1672 m. jis parašė biografijų knygą ir traktatą apie meną „Šiuolaikinių tapytojų, skulptorių ir architektų gyvenimai“, kuris tapo vienu pamatinių tekstų nagrinėjant baroko laikotarpio meną. Knyga buvo sugalvota kaip Giorgio Vasari „Le Vite“ tęsinys, tik apžvelgiantis baroko laikotarpio menininkų gyvenimus. Knygoje pateiktos 12 menininkų biografijos, kurie kūrė Romoje (tapytojai Anibalė Karačis, Agostinas Karačis, Federikas Baročis, Karavadžas, Piteris Paulius Rubensas, Antonis van Deikas, Domenikinas, Džovanis Lanfrankas, Nikola Pusenas, skulptoriai François Duquesnoy ir Alessandro Algardi, architektas Domenico Fontana).
Borisas Adomavičius
Biografija
Per 1918–1920 m. Rusijos pilietinį karą tarnavo baltagvardiečių Savanorių armijoje. Po karo emigravo į Serbų, kroatų ir slovėnų karalystę, Rusų kadetų korpuso direktorius. Parašė darbų apie karo muziejus ir karinių dalinių istoriją.
Giovanni Pietro Bellori
Biografija
1690 m. Beloris išleido papildomą biografijų knygą, kurioje aprašyti Gvidas Renis, Andrea Sacchi ir Carlo Maratta. Kiti Belorio veikalai: „Colonna Traina“ (1673), „Admiranda Romanarum Antiquitatum“ (1693) ir „Gli Antichi Sepolcri“ (1697), kuriuose Beloris aprašinėjo Sen. Romos liekanas. Po 1680 m. jis dirbo antikvaru ir bibiliotekininku Švedijos karalienei Kristinai, kuri tuomet gyveno Romoje. 1689 m. Beloris tapo Prancūzijos tapybos ir skulptūros akademijos garbės nariu. Beloris buvo neoplatoninio požiūrio į meną šalininkas. Savo estetines idėjas jis išdėstė 1664 m. esė „L’Idea“ (publikuota vėliau kaip „Gyvenimų“ įžanga). Pagal Belorį, menininkas iš pradžių turi suformuluoti idealaus kūrinio idėją ir iš gamtos turi imti tik pačius gražiausius ir tobuliausius elementus, nes pati gamta esą tėra tik netobulas tobulo „rojaus“ vaizdinio atspindys. Tokiu būdu Beloris kaip meno sekimo idealą iškėlė Anibalės Karačio dailę, priešpastatydamas ją Karavadžo, kuri esą buvo nesektinas pavyzdys. Džovanis Pjetras Beloris mirė 1696 m. vasario 19 d. Romoje, palaidotas Šv. Izidoriaus bažnyčioje.
Jurgis Milančius
Jurgis Milančius (1869 m. balandžio 18 d. Navinykų kaime, Punsko valsčiuje – 1956 m. gegužės 9 d. Vievyje) – vaistininkas ir knygnešys, visuomenininkas ir lietuviškos savimonės puoselėtojas, poetas.
Biografija
Mokėsi Suvalkų gimnazijoje, vėliau – Seinų kunigų seminarijoje. Jos nebaigė, toliau studijavo Varšuvos universitete farmaciją. 1902 m. gavo vaistininko diplomą ir stažavosi įvairiose Lietuvos vaistinėse. 1903 m. nusipirko vaistinę Vievyje.
Apylinkės knygnešių Motiejaus Grybausko ir Petro Gudelio atvežtą spaudą platino savo vaistinėje, prisidėjo prie lietuvių kalbos įvedimo Vievio ir kitose Lietuvos bažnyčiose. Palaikė glaudžius ryšius su J. Basanavičiumi ir kitais lietuvybės puoselėtojais. Bendradarbiavo lietuviškuose laikraščiuose: „Vilniaus žiniose“, „Viltyje“, „Kovoje“ ir „Lietuvos ūkininke“. 1907–1910 m. J. Milančius suteikė prieglobstį rašytojai Sofijai Pšibiliauskienei – Lazdynų Pelėdai. Čia trejus metus ji dirbo vaistininko padėjėja, tvarkė jo ūkį ir laisvalaikiu rašė apysaką „Klaida”.
Per Pirmojo pasaulinio karo mūšius sudegė jo vaistinė, tada atidarė vaistinę Kietaviškėse. Nuo 1921 m. vėl tęsė vaistininko veiklą Vievyje. Čia įsteigė pirmąją miestelio lietuvišką mokyklą, taip pat įkūrė pradines mokyklas Rusakalnyje, Aliniškėje, Žebertonyse. Priklausė Šaulių sąjungai, su kitais jos nariais sodindavo medelius, skaitydavo paskaitas. Nuo 1940 m., nacionalizavus vaistnę, aktyvia veikla nebeužsiėmė.
Veikia jo vardu pavadinta Vievio Jurgio Milančiaus pradinė mokykla.
Bibliografija
Jurgio Dzūkelio vardu išleido du leidinius „Lietuvos žvaigždutė“, kuriuose paskelbė savo eiles ir vertimus. Išleido knygutę apie Margirį.
Gražina Pranauskienė-Burokaitė
Gražina Pranauskienė-Burokaitė (g. 1957 m. sausio 31 d. Adutiškyje, Švenčionių raj.) – choro dirigentė ir pedagogė.
Biografija
1975 m. baigė Kretingos vidurinę mokyklą ir vaikų muzikos mokyklą (mokyt. I. Kocienės akordeono klasė). 1975–1979 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos Stasio Šimkaus aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. P. Gelžinis, Jonas Kasnauskas, Nelė Gricienė-Narbutaitė, Nijolė Domarkienė-Šimonytė). Mokyklą baigusi su pagyrimu, 1979–1984 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. Tado Šumsko klasė).
1979–1987 m. dirbo Gargžduose, buvo Klaipėdos rajono Kultūros skyriaus vedėjo pavaduotoja ir vyr. metodininkė. Kartu su V. Normantu vadovavo Gargždų kultūros namų mišriajam chorui – su juo išlaikė choro dirigavimo valstybinius egzaminus Lietuvos konservatorijoje, dalyvavo 1985 m. respublikinėje dainų šventėje Vilniuje. Vadovavo Gargždų ryšių skyriaus, medicinos darbuotojų vokaliniams ansambliams bei chorui, taip pat Agluonėnų kaimo etnografiniam ansambliui.
Nuo 1987 m. kiek laiko dirbo Kretingos kultūros rūmuose, o nuo 1988 m. – po vienerius metus – Klaipėdos medicinos darbuotojų klube ir Klaipėdos kultūros ir poilsio parke. Vadovavo Klaipėdos epideminės stoties medicinos darbuotojų moterų vokaliniam ansambliui, dainavo Klaipėdos jūrų prekybos uosto „Disvyčio“ ir Klaipėdos kultūros rūmų „Žilvino“ dainų ir šokių ansambliuose, konservatorijos chore bei Palangos miesto folkloriniame ansamblyje, talkino moterų chorui Palangoje. Dirigavo 1982 m. Klaipėdos rajono dainų šventėje Gargžduose.
1989 m. išvyko į Australiją – Melburną, kur ištekėjo už Petro Pranausko, o 1990 m. apsigyveno Geelonge. Čia įsijungė į aktyvią kultūrinę veiklą. 1990–1993 m. buvo Geelongo LB valdybos kultūros reikalų vedėja, 1990–1992 m. vadovavo šeštadieninei lietuvių mokyklai, vėliau – privačios Monea muzikos mokyklos fortepijono mokytoja. Nuo 1992 m. Melburno tarptautinėje radijo stotyje pusę metų vadovavo lietuviškoms valandėlėms. 1992 m. išrinkta Australijos lietuvių pasiruošimo dainų šventei Lietuvoje koordinatore.
1990 m. iš Mečislovo Kymanto perėmė nedidelį lietuvių chorelį, kurį išaugino iki 27 dainininkų. Mišrusis choras, pasivadinęs „Vilties“ vardu, išplėtojo gan aktyvią veiklą. Surengė koncertų Sidnėjuje, Melburne, Adelaidėje, Tasmanijoje ir kitur, dalyvavo tarptautiniuose konkursuose, festivaliuose, tautiniuose renginiuose, visur propaguodamas lietuvišką muziką. Chorą parengė tradicinėms Australijos lietuvių dainų šventėms Melburne (1990 m.), Sidnėjuje (1992 m.), Adelaidėje (1994 m.) ir Melburne (1996 m.). Choro vadovė buvo minėtų dainų švenčių dirigentė. Grupė „Vilties“ choristų atvyko į 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventę Kaune ir Vilniuje, 1994 m. dirigavo jungtiniam chorui Vilniuje Juliaus Gaidelio dainą „Pasėjau dobilą“.
1995 m. Australijoje (Geelonge) suorganizavo 25 dalyvių mišrųjį chorą „Universal voice“, kuriame dainuoja įvairių tautybių dainos mėgėjai. Choras pasirodo koncertuose bei kituose kultūros renginiuose.
1995–1997 m. Geelong Deakin universitete studijavo žurnalistiką ir literatūrą, įgijo dar vieną bakalauro diplomą. Buvo 1998 m. Australijos lietuvių 20-osios jubiliejinės dainų šventės Geelonge koordinatorė ir vyr. dirigentė.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Vilniaus vyskupija
thumb|right|350px|[[Vilniaus Šv. Stanislovo ir Šv. Vladislovo arkikatedra bazilika|Vilniaus katedra]] Vilniaus vyskupija – Lietuvos vyskupija, veikusi iki 1925 m., kai tapo Vilniaus arkivyskupija.
Įkūrimas
1382 m. spalio 31 d. Dubysos sutartimi Jogaila pasižadėjo lietuvius apkrikštyti per ketverius metus ir Kryžiuočių ordinui atiduoti Žemaitiją iki Dubysos. Vytautas vokiečių buvo pakrikštytas 1383 m. ir gavo Vygando vardą. 1384 m. jis priėmė stačiatikių tikėjimą, o 1386 m. vėl katalikiškai krikštijosi (Aleksandru). Jogaila apsikrikštijo Krokuvoje 1386 m. ir gavo Vladislovo vardą. 1387 m. vasario 17 d. Jogaila Vilniaus Šv. Stanislovo bažnyčiai, būsimai katedrai, dovanojo Tauragnų pilį su valsčiumi, Labanoro bei Molėtų kaimus, taip pat Bokštų, Dubrovno ir Verkių valsčius, daržų, sklypų Vilniuje, 1 mūrinį bei 4 medinius namus ir dešimtinę žuvų iš karališkosios Nemuno žvejybos.
Janas Dlugošas nurodo, kad 1387 m. Jogaila pastatė ir aprūpino 7 parapines bažnyčias: Ukmergės, Maišiagalos, Nemenčinės, Medininkų, Krėvos, Obolcų (Vitebsko apskr.) ir Hainos (Minsko apskr.). Lietuviai buvo krikštijami 1387 m. vasarą. 1388 m. kovo 12 d. popiežius Urbonas VI Poznanės vyskupą Dobrogostą įpareigojo kanoniškai sutvarkyti Vilniaus vyskupijos įsteigimą. Dobrogostas atvykęs į Vilnių pastatytai bažnyčiai suteikė katedros titulą ir pirmuoju Vilniaus vyskupu paskyrė pranciškoną Andrių Vasilą. Vyskupija priskirta prie Gniezno arkivyskupijos. Sudaryta kapitula iš 2 prelatų ir 10 kanauninkų. 1435 m. įsteigtos arkidiakono, 1444 m. – kustodo, 1522 m. – scholastiko ir kantoriaus prelatūros.
Valdymo struktūra
thumb|125px|Vilniaus vyskupijos herbas XVI-XVIIII a. kapitulą sudarė 6 prelatai ir 12 kanauninkų. Jogaila, Vytautas ir kiti didikai kapitulai dovanojo dvarų ir kitų turtų. Arkidiakonui priklausė Parafianovo ir Rukainių dvarai. Vėliau padidintos ir Vilniaus vyskupo valdos. Iki 1512 m. įkurta sufragano (pavyskupio) pareigybė. Sufraganus rinkdavosi vyskupai ordinarai dažniausiai iš kapitulos narių ir prašydavo popiežiaus patvirtinimo.
Nuo 1639 m. baltarusiškajai vyskupijos daliai irgi skiriamas sufraganas. Dažnai sufraganai būdavo ir kitų vyskupijų tituliniai vyskupai. 1772 m. įsteigta Trakų, 1795 m. – Kuršo sufraganijos. Kapitulos nariai turėjo savo padėjėjus su prelato ar kanauninko koadjutoriaus (padėjėjo) titulu. Jie atstovaudavo prelatams ar kanauninkams, nereziduojantiems (neturintiems savo būstinės) katedroje, dalyvaudavo kapitulos posėdžiuose. XVIII a. buvo 15 koadjutorių. Be to, katedroje buvo 18 vikarų, kurie sudarė vikarų kolegiją ir turėjo savo statutą, 1653 m. patvirtintą vyskupo Jurgio Tiškevičiaus.
Bažnyčių tinklo plėtra
thumb|[[Renesansas|Renesansinis Vilniaus vyskupijos kapitulos herbas]] Be septynių 1387 m. Jogailos statytų bažnyčių, XIV a. pabaigoje Vilniuje buvo mažiausiai dar 4. Katalikų šventovės jau stovėjo Ašmenoje, Bistryčioje, Lydoje, Merkinėje, Naugarduke. Vytauto ir Jogailos laikais iki 1430 m. Vilniaus vyskupijoje pastatytos 27 katalikų bažnyčios. 1431–1500 m. funduotos dar 34. 1555 m. minimas vyskupijos administracinis vienetas – dekanatas. Vilniaus vyskupija apėmė beveik visą Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, išskyrus Žemaičių seniūniją ir Trakų vaivadijos Upytės apskrities dalį – Trakų, Vilniaus, Vitebsko, Polocko, Minsko, Naugarduko, Mstislavlio, Smolensko vaivadijas ir dalį Bresto vaivadijos.
J. Ochmanskio duomenimis, XVI a. viduryje Vilniaus vyskupijoje buvo 259 parapinės bažnyčios, iš jų 83 turėjo altarijas. Daugiausia bažnyčių tada buvo Vilniaus (26), Ašmenos (53), Lydos (22), Ukmergės (23) ir Trakų (20) apskrityse. Polocko, Vitebsko ir Oršos apskrityse tebuvo po vieną. 1636 m. rytinės sritys atiteko įsteigtai Smolensko vyskupijai. Nuo XVII a. vidurio iki 1772 m. vyskupijos ribos nesikeitė, 1669 ir 1774 m. sinodų leidiniuose nurodyti tie patys 26 dekanatai: Alvito, Ašmenos, Augustavo, Bobruisko, Breslaujos, Gardino, Kauno, Knišino, Kupiškio, Lydos, Minsko, Naugarduko, Oršos, Pabaisko, Polocko, Radoškovičių, Rodūnios, Rožanų, Simno, Slonimo, Svyrių, Trakų, Ukmergės, Vilniaus, Vitebsko ir Volkovysko. 1669 m. buvo 410 bažnyčių, o 1744 m. – 388 parapinės bažnyčios, 74 filijos, 78 koplyčios, 63 altarijos. Į šį skaičių neįeina tos vienuolyno bažnyčios, kurios nebuvo parapinės. 1690 m. veikė 101 vienuolynas: dominikonų (32), jėzuitų (18), reguliariųjų atgailos kanauninkų (10), pranciškonų (9), senosios regulos karmelitų (8), basųjų karmelitų (3), bazilijonų (2), augustinų (2), kamaldulių (2), bonifratrų (2), misionierių (1), kartūzų (1), marijonų (1), seserų vienuolijų (9);
Vyskupiją aptarnaujančios įstaigos
Vyskupijos sostinė visą laiką buvo Vilnius. Čia gyveno vyskupas ordinaras ir sufraganai. Netoli katedros stovėjo vyskupų rūmai, o vasaros rezidencija pasirinkti Verkiai. 1582 m. įsteigta diecezinė kunigų seminarija. 1582–1798 m. Vilniuje veikė tarptautinė popiežiaus seminarija (alumnatas), 1803–1833 m. – tarpdiecezinė Vyriausioji dvasinė seminarija. 1834 m. įsteigta dvasinė akademija 1842 m. perkelta į Peterburgą. Konfesiniam gyvenimui aptarti būdavo šaukiami kunigų suvažiavimai – sinodai. Pirmasis sinodas įvyko 1520 ar 1521 m. 1626 m. sinode, be kita ko, nutarta mokyklose Šventąjį raštą aiškinti lenkiškai ir lietuviškai, į parapijas skirti lietuviškai mokančius vikarus. (Šių nutarimų nesilaikyta.) Paskutiniajame 1744 m. sinode nustatytos ir paskelbtos parapijų ribos. Vėliau aktualiais pastoracijos reikalais vyskupai skelbdavo ganytojiškus laiškus.
Vyksupijos teritorijos kaita XVIII-XIX a.
Per pirmąjį Lietuvos ir Lenkijos padalijimą 1772 m. prie Rusijos prijungtos Minsko, Mstislavlio, Vitebsko vaivadijos ir dalis Polocko vaivadijos. 1773 m., nesuderinus su popiežiumi, įsteigta Mogiliovo vyskupija, kuri 1782 m. pakelta į arkivyskupiją. Jos įsteigimas kanoniškai sutvarkytas 1783 m. Po Trečiojo Lietuvos ir Lenkijos valstybės padalijimo 1795 m. dalis Vilniaus vyskupijos, t. y. Balstogės sritis ir Užnemunė, atiteko Prūsijai. Tos diecezijos dalies Vilniui neleista administruoti, o 1797 m. įsteigta Vygrių vyskupija. 1798 m. naujai Minsko vyskupijai atiteko Bobruisko, Minsko, Radoškovičių dekanatai ir dalis Polocko dekanato. Prie Vilniaus vyskupijos prijungti latviški Kuršo ir Žiemgalos dekanatai. 1798 m. Vilniaus diecezija priskirta prie Mogiliovo arkivyskupijos.
XIX a. pradžioje buvo šie 22 dekanatai: Ašmenos, Breslaujos, Bresto, Gardino, Kauno, Kobrino, Kupiškio, Kuršo, Lydos, Naugarduko, Obelių, Pabaisko, Pružanų, Slonimo, Trakų, Ukmergės, Upytės, Užnerio, Vilniaus, Vyšniavo, Volkovysko ir Žiemgalos. 1806 m. vyskupijoje buvo 272 parapinės bažnyčios, 106 vienuolynai su 1226 vienuoliais ir 19 seserų vienuolynų su 343 vienuolėmis. Be to, XIX a. pradžioje Vilniaus vyskupijoje veikė 254 unitų bažnyčios. 1596 m. paskelbtas Lietuvos ir Lenkijos rytų ir vakarų bažnyčių susijungimas (unija). Nuo 1633 m. Vilnius – ir unitų vyskupijos centras. 1833 m. Vilniaus unitų vyskupu tapo Juozapas Semaška. Jis dar prieš įšventinimą Rusijos valdžiai buvo pasižadėjęs pereiti į stačiatikybę. 1839 m. Juozapas Semaška unitų bažnyčios atstovų vardu paprašė carą unitų bažnyčią prijungti prie stačiatikių.
Vyskupijos turto konfiskacija
1792 m. prie Rusijos prijungtoje teritorijoje atsidūrusios bažnytinės žemės paskelbtos Rusijos iždo nuosavybe. Numalšinus T. Kosciuškos sukilimą, 1794 m. Rusijos vyriausybės įsaku Vilniaus vyskupo valdos taip pat paskelbtos valstybes nuosavybe. Remtasi 1789 m. liepos 27 d. Respublikos seimo įstatymu, skelbiančiu, kad vyskupo valdos, kai nėra jo ordinaro, turi atitekti iždui. Vilniaus vyskupas Ignotas Masalskis 1794 m. birželio 28 d. Varšuvoje lenkų sukilėlių pakartas. Vilniaus vyskupui valdžios paskirta alga – 10 000 rb per metus. Tai sudarė apie aštuntadalį nusavintų valdų pajamų. Vyskupo dvarai išdalyti privatiems asmenims. Molėtus ir Gervėčius Jekaterina II dovanojo Šuazeliui, Armoniškes – baronui Lefortui, Tauragnus – generolui Jagušinskiui, Raudondvarį – atsargos pulkininkui Parčevskiui. Salakas tapo Vilniaus generalgubernatoriaus valda. Vilniaus vyskupo dvarai Baltarusijoje išdalyti anksčiau. Vyskupo rūmuose įsikūrė generalgubernatorius. Trakų sufraganijos, Vilniaus Šv. Kazimiero koplyčios bei 9 turtingiausių bažnyčių (Anykščių, Ašmenos, Gardino, Geranainių, Kauno, Nemenčinės, Trakų, Vilniaus Šv. Jonų, Volpos) pajamos paskirtos Vilniaus universitetui. 1842–1843 m. suvalstybintos visos bažnytinės žemės, kuriose gyventa pavaldinių. Bažnyčioms skirta iki 33 dešimtinių (dešimtinė – 1,09 ha) žemės, o vienuolynams ir daugiau. Priklausomai nuo parapijiečių skaičiaus bažnyčios suskirstytos į 5 klases. I klasės parapijos klebonui nustatyta 600, II kl. – 500, III kl. – 400, IV kl. – 275, V kl. – 230 rb alga per metus. Vyskupui mokėta 2000, kapitulos klebonui – 300, prelatams – 250 rb per metus. 1843 m. kapitulos narių skaičius sumažintas iki 3. Jiems algos nemokėtos. Vėliau kanauninkams už atimtas valdas mokėta po 140-180 rb per metus. Vilniaus katedrai išlaikyti paskirta 2120 rb per metus.
Vienuolynai
Nepanaikinti vienuolynai 1842 m. suskirstyti į tris klases. I klasės turėjo turėti ne mažiau 22, II kl. – ne mažiau 16, III kl. – ne mažiau 13 vienuolių. I klasės seserų vienuolynai buvo tie, kurie turėjo ne mažiau 19, II kl. – ne mažiau 16, III kl. – ne mažiau 11 seserų. Visi vienuolynai, neturintys trečiai klasei nustatyto vienuolių skaičiaus, priskirti neetatiniams ir pasmerkti uždarymui. Į etatinius vienuolynus uždrausta priimti naujų narių. Jau 1798 m. Rusijos valdžia Vilniuje uždarė Šv. Ignoto bažnyčią. 1832 m. vienu įsaku Vilniaus vyskupijoje uždaryti 49 vienuolynai ir 29 jų bažnyčios. Iš viso 1832 m. Rusijos imperijoje uždaryti 192 vienuolynai, buvo likę 119. 1798–1885 m. vyskupijoje uždarytos 107 katalikų bažnyčios ir 81 koplyčia. Iki 1905 m. veikė šie vienuolynai: Gardino pranciškonų, Vilniaus benediktinių, Gardino brigitiečių, Slonimo bernardinių. Caro valdžia trukdė skirti vyskupus, 1863 m. ištrėmė vyskupą Adomą Stanislovą Krasinskį, nušalino nuo pareigų vyskupus ordinarus: Karolį Hrinevskį (1885), Steponą Aleksandrą Žvėravičių (1902), Eduardą Ropą (1907).
Lietuvybės puoselėjimas
1884 m. tik 8 vyskupijos bažnyčiose buvo sakomi lietuviški pamokslai, 23 – lietuviški ir lenkiški, 6 – lenkiški ir retkarčiais lietuviški, kitose – tik lenkiški. Dekano Silvestro Gimžausko iniciatyva apie 1883 m. beveik visame Merkinės dekanate, be lenkiškų, pradėti sakyti ir lietuviški pamokslai. 1893 m. iš 62 vyskupijos lietuviškų parapijų 23 bažnyčiose pamokslai sakyti tik lenkiškai, 11 – lenkiškai ir lietuviškai, 28 – lietuviškai. Kilus lietuvių atgimimui, ypač„ trukdyta turėti lietuviškas pridėtines pamaldas bei sakyti pamokslus tose parapijose, kur vyravo dvikalbystė, arba tautiniu atžvilgiu mišriose. Nuo 1906 m. Vilniaus vyskupijos kurija leido kelis katalikiškus laikraščius tiktai lenkų kalba. Siekdami sustabdyti lenkinimą per bažnyčią, 1906 m. lietuviai inteligentai parengė memorandumą „Apie lenkų kalbą Lietuvos bažnyčiose“ ir pasiuntė popiežiui Pijui X. 1912 m. 70 lietuvių kunigų pasirašė antrą memorandumą popiežiui apie Vilniaus vyskupijos lenkinimą.
1912 m. vyskupijoje veikė 27 Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyriai. 1913 m. įsisteigė katalikiška lietuvių švietimo draugija „Rytas", 1914 m. turėjusi apie 40 skyrių. 1918 m. Vilniaus vyskupu paskirtas Jurgis Matulaitis. Tai buvo aukšto intelekto dvasios vadas, siekiantis darnaus visų tautų sugyvenimo. Lenkai dvasininkai privertė jį atsisakyti užimamų pareigų.
Arkivyskupijos įsteigimas
1920 m. lenkai užėmė Vilnių ir didesnę vyskupijos teritoriją. Iš Detuvoje likusios Vilniaus diecezijos dalies 1926 m. įsteigta Kaišiadorių vyskupija. Lenkijos valdomoje vyskupijos dalyje 1925 m. sudaryta Vilniaus arkivyskupija, viena iš 5 Lenkijos bažnytinių provincijų.
Šaltiniai
Misius K., Šinkūnas R. Lietuvos katalikų bažnyčios: Žinynas. – V.: Pradai, 1993.
Danijos Superlyga
Danijos Superlyga – aukščiausioji Danijos profesionalų futbolo lyga, kui įkurta 1991 m. Ją organizuoja Danijos futbolo asociacija. 1946-1991 m. aukščiausioji pakopa buvo Danijos pirmasis divizionas, nuo 1991 m. Pirmasis divizionas tapo antros pakopos pirmenybėmis, o Superlyga tapo elito divizionu.
Lygoje varžosi 12 komandos, kurios tarpusavyje kiekvieną sezoną sužaidžia po trejas rungtynes. Dvi žemiausias vietas užėmusios komandos iškrenta į pirmąjį divizioną, jas pakeičia dvi pirmąsias vietas pirmajame divizione užėmusios komandos.
Istorija
Vieninga aukščiausioji lyga suformuota 1929 m. rudenį. Iki tol varžybos vykdavo regionuose, o dėl šalies apdovanojimų žaisdavo regionų nugalėtojai, taip pat Kopenhagos miesto stipriausieji klubai. Vieningos lygos taip pat nebuvo karo metu 1940–1945 m.
Tromeno ugnikalnis
Kalno pavadinimas mapudungunų kalba reiškia „minkštimas“. Kitas kalno pavadinimas yra Pun Mahuida, kuris reiškia „tamsus, debesuotas kalnas“.
Michele Soavi
thumb|Michele Soavi
Michele Soavi (g. 1957 liepos 3) – italų kino aktorius ir režisierius.
Gimė Milane, filmų kūrėjo karjerą pradėjo dirbdamas režisieriaus Joe D'Amato asistentu. Vėliau bendradarbiavo su žymiu italų siaubo filmų režisieriumi Dario Argento. Pirmasis savarankiškas Soavi filmas buvo Dario Argento Siaubo pasaulis, dokumentika apie Argento.
Filmografija
Režisierius:
Vilniaus Pilaitės gimnazija
Vilniaus Pilaitės gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, Tolminkiemio g. 2d, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190006438. Steigėjas Vilniaus miesto savivaldybės taryba.
Istorija
1992 m. kovo 9 d. Vilniaus miesto mero potvarkiu Nr. 136 mokyklai suteiktas Vilniaus 66-osios vidurinės mokyklos vardas. Pirmaisiais metais mokykloje mokėsi 400 mokinių, dirbo 41 mokytojas. Sustiprėjo ugdymo bazė: įrengti du informatikos kabinetai, įsigyta audio ir video technikos užsienio kalboms mokyti, kitų mokymo priemonių, įrengtas stomatologijos kabinetas. Pagražėjo mokyklos interjeras, suremontuoti kabinetai, koridoriai, aktų ir sporto salės, valgykla.
1994 m. birželio 21 d. Vilniaus miesto tarybos pirmininko potvarkiu Nr. 62 mokyklai suteiktas Vilniaus Pilaitės vidurinės mokyklos vardas. 2012 m. liepos 18 d. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos sprendimu Nr. 1-742 Vilniaus Pilaitės vidurinė mokykla pertvarkyta į Pilaitės gimnaziją.
Leonardas Grudzinskas
Biografija
1957 m. baigė Vyžuonų vidurinę mokyklą. 1963 m. baigė Vilniaus universiteto istorijos ir filologijos fakultetą, įgydamas žurnalisto specialybę.
1958–1959 m. žurnalo „Moksleivis“ korespondentas. 1960–1972 m. dirbo „Valstiečių laikraščio“ redakcijoje, nuo 1972 m. – žurnalo „Švyturys“ skyriaus redaktorius, vedėjas.
Atkūrus Lietuvoje nepriklausomybę, bendradarbiavo įvairiuose periodiniuose spaudos leidiniuose. Gamtos, etnografine tematika paskelbė daug apybraižų, reportažų, publicistinių straipsnių, atsiminimų. Vien savaitraščiui „Žaliasis pasaulis“ parašė daugiau nei 1000 publicistinių straipsnių.
Kūryba
Daugiausia rašė ekologijos, gamtosaugos temomis. Žurnale „Švyturys“ ir kituose periodiniuose leidiniuose paskelbė daug minėtosios tematikos publicistinių straipsnių.
''„Rašyti mane mokė miškas, giria, ežeras, lakštingalos ir pavasario sodai. Taip gimė gamtos miniatiūros, etiudai, mažosios novelės. Aušros garsai ir žvaigždynų mirgėjimas mane išmokė slankos plunksna tapyti tėviškės peizažus, rašyti laiškus beržo tošyje, ant riaumojančių elnių ragų, bebrų užtvankos rąstų. Todėl ir mano knygos vadinasi: „Laiškai beržo tošyje“, „Laiškai iš elnių miško“, „Laiškai iš bebrų upelio“…'' L. Grudzinskas
Filmografija
Parašė dokumentinių televizijos ir kino filmų scenarijus:
Tromenas
Tromenas gali reikšti šiuos objektus Argentinoje, Neukeno provincijoje:
Povilas Pacas
Povilas Pacas (apie 1530–1595) – LDK valstybinis veikėjas, Vitebsko kaštelionas (1566–1578 m.), Mstislavlio vaivada (1578–1593 m.), Vilniaus kaštelionas (1593–1595 m.), Vilkmergės, Mstislavlio, Dysnos, Radomlio seniūnas.
Biografija
Lietuvos magnatų Pacų giminės atstovas, herbo „Gozdava“ savininkas. Palenkės vaivados Mykolo Paco ir Aleksandros Aleksandrovnos Alšėniškės ketvirtasis sūnus. Broliai – Kijevo vyskupas Mykolas, Vitebsko vaivada Stanislovas ir Smolensko kaštelionas Dominykas.
Jam priklausė Disna ir Kozianai Breslaujos paviete ir Ostrovecas Ašmenos paviete. Tai pat valdė Vilkmergės, Mstislavlio, Dysnos, Radomlio seniūnijas.
1566 metais Povilas Pacas buvo paskirtas pirmuoju Vitebsko kaštelionu, 1578 metais gavo Mstislavlio vaivados pareigybę. 1593 metais Povilas Pacas Vilniaus kaštelionas. Buvo renkamas pasiuntiniu (deputatu) į seimus. 1573 metais pasirašė Varšuvos konfederacijos aktą.
Šeima ir vaikai
Buvo vedęs dukart. 1570 metais vedė Rainą Valavičiūtę (m. iki 1585), Naugarduko kašteliono Samuilo Valavičiaus dukrą. Vaikai:
1585 antrąkart vedė Aną Chodkevičiūtę (m. po 1595), Lietuvos didžiojo etmono Grigaliaus Chodkevičiaus (m. 1572) ir Kotrynos Ivanovnos Višnioveckos (m. po 1580) dukrą, Kijevo kašteliono Povilo Sapiegos (? – 1580) našlę. Antroje santuokoje vaikų neturėjo.
Kaišiadorių vyskupija
thumb|280px|Kaišiadorių Kristaus Atsimainymo katedra Kaišiadorių vyskupija – viena iš septynių Lietuvos vyskupijų. Sudaryta 1926 m.
Vyskupijos istorija
Po 1920 m. Lenkijos ginkluoto puolimo Lietuvos kontroliuojamoje Vilniaus vyskupijos teritorijoje liko tiktai Merkinės ir dalis Giedraičių bei Trakų dekanatų. 1922 m. naujai suskirsčius vyskupiją, šiapus administracinės linijos, Lietuvos pusėje, sudaryti šie dekanatai: Giedraičių, Merkinės, Molėtų, Stakliškių ir Žaslių.
1922 m. Vilniaus vyskupas Jurgis Matulaitis Lietuvos Respublikos kontroliuojamą Vilniaus vyskupijos dalį administruoti pavedė lenkų valdžios iš Vilniaus ištremtam kunigui Juozapui Kuktai. Jis įsikūrė Kaišiadoryse. Faktiškai iš šios Vilniaus vyskupijos dalies 1926 m. įsteigiama pati mažiausia Kaišiadorių vyskupija. Jai, be minėtų 5 dekanatų, priskirta Žemaičių vyskupijos Želvos parapija, Suginčių filija, taip pat dalis Lyduokių, Pabaisko, Rumšiškių ir Skarulių parapijų (iš viso 63 bažnyčios).
Pirmasis Kaišiadorių vyskupas Juozapas Kukta dieceziją suskirstė į 9 dekanatus: Alytaus, Giedraičių, Merkinės, Molėtų, Saldutiškio, Stakliškių, Širvintų, Žaslių ir Žiežmarių. 1939 m. prie Kaišiadorių vyskupijos prijungta Kauno vyskupijos Krikštėnų Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia. 1928 m. sudaryta kapitula (4 prelatai ir 4 kanauninkai). Statoma Kaišiadorių parapinė bažnyčia pertvarkyta į katedrą (įrengta 1932, konsekruota 1936 m.). 1933 m. buvo baigiami statyti vyskupų rūmai. 1940 m. vyskupijai priklausė 67 bažnyčios. thumb|Kaišiadorių vyskupijos rūmai
1941 m. raudonarmiečiai nužudė 5 Kaišiadorių vyskupijos kunigus. 1941 m. birželio 24 d. vokiečiai sušaudė Alytaus kleboną Kostą Paulavičių ir vikarą Vincą Mazurkevičių. Pokario metais 47 vyskupijos kunigai tapo politiniais kaliniais, 8 iš jų nukankinti kalėjimuose ar lageriuose. 1946 m. gruodžio 8 d. suimtas vyskupas Teofilius Matulionis, dar 1923–1925 ir 1929–1933 m. sovietinių kalėjimų kankinys. 1956 m. paleistas, tačiau jam trukdyta ir drausta vykdyti vyskupo pareigas. Taip pat neleista eiti pareigų 1957 m. gruodžio 25 d. įšventintam Kaišiadorių vyskupui Vincentui Sladkevičiui. Jis buvo ištremtas į Nemunėlio Radviliškį. 1959 m. valdžios įsakymu vyskupijos kurija iškelta į Vievį, 1978 m. jai vėl leista įsikurti Kaišiadoryse. 1982 m. leista eiti pareigas vyskupui V. Sladkevičiui. 1992 m. pabaigoje buvo 66 parapijos, iš jų 18 bažnyčių aptarnavo kitų parapijų kunigai.
Dėlukas
Dėlukas – ežeras pietinėje Lietuvoje, Alytaus rajone, 4,5 km į pietus nuo Daugų, 1 km į pietvakarius nuo Didžiulio ežero. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 0,64 km, plotis 0,36 km. Altitudė 130,8 m. Giliausia vieta siekia 3,1 m. Krantai pietuose ir vakaruose žemi, kai kur supelkėję. Pietinėje ir šiaurinėje pakrantėse auga miškeliai. Rytuose išteka upelis į Didžiulio ežerą. Šalia įsikūrę Arčiūnų, Bukaučiškių II kaimai.
Edvardas Adamkavičius
Edvardas Adamkavičius (Adomkevičius, Adamkevičius, 1888 m. kovo 30 d. Pikeliuose, Židikų valsčius – 1957 m. gegužės 10 d. Vorčesteryje, JAV) – Lietuvos karinis veikėjas, divizijos generolas.
Biografija
thumb|left|150px|Tarpukario Lietuvos generolai: [[Stasys Raštikis|S. Raštikis, E. Adamkavičius ir V. Žilys]]
Brolis Ignas Adamkavičius.
Baigęs Liepojos gimnaziją, nuo 1910 m. studijavo Peterburgo universitete. 1914 m. Sankt Peterburge baigė Vladimiro karo mokyklą. 1912–1918 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, štabskapitonas. 1918 m. vasario-balandžio mėn. Rovno lietuvių bataliono vadas.
Sovietams okupavus Lietuvą 1940 m. paleistas į atsargą. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1949 m. atvyko į JAV.
Italijos futbolo varžybos 1901 m.
Italijos futbolo varžybos 1901 m.
Medičiai
thumb|Medičių giminės herbas
Medičiai buvo Florencijos prekybininkų ir bankininkų šeima, o vėliau tapo kunigaikščių dinastija. Šeima iškilo Kozimo de Medičio laikais, XIV a. Florencijos respublikoje. Medičiai kilo iš Mugelo regiono Toskanos provincijoje ir pamažu kilo, kol įkūrė Medičių banką. XV a. jų bankas buvo didžiausias Europoje, jo dėka šeima tapo galingiausia Florencijos politinė jėga, nors oficialiai buvo eiliniai piliečiai, o ne monarchai. Iš Medičių šeimos kilę keturi popiežiai, o 1531 m. jie tapo Florencijos kunigaikščiais su paveldimu titulu. 1569 m. kunigaikštystė tapo didžiąja, kai buvo prijungta naujų žemių. Medičiai valdė Didžiąją Toskanos kunigaikštystę nuo jos įkūrimo iki 1737 m., kai mirė Džianas Gastonė de Medičis. Pirmųjų kunigaikščių laikais kunigaikštystė pamažu augo ekonomiškai, bet Kozimui III de Medičiui valdant bankrutavo.
Jų turtai ir įtaka atsirado iš tekstilės prekybos, kurią valdė Arte della Lana gildija. Pradėję valdyti Florenciją, Medičiai sudarė palankias sąlygas humanizmui. Jie globojo ir įkvėpė italų renesansą kartu su kitomis galingomis to meto Italijos šeimomis: Viskončiais ir Sforzomis Milane, Estėmis Feraroje, Gonzagomis Mantujoje.
Medičių bankas buvo viena iš labiausiai klestinčių ir gerbiamų institucijų Europoje. Apskaičiuota, kad kurį laiką Medičiai buvo turtingiausia šeima Europoje. Todėl jie įgijo politinės galios Florencijoje, o vėliau – Italijoje ir Europoje.
Klumpės
thumb|right|210px|Klumpės
Klumpės – apavas mediniais padais ir odos viršumi. Klumpėms dirbti medis imamas lengvas, minkštas, neskylantis (epušė, beržas, liepa). Ąžuolas, uosis ar obelis dėl savo sunkumo netinka. Klumpėms dirbti vartoti šie įrankiai: varstotas, kirvis, peilis, skaptas, kurpalis. Jei būdavo užkulniai, jie išlenkiami iš gluosnio ar drebulės skiedros ir aptraukiami plona oda.
Labiausiai klumpės išplito XIX a. ir XX a. pradžioje (minimos jau ir XVIII a.). Tačiau tai nebuvo vienintelis to meto valstiečių apavas – be klumpių dėvėta ir naginėmis, vyžomis bei batais. Klumpėmis daugiausia avėta kasdien, prie namų. Lyginant su kitomis kasdienio apavo rūšimis, klumpės turėjo svarbų pranašumą – nepraleido drėgmės. Tačiau, ilgesnį laiką avint klumpes, jos kiek deformuodavo koją – kai kuriose vietose viršuje susidarydavo gumbai. Žvejai prie klumpių prisitaisydavo ilgus aukščiau kelių aulus ir žiemą jomis apsiavę žvejodavo – taip būdavo šilčiau kojoms. Labiausiai klumpės buvo paplitusios Žemaitijoje.
Su klumpėmis šokamas klumpakojis.
Graikijos vyrų krepšinio rinktinė
Graikijos vyrų krepšinio rinktinė – krepšinio komanda, tarptautinėse varžybose atstovaujanti Graikijos valstybei. Dalyvavo 28 Europos čempionatuose.
Graikijos rinktinė – viena pajėgiausių Europos krepšinio nacionalinių komandu. Graikų krepšininkai laimėjo 1987 m. namuose vykusį Europos čempionatą bei 2005 m. turnyrą Serbijoje, dar tris kartus liko tarp prizininkų, o tarp 1987 ir 1997 m. tik kartą nepateko į finalo ketvertą.
Olimpinėse žaidynėse visus 3 kartus, kai dalyvavo pastaraisiais dešimtmečiais, pateko į ketvirfinalį, o pasaulio čempionate 2006 m. laimėtas sidabras (finale nusileista Ispanijai), bei dar du kartus (1994 ir 1995 m.) patekta į finalo ketvertą.
Ksenija Balta
Ksenija Balta (g. 1986 m. lapkričio 1 d. Minske) – Estijos lengvaatletė, kuri specializuojasi šuolio į tolį rungtyje. Sportininkė anksčiau varžėsi ir kitose rungtyse.
Biografija
Balta pradėjo sportinę karjerą kaip daugiakovės atletė. 2005 m. ji dalyvavo Europos uždarų patalpų čempionate Madride kur penkiakovės rungtyje užėmė 14 vietą. Tais pačiais metais sportininkė sudalyvavo septynkovės rungtyje Europos jaunimo čempionate. Kaune vykusiose varžybose K. Balta iškovojo bronzos medalį. 2006 m. Europos lengvosios atletikos čempionate sportininkė nepateko į daugiakovės rungtį, bet įvykdė 100 m bėgimo ir šuolio į tolį normatyvus. Nors sprinto rungtyje sportininkė užėmė 17, o šuolio sektoriuje 23 vietą, bet Balta pradėjo specializuotis būtent šuolio į tolį rungtyje. 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse sportininkė įveikė 6,38 m distanciją, bet į finalą nepateko. Po metų šuolininkė iškovojo auksą Europos uždarų patalpų čempionate. 2009 m. pasaulio čempionato kvalifikacinio raundo metu Balta pateko į geriausių dvyliktuką ir varžėsi finale. Nušokus 6,62 m ji liko aštuntoje vietoje. Tais metais sportininkei suteiktas Estijos metų sportininkės moters vardas. 2010 m. poasaulio uždarų patalpų čempionate sportininkė pasiekė tokį patį rezultatą kaip Keila Costa, bet pagal taisyklės Brazilijos atstovė turėjo pirmenybę vietų skirstyme ir Balta liko ketvirtojo vietoje be apdovanojimo.
Italijos futbolo varžybos 1902 m.
Italijos futbolo varžybos 1902 m.
Juozas Urbšys
Juozas Urbšys (1896 m. vasario 29 d. Šeteniuose, Kėdainių raj. – 1991 m. balandžio 30 d. Kaune) – tarpukario Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministras, diplomatas, karininkas, politinis kalinys, vertėjas.
Biografija
thumb|left|230px|J. Urbšio tėvonija 1905–1907 m. gyveno Zaosėje. 1907–1914 m. mokėsi Panevėžio realinėje mokykloje. Nuo 1915 m. studijavo Rygos politechnikos institute. Pirmojo pasaulinio karo metais institutas perkeltas į Maskvą. 1916 m. mobilizuotas į carinės Rusijos kariuomenę. 1917 m. baigė Čiugujevo (Charkovo sritis) karo mokyklą, kovėsi Pirmajame pasauliniame kare. Po Spalio revoliucijos dirbo Sovietų Rusijos Darbo liaudies komisariate.
thumb|260px|Lietuvos ministrų kabinetas 1939 m. Iš kairės, sėdi: [[Juozas Tūbelis, Vladas Mironas, Antanas Smetona, Konstantinas Šakenis, J.Takūnas. Iš kairės, stovi: Juozas Skaisgiris (šeštas), J. Gudauskas (aštuntas), Kazys Germanas (vienuoliktas), Juozas Urbšys (dvyliktas).]] 1918 m. rudenį grįžo į Lietuvą. 1919–1922 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje, Panevėžio batalione, vėliau – Generalinio štabo Operacijų skyriaus viršininko padėjėju. Išėjęs į atsargą, dirbo Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerijoje: 1922–1927 m. konsulinio skyriaus vedėjas Berlyne, 1927–1933 m. pirmasis sekretorius, pasiuntinybės patarėjas Paryžiuje, 1933–1934 m. nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministras Rygoje. Nuo 1934 m. Užsienio reikalų ministerijos politikos departamento direktorius Kaune, nuo 1936 m. – šios ministerijos generalinis direktorius. 1938 m. gruodžio 5 d. paskirtas užsienio reikalų ministru. Šias pareigas ėjo iki 1940 m. birželio 15 d. thumb|260px|Prie [[Lietuvos oro linijos|Lietuvos oro linijų lėktuvo „Percival Q-6 Petrel“ stovi vyriausybinė delegacija, 1939 m. spalio 7 d. skrendanti į Maskvą pasirašyti Lietuvos–TSRS savitarpio pagalbos sutartį. Iš kairės: Jonas Norkaitis, Stasys Raštikis, Juozas Urbšys ir Kazys Bizauskas.]]
1940 m. liepos 17 d. kartu su žmona Marija Urbšiene-Mašiotaite (rašytojo Prano Mašioto dukra) Justo Paleckio ir Mečislovo Gedvilo sprendimu ištremtas į Rusijos Tambovo miestą. Buvo kalinamas Tambovo, Saratovo, Maskvos, Kirovo, Gorkio, Ivanovo, Vladimiro kalėjimuose, daugiausia vienutėse. Okupantų nepalaužtas politinis kalinys 1943–1944 m. žiemą sovietų diktatoriui Josifui Stalinui nusiuntė du memorandumus, kuriuose buvo kalbama „apie reikalingumą atstatyti Lietuvos valstybės nepriklausomybę”. 1952 m., dar valdant Stalinui, nuteistas 25 m. kalėjimo. 1954 m. į valdžią atėjus Nikitai Chruščiovui ir peržiūrėjus bylas, J. Urbšys paleistas iš kalėjimo be teisės grįžti į Lietuvą, rugpjūčio 27 d. amnestuotas. Kartu su žmona apsigyveno Viaznikuose, Vladimiro srityje. Negavęs kito darbo, dvejus metus dirbo kasininku Viaznikų pirtyje.
1956 m. grįžo į tėvynę, gyveno Sofijos Čiurlionienės namuose Kaune. M. Urbšienei pavyko gauti darbo Respublikinės bibliotekos rankraščių skyriuje. Po žmonos mirties (1959 m.) buvo prižiūrimas brolio dukters Marijos, mėgdavo lankytis Pažaislyje, Panemunės šile, Ąžuolyne. 1963 m. vasarą vyko į Rytų Berlyną, kur buvo liudininku vokiečių nacisto Hanso Globkės byloje.
Paskutinis tarpukario Lietuvos užsienio reikalų ministras mirė 1991 m. balandžio 30 d., sulaukęs 95-erių metų amžiaus. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Kūryba
Tarpukario metais išvertė Prancūzijos rašytojo Georges Duhamel romaną „Salavino dienoraštis“ (1930 m.), po 1956 m. vertė prancūzų klasiką: Gustave Flaubert „Jausmų ugdymas“ (1959 m.), Allain-Rene Le Sage „Šlubas velnias“ (1961 m.), Romain Rolland „Kola Brenjonas“ (1966 m.), Molière „Tartiufas“, „Šykštuolis“, „Miestelėnas-bajoras“, „Tariamasis ligonis“ ir kitas komedijas (1967 m.), Abbé Prévost „Manona Lesko“ (1968 m.), Pierre de Beaumarchais „Figaro vedybos“ (1972 m.).
Atgimimo metais išleido knygas „Lietuva lemtingaisiais 1939–1940 metais“ (1988 m., 90 000 egz.), „Atsiminimai“ (1988 m., papildomas leidimas 1990 m.).
Novosiulkai (Grudeko valsčius)
Novosiulkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grudeko valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Belgijos vyrų žolės riedulio rinktinė
Belgijos vyrų žolės riedulio rinktinė – komanda, atstovaujanti Belgijai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Belgijos žolės riedulio asociacija.
Todd McFarlane
Todas Mak Farleinas (g. 1961 m. kovo 16 d.) – Kanados karikatūrininkas, rašytojas, žaislų dizaineris ir verslininkas, labiausiai žinomas dėl savo darbo fantastinėje komiksų serijoje Spawn.
Tarp 1980 m. ir 1990 m. Mak Farleinas tapo komiksų knygų superžvaigžde dėl savo darbo Žmogaus-voro serijoje, kur jis pradėjo piešti pilnas superpriešo Venom pilnus pasirodymus. 1992 m. jis padėjo kurti „Image Comics“ veikėją Spawn.
Juozas Kajeckas
Juozas Kajeckas (1897 m. birželio 17 d. Šenandoa – 1978 m. kovo 2 d. Vašingtonas) – Lietuvos teisininkas, diplomatas.
Biografija
1909 m. atvyko į Lietuvą. Baigė Kidulių mokyklą, 1927 m. baigė Monpeljė universitetą (Prancūzija, finansai ir administravimas), 1928 m. įgijo teisės licenciato laipsnį, 1929 m. baigė Politinių mokslų mokyklą Paryžiuje.
1929–1930 m. ir 1935–1939 m. Lietuvos užsienio reikalų ministerijos referentas, nuo 1938 patarėjas. 1930–1935 m. Lietuvos pasiuntinybės Didžiojoje Britanijoje, taip pat Olandijai ir Šveicarijai sekretorius, dar ėjo generalinio konsulo, pasiuntinio pareigas. 1935–1939 m. Lietuvos Raudonojo Kryžiaus generalinis sekretorius. 1938 m. vieno Lietuvos – Vokietijos ruožo sienai nustatyti derybų delegacijos pirmininkas. 1939–1940 m. Lietuvos pasiuntinybės Berlyne, nuo 1940 m. rugpjūčio Vašingtone patarėjas, pastarosios pasiuntinybės biuletenio redaktorius, 1949–1951 m. neoficialus Lietuvos stebėtojas Jungtinių Tautų posėdžiuose Niujorke. Nuo 1957 m. laikinasis Lietuvos reikalų patikėtinis, 1958–1976 m. – reikalų patikėtinis.
Rašė Lietuvos aneksijos klausimais žurnaluose „Social Science“, „Baltic Review“, leidinyje „Annexation of the Baltic States“.
Japoninis vynmedis
Užauga 20–30 m aukščio. Lapai apskriti, ištisiniai arba su 3–5 neryškiomis skiautėmis, 10–30 cm ilgio ir beveik tokio pat pločio, kiek raukšlėti. Besiskleidžiantys lapai šviesiai rausvi, o rudenį ryškiai raudoni. Dvinamis augalas. Žiedai susitelkę 6–10 (15) cm ilgio ritiniškose kekėse. Uogos rutuliškos, 8–12 mm skersmens, juodai purpurinės ar juodai violetinės, turi 2–4 sėklas.
Lietuvoje retas. Vilniaus universiteto Botanikos sodo lianų kolekcijoje beveik kasmet žydi ir dera, yra puošniausias ir vešliausiai augantis vynmedis. Gerai pakenčia šaltas žiemas.
Rytų šalyse japoninio vynmedžio lapus naudoja maistui, deda į troškinius ir į kitus patiekalus.
Portadaunas
Portadaunas – miestas Šiaurės Airijoje, prie Bano upės, šiaurinėje Armos grafystės dalyje. Gyventojų maždaug 1/3 katalikų ir 2/3 protestantų.