cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karelija
Rusijos imperijos sudėtyje
XIX a. formuojantis suomių nacionaliniam judėjimui, mažai civilizacijos paliesta Rytų Karelija tapo suomių etnografų susidomėjimo šaltiniu, nes jų išlikusi mitologija buvo laikoma ir suomių mitologijos dalimi. Taip buvo surinktas epas Kalevala.
Antanas Keblys
Biografija
Išleido vieną ilgai grojančią plokštelę ir apie 80 audiokasečių, 5 videokasetes. Kasetėse įrašytos solo dainos, koncertai su Aušros Vartų chorų, su vyrų vokaliniu oktetu ir su klaipėdiškio V. Tetensko vadovaujamu lietuvių liaudies instrumentų ansambliu.
Karelija
XX a. istorija
thumb|150px|left|Suomijos didžiausia ekspansija Heimosodat laikotarpiu thumb|100px|Ginčytinos Petsamo, Repola ir Porajervi teritorijos
Antanas Keblys
Biografija
1977 m. A. Keblys pirmą kartą lankėsi Lietuvoje, viešėjo savo tėviškėje, Vilniuje giedojo Vilniaus Šv. Petro ir Povilo bažnyčioje. 1991 m. su kitais solistais chorui ir orkestrui talkino keliuose Žemaitijos miestuose atliekant A. Stankevičiaus kantatą „Kryžių ir Rūpintojėlių Lietuva“. 1993 m. koncertavo Klaipėdos universiteto Menų fakultete, 1994 m. – Vilniuje, 1998 m. viešėjo Klaipėdoje ir Palangoje. 1998 m. išleista prof. Vytauto Tetensko parengta knyga „Antano Keblio daina Lietuvai".
Karelija
XX a. istorija
1917 m. Suomijai paskelbus nepriklausomybę nuo Rusijos, iš karto iškilo Karelijos klausimas. Suomių tautininkai iškėlė Didžiosios Suomijos (Suur-Suomi) idėją, pagal kurią visos artimos Baltijos finų tautos (istorinė Suomija, Karelija, Ingrija ir Estija) turėjo būti sujungtos į vieną valstybę. Todėl suomiai siekė ne tik Suomijos kunigaikštystės sričių pripažinimo, bet ir Rytų Karelijos prijungimo.
Tai sukėlė 1917-20 m. Suomijos-Rusijos karus, vadinamus Heimosodat. Jų metu Suomijai pavyko okupuoti didelę dalį Rytų Karelijos ir sukurti nepripažintą Šiaurės Respubliką, tačiau 1920 m. Tartu sutartimi suomiai buvo priversti atsisakyti savo ambicijų ir pasilikti tik nedidelę Rytų Karelijos teritoriją Petsamo.
1991 m. Karelijos ATSR pervardinta Karelijos Respublika.
Salantų žydų holokausto vieta
Salantų miestelio žydų bendruomenės vyrų žudynių ir laidojimo vieta (nacionalinio reikšmingumo lygmens valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas -, senas vertybės kodas – I50, senas kultūros paminklo Nr. IV383) – žydų holokausto vieta šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Žvainiuose (Imbarės seniūnija), 1,80 km į pietvakarius nuo Salantų, 0,69 km į vakarus nuo kelio Salantai–Imbarė, Salanto kairiajame krante.
Vieta
Į pietvakarius nuo Salantų žydų kapinių, Salanto slėnio rytiniame pakraštyje. Teritorija pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, apie 80 m ilgio ir 50–60 m pločio. Išilgai jos iškastas platus melioracijos kanalas, o šiaurės rytiniame krašte – didelė duobė. Duobės ir kanalo pakrantės apaugę krūmais ir menkaverčiais medžiais. Likusi teritorijos dalis dirvonuoja, naudojama šienavimui ir ganyklai.
Pietrytiniame pakraštyje stūkso nedidelis, betoninis antkapinis paminklas, už kurio auga pušis. Priešais paminklą išmūryta akmenų sienelė, kuri jungiasi su šalia esančia memorialine kompozicija Salantų partizanams atminti.
Į rytus nuo holokausto aukų kapavietės stūkso spygliuočių mišku apaugęs aukštumos kyšulys, kurio viršūnėje stovi paminklinis akmuo Salantų žydų bendruomenės holokaustui atminti.
Teritorijos plotas – 0,437 ha.
Į šiaurės rytus yra Salantų žydų senosios kapinės, į pietryčius – Žvainių paminklas partizanams. left|thumb|300px|Salantų žydų bendruomenės vyrų žudynių vietos antkapinis paminklas left|thumb|300px|Paminklinis akmuo 1941 m. nužudytai Salantų žydų bendruomenei atminti
Antkapinis paminklas
Paminklas betoninis, ištęsto stačiakampio plano. Jo pagrindiniame fasade yra nuožulni plokštuma, kurioje įbetonuota horizontalaus stačiakampio pavidalo juodo šlifuoto akmens lenta su memorialiniu užrašu:
Paminklo aukštis – 42 cm, plotis – 66 cm, storis – 41 cm.
Paminklinis akmuo
ŠIOJE VIETOJE 1941 m. NUŽUDYTA 405 ŽYDAI.
Paminklo aukštis – 2,02 m, plotis – 1,08 m, storis – 48 cm.
Istorija
1941 m. birželio 22 d. hitlerinės Vokietijos kariuomenei užėmus Salantus, slaptoji valstybės policija ir SS daliniai pirmosiomis karo dienomis suėmė visus miestelyje ir apylinkėje gyvenusius žydų tautybės gyventojus, kuriuos įkalino sinagogos teritorijoje įrengtame gete. Čia mirę arba nacių nužudyti žmonės buvo išvežami į Žvainių kaimą ir pakasami Salantų žydų kapinėse. Pradėję žydų žudynes, 1941 m. liepos mėnesio pirmoje pusėje naciai šalia žydų kapinių Salanto slėnyje nužudė ir užkasė per 150 Salantų žydų bendruomenės vyrų.
Holokausto aukoms atminti, holokausto aukų užkasimo vietoje XX a. 6 dešimtmetyje buvo pastatytas nedidelis betoninis antkapinis paminklas. Šalia stūksančios kalvos viršūnėje „Taikos“ kolūkis 1967 m. birželio 3 d. atidengė paminklinį akmenį su užrašu: „Šiose vietose fašistiniai budeliai 1941 metais nužudė 405 žmones“ (paminklo autorius – akmentašys Kazimieras Orvidas). Atgimimo laikais holokausto vietas ženklinant naujais ženklais, 1992 m. užrašas buvo panaikintas, o jo vietoje prie paminklinio akmens pritvirtintos dvi stačiakampės, aliuminio lydinio memorialinės lentos su užrašais lietuvių ir jidiš kalbomis: „Šioje vietoje 1941 m. hitleriniai žmogžudžiai ir jų talkininkai nužudė 405 žydus – vyrus, moteris, vaikus“. Virš užrašo jidiš kalba buvusi išlieta Dovydo žvaigždė. Metalinėms lentoms dingus, prie paminklo buvo pritvirtinta iš akmens pagaminta memorialinė lenta.
Žudynių vieta 1970 m. buvo paskelbta vietinės reikšmės istorijos paminklu (numeris IV383), 1997 m. įrašyta į kultūros vertybių registro istorinių vietų sąrašą (registro kodas I50), 2005 m. pripažinta valstybės saugomu kultūros paveldo objektu. Nuo 2016 m. Salantų žydų žudynių vieta ir Salantų žydų senosios kapinės sudaro nacionalinio reikšmingumo lygmens registrinį kultūros paveldo objektų kompleksą (unikalus kodas 39404).
Tiasmynas
Tiasmynas  – upė vidurio Ukrainoje, Kirovohrado ir Čerkasų srityse; Dniepro dešinysis intakas. Prasideda Kirovohrado srities šiaurėje. Teka aukštumomis, pradžioje į šiaurės vakarus, paskui į pietryčius. Įteka į Dniepro upės Kremenčuko tvenkinį. Dėl upės sudaromo lanksto, atstumas nuo ištakų iki žiočių tėra 33 km.
Didžiausi intakai:
Slėnio plotis 1-4 km, vagos plotis iki 20 m. Miestai prie Tiasmyno: Kamianka, Smila, Čygyrynas. Seniau ties Tiasmyno ir Dniepro santaka buvo Novoheorhijevskas, bet užlietas Kremenčuko tvenkinio.
Rusijos Federacijos baudžiamasis kodeksas
Rusijos Federacijos baudžiamasis kodeksas – pagrindinis ir vienintelis galiojančios Rusijos baudžiamosios teisės kodifikuotas šaltinis. Rusijos BK priėmė Valstybės Dūma 1996 m. gegužės 24 d., Prezidentas pasirašė birželio 13 d. Rusijos baudžiamasis kodeksas įsigaliojo 1997 m. sausio 1 d. Prieš tai galiojo iš esmės TSRS laikais priimtas kodeksas, kurio modelinis variantas buvo paplitęs TSRS respublikose.
Nuorodos
Rusijos baudžiamojo kodekso tekstas
Tartakas (Augustavo apskritis)
Tartakas – maža gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Plaskų valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 15 km į rytus nuo Plaskų, 33 km į rytus nuo Augustavo ir 88 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas yra Augustavo girioje šalia Tartako šliuzo, kuris yra Augustavo kanale.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Bronius Oškinis
Bronius Oškinis (1913 m. balandžio 15 d. Barzduose, Šakių apskritis – 1985 m. balandžio 7 d. Palangoje) – Lietuvos aviatorius, sportininkas, sklandytojas, sklandytuvų konstruktorius, sklandymo pradininkas, II eilės karo lakūnas, karo aviacijos leitenantas (1939 m.).
Biografija
Gimė Jono ir Agnieškos Oškinių šeimoje. 1920 m. šeima persikėlė gyventi į Kauną. 1928–1933 m. mokėsi Kauno aukštesniojoje technikos mokykloje (ATM). Domėjosi aviacija. Buvo vienas iš Kauno ATM aviacijos būrelio, įkurto 1931 m. gruodžio 13 d., steigėjų.
Baigęs aviacijos kursus vadovavo sklandytuvų statybai ATM dirbtuvėse. Perkonstravo vokišką mokomąjį sklandytuvą RRG-23 „Zoegling“ ir taip 1932 m. rugpjūčio mėn. sukūrė lietuvišką sklandytuvą T-1 („Technikas-1“). Pažaislyje šį sklandytuvą išbandė karo lakūnas Gregorius Radvenis. Čia pirmąjį skrydį atliko ir pats B. Oškinis. 1933 m. su kitais Nidoje įrengė LIetuvos aeroklubo sklandymo mokyklą.
1936 m. kartu su G. Miliūnu sukūrė sklandytuvus MO-1 ir MO-2, vėliau - savo konstrukcijos sklandytuvus BrO-2 ir BrO-3. Išmoko skraidyti ne tik sklandytuvais, bet ir lėktuvais. 1936 m. paskirtas Zoknių karo aviacijos dirbtuvių viršininko pavaduotoju. Vėliau tarnavo karo lakūnu 3-ioje eskadrilėje. 1937 m. išbandytas B. Oškinio sklandytuvas BRO-4 „Rūta“, skirtas akrobatiniam skraidymui. 1937 m. Jonas Pyragius ir Bronius Oškinis dalyvavo pasaulio sąskrydyje Elmyroje (JAV), kuriame B. Oškinis skraidė LAK sklandytuvu „Biržietis“, o J. Pyragius – BRO-5 „Rūta“. 1938 m. baigė Lietuvos karo lakūnų mokyklą. 1938–1940 m. studijavo aeronautiką Berlyno aukštojoje technikos mokykloje.
Į Lietuvą sugrįžo 1940 m. Po sovietinės okupacijos ir aneksijos buvo paskirtas į 29-to teritorinio šaulių korpuso Tautinės aviacijos eskadrilės dirbtuves atskirosios aviacijos eskadrilės kilnojamųjų aviaremonto dirbtuvių viršininku Pivonijoje (prie Ukmergės). 1941–1944 m. dirbo Kauno aviacijos dirbtuvėse Aukštojoje Fredoje gamybos kontrolieriumi, remontavo vokiečių bombonešius „Junkers“ Ju-88. 1942–1944 m. studijavo Kauno Vytauto Didžiojo universitete.
1944–1945 m. buvo suimtas ir išvežtas į Podolsko lagerį. 1947 m. grįžo į Kauną, skaitė paskaitas Valstybiniame universitete, toliau kūrė naujus sklandytuvus. 1949 m. rudenį baigė statyti ir išbandė pirmąjį pokario metais sklandytuvą BRO-10 „Pūkas“. 1956–1962 m. Kauno sklandymo stoties viršininkas, 1962–69 Palangos statybos valdybos darbų vykdytojas, taip pat vadovavo sklandymo mokyklai Palangoje, nuo 1969 m. - Prienų eksperimentinės sportinės aviacijos gamyklos konstruktorius, vėliau – dailininkų namų Palangoje direktorius.
Septintąjme dešimtmetyje Simferopolio aviacijos dirbtuvėse buvo pradėta Broniaus Oškinio sklandytuvų BRO-9 „Žiogas“, BRO-11 „Pionierius“ ir BRO-12 serijinė gamyba. Jais skraidė visuose buvusios SSRS aviacijos sporto klubuose. 1962 m. Prienuose buvo įkurta Eksperimentinė sportinės aviacijos gamykla, kurioje B. Oškinis dirbo konstruktoriumi. Didelį dėmesį skyrė sklandytuvų, skirtų jaunimui, kūrimui. Į juos įdiegė daug naujovių, panaudojo plyšinius sparnus, plyšinius užsparnius ir eleronus. B. Oškinis sukūrė 25 įvairių modifikacijų sklandytuvus.
Apdovanotas Lietuvos vyriausybės ir FAI (Tarptautinė aeronautikos asociacija). Jo vardu pavadinta Lietuvos vaikų aviacijos mokykla ir gatvė Palangoje.
Otokar
Otokar ėmė veikti 1963 m. Stambule, ji ėmė gaminti tarpmiestinius autobusus pagal Magirus Deutz licenciją. Tuo metu Otokar pasižymėjo kaip labai modernių autobusų gamintojas. Po 1970 m. ėmė gaminti miniautobusus su Deutz AG varikliais. Tuo metu Koç Holding supirko daugumą Otokar akcijų.
Po 1980 m. Otokar ėmė gaminti ir miesto autobusus. Apie 1985 m. Otokar pagamino Turkijos ginkluotosioms pajėgoms pirmuosius šarvuotuosius automobilius. 1987 m. Otokar ėmė pagal Land Rover (D. Britanija)licenciją gaminti karinius Land Rover Defenders.
XX a. dešimto dešimtmedžio pradžioje Otokar sukūrė Otokar šarvuotąjį transporterį, Otokar Okrep ir Otokar Cobra. Tai buvo pirmieji Turkijos lengvai šarvuoti 4x4 formulės automobiliai.
1997 m. Otokar persikėlė į Sakarją.
2002 m. Otokar nusipirko vilkikų gamybos kompaniją. 2002 m. pabaigoje Otokaras sukūrė mažą autobusą Navigo, kuris Turkijoje žinomas kaip Sultan. 2003 m. Otokar ėmė bendradarbiauti su Singapore Technologies Kinetics (STK) - kartu gaminti 8x8 ratines pėstininkų kovos mašinas Otokar-Yavuz.
2005 m. Otokar padidino savo šarvuotųjų automobilių asortimentą. 2007 m. balandį Turkijos vyriausybė nutarė pradėti derybas su Otokar dėl turkiško originalaus tanko konstravimo. thumb|right|200px|Otokar autobusai parodoje Autotec 2008
Produkcija
thumb|right|200px|Autobusas Otokar Vectio
Autobusai
Otokar gamina kelis civilinius autobusų modelius keleivių pervežimams: Mažesnieji modeliai naudoja Duetz variklius, o didesnieji modeliai - Cummins 160 HP Euro IV dyzelius.
Vilkikai
Otokar gamina įvairios paskirties vilkikų priekabas, skirtas tekstilei, šaldytam maistui, sunkioms mašinoms, pavojingoms medžiagoms, automobiliams ir kt. pervežti.
Džipai
Otokar pagal Land Rover-UK licenciją gamina kelis Land Rover variantus - Land Rover Defender 90, Defender 110, ir Defender 130, kurie naudojami kaip įprastiniai džipai, greitosios pagalbos ir gelbėjimo automobiliai.
Kariniai automobiliai
Otokar gamina karinius automobilius Turkijos ginkluotosioms pajėgoms ir kitoms šalims:
Alytaus viešasis transportas
alt=Alytaus viešojo transporto schema|miniatiūra|Alytaus viešojo transporto schema (2017 m. vasaris) Alytaus viešasis transportas – maršrutiniai mikroautobusai ir autobusai, kursuojantys Alytaus mieste ir užmiestyje. 12 maršrutų aptarnauja 5 autobusai ir 27 mikroautobusai.
Istorija
Tarybiniais metais keleivius mieste vežė Alytaus ATĮ. Po nepriklausomybės atgavimo buvo atskirtas keleivių ir krovinių pervežimas bei įsteigta atskira įmone - Alytaus autobusų parkas. Įmonės būklė visą jos egzistavimo laikotarpį nuolat blogėjo. Miesto susisiekimas nuolat prastėjo: mažėjo autobusų, jie seno, retėjo kursavimo grafikas, mažėjo maršrutų skaičius. 1993 m. atsirado privatūs legalūs ir nelegalūs vežėjai miesto maršrutuose. Keleivius jie vežė dar senesniais nei autobusų parkas autobusais. 1998 m. pavasarį prasidėjo mikroautobusų bumas ir jau tų pačių metų rudenį autobusų parkas nebeatlaikė konkurencijos - smarkiai sumažino autobusų kursavimą. Tačiau paleido į miesto gatves savo mikroautobusus. Dėl prastos kontrolės (vairuotojai neišduodavo bilietų), jie irgi netrukus pasitraukė iš rinkos, neatlaikę konkurencijos. Nepagelbėjo pagerinti nei finansinės autobusų parko būklės, nei keleivių pervežimo kokybės ir 1998 m. gauta autobusų labdara iš Švedijos. Autobusai iki parko bankroto į miesto gatves išriedėdavo piko metu, o poilsio dienomis važiavo vos kelis kartus per dieną. Galiausiai 2002–2003 metais autobusų parkas nustojo aptarnauti miesto maršrutus. Nuo tada vienintelė viešojo transporto rūšis yra privačių įmonių mikroautobusai. Dėl mažėjančio keleivių skaičiaus mažėja ir mikroautobusų – 2007 m. pirmoje pusėje kursavo 72 mikroautobusai 15 maršrutų, 2011 m. – 49 mikroautobusai 10 maršrutų, o 2016 m. – 38 mikroautobusai 14 maršrutų. Nuo 2018 m. gruodžio 22 dienos, Alytaus miesto gyventojus ir miesto svečius važioja Kautros autobusai ir mikroautobusai, taip pat pasikeitė ir maršrutai.
2009 m. buvo įsigyta programa „Pikas“, padedanti sukurti optimalius tvarkaraščius. Ją įsidiegę dauguma Lietuvos didžiųjų miestų. Apie 2011 m. „Kautra“, nusipirkusi Alytaus autobusų parką, siūlė keleivius vežti savo autobusais, įvesti el. bilietą, tačiau pasiūlymas buvo atmestas valdžios, siekiant išsaugoti transporto kursavimo dažnumą ir smulkųjį verslą, kuris aptarnaudavo keleivius.
Bilietai
Bilietai parduodami tik iš vairuotojo. Mėnesinių bilietų kaina - 25 €, galioja lengvatos. Pastebėtina, jog mokiniams suteikiama 80% lengvata mėnesiniam bilietui vietoj įprastų 50%. Kaina nuo 2015 m. lapkričio 1 d. – 0,60 €, galioja lengvatos. Nuo 2019 m. gegužės 1 d. bilieto kaina perkant iš vairuotojo, pasikeitė ir dabar bilietas kainuoja 0,70 €, bilietus įsigyjant el. būdu, kaina nesikeitė.
! Metai ! Mikroautobuso bilieto kaina
Maršrutai iki 2018-12-21
Kai maršruto trasa šiek tiek pakeista, kartais jis turi indeksą (maršrutai 13A, 14A, 20A), kartais atskirai nežymimas (kai kurie 4, 5, 6, 10 maršrutų reisai). Egzistuoja 4 maršrutas iki Užupių, jo bilieto kaina didesnė. Iš dalies miesto maršrutams galima priskirti ir maršrutus SB „Dzūkija“ – AB „Alytaus pieninė“ ir SB „Dzūkija“ – Parduotuvė „Banga“. ! Nr. ! Maršrutas
Galerija
Dabartinis Alytaus viešasis transportas
Debesylas
Debesylas (Inula) – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis. Graikiškai inaein – valyti; augalas turi gydomųjų savybių. Daugiamečiai žoliniai augalai, turintys paprastą arba šakotą stiebą ir pražangiai išsidėsčiusius lancetiškus lapus. Graižai daugiažiedžiai. Auginti geriausia derlinguose drėgnuose dirvožemiuose saulėtoje vietoje. Dauginamas pavasarį arba rudenį dalinant šaknis arba sėklomis, kurios deja dažnai labai ilgai dygsta.
Žinoma apie 120 rūšių, Lietuvoje – 3 rūšys:
Juozas Lakis
Juozas Lakis (g. 1943 m. kovo 12 d. Tausiūnuose, Eišiškių valsčius, Eišiškių apskritis) – Lietuvos sociologas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
Brolis Vaclovas Lakis (g. 1947).
1967 m. Vilniaus universitete baigė istoriją. 1967–1974 m. Vilniaus universiteto dėstytojas. 1990 m. Visuomenės mokslų akademijoje prie SSKP CK apgynė disertaciją „Nacionalinio klausimo LTSR sprendimo istorinis patyrimas ir pamokos (ideologiniai aspektai)“, istorijos mokslų daktaras.
1991–2000 m. Vilniaus pedagoginio universiteto dėstytojas. 1992–1994 m. Vidurio Europos universiteto Prahoje etninių konfliktų tyrėjas. 1994–2000 m. Lietuvos konfliktų prevencijos centro Vilniuje direktorius. Nuo 2000 m. dirba Mykolo Romerio universitete, nuo 2002 m. Strateginio valdymo ir politikos fakulteto Valdymo teorijos katedros profesorius, nuo 2010 m. Socialinės politikos fakulteto Mediacijos katedros profesorius. Nuo 2011 m. Balstogės politechnikos universiteto (Lenkija) Vadybos ir organizacijų katedros profesorius.
Tiria socialinius ir etninius konfliktus, jų valdymą ir sprendimus, bendradarbiavimo kultūrą. Valstybės įstaigoms ir tarnautojams veda praktinius seminarus kaip spręsti konfliktus, derėtis, tarpininkauti per konfliktus.
Sidabras
Sidabras – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Ag, eilės numeris 47, taurusis metalas. Tai sidabriškai baltas, lankstus ir minkštas (kiek kietesnis už auksą) metalas. Sidabro elektrinis laidumas didesnis už vario, bet kaip laidininkas nenaudojamas dėl kainos.
Elektrocheminės ir oksidacinės savybės
Sidabras geriausiai iš metalų praleidžia elektros srovę. Chemiškai nelabai aktyvus. Veikiamas halogenų ir sieros, apsitraukia sunkiai tirpstančiu halogenido (pvz., sidabro chlorido, sidabro bromido) ar sulfido plėvele. Ore nesioksiduoja (sidabriniai daiktai juoduoja, susidarant juodam sidabro sulfidui Ag2S).
Cheminė struktūra ir savybės, gamtoje randama forma, mineralai
Sidabras – grynuolių klasės mineralas. Jame būna aukso, vario, gyvsidabrio, bismuto, stibio priemaišų. Grynuolių kristalai netaisyklingi – susukti, išlenkti, randama ir netaisyklingos formos plokštelių, grūdelių. Sidabras, kaip ir visi sunkieji metalai, pasižymi antibakterinėmis savybėmis. Sulfidų veikiamas jis gali pajuoduoti. Šis metalas pasižymi nepaprastomis optinėmis savybėmis, jis iš visų žinomų metalų turi didžiausią šviesos atspindžio gebą, todėl buvo naudojamas veidrodžių gamybai kol nebuvo atrastas aliuminiu dengtas veidrodis.
Iš sidabro nitrato gaminami kiti sidabro junginiai, naudojami medicinoje, baterijų gamyboje, kaip katalizatoriai. Sidabro jodidą AgI kartais naudoja lietui sukelti (ar išsklaidyti debesis).
Sidabro panaudojimas
Sidabras anksčiau buvo naudojamas papuošalų gamybai bei monetų kaldinimui. Dabar iš sidabro kaldinamos tik proginės monetos (dėl didelės vertės), pavyzdžiui, olimpinėms žaidynėms, pasaulio futbolo pirmenybėms pagerbti, svarbioms sukaktims paminėti ar kitiems ypatingiems valstybės ar pasaulio įvykiams pažymėti. Naudojamas filtrų gamyboje.
Sidabro papuošalai tebėra labai populiarūs.
Fotografijoje
Bene svarbiausioji sidabro halidų panaudojimo sritis yra fotografija. Fotojuostelės ir fotopopierius būna padengtas želatinos ir sidabro halogenidų emulsijos sluoksniu. Šviesos veikiamos sidabro halogenido (pavyzdžiui, AgBr) granulės aktyvuojasi (nedidelė dalis medžiagos suskyla):
Kuo intensyvesnė šviesa paveikė granulę, tuo daugiau susidaro skilimo produktų. Apšviestą fotojuostelę įdėjus į nestipraus reduktoriaus (pavyzdžiui, hidrochinono, C6H4(OH)2) tirpalą, aktyvuotosios sidabro bromido granulės redukuojasi, sudarydamos labai smulkius juodus laisvo sidabro kristaliukus. Neaktyvuotose granulėse redukcijos procesas yra labai lėtas, todėl jos lieka nepajuodavusios. Taip gaunamas nespalvotas fotovaizdas.
Išryškinta fotojuostelė lieka jautri šviesai, todėl būtina pašalinti neaktyvuotose granulėse likusį sidabro bromidą. Tam yra atliekama vaizdo fiksacija. Populiariausias fiksatorius yra natrio tiosulfatas (dar vadinamas natrio hiposulfitu). AgBr(k) tirpsta tiosulfato tirpaluose, sudarydamas kompleksinius jonus.
Spalvotoje fotografijoje sidabras, susidaręs ryškinimo metu, visiškai išplaunamas iš fotojuostos ir popieriaus balinimo metu, paveikus oksidaciniais tirpalais, pvz., raudonąja kraujo druska.
Įrenginių gamyboje
Visuose automatiniuose elektros įrenginiuose naudojami sidabro kontaktai, tiek kosminėse raketose, tiek povandeniniuose laivuose, kompiuteriuose, atominiuose reaktoriuose ir kitur. Sidabras pasižymi ir nepaprastu plastiškumu. Iš sidabro galima pagaminti skaidrią plokštelę, kurios storis būtų tik 0,00025 milimetro.
Sidabras maisto pramonėje
Sidabras (E174) naudojamas kaip maisto gaminių paviršiaus metalinis dažiklis.
Leliūnai
Leliūnai – miestelis Utenos rajono savivaldybėje, prie kelio, 13 km į pietvakarius nuo Utenos. Seniūnijos, parapijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Leliūnų Šv. Juozapo bažnyčia (pastatyta 1905 m.), veikia Leliūnų pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-28027), tautodailininko Vytauto Valiušio keramikos muziejus, Leliūnų dvaro rūmai.
Etimologija
Liaudies etimologija byloja, kad miestelio pavadinimas kilęs nuo žodžio „liūnas“ – esą tame liūne nuskendusi prancūziškai kalbėjusi dvaro ponia (prancūzų kalboje prieš vyriškosios giminės daiktavardžius pridedamas artikelis le, t. y. gavosi le liūnas).
Geografija
Pro miestelį teka Asiūklė. Yra mitologijos paminklas – Leliūnų akmuo su dubeniu. Miestelį supa Leliūnų kaimas. Į vakarus nuo miestelio telkšo Leliūnų tvenkinys.
Istorija
miniatiūra|left|Keramikos muziejus
Nuo XVII a. pradžioje minimas Leliūnų dvaras ir kaimas. Pirmoji Leliūnų bažnyčia pastatyta 1698 m. Miestelis pradėjo augti, kai pro Leliūnus buvo nutiestas plentas Kaunas–Zarasai. 1853 m. minima parapinė mokykla, o 1788 m. buvo pastatyta antroji – Šv. Juozapo parapijinė bažnyčia. 1863 m. miestelio apylinkėse kovėsi K. Lukošiūno sukilėlių būrys. XIX a. Leliūnai buvo miestelis ir dvaras Vilkmergės apskrities Alantos valsčiuje. Vietos gyventojai prisidėjo prie lietuviškų knygų platinimo spaudos draudimo laikais, dalyvavo 1905 m. revoliucijos įvykiuose.
XX a. 8-ajame dešimtmetyje prijungtas Leliūnų kaimas, vėliau vėl atskirtas nuo miestelio. 1998 m. ant parapijos namų sienos atidengta lenta nužudytų partizanų atminimui. 2004 m. patvirtintas Leliūnų herbas.
Žymūs žmonės
Leliūnuose gimė:
Mikytų piliakalnis (Šakiai)
Mikytų piliakalnis su gyvenviete, Smailakalnis – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24751) Šakių rajono savivaldybės teritorijoje, į rytus nuo Mikytų, Lekėčių seniūnija. Pasiekiamas keliu Pavilkijys – Zapyškis, yra 50 m į dešinę vakaruose nuo kelio, už 350 m nuo Mikytų kapinių kairėje; piliakalnio rytinėje papėdėje stovi sodyba.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Nemuno kairiojo kranto kyšulyje, suformuotame daubų. Aikštelė ovali, pailga rytų – vakarų kryptimi, 16x12 m dydžio, kiek žemesniu rytiniu galu. Jos vakarų gale supiltas 0,8 m aukščio, 11 m pločio pylimas 1,5 m aukščio išoriniu šlaitu. Šlaitai statūs, 15 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, pradeda užaugti krūmais, aikštelė dirvonuoja. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 5800 m².
Gyvenvietė
Į vakarus ir rytus nuo piliakalnio, 16 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta grublėtos keramikos. 500 m į rytus nuo piliakalnio yra X a. – XII a. Mikytų kapinynas, tyrinėtas 1967 ir 2001 m.
Tyrimai
1960 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
SP La Fiorita
Montedžardino „S.P. La Fiorita“ – San Marino futbolo klubas iš Montedžardino.
Istorija
Klubas įkurtas 1967 m.
Didžiųjų Ibėnų Švč. Dievo Motinos Ėmimo į dangų sentikių cerkvė
Didžiųjų Ibėnų sentikių cerkvė – rusų stačiatikių (sentikių) cerkvė Kauno rajone, Vandžiogalos seniūnijoje, Didžiųjų Ibėnų kaime. Medinė, iš dalies mūrinė, stačiakampio plano, su bokšteliu, dengta skardiniu stogu.
miniatiūra|250px|left|Priekinė dalis Po Lietuvos – Lenkijos sukilimo į Didžiuosius Ibėnus atkeldinta kolonistų iš Rusijos. Jiems aptarnauti 1864 m. pastatyta cerkvė. 1890–1895 m. suremontuota. Buvo išpuošta ikonomis, darytomis baltarusių dailininkų, tačiau daugelis jų vėliau pavogta.
Vietinės reikšmės kultūros paminklas.
Hugues-Bernard Maret
Ankstyvoji veikla
Gimė Dižone (Burgundijoje), įgijo gerą išsilavinimą, ir pradėjo karjerą teisės srityje – tapo teisininku karaliaus rūmuose Paryžiuje. Didžiosios Prancūzų revoliucijos idėjos stipriai paveikė ir jis pakeitė savo karjerą.
Susidomėjimas išaugo debatais pirmajame Nacionaliniame susirinkime davusiame jam idėją pradėti rašyti Bulletin de l'Assemblée. Žurnalistas Charles-Joseph Panckoucke (1736–1798), savininkas Mercure de France ir leidėjas žinomos Encyclopédie (1785), įtikino jį prisijungti prie didesnio leidinio, Moniteur Universel, kuris įgijo didelę reputaciją už savo teisingumą ir nešališkumą.
Jis buvo the Feuillants redaktorių klubo nariu, tačiau sukilimui nuvertus monarchiją 1792 m. rugpjūčio 10 d. jis priėmė pasiūlymą dirbti užsienio reikalų ministerijoje. Atšaukus Britanijos pasiuntinybę, Maret išvyko su misija į Londoną, kur jis turėjo palankų pokalbį su Viljamu Pitu jaunesniuoju 1792 m. gruodžio 22 d., po kurio buvo viltis apie pasiuntinybės sugrąžinimą, tačiau tai neįvyko. Giljotinavus Liudviką XVI (1793 m. sausio 21 d.) prancūzų diplomatų korpuso vadas François Bernard Chauvelin įsakė palikti Britaniją, o Nacionalinis susirinkimas paskelbė karą (1793 m. vasario 1 d.). Šie įvykiai stipriai apribojo Maret antrosios misijos Londone rezultatyvumą 1793 m. sausio mėnesį.
Rusų Tiesa
Maskvos didžiojoje kunigaikštystėje galiojo iki 1498 m.
Šaukštis
Šaukštis (Petasites) – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis. Graikiškai petasos – kepurė nuo saulės; augalas turi labai didelius lapus, kuriais galima prisidengti galvą. Daugiametės žolės. Šakniastiebis stambus, šakotas. Pamatiniai lapai stambūs, ilgakočai. Graižai susitelkę į šluoteles arba netikrus skėčius. thumb|upright|left| Gentyje yra apie 20 rūšių. Lietuvoje auga dvi rūšys:
Pranas Kedanis
Pranas Kedanis (g. 1926 m. balandžio 1 d. Panemunėje, Kauno priemiestyje) – muzikos mokytojas ir chorvedys.
Biografija
Pirmasis muzikos mokytojas buvo Antanas Jankauskas Kaune. 1948–1952 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio muzikos mokykloje (dėst. Adolfas Karaška, Mykolas Karka, Aleksandras Liberis). Mokydamasis vadovavo Naujamiesčio mišriajam chorui, kurį konsultavo kompozitorius Antanas Belazaras.
1950–1954 m. mokytojavo Smilgiuose (Panevėžio rajonas), vadovavo moksleivių ir suaugusiųjų chorams. 1954–1958 m. – Baisogalos (Radviliškio raj.) vidurinės mokyklos muzikos mokytojas ir moksleivių chorų vadovas. Suorganizavo Veterinarijos mokslinio tyrimo instituto, kultūros namų ir kaimo mišriuosius chorus ir jiems vadovavo.
1958–1986 m. – Kauno 13-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, moksleivių chorų ir vokalinių ansamblių vadovas.
Nuolat dirbo su vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorais. Jaunučių chorą parengė 1964 m. I respublikinei moksleivių dainų šventei, o jaunių – 1970 m. respublikinei dainų šventei. Didžiausių laimėjimų pasiekė su vyresniųjų klasių moksleivių mišriuoju choru (60–90 dalyvių): jį parengė 1964, 1969 ir 1977 m. respublikinėms moksleivių dainų šventėms, 1981 m. – V Stasio Šimkaus chorų konkursui Klaipėdoje, mokyklinių chorų zoninėms ir respublikinėms varžyboms – visur pelnyta pirmųjų ir kitų prizinių vietų. Koncertų programose buvo sudėtingesnių šiuolaikinių ir klasikinių kūrinių, kuriuos dirigentas interpretuodavo skoningai ir įtaigiai. Pirmąsias ir kitas prizines vietas respublikiniuose „Dainų dainelės“ konkursuose laimėdavo ir moksleivių vokaliniai ansambliai.
Tži Kopcė
Tži Kopcė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Plaskų valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Pranas Kedanis
Biografija
Daug metų pedagogas buvo Kauno miesto muzikos mokytojų metodinės komisijos pirmininkas. 1963 m. apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu. Be pedagoginio darbo, P. Kedanis kurį laiką vadovavo Kauno „Energetiko“ dainų ir šokių liaudies ansambliui, konditerijos fabriko mišriajam chorui ir įvairių įstaigų vokaliniams ansambliams. Jis – buvusio Baisogalos rajono dainų šventės vyr. dirigentas, Kauno miesto dainų švenčių dirigentas.
Tži Kopcė
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Pranas Kedanis
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Mitsubishi UFJ Financial Group
Mitsubishi UFJ Financial Group, Inc. - Japonijos bankų holdingo ir finansinių paslaugų bendrovė įsikūrusi Tokijuje, Japonijoje. Ji taip pat yra viena iš pagrindinių Mitsubishi Group įmonių. Jos bendra turimo turto vertė siekė $2.4 trilijonus JAV dolerių 2010 m. Tai didžiausia Japonijos finansinių paslaugų bendrovė ir viena iš stambiausių finansinių paslaugų bendrovių pasaulyje, kurioje laikoma 1.6 trililijono vertės indėlių. .
Siesikų gimnazija
Ukmergės rajono Siesikų gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Ukmergės raj., Siesikuose, Laisvės g. 66, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 290342870.
Filialai:
Istorija
Pirmąją parapinę mokyklą Siesikuose 1773 m. įkūrė Edukacinė komisija Vilniuje, kuriai vadovavo vyskupas Ignotas Masalskis. 1773 m. Siesikų parapinėje mokykloje mokėsi 3 bajorų ir 3 miestelėnų bei valstiečių vaikai, 1781 m. – 21 bajorų ir 4 valstiečių vaikai. Po 1863 m. sukilimo įkurta rusiška liaudies mokykla. 1884–1885 m. Siesikų miestelyje, Dvaro parke, pastatytas mūrinis mokyklos pastatas, vadinamas Akademija, kuris tarnavo mokyklos tikslams iki 1985 m., dabar nugriautas. Siesikuose pradinė mokykla veikė nuo 1918 m. 1922 m. mokykloje dėstė mokyklos vedėja Magdalena Šeporaitytė, baigusi Vilniaus „Ryto“ draugijos seminariją ir mokytoja Elena Piešinaitė, baigusi Ukmergės gimnazijos 4 klases. 1922–1939 m. mokykloje dėstė 2–4 mokytojai, iš kurių nebuvo nė vieno su aukštuoju išsilavinimu. 1940–1944 m. Siesikų pradinėje mokykloje dirbo 5 mokytojai.
Mokyklos inventorius ir pagalbinės mokymo priemonės buvo gana ribotos. 1930 m. sausio mėn. mokykloje buvo 21 vienvietis suolas, 2 dviviečiai suolai ir 4 triviečiai suolai, o mokyklą tais metais lankė 89 mokiniai. Mokykla turėjo 2 rašomąsias lentas, 2 pasaulio šalių žemėlapius, 2 Europos šalių žemėlapius ir 3 Lietuvos žemėlapius. 1943 m. mokyklos pastate buvo 5 kambariai, pritaikyti mokyklai. Dar vienas kambarys buvo naudojamas pas privačius asmenis namuose. Mokyklai priklausė 3 ha ploto mokomasis ūkis. Mokytojams skirtas 2 kambarių butas.
Latvijos Respublikos teisingumo ministerija
Latvijos Respublikos teisingumo ministerija - Latvijos Vyriausybės pagrindinė institucija, atsakinga už teisės politikos sritį.
Siesikų gimnazija
Mokiniai
Per 50 savo gyvavimo metų Siesikų gimnazija išleido 46 abiturientų laidas, iš viso 642 abiturientus. Mokyklą aukso ir sidabro madaliais baigė: Valė Pivoraitė (1967 m.), Artūras Latvys (1974 m.), Vidmantas Matilionis (1977 m.), Laimonas Latvys (1981 m.), Dainora Puišytė (1986 m.), Egidijus Gelūnas (1987 m.), Albertas Latvys (1987 m.), Inga Kragnytė (1991 m.), Daiva Šarkinaitė (1991 m.), Erika Kuliešaitė (1992 m.), Mantas Paškevičius (1993 m.).
Latvijos Respublikos teisingumo ministerija
Ministrai
Latvijos teisingumo ministras - Mareks Segliņš (g. 1970 m.). Valstybės sekretorius - Mārtiņš Lazdovskis.
Balandžio 16
Balandžio 16 yra 106-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 107-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 259 dienos.
Vardadieniai
Ūdrys, Benediktas, Giedrius, Algedė, Kalikstas
Kuzamkas
Kuzamkas arba Kozamkas – ežeras Lietuvoje, Alytaus rajone, 8 km į šiaurės vakarus nuo Merkinės. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,83 km, plotis – iki 0,17 km. Altitudė 108,4 m. Kranto linija labai vingiuota. Krantai žemi, plačiai užpelkėję. Ežerą iš visų pusių supa Makniūnų miškas, tik šiaurinėje pakrantėje įsikūręs Jaujakaimis. Vakaruose išteka upelis link Apsingės upės (Nemuno intakas).
Žvejai (Vilnius)
Žvejai (arba Žvejų priemiestis) – buvusi gyvenvietė Vilniaus miesto savivaldybėje, esanti į šiaurę nuo miesto centro, dešiniajame Neries krante, Žirmūnų pietuose. Dabar čia stovi Vilniaus sporto rūmai.
Istorija
Dabartinių Žirmūnų pietinėje dalyje nuo XIV a. kūrėsi Žvejų priemiestis, kuriame ties „Žalgirio“ stadionu buvo žydų kapinės (XVI–XIX a.), Vilniaus Šv. Marijos Teresės bažnyčia (XVII–XIX a.), o XIX a. buvo įrengta Rusijos imperijos karinė tvirtovė.
Žvejų priemiestis, manoma, formavosi nuo XIV a. pabaigos. Spėjama, kad istoriniuose šaltiniuose kaip Žvejų gyvenvietė minimas priemiestis pradėjo kurtis iš žvejų kaimelio. XVI a. Žvejų priemiestyje buvo vienintelis LDK stiklo fabrikas. 1536 m. pastačius pirmąjį tiltą per Nerį priemiestis tapo miesto dalimi. XVI a. čia vyravo mediniai namai.
XVI a. Žvejų priemiestis atsiskyrė iš Šnipiškių priemiesčio. 1534 m. Vilniaus kanauninkas V. Protasevičius Žvejuose, priešais pilį, pirko sklypus vasaros rezidencijai pasistatyti, čia norėjo įsikurti jėzuitai, buvo įrengti prekių sandėliai. XVII a. pabaigoje karmelitai Žvejų priemiestyje buvo pastatę šv. Marijos Teresės bažnyčią, kuri XIX a. sugriuvo. Dešiniajame Neries krante buvęs Žvejų priemiestis ilgą laiką buvo siaubiamas upės potvynių. 1847 m. patvinusi Neris sugriovė mūrinę Šv. Marijos Teresės bažnyčią, stovėjusią tarp gyvenamųjų namų, priklausiusią Pilies kalno tvirtovės gynybos sistemai.
Armantjeras
Armantjeras  – miestas Prancūzijos šiaurėje, Aukštutinės Prancūzijos regione, Šiaurės departamente, į šiaurės vakarus nuo Lilio, Belgijos pasienyje, prie Liso upės. Geležinkelio stotis. Vystoma metalurgijos, metalo apdirbimo (vamzdžių gamyba), tekstilės (džiuto, medvilnės, lino, šilko), siuvimo, maisto (alaus) pramonė.
Istorija
Viduramžiais miestas garsėjo lininiais audiniais. 1668 m. Armantjeras tapo Prancūzijos dalimi. XIX a. pab.–XX a. pr. buvo svarbiu pramoniniu centru, tačiau per pirmąjį pasaulinį karą buvo labai sugriautas.
Stasys Jusionis
Stasys Jusionis (1927 m. rugpjūčio 24 d. – 2022 m. rugpjūčio 26 d.) – Lietuvos dailininkas tapytojas, spaudos darbuotojas, redaktorius.
Biografija
1947 m. baigė Panevėžio gimnaziją. 1947–1950 m. studijavo Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute, 1953 m. baigė LSSR dailės institutą. 1953–1971 m. žurnalo „Genys“ meninis redaktorius, 1971–1989 m. vyr. redaktorius.
Žmona Aldona Ličkutė-Jusionienė, sūnūs Algimantas Jusionis ir Vidmantas Jusionis.
Kūryba
Nutapė teminių kompozicijų („Derlius“, „Sekmadienis“, abi 1974 m.; „Alutį gėriau“ 1969 m.), portretų („Vidutis“, 1969 m.; Vytautas Kybartas, 1972 m.; Vincas Svirskis, 1975 m.). Jiems būdinga ekspresija, apibendrintas piešinys, ryškių spalvų kontrastai, energinga pastoziška tapysena, raiški faktūra. Peizažuose savitai interpretavo Lietuvos gamtovaizdį, perteikė metų laikų įvairovę, gamtos gyvybingumą, naudojo etnografinius motyvus („Sode“, 1966 m.; „Kelias“, 1967 m.; „Senoji Žemaitija“, 1969 m.; „Drevernoje“, 1971 m.). Ryški improvizacija, vaizdų simboliškumas.
Virginijus Šikšnys
Virginijus Šikšnys (g. 1956 m. sausio 26 d. Šiauliai) – Lietuvos biochemikas, profesorius, fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1978 m. baigė Vilniaus universitetą, po to studijavo Maskvos valstybinio universiteto chemijos fakulteto aspirantūroje, šiame fakultete jis 1983 m. apgynė chemijos mokslų kandidato disertaciją. 1982–1993 dirbo Taikomosios enzimologijos institute, 1993 m. stažavosi Vokietijoje, nuo 1995 m. Biotechnologijos instituto Baltymų ir nukleorūgščių sąveikos tyrimo skyriaus vedėjas, vyriausiasis mokslo darbuotojas, nuo 2006 m. profesorius ir Lietuvos mokslų akademijos narys, nuo 2007 m. Vilniaus Universiteto Biotechnologijos instituto tarybos pirmininkas.
Mokslinė veikla
Svarbiausios mokslinio darbo sritys – fermentų struktūros ir funkcijos ryšys, nukleorūgščių fermentai, bakterijų priešvirusinės apsaugos sistemos (restrikcijos endonukleazės, CRISPR-Cas ir kt.). Paskelbė virš 90 mokslinių straipsnių, yra 5 patentinių paraiškų bendraautoris. Kartu su užsienio partneriais nustatė trečdalį iš maždaug 50 pasaulyje paskelbtų DNR molekules karpančių fermentų – restrikcijos endonukleazių – erdvines struktūras ir veikimo mechanizmus. Tirdamas restrikcijos endonukleazes paskelbė 8 bendrus straipsnius su Nobelio premijos laureatu prof. Robertu Huberiu. Kartu su bendraautoriais vienas iš pirmųjų nustatė Cas9 baltymo DNR kirpimo mechanizmą. Kartu su bendraautoriais sukūrė ir licencijavo DuPont kompanijai kryptingai valdomu Cas9 paremtą genomo redagavimo technologiją. Pasak V. Šikšnio, straipsnį apie savo atradimą atsiuntė pirmieji, bet žurnalo redakcija straipsnio net nesiuntė recenzentams.
Šeima ir laisvalaikis
Laisvalaikiu važinėja dviračiu, keliauja, labai mėgsta knygas. V. Šikšnio šeima – žmona Dangira, dukra Jurga.
Aukštaitis (Panevėžys)
Aukštaitis – nepartinis aukštaičių laikraštis, ėjęs 1933 m. Panevėžyje.
Istorija
Pirmasis numeris išleistas 1933 m. kovo 20 d. Ėjo kas dešimt dienų, 4 psl. Leido J. Komeika. Spausdino M. Koto spaustuvė Panevėžyje. Išėjo 4 numeriai.
Rašė apie Panevėžio apskrities gyvenimą, jo problemas, informavo apie kitų apskričių įvykius.
Atsakingasis redaktorius Pranas Morkvėnas.
Varlupis (Salantas)
Varlupis – upelis Vakarų Lietuvoje, šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, dešinysis Salanto intakas.
Etimologija
Upelyje pavasariais prisiveisdavo daug varlių, dėl to jis buvo pavadintas Varlupiu.
Geografija
Upelis dirbtinai iškastas XIX a. vandens pertekliui iš Erlų pievų, buvusių Erlos–Salanto senslėnyje, nuvesti. Ištakos yra Žudgalio rytinėje dalyje, 0,16 km į pietus nuo kelio Žudgalis–Salantai. Teka Erlos–Salanto senslėnio vakariniu pakraščiu pietų-pietvakarių kryptimi. 180 m į pietvakarius nuo kelių ir  kryžkelės stačiu kampu pasuka į pietryčius. Į Salantą įteka Pesčių kaimo šiaurės rytiniame pakraštyje, 0,17 km į pietus nuo minėtų kelių kryžkelės, 17 km nuo jos žiočių.
Anglijos futbolo varžybos 1979–1980 m.
Anglijos futbolo varžybos 1979–1980 m.
Viktoras Grinkevičius
Viktoras Grinkevičius (1907 m. spalio 26 d. Kaukaze – 1968 m. Šiauliuose, gydytojas chirurgas.
Biografija
Nuo 1944 m. dirbo Šiaulių ligoninėje, skyriaus vedėjas. Jo vardu pavadinta viena Šiaulių miesto gatvių.
Leonas Sapiega
Leonas Sapiega (Lenkų Lew Sapieha,Gudų: Леў Сапега, 1557 m. balandžio 4 d. Ostrovnas, dab. Baltarusija – 1633 m. liepos 7 d. Vilnius) – LDK valstybės politinis veikėjas, Lietuvos didysis sekretorius (1580 m.), Lietuvos pakancleris (1585–1589 m.), Lietuvos didysis kancleris (1589–1623 m.), Vilniaus vaivada (nuo 1623 m.), LDK didysis etmonas (nuo 1625 m.), prisidėjo 1581 m. įkuriant LDK vyriausiąjį tribunolą, vadovavo III Lietuvos Statuto (1588 m.) rengimui.
Jaunystės metai
Leono Sapiegos protėvis buvo Simonas Sapiega (Semen Sopiha), Kazimiero Jogailaičio raštininkas stačiatikis nuo Smolensko, o jo senelis - Jonas Bagdonavičius Sapiega, iš Sapiegų Čerėjos linijos. Dar mažametį Leoną tėvas buvo atidavęs auklėtis į Mikalojaus Radvilos Juodojo dvarą. 1570 m. vos 13 metų Leonas drauge su Radvilos sūnumis išvyko į Leipcigo universitetą (Vokietijoje). Grįžo į Lietuvą priėmęs evangelikų reformatų tikėjimą.
Valstybinė veikla
thumb|left|150px|1588 m. III statuto viršelis
Lietuvos III Statuto rengimas
Tai Leono Sapiegos nuopelnas, kad rengiamame 1588 m. Lietuvos III Statute liko apsaugotos lietuvių teisės, atgaivinant jame 1447 m. privilegijos punktą, pagal kurį svetimšaliams (tarp jų ir lenkams) draudžiama įsigyti nuosavybę Lietuvoje ir užimti joje valstybines vietas. Lenkai jokiu būdu nenorėjo sutikti su tuo, bet, renkant karaliumi ir didžiuoju Lietuvos kunigaikščiu Zigmantą Vazą, L. Sapiega mikliai išnaudojo painią politinę būklę ir privertė lenkus patvirtinti III Statutą. Kai Lietuvoje prasidėjo tikybinės kovos tarp katalikų, protestantų ir unitų, Sapiega stengėsi būti tolerantiškas, raminti aistras, sakydamas: „Į smurtą negalima atsakyti smurtu, jei stačiatikiai blogai elgiasi, katalikai neturi atsakyti piktu„. Į savo suredaguotą Statutą jis įrašė: „Dėl tikybos ir bažnyčios skirtumo kraujo nelieti ir nebausti turto konfiskavimu ir kalėjimu“.
Jis visur pabrėždavo, kad Lietuva gali didžiuotis, jog tarp jos sienų iš seno taikingai gyveno įvairių tautybių ir tikybų žmonės, o mūsų valdovai kaimynų buvo gerbiami dėl jų tolerantiškumo. „Privalome elgtis apdairiai, atsižvelgdami į aplinkybes, nes mūsų tėvynėje negalioja prievarta",– rašė Sapiega viename iš savo laiškų. Ne be reikalo amžininkai jį vadino Lietuvos Solonu.
LDK Vyriausiasis Tribunolas
Leonas Sapiega ėjo aukščiausias pareigas didžiojoje kunigaikštijoje, ilgametis seimo maršalas, 1589 m. tapęs didžiuoju kancleriu kartu su kitais valstybės pareigūnais 1581 m. įsteigė LDK Vyriausiąjį Tribunolą.
Karai su Rusija
Kai Zigmantas Vaza rengėsi pradėti karą su Maskva, remdamas į jos sostą besitaikantį netikrąjį Dimitrą, Sapiega karštai atkalbinėjo valdovą nuo to žygio, bet, karui įsiliepsnojus, garbingai jame dalyvavo kaip diplomatas ir karys. Jis teisingai buvo numatęs, kad šis karas atneš Lietuvai tik nelaimes.
Nors ir būdamas didžiuoju etmonu, tačiau, matyt, dėl silpnos sveikatos Leonas Sapiega 1632 m. prasidėjusiame Smolensko kare nedalyvavo. Iš pradžių LDK kariuomenei vadovavo Smolensko vaivada ir LDK kariuomenės lauko raštininkas Aleksandras Korvinas Gosievskis, prie kurio vėliau prisijungė Lietuvos lauko etmonas Kristupas Radvila Jaunesnysis.
Brandus amžius
thumb|left|110px|Leono Sapiegos antroji žmona Elžbieta Radvilaitė thumb|right|150px|L.Sapiegos antkapinis paminklas
Paskutiniais gyvenimo metais L. Sapiega ėmėsi naujai sutvarkyti Lietuvos Metriką. L. Sapiega propagavo teisinės valstybės idėjas, o 1623 m. gavo Vilniaus vaivadiją ir didžiojo etmono pareigybę.
Per savo ilgą gyvenimą L. Sapiega sukrovė didžiausius asmeninius turtus, bet buvo žmoniškas, rūpinosi kariais ir valstiečiais, net steigė savo dvaruose mokyklas baudžiauninkų vaikams.
Leonas Sapiega garsėjo dosnumu bažnyčiai, buvo kelių bažnyčių statybos fundatoriumi. Tapęs kataliku, jis pastatydino sau ir savo šeimai mauzoliejų – Šv. Mykolo bažnyčią Vilniuje ir prie jos, vienuolyno pastatą bernardinėms.
Mirė 1633 m., bažnyčioje tebėra Leono Sapiegos ir jo dviejų žmonų antkapinis paminklas – didžiausias Lietuvoje memorialinis statinys.
Kartylis
Kartylis (Picris) – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis. Graikiškai picros – kartus; augalo išskiriamos pieniškos sultys yra karčios.
Dauguma rūšių paplitę Viduržemio jūros regione, 2-4 rūšys aptinkamos ir centrinėje Europoje.
Gentyje yra apie 40-50 rūšių: ir kt.
Karlskuga
Karlskuga – miestas pietryčių Švedijoje, Vermlando provincijoje. Miesto teisės Karlskugai buvo suteiktos 1940 m. Pavadinimas kilęs iš Karolio IX ir iš žodžio skog (miškas).
Padas
thumb|200px|Padai
Padas – apatinė kojos dalis, kuria remiamasi į paviršių. Sudaro penki ilgieji kaulai, sudarantys pado kaulinį pamatą ir jungiantys čiurną su pirštais. Vidurinė dalis vadinama padikaulio kūnu, corpus ossis metatarsi, o galai, extremitas proximalis et distalis, vadinami atitinkamai padikaulio pamatu, basis ossis metatarsi, ir galva, caput ossi metatarsi
Padikaulis
Padikaulių kūnai yra per vidurį tribriauniai, išlinkę į pėdos nugaros pusę, o galų link jie suapvalėja. Pamatais padikauliai jungiasi tarpusavyje ir su distaliniai čiurnakauliais, o galvomis susineria su pirštakauliais. Galvos turi lygius pusapvalius sąnarinius paviršius. Galvų šonai tarytum suploti, prie jų tvirtinasi raiščiai.
Pirmasis padikaulis
Os metatarsi primum, kūnas ypač stambus, pamatas turi susinerti su vidiniu pleištuku, o galva jungiasi su nykščio proksimaliniu pirštakauliu. Pamate dažniausiai nebūna šoninių sąnarinių paviršių, tik kartais pasitaiko neryškus laukelis, susiliečiantis su antru padikauliu. Pado pusėje matyti atauga – pirmojo padikaulio šiurkštuma, tuberositas ossis metatarsi primi.
Antrasis padikaulis
Os metatarsi secundum, yra ilgiausias. Jo pamate matyti keturi sąnariniai paviršiai: trikampio formos proksimalinis paviršius jungiasi su viduriniu pleištuku, medialinis paviršius jungiasi su medialiniu pleištuku, o retkarčiais ir su pirmuoju padikauliu, lateralinio paviršiaus viena fasetė susineria su šoninių pleištuku, o kita – su trečiuoju padikauliu.
Trečiasis padikaulis
Os metatarsi tertium, pamato proksimalinis trikampis paviršius susineria su šoninių pleištuku, medialinis paviršius, kartais sudėtas iš dviejų laukelių , – su antruoju padikauliu, o lateralinis paviršius – su ketvirtuoju padikauliu.
Penktasis padikaulis
Os metatarsi quintum, yra stambesnis už II–IV padikaulius, jo pamatas platesnis netgi už I padikaulio pamatą. Pamato šonas nutįsta į penktojo padikaulio šiurkštumą, tuberositas ossi metatarsi quinti, kurį galima lengvai apčiuopti pėdos šone. Proksimaliniu sąnariniu paviršiumi pamatas liečiasi su klubakauliu, o medialiniu – su ketvirtuoju padikauliu.
Padikauliai kaulėja taip pat kaip ir delnakauliai.