cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tadas Blinda. Pradžia
Muzika
Kompozitorius Linas Rimša – vienas žinomiausių populiariosios muzikos kūrėjų Lietuvoje.
Reklama
thumb|right|200px|Tado Blindos reklama, kurioje personažą vaidinantis aktorius dar neatskleistas. Filmo kūrėjai įvykdė didžiausią visų laikų reklaminę kino kampaniją Lietuvos kino istorijoje. Filmo kūrėjų grupė aktyviai naudojosi Facebook tinklu skelbdama naujienas iš filmavimo aikštelės.
Kauno ir Šiaulių miestų prekybos centruose „Akropolis“ 2010 m. gegužės 7 d. „Facebook“ puslapyje buvo paskelbta apie eksponuojamas senąsias karietas, kurios buvo naudojamos šio filmo filmavime. Šios karietos buvo filmuotos ir mini seriale „Tadas Blinda“ bei filme „Velnio nuotaka“.
Finansavimas
„Tadas Blinda. Pradžia“ biudžetas siekė 3,5 mln. litų. Apie 70 % šios sumos finansavo Lietuvos Respublikos Kultūros ministerija.
2010 m. kovo mėnesį viena pagrindinių filmo rėmėjų tapo „Blindos“ alų gaminanti bendrovė AB „Švyturys-Utenos alus“. Prie filmo rėmimo taip pat prisidėjo AB „Lietuvos geležinkeliai“ ir daugelis kitų įmonių bei privačių asmenų neabejingų lietuviškam kinui.
Įvertinimas
„Tadas Blinda. Pradžia“ tapo komerciškai sėkmingiausiu filmu nepriklausomos Lietuvos istorijoje. Kino teatruose filmas surinko virš 3 mln. 700 000 Lt pajamų, jį pamatė per 300 000 žiūrovų.
957 m.
957 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Tadas Blinda. Pradžia
Įvertinimas
Filmas buvo kritikų giriamas už įspūdingus Lietuvos gamtos vaizdus, tačiau susilaukė kritikos dėl turinio: esą didžiausia dalimi valstybės finansuotas filmas neturėjo būti pramoginio pobūdžio komercinė istorija apie plėšiką.
Pasnietalio apylinkė
Pasnietalio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio vakarų Lietuvoje.
Tadas Blinda. Pradžia
Galerija
Filmavimo epizodai Renavo dvare (Mažeikių raj.):
957 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Pasnietalio apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Veliuonos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilkijos rajonui. 1954 m. prijungta dalis Graužėnų apylinkės ir dalis Kelmickų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Pasnietalio apylinkė prijungta prie Stakių apylinkės ir Veliuonos apylinkės.
Hipotermija
Hipotermija – būsena, kai organizmo temperatūra nukrinta iki žemesnės nei reikalinga palaikyti organizmo metabolizmą ir funkcionavimą (žmonėms – žemiau 35 °C). Hipotermiją gali paskatinti labai šalta aplinka, ilgas buvimas joje, lietus, vėjas, prakaitas ar buvimas šaltame vandenyje.
Hipotermija yra priešinga hipertermijos būsenai.
Šiltakraujų gyvūnų organizmuose pastovi vidinė kūno temperatūra palaikoma biologinės savireguliacijos (homeostazės). Savireguliacijos šaltoje aplinkoje procesams priklauso drebulys, kraujo tekėjimo į odą ribojimas, šilumą generuojančių hormonų išskyrimas. Hipotermijos atveju, šių procesų nepakanka palaikyti temperatūrą, tačiau jie naudoja organizmo energijos resursus greta to, kad šiluma taip pat prarandama šaltai aplinkai.
Simptomai
Normali žmogaus kūno temperatūra yra apie 37 °C. Pagal rimtumą, yra trys hipotermijos etapai.
Antroje stadijoje kūno temperatūra nukrinta 2-4 °C. Drebulys sustiprėja, matoma raumenų koordinacijos stoka, judesiai lėti ir reikalaujantys didelių pastangų, netvirtas žingsnis ir lengvas sumišimas, nors nukentėjusysis gali atrodyti budrus. Kūno paviršiaus kraujagyslės dar labiau susitraukia, kad šiluma būtų išsaugota gyvybiškai svarbiems organams, nukentėjusysis pabąla, lūpos, ausys, rankų ir kojų pirštai gali pamėlynuoti.
Cchinvalis
Cchinvalis  – miestas Užkaukazėje, de facto nepriklausomos Pietų Osetijos respublikos sostinė (laikoma Gruzijos teritorija). Yra prie Liachvės upės, ~100 km į šiaurės vakarus nuo Tbilisio.
Hipotermija
Simptomai
Trečioje stadijoje kūno temperatūra nukrinta žemiau 32 °C. Drebulys paprastai praeina; nukentėjusiam sunku kalbėti, būdingas lėtas mąstymas, pasireiškia atminties sutrikimas (amnezija); taip pat dažnai negebėjimas naudoti rankų ir klupinėjimas. Sustoja ląstelių metaboliniai procesai. Žemiau 30 °C, atvira oda pamėlynuoja, išsipučia, raumenų koordinacija labai bloga, nukentėjusysis beveik visiškai negali paeiti, elgiasi išoriškai neracionaliai/ne pagal situaciją, įskaitant lindimą į mažas uždaras erdves (spintas, plyšius tarp uolų, rąstų, po lapais) ar patiria sustingimą (nejautrumą jokiems stimulams, išskyrus esminius, kaip kad, pvz., skausmą). Žymiai sulėtėja pulsas ir kvėpavimas, tačiau gali sustiprėti širdies ritmas. Gyvybiškai svarbūs organai nustoja funkcionuoti, nukentėjusysis patiria klinikinę mirtį; dėl sulėtėjusios ląstelių veiklos šioje hipotermijos stadijoje, smegenų mirtis įvyksta vėliau.
Minjos muchafaza
Minjos muchafaza  – muchafaza Egipto centrinėje dalyje. Šiaurėje ribojasi su Beni Sueifo muchafaza, rytuose su Raudonosios Jūros muchafaza, pietuose su Asjuto muchafaza ir Naujojo Slėnio muchafaza, vakauose su Gizos muchafaza. Administracinis centras – Minja.
Savaeigė
Savaeigė, savaeigis artilerijos pabūklas – kovos mašina, kurią sudaro pabūklas ant savaeigės važiuoklės, skirta atlikti artilerijos funkcijas. Važiuoklė gali būti tiek vikšrinė, tiek ratinė. Pabūklas gali būti tiek patranka, tiek haubica. Šiais laikais yra ir nemažai savaeigių minosvaidžių.
Hipotermija
Prevencija
Išvengti hipotermijos padeda tinkama apranga. Didžiausia rizika dėvint medvilninius drabužius, nes jie sulaiko vandenį, kuris pagreitina šilumos iš kūno perėmimą. Sausu oru, medvilniniai drabužiai gali sudrėkti nuo prakaito, o vėliau atvėsti. Drėgni sintetiniai ir vilnoniai audiniai pasižymi didesne izoliacija, taip pat greičiau džiūsta, kai kurie gaminami sugeriantys prakaitą. Ore didžioji kūno šilumos dalis prarandama per galvą (20-40 %), todėl galvos ir kaklo uždengimas sumažina hipotermijos riziką.
Šilumos praradimo greitį sausumoje sunku įvertinti dėl veiksnių gausos: drabužių tipo ir kiekio, izoliuojančio riebalų sluoksnio ant asmens odos, aplinkos drėgnumo ir kt. Vandenyje šiluma prarandama daug greičiau ir prie aukštesnės temperatūros nei ore, todėl vandens sportuose ir kt. vandens veikloje šaltomis sąlygomis naudojami hidrokostiumai ir t. t. Pvz., 10 °C vandenyje žmogus gali numirti po apytiksliai 1 valandos buvimo jame, prie nulinės vandens temperatūros laikas iki mirties gali būti tik 15 min. Po ilgų periodų (daug valandų) buvimo šiltame vandenyje (pvz., 26 °C) taip pat gali pasireikšti švelnios hipotermijos simptomai.
Savaeigė
Patrankinės savaeigės nuo tankų skiriasi tuo, kad paprastai neturi besisukiojančio šarvuotojo bokštelio. Tankai visada vikšriniai. Tačiau pasitaiko ir vikšrinių savaeigių su patranka šarvuotame bokštelyje. Nuo tankų jos skiriasi silpnesniu šarvuotumu ir kitokia panaudojimo taktika.
Nuo patrankomis ginkluotų šarvuotųjų transporterių ir kitokių šarvuočių skiriasi tuo, kad savaeigių pagrindinė funkcija yra artilerinis apšaudymas, o ne karių ar krovinių pervežimas, žvalgyba ir pan.
Cchinvalis
Istorija
1934 m. iki 1961 m. miestas vadinosi Staliniriu. 2008 m. rugpjūčio 7-8 d. mieste prasidėjo mūšiai tarp Gruzijos armijos iš vienos pusės bei Rusijos armijos ir Pietų Osetijos sukilėlių – iš kitos.
2008 m. rugpjūčio kilus kariniam konfliktui tarp P. Osetijos separatistinę teritoriją mėginusią atsiimti jėga Gruzijos ir Rusijos, miestas buvo įtrauktas į karo veiksmo centrą. Miestą buvo užėmusios Gruzijos pajėgos, tačiau vėliau rusai jį grąžino Pietų Osetijos kontrolėn. Apie konfliktą plačiau – Pietų Osetijos karas (2008)‎.
Savaeigė
Savaeiges imta plačiai naudoti Antrojo pasaulinio karo metais, kai prireikė galingų, bet už tankus pigesnių kovos mašinų.
Savaeigių klasės
Savaeigės gali sudaryti atskirus savaeigės artilerijos dalinius. Taip pat savaeigės gali būti kitų kariuomenės rūšių dalinių dalis. Pvz., pėstininkų daliniai gali turėti prieštankinių, zenitinių savaeigių ir savaeigių haubicų padalinius.
Zenitinės savaeigės dažnai yra priešlėktuvinės gynybos dalinių ginkluotėje, o priešlėktuvinės gynybos daliniai kai kuriose šalyse yra Karinių oro pajėgų dalis.
Hipotermija
Prevencija
Alkoholio vartojimas prieš patenkant į šaltą aplinką gali padidinti hipotermijos riziką, nes alkoholis sustiprina kraujo tekėjimą link kūno galūnių, taip paskatinant šilumos praradimą, nors pats asmuo neretai gali jaustis šiltai.
Seni, sergantys žmonės labiau linkę į hipotermiją šaltomis sąlygomis; taip pat kūdikiai, nes jų temperatūros savireguliacijos mechanizmai dar nėra pilnai išsivystę.
Nusirengimas
20-50 % hipotermijos aukų atvejų pasitaiko reiškinys, vadinamas „paradoksiškas nusirengimas“. Tai būdinga nukentėjusiems nuo vidutinės ar stiprios hipotermijos, kai prarandama orientacija. Nukentėjusysis suvokia karštį ir stengiasi nusirengti visus drabužius, dėl ko tik paskatinamas tolesnis kūno šilumos praradimas.
Minjos muchafaza
Rytiniu muchafazos pakraščiu teka Nilas. Svarbiausi lankytini objektai: Amarna, Akoris, Antinopolis, Bani Hasanas, Hermopolis, Oksirinchas, Artemidės grota, Šv. Fano vienuolynas.
Miestai
Svarbiausi miestai:
Girlaukis
Girlaukis – viensėdis Kėdainių rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, Pašušvio miške, 3 km į šiaurės vakarus nuo Pašušvio.
1926 m.
1926 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Judinio pilkapynas
Judinio pilkapynas – du pilkapynai Anykščių rajono savivaldybės teritorijoje, apie 1 km į pietryčius nuo Kavarsko ir apie 0,7 km į pietvakarius nuo Judinio kaimo (Kavarsko seniūnija), Šventosios kairiajame krante, miške, abipus jos kairiojo intako Judinio.
1926 m.
Nobelio premijos
Nobelio premijos laureatai:
Judinio pilkapynas
Pilkapynai
Pirmasis pilkapynas yra Judinio kairiajame krante. Pilkapyną sudaro apie 80 pilkapių, išsidėsčiusių 100 x 400 m plote. Dauguma pilkapių apardyti ariant – 1920-1925 pilkapyno teritorija buvo ariama, buvo randama žirgų kaulų, balnakilpių, žąslų. Pilkapių sampilai žemo pusrutulio formos, nuo 5-8 iki 14 m skersmens ir nuo 0,4-0,5 iki 1,5-1,8 m aukščio; aukštesnieji sampilai apjuosti 1,5 m pločio ir apie 0,4 m gylio grioviu; kelių pilkapių, esančių pilkapyno p.v. gale, sampilai žemi ir plokšti.
Antrasis pilkapynas yra Judinio dešiniajame krante. Jį sudaro apie 100 pilkapių. Daugumos pilkapių sampilai apardyti arba sulėkštėję, keli jų siekia 1,5 m aukštį, yra sampilus juosusių griovių žymių.
Tyrimai
1969 m. Istorijos ir etnografijos muziejaus (dab. Lietuvos nacionalinis muziejus) archeologai ištyrė (tyrimų vadovė Bronė Tautavičienė) 8 pilkapius – po 4 iš abiejų pilkapynų. Tirtų pilkapių sampilai buvo supilti iš smėlio, pagrindus dengė smulkių degėsių sluoksnelis. Pirmojo pilkapyno pilkapiuose kapų nerasta, antrojo – dviejų pilkapių sampiluose rasta sudegintų mirusiųjų kaulų, viename, pilkapyno pietrytiniame pakraštyje – apdegusių sulaužytų žalvarinių papuošalų: vytinės ir plokščiais užkeistais galais antkaklių dalių, pasaginės segės liežuvėlis, du žvangučiai, apyrankė storėjančiais galais, trikampio pjūvio apyrankės fragmentai, du moliniai verpstukai, lipdytos keramikos.
Pilkapių forma, sampilai, laidojimo papročiai būdingi IX a. – XII a. lietuviams. X a. - XI a. radiniai saugomi Lietuvos nacionaliniame muziejuje.
Lorinas
Lorinas (,, jup. Нукак) – gyvenvietė Rusijoje, Čiukotkoje, Čiukčių rajone, Čiukčių pusiasalio rytuose, prie Beringo jūros Mečigmeno įlankos. Su rajono centru Lavrentija jungia 40-ies km kelias. Verčiamasi žvejyba, jūros žinduolių gaudymu, elnininkyste, kailinių žvėrių auginimu. Maisto pramonė. Veikia mokykla, kultūros namai. Apylinkėse trykšta karštosios versmės.
Didžioji Lorino gyventojų dauguma – čiukčiai, yra jupikų.
Istorija
Lorinas šaltiniuose minimas nuo 1763 m.
Vitražas
thumb|200px|Vitražas [[Krokuva|Krokuvos Vavelio pilies ansamblio katedroje.]] Vitražas ( – 'stiklas' > pr. vitrage dekoratyvinis langų stiklas) – dekoratyvinės dailės rūšis, dailės kūrinys iš spalvoto stiklo, įstatomas į langą, duris arba įtaisomas eksterjero ar interjero sienoje, arba erdvėje. Toks kūrinys apšviečiamas natūralia arba dirbtine šviesa. Spalvų ir šviesos žaismas yra pagrindinė vitražo išraiškos priemonė. Vitražas kuriamas pagal iš anksto parengtą projektą (kartoną) iš plono stiklo formų, tvirtinant jas švino, arba vario juostelėmis. Vitražas gali būti kuriamas ir iš luitinio, arba pūsto stiklo, jis taip pat gali būti erdvinis arba kinetinis.
Lietuvoje
Lietuvos vitražistai:
Verslo centro „1000“ fasadas Kaune dėl savo unikalaus išorės dizaino yra įregistruotas į Lietuvos rekordų knygą kaip didžiausias vitražas.
Visginų piliakalnis
Visginų piliakalnis – piliakalnis Kaišiadorių rajono savivaldybės teritorijoje, Kruonio seniūnija. Pasiekiamas keliu Kruonis – Anglininkai Anglininkų šiaurinėje dalyje pasukus į kairę vakaruose, per laukus, iki Nemuno pakrančių miško – yra į pietus nuo stambesnių lapuočių guoto pakrantėje.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Nemuno dešiniojo kranto aukštutinės terasos kyšulyje, 2 m žemiau laukų, už 30 m pločio griovos. Aikštelė beveik keturkampė, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 27x16 m dydžio. Jos šiaurės rytų krašte supiltas 1,5 m aukščio, 13,5 m pločio pylimas, už kurio iškastas 17 m pločio, 1 m gylio griovys. Šlaitai nuo griovų ir Kauno marių statūs, 35­-40 m aukščio. Piliakalnis apardytas arimų, dabar apaugęs krūmais ir jaunais lapuočiais.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 18000 m². Išmatavimai: 170 m ilgio šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi ir iki 140 m pločio.
Tyrimai
1953 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.
Šiaurės rytų piliakalnio papėdėje yra 0,3 ha ploto papėdės gyvenvietė.
Tabariškių Kristaus Karaliaus bažnyčia
Tabariškių Kristaus Karaliaus bažnyčia – bažnyčia, stovinti Tabariškių kaime, Ringaudų seniūnijoje, 7,5 km į vakarus nuo Aleksoto šv. Kazimiero bažnyčios. Tradicinio gyvenamojo namo formos. Šalia veikia Tabariškių kapinės.
Istorija
Per 1922 m. žemės reformą būsimai parapijai skirta 8 ha žemės. 1926 m. vyskupas Antanas Karosas įkūrė naują parapiją. 1927–1928 m. pastatyta bažnyčia. 1928 m. spalio 24 d. Tabariškių parapijos pirmuoju klebonu buvo paskirtas kun. Vincentas Kizlaitis. Jis 1928 m. gruodžio 23 d. pašventino bažnyčią, suteikė jai Kristaus Karaliaus titulą ir atlaikė pirmąsias kalėdines pamaldas. Bažnyčia dar nebuvo iki galo įrengta, todėl V. Kizlaitis per artimiausią dešimtmetį turėjo atlikti įvairių darbų: įsigijo varpus, bažnytinius reikmenis, fisharmoniją, įrengė naują klebonijos špitolę, iškasė šulinį, aptvėrė šventorių, įveisė sodą. Jam klebonaujant pastatyta varpinė, sutvarkyti ūkiniai trobesiai, padidinta bažnyčia, pradėtos parapinės Tabariškių kapinės. Nuo 1936 m. Tabariškių parapija priklausė Žemosios Panemunės dekanatui ir jungė apie 1850 parapijiečių.
1941 m. birželio 25 d. vokiečių kareivis bažnyčioje prie altoriaus nušovė Kauno seminarijos diakoną Vaclovą Stulginskį. Karo metais bažnyčia nenukentėjo, tačiau pokariu bažnyčiai priklausantys pastatai buvo atiduoti mokyklai, o klebonas kun. V. Kizlaitis už ryšius su partizanais 1947 m. buvo areštuotas ir išvežtas kalėti į Kazachstaną.
1980 m. bažnyčia suremontuota: pakeltos sienos, paaukštintas prienavis, įvestas centrinis šildymas.
Architektūra
Bažnyčia tradicinio gyvenamojo namo formos, stačiakampio plano, vienabokštė, su apside, prieangiu, 2 zakristijomis. Vakariniame pastato gale virš navų dalies frontono kyla aukštas siaurėjantis, 3 tarpsnių bokštas. Priekyje pastatytas didelis prienavis, kurį dengia dvišlaitis stogas. Šiauriniame fasade yra papuoštas atviras prieangis. Bažnyčios erdvė keturios poromis stulpų skaidoma į tris navas, kurias dengia cilindrinio skliauto formos perdangos. Vidurinė nava aukštesnė už šonines. Tradiciniai vargonai neįrengti.
Šventoriaus tvora metalinė, su mūriniais stulpais. Virš įėjimo vartų sumūryta arka.
Mesjė 9
Mesjė 9 (M9, NGC 6333) – kamuolinis spiečius Gyvatnešio žvaigždyne, atrastas Š. Mesjė 1764 m. Nuotolis nuo Saulės – 25 000 šviesmečių, regimasis ryškis – 8,4.
Tai vienas arčiausiai Paukščių Tako galaktikos centro esančių kamuolinių spiečių. Dėl galaktikos centro gravitacinių jėgų šio spiečiaus forma ne tokia sferiška kaip kitų kamuolinių spiečių.
Mesjė 9 matomas pro nedidelį teleskopą, lengviausiai aptinkamas liepos mėnesį.
Pelučių apylinkė
Pelučių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Veliuonos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilkijos rajonui. 1954 m. prijungta dalis Graužėnų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Pelučių apylinkė prijungta prie Veliuonos apylinkės.
Tiuringo testas
thumb|Standartinio Tiuringo testo iliustracija. Dalyvis C iš dalyvių A ir B raštinių atsakymų į jo klausimus bando atspėti, kuris iš jų yra kompiuteris, o kuris žmogus. Tiuringo testas – 1950 m. Alano Tiuringo pasiūlytas testas, skirtas išbandyti mašinų sugebėjimą demonstruoti intelektą. Testo metu žmogus teisėjas natūralia kalba šnekasi su vienu žmogumi ir viena mašina. Visi trys eksperimento dalyviai turi būti izoliuotuose patalpose, kad teisėjas nematytų, kuriuos atsakymus pateikia mašina, o kuriuos žmogus. Jei teisėjas pagal atsakymus negali patikimai atskirti mašinos nuo žmogaus, sakoma, kad mašina išlaikė testą. Kad būtų testuojamas mašinos intelektas, o ne gebėjimas imituoti žmogaus leidžiamus garsus, pokalbis apribojamas tiktai tekstinėmis žinutėmis (panašiai kaip susirašinėjant internetu).
Tiuringo testas yra įtakingas ir svarbus dirbtinio intelekto filosofijoje, nors dažnai yra kritikuojamas, kaip nepraktiškas, neatitinkantis dirbtinio intelekto kūrimo tikslų ir rodantis ne ar mašina yra protinga, o ar ji sugeba elgtis kaip žmogus. Tokios programos kaip A.L.I.C.E. parodė, kad programos gali neblogai simuliuoti žmonių pokalbius tiesiog sekdamos daugybę paprastų mechaninių taisyklių ir neturėdamos jokio tikro intelekto.
Anicetas Arminas
thumb|right|200px|Anicetas Arminas Anicetas Arminas (1931 m. vasario 9 d. Būdvietis, Seinų apskritis, dab. Lazdijų r. – 1998 m. sausio 26 d. Vilniuje) – lietuvių choro dirigentas, pedagogas, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
1946–1950 m. Kauno J. Gruodžio muzikos mokykloje mokėsi vargonuoti ir diriguoti (dėst. N. Martinonis ir A. Čeičys). 1950 – 1955 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. J. Motiekaičio klasė). 1955 – 1958 m. choro dirigavimo studijas tęsė Leningrado valstybinės N. Rimskio-Korsakovo konservatorijos aspirantūroje (prof. E. Kudriavcevos klasė).
1958 – 1970 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Choro dirigavimo katedros vyr. dėstytojas, nuo 1969 m. e. doc. pareigas. 1964 – 1970 m. Choro dirigavimo katedros vedėjas ir studentų choro studijos vadovas. Jis pirmasis chorą perskyrė į dvi dalis: studijų ir koncertuojantį. Pastarajame dainavo muzikalesni ir gerus balsus turintys studentai. Choro repertuarą papildė sudėtingesniais lietuvių ir užsienio kompozitorių kūriniais, pagyvino jo koncertinę veiklą.
Nuo 1977 m. Šiaulių pedagoginio instituto Muzikos katedros vyr. dėstytojas, nuo 1979 m. docentas, 1978 – 1981 m. merginų choro „Pavasaris“ meno vadovas ir dirigentas. Merginas išmokė sudėtingesnių kūrinių, su jomis koncertavo Lietuvoje ir Lenkijoje, dalyvavo 1980 m. respublikinėje dainų šventėje ir 1981 m. Baltijos respublikų studentų dainų šventėje „Gaudeamus-VIII" Rygoje. 1981 – 1983 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų Choro dirigavimo katedros docentas, vėliau einantis profesoriaus pareigas. 1989 – 1992 m. Lietuvos kultūros darbuotojų tobulinimosi instituto Muzikos katedros vedėjas, nuo 1990 m. profesorius, vadovavo muzikos mokytojų mišriajam chorui.
Nuo 1992 m. rudens Lietuvos muzikos akademijos Kauno fakulteto Choro dirigavimo katedros profesorius, 1992 – 1994 m. choro studijos vadovas – chorą parengė 1991 m. Pasaulio lietuvių dainų šventei Kaune ir Vilniuje.
Nuo 1995 m. iki mirties – Muzikos pedagogikos katedros profesorius. Aukštosiose mokyklose išugdė būrį gerų chorvedžių.
Veikla
A. Arminas pirmasis Vilniaus moksleivių rūmuose subūrė vaikų chorą, keletą metų vadovavo Vilniaus medicinos darbuotojų moterų chorui. Respublikinių mokytojų namų meno mėgėjų jėgomis 1960 m. pastatėJ. Karnavičiaus operą „Gražina“. 1970 – 1973 m. vadovavo Respublikinių profsąjungų kultūros rūmų mišriajam chorui „Tauras“. 1974 – 1979 m. vadovavo Buivydiškių žemės ūkio technikumo moksleivių ir darbuotojų mišriesiems chorams. Keletą metų buvo Vilniaus šlifavimo staklių gamyklos mišriojo choro vadovas. 1983 – 1988 m. Lietuvos valstybinio operos ir baleto teatro vyr. chormeisteris. Parengė daugelio klasikinių operų chorines scenas, į operų spektaklius kviesdavosi vyrų choro „Varpas" geresnius dainininkus.
1975 – 1993 m. Vilniaus miesto vyrų choro „Varpas“ meno vadovas ir dirigentas. Kolektyvą išmokė sudėtingų G. Verdi, R. Wagnerio, Ch. Gounod, J. Bramso, F. Liszto, P. Ebeno, G. Ernesakso, K. Prosnako ir kitų autorių kūrinių, surengė daug koncertų Lietuvoje, dainavo Prancūzijoje, Jugoslavijoje, Kuboje, Rusijoje, Ukrainoje, Čekoslovakijoje ir kitur. Chorą parengė dainų šventėms ir chorų sąskrydžiams. 1980 ir 1985 m. respublikinių dainų švenčių konkursuose „Varpui“ pripažintas geriausio vyrų choro vardas Lietuvoje, pirmųjų ir kitų prizinių vietų jis pelnė ir kituose respublikiniuose konkursuose. Kolektyvą parengė 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, padarė įrašų Lietuvos radijuje ir televizijoje. Paskutinį kartą A. Arminas „Varpui" dirigavo 1996 m. kovo 23 d. Vilniaus universiteto didžiojoje auloje kolektyvo 40-mečio jubiliejiniame koncerte.
A. Arminas buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas, chorų apžiūrų ir konkursų žiuri pirmininkas arba narys, choro dirigavimo valstybinių egzaminų komisijų pirmininkas arba narys. 1977, 1980 ir 1985 m. respublikinių dainų švenčių dirigentas, 1978 ir 1983 m. respublikinių moterų ir vyrų chorų sąskrydžių Šiauliuose dirigentas, 1968 ir 1981 m. Baltijos studentų dainų švenčių „Gaudeamus-IV“ Vilniuje ir „Gaudeamus-VIII“ Rygoje dirigentas, 1990 m. Lietuvos tautinės dainų šventės ir 1991 m. Pasaulio lietuvių dainų šventės Kaune ir Vilniuje dirigentas. Spaudoje paskelbė daug straipsnių, koncertų recenzijų, ypač mėgo rašyti kritikos straipsnius. Parašė ir išleido keletą brošiūrų chorų istorijos ir interpretacinio meno klausimais. Buvo nuvykęs į JAV, surinko žinių apie dainininką Stasį Baranauską ir 1996 m. išleido nedidelę knygelę. Taip pat surinko duomenų ir apie kitus garsius lietuvių dainininkus.
A. Arminas vienas pirmųjų Lietuvoje chorvedžių 1969 m. apgynė menotyros mokslų kandidato disertaciją. Harmonizavo ir aranžavo dainas chorams.
Taišio laikotarpis
Taišio laikotarpis (大正時代, Taishō-jidai, „didelio teisingumo laikotarpis“) arba Taišio era – Japonijos istorijos laikotarpis, trukęs nuo 1912 m. liepos 30 d. iki 1926 m. gruodžio 26 d., kuris sutampa su Imperatoriaus Taišio valdymu.
Naujo imperatoriaus prasta sveikata paskatino politinės galios poslinkį nuo senų „senyvų politinių veikėjų“ (元老 genrō) oligarchinių grupių link parlamento (国会 kokkai) ir demokratinių partijų. Taigi šis laikotarpis laikomas liberaliu judėjimu, Japonijoje žinomu Taišio demokratijos vardu. Šis laikotarpis išskiriamas tarp prieš tai Meidži laikotarpio chaoso ir po to buvusios militaristinės Šiova laikotarpio pirmos pusės.
Meidži palikimas
1912 m. liepos 30 d. Imperatorius Meidži (明治天皇 Meiji Tennō) mirė ir princas Jošihito atsisėdo į sostą tuo pradėdamas Taišio laikotarpį. Meidži laikotarpio pabaiga pasižymėjo vyriausybės didelėm vidaus ir užjūrio investicijom ir gynybos programomis, išsekusiu kreditu ir užsienio rezervų trūkumu sumokėti skolas.
Tebesitesė Vakarų kultūros įtaka. Kobajaši Kijochika (小林 清親, 1847–1915 m.) perėmė vakariečių tapybos stilių, tebedirbdamas su ukiyo-e (浮世絵). Okakura Kakuzo (岡倉 覚三 ar 岡倉 天心 Okakura Tenšin, 1862–1913 m.) vis dar domėjosi tradicine japonų tapyba. Mori Ōgai (森 鴎外, 1862–1922 m.) ir Natsume Sōseki (夏目 漱石, 1867–1916 m.) studijavo Vakaruose ir parodė modernų požiūrį į žmogaus gyvenimą.
Taišio laikotarpio pradžia pasižymėjo Taišio politine krize 1912/1913 m., nutraukusia ankstesnius politinius kompromisus. Kai Saiondži Kinmochi (西園寺 公望) bandė sumažinti karinį biudžetą, armijos ministras atsistatydino nuversdamas Seiyūkai Partijos (立憲政友会 Rikken-Seiyūkai, „Konstitucinės vyriausybės partijos draugų asociacija“) kabinetą. Jamagata Aritomo (山県 有朋) ir Saiondži atsisakė sugrįžti į pareigas ir genro nesugebėjo rasti sprendimo. Visuomenės pasipiktinimas kabineto militaristinėmis machinacijomis ir Katsura Tarō (桂 太郎) atšaukimas trečiai kadencijai privedė prie genro politikos pabaigos. Nepaisant opozicijos konservatoriai įkūrė savo partiją 1913 m. Rikken Doshikai (立憲同志会, „Konstitucinė draugų asociacija“), kuri laimėjo daugumą balsų 1914 m. rinkimuose. 1913 m vasario 12 d. Jamamoto Gonbee (山本 権兵衛, 1852–1933 m.) pakeitė ministrą pirmininką Katsura, 1914 m. balandžio mėnesį Okuma Šigenobu (大隈 重信) pakeitė Jamamoto.
Pirmasis pasaulinis karas ir viešpatavimas Kinijoje
Kai Europos dėmesys buvo sutelktas į Berlyną Pirmojo pasaulinio karo metu, Japonija paskelbė karą Vokietijai 1914 m. rugpjūčio 23 d. ir greitai okupavo Vokietijai priklaususias teritorijas Kinijos Šandong provincijoje, Marianos, Karolinos ir Maršalo salas Ramiajame vandenyne. Lapkričio 7 d. Jiaozhou pasidavė Japonijai.
Su Vakarų sąjungininkais įstrigusiais kare, Japonija siekė sutvirtinti savo pozicijas Kinijoje pateikdama Dvidešimt Vieną Reikalavimą (jp: 対華21ヶ条要求; Kinų: 二十一条) Kinijai 1915 m. sausį. Be sustiprėjusios kontrolės buvusiose Vokietijos teritorijose, Mandžiūrijoje ir Vidinėje Mongolijoje, Japonija norėjo dalintis pagrindinio kalnakasybos ir metalurgijos komplekso centrinėje Kinijoje nuosavybe, draudimo Kinijai užleisti ar išnuomoti pajūrio teritorijas trečiai jėgai ir įvairių kitų politinių, ekonominių ir karinių kontrolių, kurias patenkinus Kinija būtų tapusi Japonijos protektoratu.
Taišio laikotarpio datavimo atitikmenys
<dl><dd>
</dd></dl>
Panašiai datuojami Mingo (Taivane), Čučhės kalendoriai (Šiaurės Korėjoje).
Samina (upė)
Samina – srauni upė, kuri prasideda Lichtenšteine ir susiformuoja Saminos slėnyje. Ji yra maždaug 17 km ilgio (Lichtenšteino teritorijoje 12 km, o Austrijos 5 km) ir tai yra antra pagal ilgį upė kunigaikštystėje. Vėliau upė įteka į Illo upę. Vanduo daugiausia naudojamas elektros energijai išgauti, taip pat naudojamas kaip geriamasis vanduo.
Ąžuolija (Kaltinėnai)
Ąžuolija – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Kaltinėnų, 1 km į rytus nuo kairiojo Rungio upelio kranto. Kaimo pietuose eina senasis Žemaičių plentas.
Šaruna
Šaruna  – gyvenvietė Egipte, Minjos muchafazoje, dešiniajame Nilo krante, tarp Magagos ir Bani Mazaro. Įsikūrusi priešais senovinio Oksirincho miesto vietą.
Istorija
Šaruna senovės Egipto laikais buvo žinoma kaip Hut-nesu(t) (Ḥwt-nsw) ir priskirta Aukštutinio Egipto XVIII nomui. Jos svarbiausias dievas buvo Nemti. Yra išlikę Senosios Karalystės kapaviečių. Ptolemėjų laikais miestas vadintas Alabastronopoliu ir buvo to paties nomo sostine. Iš to meto išlikusios Horo šventyklos liekanos.
Pilėnai (Panevėžys)
Pilėnai – Panevėžio miesto dalis, esanti į pietus nuo miesto centro, už Nemuno gatvės.
Istorija
Mikrorajonas pastatytas XX a. 7-ajame dešimtmetyje (architektė G. Bilubienė). Pilėnuose nutiesta nauja gatvė ir žiedas, kuris jungia T. Tilvyčio ir A. Alanto gatves.Ten kuriasi gyvenamasis kvartalas.
Juodžemis
thumb|right|Juodžemis Juodžemis – stepių, miškastepių ir miško dirvožemis, pasižymintis dideliu derlingumu ir tamsia spalva, artima juodai. Susiformuoja po daugiametėmis žolėmis, miško paklote. Turi jam būdingą storą puveninį horizontą, patvarią trupininę struktūrą ir daug humuso.
Tamsią spalvą juodžemiui suteikia humusas – organinių liekanų puvenos, kurias dirvožemiui suteikia irdamos žuvusių gyvūnų ir augalų dalys – šaknys, nukritę spygliai, lapai, žievė, šakos.
Žemdirbystės požiūriu, juodžemis yra vienas geriausių dirvožemių tipų. Lietuvoje plačiai naudojamas daržininkystėje, kambarinių augalų auginimui, kapaviečių viršutiniam sluoksniui.
Juodžemis yra tarp tų dirvožemių tipų ar jų komponentų, dažniausiai kasamų prekybai: kaip žvyras, smėlis, molis ir pan. Teigiama, jog juodžemiai užima apie 6% žemės sausumos.
Klasifikacija
Išskiriamos tokios juodžemio rūšys:
Juodžemių skirstymas pagal puveninio horizonto storį:
Įvertinant humuso kiekį dirvožemiai yra skirstomi į trąšius (turi 8-9% humuso), vid. humusingumo (6-7%) ir mažo humusingumo (4-5%).
958 m.
958 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Žmogaus balsas
250px|thumb|Balso stygų sandara
Žmogaus balsas – garsas, kurį skleidžia žmogus, naudodamas gerklose esančias balso klostes dainuoti, kalbėti, rėkti, juoktis ir pan. Balso klostės, prisidedant liežuviui, dantims ir lūpoms, gali sukurti daug įvairių skirtingų garsų. Ypač tai pastebima kalboje, kur smulkūs niuansai balse gali iš esmės pakeisti sakomo teiginio reikšmę. Tai gali būti tiek smulkūs pakitimai individualiuose garsuose, tiek ir bendras tonas, kuriuo kalbama, kuris gali parodyti, jog ištarta frazė yra klausimas, nors to nesimato gramatiškai, taip pat išreikšti kalbėtojo požiūrį apie kalbėjimo objektą.
Dainininkai naudoja savo balsą kaip muzikos instrumentą.
Balso registrai
Žmogaus balsas yra sudėtingas instrumentas ir turi labai plačias galimybes. Balso klostės gali įsitempti ir atsipalaiduoti, keisti savo storį, oras gali būti iškvepiamas per jas įvairiu slėgiu, liežuvio, lūpų ir dantų padėtis gali koreguoti garsą, krūtinės ir gerklų forma bei įvairių raumenų įtempimas taip pat gali pakeisti balsą. Kiekvienas iš šių veiksmų atitinkamai keičia balso aukštį, tembrą, garsumą ar toną.
Muzikoje dainininko balsai gali būti suskirstyti į tam tikras kategorijas pagal garso išgavimo būdą. Kiekviena kategorija yra pavadinta pagal tai, kurioje kūno vietoje sukuriamas didžiausias rezonansas, taigi, labiausiai formuojamas balsas. Kiekviena iš jų pasižymi tam tikromis unikaliomis savybėmis. Deja, nėra vieningai priimtos klasifikacijos sistemos. Toliau minimi registrai remiasi išgaunamo balso aukščiu.
Krūtininis registras
Tai dažniausiai dainavime naudojamas registras. Kalbant galima jausti vibraciją krūtinėje, tarsi balsas eitų iš ten, kadangi krūtinėje yra didžiausios ertmės žmogaus kūne. Tai yra žemiausias balso registras, naudojamas, kai dainininkai dainuoja žemiausias savo balso diapazono gaidas. Dainavimas krūtine dažniausiai apibūdinamas kaip sodrus, pilnas, tačiau gali būti ir užspaustas. Dauguma profesionalių dainininkų gali lengvai valdyti savo šio registro balsą, tačiau dainininkams mėgėjams gali iškilti problemų pereinant iš krūtininio į galvinį registrą.
Mediumas
Mediumu vadinama diapazonas, kuriame balsas pereina iš krūtininio registro į galvinį registrą. Tai gali būti ir staigus šuolis (it. passaggio arba perėjimas palaipsniui). Profesionalai dainininkai dažniausiai gali pasipraktikavę pasirinkti, ar dainuoti šias natas krūtinės, ar galvos balsu.
Galvinis registras
Dažniausiai galvinis registras yra naudojamas tada, kai mes šaukiame ar esame susijaudinę. Jam būdingi aukštesnio dažnio garsai, kurie labiau rezonuoja ne krūtinėje, o burnoje ir veidinės kaukolės dalies ertmėse. Dainininkai naudoja galvos balsą aukščiausioms savo diapazono gaidoms išdainuoti. Galvos balsas dažniausiai įvardinamas kaip švelnus, lyriškas, švarus, tačiau labai dažnai jis būna silpnas, sunkiai valdomas.
Falcetas
Falcetu vadinamas galvinis balso skambėjimo registras, kuomet virpa ne visos balso klostės, bet tik balso klosčių kraštai. Dažniausiai falcetu dainuoja vyras. Dainuoti falcetu nėra labai sunku, kadangi virpa tik balso klosčių sienelės (kraštai). Dažniausiai falcetas būna labai silpnas, išskyrus tuos atvejus, kai kvėpavimo aparatas rezonuoja ir sustiprina garsą. Falcetas ganėtinai skiriasi nuo balso rezonatoriaus ir dauguma dainininkų nenaudoja falceto kalbėdami. Vyrai, kurie falcetą įvaldo po brendimo laikotarpio, gali dainuoti aukšto registro gaidomis, ir jie yra vadinami kontratenorais arba tenorais altino.
Balsų rūšys ir tipai
Dainininkų balsai skirstomi į tipus ir rūšis. Dainininkų balsai gali būti aukšti, vidutiniai ir žemi. Moterų balsai skirstomi į sopranus (aukšti), mecosopranus (vidutiniški) ir kontraltus (žemi).
Vyrų balsai skirstomi į tenorus (aukšti), baritonus (vidutiniški) ir bosus (žemi).
Vaikų balsai (nuo 10 iki 15 metų) skirstomi tik į aukštus (sopranas arba diskantas) ir žemus (altas). Po mutacijos (ji vyksta nuo 13 iki 16 metų) vaiko balsas žymiai pasikeičia (pradeda formuotis suaugusio balso požymiai). Mutacija ypatingai pakeičia berniukų balsus (balsai pradeda skambėti oktava žemiau). Dainininko balsas gali formuotis net iki 30-tųjų gyvenimo metų.
Choro partijos
Dainininkų balsai chore yra skirstomi į choro partijas. Mišriame chore – sopranai, altai, tenorai ir bosai, moterų chore – sopranai (pirmieji ir antrieji) ir altai (pirmieji ir antrieji), vyrų chore – tenorai (pirmieji ir antrieji) ir bosai (pirmieji ir antrieji). Vaikų choruose balsai gali būti skirstomi į sopranus (diskantus) ir altus. Dažniausiai sopranų (diskantų) partija skirstoma į dvi partijas (pirmieji ir antrieji sopranai arba pirmieji ir antrieji diskantai). Dažnai chore naudojama divisi funkcija (savoka), skirstanti choro balsus į dar smuklesnes kategorijas, pvz., pirmasis sopranas a, pirmasis sopranas b, pirmasis bosas a, pirmasis bosas b. Choro partijų skirstyme kartais klaidingai naudojama baritono sąvoka, kuri šiuo atveju turėtų būti įvardijama kaip pirmasis bosas (ši partija būti ir daugiau diferencijuojama į a; b ir t. t.).
Dytrichas Evaldas fon Grotusas
Dytrichas Evaldas fon Grotusas (1751 m. balandžio 15 d. Jelgavoje, Kuršo ir Žiemgalos kunigaikštystė – 1786 m. rugsėjo 29 d. Gedučiuose, Pakruojo r.) – Pabaltijo vokiečių kilmės pianistas ir kompozitorius. Į Lietuvą, Kuršą jis atgabeno Vokietijos vargonų ir pianinų meistro Gotfrydo Zilbermano pianiną, kurį jam perleido kompozitoriaus Johano Sebastiano Bacho sūnus Karlas Filipas Emanuelis Bachas. Sūnus – Teodoras Grotusas.
Biografija
Dytrichas Evaldas fon Grotusas gimė Kuršo aristokratų Johano Gebhardo fon Grothuso ir Šarlotės Agnesos Miulenheim šeimoje. Tėvų valia jis pasirinko karininko profesiją ir kurį laiką tarnavo Prūsijos kariuomenėje. Tačiau neilgai, nes buvo silpnokos sveikatos ir labiau linko į muziką. Klavesinu groti mokėsi pas kompozitorių Johaną Georgą Vithauerį (Johann Georg Witthauer). 1773 m. vedė Gedučių dvarininkaitę Elizabetą Eleonorą fon Grotus (Elisabeth Eleonore von Grotthuß). 1781 m. lankėsi Hamburge pas kompozitorių Karlą Filipą Emanuelį Bachą, susižavėjo jo Zilbermano pianinu ir jį nusipirko. Ta proga sukūrė džiaugsmingą Rondo C-Dur „Freude über den Empfang des Silbermannschen Klaviers“. Parašė taip pat fugą dviem balsams e-moll, sonatą klavesinui d-moll ir kt. D. E. Grotusas buvo pažįstamas su vokiečių muziku Johanu Adomu Hileriu ir rašytoju Kristijonu Feliksu Vaise. Pastarasis 1785 m. tapo sūnaus Teodoro (1785–1822) krikštatėviu. Dytrichas Evaldas fon Grotusas mirė tesulaukęs 35 metų. Zilbermano pianinas, kuriuo jis taip džiaugėsi, neišliko.
Plukiai (Panevėžys)
Plukiai – šiaurės vakarinė Panevėžio miesto dalis, ryčiau Pažalvaičių. Buvusi pietvakarinė Plukių kaimo dalis.
Telviakų apylinkė
Telviakų apylinkė (arba Telvekų apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Eržvilko valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Jurbarko rajonui. 1954 m. dalis apylinkės prijungta prie Pavidaujo apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Telviakų apylinkė prijungta prie Žindaičių apylinkės.
FC Dacia Chișinău
Kišiniovo „Dacia“ – buvęs Moldavijos futbolo klubas iš Kišiniovo.
VIII Kauno fortas
VIII Kauno fortas – Kauno tvirtovės dalis Milikonyse, Pryšmančių g.
Pastatytas 1889–1890 m. Išsidėstęs Neries slėnio šlaito viršutinėje terasoje. Taisyklingos simetrinės plano struktūros, penkiakampio formos, orientuotas į vakarus. Kultūros vertybių registre – nuo 2002 m., unikalus kodas –.
Forto teritorijoje šikšnosparniams apsaugoti įsteigtas Milikonių teriologinis draustinis.
Istorija
Pirminį tvirtovės komplekso genplaną sudarė carinės Rusijos generolai Nikolajus Obručevas (, Konstantinas Zverevas, Ivanas Volbergas , plk. P. Bertgoldtas. Pirmuoju Kauno tvirtovės statybų etapu suprojektuoti ir pastatyti tik septyni fortai, išdėstyti strategiškai svarbiose vietose. VIII fortas nebuvo numatytas pirminiame tvirtovės projekte. Tačiau ilgainiui paaiškėjo, kad pastatyti fortai nesudarė visiškai uždaro gynybinio žiedo, nebuvo užtikrinta tvirtovės gynyba šiaurės vakarų pusėje, iš kur nesitikėta puolimo. XIX a. paskutiniajame dešimtmetyje nuspręsta Kauną juosiantį „skylėtą“ fortifikacinį žiedą uždaryti.
Be to, statant šį fortą padaryta esminė klaida – fortas pastatytas ant žemesnės kalvos, nei netoliese esančios Kumpės ir Šilainių aukštumos, ant kurių įsitvirtinus priešui, be vargo būtų sunaikinta tvirtovė. Dėl šios priežasties, VIII fortas niekada netapo visaverčiu įtvirtinimu, paliktas tik kaip galima pėstininkų pozicija. Visavertis fortifikaciniam žiedas pilnai pabaigtas tik ant aukštesniųjų kalvų pastačius IX fortą.
Fortifikacinis kompleksas, pradėtas statyti 1889 m., kartu su X baterija ir kitais žemės įtvirtinimais, įgavo Linkuvos įtvirtinimų pavadinimą.
Aprašymas
VIII forto statyboje, skirtingai nei ankstesniųjų, jau buvo naudojamas ir betonas. Forto visas apsauginis griovys sustiprintas eskarpine siena, tačiau be kontreskarpinės sienos. Forto kieme yra nedidelės saugyklos prieššturminiams pabūklams, aparelės, įėjimai į centrinę poterną, kareivinės. 1000 karių įgulą talpinusios kareivinės įgilintos, visiškai padengtos žemės sluoksniu, todėl, skirtingai nei kituose fortuose, fasado neturi. Prie kareivinių prijungtas didelis, cepelino formos betoninis kaponierius, kuriame įrengta elektra varoma ventiliacinė sistema. Šis fortas buvo pirmasis, kuriame įrengta elektra. Įtvirtinimų kairiojo flango išorėje buvo įrengtas vienintelis Kaune gynybinis vandens griovys, į kurį vanduo iš Nemuno patekdavo per šliuzą.
Būklė
Šiuo metu fortas apleistas, dėl drenažo gedimo, didelė jo dalis užtvindyta. Apsemtų kazematų viduje yra išlikę nemažai originalios forto įrangos, tarp jų ir forte naudoto elektros generatoriaus fragmentai (elektrai gauti viename iš vidinių kazematų buvo pastatytas nafta varomas variklis bei generatorius).
Saudogalos piliakalnis
Saudogalos piliakalnis – piliakalnis Pasvalio rajono savivaldybės teritorijoje, (Saločių seniūnija), į šiaurę nuo Saudogalos kaimo, 2 km į pietus nuo Saločių gyvenvietės, 1,5 km į vakarus nuo plento Pasvalys–Ryga, Mūšos kairiajame krante.
Tyrimai
1971 m. piliakalnį lankė Mokslinė metodinė taryba (vad. M. Černiauskas) Jis nurodė, kad šalia piliakalnio, dirbamoje žemėje, randama degto molio, keramikos šukių.
Lietuvos TSR archeologijos atlaso II tome rašoma, kad į pietus nuo piliakalnio aptikta lipdytinės keramikos brūkšniuotu (?) paviršiumi ir apdegusio molio gabalų. Piliakalnį 1980, 1991 bei 1995 m. žvalgė KVAD archeologai. Šalia piliakalnio jie iškasė žvalgomųjų šurfų, tačiau jokio kultūrinio sluoksnio nerado.
1996 m. buvo iškasti 5 plotai (bendro 50 m² ploto). Juose jokių senesnės žmogaus veiklos pėdsakų nerasta. alt=|center|800x800px|Saudogalos piliakalnis nuo vakarų pusės
Priešlėktuvinė gynyba
thumb|Nešiojamas priešlėktuvinės gynybos raketų kompleksas „FIM-92 Stinger“. thumb|Priešlėktuvinių raketų paleidimo sistema „MIM-104 Patriot“. Priešlėktuvinė gynyba – kova su priešo karo aviacija iš žemės. Priešlėktuvinė gynyba yra oro erdvės gynybos, kuri apima ir kovą su balistinėmis raketomis, dalis.
Manoma, kad pirmą kartą priešlėktuvinė gynyba panaudota 1870 m. Prancūzijos-Prūsijos kare. Tada prancūzai bandė oro balionu tiekti atsargas į apsuptą Paryžių. Krupp šeimos firma greitai sukonstravo artilerijos pabūklo modifikaciją, skirtą šaudyti į tokius balionus. Iki 1909 m. ta pati firma suprojektavo 65 mm, 75 mm ir 105 mm kalibro pabūklus. Iki Pirmojo pasaulinio karo Vokietijos kariuomenė jau gana plačiai naudojo 75 mm pabūklus.
Priešlėktuvinė gynyba, kaip ir karo aviacija, buvo pradėta plačiai naudoti Pirmajame pasauliniame kare. Iš pradžių tam buvo naudojami mažo kalibro artilerijos pabūklai. Jie buvo skirti kovai su aukštai skrendančiais lėktuvais. Vėliau pradėti naudoti kulkosvaidžiai, skirti kovai su žemai skrendančiais lėktuvais.
Antrojo pasaulinio karo pabaigoje britai sukūrė raketas „žemė-oras“.
Canon antiaérien
Kuiseliai
Kuiseliai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 13 km nuo Sidabrynės.
Šarvuotasis bokštas
Šarvuotasis bokštas – uždaras sukiojamas šarvuotas įrenginys su įtaisytu vienu ar keliais pabūklais ir/ar kulkosvaidžiais, skirtas šaudyti įvairomis kryptimis. Statomas ant tankų, šarvuočių, šarvuotųjų traukinių, laivų, betoninių ir pan. įtvirtinimų.
Bokštelio šarvai dažnai lieti, bet gali būti suvirinti. Ankstyvųjų tankų būdavo ir sutvirtintų varžtais. Šarvai saugo nuo priešo ugnies bokštelio ginklus, šaudmenis, įgulą, stebėjimo ir kitus vidinius įtaisus.
Bokštelis paprastai sukiojasi 360° kampu (laivų ar įtvirtinimų bokštelių sukiojimo kampas ir kartu apšaudymo sektorius gali būti mažesnis). Bokštelis gali būti be įgulos
Šiais laikais bokštelis su visa ginkluote dažnai yra standartinis ginkluotės modulis, kuris gali būti keičiamas. Pvz., tos pačios markės šarvuotis gali būti apginkluotas vienu ar kitokiu moduliu su skirtinga ginkluote. Pvz., dabartinis Ukrainos šarvuotis BTR-4 gali turėti vieną iš skirtingų bokštelių (standartinis, Grom, Škval, BAU 23x2, BTR-4KŠ, MOP-4K), skirtiems skirtingoms funkcijoms ir skirtingai ginkluotiems. Štabinio varianto modulis ginkluotas tik 12,7 mm kulkosvaidžiu, standartiniai koviniai – 30 mm patrankomis, o artilerinis variantas – 120 mm patranka. Pagrindinį ginklą papildo įvairūs kiti – prieštankinės raketos, kulkosvaidžiai, automatiniai granatsvaidžiai ir kt.
Bartkiškė (Šilalė)
Bartkiškė – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Kaltinėnų. Kaimo pietuose eina.
Gap
„Gap“ – tarptautinė drabužių mažmeninės prekybos bendrovė, įsikūrusi Kalifornijoje, Jungtinėse Valstijose. Korporacijai „Gap“ priklauso keletas prekių ženklų, įskaitant to paties pavadinimo šeimai skirtų drabužių parduotuves „Gap“, taip pat „Banana Republic“, „Old Navy“, „Piperlime“, „Athleta“ bei „Intermix“. 2014 m. pajamos siekė daugiau nei 16 mlrd. JAV dol., turėjo daugiau nei 3500 parduotuvių bei 137 tūkst. darbuotojų.
Istorija
1986 m. atidaroma pirmoji „Gap Kids“ parduotuvė Kalifornijoje. 1987 m. kompanija žengia į tarptautinę rinką, atidarydama parduotuvę Londone. 1994 m. pristatomas prekės ženklas „Old Navy“, pirmoji parduotuvė įkuriama Kalifornijoje. 1997 m. atidaroma internetinė „Gap“ parduotuvė. 1998 m. vykdoma itin nusisekusi reklaminė kompanija „Gap Khaki“. 2004 m. išleidžiama pirmoji ataskaita, orientuota į kompanijos socialinę atsakomybę už savo darbuotojus. 2006 m. pristatoma pirmoji tik internete egzistuojanti parduotuvė „Piperlime“. 2008 m. kompanija įsigijo kasdienio stiliaus moterų drabužių prekės ženklą „Athleta“. 2010 m. plečiama internetinė prekyba, „Gap“ produkcija pasiekiama 80-yje šalių.
2010 m. atidaroma pirmoji parduotuvė Kinijoje. 2011 m. San Franciske įkuriama pirmoji didelio formato parduotuvė „Athleta“. 2012 m. gruodį kompanija įsigijo moteriškų prabangos prekių (drabužių bei aksesuarų) bendrovę „Intermix“, sandorio vertė siekė 130 mln. JAV dol.
Parduotuvės
thumb|300px|„Gap“ parduotuvė [[Bankokas|Bankoke, Tailande]] 2014 m. vasario 1 d. duomenimis, „Gap Inc“ visame pasaulyje turėjo 3539 parduotuvių tinklą, iš kurių 3164 buvo valdomos pačios kompanijos, o 375 – franšizės būdu. Parduotuvių skaičius kasmet didėja, 2012 m. bendrovė turėjo 3263, o 2013 m. – 3407 parduotuves. Svarbiausia kompanijos parduotuve išlieka to paties pavadinimo prekės ženklas „Gap“. 2014 m. pasaulyje buvo 1389 „Gap“ parduotuvės (968 Šiaurės Amerikoje, 193 Europoje bei 228 Azijoje). Taip pat veikia 1004 „Old Navy“ pavadinimo parduotuvės Amerikoje ir 18 Azijoje. Tuo metu pasaulyje buvo 650 „Banana Republic“ parduotuvių, iš kurių 596 Šiaurės Amerikoje, 43 Azijoje bei 11 parduotuvių Europoje. Taip pat egzistuoja 65 „Athleta“, 37 „Intermix“ bei viena „Piperlime“ parduotuvė (visos Amerikoje).
Pasaulinės pajamos 2013 m. siekė 16,148 mlrd. JAV dol., 3 % daugiau nei 2012 m. „Gap“ pardavimai siekė 6,351 mlrd., „Old Navy“ – 6,257 mlrd. JAV dol., abiejų prekės ženklų pajamos didėjo 2 %; o „Banan Republic“ pardavimai mažėjo 1 %, siekė 2,868 mlrd. JAV dol. Kitų prekės ženklų bendri pardavimai didėjo 70 %, nuo 395 mln. iki 672 mln. JAV dol. 2013. „Gap“ yra viena pirmaujančių drabužių mažmenininkų Jungtinėse Valstijose, tačiau pastaraisiais metais sulaukia vis didesnės konkurencijos iš tarptautinių rinkos varžovų, įskaitant „Zara“, „H&M“ bei „Uniqlo“.
Peremislio kunigaikštystė
Peremislio kunigaikštystė  – Rusios kunigaikštystė, gyvavusi XI – XII amžiais Galicijos istoriniame regione, dab. Lenkijos Pakarpatės vaivadijos rytuose ir gretimose teritorijose Ukrainos Lvovo srityje.
Istorija
Kunigaikštystė suformuota 1084 m., po Voluinės kunigaikščio Rostislavo mirties, kuomet jis Galiciją padalino savo trims sūnums. Riurikas gavo Peremislį su didelėmis žemėmis aplinkui. Tačiau netrukus jis mirė bevaikis, o jo sostą gavo brolis Volodaris, valdęs iš Zvenigorodo. Jis turėjo atlaikyti Kijevo ir Černigovo kunigaikščių puolimus.
Babilninkai
Babilninkai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Suginčių. Kaimo turizmo sodyba „Pas Šeštoką“.
Rožynas
Rožynas – šiaurinė Panevėžio miesto dalis, esanti į šiaurę nuo Panevėžio geležinkelio stoties, prie Rožių gatvės.
Babilninkai
Etimologija
1892 m. Kauno gubernijos gyvenamųjų vietų sąraše kaimas minimas kaip Бобельники. Tai gali būti asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo pavardės Bobelis, tačiau gali būti kilęs ir nuo žodžio „babilius“, reiškusio kaimo pakraštyje gyvenantį skurdų valstietį.
Peremislio kunigaikštystė
Istorija
Peremislio žemė kurį laiką išlaikė autonomiją Haličo, o vėliau Haličo-Voluinės sudėtyje kaip dalinė kunigaikštystė. Jas 1210–1269 m. kaip atskirą valdą valdė vietos kunigaikščiai. Vėliau ji tapo Lenkijos karalystės Rusios vaivadijos administraciniu vienetu – Peremislio žeme.
Kunigaikščiai
Peremislio kunigaikščiai priklausė taip vadinamajai Pirmajai Haličo dinastijai (Rostislavičiams):
Babilninkai
Istorija
Kaimo vardas rastas Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje 1760 m. Kaimo žemė, atrodo, XVI–XIX a. priklausė Liliškių dvarui. Pažymėtas 1865 m. topografiniame žemėlapyje. 1923 m. 11 ūkis 54 gyventojai.