cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Celiulitas
Atsiradimo hipotezės
Kita hipotezė teigia, kad odos nelygumai atsiranda dėl vertikaliai orientuotų kolageno (jungiamojo audinio) skaidulų ištempimo, kas susilpnina jungiamąjį audinį ir sąlygoja riebalinio audinio prasiveržimą pro jį. Mokslininkai Rossi ir Vergnanini mano, kad celiulitas prasideda tuomet, kai pablogėja odos kraujotaka, ypač kaip atsakas į prekapiliarinių arteriolių sfinkterių pakitimus, kurie gali atsirasti dėl hiperpolimerizuotų glikosaminoglykanų (GAGs) susikaupimo (depozito) ant odos (dermos) kapiliarų sienelių ir tarp kolageno ir elastino tinklelio.
Kategorijos
Celiulitas skirstomas į keturias kategorijas:
Jonas Dalinevičius
Jonas Dalinevičius (g. 1963 m. vasario 5 d.) – Lietuvos kunigas, bažnyčios veikėjas.
Celiulitas
Kategorijos
Išgydyti celiulito neįmanoma, tačiau galima jį padaryti daugiau ar mažiau nematomu.
Jonas Dalinevičius
Biografija
Nuo 1992 m. Birštono Šv. Antano Paduviečio bažnyčios ir Nemajūnų Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčios klebonas, nuo 1997 m. Stakliškių pronotarinis dekanas. Katalikiško jaunimo centro ir senelių prieglaudos įkūrėjas ir mecenatas. Popiežiaus Jono Pauliaus II asmeniškai paskirtas monsinjoras, hierarchinis lupus.
2000 m. Birštono savivaldybės tarybos narys (Lietuvos socialdemokratų partijos sąraše).
Valentinas Baltrūnas
Valentinas Baltrūnas (g. 1947 m. spalio 20 d. Grinkiškyje) – Lietuvos geologas.
Biografija
1965 m. baigė Vilniaus I vidurinę mokyklą. 1965–1970 m. studijavo Vilniaus universitete įgydamas geologinės nuotraukos ir naudingųjų iškasenų paieškų specialybės diplomą. 1970–1980 m. dirbo Kompleksinėje geologinėje ekspedicijoje geologu ir vyresniuoju geologu geologinio kartografavimo darbuose. Baigęs neakivaizdinę aspirantūrą Geologijos institute 1977 m. apgynė mokslų kandidato (dabar daktaro) disertaciją „Kvartero nuogulų ir tarpledynmečių paleogeomorfologija“. 1980–1989 m. – Geologijos instituto Kerno saugyklos ir muziejaus, o 1989–1991 m. Ekogeologijos skyriaus vadovas. 1991–2001 Geologijos instituto direktorius. 1998 m. – monografijos (1995 m.) pagrindu apgynė habilituoto daktaro mokslo laipsnį. 1996–2000 m. – valstybinės mokslo programos „Lietuvos Žemės gelmių raida ir jų išteklių kitimo prognozė“ („Litosfera“) tarybos pirmininkas. 2002–2010 – Geologijos ir geografijos instituto vyriausiasis mokslo darbuotojas, 2008–2009 – Instituto tarybos pirmininkas. 2010–2015 m. – Gamtos tyrimų centro (GTC) Geologijos ir geografijos instituto Kvartero tyrimų laboratorijos mokslo darbuotojas, Centro mokslo tarybos narys, pirmininko pavaduotojas. 2003–2016 m. – Lietuvos edukologijos universiteto (buv. Vilniaus pedagoginio universiteto) Geografijos ir turizmo katedros (buv. Bendrosios geografijos katedros) profesorius.
Nuo 2006 m. vadovavo mokslo projektams „Paleoklimatas“, „Kvarteras“, „Ciklas“, „Ledynas“, mokslinėms ekspedicijoms prie dabartinių ledynų Pietvakarių Grenlandijoje (2006, 2007) ir Islandijoje (2012). Mokslo žurnalų „Geologija“ ir „Geografija“, „Journal of environmental engineering and landscape management“, trijų Baltarusijos mokslinių žurnalų redaktorių kolegijų, taip pat Lietuvos gamtos draugijos, Lietuvos mokslo istorikų ir filosofų bendrijos, Lietuvos mokslininkų ir geologų sąjungų, savaitraščių „Žaliasis pasaulis“ ir „Mokslo Lietuva“ redkolegijų narys. 2014–2018 m. – Lietuvos mokslininkų sąjungos tarybos narys. 2011–2017 m. – Lietuvos geologų sąjungos žurnalo „Geologijos akiračiai“ atsakingasis redaktorius. 2011–2018 m. – VU ir GTC jungtinio doktorantūros komiteto darys. 2015 m. Lietuvos mokslų akademijos vardinės akad. J.Dalinkevičiaus premijos laureatas.
Svarbiausi darbai
Paskelbė per 130 mokslinių ir tiek pat mokslo populiarinimo publikacijų.
Parašė mokslo populiarinimo knygas:
Mokymo priemonę: Vadovėlį:
Taip pat yra kolektyvinių mokslinių monografijų bendraautorius:
Parašė monografijas:
Shadowrun (PC)
Shadowrun – „Shadowrun“ serijos žaidimas, sukurtas 2007 m. ir skirtas Xbox 360 konsolėms ir asmeniniams kompiuteriams. Sukurtas žaisti tik kelių žaidėjų režime.
Apžvalga
230px|thumb|left|„Shadowrun“ žaidimo aplinka Šis „Shadowrun“ žaidimas yra visiškai nepanašus į senesnes „Shadowrun“ žaidimų dalis, nes pasikeitė žaidimo žanras, galimybės ir režimas. Priešingai nei ankstesnieji „Shadowrun“ žaidimai, kurių žanrai buvo veiksmo RPG, šis žaidimas yra pirmojo asmens šaudyklė. Žaidime dingo galimybė „hakinti“ ir dirbti kitiems už pinigus, bet atsirado daug naujų ginklų ir magijos atributų. Šis „Shadowrun“ žaidimas, kitaip nei ankstesnieji, yra trijų dimensijų (3D) vaizdo, žaidime labai pagerėjo grafika, valdymas, žaidėjų ir aplinkos detalės. Tačiau didžiausias žaidimo išskirtinumas yra tai, kad „Xbox Live Gold“ naudotojai gali kautis prieš tuos, kurie naudojasi „Games for Windows – LIVE“ paslauga. Iš viso vienu metu „Shadowrun“ žaidime gali žaisti 16 žaidėjų.
Siužetas
„Shadowrun“ žaidimo veiksmas vyksta 2031 m., Santos mieste, Brazilijoje. Šiuo laikotarpiu ten vyksta didelis pilietinis rasių karas ir kiekviena grupė asmenų ten saugo savo rasės vardą. Žaidime reikia pasirinkti savo rasę (žmonės, elfai, nykštukai, troliai) ir su savo rasės atstovais kautis prieš kitos rasės žaidėjus. Rasė, nužudžiusi daugiausiai kitų rasių atstovų, tampa stipriausia rase mieste.
Ginklai
„Shadowrun“ žaidime yra 7 ginklų rūšys:
Magija
„Shadowrun“ žaidime magija naudojama kaip ginklas prieš priešus ir savo rasės žaidėjų atgaivinimo vaistas. Žaidime yra 7 magijos burtai:
Technologijos
„Shadowrun“ žaidime technologijos, kaip ir magija, skirtos priešų naikinimui ir saviškių gydymui. Žaidime yra 5 technologijų rūšys:
Drohičino plomba
Drohičino plomba – netaisyklinga apskrita 8–15 mm skersmens ir 1,5–3 mm storio švininė plokštelė, pavadinta pagal Drohičino (Palenkės vaivadija, Lenkija), kurio Pilies kalno papėdėje 1864 M. Ambraževskis rado pirmąsias plokšteles, vardą.
Plombos
Rasta apie 15 000 Drohičino plombų iš 32 vietovių, Drohičine – iki 12 000. Drohičino plombos abiejose (kartais vienoje) pusėse įspausti Rusios kunigaikščių ženklai – tamgos (schematiški gyvulių, paukščių ir žmonių atvaizdai, įvairūs geometriniai ženklai ir raidės). M. Ambraževskis Drohičino plombas perdavė K. Tiškevičiui, kuris 1865 m. jas aprašė.
Drohičino plombas nuo XIX a. vidurio tyrinėjo įvairių šalių mokslininkai, iš pradžių jos laikytos antspaudais, segamais prie dokumentų (Vilniaus archeologijos komisija), muitinės ženklais (K. Zapas), prekių plombomis (Londono archeologijos institutas), talismanais – pagoniškų dievybių simboliais (Konstantinas Tiškevičius), asmeniniais ir amatininkų ženklais (A. Kotliarovskis, P. Jefimenko, E. Solovjovas), XIV a. – XVII a. vokiečių pirklių prekių ženklais (I. Lučickis), t. p. manyta, kad jos naudotos dokumentų antspaudavimui ir kaip muitinių etiketės (Nikolajus Avenarijus) bei kita. Manoma, kad Drohičino plombos turėjo įvairias funkcijas: jos buvo segamos prie nesvarbių dokumentų, jomis žymėtos prekės ar buvo sutvirtinami vidaus atsiskaitymuose naudotų kreditinių kailinių ir odinių pinigų ryšulėliai. K. Bolsunovskis 1894 m. ištyrė 7, V. Derchavko 1996 m. – 40 Drohičino plombų skirtingų vaizdelių siužetų. Lietuvos nacionalinis muziejus saugo 36 Drohičino plombas iš Senienų muziejaus.
Albertas Laurinčiukas
Albertas Laurinčiukas (1928 m. sausio 1 d. Šiauliuose – 2012 m. sausio 8 d. Vilniuje) – sovietinis žurnalistas, dramaturgas, prozininkas, publicistas.
Biografija
1948 m. baigė Šiaulių gimnaziją, 1950 m. baigė Šiaulių mokytojų instituto Fizikos-matematikos fakultetą.
1949–1953 m. Šiaulių J. Janonio vidurinės mokyklos mokytojas, kartu ir laikraščio „Komjaunimo tiesa“ korespondentas Šiaulių srityje. 1953–1954 m. laikraščio „Tarybinis mokytojas“ redaktoriaus pavaduotojas. 1954–1959 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ redaktorius. 1959 m. baigė žurnalistiką Vilniaus universitete. 1959–1963 ir 1968–1970 m. laikraščių „Selskaja žizn“, „Moscow news“, „Tiesa“ korespondentas JAV, akredituotas prie Jungtinių Tautų Organizacijos. 1963–1968 m. LKP CK propagandos skyriaus darbuotojas. Nuo 1971 m. LKP CK narys, LTSR AT deputatas. 1971–1988 m. laikraščio „Tiesa“ redaktorius.
Nuo 1971 m. LTSR rašytojų sąjungos narys. 1971–1975 m. LTSR žurnalistų sąjungos pirmininko pavaduotojas, 1975–1988 m. Žurnalistų sąjungos valdybos pirmininkas ir TSRS žurnalistų sąjungos valdybos sekretorius.
Kūryba
Parašė kelionių apybraižų, scenarijų kino filmui ir televizijos filmams. Antano Mikalajūno ir kitų lietuvių išeivijos veikėjų autobiografinių knygų bendraautoris. Jo kūrinių išversta į rusų, čekų ir latvių kalbas.
Publicistikoje gausu faktinės medžiagos, istorinių, etnografinių bei statistinių duomenų, trafaretiškai smerkiama kapitalistinė santvarka. Ryškus sovietinio tipo politinės dramos kūrėjas. Draminės kūrybos tematika bei prasminiai akcentai sąlygoti sovietinio laikotarpio ideologinių standartų bei vertinimo stereotipų, kartu aiškus autoriaus siekimas išreikšti įvairias politines kolizijas kaip žmonių likimų ir moralinių laikysenų kovą.
Boleslovas II Drąsusis
thumb|Boleslovo II Drąsiojo žmona Vyšeslava Sviatoslavovna
Boleslovas II Drąsusis, taip pat žinomas kaip Dosnusis ir Žiaurusis (, ; apie 1041 arba 1042 m. – 1081 arba 1082 m. Vengrijoje) – Lenkijos kunigaikštis nuo 1058 iki 1076 ir trečiasis Lenkijos karalius (1076–1079 m.). Jis buvo vyriausiasis Kazimiero I ir Kijevo Rusios princesės Marijos Dobroniegos sūnus.
Albertas Laurinčiukas
Bibliografija
Pjesės
Boleslovas II Drąsusis
Boleslovas II laikomas vienu iš gabiausių Piastų valdovų. 1075 m. jis atkūrė Gniezno arkivyskupystę (konsekruota 1064 m.) ir įkūrė Plocko dioceziją. Mogilne (Kujavija), Liubline ir Vroclave įkūrė benediktinų vienuolynus. Boleslovas II taip pat buvo pirmasis Lenkijos monarchas išleidęs tiek savų monetų, kad jos išstūmė ankstesnių Piastų valdovų laikais vyravusias užsienio monetas. Jis įkūrė karališkąsias monetų kalyklas Krokuvoje ir Vroclave.
Albertas Laurinčiukas
Bibliografija
Parašė scenarijus televizijos filmams „Linksmasis amerikietis“ (1972 m.), „Birmos keliai ir kryžkelės“ (1974 m.), „Džiunglių spalvos“, scenarijų kino filmui „Medaus mėnuo Amerikoje“ (1982 m.).
Boleslovas II Drąsusis
Pagal kronikininką Galą Anonimą (Gallus Anonymus) jo valdymo metu Boleslovas vadintas largus („dosnusis“, ), nes visoje Lenkijoje fundavo daugybę bažnyčių ir vienuolynų. „Drąsiuoju“ pirmą kartą vadinamas vėlyvojoje Lenkijos karalių kronikoje.
Gyvenimas
Po tėvo Kazimiero mirties 1058 m. vyriausias sūnus Boleslovas II paveldėjo Didžiąją ir Mažąją Lenkiją, taip pat Mazovijos, Pomeranijos ir Silezijos žemes. Jo jaunesnieji broliai Vladislovas Hermanas ir Meška tapo likusių provincijų valdytojais. 1065 m. Meška mirė ir jo žemės atiteko Boleslovui II.
Iš tėvo paveldėjo stabilizuotą šalį; Boleslovas II tęsė jo užsienio politiką apsupti savo valdas sąjungininkiškomis karalystėmis, kad galėtų atsilaikyti prieš Šventosios Romos imperijos ekspansiją iš vakarų. Siekdamas šių tikslų jis vykdė daugybę žygių į užsienį: 1060–1063 m. jis įsiveržė į Vengriją padėti savo dėdei karaliui Belai I paveldėjimo konflikte su jo sūnėnu Šalamonu, remiamu jo sesers vyro Vokietijos karaliaus Henriko IV. Padedamas Lenkijos pajėgų Bela 1061 m. nugalėjo.
Vengrijoje Boleslovas II rėmė anti-imperinę frakciją, tai leido jam pasiekti politinės nepriklausomybės nuo Imperijos, tačiau įtraukė į konfliktą su Imperijos sąjungininke Bohemijos kunigaikštyste. Santykiai su Pšemislidų dinastijos kunigaikščiu Vratislavu II dar pablogėjo, kai jis atsisakė atlikti kasmetinę omažo ceremoniją dėl Silezijos ir kilo čekų kilmingųjų maištas. 1063 m. Boleslovas II apsiautė tuomet Moravijai priklausiusį Hradec nad Moravicí miestelį, tačiau pralaimėjo ir buvo priverstas atsitraukti. Galiausiai santykiai su Vratislavu II iš dalies normalizavosi, kai pastarasis vedė Boleslovo II seserį Svetoslavą.
1063 m. mirė Vengrijos karalius Bela I. Boleslovui II nepavyko apginti savo pusbrolio Gezos I teisių į sostą prieš Henriko IV vokiečių kariuomenę ir Henrikui IV pavyko į sostą pasodinti Šalamoną. 1077 m. Boleslovui dar kartą teko įsitraukti į Vengrijos dinastines kovas ir padėti savo pusbroliui Laslo I. Kelis kartus (1069 m. ir 1077 m.) jam teko kovoti ir dėl iš sosto nuversto giminaičio Iziaslavo I.
Vokiečių karalius Henrikas IV reikalavo Boleslovo II nutraukti tarpusavio siaubiamuosius žygius. Boleslovui atsisakius 1072 Henrikas IV ėmėsi ruoštis dideliam žygiui prieš Lenkiją. Saksų opozicija įtarė, kad tai yra apgaulingas manevras ir 1073 m. sukėlė Saksų sukilimą. Boleslovas II pasinaudojo nauja situacija ir atsisakė atlikti omažą tiek Vokietijos karaliui, tiek Bohemijos kunigaikščiui dėl Silezijos.
1075 m. Boleslova kreipėsi į popiežių Grigalių VII, kuris tų metų balandžio mėnesį atsiuntė savo legatus į Lenkiją, siekdamas sutvarkyti bažnytinius santykius ir, svarbiausia, atkurti Gniezno arkivyskupiją. Popiežiaus sąlygos, kuriomis Boleslovas II 1076 m. buvo karūnuotas Lenkijos karaliumi yra nežinomos.
Boleslovo karinės intervencijos į Kijevo Rusią ir Vengrijos karalystę parodė kokia galinga yra naujoji karalystė.
843 m.
843 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Nijolė Dirginčienė
Nijolė Dirginčienė – Ubartaitė (g. 1957 m. rugsėjo 12 d. Šilutėje) – pedagogė, Lietuvos politinė veikėja.
Biografija
1975 m. baigė Šilutės 3–ąją vidurinę mokyklą, 1976–1981 m. studijavo Vilniaus pedagoginiame institute. 1997–1998 m. studijavo Vilniaus universiteto Filosofijos fakultete, 2007 m. baigė Kauno technologijos universiteto vadybos ir verslo administravimo magistrantūrą.
1991–2000 m. Valstybinio socialinio draudimo fondo valdybos Birštono skyriaus vedėja, 2000–2005 m. Socialinio draudimo mokymo ir tyrimo centro Birštono filialo vedėja. 2005–2007 m. Birštono savivaldybės administracijos direktorė. 2007–2008 m. UAB „Kamintos investicija“ investicijų direktorė. 2007 m. ir nuo 2008 m. Birštono savivaldybės merė.
Nuo 1990 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Birštono skyriaus narė, nuo 2003 m. skyriaus pirmininko pavaduotoja, nuo 2008 m. skyriaus pirmininkė. Lietuvos socialdemokračių moterų sąjungos Birštono klubo pirmininkė, Kauno apskrities koordinatorė. Nuo 2021 m. Socialdemokratų partijos pirmininko pavaduotoja.
Juozas Požėra
Juozas Požėra (1927 m. balandžio 2 d. Kaune – 1997 m. kovo 20 d. Vilniuje) – Lietuvos rašytojas, scenaristas, žurnalistas, vertėjas.
Biografija
Lankė gimnaziją Kaune, Antrojo pasaulinio karo metais gyveno Rusijoje. 1945–1949 m. LSSR operos ir baleto teatro artistas. 1949–1970 m. dirbo laikraščių „Tarybų Lietuva“, „Kauno tiesa“, „Tiesa“, „Literatūra ir menas“, žurnalų „Moksleivis“, „Pergalė“ redakcijose, Lietuvos kino studijoje. 1970–1976 m. LSSR rašytojų sąjungos valdybos sekretorius.
Kūryba
Į pirmuosius du rinkinius sudėtose apybraižose aukštino socializmo statybas, kaimo kolektyvizaciją. Vėlesnėse apybraižose vyrauja įspūdžiai iš kelionių po Rusijos Šiaurę ir Sibirą, mažųjų tautelių buities ir papročių aprašymai. Romantizuotas žavėjimasis civilizacijos nesudarkyta gamta derinamas su jos kolonizuotojų idealizavimu.
Romane „Šalnos“ vaizduoja vadinamųjų „liaudies gynėjų“ susidūrimus su ginkluota rezistencija, antrajame, „Žuvys nepažįsta savo vaikų“, pirmą kartą pokario literatūroje, neužsimenant apie trėmimus, pavaizduota Sibiro lietuvių tremtinių šeima. Kūrinių išversta į rusų, latvių, bulgarų, lenkų, vokiečių kalbas.
Grūšlaukė
Grūšlaukė – kaimas šiaurinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 11 km į šiaurės rytus nuo Darbėnų ir 10 km į vakarus nuo Salantų. Seniūnaitijos centras. Yra paštas (LT-97029), ambulatorija, pagrindinė mokykla, girininkija, Šv. Jono Nepomuko bažnyčia (1988–1995 m.). Veikia kapinės, pora parduotuvių, kavinė. Per miestelį teka Grūšlaukio upelis (Akmenos baseinas). Kaimas garsėja Užgavėnių tradicijomis.
Etimologija
Pavadinimas kildinamas iš žodžių: 🇬🇸 ir laukas. Pasakojama, kad toje vietoje augo kriaušių laukai. Senesnės vietovardžio lytys yra Grūšlaukis, Grūšlaukiai.
Istorija
Pirmąkart paminėta 1568 m. sudarytame Žygimanto Augusto Platelių valdos žemėlapyje. Vėliau priklausė Vladui Rancui. Jį 1675 m. padalinus, įkurtas Grūšlaukės dvaras, kurį valdė didikai Vainos, Oginskiai, Masalskiai, Potockiai (1795–1806 m.), Zubovai (1806–1824 m.) ir Tiškevičiai (1824–1922 m.)
1750 m. buvo 73 kiemai. 1758 m. kaimui suteikta privilegija rengti 3 metinius prekymečius. 1778 m. kunigaikštis Ignotas Oginskis pastatė bažnyčią (1945 m. sudegė, 1988–1995 m. atstatyta). Nuo XVIII a. pab. Grūšlaukė vadinama miesteliu.
Po 1922 m. Lietuvos žemės reformos Grūšlaukė išskirstyta į vienkieminius ūkius. 1923 m. bažnytkaimyje buvo 76 kiemai.
1941, 1948–1949 ir 1951 m. į Sovietų sąjungos gilumą ištremta 40 gyventojų. 1945–1951 m. Grūšlaukės miškuose bazavosi Kardo rinktinės partizanai.
1947–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. Joje nuo 1949 m. veikė septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1999 m. pagrindinė mokykla. 1952 m. įsteigta biblioteka, kultūros namai.
Devė
Devė (, „deivė“) – hinduizmo mitologijoje Šivos žmona ir jo moteriškoji energija (šaktė).
Devės kultas pradėjo formuotis Vedų laikotarpiu. „Rigvedoje“ ir vėlyvesniuose vediniuose tekstuose aukštinama dievų motina Aditė bei jos hipostazės: Prithivi, Nirritė, Ušasė, Aranjanė, Naktis ir kt. Šio kulto įsitikinimų asimiliacija hinduizme yra susijusi su tuo, kad į hinduizmo panteoną buvo įtrauktos pagrindinių dievybių žmonos, pirmiausiai Devė, kurios buvo traktuojamos kaip sutuoktinių energijos (šaktės) apsireiškimai. Pagal du pagrindinius Šivos aspektus, palankųjį ir naikinantįjį, Devė pasireiškia tiek kukliu ir gailestingu pavidalu, tiek ir negailestingu ir rūsčiu pavidalu, ir turi kelis veidus (hipostazes).
Kaip palankusis veidas Devė žinoma kaip Parvatė, Uma („šviesioji“), Gaurė („baltoji“), Džaganmata („pasaulio motina“), Annapurna („maistingoji“) ir pan.; kaip rūstusis veidas ji žinoma kaip Durga, Kali, Čandė („įniršusioji“), Bhairavė („siaubinga“), Mahešvarė („didžioji šeimininkė“) ir pan.
Svarbiausi Devei skirti tekstai – „Devybhagavatapurana“ ir „Devymahatmja“.
Vaizdavimas
Priešingai nei kiti indų dievai Vaišnodevė vaizduojama su aštuoniomis rankomis. Rankose laikanti įvairius daiktus: kardą, lanką, skydą, kriauklę. Vaizduojama sėdinti ant ramaus tigro.
Devė yra visų gyvų padarų motina. Jos dešinė laiko džiaugsmą ir skausmą, kairė gyvenimą ir mirtį. Devė yra vaisingumo, lietaus, sveikatos, mirties ir gamtos deivė, laiko visą visatą savo gimdoje.
Vaiva Mainelytė
Vida Vaiva Mainelytė (g. 1948 m. rugsėjo 5 d. Rokiškyje) – Lietuvos teatro ir kino aktorė.
Biografija
Mokėsi Rokiškio, Trakų internatinėje sporto mokykloje, 1966 m. baigė Širvintų vidurinę mokyklą. 1970 m. LSSR konservatorijoje baigė aktoriaus meistriškumo katedrą, aktoriaus specialybę (dėstytojai Juozas Rudzinskas, Vytautas Buožis).
1969–1973 m. Šiaulių dramos teatro, 1973–1992 m. LSSR dramos teatro (nuo 1990 m. Lietuvos valstybinis akademinis dramos teatras) aktorė. 1992 m. „Vaidilos ainių“ teatro steigėja ir aktorė, 1995–1997 m. „Vaidilos“ teatro aktorė. 1999–2006 m. UAB „Ineco“ vadybininkė. Nuo 2006 m. Lietuvos nacionalinio dramos teatro trupės aktorė. „Soroptimist“ klubo narė.
Politinė veikla
Kazimiros Prunskienės rėmėja, dalyvavo Moterų partijos, Valstiečių liaudininkų sąjungos veikloje. 2008 m. Valstiečių liaudininkų sąjungos sąraše Vilniaus Žirmūnų rinkimų apygardoje nesėkmingai kandidatavo į LR Seimą (surinko 2,61% rinkėjų balsų).
Estradinės melodijos
„Estradinės melodijos“ – profesionalus XX a. 7-ojo dešimtmečio vokalinis instrumentinis ansamblis, kuriam vadovavo jį 1966 m. įkūręs Juozas Tiškus, padaręs didžiulę įtaką Lietuvos estradinės muzikos raidai ir plėtotei. Intensyvią koncertinę veiklą rodo koncertų kiekis 1966–1975 m.: ansamblio koncertuota 2579 kartus.
FC Urartu
Istorija
Klubas įsikūrė Aboviane 1992 metais. 1995 m. klubas prijungtas prie Kotayk Abowyan klubo.
Estradinės melodijos
Ansamblyje solistais dainavo Jurgis Žukauskas, Adolfas Jarulis, Danutė Neimontaitė, Nijolė Ščiukaitė, Onutė Karkauskaitė, Tautvydas Bigota, Rimantas Cininas, Rimantas Dieninis, koncertų vedėju dirbo Juozas Zavaliauskas.
FC Urartu
Istorija
2019 m. rugpjūčio 2 d. Banants pasikeitė pavadinimą ir tapo FC Urartu (, Futbolayin Akumb Urartu).
2022–2023 m. sezone „Urartu“ klubas tapo čempionais.
Sezonai
Šaltiniai:
Aleksandras Šliaupa
Aleksandras Šliaupa (g. 1932 m. rugsėjo 16 d. Budraičių kaime, Joniškio raj.) – Lietuvos mokslininkas geologas, geomorfologinio ir naudingų iškasenų prognozių žemėlapių sudarytojas.
Biografija
1944–1951 mokėsi Žagarės vidurinėje mokykloje (gimnazijoje). 1956 m. baigė Vilniaus universitetą ir gavo inžinieriaus – geologo diplomą. 1966–1969 m. mokėsi Geologijos instituto aspirantūroje ir apgynė mokslų kandidato disertaciją „Pietų Pabaltijo struktūriniai morfometriniai tyrimai naftingų struktūrų paieškose“.
1956–1957 m. Vakarų Sibiro geologinės valdybos geologu ir partijos viršininkas. 1958–1966 m. Lietuvos TSR Geologijos valdybos geologas, būrio bei partijos viršininkas, ekspedicijos vyriausiasis geologas. Pagrindinė darbo sritis tais laikotarpiais buvo vidutinio ir stambaus mastelio geologinė nuotrauka. 1969–1971 m. Geologijos instituto vyresnysis mokslinis bendradarbis. 1971 m. sugrįžo į Geologijos valdybą stambaus mastelio geonuotraukinės partijos viršininku. Nuo 1981 m. iki išėjimo į pensiją, vėl dirbo Geologijos institute vyresniojo bei vedančiojo mokslinio bendradarbio, sektoriaus bei skyriaus vadovo pareigose. Pagrindinės geologinių tyrimų kryptys: neotektonika, struktūrinė geologija bei geomorfologija, ekogeologija.
Už TSRS Pabaltijo regiono kompleksinius geologinius tyrimus ir suvestinių geologinių žemėlapių sudarymą 1984 m. kartu su kitais gavo TSRS Valstybinę mokslo ir technikos premiją.
Svarbiausi darbai
Paskelbta per 100 mokslo ir keletas mokslo populiarinimo straipsnių. 1980 m. kartu su V. Baltrūnu parašė mokslo populiarinimo knygelę „Nešė velnias akmenį…“.
Nemirseta
Nemirseta – gyvenvietė Palangos miesto savivaldybėje, pačiuose miesto pietuose. Yra senoji Nemirsetos laivų gelbėjimo stotis (XIX a. pabaiga), poilsiavietė, paplūdimys, apžvalgos aikštelė, automobilių kempingas, išlikęs rekonstruotas kurhauzo pastatas (stovi nuo XV a. minimos karčemos vietoje). Yra moreninis kyšulys į jūrą. Į pietus nuo gyvenvietės yra Pajūrio regioninis parkas, įsteigtas Nemirsetos kraštovaizdžio draustinis. Nemirsetoje yra įsikūrusi Palangos karinė įgula. Ryčiau nuo Nemirsetos yra etnografinės Anaičių senosios kapinės.
Etimologija
thumb|left|250px|Nemirseta žiemą
Vietovės pavadinimas kilęs iš asmenvardžio Nemira ir kuršių kalbos žodžio seta – „kiemas“. Pavadinimą suteikė kuršininkai, gyvenę čia iki 1944 metų. XX a. 1-ojoje pusėje buvo vartojamas Nemerzatės pavadinimas. Dar ankstyvuoju sovietmečiu ji buvo žinoma kaip Nimerzatė, bet vėliau nusistovėjo Nemirseta.
Su vietovės pavadinimu yra susijęs žinomas vokiečių posakis „Nimmersatt, wo das Reich sein Ende hat“ – „Nemirseta, tai vieta kur baigiasi Reichas (Vokietija)“ ( – „niekada“ + satt – „sotus“, kaip aliuzija į didelį ekspansinį apetitą). Vietovė buvo šiauriausia Vokietijos imperijos gyvenvietė prieš I pasaulinį karą.
Istorija
thumb|left|250px|Nemirseta ir jos apylinkės 1880 m. Vokietijos reicho žemėlapyje
Minima nuo XV a. Tai viena seniausių pajūrio vietovių, jau VIII–XIII a. priklausiusių Palangos prekybiniam centrui. XIII a. Nemirseta atiteko Vokiečių ordinui. 1422 m. kaimas tapo pasienio punktu. Nuo 1434 m. minima karčema, įsikūrė pasienio sargybos būstinė.
1926 m. kaime gyveno 197 gyventojai. 1958 m. rugsėjo 29 d. Nemirseta prijungta prie Palangos.
Sovietmečiu Nemirsetos centre įsikūrė karinis dalinys, vasarnamiai buvo nugriauti, Kurhauzas rekonstruotas, pastatytos kareivinės, gyvenamųjų namų kariškiams kompleksas. Nemirsetoje likęs rekonstruotas Kurhauzo pastatas.
Ernestas Mackevičius
Ernestas Mackevičius (, g. 1968 m. lapkričio 25 d. Vilniuje) – lietuvių kilmės Rusijos televizijos žurnalistas, laidų vedėjas.
Biografija
Tėvas – mimas, režisierius ir dramaturgas Giedrius Mackevičius (1945–2008).
Mokėsi Vilniaus 30-ojoje vidurinėje mokykloje. 1978 m. šeima persikėlė gyventi į Maskvą. Tarnavo sovietinėje pasienio kariuomenėje. 1994 m. baigė Maskvos M. Lomonosovo universiteto Žurnalistikos fakulteto spaudos skyrių.
1991 m. pradėjo dirbti televizijos kompanijoje „VID“ (ВИД), laidos „13-31“ korespondentas ir vedantysis. Vėliau dirbo ORT kanale, programoje „Archipelagas“ bei tarptautiniame teležurnale „Centrinis ekspresas“. 1992–1993 m. programos „Panorama“ korespondentas (kanalas ORT). 1993–2001 m. parlamentinis korespondentas telekanale NTV (НТВ), 2001–2002 m. kanale TV-6. Nuo 2002 m. vasario mėn. dirba telekanale RTR (Россия): laidos „Prologas“ (Пролог) autorius ir vedantysis, laidos „Labas rytas, Rusija“ (Доброе утро, Россия!) vedantysis. Buvo Dūmos ir prezidentinių priešrinkiminių televizijos debatų vedančiuoju 2003–2004 m. ir 2007–2008 m. rinkimuose. Nuo 2006 m. gegužės mėn. veda laidas „Žinios“ (Вести) ir programą „Žinios+“ (Вести+).
2014 m. balandžio 22 d. slaptu Rusijos prezidento Vladimiro Putino įsakymu „už profesionalumą ir objektyvumą nušviečiant Krymo įvykius“ apdovanotas Draugystės ordinu.
Žmona Alina (g. 1981 m.), dukra – Dalija (g. 2004 m.). 2008 m. išleido prisiminimų knygą apie savo tėvą.
Atsitiktinis tiriamųjų imčių sudarymas
Atsitiktinis tiriamųjų grupių sudarymas arba randomizacija – epidemiologinių tyrimų metodas, kuriuo tiriamieji suskirstomi į grupes atsitiktinumo principu pagrįstais metodais (šiais laikais dažniausiai – kompiuteriu). Šis metodas ypač naudingas ir svarbus siekiant išvengti sisteminių atrankos paklaidų, tuo padidinant epidemiologinio tyrimo patikimumą.
Baltys (Ignalinos r., Linkmenų sen.)
left|120px
Baltys arba Baltelio ežeras – ežeras rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, Linkmenų seniūnijoje, 3,5 km į pietvakarius nuo Šakarvos. Įeina į Aukštaitijos nacionalinį parką. Ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus 1,17 km, plotis iki 0,53 km. Altitudė 144,5 m. Didžiausias gylis siekia 7,2 m. Krantai daugiausia sausi, lėkšti. Ežerą supa Kamčiatkos miškas, o šiek tiek į šiaurę telkšo Kazimieravo pelkė. Dugnas padengtas molingu sapropeliu. Šiaurės vakaruose įteka upelis iš Labakaršio ežero, o iš šiaurinio galo išteka Baltelės (Žeimenos baseinas) intakas. Į rytus nuo Balčio įsikūręs Kazimieriškės kaimas, į šiaurės vakarus – Šileikiškės viensėdis. Veikia kaimo turizmo sodyba.
Debesis
thumb|upright=2|[[Kamuoliniai debesys virš Svifts Kryko (Swifts Creek), Australija]] thumb|400px|Plunksniniai kabliškieji (viduryje) ir plunksniniai pluoštiniai (kairėje) debesys, virstantys į plunksninius sluoksninius-pluoštinius bei kiek aukščiau į plunksninius kamuolinius-dribsniškuosius (dešinėje). Debesys – tai matomos vandens lašelių arba ledo kristalų sankaupos atmosferoje virš paklotinio paviršiaus. Debesys susidaro tada, kai ore esančių vandens garų slėgis viršija sočiųjų vandens garų slėgį esamoje temperatūroje.
Debesų formavimasis
Pagrindinis procesas lemiantis oro temperatūros mažėjimą ir debesų formavimąsi laisvojoje atmosferoje yra adiabatinis oro kilimas. Oro temperatūra gali nukristi ir dėl spinduliuotės oro vėsimo ir turbulentinio maišymosi.
Debesų elementai: lašai ir kristalai yra tokie maži, kad jų masę atsveria trinties jėga. Nejudančiame ore lašelių kritimo greitis yra keli milimetrai per sekundę, o kristalų dar mažesnis. Dėl atmosferos turbulencijos debesų elementai neiškrinta, jie ilgą laiką kabo ore. Esant palankioms sąlygoms debesų elementai stambėja ir tampa pakankamai sunkūs, kad iškristų iš debesies kaip krituliai. Vieni debesys egzistuoja labai trumpą laiką, kiti išlieka ilgiau, bet juose esantys debesų elementai išgaruoja arba kondensuojasi.
Debesys išnyksta, kai vandens garų slėgis debesyje nutolsta nuo prisotinimo būsenos ir vandens lašeliai išgaruoja. Tai atsitinka augant oro temperatūrai arba mažėjant vandens kiekiui ore. Oro temperatūra debesies viduje gali padidėti oro masei leidžiantis ar debesį sušildžius esant trumpabange arba ilgabange spinduliuote. Vandens kiekis debesyje sumažėja iškritus krituliams.
Debesų struktūra
Stebint Žemę iš kosmoso matomas debesuotas skliautas aplinkui planetą. Debesys dengiantys planetą turi savo formą ir struktūrą, ji gali nepakisti ilgą laiką. Kiekvienas debesis yra sudarytas iš lašų ir kristalų. Pagal elementus debesys yra skirstomi:
Klasifikacijos istorija
1802 metais gruodžio mėn. anglų farmacininkas Lukas Hovardas (Luke Howard) mokslinės draugijos susirinkime Londone pristatė savo darbą „debesų klasifikaciją“. Veikale L. Hovardas pasiūlė debesų pavadinimus, kurie naudojami iki šiol. Debesis pavadino lotyniškai sekdamas švedų botaniku Karlo Linėjaus pavyzdžiu. Savo klasifikacijoje jis išskyrė tris pagrindinius debesų tipus:
Jungdamas šiuos debesų pavadinimus, jis suteikė vardus ir keturiems papildomiems debesų tipams:
L. Hovardas nebuvo pirmasis, suklasifikavęs debesis. Tais pačiais 1802 metais prancūzų mokslininkas Žanas Baptistas Lamarkas išspausdino straipsnį „Apie debesų formas“. Jis siūlė penkis pagrindinius debesų tipus, prancūziškais terminais, tačiau Ž. B. Lamarko klasifikacija nepritraukė dėmesio, nes ji buvo gana miglota bei paskelbta prancūzų kalba. Dėl to L. Hovardo debesų klasifikacija buvo visuotinai priimtina ir XIX amžiuje modifikuota bei praplėsta.
Mančiškė
Mančiškė (arba Manciškė, Monciškė, Monciškės) – buvęs kaimas Palangos miesto savivaldybėje, piečiau nuo Šventosios, tarp Palangos oro uosto ir Šventosios gyvenvietės.
Istorija
Prijungta prie miesto 1975 m., vykdant Didžiosios Palangos plėtros planą. 1996 m. Lietuvos paraplegikų asociacija, vadovaujama tuometinio prezidento Dr. Stanislovo Kutkevičiaus, čia įkūrė Landšafto terapijos ir rekreacijos centrą.
Augalų fiziologija
miniatiūra|Dygimo eksperimentas Augalų fiziologija – mokslas apie augalų gyvybės reiškinius, susijusius su svarbiausiais augalų procesais: mityba, kvėpavimu, augimu, vystymusi, dauginimusi, paveldimumu, dirglumu ir judėjimu, atsparumu.
Istorija
Augalų gyvybinius reiškinius suvokė jau senovės graikų, romėnų, kinų filosofai.
XVII a. pradžioje J. B. van Helmontas įsitikino, kad dėžėje augintas žilvitis sunaudojo nedaug žemės. Tai pirmasis fiziologinis eksperimentas.
XVIII – XIX a. buvo atrasta fotosintezė (Dž. Prystlis, 1771), sukurti augalų šakninės mitybos pagrindai (J. Lybigas, 1840, Ž. B. Busengo, 1864), atrastas augalų dirglumas (Č. Darvinas, 1880), tirtas kvėpavimas (A. Bachas, A. Engleris, 1897).
XX a. pradžioje atskleistas fotoperiodizmo reiškinys (V. Garneris, H. Alardas, 1920), atrasti fitohormonai, vėliau ištirta fotosintezė, kvėpavimas, tęsti augimo ir vystymosi reguliavimo tyrimai, išmokta augalus užauginti iš izoliuotų ląstelių ir dirbtinėje aplinkoje, sukurti fitotronai.
Lietuvoje
Augalų fiziologijos pradmenys Lietuvoje siekia senąjį Vilniaus universitetą. Jame 1804 m. profesorius S. B. Jundzilas parašė knygą „Botanikos pradmenys“. joje be augalų morfologijos buvo ir fiziologijos dalis.
1922 m. Kaune įsteigtame ir 1930 m. pavadintame Vytauto Didžiojo vardu universitete profesorius L. Vailionis skaitė augalų fiziologijos paskaitų kursą biologijos ir farmacijos specialybių studentams. Nuo 1929 m. šiame universitete pradėjo dirbti būsimas augalų fiziologijos profesorius ir originalių vitaminų tyrimo augaluose autorius J. Dagys, kuris dar 1935 m. ištyrė augimą skatinančių B grupės medžiagų kiekį ir veikimą pumpuruose ir jaunuose lapuose.
Vilniaus universitete 1944 m. įsteigta Augalų anatomijos ir fiziologijos, o veliau atsiskyrus – Augalų fiziologijos katedra. Joje buvo tęsiamas B grupės vitaminų tyrimas (J. Dagys, P. Bluzmanas, D. Kavaliauskienė, R. Šimkūnas). Ištirtas fitohormonų poveikis azoto fiksavimo procese dalyvaujentiems fermentams (J. Gruodienė), B grupės vitaminų poveikis augalų daigų chromosomų baltymams ir nukleino rūgštims (J. Mateikienė, R. Bandžiulienė).
Mochnatė
Mochnatė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Hainuvkos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į vakarus nuo Hainuvkos ir apie 49 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Civilinis ginčas
Civilinis ginčas – teisinis ginčas, kuris yra ar gali būti sprendžiamas civilinio proceso tvarka bendrosios kompetencijos teisme (t. y. nagrinėjant civilinę bylą). Civiliniai ginčai gali būti sprendžiami teismo (pagal LR CPK) arba ne teismo tvarka - taikinamasis tarpininkavimas (mediacija), derybos ir kt. (kai naudojami alternatyvūs ginčų sprendimo būdai, ).
Džiugoniai
Džiugoniai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybės vidurio rytinėje dalyje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Sidabravo.
Petras Čyras
Petras Čyras (g. 1934 m. kovo 24 d. Merkinėje) – Lietuvos kelių inžinierius, ergonomikos specialistas, technologijos mokslų daktaras.
Biografija
Brolis Aleksandras Čyras. 1957 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1974 m. technikos mokslų kandidatas.
1957–1962 m. Vilniaus linijinės kelių valdybos darbų vykdytojas, 1962–1968 m. Tiltų statybos valdybos, 1980–1985 m. Vilniaus kelių statybos, remonto ir eksploatacijos tresto vyr. inžinierius. Nuo 1975 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (nuo 1990 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas), dėstytojas, 1985–2001 m. Darbo ir aplinkos apsaugos (nuo 1992 m. Darbo ir gaisrinės saugos) katedros vedėjas, 1995–2006 m. Žmonių saugos mokslinio instituto direktorius; nuo 2002 m. profesorius. 1998–2003 m. dar dėstė Lietuvos karo akademijoje.
Mokslinė veikla
Tyrimų sritys – žmogaus ir aplinkos sauga, ergonomika, edukologija, gaisrinė sauga. Vadovavo 16 mokslinių, iš jų ir tarptautinių projektų, 1999 m. rengiant energetikos ir vandentvarkos darbų saugos žinybines normas ir taisykles, 2003 m. kuriant Lietuvos profesinės saugos ir sveikatos 2004–2006 m. programą, 2006 m. darant Ignalinos atominės elektrinės I ir II energetinių blokų gaisrinės rizikos ekspertizės analizę. Paskelbė daugiau kaip 80 mokslinių straipsnių, dalis jų užsienio spaudoje. 25 mokomųjų knygų apie civilinę ir darbo saugą tiesiant kelius ar atliekant kitus darbus, ergonominį projektavimą, ekologiją, gaisrinę saugą autorius.
Juozas Aleksandravičius (1954)
Juozas Aleksandravičius (g. 1954 m. vasario 26 d. Rumšiškėse, Kaišiadorių rajonas) – pedagogas, Lietuvos politinis veikėjas.
Biografija
1977 m. baigė Vilniaus pedagoginio instituto Gamtos ir geografijos fakultetą, 2007 m. Kauno technologijos universitete baigė viešąjį administravimą.
Dirbo mokytoju Kėdainių ir Kaišiadorių rajonų mokyklose, Birštono vidurinėje mokykloje užklasinio darbo organizatoriumi. 1998–2011 m. ir nuo 2011 m. Birštono savivaldybės mero pavaduotojas.
Lietuvos socialdemokratų partijos Birštono skyriaus narys, nuo 2001 m. LSDP Etikos ir procedūrų komisijos narys.
1998–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Birštono savivaldybės tarybos narys.
Raudonojo Kryžiaus draugijos narys, Sveikuolių klubo „Šilagėlė“ narys. Lietuvos geografijos mokytojų asociacijos Birštono skyriaus pirmininkas.
Žmona Regina, vaikai Vakarė, Simonas.
Tel Avivo vertybinių popierių birža
Įkurta 1953 m. Biržoje prekiaujama daugiau nei 600 kompanijų akcijomis.
Didžiausios Tel Avivo vertybinių popierių biržos kompanijos: Teva Pharmaceutical Industries, Israel Chemicals, Perrigo Company, Israel Corporation, Bezeq, Bank Leumi, Bank Hapoalim, Cellcom, Partner Communications Company, Elbit Systems, Discount Investment Corporation, Delek Group, MA Industries, Bank Mizrahi-Tfahot, Israel Discount Bank, NICE Systems.
Šiuolaikiniai paukščiai
Šiuolaikiniai paukščiai (Naujoviškieji arba Vėduokliauodegiai) - paukščių klasės poklasis, kuriam priklauso visi dabar gyvenantys bei kreidos periodo dantytieji paukščiai. Dabartiniai paukščiai skirstomi į 28 būrius.
Šiuolaikinių paukščių žandus raginės makštis, jų uodega trumpa su vėduokliškai išsidėsčiusiomis vairuojamosiomis plunksnomis, o sparnuose pirmojo - trečiojo pirštų delnakauliai suaugę.
844 m.
844 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Rugsėjis
Vokietijos futbolo varžybos 1973–1974 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1973–1974 m.
Galimybių santykis
Galimybių santykis arba šansų santykis – rizikos veiksnio veikiamų asmenų ir rizikos veiksnio neveikiamų asmenų šansų susirgti tam tikra liga santykis. Šis rodiklis tarp visų kitų yra dažniausiai naudojamas epidemiologiniuose tyrimuose, kadangi didelė dalis statistinių programų apskaičiuoja šį rodiklį (tuo tarpu santykinę riziką apskaičiuoja ne visos), be to, santykinės rizikos vertė tampa labai artima galimybių santykiui tuo atveju, jeigu yra tiriami reti reiškiniai.
Tuvalu vėliava
thumb|210px|Tuvalu vėliava, [[Vaizdas:FIAV 111111.svg|23px Dydis: 1:2]] thumb|right|210px|[[Vaizdas:FIAV historical.svg|23px 1995-1997 m. vėliava]] Tuvalu vėliava įvesta 1978 m., po to, kai šalis 1976 m. atsiskyrė nuo Gilberto salų. Kaip ir daugelyje buvusių britų kolonijų vėliavų, Tuvalu vėliavos kampe matoma Jungtinės Karalystės vėliava. Žydrame fone išsidėsčiusios devynios žvaigždės simbolizuoja Tuvalu salas: Nanumea, Niutao, Nanumanga, Nui, Vaitupua, Nukufetau, Funafučio, Nukulaelae ir Niulakita. Žvaigždžių išsidėstymas atitinka salų išsidėstymą žemėlapyje, vėliavos viršus – rytai.
1995 m. buvo įvesta kita vėliava, kurioje nebebuvo Jungtinės Karalystės simbolikos. Tačiau šiai vėliavai populiarumo nesulaukus, 1997 m. grąžinta senoji vėliava.
Boleslovas
Boleslovas: slaviškos kilmės vyriškas vardas, reiškiantis „didi garbė“. Šiuo vardu vadinosi nemažai istorinių Lenkijos ir Čekijos valdovų
Dajuanas
Dajuan (kinų kalba: 大宛 Dàyuān) – senovinė karalystė dabartiniame rytų Uzbekistane, šiaurės Tadžikistane ir vakarų Kirgistane (istorinėje Ferganoje). Iš vakarų jį supo Sogdas (tuo metu jame viešpatavo kangdžu gentys), iš pietų, už Pamyro kalnų buvo Baktrija (kinų šaltinių Daxia), rytuose prekybiniu keliu susisiekė su Kašgaru.
Graikų valdymas
329 m. pr. m. e. Aleksandras Makedonietis vesdamas savo armiją pasiekė Ferganos slėnį ir įkūrė čia miestą. Jis buvo pavadintas Aleksandrija Eschata (Tolimąja Aleksandrija). Dabar šis miestas vadinamas Chodžentu.
Graikai kolonizavo šį ypatingai tolimą regioną, kuris po Aleksandro mirties buvo valdomas Seleukidų imperijos. Čia suklestėjo helenistinė kultūra. Tuo metu kinai, kurie lankydavosi šiame regione, pavadino jį Dayuan, kas, matyt, reiškė „didieji javanai“ (arba Jonėnai). Jie rašė, kad šios šalies žmonės gamina puikius dirbinius ir mėgsta vyną.
Sakai ir tocharai
Apie 160 m. pr. m. e. šiose teritorijose vyko tautų kraustymasis. Iš Ilio upės ir Isyk Kulio ežero regiono į pietus migravo sakų gentys, kinų šaltiniuose vadinamos sai. Sakai sužlugdė Graikų baktrų karalystę ir laikinai apsigyveno Ferganos slėnyje, dalis jų nusikėlė į Drangianą, kur apsigyveno Sakastane.
Neilgai trukus teritoriją nusiaubė nauja klajoklių banga, tocharai (kinų šaltiniuose minimi kaip yuezhi). Jie atkirto Ferganą nuo Baktrijos.
Net po klajoklių antpuolių Fergana vis tiek klestėjo, puoselėdama graikiškus papročius ir kultūrą. Kiniją labai domino ši šalis, jie siuntė savo ambasadorius, vedė derybas. Juos žavėjo Ferganos arkliai. Fergana pamažu tapo viena svarbiausių šilko kelio atkarpų. Vėlyvesniuoju laikotarpiu čia suklestėjo budizmas.
751 m. arabai susikovė Talaso mūšyje su Kinija dėl įtakos Ferganoje. Arabams jį laimėjus, Fergana tapo Kalifato dalimi ir įjungta į Chorasano provinciją.
KF Renova
Džepčištės „Renova“ – Makedonijos futbolo klubas iš Džepčištės. Namų rungtynes žaidžia Tetove.
Istorija
Klubas įkurtas 2002 m. Nuo 2005–2006 m. sezono rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje. 2008–2009 m. liko trečioje vietoje. 2009–2010 m. sezone tapo Makedonijos čempionais. 2010–2011 m. apginti titulo nepavyko, nes liko trečioje vietoje. Vėlesniais meatis tokios sėkmės pakartoti nebepavykdavo.
2021–2022 m. Pirmoje lygoje užėmė penktą vietą. Prieš 2022–2023 m. sezoną paskelbta, kad dėl finansinių nepriteklių traukiasi iš Pirmos lygos ir rungtyniaus Antroje lygoje.
Šiaulių šv. Jurgio bažnyčia
'''Šiaulių šv. Jurgio bažnyčia''' – Romos katalikų bažnyčia Šiauliuose, miesto centrinėje dalyje, šalia geležinkelio stoties. Bažnyčia pašvęsta Šv. Jurgiui Kankiniui.
Istorija
thumb|200px|Šiaulių šv. Jurgio bažnyčios 1924 06 11 inventorizacijos aktas thumb|200px|Šiaulių šv. Jurgio bažnyčios 100-mečio aktas
1909 m. Rusijos imperijos kariuomenės administracija savo lėšomis pastatė didelę mūrinę stačiatikių cerkvę Rusijos kariuomenės Šiaulių įgulai. Ši pastatymo data nėra tiksli.
Literatūroje pateikiamos net trys skirtingos datos. Šiaulių šv. Petro ir Povilo bažnyčios metraštyje rašoma, kad Šiauliuose prie geležinkelio stoties 1907 m. gegužės 27 d. carinė Rusijos administracija pradėjo iškilmingas Įgulos cerkvės statybas. 1908 m. lapkričio 9 d. susirinkus didelei miniai žmonių, cerkvė buvo pašventinta. Metraštyje teigiama, kad cerkvei suteiktas šventojo stebukladario Mikalojaus (rus. Николай Чудотворец) vardas, o kituose šaltiniuose ji vadinama šv. Georgijaus vardu. Tokia pat data yra pateikiama ir kitame metraštyje, kuris buvo pradėtas rašytas kun. J. Lapio 1920 m. rašoma: „Šiauliuose prie geležinkelio stoties 1908 m. rusų kariuomenės stačiatikių reikalams buvo pastatyta cerkvė“.
Šią datą pateikia ir A. Jancevičienė. Greičiausiai remdamasi aukščiau minėtais šaltiniais ji rašo, kad „Šiaulių įgulos cerkvė, 1908 m.: nuo 1919 m. Šv. Jurgio bažnyčia“. Tačiau literatūroje labiau įsigalėjo 1909 m. data. Mons. Antanas Bitvinskas, „Šventasis Jurgis ir rankšluosčiai“ straipsnio autorius, remdamasis B. Kvikliu, pateikia 1909 m. kaip cerkvės pastatymo datą. Ši data dar yra pateikiama ir R. Laukaitytės knygoje „Lietuvos stačiatikių Bažnyčia 1918–1940 m.“, bet autorė taip pat nenurodė, iš kur paėmė tą datą. Literatūroje yra pateikiama dar viena data – tai 1910 m. A. Marcinkevičius, S. Kaubrys, remdamiesi leidiniu „Šiaulių metraštis 1918–1938“, mini būtent 1910 m. Visgi, galima daryti prielaidą, kad cerkvė greičiausiai buvo pastatyta 1908 m., nes ši data yra pateikiama abiejuose pirminiuose šaltiniuose. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui ir 1915 m. Rusijos kariuomenei pasitraukus iš Lietuvos, cerkvė buvo uždaryta. Vėliau vokiečių karinė valdžia ją naudojo kaip sandėlį.
Pradėjus organizuoti Lietuvos kariuomenę Šiauliuose organizuoto Trečiojo pėstininkų pulko kapelionas kunigas Martynas Jonaitis vokiečių valdžios paprašė perduoti cerkvę Lietuvos kariuomenės žinion. 1919 m. liepos 6 d. kunigas Julijonas Jasienskis pašventino Romos katalikų šv. Jurgio bažnyčią. Tačiau netrukus Lietuvos kariuomenė paliko Šiaulius, kartu išvyko ir kunigas M. Jonaitis, kuris buvo tik pradėjęs statyti didįjį altorių, todėl bažnyčioje pamaldų nelaikė.
1919 m. gruodžio 29 d. J. E. Žemaičių vyskupas Pranciškus Karevičius paskyrė pirmąjį šv. Jurgio bažnyčios rektorių Justiną Lapį. Bažnyčioje nebuvo nei indų, nei rūbų, nei altorių. Indai, rūbai ir kiti reikmenys supirkti iš aukų, surinktų iš Šiaulių parapijonių, Amerikos lietuvių katalikų ir iš kitose Lietuvos bažnyčiose surinktų aukų. (Čia ir toliau citatos iš „Žemaičių Vyskupijos Šiaulių Dekanato Šiaulių šv. Jurgio Bažnyčios Inventoriaus“)
1921 m. birželio 12 d. išrinktas Bažnytinis komitetas: Rektorius kunigas Justinas Lapis, Petras Labanauskas, Kazimieras Kanteikis, Ignas Kumpikevičius, Kazimieras Pocius, Dominikas Barakauskas, Benediktas Grušas, Martynas Kušlys ir Peliksas Neviadomskis. 1921 m. birželio 26 d. išrinkta Bažnyčios palaikymo taryba: Justinas Lapis, Petras Labanauskas, Benediktas Grušas ir kandidatas Ignas Kumpikevičius.
Alga klebonui nustatyta 55 Lt mėnesiui. Bažnytiniais tarnais patvirtinti:
1923 m. bažnyčia baigta įrengti, parapijinės bažnyčios teises įgijo 1923 m. spalio 9 d. Nuo tos dienos užvestos:
Bažnyčiai suteikti antspaudai:
1976 m. kovo 17 d. bažnyčia apdegė, tačiau altoriai ir didysis bokštas nukentėjo mažai. 1977 m. bažnyčia suremontuota.
Atlaidai
1922 m. balandžio 5 d. Žemaičių vyskupo raštais šv. Jurgio bažnyčioje leisti atlaidai:
Parapija
1923 m. spalio 10 d. Žemaičių vyskupo įsakymu Nr.3633 šv. Jurgio parapijai priskirtos šios vietovės:
Parapijos ribose gyveno 7248 katalikai, apie 200 nekatalikų ir apie 2000 žydų. Katalikai absoliučia dauguma vartoja lietuvių kalbą.
Alkonostė
thumb|200px|Senovinis Alkonostės piešinys
Alkonostė – slavų mitologinė būtybė – paukštis su moters galva, minima senovės rusų pasakose. Saulės dievo Horso deivė. Pavadinimas kilo iš graikų mitologijoje minimos Alkionės, dievų paverstos tulžiu. Alkonostė gyvena dausose tačiau nusileidžia į žemę ir savo dangišku balsu praneša ateitį. Ji deda kiaušinius jūros dugne ir jūra tampa rami savaitei. Vėliau kiaušiniai skyla ir kyla audra.
Kalnėnai (Mažeikiai)
Kalnėnai – Mažeikių miesto dalis, esanti vakariniame miesto pakraštyje, dešiniajame Ventos krante. Tai pietinė Kalnėnų kaimo, priklausančio rajonui, dalis.
845 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Elnių salos kapinynas
Elnių salos kapinynas – vienas didžiausių Europos akmens amžiaus archeologijos paminklų; yra Onegos ežero Elnių salos (Karelija, Rusijos Federacija) šiaurinėje dalyje.
Tyrimai
Elnių salos kapinyną 1936–1938 m. tyrinėjo Vladislovas Raudonikas. Ištirta daugiau kaip 170 kapų, iš jų 16 dvigubų, 3 trigubi. Mirusieji laidoti 0,6-1,2 m gylyje, aukštielninki (kai kurie suriesti), galva į rytus, su įkapėmis. Kapinyno šiaurinėje dalyje 4 mirusieji palaidoti stati, piltuvo pavidalo 1,3-1,8 m gylio duobėse. Dauguma mirusiųjų apiberti ochra.
Įkapės: vyrų kapuose – dažniausiai medžioklės įrankiai ir ginklai (akmens ir kaulo antgaliai, kauliniai žeberklai, durklai, kabliukai, skalūno peiliai), moterų kapuose – darbo įrankiai (titnago skeltės, ylos, gremžtukai, rėžtukai, akmeninės gludinimo plokštės). Visuose kapuose rasta daug kabučių iš kaulo ir akmens, žvėrių (briedžių, elnių, lokių) ilčių bei plokštelių iš bebro dantų. Aptikta briedžio, gyvatės, žmogaus skulptūrėlių (iš viso 42) ir įvairiai ornamentuotų daiktų. Dauguma mirusiųjų europidai, dalis mongolidai. Elnių salos kapinynas datuojamas mezolitu ir neolito pradžia.
Dani California
Dani California – pirmasis grupės Red Hot Chili Peppers albumo Stadium Arcadium singlas.