cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Naujoji Ūta
Istorija
XVI a. pirmoje pusėje Naujosios Ūtos seniūnijoje vietoje iškirstų miškų atsirado kaimai. 1744 m. įsikūrė Mikališkio ir Tartupio dvarai, Asiūklės, Mieleiškampio, Žemaitkiemio, Vartų kaimai. 1872 m. Skirptiškės, Mieleišupio, Skuigės, Dūmiškių, Skersabalio, Medvišių bei Senaūčio kaimai, kuriuose gyveno 263 gyventojai.
Apie XVIII a. vidurį, gavęs leidimą iš Prienų valdytojo Mykolo Butlerio, vėliau iš Prienų seniūno K. Sapiegos, daugelio popieriaus gamyklų steigėjas Lietuvoje H. Tierbachas abiejose kelio iš Prienų į Kvietiškio dvarą pusėse buvo įkūręs dvi stiklo dirbtuves (dabartiniame Senaūčio kaime ir Naujosios Ūtos gyvenvietėje). Jų veikla fiksuota iki XIX a. 4-to dešimtmečio pabaigos.
7,5 km nuo Prienų (dabartiniame Senaūčio kaime į pietryčius nuo kapinaičių) buvo įkurta pirmoji stiklo dirbtuvė. Kaimo Senaūtis („sena ūta“) pavadinimas – vokiškos kilmės, nes vokiečiai manufaktūras vadindavo hütte. Vietiniai gyventojai pritaikydavo prie savo kalbų. Taip atsirado Lietuvoje 14 dabar esančių Ūtų, Lenkijoje – Hutų, Rusijoje – Gutų.
1782 m. (Prienų seniūno K. Sapiegos valdymo metu) iškirtus aplink pirmąją dirbtuvę mišką kurui, pelenams ir potašui, dirbtuvės gamybiniai pastatai, du gyvenamieji namai ir klėtis buvo perkelti į naują miško properšą, esančią už 8 km nuo pirmosios, 50 m nuo Prienų-Marijampolės kelio – dabartinės Naujosios Ūtos gyvenvietės Liepų g. vakarinėje pusėje. Gamybai vykdyti buvo pastatytas 21 gyvenamas namas, skirtas žaliavų ir įkrovos ruošėjų, stiklo gaminių pūtėjų, lydytojų-kūrikų, tiglių gamintojų, kalvių ir kitų darbuotojų šeimoms apgyvendinti. Pastatyti du stiklo lydymo-formavimo cechai su tiglinėmis lydkrosnėmis ir prie jų primontuotomis krosnimis gaminiams atkaitinti, potašui degti ir malkoms džiovinti, bei patalpos gaminiams sudėti. Be to dirbtuvė turėjo dvi klėtis, svirnelį ir daržinę, pastatus lakštinio stiklo tiesiniui ir išlyginimui, raštininkui, meistrams. Greičiausiai tuo metu ir atsirado Naujoji Ūta, kuri augo susijungdama su Naujosios Ūtos daržų ir Naujosios Ūtos pievų kaimais. Abu pastarieji kaimai paskutinį kartą minimi 1923 m. pirmajame visuotiniame Lietuvos gyventojų surašyme. 1827 m. jau minimas Naujosios Ūtos kaimas su 162 gyventojais.
XIX a. pabaigoje Naujoji Ūta buvo kaimas Marijampolės apskrities Balbieriškio valsčiuje, priklausęs Prienų parapijai.
Stiklo dirbtuvė, iškirtus šioje vietoje mišką, buvo perkelta 600 m šiauriau ant dabartinės Liepų gatvės gale dešinėje pusėje esančio kalnelio. N. Ūtos stiklo dirbtuvė buvo viena iš stambiausių ir ilgiausiai veikusių tuometinėje Lietuvoje (Senaūčio ir N. Ūtos dirbtuvės kartu paėmus veikė beveik 100 metų). Jos veikla dar minima XIX a. 4-ojo dešimtmečio pabaigoje.
2010 m. buvusios dirbtuvės teritorijoje – dabartinės Liepų gatvės vakarinėje pusėje pastatytas stogastulpis, bylojantis apie Naujosios Ūtos kaimo kilmę (stogastulpio autorius Vytautas Degutis). Stogastulpio viršuje stiklo pūtėjas byloja apie gamyklėlės gamybos turinį; žemiau lentelė su įrašu apie Naujosios Ūtos kilmę; apačioje įbetonuoti stiklo gaminių ir lydymo krosnių fragmentai. Stogastulpio ir nuotraukos autorius Vytautas Degutis. Jis turi surinkęs kolekciją stiklo lydluičių, stiklo gaminių fragmentų ir apstiklėjusių ugniai atsparių medžiagų bei tiglių liekanų. Stiklo gamybos radiniai byloja, kad gamyklos egzistavimą nutraukė stichinė nelaimė – gaisras ar kas kita. Šioje dirbtuvėje būta moderniškesnės technikos, nes įvairių formų, spalvų ir dydžio buteliai, lipdiniais puošti indai, suvenyrai ir lakštinis stiklas buvo formuojami pūtimu ir presavimu.
Naujosios Ūtos gyvenvietės gimimas
Naujosios Ūtos gyvenvietės teritorijoje 1958 m. buvo 12 sodybų, kuriose gyveno 12 šeimų su 36 gyventojais, septynmetės mokyklos 2-jų aukštų medinis pastatas ir kolūkio kontora. Paštas ir parduotuvė tilpo privačių namų savininkų kambarėliuose. Gyvenvietė pradėjo didėti 1959 m. – pradėjus aplinkinių kaimų žemių melioravimą – gyventojai buvo iškeliami iš senųjų sodybų. 1959 m., kolūkį reformavus į tarybinį ūkį, buvo statomi gyvenamieji namai naujai besikuriančioms šeimoms, atvykstantiems dirbti žemės ūkio specialistams. Per 1959–1989 m. laikotarpį buvo pastatyti 25 gyvenamieji namai, kuriuose apsigyveno 53 šeimos. 36 atsikeliančios iš aplinkinių kaimų šeimos pačios statėsi sau namus Naujoje Ūtoje arba Asiūklės pagalbinėje gyvenvietėje. 74 šeimos išsikėlė į kitas vietoves, rajonus, miestus.
Naujosios Ūtos gyvenvietėje prie N. Ūtos, Būdininkų ir Asiūklės fermų buvo pastatyta 5 vandens bokštai ir jų gręžiniai, 9 fermos, 5 klojimai, trąšų ir grūdų sandėliai. Rytinėje Naujosios Ūtos gyvenvietės dalyje buvo pastatytas ir įrengtas su centralizuotu šildymu mechanizacijos dirbtuvių kompleksas. Jame įruošta technikos aptarnavimo ir remonto salės, patalpos tekintojų, suvirintojų ir šaltkalvių, elektrikų darbui. Čia buvo įruošta centrinio valdymo dispečerinė-kabinetai jos, inžinerijos darbuotojams, sandėliai žemės ūkio technikos atsarginėms dalims, elektros prietaisams, statybos darbų įrankiams, priešgaisrinės apsaugos inventoriui; įruošti dušai ir baseinas mechanizatoriams. Čia gavo patalpas ir telefono linijų dispečerinė bei pieno priėmimo punktas, staliai. Šiltuose garažuose buvo laikomos visos krovininės ir lengvosios mašinos, stoginėse ir saugojimo aikštelėse laikomi kombainai, traktoriai, žemės ūkio ir kita technika. Dirbtuvių teritorijoje įruošta kuro ir tepalų bazė, sargų ir kuro sandėlininkų nameliai.
1972 m. iškastas ežeriukas. 1982 m. įkurtas prie jo parkas. 1924 m. pastatytoji bažnyčia sudegė 1944 metais. 1990 m. Prienų parapijos kunigo monsinjoro Juozapo Užupio ir vietos parapijiečių iniciatyva bažnyčia buvo atstatyta. 2006 m. liepos 10 d. Prezidento dekretu patvirtintas Naujosios Ūtos herbas.
Gyventojai
2007 m. gyveno 85 šeimos su 232 gyventojais. 1959 m. Naujosios Ūtos kaime (čia turima mintyje ir gyvenvietę) gyveno 286 gyventojai.
Śākh Jāmāl Dhānmoṇḍi Club
„Sheikh Jamal Dhanmondi Club“ arba '''„Lt. Sheikh Jamal Dhanmondi Club“'''– Bangladešo futbolo klubas iš Faridpuro.
Namų rungtynes žaidžia Faridpuro stadione.
Istorija
Tris kartus tapo šalies čempionais (2010–2011, 2013–2014, 2014–2015 m.)
Sezonai
šaltinias:
Mafingos aukštumos
Mafingos aukštumos (angl. Mafinga Hills) – plynaukštė, esanti Pietų Afrikoje, tarp Zambijos ir Malavio. Kalvos sudarytos iš kvarco, filito ir lauko špatų smiltainio (nuosėdinių uolienų).
Karštoji tamsioji medžiaga
Karštoji tamsioji medžiaga – hipotetinė tamsiosios medžiagos forma, kuri susideda iš dalelių, kurios juda ultrarealityvistiniais greičiais. Geriausias tokio apibūdinimo pavyzdys yra neutrinas.
Mafingos aukštumos
Plynaukštė turi bevardį auksčiausiąjį tašką Zambijoje – 2329 m virš jūros lygio.
Didžioji rytų Zambijos upė Luangva prasideda Mafingos aukštumose.
Karštoji tamsioji medžiaga
Neutrinai turi labai mažą masę ir nedalyvauja dviejose iš keturių fundamentaliųjų sąveikos rūšių (elektromagnetinės sąveikos bei stipriosios sąveikos). Jie sąveikauja silpnosios sąveikos jėgomis, bei gravitacinėmis jėgomis.
Dėl silpnos šių jėgų prigimties, jas sunku aptikti. Yra kelios observatorijos, kurios studijuoja neutrinus. Viena iš jų: Super-Kamiokande neutrinų laboratoriją Japonijoje.
Tamsioji medžiaga yra medžiaga, kuri negali būti aptikta naudojant elektromagnetinę spinduliuotę. Tai sąlygoja paaiškinimą, kaip spiečiai ir superspiečiai formuojasi iš galaktikų po Didžiojo sprogimo. Duomenys iš galaktikos sukimosi kreivės rodo, kad apie 90% galaktikos masės nėra įskaityta. Tai gali būti aptinkama naudojant gravitacinį efektą. Karštos tamsiosios medžiagos hipotezė negali paaiškinti, kaip atskiros galaktikos, susidarė po didžiojo sprogimo.
Mikrobangų foninės spinduliuotės matavimai, kurie buvo labai tiksliai atlikti naudojant COBE palydovą nustatė, kad greitai judančios dalelės negali sulipti dėl silpnos traukos į pradinius struktūrinius blokus.
Norint paaiškinti, retąją Visatos struktūrą, yra būtina remtis šaltosios arba karštosios tamsiosios medžiagos teorija. Karštoji tamsiosioji medžiaga šiomis dienomis yra aktuali diskusijų tema, kai apskritai kalbama apie tamsiąją medžiagą ir jos teorijas.
Kareiviai artojai
Kareiviai artojai Rusijoje
Pirmoji kareivių artojų gyvenvietė buvo sukurta 1810 m. Mogiliovo gubernijoje. Jų kūrimas buvo atnaujintas 1816 m., kada Aleksandras I savo artimiausiu bendradarbiu pasirinko A. Arakčejevą, tapusį Valstybės tarybos karinio departamento pirmininku ir kareivių artojų gyvenviečių vyriausiu viršininku. Paviršutiniškai pažiūrėjus, kareivių artojų gyvenvietė buvo panašios į vadinamąją paskirstytą armiją (Indelningsverket) Švedijoje, tačiau iš tikrųjų skyrėsi iš esmės. Kareiviais artojais buvo verčiami valstybiniai valstiečiai. Tiksliau tam tikro kaimo valstiečiai buvo pervadinami valstiečiais ūkininkais ir pas juos apgyvendinami reguliarūs kareiviai. Tiek valstiečiai ūkininkai, tiek pas juos apgyvendinti kareiviai turėjo kartu užsiimti tiek žemės ūkio darbais, tiek karinėmis pratybomis. Kareivių artojų gyvenimas buvo griežtai iki smulkmenų reglamentuotas. Lauko darbai buvo atliekami pagal būgno taktą, pagal kapralo komandą. Keltis, gulti, eiti į lauką valstiečiai turėjo pagal karinį signalą. Visos valstietės turėjo vienu metu užkurti krosnis, užgesinti šviesas vakarais. Kareivių artojų vaikai nuo 7 metų amžiaus buvo aprengiami uniforma ir mokomi žygiuoti. 1825 m. į kareivius artojus jau buvo pervesti 374 tūkstančiai valstybinių valstiečių, o pas juos apgyvendinta 131 tūkstantis kareivių. Kareivių artojų gyvenvietės buvo panaikintos 1857 m., kada jose, kaip buvo skaičiuojama, gyveno apie 800 tūkstančių abiejų lyčių asmenų.
Planai kurti kareivių artojų gyvenvietes Lietuvoje
Kareivių artojų gyvenvietes buvo planuojama kurti ir Lietuvoje po 1830-1831 m. sukilimo, įkurdinant jose rusų valstiečius, kolonistus. Numatyta pirmąją tokią gyvenvietę įkurti Žemaitijoje, Skuodo apylinkėse, tačiau nepavyko sukaupti reikiamo kiekio laisvos žemės. 1835 m. svarstytas projektas sukurti Vilniaus gubernijoje 2-3 specialias apygardas, padalytas į 9-10 apskričių, kuriose išsidėstytų kareivių artojų gyvenvietės. Kareiviai artojai turėjo padėti carinei valdžiai efektyviau sekti gyventojus ir apsisaugoti nuo naujo sukilimo. Tačiau 1841 m. nutarta atsisakyti minties kurti Lietuvoje tokias kareivių artojų gyvenvietes, nes manyta, jog nedidelį skaičių kareivių artojų vietos gyventojai galės greitai suagituoti ir patraukti į savo pusę.
Šviesa (Vilnius)
Šviesa – knygų leidimo bendrovė, veikusi 1905–1913 m. Vilniuje.
Istorija
Įsteigė ir iki mirties 1906 m. jai vadovavo Povilas Višinskis. 1906–1913 m. bendrovei vadovavo Stasys Matulaitis, Jurgis Šlapelis. Išleido 19 P. Višinskio, K. Jasiukaičio, Lazdynų Pelėdos ir kitų autorių knygų.
Elland Road
Elland Road yra futbolo stadionas Lidse, Vakarų Jorkšyre, Anglijoje. Nuo 1919 m. namų rungtynes žaidžia Leeds United futbolo klubas. Stadione yra 38 304 sėdimos vietos. Jis sudarytas iš Revie (7 000 vietų, įskaitant šiaurės rytų ir šiaurės vakarų kampus), rytų (15 100 vietų), pietų (5 000 vietų, įskaitant pietryčių ir pietvakarių kampus) ir John Charles (11 000 vietų) tribūnų.
Mikolaikos (Palenkės vaivadija)
Mikolaikos  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Lomžos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į pietvakarius nuo Lomžos ir apie 81 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Varaklianai
Varaklianai  – miestelis rytų Latvijoje, į vakarus nuo Rėzeknės; Varaklianų savivaldybės centras.
Istorija
Istoriniuose šaltiniuose Varaklianai minimi nuo 1583 m. Miesto teisės suteiktos 1928 m.
Tarybiniais metais veikė linų apdirbimo gamybinis susivienijimas, pieninė.
Trakų naujasis stadionas
Trakų naujasis stadionas – stadionas Trakuose, atidarytas 2011 m. Jame telpa 2500 žiūrovų.
Namų komandos
Namų rungtynes stadione žaidė FK Trakai. Šiems pradėjus žaisti A lyga pirmenybėse (2014 m.) klubo pagrindinė komanda žaidė Vilniuje LFF stadione, o jaunimo komanda Trakai-2, o vėliau pervadinta Trakai B, bei Riteriai B tebežaidė Trakuose.
Faktai
2019 m. rugpjūčio 19 d. turėjusios įvykti rungtynės tarp Riteriai B ir Vilniaus Vytis neįvyko todėl, kad nebuvo nupaišytos aikštės šoninės, galinės ir kitos linijos.
Niufaundlandas ir Labradoras
Niufaundlandas ir Labradoras  – provincija Kanados rytuose. Apima Niufaundlando salą Atlanto vandenyne ir šiaurės rytinę Labradoro pusiasalio dalį (čia ribojasi su Kvebeku). Administracinis centras – Sent Džonsas (Niufaundlende).
Širvėnos ežeras
left|120px
Širvėnos ežeras (iki Antrojo pasaulinio karo dar žinomas kaip Rališkių ežeras) – ežeras šiaurės Lietuvoje, Biržų rajone, apie 1 km į šiaurę nuo Biržų centro. Šiauriniame ežero krante yra Astravas (Biržų priemiestis). Ežeras — dirbtinis, seniausias tvenkinys Lietuvoje. Jis yra vienas iš šiaurės Lietuvos karstinio regiono vandens telkinių ir priskirtas prie valstybinės reikšmės ežerų.
Geografija
Ežeras yra Biržų regioninio parko teritorijoje. Širvėnos ežeras ir jo apylinkės – Širvėnos kraštovaizdžio draustinis. Per Širvėnos ežerą teka Apaščia (Nemunėlio kairysis intakas), įteka: keli bevardžiai upeliai, Požemys, Agluona. Širvėnos ežeras priklauso Mūšos‑Nemunėlio baseinui. kairėje|miniatiūra|213x213px|Kelio ženklas su ežero pavadinimu Ežero pratakumas 1073 %. Ilgis iš vakarų į rytus 3,45 km, plotis iki 1,45 km. Kranto linija labai vingiuota (daug įlankų, kyšulių), jos ilgis 13,8 km. Krantai daugiausia žemi, vietomis pelkėti. Vandens skaidrumas siekia 1,2-2,2 m. , ežere pasitaiko vandens „žydėjimų“. Vidutinė altitudė 50,9 m. Giliausia yra centrinė ežero dalis, esanti tarp Agluonos ir Apasčios upių įtekėjimų ir Apasčios upės ištekėjime, kurioje vandens gylis siekia 3,5 m. Vidutinis ežero gylis – 2,2 m. sekliausios – vakarinė (apie 80 ha) ir rytinė (apie 50 ha), atsikišusios ežero dalys, kuriose vandens gylis yra 0,9-1,3 m. Plotas priklauso nuo vandens lygio, kinta nuo 320 iki 350 ha. Vandens tūris – 6,7 mln.m^3. Kadangi Širvėnos ežerą maitinančio baseino plotas beveik 120 kartų didesnis už paties ežero plotą, galima tikėtis itin didelės vandens lygio svyravimo amplitudės. Išties, pagal stebėjimų duomenis, vidutiniškai per metus ji siekia 1,37 m, o itin vandeningais metais – net 1,81 m.
Ežero vandens lygis yra dirbtinai reguliuojamas šliuzu – reguliatoriumi. Širvėnos ežeras yra vienintelis Biržų apylinkėse pagal rekreacinį potencialą priskirtinas net I kategorijai (labai intensyvaus panaudojimo), tačiau labiau dėl didelio ploto. Krantai daugiausia žemi, vietomis supelkėję. Širvėnos ežero vandenyje daug biogeninių medžiagų. Dugną dengia molingas dumblas ir dumblingas molis, sapropelingos nuosėdos. Dugno nuosėdų storis daugiau kaip 0,5 m, kai kur daugiau kaip 1,5 metro.
Yra 16 salų, kurių bendras plotas 5,7 ha (4 didžiausios: 2,22 ha, 1,41 ha, 0,92 ha ir 0,39 ha). Didžiausia ežero sala – Meilės sala (2,22 ha). Iš pietų ir vakarų Širvėnos ežerą supa Biržai, šiaurėje įsikūręs Astravo dvaras. Širvėnos ežeras dar žinomas kaip Rališkių ežeras, Biržų ežeras, Prūdas. Šalia ežero esančios gyvenvietės: Rinkuškiai, Paežeriai, Kvietkeliai.
Istorija
thumb|left|Širvėnos ežero tiltas 1860 m. Širvėnos ežere buvo pastatytas tiltas-užtvanka, iki 1986 m. laikęs Širvėnos ežero vandenis. Arkinę užtvanką 1860 metais Astrave pastatė grafas Jonas Tiškevičius. 2005 metais ji buvo restauruota. Astravo užtvanka įrašyta į Saugomų kultūrinių vertybių registrą kaip Astravo dvaro komplekso dalis. Šiuo metu yra pastatyta nauja užtvanka, o senoji išlikusi tik kaip prisiminimas. Pro ją vis dar lengva srove sruvena vanduo leidžiamas iš Širvėnos ežero.
Turizmas
Širvėnos ežeras – vienas svarbiausių Biržų miesto kultūros paveldo objektų, turintis dideles aktyvaus poilsio, pažintinio bei kultūrinio turizmo plėtros galimybes. Biržų rajono savivaldybės administracija, siekdama sudaryti galimybes susipažinti bei keliauti vaizdingomis Biržų miesto vietovėmis, įgyvendino projektą „Dviračių ir pėsčiųjų tako Biržų m. prie Širvėnos ežero įrengimas ir pritaikymas turizmui ir poilsiui“, kurio tikslas – plėsti viešąją turizmo infrastruktūrą Biržų mieste. Įgyvendinant projektą sukurtas naujas turistų traukos objektas – pietinėje Širvėnos ežero pakrantėje įrengtas apšviestas dviračių ir pėsčiųjų takas su poilsiavietėmis bei atokvėpio aikštelėmis, kuriose įrengti dviračių stovai, suoliukai, šiukšliadėžės bei informaciniai ženklai. Keliaujant įrengtu dviračių ir pėsčiųjų taku galima aplankyti svarbiausius Biržų miesto kultūros ir turizmo objektus.
2019 m. Širvėnos ežero pakrantėje atidarytas Poeto suolelis su knygų nameliu, skirtas Biržų visuomenei, miesto svečiams ir visiems mylintiems ir branginantiems poeziją, raštą, knygą.
Širvėnos ežere yra plačiai išvystytas žūklės turizmas. Žuvininkystės vystymo kryptis – karšinis. Kiekvieną rudenį Širvėnos ežere vyksta spiningavimo varžybos „Širvėnos plėšrūnė“. Žvejyba trunka 5 valandas. Varžybų metu dalyviai suskirstomi į komandas. Nugalėtojai skelbiami pagal tai, kurių pagautos žuvies svoris yra didžiausias. Taip pat, vyksta tradicinės žvejų megėjų vasarinės žūklės varžybos „Širvėnos tiltas“. Varžybų metu dalyviai žvejoja su vasarine plūdine meškere. Norint užsiimti mėgėjiška žūkle Širvėnos ežere, reikia įsigyti žvejo mėgėjo kortelę.
Širvėnos ežere yra įrengtos dvi maudyklos: Centrinė maudykla ir jaunimo parko maudykla. Maudyklų vandens kokybė vertinama pagal 2 mikrobiologinius parametrus: žarninius enterokokus ir žarnines lazdeles. Atsižvelgiant į higienos normos reikalavimus, žarninių enterokokų turi būti ne daugiau kaip 100 kolonijas sudarančių vienetų 100 ml vandens, o žarninių lazdelių – ne daugiau kaip 1000/100 ml vandens. Vadovaujantis Lietuvos higienos normos HN 92:2018 „Paplūdimiai ir jų maudyklų vandens kokybės“ maudyklų vandens kokybės stebėsenos nuostatomis, vanduo tiriamas reguliariai, kas dvi savaites. Maudymosi sezonas pagal Lietuvos gamtines sąlygas baigiais rugsėjo 15d.
Širvėnos ežeras yra Biržų regioninio parko teritorijoje ir norint plaukti nesavaeige pramogine ir asmeninio naudojimo mažąja plaukiojimo priemone, būtina gauti leidimą. Savaeigių plaukiojimo priemonių eksploatavimas yra draudžiamas.
Gyvūnija ir augalija
Širvėnos ežero nendrynuose rastos trys į Lietuvos Raudonąją knygą įtrauktos rūšys – didysis baublys, juodoji žuvėdra ir didysis baltasis garnys. Didysis baublys ir juodoji žuvėdra – perinčios rūšys, o baltasis garnys Širvėnos ežere rado mitybos bazę. Ežere rudeninių migracijų metu nutupia pulkai ančių, žąsų, pakrantėse sutinkami smulkesni tilvikiniai paukščiai. Paskutinius keletą metų peri 3-5 gulbių nebylių poros.
Labiausiai ežeras tinkamas pusiau vandens žinduoliams – bebrams, kanadinėms audinėms bei ūdroms.
Širvėnos ežero pakrantės ir seklūs nendrynuose esantys vandens plotai – palankios varliagyvių nerštaviečių buveinės. Širvėnos ežere aptikta: paprastųjų tritonų, smailiasnukių, rusvųjų ir kūdrinių varlių, paprastųjų rupūžių bei į Lietuvos Raudonąją knygą įrašytų: raudonpilvių kūmučių, nendrinių rupūžių bei skiauterėtasis tritonas.
Ežere iš žuvų pagal gausumą ryškiai dominuoja kuoja. Jos dalis populiacijoje pagal gausumą sudaro pusę. Taip pat gausi ešerių populiacija. Pastebėtina ir tai, kad ženklią dalį (17 procentų) sudaro dumblamėgės žuvys – lynas ir karosas. Ežere yra ir deguonies trūkumui atsparios žuvų rūšys – ešerys ir lynas.
Rytinis ežero galas gausiai apaugęs vandenyje pasinėrusiais augalais, iškeliančiais į paviršių tik plūduriuojančius lapus ir žiedus. Pagrindiniai vandens augalai: vandens lelija, plūduriuojančioji plūdė. Ežero pakrantė apaugusi nendrėmis, meldais, švendrais, ypač gausiai apaugusios ežero vakarinė ir rytinė dalys.
Per ežerą nutiestas Širvėnos ežero tiltas pėstiesiems, jungiantis Astravo dvarą ir Biržų miestą. Tilto pradžioje pritvirtinta lenta byloja, kad tilto ilgis – 525 m; plotis – 2,45 m; sąmatinė vertė – 336 tūkst. Lt; atiduotas eksploatuoti – 1987 m. VI; rekonstruotas – 2003 m. Vakarine pakrante eina kelias, rytine –.
Vandenvardis Širvėnős ežeras (pirminė lytis *Širvėna?) kildinamas nuo žodžio širvas („širmas, pilkas“).
Laurynas Mindaugas Stankevičius
Laurynas Mindaugas Stankevičius (1935 m. rugpjūčio 10 d. Aukštadvaryje, Trakų apskritis – 2017 m. kovo 17 d. Vilniuje) – Lietuvos politinis veikėjas, buvęs ministras.
Biografija
1953 m. baigė Vilniaus Antano Vienuolio vidurinę mokyklą. 1953–1957 m. studijavo Leningrado finansų ekonomikos institute.
1957 m. LSSR Finansų ministerijos ekonomistas, Etatų, Žemės ūkio finansavimo valdybų viršininkas. 1969 m. LSSR MT nuolatinio atstovo prie SSRS Ministrų Tarybos pavaduotojas. 1977 m. Valstybinio darbo komiteto pirmininko pavaduotojas. 1988–1990 m. LSSR darbo ir socialinio aprūpinimo ministro pirmasis pavaduotojas.
1990–1994 m. LR socialinės apsaugos ministro pavaduotojas, socialinės apsaugos ministras. 1994–1996 m. valdymo reformų ir savivaldybių reikalų ministras, Septintosios Vyriausybės Ministras Pirmininkas. 1996–2000 m. Seimo narys. 1998–1999 m. LR sveikatos apsaugos ministras.
Buvo SSKP narys, 1989 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys.
Žmona Irena Stankevičienė (g. 1936 m.), teisininkė, buvusi Lietuvos Aukščiausiojo Teismo (LAT) teisėja. Duktė Rūta (g. 1970 m.).
Šermukšnynas
left|120px
Šermukšnynas – ežeras šiaurės Lietuvoje, Šiaulių rajone, apie 6 km į pietvakarius nuo Bubių. Ežeras ovalo formos, ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 0,24 km, plotis – iki 0,19 km. Altitudė 133,6 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais ir krūmais, pietinis krantas pelkėtas. Šiaurėje išteka bevardis upelis (Raudos intakas, Ventos-Dubysos kanalo baseinas). Aplinkui stūkso Pageluvio miškas. Į rytus įsikūręs Čeprečiškės kaimas.
Pavadinimo kilmė
Dabartinis ežero pavadinimas yra klaidingo perrašymo pasekmė: 1939 m. ežeras minimas kaip Šerniukšnynas, t. y. siejamas su šerniukais, pagal analogiją su greta esančio ežeru Barsukynas (nuo barsukų). Tačiau vėliau jis buvo netiksliai perrašytas ir tapo Šermukšnynu, nors ežero aplinka supelkėjusi.
Panevėžio Beržų progimnazija
Panevėžio Beržų progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Panevėžyje, Beržų g. 37, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190422397. Steigėjas Panevėžio miesto savivaldybės taryba.
Istorija
1973 m. rugsėjo 1 d. Žemaičių mikrorajone, Beržų g. Nr. 37, duris atvėrė Panevėžio 10-oji vidurinė mokykla. Jai vadovauti pradėjo direktorius B. Ciemnolonskis. 1978–1979 m. m. mokėsi daugiausiai mokinių - 1748. Mokykla buvo viena didžiausių mieste ir dirbo dviem pamainom. Jai vadovavo direktorius A. Donskis. 1989 m. sausio mėn. 10-ajai vidurinei mokyklai pradėjo vadovauti S. Ambrazaitis. Jam vadovaujant 1992–1996 m. 10-oji vidurinė mokykla buvo kapitališkai suremontuota ir atnaujinta.
Raudiniukas
left|120px
Raudiniukas – ežeras šiaurės Lietuvoje, Šiaulių rajone, apie 6,5 km į pietvakarius nuo Bubių. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,27 km, plotis – 0,15 km. Altitudė 133,1 m. Šiaurės rytuose išteka Raudos upelis (Ventos-Dubysos kanalo intakas). Ežeras telkšo apie 11 ha pelkės pietinėje dalyje. Aplinkui stūkso Pageluvio ir Paširvio miškai.
Čilento, Diano slėnio ir Alburnio nacionalinis parkas
Čilento, Diano slėnio ir Alburnio nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas pietų Italijoje, Salerno provincijoje, netoli Salerno miesto. Tai didžiausias nacionalinis parkas šalyje, užimantis 1 810,48 km² plotą. Nacionalinio parko pavadinimas duotas nuo jame esančių objektų – UNESCO saugomų Čilento ir Diano slėnio bei Alburnio kalnyno.
Nacionalinis parkas įkurtas 1991 m. siekiant apsaugoti Čilento regioną nuo masinio turizmo ir statybų plėtros. 1998 m. parkas buvo įtrauktas į UNSECO saugomų objektų sąrašą.
Nacionalinis parkas aprėpia beveik visą Čilento krantą, o jo viduryje yra Pruno miškas. Parko teritorija apima Pestumo, Velijos ir Padulos archeologines vietoves.
Nausikaja
Graikų mitologijoje Nausikaja (gr. Ναυσικάα) – fajakų karaliaus Alkinojaus ir Aretės dukra. Odisėjoje ji surado į krantą išmestą Odisėją ir nuvedė pas savo tėvą. Odisėjas atpasakojo savo nuotykius Alkinojui. Fajakai apstulbinti Odisėjo nuotykių suteikia jam greitą laivą ir nuplukdo namo, taip Odisėjas baigia savo kelionę į Itakę. Pagal Aristotelį ir Diktą, po Odisėjo mirties Nausikaja ištekėjo už jo sūnaus Telemacho. Su Telemachu susilaukė sūnaus Persepolio („miestų griovėjas“).
Tūbinės II
Tūbinės II – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, į šiaurės vakarus nuo Tūbinių I, 3 km į šiaurės rytus nuo Balsių, netoli automagistralės.
miniatiūra|250px|left|Ūkis
Pasvalio miesto ąžuolas
Pasvalio miesto ąžuolas – išskirtinio amžiaus ąžuolas, augantis Pasvalio miesto centre, Nepriklausomybės g. 17, netoli Lėvens ir Svalios santakos.
Paskelbtas saugomu botaniniu gamtos paveldo objektu Pasvalio rajono savivaldybės tarybos 2000 m. spalio 18 d. sprendimu Nr. 56. Ąžuolas informaciniu ženklu nepažymėtas. miniatiūra|180px|left|4 m aukštyje kamienas šakojasi
Būklė
Pasvalio ąžuolui augti miesto sąlygomis yra sudėtinga dėl didelės oro, dirvos taršos, pravažiuojančių mašinų sukeliamos vibracijos, kelio remontų. Be to, dalis ąžuolo šaknų uždengtos šaligatvio ir gatvės danga. Gatvės tvarkymo, įvairių komunikacijos tinklų keitimo darbai judina jo šaknis ir trukdo medžiui augti. Bėgant laikui medis iš lėto pradėjo nykti, išplito puviniai ir grybai. 2018 m. pavasarį pasirodė ženklų, kad viršutinė lajos dalis jau sunkiai skleidėsi. Jau sužaliavus apatinei lajos daliai, žymiai vėliau po truputį išsiskleidė ir viršutinė. Po arboristų apžiūros naudojantis akustiniu tomografu buvo įvertinta medžio būklė. Toks prietaisas buvo reikalingas tam, kad būtų patikslintas likusios gyvos medienos storis kamieno viduje, nes medis buvo stipriai pažeistas rudojo puvinio. Nustatyta, kad ąžuolas apniktas keleto rūšių grybais. Vienas jų – valgomoji geltonpintė, kuri sukelia rudąjį puvinį. Dėl šios rūšies puvinio medis praranda lankstumą ir gali lengvai nuo stipresnio vėjo nulūžti. Norint išsaugoti ąžuolą, reikėjo žeminti lają, sumažinti medžio svorį ir spaudimą į kamieno apačią, kad vėlesniais metais jis neišlūžtų. Atlikti tvarkymo darbai: pašalintos nudžiūvusios viršutinės šakos, patrumpintos medį išbalansuojančios ir kitos nebegyvos šakos, sumažinta laja. Ateityje numatyta lają dar žeminti ir mažinti.
Duomenys
Dar vienas, didelis saugotinas medis auga Pasvalio kultūros ir poilsio parke. Tai 80 cm skersmens paprastasis ąžuolas, vietinių vadinamas Vytauto ąžuolu.
Juozapas Bikinas
Juozapas Bikinas (1875 m. balandžio 16 d. Pajuosčio dvaras, Raguvos valsčius – 1956 m. balandžio 22 d. Jurbarkas) – lietuvių visuomenės veikėjas, kunigas, publicistas, redaktorius.
Biografija
1892 m. baigė Panevėžio realinę mokyklą, 1898 m. baigė Kauno kunigų seminariją.
1898–1907 m. Endriejavo, Rietavo, Kauno bažnyčių vikaras. Nuo 1907 m. kunigavo Rygoje, 1910–1917 m. redagavo laikraštį „Rygos garsas“, nuo 1915 m. jį ir leido. 1918 m. persikėlė į Kauną. 1919–1920 m. redagavo leidinį „Vienybė“, 1920–1924 m. dienraštį „Laisvė“. Nuo 1924 m. Jurbarko bažnyčios klebonas, įkūrė našlaičių vaikų ir senelių prieglaudą. Nuo 1935 m. kanauninkas.
Spaudos draudimo metais Rietave buvo įkūręs slaptų mokyklų, knygynėlį, platino lietuviškąją spaudą. Vienas Šv. Kazimiero draugijos įkūrėjų ir darbuotojų. Katalikiškų draugijų (Šv. Juozapo, Šv. Zitos), šalpos komitetų valdybos narys. Pasirašinėjo D. Dumbrės slapyvardžiu. Bendradarbiavo žurnaluose „Draugija“, „Šaltinis“, „Tėvynės sargas“, „Nedėldienio skaitymas“, „Židinys “, „Žinyčia“, laikraščiuose „Kryžius“, „Vilniaus žinios“, „Dirva“, „Tiesos kelias“. Skelbė politinius straipsnius, spausdino vertimus, paskelbė feljetonų, išleido brošiūrų (Ar bus geriaus, kad socializmas gaus viršų?, 1905 m., Bejėgis socializmas, 1920 m.).
Viktoras Janukovyčius
Viktoras Fedorovičius Janukovyčius ( g. 1950 m. liepos 9 d. Jenakijeve, Donecko sr.) – Ukrainos politinis ir visuomeninis veikėjas, ketvirtasis Ukrainos Prezidentas (2010-2014 m.), Regionų partijos vadovas, valstybės ministras pirmininkas 2002–2005 ir 2006–2007 m.
Biografija
1980 m. baigė Donecko politechnikos institutą, įgijo mašinų gamybos inžinieriaus–mechaniko specialybę. Taip pat baigė Ukrainos užsienio prekybos akademiją, tarptautinės teisės magistras. Jaunystėje dukart teistas, vėliau teistumas panaikintas.
V. Janukovyčius – Regionų partijos, ypatingai palaikomos šalies rusakalbių, vadovas. Dukart balotiravosi per Ukrainos prezidento rinkimus – 2004 ir 2010 metais. Pirmąkart nugalėjo antrajame rinkimų ture prieš Viktorą Juščenką, tačiau po kaltinimų masinėmis rinkimų rezultatų klastotėmis ir vadinamosios „oranžinės revoliucijos“ buvo priverstas dalyvauti trečiajame rinkimų ture kurį pralaimėjo.
2005 m. rugsėjį buvo susitarta tarp „Mūsų Ukrainos“ ir Regionų partijos dėl Julijos Tymošenko atstatydinimo iš ministro pirmininko kedės bei Jurijaus Jechanurovo skyrimo į šį mandatą. Po šio susitarimo baigės prieštaravimai tarp „oranžinės revoliucijos“ priešininkų – Juščenkos ir Janukovičiaus. 2006 m. m. pavasarį vykusiuose parlamento rinkimuose daugiausiai balsų surinko Janukovyčiaus vadovaujama Regionų partija. Buvo sudaryta naujoji vad. „antikrizinė koalicija“ (RP-USP-UKP). V. Janukovyčius paskirtas į ministro pirmininko pareigas.
2007 m. kilo dar viena politinė krizė, kurios rezultatu tapo prezidento Juščenkos sprendimas paleisti Radą. Prezidento sprendimą palaikė „Mūsų Ukraina“, Julijos Tymošenko blokas bei kitos provakarietiškos partijos. Rinkimus į parlamentą laimėjo provakarietiškoji koalicija. V. Janukovyčių ministro pirmininko poste pakeitė J. Tymošenko. Janukovyčius tapo opozicijos lyderis.
2010 m. prezidento rinkimų pirmajame ture surinkęs 35,32 % balsų užėmė pirmąją vietą tarp 18 kandidatų. Antrajame rinkimų ture, surinkęs 48,95 % visų rinkejų balsų, nugalėjo Juliją Tymošenko. Vasario 25 d. įvyko ketvirtojo Ukrainos prezidento inauguracija.
2014 m. vasarį 22 d. Ukrainos parlamentas nubalsavo, kad prezidentas nebegali vykdyti savo pareigų ir konstitucinių galių, ir apkaltos proceso tvarka buvo nušalintas nuo prezidento pareigų.
Josef Meinrad Ackermann
Josef Meinrad Ackermann (g. 1948 m. vasario 7 d. Walenstadt) – šveicarų kilmės bankininkas ir vadybininkas.
Nuo 2006 m. vasario 1 d. Deutsche Bank valdybos pirmininkas.
Teit Modern galerija
right|thumb|260px| Teit Modern galerija right|thumb|160px| 2016 m. galerijos priestatas
Teit Modern galerija – Britanijos šiuolaikinio meno galerija Londone, turinti nacionalinės statusą ir esanti Teito muziejų tinklo dalimi. Vienas lankomiausių pasaulio meno muziejų (2013 m. buvo šeštas lankomiausias su daugiau nei 4,8 mln. lankytojų per metus ). Galerijos lankymas nemokamas, išskyrus vykstančias parodas. Adresas: Bankside, 25 Sumner Street, London SE1 9TG.
Istorija
Teit Modern galerija atidaryta 2000 m. ir sulaukė greito pripažinimo, tapo vienu šiuolaikinio pasaulio profesionaliojo meno centrų. Ji įsikūrusi 1947 m. architekto Giles Gilbert Scott suprojektuotame, buvusios Benksaido elektrinės (Bankside Power Station) pastate prie Temzės Benksaido rajone, Londono centre. Galerijos nuolatinėje ekspozicijoje apžvelgiami visi pagrindiniai XX a. moderniojo meno judėjimai, joje reprezentuoti Pablas Pikasas, Salvadoras Dali, Anri Matisas, Henris Muras, Endis Varholas, Naumas Gabo, Albertas Džakometis, Choanas Miro, Džeksonas Polokas, Markas Rotko, Rojus Lichtenšteinas ir kiti.
Paveikslai
Kai kurie iš galerijos paveikslų:
Šviesa (LKP)
Šviesa – komunistinių knygų leidykla, veikusi 1920–1923 m. Kaune.
Oksidas
Oksidas – oksidacijos metu susidaręs cheminis junginys, kurį visada sudaro du elementai, vienas iš jų turi būti O2 (deguonis), o pats oksidas neretai įgauna pavadinimą pagal likusįjį elementą, pvz.: SO2 yra sieros (IV) oksidas, nuo elemento S (sieros) pavadinimo. Pagal savybes oksidai skirstomi į rūgštinius, bazinius, amfoterinius ir indiferentinius.
Rūgštinis oksidas
Rūgštiniu oksidu vadinamas toks oksidas, kuriame nemetalas susijungęs su deguonimi. Dar kartais tokie junginiai vadinami rūgšties anhidridais. Jie reaguoja su vandeniu sudarydami rūgštį ir su bazinės kilmės medžiagomis sudarydami druskas.
Bazinis oksidas
Baziniu oksidu vadinamas bet kokio metalo oksidas. Kai kurie iš jų reaguoja su vandeniu, dauguma su rūgštimis ir su rūgštiniais oksidais.
Amfoterinis oksidas
Tai dvejopos prigimties oksidas: jam būdingos ir rūgštinio, ir bazinio oksido savybės. Gali reaguoti su rūgštinės ir bazinės kilmės medžiagomis sudarydami druskas. Amfoterinius oksidus sudaro elementai, periodinėje lentelėje esantys metalų ir nemetalų sandūroje.
Indiferentinis oksidas
Oksidas, reaguodamas su vandeniu nesudarantis nei rūgšties, nei hidroksido.
Dzidai
Dzidai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 18 km į pietvakarius nuo Šiaulių, Dubysos slėnio krante. Dzidų vardu vadinama faktiškai Lukšiuose esanti didžiausia Šiaulių miesto vandenvietė.
thumb|Dzidų dvaras thumb|Dzidų dvaro tvenkinys
Balys Sližys
Balys Sližys (1885 m. lapkričio 13 d. Gyvatynės kaime, Utenos apskrityje – 1957 m. liepos 20 d. JAV) – tarpukario Lietuvos politikas, savanoris.
Biografija
1904 m. baigė Liepojos gimnaziją, mokydamasis įsitraukė į slaptą lietuvybės veiklą. Tais pačiais metais įstojo į Rygos politechnikumą. Studijuodamas B. Sližys dalyvavo 1905 m. tautiniame sąjūdyje, 1905 m. gruodžio 4-5 d. buvo Didžiojo Vilniaus Seimo narys. Grįžęs į gimtąjį kaimą, jis slapta skleidė Vilniaus Seimo nutarimus, ragindamas žmones versti rusų valdžią ir kurti savą, lietuvišką. Dėl politinių persekiojimų jis buvo priverstas bėgti į užsienį, apsistojo tuometinėje Austrijoje-Vengrijoje ir iki 1912 m. ten baigė Lvovo politechnikumą, įgijo inžinieriaus išsilavinimą.
1912 m. grįžo į Lietuvą. Vos grįžęs buvo suimtas, 1 metus praleido kalėjime. Pirmojo pasaulinio karo metais mobilizuotas į Rusijos armiją, 1915 m. su pagyrimu baigė Irkutsko karo mokyklą.
1918 m. grįžo į Lietuvą ir tapo pirmuoju Utenos apskrities viršininku, kol Raudonosios armijos intervencija apskrities valdžios veiklą nutraukė.
1919 m. stojo savanoriu į Lietuvos kariuomenę ir tarnavo LR krašto apsaugos ministerijos skyriaus viršininku.
1922-1924 m. VII, VIII ir IX Lietuvos Respublikos ministrų kabinetuose B. Sližys buvo Krašto apsaugos ministras. Jis pertvarkė Lietuvos kariuomenę moderniais pagrindais: pakeitė dalinių dislokaciją, pakėlė apmokymų reikalavimus, rūpinosi geresniu karininkų ir puskarininkių rengimu, aktyviai siekė Klaipėdos krašto išlaisvinimo. Kaip Lietuvos Respublikos ministrų kabineto narys jis pasirašė Lietuvos universiteto Kaune įkūrimo aktą ir turėjo lemiamą vaidmenį (kartu su ministru pirmininku Ernestu Galvanausku), Lietuvai atgaunant Klaipėdos kraštą.
1924-1926 m. X, XI ir XII Ministrų kabinetuose jis dirbo Susisiekimo ministru. B. Sližys pradėjo Šventosios uosto statybą ir geležinkelio Šiauliai-Klaipėda tiesimą, gerino sausumos kelius, tiltus, telefono ir pašto ryšius. 1925 m. rugsėjo 28 d. jam buvo suteiktas pulkininko leitenanto karinis laipsnis.
1927-1934 m. dirbo Susisiekimo ministerijoje, buvo Plentų ir vandens kelių valdybos direktoriaus padėjėjas.
1934-1939 m. buvo Klaipėdos uosto direkcijos pirmininkas, rūpinosi Klaipėdos uosto išplėtimu ir modernizavimu. Jo iniciatyva Klaipėda pralenkė apyvarta Rygą ir Taliną, susilygino su Karaliaučiumi. Nuo 1936 m. jis ėjo ir Klaipėdos "Ryto" bendrovės tarybos pirmininko pareigas. 1936 m. pavasarį kaip uosto direktorius jis leido Klaipėdos jūros skautams budžiams naujo uosto saloje įrengti savo prieplauką.
1936 m. gruodžio 14 d. paskirtas Lietuvos buriuotojų sąjungos pirmininku. ir ėjo šias pareigas iki 1939 m. 1938 m. jis buvo pirmosios lietuvių regatos Baltijos jūroje ties Klaipėda ir Nida vadovas.
Jan Breydel stadionas
Jan Breydel stadionas yra įvairios paskirties stadionas Briugėje, Belgijoje. Daugiausiai naudojamas futbolo varžyboms. Stadione namų rungtynes žaidžia Club Brugge KV ir Cercle Brugge KSV. Pastatytas 1975 m. Talpina 29 472 žiūrovus. Stadione vyko kelios Euro 2000 čempionato varžybos. Tuomet stadionas buvo žinomas kaip Olympiastadion, talpino 18 000 futbolo sirgalių.
Balys Sližys
Biografija
B. Sližys aktyviai dalyvavo Sąjungos Vilniui vaduoti veikloje, ilgą laiką buvo jos centro komiteto narys, tip pat buvo Vilniaus "Geležinio Vilko" fondo valdybos narys. Jis nedalyvavo politinių partijų veikloje, liko nepartinis.
1925 m. B. Sližio šeima, padedama brolio Simono Sližio, įsigijo Alantos (Molėtų r.) dvarą ir jame praleisdavo vasaras. Dvarą prižiūrėjo B. Sližio uošvė Podėnienė. 1940 m. Sližių dvaras buvo nacionalizuotas.
1944 m. jis pasitraukė į Vakarus, gyveno Vokietijoje ir 1945-1948 m. buvo Heidelbergo lietuvių komiteto pirmininkas.
1949 m. vasarą B. Sližys išvyko į JAV, apsistojo ir iki gyvenimo pabaigos liko Brukline, čia dalyvavo Amerikos lietuvių bendruomenės veikloje, buvo šios bendruomenės apylinkės pirmininkas, Lietuvių inžinierių ir architektų sąjungos narys.
Nepriklausomoje Lietuvoje B. Sližys buvo apdovanotas Vyčio Kryžiaus II laipsnio ir Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordinais, Savanorio-kūrėjo medaliu (1928 m.), Latvijos "Trijų Žvaigždžių" ordinu.
Buvo vedęs, žmona Salomėja Podėnaitė-Sližienė (1900-?). Vaikai: Leonardas Vytautas Sližys (g. 1921 m.) ir Irena Silva Sližytė-? (g. 1923 m.).
Šviesa (Jurbarkas)
Šviesa – Jurbarko rajono laikraštis, einantis nuo 1949 m. sausio 3 d. Jurbarke.
Istorija
Iki 1950 m. liepos 8 d. Jurbarko apskrities laikraštis, 1950 m. liepos 12 d. – 1962 m. gegužės mėn. – LKP Jurbarko rajono komiteto ir Liaudies deputatų tarybos leidinys. Iki 1950 m. lapkričio 15 d. vadinosi „Tarybinė vėliava“, iki 1962 m. gegužės mėn. – „Po Spalio vėliava“. 1962 m. gegužės mėn. laikraščio „Po spalio vėliava“ redakcija likviduota. 1962–1963 m. leistas tarprajoninis laikraštis „Naujas rytas“ Raseinių ir Jurbarko rajonams. Tai buvo LKP CK ir LTSR MT laikraštis, vėliau jis tapo Raseinių rajono laikraščiu.
1963 m. vėl atkurtas Jurbarko rajono laikraštis. 1963 m. vasario 5 d. išleistas pirmas laikraščio „Šviesa“ – LKP CK ir LTSR MT leidinio prie Jurbarko gamybinės kolūkių ir sovietinių ūkių valdybos – numeris. Nuo 1963 m. kovo 21 d. jis tapo LKP Jurbarko kaimiškojo gamybinio komiteto ir Jurbarko rajono Darbo žmonių deputatų tarybos organu. 1964 m. lapkričio 19 d. SSKP CK lapkričio plenumo nutarimu, kuriame kalbama apie sričių ir kraštų pramonės bei kaimo partinių organizacijų sujungimą, „Šviesos“ laikraštis tapo LKP Jurbarko rajono Darbo žmonių deputatų tarybos organu. 1990–1993 m. ėjo kaip Jurbarko rajono tarybos laikraštis, nuo 1994 m. – rajono laikraštis. Steigėja ir leidėja UAB „Jurbarko šviesa“.
1949 m. ėjo vienąkart-dukart, 1950–1955 m. – du kartus, vėliau – triskart, nuo 1990 m. – du kartus per savaitę. Spausdino Jurbarko spaustuvė, nuo 1984 m. Kauno „Raidės“ spaustuvė. Tiražas: 1949 m. – 1200 egz., 1987 m. – 11 700 egz., 1997 m. – 4200 egz. Nuo 2011 m. „Šviesa" leidžiama du kartus per savaitę: trečiadieniais – 3500 egz., šeštadieniais – 4000 egz. tiražu.
Antanas Bauža
Antanas Bauža (1901 m. sausio 5 d. Grimzduose – 1953 m. sausio 15 d. Telšiuose) – Lietuvos komunistinio judėjimo veikėjas ir redaktorius.
Biografija
1924–1926 m. priklausė Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungai. 1926–1927 m. kalintas. 1927–1932 m. gyveno Latvijoje. 1932–1940 m. bendradarbiavo ir redagavo laikraščiuose „Žemaitis“, „Žibintas“, „Darbo žemaitis“. 1933–1938 m. vėl kalintas. 1940 m. Liaudies Seimo narys. 1940–1941 m. LKP Telšių apskrities komiteto darbuotojas ir I sekretorius. 1941–1943 m. LKP CK ir LTSR LKT įgaliotinis evakuotojų reikalams Marijos ATSR, Totorijos ATSR, Mordovijos ATSR ir Čeliabinsko sričiai. 1944 m. baigė darbuotojų kursus Šujoje. 1944–1945 m. LKP Telšių apskrities komiteto I sekretorius. 1947–1949 m. Telšių apskrities vykdomojo komiteto pirmininkas. 1940–1947 m. LTSR Aukščiausiosios Tarybos deputatas.
Trijntje Oosterhuis
Judith Katrijntje „Trijntje“ Oosterhuis (g. 1973 m. vasario 5 d. Amsterdame) – olandų pop ir džiazo dainininkė.
Biografija
1990-aisais su savo broliu Tjeerd Oosterhuis suformavo grupę Total Touch ir jau 1991 metais dalyvavo Grote Prijs van Nederland, svarbiausiame muzikantų mėgėjų konkurse Nyderlanduose.
1995 m. Total Touch pasirašė sutartį su įrašų kompanija „BMG Music“, o 1996-aisiais grupė išleido debiutinį albumą „Total Touch“. Albumo pirmasis singlas „Touch Me There“, tapo vasaros hitu ir tapo platininiu, per pirmąjį mėnesį buvo parduota daugiau nei 100 000 kopijų. Kitas grupės albumas „This Way“ taip pat tapo sėkmingu, nors buvo ne taip gerai žinomas tarptautiniu mastu. 2001 metais grupės nariai nusprendė eiti savais keliais. Trijntje pradėjo solinę karjerą.
2003 m. kovo mėn. Trijntje išleido debiutinį solinį albumą „Trijntje Oosterhuis“, tačiau sėkmės nesulaukė. 2004 metais atlikėja pasirašė sutartį su „Blue Note Records“ ir išleido koncertinį albumą „Strange Fruit“. Šis albumas gavo kritikų pripažinimą, ir Trijntje pagaliau pavyko pasiekti šlovę už savo šalies ribų.
Statiškė
Statiškė – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 3 km šiaurėn nuo Seirijų, Metelių regioniniame parke, prie Statiškės miško. Praeina kelias Seirijai–Mockonys, prie jo yra 1863 m. sukilimo aukų kapai. Šiauriau kaimo telkšo ežeras Maušelis, Statiškės miško ežerėlis, o pačiame kaime yra keletas kūdrų ir tvenkinėlių.
Trijntje Oosterhuis
Biografija
Atlikėja turi du sūnus – Jonas (g. 2004 m.) ir Marijn Benjamin (g. 2006 m.).
Sofia Mestari
Sofia Mestari (g. 1980 m. rugsėjo 27 d. Kasablankoje) – iš Maroko kilusi prancūzų dainininkė.
Stelvio nacionalinis parkas
Stelvio nacionalinis parkas  – 1935 m. įkurtas nacionalinis parkas šiaurės rytų Italijoje, Lombardijos ir Trentino-Alto Adidžės regionuose. Arčiausiai parko yra Trento miestas.
Statiškė
thumb|left|160px|Stogastulpis ir koplytėlės žuvusiems sukilėliams Statiškės mūšyje
Stelvio nacionalinis parkas
Šis nacionalinis parkas ribojasi su Šveicarijos, Adamello-Brenta ir Adamello nacionaliniais parkais. Visi jie kartu dengia apie 400 000 hektarų plotą. Parkas saugo natūralią gamtą, kartu ir įvairių aukščių (nuo 650 iki 3 900 m) Alpių viršukalnes.
Farinelli
thumb|Farinelli Farinelli (Carlo Broschi, g. 1705 m. sausio 24 d. Neapolis – m. 1782 m. liepos 15 d. Bolonija) – garsus XVIII a. italų dainininkas (kastratas).
Farinelli buvo kompozitoriaus ir smuikininko Cristiano Farinelli sūnėnas.
Statiškė
Etimologija
Kaimo pavadinimas kildinamas arba iš nepaliudytų asmenvardžių *Statas, Statys (plg. Statáuskas), arba nuo žodžio statùs, stãtas.
Sofia Mestari
Biografija
Po dalyvavimo „Eurovizijoje“, Sofia išleido debiutinį albumą „On aura le ciel“.
Stelvio nacionalinis parkas
Stelvio nacionaliniame parke galima sutikti tokias gyvūnų rūšis kaip gemzė, alpinis ožys, alpinis švilpikas, kilnusis erelis ir kitus.
Statiškė
Istorija
XIX a. pab. Statiškės kaimas pateko į Seinų apskrities Seirijų valsčių beigi parapiją.
Sofia Mestari
Biografija
2008 m. duetu su atlikėja Assia įrašė singlą „De l’autre côté de la mer“.
Girdiškė
Girdiškė – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 4 km į vakarus nuo Bijotų, prie kelio į Upyną, 1 km į šiaurę nuo Šunijos ištakų. Seniūnaitijos centras. Stovi Girdiškės Švč. Mergelės Marijos Snieginės bažnyčia (nuo 1896 metų). Girdiškės kapinėse yra lurdas su daug senų ir įmantrių kryžių, paminklų, šimtametė koplytėlė. Yra biblioteka.
Istorija
Pirmą kartą rašytinuose šaltiniuose minima 1562 m. Karšuvos valsčiaus inventoriuje. Pirmieji maldos namai Girdiškėje pastatyti 1781 metais, jų statyba rūpinosi Jonas Adomavičius. 1853 metais kaime jau buvo parapijinė mokykla, tada ją lankė 24 mokiniai. Spaudos draudimo metais aktyviai veikė knygnešiai Pranas Šimavičius ir Pranas Šimkevičius.
Pirmosios Lietuvos Nepriklausomybės laikais buvo numatyta iš Girdiškės parapijos sudaryti jos valsčių, bet kilo nesutarimai su Upyna, todėl toks valsčius nebuvo sudarytas, o abi gyvenvietės prijungtos prie Skaudvilės valsčiaus.
Tarpukariu veikė pradžios mokykla, pašto skyrius, grietinės nugriebimo punktas.
Sovietmečiu sudarytas kolūkis.
Barsukynas
left|120px
Canon EOS 400D
Fotoaparatas yra su 10.1 mln. vaizdo elementų CMOS jutikliu (didžiausia rezoliucija – 3 888 x 2 592 taškų), integruota valymo sistema, 2,5 colio LCD ekranu, 9 taškų fokusavimo sistema. Objektyvas gali būti keičiamas (Canon EF, Canon EF-S tipo objektyvai).
Pakeitė prieš tai gamintą Canon EOS 350D.
Ypatybės
thumb|200px thumb|200px
Arūnas Jurkšas
Arūnas Jurkšas (g. 1972 m. gegužės 3 d. Jurbarke) – buvęs Lietuvos lengvaatletis, kuris specializavosi ieties metime, olimpietis.
Biografija
Baigė Panevėžio internatinės sporto mokyklą.
1990 m. A.Jurkšas pirmą kartą pelnė Lietuvos čempionato medalį - bronzos medalis ietį numetus 58,00 m. Nuo 1992 m. iki 2000 m. Jurkšas tapo absoliučiu Lietuvos ieties metimo čempionu. 1998 m. atstovavo Lietuvai Europos čempionate, bet finalo nepasiekė. 1999 m. pasaulio čempionate atrankiniame etape pagerino Lietuvos rekordą, bet į finalą nepateko. 2000 m. Suomijoje vykusiose varžybose A.Jurkšas pagerino nacionalinį rekordą ietį numesdamas 82,24 m. Tais pačiais metais sportininkas dalyvavo Sidnėjaus olimpinėse žaidynėse, bet į finalą nepateko.
Esteli
Esteli, pilnas pavadinimas Vilja de San Antonijo de Pavija de Esteli (Villa de San Antonio de Pavia de Estelí) – miestas šiaurės vakarų Nikaragvoje, kalnuotoje vietovėje, 150 km į šiaurę nuo Managvos. Departamento centras. Pro miestą eina Panamerikos plentas, atsišakoja kelias link Leono. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (tabakas, galvijai, kava, kukurūzai ir kt.). Svarbus šalyje tabako pramonės centras (cigarų gamyba). Yra neoklasikinė katedra. Apylinkės pasižymi vaizdingais kraštovaizdžiais.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1685 m. Villa de San Antonio de los Esterillos pavadinimu. Vėliau perkelta į dabartinę vietą, prie Esteli upės. 1891 m. gavo miesto statusą ir tapo departamento centru. Po Kubos revoliucijos tapo svarbiu tabako pramonės centru. 1978–1979 m. Esteli vyko nuožmūs Nikaragvos pilietinio karo mūšiai.
Šviesa (spaustuvė)
Istorija
Įsteigta kaip pasitikėjimo bendrovė ''Šv. Kazimiero draugija geroms kníngoms leisti''. Steigėjai: kunigas Januševičius, Vincentas Jarulaitis, M. Miežinis, Konstantinas Olšauskas, Jonas Strimaitis, J. Visbaras. 1905 m. 50 000 egz. tiražu išleista P. Turauskio „Maža dovanėlė“, 1906 m. – 8 knygos (A. Aleknos „Trumpa katalikų Bažnyčios istorija“ ir kt.). Dėl lėšų stokos laikraščių iš pradžių nespausdino.
1918 m. nupirkta S. Banaičio spaustuvė, pavadinta „Šviesa“, įsteigta knygų rišykla. Spausdintas „Židinys“, „Tiesos kelias“, „Ateitis“, „Pavasaris“, „Naujoji vaidilutė“, „Lietuvos mokykla“, „Kosmos“, Vytauto Didžiojo universiteto leidiniai, „Sakalo“ leidyklos leidžiamos knygos. Veikė iki 1940 m. ir 1941–1948 m.