cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Minamoto no Jošicunė
Ankstyvasis gyvenimas
Jošicune buvo jauniausias Minamoto no Jošitomo (1123 m. - 1160 m.) ir Tokivos Gozen sūnus. Jošicunės tėvas padėjo Taira klanui per Hogeno sukilimą 1159 m. Jošicunės brolis Minamoto no Joritomo įkūrė Kamakura šiogūnatą. Jia gimė prieš pat Heidži sukilimą, per kurį jo tėvas Jošitomo kovojo prieš Taira klaną, ir todėl buvo nužudytas su vienuolika kitų artimųjų. Jošitomo žmona ir vaikai buvo nugabenti pas Taira no Kijomori, kuris jų pasigailėjo. Jošicunė išgyveno tik pasitraukęs iš sostinės (Heiano, tuometinio Kioto) su savo motina. Tuo metu jo brolis Joritomo buvo ištremtas į Idzu žemę. Sulaikęs 10 metų, Jošicunė buvo atiduotas vienuolių globon į Kurama šventyklą, į šiaurę nuo Kioto. Neturėjęs didelio noro tapti vienuoliu, Jošicunė paliko vienuolyną ir apsistojo Hiraizumi, Mucu žemėje 1174 m. Čia jį globojo Fudživara Hidehira, Šiaurinio Fudživara klano vadas. Mažai yra žinoma apie Jošicunės vaikystę, todėl laikui bėgant rašytojai užpildė tuščius jo gyvenimo tarpsnius išgalvotomis istorijomis. Viena iš tokių pasakoja, kad kai jis pabėgo iš vienuolyno ir pradėjo mokytis kovoti su kardu, o Jošicunę mokė mitinis padaras tengu.
Udži mūšis
Jošicunė, kartu su broliu Norijori, nugalėjo Taira klaną keliuose svarbiuose mūšiuose. Minamoto no Jošinaka 1183 m. birželio 2 d. laimėjo mūšyje prieš Taira klaną ir užėmė Kiotą. Su Jošinaka norėjo perimti iš Jorimoto visą Minamoto klano valdžią į savo rankas. 1184 m. išvakarėse Jošicunė, įsakytas Joritomo, su kariuomene išvyko į sostinę Kiotą kovoti prieš savo pusbrolį Minamoto no Jošinaka. 1184 m. vasario mėnesį Jošicunė, gavęs So daisho (liet. armijos generolas) titulą, vedė armiją kartu su broliu Minamoto no Norijoriu (1156 m. – 1193 m.) ir Kadživara Kagetokiu į Kioto apylinkes. Jošinaka nusiuntė kariuomenę užimti pozicijas prie Udži upės ir užblokuoti du pagrindinius persikėlimo kelius – Udži ir Seta tiltus. Dviejų brolių, Jošicunės ir Norijorio, vadovaujamos armijos pasidalino į dvi dalis. Jošicunės dalis keliavo link Udži tilto, o tuo metu Norijorio dalis keliavo prie Setos tilto aukštupyje. Jošicunės ir Norijorio armijos persikėlimas buvo sėkmingas, nes išsigandę jungtinės brolių armijos, Jošinakos kariai bėgo iš mūšio lauko. Sužinojęs apie pralaimėjimą, Jošinaka pasitraukė iš Kioto su savo ištikimais vasalais, tarp kurių buvo viena žinomiausių moterų samurajų – Tomoe Gozen. Prie Avazu Jošinaka buvo apsuptas ir pasidarė sepuku.
Ičinotani mūšis
Su pergale prieš Jošinaka, Joritomo išlaikė Go Širakavos suteiktą įgaliotinio vaidmenį kare prieš Taira klaną. Jošicunė ir Norijori vyko į vakarines provincijas, link Secu. Jošicunės tikslas buvo Ičinotani, Taira klano tvirtovė, kuri buvo geroje strateginėje vietoje. Ji tiko atsitraukimui iš sostinės ir būtų tikusi tolimesniems veiksmams arba grįžimui į sostinę. Jošicunei pavaldūs 10 tūkst. vyrų turėjo pulti iš vakarų, o apie 50 tūkst. Norijori vyrų - iš rytų pusės. Jošicunė, bijodamas, kad Taira pajėgos gali gauti pastiprinimą, suplanavo puolimą naktį, per kurį jiems pavyko netikėtai užklupti Taira karius ir laimėti. Po Minamoto no Jošicunės ir Minamoto no Norijorio pergalės Ičinotanio mūšyje, Minamoto klanas pradėjo ruoštis Jašimos apgulčiai, Tairos klano būstinei Šikoku saloje.
Jašimos apgultis
1185 m. kovo mėnesį Jošicunė su Norijoriu sutelkė laivų flotilę prie Vatanabės. Audringą kovo 22 d. Jošicunė nusprendė, kad jau tinkamas laikas plaukti ir įsakė vyrams plukdinti laivus į Šikoku. Jošicunė su savo laivais pasiekė krantą ankstyvų rytą. Išsilaipinę jie turėjo įveikti apie penkiasdešimt kilometrų, kad pasiektų Jašimos tvirtovę. Pakeliui iš vietinio kario jis sužino, kad nepaisant tvirtovės svarbos Tairos pajėgos sumažėjo, dėl ekspedicijos i Ijo. Tai buvo puikios žinios Jošicunei. Taira no Munemori, sužinojęs, kad artėja Jošicunė, pamanė, jog atvyko didelės Minamoto pajėgos ir įsakė skubiai persikelti į savo laivus. Jošicunė, pastebėjęs Taira veiksmus, įsakė padegti tvirtovę ir nusiuntė vyrus kautis prie laivų. Tuo metu Taira no Munemoris suprato, kad priešų nedaug ir nusprendė kautis. Kova tesėsi prie kranto iki sutemų, kai įsivyravo laikina tyla. Taira sugebėjo pasitraukti tiek, kad Minamoto lankininkai negalėjo jų sužeisti. Munemoris tikėdamasis, kad priešas iššvaistys savo strėles, kaip jauką pasiuntė laivą. Jaunas karys Nasu Munetaka, žinomas už savo šaudymo iš lanko įgūdžius, iš pirmo bandymo pataiko į Taira no Munemorio karo vėduoklę ir ją sulaužo. Minamoto no Jošicunei pavyko nugalėti Taira mūšyje ir užimti Jašimą. Po mėnesio Taira klaną visiškai sutriuškino Dan no ura mūšyje.
Gyvenimo pabaiga
Dar Genpei karo, Jošicunė tapo Ijo žemė valdytoju ir iš imperatoriaus Go Širakavos gavo kitų titulų. Jo įtarus brolis Joritomo panaikino titulus. Po to Jošicunė gavo imperatoriaus įgaliojimą sudaryti sąjungą su dėde Minamoto Jukiie ir pasipriešinti Joritomo. Bėgdamas nuo Jorimoto pykčio Jošicunė pasitraukė iš Kioto 1985 m. Jo ištikima mylimoji, Šizuka Gozen, su negimusiu vaiku, pabėgo kartu, bet vėliau buvo palikta ir suimta Joritomo lojalių karių. Jošicunei pavyko pasiekti Hiraizumį Micu žemėje, kur jį vėl saugojo Fudživara Hidehira ir kurį laiką gyveno ramiai. Hidehiros sūnus, Fudživara Jasuhira, prižadėjo globoti Jošicunę po tėvo mirties, bet pasiduoda Jorimoto spaudimui. Jasuhira su savo kariais apsupo Jošicunės vyrus Koromo upės pakrantėje ir juos nužudo, įskaitant Benkei. Po to Jošicunė yra priverstas pasidaryti sepuku. Jasuhira nukirtęs Jošicunės galvą, užkoncervavo sakėje ir juodoje lakuotoje skrynioje nusiūntė Joritomo kaip Jošicunės mirties įrodymą. Istoriniai šaltiniai tiksliai nenurodo koks buvo Jošicunės mylimosios, Šizukos ir jos vaiko, likimas. Jošicune yra palaidotas Širahata Džindža, šintoistų šventykloje Fudžisavos mieste.
Košigoe laiškas
Tai 1185 m. liepos 6 d. Jošicunės parašytas laiškas Joritomo. Šis laiškas buvo paskutinis Jošicunės kreipimasis į brolį ir savo ištikimybės įrodymas. Šiame laiške galima aptikti Jošicunės dirbtinį drąsos demonstravimą ir beveik mazochistišką dėl jo nesėkmių:
Štai aš lieku veltui liejantis raudonas ašaras... Man nebuvo leista paneigti šmeižikiškų kaltinimų ar įžengti į Kamakura, bet buvau priverstas tuščiai kamuotis daugelį dienų be jokios galimybės parodyti savo ketinimų nuoširdumą. Tiek daug laiko praėjo nuo tada, kai galėjau pažvelgti į Jo šviesybės gailestingajį veidą ir suprasti, kad mūsų broliškas ryšis seniai kažkur pranyko.
Literatūra
Ten aprašomi Jošicunės gyvenimo įvykiai tai daugiau legendos nei istoriniai faktai. Legendos apie jį atsirado XIV a. pradžioje, jose Jošicunė vaizduojamas kaip gudrus kariuomenės vadas. Legendos, kurios pasakoja jo visuomeninė karjera, vaizduoja Jošicunę kaip didį, dorą ir drąsų karį, bet kartais naivų žmogų.
Žmonėms daugiau sužinant apie jį atsiranda istorijos apie jo ankstyvą jaunystę ir paskutiniuosius gyvenimo metus. Jošicunės jaunystę pasakojančios legendos ir pasakojimai vaizduoja jį turinti didvyriškų savybių. Be to jaunystėje jis buvo žinomas Ushivakamaru vadu. Jošicunė vaizduojamas kaip labai įgudęs kardininkas, nepaisant jo jauno amžiaus. Taip pat jis buvo labai gabus mokinys. Puikiai suprato muzika ir mokslai jam sekėsi puikiai. Sakoma, kad Jošicune buvo žavingas jaunas vyras, kuris lengvai sugebėdavo pakerėti jaunų merginų širdis.
Jaunojo Jošicunės gyvenimas yra labiau legendos nei jo vėlesnysis gyvenimas. Pasakojimai kurie apie laikotarpį, kai jis susipyksta su broliu Joritomo, neberodo Jošicunės didvyriškumo. Jis daugiau nėra vaizduojamas kaip didis karys, bet išsaugo savo žinias ir sugebėjimus, kurie yra naudingi imperatoriaus rūmams.
Palikimas ir populiarioji kultūra
Minamoto no Jošicune Japonijoje išliko žinomas iki šių laikų. Jo personažas yra naudojama ne tik tradicinėje ar klasikinėje kultūroje, bet ir populiariojoje kultūroje. Jošicunė pasirodo kompiuteriniuose žaidimuose, manga, anime ir kitur.
Minamoto no Jošicunė pasirodo japoniškų kompiuteriniuose žaidimuose: „Genji: Dawn of the Samurai“ ir „Genji: Days of the Blade“. Tai yra Sony Computer Entertainment išleistas „PlayStation 2“ ir „PlayStation 3“ žaidimų konsolėms skirtos žaidimų serijos sukurtos remiantis Heike Monogatari. „Genji: Dawn of the Samurai“ istorija pasakojama apie Minamoto no Jošicunės nuotykius, pradedant nuo gimtosios vietovės kalnuose. Minamoto gauna misija nugalėti Taira klaną ir atkeršyti už tėvo mirtį. Pradžioje savo kelionės jis sutinka Tamajori klaną, kuris yra Amahagane sergėtojai, galios akmuo, kuris leidžia jo savininkui naudoti magiškas galias dar kitaip žinomas kaip kamui. Trečio asmens veiksmo žaidimas, panašumų daug turintis su „Dynasty Warriors“ žaidimų serija ir „Shinobi 2“. Žaidėjas gali valdyti Jošicune ir Benkei su dviem pagrindinėm atakom: Pasyvioji ir Specialioji atakos. Jošicune yra greitas ir daug vikrumo reikalaujantis veikėjas, tačiau neturintis daug jėgos. Su Jošicune patogu įveikti žemėlapio pliutis, paprasta užokti ant esančių platformų. Jošicune turi du kardus. Benkei turi puikų „tanko“ vaidmenį. Jis yra stipresnis nei Jošicune, bet lėtesnis ir aprėpia didesnia priešų zona ir gali padaryti daugiau žalos. Jis turi didžiulį karo kuoką. Žaidėjai gali tobulinti savo veikėjus rinkdami patirties taškus ir keldamiesi savo lygi arba naudodami Amahagane esencija.
„Genji: Days of the Blade“ siužetas vyksta treji metai po „Genji: Dawn of the Samurai“ pabaigos. Heiši klanas sugrįžta pasinaudojęs juodąja magija, dėl kurios klano kariai gali virsti į griozdiškus demonus. Jošicunė ir jo draugas Benkei turi kariauti su naujai atsikūrusia Heiši kariuomene, tik šį karta jei gauna stiprius sąjungininkus, vienuolę Šizuką ir ieties meistrą Lordą Busoną. Kaip ir prieš tai buvęs žaidimas, sukurtas rementis Heike Monogatari. Minamoto no Jošicunė atsiranda japoniškoje animacijoje – anime ir manga komiksuose. Mangoje „Shanaou Yoshitsune” Jošicunė yra silpnas, ligotas berniukas, kuris sutinka savo antrininka Hiotą. Jo antrininkas yra keliaujantis našlaitis, kuris užsidirba pragyvenimui gatvėje. Būdamas fiziškai stiprus, Hiotai yra leidžiama tapti Jošicunės pakaitalu. Vėliau jis galiausiai perima Jošicunės vardą ir vartoja jį kaip savajį.
„Harukanaru Toki no Naka de 3: Kurenai no Tsuki“, tai japonišos animacijos, anime, kūrinys, kuris sukurtas remiantis Japonijos istorija. Šis anime pasakoja jaunos merginos, Kasuga Nozomi, istoriją. Ji mokykloje sutinka keistą vaikiną, kuris ją nusiuntė laiku ir erdve į Kio, vietą kitame pasaulyje, kuri labai primena Kiotą Heiano laikotarpio pabaigoje. Šioje realybėje egzistuoja Minamoto klanas, vadovaujamas Minamoto no Joritomo, ir Taira klanas, vadovaujamas Taira no Kijomorio, kurie kovoja vienas prieš kitą. Taira siekia nugalėti Minamoto išleisdami kerštingas dvasias ir sutrikdyti žemės naturalią tėkmė. Vaikinas iš mokyklos parodo esąs vienas iš Hakuriu, Baltųjų Dievų drakonų, kurių galios yra nusilpusios, dėl kerštingųjų dvasių įtakos.
Vyžuonų miškas
Vyžuonų miškas – miškas Lietuvoje, Aukštaitijoje, Utenos rajone, tuoj į šiaurės rytus nuo Vyžuonų. Priklauso Utenos miškų urėdijos Vyžuonų girininkijai. Apima 9,2 km² plotą.
Paviršius banguotas. Būdingi velėniniai jauriniai, jauriniai vietomis glėjiški priesmėliai ir jauriniai silpnai sujaurėję smėliai. Miško šiauriniu pakraščiu teka Šventoji, per mišką – jos intakai Vyžuona (su Lukna), Girbys. Miške telkšo Girbio, Balčio, Išleistinio ežerai.
Jaunuolynai sudaro 24 % medynų, pusamžiai medžiai 70 %, pribręstantys 4 %, brandūs 2 %.
Miške veisiasi stambieji kanopiniai žvėrys (sirnos, šernai ir kt.), kiškiai, lapės, voverės, opšrūs, usūriniai šunys, kiaunės. Įsteigtas Vyžuonų botaninis draustinis.
Per mišką eina kelias. Yra dailės paminklas – Vyžuonų kapinių vartų skulptūra. Miške ir greta įsikūrusios šios gyvenvietės: Vyžuonos, Ažuraistis, Pašiliai, Bartašiūnai, Pašvenčiai, Galiniai, Gaižiūnai.
Stare Juchai
Stare Juchai (,, vėliau , o 1938–1945 m. ) – valsčiaus centras šiaurės–vakarų Lenkijoje: Varmijos Mozūrų vaivadijos Luko apskrities to paties pavadinimo valsčiuje. Išsistatę tarp Jendzelevo ir Uluvkų  ežerų; nuo apskrities centro Luko nutolęs į pietryčius 14 kilometrų. Per kaimą eina Balstogės–Glomno geležinkelio linija.
Istorija
Kraštas priklausė jotvingių gyvenimo arealui. Iki mūsų dienų išliko šios baltų genties aukojimo akmuo, o vakarinėse kaimo prieigose – piliakalnis. Pati vietovė pirmą kartą raštiškai paminėta XV a.: 1471 m. buvo įkurtas Senasis Juchų kaimelis, o netoliese, po dvejų metų – Naujųjų Juchų kaimelis. 1874 m. Senieji Juchai tapo naujai sukurto to paties pavadinimo prūsiško valsčiaus centru, o Naujieji Juchai – atitinkamai Naujųjų Juchų valsčiaus centru. Abu valsčiai priklausė Rytprūsių Gumbinės apygardai (vėliau Alnaštyno apygardai).
1910 m. Senuosiuose Juchuose buvo registruotas 281 gyventojas. . Pirmojo pasaulinio karo metais barokinis dvaro ponų pastatas buvo visiškai sugriautas, o vėliau atstatytas. 1929 m. buvęs dvaras ir abu aukščiau minėti valsčių centrai apjungti į vieną Juchų kaimą, 1938 m. jam suteiktas Flysdorf pavadinimas. 1933 m. buvo suskaičiuoti 795 kaimiečiai, o 1939 m. – 839 gyv.
Po Antrojo pasaulinio karo visa pietinė Rytprūsių dalis įėjo į Lenkijos sudėtį. Kaimas buvo pervadintas Starė Juchy vardu. Iki 1998 m. jis buvo priskirtas Suvalkų vaivadijai, vėliau – Varmijos Mozūrų vaivadijai.
Nedidelė medinė bažnyčia žinoma nuo 1487 m., o 1585 m. iškilo nauja plytų ir akmens mūro šventovė. 1885 m. ir XX a. ji buvo perstatyta. Dar iš senosios medinės bažnyčios perkeltame altoriuje – 1574 m. italų menininko Džirardi tapyti paveikslai. 1772 m. Karaliaučiaus meistrų pagaminti vargonai 1929 m. buvo elektrifikuoti. Varpinės bokšte kabo du 1669 m. nulieti varpai.
Piliakalnis
Pakeliui į gretimą Kalteko kaimą, prie pietinio Jendzelevo ežero kranto iškilusi medžiais apaugusi kalva – tai buvęs jotvingių piliakalnis. Vienas pirmųjų jį paminėjo žinomas Prūsijos tyrinėtojas Emilis Holakas. Privažiavimas prie piliakalnio primena serpantiną. Viršutinė aikštelė (25 m X 18 m) lygi, eksploatavimo metu ji buvo aptverta stačių lentų tvora. 1956 m. objektą tyrė archeologai, vadovaujami Jano Jaskanio. Rastos keramikos nuolaužos ir sukepęs molis, taip pat geležinių durų apkaustų fragmentas. Manoma, kad ant kalvos stovėjo keliolikai žmonių skirta pilaitė, atlikusi sargybos funkciją. Buvo naudojama trumpą laikotarpį geležies amžiuje.
Šijas
Šijas  – kanalas centrinėje Vengrijoje. Išteka iš Balatono ežero ties Šiofoku. Driekiasi pietryčių kryptimi per Šomodžio, Fejėro ir Tolnos medes. Įteka į Dunojų ties Gemencu.
Zajašiškių miškas
Zajašiškių miškas (arba Švedų miškas, Zajasiškių miškas) – miškas Lietuvoje, Šalčininkų rajono pietryčiuose, 2 km į vakarus nuo Dieveniškių, siekia Gudijos sieną. Priklauso Šalčininkų miškų urėdijos Dieveniškių girininkijai. Apima 13 km² plotą.
Šijas
Prie Šijo įsikūręs Seksardo miestas. Kanalas naudojamas laivybinėms, rekreacinėms reikmėms.
Zajašiškių miškas
Paviršius banguotas. Būdingi jauriniai silpnai sujaurėję smėliai bei velėniniai jauriniai vietomis glėjiški priesmėliai. Miškas patenka daugiausia Gaujos baseinan (teka Rodūnė, Berželis).
Šijas
Manoma, kad kanalas įrengtas romėnų III a., valdant Galerijui.
Zajašiškių miškas
Medynai:
Jaunuolynai sudaro 48 % medynų, pusamžiai medžiai 49 %, pribręstantys 5 %.
Miško fauna negausi.
Per mišką eina kelias. Rastas Dieveniškių pilkapynas, stūkso akmuo Mokas, Šaltinių akmuo. Didžiuma miško patenka į Dieveniškių istorinį regioninį parką. Miške ir greta įsikūrę šie kaimai: Zajašiškės, Albertina, Didieji Gedūnai, Žižmai, Lobas, Apikartai, Gužiniai, Naujieji Miežionys, Senieji Miežionys.
Oskaro jaukas
Oskaro jaukas – kino bendruomenėje paplitęs terminas nusakyti filmui, kurio svarbiausias tikslas – pritraukti žiūrovų laimint prestižinį Akademijos apdovanojimą, populiariai vadinamą „Oskaru“. Priimta laikyti, kad tokie filmai turi šias savybes:
Istoriškai svarbiausiu „Oskaro jauku“ laikomas filmas „Elnių medžiotojas“. Jo prodiuseris Allan Carr manė, kad filmas per daug liūdnas ir nepatiks plačiosioms masėms, nebent laimėtų Oskarą – tokiu atveju apdovanojimas sužadintų žmonių smalsumą. Allan Carr ėmėsi taktikos išleisti filmą kaip įmanoma vėliau, iš pradžių parodyti jį uždaruose seansuose tik kiek galima labiau ribotai auditorijai – filmų kritikams bei JAV Kino meno ir mokslo akademijos nariams, o plačiajai publikai filmą pristatyti tik po Oskaro nominacijos, panaudojant nominacijos faktą reklamose. Filmo išleidimas prieš pat termino pabaigą ribotai auditorijai siekiant pasididinti šansus laimėti Akademijos apdovanojimą buvo naudojamas ir anksčiau – „Karalienė Kristina“ 1933 m., arba „Vėjo nublokšti“ 1939 m. Tačiau „Elnių medžiotojo“ atvejis buvo pirmasis, kur Oskaro nominacijos siekta marketingo tikslais. Plačiajai publikai jis buvo išleistas jau nominuotas „Oskarams“ devyniose apdovanojimų kategorijose, ir šį faktą pabrėžė visos reklamos. Iš devynių nominacijų jis galiausiai laimėjo penkis apdovanojimus. Vėliau tokią strategiją pradėjo kopijuoti bei tobulinti toliau visos Holyvudo kino studijos savo „Oskaro jaukams“.
Kiek žinoma, pirmą sykį terminas „Oscar bait“ buvo panaudotas 1948 m. JAV laikraštyje „Naujoji respublika“, filmo „Apačių fortas“ apžvalgoje. Vėliau jį kartais panaudodavo ir kitos kino apžvalgos, tačiau išpopuliarėjo ir tapo kino kultūros dalimi po filmo „Elnių medžiotojas“.
XXI a. pradžioje sąvoka įgijo vis labiau neigiamą reikšmę tiek tarp kino kritikų, tiek tarp žiūrovų. Į „Oskaro jauko“ strategiją pradėta žiūrėti kaip į cinišką piktnaudžiavimą taisyklėmis, prestižo pretenziją, žalą kino menui. Vienas labiausiai kritikuotų atvejų buvo filmas „Extremely Loud & Incredibly Close“, nominuotas dviem „Oskarams“, tačiau susilaukęs labai nevienareikšmių kritikų apžvalgų, o apžvalgų agregatoriuje „Rotten Tomatoes“ tuo metu tegavęs 45% įvertinimų vidurkį.
„Oskaro jaukai“ yra dažnai parodijuojami kino komedijose. Vienos žymiausių parodijų – filmas „Tropikų griaustinis“.
Jonas Zinkus
Jonas Zinkus (1917 m. rugpjūčio 2 d. Griaziuose, Lipecko sritis, Rusija – 1990 m. liepos 20 d. Vilniuje) – Lietuvos literatūros tyrinėtojas, spaudos darbuotojas, partinis veikėjas.
Biografija
1935 m. baigė Kėdainių gimnaziją. 1936 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete. 1936–1940 m. už komunistinę veiklą kalintas. 1940–1941 m. dirbo „Tiesos“ redakcijoje – skyriaus vedėjas, redaktoriaus pavaduotojas. Prasidėjus karui pasitraukė į Rusiją, 1942–1944 m. 16-osios lietuviškosios divizijos laikraščio „Tėvynė šaukia“ redakcijos instruktorius, sekretorius. 1941 m. balandžio-birželio mėn. ir 1945–1950 m. „Valstiečių laikraščio“ redaktorius.
1949 m. baigė Aukštąją partinę mokyklą prie VKP(b) CK. 1950–1955 m. dirbo LKP CK ideologijos skyriuose vedėjo pavaduotoju, 1955–1956 m. LKP CK mokslo ir kultūros skyriaus vedėju. 1955–1957 m. LKP CK narys. 1960 m. baigė Visuomeninių mokslų akademiją prie SSKP CK. 1961 m. filologijos mokslų kandidatas. 1961–1963 m. dirbo Partijos istorijos institute. 1961–1972 m. dėstė Vilniaus universitete, 1962–1965 m. Lietuvių literatūros katedros vedėjas, 1964 m. docentas. 1970–1974 m. Vyriausiosios enciklopedijų redakcijos vyr. redaktoriaus pavaduotojas, 1974–1988 m. vyr. redaktorius.
Paskelbė straipsnių proletarinės lietuvių literatūros, socialistinio realizmo, ateizmo ir kt. klausimais.
Ugo Tognazzi
Ugas Tonjacis (, 1922 m. kovo 23 d. – 1990 m. spalio 27 d.) buvo italų aktorius, scenarijų autorius ir režisierius.
Biografija
Ugas gimė šiaurės Italijoje ir vaikystėje daug keliavo dėl savo tėvo, kuris buvo draudimo kompanijos darbuotojas, darbo. Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui tarnavo kariuomenėje, iš kurios buvo paleistas 1943 m. rugsėjį, pasiekus paliaubas su sąjungininkais. Karui pasibaigus, jis keletą mėnesių praleido kalėjime kaltinant bendradarbiavus su fašistiniu režimu.
Pirmą kartą scenoje Ugas pasirodė būdamas 4, vėliau jo polinkis vaidinti pasireiškė ir tarnaujant kariuomenėje, kur jis taip pat rengdavo pasirodymus. 1945 m. jis persikėlė į Milaną, kur ėmė lankyti žymios to meto atlikėjos Wandos Osiris teatro grupę, o vėliau įkūrė savo paties.
1950 m. Ugas debiutavo kine, o po metų susipažino su Raimondo Vianello, su kuriuo net 6 metus rodė sėkmingą komišką šou neseniai įkurtoje RAI televizijoje.
7 dešimtmetyje jis tapo vienu populiariausiu komedijų (commedia all’Italiana) aktoriumi. Dėl plataus amplua Ugas vaidino daugelio žymiausių to meto režisierių filmuose – Roger Vadim, Bernardo Bertolucci, Mario Monicelli, Pier Paolo Pasolini, Ettore Scola, – o 1981 m. Kanų kino festivalyje buvo apdovanotas kaip geriausias aktorius. 1978 m. jis vaidino juostoje „La Cage aux Folles“, kuri tapo tuo laiku pelningiausiu užsienio filmu, rodytu JAV.
Ugas mirė Romoje nuo patirto insulto, sulaukęs 68 metų.
Suoselis
left|120px
Suoselis – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 3 km į šiaurės vakarus nuo Dubingių. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,44 km, plotis – iki 0,24 km. Altitudė 149,7 m. Šiaurinis ir pietinis krantai aukšti, rytinis ir vakarinis – žemi. Iš vakarų prieina Liūnų pelkė. Šiaurinėje ir pietinėje pakrantėse stūkso Kryžiokraisčio miškas, kitose pakrantėse yra įsiterpę pievų ir dirbamos žemės ploteliai, krūmynai. Rytine ežero dalimi prateka Asvejos ežero intakas Stirna (Žeimenos upės baseinas). Šalia įsikūrę Sarališkių ir Verbyliškių kaimai.
Penybont FC
Penybont Football Club arba Pen-y-Bont FC – Velso futbolo klubas iš Bridžendo.
Istorija
Klubas įkurtas 2013 m., kai susijungė du klubai. Bridgend Town FC ir Bryntirion Athletic FC.
Žaidė antros pakopos pirmenybėse (Velso Pirmame divizione). Nuo 2019–2020 m. sezono rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje.
Cwmamman United AFC
Cwmamman United AFC – Velso futbolo klubas iš Kumamano kaimelio Karmartenšyre.
Istorija
Žaisdavo regioninėse pirmenybėse. Pastaruoju metu iškopė į antros pakopos pirmenybes.
Austrijos futbolo varžybos 2016–2017 m.
Austrijos futbolo varžybos 2016–2017 m.
Pusfinaliai
Red Bull Salzburg nugalėjo 5:0 ir pateko į finalą.
SK Rapid Wien nugalėjo 2:1 ir pateko į finalą.
Finalas
Red Bull Salzburg nugalėjo 2:1 ir iškovojo šalies taurę.
Mutas
Mutas ( mōwet, māweṯ) – dievybė vakarų semitų mitologijoje, mirties ir požemio pasaulio dievas, įkūnijantis chaosą. Manyta, kad sukeliantis sausras, nevaisingumą. Svarbiausias priešininkas – dievas Baalas.
Žemėplėša
Žemėplėša – upelis Kėdainių rajone, Pernaravos seniūnijoje; Šušvės dešinysis intakas. Prasideda laukuose, Jankūnų kaime (2 km į šiaurę nuo Pernaravos). Teka laukais į rytus. Įteka į Šušvę (Angirių tvenkinį) 27 km nuo jos žiočių, Griniuose, priešais kapinaites.
Mutas
Dievybės vardas kilęs iš semitų *mwt („mirti“), plg. akadų k. mutum („mirtis“). Iš ugaritų tekstų žinoma keletas šios dievybės epitetų, kaip antai bn ilm mt („Mutas [yra] dievų sūnus“) bei ydd il gzr („Elo numylėtasis“). Tai rodo, kad Mutas laikytas dieviškosios tvarkos dalimi.
Žemėplėša
Visa vaga, išskyrus patį žemupį, ištiesinta. Prie upelio įsikūrę Jankūnai, Pavinkšniai, Kupsčiai, Griniai.
Vandenvardis Žemė́plėša kildinamas iš žodžių žẽmė ir plė́šti („ardyti, lupti, drėksti“).
Mutas
Mutas minimas Ugarito mituose, pasak kurių, yra milžiniško dydžio ir suryja visa, kas gyva, pražiodamas burną nuo žemės iki dangaus. Muto liežuvis siekiąs žvaigždes. Tikėta, kad mirusieji iškeliauja į Muto požemio karalystę arba pas mirštančiuosius ateinąs pats Mutas. Išlikęs ugaritų pasakojimas apie didvyrį Karatu, kurį nuo pas jį atėjusio Muto išgelbėjusi tik dieviškoji gydytoja Šaatikat, sukurta aukščiausiojo dievo Elo. Muto požemio karalystė mituose apibūdinama kaip „giliausioji žemės vieta“, kurioje pilna puvėsių, purvo, gleivių. Mirti reiškia būti surytam Muto.
Livingstonija
Istorija
Miestas buvo įkurtas 1894 m. škotų protestantų misionierių. Pastarieji jau anksčiau buvo įkūrę gyvenvietę vardu Livingstonija pietinėje šalies regione ir pavadinę David Livingstone garbei, bet dėl maliarijos protrūkio misionieriai persikėlė į šiaurę, arčiau Malavio ežero.
Mutas
Sanchuniatono teogonijoje (veikalas neišliko), kurią savo Finikijos istorijoje panaudojo Filonas iš Biblo, minima būtybė Mut. Anot Filono, pradžioje egzistavęs tik tamsus, vėjuotas oras bei tamsus, dumblėtas chaosas. Vėjas „pamilęs savo paties pradžią“ ir kaip Pothos, „geismas“, išskyręs būtybę Mut. Greičiausiai ši būtybė nėra tapati Baalo priešininkui Mutui.
Viktariškių–Birželių miškai
Viktariškių–Birželių miškai – miškų masyvas Lietuvoje, Panevėžio rajone, 5 km į pietvakarius nuo Naujamiesčio. Priklauso Panevėžio miškų urėdijai (Naujamiesčio girininkijai). Apima 12,5 km² plotą.
Masyvą sudaro Viktariškio, Baibokų, Namišių, Birželių, Daržinės miškai. Paviršius lygus. Dirvožemiai – velėniniai glėjiški sujaurėję ir velėniniai karbonatiniai priemoliai. Miškai patenka į Nevėžio baseiną – teka Kiršinas, Lieluvis, Svirnupis.
Medynai:
Miškuose gyvena stirnos, briedžiai, elniai, šernai, lapės, kiškiai, usūriniai šunys, voverės, kiaunės, barsukai, bebrai, ondatros.
Miškuose įsikūrę kaimai: Marusynė, Mazgiai, Drąseikiai, Paliesė, Birželės.
Valeikauka
Valeikauka – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 1 km nuo Ceikinių.
Vėtravarta
miniatiūra|250px|right|Išversti medžiai [[Kazlų Rūdos miškai|Kazlų Rūdos miške]] miniatiūra|250px|right|Seniai nugriuvęs kamienas suteikia buveinę vystytis įvairioms rūšims
Valėniškės
Valėniškės – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 8 km nuo Alovės.
Vėtravarta
Vėtravarta arba audravarta, vėjavarta – stipraus vėjo išversti medžių kamienai ar jų dalys, nulaužtos viršūnės, stambios šakos, nukritusios ant žemės. Vėtravartos susidaro dėl natūralios medžių žūties, vykdomų kirtimų, miškų gaisrų, vėjo ir sniego poveikio (apledėjimo), apnikusių miško kenkėjų vabzdžių. Medžiai išverčiami tada, kai vėjo greitis viršija 20–25 m/s. Stipraus vėjo dažniausiai neatlaiko sniego prislėgti ar kenkėjų pažeisti, nudžiūvę medžiai, turintys puvinio pažeistas šaknis. Daug vėtravartų įvyksta senuose, šlapiuose miškuose. Dažniausiai nukenčia eglynai ar medynai su eglėmis. Išverčiami išaugę tankmėje, vėliau kirtavietėse palikti pavieniai medžiai. Medynų atsparumą vėjų poveikiui didina sistemingi miško ugdomieji kirtimai, mišrių ir įvairiaamžių medynų auginimas, vėjui atsparių miško palaukių formavimas.
Ekologija
Ant miško paklotės dūlanti mediena dirvožemį praturtina maistinėmis medžiagomis, sustiprina miško šlaitus nuo ardymo, apsaugo dirvą. Čia sukuriamos sąlygos nuolat ar laikinai įsikurti daugeliui rūšių: mikroorganizmams, vaisiakūniams, nariuotakojams, moliuskams, varliagyviams ir ropliams, paukščiams ir net smulkiems žinduoliams. Kad sėkmingai daugintųsi tam tikrų rūšių augalai, būtina, kad jų sėklos sudygtų pūvančioje vėtravartų medienoje.
Negyva mediena vaidina svarbų vaidmenį kaip ilgalaikė anglies kaupėja. Pavyzdžiui, spygliuočių miškuose negyvoje medienoje kartu su dirvožemiu gali būti iki 25–30 % miške sukauptos anglies.
Vėtravartų kaupimasis miškui kelia ir pavojų, ypač gaisro metu, prisideda prie greito jo išplitimo dideliuose plotuose. Be to, tai yra palankios sąlygos plisti įvairiems kenksmingiems vabzdžiams, pavyzdžiui, kinivarpoms, kurios dauginasi vėtravartose ir persikelia į šalia augančius sveikus medžius, dėl ko gali būti sunaikinami dideli plotai vertingo miško. Gerai prižiūrimoje girininkijoje ypatingas dėmesys kreipiamas į savalaikį naujai susidarančių vėtravartų valymą, gaunama malkoms ir kitiems tikslams tinkama mediena.
Melsvoji pocūgė
Melsvoji pocūgė (Pseudotsuga menziesii var. glauca) – pušūnų (Pinophyta) skyriaus, pušinių (Pinaceae) šeimos, pocūgių (Pseudotsuga) genties, didžiosios pocūgės (Pseudotsuga menziesii) varietetas. Šie medžiai visžaliai ir vienanamiai.
Paplitimas
Melsvoji pocūgė savaime paplitusi Šiaurės Amerikos vakaruose – apie Uolinius kalnus. Šiaurinės populiacijos siekia vidurio Britų Kolumbiją ir pietvakarinę Albertą, pietinės populiacijos per Rytų Siera Madrės ir Vakarų Siera Madrės kalnus išplitusios iki pietinės Meksikos valstijos Oachakos, kurioje pavienės, nedidelės populiacijos išsibarsčiusios kalnuose. Pietinės melsvųjų pocūgių populiacijos kartais yra išskiriamos kaip atskira meksikinių pocūgių rūšis, porūšis ar varietetas.
thumb|left|240px|Melsvosios pocūgės [[Spyglys|spygliai]] left|thumb|240px|Melsvosios pocūgės [[kankorėžiai:
kairėje, caesia varieteto ar populiacijos, nuo Šusvapo ežero apylinkių (Britų Kolumbija, Kanada).
dešinėje, glauca varieteto, Čirikahuja kalnai (Chiricahua Mountains), (Arizona, JAV)]] thumb|right|240px|Melsvoji pocūgė [[Britų Kolumbija|Britų Kolumbijoje]] thumb|right|240px|[[Koloradas (valstija)|Kolorado valstijos melsvųjų pocūgių miške (JAV)]] thumb|right|240px|Melsvosios pocūgės [[Juta|Jutos valstijoje]]
Melvosios pocūgės Lietuvoje
Melsvosios pocūgės Lietuvoje yra svetimžemiai medžiai, introdukuoti XX a.. Lietuvos klimatas joms augti yra gana tinkamas, ypač atvežtinėms iš jų savaiminio šiaurės rytų paplitimo arealo.
Matmenys
Paprastai užauga iki 40–50 m aukščio.
Aukščiausias ir stambus šios rūšies individas užregistruotas Aidaho valstijoje, netoli Klarkijos (Clarkia) - aukštis 67,4 m, kamieno skersmuo 179 cm. Stambiausia melsvoji pocūgė yra žinoma auganti Vašingtono valstijoje, Umatilos valstibiniame miške, kurios aukštis siekia 53,3 metrus, kamieno skersmuo 191 cm. Kanados Britų Kolumbijoje, netoli Princtono stambiausias individas yra 45,7 m aukščio ir 185 cm kamieno skersmens, kitas stambus žinomas individas auga taip pat šioje valstijoje, bet netoliese nuo Braidsvilio ir šio medžio aukštis 37,5 m, o kamieno skersmuo 194 cm. Meksikoje retai pasitaiko stambios melsvosios pocūgės, o stambiausia žinoma buvo 40 m aukščio ir 125 cm kamieno skersmens, kuri augo netoliese San Dimo, Durango valstijoje.
Apibūdinimas
Melsvųjų pocūgių laja apie 5–10 m plo­čio, piramidiška, į viršų įžambiai nukreiptomis šakomis. Spygliai 1,5–2,5 cm ilgio, melsvai žalio atspalvio, kuris išsilaiko ištisus metus. Kankorėžiai 4,5–7 cm ilgio, kankorėžių dengiamieji žvyneliai gerokai atsikišę ir atgal atlenkti.
Amžius
Melsvosios pocūgės yra ilgaamžiai medžiai. Jos gyvena daugiau kaip 500 metų, retkarčiais pasitaiko daugiau kaip 1200 m. amžiaus. Pavyzdžiui, šiaurinėje Naujosios Meksikos valstijoje augančios melsvosios pocūgės žinomos kaip „BIC 63“, Henri Grissino-Mayer’io kolekcinis egzempliorius, buvo 1275 m. amžiaus. Manoma, kad šis kolekcinis egzempliorius 1980 m. pabaigoje ar 1990 m. pradžioje buvo išgautas dar esant gyvam medžiui :
Savybės
Melsvoji pocūgė yra daug žemesnė ir auga lėčiau nei pakrantinė pocūgė (Pseudotsuga menziesii var. menziesii), todėl komerciniais medienos tikslais sodinama gerokai rečiau. Tačiau dėl savo gražios ir dekoratyvios išvaizdos pamėgsta kaip puošnus parkų ar sodų medis. Šis variatetas atsparesnis ligoms, nors kaip ir pakrantinė pocūgė gali nukentėti nuo škotiškojo spygliakrėčio. Labai atspari sausros, šalčiams ir šalnoms. Gali augti tik esant pilnam apšvietimui, pavėsyje dažniausiai skursta ir į viršų beveik nesistiebia.
Sinonimai
Melsvosios pocūgės (Pseudotsuga menziesii var. glauca) lotyniški sinonimai :
Meksikinė pocūgė
Pocūgių (Pseudotsuga) gentyje dažniausiai išskiriamos 4 rūšys. Nepaisant meksikinės pocūgės skirtingos DNR sekoskaitos ir morfologinių savybių, tarp daugumos botanikų vyrauja nuomonė, kad meksikinės pocūgės nėra atskira pocūgių (Pseudotsuga) genties rūšis (Pseudotsuga lindleyana) ar didžiųjų pocūgių (Pseudotsuga menziesii) rūšies atskiras porūšis (Pseudotsuga menziesii subsp. lindleyana), ar varietetas (Pseudotsuga menziesii var. lindleyana), bet yra šių pačių melsvųjų pocūgių varieteto (Pseudotsuga menziesii var. glauca) populiacijos pietinė dalis.
Bet Meksikoje dėl pocūgių subpopuliacijų izoliacijos, meksikinė pocūgė su Pseudotsuga flauhaulti, Pseudotsuga macrolepis, Pseudotsuga rehderi varietetais, įrašytais į Meksikos raudonosios knygos sąrašus, dažnai išskiriama kaip atskira pocūgių genties 5-toji rūšis – Pseudotsuga lindleyana. Meksikinių pocūgių populiacijos Meksikoje yra endeminės.
Valentinava
Valentinava – viensėdis Molėtų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Laičių.
Drungilai
Drungilai – buvęs kaimas Kretingos rajono savivaldybės pietrytiniame pakraštyje, 7,2 km į pietryčius nuo Kartenos ir 2,7 km į pietvakarius nuo Kalniškių, prie kelio Kartena-Kalniškiai-Palioniškiai.
Etimologija
Vardas kilo iš asmenvardžio Drungilas daugiskaitinės formos.
Istorija
Gyvenvietė įkurta XVIII a. 1846 m. kaime buvo 3 dūmai. Vykdant Stolypino reformą, 1913 m. dalis kaimo žemių buvo išskaidyta į vienkieminius ūkius. Galutinai ši žemės reforma buvo baigta 1922 m., pradėjus vykdyti Lietuvos žemės reformą. Reformą pabaigus, 1923 m. kaime buvo 6 ūkiai.
1949 m. į Krasnojarsko kraštą buvo ištremti Ona Narmontienė su dukra Adolfina.
Valentiškė
Valentiškė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Salako.
Drungilai
Istorija
Po karo kaimas sunyko. Jo gyventojai išsikėlė į kitas gyvenvietes, o jų sodybas nušlavė melioracija. Prano Kubiliaus kieme nuo seno stovėjo XIX a. darytas koplytstulpis su šventųjų skulptūrėlėmis, kurį šeimininkas parsivežė į savo naująją sodybą Kalniškių kaime.
Étoile Sportive du Sahel
Étoile Sportive du Sahel – profesionalus Tuniso futbolo klubas, įsikūręs Suse.
Istorija
Klubas buvo suformuotas 1925 m.
Pasiekimai
Šalies čempionais tapo 11 kartų. (1949–50, 1957–58, 1962–63, 1965–66, 1971–72, 1985–86, 1986–87, 1996–97, 2006–07, 2015–16, 2022–2023 m.)
Hamdi Nagguez
Hamdis Nagezas (Hamdi Nagguez, g. 1992 m. spalio 28 d.) – futbolininkas iš Tuniso, gynėjas. Rungtyniavo ir Lietuvoje, kai atstovavo „Sūduvos“ klubui. Kitados rungtyniavo Tuniso nacionalinėje rinktinėje.
Karjera
Žaidė gimtinėje. Atstovavo Étoile Sportive du Sahel (2013–2018). Sužaidė daugiau nei šimtą rungtynių Tuniso aukščiausioje lygoje.
2018-ųjų metų pradžioje persikėlė į vieną garsiausių Egipto klubų – Gizos „Zamalek“. 2018 ir 2019 m. laimėjo Egipto taurę. 2019 m. dar kartą tapo Afrikos Konfederacijos taurės laimėtoju.
Nuo 2020 m. vasario 19 d. FK Sūduva narys. Spėjo sužaisti vienerias A lygos rungtynes. 2020 m. kovo 7 d. debiutavo A lygoje prieš Bangos klubą. Dėl pandemijos grėsmių čempionatas Lietuvoje buvo nutrauktas. Žaidėjas išvyko iš Lietuvos. Vėliau pasirodė pranešimai, kad futbolininkui gresia keturi mėnesiai laisvės atėmimo dėl karantino taisyklių nesilaikymo.
Karjerą tęsė Espérance Sportive de Tunis, kuriame rungtyniavo 2020–2021 m. sezone.
2021 m. vasarą perėjo į Al-Ahli Saudi (Saudo Arabija). O 2022 m. pabaigoje perėjo į ismaily SC (Egiptas).
Statistika
Spalvų reikšmės:
Pasiekimai
Étoile Sportive du Sahel
Austrijos futbolo varžybos 2017–2018 m.
Austrijos futbolo varžybos 2017–2018 m.
Pereinamosios rungtynės
---
Finalo rungtynės
--
Pusfinalio rungtynės
-- --
-
Italijos vyrų rankinio rinktinė
Italijos vyrų rankinio rinktinė – komanda atstovaujanti Italijai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Italijos rankinio federacija.
Valerava (Raseiniai)
Valerava – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Betygalos.
Remo Girone
Remo Džironė (g. 1948 m. gruodžio 1 d.) – italų kino ir teatro aktorius.
Angelica Ippolito
Angelika Ipolito (g. 1944 m. rugsėjo 8 d. Neapolis) – italų aktorė, daugiausia dirbusi Eduardo De Filippo teatro studijoje, ilgametė Gian Maria Volonte sugyventinė.
Valiai (Šakiai)
Valiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Girėnų, šalia kelio.
Šarkės dvaras
Šarkės (Daujotų) dvaro sodybos fragmentai stūkso Daujotų kaime, Aleksandrijos seniūnijoje, Skuodo rajone, 2 km į šiaurės vakarus nuo Šarkės, 7 km į rytus nuo Skuodo, šalia kelio. Kitoje Luobos upės pusėje, piečiau, stūkso prieškaryje įrengtas Užluobės (Šarkės) lurdas. Išlikusi dvaro ponų namo vieta, sodybos tvartas, kai kurie želdiniai ir vandens telkiniai. Dvarvietėje auga pavieniai medžiai, lapuočių medžių grupės (dominuoja liepos), telkšo du tvenkiniai, priklausę kaskadinių tvenkinių sistemai. Sodyboje matomi buvusio pagrindinio dvaro pastato centriniai laiptai ir cokolinė dalis.
miniatiūra|220px|left|Dvaro sodybos tvartas miniatiūra|220px|left|Dvaro alėja ir sovietų karių kapinės miniatiūra|220px|left|Sovietų karių kapinių memorialas
Istorija
Šarkė istoriniuose šaltiniuose minima nuo XVII a. pradžios. Šarkę valdė Kuršo barono Noldės šeima, kuriai priklausė didelės žemių teritorijos. XIX a. pradžioje čia buvo suformuoti savarankiški ūkiniai-administraciniai vienetai.
Šarkės dvaras atiteko pulkininkui Jonui Kopylovui, vedusiam Noldaitę. 1906 m. dvaro sodybą nupirko generolas V. Korolkovas. Ją nuo 1909 m. nuomojosi Stanislovas Kochanauskas. Jis dvaro teritorijoje pastatė salę, kurioje vykdavo lietuviški vaidinimai. S. Kochanausko iniciatyva buvo išgręžtas pirmas Skuodo apylinkėse artezinis šulinys, įkurta Skuodo gaisrininkų komanda, kuriai jis pats ir vadovavo. 1923 m. dvaro savininko generolo V. Korolkovo iniciatyva Šarkės dvaras buvo perduotas vokiečių senelių prieglaudai. 1925 m. Šarkės dvaras buvo išparceliuotas.
Dvaro pastatuose Antrojo pasaulinio karo metu buvo įkurta fronto ligoninė. Čia 1944-1945 m. buvo laidojami žuvę mūšiuose ir šioje karo ligoninėje mirę kariai. Po karo dvaras nacionalizuotas. Sovietmečiu Šarkė priklausė Apuolės kolūkiui, dvare veikė kolūkio kontora, vėliau pagrindiniame pastate įkurti kultūros namai. Buvo pastatytas paminklas sovietų kariams (skulptorius A. Belevičius).
Pastaraisiais metais dvarvietėje veikė privatus ūkis, kurio reikmėms buvo naudojami senieji dvaro ūkiniai pastatai. Ponų namo vietoje buvo pastatyti šiuolaikiniai trobesiai, paliekant centrinius laiptus ir dalį akmenų cokolio. 2017 m. lapkričio 20 d. sodybos name kilo gaisras, kuriame žuvo čia gyvenęs šeimininkas, veterinarijos gydytojas Albertas Juozulynas.
Atsiminimai apie dvarą
Šiaulių „Aušros“ muziejaus archyvuose pateikiama senų žmonių atsiminimų apie baudžiavą įvairiuose Lietuvos dvaruose, tarp jų ir Šarkėje. Pasak Daujotų kaime gyvenusio 95 metų latvio Simono Cabelio, Šarkės dvaro savininkas buvo kažkoks Kolesnikovas. Manoma, kad šis dvaras, kaip ir daugelis kitų, perduotas carinei valdžiai lojaliems atėjūnams po 1831 arba 1863 metų sukilimų. Tuomet daugelis jų dalyvių dvarininkų buvo ištremti, o jų dvarai konfiskuoti. Tam dvarui priklausė Šarkės, Būdvytės ir Užluobės kaimai ir jų valstiečiai, apie 800 ha žemės. Šio dvaro valstiečiams buvo privaloma eiti lažą. Visus dvaro lauko darbus nudirbdavo minėtųjų kaimų valstiečiai. Dvarininkas taip pat samdėsi vežiką, kambarinę, auklę ir liokajų. Pagal kiekvieną jo pareikalavimą valstiečiai turėjo savo arkliais, vežimais ir maistu važiuoti į Klaipėdą, Liepoją ar Rygą. Dvarininkas garsėjo savo žiaurumu, buvo plačiai taikomos fizinės bausmės – rykštės. Pasitaikę valstiečių pabėgimų nuo baudžiavos į Prūsus. Apie dvarą buvo pasakojamos ir legendos, kaip savininkas puotaudavęs su velniais ir žiauriai išnaudojęs baudžiauninkus.
Levalua gyvenvietė
thumb|Levalua skeltės thumb|180 px|Levalua technika Levalua gyvenvietė – vėlyvojo paleolito archeologinė gyvenvietė Prancūzijoje, netoli Paryžiaus, Il de Fransas, Aukštutinė Sena.
Kultūra
Levalua gyvenvietė surasta XIX a. pabaigoje. Pavadinta pagal Levalua Perė vietovę. Gyvenvietėje rasta smulkių kirtiklių, kirstukų, pjovimo ir gręžimo įrankių – tai nuo titnago skaldytinių atskeltos trikampės ar ovalios nuoskalos, skeltės ir aštrios plokštelės. Iš jų daryti peiliai, smailės, gremžtukai ir įvairūs duriamieji ar rėžiamieji įrankiai. Nuoskalų forma dažnai primena vėžlio šarvą; jos iš abiejų pusių nuskeltos ir nuaštrintos. Levalua gyvenvietės radiniai charakterizuoja paleolito akmens apdirbimo techniką, pavadintą Levalua technika arba metodu, kuri būdinga Ašelio kultūros vėlyvajam laikotarpiui ir Mustjė kultūrai.
Moteris gyvatė
Moteris gyvatė – režisieriaus Jesus Franco sukurtas filmas.
Valiai (Žvirgždaičiai)
Valiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Žvirgždaičių. Prie kelio.
Gyventojai
1923 m. pirmojo visuotinio Lietuvos gyventojų surašymo duomenimis kaime buvo 19 ūkių (kiemų) ir 136 gyventojai.
Oganesonas
Apie oganesono sintezę buvo paskelbta 2006 m., Rusijos ir JAV mokslininkai Jungtiniame branduolinių tyrimų institute Dubnoje atrado tris oganesono-294 branduolius pagal branduolinę reakciją:
Valiai (Kazlų Rūda)
Valiai – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Jankų, Kazlų Rūdos miškų pakraštyje, prie Šilupės. Kaimo pakraščiu eina vieškelis, atsišakoja miško kelias į Sarapinus per Zūkus.
Leuserio kalno nacionalinis parkas
Leuserio kalno nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas Indonezijoje, Sumatros salos šiaurės vakaruose, Ačeh Darusalamo specialiajame regione ir Šiaurės Sumatros provincijoje, apie 100 km į vakarus nuo Medano.
Parkas
Leuserio kalno nacionalinis parkas pradėjo kurtis 1980 m. Plotas – 7 927 km². Apima daugiau kaip 100 km ilgio Barisano kalnų dalį ir gretimas žemumas bei pajūrį; paviršiaus didžiausias aukštis 3466 m (Leuserio kalnas). Parke yra 4 gamtos rezervatai, tyrimo stotis Ketambėje. Vyrauja drėgnieji atogrąžų miškai, kalnų miškai, mangrovės, pelkės.
Auga 8500 rūšių augalai. Veisiasi – 700 rūšių gyvūnai, iš jų 176 rūšių žinduoliai (sumatriniai raganosiai, sumatriniai tigrai, leopardai, azijiniai drambliai, malajiniai lokiai, indiniai muntjakai, indiniai zambarai, raudonieji vilkai, didžiosios voverės skraiduolės, siamangai, sumatriniai ožkaragiai, orangutanai, malajiniai kaguanai, langūrai, krabaėdės makakos, kiauliauodegės makakos, baltarankiai gibonai), 320 rūšių paukščiai, 194 rūšių ropliai ir varliagyviai.
Austėja Landsbergienė
miniatiūra|Karalienės Mortos mokykla
Biografija
Baigė Vilniaus Salomėjos Nėries gimnaziją. 1999 m. Vilniaus universitete – norvegų filologijos bakalauro studijas. 2001 m. Vilniaus universitete baigė švietimo vadybos magistro, 2003 m. JAV valstybiniame Fremingemo koledže, Masačiusetso valstijoje, – tarptautinio švietimo magistro studijas. 2010 m. kovo 5 d. Vilniaus pedagoginiame universitete apgynė disertaciją tema – „Vadovavimo ikimokyklinėms ugdymo įstaigoms modelio teorinis ir empirinis pagrindimas“. 2016 m. stažavosi Kolumbijos universiteto Klingenšteino centre (angl. Klingenstein Center) pagal Privačių mokyklų vadovų programą. 2017 m. baigė Verslo administravimo magistras Stenforde.
2010 m. įkūrė privačių darželių tinklą „Vaikystės sodas“. 2013 m. įsteigė privačių mokyklų tinklą „Karalienės Mortos mokyklos“.
2016 m. išrinkta Lietuvos metų moterimi už „šalies švietimo sistemos supurtymą“.
2016 m. gruodį prisijungė prie „Laisvės TV“, vedė laidą apie švietimą „Elementaru su Austėja Landsbergiene“.
Konsultantė švietimo klausimais, tarptautinių mokyklų tarybos švietimo vertintoja, „Six Senses“ International PreSchool steigėja, knygų autorė, kontekstinio ugdymo propaguotoja. Rašė „Mažylio“ žurnalui lavinimo, vaikų auginimo temomis, dalyvavo įvairiuose Švietimo ir mokslo ministerijos ir ES projektuose.
Viešbučio kambarys
Viešbučio kambarys – 1981 m. sukurta komedija.
Turinys
Trys pradedantieji kino kūrėjai mėgino kurti naują kino formatą, filmuodami žmones viešbučio kambaryje slapta kamera. Neilgai trukus jie buvo išaiškinti ir turėjo nutraukti eksperimentą, tačiau po keleto metų trijulė filmuotą medžiagą pasiūlė nusigyvenusiam prodiuseriui Achilei Mengaroniui, tikėdamiesi iš to uždirbti. Pastarasis susidomėjo medžiaga, tačiau nusprendė, kad yra būtinas siužetas ir jo pabaiga. Juostoje buvo nufilmuotas Flamianos ir Fausto, kurie tuo metu draugavo, išsiskyrimas, todėl prodiuseris juodu susirado ir pažadais bei šantažu (Flamiana jau ištekėjo už kito) privertė juos filmuotis istorijos tęsinyje. Sužinojęs Flamianos vyras pradžioje pritarė žmonos bandymui „tapti aktore“, tačiau kuomet ši vėl suartėjo su Fausto, supykęs griebėsi smurto prieš kino kūrėjus...
Hadžikabulas
Hadžikabulas  – miestas rytų Azerbaidžane, Kuros–Arakso žemumoje, 115 km į pietvakarius nuo Baku. Hadžikabulo rajono administracinis centras. Svarbus geležinkelio mazgas. Netoliese telkšo to paties pavadinimo ežeras. Veikia krašto muziejus. Keramikos, statybinių medžiagų, maisto pramonė.
Istorija
1934 m. suteiktos miesto tipo gyvenvietės teisės, nuo 1938 m. – miesto statusas. 1939–2000 m. miestas vadintas Kazi Mahomedu arba Kazymemedu, dagestaniečių tarybinio revoliucionieriaus Kazi Mahomedo Agasijevo garbei.
Luv Is Rage 2
Luv Is Rage 2 – debiutinis studijinis amerikiečių reperio Lil Uzi Vert albumas, išleistas 2017 m. rugpjūčio 25 d. Albumas yra atlikėjo 2016 m. išleisto dainų rinkinio „Luv Is Rage“ tęsinys. Albumo singlas „XO Tour Llif3“ susilaukė didelio populiarumo ir pasiekė septintąją vietą JAV „Billboard Hot 100“ reitinge.
Albumas sulaukė daugiausia teigiamų kritikų įvertinimų ir, per pirmąją savaitę JAV pardavus 135 tūkstančius kopijų, debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, tapdamas pirmuoju atlikėjo įrašu, pasiekusiu šią viršūnę.
Valiliškiai
Valiliškiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Smilgių. Piečiau kaimo auga Valiliškių miškas.
Valinė
Valinė – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Skėmių.
Remedy Entertainment
Remedy Entertainment – 1995 m. įsteigta suomių įmonė, kurianti kompiuterinius žaidimus. Labiausiai žinoma savo „Max Payne“ serija.
Istorija
1997 m. „Remedy“ sukūrė 3D kompiuterių sistemos veiklos tikrinimo programą pavadinimu Final Reality. Tų pačių metų lapkričio mėn. įmonė įkūrė naują įstaigą „Futuremark“, kuri prižiūrės šios programos vystymą. Iš to atsirado 3DMark, populiari 3D „benchmark“ tipo programa, kuri nustato vaizdo plokštės charakteristiką su aukščiausiais ir naujausiais grafikos nustatymais.
2001 m. liepos 23 d. kompanija sukūrė garsiąją trečio asmens šaudyklę „Max Payne“. Žaidime veiksmas supasi aplink Makso Peino veikėją, kuris bando išsivaduoti iš gyvenimo, pavirtusio tikru košmaru, Niujorko gatvėse. Peinas yra slaptai dirbantis detektyvas, apkaltintas žmogžudyste ir dėl to persekiojamas Niujorko policijos bei mafijos. „Max Payne “– populiarus savo sulėtinto vaizdo bei film noir savybėmis.
2002 m. „Remedy“ pardavė visas teises į „Max Payne“ žaidimą bendrovei „Take-Two Interactive“ už US$10 mln.
2010 m. pasirodė žaidimas „Alan Wake“, skirtas Xbox 360. Žaidimą išleido „Microsoft Game Studios“.
Ginčas dėl logotipo
thumb|left|200px|Ankstesnis „Remedy Entertainment“ logotipas.
1998 m. „LucasArts“ apkaltino „Remedy Entertainment“ nukopijavus kompanijos logotipo viršutiniąją dalį ir grasino paduoti į teismą. Tuo metu „Remedy“ jau kūrė naują logotipą, taigi jie pasiūlė nuimti logotipą iš jų oficialios svetainės ir pakeisti nauju kiek vėliau.
Frankenšteino prakeiksmas
Frankenšteino prakeiksmas – 1972 m. režisieriaus Jesus Franco sukurtas siaubo filmas.