cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Evoliucija
Moderni evoliucijos sintezė plačiai pripažįstama mokslinės bendruomenės ir pakeitė ankstesnes rūšių kilmės teorijas, pvz., lamarkizmą. Ją paremiantys įrodymai randami anatomijoje, morfologijoje, homologijoje, vystymosi fiziologijoje, paleontologijoje, elgesio biologijoje, parazitologijoje, citologijoje ir biochemijoje.
Istorija
Viena iš pirmų biologinės evoliucijos teorijų buvo pasiūlyta Jean-Baptiste Lamarck’o XIX a. pradžioje. J. B. Lamarkas, XIX a. pr. sudarė pirmąjį filogenetinį gyvybės medį. Pagal J. B. Lamarką, pagrindinis evoliucinių kitimų mechanizmas – tai organizmų vidinis siekis tobulėti ir organų lavinimas ar nelavinimas. Gavę didesnius krūvius organai stiprėja ir vystosi, mažiau apkrauti – ilgainiui nunyksta. Pagrindinė šios teorijos klaida buvo teiginys, kad individai savo gyvenimo metu įgautas savybes gali perduoti palikuonims.
1859 m. išleidus Charles Darwin veikalą „Rūšių kilmė“ evoliucijos teorija, besiremianti natūraliaja atranka, įgavo tvirtą vietą biologijos moksle. Pagal Č. Darviną pagrindinis evoliucijos variklis – natūrali atranka.
XX a. ketvirtajame dešimtmetyje mokslininkai Darvino natūraliąją atranką sujungė su Gregor Mendel pasiūlyta paveldimumo teorija ir sukūrė moderniąją evoliucijos teoriją. Modernioji evoliucijos sintezė biologijos moksle pilnai pakeitė ankstesnes rūšių atsiradimo teorijas, įskaitant kreacionizmą ir lamarkizmą.
Kimura, neutraliosios evoliucijos autorius, teigia, kad svarbiausias veiksnys yra atsitiktiniai įvykiai populiacijose.
Organizmų kilmė
Visuotinės bendrosios kilmės teorija teigia, kad visi Žemės organizmai yra bendros kilmės, t. y., kilę iš bendro protėvio arba genų šaltinio (gene pool).
Bendros kilmės įrodymai yra bendros visų gyvųjų organizmų savybės (bruožai). Darvino laikais, bendrų savybių (bruožų) įrodymas buvo tik akivaizdžiai matomi morfologiniai panašumai, pvz., tai, kad visi paukščiai, net ir tie, kurie neskraido, turi sparnus. Šiais laikais evoliucijos teoriją patvirtina DNR genetikos mokslas. Pvz., visi gyvieji organizmai kaip genetinę medžiagą naudoja nukleino rūgštis, taip pat naudoja tas pačias 20 aminorūgščių baltymams sudaryti. Visi organizmai naudoja tą patį genetinį kodą (išskyrus ypač retas ir nedideles išimtis) nukleino rūgštims paversti baltymais. Šių bruožų universalumas yra svarbi prielaida teigti, kad šie organizamai yra bendros kilmės.
Be to, abiogenezė – gyvybės atsiradimas iš negyvos materijos – niekada nebuvo stebimas, o tai rodytų, kad gyvybės atsiradimas iš negyvos materijos yra ypatingai retas reiškinys ir gali vykti tik specifinėmis aplinkybėmis, kurios mažai tikėtinos šiuolaikinėje Žemėje. 1953 m. vykdytas Miller-Urey eksperimentas leidžia daryti prielaidą, kad senovinėje Žemėje galėjo būti susidariusios sąlygos, tinkamos abiogenezei.
Kadangi evoliucinis procesas yra labai lėtas, dabartinė rūšių įvairovė ir gyvybės formų sudėtingumas reikalauja, kad Žemė būtų labai sena (milijardai metų). Tai atitinka geologijos duomenis, pagal kuriuos Žemės amžius yra apie 4,6 milijardus metų.
Evoliucijos mechanizmai
Žinomi du esminiai evoliuciniai procesai: naujų genų atsiradimas bei esamų genų perkombinavimas.
Mutacijos
Mutacijomis vadinami atsitiktiniai paveldimi pasikeitimai genome. Jos gali atsirasti tiesiog dėl „kopijavimo klaidų“ ląstelei dalijantis, dėl radiacijos, kai kurių chemikalų ar virusų.
Natūralios atrankos neveikiamos mutacijos vadinamos neutraliomis.
Mutacijos yra vienintelis būdas atsirasti naujiems genams.
Volta
Didžiausias intakas – Oti (kairysis).
Ties Japėjaus miestu Volta patvenkta Akosombo užtvanka, kuri sudaro didžiausią pasaulyje Voltos tvenkinį. Laivuojama, vykdoma žvejyba. Pagrindiniai uostai – Kete Kračis, Aksombas.
Gru Harlem Brundtland
Gru Harlem Brundtland (Gro Harlem Brundtland, g. 1939 m. balandžio 20 d. Berume, Oslas) – gydytoja, Norvegijos politikė.
Gydytoja
Tėvas – buvęs socialdemokratų vyriausybėse sveikatos apsaugos ir gynybos ministras.
Aukštąjį medicininį išsilavinimą įgijo 1963 m. Oslo (medicinos daktarė) ir 1965 m. Harvardo (visuomenės sveikatos magistrė) universitetuose.
1966–1974 dirbo Oslo sveikatos apsaugos sistemoje, nuo 1974 iki 1979 m. aplinkosaugos ministrė O. Nurdlio vyriausybėje.
Norvegijos lyderė
1975 m. išrinkta Norvegijos darbo partijos (DNA) pirmininko pavaduotoja. 1981–1992 DNA pirmininkė, 1986 m. SI pirmininko pavaduotoja.
Nuo 1977 m. stortingo (parlamento) narė, 1980–1981 m. užsienio reikalų komiteto pirmininkė, nuo 1981 m. DNA frakcijos pirmininkė ir užsienio reikalų komiteto pirmininko pavaduotoja. Nuo 1980 iki 1989 m. „Palmės komisijos“ narė.
Nuo 1981 m. vasario 9 d., 1986–1989 ir nuo 1990 iki 1996 m. Norvegijos ministrė pirmininkė, 1981 m. jos kabinete iš 18 narių 8 buvo moterys. Jos vyriausybių darbas vertinamas kaip vienas sėkmingiausių Norvegijos istorijoje.
Tarptautinė lyderė
1984–1987 JTO Aplinkosaugos ir plėtros komisijos (Brundtland komisijos) pirmininkė, darniosios plėtros politikos ir 1987 m. ataskaitos Mūsų bendra ateitis autorė. Komisija inicijavo programą „Darbotvarkė 21“.
1998–2003 m. Pasaulio sveikatos organizacijos generalinė direktorė.
2003 m. už kovos su respiraciniu sindromu (SARS) organizavimą žurnalo Scientific American pripažinta metų politine lydere. 2004 m. britų laikraštis The Financial Times ją įvardijo 4-ąja tarp įtakingiausių ketvirčio amžiaus politikų po popiežiaus Jono Pauliaus II, M. Gorbačiovo ir Margaret Tečer.
Metaduomenys
Metaduomenys – „duomenys apie duomenis“. Tai yra informacija, kuri padeda suprasti išdėstymo struktūrą, semantiką, tarpusavio ryšius ir teisingai interpretuoti pateikiamus duomenis. Tam naudojamos tam tikru būdu struktūrizuotos charakteristikos bei atributai.
Kartais metaduomenų sąvoka skaidoma į du aspektus – struktūriniai metaduomenys (pvz., duomenų išdėstymas, formatas) bei aprašomieji metaduomenys (pvz., tikslumas, matavimo vienetai).
Geriausias metaduomenų pavyzdys yra bibliotekos knygų katalogas.
Indas (reikšmės)
Žodis indas reiškia:
Ačehas
Ačehas (, ačeh. Acèh) – Indonezijos specialioji teritorija (daerah istimewa), esanti Sumatros salos šiaurės vakaruose. Rytuose ribojasi su Šiaurės Sumatros provincija. administracinis centras – Banda Ačehas.
Regiono centrine dalimi driekiasi kalnai. Aukštis iki 3381 m. Yra veikiančių ugnikalnių. Ačehui priklauso Simeuluės, Tuanku, Breueho, Veho ir kitos salos.
Istorija
Ačehas ir ypač ačehų tautos gyvenamos teritorijos nuo seno buvo atskiras politinis ir kultūrinis Malajų salyno vienetas, aktyviai vystęs prekybą, ir buvęs vartais į salyną.
Iki sultonato
Hinduizmo atėjimo laikotarpiu Ačeho teritorijoje klestėjo keletas miestų valstybių, apgyvendintų indų pirklių, ir vaidinančių svarbų vaidmenį Indijos – Kinijos prekyboje.
Šis regionas vienas pirmųjų priėmė islamą. Tai įvyko XIII a, kuomet susikūrė malajų valstybė Samudera. Joje arabiški rašmenys buvo pritaikyti malajų kalbos rašybai (sukurti javi rašmenys), padaryta daug vertimų. Šios valstybės prekybinių santykių dėka malajų kalba išplito didelėje dalyje Malajų salyno kaip lingua franca.
Ačeho sultonatas (1496–1902)
thumb|250px|left|Ačeho užkariavimai
Nors gretima Samudera islamą propagavo nuo XIII a, ačehai jį priėmė tik XV a. Tada buvo sukurtas Ačeho sultonatas. Jis gana anksti pradėjo reikšti ambicijas kitų salyno šalių atžvilgiu, užkariaudamas Samuderą ir plėsdamas teritorijas į pietus. Jam labai pasitarnavo portugalai, 1511 m. užėmę Melaką ir sužlugdę Melakos sultonatą. Po šio užėmimo musulmonų pirkliai vengė naudotis Melakos uostu ir Ačehas greitai užpildė šią nišą, konkuruodamas su Melakos įpėdiniu Džohoru.
XVII a. pradžioje, didžiųjų sultonų laikais, Ačehas tapo jūrine imperija, kontroliuojančia beveik visą Sumatros rytinę dalį, Kedahą, Malakos pusiasalio vakarines pakrantes, taip pat Pahangą. Jis turtėjo iš pipirų, betelio ir alavo prekybos. Sultonate buvo rūpinamasi kultūra ir mokslu.
Po sultono Iskandar Thani mirties, sultonatą valdė kelios moterys sultonės. Prasidėjo silpnėjimo laikotarpis ir sultonatas subiro į smulkias valstybėles.
Kolonizacija ir separatizmas
XIX a. viduryje, olandams ir britams aktyviai kolonizuojant Malajų salyną, Ačehas išgyveno naują klestėjimo etapą. Sultonams konsoliduojant buvusias sultonato žemes, jų interesai susikirto su olandų interesais, kas 1873 m. sukėlė Ačeho karą. Labai žiaurus karas baigėsi sultono mirtimi ir visiška olandų pergale. 1903 m. sultonatas buvo prijungtas prie Olandų Rytų Indijos, tapdamas viena paskutiniųjų kolonizuotų valstybių Malajų salyne.
thumb|150px|Ačeho nacionalistų vėliava Tačiau ačehų nacionalinis pasipriešinimas tęsėsi, ir nėra pasibaigęs dabar. Paskutinio sultono įpėdinis Hasan di Tiro įkūrė Laisvo Ačeho Judėjimą. Iš pradžių jis kovojo prieš olandų kolonizaciją, o dabar yra nukreiptas prieš Indonezijos valdžią, siekiant atkurti Ačeho valstybę. Dėl to šiai provincijai suteikta nemaža autonomija. Ačeho gyventojai pabrėžia savo etninius skirtumus nuo Šiaurės Sumatroje gyvenančių batakų, todėl kyla dažni susirėmimai tiek su vietiniai gyventojais, tiek su policija.
2004 m. gruodžio 26 d. ties Banda Ačeho miestu kilo cunamis, nusinešęs šimtus tūkstančių gyvybių.
Administracinis suskirstymas
Ačehas padalintas į 18 regencijų ir 4 miestus. Skliaustuose pateiktas administracinis centras.
Ievos duobė
left|120px
Okulanka (upė)
Okulanka  – upė šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Hainuvkos apskrityje, Narevkos valsčiuje. Kairysis Narevkos upės intakas. Upė teka per Belovežo nacionalinį parką.
Ievos duobė
Ievos duobė – valstybės saugomas geologinis gamtos paveldo objektas Karajimiškio kaime (Širvėnos sen.), Biržų regioniniame parke. Tai mažiau žinoma ir tyrinėta karstinė smegduobė Šiaurės Lietuvoje, įtraukta į valstybės saugomų geologinių objektų sąrašą 2007 m. Ji randama netoli žymiosios Karvės olos.
Geologija
Ievos duobėje atsivėrusi siaura anga, už kurios driekiasi 7 m ilgio ir 2,5 m aukščio vingiuota ertmė. Dalis jos apsinešusi smėliu, apkritusi šakomis. Nuo centrinės vagos dalies atsivėrusios angos ilgis yra virš 2 m. Panašaus dydžio landa žiojėja prie pat įėjimo. Visų urvų ilgis siekia apie keliolika metrų.
Vasarinis baravykas
Vasarinis baravykas  – baravykinių (Boletaceae) šeimos, baravykų (Boletus) genties grybų rūšis.
Vaisiakūniai dideli. Kepurėlė 5–15 (20) cm skersmens, jauna apvali, pusrutuliška, vėliau išgaubtai ar iškilai paplokščia, matinė, plaušuota, mėsinga, drėgnu oru truputį lipni, gliti, rusvai pilkai žalsva, alyviškai žalsvai ruda. Vamzdeliai 1–3 cm ilgio, iš pradžių balti, vėliau pilkšvi, galiausiai rusvai kreminiai. Kotas 10–25×1,5–5 cm, cilindriškas, kietas, išilgai grublėtas, iš pradžių pilkšvai, vėliau pilkai rudai, galiausiai juodai plaušuotas.
Auga vasarą lapuočių miškuose, dažniausiai po liepomis, skroblais, tuopomis, drebulėmis. Valgomas, labai vertingas.
Lietuvoje gana retas.
Vizoriai
Vizoriai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Pumpėnų.
Neskraidantis paukštis
thumb|right|250px|Geriausiai žinomi neskraidantys paukščiai [[Pingvinas|pingvinai.]] Neskraidantys paukščiai – paukščiai, evoliucijos metu praradę gebėjimą skristi. Yra išlikę apie 50 neskraidančių paukščių rūšių. Geriausiai iš jų žinomi pingvinai, afrikiniai stručiai, emu ir kiviai.
Pats mažiausias neskraidantis paukštis yra atlantizija (apie 12,5 cm dydžio), didžiausias, taip pat didžiausias paukštis bendrai – strutis (iki 2,7 m dydžio). Stručiai auginami kaip naminiai paukščiai dėl jų plunksnų, mėsos ir odos.
Dauguma naminių paukščių, kaip naminė višta ar naminė antis, ilgainiui prarado savo gebėjimą skristi, tačiau jų laukiniai giminaičiai bankivinė višta ir didžioji antis šį gebėjimą išlaikė. Naminis kalakutas prarado savo gebėjimą skristi dėl specialaus maitinimo – žmonės stengiasi juos išauginti kuo didesnius, tad šių paukščių sparnai nebegali pakelti jo svorio.
Daugelis skirtingų paukščių gebėjimą skraidyti, vykstant evoliucijai, prarado nepriklausomai. Taip pat būna ir atskiros paukščių, negalinčių skristi, šeimos, tarp jų ir dabar jau išnykusių plėšrūnų fororakinių šeimos paukščiai.
Įprastai neskraidantys paukščiai gyvena salose, kur jiems nereikia įveikti didelių atstumų ir nėra plėšrūnų pavojaus.
Renee Sands
Renee Ilene Sandstrom (geriau žinoma savo slapyvardžiu Renee Sands; g. 1974 m. vasario 14 d.) – amerikiečių dainininkė, dainų autorė bei aktorė.
Ji pradėjo savo karjerą vaikų TV laidoje „Kids Incorporated“. Bei buvo JAV pop/R&B merginų grupėje „Wild Orchid“, kurioje buvo „Kids Inc.“ narės Stacy Ferguson, geriau žinoma, kaip Fergie (solo atlikėja ir „Black Eyed Peas“ narė) bei Stefanie Ridel.
„Wild Orchid“
„Wild Orchid“ susikūrė tada, kai dar grupės narė dar buvo paauglės. Dainų autorius Bobby Sandstrom padėjo grupei parašyti ir įrašyti demo dainas. Jos pirmiausiai pasirašė kontraktą su kompanija „Sony Publishing“, o 1994 m. grupė pasirašė kontraktą su įrašų kompanija „RCA Records“. 1996 m. grupė išleido pirmąjį singlą pavadinimu „At Night I Pray“. 1997 m. grupė išleido savo debiutinį albumą, pavadinimu „Wild Orchid“. Albumas buvo parduotas daugiau nei vieno milijono tiražu pasauliniu mastu. O iš albumo buvo išleisti singlai „Talk to Me“ (kuris buvo panaudotas filme „Skuba tik kvailiai“), „At Night I Pray“ ir „Supernatural“
1997 m. pabaigoje grupė pradėjo koncertinį turą su „98 Degrees“ ir „'NSYNC“, bei išleido antrąjį studijinį albumą „Oxygen“, kuriame buvo singlas „Be Mine“. "
2001 m. jos išleido singlą „Stuttering (Don't Say)“. Tai buvo paskutinis grupės singlas, kuriame buvo Stacy Ferguson vokalai. 2003 m. Stacy pasivadinusi Fergie prisidėjo prie hiphopo grupės „Black Eyed Peas“.
Oldsmobile Alero
Oldsmobile Alero buvo kompaktinės klasės automobilis, kurį gamino Oldsmobile. Automobilis buvo pristatytas 1998 metų pavasarį kaip 1999 metų modelis pakeisiantis Oldsmobile Achieva ir Oldsmobile Cutlass. Alero prekyboje pasirodė 1998 metų Balandžio 6 diena. Automobiliai buvo gaminami Lansinge, Mičigane. Alero buvo paskutinis Oldsmobile kompaktinis automobilis, kurio gamyba baigėsi 2004 metų Balandžio 29 diena.
Varikliai:
Renee Sands
„Wild Orchid“
2003 m. „Wild Orchid“ sudarė tik Renee ir Stefanie. Jų ketvirtasis albumas „Hypnotic“, tačiau jis patyrė komercinę nesėkmę. 2004 m. įrašų kompanija atsisakė bendradarbiauti su grupe, kadangi grupė per tiek metų taip ir netapo populiari, ir buvo nuostolinga, grupė oficialiai išsiskyrė.
Dabar
Renee dabar įgarsino dainuojančią princesę Fioną iš filmo „Šrekas“, taip pat šio filmo trilogijoje yra dar viena „Kids Inc.“ narė Moosie Drier. Ji taip pat dalyvavo „Far Far Away Idol“ ir suvaidino Young Darlene vaidmenį „California Indian“.
Bulgarijos futbolo varžybos 1937–1938 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 1937–1938 m.
Klaišiai (Skuodas)
Klaišiai – kaimas šiaurinėje Skuodo rajono savivaldybės dalyje, 10 km į šiaurės rytus nuo Skuodo, Apšės kairiajame krante. Klaišių (Truikinų) kapinynas (IX–XII a.).
Etimologija
Pavadinimas kilo iš asmenvardžio Klaišys daugiskaitinės formos.
Masoud Azizi
Masoud Azizi (1985 m. vasario 2 d.) – Afganistano lengvaatletis, šalies nacionalinis rekordininkas ir olimpinės rinktinės narys.
Biografija
2004 m. sportininkas buvo deleguotas atstovauti savo šalia pasaulio uždarų patalpų čempionate, bet bėgime nestartavo. 2006 m. Azijos žaidynėse Azizi 100 m distanciją įveikė per 11,40 s ir galutinėje įskaitoje liko 23-ioje vietoje. 2008 m. lengvaatletis buvo vienas iš keturių sportininkų atstovavusių Afganistaną vasaros olimpinėse žaidynėse. 100 m bėgime savo grupėje užfiksavo 11,45 s laiką ir savo grupėje liko paskutinis, o bendroje įskaitoje 76 vietą. 2009 m. Azijos uždarų patalpų žaidynėse Azizi startavo 60 m bėgimo distancijoje. Savo grupėje atbėgęs paskutinis jis užfiksavo 7,25 s laiką, kas tapo Afganistano nacionaliniu rekordu. 2009 m. pasaulio čempionate Azizi 100 m distanciją įveikė per 11,79 s ir galutinėje rikiuotėje tenkinosi 88 vieta. 2011 m. sportininkas buvo deleguotas atstovauti savo šaliai 2011 m. pasaulio čempionate.
Sandra Reemer
Barbara Alexandra „Sandra“ Reemer (1950 m. spalio 17 d. Bandunge, Indonezijoje – 2017 m. birželio 6 d. Amsterdame) – olandų dainininkė, kilusi iš Indonezijos. Tris kartus atstovavo Nyderlandams Eurovizijos konkurse.
1972 m. Eurovizijoje su Dries Holten atliko dainą „Als het om de liefde gaat“, su kuria užėmė ketvirtą vietą. 1976 metais dar kartą išrinkta dalyvauti tame pačiame konkurse su daina „The Party’s Over“, kuri tarp 18 dalyvių užėmė devintą vietą. 1979 m. pasivadinusi Xandra, su daina „Colorado“ liko dvylikta. Vėliau grįžo į Euroviziją kaip 1983 m. konkurso dalyvės Bernadette pritariančioji vokalistė.
Mekongo delta
thumb|right|250px|Mekongo delta Vietnamo žemėlapyje Mekongo delta − regionas Vietnamo pietvakariuose, kur Mekongo upė išsišakoja į begalę siaurų kanalų.
Šis Vietnamo regionas apima 40 000 km², jame gyvena 18 milijonų gyventojų. Po Tailando, Vietnamas yra didžiausias ryžių eksportuotojas pasaulyje. Vien Mekongo deltoje išauginamų ryžių pakaktų prasimaitinti visai šaliai. Čia ryžių derlius nuimamas net 3−4 kartus per metus. Be ryžių, Mekongo deltoje sugaunama daugybė žuvies, krevečių, auginami kokoso riešutai, cukranendrės, įvairūs vaisiai: bananai, apelsinai, arbūzai, mangai, duranai, guavos.
Provincijos
thumb|200px|Mekongo delta iš kosmoso [[1996 m.|right]]
Išnašos
Delta du Mékong
Paulina Mongird
Paulina Mongird (Paulina Mongirdaitė 1865 m. Raseinių apskrityje – 1924 m. lapkričio 5 d. Palangoje) – pirmoji Lietuvoje fotografė moteris.
Biografija
Gimė 1865 m. Kauno gubernijos Raseinių apskrities bajorų Mečislovo Angelo Kandidos ir Sofijos Griškevičiūtės Mongirdų šeimoje. Apie 1885 m. šeima persikėlė į Palangą, kurioje įsigijo žemės sklypą su keliais namais.
Paulina buvo išsilavinusi bajoraitė, mokėjo keletą užsienio kalbų, mėgo piešti. Ji piešė spalvotas miniatiūras su Palangos vaizdais, kurias apie 1892 m. panaudojo albumui „Polonga Bains de mer“ („Palangos jūros maudyklės“). Susidomėjusi fotografija, fotografuoti mokėsi Varšuvoje. Iš ten į Palangą parsivežė fotografijos aparatūrą ir apie 1888 m. pradėjo daryti nuotraukas, o 1892 m. savo namuose šalia Palangos senosios vaistinės atidarė fotografijos ateljė. Pirmąsias nuotraukas ji žymėjo spaudais „Fotografija P. Mongird. Polangen“ (kirilicos šriftu) arba „Wadwicz Mongird Polangen“ (lenkų kalba).
P. Mongirdaitė fotografavo Palangą, jos nuostabią gamtą, pajūrį. Poilsiautojai noriai pirko jos fotografijas, kurios buvo publikuojamas ir lenkų spaudoje. Be Palangos vaizdų, 1912–1914 m. ji išleido atvirukų su Kretingos turgaus aikšte, Rusijos–Vokietijos sienos Kretingos perėjimo punkto ir kitais vaizdais.
Jos sugebėjimus pripažino grafai Tiškevičiai, kvietę fotografuoti šeimos narius, užsakę parengti Palangos ir Kretingos dvarų vaizdų albumus.
XX a. pradžioje veikli moteris fotografė buvo didelė retenybė.
P. Mongirdaitė mirė nuo vėžio, palaidota 1924 m. lapkričio 7 d. Palangos senosiose kapinėse, šalia koplyčios.
Karihuairasas
Karihuairasas  – vulkaninė kaldera Anduose, Ekvadore, Tungurahvos provincijoje, tuoj į šiaurės rytus nuo Čimboraso. Aukštis – 5018 m.
Kaldera smarkiai erodavusi, 1,5 km pločio, atvira į rytų pusę. Seniau kalną dengė nemaži ledynai, tačiau jie smarkiai aptirpo dėl klimato atšilimo ir nuo Tungurahvos atneštų pelenų. Istorinių Karihuairaso vulkaninio aktyvumo duomenų nėra.
Ugnikalnio pavadinimą sudaro 3 žodžiai kečujų kalba – Cari (žmogus), huay (vėjas), razu (sniegas). Vietinė legenda pasakoja, kad Karihuairasas ir El Altaras buvo nugalėti ir sunaikinti Čimboraso, kuomet šis kovojęs dėl Tungurahvos.
Edward Teller
Edvardas Teleris (Edward Teller/Teller Ede; 1908 m. sausio 15 d. – 2003 m. rugsėjo 9 d.) – vengrų-amerikiečių fizikas teoretikas, vadinamas „vandenilinės bombos tėvu“.
Biografija
Edvardas Teleris gimė 1908 m. Budapešte, žydų advokatų šeimoje. Jis jau vaikystėje susidomėjo matematika ir chemija, nuo 6 metų lankė privačią mokyklą. Baigęs gimnaziją mokosi Karlsrucho technologijos institute (Universität Karlsruhe), Miuncheno ir Leipcigo universitetuose. Čia jis domisi fizikinės chemijos ir kvantinės mechanikos problemomis. Nuo 1929 m. dirba Leipcige, Getingene (Göttingen), čia jis apsigina fizikos daktaro disertaciją (1930 m.) ir tyrinėja vandenilio atomą. Paskui dirba pas N. Borą Kopenhagoje ir trumpai Londone. 1934 m. vasarį veda jaunystės draugę Augustą Mariją Harkinį (Harkanyi) ir 1935 m. abu išvyksta į JAV kur Dž. Vašingtono universitete (George Washington University) tyrinėja saulės spindulių energijos kilmę. Būtent čia jis pirmą kartą susimąsto apie saulėje vykstančių sprogimų imitaciją žemėje. 1941 m. pakviečiamas dalyvauti „Manheteno projekte“ Los Alamose. Kai 1942 m. vasarą projekto vadovas R. Openheimeris sukviečia fizikus – teoretikus aptarti atominės bombos konstrukcijos, E. Teleris pirmą kartą ištarią „termobranduolinės reakcijos“ žodžius. Jis išdėstė idėją apie galimybę bomboje paleisti natūralų procesą, tokį koks vyksta saulėje, – kai vandenilio atomai jungiasi išskirdami milžinišką energijos kiekį. Atominė bomba atlieka tik „superbombos“ sprogdiklio vaidmenį. 1946 m – 1952 m. Čikagos universiteto profesorius, bei Los Alamoso laboratorijos direktoriaus pavaduotojas, dirba vandenilinės bombos projekte. Nuo 1953 m. Kalifornijos universiteto profesorius. 1962 m. paskirta kasmetinė Enriko Fermi vardo premija (50 tūkstančius dolerių ir aukso medalis) (Enrico Fermi Award ) „už ypatingą indėlį atominės chemijos ir fizikos tyrimų darbuose, už termobranduolinės sintėzės tyrimų vadovavimą ir už nacionalinio saugumo stiprinimą“. Prezidentas Dž. Bušas (George W. Bush) apdovanoja „Prezidento Laisvės medaliumi“ E. Telerį likus dviem mėnesiams iki mirties. E. Teleris miršta ištiktas širdies smūgio 2003 m. rugsėjo 9 d. Stanforde (Kalifornijos valstija).
Milvydžiai
Milvydžiai – kaimas šiaurinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Linkaičių. Seniūnaitijos centras. Stovi Milvydžių koplyčia.
Gyventojai
miniatiūra|250px|left|Kaimo riboženklis
Žalioji markata
Žalioji markata (Chlorocebus sabaceus) – šunbeždžionių (Cercopithecidae) šeimos primatas, priklausantis markatų pošeimiui.
Baublys (ežeras)
Baublys (arba Antežerių ežeras) – ežeras vidurio Lietuvoje, didžiausias Kėdainių rajone, Krakių seniūnijoje. Yra apie 7 km į vakarus nuo Krakių, 1 km nuo Pašušvio. Ilgis rytų – vakarų kryptimi 0,71 km, plotis iki 0,18 km. Altitudė 89,8 m. Krantai žemi, užpelkėję, tankiai užžėlę meldų ir nendrių sąžalynais (ypač vakarinė dalis). Aplinkui plyti dirbami laukai. Priklauso Šušvės baseinui (iš vakarų į rytus prateka Raguvos upelis).
Pietiniu pakraščiu praeina kelias. Šiauriniame krante išsidėstęs Antežerių kaimas, į rytus – Pašušvio gyvenvietė.
thumb|left|250px|Baublio ežeras ir Antežerių kaimas vasarą
Etimologija
Ežerėvardis kildinamas nuo paukščio pavadinimo baublys.
Draustinis
Baublio ežeras su aplinkinėmis pelkėmis ir pievomis įtrauktas į Baublio ornitologinį draustinį. Jo plotas 15 ha. Draustinyje saugomi reti vandens paukščiai, tokie kaip didysis baublys, švygžda ir kiti.
Padavimas
Apie Baublio ežero vardo kilmę pasakojamas toks padavimas: ''Labai seniai, kai dar gyveno mūsų senelių seneliai, toje vietoje, kur dabar yra ežeras, buvo didelis miškas. Po tą mišką ganė galvijus. Kartą viena mergaitė ganė jaučių bandą. Jai beganant užkilo didelis debesis, užkilo didelė audra. Visi jaučiai susispietė į vieną krūvą. O vienas jautis, kurio vardas Baublys, atsiskyrė nuo bandos ir riaumodamas pasileido bėgti per mišką. Mergaitė vytis, bet negalėdavo pavyti, užpykusi sukeikė: „Kad tave tas baisus debesis prarytų!“ Sulig šiais žodžiais ant tos vietos, kur buvo jautis, krito debesis, ir toje vietoje pasidarė didžiulė duobė, pilna vandens. Nuo to ir pavadinta Baublio ežeru. Ir žiemą, kai užšąla, tas ežeras mauroja kaip tas jautis.''
Tamsioji erebija
Tamsioji erebija (Erebia ligea) – pleštekių (Nymphalidae) šeimos drugys. Užpakalinių sparnų apatinėje pusėje baltos dėmės. Skraido VII mėn. brandžiuose mišriuose miškuose, pakelėse, pamiškėse. Randama ant astrinių augalų žiedų. Vikšras storas ir trumpas, gelsvai pilkas. Maitinasi migliniais augalais. Vikšrai žiemoja. Lėliukė šviesiai ruda, išmarginta juodais taškais ir brūkšneliais.
Lietuvoje gausesnė Žemaitijoje. Vystymosi trukmė dveji metai.
Akiuotasis melsvys
Akiuotasis melsvys (Plebeius argus) – melsvių (Lycaenidae) šeimos drugys. Dydis 12–15 mm.
Salernas
Salernas – Kampanijos (šiaurės vakarų Italija) miestas, įsikūręs šalia savo bendravardės Tirėnų jūros įlankos. Svarbiausias Amalfio kranto (Tirėnų jūros pakrantės dalies, kurioje įsikūrę garsūs Amalfio, Pozitano ir kiti miestai) miestas, labiausiai garsėjantis savo nesena istorija: jame rado prieglobstį Italijos karalius, 1943 m. pabėgęs iš Romos po to, kai Antrajame pasauliniame kare Italija sudarė taiką su sąjungininkais. Tuomet mieste trumpam įsikūrė vadinamoji „pietų vyriausybė“. Operacijos „Lavina“ (Italijos puolimo) metu keletas sąjungininkų desantų išsilaipino netoli Salerno.
Cinoberis (pigmentas)
Cinoberis, kiniškas raudonis, vermilionas – ryškiai raudonas gyvsidabrio pigmentas (gyvsidabrio sulfidas), naudotas viduramžiais. Spalvos – nuo raudonai oranžinės iki sodriai raudonos. Itin stabilus, neblunkantis, neblogai maišosi su kitais dažais, turi didelę dengiamąją gebą, tačiau nuodingas. Šiais laikais vietoje cinoberio naudojamas kadmio pigmentas.
Natūralus cinoberis yra vienas iš seniausiai žinomų pigmentų, Kinijoje naudotas dar priešistoriniais laikais, labai vertintas Senovės Romoje. Viduramžių Europoje cinoberis buvo vienas iš brangiausių raudonų pigmentų, naudotų daugiausiai rankraščiuose, tačiau labiausiai išpopuliarėjo nuo XV a., kai alchemikai atrado dirbtinį cinoberį, gaunamą išlydytai sierai reaguojant su gyvsidabriu.
Antanas Samuolis
miniatiūra|Antano Samuolio autoportretas Antanas Samuolis (1899 m. birželio 3 d. Puišiuose, Raseinių raj. – 1942 m. vasario 9 d., palaidotas Leisino kapinėse) – Lietuvos tapytojas, vienas talentingiausių XX a. ketvirtojo dešimtmečio jaunosios kartos atstovų.
Septynerius metus trukusi jo kūryba paliko žymų pėdsaką lietuvių tapyboje, praturtino ją dramatiškais vaizdais. Tapė kasdienišką, nenudailintą darbininko gyvenimą bei jo aplinką.
Gyvenimo ir kūrybos kelias
Antanas Samuolis gimė Raseinių rajone, Puišių kaime, keliaujančio po Lietuvą darbininko Vincento Samulevičiaus šeimoje. 1900 m. Samulevičiai apsigyveno Kaune, Žaliakalnyje, kur aštuonių asmenų šeima vertėsi vargingai iš tėvo, sirgusio džiova, atsitiktinio uždarbio ir nedidelio daržo. 1913 m. Antanas Samuolis baigė dviklasę berniukų mokyklą ir pradėjo dirbti. Ilgai Samuoliai Lietuvoje negyveno. Po Pirmojo pasaulinio karo šeima pasitraukė į Rusiją ir iki 1918 m. gyveno Maskvoje. Būsimasis tapytojas lankė specialią pradžios mokyklą geležinkelininkų vaikams. Tėvas dirbo arklidėje ir 1917 m. mirė nuo kaulų tuberkuliozės. Maskvos Tretjakovo galerijoje būsimasis dailininkas susipažino su rusų tapyba; jam didelį įspūdį padarė M. Vrubelio paveikslai. 1918 m. grįžęs į Lietuvą, Samuolis buvo pašauktas į kariuomenę, kurioje tarnavo dvejus (1919–1921) metus. 1920 m. įstojo į Kauno meno mokyklą, mokėsi Justino Vienožinskio tapybos studijoje, dalyvavo statant naujus mokyklos rūmus.
Dėl lėšų trūkumo Samuoliui mokytis buvo sunku – trūko dažų, teptukų, drobės, kurių neretai teko skolintis, bet jo talentą iš karto pastebėjo studijų draugai, J. Vienožinskis. Patekęs į Kauno meno mokyklos aukštąjį skyrių, Samuolis „pradžioje buvo bepasimetąs, nusivylęs savo sugebėjimais, pamatęs, kad jo kaimynai studentai tarytum mikliau tapo negu jis. J. Vienožinskis laiku taikliai atstatė jo pasitikėjimą ir nukreipė eiti savo keliu“ – taip atsiminimais apie A. Samuolio studijas pasakojo P. Aleksandravičius.
Samuolis dalyvavo tiek Nepriklausomųjų dailininkų draugijos, tiek „Ars“ grupės parodose ir susilaukė pelnyto pripažinimo tų, kurie profesionaliai suprato tapybos uždavinių specifiką, pritarė naujam dailės judėjimui. Jau 1931 m. tapybos talentą pastebėjo V. Cvirka. Tačiau Samuolį aštriai kritikavo dailės snobai, priešiškai nusiteikę prieš viską, kas buvo nauja ir pažangu mene. V. Vizgirda prisimena, kad Samuolio pirmieji darbai „daug ką tik juokino“.
Samuolis dalyvavo Pirmoje ir Antroje rudens dailės parodose, lietuvių dailės parodose Rygoje ir Taline. 1937 m. latvių kritika pažymėjo Samuolio kūrinių „Peizažas“, „Autoportretas“, „Girtuoklis“ meninį raiškumą, nacionalinį charakterį.
Visuomeninė veikla
Dailininkas pasireiškė ir visuomeninėje veikloje. 1932 m. ir 1935 m. jis buvo išrinktas į Nepriklausomųjų dailininkų draugijos vadybą. 1936 m. su dailininkų ir rašytojų grupe Samuolis lankėsi Tarybų Sąjungoje.
Amžininkai atsiminimuose dažnai mini Samuolį žavėjusis Van Gogo gyvenimu ir kūryba. Tai iš dalies matyti jo tapybos tematikoje, kartais ir stiliuje. Šiuo atžvilgiu galima rasti analogijų tarp Samuolio ir V. Eidukevičiaus – abu tapytojai skurdo, buvo vieniši, nepripažinti, abu žavėjosi Van Gogo kūrybine asmenybe. Samuolio paveikslų nepirko ne tik piniginga Kauno miesčionija, bet sąlyginai mažai jo darbų įsigijo ir M. K. Čiurlionio galerija. 1934 m. galerija nusipirko Samuolio „Portretą“, 1936 m. – „Girtuoklį“, 1937 m. – „Peizažą“.
J. Vienožinskis dar anuomet rašė: „Keistas reiškinys. Apsukrieji, bet ne gabieji gauna užsienines stipendijas, kad po kelerių metų nustoję ir to, ką dar jaunoje sieloje turėjo, o vienas talentingiausių mūsų tapytojų – A. Samuolis – dėl savo kuklumo turi Kauno landynėj merdėti, belaidodamas savo džiaugsmingas svajones“. 1929 m., sveikatai pablogėjus, Samuolis gydėsi Varėnos sanatorijoje, 1936 m. rudenį Raudonojo kryžiaus sanatorijoje Panemunėje prie Kauno, vėliau išvyko į Šveicariją.
Dailininko motina Kaune sirgo vėžiu, namiškiai tai nuo jo slėpė. Dėl susikomplikavusių tarptautinių santykių niekas negalėjo nusiųsti pinigų į Šveicariją. 1941 m. gegužę imta tvarkyti dokumentus dėl Samuolio grįžimo į Lietuvą, bet birželį, nacių Vokietijai užpuolus Sovietų Sąjungą, ryšiai tarp Lietuvos ir Šveicarijos visiškai nutrūko.
1942 m. vasario 9 d. Samuolis mirė. Jis buvo palaidotas Leisino kapinėse.
Tapyba
A. Samuolis neturėjo lėšų samdytis pozuotojų, tad pasitenkindavo kūryba iš atminties ir iš gamtos – tapė peizažus, artimųjų portretus ir natiurmortus – tuos kantriausius modelius, kuriuos sustatydavo savo kambaryje iš nesudėtingų buities reikmenų. Vaizduodavo ir liaudies skulptūrėles – jų turėjo nemažą rinkinį, jomis žavėjosi. Be to, natiurmortai leido Samuoliui laisvai spręsti spalvines problemas. „Natiurmortas su šventyklėle“ buvo sukurtas dar Meno mokykloje, tapytas toniniu principu. Pagrindinis dėmesys skiriamas mažosios liaudies architektūros statiniui.
Tapytojas poetizavo paprastus buities daiktus. Taip atsirado „Natiurmortas su kėde“, „Natiurmortas su pieno stiklainiu“ ir „Natiurmortas su gėlėm“(visi apie 1930 m.), kuriuose matome duoną, peilį ir kitus kasdieninius daiktus.
Tipiškas yra dailininko formavimosi metų „Natiurmortas su dievuku“ (1931 m.). Paveiksle pabrėžiamas neramus ritmas, tapoma didelėmis dekoratyvinėmis spalvinėmis plokštumomis, vengiama detalių: net medinės skulptūrėlės veidas – kaip viena dėmė. Tamsesnio, dramatiškesnio kolorito „Natiurmortas su veidrodžiu“. Samuolis atsisakė dekoratyvaus vaizdavimo ir konstruktyvią formą pakeičia virpančiu tapymu, vos pastebimais pustoniais. Todėl daiktai paveiksle čia sužvilga ryškia šviesa ir spalva, čia vėl skęsta skaidriame šešėlyje. Gana skirtingus vaizdavimo būdus Samuolis sumaniai sulydė į meninę visumą „Natiurmortas su obuoliais ir gilėmis“ (1934–1935 m.): kompozicija racionali, o koloritas, tapysena emocionalūs. Liaudies skulptūra Samuoliui buvo atspirties taškas ne tok kūrybos pradžioje; supratęs jos humaniškumą ir estetinę vertę, vėliau dailininkas sėkmingai rėmėsi ja visoje savo kūryboje.
Paskutiniais kūrybos metais (1935–1937 m.) dailininkas mažiau tapė natiurmortų – jį daugiau domino peizažas, žmogus. Samuolis yra sukūręs ir vieną spalvingą interjerą, kuriame pavaizduotas jo kambarėlis Žaliakalnyje. „Kambarį“(1934 m.) dailininkas kūrė beveik tokiu pat principu, kaip ir natiurmortus: jam nerūpėjo erdvės įspūdis, daiktų materialus apčiuopiamumas, šviesos šaltinis ir pan. Samuolio paveiksle vyrauja kontrastų harmonija: sodrūs rudi tonai (grindys, lova) priešpastatomi ryškiam, spalvingam geltonos staltiesės ir violetinės sienos koloritui. Iš pirmo žvilgsnio gali pasirodyti, kad Samuolio „Kambarys“ jaukus ir linksmas, bet, įsigilinęs į paveikslą, suvoki: būtis čia tragiška. Nerimą, net skausmą išreiškia aitrios geltonos, rausvos ir kitų spalvų derinys, nervingas potėpis, kambario ankštumas; nebetiki giedromis spalvomis, o jauti slegiančią izoliaciją, vargą.
Peizažai
Keliaujant po Vandžiogalos apylinkes, seni ir apleisti dvarų sodai kėlė Samuoliui pasigėrėjimą. Jis sakydavo, kad dabar gamta padarė juos natūraliais ir vertais menininko teptuko. Jo svajonė buvo kokiame nors suirusiame „palociuje“ įsitaisyti atelje, o apleisti parkai būtų jo tapybos geriausi gamtovaizdžiai“.
Portretai
Vienas ankstyvųjų A. Samuolio portretų yra „Senelė“ („Senelės portretas“, apie 1926 m.). Jau šiame kūrinyje jaučiasi tapytojo potraukis deformuoti ir tipizuoti žmogų: stambus liemuo, trumpos kojos, ilgos išraiškingos rankos. Veidas geraširdiškas, su miela šypsena. „Senelę“ jaunasis Samuolis kūrė lengvu potėpiu, „akvareliškai“, panaudodamas savo mokytojo J. Vienožinskio puoselėtą minkštą sezanišką pustonių tapybą. Samuolis vengė natūralistiškai kopijuoti gamtą, ją dailinti. Jei portretas, kuo nors nepatraukdavo tapytojo, jis nuimdavo jį, apsukdavo ir kitoje drobės pusėje pradėdavo naują paveikslą, paprastai natiurmortą, kuris nevaržydavo meninio temperamento. Samuolis nemėgo išoriškos, idealizuotos harmonijos ir V. Vizgirdos portrete „Dailininkas“ griebėsi aktyvaus grotesko: prieš mus žmogus su viena akimi, didžiule nosimi ir ilgais pirštais.
Figūriniai paveikslai
Gyvendamas darbininkų priemiestyje, Samuolis gerai pažino jų buitį, rūpesčius. Ne lengvesnis buvo ir gausios Samuolių šeimos gyvenimas – skurdas, ligos, mirtis čia buvo dažnas svečias. Kilęs iš proletarų, pats valgęs rupią duoną, nuo pat jaunystės Samuolis juto neapykantą buržuazijai, nekentė Kauno mieščionijos bukumo ir mylėjo paprastą darbo žmogų. Tai akivaizdu figūrinėse dailininko kompozicijose. Dar mokydamasis Kauno meno mokykloje, Samuolis svajojo pavaizduoti Kauno medinių kvartalų gyventojus – darbininkus: „Noriu nutapyti einančių į darbą darbininkų būrį, parodyti jų skurdą, nuovargį, o drauge ir jų jėgą“. Darbo žmogų tapytojas vaizdavo dramatiškai, su nuoširdžia užuojauta, buržuaziją – su aštriu sarkazmu, ironiškai, groteskiškai. Vienas ankstyvųjų figūrinių paveikslų „Skurdas“ (1925–1926 m.) primena tiek paties dailininko tėvo – darbininko, tiek ir visos šeimos nedalią: alkanas sėdi prie stalo, ant kurio tuščias dubuo… Šalia stovi skurdo iškankinta moteris su kūdikiu. Darbininko rankose suspaustas peilis, bet duonos nėra. Ankstyvieji Samuolio figūriniai paveikslai lengvos pilkšvos gamos, jaučiama J. Vienožinskio įtaka; didelėmis, dusliomis spalvinėmis plotmėmis siekiama emocinio poveikio. Kartu ryšku konstruktyvumas, dekoratyvi architektonika. Tai būdinga „Darbininko šeimos poilsiui“, „Balionėlių pardavėjui“. Pastarajame paveiksle neįprastai vaizduojamas socialinis motyvas: prie sukrypusios lūšnelės buitiški reikmenys (dubuo, didelis butelis) ir varganas balionėlių pardavėjas, atėjęs už smulkų pinigą pasiūlyti tokiems pat skurdžiams nebrangų džiaugsmą. Viliojimai, įvairiomis ryškiomis spalvomis plevėsuoja balionėliai – džiaugsmo miražas. Dominuoja bendra šviesos ir šešėlio konstrukcija – žmogaus veidas tik eskiziškai nubrėžtas. Samuolio paveikslas „Girtuoklis“ – tai ne šiaip portretas, o žmogaus likimo tragiškas pasakojimas. Dailininkas vaizduoja degradavusį žmogų, kuris kaulėtais ligonio pirštais laiko degtinės butelį, vildamasis rasti prieglobstį nuo kasdieninio vargo. Tai tipiškas „charakterio“ portretas; nelaimingo žmogaus charakteristika. Veidas nutapytas „skulptūriškai“ – atrodo, lyg jis būtų išdrožtas iš medžio. Portreto spalvinė skalė taupi, rausva veido gama dera prie gelsvo fono. Dailininkas taip pat vartoja ir kontrastingas šaltas spalvas – žalią, mėlyną, kurios leidžia geriau pajusti šių spalvų pustonius. Dailininkui, kuris visada ieškojo atramos realioje aplinkoje, spekuliatyvinėje, simbolistinės minties kūryboje reikšmingesnių meninių rezultatų pasiekti nepavyko. Samuolis troško didelio, nesenstančio meno. Dailininkas yra pasakęs: „''Neverta žmogui dėl materialinių gėrybių gyventi, o reikia siekti, ko nors pastovesnio, kas amžiams išlieka, kas įneša ką nors naujo į žmonijos kultūrą. Gal tai tik siaura kultūros sritis, bet dailė, tapyba – mano gyvenimo tikslas''“.
Tofua
Tofua – vulkaninė sala ir joje esantis ugnikalnis Tongoje, Ha'apai salų grupėje, 26 km į šiaurės rytus nuo Kotu salos, 155 km į šiaurę nuo Tongatapu.
Salą sudaro Tofua ugnikalnio (aukštis 507 m) kaldera. Salos skersmuo 8 km. Krateryje (20 m virš jūros lygio) yra ežeras. Visu metus ežero vandens temperatūra laikos apie 25 °C. Salos plotas 55,63 km². Tofua saloje gyvena 5 gyventojai, kurie augina svaigiuosius pipirus eksportavimui į Tongatapu.
Salą 1774 m. (ugnikalnio išsiveržimo metu) atrado kapitonas Džeimsas Kukas. Užfiksuoti ugnikalnio išsiveržimai: 1774, 1792, 1854, 1885, 1906, 1958 m. Ir šiuo metu ugnikalnis aktyvus. 1789 m. netoli Tofua įvyko laivo „Bounty“ maištas.
Plinkaigalio ežeras
Plinkaigalio ežeras arba Minaga – ežeras vidurio Lietuvoje, Kėdainių rajone, apie 5 km į vakarus nuo Krakių, Plinkaigalio kaime. Pro ežerą iš rytų į vakarus prateka Šušvės intakas Žiedupė. Kiek tolėliau vakaruose stūkso Plinkaigalio piliakalnis. Ilgis iš rytų į vakarus 0,33 km, plotis iki 0,14 km. Altitudė 84,8 m. Krantai aukšti, dengiami pievų. Pakrantės pelkėtos, gausiai apžėlusios vandens augalija. Įeina į Pašušvio kraštovaizdžio draustinį.
Kolainiai
Kolainiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Užvenčio, prie kelio, Ventos aukštupyje, gražioje kalvotoje vietovėje. Seniūnaitijos centras. Stovi Kolainių Švč. Mergelės Marijos, Karmelio kalno karalienės bažnyčia (atstatyta, pašventinta 1997 m.), Dievo Motinos ikonos „Smolenskaja“ cerkvė (įrengta 1940 m.), veikia Kolainių pagrindinė mokykla, medicinos punktas, biblioteka.
Istorija
miniatiūra|220px|left|Įvažiavimas į Kolainius
1257 m. Mindaugo užrašuose minima Kolainių (Kulene) žemė, tapatintina su Kolainių pilimi apie Jurbarką. 1512 m. minimas Kolainių dvaras. XVI a. viduryje pradėjo veikti Kolainių evangelikų reformatų bažnyčia (iki 1785 m.), 1740 m. – katalikų bažnyčia, uždaryta po 1864 m. 1750 m. J. Adamkavičius su žmona, nesulaukę palikuonių, visą dvaro žemę su aplinkiniais kaimais užrašė karmelitams, įsteigė vienuolyną ir pastatydino jam pastatus. Jonas Adamkevičius mirė 1763 m., tuomet dvarą perėmė vienuolyno viršininkas Benediktas Paulavičius. Jo žinioje buvo dvaras, 14 kaimų, iš viso apie 300 valakų žemės.
Valdomas vienuolyno Kolainių miestelis išaugo. Uždarius jėzuitų ordiną, 1797 m. Kolainių karmelitai perėmė jėzuitų Kražių gimnaziją. 1817 m. Kolainiuose įkūrė ir iki 1835 m. išlaikė 6 klasių apskrities mokyklą, 1828–1831 m. gimnazija, į kurią iš Kražių perkėlė apie 100 mokinių. Joje gimnazistai mokėsi vokiečių, prancūzų kalbų, fechtavimo, muzikos. 1831 m. ją baigė Laurynas Ivinskis, mokėsi Serafinas Laurynas Kušeliauskas. Mokykla klestėjo, bet po 1831 m. sukilimo, kai daug mokinių prisijungė prie sukilėlių, 1835 m. caro valdžia ją uždarė.
1831 m. Kolainiuose veikė J. Sirevičiaus sukilėlių būrys, prie Kolainių įvyko susirėmimų su Rusijos imperijos kariuomenės daliniais. Po 1863 m. sukilimo rusų valdžia uždarė ir patį vienuolyną. Į jį atkelti kolonistai stačiatikiai iš Sibiro – Blagoveščensko miesto. Kurį laiką ir bažnytkaimį bandyta vadinti Blagoveščenskoje. Stačiatikiai 1867 m. katalikų bažnyčią perstatė į cerkvę, naudojosi buvusio vienuolyno pastatais.
XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje veikė paštas, teismas, kelios parduotuvės. 1905 m. gyventojai išvaikė carinę valsčiaus valdybą ir išrinko naują. 1922 m. cerkvė pertvarkyta į katalikų bažnyčią, 1942 m. pastatyta nauja medinė Kolainių Dievo Motinos ikonos „Smolenskaja“ cerkvė.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Tarpslavų kalba
thumbnail|right|Tarpslavų kalbos vėliava Tarpslavų kalba (medžuslovjansky jezyk), iki 2011 slovianski, yra dirbtinė kalba, sukurta 2006 m. supaprastinant visas slavų kalbas. Medžuslovjansky sukurta tarnauti kaip šių senovinių ir dabartinių slavų kalbų kombinacija, su supaprastinta gramatika, kuri leistų žmonėms suprasti tarpslavų kalbą net jos nesimokius. Gramatika ir žodynas remiasi panašumais tarp slavų kalbų, dirbtinių elementų joje vengiama. Gali būti užrašoma kirilica ar lotyniškais rašmenimis.
Ištakos
Per paskutinius kelis amžius buvo keletas bandymų sukurti bendrą visiems slavams kalbą. Daugelis jų buvo ideologiškai susiję su panslavizmu. Nors panslavizmas nebeturi didelės reikšmės, ypač po Sovietų Sąjungos ir Jugoslavijos žlugimo, jo šalininkų vis dar tebėra, ypač tarp slavų emigrantų bendruomenių, o internetas paskatino naujų panslaviškų kalbų atsiradimą. Šioms kalboms bendra tai, kad jos remiasi slavų kalbomis bei prielaida, kad jos yra pakankamai panašios, kad būtų galima sukurti „kompromisinę” kalbą, kuri būtų suprantama visiems slavams.
Vaiko teisės
Vaiko teisės - vaikams priskiriamos ir garantuojamos teisės. Pasauliniu mastu jas įtvirtino JT Vaiko teisių konvencija, priimta JT Generalinės asamblėjos 1989 metų lapkričio mėn. Ratifikuota daugelyje pasaulio valstybių.
Problemos
Nepaisant tarptautinės bendrijos pastangų užtikrinti vaiko teises, tarptautiniuose aktuose įtvirtinti minimalūs vaikų apsaugos standartai nėra visose valstybės įgyvendinti. Vyksta prekyba vaikais, jie išnaudojami (karo metu, verčiami dirbti ir kt.).
Imperatorius Henrikas II
Henrikas II Šventasis (, 973 m. kovo 6 d. Bad Abachas, Bavarija – 1024 m. liepos 13 d. Pfalc Grone prie Getingeno, Saksonija) – 1002-1014 m. Rytų frankų (Teutonų karalystės) karalius, 1014-1024 m. Šventosios Romos imperijos imperatorius, 995–1004 m. ir 1009–1017 m. Bavarijos hercogas Henrikas IV.
Biografija
thumb|left|Šventoji Romos imperija X amžiuje thumb|left|Henriko ir Kunigundos kapas Bambergo katedroje (aut. [[Tilmanas Rymenšneideris, XVI a. pr.)]] Paskutinis iš Saksonijos Otonų Ludolfingų dinastijos. Bavarijos hercogo Henriko II sūnus. Žmona Kunigunda Liuksemburgietė, vaikų neturėjo.
Ampatas
Ampatas  – užgesęs ugnikalnis (stratovulkanas) Peru pietuose, Arekipos departamente, ~100 km į šiaurės vakarus nuo Arekipos. Aukštis 6288 m. Ampatas yra 3 ugnikalnių grandinės dalis; šalia jo stūkso Ualka Ualka ir Sabankaja. Ugnikalnio viršūnę dengia ledynai, apie jo veiklą žinių nėra.
1997 m. Ampato ledynuose rasta 4 suledijusi gerai išsilaikiusi inkų mergaitės mumija, pavadinta Chuanita.
Imperatorius Henrikas II
Biografija
Po tėvo mirties paveldėjo Bavarijos hercogystę. 1001 m. Otoną III lydėjo į Italiją, kur imperatoriaus ryžto dėka buvo išvengta romiečių sukilimo. Italijoje netikėtai mirus Otonui III užvaldė jo regalijas ir nužudė tikrąjį pretendentą Ekhartą Meisenietį. Karaliumi tapo daugiausia Mainco arkivyskupo Vigilio pastangomis, nes jo kandidatūrai priešinosi Vokietijos diduomenė.
1003-1018 m. kovėsi su Lenkijos karaliais, bet turėjo pakankamai įžvalgos ir neparėmė šv. Brunono kariais, kad neįsiveltų į karą su prūsais ar Lietuva 1009 m. Boleslovas I Narsusis padėjo Henriko broliui Brunui, siekusiam Bavarijos karūnos, bet buvo sumuštas. Bavarijos hercogu Henrikas paskyrė žmonos brolį Henriką Liuksemburgietį.
Tramdydamas pasaulietinių kunigaikščių savarankiškumą rėmėsi abatais ir vyskupais, kurie tapo teritorijų valdytojais, atskaitingais karaliui. 1012 m. įsteigė Bambergo vyskupiją, kuri virto vienu svarbiausių viduramžių Vokietijos meno ir kultūros centrų. 1146 m. popiežius Klemensas II jį kanonizavo, šventė liepos 13 d. Vienintelis kanonizuotas Vokietijos valdovas.
Pietų Italija
thumb|200px|Pietų Italija Pietų Italija apima mažiausiai keturis iš 20 šalies regionų: Bazilikatą, Kampaniją, Kalabriją ir Apuliją. Kartais jos dalimi taip pat laikomi Sicilija ir Sardinija (Italijos salos), Abrucio, Molizės regionai bei pietinė Lacijaus dalis (Latina ir Frozinonė), kurie kalbine, istorine ir kultūrine prasme yra susiję su Pietų Italija.
Geografija
Geografine (bet ne geologine) prasme, Pietų Italija yra pusiasalio „batas“, su aulu (Abrucis ir Molizė), nosimi (Kalabrija) ir kulnu (pietinė Apulijos dalis). Tarp pastarųjų įsiterpusi Taranto įlanka, pavadinta Taranto miesto, įsikūrusio tarp „kulno“ ir „pado“, vardu. Ji – Jonijos jūros dalis. Likusi pietinio Apeninų pusiasalio trečdalio dalis nusagstyta mažesnėmis įlankomis įlankėlėmis.
Rytiniame krante – garsioji žydroji Adrijos jūra, sujungta su Viduržemio jūra Otranto sąsiauriu (pavadintu didžiausio „kulno“ gale įsikūrusio miesto vardu). Vakaruose Pietų Italiją skalauja Tirėnų jūra su Salerno, Neapolio ir Gaetos įlankomis, pavadintomis didelių pakrantės miestų vardais. Šiaurinėje Salerno įlankos pakrantėje, Sorento pusiasalio pietuose driekiasi garsusis Amalfio krantas. Netoli pusiasalio galo taip pat yra visame pasaulyje garsi Kaprio sala.
Istorija
Nuo tada, kai VIII-VII a. pr. m. e. graikai kolonizavo Didžiąją Graikiją, pietinės Italijos dalies istorija vystėsi daugeliu aspektų skirtingai negu šiaurinės. Po to, kai 282 m. pr. m. e. Pyrui nepavyko sustabdyti Romos hegemonijos plitimo, Roma ėmė dominuoti pietuose, ir tai tęsėsi dar gerokai po to, kai ėmė puldinėti barbarai (gladiatorių sukilimas buvo laikinai nutraukęs imperijos kontolę). Po Vakarų Romos žlugimo regiono valdymą perėmė Bizantijos imperija, ir netgi lombardams nepavyko jo prisijungti, nors pietinės dalies centras jiems priklausė nuo Zoto užkiaravimo VI a. pabaigoje.
Nuo tada iki normanų užkariavimo XI a. pusiasalio pietūs nuolat įsiveldavo į karus tarp graikų, lombardų ir Kalifato, kuriuos sutrukdė tik įsiveržę normanai, kuriems neprireikė nė šimtmečio įgyti pranašumą ir visiškai pavergti lombardų valdas, apsiginti nuo musulmonų keliamos grėsmės ir išvyti bizantiečius iš viso regiono, išskyrus Neapolį, 1127 m. pasidavusį Rodžeriui II. Šis 1130 m. suteikė pietums karalystės statusą, pakrikštydamas juos Sicilijos karalyste. Ši gyvavo tik 64 metus, o tada išsipildė ilgai kurti Šventosios Romos imperatorių kėslai regiono atžvilgiu. Hohenstaufenų valdymas baigėsi pralaimėjimu, tačiau nugalėję prancūzai su Karoliu iš Anžu priešaky buvo patys jėga išstumti Sicilijos Mišparais vadinamo maišto metu. Vėliau, iki sąjungos su Ispanija karalystė buvo padalyta į Neapolio valdas žemyne ir Sicilijos valdas saloje. Aragono valdymas paliko žymę Italijai ir Renesansui duodamas tokias asmenybes kaip Alfonsas Didysis ir Bordžijų klanas.