cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hausų valstybės
Fulbių užkariavimai
XIX a. sukilo tarp hausų gyvenę fulbiai, kurie, vadovaujami Usman dan Fodio, sukūrė Sokoto kalifatą, kurios sostine tapo Sokotas. Imperijos viduje fulbiai tapo daugumos hausų valstybių valdovais, perėmė hausų titulus ir tradicijas.
Kolonizacija ir dabartis
XX a. pradžioje hausų valstybės buvo padalintos tarp Prancūzijos ir Didžiosios Britanijos. Dabar jos yra Nigerio pietuose ir Nigerijos šiaurėje.
Užmiškiai (Jonava)
Užmiškiai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Šilų, prie durpyno geležinkelio, netoli Beržų tvenkinio.
Prezidento Valdo Adamkaus biblioteka-muziejus
miniatiūra|220px|right|Paradinės durys, 2017 m. Prezidento Valdo Adamkaus biblioteka-muziejus (dar vadinama Valdo Adamkaus prezidentine biblioteka) - viešosios įstaigos statusą turinti įstaiga, įsikūrusi Kaune (S.Daukanto g. 25). Bibliotekos-muziejaus steigėjai – Lietuvos Respublikos Prezidentas Valdas Adamkus, Kauno miesto savivaldybė ir Vytauto Didžiojo universitetas.
Istorija
Idėja steigti Valdo Adamkaus prezidentinę biblioteką kilo Vytauto Didžiojo universiteto istorikams, kuomet tuometinį Lietuvių išeivijos institutą (dabar VDU Lietuvių išeivijos institutas) pasiekė pirmoji Valdo Adamkaus asmeninio ir veiklos išeivijoje archyvo dalis. VDU ir Kauno miesto savivaldybė inicijavo bibliotekos-muziejus steigimą ir 2011 m. vasario 15 d. LR Prezidentas Valdas Adamkus, Kauno miesto meras Andrius Kupčinskas ir VDU rektorius prof. Zigmas Lydeka pasirašė Prezidento Valdo Adamkaus bibliotekos-muziejaus steigimo sutartį. Pirmasis įstaigos Valdybos pirmininkas buvo istorikas Egidijus Aleksandravičius, atlikęs svarbų vaidmenį įstaigos gimime. Nuo 2015 m. Valdybos pirmininke yra buvusi žurnalistė ir visuomenininkė Birutė Garbaravičienė.
Prezidentinė biblioteka įsikūrė istoriniame pastate Kaune (S.Daukanto g. 25), kurį, kaip steigėjas, įstaigai perleido Kauno m. savivaldybė. Šiame name XX a. 3-4 dešimtmečiais veikė Lietuvos Respublikos Užsienio reikalų ministerija. Istorinis pastatas buvo itin prastos būklės, todėl 2015 m. prasidėjo namo rekonstrukcija. Atnaujinimo darbai truko metus ir 2016 balandžio 29 dieną įvyko bibliotekos-muziejaus atidarymas. Rekonstrukcijos projekto autorius – architektas Gintaras Balčytis. 2016 metų liepos 1 d. architektų apdovanojimuose Prezidento Valdo Adamkaus bibliotekos-muziejaus namo rekonstrukcija laimėjo Geriausio interjero kategorijos apdovanojimą. Namo pritaikymas bibliotekos-muziejaus reikmėms buvo vienas iš penkių architektūros darbų, už kuriuos G. Balčytis 2021 m. tapo Nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatu.
.
Prezidentinės bibliotekos JAV
Prezidento Valdo Adamkaus biblioteka-muziejus kuriama pagal JAV nusistovėjusią prezidentinių bibliotekų kūrimo tradiciją. Viso JAV yra 22 prezidentinės bibliotekos. Savo vardo įstaigas turi visi JAV prezidentai nuo Herberto Huverio laikų. Įprastai prezidentines bibliotekas steigia Nacionalinis archyvų ir registrų centras bei kuri nors aukštoji mokykla, kartais bibliotekos steigėjais tampa valstijos, istorikų draugijos. Dažniausiai bibliotekos kuriamos prezidentų gimtuosiuose miestuose, todėl bibliotekos yra išsisklaidę po visą šalį ir nei vienos nėra sostinėje.
Kadenciją baigęs šalies prezidentas palieka steigiamai prezidentinei bibliotekai darbo prezidentūroje archyvus, vaizdo ir garso medžiagą, apdovanojimus ir kitus daiktus. Tačiau prezidentinės bibliotekos atlieka ne tik archyvų saugojimo ir tvarkymo, knygų kaupimo funkcijas. Prezidentinėse bibliotekose įrengiamos prezidento asmenybę pristatanti, jo darbą, tuometinį šalies vidaus ir užsienio gyvenimą atskleidžianti ekspozicija. Prezidentinės bibliotekos skatina patriotiškumą, moko demokratijos principų. Jose vyksta įvairiausi kultūriniai renginiai, minėjimai, piliečio priesaikos davimo ceremonijos, edukacijos klasės moksleiviams. Prezidentinėse bibliotekose esančius archyvus ir knygas studijuoja studentai, mokslininkai ar žurnalistai.
Veikla
Didžiąją dalį savo veiklų Prezidento Valdo Adamkaus biblioteka-muziejus vykdo rėmėjų lėšomis. Didžiausias privartus įstaigos rėmėjas - Kazickų šeimos fonas.
Pirmasis viešas bibliotekos-muziejaus renginys įvyko 2011 m. rugpjūčio mėnesį, kuomet bibliotekoje buvo pristatyta Čikagoje gyvenančio ir kuriančio dailininko Rimo Čiurlionio darbų paroda „Ten pat gyvename, ten pat sugrįžtame“. Nemažai visuomenės dėmesio sulaukė bibliotekoje-muziejuje veikusi Kalantinių 40-mečiui skirta paroda „Gėlių vaikai: nuo pacifizmo iki barikadų“. Paroda veikė iki pastato rekonstrukcijos 2015 m.
Po pastato rekonstrukcijos 2016 m. Prezidento Valdo Adamkaus biblioteka-muziejus tapo aktyvi kultūros ir mokslo renginių vieta Kaune. Įprastai per metus čia vyksta pusšimtis viešų renginių: knygų pristatymų, viešų paskaitų ir diskusijų, susitikimų, filmų peržiūrų ir mokslo konferencijų. Čia yra viešėję, savo pranešimus skaitę ir viešose diskusijose dalyvavę daug žinomų visuomenininkų, mokslininkų, menininkų ir politikų. Tai Prezidentas Valdis Zatleris (Latvija), Peter Salovey, Mark Galeotti, Edward Lucas, Thomas Hyllandas Eriksenas, Michael Žantovský, Tomas Venclova ir daugelis kitų. 2017 metais Kaune vykusio forumo metu, Adamkaus bibliotekoje susitiko buvusieji Europos valstybių vadovai, XX – XXI a. sandūroje pakeitę žemyno raidą, pasukę jį demokratijos link ir siekę aktyvios pilietinės visuomenės formavimosi laisvose šalyse: Valdas Adamkus (Lietuva), Vytautas Landsbergis (Lietuva), Viktoras Juščenko (Ukraina), Bronislavas Komorovskis (Lenkija), Leonidas Kravčiukas (Ukraina), Leonidas Kučma (Ukraina), Petru Lučinskis (Moldova), Arnoldas Riutelis (Estija), Petaras Stojanovas (Bulgarija), Lechas Valensa (Lenkija) Genadijus Burbulis (Rusija).
Ekspozicija
Dalis Prezidento Valdo Adamkaus bibliotekos-muziejaus ekspozicijos pristato Prezidento Valdo Adamkaus asmeninį, visuomeninį ir politinį gyvenimą. Dalis ekspozicinės erdvės atitenka besikeičiančioms parodoms, kuriose daugiausiai pristatoma išeivijos lietuvių meno darbai, istorinės parodos skirtos Lietuvos, Kauno ar išeivijos istorijai, atskleidžiančios lietuvių bendruomenių užsienyje ar asmenybių gyvenimą.
Įstaigoje eksponuojama Prezidento Valdo Adamkaus apdovanojimų, jo meno darbų kolekcija. Lankytojai gali susipažinti lietuviško sąlos JAV - Tabor Farm istorija. Taip pat gali išvysti istorinę lietuvišką trispalvę, pagamintą 1918-1922 m. Lowrenco mieste, Masačiusetse. 2018 m. Prezidento Valdo Adamkaus biblioteka-muziejus, kartu su 6 istorikų komanda parengė Lietuvos ir JAV draugystės šimtmečiui skirtą parodą. Parodos kūrimą finansavo JAV Ambasada Vilniuje. 2020 m. Prezidento Valdo Adamkaus biblioteka-muziejus parengė aprodą skirtą Valdo Adamkaus aplinkosauginiai veiklai irJAV Aplinkos apsaugos agentūros (EPA) 50 metų (kurios 5 regionui 27 metus vadovavo Valdas Adamkus) pasiekimams. Parodos kūrimą finansavo JAV Ambasada Vilniuje.
Archyvai
Kartu su VDU Lietuvių išeivijos institutu, Prezidento Valdo Adamkaus biblioteka-muziejus sudaro lietuvių išeivių archyvų sankaupą. Be nuolat pasipildančio Valdo Adamkaus archyvo čia jau yra Broniaus Kviklio, Vinco Rastenio, Vytauto Kamanto, Aleksandro Štromo, Liūto Mockūno, Vytauto Kavolio ir kitų išeivijos visuomenininkų fondai. Šios dvi institucijos saugo ir tvarko daugiau nei penkiasdešimt su lietuvių išeivija susijusių fondų.
Mikronezijos Federacinės Valstijos
Mikronezijos Federacinės Valstijos – salų valstybė Ramiajame vandenyne, sutrumpintai vadinama Mikronezija ar Mikronezijos Federacija. Pietuose yra Papua Naujoji Gvinėja, vakaruose – Palau bei Filipinai, šiaurėje – Šiaurės Marianų salos. Šalis yra laisvoje asociacijoje su JAV.
Istorija
Mikronezijos Federacijos istorija yra neatsiejamai susijusi su viso Mikronezijos regiono istorija. Žmonės teritorijoje apsigyveno anksčiausiai prieš 4000 metų, migruodami iš Lapitos kultūros židinių Melanezijoje. Dauguma jų kalbėjo mikronezinėmis kalbomis.
I mūsų eros tūkstantmetyje susiformavo savitos Mikronezijos kultūros. Didesnis centralizuotas darinys buvo Japo salose. Maždaug 500–1500 m. Ponapėje buvo centralizuota 25 000 gyventojų valstybė, (Saudeleur dinastija). Apie tai liudija Nan Madolio (dirbtinių salų ir kanalų miesto) liekanos, vadinamos Okeanijos Venecija. Čiuko atole irgi susiformavo atskiros salų monarchijos.
Vokietijai pralaimėjus karą, Karolinų salos kaip tarptautinis mandatas atiduotos administruoti Japonijos imperijai. Jos sudarė dalį Pietų Ramiojo Vandenyno Mandato. Japonijai pralaimėjus II pasaulinį karą, Karolinų salos perėjo JAV administracijai. Ramiojo Vandenyno Salų Globojamosios Teritorijos sudėtyje (kartu su Marianų Šiaurinių Salų, Maršalo salų ir Palau teritorijomis) Karolinų salynas išbuvo iki 1979 m.
1979 m. keturios Globojamosios Teritorijos valstijos (Japas, Ponapė, Kosraė, Čiukas) kartu nutarė sukurti nepriklausomą valstybę, kuri buvo pavadinta Mikronezijos Federacinėmis Valstijomis. 1986 m. su JAV pasirašius laisvosios asociacijos sutartį, Mikronezijos Federacija galutinai tapo nepriklausoma. Nepaisant to, jos ekonominė bei politinė priklausomybė nuo didžiųjų kaimynių JAV ir Australijos lieka stipri.
Politinė sistema
Mikronezijos vadovas – prezidentas, renkamas Kongreso ketverių metų kadencijai. Kongresą sudaro 14 narių, renkamų rinkimuose ketveriems metams. Po vieną kongreso narį skiria kiekviena valstija, kiti 10 renkami visuotiniuose rinkimuose. Formalių politinių partijų nėra.
Geografija
Mikronezijos Federacinės Valstijos yra Ramiajame vandenyne, Karolinų salyne, išsidriekusios 2900 km ilgio ruože. Plotas – apie 720 km². Jūrų sienomis ribojasi su Palau, Maršalo salomis, Kiribačiu, Nauru, Papua Naujaja Gvinėja, Guamu ir Šiaurės Marianais. Sausumos plotas išsidėstęs 607 salose, kurių dauguma – koralinės kilmės, nors yra keletas vulkaninių. Kranto linijos ilgis 6112 km. Aukščiausias šalies taškas – 791 m (Totolomo k. Ponapėje).
Klimatas ekvatorinis ir subekvatorinis, karšta ir lietinga ištisus metus. Ponapėje per metus iškrenta ~8400 mm kritulių. Birželio-gruodžio laikotarpiu neretai prasiaučia taifūnai.
Ekonomika
Mikronezijos Federacinių valstijų ekonomika priklauso nuo gyvulininkystės, bei žuvininkystės. Salos turi tik keletą mineralų, kuriuos derėtų eksploatuoti neskaitant didelio kiekio fosfatų. Nuošali vieta ir ribotas oro transportas trukdo turizmo vystymuisi.
Pagrindiniai verslai Mikronezijos Federacinėse valstijose yra turizmas, statybos, žuvies apdirbimas, specializuotas vandens gyvių ir augalų veisimas, įvairūs dirbiniai iš kriauklių, medžio ir perlų. Mikronezijos Federacinėse Valstijose yra auginamos šios agrikultūros: juodieji pipirai, tropiniai vaisiai bei daržovės, manijokai, saldžiosios bulvės. Auginamos kiaulės, bei vištos.
Eksportuojama žuvis, drabužiai, bananai, juodieji pipirai. Importuojami maisto produktai, mechanizmai, alkoholiniai gėrimai. Salos izoliuotumas ir prastai išvystyta infrastruktūra lieka pagrindiniai veiksniai ilgalaikiui ekonomikos augimui.
Demografija
Mikronezijos Federacijoje, nors gyventojų skaičius palyginti nedidelis, gyvena daugybė skirtingų tautų, kalbančių giminingomis, bet skirtingomis kalbomis. Maždaug 48,8 % kalba Čiuko kalba, 24,2 % – Ponapės kalba, 9,7 % – Japo kalba, 6,2 % Kosraės kalba ir 11,1 % – kitomis kalbomis (įskaitant kelias polineziečių kalbas). Didžioji dauguma gyventojų – krikščionys (katalikai 50 %, protestantai 47 %, baptistai, Jehovos liudytojai, sekmininkai), taip pat yra šiek tiek hindusitų, budistų ir bahajų.
Raštingumo lygis – 89 %, vidutinė gyvenimo trukmė – 69 metai.
Kultūra
Kiekvienoje iš keturių valstijų būdinga savita kultūra, tačiau gausu ir bendrų kultūrinių bruožų. Salose paplitusi klanų sistema, gajūs tabu, paprotinė teisė. Japo sala žymi savo Rai pinigais. Būdinga tradicinė Okeanijos virtuvė.
Eskadrinis minininkas
thumb|Eskadrinis minininkas USS Lassen thumb|Kinijos eskadrinis minininkas Harbin Eskadriniu minininku pradžioje vadinti nedideli ir greiti kariniai laivai, skirti gintis nuo torpedinių laivų – torpedinių katerių ir minininkų. Šiuo metu tai greitaeigių, manevringų karo laivų klasė. Šie laivai yra ginkluoti torpedomis, pabūklais, jūrų minomis ir raketomis. Skirtas kovai su povandeniniais laivais, lėktuvais, raketomis, kitais karo laivais, kitų laivų apsaugai. Eskadriniai minininkai taip pat naudojami žvalgybos, patruliavimo tikslams, minų užtvaroms statyti ir palaikyti desantą ugnimi. Tai mažiausias karinis laivas, kurį galima naudoti įvairioms užduotims, tačiau galintis atlikti karines užduotis ir savarankiškai be papildomo palaikymo.
Iki XX a. vidurio sekanti stambesnė karo laivų klasė buvo eskadrinių minininkų lyderiai, dar stambesnė – lengvieji kreiseriai. Dabar stambesni yra kreiseriai.
Aprašymas
Iki Antrojo pasaulinio karo šie laivai buvo lengvi, nepritaikyti ilgiems okeaniniams plaukiojimams. Po karo tai jau visiškai nepriklausomi laivai, galintys savarankiškai atlikti karines užduotis. Išaugo jų tonažas, taip pat svarba ypač po to, kai pasaulio valstybės iš dalies atsisakė kreiserių ir linijinių kreiserių (XX a. vidurys).
Istorinė raida
Pirmieji eskadriniai minininkai atsirado Anglijoje ir Japonijoje. Šios valstybės pirmosios pradėjo naudoti minininkus – mažus torpedomis ginkluotis laivus. Atsiradus minininkams atsirado būtinybė kovoti su jais. Pirmieji eskadriniai minininkai ir buvo dideli minininkai. Šie laivai atsirado XIX a. pabaigoje Anglijoje. Pirminė paskirtis – kovoti su priešo minininkais.
1881 m. buvo pastatytas torpedinis taraninis laivas „Polifemus“. Jo greitis buvo 18 mazgų ir galėjo kovoti su minininkais ir kitais laivais. Šis laivas buvo ginkluotas torpedomis ir taranu. Tačiau dėl savo mažos eigos ir pabūklų stygiaus buvo santykinai silpnas ginklas.
Stasys Markonis
Stasys Markauskas-Markonis (1902 m. gruodžio 26 d. Slabadoje, Ukmergės rajonas – 1973 m. kovo 27 d. Vilniuje) – Lietuvos kunigas, pedagogas, ateizmo propaguotojas.
Biografija
1925 m. baigė Kauno kunigų seminariją, 1929 m. Lietuvos universiteto Teologijos-filosofijos fakultetą. 1937 m. atsisakė kunigystės. 1937–1939 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Teisės fakultete. Nuo 1944 m. Ukmergės gimnazijoje dėstė tikybą, 1946–1948 m. Trakų mokytojų, vėliau Telšių mokytojų seminarijų direktorius, 1949–1961 m. Telšių Žemaitės vidurinės mokyklos direktorius. 1961–1971 m. pirmasis LSSR ateizmo muziejaus direktorius. Ateistinėmis temomis skaitė paskaitas, paskelbė straipsnių.
Bokiškiai
Bokiškiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Papilio. Iš rytų ir pietų juosia Meldiškių miškas, šiauriniu pakraščiu prateka Garšvų upelis (Rovėjos intakas). Negyvenamas; likę pastatų griuvėsiai. 1923 m. buvo 8 kiemai.
Eskadrinis minininkas
Istorinė raida
Po Japonijos panašų laivą užsakė ir Ispanija. Laivas gavo „Destructor“ vardą. Eskadrinis minininkas buvo ginkluotas vienu 90 mm, keturiais 57 mm ir dviem 37 mm pabūklais, o tonažas siekė 308 t.
Formaliai pirmasis eskadrinis minininkas buvo anglų laivas „Havock“, pastatytas 1892 m. Šio laivo greitis siekė 27 mazgus, ginkluotas vienu 76 mm, trimis 57 mm pabūklais ir trimis torpedų aparatais.
Sarafanas
thumb|230px|Rusų mergina, dėvinti sarafaną (1909 m.)
Sarafanas  – ilgas, paprastai berankovis drabužis, vilkimas ant palaidinės; rusų tautinio kostiumo dalis. Žodis kildinamas iš persų sarāрā („garbės drabužis“), į rusų kalbą patekęs greičiausiai per tiurkus. Persijoje sarafanais vadinti ilgi, priekyje susegami chalatai, dėvimi nuotakų. Šio rūbo pirmtakas – plačiai senovės Eurazijoje tiek moterų, tiek vyrų vilkėti ilgi rūbai, pamušti kailiu.
Iš sarafano buvo sprendžiama apie moterų visuomeninę padėtį. Šventiniai sarafanai buvo siuvami iš juodos alksnio ir ąžuolo žievėmis dažytos vilnonės medžiagos. Rūbo apačia būdavo apsiuvama dažniausiai raudonu vilnoniu namų darbo kaspinėliu, viršus – aksomo juostele. Kasdieniniai sarafanai – paprastesni; vėliau jie buvo siuvami iš lengvesnio medvilninio audinio (pvz., satino).
XVI–XVII a. sarafanus vilkėjo ir kilmingos LDK moterys. Jie būdavo siuvami iš brangiausių audinių, liemuo iš aksomo su perpetėmis ir aksominių juostų apvadais apačioje. Sarafanais taip pat vadinti ilgi berankoviai drabužiai, ~XII a. (po Kryžiaus žygių) paplitę Vakarų Europoje iš Rytų šalių.
Nuo XX a. pab. sarafanu vadinamas ilgas moteriškas – aukštas sijonas su petnešėlėmis.
Krūminė amorfa
Krūminė amorfa (Amorpha fruticosa) – pupinių (Fabaceae) šeimos amorfų (Amorpha) genties augalų rūšis.
Iki 4 m aukščio užaugantis krūmas. Lapai iki 30 cm ilgio, sudaryti iš 11-25 trumpakočių lapelių. Žiedai sutelkti tankiose kekėse. Žydi birželio – liepos mėn. Žiedus gausiai lanko bitės. Ankštys išlenktos, gelsvai rudos, su liaukutėmis.
Lietuvoje tai vienintelė retai auginama dekoratyvinė rūšis.
Chamois Niort FC
Njoro „Chamois“ – Prancūzijos futbolo klubas iš Njoro.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1925 m.
Airijos futbolo varžybos 1961–1962 m.
Airijos futbolo varžybos 1961–1962 m.
Vincas Augustinavičius
Vincas Augustinavičius (1920 m. birželio 21 d. Dusai, Papilės valsčius, Šiaulių apskritis – 2009 m. kovo 26 d. Melburnas) – Australijos lietuvių visuomenės ir spaudos veikėjas, žurnalistas.
Biografija
Mokėsi Šiaulių gimnazijoje ir, 1944 m. pasitraukęs iš Lietuvos – Ravensburgo (Vokietija) gimnazijoje. 1949 m. emigravo į Australiją, gyveno Sidnėjuje. Dirbo įvairiose gamyklose, Makvairio universiteto administracijoje.
Aktyviai dalyvavo Australijos lietuvių bendruomenės veikloje, du kartus atstovavo Australijos lietuvių bendruomenei Pasaulio lietuvių bendruomenės Seime.
Salinis (Lazdijų r.)
Salinis – ežeras pietų Lietuvoje, Lazdijų rajone, apie 3 km į vakarus nuo Lazdijų, Salų kaimo rytinėje dalyje. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,65 km, plotis – iki 0,37 km. Altitudė 146,9 m. Krantai daugiausia aukštoki, tik pietinis žemas, pelkėtas ir apaugęs miškeliu. Aplink plyti pievos ir dirbami laukai. Šiaurės rytuose išteka upelis link Raišupio upelio (Kirsnos upės baseinas).
Blogos merginos (1968 filmas)
Blogos merginos – režisieriaus Claude Chabrol 1968 m. sukurta drama. Jo žmona aktorė Stephane Audran už vaidmenį buvo apdovanota Sidabriniu Lokiu Berlyno kino festivalyje.
Turinys
Nuobodžiaujanti turtinga dama Frederika Paryžiaus gatvėje susipažįsta su jauna dailininke Vai. Pokalbis virsta flirtu ir Frederika parsiveda merginą į savo namus. Netrukus jos iškeliauja į šios vilą Sent Tropeze, kur nerūpestingai leidžia besimėgaudamos viena kitos draugija. Vieno vakarėlio metu jos susipažįsta su architektu Polu, tarp kurio ir Vai užsimezga intymus ryšys. Sužinojusi apie jį, Frederika taip pat netrunka suvilioti Polą. Pamesta Vai, netekusi abiejų meilužių, blaškosi nerasdama vietos, kol galiausiai ryžtasi žmogžudystei...
1471 m.
1471 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
1876 m.
1876 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Nedatuoti
Kuoduotoji kurapka
Kuoduotoji kurapka (Rollulus rouloul) – vištinių paukščių (Galliformes) būrio, fazaninių (Phasianidae) šeimos vienintelė kuoduotųjų kurapkų (Rollulus) genties rūšis, natūraliai paplitusi Petryčių Azijos dalyje.
Nedideli paukščiai, kūno ilgis apie 26 cm, patinėlių svoris 225–300 g, patelės sveria 225–275 g.
Paplitę Malakos pusiasalyje, Sumatroje, Borneo bei gretimose nedidelėse salose. Lizdą įsiruošia miško paklotėje. Deda 5-6 kiaušinius. Peri 18 dienų.
Marlen Haushofer
Plačiausiai žinomas jos romanas „Siena“ (vertė Jurgita Mikutytė. Tyto alba, 2004) (Die Wand, 1962).
Biografija
M. Haushofer gimė 1920 m. balandžio 1 d. Aukštutinėje Austrijoje. Jos krikšto vardas buvo Marie Helene Frauendorfer. Pirmus 10 m. praleido Eiler Effertsbach’e, esančiame netoli Frauenštaine, o vėliau mokėsi Linco mokykloje, kuri buvo uždaryta 1938 m., Vokietijai aneksavus Austriją. 1939 m. įstojo į Vienos universitetą, kur studijavo vokiečių literatūrą. 1941 m. susipažino su Manfred’u Haushofer’iu, su kuriuo išsiskyrė 1950 m., tačiau 1957 m. pakartotinai už jo ištekėjo. Mirė nuo vėžio 1970 m. kovo 21 d. Vienoje.
Kūrybinis kelias
1946 m. pradėjo rašyti apsakymus, kurie buvo spausdinami laikraščiuose ir žurnaluose. 1951 m. ji išleido apysaką „Penktieji metai“ („Das fünfte Jahr“), kuriame aprašomas mergaitės penktieji gyvenimo metai. Už šią apysaką autorei 1953 m. paskirta Austrijos valstybinė paskatinamoji premija. Su pirmuoju jos romanu „Sauja gyvenimo“ („Eine Handvoll Leben“, 1955) atėjo ir tarptautinis pripažinimas. 1963 m. už romaną „Siena“ apdovanota Arthuro Schnitzlerio premija, 1968 m. gavo Didžiąją Austrijos literatūros premiją.
Köpetdag Aşgabat
„Futbol kluby Köpetdag Aşgabat“ – Turkmėnijos sporto klubas iš Ašchabado.
Istorija
Klubas įkurtas 1947 m. Daugkartiniai šalies čempionai. Pastaraisiais metais nebepriklauso šalies futbolo elitui.
Andrius Kairys
Andrius Kairys (1910 m. gruodžio 6 d. Peterburge – 1996 m. spalio 29 d. Kaune) – vargonininkas, chorvedys ir pedagogas.
Biografija
Bendrojo lavinimo dalykų mokėsi Peterburge, o grįžęs į Lietuvą, Pasvalyje pas vietos vargonininką pramoko ir vargonuoti.
Vėliau, truputį pasimokęs pas Antaną Budriūną, 1929 m. įstojo į Kauno muzikos mokyklą, kur mokėsi vargonuoti, diriguoti, kompozicijos ir kapelmeisterio meno (dėst. Juozas Naujalis, Julius Štarka, Juozas Gruodis, E. Gailevičius). Studijuodamas vargonininkavo, vadovavo chorams ir rengė koncertus. 1936 m. baigęs Kauno konservatoriją, dėstė muziką ir vadovavo chorams Kauno aukštesniojoje prekybos mokykloje ir 4-ojoje gimnazijoje.
Į gana aktyvią muzikinę veiklą įsitraukė pokario metais. 1946–1958 m. vadovavo Lietuvos veterinarijos akademijos studentų vyrų chorui (100–140 dalyvių). Chorą parengė 1950 m. respublikinei dainų šventei (konkurse užėmė ketvirtąją vietą), 1955 m. – respublikinei dainų šventei (konkurse laimėjo pirmąją vietą), 1957 m. – I respublikiniam jaunimo festivaliui (konkurse pelnė pirmąją vietą) ir 1958 m. – Baltijos studentų dainų šventei „Gaudeamus-II“ Rygoje. Daug koncertų su juo surengė Kaune, dainavo Vilniuje, Rygoje, Kijeve, Maskvoje. Koncertų programose buvo ir sudėtingesnių chorų iš klasikinių operų.
1951–1967 m. – Kauno medicinos instituto akademinio mišriojo choro (120–140 dalyvių) meno vadovas ir dirigentas. Studentus išmokė daug lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių, rengė choro jubiliejinius koncertus, dainavo daugelyje Lietuvos miestų, taip pat Rygoje, Tartu, Minske ir Maskvoje – iš viso surengė per 300 koncertų. Chorą parengė 1955, 1960 ir 1965 m. respublikinėms dainų šventėms, 1957 m. – I respublikiniam jaunimo festivaliui, konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų. Choras dalyvavo 1958 ir 1967 m. Baltijos studentų dainų šventėse „Gaudeamus“ Rygoje ir Tartu. 1966 m. chorui buvo suteiktas „Neries“ vardas.
1966 m. gegužės 27 d. choras surengė iškilmingą koncertą savo kūrybinės veiklos 20-mečiui pažymėti. A. Kairys chorą išmokė daug ir įvairaus sudėtingumo kūrinių, surengė kelis šimtus koncertų Lietuvoje. Choras dainavo Maskvoje, Leningrade ir Užkarpatėje, 1969 m. lankėsi Lenkijoje, Bulgarijoje ir Rumunijoje.
A. Kairys 1949–1989 m. buvo Kauno Juozo Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas; išugdė daug jaunųjų chorvedžių. Vienas pirmųjų pokario metais Kaune pradėjo organizuoti dainų šventes ir jose diriguoti, buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas, chorų apžiūrų ir konkursų žiuri narys. Baltijos studentų dainų švenčių „Gaudeamus-I“ Tartu (1956 m.) ir „Gaudeamus-II“ Rygoje (1958 m.) dirigentas. Sukūrė ir harmonizavo lietuvių liaudies dainų chorams. 1955 m. jam suteiktas nusipelniusio meno veikėjo garbės vardas.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Anglijos futbolo varžybos 1930–1931 m.
Anglijos futbolo varžybos 1930–1931 m.
Kazimieras Celestinas Alminas
Kazimieras Celestinas Alminas (g. 1941 m. balandžio 6 d. Šliktinėje, Mosėdžio valsčius) – Lietuvos ir Šiaulių miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas, poetas, disidentas.
Biografija
Gimė devynių vaikų, iš kurių išgyveno keturi, šeimoje. 1981 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, tiflopedagogas, tiflopsichologas. Studijavo Kijevo M. Gorkio pedagoginio instituto aspirantūroje.
Iki 1981 m. Šiaulių pedagoginio instituto estetinio lavinimo katedros dėstytojas, bet, atsisakius liudyti prieš Mečislovą Jurevičių, pradėtas persekioti Valstybės saugumo, pašalintas iš darbo, uždrausta mokslinė veikla. Dirbo kalviu, grojo kaimo kapelose. Rašė „Lietuvos katalikų bažnyčios kronikai“, ją platino.
1988 m. vienas Šiaulių sąjūdžio organizatorių, Šiaulių miesto Sąjūdžio iniciatyvinės grupės narys, Šiaulių sąjūdžio tarybos narys, Sąžinės laisvės ir etikos komisijos pirmininkas, Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Seimo narys, jo Nacionalinių klausimų komisijos narys, „Tremtinio“ klubo įkūrėjas, Žydų ir Ukrainiečių kultūros bendrijų atkūrimo iniciatorius. 1989 m. Tautinės dvasios kultūros konferencijos, Žemaičių etnografinės šventės Šiauliuose iniciatorius, žemaitiškų litų ir centų (dizaineris – Vilius Puronas, spaudė – spaustuvė „Titnagas“) bei Žemaičių paso idėjos autorius, po šventės – vienas Žemaičių kultūros draugijos „Saulaukis“ steigėjų. Vienas Vyskupo Motiejaus Valančiaus blaivystės sąjūdžio iniciatorių ir aktyvistų, Šiaulių tarybos narys.
Lietuvos krikščionių demokratų partijos, partijos Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai Šiaulių skyriaus narys. Šiaulių Sausio 13-osios brolijos pirmininkas.
Tailando vėliava
thumb|250px|right|[[Vaizdas:FIAV 110110.svg|20px Proporcijos: 2:3]] 180px|right|thumb|[[Vaizdas:FIAV historical.png 1916 m. vėliava]] 180px|right|thumb|[[Vaizdas:FIAV historical.png 1855 m. vėliava]] Tailando vėliava ( (tar. Thong Trairong - trispalvė) – stačiakampė, suskirstyta į penkias horizontalias juostas: raudoną, baltą, mėlyną, baltą, raudoną. Visos juostos yra vienodo aukščio, tik vidurinė mėlyna yra dvigubai platesnė.
Istorija
Spėjama, kad pirmoji vėliava (tuomet Tailandas vadinosi Siamu) greičiausiai buvo raudonos spalvos, kurią naudojos Siamo karalius Narai (1656-1688 m.). Iš istorinių šaltinių žinoma, jog vėliau raudonoje vėliavoje buvo atsiradę papildomi elementai: balta čakra (budistinis ratas), vėliau baltas dramblys ir paskiausiai baltame diske saulės motyvas.
Oficiali pirmoji šalies vėliava įteisinta karaliaus Mongkut (Rama IV) 1855 m., kurioje buvo pavaizduotas karališkasis simbolis baltas dramblys raudoname fone.
Dabartinė vėliava įteisinta 1917 m. rugsėjo 28 d.
Simbolika
Trys spalvos (raudona, balta ir mėlyna) simbolizuoja tautą, religiją ir karalių (neoficialus Tailando devizas).
Konstrukcija
left|300px
Spalvos
Pantone spalvų sistemoje: Balta – nėra; RGB spalvų sistemoje: Balta – 255, 255, 255.
Pantone spalvų sistemoje: Mėlyna – Pantone 293; RGB spalvų sistemoje: Mėlyna – 0, 28, 73.
Hirošimos taikos memorialas
Hirošimos taikos memorialas (dar dažnai vadinamas Atominės bombos kupolu) – viena iš Hirošimos (Japonija) memorialinio parko dalių. Tai vienintelis pastatas, kuris išliko nesugriuvęs 1945 m. rugpjūčio 6 d. ryte įvykusio atominio sprogimo hipocentre. 1966 m. jį nuspręsta išsaugoti neribotam laikui kaip memorialą 140 000 tuo metu žuvusių žmonių. 1996 m. pastatas buvo įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
220px|left|thumb|Hirošimos prefektūros produktų parodų salė savo originalioje formoje (nuotrauka daryta maždaug 1921–33 m.)
Istorija
Suprojektuotas čekų architekto Jan Letzel. Baigtas 1915 m. balandį ir pavadintas Hirošimos prefektūros prekybos paroda (HMI). 1921 m. pavadinimas buvo pakeistas į Hirošimos prefektūros produktų parodų salė, o 1933 m. į Hirošimos prefektūros pramonės skatinimo salė.
1945 m. rugpjūčio 6 dieną pirmoji prieš žmones panaudota atominė bomba sprogo virš šio pastato stogo (tikrasis hipocentras buvo už 160 metrų ir 580 metrų aukštyje). Iš pradžių planuota kupolą nugriauti kartu su kitais griuvėsiais, bet kadangi jis buvo beveik sveikas, griovimo planai buvo atidėti. Kai miestas aplink pastatą buvo atstatytas, dalis vietinių gyventojų vis dar norėjo kupolą nugriauti, bet jis buvo išsaugotas kaip memorialas.
Galerija
thumb|center|700px|180° Hirošimos taikos memorialo parko vaizdas.
Bokštai (Alytus)
Bokštai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Alovės.
Kukutenis
thumb|Tripolės-Kukutenio kultūros arealas Kukutenis – neolito ir eneolito gyvenvietė Rumunijoje, dab. Kukutenio kaimo teritorijoje, 12 km nuo Jasų, priskiriama Tripolės-Kukutenio kultūrai.
Tyrimai
Nuo 1899 m. gyvenvietė tiriama. Gyvenvietė buvo apjuosta grioviu ir pylimu. Rasti du iki 2 m storio kultūriniai sluoksniai: apatinis (A) – 4 tūkstantmečio pr. m. e. ir viršutinis (B) – 4 tūkstantmečio pabaiga – 3 tūkstantmečio pr. m. e. pradžia. Abiejuose sluoksniuose rasta iš molio plūktų namų liekanų. A sluoksnyje – gausiai keramikos, puoštos trispalviais įvijiniais ornamentais, titnaginių, raginių, kaulinių dirbinių, molinių moterų figūrėlių, šiek tiek varinių daiktų (kirvių), B sluoksnyje – tapytos keramikos, statulėlių, gyvulių figūrėlių, įvairių varinių dirbinių durklų, kirvių, apyrankių, ylų.
Jupiler lyga
Jupiler lyga – aukščiausioji Belgijos profesionalų futbolo lyga. Oficialus lygos pavadinimas nuo 2016–2017 m. sezono yra Belgian First Division A. Lyga įkurta 1895 metais, ją organizuoja Belgijos futbolo asociacija. Lygoje varžosi 16 komandų, kurios pirmąjame sezono etape tarpusavyje sužaidžia po dvejas rungtynes. Antrąjame etape pirmosios 6 komandos sužaidžia play-off I - po dvejas rungtynes tarpusavyje, tokiu būdu išaiškindami prizinikus, Čempionų lygos dalyvius, bei vieną Europos lygos dalyvį. Komandos užėmusios 7-16 vietas, prisijungia prie 6 antrojo lygmens Belgian First Division B komandų, ir žaidžia play-off II. Nugalėtojas iškovoja teisę žaisti Europos lygoje.
Blogiausia mano gyvenimo savaitė (filmas)
Blogiausia mano gyvenimo savaitė – 2011 m. Italijoje sukurtas filmas pagal to paties pavadinimo britų situacijų komediją apie reklamos agento Paolo ir iš turtingos šeimos kilusios Margaritos  paskutinę savaitę prieš jiems susituokiant.
Jupiler lyga
Žemiausią vietą Belgian First Division A užėmusi komanda iškrenta į Belgian First Division B. Keturios žemiausias vietas Belgian First Division B užėmusios komandos varžosi pereinamajame turnyre dėl išlikimo. Paskutiniąją vietą užėmusi komanda iškrenta į žemesnį lygmenį.
Rytų Folklandas
thumb|right|240px|Rytų Folklandas pažymėtas raudonai thumb|right|240px|Salos kraštovaizdis ties Džonsons Harboru Rytų Folklandas, Soledado sala − viena iš dviejų pagrindinių Folklando Salų, esančių Atlanto vandenyne. Folklando (San Karloso) sąsiauriu atskirta nuo vakaruose esančios Vakarų Folklando (Gran Malvinos) salos. Plotas 6353 km².
Sala siaura sąsmauka jungiasi su pietine dalimi − Lafonija. Krantai smarkiai raižyti fjordų (Čosiolo, Ruis Fuentes ir kt.). Rytų Folklando paviršius kalvotas ir pelkėtas. Aukščiausia vieta − 705 m Asborno kalnas.
Rytų Folklande susitelkusi dauguma salų gyventojų (~2000). Beveik visi jie gyvena salyno sostinėje Stenlyje. Kitos didesnės gyvenvietės: Puerto Luisas, Port Darvinas, San Karlosas, Salvadoras, Džonsons Harboras. Verčiamasi žvejyba, avininikyste, turizmu.
Vainiai (Jonava)
Vainiai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, prie kelio. Anksčiau buvo Vainių dvaras. Išlikęs Vainių dvaro parkas, auga šimtametės tuopos (Vainių tuopa – gamtos paminklas).
Mordecai Kaplan
Mordechajus Kaplanas (1881 m. birželio 11 d. Švenčionyse, Rusijos imperija – 1983 m. lapkričio 8 d. Niujorke, JAV) – rabinas, mokytojas, rekonstruotojo judaizmo kūrėjas kartu su Ira Eisenstein.
Biografija
Gimė 1881 m. birželio 11 d. Švenčionyse. 1889 m. su seserimis ir motina išvyko į JAV pas savo tėvą, kuris dirbo su rabinu Jacob Joseph. Nuo 1895 m. lankė mokyklą Niujorke. 1893–1902 m. mokėsi Niujorko žydų teologinėje seminarijoje. Nuo 1900 m. studijavo filosofiją, sociologiją Kolumbijos universitete, kur įgijo daktaro laipsnį. 1908 m. liepą vedė Lena Rubin. Nuo 1934 m. iki 1970 m. rašė knygas apie judaizmo rekonstruktyvizmą. Jis sukūrė savitą judaizmo pakraipą, vadinamąjį rekonstruktyvizmą, kuris neretai apibūdinamas kaip ketvirtoji judaizmo srovė greta ortodoksinio, konservatyviojo ir reformistinio judaizmo. Ši pakraipa turi daugiausia šalininkų tarp išsilavinusių bei pasiturinčių JAV, Didžiosios Britanijos žmonių. Egzistuoja atskiros rekonstruktyvizmo sinagogos (XX–jo amžiaus pabaigoje JAV jų buvo 62), sava rabinų asociacija. Svarbiausias M. Kaplano veikalas – “Judaizmas kaip civilizacija”. Mirė 1983 m. lapkričio 8 d. Niujorke.
Relaksacija
Relaksacija ( 'atsipalaidavimas') – organizmo gebėjimas atpalaiduoti raumenis (fizinis atsipalaidavimas) ir panirti į ramybės būseną, nusiraminti (psichinis atsipalaidavimas). Relaksacija gali būti tiek nesąmoninga, tiek sąmoninga, taikant specialias psichofizines metodikas.
Fiziologinė atsipalaidavimo reikšmė
Nustatyta, kad apie 80 % visų kraujotakos, endokrininių, virškinimo trakto, onkologinių sutrikimų, imuninės sistemos nusilpimų yra psichosomatinio pobūdžio. Organizmui fiziologiškai yra reikalingas periodiškas poilsis, kuris įmanomas giluminio atsipalaidavimo arba miego metu. Atsipalaidavęs organizmas veikia pačiu optimaliausiu jo funkcionavimo režimu (natūraliai).
Atsipalaidavęs žmogus nustoja eikvoti energiją tam tikrų raumenų įtempimo palaikymui, lengviau valdo dėmesį. Atsipalaidavęs žmogus tampa ramus, stabilizuojasi psichika bei psichiniai procesai, teigiamai veikiama emocinė bei protinė būklė.
Bet kuri emocija sukelia tam tikros raumenų grupės įtempimą. Dažnai pasikartojanti emocija sąlygoja didesnį įtempimą bei įtvirtinama nesąmoningai. Dažna raumenų įtampa, nepagrįsta judėjimo ar kitos fizinės veiklos poreikių, signalizuoja, kad žmogaus psichikoje nusistovėjo neadekvatus kokio nors reiškinio vertinimas, sukeliantis psichosomatinius pakitimus. Pagal tam tikrų raumenų grupių įtempimo būklę galima spręsti apie žmogaus psichikos būseną. Įtampai nuolat pasikartojant gali kilti spazmai, skausmai bei psichosomatiniai sutrikimai.
Įtampa gali būti pašalinama įvairiais būdais.
Mechanizmas
Tarp galvos smegenų ir visų raumenų yra abipusis savitarpio ryšys. Smegenys siunčia kūno raumenims impulsus. Savo ruožtu raumenys signalizuoja galvos smegenims apie savo būseną. Kuo labiau įtempti kūno raumenys, tuo daugiau ir dažniau signalai ateina į smegenis. Juo raumenų būklė žvalesnė, tuo sunkiau perkelti sąmonę į transo būseną.
Susilpnėjus fizinei veiklai, raumenų tonusas mažėja, į smegenis ateina mažiau impulsų. Taip atsiranda ramybei, meditacijai, miegui palankios sąlygos, žemėja smegenų biosrovių dažnis.
Koncentruoto atsipalaidavimo technikos
Įtampai šalinti bei atsipalaiduoti naudojami įvairūs būdai.
Kelionė į rojų
Kelionė į rojų – 1980 m. Lietuvos kino studijoje sukurtas meninis filmas pagal Hermano Zudermano romaną „Kelionė į Tilžę“.
Siužetas
Neturtingą žveją Ansą Balčių pamilsta turtinga našlė Marta Anker, garsios Tilžės prekybinės firmos „Rojus“ savininkė. Šią įnoringą gražuolę, netikėtai pasirodžiusią gimtosiose vietose, gyventojai vadina ragana. Gal taip ir yra, nes jai pavyksta apžavėti Ansą, kuris beveik pasiryžta priimti Martos pinigus, grožį ir aistrą, o svarbiausia – naują aprūpintą gyvenimą. Kitoje svarstyklių pusėje – visas Anso turtas: žvejo valtelė su įrankiais, namelis jūros pakrantėje, sūnus, dukra ir žmona Indrė, vienintelė kliūtis kelionėje į rojų, kurią jam siūlo ponia. Martos, vaikystėje išniekintos pastoriaus Hopkės, širdis nuo sudėtingo gyvenimo ir patirtų pažeminimų sustabarėjusi ir savo laimės ji pasiryžusi siekti visomis, net pačiomis žiauriausiomis, priemonėmis. Indrė supranta, ką jaučia Ansas, bet visgi plaukia su juo į Tilžę, nežinodama, ar grįš namo…
Ricardo Pereira
Rikardas Pereira (g. 1976 m. vasario 11 d.) – portugalų futbolininkas, buvęs Portugalijos rinktinės vartininkas.
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 2001 m. birželio 2 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, kur per septynerias rungtynes praleido 5 įvarčius, 25 kartus apsaugojo vartus.
Kanadinė vilsonija
Kanadinė vilsonija (Wilsonia canadensis) – amerikinių devynbalsių (Parulidae) šeimos paukštis.
Veisiasi Kanadoje ir rytų JAV miškuose, netoli vandens. Lizdą suka ant žemės. Žiemoti skrenda į Pietų Amerikos šiaurinę dalį.
Mykolas Labuckas
Mykolas Labuckas (1912 m. rugsėjo 30 d. Utena – 1998 m. sausio 28 d. Kaunas) – Lietuvos dailininkas scenografas.
Biografija
1924–1932 m. mokėsi Utenos „Saulės“ gimnazijoje, 1932-1940 m. – Kauno meno mokykloje. 1941 m. baigė Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutą.
1934-1940 m. Valstybės teatro, 1941–1943 m. Kauno valstybinio dramos, operos ir baleto teatro dailininkas. 1943–1953 m. vyr. dailininkas. 1953–1958 m. Kauno jaunojo žiūrovo teatro vyr. dailininkas, 1958–1974 m. – Kauno muzikinio teatro vyr. dailininkas. 1944-1945 m. Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės instituto dėstytojas.
1472 m.
1472 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Naugarduko vaivada
thumb|Naugarduko vaivadijos herbas thumb|Naugarduko vaivadija XVII amžiuje thumb|Naugarduko vaivadija Abiejų Tautų Respublikos žemėlapyje Naugarduko vaivada – aukščiausias Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Naugarduko vaivadijos ir vienas iš Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnų.
Įgaliojimai
Naugarduko vaivadą skirdavo karalius, jis pareigas paprastai eidavo iki gyvos galvos. Vaivada buvo aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas vaivadijoje, vaivadijos bajorų vadas ir vaivadijos bajorų pašauktinių kariuomenės vadas. Jo kompetencijai buvo priskirti administracijos, karo ir teismo reikalai. Jis taip pat rūpinosi vaivadijos miestų, kuriems suteiktos Magdeburgo teisės, apsauga ir tvarka, prižiūrėjo jų matus, saikus ir kainas. Vaivados jurisdikcijai priklausė ir miestų žydų bendruomenės.
Vaivada buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Naugarduko vaivada turėjo dvidešimt trečią pagal rangą pasauliečių poziciją.
Naugarduko seniūnai arba vietininkai
Chronologine tvarka:
Airijos futbolo varžybos 1962–1963 m.
Airijos futbolo varžybos 1962–1963 m.
Gerard David
miniatiūra|Gerardo Davido autoportretas Gerardas Davidas (ol. Gerard David, apie 1460–1523 m. rugpjūčio 13 d.) – flamandų dailės mokyklos renesanso dailininkas.
Juozas Kairys
Juozas Kairys (1949 m. gruodžio 9 d. Baršėnų k., Rokiškio r.), choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
Baigęs Kriaunų vidurinės mokyklos aštuonias klases, 1965–1969 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros – švietimo technikume (dėst. A. Petrošiūtė). 1969–1974 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. K. Kavecko klasė).
Nuo 1974 Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų chorvedybos disciplinų dėstytojas, 1974–1977 uostamiesčio Mokytojų namų mišriojo choro chormeisteris, 1977–1980 Medicinos darbuotojų mišriojo choro chormeisteris. 1979–1983 Klaipėdos žvejų kultūros rūmų vaikų choro studijos vadovas.
Nuo 1983 Vilniaus kultūros mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas. 1986–1987 Vilniaus rajono švietimo darbuotojų mišriojo choro vadovas, nuo 1991 Vilniaus Šv. Mikalojaus bažnyčios mišriojo choro vadovas. Choras kas sekmadienį gieda šv. Mišiose, retkarčiais išvyksta į Kernavės ir kitas Lietuvos bažnyčias.
Šiuo metu moko vaikus V. Antano Vienuolio progimnazijoje muzikos pagrindų.
Renato Micallef
240px|miniatiūra|Renato [[1975 m. Eurovizijoje]]
Renato Micallef (g. 1951 m. lapkričio 19 d.) – Maltos pop dainininkas.
Gastroliavo Šiaurės Amerikoje, Australijoje ir Jungtinėje Karalystėje, 1980 metais pelnė Metų dainininko apdovanojimą.
1975 metais atstovavo Maltai Eurovizijos dainų konkurse, su daina „Singing This Song“ užėmė 12 vietą. 1990 m. Renato atstovavo Maltai Cavan tarptautiniame dainų festivalyje su daina „Our Little World of Yesterday“, kuri pelnė pagrindinį prizą.
Abvilis
Abvilis  – miestas Prancūzijos šiaurėje, Aukštutinėje Prancūzijoje, Somos departamente, į šiaurės vakarus nuo Amjeno, netoli Somos upės žiočių. 24,6 tūkst. gyventojų (2001 m.). Yra mažų laivų prieplauka. Vystoma mašinų gamyba, elektrotechnikos, maisto, tekstilės pramonė. Turizmas. Svarbiausi architektūrinia objektai: varpinė (XIII a.), bažnyčios (XV-XVII a.), XVIII a. pilis. 1954 m. jame atidarytas Žako Bušė de Perto muziejus.
Renato Micallef
Renato ir toliau išlieka aktyvus muzikiniame pasaulyje bei veda savo radijo šou. Atlikėjas bandė nesėkmingai sugrįžti į Euroviziją 1991, 1992, 1993, 1994, 1996 ir 1998 metais.
Abvilis
Istorija
Abvilio gyvenvietė žinoma nuo III a. (tada vadinosi Abbatis vila). Abvilis miesto statusą gavo 1184 m. Priklauso Prancūzijai nuo XV a. pabaigos. Miesto centras buvo labai sugriautas per Antrąjį pasaulinį karą.
Vitas Labutis
Vitas Labutis (g. 1932 m. rugpjūčio 12 Liūliškyje, Liudvinavo valsčius) – Lietuvos kalbininkas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
1957 m. baigė Vilniaus universitetą. 1994 m. habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.
Mokslinė veikla
Tyrinėja lietuvių kalbos sintaksę, funkcinę gramatiką, teksto lingvistiką. M. Manserio „Anglų - lietuvių kalbų kasdienių frazeologizmų žodyno“ (1999 m.) lietuviškosios dalies vienas sudarytojų, redaktorius.
Huskarlai
Huskarlai (sen.skand. huskarl; ) – skandinavų ar anglosaksų valdovo namų, dvaro kariuomenė, atlikusi ir asmens sargybinių vaidmenį.
Etimologija
Senosios skandinavų kalbos žodis huskarl (kitaip dar huscarl) reiškia 'namų vyras'. T.y., huskarlas buvo 'ginkluotas vyras (kerlas), tarnaujantis tam tikriems namas'. Anglicizuotas variantas – houscarl.
Huskarlų kariauna dar buvo vadinama hirdas (hird, hirth 'šeimynykščiai'). Vėliau hirdu vadino šarvuotuosius namų karius. Dažnai jie būdavo vieninteliai profesionalūs karalystės kariai. Likusią karalystės kariuomenę sudarė neprofesionali šauktinių kariuomenė, kuri Anglijoje vadinosi fyrdas, o Skandinavijoje – leidangas, retkarčiais – ir samdiniai. Paprastai karalystė huskarlų turėdavo mažiau kaip 2000.
Huskarlai Anglijoje
Į anglų kalbą šis terminas atėjo tada, kai dalį Anglijos 1016 m. užkariavo Knutas II. Anglijoje būdavo iki 3000 huskarlų. Jų nuolatinė kariuomenė vadinosi tingmenai (thingmen) ar tingalidas (Þingalið), jos algoms surinkti buvo specialus mokestis, kurį mokėdavo monetomis. Anglijos huskarlų apgyvendinimo ir maitinimo išlaidas padengdavo karalius. Huskarlai neretai kaip karaliaus atstovai atlikdavo ir administracinius pavedimus.
Ginkluotė ir taktika
Huskarlai buvo vertinami dėl jų gero treniruotumo ir geros ginkluotės. Jie būdavo gerai treniruoti, kadangi buvo vienintelė to meto profesionali ginkluota jėga ir sudarė nuolatinę kariuomenę. Be to, į huskarlus priimdavo tik rinktinius karius. Pvz., vienas lordas buvo išleidęs įstatymą, pagal kurį į huskarlus priimdavo tik tuos, kurių kalavijas turėjo auksu inkrustuotą rankeną. Tokia atranka užtikrino, kad huskarlas yra pakankamai pasiturintis, kad galėtų daug laiko treniruotis, neieškodamas uždarbio pragyvenimui, ir įsigyti gerą ekipuotę.
Huskarlai turėjo gebėti kautis daugeliu ginklų, įskaitant vienrankį kalaviją bei svaidomąjį kirvį, bet jie garsėjo puikiu barzdinio kirvio (skegokso) valdymu.
Bayeux gobelenas teikia nemažai informacijos apie huskarlų kovos stilių. Vienoje scenoje pavaizduoti huskarlai, sudarantys skydų sieną – suremti jų skydai sudaro ištisinę užtvarą, panašiai, kaip darydavo senovės graikų falangos. Tradicinis saksų kovos stilius buvo labai agresyvus, tad tokią pasyvią taktiką kaip skydų siena jie naudojo tik prieš žymiai pranašesnes pajėgas (pvz., kavaleriją ar lankininkus), kokios ir buvo normanų pajėgos Hastingso mūšyje.
Viena huskarlų naudotų kovos priemonių buvo pro šalį bėgančių arklių priekinių kojų pakirtimas.
Kadangi jų pagrindinis ginklas buvo pakankamai sunkus kirvis, kautynėse jie galėjo smūgiuoti į bet kurią priešininko kūno dalį, kurią tik galėjo pasiekti.
Nėra žinoma, ar huskarlų daliniuose būdavo lankininkų. Žinoma, kad Norvegijos karalius Haraldas Hardrada (1015–1066) Stamfordo mūšyje žuvo nuo kaklą peršovusios strėlės, bet nežinoma, ar strėlę paleido fyrdo lankininkas, ar huskarlas. Remiantis turima informacija apie vėlesnį Hastingso mūšį labiau įtikimas variantas, kad šovė vis tik fyrdo lankininkas, galbūt ginkluotas medžiokliniu lanku. Pagal duomenis apie Hastingso mūšį galima daryti išvadą, kad huskarlų pusėje lankininkų buvo labai nedaug, jei jų išvis buvo.
Viesytė (upė)
Viesytė  – upė pietryčių Latvijoje, Sėlijoje; Nemunėlio dešinysis intakas. Prateka Jekabpilio ir Aizkrauklės savivaldybes. Išteka iš Viesytės ežero. Teka į vakarus miškinga Taurkalnės lyguma. Baseine gausu pelkių, lankų. Įteka į Nemunėlį Lietuvos pasienyje, ties Krastais.
Didžiausi intakai: Dzelzytė, Liesvinčių griovys, Cėzytė (kairieji), Melnupytė, Sunytė, Palupė, Jūga, Dzilna (dešinieji).
Upės žemupio krantai 7–9 m aukščio. Metinis upės nuotėkis 0,11 km³.
Viesytė (reikšmės)
Viesytė gali reikšti šiuos objektus Latvijoje:
Juozapas Kairys
Juozapas Kairys (1938 m. birželio 20 d. Tenenių k., Šilalės r. – 2008 m. spalio 11 d.) – choro dirigentas ir kompozitorius.
Biografija
1948–1959 m. mokėsi Kauno aklųjų mokykloje – internate. Savarankiškai pramokęs muzikos, pradėjo vadovauti vokaliniams ir instrumentiniams ansambliams. 1959–1964 m. choro dirigavimo neakivaizdiniu būdu mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. E. Ylienė). Technikumą baigęs su pagyrimu, 1965–1970 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. R. Kašponio klasė), kurią baigė su pagyrimu.
1960–1968 m. Lietuvos aklųjų draugijos Kauno gamybinio mokymo kombinato klubo meno vadovas, mišriojo choro ir vokalinių ansamblių vadovas. 1966–1968 m. Lietuvos aklųjų draugijos Kauno tarprajoninių kultūros namų direktorius, 1968–1972 m. Lietuvos aklųjų draugijos Centro valdybos pirmininko pavaduotojas kultūros reikalams, 1972–1993 m. Lietuvos aklųjų draugijos profesionaliųjų muzikos kolektyvų direktorius. 1993–1995 m. Lietuvos aklųjų mišriojo choro „Vilnius" direktorius, nuo 1995 m. šio choro artistas.