cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gyvakarų kapinynas
Istorija
Unikaliausiu radiniu P. Tebelškis įvardina rastą smeigtuką, pasak jo, tai pirmasis tokio tipo smeigtukas rastas Lietuvos teritorijoje. Artimiausios teritorijos, kuriose buvo rasti panašūs smeigtukai, tai Karaliaučiaus sritis ir Lenkija. Specialiai šiems dirbiniams išnagrinėti skirtame straipsnyje teigiama, kad kapus, kuriuose randama tokių smeigtukų, reikia sieti su Jamnos kultūra. (šią kultūrą archeologė Marija Gimbutienė vadina Kurganų kultūra, kurios sąvoką įvedė 1956 m.) palikimu ir galima datuoti maždaug III tūkst. pr. m. e. antra puse.
Papildomus žvalgomuosius archeologinius tyrimus 2015 m. atliko archeologas Mantas Daubaras. Jų metu buvo ištirtas 15 m². plotas ir surasta 11 lipdytinės priešistorinių laikų keramikos bei 3 gyvūnų kaulų fragmentų. Šie radiniai nuolatiniam saugojimui atiduoti į Lietuvos Nacionalinį muziejų.
Lokalizacija
Gyvakarų kapinynas yra Alizavos sen., kairiojo Žvikės upelio kranto žvyruotoje aukštumoje, karjero teritorijoje (oficialiai žvyro karjeras yra privačios nuosavybės sklype adresu Rudikų g. 5, Gyvakarų k.).
Kuršų IV tvenkinys
Kuršų IV tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 4 km į šiaurės vakarus nuo Užvenčio. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Žeberės intako Ž-2 intakas, Ventos baseinas) 1,8 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,33 km, plotis – iki 0,22 km. Altitudė 152 m. Krantai žemi, tik vakarinis krantas aukštokas. Šiaurinis ir vakarinis krantai apaugę krūmynais, pietinis – užpelkėjęs. Pasroviui iškart telkšo Kuršų III tvenkinys. Į šiaurę yra Kuršų kaimas, į pietus - Žalakių kaimas.
Kuosėnų senkapis
Istorija
1936 m. lapkričio 9 d. žemės savininkė Petronėlė Mažeikaitė, kurios teritorijoje buvo senkapis ir buvo randami žmonių kaulai, pasirašė pasižadėjimą senkapį saugoti ir prižiūrėti.
1977 m. Kuosėnų senkapyje atlikti archeologiniai tyrinėjimai (tyrimų vadovas Stasys Juodelis). Jų metu nustatyta, kad senkapis suardytas, perkasų vietose buvo randama pavienių žmonių kaulų su įkapėmis – monetomis (1666 metų Jono Kazimiero lietuviški šilingai), žalvarinių dirbinių pėdsakų.
Lokalizacija
Senkapis yra į pietus nuo Kupiškis-Skapiškis kelio Nr. 2411, 20 m. į pietus nuo Mirabelio įtvirtinimų, Kuosėnų kaime.
Gorčicė
Gorčicė (,, 1928–1945 m. ) – kaimas Lenkijos šiaurėje, Varmijos Mozūrų vaivadijos Luko apskrities Prostkų valsčiuje. Šaltyšijos centras.
Istorija
Kaimas Gramatcken vardu žinomas nuo 1484 metų. 1874 m. tapo naujai įkurto Gorčitceno prūsiško valsčiaus centru. Iki 1905 m. jis priklausė Rytprūsių Gumbinės apygardos (vėliau iki 1945 m. Alnaįtyno apygardos) Luko apskričiai.
1910 m. kaime suskaičiuoti 143 gyventojai. Sutinkamai su Versalio sutarties nutarimais krašte buvo vykdomas visuotinis plebiscitas – 80 gorčiciečių pasisakė už priklausymą Rytprūsiams, už perėjimą į Lenkijos administravimą nebalsavo niekas. 1928 m. buvo pakeistas kaimo pavadinimas į Deumenrode. 1933 m. jame gyveno 205, o 1939 m. – 186 kaimiečiai.
Po Antrojo pasaulinio karo kartu su visa pietine Rytprūsių dalimi perduotas Lenkijai ir iki 1998 m. priklausė Palenkės vaivadijai, vėliau įėjo į Varmijos Mozūrų vaivadijos sudėtį.
Piliakalnis
Į pietus nuo Dlugochvalų ežero, upės Ržanicos (Luko intakas) iškilusi neaukšta kalva. Tai – buvęs jotvingių piliakalnis. Vienas pirmųjų jį paminėjo žinomas Prūsijos tyrinėtojas Emilis Holakas. Viršutinė aikštelė (35–40 m x 30 m) yra ovalo formos ir iš visų pusių apsupta apsauginiu pylimu, patekti į ją buvo galima iš pietų pusės. Be piliavietės kalvos teritorijoje buvo ir papilio gyvenvietė. Antrojo pasaulinio karo metu objekto paviršiuje buvo iškasti apkasai.
Piliakalnis dar vadinamas Totorių apkasu, šį vardą, matyt, įgavo po 1565 m. kraštą nusiaubusio totorių antpuolio.
Vakagaliai
Vakagaliai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 12 km nuo Ramygalos.
Remigijus Lapinskas
Remigijus Lapinskas:
Eurovizijos dainų konkursas 2020
Eurovizijos dainų konkursas 2020 turėjo būti 65-asis „Eurovizijos“ dainų konkursas, kuris būtų įvykęs Roterdame, Nyderlanduose, po šalies pergalės su Duncan Laurence atlikta daina „Arcade“ 2019 m. konkurse Tel Avive, Izraelyje.
Pusfinalius surengti buvo numatyta 2020 m. gegužės 12–14 d., finalą – gegužės 16 d., tačiau dėl 2019–21 m. COVID-19 pandemijos renginys buvo atšauktas. Tai tapo pirmuoju kartu per visą 64 metų konkurso istoriją, kad renginį teko atšaukti. Tai būtų buvęs penktasis kartas, kad Nyderlandai organizuotų konkursą; paskutinį kartą „Eurovizija“ šalyje vyko 1980 m. Konkurse būtų dalyvavusi 41 šalis. Į konkursą būtų grįžusios 2019 m. nedalyvavusios Bulgarija ir Ukraina, pasitraukusios Vengrija ir Juodkalnija.
Europos transliuotojų sąjunga svarstė galimybę leisti tiems patiems atlikėjams dalyvauti 2021 m. konkurse, bet nusprendė, kad pagal „Eurovizijos“ dainų konkurso taisykles, 2020 m. dainos negalės dalyvauti 2021 m. konkurse, tačiau bus atitinkamai pagerbtos.
2020 m. gegužės 16 d. neįvykusį atšaukto dainų konkurso finalą pagerbė Hilversiumo mieste vykusio renginio Eurovision: Europe Shine a Light („Švieski, Europa“) tiesioginė transliacija, dalyvaujant 10 šalių atstovams. Transliacijos pabaigoje iškilmingai paskelbta, jog 2021 m. konkursas pasiliks Roterdame.
Konkurso vieta
miniatiūra|kairėje|„Rotterdam Ahoy“ arena, kurioje būtų vykęs 2020 m. „Eurovizijos“ dainų konkursas 2020 m. konkursas turėjo įvykti „Rotterdam Ahoy“ arenoje, Roterdame, Nyderlanduose. Šioje arenoje buvo surengtas 2007 m. vaikų „Eurovizijos“ dainų konkursas.
Pasiūlymų etapas
Konkurso vieta Miestai, kurie buvo įtraukti į galutinį sąrašą
Logotipas ir šūkis
Konkurso šūkis „Atsiverk“ buvo paskelbtas 2019 m. spalio 24 d., oficialus logotipas – lapkričio 28 d. Logotipo dizainą kūrė CLEVER°FRANKE. Tai abstrakti 2020 m. dalyvaujančios 41 šalies vėliavų spalvų reprezentacija pagal jų pirmąjį dalyvavimą konkurse eilės tvarka.
Vedėjai
250px|thumb|right|Chantal Janzen, Jan Smit ir [[Edsilia Rombley – 2020 m. „Eurovizijos“ dainų konkurso vedėjai.]] 2019 m. gruodžio 4 d. NPO paskelbė, kad konkursą ves trys vedėjai: aktorė ir televizijos laidų vedėja Chantal Janzen, dainininkas ir konkurso komentatorius Jan Smit bei dainininkė Edsilia Rombley, atstovavusi Nyderlandams 1998 ir 2007 m. konkursuose. 2020 m. vasario 10 d. buvo paskelbta, jog vlogger Nikkie de Jager („NikkieTutorials“) bus internetinio konkurso turinio, tame tarpe užkulisių šou svetainėje „YouTube“, vedėja. Atidarymo ceremonijos metu ji taip pat turėjo vesti renginį ant auksiniojo kilimo gegužės 10 d.
Dalyviai
250px|thumb|right|{{legend|#22B14C|Šalys, išrinkusios savo dalyvį (-ius) ir (arba) dainą}}{{legend|#782167|Šalys, patvirtinusios dalyvavimą}} {{legend|#FFC20E|Šalys, kurios buvo dalyvavusios anksčiau, bet ne 2020 metais}} 250px|thumb|right| {{legend|#D40000|Šalys pirmame pusfinalyje}} {{legend|#FFAAAA|Balsuojančios šalys pirmame pusfinalyje}} {{legend|#000080|Šalys antrame pusfinalyje}} {{legend|#5599FF|Balsuojančios šalys antrame pusfinalyje}}
1 pusfinalis
Vokietija, Italija ir Nyderlandai būtų balsavusios šiame pusfinalyje.
2 pusfinalis
Prancūzija, Ispanija ir Jungtinė Karalystė būtų balsavusios šiame pusfinalyje.
2019–20 m. COVID-19 pandemijos padariniai
Izraelio atstovė Eden Alene atskleidė, kad nevyks į Nyderlandus filmuoti vaizdinio atviruko, taip siekdama apsisaugoti nuo COVID-19. Transliuotojas pažymėjo, kad jie bandys rasti kitą būdą nufilmuoti jos atviruką. Lietuvos atstovai „The Roop“ taip pat atšaukė kelioninius planus vykti filmuoti savo atviruką bei paskelbė nedalyvausiantys prieškonkursiniuose vakarėliuose Londone ir Amsterdame. Netrukus vakarėliai buvo atšauti.
Kovo 18 d. EBU paskelbė, kad konkursas yra atšaukiamas dėl kylančios ir nenuspėjamos koronaviruso rizikos bei daugumoje valstybių įvedamo karantino ir tarpvalstybinio keliavimo apribojimų. Tačiau referencinė grupė svarstė galimybę leisti tiems patiems atlikėjams dalyvauti 2021 m. konkurse, bet nusprendė, kad pagal „Eurovizijos“ dainų konkurso taisykles, 2020 m. dainos negalės dalyvauti 2021 m. konkurse, tačiau bus atitinkamai pagerbtos.
Vakarai (Radviliškis)
Vakarai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Pociūnėlių.
Baitkovas
Istorija
Kaimas žinomas Baytken vardu nuo 1495 m., o dveji metai prieš tai Vokiečių ordino Didysis magistras Johanas fon Tyfenas už suteiktą karinę pagalbą Pauliui Grabovskiui perdavė 40 hufų žemės Baykau vietovėje. Taip dabartinės gyvenvietės teritorijoje atsirado dvaras. left|150px|thumb|1895 m. statyta neogotikinė šventovė iki Antrojo pasaulinio karo pab. priklausė evangelikams, dabar − tai katalikiška Švč. Mergelės Marijos Rožinio Karalienės bažnyčia 1874 m. kaimas tapo to paties pavadinimo naujai įkurto prūsiško valsčiaus centru. Iki 1945 m. jis priklausė Rytprūsių Gumbinės apygardos (nuo 1905 m. priskirtas Alnaštyno apygardos) Luko apskričiai. 1910 m. jame buvo 225 gyventojai. 1933 m. buvo suskaičiuoti 244, o 1939 m. − 209 kaimiečiai.
Piliakalnis
Kaimo pietvakarinėje dalyje iškilusi moreninė kalva. Tai – buvęs jotvingių piliakalnis, datuojamas X−XIII amžiumi. Jį į savo sudarytą senovinių gynybinių statinių žemėlapį įtraukė žinomas Prūsijos tyrinėtojas Emilis Holakas. Išsidėstęs kiek tolėliau nuo Baitkovo ežero, anksčiau iš pietų ir vakarų piliakalnį supo dar vienas ežeras (numelioruotas XX amžiuje). Objektas susideda iš dviejų maždaug vienodo ploto aikštelių, aukščių skirtumas tarp jų − apie penkis metrus. Aikšteles tarpusavyje skiria šlaitas. Piliakalnis apsaugotas pylimais, spėjama, kad buvo suręstas ir medinis sargybos bokštas. Įvažiavimas − šiaurės vakarinėje dalyje.
Būdamas kaimo teritorijoje, objektas gerokai nukentėjo nuo žmonių poveikio: į pietinį pylimą PGR (tarybinio ūkio analogas) laikais įkastas ūkinis pastatas, pats piliakalnis gerokai sukultūrintas − jis tapo Baitkovo parko dalimi.
Vakariškės
Vakariškės – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Rūdninkų, dešiniajame Merkio krante.
Valaičiai
Valaičiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 7 km nuo Kiaunorių.
Hapoel Iksal FC
Iksalo „Hapoel Iksal“ – Izraelio futbolo klubas iš Iksalo.
Istorija
Klubas įkurtas 1971 m. Ilgą laiką žaidė regioninėse pirmenybėse.
2017/18 m. sezone tapo Liga Alef (trečioji pakopa) nugalėtojais.
2018/19 m. debiutavo Liga Leumit (antroji pakopa), tačiau joje tarp 16 dalyvių liko paskutinėje vietoje ir iškrito į žemesnį divizioną.
Zuzana Čaputová
Zuzana Čaputova (g. 1973 m. birželio 21 d. Bratislavoje  ) – Slovakijos teisininkė, politikė, Slovakijos Respublikos prezidentė (nuo 2019 m.). Čaputova yra pirmoji moteris, užėmusi Slovakijos prezidento pareigas, ir jauniausia prezidentė Slovakijos istorijoje (45 metai).
1996 m. baigė Komenskio universiteto teisės fakultetą.
Valainiai
Valainiai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 7 km nuo Pakruojo.
Liolių I tvenkinys
Liolių I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 8 km į pietus nuo Kelmės, Liolių gyvenvietėje. Sudarytas užtvenkus upę Dratvuo (Dubysos intakas) 12,1 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš vakarų į rytus – 0,16 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 137,6 m. Krantai žemi, vietomis apaugę medžiais. Priešsroviui už 0,4 km yra didesnis Liolių II tvenkinys. Šiaurine pakrante eina kelias.
Žemislaulis
Žemislaulis arba Žemislavlis  – kaimas Baltarusijoje, Gardino srityje, Vijos rajone. Netoli Lietuvos sienos. Kaimas garsus savo XIX amžiaus dvaru.
Istorija
Priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei iki valstybės padalinimo 1795 m.
Vėliau tapo Rusijos imperijos dalimi. 1921 m. atiteko Lenkijos valstybei. Nuo 1939 m. sovietų Gudijai priskirta dalis.
Architektūra
Žemislaulio dvaras, kurį 2017 m. vasarą valdžia pardavė už 12 dolerių.
XIX amžiuje čia įsikūrė grafai Umiastovskiai, kurie rūmus pastatė pagal karališkųjų rūmų Varšuvoje kopiją.
Grodziskas (Geldapės apskritis)
Grodziskas (1925–1938 m. –, 1938–1945 m. – ) – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Varmijos Mozūrų vaivadijos Geldapės apskrities Benkaimio valsčiuje. Šaltyšijos centras, 197 gyventojai (2010 m.).
Aprašymas
Kaimas išsidėstęs Varmijos Vozūrų vaivadijos šiaurės rytuose, 19 km ryčiau nuo anksčiau buvusio apskrities centro Unguros ir 22 km pietvakariau dabartinio apskrities centro Geldapės. Pasiekiamas vaivadijos keliu Nr.27px|DW653 Dambruvka Polska gyvenvietėje pasukus į pietus link Jakunuvkos. Geležinkelio prieigos nėra.
Vokiečių istoriografijoje žinomas nuo 1566 m. kaip Heidenberg ; nuo 1785 m. Grodzisken, vėliau Grodzisko ; 1925–1938 m. Schloßberg ; 1938–1945 m. vėl Heidenberg. Pokaryje įgavo dabartinį vietovardį.
Didžiojo maro metu (1709–1710 m.) daug gyventojų išmirė. 1874 m. Grodziskas tapo to paties pavadinimo valsčiaus centru, iki 1945 m. priklausiusiam Unguros apskričiai. 1910 m. surašymo duomenimis kaime gyveno 450 žmonės, 1933 m. suskaičiuoti 566 gyventojai. Prieš Antrąjį pasaulinį karą buvo likę 540 gyv. 1938 m. į sudėtį buvo įjungtas gretimas Gasėvų (dab. ) kaimas. 1975–1998 m. kartu su visu Benkaimio valsčiumi administraciškai priklausė Suvalkų vaivadijai, vėliau gražinta į Varmijos Mozūrų vaivadijos sudėtį, 1999–2001 m. įėjo į Lėciaus apskritį. Iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos tikintieji evangelikai liuteronai priskirti Kučių parapijai, o katalikai – bažnyčiai Unguroje. Pokaryje evangelikai liuteronai priklausė Unguros bažnyčiai. Katalikai meldžiasi kaimo Kristaus Karaliaus koplyčioje, aptarnaujamoje Benkaimio parapijinės bažnyčios.
Piliakalnis
Kaimo pietuose, prie kelio į Kučiu matosi iškilusi 207 m aukščio kalva. Istorikų nuomone – tai jotvingių piliakalnis. Plane artimas apskritimui, apjuostas vandens grioviu. Pelkėtos apylinkės, netoliese išdžiūvęs Gasėvų ežeras. Piliakalnis užima apie 2 ha ploto, priskiriamas geležies amžiaus–viduramžių laikotarpiui. Šiaurinėje dalyje išliko akmeninių–gruntinių pylimų ir įvažiavimo liekanos. Šlaitai aukšti ir statūs, kiek nuožulnesnė pietinė pusė, papildomai apsaugota trimis pylimais. Viršutinės aikštelės centre išlikęs tvenkinys, apie kurį sukurta vietinė legenda.
Linkaučių tvenkinys
Linkaučių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 4 km į šiaurės vakarus nuo Kražių. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Kražantės intakas) 0,21 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,42 km, plotis – iki 0,065 km. Altitudė 144,6 m. Pietinis krantas aukštas, apaugęs medžiais, vakarinis – užpelkėjęs. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai, įsikūrę šie kaimai: Gedminiai, Linkaučiai, Petrališkė.
Liolių II tvenkinys
Liolių II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 8 km į pietus nuo Kelmės, Liolių miestelio pietvakarinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus upę Dratvuo (Dubysos intakas) 12,7 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis pietvakarių-šiaurės rytų-rytų kryptimi – 0,5 km, plotis – iki 0,11 km. Altitudė 144,6 m. Kranto linija vingiuota, į šiaurės rytus yra nutįsusi siaura 0,24 km ilgio įlanka. Pasroviui už 0,4 km yra mažesnis Liolių I tvenkinys. Krantai žemi, apaugę krūmynais, pietvakarinis krantas užpelkėjęs. Šiaurinėje pakrantėje įkurtas miestelio parkas, įrengtas paplūdimys. Į pietus ir vakarus plyti pievos ir dirbami laukai. Rytine pakrante eina kelias.
Hugo Vidémont
Hugas Videmonas (g. 1993 m. vasario 19 d.) – futbolininkas iš Prancūzijos, Saugas. Lietuvoje atstovavo „Žalgirio“ klubui.
Karjera
Hugo sužaidė 110 rungtynių Prancūzijos „Ligue 2“, kai atstovavo „Clermont Foot“ ir „Ajaccio“. Ligue 2 pasižymėjo dešimčia įvarčių.
2017 m. žaidė Lenkijoje ir atstovavo Wisła Kraków SSA. Per aštuonerias rungtynes jis atliko tris rezultatyvius perdavimus.
Belgijos „Tubize“ klube žaidė 2017–2019 m. ir per tą laiką sužaidė 49 rungtynes, pasižymėjo penkiais įvarčiais ir keturiais rezultatyviais perdavimais.
Vilniaus "Žalgiris"
2019 m. rugpjūčio 12 d. pranešta, kad tapo Vilniaus „Žalgirio“ nariu. Debiutavo 2019 m. rugpjūčio 31 d. rungtynėse prieš FK Palanga. Pasirodė po keitimo ir aikštėje praleido 29 minutes. Iš viso 2019 m. A lygos sezone sužaidė 12 rungtynių ir pasižymėjo dviem įvarčiais. 2020 m. pandemijos metu liko Lietuvoje, po karantino pabaigos tęsė karjerą Vilniaus „Žalgiryje“. Po 16 sužaistų rungtynių A lygoje buvo pelnęs devynis įvarčius ir buvo rezultatyviausias žaidėjas visoje A lygoje. Artimiausias persekiotojas Linas Pilibaitis iš FK Kauno Žalgiris buvo pelnęs 7 įvarčius, o komandos draugai (iš FK Žalgiris) Liviu Antal ir Richlord Ennin buvo pelnę po keturis įvarčius. 2020 m. lapkričio 14 d. įvyko lemiamos rungtynės prieš FK Sūduva, kurios turėjo nulemti kuri komanda taps čempionais. Šiose rungtynėse prancūzas pelnė du įvarčius į marijampoliečių vartus ir svarbiai prisidėjo prie to, kad FK Žalgiris taptų čempionais. Iš viso per sezoną žaidėjas pelnė 13 įvarčių ir tapo rezultatyviausiu lygos žaidėju.
2021 m. birželio 11 d. rungtynėse prieš FK Sūduva žaidėjas pelnė įvartį, surinko 288 „InStat“ naudingumo balus ir buvo išrinktas į simbolinę turo rinktinę.
2021 m. birželio 27 d. rungtynėse prieš „Nevėžį“ pelnė antrą rungtynių įvartį ir svariai prisidėjo prie žalgiriečių pergalės šiose rungtynėse. Galutinis rezultatas 2:0.
2021 m. spalio 14 d. rungtynėse prieš „Nevėžį“ pelnė tris įvarčius ir svariai prisidėjo prie žalgiriečių pergalės šiose rungtynėse. Galutinis rezultatas 6:0.
Padievyčio tvenkinys (Yžnė)
Padievyčio tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Šilalės rajone, 5,5 km į pietus nuo Laukuvos. Sudarytas užtvenkus Yžnės upę (Akmenos intakas) 21,5 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,98 km, plotis – iki 0,44 km. Yra 2 užpelkėjusios salos (0,58 ha ir 0,09 ha). Altitudė 154,6 m. Krantai žemi. Tvenkinio šiaurinės pakrantės plačiai užpelkėję – plyti ~ 28 ha Ežervyčio pelkė, apaugusi mišku (Padievyčio miškas). Į pietus telkšo virtinė žuvininkystės ūkio tvenkinių, rytuose plyti dirbami laukai. Vakarinėje pakrantėje įsikūręs Šiauduvos, rytinėje – Pykaičių kaimai. Tvenkinį skersai kerta kelias Nr.4115 (Šiauduva – Rudiškė – Laukdvariai). Tvenkinys labai užžėlęs vandens augalija. Priklauso žuvininkystės ūkiui.
Hugo Vidémont
Vilniaus "Žalgiris"
2021 m. spalio 23 d. LFF taurės turnyro finale pasižymėjo pelnydamas du įvarčius. FK Žalgiris nugalėjo varžovus rezultatu 5:1 ir tapo taurės laimėtojais. Hugas Videmonas buvo pripažintas naudingiausiu finalo rungtynių žaidėju.
„Žalgirio“ gretose H. Videmontas sužaidė 67 rungtynes „Optibet A lygoje“ ir pelnė 32 įvarčius.
FK Aktobe
2021 m. gruodžio pabaigoje tapo aišku, kad žaidėjas persikelia į kazachų Premjer lygą ir atstovaus „Aktobės“ klubui.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Valaitiškė
Valaitiškė – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 6 km nuo Purviniškės, prie Pilvės upės.
Maironių tvenkinys
Maironių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 7 km į rytus nuo Kelmės, Maironių kaimo šiaurinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus upę Saldus (Dubysos intakas) 3,5 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis šiaurės vakarų-pietryčių-pietų kryptimi – 0,61 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 111,5 m. Krantai vietomis aukštoki, apaugę krūmais, šiaurvakarinis galas užpelkėjęs. Aplink tvenkinį plyti dirbami laukai ir pievos. Rytiniu pakraščiu eina kelias.
Jaunuolynas
miniatiūra|250px|right|Mišrus jaunuolynas (Baltarusija)
Miško auginimo procesą reguliuoja valstybė. Miško savininkai įstatymu įpareigoti atlikti jaunuolynų ugdymo kirtimus, kurių metu padedamas pagrindas būsimam miškui. Kirtimų dažnumas jaunuolynuose priklauso nuo vyraujančios medžių rūšies, augavietės sąlygų, vidutinio medžių aukščio, stiebų skersmens ir kitų sąlygų.
Jaunuolynų ugdymas
Jaunuolynų ugdymo laikas ateina, kai pasodintus ar savaime išdygusius medelius ima stelbti nepageidaujamų rūšių medžiai ar krūmai. Laikoma, kad minkštiems lapuočiams (beržas, juodalksnis) tai yra šešti metai, o spygliuočiams ir kietiems lapuočiams (eglė, pušis, ąžuolas, klevas) – aštunti metai. Jauname miške medeliai kovoja tarpusavyje ir su kitais medžiais bei krūmais dėl išlikimo. Žmogui nesikišant, medeliai gali praaugti krūmus, ypač jei tam palankus dirvožemis. Tačiau tai pavyksta ne visiems, todėl vystosi išretėjęs, netolygus medynas. Netinkamoje žemėje pasodinti medeliai gali ir neįveikti krūmų, jų vietoje suželia lazdynai ar karklai. Jei niekas jaunų medelių nestelbia, jie auga per daug tankiai, todėl būtinas retinimas, iškertant silpnesnius. Tokiu būdu formuojamas tolygus augančių medžių tankumas. Retesnio jaunuolyno vietose paliekami ir silpnesni tikslinės rūšies medeliai, aplink juos pašalinus stelbiančius krūmus. Ilgainiui tokie medeliai, pašalinus jų konkurentus, pasiveja savo „giminaičius“ ir lajomis kartu suformuoja šešėlį, neleidžiantį plėstis krūmams.
Valakai (Pasvalys)
Valakai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Daujėnų.
Sirvydis (ežeras)
Sirvydis – ežerėlis Lietuvoje, Molėtų rajone, 0,5 km į šiaurės rytus nuo Toliejų. Ežerėlio ilgis iš vakarų į rytus – 0,13 km, plotis – iki 0,075 km. Altitudė 136,4 m. Krantai žemi, vakaruose pelkėti, apaugę medžiais ir krūmais. Ežerėlį supa Toliejų ir Užuožerio miškai. Vakaruose per pelkę išteka upeliukas link Lobinio ežero (Virintos upės baseinas). Į šiaurės rytus įsikūręs Anomislio kaimas.
Maironių I tvenkinys
Maironių I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 9 km į vakarus nuo Tytuvėnų, Maironių kaime. Sudarytas užtvenkus Šepečio upelį (Saldaus intakas, Dubysos baseinas) 1,5 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,48 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 110 m. Krantai aukštoki, vietomis apaugę krūmais. Aplinkui plyti dirbami laukai. Priešsroviui už 0,18 km telkšo mažesnis Maironių II tvenkinys. Šiauriau tvenkinio eina kelias.
Vileika (upė)
Vileika ( arba Vileika, ) – upė, tekanti Baltarusijos ir Latvijos teritorijomis; kairysis Dauguvos intakas.
Tėkmė
Srovės pradžia Baltarusijos Breslaujos rajone esančiame Pliusų ežere, vėliau upė teka daugiausiai šiaurės ir šiaurės rytų kryptimi per pelkėtas Peresveto ežero apylinkes. Aukštupyje vaga sureguliuota. Didžiausi intakai: Melnupytė, Kobilka, Perebrodjė. Žiotys Latvijoje, prie Upmalės kaimo. Ilgis 12 km, tame tarpe 11,5 km Latvijos (Kraslavos savivaldybės) teritorija. Bendras baseino plotas – 70.1 km², tame tarpe 36,5 km² Latvijoje.
Pasienio upė
Dabartiniu metu upė 4,6 km atkarpoje sudaro gamtinę tarpvalstybinę Latvijos–Baltarusijos sieną. Ir viduramžiais Vileikos srovė skyrė valstybes. Baltarusių istorikas V.Voroninas, tyrinėdamas Lietuvos metriką, aptiko įrašą, kad 1529 m. Vilniuje posėdžiavęs Lietuvos seimas patvirtino LDK–Livonijos tarpvalstybinę sieną, ėjusią Kobylos (senasis Vileikos pavadinimas) upe.
Metrikoje minimas ir milžiniškas Kobylos akmuo, kyšojęs iš vandens Dauguvoje, netoli nuo dab. Vileikos žiočių. Nugludintas riedulys tarnavo kaip atskaitos taškas aprašant tarpvalstybinę sieną, bet kliudė laivybai. 1818 m. spalio 25 d. akmuo buvo sunaikintas, sprogdintojai prieš tai jį apmatavo: ilgis virš vandens paviršiaus buvo 34,1 m, o aukštis – 3,2 m. Žinomo archeologo Jūrio Urtano (jis yra išleidęs knygą apie išskirtinius Latvijos riedulius) nuomone, tai galėjo būti vadinamasis Boriso akmuo. Tokie stačiatikių kryžiumi ir slaviškais užrašais pažymėti Boriso akmenys yra aptinkami Dauguvos aukštupyje, dabartinės Baltarusijos teritorijoje. Norint hipotezę patvirtinti, reikėtų aptikti susprogdinto akmens nuolaužą su iškaltais ženklais. Tarp išlikusių akmeninių nuoskilų tai rasti nepavyko, gali būti, kad ieškomos nuolaužos guli apneštos dumblu Dauguvos dugne.
Kad upė Vileika buvo ir yra pasieniečių saugoma upė patvirtina ir kiti, neoficialūs (liaudiški) jos pavadinimai: Graničnaja, Polskaja ir Beloruskaja. Pastarieji du upėvardžiai naudoti senosios Livonijos ir dab. Latvijos gyventojų, kurie taip pabrėždavo, kad rytinis krantas priklauso Abiejų Tautų Respublikai ar Baltarusijai.
Paprūdžių senkapis
Paprūdžių senkapis – XVII a. pr. – XVII pab. senkapis, esantis Paprūdžių kaime (Noriūnų sen., Kupiškio r.).
Istorija
Pagal Valstybės archeologijos komisijos duomenis, 1935 m. lapkričio 5 d. žemės savininkas Pranas Balaišis pasirašė pasižadėjimą saugoti ir prižiūrėti Paprūdžių senkapį. Šio senkapio archeologiniai tyrinėjimai vykdyti 1979 m. (tyrimų vadovas Stasys Juodelis), jų metu ištirta 50 m² bendro ploto ir aptikta 19 stipriai apardytų palaidojimų. Senkapis pasižymėjo radinių gausa – karsto liekanos, žiedai, kabliukai drabužiams susegti, monetos (Zigmanto Vazos lietuviški dvidenariai, Rygos šilingai Karolio X Gustavo).
Chronologija
Iš radinių galima datuoti, jog tai XVII a. pr. – XVII pab. senkapis. Taip pat tikėtina, kad juose buvo laidojama XVIII ir XIX amžiuose.
Skarblys
left|120px
Skarblys – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 3 km į šiaurės rytus nuo Toliejų. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,44 km, plotis – iki 0,2 km. Altitudė 146,4 m. Krantai aukšti, ištisai apaugę medžiais. Ežerą iš visų pusių supa Poviliškio miškas. Šiaurės rytuose 20 m pločio protaka jungiasi su Ilgyno ežeru, o pietvakariuose 13 m pločio protaka jungiasi su Graužio ežeru (Virintų ežero intako V-3 baseinas).
Noriūnų senkapis
miniatiūra|335x335px|Noriūnų senkapis Noriūnų senkapis – XVI a. II p. – XVII a. senkapis, esantis Noriūnuose (Noriūnų sen., Kupiškio r.)
Valakėlė
Valakėlė – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Čiobiškio.
Noriūnų senkapis
Istorija
Žvalgomieji archeologiniai tyrinėjimai vykdyti 1993 m., (darbų vadovas Povilas Tebelškis). Tyrimų metu iškastos 4 perkasos, kurių bendras plotas 25 m². Atidengti 9 kapai: 5 moterų, 2 vyrų, 2 kapai suardyti. Mirusieji laidoti eilėmis, kai kurie skobtiniuose karstuose. Rasta 20 radinių – 14 monetų (ankstyviausia 1509 m. Lenkijos pusgrašis, vėlyviausia 1628 m. Gustavo II Adolfo Rygos šilingas), 2 kriauniniai peiliai (neišliko), amuletas (neišliko).
Įdomesnis radinys – amuletas, buvo padarytas iš žalvarinės skardos korpuso, į kurį įstatytas nedidelis dantis. Lino Daugnoros nuomone, tai gali būti jauno vilko ar lapės dantis, tačiau dėl blogo danties stovo, tiksliau nenustatyta. Ant žmonių kaulų likusios žalios dėmės rodo, jog yra buvę žalvariniai papuošalai, tačiau neišlikę.
Paminklo apsauga
1995 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą (u. k. 16120 ), 2005 m. LR kultūros ministro įsakymu pripažintas valstybės saugomu.
Lokalizacija
Noriūnų senkapiai yra 250 m. į V nuo Panevėžio-Kupiškio kelio Nr. 122, 130 m. į R nuo Lėvens kairiojo kranto, 70 m. į P nuo Palėvenės-Noriūnų kelio, Noriūnų dvaro sodybos teritorijoje.
Dėmėtakrūtis ibis
Dėmėtakrūtis ibis  (Bostrychia rara) – ibinių (Threskiornithidae) šeimos nestambus paukštis.
Išvaizda
Žymiai mažesnis už baltąjį gandrą, kūno ilgis 47 cm. Galvą puošia platus, cinamono spalvos kuodas. Veidinėje dalyje turkio spalvos dėmės. Kaklo plunksnos apkraštuotos rudai. Sparnai turkio atspalvio. Nugara, krūtinė ir pilvas cinamono spalvos. Patelės turi daugiau turkio spalvos dėmių ir dryžių. Snapas išlenktas į apačią, raudonas.
Biologija
Sėslus. Biotopas – miškų upeliai ar pelkės. Laikosi netoli vandens. Ištisus metus ilsisi tame pačiame medyje. Minta sraigėmis, kirmėlėmis, lervomis ir vikšrais. Maisto ieško dumblėtose pakrantėse ar pelkėse. Veisiasi ištisus metus, išskyrus ilgus sausros laikotarpius, kai nukrenta vandens lygis. Lizdus krauna pavienės poros. Dėtyje 2 kiaušiniai. Inkubacija trunka 3 savaites. Kartos trukmė 10 m.
Nabu
Nabu – dievybė Mesopotamijos mitologijoje. Laikytas rašto dievu, raštininkų globėju. Ilgainiui jam priskirta ir kitų funkcijų. Nabu tapo išminties dievybe, perėmė kai kurias dievo Ninurtos funkcijas ir pradėtas sieti su žemės ūkiu. Galiausiai Nabu svarba dar labiau išaugo, jis imtas laikyti likimo dievybe. Nabu sutuoktinė buvo likimo deivė Tašmetu, vėliau – Nisaba. Mituose, kaip gana vėlyva dievybė, nėra minimas.
Nabu garbintas Ebloje, todėl manoma, kad iš pradžių tai buvo vakarų semitų dievybė, kurios kultas Mesopotamiją pasiekė II tūkst. pr. m. e. pradžioje, migruojant amoritams. Tuo laikotarpiu, manoma, išplito ir Marduko kultas. Šios dievybės buvo glaudžiai susijusios, tačiau jų ryšys laikui bėgant keitėsi. Iš pradžių Nabu laikytas Marduko raštininku ir pasiuntiniu. Marduko kulto centras buvo Babilone, o Nabu – gretimame Borsipos mieste, kur buvo jam skirta E-zida šventykla. Marduko bei Nabu ryšys gali būti ir antraeilis, susiklostęs dėl geografinio Babilono ir Borsipos miestų artumo. Vėliau, Kasitų dinastijos laikais, imtas laikyti Marduko ir Sarpanitu sūnumi, raštininkų globėju (šį vaidmenį perėmė iš deivės Nisabos). Per babiloniečių Naujųjų metų ceremoniją Nabu statula iš Borsipos šventyklos būdavo nugabenama į Babiloną. Taip Nabu simboliškai aplankydavęs tėvą Marduką.
Nabu kultas buvo paplitęs ir Asirijoje. Pirmąją Nabu šventvietę pastatė Šalmaneseras I XIII a. pr. m. e. Ašūre. Vėliau jų pastatyta Ninevijoje, Kalache, Dur Šarukine. Nuo Sargono II laikų Nabu buvo svarbi asirų dievybė, jo vardas neretai aptinkamas to laikotarpio karališkuosiuose įrašuose, taip pat asmenvardžiuose, laiškuose, maldose. Teigiama, jog Asirijoje Nabu perėmė nemažai Marduko funkcijų, nes pastarasis, kaip Babilonijos karalystės vyriausiasis dievas, buvo nepriimtinas asirams. Nabu svarba ypač išaugo, valdant Asirijos karaliams Esarhadonui (680–669 m. pr. m. e.) bei Ašurbanipalui (668–627 m. pr. m. e.). Ašūre rastame užkalbėjime vadinamas dievo Ea sūnumi.
Didysis Tilis
Didysis Tilis – milžinas didvyris estų mitologijoje. Apie jį pasakojama padavimuose (daugiausia Vakarų Estijos, ypač Saremos), pasak kurių, gyvenęs Saremos saloje. Dėl Didžiojo Tilio veiklos atsirasdavusios įvairios reljefo formos, jis mėtydavęs akmenis. Teigiama, kad atliko gyventojų seniūno vaidmenį, gynė nuo įvairių priešų (tarp jų – milžino Vanapagano). Žmona – Pirvet. Pirmasis rašytinis šaltinis, kuriame minimas Didysis Tilis, datuojamas 1782 m.
Nabu
Naujosios Babilonijos karalystės laikotarpiu Nabu buvo tapęs vienu iš aukščiausių dievų, palaipsniui ėmė išstumti Marduką. Laikytas likimo lentelės raštininku, kai kada manyta, kad jam ši lentelė patikėta. Nabu kultas Mesopotamijoje išsilaikė ir žlugus Naujosios Babilonijos karalystei, graikai jį sutapatino su Apolonu. IV a. pr. m. e. kultas paplito už Mesopotamijos ribų Anatolijoje bei Senovės Egipte aramėjiškai kalbančiųjų bendruomenėse. Nabu ir kitų Mesopotamijos dievybių kultas pirmaisiais Romos imperijos metais dar buvo išsilaikęs centrinėje bei šiaurės Sirijoje (Palmyroje ir Dura-Europe) ir gyvavo bent iki II m. e. a.
Didysis Tilis
Pavardės Tõll ir Toll iki šiol sutinkamos Saremos saloje.
Nabu
Nabu simboliai – molio lentelė ir stilius. Kai kada vaizduojamas stovintis ant gyvatės-slibino ir laikantis rankoje pleišto formos stilių.
Didysis Tilis
Sovietmečiu apie Didįjį Tilį buvo sukurtas animacinis filmas „Suur Tõll“ (Tallinnfilm, 1980 m.). Be to, milžino vardu pavadintas ledlaužis „Suur Tõll“, saugomas Estijos jūrų muziejuje.
Valakėliai (reikšmės)
Valakėliais vadinami kaimai:
Paketurių senkapis
Paketurių senkapis – XVII a. pirmos pusės – XVIII a. pr. senkapis, esantis Paketurių kaime (Kupiškio sen., Kupiškio r.).
Istorija
Apie esamą senkapį jau žinoma iš Valstybės archeologijos komisijos duomenų, pagal kuriuos 1936 m. spalio 22 d. Jonas Dauderis pasirašė pasižadėjimą saugoti senkapį, kuriame randama žmonių kaulų.
Ypsonas FC
Ipsono futbolo klubas, kitaip Ypsonas FC – Kipro futbolo klubas iš Ipsono.
Paketurių senkapis
Istorija
Antrieji kasinėjimai vyko 1986 m. (tyrimų vadovas Povilas Tebelškis). Jų metu iškastos 5 perkasos, ištirta 42 m². bendro ploto, aptikta 9 kapai su 23 radiniais – 20 monetų (1621 m. Zigmanto Vazos dvidenaris, 1623 m. denaras, 1595 m. Rygos šilingas, Jono Albrechto pusgrašis, Žygimanto Augusto 1560 m. pusgrašis, Gustavo II Adolfo 1622 m. pusantrokas ir kt.), 2 kriauniniai peiliai, viena žalvarinė sagtelė.
Ypsonas FC
Istorija
Klubas įkurtas 2014 m. Ipsone, kai susijungė du vietos klubai (Enosi Neon Ypsona ir Digenis Akritas Ipsona.)
Paketurių senkapis
Lokalizacija
Senkapis yra 250 m į ŠV nuo Lėvens upės, 400 m į pietus nuo, 1,2 km į pietvakarius nuo Kupiškio, Aukštupėnų piliakalnio, įrengtas 15-18 m. aukščio kalvoje-iškyšulyje.
Padavimai, pasakojimai
Vietiniai žmonės šią vietą vadindavo „kapeliais“, „senaisiais kapeliais“ arba „senkapiais“.
Ypsonas FC
Istorija
Iki 2019 m. gegužės 14 d. vadinosi Enosi Neon Ypsona-Digenis.
2021–2022 m. rungtyniavo trečiame divizione ir liko trečioje vietoje, kuri suteikė galimybę kilti į Antrą divizioną.
Sudėtis
2023 m. vasario 17 d. <...>
Pyragių kapinynas
miniatiūra|305x305px|Pyragių kapinynas 1984 m. Pyragių kapinynas – X–XII a. kapinynas, esantis Pyragių kaime (Kupiškio r.)
Istorija
Siekiant nustatyti objekto archeologinę vertę ir patikslinti teritoriją, 1984 m. archeologo Povilo Tebelškio buvo atliekami Pyragių kapinyno archeologiniai žvalgymai. Jų metu ištirti 6 plotai (100 m².), jokių kapų ir radinių neaptikta, todėl konstatuotina, jog kapinynas, imant žvyrą, sunaikintas pilnai.
Lokalizacija
Kapinynas yra Kupiškio miesto ribose apie 0,1 km į Š nuo Kupos upės ir 0,5 km į P nuo Pyragių (Indubo) ežero, Pyragių kaime.
Radiniai
Dalis radinių dar prieš Antrąjį pasaulinį karą pateko į Kauno Vytauto Didžiojo karo muziejų, kurio inventoriaus knygoje rašoma, jog minėtus radinius Kupiškio klebonas Stanislovas Baltrimas 1938 m. per Juozą Puziną padovanojo muziejui.
Pasakojimai, padavimai
Pasak žmonių pasakojimų čia palaidoti turkai.
Slabados ežeras
Slabados ežeras – ežerėlis Lietuvoje, Molėtų rajone, 9,5 km į pietryčius nuo Inturkės, Slabados kaime. Ežerėlio ilgis iš vakarų į rytus – 0,12 km, plotis – iki 0,06 km. Altitudė 153,7 m. Krantai žemi, apaugę krūmais. Pakrantėse plyti dirbami laukai. Iš vakarų į rytus ežerėlį prateka upelis link Šlavino ežero (Pravalos upės intako P-1 baseinas, Žeimenos upės baseinas). Veikia kaimo turizmo sodyba. Rytine pakrante eina kelias.
Valakavičiai
Valakavičiai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Pabarės, 2 km nuo Tetėnų, prie Pabaldės upelio. Stūkso Valakavičių piliakalnis.
Istorija
Jau pats Valakavičių kaimo pavadinimas rodo, jog jis įsikū­ręs XVI a. Valakų reformos metu. Tad didelėse Kiaulėkų kapinėse palaidoti abiejų kaimų gyventojų daugelio kartų pro­tėviai. Dar senesnius laikus mena tarp kaimų stūksantys du piliakalniai. Jie yra šaltiniuotose ir drėgnose pievose, iš kurių išteka Purvės (dar vadinamos Boržūne ir Brasta) ir Pabaldės upeliai, bėgantys į Šalčią.
Medžiais apaugęs piliakalnis prie Kiaulėkų yra mažesnis, tik vieną kartą žvalgytas. Todėl aptiktas kultūrinis sluoksnis neleidžia tiksliau nustatyti jo naudojimo laikotarpio. Geriau ištirtas yra arčiau Valakavičių kaimo esantis piliakalnis.
Dar neseniai netoli piliakalnių buvo daug pilkapių, kurių dalis pateko į Varėnos rajoną. Tai buvo karių, sudegintų prieš laidojimą, kapai. Išlikusius pilkapius dar spėta įtraukti į ar­cheologijos paminklų sąrašą, bet Valakavi­čių pilkapiai buvo sunaikinti melioracijos darbų metu.
XIX a. pab. – šlėktų okolica Lydos apskrityje, Eišiškių valsčiuje, Pabarės apylinkėje. Pateko į Rodūnios dvaro valdas.
Durbinas I
Durbinas I – ežeras Lietuvoje, Telšių rajone, 4 km į vakarus nuo Telšių miesto centro, Germanto kraštovaizdžio draustinyje. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,26 km, plotis – iki 0,19 km. Altitudė 164,9 m. Vakarinis ir pietinis krantai žemi, plyti Durbino pelkė, rytinis aukštesnis, sausas, plyti pievos ir dirbami laukai. Šalia auga Džiuginėnų miškas. Pietuose išteka upelis link už 70 m telkšančio Durbino II ežero (Ventos upės baseinas). Rytinėje pakrantėje įsikūręs Džiuginėnų kaimas. Šiaurine pakrante eina kelias Nr.4615 (privažiuojamasis kelias prie Germanto ežero nuo kelio Telšiai–Alsėdžiai–Barstyčiai–Skuodas).
Paežerupio tvenkinys
Paežerupio tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Šilalės rajone, 3 km į pietus nuo Kaltinėnų. Tvenkinys suformuotas įrengus pylimus ir į susidariusią talpą pripildžius vandens kanalu iš Ežerupio upelio. Tvenkinio ilgis iį pietryčių į šiaurės vakarus – 0,51 km, plotis – iki 0,3 km. Altitudė 131,1 m. Krantai žemi. Vandens perteklius nuteka į šiaurėje už 0,1 km pratekančią Akmenos upę (Jūros upės baseinas). Į rytus už pylimo iškart telkšo 8 ha tvenkinys, į vakarus iškart už pylimo – 11 ha tvenkinys. Pietinėje pakrantėje auga miškelis, už jo telkšo keletas mažesnių tvenkinių. Kiek atokiau į rytus įsikūręs Gineikių kaimas.
Valakėliai (Pakruojis)
Valakėliai – viensėdis Pakruojo rajono savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Pakruojo, Pakruojo miške, prie kelio.
Omonia Psevda
Omonia Psevda futbolo klubas, kitaip Omonia Psevda – Kipro futbolo klubas iš Pseudo.
Istorija
Klubas įkurtas 1969 m. Ilgą laiką žaidė regioninėje lygoje.
Nuo 2017 m. klubas nuolat kilo pakopomis ir 2019/20 m. debiutavo Antrame Divizione.
Valakėliai (Varėna)
Valakėliai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Nedzingės, prie keliuko Pilvingiai–Ilgai, netoli rytinio Ilgio galo.
Valakiniai
Valakiniai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Kurklių.
Smailių ežeras
left|120px
Smailių ežeras – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 6,5 km į rytus nuo Giedraičių. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,55 km, plotis – iki 0,19 km. Altitudė 157,9 m. Šiaurinis ir pietinis krantai aukšti, rytinis ir vakarinis – žemi, vietomis pelkėti. Pietinė pakrantė miškinga, kitose pakrantėse plyti pievos, auga miškeliai ir krūmai. Prie ežero įsikūrę Smailių ir Kovaičių kaimai. Ežeras nenutekantis, priklauso S-1 upelio baseinui (Asvejos ežero baseinas).
Stebuklas (filmas)
Stebuklas – 2017 m. sukurta debiutinė Lietuvos scenaristės ir režisierės Eglės Vertelytės tragikomiška istorija, pasakojanti apie kiaules, stebuklus, kiaulišką kapitalizmą ir sistemų sandūroje išgyventi bandantį žmogų.
„Stebuklas“ yra Lietuvos (iN SCRiPT), Bulgarijos (Geopoly LTD.) ir Lenkijos (ORKA) bendra gamyba.
Siužetas
Praėjus keleriems metams po Sovietų Sąjungos žlugimo, 1992 m., Lietuva skendi didelėje ekonominėje krizėje – darbo nėra, bankai bankrutuoja, o prie dešros, kurios kilogramas kainuoja 350 talonų, driekiasi eilės. Irena, stipri moteris, ant kurios pečių laikosi visas Biednių kaimo kolektyvinis kiaulių ūkis, bando išlaikyti fermą ir jos darbininkus. Padėti gali tik stebuklas. Ir jis įvyksta – raudonu Kadilaku į kaimą atvažiuoja žavingas amerikietis. Bernardas pažada: kentėti liko nedaug – jis išgelbės fermą nuo bankroto ir netrukus Biedniai gyvens kaip Amerikoje. Ar Bernardas nepakiš jiems kiaulės? Ar Irenai pavyks atsispirti jo žavesiui?
Režisierės žodis
Šis laikotarpis paženklintas chaoso ir kontrastų: skurdas ir turtas, dvasingumas ir materializmas, senosios sovietinės vertybės ir viliojantys vakarietiški pažadai, kurie vis dar daro didžiulę įtaką mūsų, nuo tų laikų vis dar pasidalinusiai į dvi skirtingas stovyklas, šaliai ir visuomenei.
Šiuolaikinėje Lietuvoje gyvena daug įtakingų, svarbių ir turtingų asmenų, kurie tais laikais sugebėjo pasikeisti. Jie išmoko prisitaikyti įvairiausiose situacijose, priėmė naują kultūrą ir pažiūras, pavyzdžiui: nuo sovietų partijos narių iki nacionalinių patriotų, nuo oficialiųjų ateistų iki pasišventusių krikščionių, nuo kuklių sovietinių piliečių iki milijonierių. Tačiau ne visiems žmonėms sekėsi prisitaikyti prie naujosios situacijos. Lietuvos kaimuose vis dar pilna depresuojančių, bedarbių, alkoholikų, kurie nesugebėjo išgyventi kolektyvinių ūkių griūties. Ūkiai buvo sunaikinti nepagalvojus, kuo galima būtų juos pakeisti. Dėl to mūsų šalyje sunyko daugybė kaimų, degradavo kaimo kultūra. Taigi, „Stebuklas“ pasakodamas apie kiaulių fermą, pašiepia tai, kaip mūsų šalyje buvo vykdoma dekolektyvizacija.
Nors man teko paliesti politines ir socialines temas, pagrindinė filmo mintis nėra politinė. Nors mūsų šalyje žmonės vis dar pasidaliję, mano nuomone labai svarbu pripažinti, kad žmonės elgiasi skirtingai ne dėl to, kad iš prigimties yra geri arba blogi, bet todėl, kad jie nori išgyventi. Pasakodama Irenos, stiprios moters iš Lietuvos kaimo, istoriją, noriu parodyti pokyčių dilemą iš žmogaus perspektyvos.
Pasiekimai
Eglės Vertelytės tragikomedijos „Stebuklas“ pasaulinė premjera įvyko Tarptautiniame Toronto kino festivalyje, 2017 metų rugsėjį. Tai antras lietuviškas filmas, po 17 metų pertraukos atrinktas į svarbiausią Šiaurės Amerikos ir vieną prestižiškiausių pasaulyje kino renginių. Po to filmas dalyvavo dar 35 tarptautiniuose festivaliuose, tarp kurių – net penki aukščiausios klasės (Tarptautinis Maskvos kino festivalis, Tarptautinis Šanchajaus kino festivalis, Tarptautinis Kairo kino festivalis, Tarptautinis Talino kino festivalis „Juodosios naktys“, Tarptautinis Minsko kino festivalis „Listapad“). „Stebuklas“ jau parduotas platinimui Prancūzijoje, JAV ir 22-ose Azijos šalyse, tarp jų: Kinijoje, Honkonge, Tailande, Indijoje, Vietname ir kt.
Apdovanojimai
2018 metų Lietuvos Kino Akademijos apdovanojimuose „Sidabrinė Gervė“ filmas buvo nominuotas  6 kategorijose ir laimėjo 4 prizus:
Kritikų recenzijos
Tarptautinio Toronto kino festivalio programos sudarytojas Dimitris Eipidesas debiutuojančią Eglę Vertelytę pavadino nauju ryškiu talentu. „Tai kino stebuklas, kurio paprastumas žavi širdį ir sielą“, – filmą apibūdina Dimitris Eipidesas, jo stilių lygindamas su žymaus suomių režisieriaus Akio Kaurismäkio kūryba, o pagrindinį vaidmenį atliekančios Eglės Mikulionytės pasirodymą – su A. Kaurismäkio mūza Kati Outinen.
Gilberto Seaho filmo apžvalga Afrototonto žurnale filmą apibūdino kaip drąsų ir visiškai įtraukiantį. Kino kritikas Vassilis Economou portale „Cineuropa“ rašė: „Stebuklas“ – subtili, ironiška, tragikomiška, beveik satyriška staigaus perėjimo nuo komunizmo į siaučiantį kapitalizmą ir netradicinio troškimo visko, kas vakarietiška, kuriuos patyrė buvusios Sovietų respublikos ankstyvuosiuose devyniasdešimtuosiuose, kritika“. Michael McNeely (Dork Shelf) savo recenzijoje pastebi: „Stebuklas“ papildo taiklių Rytų Europos satyrų gretas: ironiškas humoras, stiprus pagrindinis moters personažas, intriguojantys siužeto vingiai“.
Viename populiariausių Islandijos laikraščių „Vísir“ Tómas Valgeirsson rašė: „Tai šviežiai papasakota istorija apie mūsų ryšį su praeitimi, gimtosiomis vietomis ir ateities sunkumus. (…) Režisierės kėdėje, Eglė Vertelytė pasirūpina, kad nebūtų iššvaistytas nei vienas kadras ir išlaiko gyvybingą ritmą su nenuspėjamais posūkiais, įtampa, kuri nenukrenta, ir kontrolę farsui ir temai. (…) Šią daug pasakančią mažo miestelio istoriją persmelkia lengva atmosfera, malonus sausas humoras ir ironija, kuri vaidina labai svarbų vaidmenį šiame filme. Filmas tiesus ir juokingas, subtilus, truputį paryškintas, tačiau netradiciškas ir įtikinantis savo personažais“
Šachmatų kompozicija
Šachmatų kompozicija – tai kūrybos sritis, siekianti meninėje formoje pateikti šachmatų idėjas. Tai ypatinga šachmatų kūrybos sritis, siekianti atskleisti šachmatų kombinacijų grožį. Ji yra atsiradusi iš praktinio žaidimo šachmatais.
Šachmatų kompozicija per visą vystymosi laiką palaikė ryšius su praktiniu žaidimu, nes vyko abipusis idėjų ir kombinacijų apsikeitimas: kompozitoriai sėmėsi idėjų iš praktinių partijų, iš kitos pusės, daugelis idėjų ir kombinacijų, kurias atrasdavo kompozitoriai, po to būdavo panaudojamos praktiniame žaidime.
Laikui bėgant, šachmatų kompozicija, besivystydama ir tobulėdama tapo savarankiška šachmatų meno sritimi, kurios tikslai kitokie nei praktinės partijos. Kūrybos procesą sudaro dirbtinių šachmatų pozicijų sudarymas su tam tikra užduotimi vienai iš pusių (dažniausiai baltiesiems).
Pagal užduotį kompozicijos skirstomos į šachmatų uždavinius ir etiudus.
Tik po patikrinimo, kaip kompozicija atitinka keliamus specifinius reikalavimus, kūrinys publikuojamas spaudoje, dalyvauja rengiamuose konkursuose.
Šachmatų kompozicija skirstoma į: tradicinę, netradicinę, pasakiškąją ir ypatingąją. Jai keliami formalūs meniškumo ir originalumo reikalavimai.
Šachmatų kompozitoriai
Šachmatų kompozicija domisi ir šachmatų didmeistriai. Štai ką apie šachmatų kompoziciją rašė buvęs pasaulio šachmatų čempionas Aleksandras Aliochinas, kuris siekdavo kiekvieną partiją baigti efektinga kombinacija, bet varžovai pralaimėdavo anksčiau, tad kombinacijos neprireikdavo:
„Man giliai simpatiška pati kompozicijos idėja. Aš būčiau laimingas galėdamas kurti pats vienas, kad nereiktų, kaip tai būna partijoje, kad pasiektum kas turi vertę, derinti savo planą su varžovo planu. Beveik visada jo požiūris į grožį skiriasi nuo jūsų, o priemonės (pajėgumas, vaizduotė ir technika) nepakankamos, kad padėtų jūsų siekiams. Kiek nusivylimo jis suteikia tikram šachmatų menininkui, kuris siekia ne tik pergalės, bet ir, turinčio išliekamąją vertę, kūrinio sukūrimo“.
Istorija
Dirbtinių pozicijų sudarymas žinomas seniai: pirmi rankraščiai apie šachmatų žaidimą parašyti VIII a.
Kai kurie autoriai, rinkę kombinacines partijų baigmes, sudarinėjo ir dirbtines pozicijas. Tokios kompozicijos arabų kalba buvo vadinamos mansubomis. Jos sutinkamos IX amžiaus arabų rankraščiuose.
Mansubos turėjo šachmatų uždavinių ir etiudų bruožų: pagal užduotį (laimėti arba pasiekti lygiąsias) jos buvo panašios į etiudus, bet laimėjimo užduoties atveju jos baigdavosi matu.
Tobulesni kompoziciniai kūriniai sutinkami dviejuose XIII a. lotyniškuose rankraščiuose: „Bolonijos pilietis“ (Civis Bononiane) ir „Geras draugas“ (Bonus Socius). Juose be mansubų yra ir originalių kūrinių. Pagal užduotį – tai šachmatų uždaviniai, kuriuose būtina skelbti matą juodųjų karaliui per nustatytą ėjimų skaičių. Be to, sudėtingas daugelio ėjimų mansubas keičia uždaviniai, turintys nedaug figūrų ir siūlantys mažai ėjimų matui pasiekti.
Viduramžiais šachmatai buvo populiarus Pietų Europoje, kur XVI a. pabaigoje ir XVII a. pradžioje įvedus naujų taisyklių šachmatų žaidimas keitėsi, tačiau kompozicijoje didesnių pakitimų nevyko.
XVIII a. prasidėjo naujas šachmatų kompozicijos vystymosi etapas. Čia didelį indėlį įnešė P. Stamos kūryba. 1737 m. Paryžiuje jis išleido knygą „Šachmatų žaidimo patirtis, taisyklės ir patarimai...“ kur pateikė 100 kombinacinių baigmių, kurios turėjo užduotį – baltieji pradeda ir laimi. Beveik du trečdaliai baigmių buvo uždaviniai, kuriuose matas pasiekiamas kombinaciniu būdu. Jos priminė mansubas.
Naujus šachmatų kompozicijų sudarymo principus diegė P. Stamos amžininkai – italų šachmatų teoretikai: E. El Rio (1718–1802), G. Lolio (1698–769) ir D. Poncianio. Šie trys meistrai šachmatų kompoziciją praturtino kombinaciniais šedevrais.
Iš jų pažymėtina E. Del Rio kūryba. Jo uždaviniuose sutinkame mažiau figūrų ir reikia mažiau ėjimų iki mato. Be to, kompozicijose atsirado ir daugiau taisyklingų matų.
XIX a. ketvirtąjį-penktąjį dešimtmetį pradėta leisti periodinė šachmatų spauda: 1836 m. pradėtas leisti prancūziškas žurnalas „Le Palamede“. 1841 m. pradėjo eiti anglų „Chess Player‘s Cronicle“, 1846 m. vokiečių „Deutsche Schachzeitung“. Tai turėjo didelę reikšmę kompozicijos augimui.
Tuo metu įsivyravo nauji kompozicijų kūrimo principai. Kompozitoriai: prancūzas A. D‘Orvilis (1804–1864), anglas H. Boltonas (1793–1873), vokiečiai J. Breidė (1800–1849), A. Andersenas (1818–1879) kūrė šiuolaikinės uždavinių kompozicijos pagrindus.