cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
1813 m.
1813 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
(g. 1740 m.).
Airijos futbolo varžybos 1945–1946 m.
Airijos futbolo varžybos 1945–1946 m.
Balandžio 1
Balandžio 1 yra 91-oji metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 92-oji). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 274 dienos.
Vardadieniai
Dainora – Rimgaudas – Ringailė – Ringaudas – Teodora – Teodoras
Tilvikai (reikšmės)
Tilvikais vadinami:
Anglijos futbolo varžybos 1917–1918 m.
Anglijos futbolo varžybos 1917–1918 m.
Pirmenybės
Regionų nugalėtojai:
Depopuliacija
thumb|170px|right|Depopuliacijos procesas Europoje Depopuliacija – gyventojų skaičiaus mažėjimas. Jis būdingas ekonomiškai stiprioms šalims. Depopuliacija atsiranda šalyse, kuriose natūralusis gyventojų prieaugis tapo neigiamas. Taigi nevyksta natūrali kartų kaita, gyventojai nyksta. Tokios šalys skiriamos prie penktos demografinės raidos pakopos. Tikimasi, kad šis reiškinys laikinas: pagerėjus socialinei ir ekonominei būklei, gyventojų po truputį daugės.
Florida Georgia Line
Florida Georgia Line – amerikiečių kantri duetas, kurį sudaro muzikantai Tyler Hubbard ir Brian Kelley. Debiutinis grupės singlas, 2012 m. išleistas „Cruise“, sulaužė du pardavimų rekordus: buvo parsisiųstas daugiau, nei septynis milijonus kartų, tapdamas pirmuoju kantri muzikos singlu gavusiu „deimantinio“ įrašo sertifikatą ; taip pat tapo geriausiai parduodama kantri muzikos daina internete, išsilaikant reitingo viršūnėje dvidešimt keturias savaites.
Grupė yra išleidusi keturis studijinius albumus, iš kurių antrasis, „Anything Goes“, pasiekė pirmąją vietą JAV „Billboard 200“ reitinge.
2022 m. grupė paskelbė apie bendrą kūrybinę pertrauką, siekdami solinių karjerų.
Vandeninis pelėnas
Lietuvoje negausus. Aptinkamas vandens telkinių krantuose, užliejamose pievose. Gerai plaukia ir nardo. Krantuose kasa ilgus urvus, išmesdamas kaip kurmis dideles žemių krūvas.
Lietaus šokis
thumb|250px|Lietaus šokis Etiopijoje
Vandeninis pelėnas
thumb|left|300px
Lietaus šokis
Lietaus šokis – ritualinis šokis, skirtas prikviesti lietų ir užtikrinti derliaus subrendimą. Lietaus šokio tradicijos žinomos daugelyje žemdirbių kultūrų – nuo senovės Egipto iki indėnų genčių ar Balkanų tautų.
Iš Europos lietaus iškvietimo ritualų geriausiai žinomas bulgarų ir rumunų šokis paparuda – mergina, apsirengusi iš vynuogių ir šakelių pintu drabužiu, šokdama ir dainuodama kaimo gatve, sustoja ties kiekvienu namu, kurio gyventojai ją aplieja vandeniu. Kitose pietų slavų šalyse buvo panašus, nuo pagoniškų laikų išlikęs šokis Perperuna.
Indėnai čerokiai kviesdavo lietų, kad šis nupraustų žemę ir išvaikytų piktas dvasias. Būdavo kreipiamasi į protėvių dvasias, kad šios iškviestų lietų. Indėnai zuniai šokdavo lietaus šokį pasidabinę plunksnomis ir turkio vėriniais, kurie simbolizuoja vėją ir vandenį. Majai tiki, kad lietus užgimstantis kalnuose, todėl keliauja ten, ir ritualais bando jį iškviesti.
Lietuvoje žinomas ritualinis laistymasis vandeniu Velykų laikotarpiu, taip magiškai siekiant užtikrinti lietų per vasarą.
Pranas Jurkonis
Pranas Jurkonis (1938 m. balandžio 12 d. Mizarų k. (Lazdijų raj.) – choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
Augo muzikalioje šeimoje: tėvas turėjo skambų tenoro balsą, o motina Juzė Jurkonienė buvo garsi dainininkė – iš jos lūpų užrašyta apie 670 lietuvių liaudies dainų ir pasakų. Baigęs Druskininkų vidurinės mokyklos 10 klasių, 1956 m. įstojo į Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokyklą ir metus mokėsi Antano Jozėno choro dirigavimo klasėje, neakivaizdiniu būdu baigė vidurinę mokyklą.
1957–1961 m. muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė A. Jozėnas). 1967–1970 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu dar studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. Hermano Perelšteino klasė).
1961–1971 m. – Anykščių vaikų muzikos mokyklos mokytojas, rajono muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkas, vaikų ir suaugusiųjų chorų vadovas. Ryškesnių meninių laimėjimų pasiekė su Anykščių miesto profsąjungų (1967–1971 m.) ir „Anykščių vyno“ gamyklos (1967–1971 m.) mišriaisiais chorais – pastarąjį parengė 1970 m. respublikinei dainų šventei.
1971–1975 m. ir 1988–1989 m. – Kauno valstybinio choro chormeisteris, 1973–1979 m. – Kauno respublikinės klinikinės ligoninės moterų choro „Kanklės“ meno vadovas ir dirigentas. Atgaivinęs kolektyvą, į jį sutelkė 60–70 balsingų moterų, kurias išmokė daug įvairių kūrinių, koncertavo Lietuvoje, Latvijoje, Rusijoje, Ukrainoje, 1975 m. balandžio 26 d. choras koncertu pažymėjo savo koncertinės veiklos 30-metį, dalyvavo 1975 m. respublikinėje dainų šventėje ir radijo bei televizijos laidose, respublikiniuose konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų.
Nuo 1971 m. rudens – Kauno Politechnikos instituto studentų dainų ir šokių ansamblio „Nemunas“ chormeisteris, nuo 1975 m. – Pedagogikos ir estetinio lavinimo katedros vyr. dėstytojas ir „Nemuno“ ansamblio meno vadovas ir vyr. dirigentas – su 1987–1988 m. pertrauka (tada chormeisteris) iki 1991 m. rugpjūčio 8 d. Kolektyvą parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, konkursuose laimėjo pirmųjų ir kitų prizinių vietų, sukūrė originalių programų – „Jaunystės daina Tėvynei“ (1985 m.), „Atgimstančiai Lietuvai“ (1989 m.) ir kt. „Nemunas“ padarė daug įrašų Lietuvos radijui, surengė per 500 koncertų Lietuvos miestuose ir miesteliuose, su pasisekimu koncertavo Rusijoje, Jugoslavijoje, Rumunijoje, Čekoslovakijoje, Danijoje.
1986–1988 m. – Kauno 35-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytojas ir vyresniųjų klasių moksleivių mišriojo choro vadovas – parengė 1987 m. respublikinei moksleivių dainų šventei. 1990–1993 m. talkino Kauno Vinco Kudirkos vidurinei mokyklai – buvo muzikos ir etnokultūros mokytojas, dainų ir šokių ansamblio chormeisteris, rengė mokymo programas, moksleivius mokė šokti ir dainuoti.
Nuo 1994 m. talkino Druskininkų 3-osios ir 4-osios vidurinių mokyklų etnografiniams ansambliams. Nuo 1992 m. – Kauno vyrų choro „Perkūnas“ chormeisteris, 1993–1998 m. – meno vadovas ir dirigentas. Nuo 1997 m. – ir Kauno Kristaus Prisikėlimo atkurtos bažnyčios Sumos didžiojo mišriojo choro (apie 60 dalyvių) vadovas.
Nuo 1994 m. kovo 1 d. choras perėjo Lietuvos Šaulių sąjungos žinion – suteiktas centrinio kolektyvo statusas. P. Jurkonis kolektyvą papildė naujais dainininkais, parengė jį 1994 m. – I ir 1998 m. – II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Kaune ir Vilniuje, padarė jrašų Lietuvos radijui, surengė apie 100 koncertų, dalyvavo įvairiuose kultūros renginiuose. Be kitų kūrinių, „Perkūnas“ atliko Alfonso Mikulskio tautines mišias „Už kenčiančią Lietuvą“ (aranžuotė P. Jurkonio), giedojo Kauno, Vilniaus, Šiluvos, Druskininkų ir kitose Lietuvos bažnyčiose.
P. Jurkonis buvo Anykščių rajono dainų švenčių meno vadovas ir vyr. dirigentas, Kauno miesto dainų švenčių dirigentas, 1980 ir 1985 m. respublikinių dainų švenčių ir 1990 m. Lietuvos tautinės dainų šventės dirigentas, Baltijos studentų dainų švenčių „Gaudeamus“ Rygoje (1981 ir 1991 m.), Taline (1984 m.) ir Vilniuje (1988 m.) dirigentas. Taip pat buvo studentų dainų švenčių režisierius ir meno vadovas, regioninių dainų švenčių vyr. dirigentas, meno kolektyvų konkursų žiuri narys, Kauno miesto dainų ir šokių ansamblių metodinės komisijos pirmininkas.
Spaudoje paskelbė probleminių straipsnių įvairiais muzikinės kultūros ugdymo klausimais. Savo tėviškėje Mizaruose organizuoja folkloro šventes. 1970 m. apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, o 1977 m. dirigentui suteiktas nusipelniusio artisto garbės vardas. Išaugino dukterį Audronę – smuikininkę ir sūnų Gytį – inžinierių.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Sherwood Anderson
Šervudas Andersonas (, 1876 m. rugsėjo 13 d. Kamdenas, Ohajo valstija – 1941 m. kovo 8 d. Kolonas, Panama) – amerikiečių rašytojas.
Biografija
Šervudas Andersonas buvo trečias vaikas septynių vaikų šeimoje. Skurdi vaikystė ir paauglystė prabėgo Ohajo valstijos Klaido (Clyde) mieste. 1896–1898 m. dirbo Čikagoje, po to įstojo į Amerikos armiją ir dalyvavo Amerikos-Ispanijos kare.
1900 m. Vitenbergo akademijoje Springfilde, Ohajo valstijoje, trumpai studijavo humanitarinius ir tiksliuosius mokslus. Vėliau persikėlė į Čikagą ir iki 1912 m. sėkmingai dirbo reklamos srityje. Tada pradėjo rašyti, bet vėl sugrįžo į verslą. 1922 m. galutinai paliko reklamos sferą ir atsidėjo kūrybai.
1904 m. vedė Korneliją Lanę (Cornelia Lane) ir su ja susilaukė dviejų sūnų ir dukters. 1916 m. išsiskyrė su pirmąja žmona ir vedė Tenesą Mičel (Tennessee Mitchell). Tais pačiais metais išleido pirmąją novelę Windy McPhersons Son. 1919 m. pasirodęs apsakymų rinkinys „Vainsbergas, Ohajas“ (Winesbur, Ohio) Š. Andersoną išgarsino visoje šalyje. 1922 m. išsiskyrė su antrąja žmona ir iš Čikagos persikraustė gyventi į Niujorką.
1924 m. vedė Elizabetą Pral (Elizabeth Prall) ir su ja apsigyveno Naujajame Orleane. 1927 m. rudenį nusipirko leidyklą ir tapo dviejų savaitinių laikraščių leidėju ir redaktoriumi. 1929 m. išleista knyga Hello Towns su rinktiniais straipsniais iš šių laikraščių. 1928 m. išsiskyrė su Elizabeta Pral ir 1933 m. vedė Eleonorą Kopenhaver (Eleanor Copenhaver). Su ja daug keliavo po JAV ir Pietų Ameriką. Mirė kelionėje po Panamą 1941 m. kovo 8 d. nuo peritonito.
Feliksas Pažūsis
Feliksas Pažūsis (1934 m. balandžio 8 d. Kaišiadoryse – 1982 m. rugpjūčio 3 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas.
Biografija
1958 m. baigė Vilniaus universitetą.
1981–1982 m. LKP Revizijos komisijos narys. 1980–1982 m. LTSR Aukščiausiosios Tarybos deputatas.
Ragožė
Ragožė – ežeras pietų Lietuvoje, Lazdijų rajone, 8,5 km į vakarus nuo Veisiejų, apie 4 km į pietryčius nuo Kučiūnų, 0,7 km į pietus nuo Zapsio ežero. Ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius 0,57 km, plotis iki 0,43 km. Altitudė 120,2 m. Krantai daugiausia aukšti ir statūs, o pietuose ir šiaurės vakaruose žemi, pelkėti. Iš šiaurės supa Klepočių miškas, kitose pakrantėse plyti pievos ir dirbami laukai. Šiaurėje išteka upelis link Zapsio ežero (Zapsės upės baseinas).
Netoli Ragožės yra Pazapsių kaimas.
Nešo pusiausvyra
Žaidimų teorijoje Nešo pusiausvyra vadinami vieno ar daugiau žaidėjų žaidimo sprendimai, kuriuose nė vienas žaidėjas negali padidinti savo laimėjimo vienpusiškai pakeitęs savo sprendimą, todėl reikalingas bendras žaidimo dalyvių pasirinkimas. Ši pusiausvyros koncepcija pavadinta ją aprašiusio matematiko Džono Forbso Nešo garbei.
Istorija
Panašią pusiausvyros koncepciją pirmasis dar 1838 m. pateikė Antuanas Augustinas Kurno savo oligopolijos teorijoje. Maišytos Nešo pusiausvyros koncepciją 1947 m. pasiūlė Džonas fon Neimanas ir Oskaras Morgernšeteris, tačiau tik žaidimams nuline suma, t. y. kad maišytos strategijos Nešo pusiausvyra egzistuoja bet kuriame nulinės sumos žaidime su baigtiniu veiksmų skaičiumi. tačiau J. Nešas pirmasis savo disertacijoje „Nekooperaciniai žaidimai“ (1950 m.) parodė, kad Nešo pusiausvyra turi būti bet kokiame žaidime su baigtiniu veiksmų skaičiumi.
Formalus paaiškinimas
Tarkime, \ (S, f) – žaidimas, kur \ S - švarių strategijų sąranka, o \ f - laimėjimų sąranka. Kai kiekvienas žaidėjas išrenka strategiją x_i \in S strategijų profilyje, žaidėjas \ i gauna laimėjimą \ f_i(x). Reikia pastebėti, kad laimėjimas priklauso nuo pasirinkto strategijų profilio. Strategijos profilis x^* \in S yra Nešo pusiausvyra tada, jei nei vienas šališkas kito žaidėjo sprendimas nėra naudingas pasirinktam žaidėjui:
Cechovikas
Cechovikas  – pogrindinis TSRS verslininkas.
Pogrindžio fenomenas yra toks, kad nei organizuoti nelegalią gamyklą, nei pardavinėti produkciją buvo neįmanoma. Todėl cechovikai rado išeitį: oficialios valstybinės struktūros bazėje jie gamino produkciją ir oficiali struktūra oficialiai ar neoficialiai ją pardavinėjo. Tokia struktūra, kurioje viskas buvo nelegalu, būdavo labai greitai atskleidžiama valstybinių organų (tai atlikdavo Skyrius kovai su socialistinės nuosavybės grobstymais ). Pinigai būdavo uždirbami klastojant nurašymo aktus apie faktiškai tinkamų medžiagų ar geros produkcijos sunaikinimą ir daug kitų būdų. Pogrindiniai biznieriai, „baltosios apykaklės“, gamyklose sukurdavo neapskaitytas materialines vertybes, kurios paskui virsdavo neapskaityta produkcija ir ją pardavinėdavo per valstybines organizacijas. Papildomą produkciją dažniausiai gamino tos pačios gamyklos darbininkai net nežinodami, kad gamina neapskaitytą produkciją.
Cechoviku priimta vadinti asmenis, kurie organizavo komercines struktūras. Vienažingsniai veiksmai, tokie, kaip nemotyvuotas nurašymas, išnešimas iš gamyklos buvo baudžiami pagal kitą straipsnį.
Paradoksalu tai, kad gamykloms įvykdyti oficialias normas ir laikytis taisyklių juridiškai buvo neįmanoma, o ekonomiškai neapsimokėjo. Cechovikų darbas tampriai siejosi su barterio supratimu ir t. t. Gamykloms buvo sunku gauti pakankamą kiekį resursų ir įvykdyti planus, kartais – ir oficialiai parduoti produkciją.
Lydos Kelias
Lydos Kelias – pietinė Vilniaus miesto dalis, esanti rytinėje kelio pašonėje, šiauriau Rudaminos Kelio.
Istorija
1996 m. kaimas iš Nemėžio apylinkės perduotas Vilniui.
Pagečiai
Pagečiai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Pašilių.
1453 m.
1453 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Besedė
Besedė  – upė Rusijoje ir Baltarusijoje; Sožo kairysis intakas (Dniepro baseinas). Prasideda Smolensko aukštumoje, Smolensko srities pietuose. Teka į pietvakarius, kerta Baltarusijos kampą (Mogiliovo sritį), toliau teka vėl per Rusiją (Briansko sritis), o žemupys yra Baltarusijoje (Gomelio sritis). Įteka į Sožą 30 km aukščiau Gomelio.
Laivuojama nuo Krasnaja Goros (98 km nuo žiočių).
Toby Price
Toby Price (g. 1987 m. rugpjūčio 18 d.) – motociklų ralių lenktynininkas iš Australijos. Nuo 2015 m. australas priklauso KTM bekelės čempionatų komandai. Su ja T. Price 2015 m. debiutavo Dakaro ralyje. Jau pirmais metais australas pelnė vieną pergalę bei užėmė trečią vietą galutinėje įskaitoje. 2016 m. Dakare T. Price nugalėjo 5 etapuose bei nesunkiai tapo viso ralio nugalėtoju. 2019 m. jis antrą kartą laimėjo Dakaro ralį.
2021 m. Dakaro ralyje T. Price patyrė avariją 9 greičio ruože, būdamas antroje pozicijoje bendroje įskaitoje. Jam buvo nustatytas raktikaulio bei abiejų riešų lūžiai, sportininkas buvo nugabentas į ligoninę malūnsparniu. T. Price rašė, kad „pagaliau sulaužė 30-ą kaulą savo kūne“.
Kejėnai
Kejėnai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 7 km į rytus nuo Girkalnio, Dubysos regioniniame parke, prie Šventupio upelio. Eina kelias. Kejėnuose yra gynybinis-sakralinis senovės lietuvių kompleksas – teka sraunus šaltiniuotas Šventupis, stūkso Kejėnų piliakalnis, yra pilkapynas, kapinynas (X–XVIII a.).
thumb|left|220px|Kejėnų sodžius netoli piliakalnio
Istorija
XX a. pradžioje minimas Kejėnų kaimas ir dvaro valda Mankūnų valsčiuje. 1970 m. aptiktas Kejėnų pilkapynas.
Atspindžiai (Kaunas)
Atspindžiai – iliustruotas mėnesinis žurnalas, ėjęs 1920 m. liepos mėn. – 1923 m. balandžio mėn. Kaune.
Istorija
Leido Lietuvos kariuomenės Generalinio štabo literatūros skyrius vietoj anksčiau ėjusių „Šešėlių“. Pasirodė 20 numerių. Paskutinįjį numerį išleido Lietuvos telegrafo agentūra ELTA.
Redagavo Jonas Martynas Laurinaitis.
Vinetu 2
Turinys
Apačių vadas Vinetu išgelbėja komančių vado dukterį Ribaną nuo lokio ir kaip garbingas svečias pakviečiamas į jų stovyklą. Čia komančiai atgabena sulaikytą leitenantą Merilą ir dar du kareivius, kurie netyčia pateko į jų žemes. Vinetu juos užtaria ir įkalba komančius kareivius paleisti, kad nebūtų provokuojamas tolesnis konfliktas. Merilui, kaip ir Vinetu, į akį krinta Ribana.
Tuo metu Badas Foresteris, turtingas naftininkas, naudodamasis Deivido Luko žmonėmis, siekia bet kokiomis priemonėmis sukiršinti indėnus karui su baltaisiais ir neleisti įvykti planuojamoms taikos deryboms, kad vėliau galėtų jų žemėje išgauti naftą.
Vis dėlto derybos tarp indėnų vadų bei pulkininko Merilo įvyksta. Šio sūnus pasisiūlo tapti taikos garantu ir vesti vado dukterį Ribaną, kuri jau ketina prašyti tėvo išleisti ją už Vinetu. Jungtuvės įvyksta ir leitenantas Merilas palieka tarnybą, tuo tarpu Foresteris ir Lukas toliau visomis priemonėmis stengiasi išprovokuoti indėnų ir armijos konfliktą.
Regina Karpavičiūtė-Juronienė
Biografija
Mokėsi Bagotosios aštuonmetėje ir Kazlų Rūdos vidurinėje mokykloje. 1959–1962 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno J. Gruodžio muzikos technikume (dėst. Povilas Gabalis).
1961–1973 m. Išlaužo (Prienų raj.) aštuonmetės mokyklos muzikos mokytoja, vaikų choro ir vokalinių ansamblių vadovė. Kartu dirbo kultūros namų meno vadove, suorganizavo vyrų ir moterų vokalinius ansamblius, o 1964 m. ir mišrųjį chorą.
Nuo 1973 m. Prienų vaikų muzikos mokyklos mokytoja, nuo 1995 m. vyresnioji mokytoja, ilgametė jaunučių ir jaunių chorų vadovė. Jaunių chorą parengė 1975, 1977, 1980, 1985 ir 1987 m. respublikinėms dainų šventėms bei 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, o jaunučių chorą 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei. Abu chorai dalyvavo 1996 m. Vilniaus miesto moksleivių menų šventėje, o jaunių choras – vaikų ir jaunimo chorų festivaliuose „Dainuok, jaunoji Lietuva“ Marijampolėje, Birštone, Vilniuje, Kalvarijoje. Mokytoja su chorais koncertuoja savo ir aplinkiniuose rajonuose. Jaunių choras dalyvavo 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje (parengė Regina Juronienė ir Ž. Kondrotienė).
R. Juronienė nuo 1963 m. yra Prienų rajono ir zoninių dainų švenčių dirigentė, Lietuvos chorų sąjungos narė – Prienų skyriaus pirmininkė, muzikos metodininkė.
Jata
Jata  – miestas Palestinoje, Vakarų Krante, Hebrono muchafazoje, 8 km į pietus nuo Hebrono. Yra mečetė.
Istorija
Jata senovėje buvo žinoma kaip žydų levitų miestas Džuta. Rasta II a. žydų kapavietė. IV a. Romos istorikas Eusebijus ją aprašė kaip didelį žydų kaimą. 1596 m. Jatoje gyveno daugiausia musulmonai, kurie mokėjo duoklę kviečiais, miežiais, alyvuogėmis, ožkomis, ir bičių spiečiais. XIX a. Jatoje klestėjo avių auginimas.
Povai
Povai (Povas) – vištinių paukščių (Galliformes) būrio, fazaninių (Phasianidae) šeimos paukščių gentis.
Rūšys
Tarptautinė ornitologų sąjunga pasaulio paukščių klasifikacijos 12.1 versijoje išskiria 2 povų (Pavo) genties rūšis:
Nelson Mandela
Nelsonas Mandela (, 1918 m. liepos 18 d. – 2013 m. gruodžio 5 d.) – kovotojas prieš Apartheidą, politinis lyderis, filantropas ir pirmasis demokratiškai išrinktas Pietų Afrikos Respublikos prezidentas. 1993 m. Nelsonas Mandela apdovanotas Nobelio taikos premija.
Nuo pat jaunystės dalyvavo Pietų Afrikos Respublikos Afrikos nacionalinio kongreso (ANK) veikloje. Organizuodavo ginkluotus pasipriešinimus, rengdavo sabotažus prieš baltųjų rasistinę politiką. 1955 m. birželio 26 d. buvo sušauktas visų demokratinių jėgų liaudies kongresas, priėmęs Laisvių chartiją. Tačiau 1956 m. baltųjų policija suėmė 156 ANK lyderius. 1960 m. buvo uždrausta ANK, 1962 m. Demokratų kongreso veikla, o jų lyderiai suimti. 1962 m. rugpjūčio 5 d. buvo suimtas ir vienas iš jaunųjų lyderių – Nelsonas Mandela. Už sabotažo organizavimą prieš kariuomenę, vyriausybę ir civilius N. Mandela 1961–1963 m. buvo kelis kartus suimtas ir uždarytas kalėjime. 1964 m. 27 metams įkalintas Robben salos kalėjime. Išleistas 1990 m.
Suėmus lyderius, ANK nusprendė imtis ginklo. Ginkluotoje kovoje padėjo Pietvakarių Afrikos liaudies organizacija SWAPO. Suderinti veiksmai, viso pasaulio palaikymas, demokratijos pradai, atsiradę baltųjų afrikiečių politikoje, 1986 m. ANK atvedė į pergalę. N. Mandela 1994 m. buvo išrinktas pirmuoju juodaodžiu PAR prezidentu, o ANK pasuko reformistiniu keliu. N. Mandela vadovavo šaliai iki 1999 m. Mandela mirė 2013 m. gruodžio 5 d. nuo plaučių ligos.
Nepaisant prieštaringų vertinimų (dešinieji kritikai primeta Mandelai komunistinį terorizmą, kraštutiniai kairieji – pastangas derėtis ir taikytis su apartheido šalininkais), N. Mandela yra vienas žinomiausių ir gerbiamiausių žmonių pasaulyje. Gavo daugiau kaip 250 apdovanojimų, tarp jų Sacharovo premiją (1988 m.) ir garbės daktaro laipsnius prestižiniuose universitetuose (Harvardo, Panteono-Sorbonos ir kituose).
Vaikystė: 1918–1934 m.
Mandela gimė 1918 m. liepos 18 d. Mvezo kaime Umtatoje, tuometinėje Pietų Afrikos Kyšulio provincijoje. Gavęs vardą Rolihlahla, kas kosų kalboje reiškia „bėdų kėlėjas“ , vėlesniais metais jis tapo žinomas savo klano vardu Madiba. Jo prosenelis Ngubengcuka buvo tempu genties karalius Transkėjos teritorijose Pietų Afrikos šiuolaikinėje Rytų Kyšulio provincijoje. Vienas iš Ngubengcukos sūnų, vardu Mandela, buvo Nelsono senelis ir iš čia kilo Nelsono pavardė. Kadangi Mandela buvo karaliaus ir jo žmonos iš Iksibų klano, vadinamojo „kairiosios rankos“ namų, vaikas, jo karališkosios šeimos kariūnų palikuonys buvo morganatiniai ir neturėjo teisės paveldėti sosto, tačiau buvo pripažinti paveldimais karaliaus tarybos nariais. Nelsono Mandelos tėvas Gadla Henris Mfakanjisva Mandela (1880–1928) buvo vietinis vadovas ir monarcho tarybos narys; jis buvo paskirtas į šias pareigas 1915 m., kai jo pirmtakas valdančiojo baltrųjų magistrato buvo apkaltintas korupcija. 1926 m. Gadla taip pat buvo atleistas už korupciją, tačiau Nelsonui buvo pranešta, kad jo tėvas neteko darbo, nes metęs iššūkį magistrato prieš nepagrįstus reikalavimus. Gadla turėjęs keturias žmonas, keturis sūnus ir devynias dukteris, gyvenusius skirtinguose kaimuose. Nelsono motina buvo trečioji Gadlos žmona Nosekeni Fanni, Nkedamos iš Dešiniosios rankos namų dukra ir kosų klano narė.
Klarkeburis, Hildtaunas ir Fort Heiras: 1934–1940 m.
Norėdamas įgyti įgūdžių, reikalingų tapti slaptu Tembu karališkųjų namų tarybos nariu, Mandela pradėjo vidurinį išsilavinimą 1933 m. Klarkeburio metodistų vidurinėje mokykloje Engkobo mieste, vakarietiško stiliaus įstaigoje, kuri buvo didžiausia juodaodžių afrikiečių mokykla Tembulande. Priverstas bendrauti su kitais studentais, jis tvirtino, kad prarado „užstrigusią“ nuostatą ir pirmą kartą tapo geriausiais draugais su mergina; jis pradėjo sportuoti ir išugdė visą gyvenimą trukusią meilę sodininkystei. Per dvejus metus jis baigė vidurinę mokyklą ir 1937 m. persikėlė į Fort Boforto metodistų koledžą Hildtaune, kurį lankė dauguma Tembu karališkosios šeimos narių. Mandela didžiąją dalį savo laisvo laiko praleido Hildtaune kaip ilgų nuotolių bėgikas ir boksininkas. miniatiūra|Nelsono Mandela nuotrauka, daryta Umtatoje 1937 metais
1939 m., padedamas Jongintabos, Mandela pradėjo bakalauro studijas Alise, Rytų Kyšulio provincijoje esančiame Fort Heiro universitete, elitinėje juodaodžių institucijoje, kurioje mokėsi maždaug 150 studentų. Pirmaisiais metais jis studijavo anglų kalbą, antropologiją, politiką, „gimtąją administraciją“ ir romėnų olandų teisę, norėdamas tapti Gimtųjų reikalų skyriaus vertėju ar tarnautoju Mandela apsistojo Wesley House bendrabutyje su savo giminaičiu K. D. Matanzima, taip pat su Oliveriu Tambo, kuris tapo artimu draugu ir gyvenimo bendražygiu. Jis pradėjo šokti pramoginius šokius, vaidino dramos draugijos spektaklyje apie Abraomą Linkolną ir vietinėje bendruomenėje vedė Biblijos pamokas kaip studentų krikščionių asociacijos narys. Nors jis turėjo draugų, palaikančių ryšius su Afrikos nacionaliniu kongresu (ANC), kurie norėjo, kad Pietų Afrika būtų nepriklausoma nuo Britų imperijos, Mandela vengė bet kokio įsitraukimo į besikuriantį judėjimą ir, prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, tapo stipriu britų karo pastangų rėmėju. Jis padėjo įsteigti pirmo kurso studentų namų komitetą, kuris metė iššūkį antrakursių dominavimui, o pirmojo kurso pabaigoje įsitraukė į studentų atstovybės tarybos boikotą prieš maisto kokybę ir dėl to buvo nušalintas nuo universiteto. Mandela niekada negrįžo baigti studijų.
Atvykimas į Johanesburgą: 1941–1943 m.
1940 m. gruodį, Mandela grįžęs į Mkekezvenį ir išsiaiškinęs, kad Jongintaba surengė santuoką jam ir Justice, nusivylę, jie pabėgo į Johanesburgą per Kvinstauną ir ten atvyko 1941 m. balandžio mėn. Mandela susirado naktinio sargo darbą, tačiau buvo atleistas, kai induna (vadovas) sužinojo apie šio pabėgimą. Mandela apsistojo pas pusbrolį George’o Gocho miestelyje, kuris supažindino Mandelą su makleriu ir ANC aktyvistu Volteriu Sisulu. Pastarasis Mandelai užsitikrino raštininko darbą Witkin, Sidelsky ir Eidelman advokatų kontoroje, įmonėje, kuriai vadovauja Lazaras Sidelskis, liberalus žydas, simpatizuojantis ANC veiklai. Įmonėje Mandela susidraugavo su Gaur Radebe – ANC ir komunistų partijos Hlubi nariu – ir Natu Bregmanu, žydų komunistu, kuris tapo jo pirmuoju baltaodžiu draugu. Mandela dalyvavo komunistų partijos susirinkimuose, kurie jam padarė įspūdį tuo, kad europiečiai, afrikiečiai, indai ir spalvotieji laikė vieni kitus lygiaverčiais. Vėliau jis pareiškė, kad nestojo į partiją, nes jos ateizmas prieštarauja jo krikščioniškam tikėjimui, ir dėl to, kad Pietų Afrikos kovą jis laiko labiau rasine, o ne klasių karu. Norėdamas tęsti aukštąjį mokslą, Mandela įstojo į Pietų Afrikos universiteto korespondencijos kursą, naktimis mokydamasis bakalauro studijoms.
Turėdamas mažas pajamas, Mandela išsinuomojo kambarį Xhoma šeimos name Aleksandros miestelyje; nepaisant to, kad šis miestelis buvo skurdus, gausus nusikalstamumu ir tarša, Aleksandra jam visada išliko ypatinga vieta. Nors ir gėdydamasis dėl savo skurdo, jis trumpai susitikinėjo su svazių moterimi. Norėdamas sutaupyti pinigų ir būti arčiau Johanesburgo centro, Mandela persikėlė į Witwatersrand Native Labour Association, gyvendamas tarp įvairių genčių kalnakasių; kadangi šią vietovę lankydavo įvairūs vadai, jis kartą susitiko su Basutolando karaliene Regent. 1941 m. pabaigoje Jongintaba aplankė Johanesburgą, ten atleido Mandelai už pabėgimą prieš grįždamas į Tembulandą, kur mirė 1942 m. žiemą. Mandela ir Justice atvyko į laidotuves dieną pavėlavę. 1943 m. pradžioje išlaikęs bakalauro egzaminus, Mandela grįžo į Johanesburgą, kur tęsė politinį kelią kaip teisininkas. Vėliau jis pareiškė, kad nepatyrė jokios epifanijos ir suprato, kad negalėtų pasielgti kitaip.
Teisės studijos ir ANC jaunimo lyga: 1943–1949 m.
Mandela pradėjo studijuoti teisę Witwatersrand universitete, kur buvo vienintelis juodaodis Afrikos studentas ir susidūrė su rasizmu. Ten jis susidraugavo su liberalais ir komunistais Europos, žydų ir Indijos studentais, tarp jų Joe Slovo ir Ruth First. Vis labiau politizuodamas Mandela 1943 m. rugpjūčio mėn. žygiavo palaikydamas sėkmingą autobusų boikotą, siekdamas pakeisti bilietų kainų kilimą. Prisijungęs prie ANC, jam vis didesnę įtaką darė Sisulu, leisdamas laiką su kitais aktyvistais Sisulu namuose Orlande, įskaitant savo seną draugą Oliverį Tambo. 1943 m. Mandela susitiko su Antonu Lembede, ANC nariu, susijusiu su Afrikos nacionalizmo „afrikietiška“ atšaka, kuri smarkiai priešinosi rasiškai vieningam frontui prieš kolonializmą ir imperializmą arba sąjungai su komunistais. Nepaisant draugystės su nejuodaodžiais ir komunistais, Mandela pritarė Lembede’o pažiūroms, manydamas, kad juodaodžiai afrikiečiai turi būti visiškai nepriklausomi kovodami už politinį apsisprendimą. Spręsdamas, ar reikia jaunimo sparno, kuris masiškai sutelktų afrikiečius, prieštaraujančius jų pavergimui, Mandela buvo tarp delegacijos, kuri kreipėsi į ANC prezidentą Alfredą Bitini Xuma šiuo klausimu savo namuose Sofijos mieste; Afrikos nacionalinio kongreso jaunimo lyga (ANCYL) buvo įkurta 1944 m. Velykų sekmadienį Bantu vyrų socialiniame centre, o Lembede tapo prezidentu, o Mandela – vykdomojo komiteto nariu. Sisulu namuose Mandela susitiko su Evelyn Mase, slaugytoja praktikante ir ANC aktyviste iš Engcobo, Transkei. 1944 m. spalį užmezgę santykius ir susituokę, iš pradžių jie gyveno su jos giminaičiais, kol 1946 m. ​​pradžioje persikėlė į nuomojamą namą Orlando miestelyje. Jų pirmasis vaikas Madiba „Thembi“ Thembekile gimė 1945 m. vasario mėn.; duktė Makaziwe gimė 1947 m., bet po devynių mėnesių mirė nuo meningito. Mandela mėgavosi namų gyvenimu, sutikdama savo motiną ir seserį Leabie pasilikti su juo. 1947 m. pradžioje jo trejus metus trukę straipsniai baigėsi Witkin, Sidelsky ir Eidelman, ir jis nusprendė tapti dieniniu studentu, pragyvendamas iš paskolų iš Bantu Welfare Trust.
1947 m. liepą Mandela nuvežė sergantį Lembede į ligoninę, kur jis mirė; ANCYL prezidentu jį pakeitė nuosaikesnis Peteris Mda, kuris sutiko bendradarbiauti su komunistais ir nejuodaodžiais, paskirdamas Mandelą ANCYL sekretoriumi. Mandela nesutiko su Mda požiūriu ir 1947 m. gruodį pritarė nesėkmingam komunistų pašalinimui iš ANCYL, laikydamas jų ideologija neafrikietiška. 1947 m. Mandela buvo išrinktas į ANC Transvalio provincijos skyriaus vykdomąjį komitetą, vadovaujamą regiono prezidentui C. S. Ramohanoe. Kai Ramohanoe veikė prieš komiteto norus bendradarbiaudamas su indėnais ir komunistais, Mandela buvo vienas iš tų, kurie privertė jį atsistatydinti.
Sergejus Fanstilis
Sergejus Fanstilis (, 1884 m. rugsėjo 29 d. – 1949 m. liepos 12 d.) – carinės Rusijos ir Lietuvos karininkas, Šančių ir Petrašiūnų (dab. Kaune) žemvaldys, mecenatas.
Nelson Mandela
Teisės studijos ir ANC jaunimo lyga: 1943–1949 m.
1948 m. Pietų Afrikos visuotiniuose rinkimuose, kuriuose balsuoti galėjo tik baltieji, valdžią perėmė afrikanerių dominuojama Herenigde Nasionale partija, vadovaujama Danielio François Malano, kuri netrukus susijungė su Afrikanerių partija ir įkūrė Nacionalinę partiją. Atvirai rasistinė partija kodifikavo ir išplėtė rasinę segregaciją naujais apartheido įstatymais. Įgydamas vis didesnę įtaką ANC, Mandela ir jo partijos sąjungininkai pradėjo propaguoti tiesioginius veiksmus prieš apartheidą, pavyzdžiui, boikotus ir streikus, kuriems įtakos turėjo Pietų Afrikos indėnų bendruomenės jau taikyta taktika. Xuma nepalaikė šių priemonių ir buvo pašalintas iš prezidento posto balsuojant dėl ​​nepasitikėjimo, jį pakeitė Jamesas Moroka ir karingesnis vykdomasis komitetas, kurį sudaro Sisulu, Mda, Tambo ir Godfrey Pitje. Vėliau Mandela papasakojo, kad jis ir jo kolegos „nuvedė ANC radikalesniu ir revoliucingesniu keliu“. Paskyręs savo laiką politikai, Mandela tris kartus nesėkmingai praleido paskutinius metus Witwatersrande; 1949 m. gruodžio mėn. jam buvo atsisakyta suteikti laipsnį.
Sergejus Fanstilis
Biografija
Apie 1807 m. caro Aleksandro I kvietimu į Peterburgą atvyko jaunas olandas R. van Stilis (Van Steel), kuris caro šeimoje mokė lotynų kalbos. Artimi ryšiai su imperatoriumi padėjo jam Kauno gubernijoje, Šančiuose ir Petrašiūnuose, įsigyti žemių. Gavęs dovanų, jaunas olandas neskubėjo įsikurti jam atitekusiose savo valdose, liko gyventi Peterburge, vedė vokietę. Šeimoje gimė keturi sūnūs. Visi jie tapo įtakingais asmenimis. Vienas iš jų – Georgijus buvo valstybės patarėju, vedė stačiatikę merginą, jiems 1884 m. gimė sūnus Sergejus. S. Fanstilis mokėsi Peterburgo imperatoriškajame universitete, tačiau jo nebaigė. 1906 m. Minske susituokė su bajore Jevgenija Chodeckaja. S. Fanstilio šeima susilaukė dukters Galinos (1907- mirė tremtyje) ir dviejų sūnų – Igorio (1910-1978) ir Olego (1918-2005).
Nelson Mandela
Defiance Campaign ir Transvaal ANC pirmininkavimas: 1950–1954 m.
1950 m. kovo mėn. Mandela užėmė Xumos vietą ANC nacionalinėje vykdomojoje valdyboje ir tais pačiais metais buvo išrinktas nacionaliniu ANCYL prezidentu. Kovo mėnesį Johanesburge vyko Konventas „Ginti laisvą žodį“, kuriame dalyvavo Afrikos, Indijos ir komunistų aktyvistai, kurie sušaukė gegužės dienos visuotinį streiką, protestuodami prieš apartheidą ir baltųjų mažumų valdymą. Mandela priešinosi streikui, nes jis buvo įvairių rasių, o ne ANC vadovaujamas, tačiau jame dalyvavo dauguma juodaodžių darbuotojų, todėl policijos represijos padidėjo ir 1950 m. buvo priimtas komunizmo slopinimo įstatymas, kuris turėjo įtakos visų protesto grupių veiksmams. 1951 m. gruodžio mėn. ANC nacionalinėje konferencijoje jis toliau ginčijosi prieš rasinį vieningą frontą, tačiau buvo nubaustas.
Sergejus Fanstilis
Biografija
Nuo 1908 m. apsigyveno Žemuosiuose Šančiuose pastatytame dvare (dab. „Pūko“ studija). Tarnavo Kauno tvirtovėje automobilių dalinyje. 1915 m. puskarininkis S. Fanstilis ėmė vadovauti tvirtovės automobilininkų komandai. Įkūrė parapijinę mokyklą, kurioje mokėsi karinės įgulos karininkų vaikai. Pirmojo pasaulinio karo metais buvo 3-ios Petrokovskio divizijos inžinierių vadas. Po karo grįžo į Lietuvą.
1919-1924 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje. 1919 m. sausio 30 d. Krašto apsaugos ministerijos įsakymu Lietuvos kariuomenėje įsteigta inžinerijos kuopa. Kaip ir į kitus jaunos kariuomenės dalinius, į ją priimti buvę Rusijos armijos karininkai ir kareiviai bei lietuviai savanoriai. Tarp atvykusių karininkų – S. Fanstilis, kuriam jo paties prašymu pavesta suformuoti automobilių būrį. Jo rūpesčiu buvo sukurta automobilių kuopa, iš vokiečių kariuomenės perkami automobiliai. Tuo metu Kaune dar buvo dislokuotas buvusios kaizerinės armijos dalinys. Dalinio karininkai ir kareiviai, laukdami evakuacijos į Vokietiją, noriai prekiavo technika, be to, buvo atvežta mašinų iš Karaliaučiaus. Taip technikos parkas išaugo iki 60 krovininių ir 20 lengvųjų automobilių, kuopa tapo batalionu, kur leitenantas S. Fanstilis buvo įkurtų autoremonto dirbtuvių viršininkas. Manoma, jog jis buvo pirmasis Kaune, įsigijęs ir važinėjęs nuosavu automobiliu. 1920 m. vasario mėn. Panemunės garnizone kilus maištui, jis pats su šarvuotu automobiliu pervažiavo Panemunės tiltą ir dalyvavo maištininkų numalšinimo operacijoje. Už ryžtingus veiksmus esant kritinei situacijai buvo apdovanotas Vyčio Kryžiaus 5 laipsnio ordinu.
Nelson Mandela
Defiance Campaign ir Transvaal ANC pirmininkavimas: 1950–1954 m.
Po to Mandela atmetė Lembede’o afrikietiškumą ir priėmė idėją apie kelių rasių frontą prieš apartheidą. Įtakotas tokių draugų kaip Mozė Kotane ir Sovietų Sąjungos parama nacionalinio išsivadavimo karams, jo nepasitikėjimas komunizmu žlugo ir jis pradėjo skaityti Karlo Markso, Vladimiro Lenino ir Mao Zedongo literatūrą, galiausiai perimdamas marksistinę dialektinio materializmo filosofiją. Kalbėdamas apie komunizmą, jis vėliau pareiškė, kad jį „stipriai traukė beklasės visuomenės idėja, kuri, jo nuomone, buvo panaši į tradicinę Afrikos kultūrą, kurioje gyvenimais buvo dalijamasi ir bendruomeniška“. 1952 m. Mandela pradėjo dirbti HM Basnerio advokatų kontora, kuri priklausė komunistui, nors dėl didėjančio įsipareigojimo dirbti ir aktyvumo jis leido mažiau laiko praleisti su šeima.
Sergejus Fanstilis
Biografija
Be to dar apdovanotas „Artimui pagelbon“ 3 laipsnio garbės ženklu (1931); Rusijos kariuomenėje - Šv. Stanislovo 3 laipsnio, Šv. Georgijaus 4 laipsnio, Šv. Anos 3 laipsnio ordinais.
Nelson Mandela
Defiance Campaign ir Transvaal ANC pirmininkavimas: 1950–1954 m.
1952 m. ANC pradėjo ruoštis bendrai priešinimosi kampanijai prieš apartheidą su Indijos ir komunistinėmis grupėmis, įkūrė Nacionalinę savanorių tarybą savanoriams verbuoti. Kampanija buvo skirta eiti nesmurtinio pasipriešinimo keliu, kuriam įtakos turėjo Mahatma Gandhi; kai kurie palaikė tai dėl etinių priežasčių, tačiau Mandela manė, kad tai pragmatiška. Birželio 22 d. Durbano mitinge Mandela kreipėsi į susirinkusią 10 000 žmonių minią, inicijuodamas kampanijos protestus, dėl kurių buvo suimtas ir trumpam internuotas į Maršalo aikštės kalėjimą. Dėl šių įvykių Mandela tapo viena žinomiausių juodaodžių politinių veikėjų Pietų Afrikoje. Dėl tolesnių protestų ANC narių skaičius išaugo nuo 20 000 iki 100 000 narių; vyriausybė sureagavo masiniais areštais ir 1953 m. įvedė Visuomenės saugumo įstatymą, leidžiantį karinę padėtį. Gegužę valdžia uždraudė Transvaal ANC prezidentui J. B. Marksui viešai pasirodyti; negalėdamas išlaikyti savo pozicijos, jis rekomendavo Mandelą savo įpėdiniu. Nors afrikiečiai priešinosi jo kandidatūrai, Mandela spalį buvo išrinktas regiono prezidentu. 1952 m. liepos mėn. Mandela buvo suimtas pagal komunizmo slopinimo įstatymą ir stojo prieš teismą Johanesburge kaip vienas iš 21 kaltinamojo – tarp jų Moroka, Sisulu ir Yusuf Dadoo. Pripažinti kaltais dėl „statutinės komunizmo“ – termino, kuriuo vyriausybė apibūdino didžiąją dalį pasipriešinimo apartheidui, jiems skirta devynių mėnesių katorgos bausmė buvo atidėta dvejiems metams. Gruodžio mėn. Mandela buvo uždrausta šešiems mėnesiams dalyvauti susitikimuose ar kalbėtis su daugiau nei vienu asmeniu vienu metu, todėl jo Transvaal ANC prezidentavimas tapo nepraktiškas, o per šį laikotarpį „Defiance Campaign“ nutrūko. 1953 m. rugsėjį Andrew Kunene’as perskaitė Mandelos kalbą „Nėra lengvo ėjimo į laisvę“ Transvaal ANC susirinkime; Pavadinimas paimtas iš Indijos nepriklausomybės lyderio Jawaharlal Nehru citatos, kuri turėjo esminės įtakos Mandelos mintims. Kalboje buvo išdėstytas nenumatytų atvejų planas scenarijui, pagal kurį ANC buvo uždrausta. Šis Mandelos planas arba M-Planas apėmė organizacijos padalijimą į ląstelių struktūrą su labiau centralizuota vadovybe.
Sergejus Fanstilis
Biografija
S. Fanstilis buvo pakankamai turtingas žmogus, kadangi buvo išsaugojęs visas teises į savo žemes ir turtus. Žemuosiuose Šančiuose įkūrė privačią bendrovę "Sodininkystė". Viename iš savo sklypų, šalia namų įrengė šiltnamius ir gėlynus, kur pardavimui augino gėles, sodinukus. Tarpukariu ėmė masiškai pardavinėti jam priklausiusias Šančių žemes. Tai skatino daryti tuo metu prasidėjusi žemės reforma. 1919-1922 m. už žemę Šančiuose jam mokėjo po 2-10 litų už kvadratinį metrą. Šitomis kainomis Fanstilis išpardavė virš 300 sklypų ir 150 sklypų išnuomojo. Bendrai ant Fanstilio parduotos ir išnuomotos žemės išdygo apie 1000 naujų namų. Todėl neveltui jis buvo vadinamas Šančių karaliumi. Ant jo žemės išdygo Šančių rūmai, nameliai ir fabrikai su virš 20.000 gyventojų. Ir tai dar ne viskas. Fanstiliui priklausė Naujadvaris, gražus palivarkėlis prie Nemuno, už „Drobės" fabriko. Ten buvo jo rezidencija su puikia sodininkyste ir 25 ha geriausios žemės, kurios kvadratinis metras taip pat buvo vertinamas nuo 10 litų. Jis buvo akcininkas „Drobės", „Ringuvos" ir kitų ant jo žemės pastatytų fabrikų. ''"Bet kas nepažįsta p. Fanstilio, susitikęs niekados nepamanytų, kad tai yra Šančių karalius. Pusamžis, vidutinio ūgio, truputį pražilęs, trumpais kailiniukais apsivilkęs vyriškis, atrodo tipingas lietuvis ūkininkas. Kalboje kuklus ir malonus, taip sakant, be fanaberijos. Prieš karą p. Fanstilis buvo garbės teisėjas. Gatvėje dažnai galima matyti jo žalią automobilį su sodininkystės firma, o jį patį dažnai galima sutikti „Aldonos" kavinėje."''
Petras Naraškevičius
Petras Naraškevičius (1940 m. vasario 24 d. Trakuose, Širvintų valsčiuje – 2020 m. vasario 16 d. Alytuje ) – Lietuvos prozininkas, žurnalistas.
Biografija
Anksti neteko abiejų tėvų. Mokėsi Vindeikių septynmetėje, Musninkų mokykloje, 1953–1955 m. Panevėžio hidromelioracijos technikume. 1956–1957 m. Anykščių rajono laikraščio „Kolektyvinis darbas“ literatūrinis darbuotojas. 1957–1965 m. laikraščio „Panevėžio tiesa“ redakcijos literatūrinis darbuotojas, skyriaus vedėjas. 1961 m. eksternu baigė Panevėžio 1-ąją vidurinę mokyklą. 1965–1972 m. laikraščio „Tiesa“ korespondentas Panevėžio krašte, 1972–1993 m. laikraščio „Tiesa“ korespondentas Dzūkijoje. 1979–1984 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijos Ekonomikos fakultete. 1995–1997 m. laikraščio „Litas“ korespondentas, vėliau – laikraščio „Pietų Lietuva“ redaktorius. Gyveno Alytuje.
1955 m. pradėjo bendradarbiauti spaudoje. Rašė Lietuvos kaimo, žmonių gyvenimo, darbo, buities ir kultūros temomis. Vaikų prozoje vyrauja gamtos motyvai, poetizuojama karo bei pokario kasdienybė. Kūryba publikuota periodiniuose leidiniuose „Kultūros barai“, „Nemunas“, Lietuvos ir užsienio almanachuose, jos yra išversta į latvių ir lenkų kalbas.
Nuo 1965 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
Palaidotas Pirmojo Alytaus kapinėse.
Sergejus Fanstilis
Biografija
miniatiūra|160px|left|S. Fanstilio gatvė Rokuose ties sankirta su keliu 1940 m. artimiesiems nieko nežinant S. Fanstilis prapuolė. Tuo metu buvo prasidėję trėmimai į Sibirą. Jo šeima buvo represuota. Jau vėliau giminės išsiaiškino, kad kažkada buvęs vienu turtingiausiu Kauno žmogumi, užkietėjusiu automobilininku, mecenatu ir karininku, S. Fanstilis pasislėpė nuo sovietinės valdžios nuošaliame Kalvių kaime (Kaišiadorių raj.), kur jis turėjo prie ežero pasistatęs trobelę, dirbo žvejų artelėje. Čia ir mirė 1949 m. Palaidotas Kalvių kapinėse. Fanstilių giminės kapas prižiūrimas Žemųjų Šančių kapinėse. Kaune S. Fanstilio vardu yra pavadinta viena iš miesto gatvių Rokuose (Panemunės sen.).
Didysis Oriono ūkas
thumb|200px|Didysis Oriono ūkas regimoje šviesoje thumb|200px|[[Hablo kosminis teleskopas|Hablo teleskopu daryta nuotrauka]]
Oriono ūkas sudarytas iš vandenilio (60 %) ir helio (38 %). Likę 2 % – deguonis, anglis, azotas. Ūke daug O spektrinės klasės žvaigždžių, Tauro T kintamųjų (orionidžių), infraraudonųjų spindulių šaltinių, kitų jaunų objektų (amžius 105-106 metų); ūko centre yra žvaigždžių spiečius ir molekulinis debesis.
Senovės arabai ūką vadino Na’ir al Saif. Iš europiečių pirmasis pastebėjo 1610 m. Nicolas-Claude Fabri de Peiresc. 1880 m. pirmąsyk nufotografuotas.
Prie didžiojo Oriono ūko kartais priskiriamas ir netoliese esantis triskart mažesnis ūkas M43.
Koordinatės:
Airijos futbolo varžybos 1946–1947 m.
Airijos futbolo varžybos 1946–1947 m.
Anglijos futbolo varžybos 1918–1919 m.
Anglijos futbolo varžybos 1918–1919 m.
Pirmenybės
Regionų nugalėtojai:
Irena Sapiegaitė-Butkienė
Irena Sapiegaitė-Butkienė (g. 1938 m. liepos 27 d. Rudaminoje, Seinų apskritis) – Lietuvos bibliotekininkė, bibliografė.
Biografija
1957 m. baigė Lazdijų vidurinę mokyklą ir kurį laiką dirbo Aštriosios Kirsnos kaimo bibliotekoje. 1960–1965 m. studijavo Vilniaus universitete.
1965 m. pradėjo dirbti Šiaulių viešojoje bibliotekos (dab. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka) Skaitytojų aptarnavimo, Bibliografijos skyriuose. 1981–2000 m. Bibliografijos skyriaus vedėja, iki 2007 m. birželio mėn. Informacijos, Abonemento skyrių bibliotekininkė.
Lietuvos bibliotekininkų draugijos narė.
Juškiškė
Juškiškė – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 2 km nuo Leliškės.
Jonas II Aragonietis
Jonas II Aragonietis (minimas kaip Netikintysis ar Didysis, 1398 m. birželio 29 d. - 1479 m. sausio 20 d.) buvo Aragono karalius 1458 - 1479 m., Navaros karalius žmonos teise, o vėliau pats 1425-1479 m. Jis buvo Ferdinando I ir Eleonoros Albukerkės sūnus. Jis laikomas vienu įsimintiniausių ir nesąžiningiausių XV a. karalių.
Biografija
thumb|left|150px|Jono II Aragoniečio pirmoji žmona Blanka Navarietė thumb|left|150px|Jono II Aragoniečio antroji žmona Juana Enrikes Jonas II gimė Medina del Campo.
Jaunystėje jis buvo vienas iš Aragono princų, kurie dalyvavo neramumuose Kastilijoje Jono II Kastiliečio valdymo metuose. Iki gyvenimo vidurio jis buvo brolio ir pirmtako Alfonso V generolas, kurio valdymo metais jis buvo Italijoje. Senatvėje jis be valiovos kovojo su savo Aragono ir Katalonijos pavaldiniais, Prancūzijos karaliumi Liudviku XI ir rengė sūnaus Ferdinandas II Katalikas|Ferdinando ir Izabelė I|Izabelės I vestuves, kad būtų suvienyta Kastilija ir Aragonas į Ispanijos karalystę.
Jonas II iš pradžių vedė Blanšą Navarietę iš Evre dinastijos. Kaip jos vyras jis tapo Navaros karaliumi, o po jos mirties 1441 m. karaliavo vienas. Jų santuokoje gimė  Karolis Navarietis, pramintas Vianos princu, būsimas Navaros karalius. Jonas II apie sūnų kalbėjo su pavydu, o kai vedė antrą žmoną Juana Enríquez pradėjo ir nekesti, nes naujoji pamotė kurstė nesantaiką. Jonas II bandė atimti iš sūnaus teisę būti jo atstovu, kai nėra paties karaliaus. Jo sūnų gynė aragoniečiai, tad Jonui II teko atsisakyti planų antrąją žmoną padaryti generole-leitenante ir jo atstovę.
Po to sekė ilgas ir permainingas Navaros pilietinis karas, kuris baigėsi tik po staigios Viano princo mirties 1461 m. Įtariama, kad jį nunuodijo pamotė. Katalonai, gedėdami princo ir turėdami savų nuoskaudų, sukilo prieš Joną II. Paskutiniai gyvenimo metais jis kovojo su katalonų pretendentais į sostą. Jis buvo priverstas atiduoti Rusijoną Prancūzijos karaliui.
Senatvėje Jonas II apako dėl kataraktos, bet jį pagydė žydas gydytojas Abiathar Crescas. Katalonų sukilimas buvo nuslopintas 1472 m., bet karas su Prancūzijos karaliumi tęsėsi iki Jono II mirties 1479 m. Jo įpėdiniu tapo Ferdinandas, kuris jau buvo vedęs Izabelę.
Gaveikių ežeras
Gaveikiai – ežeras rytų Lietuvoje, Vilniaus rajone, 45 km į šiaurę nuo Vilniaus, 21 km į pietus nuo Molėtų. Prie ežero yra įsikūrę Sidabrių, Gaveikių bei Gaveikių kaimai, pastarasis kaimas istoriniuose šaltiniuose minimas 1373 m. Už 4 km į šiaurės rytus nuo ežero įsikūręs Dubingių miestelis, už 9 km į šiaurės vakarus įsikūręs Giedraičių miestelis. Netoliese tyvuliuoja dar keli – Asvejos, Vilniškių, Visbaro bei Širvino ežerai. Ežero šiaurinė pakrantė yra Vilniaus ir Molėtų rajonų riba. Tarpukario laikotarpiu šiaurine ežero pakrante buvo išvesta Lenkijos ir Lietuvos demarkacinė linija.
Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 1,2 km, didžiausias plotis – 0,84 km. Paviršiaus altitudė – 152 m. Didžiausias gylis – 7 m, vidutinis gylis – 3,9 m. Baseino plotas 22 km². Kranto linija labai vingiuota, jos ilgis – 3,9 km; gausu kyšulių, įlankų. Krantai žemi, kai kur pelkėti, tik šiaurės rytuose aukštesni. Iš Gaveikių ežero šiaurinės dalies į Asvejos ežerą teka Gaveikės (Vilniškio) upelis. Vakaruose į Gaveikių ežerą įteka du upeliai, pietuose vienas. Ežeras priklauso Žeimenos, Neries baseinui. Ežero pratakumas 308 %. Atabradas platus, smėlingas. Prie ežero veikia kaimo turizmo sodyba, yra vakarinėje pakrantėje kempingas.
Bložiai
Bložiai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Kintų, šalia Minijos žuvininkystės tvenkinių. Pro kaimą eina vieškelis, atšaka į Stankiškius.
Vilniaus herbas
Vilniaus miesto herbas – herbinio skydo raudonajame lauke vaizduojamas sidabrinis šv. Kristoforas, brendantis sidabrine upe. Upės šonuose auga po medį. Šv. Kristoforas abiem rankom laiko auksinį medį su dvigubu kryžiumi viršūnėje. Ant kairiojo peties sidabrinis kūdikėlis Jėzus su auksiniu valdžios simboliu ir nimbu ant galvos.
Istorija
Vilniaus aukštutinės pilies vietoje jau I tūkstantmetyje pr. m. e buvo gyvenvietė. Tačiau tik 1323 m. Vilniaus vardas randamas istoriniuose šaltiniuose. Žinoma, jog nuo XIV a. sostinės funkcijas miestas jau turėjo ir išsaugojo iki šių dienų. 1387 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Jogaila suteikė miestui Magdeburgo teises ir Vilniuje buvo įkurta pirmoji vakarietiško tipo savivalda.
Šv. Kristoforas Vilniaus herbe išliko iki pat XIX a. pradžios. Po Žygimanto Augusto mirties Lietuvos-Lenkijos valstybę valdė kitataučiai, kurie miestų herbuose norėjo matyti asmeninius herbus. Jau 1792 m. Šv. Kristoforas vaizduotas su ietimi rankoje. Be to, sutinkama variantų ir su špaga ar kalaviju. 1794 m. pirmą kartą herbe atsiranda skydininkai – deivės (herbo skydą laikančios figūros iš šonų). Dešinioji figūra rankoje laikė surištą virbais kirvį (vienybės simbolis), kairioji figūra – svarstykles (teisingumas) ir po kojomis inkarą (viltis). (Plačiau: Didysis Vilniaus herbas).