cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kirgizija
Geografija
miniatiūra|dešinėje|200px|Nuotrauka iš palydovo Kirgizstanas yra Tian Šanio kalnuose, daugiau kaip pusė teritorijos yra 2500 m virš jūros lygio ar aukščiau. Aukščiausias šalies taškas – Pergalės viršukalnė 7 439 m virš jūros lygio. Žemiausias šalies taškas yra 132 m virš jūros lygio esanti Karadarja upė. Gyventojai susitelkę Čiui slėnyje šiaurėje ir Ferganos slėnyje pietuose, taip pat šiek tiek mažiau gyvena kalnų slėniuose, pvz., aplink didelį Isyk Kulio ežerą. Šalies pietus sudaro Alajaus kalnų grandinė. Svarbiausios upės – Narynas, Ču ir Talasas.
Iki 1 500 m vyrauja stepės, kurios daug kur yra dirbtinai drėkinamos. Nuo 1500 m vyrauja pievos ir ganyklos, besidriekiančios iki sniegingų vietų. Miškai paplitę 1 500-4 000 m aukštyje virš jūros lygio. Šalyje auga apie 120 medžių ir krūmų rūšių. Tik 4 % Kirgizijos teritorijos yra miškinga, Kirgizija yra viena iš rečiausiai miškingų Azijos šalių.
Kirgizija neturi priėjimo prie jūros. Šiaurėje šalis ribojasi su Kazachstanu (1 051 km), vakaruose su Uzbekistanu (1 099 km), pietvakariuose su Tadžikistanu (870 km) ir pietryčiuose su Kinija (858 km).
Augalai ir gyvūnai
miniatiūra|dešinėje|200px|Tian Šanio kalnynas Nors Kirgizijos miškingumas nedidelis, joje yra didžiausi riešutmedžio miškai pasaulyje. Miškuose gyvena elniai, lokiai, kiaunės, šernai, vilkai ir lūšys. Aukštumose sutinkami labai reti irbiai ir kalniniai avinai. Pastaruoju metu irbių populiacija sumažėjo dėl masinio brakonieriavimo. Retų rūšių gyvūnų medžioklė ir prekyba apribota. Švilpikai yra plačiai paplitę aukštose pievose, taip pat didėja vilkų populiacija miškuose.
Šalyje gyvena daugiausia plėšriųjų paukščių, tokių kaip juodasis peslys, palšasis grifas ir kitos įvairios erelių ir sakalų rūšys. Vasarą šalyje dažnai sutinkamas bitininkas. Paukščių migracija vyksta tiek horizontalia kryptimi (iš šiaurės į pietus), tiek vertikaliai (iš kalnų žemyn arba aukštyn).
Ekonomika
miniatiūra|250px|Gyvulių turgus Kirgizijoje Kirgizijoje auginamos ožkos, avys, galvijai, žirgai. Apie 80 % žemių šalyje drėkinamos. Auginama medvilnė, bulvės, cukriniai runkeliai, tabakas, daržovės, vaisiai, vynuogės. Kirgizai nuo seno garsėjo medžio drožinėjimu, kilimų pynimu ir papuošalų gamyba.
Kirgizijoje gausu stibio, aukso, molibdeno, alavo, anglies, volframo, gyvsidabrio, urano, naftos ir gamtinių dujų. Kirgizijos pramonė apdirba maisto produktus, cukrų, yra spalvotosios metalurgijos, tekstilės pramonė, gaminamos žemės ūkio mašinos, statybinės medžiagos, baldai.
Kirgizija eksportuoja medvilnę, vilną, mėsą, tabaką, auksą, plieną, uraną, gyvsidabrį, įvairius mechanizmus. Pagrindiniai importo produktai yra grūdai, mediena, juodieji metalai, kuras. Pagrindiniai mainų partneriai – buvusios TSRS šalys ir Kinija.
Griežta valiutos politika sumažino infliaciją nuo 700 % (1993 m.) ir 200 % (1994 m.) iki 4 % 2006 metais. Vis dėlto skurdas nesumažėjo. Pagal Jungtinių Tautų vystymosi programą, 41 % gyventojų gyvena žemiau skurdo ribos. 2008 m. infliacija padidėjo iki 25 %.
Paslaugų sektorius
35 % šalies rinkos sudaro paslaugų sektorius, kuris jau kuris laikas sudaro vis didesnį šalies BVP nei dominuojantis žemės ūkis. Kirgizijos ekonomikos liberalizavimo padarinys – susikūrusi nepriklausoma mažmeninės ir maisto prekybos pramonė. Patraukli turistams Kirgizijos gamta turi turizmo potencialą, vis dėlto reikia išvystyti atitinkamą infrastruktūrą. Turizmas yra labai ribotas. Kasmet Kirgiziją aplanko maždaug 400 000 lankytojų iš buvusių tarybinių respublikų.
Demografija
miniatiūra|260px|[[Kirgizai|Kirgizų šeima šalia jurtos]] 2009 m. Kirgizijoje gyveno maždaug 5,4 milijono žmonių. Iš jų 29,7 % buvo jaunesni nei 15 m. ir 5,8 % buvo vyresni nei 65 m. Kaip rodo 2009 m. apskaičiavimai, vidutinė gyvenimo trukmė Kirgizijoje yra 69,43 m. 98,7 % gyventojų raštingi. 2008 m. duomenimis, tik 36 % populiacijos gyvena miestuose, bet šalyje vyksta gana sparti urbanizacija.
Kirgizija yra viena iš dviejų nuo Tarybų Sąjungos atsiskyrusių vidurio Azijos valstybių, rusų kalbą palikusių valstybine. Tiesa, toks pat statusas buvo suteiktas ir kirgizų kalbai. Rusų kalbą supranta daugelis šalies gyventojų, išskyrus kelis atokius kalnuotus regionus.
Maždaug 75 % gyventojų yra musulmonai (beveik visi sunitai), o likę daugiausia stačiatikiai. Stačiatikybę praktikuoja daugiausiai rusai ir ukrainiečiai. Kirgizija neturi valstybinės religijos, bet islamo įtaka politikoje nuolat auga. Nors didelė dalis islamo kasdien nepraktikuoja, pastaruoju metu šalis tampa labiau religinga.
Etninė sudėtis
Didžiausia etninė grupė šalyje yra kirgizai, priklausantys tiurkų tautų grupei. 2007 m. duomenimis, jie sudaro 69 % Kirgizijos gyventojų. Kitos didesnės etninės grupės yra daugiausiai šalies pietuose gyvenantys uzbekai (14,5 %) ir Kirgizijos šiaurėje susitelkę rusai (9 %). Taip pat valstybėje yra totorių (1,9 %), uigūrų (1,1 %), tadžikų (1,1 %), kazachų (0,7 %), ukrainiečių (0,5 %) ir kitų etninių mažumų (1,7 %). Kirgizijos etninė sudėtis gana smarkiai pasikeitė po nepriklausomybės paskelbimo: 1979 m. etniniai kirgizai sudarė apie 50 % šalies populiacijos, o 2007 m. – beveik 70 %.
Anksčiau kirgizai buvo pusiau klajokliai, užsiiminėjo gyvulininkyste ir gyveno jurtose. Dabar gyvulininkyste užsiiminėjančios šeimos panašiai gyvena vasaromis, kai gano gyvulius aukštumose.
Miestai
Didžiausias šalies miestas yra sostinė Biškekas, kuriame gyvena apie 900 tūkst. žmonių. Kitas didelis miestas, turintis daugiau nei 200 tūkst. gyventojų, yra Ošas. 10 didžiausių Kirgizijos miestų:
Kultūra
miniatiūra|150px|dešinėje|Čingizas Aitmatovas Svarbią vietą Kirgizijos kultūroje užima arklių veisimas ir jurtos. Jurtos svarbą galima nesunkiai pastebėti tame, kad Kirgizijos vėliavoje pavaizduotos saulės centre yra stilizuotas auksinis kirgizų jurtą vainikuojantis tundukas. Egzistuoja ilgos veltinio ir odos perdirbimo tradicijos.
Literatūra
Svarbiausias senosios kirgizų literatūros kūrinys yra Kirgizų epas Manas, kuris yra žymiai ilgesnis, nei Odisėja. Šis epas buvo perduodamas iš kartos į kartą, žodinės tradicijos formuotas apie 1000 metų. Jis apdainuoja mitologinį herojų Maną ir jo bendražygius, kurie X a. kovojo prieš uigūrus, kad išsaugotų kirgizų laisvę.
Žymiausias moderniosios kirgizų literatūros atstovas buvo Čingizas Aitmatovas, rašęs rusų ir kirgizų kalbomis.
Žiniasklaida
Visoje šalyje leidžiami 4 dienraščiai. 1000-iui gyventojų tenka 27 skaitytojai. 2008 m. 14,1 % gyventojų, turėjo priėjimą prie interneto; plačiajuosčio interneto įvertinimo difuzija buvo 0,05 %.
Nuorodos
Žemėlapiai:
Ius domicilli
Ius domicilli (, gyvenamosios vietos teisė) - pilietybės įgijimas natūralizacijos (pilietybės suteikimo užsienio valstybės piliečiui ar asmeniui be pilietybės) būdu.
Ius domicilli principas paprastai yra pagrįstas sėslumo cenzu (nepertraukiamai pragyventu laikotarpiu šalyje). Dėl šios priežasties pilietybę ius domicilli būdu gali įgyti asmuo, kuris joje gyvena tam tikrą tos šalies pilietybės įstatyme reglamentuotą laikotarpį, bet nėra su ta šalimi susijęs kokiu nors specialiu statusu (pavyzdžiui, gimęs toje šalyje, susijęs su tos šalies piliečiais giminystės ryšiais, turintis tos šalies pabėgėlio statusą ir t. t.) Šiuo atveju lojalumas valstybei yra nustatomas pagal asmens sėslumo cenzą joje bei savanoriškai pareikštą norą tapti tos valstybės piliečiu.
Pilietybės įgijimo ius domicilli būdu sąlygos
Remiantis ius domicilli, pilietybės teisės ir pareigos yra suteikiamos ne kilmės pagrindu, o pagal šalies pilietybės įstatyme reglamentuotas natūralizacijos sąlygas. Pilietybės įgijimo ius domicilli (natūralizacijos) būdu sąlygos apima:
Minimalus amžius, norint įgyti pilietybę ius domicilli būdu yra 18 metų. Sėslumo cenzas, norint įgyti pilietybę ius domicilli būdu Europos sąjungos šalyse svyruoja nuo 3 iki 10 metų. Asmuo, norintis įgyti pilietybę ius domicilli būdu privalo atsisakyti anksčiau turėtos pilietybės. Išskirtiniais atvejais (kai šalis neleidžia atsisakyti savo pilietybės arba, kai asmuo turi pabėgėlio statusą) natūralizuojantis leidžiama išlaikyti savo pradinę pilietybę. Asmuo pilietybę ius domicilli būdu gali įgyti tik tada, jei jis nebuvo teistas už tyčinį ar bendro pobūdžio nusikaltimą ir turi atitinkamas pajamas, kuriomis galėtų remti šalį. Asmuo, norintis įgyti pilietybę ius domicilli būdu turi laikyti tos šalies kalbos mokėjimo testą raštu (Austrijoje, Prancūzijoje, Vokietijoje, Graikijoje ir Ispanijoje kalbos mokėjimo įgūdžiai paprastai yra patikrinami oficialaus interviu, kurį prižiūri natūralizacijos komisija, metu). Asmuo, norintis, įgyti pilietybę ius domicilli būdu taip pat turi laikyti šalies istorijos mokėjimo testą (Pavyzdžiui, Graikijoje istorijos ir kalbos mokėjimo žinios yra patikrinamos oficialaus interviu, kurį prižiūri natūralizacijos komisija, metu). Kai kuriose šalyse (pavyzdžiui, Lietuvoje) asmuo, norintis įgyti pilietybę ius domicilli būdu privalo laikyti šalies konstitucijos pagrindų egzaminą.
Pilietybės įgijimo ius domicilli būdu skirtumai
Vienos valstybės vykdo labai griežtą pilietybės įgijimo ius domicilli būdu (natūralizacijos) politiką, o kitos - laisvesnę. Pavyzdžiui, Šveicarijoje, Vokietijoje natūralizacija yra suprantama kaip nedažna kai kuriems individams teikiama privilegija. Šiose šalyse natūralizacijos procedūra yra ilga ir sudėtinga, o kiekvienas pilietybės įgijimo prašymas yra kruopščiai ištiriamas. Kitose valstybėse, pavyzdžiui, Jungtinėse Amerikos Valstijose, Kanadoje, Prancūzijoje yra vykdoma žymiai liberalesnė pilietybės įgijimo ius domicilli būdu (natūralizacijos) politika. Šios šalys traktuoja imigrantus kaip būsimus piliečius, kurie pilietybę gali įgyti jus domicili būdu, todėl jose natūralizacijos procedūra yra paprasta, o daugumos pilietybės įgijimo prašymų tikrinimas yra paviršutiniškas.
Vokietija ir Prancūzija
Ius domicilli (natūralizacijos) modeliai Prancūzijoje ir Vokietijoje yra labai skirtingi. Prancūzijoje pilietybės įgijimas ius domicilli būdu yra žymiai liberalesnis nei Vokietijoje. Asmenys, norintys įgyti Vokietijos pilietybę ius domicilli būdu, paprastai turi Vokietijos teritorijoje gyventi ne trumpiau nei 10 metų, o asmenys, norintys tuo pačiu būdu įgyti Prancūzijos pilietybę, turi Prancūzijos teritorijoje gyventi tik 5 metus. Be to, kandidatai, norintys įgyti pilietybę ius domicilli būdu Vokietijoje, paprastai privalo atsisakyti savo pradinės pilietybės, o Prancūzijoje to gali ir nedaryti.
Lietuva
Ius domicilli (natūralizacija) - pagrindinis būdas, kuriuo remiantis Lietuvos Respublikos pilietybę įgyja užsienio valstybės piliečiai arba asmenys be pilietybės (apatridai). Pagal LR pilietybės įstatymo 12 straipsnį Lietuvos Respublikos pilietybė ius domicilli būdu gali būti suteikta asmeniui, jeigu jis to prašo, sutinka prisiekti Lietuvos Respublikai ir atitinka šias sąlygas: išlaikė lietuvių kalbos egzaminą (moka kalbėti ir skaityti lietuviškai);
Asmuo, prašantis suteikti jam Lietuvos Respublikos pilietybę turi atitikti absoliučiai visas Pilietybės įstatymo 12 straipsnyje nustatytas sąlygas. Jeigu bent viena iš aukščiau išvardintų sąlygų nėra patenkinama, Lietuvos Respublikos pilietybė asmeniui ius domicilli būdu negali būti suteikiama.
Sėslumo cenzas
Sėslumo cenzas, reikalingas norint įgyti pilietybę ius domicilli būdu:
Jelena Babinina
Jelena Babinina (g. 1977 m. birželio 28 d.) – Lietuvos šaulė skriemuliniais lankais.
Kalvarijos ežeras
Kalvarijos ežeras – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Kalvarijos savivaldybėje, apie 2 km į rytus nuo Kalvarijos. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,13 km, plotis – iki 0,07 km. Altitudė 118,5 m. Krantai aukštoki, daugiausia apaugę medžiais ir krūmais. Aplinkui plyti dirbami laukai. Šiaurėje išteka upeliukas link Šešupės.
Šalia įsikūręs Santakos kaimas.
Pjombinas
Pjombinas – miestas Italijoje, Toskanoje, Livorno provincijoje. Jis yra priešais Elbos salą, tarp Tirėnų ir Ligūrijos jūrų.
Hidos žemė
Hida  – senoji Japonijos žemė, kurios vietoje šiomis dienomis yra šiaurinė Gifu prefektūros dalis (Takajama, Hida, Širakavos kaimas ir dalis Gero).
Pjombinas
Istorija
Senovėje netoli buvo etruskų miestas Populonija, dabar tai viena iš Pjombino savivaldybės dalių (frazione), Beveik aišku, kad miesto pavadinimas kilo nuo Populino („Mažoji Populonija“). Taip pabėgėliai pavadino mažą kaimelį, kai graikų piratai užpuolė Populoniją IX a. pr. m. e. Taip pat gali būti, kad miestas įkurtas valdant ostgotams.
Tenenių pagrindinė mokykla
Šilalės rajono Tenenių pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šilalės raj., Teneniuose, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190334399. Steigėjas – Šilalės rajono savivaldybės taryba.
Istorija
miniatiūra|left|Mokykla 2022 m.
2016 m. mokykla prijungta prie Pajūrio Stanislovo Biržiškio gimnazijos, vėliau skyrius uždarytas.
Pjombinas
Istorija
1022 m. netoli įkurtas San Džiustiano vienuolynas, padidindamas žvejų ir darbininkų veiklą. 1115 m. miestą užėmė Pizos respublika, Pjombinas tapo jos antru pagal svarbą respublikos uostų, miestą valdė kapitonas (Capitano). Vykstant grumtynėms tarp Pizos ir Genujos XII-XIII a. Pjombinas buvo kelis kartus nusiaubtas.
Pjombino pilis priklausė Pizai kol Gerardo Appiani atidavė Pizą Milano Viskončių šeimai, o pats sukūrė nepriklausomą valstybę, kuri apėmė Pjombiną ir Tirėnų salas. Jo šeima ją valdė iki 1634 m. Rinaldo Orsinis vedė Kateriną Apiani 1445 m. ir tapo miesto valdovu. 1501-1503 m. kunigaikštystę valdė Cezaris Bordžija. 1509 m. Apianiai tapo Pjombino princais Šventojoje Romos imperijoje.
PO to, kai Cosimo I de' Medici užėmė miestą kare su Siena, 1553 ir 1555 m. osmanų-prancūzų laivynas nesėkmingai užpuolė Pjombiną. 1557 m. taikos sutartis į valdžią grąžino Apianius, bet Portoferajas atiteko Toskanos didžiajai kunigaiktystei, o Orbetelas - ispanams. Šventosios Romos Imperatorius Rudolfas II 1594 m. sukūrė Pjombino kunigaikštystę, pirmuoju jos princu tapo Alessandro Appiani d'Aragona. Napoleonas panaikino kunigaikštystę 1801 m., Pjombinas atiteko Etrurijai. 1809 m. jis atiteko Napoleono sesei Elizai Bakioči.
Po Vienos kongreso Pjombinas buvo prijungtas prie Toskanos didžiosios kunigaikštystės, o 1860 m. miestas tapo Italijos karalystės dalimi.
Per Antrąjį pasaulinį karą Pjombinas keletą dienų priešinosi vokiečių invazijai iš jūros. Už tai prezidentas Carlo Azeglio Ciampi apdovanojo miestą auksiniu medaliu už karinę drąsą.
Hidos žemė
Geografija
Žemė yra labai kalnuota ir miškinga. Teka Hidos upė. Hidoje žaliavo didžiuliai miškai, žemė aprūpindavo mediena ir metalu kitas Japonijos žemes.
Hida turi ribas su Kaga šiaurės vakaruose, Eččiū šiaurėje, Šinanu rytuose (nuo šios žemės skiria Hidos kalnai) ir Minu pietuose.
XIX a. pradžioje žemėje buvo 414 gyvenviečių, kurios grupuojamos į 13 administracinių vienetų ir 3 tradicines apskritis : Mašitos, Ono ir Jošikio.
Istorija
left|thumb|Hidos tiltas. Autorius [[Kacušika Hokusajus]] Įkurta VIII a. pradžioje, kuomet Japonijos valstybė kolonizavo kalnus. Tačiau žemė buvo labai retai gyvenama ir neturtinga, todėl atleista nuo mokesčių. Svarbiausia gyvenvietė Hidos žemėje buvo Takajama, kurioje stovėjo pagrindinė šintoistinė ir budistinė šventyklos, o vėliau pastatyta pilis.
Viduramžiais svarbiausias valdantis klanas buvo Kiogoku, kuris ilgą laiką laikė žemės gubernatorių pozicijas. Kovojančių žemių laikotarpiu Hida susiskaldė į daug feodalinių valdų, ir čia konkuravo Takedų ir Uesugių klanai. 1585 m. Kanamoris Nagačika buvo nusiųstas okupuoti Hidos žemę ir tapti jos lordu. Sekigaharos mūšyje Kanamoris kovojo Tokugavos Iejasu pusėje, todėl Tokugavoms laimėjus šį mūšį, Hidos žemė atiteko Kanamorio Nagačikos įpėdiniams. Čia įkurtas Takajamos domenas, kuris valdė visą žemę. XVII a. pabaigoje domenas buvo panaikintas, pilis nugriauta, ir čia pradėjo reziduoti Tokugavų vietininkai.
Po kelių trumpalaikių administracinių reformų 1876 m. Hidos žemė buvo panaikinta kaip administracinis vienetas ir įjungta į naujai sukurtą Gifu prefektūrą. Hida išlieka kaip istorinis regionas.
Luca Badoer
Luca Badoer (g. 1971 m. sausio 25 d. Montebeluna, Italijoje) – buvęs Formulės 1 pilotas iš Italijos, lenktyniavęs Scuderia Italia, Minardi, Forti ekipose, nuo 1998 iki 2010 m. buvo Scuderia Ferrari ekipos pilotas bandytojas.
Formulė 1
Italas debiutavo Formulėje 1 1993 m. Scuderia Italia komandoje, kuri tuo metu buvo pati lėčiausia visame peletone. Dažniausiai jis lenkdavo savo labiau patyrusį komandos draugą Michele Alboreto. Nepaisant to, kitame sezone italas buvo tik komandos pilotas bandytojas. Į piloto vietą jis grįžo 1995 m. Minardi ekipoje. Geriausias to sezono rezultatas buvo dvi aštuntos vietos Kanados ir Vengrijos GP. Kitais metais jis perėjo į Forti ekipą, tačiau joje geriau pasirodyti nepavyko.
Nuo 1997 m. jis pradėjo dirbti su Scuderia Ferrari ekipa kaip jos pilotas bandytojas. 1998 m. jis buvo pagrindinis Minardi ekipos pilotas, o nuo 1999 m. iki dabar jis dirba Ferrari ekipos pilotu bandytoju.
2009 metų rugpjūčio 11 dieną buvo patvirtinta, kad jis sugrįš į F1 po beveik 10 metų pertraukos ir pakeis susižeidusį Felipe Massą 2009 metų Europos Grand Prix metu, Valensijoje. Massa buvo sužeistas antroje kvalifikacijos dalyje 2009 metų Vengrijos GP metu, kuomet nuo Rubenso Barichello Brawn GP bolido nukritusi spyruoklė pataikė į Felipe Massa šalmą, dėl to Felipe neteko sąmonės ir trenkėsi į padangų sieną. Michaelis Schumacheris turėjo pakeisti Felipe, bet kaklo trauma, patirta anksčiau važiuojant motociklu privertė jį atsisakyti savo planų grįžti į F1 bolidą. Ferrari patvirtino, kad Luca Badoer, ilgiausiai testuojantis Ferrari bolidus pilotas-bandytojas, pakeis Felipe Massą vietoje Michaelio Schumacherio. Italas dalyvavo dvejose lenktynėse – Europos GP jis finišavo 17-tas, o Belgijoje – 17-tas.
2010 m. gruodžio mėnesį italas paskelbė, kad pasitraukia iš Ferrari gretų.
Drėgnasis miškas
thumb|250px|Drėgnųjų miškų [[Žemėje paplitimo žemėlapis (žalia spalva)]] thumb|250px|Drėgnasis miškas [[JAV, Vašingtono valst.]]
Drėgnasis miškas arba lietaus miškas – miškų tipas, kuriam būdingas itin didelis kritulių kiekis (1750–2000 mm per metus). Drėgnuosiuose miškuose gyvena du trečdaliai Žemės gyvūnų ir augalų įvairovės. Dauguma drėgnųjų miškų pasižymi itin gausia ir tankia augalija (vadinamosios džiunglės).
Drėgnieji miškai skirstomi į dvi grupes:
Abraham Myerson
Abrahamas Meirsonas (, 1881 m. lapkričio 23 d. Jonavoje – 1948 m. rugsėjo 3 d.) – lietuvių kilmės psichiatras, neurologas, sociologas.
Iš Lietuvos į JAV išvyko būdamas penkerių metų. 1908 m. baigė Tufts medicinos mokyklą. Specializavosi neurologijos ir psichiatrijos srityse. 1911–1912 m. atliko praktiką Alexian Brothers ligoninėje Sent Luise, 1912–1913 m. praktikavosi Bostono psichopatologijos ligoninėje. 1913 m. tapo Trentono valstybinės ligoninės direktoriumi, nuo 1917 m. vadovavo Bostono psichopatologijos ligoninei. Nuo 1919 m. dirbo Bostono miesto ligoninėje. 1934–1945 m. dirbo psichiatrijos profesoriumi Harvardo universiteto medicinos mokykloje.
Buvo Amerikos asociacijos mokslo pažangai, Amerikos medicinos asociacijos, Amerikos psichiatrijos ir neurologijos valdybos, Amerikos psichopatologijos asociacijos narys.
Daugelio mokslinių veikalų autorius, vertinamas teismo psichiatras.
Pamėgda
Pamėgda (Dumetella) – strazdų mėgdžiotojų (Mimidae) šeimos paukštis. Kūnas tamsiai pilkas, snapas juodas ir laibas, akys tamsios. Uodega ir kojos tamsios spalvos, viršugalvis juodas.
Žiemojimui traukia į JAV pietryčius, Meksiką ir Centrinę Ameriką.
Kvietkinės ežeras
Kvietkinės ežeras – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Kalvarijos savivaldybėje, apie 7 km į pietryčius nuo Kalvarijos. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,33 km, plotis – iki 0,25 km. Altitudė 105,7 m. Vakarinis ir šiaurinis krantai žemi, užpelkėję, rytinis ir pietinis aukštesni, apaugę miškeliais. Šiaurėje išteka upeliukas link Kirsnos upės. Šalia įsikūręs Kvietkinės kaimas, kaimo turizmo sodyba.
Blaido upės kanjonas
thumb|250px|Blaido upės kanjonas
Blaido upės kanjonas  – įspūdingas Blaido upės kanjonas Drakeno kalnuose, Pietų Afrikos Respublikos šiaurės rytuose, Mpumalangoje. Ilgis 26 km, gylis apie 800 m. Pagrindinė sudaranti medžiaga – smiltainis. Neretai vadinamas vienu iš Afrikos stebuklų. Senoviniai Drakeno kalnų granito kupolai kyla virš vinguriuojančios Blaido upės kanjono slėnių. Kalnų viršūnes skiria gilios griovos. Šlaitai tankiai apaugę medžiais ir krūmokšniais. Šalia kanjono dunkso „Trys Rondaveliai“ – viršūnės, panašios į afrikiečių trobeles. Kitas neįprastas gamtovaizdis – „Burko Laimės duburiai“. Tai išgraužtos uolos Blaido ir Trero upių santakoje. Dėl staigaus krypties pasikeitimo stipri srovė išgraužė uolas. Šių gilių duburių (iki 6 m) dugne nusėda aukso sąnašos.
thumb|left|240px|„Trijų Rondavelių“ viršūnės
Grigorijus Kanovičius
Grigorijus Kanovičius (1929 m. birželio 18 d. Jonavoje – 2023 m. sausio 20 d. Tel Avive, Izraelyje ) – Lietuvos ir Izraelio rašytojas, scenaristas, vertėjas.
Biografija
1953 m. baigė VU Istorijos–filologijos fakultetą, rusų kalbos ir literatūros specialybę. Dirbo Lietuvos Mokslų akademijos lietuvių kalbos ir literatūros institute, Lietuvos kino studijoje. Sąjūdžio tarybos narys. 1988–1993 m. Lietuvos žydų bendruomenės pirmininkas. 1993 m. emigravo į Izraelį.
1995–1999 m. didžiausio JAV rusų kalba laikraščio „Novoje ruskoje slovo“ („Naujas rusų žodis“) korespondentas Izraelyje.
Kūryba
1959 m. išleista autobiografinė apysaka „Aš žiūriu į žvaigždes“ buvo pirma apysaka Sovietų Sąjungoje apie žydų gyvenimą. Pažado romanų ciklą apie pusantro šimto metų Lietuvos žydų istoriją: trilogija „Žvakės vėjyje“ 1986 m. Dilogija „Kvailių ašaros ir maldos“ 1983 m. ir „Ir nėra vergams rojaus“ 1990 m. Dilogija „Ožiukas už pora skatikų“ 1996 m., romanai „Nenusigręžk nuo mirties“ 1992 m. ir „Žydų parkas“ 1998. Tematiškai autorius priskiria šiam ciklui apysakas „Sapnų pardavėjas“ ir „Nukirstų medžių šlamėjimas“, „Veidai sutemose“ ir naują romaną „Šėtono gundymai“. Naujausias rašytojo kūrinys – romanas „Šėtono apžavai“, išleistas 2008 m. Be to knyga „Našlių kelionės“ (2 apysakos ir 3 „nepramanyti apsakymai“) Išvertė keliasdešimt knygų iš lietuvių ir jidiš kalbų. G. Kanovičiaus proza išversta į 12 kalbų.
Abchazijos TSR
Abchazijos Tarybų Socialistinė Respublika – Tarybų Sąjungos respublika, gyvavusi 1921–1931 m. dabartinės Abchazijos teritorijoje. Tačiau Abchazija niekad netapo aukščiausiojo lygmens tarybine respublika; ji buvo asocijuota su Gruzijos TSR ir įėjo į Užkaukazės TFSR. 1931 m. dėl nesėkmingos Abchazijos tarybinio lyderio Nestoro Lakobos vykdytos kolektyvizacijos Stalinas 1931 m. Abchazijos statusą pažemino iki ATSR Gruzijos TSR sudėtyje.
Kantaksantinas
Kantaksantinas  – gamtoje plačiai paplitęs pigmentas karotinoidas, kurio formulė C<SUB>40</SUB>H<SUB>52</SUB>O<SUB>2</SUB>. Naudojamas kaip maisto priedas dažiklis, jo kodas – E161g.
D. Britanijoje įstatymai leidžia kantaksantiną naudoti kaip maisto priedą dešrose, upėtakių ir lašišų, paukščių pašaruose. Tačiau kantaksantino naudoti neleidžia D. Britanijos kiaušinių pramonėje naudojamas Liono veiklos kodeksas, pagal kurį yra gaminama 85% D. Britanijos kiaušinių.
ES nurodoma kantaksantino riba yra 80 mg/kg pašarų.
Dažnai vietoj kantaksantino naudoja kitą natūralų karotinoidą citranaksantiną.
Kantaksantinas žuvyse
Kantaksantinas neaptinkamas laukinėse atlantinėse lašišose, bet yra retasis karotinoidas Ramiojo vandenyno lašišose. Kantaksantinas naudojamas upėtakių auginime. Kantoksantino ir astaksantino mišinys naudojamas kai kuriuose lašišų pašaruose.
Poveikis žmogaus odos spalvai
Valgomas dideliais kiekiais kaip priemonė tamsinti odai kantaksantinas kaupiamas poodiniuose riebaluose ir suteikia odai auksinį oranžinį atspalvį.
JAV Maisto ir vaistų administracija (FDA) nėra leidusi pardavinėti JAV jokių „įdegio tablečių“. Tačiau kai kurios kompanijos taip vadinamus preparatus (dalyje jų yra kantaksantino) pardavinėja. FDA tokias kosmetikos priemones vadina „falsifikuota kosmetika“, o platinančioms kompanijoms siunčia perspėjimus, kur rašoma, jog tie produktai turi dažiklio, kuris yra nesaugus. "
Pagal FDA:
Drėgnasis atogrąžų miškas
thumb|right|240px|Drėgnųjų atogrąžų miškų paplitimo [[žemėlapis]] thumb|right|240px|Drėgnasis atogrąžų miškas [[Gviana|Gvianoje]] thumb|right|240px|Panamos selva thumb|right|240px|Drėgnajam atogrąžų miške tvyro nuolatinė [[migla (Kinabalu kalno apylinkės, Borneo s.)]] thumb|right|240px|Drėgnųjų atogrąžų miškų [[Augalija|augalijos pakopų struktūra]]
Drėgnieji atogrąžų miškai (Lotynų Amerikoje žinomi kaip selva) – gamtinis biomas, vyraujantis pusiaujo, subekvatorinėje, atogrąžų, kartais ir subtropinėje juostoje. Susidaro esant labai dideliam kritulių kiekiui ir aukštai, visus metus pastoviai temperatūrai. Pasižymi augalijos ir gyvūnijos gausa (2/3 planetos floros ir faunos įvairovės). Išplitę Centrinėje Afrikoje, Pietų Amerikoje (daugiausiai Amazonijoje) ir Centrinėje Amerikoje, Indijoje, Pietryčių Azijoje, Malajų salose, vietomis Australijoje ir Okeanijoje (daugiausia Melanezijoje ir Havajuose).
Augalija labai vešli ir gaji, išsidėsčiusi ardais. Medžiai labai aukšti, o pažeme auga krūmų ir vijoklių sąžalynai. Gyvūnija gausi. Medžiuose gyvena įvairūs paukščiai ir smulkūs bei nemaži žinduoliai. Vandens telkiniuose – žuvų, roplių, varliagyvių įvairovė. Milijonai vabzdžių rūšių.
Pagal bioįvairovę šie miškai išsirikiuotų taip:
Elektros pavara
Elektros pavara – elektromechaninė sistema, verčianti judėti darbo mašinos įtaisus, atliekančius vykdomąsias operacijas. El. pavarose elektros energija paverčiama mechanine ir atvirkščiai, todėl ši savybė plačiai taikoma gamyboje. Šiuolaikinėje pramonėje vis dažniau taikomos automatizuotos el. pavaros, sugebančios savarankiškai paleisti ir sustabdyti variklį, pasirinkti sukimo kryptį, reguliuoti ir pasirinkti reikiamą sukimo greitį, kontroliuoti sukimo momentą bei apsaugoti sistemą nuo perkrovų ir gedimų. thumb|upright|right|El. pavaros taikymo pavyzdys – ventiliatorius. El. variklis suka ventiliacijos sparnelius (darbo mašiną), keitiklis ir perdavimo įtaisas korpuso viduje, o įjungimo – išjungimo mygtukas yra įrenginio valdymo įtaisas.
Elektros pavarų struktūra
El. pavarą sudaro:
Elektros pavarų tipai
Skirstomos į įvairius tipus priklausomai nuo atliekamų funkcijų ar ypatumų. Tipai:
Armėnijos himnas
"Mer Hayrenik" (armėniškai: Մեր Հայրենիք; lietuviškai: Mūsų Tėvynė) yra nacionalinis Armėnijos himnas. Patvirtintas 1991 metų liepos 1 dieną, jis turi tokią pačią muziką kaip ir Armėnijos demokratinėje respublikoje (1918-1922) buvęs himnas, tačiau su kitais žodžiais. Žodžių autorius Mikael Nalbandian (1829-1866), muzikos Barsegh Kanachyan (1885-1967).
Himno pakeitimo diskusijos
Paskutiniu metu Armėnijoje kilo diskusijos ar palikti esamą himną ar priimti kitą. Esamas himnas kaltinamas esąs pernelyg niūrus ir "bailus". Buvo sudartyta 22 žmonių komisija atrinkti iš 85 naujojo himno kandidatų. Palankiausiai vertinamas armėnų poeto Yeghishe Charents pasiūlymas arba pakeistas Socialistinės Armėnijos himnas su naujais žodžiais. Tačiau kol kas Mūsų Tėvynė parlamento patvirtinta kaip oficialus himnas.
Julius Sabatauskas
Julius Sabatauskas (g. 1958 m. balandžio 1 d. Syktyvkare, Komija) – inžinierius, teisininkas, Lietuvos ir Alytaus miesto politinis bei sporto veikėjas.
Biografija
1968–1976 m. mokėsi Jonavos 1-oje vidurinėje mokykloje, 1981 m. baigė Kauno politechnikos instituto Automatikos fakultetą, automatizuotų valdymo sistemų inžinierius. 2002 m. neakivaizdiniu būdu baigė studijas Lietuvos teisės universitete, jam suteiktas teisės ir valdymo magistro kvalifikacinis laipsnis (2003 m.).
1981–1984 m. buvo Alytaus šaldytuvų gamyklos, Alytaus 3-osios mechanizacijos valdybos darbuotojas (1984–1993 m.), UAB „Gebenė“ direktorius (1993–1994 m.). Alytaus miesto tarybos sekretoriato vadovas (1994 m.), Alytaus Valstybinės mokesčių inspekcijos vyr. inspektorius, personalo direktorius (1995–2000 m.), Alytaus savivaldybės kontrolierius (2000 m.).
Nuo 1989 m. – Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1997–2003 m. Alytaus miesto skyriaus pirmininkas, nuo 1997 LSDP tarybos narys.
1990–1995 m. Alytaus miesto tarybos deputatas, tarybos pirmininko pavaduotojas, 1995–2003 m. Alytaus miesto savivaldybės tarybos, 1997–2000 m. ir valdybos narys. Nuo 2000 m. Seimo narys, nuo 2004 m. Teisės ir teisėtvarkos komiteto pirmininkas. Nuo 2020 m. Seimo vicepirmininkas.
2002–2005 m. Lietuvos šachmatų federacijos pirmininkas.
Kojalavičiai-Vijūkai
Kojalavičiai-Vijūkai – XVI - XVII a. miestiečių ir bajorų giminė.
Giminė
Pradininkas, ist Z. Kiaupos duomenimis, manoma, nuo 1542 m. minimas Kauno miestietis Jonas Kojala (m. 1564). Veikiausiai jo sūnūs, irgi Kauno miestiečiai - Andrius Kojala (minimas 1607-1614) ir Motiejus Kojala. Andrius turėjo sūnus Lauryną, Baltazarą ir Motiejų Kojalą (šis minimas 1616-1620). Laurynas Kojala, 1606-1641 m. minimas kaip Kauno miestietis ir pirklys, jau vadinamas Kojalavičiumi. Turėdamas kelias vytines ir plaukiodamas upėmis prekiavo Kaune, Vilniuje, Gardine, Karaliaučiuje, Klaipėdoje. Supirkinėjo Kaune sklypus ir namus. Kaip miestiečiai pirkliai t. p. minimi Baltazaras 1608-1627 m., Lauryno pusbrolis Jonas Kojala (m. 1628) 1606-1628 m. Jonas turėjo vytinių, jomis plukdydavo ir kt. pirklių prekes. Nuo 1604 m. buvo Kauno suolininkų prisiekusysis raštininkas, nuo 1614 m. miesto ūkvedys. Buvo miestiečių kolegijos, kontroliuojančios magistrato veiklą, narys. Su Kauno vaito bajoro A. Beinarto dukterimi Brigita (ją vedė 1609) turėjo pagarsėjusius sūnus Albertą Kojalavičių-Vijūką, Kazimierą Kojalavičių-Vijūką ir Petrą Kojalavičių-Vijūką. Nuo tada Kojalavičių antroji pavardė buvo Vijūkai; su šiais Romainių smulkiaisiais bajorais jie susigiminiavo XVI a. viduryje. Broliai namus Kaune 1642 m. užrašė kuriamai Jėzuitų kolegijai.
Richnovas prie Knežnos
Richnovas prie Knežnos  – miestas Hradec Kralovės krašte, Čekijoje. Nutolęs 32 km į vakarus nuo Hradec Kralovės. Richnovo prie Knežnos rajono administracinis centras. Apsuptas mažų miestelių. 11 247 gyventojai (2013 m. duomenys).
Istorija
Gyvenvietė buvo įkurta kolonizuojant Orlicės kalnus, kai Heržmanas iš Drnholcės gavo žemės ruožą iš karaliaus Otokaro II. Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1258 m. vasario 1 d. dokumente. Iki 1918 m. priklausė Habsburgų monarchijai.
Kudžas (filmas)
Kudžas (angl. Cujo) – 1983 metais JAV sukurtas siaubo filmas pagal Stepheno Kingo to paties pavadinimo romaną.
Trumpa santrauka
Kudžas yra didelis senbernaras, gyvenantis automobilių mechaniko Joe Cambero šeimoje. Kartą šiam įkanda šikšnosparnis ir šuo suserga pasiutlige. Ligai vis labiau naikinant smegenis, šuo ima puldinėti žmones.
Tuo metu remontuoti mašinos pas mechaniką atvažiuoja jauna moteris Donna Trenton su mažamečiu sūnumi. Šuo, iki to laiko nužudęs šeimininką ir jo kaimyną, užpuola atvykėlius, kurie priversti slėptis mašinoje. Donna bando išvažiuoti, tačiau nepavyksta užvesti variklio ir jie lieka įkalinti viduje, kaitinant saulei ir aplink slampinėjant pasiutusiam šuniui. Vieno nepavykusio mėginimo pasiekti namą ir telefoną metu šuo įkanda Donnai ir ši vėl priversta slėptis mašinoje, negalėdama išsikvieti pagalbos. Po to, kai šuo užpuola į kiemą užsukusį policininką ir jį nužudo, o dėl karščio ir dehidratacijos sūnui darosi vis blogiau, Donna supranta, kad pagalba greitai neatvyks ir Kudžą jai teks įveikti vienai.
Žiezdrių akmuo
miniatiūra|right|250px|Žiezdrių akmuo miniatiūra|250px|right|Akmens šonas su pėda
Žiezdrių akmuo – riedulys, savivaldybės saugomas gamtos paveldo objektas, esantis Žiezdrių kaime, Utenos rajone, apie 4 km į pietryčius nuo Tauragnų.
Viename riedulio šone yra gilus atspaudas, vadinamas velnio pėda. Stūkso dirbamų laukų apsuptyje, ant nedidelės kalvelės su keliais medžiais, kur įrengtas naujas aptvaras, pastatytas informacinis ženklas.
Legendos
“… ''Prieš daugelį metų čia buvęs didelis miškas. Buvusi didžiulė audra. Audros metu išlaužė medžius, griuvo didžiuliai ąžuolai. Bėgęs velnias, kuris ir įmušęs į akmenį pėdą''.”
Duomenys
miniatiūra|250px|right|Pėdos žymė
Kūrybiškumas
Kūrybiškumas – sugebėjimas kelti naujas idėjas, mąstyti savarankiškai, nestereotipiškai, greitai orientuotis sudėtingoje situacijoje, lengvai ir netipiškai spręsti problemas. Kūrybiškumą daugiausia lemia individualios asmenybės savybės (vaizduotės lakumas, mąstymo greitumas, tikslumas, lankstumas, išradingumas, konstruktyvumas, smalsumas, motyvacinė įtampa, poreikis nuolat tobulinti savo veiklą), jos patyrimas, auklėjimas ir saviaukla. Manoma, kad kūrybiškumas ne visada susijęs su dideliu intelektu.
Juknonių Babiliai
Juknonių Babiliai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Žiežmarių.
Kūrybiškumas
Apibrėžimas
Kūrybingumo mokslinio tyrimo santraukoje Michaelas Mumfordas pasiūlė tokį apibrėžimą: „Per pastarąjį dešimtmetį, atrodo, mes pasiekėme bendrą susitarimą, kad kūrybiškumas reiškia naujų, naudingų produktų gamybą“ (Mumford, 2003, 110  p.), arba Robert Sternberg žodžiais tariant, tai yra gamyba „kažko originalaus ir vertingo“. Įvairių autorių apibrėžtys labai skyrėsi, išskyrus šiuos bendruosius bendrumus: Peter Meusburger mano, kad literatūroje galima rasti daugiau kaip šimtą skirtingų analizių. Kaip pavyzdį, vienas apibrėžimas, pateiktas Elliso Paulo Torenso apibūdino kūrybą kaip "problemą, trūkumus, žinių spragas, trūkstamus elementus, nesuderinamumus ir pan., sunkumų nustatymą, sprendimų ieškojimą, spėjimų kūrimą arba hipotezių apie trūkumus formavimąsi: šių hipotezių bandymas ir pakartotinis testavimas, galbūt jų modifikavimas ir pakartotinis testavimas ir galiausiai rezultatų perdavimas. "
Aspektai
Kūrybiškumo teorijos (ypač tyrimai, kodėl kai kurie žmonės yra labiau kūrybingi nei kiti) daugiausia dėmesio skyrė įvairiems aspektams. Dominuojančia teorija yra Mel Rhodes taip vadinama „keturių P“ teorija – procesas, produktas, asmuo (person) ir vieta (place). „Proceso“ fokusavimas parodomas kognityviuose požiūriuose, kurie bando apibūdinti minties mechanizmus ir kūrybinio mąstymo metodus. Teorijos, kuriomis remiamasi skirtingo, o ne konvergenuojančio mąstymo (pvz. Guilford) arba kūrybinio proceso aprašymas (pvz.  Wallas) yra visų pirma kūrybinio proceso teorijos. „Kūrybiškas“ produktas dažniausiai būna kūrybiškumo (psichometrijos) ir kūrybinių idėjų, įtvirtintų kaip sėkmingos memetikos, vertinimas. Psichometrinis požiūris į kūrybiškumą rodo, kad kūrybiškumas taip pat apima gebėjimą gaminti daugiau. Kūrybiškos „asmenybės“ pobūdis akcentuoja bendresnius intelektinius įpročius, tokius kaip atvirumas, idėjų generavimas, autonomija, kompetencija, tiriamasis elgesys ir kt. „Vietos“ dėmesio centre atsižvelgiama į aplinkybes, kuriomis klesti kūrybingumas, pvz., autonomijos laipsnis, galimybės naudotis ištekliais. Kūrybinis gyvenimo būdas dažnai yra apibūdinamas kaip nustatytų normų neatitinkantis požiūris ir elgesys, taip pat lankstumas.
Natator depressus
Natator depressus – jūrinių vėžlių rūšis, endeminė Australijos kontinentiniame šelfe. Natator depressus yra vienintelė natator genties rūšis.
Paplitimas
thumb|left|300px|Natator depressa paplitimo žemėlapis. Raudoni apskritimai žymi pagrindines kiaušinių dėjimo vietas.
Natator depressus vėžliai paprastai aptinkami įlankose, sekliuose ir daug augmenijos turinčiose vandenyse, koralų rifuose, estuarijose ir lagūnose prie šiaurės Australijos krantų ir šalia Papua Naujosios Gvinėjos krantų.
Vėžliai gali maitintis šalia Indonezijos ir Papua Naujosios Gvinėjos, tačiau kiaušinius deda tik Australijoje. Kiaušinius vėžliai deda nuo Eksmuto miesto Vakarų Australijoje iki Mon Repou gamtosaugos parko Kvinslande. Svarbiausia veisimosi vieta yra Krabo sala vakarų Toreso sąsiauryje. Veisimasis taip pat gali vykti Didžiojo barjerinio rifo pietinėse salose ir į šiaurę nuo Gladstono pakrantės nutolusiose salose.
Sandara
Suaugusio vėžlio karapaksas yra vidutiniškai apie 90 cm ilgio. Jis yra žemo kupolo formos, kraštai išlenkti į viršų. Viršutinė šarvo spalva yra rausvai pilka, apatinė – blanki.
Kiaušinių dėjimas
Natator depressus skiriasi nuo kitų jūros vėžlių dėdami didesnius, bet mažiau kiaušinių. Kaip ir kitų rūšių patelės, kiaušinius deda paplūdimyje. Šios rūšies patelės į paplūdimį grįžta ne anksčiau nei po 30 metų nuo savo išsiperėjimo jame.
Patinai niekada negrįžta į krantą, nes poravimasis vyksta jūroje ir trunka apie 1,5 valandos. Patelės naudoja savo priekinius plaukmenis iškąsti didžiąją dalį paviršinio sauso smėlio. Tada naudoja užpakalinius plaukmenis nedidelei kiaušinių dėtuvei iškąsti. Padėjusi nuo 50 iki 75 kiaušinių, užkasa duobę su užpakalinėmis kojomis ir užmaskuoja paviršių sausiu smėliu priekinėmis galūnėmis. Kiaušinių dėjimo sezonu patelės deda kiaušinius kas 16 – 17 dienų – iš viso 1 – 4 dėtuves. Kiaušinius deda kas 2 – 3 metus.
thumb|260px|Ropojantis link jūros jauniklis
Perėjimasis
Natator depressus išsiperėję vėžliukai yra patys didžiausi iš visų vėžlių. Perėjimasis yra pats pavojingiausias metas šiems vėžliams. Orientuodamiesi į žemą ir atvirą horizontą naujagimiai veržiasi link jūros. Šiuo metu juos medžioja paukščiai, krabai ir kiti plėšrūnai. Jūroje jie taip pat negali jaustis saugūs. Rykliai ir kitos žuvys laukia sekliuose vandenyse ir medžioja tik ką išsiperėjusius vėžliukus. Pagal mokslininkų skaičiavimus tik 1 iš 100 vėžlių išgyvena iki pilnametystės. Tačiau sulaukus pilnametystės jau retai kas medžioja šiuos vėžlius.
Mityba
Natator depressus vėžliai minta įvairiais organizmais: jūros žole, jūriniais bestuburiais (moliuskais, medūzomis, krevetėmis, minkštais koralais, holoturijomis ir kitais minkštakūniais) ir žuvimi.
Apsauga
Rūšis laikoma nykstančia Vakarų Australijoje, bet Raudonasis IUCN sąrašas priskiria rūšį prie stokojančios duomenų ir negali tiksliai nustatyti pavojaus statuso.
Šiaurės vakarų Kimberlyje vėžliai patiria tiesioginę grėsmę dėl pramonės vystymosi ir reikalauja pasaulinio dėmesio.
Aalto-1
miniatiūra|right|250px|Palydovo „Aalto-1“ sudedamosios dalys „Aalto-1“ – pirmasis Suomijos dirbtinis palydovas, sukurtas Aalto universitete ; CubeSat serija. Planuojama paleidimo data – 2013 m. Kosminio aparato matmenys 30 x 10 x 10 cm, svoris apie 3 kg.
Palydove įtaisytas spektrometras, kurį sukūrė kompanijos VTT specialistai. Jis skirtas nuotoliniam vietovės stebėjimui. Taip pat planuojama išbandyti Pekos Janhuseno (Pekka Janhusen) ir meteorologijos fakulteto sukurtą plazmos spinduliavimo stabdymo technologiją. Dar vienas prietaisas palydove bus naudojamas tirti buitinės elektronikos efektyvumui su mažomis elektros energijos sąnaudomis atviro kosmoso sąlygomis.
Zambezė
Zambezė  – ketvirta pagal dydį Afrikos upė bei didžiausia, kuri įteka į Indijos vandenyną iš Afrikos. 2574 km ilgio upė išteka iš Zambijos ir teka per Angolą, šalia Namibijos ir Botsvanos sienų, Zimbabvę bei Mozambiką, kur įteka į Mozambiko sąsiaurį Indijos vandenyne.
Prasideda šiaurės vakarų Zambijoje, kalvose, apie 1500 m aukštyje. Aukštupyje Zambezė teka bazaltinėmis plynaukštėmis, vidurupyje – plokštikalnėmis (čia yra ir Viktorijos krioklys), o žemupyje teka pro plačius slėnius. Upėje gausu didesnių ir mažesnių krioklių, slenksčių (Katimos, Kebrebasos) kurie apsunkina jos navigaciją, nors vietiniai gyventojai nedideliais atstumais upe plaukioja. Zambezės upėje buvo suformuotas Karibos ežeras tarp Zambijos ir Zimbabvės, vienas didžiausių dirbtinių ežerų pasaulyje. Zambezės krantai yra derlingi ir tankiai apgyvendinti. Upė turi didelį hidroenergijos potencialą; yra nedidelė jėgainė ant Viktorijos krioklio ir viena didžiausių Afrikoje vandens jėgainių Karibos ežere. Žemupyje patvenkta Kabora Basos užtvanka.
Upės vagos plotis svyruoja tarp 1600 m (ties Livingstonu) ir 40 m. Į upės baseiną patenka Malavio ežeras. Poplūdis tęsiasi nuo gruodžio iki balandžio. Metinis nuotėkis – 106 km³.
Svarbiausi intakai:
Didžiausi miestai prie upės: Mongu, Katima Mulilas, Livingstonas, Tetė.
thumb|300px|left|Zambezės baseinas
Kompanionai (filmas)
Kompanionai – 1970 m. sukurtas vesternas.
BelKA
„BelKA“ (, 'Baltarusijos kosminis aparatas') – pirmasis Baltarusijos dirbtinis palydovas, skirtas Žemės nuotoliniam stebėjimui. Palydovą sukūrė Rusijos įmonė RKK „Energija“ Baltarusijos Mokslų akademijos užsakymu. Aparatą pagamino korporacija „Rosaviakosmos", o optinę ir elektroninę įrangą – Baltarusijos specialistai.
Šio aparato paleidimas į kosmosą 2006 m. liepos 26 d. iš Baikonuro kosmodromo baigėsi nesėkme dėl raketos-nešėjos „Dnepr“ avarijos, praėjus 86 sek. nuo starto pradžios. Kartu su raketa sudužo ir 18 dirbtinių Žemės palydovų, kurie turėjo būti iškelti į orbitas. Baltarusijos prezidentas Aleksandras Lukašenka specialiai atvyko į raketos paleidimo ceremoniją. Jis norėjo savo akimis pamatyti, kaip išvedamas į orbitą Baltarusijos pirmasis dirbtinis Žemės palydovas. Raketos nuolaužos nukrito Pietų Kazachstane.
Pirmojo palydovo projektas pradėtas kurti 2003 m. Jo siunčiami duomenys reikalingi transporto, gamtos išteklių ir kitų suinteresuotų žinybų darbui. Kosminių aparatų grupėje iš Rusijos įtraukti palydovai „Monitor“ ir „Baumanec“.
Misijos tikslai:
Palydovo masė – 750 kg, orbitos aukštis – 506 km, fotografuojamas Žemės paviršius esant maksimaliai 2–2,5 m rezoliucijai.
Antrasis nuotolinio stebėjimo palydovas „BelKA-2“ sėkmingai buvo paleistas 2012 m. Ateityje planuojama orbitoje sukurti palydovų grupę, naudojamą Baltarusijos ir Rusijos interesams.
Kapėnai
Kapėnai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 10 km į pietus nuo Viekšnių, prie kelio, Virvyčios kairiajame krante. Seniūnaitijos centras. Veikia paštas (LT-89088), bendrovė „Western Fabrication“, gaminanti žemės ūkio techniką. Išliko V. Sirutavičiaus dvaro akmeninių pastatų griuvėsiai.
Kapėnų šiauriniu pakraščiu į Virvyčią teka Trimėsėdis, pietiniu – Bugenė. Yra užtvanka per Virvytę. Į šiaurės rytus nuo kaimo yra Ventos regioninis parkas.
Etimologija
Kapėnai – žodžio „kapas“ priesaginė daugiskaitinė forma.
Liaudies etimologija pasakoja, kad vieną kartą Svirkančių kaime gyvenęs žmogus. Rudeniop jis išėjęs į šių vietų miškus grybauti. Diena buvusi šalta ir niūri, tvenkėsi lietaus debesys. Žmogus ilgai klaidžiojęs po miškus, nieko nerasdamas. Po kiek laiko nusprendęs eiti namo. Traukdamas namo pamatęs senas kapines ir sušukęs – „O velniai, rupūžės, čia gi kapinės!“ Sulig tais žodžiais žmogus pradėjęs grimzti ir nugrimzdęs. Jo garbei kaimą pavadino Kapėnais, o už esantį kalną - Rupūžkalniu.
Istorija
Žemaičių–Livonijos sienų sureguliavimo akte 1540 m. buvo paminėtas Kapėnų laukas. Siena buvo nustatyta nuo Dabikinės ir Ventos santakos per Kapėnus į Virvyčios upę.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Elžbieta Gediminaitė
Elžbieta Gediminaitė (gimė - apie 1302 m.; mirė - 1364 m. Plockas) – Ldk Gedimino vyriausioji duktė.
Biografija
Be krikšto vardo, Elžbieta manoma, turėjo Danutės ir, spėjama Danmilės vardus. 1316 m. ištekėjo už Mazovijos Plocko kunigaikščio Vaclovo. Vedybomis buvo sutvirtinta abiejų šalių politinė sąjunga: Vaclovui reikėjo Gedimino paramos kovojant dėl valdžios, Gediminui Mazovija buvo svarbi dėl ryšių su Vakarų Europa (per jos žemes kvietė svetimšalius keliauti į Lietuvą). Vedybų politinę reikšmę rodo itin didelis Elžbietos kraitis - 720 sidabrinių ir 9 auksinės monetos. Žinomiausi vaikai - Boleslovas ir Ona. 1336 m. Elžbieta tapo našle. 1337 m. ištekindama dukterį Oną už Silezijos kunigaikščio Henriko įgijo svarbią politinę atsvarą priešiškai Lenkijos karaliaus Kazimiero III Didžiojo vadovaujamai politinei sąjungai. 1361 m. priglobė brolį Kęstutį, pabėgusį iš kryžiuočių nelaisvės. Elžbieta palaidota Plocko katedroje. Danmilės vardą pirmasis paminėjo vėlyvos Mazovijos kunigaikščių genealogijos autorius, kai kurių tyrinėtojų nuomone, klaidingai perskaitęs Danutės vardą.
Lurdas
Lurdas  – miestas bei komuna, esanti Prancūzijos pietuose. Miestas yra 400 m aukštyje virš jūros lygio. Per miestą teka Gav de Po upė.
Žymus piligrimystės centras nuo XIX a., kai mergaitei Bernadette Soubirous apsireiškė Švenčiausioji Dievo Motina Marija. Tuomet šis miestelis tapo gausiai lankomu turistų bei piligrimų iš viso pasaulio. Daugelyje katalikiškų kraštų gimė tradicija įvy­ku­sį ste­buk­lą įamžinti imituotose gro­to­se su Die­vo Mo­ti­nos ir jai be­si­mel­džian­čios Ber­na­det­te sta­tu­lomis – lurduose.
Geografija
miniatiūra|250px|left|Lurdas Miestelis įsikūręs Aukštutinių Pirėnų departamente Pietų-Pirėnų regione, Pirėnų kalnų papėdėje prie Ispanijos sienos. Į pietus stūkso Aneto, Montaigu ir Vignemale (3298 m) kalnai, miestelį supa trys viršukalnės, aukštesnės nei 1000 m.: Béout, Petit Jer ir Grand Jer (įrengtas funikulierius). Gave de Pau upės kilpoje atsidengia uola, vadinama Massabielle. Jos šiauriniame pakraštyje, prie upės, atsiveria netaisyklingos formos tuščia ertmė, arba grota, kurioje 1858 m. įvyko šv. Marijos apsireiškimai. Iki tol miestelyje garsėjo ant skardžio pastatyta pilis–tvirtovė Château fort de Lourdes.
Istorija
miniatiūra|250px|right|Lurdo tvirtovė VIII a. dėl Lurdo tvirtovės varžėsi vietos valdovas Miratas ir frankų karalius Karolis Didysis. Kurį laiką Miratas buvo apsuptas ir užblokuotas savo tvirtovėje, tačiau maurai nepasidavė. Pasak legendos, netikėtai pasirodęs erelis numetė Miratui po kojomis didžiulį upėtakį. Tai buvo vertinama kaip blogas ženklas. Vietos arkivyskupas patikino, kad Miratas privalo pasiduoti Dangaus karalienei. Jis aplankė Le Piui en Veli Juodąją Mergelę įteikti dovanas, tačiau buvo apstulbintas jos išskirtinio grožio. Tai jį įtikino ir jis galiausiai atidavė tvirtovę bei priėmė krikštą. Atsivertimo dieną Miratas priėmė Lorus vardą, kuris buvo suteiktas ir miestui, dabar žinomam Lurdui.
Po Bigoro (Bigorre) grafų valdymo Lurdas atiteko Anglijai pagal 1360 m. Bretinji taikos sutarį (Treaty of Bretigny), atnešusiai laikiną taiką į Prancūziją per Šimtametį karą. 1405 m. Karolis VI Mylimasis po 18 mėnesių pilies apsupties užėmė Lurdą. Vėliau, XVI a. pabaigoje, Prancūziją kamavo vykstantys religiniai karai tarp katalikų ir hugenotų. 1569 m. Montgomerio grafas Gabrielius (Gabriel de Lorges comte de Montgomery) puolė gretimą Tarbo miestą, kai jį užvaldė protestantai. 1592 m. miestą užplūdus Katalikų lygos pajėgoms, katalikybė vėl buvo atkurta. 1607 m. Lurdas galiausiai tapo Prancūzijos karalystės dalimi.
Liudviko XV Mylimojo laikais pilis buvo tapusi kalėjimu, nors 1789 m. Generaliniai luomai kalinius išlaisvino. Iškilus Napoleonui, 1803 m. čia vėl įkurdintas kalėjimas. 1814 m. Velingtono Kunigaikščio pajėgos sumušė prancūzus prie Tarbo ir po mūšio prie Tulūzos ėmė kontroliuoti regioną.
Iki pat 1858 m., kol vietinėje grotoje nebuvo apsireiškusi šv. Marija, Lurdas buvo ramus komunos miestelis su 4000 gyventojų. Pilyje buvo įsikūręs pėstininkų garnizonas. Pro miestelį driekėsi keliautojų maršrutai link Barèges, Cauterets, Luz-Saint-Sauveur, Bagnères-de-Bigorre, Gavarnie vandens telkinių ir tarpeklių.