cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Palėvenės vienuolynas
Istorija
Vienuoliai įsteigė noviciatą ir mokyklą, sukaupė 970 tomų biblioteką, kurioje buvo ir lietuviškų knygų (seniausias leidinys atspausdintas 1552 m.). Dominikonas Domininkas Sutkevičius (1782–1849) apie 1835 m. parengė lietuvių-lenkų ir lietuvių-lotynų-lenkų kalbų žodynus. Rapolas Jasikevičius 1855–1859 m. Palėvenėje parašė pirmąjį lietuviškų pamokslų 4 tomų pamokslų rinkinį lietuvių kalba, kurį pripažino net rusų carinė valdžia. Vienuolyne dirbo poetas Kajetonas Aleknavičius (1804–1874) – elementoriaus ir dainų knygelės autorius, eiliuoto feljetono lietuvių literatūroje pradininkas.
miniatiūra|Palėvenės vienuolyno svirnas
Prioras Augustinas Hlaskis pirmas aprašė ir sutvarkė esamą biblioteką, kurioje 1742 m. buvo 180 knygų, suregistravo archyvą, surašė vienuolyno istoriją. 1818 m. bibliotekoje buvo 569 knygos, o uždarant vienuolyną 645 knygos, tarp kurių buvo XVI a. leidiniai: „Teologija“ išleista 1544 m. Venecijoje, Peloponeso karo istorija gauta 1543 m. iš Italijos, Jano Dlugošo Lenkijos istorija ir kita.
kairėje|miniatiūra|Vienuolyno arklidė su vežimine miniatiūra|Vienuolyno celė ir sieninė lipdyba
1858 m. birželio 6 d. Palėvenėje lankėsi vyskupas Motiejus Valančius, čia paskelbė Blaivybės sąjūdžio pradžią. Palėvenės vienuolyne vyskupas M. Valančius pirmą kartą pradėjo skelbti blaivybės idėjas ir vizitacijos metu buvo sukurta pirmoji Blaivybės brolija.
Palėvenės vienuolynas per 150 metų buvo Aukštaitijos dvasinis ir kultūros židinys. Nuo 1798 m. jame vykdavo filosofijos ir retorikos studijos, o po 1811 m. iš Vilniaus atkeltas teologijos kursas tikinčiajai jaunuomenei.
kairėje|miniatiūra|Vienuolyno svirnas miniatiūra|Vienuolyno svirno vidus po restauracijos
Pasaulietinio turinio knygos buvo perduotos Kauno gimnazijai, o dvasinio – paliktos vietoje likimo valiai. XX a. pradžioje iš Palėvenės apylinkių kilęs studentas Jurgis Elisonas surinko bibliotekoje dar likusias vertingesnes knygas ir jas perdavė Vilniuje veikusiai Lietuvių mokslo draugijai. Likusias knygas 1916 m. į Vokietiją išvežė vokiečiai. Tokiu būdu garsioji Palėvenės dominikonų biblioteka buvo galutinai likviduota.
Nebelikus vienuolių pradėjo nykti ir vienuolynas. Po Antrojo pasaulinio karo įsikūręs kolūkis labai suniokojo vienuolyną, celėse apsigyveno kolūkiečiai, kurie išgriovė autentiškas krosnis, išlupo parketo likučius, nudraskė lipdinius. Vienu metu vienuolynas buvo paverstas grūdų saugykla, vėliau kultūros namais, įkurta kino salė. 1955 m. kilęs gaisras stipriai sunaikino bažnyčią ir vienuolyno pastatus.
Atkūrus Lietuvos Nepriklausomybę suremontuotas vežiminės pastatas, metalinėmis konstrukcijomis sutvirtintas vienuolių gyvenamasis pastatas. Ansamblis patenka į 1992 m. įkurtą Lėvens kraštovaizdžio valstybinį draustinį. 1993 m. ir 1998 m. atlikti teritorijos archeologiniai tyrimai. 2000 m. paskelbtas kultūros paminklu. Nuo 2001 m. ansamblyje rengiamas muzikos ir teatrų festivalis „Sielos ilgesys“. Įsikūrusi Palėvenės bendruomenė „Palėvenys“, rengia edukacines tautinio paveldo programas.
2018 m. užbaigta vienuolyno svirno restauracija. 2017 m. parengtas pagrindinio pastato tvarkybos, restauravimo projektas. Nuo 2018 m. prasidėjo restauracijos darbai.
Vienuolyno priorai
Pagal priimtus vienuolyno statutą konvento prioras (vyresnysis) buvo renkamas trejiems metams su galimybe perrinkti.
Šiaurės Makedonijos geografija
Šiaurės Makedonija - šalis Pietryčių Europoje (koordinatės - 41.83333°N, 22°W). Valstybinės sienos ilgis - 748 km iš jų 62 km ribojasi su Serbija, 159 km - su Kosovu, 148 km - su Bulgarija, 228 km - su Graikija ir 151 km - su Albanija.
Šiaurės Makedonija yra šalis be išėjimo į jūrą, bet ji turi tris didelius gamtos ežerus: Ochrido ežerą, Prespos ežerą ir Doirano ežerą. Todėl Šiaurės Makedonijoje vanduo užima 477 km². Žemė užima 24 856 km².
Klimatas
Šiaurės Makedonijos klimatas yra šiltas, sausas vasarą ir rudenį, palyginti su šaltomis žiemomis ir sniegu.
Kraštovaizdis
Didžioji šalies dalis yra kalnuota ir su dideliais slėniais. thumb|none|400px|Topografinis Šiaurės Makedonijos žemėlapis
Aurimas Adomavičius
Biografija
2015 m. pasaulio čempionato finale keturvietėje valtyje (su Martynas Džiaugys, Dominykas Jančionis ir Žygimantas Gališanskis) užėmė 6-ą vietą ir iškovojo Lietuvai olimpinį kelialapį M4x rungtyje į 2016 m. vasaros olimpines žaidynes. 2016 m. Europos čempionate pelnė sidabro medalį.
2017 m. Europos čempionas porinių keturviečių valčių klasėje. 2017 m. pasaulio čempionas su porinės keturvietės valties įgula.
2023 m. sportininkas paskelbė apie karjeros pabaigą.
Sudėnų botaninis-zoologinis draustinis
Sudėnų botaninis-zoologinis draustinis – saugoma gamtos teritorija (valstybinis draustinis) Kretingos rajone, 1 km į šiaurę nuo Laukžemės, šalia Sūdėnų; driekiasi palei kairįjį Šventosios krantą, Latvijos pasienyje.
Įsteigtas 1992 m., siekiant išsaugoti Šventosios paslėnio ruožą, pasižymintį didele ekotopų įvairove su į Lietuvos raudonąją knygą įrašytomis augalų ir gyvūnų rūšimis. Saugomos šienaujamų mezofitų, aliuvinių pievų, melvenynų, aukštųjų eutrofinių žolynų, rūšių turtingų briedgaurynų, šarmingų žemapelkių europinės svarbos buveinės.
Jihlavos rajonas
Jihlavos rajonas  – vienas iš penkių Vysočinos krašto rajonų. Administracinis centras – Jihlava. 112 619 gyventojų (2016 m. duomenys).
Svarbesnės gyvenvietės
Žemiau yra pateikiami didžiausi rajono miestai ir miesteliai:
Velesas (miestas)
Velesas  – miestas Vardaro regione, vidurio Šiaurės Makedonijos, prie Vardaro upės. Veleso savivaldybės administracinis centras. Svarbus pramonės centras, išvystyta informacinių technologijų pramonė.
Istorija
Prieš mūsų erą šioje vietoje buvo antikinė Bylazora gyvenvietė.
FK Maš'al Mubarek
„Maš'alo“ profesionalus futbolo klubas arba Maš'al futbol klubi, kai kuriuose šaltiniuose vadinamas Mash Al Mubarek – Uzbekijos futbolo klubas iš Mubareko. Skirtinguose šaltiniuose vadinamas Mubarek, Muborak.
Istorija
Klubas įkurtas 1984 m. Žaidė uzbekų Superlygoje. 2005 m. buvo antra pagal pajėgumą komanda šalyje. 2006 m. pasiekė taurės finalą, bet jame pralaimėjo.
Pelhržimovo rajonas
Svarbesnės gyvenvietės
Žemiau yra pateikiami didžiausi rajono miestai ir miesteliai:
Nortija
Nortija – likimo deivė etruskų mitologijoje.
Šios deivės kulto centras buvo Volsinijai, kur stovėjo jos šventykla. Joje kasmet vykdavo ceremonija, per kurią būdavo įkalama nauja vinis. Šią ceremoniją aprašė romėnų istorikas Titas Livijus. Vinies kalimas etruskams simbolizavo lemties neišvengiamybę. Aptiktas etruskų veidrodis, kuriame pavaizduota deivė Athrpa (kita etruskų likimo dievybė), kalanti vinį tarp dviejų įsimylėjėlių porų. Šie netrukus turėję mirti.
Manoma, kad Nortija galėjo būti susijusi su deive Menrva. Romoje, Kapitolijaus Jupiterio šventykloje, tarp Jupiterio ir Minervos celių, būdavo atliekamas toks pat vinies kalimo ritualas. Kaip ir etruskams, romėnams šis ritualas simbolizavo neišvengiamybę bei lemtį.
Mene Nortija vaizduota kaip jauna moteris, laikanti rankoje vinį, ant jos nugaros – sparnai. Minima vienoje iš Juvenalio satyrų, tapatinama su romėnų deive Fortūna.
Nortia yra lotynizuota deivės vardo forma. Teigiama, kad patys etruskai ją galėjo vadinti Nurtia.
Tršebyčo rajonas
Tršebyčo rajonas  – vienas iš penkių Vysočinos krašto rajonų. Administracinis centras – Tršebyčius. 111 873 gyventojai (2016 m. duomenys).
Svarbesnės gyvenvietės
Žemiau yra pateikiami didžiausi rajono miestai ir miesteliai:
Mechuvo mūšis
Mechuvo mūšis  – 1863 m. vasario 17 d. įvykęs mūšis tarp Rusijos imperijos armijos ir lenkų sukilėlių dėl Mechuvo miesto.
Priešistorė
Vadovauti Rusijos imperijos karinėms pajėgoms prieš sukilėlius Radomo divizijoje buvo patikėta generolui leitenantui Ušakovui, kuris sutelkė savo diviziją Mechuve, Kelcuose, Konske ir Radome, po to iš ten siuntė mobilias kolonas kovoti su sukilėlių daliniais.
Tuo tarpu Krokuvos vaivadai Apolinarui Kurovskiui, kuris vadovavo lenkų sukilėliams, Oicuvo apylinkių miškuose pavyko surinkti apie 250 sukilėlių būrį ir, Rusijos kariuomenei nesusitelkus, pavyko užimti strategiškai svarbų Sosnovieco miestą, kuris buvo prie valstybinės sienos su Austrijos imperija. Dėka to Kurovskiui pavyko užimti ir Oicuvo miestą, kuriame jis įkūrė savo štabą ir sutelkė pagrindines sukilėlių pajėgas. Iš Oicuvo Kurovskis kontroliavo apylinkes, ir jo būriai įšaugo dešimteriopai.
Įvertinusi padėties rimtumą Rusijos imperijos karinė vadovybė pasiuntė pulkininko Ostrovskio karinius dalinius iš Čenstakavos ir kunigaikščio Bagrationo būrius iš Mechuvo kovoti prieš Kurovskio sukilėlius. Bagrationas su savo kariuomene išvyko iš Mechuvo 1863 m. vasario 14 d., planuodamas atkirsti sukilėlių būrius nuo Austrijos sienos ir tuo pačiu užkirsti kelią gauti ginklų ir maisto atsargų. Mechuve Bagrationas paliko du Smolensko pulko dalinius. Sužinojęs, jog Bagrationo armija paliko Mechuvą, Kurovskis nusprendė pulti miestą iš pietų pusės su 2000 sukilėlių ir iš vakarų – su 500 Cibulskio būrio sukilėliais.
Mūšis dėl Mechuvo
1863 m. vasario 4 d. vidurdienį pagrindinės sukilėlių kariuomenės pajėgos išžygiavo link Mechuvo ir pirmą valandą nakties apsistojo nakvynei Čaplio kaime. Cibulskiui su savo būriu buvo liepta vasario 5 d. 5 val. ryto atvykti į Biskupcų kaimą, kuriame laukti tolesnių nurodymų. Mechuve niekas nelaukė jokių antpuolių. Atvykę vasario 15 d. iš Kelcų prie Mechuvo sukilėliai tikėjosi mieste rasti tik pasienio sargybos dalinius.
Tuo tarpu Mechuve buvo dislokuota 550 majoro Nepenino karinės sargybos dalinio karių. Gavęs anksti ryte žinių apie būsimą puolimą, Nepeninas pakėlė savo dalinius, žmonėms uždraudė išeiti iš namų į gatves. Išaušus 5 valandai ryto Kurovskis pradėjo miesto puolimą. Prasidėjo mūšis. Kadangi miesto gynyba pasirodė daug stipresnė nei tikėjosi Kurovskis, jis įsakė savo kariuomenei trauktis. To užteko, kad sukilėliai imtų bėgti.
Sąmyšį padidino tai, kad rusų kavalerija įsiveržė į Cibulskio būrio vidurį. Mūšis baigėsi maždaug 9 val. ryto sukilėlių pralaimėjimu.
Pasekmės
Iš Rusijos imperijos armijos pusės žuvo 7 kariai ir 32 kariai buvo sužeisti (iš jų 4 sunkiai). Iš sukilėlių pusės buvo nužudyta 300 žmonių, 67 sukilėliai buvo paimti į nelaisvę (15 iš jų buvo sužeistų). Be to, imperijos armijos pajėgos atstūmė sukilėlius ir paėmė 43 arklius, 467 šautuvus.
Martynas Džiaugys
Martynas Džiaugys (g. 1986 m. lapkričio 8 d.) – Lietuvos irkluotojas, olimpietis.
Biografija
2015 m. pasaulio čempionato finale keturvietėje valtyje (su Aurimas Adomavičius, Dominykas Jančionis ir Žygimantas Gališanskis) užėmė 6-ą vietą ir iškovojo Lietuvai olimpinį kelialapį M4x rungtyje į 2016 m. vasaros olimpines žaidynes. 2016 m. Europos čempionate pelnė sidabro medalį.
2017 m. Europos čempionas porinių keturviečių valčių klasėje. 2017 m. pasaulio čempionas su porinės keturvietės valties įgula.
Silenė
Sìlenė – gyvenvietė pietryčių Latvijoje, 23 km į pietryčius nuo Daugpilio.
Istorija
XIX a. buvo miestelis Borovka Daugpilio apskrityje, Kraslavos parapijos filija. Vietovę valdė grafai Pliateriai. Po I pasaulinio karo minimas Borovkos valsčius. 1932 m. vietovė pervadinta ir tapo Silenė.
Graumenos hidrografinis draustinis
Graumenos hidrografinis draustinis – saugoma gamtos teritorija (valstybinis draustinis) Klaipėdos ir Šilutės rajonuose, 4 km į rytus nuo Švėkšnos; apima Graumenos slėnį nuo Lekiškės apylinkių iki santakos su Šalpe ties Jonikais.
Įsteigtas 1992 m., siekiant išsaugoti negilaus salpinio slėnio stipriai vingiuotą Graumenos žemupį. Saugomos šienaujamų mezofitų, aliuvinių pievų, melvenynų, vakarų taigos, pelkinių, pelkėtų lapuočių, plačialapių ir mišriųjų miškų, žolių turtingų eglynų, skroblynų europinės svarbos buveinės, ovaliosios geldutės, didžiojo auksinuko, baltamargės šaškytės, kraujalakinio melsvio gyvenamosios vietos.
Rusijos–Turkijos karas
Rusijos–Turkijos karas – karas tarp Rusijos ir Osmanų imperijų. Karas daugiausia vyko Bulgarijos teritorijoje ir baigėsi Rusijos pergale. Rusijos pajėgos kovų pabaigoje stovėjo už 60 km nuo Stambulo. Kadangi kitos Europos galios norėjo išlaikyti pusiausvyrą Europoje ir neleisti perdidelės galios įgauti Rusijai Berlyno kongrese Rusijos ir Turkijos sudaryta San Stefano taika buvo peržiūrėta Osmanų naudai.
Karo dingstimi tapo Osmanų represijos prieš serbus ir bulgarus po Serbijos-Osmanų imperijos karo bei bulgarų Balandžio sukilimo. Veikiama panslavizmo Rusija jautėsi esanti šių tautų gynėja ir visuomenės nuomonė reikalavo įsikišimo. Strateginiu Rusijos tikslu buvo laisvas, geopolitinių priešininkų netrukdomas priėjimas prie Viduržemio jūros. Serbai ir bulgarai, kurie karo metu po keleto amžių vėl iškovojo nepriklausomybę, šiais laikais karą laiko antruoju savo nacionalinės istorijos gimimu. Bulgarijos istoriografijoje karas vadinamas Išvauojamuoju Rusijos-Turkijos karu, o laikotarpis iškart po karo Bulgarijos Atgimimu. Karas taip pat sudarė galimybę Rumunijai iškovoti visišką nepriklausomybę. Nors ji, skirtingai nuo kitų Balkanų dalių niekada tiesiogiai į Osmanų imperiją nebuvo įjungta, oficialiai ji buvo Turkijos vasaline valstybe. Dėl to Rumunijos istoriografijoje karas vadinamas Rumunijos nepriklausomybės karu.
Priešistorė
1875 m. vasarą Bosnijoje-Hercogovinoje kilo sukilimas prieš Osmanus. Svarbiausia maišto priežastimi buvo sunki mokesčių našta, kurią arti bankroto buvusi Osmanų valdžia uždėjo gyventojams. Nepaisant mokesčių sumažinimo sukilimas tęsėsi ir 1876 m. bei sukėlė bulgarų Balandžio sukilimą. Įtampa Bosnijoje ir rusų parama paskatino formaliai vasalines Osmanų imperijos Serbijos ir Juodkalnijos kunigaikštystes paskelbti karą savo siuzerenui.
Serbijos-Turkijos karas sustiprino imperines didžiųjų valstybių Rusijos ir Austrijos-Vengrijos ambicijas. 1876 m. liepos 8 d. Aleksandras Gorčakovas ir Gyula Andrássy Reichstadte sudarė susitarimą, pagal kurį Balkanus padalino į dvi įtakos sferas. 1876 m. rugpjūčio mėn. Osmanų armija nugalėjo Serbijos kariuomenę, kurioje tarnavo ir daug rusų bei bulgarų savanorių. Tai Rusijai ir Austrijai-Vengrijai buvo pats netinkamiausias variantas, nes nebeliko galimybių pasinaudojus karu užimti Osmanų teritorijas.
Bulgarų Balandžio sukilimo metu 1876 m. įvyko Batako skerdynės, kurios tapo Osmanų armijos žiaurumo prieš slavų civilius Bulgarijoje ir Serbijoje simboliu bei paveikė Vakarų viešąją opiniją. Prieš tokį Osmanų elgesį protestavo Viktoras Hugo, Fiodoras Dostojevskis, Konstantinas Aksakovas, Garibaldis ir kiti garsūs to metu asmenys.
1876 m. buvo sušaukta Kostantinopolio konferencija, kurioje diskutuotos vienos ar kelių autonominių Bulgarijos provincijų sudarymo galimybės, autonomijos ribos bei tokių autonominių darinių sienos. Osmanų valdžia renginį boikotavo ir galiausiai nutraukė, kai turkų užsienio reikalų ministras delegatus informavo, kad Osmanų imperija priėmė naują Konstituciją. Ši esą garantuojanti visų Osmanų imperijos etninių mažumų teises ir laisves ir suteikia bulgarams tokias pačias teises kaip ir kitiems Osmanų imperijos piliečiams.
Rusijos nuostatos prieš Osmanų imperiją išliko priešiškos, nes Osmanų Konstitucija laikyta kaip apsimestiniu problemos sprendimu. Diplomatiniais keliais 1877 m. sausį Rusija užsitikrino Austrijos-Vengrijos neutralumą galimo karinio konflikto su Turkija atveju. Už tai Austrija-Vengrija po karo turėjo gauti Bosniją ir Hercegoviną.
Jungtinėje Karalystėje viešoji opinija Balkanų atžvilgiu buvo nevienareikšmė. Bendžaminas Dizraelis, nors ir simpatizavo bulgarų laisvės kovai, tačiau buvo užkietėjęs Rusijos galios augimo priešininkas. Jis Didžiąją Britaniją laikė Osmanų imperijos gynėja, išlaikant tą pačią poziciją kaip ir Krymo karo metu.
Ždiaro prie Sazavos rajonas
Ždiaro prie Sazavos rajonas  – vienas iš penkių Vysočinos krašto rajonų. Administracinis centras – Ždiaras prie Sazavos. 118 273 gyventojai (2016 m. duomenys).
Svarbesnės gyvenvietės
Žemiau yra pateikiami didžiausi rajono miestai ir miesteliai:
Biržuvėnų valsčius
Biržuvėnų valsčius (arba Biržinėnų dvaras) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje. Centras – Biržuvėnai.
Istorija
Valsčius (pavietas) minimas nuo 1527 m., priklausė Lietuvos didžiajam kunigaikščiui. 1667 m. valsčiuje buvo 10 bajorų dūmų, iki 1795 m. jam priklausė Viekšnių dvaras.
Hindustaniečiai
Hindustaniečiai, hindustaniai – sąvoka, kuria kartais nusakomi Indijos gyventojai, kaip gimtąją vartojantys hindustani (hindi bei urdu) kalbos atmainas. Jų arealas aprėpia daugiausia Indo–Gangos žemumą (Utar Pradešas, Madhja Pradešas, Delis, dalis Radžastano, Biharo, Harjanos, Utarakhando, Džharkhando); tai gausiausia etnolingvistinė indų grupė (sudaro 30–40 % Indijos gyventojų). Hindustaniečiai nesudaro jokios tautos, neturi bendros savimonės ir savivardžio. Ši sąvoka XX a. pr. retsykiais naudota Britų Indijos valdininkų, taip pat sutinkama tarybinėje antropologinėje literatūroje. Hindustaniečiai vartoja įvairias rytų ir vakarų hindi tarmes, kurios kartais išskiriamos kaip atskiros kalbos. Dauguma tikinčiųjų – hinduistai (daugiausia vaišnavai), yra didelė musulmonų dalis.
Kai kurios didesnės hindustaniečių tautos arba jiems artimos grupės: maithiliai, avadhiai, bhodžpurai, radžasthaniečiai, čhatisgarhai ir kt.
Verčiasi ariamąja žemdirbyste (kviečiai, soros, miežiai, ankštiniai, pietuose – ryžiai, garstyčios, svėrės, sezamas, cukranendrės, medvilnė), augina gyvulius, dirba pramonės, paslaugų srityse. Amatai – kilimų, medvilninių audinių, muslino audimas, puodininkystė, kalyba.
Būstas kaimuose paprastai statomas iš molio, dengiamas šiaudais arba lapais. Apranga indiška – vyrai dėvi marškinius, dhočius arba siauras kelnes, priekyje užsegamus kaftanus, nešioja turbanus arba baltas kepuraites, moterys – sarius, koftas.
Kaimiškose vietovėse išlikęs susiskirstymas kastomis. Paplitusi klasikinė hindustani muzika, labai gausus žodinės kultūros paveldas, šokiai.
Hindustaniečiai gyvena Indijos kultūros lopšyje – Arjavartoje. Šiame regione II–I tūkstm. pr. m. e. gyvavo vedų civilizacija, sukurtos vedos, puranos, „Mahabharata“, „Ramajana“. Iškilo daugelis senųjų Indijos miestų – Hastinapura (Delis), Varanasis, Pataliputra (Patna). Šis kraštas buvo Maurijų, Guptų imperijų šerdis. Rytiniame areale kilo budizmas. Nuo XIII a. kraštą užėmė musulmonai, gyventojai patyrė stiprią persų-arabų kultūrų įtaką.
Milda Dugniūtė-Aušrienė
Biografija
Gimė tarnautojų Pauliaus Dugnio ir Onos Dugnienės šeimoje. Nuo 1945 iki 1962 m. kartu su tėvais gyveno Priekulės mieste, kur 1962 m. baigė Priekulės vidurinę mokyklą. 1962–1967 m. studijavo Vilniaus universiteto Chemijos fakultete. Baigusi studijas, įgijo inžinierės-technologės kvalifikaciją.
1967–1968 m. dirbo chemike-inžiniere Vilniaus metalo skardos gamykloje. 1968 m., ištekėjusi už vyro Jurgio Aušros, grįžo į gimtąją Klaipėdą, kur nuo 1969 iki 1980 m. dirbo vyresniąja chemike-inžiniere Klaipėdos gamybiniame medvilnės susivienijime „Trinyčiai“.
Nuo 1980 m. rugsėjo savo akademinę veiklą pradėjo Kauno politechnikos institute (KPI) Klaipėdos fakultete kaip jaunesnioji mokslo darbuotoja. 1981 m. pradėjo dirbti Mechaninių disciplinų katedroje asistente – su kolegomis kūrė cheminės technologijos laboratoriją, tapo išradimo „Birių produktų dozatorius“ paraiškos bendraautore, dėstė, vadovavo studentų praktikai, aktyviai dalyvavo visuomeninėje fakulteto veikloje kaip akademinės grupės kuratorė, D. Mendelejevo VCHD pirminės organizacijos sekretorė, moksleivių mokslinės draugijos vadovė. 1983 m. paskirta vyresniąja dėstytoja.
Ji nuolat tobulino savo kvalifikaciją: 1984 m. stažavosi Mokslų akademijos Chemijos ir cheminės technologijos institute antikorozinės apsaugos srityje, 1989 m. Maskvos D. Mendelejevo technologiniame institute bendrosios chemijos srityje, 2005 m. Bradfordo koledže tobulino akademinę anglų kalbą.
1997 m. baigė Klaipėdos aukštesniąją pedagogikos mokyklą ir įgijo vokiečių kalbos mokytojos kvalifikaciją, siekdama cheminių specialybių studentams padėti suformuoti vokiečių kalbos pagrindus jų profesinėje kalboje.
1991 m. įkūrus Klaipėdos universitetą, ji savo akademinę veiklą tęsė Klaipėdos universiteto Technikos fakulteto Chemijos ir cheminės technologijos katedroje, parengė 4 mokomąsias metodines priemones: „Metalų korozija ir sauga“ (2002 m.), „Koloidų chemijos metmenys“ (2004 m.), „Įvadas į koroziją“ (2006 m.), „Nuotolinio mokymo medžiaga Europos suvirinimo inžinieriaus kursui“ (2006 m.). 2008 m. išėjo į pensiją.
Visuomeninė veikla
Milda Aušrienė buvo lietuvininkė, žymaus tarpukario Klaipėdos krašto veikėjo Martyno Reizgio anūkė.
Nuo pat pirmųjų Lietuvos nepriklausomybės metų įsitraukė į lietuvininkų bendrijos „Mažoji Lietuva“ veiklą, joje dalyvavo drauge su vyru, taip pat lietuvininku Jurgiu Aušra.
Pierre Joseph Proudhon
thumb|Pierre-Joseph Proudhon, 1862 Pjeras-Žozefas Prudonas (Pierre-Joseph Proudhon; 1809 m. sausio 15 d. Bezansonas – 1865  m. sausio 19 d. Pasi prie Paryžiaus) – prancūzų ekonomistas ir  sociologas, vienas pirmųjų anarchizmo atstovų.
Biografija
Tėvas – kubilius. Motina – tarnaitė.
Naujažerio akmuo su ženklais
Aprašymas
Akmuo slūgso kelkraštyje, iš šalies sunkiai pastebimas, nes beveik neiškyla virš žemės. Jo plokščiame paviršiuje gerai matomi kryžiaus ženklai. Šalia išlikęs senas saugomo paminklo ženklas. Tai žmogaus apdorotas riedulys, paskelbtas valstybės saugomu mitologiniu kultūros paveldo objektu.
Naujažerio akmuo pilkos spalvos, su iškaltais ženklais, dėl kurių priskiriamas antkapiniams paminklams. Jo forma antžeminėje matomoje dalyje – pailga, apie 1,5 m ilgio ir 0,4–0,6 m pločio, 0,25 m aukščio. Akmenyje iškaltas germaniškas kryžius, kurio galai baigiasi mažais kryželiais. Kryžiaus apačioje virš apskritimo iškaltas keturkampis.
Padavimai, pasakojimai
Apie akmenį sklando padavimai, pasakojimai. Vienur pasakojama, kad tai yra pirmųjų krikščionių kapų antkapis. Kiti mano, kad tai gali būti didiko antkapio fragmentas. Anksčiau akmuo gulėjęs prie medinio kryžiaus. Kalbėta, kad jis yra stebuklingas. Buvo tikima, kad nuplovus akmenį ir to vandens davus ligoniui, šis galėdavęs pasveikti.
Havadar SC
„Havadaro“ sporto klubas, o angliškuose šaltiniuose Havadar Sprots Club arba Havadar SC, bei Havadar  – Irano futbolo klubas iš Islamšahro.
Istorija
Klubas įkurtas 2018 m. Tuo metu vadainosi Persepolis Pakdasht FC. Rungtyniavo žemesniųjų pakopų pirmenybėse.
2021–2022 m. pateko į aukščiausią šalies divizioną. Užėmė vienuoliktą vietą.
2022–2023 m. rungtyniavo PRO lygoje.
Amami salos
thumb|right|250px|Amami salos thumb|Amami miesto pakrantė, Amami Ošima.
Salos yra Kagošimos prefektūroje, Japonijoje. Pavadinimas kilo nuo Amamikiyo (アマミキヨ) or Amamiko (アマミコ), deivės, kuri dažnai veikia riūkiečių mituose.
Amami laikotarpis
Salų gyventojai keramikinius indus pradėjo gaminti prieš dar 6000 metų, paveikti Džiomon kultūros iš Kiūšiū. Iš pradžių stilius buvo panašus į Kiūšiū, bet vėliau atsirado savitas Usuki žemesnysis stilius.
Japonų raštuose salos paminėtos pirmąkart VII a. Nihon shoki mini Amami-shima (海見嶋, „Amami sala“) 657 m., Amami-bito (阿麻弥人, „Amami žmonės“) 682 m. Shoku Nihongi mini Amami (菴美?) 699 m. ir Amami (奄美?) 714 m. Dešimtoji kentō-shi misija (japonų ambasadorių vykimas į Kiniją) vyko per Amami Ošimą.
Adži laikotarpis
Salų gyventojai žemės ūkiu verstis pradėjo XII a. Praturtėję žemvaldžiai tapo valdančiąja klase. Jie buvo vadinami adži kaip Okinavoje ir gyveno pilyse (gusuku). Žymesnės pilys yra Beru Gusuku Kasaryje, Amami mieste, ir Jononuši Gusuku Vadomaryje. Stiprūs adži kovojo tarpusavyje. Vietinės legendos teigia, kad kai kurie Taira klano nariai, pralaimėję Dan-no-ura mūšį 1185 m., pabėgo į Amami Ošimą. Istorinių įrodymų tam nėra.
Nahos laikotarpis
Sustiprėjus adži salose, jie buvo priversti mokėti duoklę stipresnėms kaimyninėms valstybėms. Okinaviečių knygos teigia, kad Amami adži mokėjo duoklę Eiso, Čūzano karaliui, Sanzano laikotarpio Okinavoje. Okinoerabu ir Joron salos atsidūrė Hokuzano valdžioje. Tačiau okinaviečiai nuolat kariavo pilietiniuose karuose ir šiaurinės salos liko nepriklausomos. Tokunošimos ir gretimų salų adži tik mokėjo duoklę Okinavai, o valdė patys. Po 1429 m. Šo Haši suvienijo Okinavą ir įkūrė Riūkiū karalystę, kuri toliau valdė pietines Amami salas, o šiaurines laikė išorinėmis teritorijomis. Ketvirtasis karalius Šo Sei bandė užimti Amami Ošimą 1537 m., bet jam nepavyko. Kitas karalius Šo Gen laimėjo mūšį 1571 m. ir Amami salos atsidūrė Riūkiū valdžioje. Pasak vietinius gyventojus, trys gusuku ir keturios bendruomenės taip aršiai priešinosi, kad buvo sunaikintos.
Laikotarpis vadinamas Naha pagal Riūkiū sostinę.
Edo laikotarpis
Riūkiū tiesioginė valdžia ilgai netruko. Japonų Tokugavos šiogūnatas planavo prekiauti su Kinijos Ming dinastija. Jie leido Šimadzu Tadacune, Sacumos žemės valdovui, įsiveržti į Riūkiū karalystę, kad būtų užtikrintas laivybos kelias tarp Kinijos ir Japonijos. 1609 m. kovą, Šimazu užpuolė karalystei priklausančias Amami Ošimą, po to Okunošimą, Okinoerabudžimą ir Okinavos salą. Tuo metu karalius turėjo visus karalystės šaunamuosius ginklus, o Šimadzu pajėgos ištvėrė visas šaunamųjų ginklų kautynes Sengoku laikotarpiu. Per mėnesį japonai laimėjo visus mūšius ir Riūkiū pasidavė.
Amami salos kėlė rūpesčių Riūkiū karalystei dar prieš Sacumos invaziją, nes jose reiškėsi nepriklausomybės siekis. Riūkiū atidavė salas Sacumos žemei. Nuo 1613 m. japonai siuntė įgaliotinį saloms valdyti. Tačiau nominaliai tai vis dar buvo Riūkiū teritorija ir ši vis dar siųsdavo savo biurokratus.
Iš pradžių Sacumos valdymas buvo švelnus, bet prastėjant žemės finansinei padėčiai prasidėjo išnaudojimas. Salos gyventojams buvo leista sodinti cukranendres, o cukrus buvo parduodamas šiogūnatui ar pirkliams. Tačiau dėl monokultūros auginimo salų gyventojai badaudavo, kai būdavo prastas derlius.
Tokiais sunkiais laikais Amami gyventojus linksmino vietinis gėrimas avamoris, atgabentas iš Riūkiū, ir liaudies dainos atliekamos su sanšin. Liaudies dainos pasuko kitu keliu nei okinaviečių, tad tai dabar viena iš savitos Amami kultūros sudedamųjų dalių.
Laikotarpis iki 1945 m. kartais vadinamas Jamato laikotarpiu (大和世 Yamaton’yu), nes taip Amami gyventojai vadina didžiasias Japonijos salas.
Amerikiečių laikotarpis
Po japonų pralaimėjimo, Amami salas okupavo amerikiečiai. Pasirašant pasidavimo sutartį japonai pamatė, kad Amami salos jame vadinamos „šiaurės Riūkiū“. Japonai nusprendė, kad jos bus atimtos iš jų, tad jie pradėjo skelbti, kad jos priklauso Kagošimos prefektūrai.
1946 m. vasarį Amami salos buvo oficialiai atskirtos nuo Japonijos. Spalį buvo įkurta Laikinoji Šiaurės Riūkiū salų vyriausybė, kurią sudarė vietiniai lyderiai. 1950 m. ji persivadino Amami Gunto vyriausybe. Tačiau per demokratinius rinkimus rinkėjai išrinko valdytoją, kuris reikalavo salas grąžinti Japonijai. (Tas pats nutiko ir kitose Gunto vyriausybėse, pavyzdžiui, Okinava, Mijakodžima, Jaejama salos). Nepatenkinta amerikiečių administracija (Jungtinių Valstijų Civilinė Administracija Riūkiū saloms, USCAR) apribojo Gunto vyriausybių galias. 1952 m. amerikiečiai įkūrė Riūkiū salų vyriausybę, į kurią jie patys rinkdavo vietinius lyderius.
Amami gyventojams nepatiko naujoji administracija, o salų ekonomika kentėjo dėl atskyrimo nuo Japonijos rinkos. Vyriausybiniai JAV fondai buvo daugiausiai naudojami smarkiai nuniokotai Okinavai atstatyti. Amami salų Tėvynės Atstatymo Frontas, įkurtas po atskyrimo, sustiprėjo. Tarp vietinių vyresnių nei 14 metų 99,8 % pasirašė už salų sugrąžinimą Japonijai. Kai kurios bendruomenės pradėjo bado streikus Mohando Gandhi pavyzdžiu.
Pagal San Francisko sutartį 1952 m. Amami salos atsidūrė Amerikos globoje kaip Riūkiū salos. JAV grąžino Japonijai Tokara salas 1952 m. vasarį, o Amami salas 1953 m. gruodžio 25 d. Amerika tai pavadino „Kalėdine dovana Japonijai“. Salos tapo Kagošimos prefektūros dalimi ir taip baigėsi Amerikiečių laikotarpis (アメリカ世 Amerika-yu).
Po sugrąžinimo Japonijai
Po Amami salų grąžinimo Japonijai 1953 m., amerikiečiai valdė Okinavą iki 1972 m., todėl ten dirbę Amami gyventojai tapo „užsieniečiais“, o tai apsunkino jų padėtį.
Japonijos vyriausybė pradėjo vykdyti politiką, siekiančią kelti salų ekonomiką, gerinti pragyvenimo lygį, tačiau ekonominis salų atsilikimas nuo Japonijos jaučiamas iki šių dienų. Pastangos išvystė salų infrastruktūrą, bet kartu turėjo ir neigiamų padarinių – valdžia buvo kaltinama dėl bereikalingo gamtos nuniokojimo.
Respublikinio pavaldumo miestas
Respublikinio pavaldumo miestas – administracinis teritorinis vienetas Tarybų Sąjungoje ir kai kuriose potarybinėse valstybėse. Lietuvoje respublikinio pavaldumo miesto statusas panaikintas XX a. pabaigoje.
Istorija
Lietuvoje respublikinio pavaldumo miestai pirmąkart įvardinti 1946 m. rugpjūčio 3 d. įsaku dėl LTSR gyvenamųjų vietų klasifikavimo. Tokį statusą anksčiau turėjo didmiesčiai ir kai kurios svarbios kurortinės vietovės. 1950–1953 m. Kaunas, Klaipėda, Panevėžys, Šiauliai ir Vilnius buvo srities pavaldumo miestais (respublikinio pavaldumo miestų nebuvo). Respublikos pavaldumo miestai iki 1995 m. turėjo rajono teises (jų buvo 11), o paskui tapo miesto tipo Lietuvos savivaldybėmis.
Skrudaliena
Skrudaliena – gyvenvietė pietryčių Latvijoje, 11 km į pietryčius nuo Daugpilio.
Istorija
XIX a. buvo slabada Alūkstos apskrityje. Po I pasaulinio karo minimas Skrudalienos valsčius.
Kūrinijos stulpai
thumb|250px|[[Erelio ūkas|Erelio ūko molekuliniai debesys vadinami „Kūrinijos stulpais“. Nuotraukoje matomos spalvos išryškina kelių cheminių elementų spinduliuotę: deguonies emisija yra mėlyna, sieros – oranžinė, o vandenilio ir azoto – žalia. (HKT 2015 m. sausio 5 d. nuotrauka) ]]
Kūrinijos stulpai – šaltųjų molekulinių debesų tarpžvaigždiniai dujų ir dulkių telkiniai Erelio ūko nedidelėje dalyje, matomi Gyvatės žvaigždyne, maždaug už 6 500 šviesmečių nuo Žemės. Objektas taip pavadintas dėl to, kad primena stulpus ir šiuose dujų bei dulkių „stulpuose“ formuojasi naujos žvaigždės, nors ir kartu jį ardo neseniai jau susiformavusių netoliese esančių žvaigždžių karšti vėjai.
Nuotrauka
1995 m. balandžio 1 d. padarytą nuotrauką space.com interneto svetainėje pripažino viena iš dešimties geriausių Hablo kosminio teleskopo nuotraukų. Nufotografavo Arizonos valstijos universiteto astronomai Džefas Hesteris (Jeff Hester) ir Polas Skovenas (Paul Scowen). Regioną 2011 m. perfotografavo EKA kosminė observatorija „Herschel“, o 2014 m. – su naujesne kamera NASA Hablo kosminis teleskopas (žr. pav.).
Stebėjimai
2001 m. stebėjimų iš Čandros observatorijos metu nebuvo aptikta rentgeno spindulių, sklindančių iš vadinamųjų garuojančių dujinių rutulių. Garuojantys dujiniai rutuliai yra tankios, kompaktiškos tarpžvaigždinių dujų kišenės, kuriose, kaip manoma, formuojasi naujos žvaigždės. Iš šių objektų rentgeno spindulių stoka gali reikšti, kad daugumoje garuojančių dujinių rutulių nėra apgaubtų žvaigždžių. Tačiau infraraudonųjų spindulių stebėjimai parodė, kad 11 iš 73 garuojančių dujų rutulių yra naujų žvaigždžių užuomazgos objektų, o 4 iš jų yra pakankamai masyvūs, kad juose susiformuotų naujos žvaigždės. Žvaigždės, esančios šiuose 4 garuojančiuose dujiniuose rutuliuose, gali būti tokios jaunos, kad dar nespinduliuoja rentgeno spindulių, o viena iš jų (E42), kuri, kaip manoma, yra maždaug Saulės masės, gali būti viename iš ankstyviausių mūsų artimiausios žvaigždės evoliucijos etapų. Tikėtina, kad Saulė gimė tokiame regione kaip Kūrinijos stulpai.
Ateities vizijos
Anot profesoriaus Polo Skoveno (Paul Scowen), dirbančio Arizonos valstijos universiteto astronomijos katedroje: “''per 19 žvaigždžių formavimosi metų regionas labai pasikeitė. Nuo to laiko, kai buvo padaryta pirmoji nuotrauka, atrodo, kad „stulpai“ nyksta. Per visą šį laiką netoliese esančios masyvios jaunos žvaigždės iš “stulpų“ šalino dujas, ką astronomai pastebėjo pirmojoje nuotraukoje. Stiprūs žvaigždžių vėjai ir arti esančių žvaigždžių skleidžiamas karštis iš dalies paardė Kūrinijos stulpų viršūnes. Kūrinijos stulpai aktyviai nyksta mūsų „akyse“. Vaiduokliškai atrodantis melsvas rūkas esantis aplink tankius stulpų kraštus – tai medžiaga, kuri įkaista ir išgaruoja tolyn į kosmosą.''“
Kitais šaltiniais, Kūrinijos stulpų garavimo greitis lėtas, ir apskaičiuota, kad jie visiškai išgaruos po ilgiau nei 100 000 metų.
Naujosios Vilnios karo belaisvių kapinės
thumb|Kapinės thumb|Paminklas Naujosios Vilnios karo belaisvių kapinės – karo belaisvių kapinės Naujojoje Vilnioje, Parko gatvėje. 22 kauburėliai žymi 1941–1943 metais žuvusių fašistinės Vokietijos stovyklos Sovietų Sąjungos karo belaisvių (tarybinių karių ir civilių) broliškus kapus. Broliškos kapinaitės su paminklu karo aukoms yra prie Respublikinės psichiatrijos ligoninės tvoros iš Linksmosios gatvės pusės. Teritorijos plotas – 7320 m².
Istorija
2006 m. atlikti kapinių restauracijos darbai Rusijos lėšomis.
2010 m. kapinių būklė buvo patenkinama.
Pelhržimovas
Pelhržimovas  – miestas Vysočinos krašte, Čekijoje. Pelhržimovo rajono administracinis centras. Įsikūręs tarp Prahos ir Brno, 494 m aukštyje virš jūros lygio. 16 124 gyventojai (2016 m. duomenys).
Istorija
Manoma, kad gyvenvietė susikūrė XIII a. pirmoje pusėje, netoli šv. Vyto bažnyčios. Pirmieji gyventojai buvo vokiečių kolonistai.
Vaspurakanas
Vaspurakanas, dar žinomas kaip Basorepida – istorinis Senovės Armėnijos regionas, esantis dab. Turkijos rytuose ir Irano šiaurės rytuose.
Geografija
Vaspurakanas apėmė teritorijas, kur dabar yra rytinė Turkija (Vano provincija) ir šiaurės vakarų Iranas (šiaurinė Vakarų Azerbaidžano provincijos dalis). Jis užėmė juostą tarp Vano ežero vakaruose, Urmijos ežero pietuose ir Arakso upės šiaurėje.
Araksas skyrė nuo Airarato, Gugarko ir Arcacho provincijų, Vano ežeras – nuo Turuberano. Pietuose buvo Korčaikas, Persarmėnija ir Medija, rytuose – Paitakaranas.
Senovė
Senovėje Vaspurakano regionas buvo Urartų karalystės centras, taigi, senieji žinomi jo gyventojai buvo huritai. Dabartinio Vano vietoje stovėjo Urartų sostinė Tušpa. VI a. pr. m. e. jis atiteko Medijos karalystei, vėliau čia valdė Achemenidai, o nuo III a. pr. m. e. – Medija Atropatena.
Apie 170 m. pr. m. e. Armėnijos karalystės valdovas Artašesas I prisijungė Vaspurakaną prie savo valstybės ir pavertė jį savo provincija. Krašte prasidėjo sparti armėnizacija, kurios metu senieji gyventojai huritai asimiliavosi. Iranėnų medų palikuonys, čia vadinami marais, išliko iki viduramžių.
Armėnijos karalystėje Vaspurakanas buvo administruojamas kaip atskira provincija (ašharas) ir buvo dalinamas į 36 gavarus: Rštunikas (Ռշտունիք), Tospas (Տոսպ), Bogunikas (Բոգունիք), Arčišakovitas (Արճիշակովիտ), Kuganovitas (Կուղանովիտ), Agiovitas, Garni (Գառնի), Arberani (Առբերանի), Bužunikas (Բուժունիք), Arnojotnas (Առնոյոտն), Andzevacikas (Անձևացիք), Trpatunikas (Տրպատունիք), Ervandunikas (Երվանդունիք), Marducaikas (Մարդաստան), Artazas (Արտազ), Akė (Ակէ), Didysis Agbakas (Աղբակ Մեծ), Andzachadzoras (Անձախի ձոր), Tornavanas (Թոռնաւան), Čuašrotas (Ճուաշ-ռոտ), Krčunikas (Կրճունիք), Mecnunikas (Մեծնունիք), Palunikas (Պալունիք), Gukankas (Գուկանք), Agandrotas (Աղանդ-ռոտ), Parspatunikas (Պարսպատունիք), Artašisenas (Արտաշիսեան), Bakranas (Բաքան), Gabitean (Գաբեթեան), Gazrikeanas (Գազրիկան), Taigreanas (Տայգրեան), Varažnunikas (Վարաժնունիք), Gogtnas (Գողթն), Nachdžavanas (Նախճաւան). Tuo metu provincijos plotas siekė 40870 km².
387 m. Vaspurakanas kartu su Armėnijos karalyste perėjo Sasanidų imperijai. Rytinė provincijos dalis prijungta tiesiogiai prie Sasanidų Persijos.
Viduramžiai
thumb|Vaspurakano karalystė VIII a. Vaspurakaną nusiaubė Arabų Kalifatas, tačiau netrukus čia įsigalėjo armėniška dinastija Ardzruniai. 885 m. ją prisijungė Bagratunių karalystė. 908 m. Ardzruniai tapo nepriklausomi nuo Armėnijos ir įkūrė nepriklausomą armėnišką Vaspurakano karalystę. Tai buvo didžiausias regiono suklestėjimo laikas, kuomet šalyje dygo krikščioniški vienuolynai ir bažnyčios, buvo kuriamas turtingas paveldas. Dauguma krašte išlikusio armėniško paveldo yra iš šio laikotarpio. Tarp žymiausių paminklų yra
1021 m. dėl nuolatinės grėsmės iš rytų, Vaspurakano karalius karalystę atidavė Bizantijai, kuri čia įkūrė Katepanatą. Tačiau Bizantijai nepavyko regiono apginti ir jį užėmė Seldžiukai. Byrant Seldžiukų sultonatui, 1071 m. regionas buvo valdomas Rumo sultonato. XIII a. pradžioje Aukštutinę Armėniją į armėnų kultūrinę sferą vėl įtraukė Zakaridai, tačiau 1242 m. jį nukariavo Mongolų imperija.
Naujieji laikai
XIV a. Vaspurakaną valdė Kara Kojunlu karalystė, o vėliau – Timūridai. 1502 m. Vaspurakaną užėmė Safavidų Persija. 1533 m. kraštą užkariavo Osmanų imperija ir administravo kaip Vano ejaletą. Vyko sparti krašto kurdizacija – čia kėlėsi musulmonai kurdai. Jie regioną pradėjo vadinti didžiausio miesto Vano vardu. Nepaisant musulmonų priespaudos, regione išliko didelė armėnų populiacija. Tiesa, tikslūs demografiniai duomenys labai skiriasi priklausomai nuo šaltinių, todėl vis dar kelia daug klausimų.
Berno konvencija
Berno konvencija dėl literatūros ir meno kūrinių apsaugos – tarptautinė autorių teisių konvencija, priimta 1886 m. Berne, Šveicarijoje.
Šalys, tapusios jos narėmis, sudaro „Literatūros ir meno kūrinių autorių apsaugos sąjungą“ ir įsipareigoja kitų sąjungos narių autoriams suteikti tas pačias teises, kurias nacionaliniai autorių teisės įstatymai suteikia jų piliečiams (nacionalinio režimo principas).
Berno konvencija taip pat nustato tam tikrus minimalius autorių teisės apsaugos reikalavimus, kuriuos šalys narės privalo numatyti savo įstatymuose, tarp jų minimali autorių teisių apsaugos trukmė (50 metų po autoriaus mirties), taip pat kai kurių ekonominių ir moralinių autorių teisių apsauga ir jos išimtys.
Farerų futbolo varžybos 2017 m.
Farerų futbolo varžybos 2017 m.
2017 m. Farerų Supertaurė
---
Galutinė lentelė
Šaltinis: soccerway.com
Blažiškės (Vilnius)
Blažiškės – buvęs viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 7 km į vakarus nuo Paberžės. Vakarinė viensėdžio dalis yra buvusi Širvintų rajone.
Būdiškės (Vilnius)
Būdiškės – buvęs viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, netoli Paberžės.
Povilas Štaras
Povilas Štaras (1920 m. balandžio 29 d. Kaune – 2004 m. spalio 29 d.) – Lietuvos TSR istorikas.
Biografija
1938 m. įsitraukė į antivalstybinę veiklą. 1940–1941 m. ir 1945–1946 m. Lietuvos SSR Aukščiausiosios Tarybos prezidiumo vedėjas, reikalų valdytojo pavaduotojas. 1941 m. birželį pasitraukė į SSRS, 1942 m. tarnavo 16-oje lietuviškojoje divizijoje. 1942–1944 m. sovietinis partizanas, LLKJS Kauno miesto ir apskrities nelegalaus komiteto I sekretorius.
1948–1975 m. dirbo Partijos istorijos institute. 1957 m. baigė Aukštąją partinę mokyklą prie SSKP. 1966 m. istorijos mokslų daktaras. 1965–1969 m. dėstė KPI Vilniaus filiale, 1969–1975 m. – VISI, 1975–1990 m. – KPI, 1975–1987 m. SSKP istorijos katedros vedėjas.
Paola Minaccioni
Paola Minačioni (g. 1971 m. rugsėjo 25 d. Romoje) – italų aktorė.
Juodkalnijos futbolo varžybos 2021–2022 m.
Juodkalnijos futbolo varžybos 2021–2022 m.
Dalyviai
Podgoricos „Budućnost“ · Danilovgrado „Iskra“ · Golubovcų „Zeta“ · Nikšičiaus „Sutjeska“ · Tuzų „Dečić“ · Petrovaco „Petrovac“ · Plevlios „Rudar“ · Mladost Lješkopolje aka FK Podgorcica ·  Plavo „Jezero“ · Baro „Mornar“
Rungtynės
-
Dalyviai
Podgoricos „Titograd“ · Podgoricos „Kom“ · Kotoro „Grbalj“ · „Berane“ · Kotoro „Bokelj“ · Bijelo Polės „Jedinstvo“ · Tivato „Arsenal“ · „Igalo 1929“ · „Cetinje“ · Donja Gorica „Mladost“
Mongolijos futbolo varžybos 2019 m.
Mongolijos futbolo varžybos 2019 m.
Finalo rungtynės
--
---
Barūnai (Breslauja)
Barūnai – kaimas šiaurės Baltarusijoje, 15 km į šiaurę nuo Breslaujos, pasienyje su Latvija.
Istorija
XIX a. buvo Zarasų apskrities Krasnahorkos valsčiaus kaimas.
Persijos koridorius
miniatiūra|250px|right|Iranietės stebi krovinių vilkstinę
Persijos koridorius – vienas iš JAV ir Didžiosios Britanijos krovinių pristatymo į TSRS maršrutų Antrojo pasaulinio karo metu pagal lendlizo karinių tiekimų programą.
Pervežimų apimtys
Persijos koridoriumi 1941 m. rugpjūčio mėnesį buvo galima transportuoti iš viso 10 000 t krovinių per mėnesį. Kad padidinti pervežimus, reikėjo modernizuoti Irano transporto sistemą – jūrų uostus Persijos įlankoje ir Irano geležinkelius. Dėl šios priežasties sąjungininkai (TSRS ir Didžioji Britanija) 1941 m. rugpjūčio mėnesį okupavo Iraną. 1942 m. spalio mėnesį pervežimų apimtis pavyko padidinti iki 30 000, o 1943 m. gegužės mėnesį – iki 100 000 t per mėnesį. Toliau krovinius gabeno Kaspijos karinės flotilės laivai, kuriuos iki 1942 m. pabaigos aktyviai atakavo vokiečių aviacija. Šio kelio jūrinė dalis nuo JAV rytinės pakrantės iki Irano krantų (Bušehro ir Basros uostų) buvo įveikiama maždaug per 75 dienas.
Alvin Kraenzlein
Biografija
Studijuodamas inžineriją Vinskonsino universitete Kraenzlein varžėsi įvairiose lengvosios atletikos varžybose atstovaudamas savo universiteto komandą. 1897 m. laimėjo nacionalinį 220 jardų barjerinio bėgimo titulą. Sportininkas buvo žinomas dėl savo barjerinio bėgimo technikos dėl kurios sportininkas pagerino pasaulio rekordus ir padėjo pagrindą tolimesniam barjerinio bėgimo technikos vystymuisi.
Paryžiuje vykusiose antrosiose moderniose 1900 m. vasaros olimpinėse žaidynėse amerikietis dalyvavo keturiose lengvosios atletikos rungtyse. Visose rungtyse, kuriose startavo, sportininkas tapo olimpiniu čempionu: šuoliai į tolį, 60 m bėgimas, 110 m barjerinis bėgimas ir 200 m barjerinis bėgimas.
Nuo 1906 m. dirbo lengvosios atletikos treneriu. 1910 m. – 1913 m. Mičigano universiteto lengvosios atletikos ir amerikietiško futbolo treneris. 1913 m. Kraenzlein pasirašė penkerių metų sutartį su Vokietijos federaciją paruošti šalies atstovus olimpinėms žaidynėms. Kontraktas nutrauktas įsiplieskus Pirmajam pasauliniam karui. Karo metu amerikietis dribo JAV armijoje fizinio pasirengimo ekspertu.
Dembava (Vilnius)
Dembava – buvęs viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Paberžės.
Frank Jarvis
Frank Jarvis (1878 m. rugpjūčio 31 d. – 1933 m. birželio 2 d.) – JAV lengvaatletis, olimpinis čempionas, pasaulio rekordininkas.
Biografija
Studijuodamas teisę Prinstono universitete, Jarvis varžėsi įvairiose lengvosios atletikos varžybose, atstovaudamas savo universiteto komandą. 1898 m. laimėjo nacionalinį 100 jardų bėgimo titulą.
Paryžiuje vykusiose antrosiose moderniose 1900 m. vasaros olimpinėse žaidynėse amerikietis dalyvavo trijose lengvosios atletikos rungtyse. Trišuolio ir trišuolio iš stovinčios pozicijos rungtyse sportininkas medalių nepelnė. 100 m bėgimo atrankoje sportininkas pakartojo tuometinį pasaulio rekordą – 10,8 s. Finale sportininkas distanciją įveikė per 11,0 s ir tapo olimpiniu čempionu.
Ratališkės (Paberžė)
Ratališkės – buvęs kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 9 km į pietvakarius nuo Paberžės.
Petras Vilutis
Petras Vilutis (1840 m. Derviniškėje, Linkmenų parapija – 1910 m. rugpjūčio 15 d.) – knygnešys, Linkmenų klebonijos vežėjas, aušrininko kunigo Silvestro Gimžausko talkininkas platinant draudžiamąją spaudą.
Biografija
Būdamas aštuonerių, kalėdojančio Linkmenų klebono buvo pakviestas apsigyventi pas jį klebonijoje, kur praleido aštuonerius metus (iki 17 metų). Išmoko kalbėti ir skaityti lenkiškai, skaityti ir rašyti lietuviškai. Pavaduodavo zakristijoną. Išmoko gražaus elgesio, skiepyti obelaites, prižiūrėti sodą. Susituokęs su Grasilda Gaivelyte, kilusia iš Tauragnų parapijos Papirčių kaimo, įsikūrė atskirai nuo tėvų. Kartu išaugino 9 vaikus: Vaclovą, Jokūbą, Nikodemą, Agotą, Magdaleną, Joną, Juozapą, Justiną, Antaną.
Bendravo su kunigais, apylinkės dvarininkais: Jalovecku, Ašemberka, Malecku, Petrusevičium ir kitais. Nuo gyvenimo Linkmenų klebonijoje laikų susipažino su lietuvybės žadintoju, knygnešiu, kunigu Silvestru Gimžausku ir kunigais Jonu ir Aleksandru Burbomis. Greičiausiai jie paskatino Petrą imtis knygnešystės. Aplinkui buvo ir daugiau susijusių su knygnešyste kunigų – Kaltanėnų klebonas Kazys Mėštikas, Linkmenų klebonas Antanas Nenevskis, Švenčionių vikaras, tautinio atgimimo veikėjas Placidas Šarkauskas. Pasakojama, kad P. Vilutis, eidamas groti į gegužines, vakaruškas, vestuves užantyje nešdavosi platinimui pundelį knygų. Už šią veiklą gavo 1 mėnesį kalėjimo. Po kurio laiko, įskundus, vėl buvo suimtas, tačiau gresiančios Sibiro bausmės išvengė.
1991 m. pro-provaikaičių Kęstučio Vilučio ir Veronikos Subačienės rūpesčiu, kitiems giminaičiams prisidėjus darbu ir lėšomis, senosiose Linkmenų kapinėse, kur palaidotas Petras Vilutis (tiksli kapo vieta nežinoma) buvo pastatytas aukštas ąžuolinis paminklas (tautodailininkas J. Petronis).
Liane Augustin
Liane Augustin (1927 m. lapkričio 18 d. – 1978 m. balandžio 30 d.) – Vokietijos-Austrijos dainininkė ir aktorė.
Baltvokiečiai
thumb|Baltvokiečių vėliava Baltvokiečiai (, Baltendeutsche) – Estijos ir Latvijos teritorijose gyvenanti vokiečiakalbė mažuma. Apsigyveno XII a. pabaigoje. Priklausė aukštesniajam visuomenės sluoksniui. Darė didelę įtaką latvių bei estų kalbai bei kultūrai. Dabartinių baltvokiečių protėviai dažniausiai buvo žemvaldžiai ir prekybininkai. 1201 m. Albert von Buxhoeveden, Livonijos vyskupas, įkūrė Rygą. thumb|left|200px|Pirmame plane – Baltijos vokiečių herbas, už jo [[Estijos gubernija|Estliandijos (kairėje), Kurliandijos (dešinėje) ir Lifliandijos (apačioje) herbai]] Estijoje gyvena 1870 vokiškai kalbantys asmenys (2000 m.). Latvijoje – 3311 (2004 m.).
Liane Augustin
Atstovavo Austrijai 1958 m. Eurovizijos dainų konkurse su daina „Die ganze Welt braucht Liebe“. Daina su 8 taškais užėmė 5 vietą.
Baltvokiečiai
Organizacijos
thumb|Rusijos provincijos [[Baltijos jūra|Baltijos jūros regione XIX a. pab.]]
Veiviržo ichtiologinis draustinis
Veiviržo ichtiologinis draustinis – saugoma gamtos teritorija (valstybinis draustinis) Klaipėdos ir Šilutės rajonuose, apima didelę dalį Veiviržo baseino upių: visą Veiviržo upę nuo ištakų Kapstato ežere iki santakos su Minija, intakus Upitą su Šliūžme, Šalpę, Aisę, Ašvos žemupį. Vietomis persidengia su Veiviržo kraštovaizdžio draustiniu.
Walter Tewksbury
Walter Tewksbury (g. 1876 m. kovo 21 d. - m. 1968 m. balandžio 24 d.) – JAV lengvaatletis, olimpinis čempionas.
Biografija
Studijuodamas odontologiją Pensilvanijos universitete Tewksbury varžėsi įvairiose lengvosios atletikos varžybose atstovaudamas savo universiteto komandą.