cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liudvikas Zamenhofas
Biografija
1858 m. Balstogėje (dabartinė Lenkijos dalis, kuri tuo metu priklausė Rusijos imperijai) susituokė Liudviko tėvai – 21 metų mokytojas Markas Zamenhofas ir aštuoniolikmetė Rozalija Sofer. Liudvikas – pirmasis vaikas iš devynerių.
1863 m. Kaune gimė Klara Zilbernik – būsima Liudviko žmona. 1865 m. Liudvikas pradėjo mokytis keturmetėje mokykloje. Ją baigęs tęsė mokslus gimnazijoje. Ten jis mokėsi ir kelias užsienio kalbas. Zamenhofas gimnaziją baigė sidabro medaliu. 1872 m. Liudvikas pradėjo galvoti apie visiems bendrą kalbą, kadangi kalbų įvairovė, jo nuomone, yra nesusikalbėjimo priežastis. Kitais metais Zamenhofų šeima apsigyveno Varšuvoje ir Liudvikas tapo Filologinės Gimnazijos mokiniu. 1874 m. Liudvikas vis dažniau nagrinėjo bendros kalbos problemą. Iš pradžių jis mąstė apie graikų, vėliau – lotynų kaip bendrą kalbą, tačiau greit suprato, kad šios kalbos yra pernelyg sunkios. Jis suvokė, kad nė viena gimtoji kalba nebus pasirinkta visų vyriausybių kaip bendra kalba. Todėl kilo mintys apie dirbtinę kalbą. Liudvikas, mokydamasis anglų kalbos, pastebėjo, kad jos gramatika nėra sudėtinga. Ji bent jau buvo lengvesnė už rusų, vokiečių ir prancūzų kalbų gramatikas. Tada jis padarė išvadą, kad bendrai kalbai sunki gramatika nereikalinga. Jis norėjo, kad kalba turėtų lengvas gramatikos taisykles ir naudotų Europos kalbų žodžius. Liudvikas išrinko žodžius, kurie įvairiomis kalbomis skamba labai panašiai. Taip pat jis pastebėjo, kad naudojant priešdėlius ir priesagas galima žymiai sumažinti žodžių skaičių. Zamenhofas iš hebrajų kalbos į esperanto išvertė Senąjį Testamentą. Taip pat puikiai kalbėjo rusų, lenkų, vokiečių, prancūzų, anglų kalbomis, gilinosi į lotynų ir senąją graikų kalbas. Šiek tiek mokėsi italų ir lietuvių kalbų. Pasirodžius esperanto jis šiek tiek išmoko ispanų ir keleto kitų kalbų.
1878 m. pirmoji esperanto kalbos versija buvo baigta. Liudvikas ją pavadino „Lingwe Uniwersala“. Naujos kalbos mokėsi keli Liudviko bendraklasiai. 1879 m. Liudvikas gavo Varšuvos gimnazijos diplomą ir išvažiavo į Maskvos universitetą studijuoti medicinos. Tuo metu jo tėvas Markas sudegino sąsiuvinius su „Lingwe Uniwersala“ užrašais, nes norėjo, kad sūnus užsiimtų tik studijomis. 1881 m. finansinė Liudviko tėvo būklė pablogėjo. Jis nebegalėjo siųsti pinigų savo sūnui. Liudvikas buvo priverstas grįžti į Varšuvą tęsti medicinos studijų. Sugrįžęs sužinojo, kad tėvas sudegino jo sąsiuvinius. Tačiau Liudvikas prisiminė rašytus užrašus, todėl nebuvo sunku vėl parašyti gramatiką. Kalba buvo pavadinta „Lingvo Universala“. Liudvikas vis tobulino kalbą, ir 1884 m. ji įgavo dabartinės esperanto kalbos pavidalą. 1885 m. Liudvikas baigė studijas Varšuvos universitete, įgijo daktaro laipsnį. Kadangi Lietuvoje, Veisiejuose gyveno jo vyriausioji sesuo Fani, jis persikėlė gyventi pas juos. Veisiejuose Zamenhofas baigė kurti esperanto kalbą. Tačiau gydytojo darbas Veisiejuose nebuvo labai pelningas, Liudvikas nutarė tapti akių gydytoju ir išvažiavo dirbti į Plocką, vėliau į Vieną. 1886 m. Varšuvoje pradėjo gydytojo praktiką. 1887 m. L. Zamenhofas ėmė ieškoti leidėjo savo tarptautinės kalbos vadovėliui. Tačiau niekas nedrįso leisti galimai nepelningos knygos. 1886–1887 m. žiemą Klara Zilbernik buvo apsistojusi pas savo seserį Varšuvoje. Čia ji sutiko Liudviką. Pora kovo 30 d. susižadėjo, o rugpjūčio 9 d. susituokė. Dvejus metus ieškojęs finansinės pagalbos, kad galėtų išleisti savo knygą, Liudvikas jos sulaukė iš Klaros tėvo.
1887 m. liepos 26 d. Varšuvoje, Chaimo Kelterio spaustuvėje, išleista pirmoji knyga „'''Tarptautinė kalba. Įžanga ir pilnas vadovėlis'''“ („Lingvo internacia. Antaŭparolo kaj plena lernolibro“). 1887 m. laikomi esperanto gimimo metais. Liudvikas pasivadino dr. Esperanto („besitikintis daktaras“), tačiau greit visi ėmė taip vadinti pačią kalbą. Netrukus susikūrė Varšuvos esperantininkų bendruomenė. 1889 m. Niurnberge pasirodė esperantiškas leidinys „La Esperantisto“ („Esperantininkas“), susikūrė pirmieji esperanto klubai. 1897 m. rugpjūtį Liudvikas įstojo į Vienos universitetą siekdamas pagerinti savo žinias akių medicinos srityje. Po keleto mėnesių studijų jis grįžo į Gardiną. Kitais metais jis su šeima persikėlė gyventi į Varšuvą ir liko ten iki 1915 m. 1898–1903 m. Zamenhofas labai daug dėmesio skyrė esperanto kalbos tobulinimui. Esperanto paplito daugelyje šalių. 1905 m. pavasarį išleido Fundamento de Esperanto - oficialųjį Esperanto kalbos šaltinį, rugpjūčio 5-12 d. Boulogne-sur-Mer, Prancūzijoje įvyko pirmasis Pasaulinis esperanto kalbos kongresas.
Atminimo įamžinimas
1914 m. Čekijos esperantininkai Zamenhofo garbei pastatė paminklą. Tai buvo pirmasis ir vienintelis paminklas Zamenhofui dar esant gyvam. L. Zamenhofas mirė 1917 m. balandžio 14 d. Varšuvoje. 1931 m. Varšuvos miesto valdžia nusprendė gatvės, kurioje gyveno Zamenhofo šeima, pavadinimą (Dzika) pakeisti į Dr. Liudviko Zamenhofo.
Veisiejuose, kur yra gyvenęs esperanto kalbos kūrėjas Liudvikas Zamenhofas, esperantininkų sąjungos rūpesčiu šios kalbos autoriui 1998 m. yra atidengtas paminklas.
Esonas (departamentas)
Esonas (, 91) – Prancūzijos departamentas šalies centro šiaurėje, Il de Franso regione, pavadintas upės vardu. Administracinis centras – Evri (Évry).
Departamente 3 apskritys, 42 kantonai, 9 municipaliniai susivienijimai, 7 aglomeratai ir 196 komunos. Plotas – 1 804 km². 1999 m. – 1 134 238 gyventojai, 629 gyv./km².
Istorija
Įsteigtas 1968 m. sausio 1 d. pagal 1964 m. liepos 10 d. įstatymą, patvirtintą 1965 m. vasario 25 d. dekretu, buvusiame Senos ir Uazos departamente.
Departamentas įeina į Prancūzijos „Didžiąją karūną“, kurią sudaro Uazos slėnis, Ivlinas, Esonas bei Sena ir Marna. „Mažąją karūną“ sudaro Aukštutinė Sena, Sena-Sen Deni ir Marnos slėnis.
Rambujė pilis yra Prancūzijos prezidentų rezidencija, joje 1975 m. įvyko 6 ekonomiškai stipriausių valstybių vadovų susitikimas, kuriame dalyvavo Valeri Žiskar Destenas (Prancūzija), Helmutas Šmitas (Vokietija), Džeraldas Fordas (JAV), Aldas Moras (Italija), Takeo Miki (Japonija) ir Haroldas Vilsonas (Didžioji Britanija).
Geografija
thumb|250px|[[Rambujė pilis]] thumb|250px|Etampo Šv. Martyno bažnyčia Esono departamentas šiaurėje ribojasi su Aukštutinės Senos ir Marnos slėnio, rytuose su Senos ir Marnos, pietuose su Luarės ir vakaruose su Ero ir Luaros bei Ivlino departamentais.
Departamentas dalijasi į 4 gamtines zonas:
Saločiai (Lazdijai)
Saločiai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 15 km nuo Kučiūnų.
Esonas (departamentas)
Politika
Departamentą Prancūzijos senate atstovauja 5 senatoriai, Atstovų rūmuose – 10 deputatų.
Esono Generalinę tarybą sudaro 42 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Paprastieji fundulai
Paprastieji fundulai (Fundulus) - fundulų (Fundulidae) šeimos žuvų gentis.
Gentyje 41 rūšis.
Dydersdorfo pilkapynas
Tyrimai
Aukščiausioje Vakarų Natangos aukštumų vietoje buvo 4 pilkapiai, vieną jų 1930 m. ištyrė Karlas Engelis. Pilkapis buvo 20 m skersmens ir 2,2 m aukščio, jo viršus išgrįstas akmenų grindiniu. Vienas didžiausių prūsų pilkapių. Sampile rasti 3 akmenų vainikai, vidurinis – 5 m skersmens ir 1,2 m aukščio, jo pietvakarių dalyje buvo 1,75 x 1, 60 m akmeninė dėžė. Joje aptikta degėsių žymių ir mažos urnos šukių. Tarp vidurinio ir išorinio akmenų vainikų, sampilo pietryčių dalyje, ant vėliau įrengto akmenų grindinėlio, buvo sudeginto mirusiojo kapas. Sampilo įvairiose vietose aptikta dar keletas kapų su urnomis. Jos su dangteliais, puoštos taškų eilėmis. Pilkapis datuojamas vėlyvuoju bronzos ir ankstyvuoju geležies amžiumi – 1 tūkstantmetis pr. m. e.
VfB Königsberg
Istorija
Klubas buvo daugkartinis Rytprūsių čempionas. 1929 m. jis viešėjo Kaune ir laimėjo prieš KSK Kultus Kaunas 8:2 (6:2) ir LFLS Kaunas 4:2 (1:1), o 1933 m. neįveikė KSS Klaipėda klubo (0:0).
Iširo 1945 m. sovietams okupavus miestą.
Kanpuras
Kanpuras ( arba Cawnpore, ) – miestas Indijoje, Utar Pradešo valstijoje, prie Gangos upės. Svarbus transporto mazgas ir pramoninis centras derlingame Gangos slėnyje. Per Kanpurą eina Kalkutos–Delio geležinkelis ir plentas, yra oro uostas. Išvystyta tekstilės, lengvoji, metalo, maisto, chemijos, mašinų gamybos pramonė. Prekyba ryžiais, cukranendrėmis. Yra universitetas, technologijos institutas, medicinos kolegija. Kanpuro memorialinė bažnyčia (pastatyta 1875 m.), Šri Radhakrišnos šventykla.
Istorija
Dabartinio miesto vietoje Prajagos radža Kanti Deo 1207 m. buvo įkūręs Kohna gyvenvietę. 1579 m. pirmąkart minimas Kanpuras.
1801 m. Kanpuro tvirtovę užėmė britai ir pavertė vienu savo karinių postų. 1857–59 m. Sipajų sukilimo Šiaurės Indijoje prieš britų valdžią vienas pagrindinių centrų.
Tžižečkiai
Tžižečkiai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Dambravos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 12 km į šiaurės vakarus nuo Dambravos, apie 39 km į šiaurės vakarus nuo Sokulkos ir 65 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Vadyba
Vadyba – empiriškai stebimas organizacijos valdymas bei specialioji (konkrečioji arba praktinė) disciplina, nagrinėjanti organizacijos valdymą ir kontrolę. Tarp tipinių vadybos užduočių yra:
Vadybos funkcijos
Įvairūs specialistai ne visuomet sutaria dėl išsamaus vadybos funkcijų sąrašo, sutarta, kad pagrindinės penkios Henri Fayol pasiūlytos funkcijos yra:
Vadyba kaip Valdymas + Motyvavimas
Kibernetikos požiūriu vadybines funkcijas galima išreikšti kaip dirbtinių sistemų valdymo ir žmonių motyvavimo funkcijų rinkinį:
Vadybos rūšys
Bendrieji vadybos principai, pritaikyti tam tikroms veiklos sritims arba objektams, žinomi kaip atskiros vadybos pakraipos:
Vadybos sistemos (metodologijos)
Vadybos sistemos arba metodologijos, tapusios pripažintais standartais:
Amolis
Amolis  – miestas Irano šiaurėje, Mazandarano provincijoje, 20 km nuo Kaspijos jūros, Elburso kalnų papėdėje, prie Harazo upės. ~200 tūkst. gyventojų (2006 m.). Apelsininių citrinmedžių ir ryžių auginimo rajono prekybos centras. Amolio apylinkėse kasama geležies rūda ir akmens anglys. Mieste yra Buzurdžmihro mauzoliejus. Greta miesto iškilęs aukščiausias kalnas šalyje – Demavendas.
Istorija
Amolis pradėjo kurtis III a. Sasanidų laikais buvo Mazandarano sostine.
Astravo atominė elektrinė
thumb|250px|Elektrinės statybos 2016 m. Astravo atominė elektrinė (Astravo AE, oficialiai Baltarusijos AE,, ) – statoma 2 blokų (2400 megavatų) branduolinė jėgainė Baltarusijoje, netoli Mikailiškių (Šulninkų kaime), Astravo rajone, 20 km iki Lietuvos sienos. Kartu su infrastruktūra kainuos daugiau kaip 9 mlrd. JAV dolerių. Astravo AE statybą finansuoja Rusija. Elektrinėje veiks naujos kartos rusiški reaktoriai VVER-1200 (panašios konstrukcijos reaktoriai nuo 2007 metų veikia vienoje Kinijos atominių elektrinių).
Istorija
Buvo teigiama, kad jau 2009 m. sausio 21 d. bus pradėta statyti gyvenamuosius namus, skirtus elektrinės statytojams.
2011 m. spalio mėn. sutartį dėl statybos sudarė Rusijos valstybinei bendrovei „Rosatom“ priklausanti uždaroji akcinė bendrovė „Atomstrojeksport“ ir Baltarusijos valstybės įmonė „Atominės elektrinės statybos direkcija“.
2016 m. gruodžio 28 dieną į Astravą atvežtas reaktoriaus korpusas.
Astravo rajono gyventojai sukūrė regioninę visuomeninę iniciatyvą „Astravo elektrinė – tai nusikaltimas“. Koordinatorius yra buvęs geografijos mokytojas Nikolajus Ulasevičius, gyvenantis Astravo rajone. Spalio 6 d. įteikė skundą Baltarusijos Aukščiausiajam Teismui dėl to, kad 2011 m. rugsėjo 15 dieną paskelbtas prezidento dekretas „Dėl atominės elektrinės dislokavimo ir projektavimo Baltarusijoje“ neatitinka Baltarusijos Konstitucijos, kurioje tvirtinama, kad Baltarusijos teritorija yra nebranduolinė zona.
2019 m. vasario 7 d. Jungtinių Tautų Poveikio aplinkai įvertinimo tarpvalstybiniame kontekste konvencijos narės nusprendė, kad Baltarusija pažeidė šios konvencijos sutarties punktus.
2020 m. lapkričio 3 d. pirmajame bloke buvo pradėta tiekti elektra, o lapkričio 7 d. blokas prijungtas prie šalies elektros tinklų.
2020 m. lapkričio 8 d. sustabdytas Astravo AE pirmas blokas, nes elektrinėje sprogo keli įtampos transformatoriai. Pirmas blokas darbą vėl atnaujino lapkričio 19 d.
2020 m. gruodžio 3 d. elektrinės pirmo bloko veikla vėl buvo sustabdyta, galimai dėl apgadintos avarinio aušinimo sistemos cisternos. Reaktorius į energetikos sistemą buvo įjungtas gruodžio 21 d.
2021 m. liepos 12 d. suveikus automatinei apsaugos sistemai, Astravo AE pirmas energijos blokas išjungtas.
Pabaisko valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas 1919 m. iš Vaitkuškio valsčiaus, po kelerių metų jam atiteko dalis Lyduokių valsčiaus. Pabaisko valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Smėlių rajonui (7 apylinkės) ir Ukmergės rajonui (1 apylinkė).
Korkatų dinastija
Korkatų dinastija - dinastija, valdžiusi Kašmyro valstybę VIII a. pradžioje - 856 m. Ši dinastija laikoma Kašmyro aukso amžiumi, kuomet klestėjo kultūra ir mokslas, o valstybė buvo pasiekusi didžiausią ekspansiją.
Ją 856 m. pakeitė Utpalių dinastija.
Istorija
Iki Korkatų Kašmyrą valdė Gonandų dinastija.
Žymiausias Korkatų valdovas buvo Lalitaditja Muktapidas (724-761), dar vadinamas Kašmyro Samudragupta. Istorikai jam priskiria daugybes užkariavimų, apėmusių visą Šiaurės Indiją, dalį Tibeto, Irano. Teisybė, dauguma tų užkariavimų buvo trumpalaikiai, tačiau šiaip ar taip, tuo metu Kašmyras labai išsiplėtė, jo dėka iš Sindho buvo išvyti arabai.
Vėliau Šiaurės Indijoje Lalitaditją pakeitė naujas užkariautojas - Dharmapala iš Bengalijos Palų dinastijos, tačiau šiaurėje Kašmyras teritorijas išlaikė, valdydamas dalį Tibeto.
Po Lalitaditjos anūko Džajatidos mirties, IX a. pradžioje šalį ištiko krizė. Šiaurės Indijoje įsigalėjus Palams, stiprėjant Tibetui, Kašmyras neteko visų užimtų teritorijų, vėl apsiribodamas tik Kašmyro slėniu. Prasidėjo ekonominis ir kultūrinis nuosmukis.
Kultūra
Didžiųjų korkatų laikais šalies kultūra labai klestėjo. Čia buvo pastatyti garsiausi architektūros kūriniai, vėliau tapę pavyzdžiu kitų dinastijų architektams. Pats garsiausias kūrinys yra Martando šventykla. Dėl sudėtingos krašto istorijos šiuos laikus pasiekė tik griuvėsiai, tačiau labai daug specialistų ja žavisi kaip vienu tobuliausių Pietų Azijos kūrinių.
Kauno tardymo izoliatorius
thumb|290px|Kauno tardymo izoliatorius
Kauno tardymo izoliatorius (anksčiau Kauno sunkiųjų darbų kalėjimas) – laisvės atėmimo įstaiga Kauno miesto centrinėje dalyje.
Projektavimas
Cariniu laikotarpiu areštines arba kalėjimus turėjo beveik visi apskričių miestai. Kaune 1823 m. pastatytas klasicistinių formų medinis kalėjimas, panašus į arklių pašto stotį Rotušės aikštėje. Šis statinys su 9 kamerom, virtuve, pirtimi ir sargybine stovėjo prie tuometinio Sankt Peterburgo plento (šiuo metu – Savanorių prospekte, ties dabartine Prisikėlimo bažnyčia). Areštinei kurį laiką naudoti ir uždaryto dominikonų vienuolyno korpusai.
Praūžus 1831 m. sukilimui, vykstant sukilimams Vakarų Europoje ir jų atgarsiams pasireiškiant Kaune ir gubernijoje, miesto ir gubernijos valdytojams teko susirūpinti naujo kalėjimo statyba. Caro administracija nutarė panaudoti Kauno pilies mūrus, tačiau techniškai šis uždavinys pasirodė sunkiai įgyvendinamas. Vėliau planuota panaudoti bernardinų vienuolyno pastatus. Pagaliau buvo nuspręsta, jog pigiau bus pastatyti naują kalėjimą, nei bandyti rekonstruoti tam nepritaikytą pastatą.
Susirašinėjimas dėl naujo kalėjimo statybos vyko jau 1847 m. Tuometinis caro vyriausybės vidaus reikalų ministras L. Perovskis, motyvuodamas, jog Kaune esantis kalėjimas nebetinkamas, 1847 m. spalio 28 d. raštu persiuntė Vyriausiajai kelių ir viešųjų pastatų valdybai naujo 300 vietų kalėjimo projektą ir sąmatą. Pagal 1847 m. sudarytą miesto augimo generalinį planą, 1849 m. parinkta vieta dabartinių A. Mickevičiaus (Garnizonaja), Kęstučio (Bolšaja Sadovaja) ir Spaustuvininkų gatvių kvartale.
1850 m. rugpjūčio 16 d. Vyriausioji valdyba pavedė paskelbti varžytines šios statybos rangos sutarčiai sudaryti, tačiau neatsirado rangovo, galinčio įgyvendinti projektą. Tik 1857 m. spalio 2 d. sudarytas kontraktas su III gildijos Kauno pirkliu Bereliu Šternfeldu. Pagal šią sutartį rangovas įsipareigojo per tris su puse metų – nuo 1858 m. balandžio 15 d. iki 1861 m. spalio 15 d. – pastatyti Kaune mūrinį kalėjimo pastatą (rus. тюремный замок) ir atiduoti jį valstybei, kuri per 30 metų nuomodama grąžins išlaidas, kasmet mokėdama po 5500 rublių nuompinigių.
Statyba
Pagal patvirtintą projektą sudaryta sąmata – 156714,73 rublių. Vienas iš kontrakto punktų numatė, jog statybai vykdyti valdžia rangovui suteiks 1/3 sąmatinės sumos beprocentinę paskolą, kurią vėliau jis privalės grąžinti. B. Šternfelds iš iždo gavo 68 000 rublių paskolą ir 1858 m. pavasarį pradėjo darbus. Įdomiausia tai, kad kalėjimą jis statė kaip jam priklausantį privatinės nuosavybės teisėmis statinį.
Archyviniai dokumentai mini, jog kalėjimą ruoštasi statyti „po normalnomu čertežu“. Tai reiškia, kad naudotas „norminis“ („pavyzdinis“) projektas, parodantis, kokios kalėjime turi būti patalpos ir kaip jas racionaliai išdėstyti. Bendro pobūdžio norminį projektą pritaikė Kauno gubernijos statybos skyriaus architektas Nikolajus Ikonnikovas (1818–1858 m.).
Kalėjimo projekte buvo numatyta 300 vietų kaliniams, koplyčia, administracinės - ūkinės patalpos, butai tarnautojams. Sumūrytas trijų aukštų pailgo plano pastatas su simetriškais rizalitais kiemo pusėje, nuo abiejų gatvių užstatymo linijos šiek tiek atitrauktas, nes nutarta palei šaligatvį sodinti medžius, kurie pridengtų aklinas tvoras ir grotuotais langais skaidytus fasadus. Pagrindinis įėjimas suprojektuotas ilgajame fasade – iš A. Mickevičiaus gatvės pusės.
Deja, B. Šternfeldas neįstengė statybos baigti kontrakte numatytu terminu – liko neužbaigti apdailos ir vidaus įrangos darbai. Tarp rangovo ir valdžios žinybų prasidėjo konfliktai, kurie truko daugiau kaip 10 metų. Suimti 1863 m. sukilimo dalyviai buvo įkalinti nebaigtose įrengti patalpose.
Kauno miesto policijos valdyba aprašė ir įkainavo pirkliui priklausantį Kauno kalėjimo pastatą, nes kito turto, tinkamo parduoti iš varžytinių, skolininkas nepateikė. 1879 m. spalio 20 d. raštu Kauno gubernatorius pranešė Vyriausiajai kalėjimų valdybai, kad paskelbtos varžytinės kalėjimo pastatui parduoti neįvyko, nes neatsirado norinčių jį pirkti.
Kartu gubernatorius pareiškė nuomonę, jog būtų tikslingiausia, jei pati valstybė nupirktų šį pastatą. Vienas iš jo motyvų buvo toks: kalėjimui atitekus naujam privačiam savininkui, šis, naudodamasis tuo, jog mieste kito kalėjimo nėra, smarkiai padidins nuompinigius ir iždas bus priverstas su tuo sutikti. Caro valdžia tam pritarė ir 1882 m. gruodžio 1 d. nupirko iš B. Štrenfeldo Kauno kalėjimo pastatus. Bet ir po to dar kelerius metus vyko ginčai dėl sklypo, kurį B. Šternfeldas neteisėtai pasisavino ir perleido savo sūnui, o šis gautą sklypą pardavė bajorui A. Gricevičiui.
Pastatų kompleksas
Valstybei nupirkus nebaigto statyti kalėjimo pastatą, parengtas išplėtimo projektas, 1883 m. kovo 30 d. patvirtintas Sankt Peterburge. Pagal jį prie A. Mickevičaus gatvės sumūryti du vienodi administracijos korpusai, atskirti kiemai (administracinis, tarnautojų, ūkinis bei kalinių). Kalėjime numatytos 553 vietos.
Šternfeldo statytas trijų aukštų pagrindinis korpusas atsidūrė komplekso viduryje. Centrinėje pagrindinio korpuso ašyje įrengta laiptinė, cerkvė (per du viršutinius aukštus) ir katalikų koplyčia (pirmame aukšte). Ilgi tamsūs koridoriai jungė ir kartu skyrė kalėjimą į atskiras dalis, visuose aukštuose keliose vietose jie pertverti geležinėmis rakinamomis durimis. Pagrindiniame korpuse įrengtos 84 bendros kameros ir 36 vienutės.
Bendra kamera buvo 5,5 m ilgio ir apie tiek pat pločio. Pusę kameros paprastai užėmė iš lentų sukalti dviejų aukštų gultai. Kitoje kameros pusėje įrengtos keturios pakeliamos ir dieną prie sienos pritvirtinamos geležinės lovos. Viduryje – 2 m ilgio ir pusės metro pločio stalas, du suolai. Kameroje taip pat buvo lentyna ir dvi kabyklos drabužiams.
Vienutė buvo 4,5 m ilgio ir nuo 1,6 iki 2,1 m pločio. Tokioje kameroje stovėjo geležinė lova, taburetė ir nedidelis staliukas. Nors šios kameros vadintos vienutėmis ir iš pradžių skirtos vienam žmogui, ilgainiui jose pradėta laikyti po 3, 4, net 5 kalinius.
Pusrūsyje įrengta valgykla ir virtuvė (atskira krikščionims ir žydams), karceriai, sandėliai, įvairios dirbtuvės. Kalėjimo viduje kaliniams pasivaikščioti įrengti du kiemai – vienas 41 m ilgio ir 10,5 m pločio, kitas (moterims) labai siauras – 4,8 m pločio. Gelsvos spalvos, trijų aukštų kalėjimo korpusą su mažais grotuotais langais, dengė 4 m aukščio mūrinė tvora. Ant jos viršaus nutiestas 1,5 m aukščio spygliuotas vielos raizginys. Miesto gyventojai kalėjimą praminė „Geltonąja“.
Kalėjimo viršininkas ir jo padėjėjai gyveno nameliuose prie vartų (virš kontoros ir sargybinės), prižiūrėtojai – vieno aukšto flygelyje. Tarnautojams vietos buvo mažoka, todėl prieš Pirmąjį pasaulinį karą pastatytas naujas dviaukštis gelsvų plytų korpusas (dab. Kęstučio g. 37). Išvaizda jis priminė nuomojamą namą. Tuo pačiu laikotarpiu sumūryta pirtis kieme. Kalėjimo korpusai su administraciniais pastatais užėmė beveik pusę A. Mickevičiaus, Kęstučio ir Spaustuvininkų gatvių kvartalo ir buvo vieni didžiausių statinių Karmelitų rajone.
Įkalintieji
1865 m. rugsėjo 29 d. pradėtas eksploatuoti naujasis kalėjimas taikytas kriminalinių nusikaltėlių baudimui. Bet, pradedant 1863 m., jame nemažą dalį kalinių sudarė caro ir vėlesnių valdžių priešininkai. Čia buvo saugomas ir tardomas Kauno gubernijos sukilėlių vadovas Antanas Mackevičius, sukilėlių būrio vadas dailininkas Mykolas Elvyras Andriolis, revoliucionierius Feliksas Dzeržinskis. 1920 m. Kauno kalėjimo rūsyje sušaudyti Kauno įgulos kareivių sukilimo komiteto nariai. 1926 m. įkalinti „Keturi komunarai“ – Karolis Požela, Juozas Greifenbergeris, Kazys Giedrys ir Rapolas Čarnas. 1935–1936 m. kalėjime uždaryti šimtai Suvalkijos valstiečių streiko dalyvių. Kauno kalėjime buvo kalinamas ir Antanas Sniečkus bei kiti LKP veikėjai.
1918–1940 m.
Atsikūrus Lietuvos valstybei, pastatus perėmė Teisingumo ministerija, juose veikė Kauno sunkiųjų darbų kalėjimas – didžiausias Lietuvoje. Kartu su kalėjimui priklausiusiais Kauno IX fortu bei Dimitravo priverčiamojo darbo stovykla čia buvo laikoma iki dviejų tūkstančių kalinių: 1921 m. – 796, 1927 m. – 1290, 1937–1939 m. – apie 1500 kalinių. Nuo 1925 m. Kauno sunkiųjų darbų kalėjimas priklausė Lietuvos Respublikos teisingumo ministerijai. Kalėjimo kompleksą sudarė 7 mūriniai pastatai.
Tarpukario metais rimtos pastatų modernizacijos ar plėtimo nesiimta. Šiek tiek pagerintos buities sąlygos: 1936 m. įvestas centrinis šildymas, įrengta ligoninė (III aukšte), buvusi cerkvė pritaikyta katalikų koplyčiai (ją dekoravo dailininkas Mstislavas Dobužinskis), o stačiatikių cerkvė perkelta į pirmą aukštą. Ankstesnės koplyčios vietoje įrengta mokykla. Namo prie Kęstučio gatvės pirmame aukšte išsidėstė buhalterija, kontora, antrame – prižiūrėtojų bendrabutis.
Pagrindinis kalėjimo korpusas, statytas pirklio Šternfeldo, nepasižymėjo gera kokybe. Nors sienos ir storos (apie 50 cm), tačiau dėl blogai užpildyto oro tarpo jos skilinėjo ir sviro. Dar 1895 m. buvo skelbiama, jog visi kalėjimo pastatai jau ima griūti, o kapitaliniam remontui reikės išleisti virš 89 000 rublių. Lietuvos Teisingumo ministerija paskelbė konkursą naujo kalėjimo projektui, ketindama iškelti šią istaigą į miesto pakraštį. „Lietuvos aidas“ 1933 m. pradžioje rašė, jog konkurso sąlygomis domisi ne tik vietiniai, bet ir Šveicarijos, Prancūzijos, SSRS inžinieriai. Tačiau jokių poslinkių iki karo neįvyko.
1940–1990 m.
Senasis pastatas tarnavo ir prie sovietų valdžios. 1940 m. birželio 18 d. tuometinė vyriausybė paskelbė ėjusio prezidento pareigas Justo Paleckio pasirašytą amnestijos aktą, kuriuo remiantis visi politiniai kaliniai paleisti iš kalėjimų ir koncentracijos stovyklų, nors pats Kauno kalėjimas funkcionavo toliau. 1945 m. kalėjimo talpumo limitas padidintas iki 1850 kalinių, 1946 m. – 1881, 1947 m. – 2290, 1948 m. – 1813, 1949 m. – 1522, 1950 m. – 1402, 1951 m. – 1303, 1952 m. – 1334.
1960 m. liepos 26 d. Lietuvos TSR Ministrų Taryba priėmė nutarimą Nr. 390, kuris likvidavo šią įkalinimo įstaigą. Pagrindinis korpusas atiduotas Kauno technologiniam technikumui, o 1975 m. iš pagrindų rekonstruotas ir pritaikytas KPI „Vibrotechnikos“ mokslinio tyrimo sektoriui. 1974 m. Kauno istorijos muziejui ilgalaikiam naudojimui perduotas buvęs kalėjimo penktasis vienučių skyrius. Jame palikti nepakeisti karceriai, kameros, vienutės, įrengtos ekspozicijos iš politinių kalinių gyvenimo. Tačiau vėliau šias patalpas institutas ir muziejus pavertė savo sandėliais ir saugyklomis.
Nugriovus administracijos namelius su vartais (1973 m.), paaukštinus krautuvės pastatą (1960 ir 1988 m.), aplinka visiškai pasikeitė. Iš buvusio Kauno sunkiųjų darbų kalėjimo išliko tik keli pastatai, atspindintys senąją paskirtį ir dar išlaikę senąją struktūrą ir architektūrą.
1969 m. liepos 15 d. Kauno kalėjimas įtrauktas į respublikinės reikšmės istorijos paminklų sąrašą, kadangi iki 1940 m. čia buvo kalinami pogrindinės LKP nariai. 1990 m. lapkričio 19 d. Kauno miesto savivaldybės paminklotvarkos poskyris pasiūlė palikti pastatą paminklų sąraše, pakeičiant paminklo apibūdinimą.
Rekonstrukcija
1993 m. liepos 22 d. LR Vyriausybės nutarimu pastatą nuspręsta rekonstruoti į Kauno tardymo izoliatorių. 1994 m. sausio 21 d. pastatas perduotas VRM Kauno miesto policijos komisariatui. 1997 m. pradėta pastato rekonstrukcija, kainavusi apie 24 mln. litų.
Trijų aukštų pastate įrengtos 86 kameros, pasivaikščiojimo kiemeliai bei administracijos patalpos. 2004 m. sausio 21 d. LR Vyriausybės nutarimu įsteigtas Kauno tardymo izoliatorius, oficialiai atidarytas 2004 m. birželio 10 d. Šiuo metu Kauno tardymo izoliatorius – viena moderniausių įkalinimo įstaigų Lietuvoje. Jo teritorija užima apie 7000 m², įrengtos 262 vietos sulaikytiesiems.
Laš Točilovas
Laš Točilovas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zavadų valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Šalia kaimo teka Narevo upė.
Linksmadvaris
Linksmadvaris – Kauno miesto teritorija į pietus nuo miesto centro, Aleksote, aukštutinėje kairiojo Nemuno kranto terasoje. Veikia Divizijos generolo Stasio Raštikio puskarininkių mokykla, stovi Vytauto Didžiojo paminklas (nuo 2011 m.). Dalis Linksmadvario gatvių turi astronominius pavadinimus (Planetų, Žvaigždžių, Meteorų, Kometų, Erdvės, Sietyno), taip menant tarpukariu buvusią astronomijos observatoriją.
Etimologija
Linksmadvario pavadinimas nėra labai senas. Manoma, kad jis kilęs XIX a., kada grafas Juozas Godlevskis iš miestiečių supirko žemes kairėje Nemuno pusėje. Dabartiniame Linksmadvaryje buvo pastatyti puošnūs rūmai, kuriuose buvo puotaujama, linksminamasi. Vėliau Godlevskių įpėdiniai nusigyveno, dvarą pralošė kortomis, žemę išpardavė.
Galija (vienuolynas)
miniatiūra|Galijos vienuolyno griuvėsiai Galijos vienuolynas − sugriautas XII a. gruzinų vienuolynas Kipro šiaurėje, Galijos kaime.
Linksmadvaris
Etimologija
Carinės Rusijos laikais vietovė vadinta Veseluva, arba Veselenė ( – „linksma“), vėliau pavadinimas sulietuvintas į Linksmadvarį.
Galija (vienuolynas)
Pirmasis vienuolyną aptiko ir tyrinėjo gruzinų mokslininkas Vachtangas Džobadzė. Rimtesni tyrinėjimai prasidėjo 2006 m., kai Gruzijos ir Kipro valdžia pasirašė atitinkamas sutartis. Pradžioje buvo dvi cerkvės − ankstesnioji Dievo Motinos cerkvė, vėlesnioji − Šventojo Georgijaus cerkvė. Vienuolyno griuvėsiuose aptiktos XII−XIV a. gruziniškos freskos ir užrašai.
Linksmadvaris
Istorija
Apie 1860 m. Linksmadvaryje buvo statomi Kauno tvirtovės įtvirtinimai. Po Pirmojo pasaulinio karo dvaro žemę įsigijo broliai Juozas ir Jonas Vailokaičiai, kurie ją išdalino ir išpardavė sklypais. Maždaug nuo 1929 m. Linksmadvaris pradėjo sparčiai kilti ir, paskutiniaisiais nepriklausomybės metais, buvo išaugęs į nemažą priemiestį. 1919 m. Linksmadvaryje įkurta Karo aviacijos mokykla, apie 1926 m. – Aukštesnioji policijos mokykla.
Šalia Linksmadvario esančioje Kauno tvirtovės I forto baterijoje 1929 m. įkurta Krašto apsaugos ministerijos astronomijos observatorija. Joje mokslininkai kartu su VDU studentais tyrinėjo Saulės dėmes. Neatsitiktinai Linksmadvario gatvės pavadintos astronominių objektų vardais: Kometų, Žvaigždžių, Meteorų, Planetų, Sietyno, Erdvės ir kt. Antrojo pasaulinio karo metais observatorijoje buvo laikoma kariuomenės amunicija, o baigiantis karui observatorija sugriauta. 1990 m. pabaigoje Linksmadvaryje įkurti Lietuvos kariuomenės Karininkų kursai.
Viena Linksmadvario dalis – Žagariškių kaimas, plečiant Aleksoto aerodromo ribas, II pasaulinio karo metu galutinai panaikinta.
1970 m. atidaryta biblioteka, XXI a. 1-ajame dešimtmetyje uždaryta.
Viperfiurto Konrado Adenauerio pagrindinė mokykla
Viperfiurto Konrado Adenauerio pagrindinė mokykla – viena iš keturių aukštesnės pakopos mokyklų Wipperfürthe, Oberbergischer apskrityje (Šiaurės Reinas-Vestfalija). Mokykla yra vad. Mokyklos centre (Schulzentrum) Miulenberge. Pavadinta Vokietijos federalinio kanclerio Konrado Adenauerio (1876–1967) vardu. Dėstoma gimtoji ne tik vokiečių, bet ir turkų, italų bei ispanų kalbos.
Statistika
665 mokiniai (2010 m.). 29 klasės, 56 mokytojai.
Bundesveras
thumb|180px|Vokietijos kariuomenės būrys thumb|180px|Šauktiniai thumb|180px|Vokietijos jūrų kadetai duoda pasižadėjimą tarnauti
Blažiejus Abraitis
Biografija
Mokytis pradėjo vėlai, nes susirgo tėvas, reikėjo padėti gausiai šeimai. Tik 23 metų pradėjo lankyti trečiąją vidurinės mokyklos klasę. 1928 m. baigė Marijampolės gimnaziją. 1933 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. Jau buvo suradęs darbą Vabalninke, bet dekanas profesorius Vladas Lašas, rūpestingai rinkdamas perspektyvius jaunus žmones darbui fakultete, pasiūlė asistento vietą Histologijos ir embriologijos katedroje.
Nuo 1934 m. Vytauto Didžiojo universiteto, 1946–1950 m. Kauno universiteto, nuo 1951 m. Kauno medicinos instituto dėstytojas. 1936 m. Medicinos fakulteto taryba komandiravo jį moksliniam darbui į Prahos Karolio universiteto Medicinos fakulteto histologijos katedrą. 1938 m. medicinos daktaras, 1941 m. profesorius. 1939–1971 m. Histologijos ir embriologijos katedros vedėjas, 1947–1950 m. Kauno universiteto, 1958–1964 m. Kauno medicinos instituto prorektorius.
Bundesveras
Bundesveras  – Vokietijos ginkluotosios pajėgos, organizuota ginkluota struktūra šalies suverenumui nuo kitų šalių karinės agresijos ginti, įkurta 1955 m. Dabartinės Vokietijos ginkluotosios pajėgos vokiečių kalba vadinamos Bundeswehr, šis terminas nuo 1955 m. buvo naudojamas ir Vakarų Vokietijos kariuomenei po Antrojo pasaulinio karo apibūdinti (Rytų Vokietijos (VDR) kariuomenė tuo metu vadinosi Nacionaline liaudies armija). Pavadinimą Bundeswehr Vokietijos ginkluotosioms pajėgoms pasiūlė buvęs Vermachto generolas Hasso von Manteuffel.
Vokietijos ginkluotųjų pajėgų veiklą prižiūri ir organizuoja Vokietijos gynybos ministerija, o įsakymus kariuomenei duoda gynybos ministras, bet tik taikos metu. Pavojaus šalies suverenumui ir piliečių saugumui metu vadovavimą kariuomenei, kaip tai nustatyta Vokietijos Konstitucijoje, perima Vokietijos kancleris. Aukščiausias pareigas užimantis pareigūnas Vokietijos kariuomenėje vadinamas ginkluotųjų pajėgų generolu-inspektoriumi ir turi generolo arba admirolo karinį laipsnį, tačiau jis nėra Vyriausiasis ginkluotųjų pajėgų vadas, duodantis įsakymus, nes tokios pareigybės Vokietijos kariuomenės struktūroje nėra.
Blažiejus Abraitis
Biografija
1948 m. jis organizavo Lietuvos anatomų, histologų ir embriologų mokslinę draugiją, kuriai iš pradžių ir vadovavo. Dalyvavo įkuriant Lietuvos „Žinijos“ draugiją, tapo aktyviu jos nariu. Skaitydavo visuomenei populiarias paskaitas apie gyvybės vystymąsi, genetiką.
Bundesveras
Pagrindinis reprezentacinis Vokietijos ginkluotųjų pajėgų simbolis yra stilizuotas geležinis kryžius, kuris turi seną istoriją – jis naudojamas kariuomenėje įvairiais tikslais nuo 1813 m., o dar seniau buvo susijęs su kryžiuočiais ir jų žygiais.
Šauktiniai turi duoti pasižadėjimą (ne priesaiką): „Ich gelobe, der Bundesrepublik Deutschland treu zu dienen, und das Recht und die Freiheit des deutschen Volkes tapfer zu verteidigen“ („Aš pasižadu ištikimai tarnauti Vokietijos Federacinei Respublikai, drąsiai ginti vokiečių tautos teises ir laisves“). Priesaiką duoda puskarininkiai, eiliniai ir profesionalūs kariai: „Ich schwöre, der Bundesrepublik Deutschland treu zu dienen, und das Recht und die Freiheit des deutschen Volkes tapfer zu verteidigen, so wahr mir Gott helfe.“ („Aš prisiekiu ištikimai tarnauti Vokietijos Federacinei Respublikai, drąsiai ginti vokiečių tautos teises ir laisves, tepadeda man Dievas“ – paskutinė religinė frazė gali būti nesakoma).
Istorija
Senosios Vokietijos kariuomenės formos buvo Reichsveras (1921–1935) ir Vermachtas (1935–1945), tačiau Bundesveras nelaikomas buvusių Vokietijos armijų tradicijų tęsėju ir skelbia turintis savo tradicijas (pvz., kad reikia kovoti su Adolfo Hitlerio diktatūros pasekmėmis ir likučiais remiantis istorijos pavyzdžiais – Claus von Stauffenberg ir Henning von Tresckow žygiais).
Blažiejus Abraitis
Biografija
Žmona Liudvika Abraitienė (Kučinskytė) (1908-1992), gydytoja oftolmologė.
Bundesveras
Vokietijos ginkluotųjų pajėgų (Bundesvero) įkūrimas
Po Antrojo pasaulinio karo, kai buvo sunaikintas Vermachtas, Vokietija neturėjo savo ginkluotųjų pajėgų.
Blažiejus Abraitis
Biografija
Sūnūs Liudvikas Abraitis, Vaidotas Blažiejus Abraitis, Vytautas Abraitis.
Bundesveras
Vokietijos ginkluotųjų pajėgų (Bundesvero) įkūrimas
Buvęs kariuomenės generolas Gerhard Graf von Schwerin 1950 m. tapo slaptuoju Vokietijos kanclerio Konrado Adenauerio „patarėju techniniais saugumo klausimais“ – taip pamažu buvo rengiamasi įkurti Vakarų Vokietijos ginkluotąsias pajėgas.
Vokietijos Federatyvinės Respublikos kariuomenės kūrimasis ir šalies naujo ginklavimosi pradžia nuo 1955 m. gegužės 5 d. sukėlė politinius ginčus tiek Europoje (ypač tarp TSRS, Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės), tiek pačioje valstybėje, ypač tarp Vokietijos socialdemokratų partijos (SPD) ir Vokietijos krikščionių demokratų sąjungos (CDU), ar Vokietijai yra teisiškai ir morališkai pateisinama po Adolfo Hitlerio diktatūros ir nusikaltimų vėl turėti ginkluotąsias pajėgas. Kadangi Europoje prasidėjo Šaltasis karas, Vokietijos Demokratinė Respublika taip pat kūrė ginkluotąsias pajėgas – Nacionalinę liaudies armiją, Vokietijos Federatyvinėje Respublikoje 1955 m. birželio 7 d. buvo įkurtas kariuomenės štabas, o lapkritį pašauktas pirmasis 101 savanoris.
Po metų, 1956 m., Vokietija buvo priimta į NATO ir jos ginkluotosios pajėgos pradėjo dalyvauti šios organizacijos veikloje.
Kariuomenė po Vokietijos susivienijimo 1990 m.
Susivienijus Vakarų ir Rytų Vokietijai 1990 m. Vakarų Vokietijos kariuomenė perėmė daugiau kaip 20 tūkst. buvusios Rytų Vokietijos ginkluotųjų pajėgų – Nacionalinės liaudies armijos – kareivių. Didžioji dalis technikos ir ginkluotės, paveldėtos iš Rytų Vokietijos kariuomenės buvo sunaikinta, parduota ar padovanota (pavyzdžiui, keletas tankų Turkijai, MiG-29 – Lenkijai, Indonezija nupirko 39 karo laivus).
Užduotys ir tikslai
Pagal Vokietijos Konstituciją ginkluotosios šalies pajėgos privalo užtikrinti šalies suverenitetą ir teritorijos vientisumą, taip pat saugoti šalies piliečius nuo užpuolimo, išorės pavojų ir politinės priespaudos.
Pagal Vokietijoje 2006 m. priimtą taip vadinamą Baltąją knygą Vokietijos kariuomenė turi būti pasiruošusi užtikrinti Vokietijos valstybės stabilumą europiniame ir pasauliniame kontekste, ginti nacionalinius interesus, skatinti tarptautinį bendradarbiavimą ir partnerystę, o tarptautiniu mastu – padėti slopinti konfliktus ir malšinti neramumus, kovoti prieš terorizmą, bendradarbiauti su partneriais kitose valstybėse, dalyvauti gelbėjimo operacijose ir misijose.
Dalyvavimas tarptautinėje veikloje
thumb|200px|Vokietijos kareiviai [[Bosnija|Bosnijoje]] thumb|200px|Tarptautinių pratybų metu [[Bosnija ir Hercegovina|Bosnijoje ir Hercegovinoje]]
NATO
Vokietijos federatyvinė respublika 1955 m. įstojo į NATO organizaciją. Kadangi kiekviena šalis savarankiškai sprendžia, kiek jos karių dalyvauja NATO veikloje, Vokietija NATO veiklai užtikrinti ir dalyvavimui misijose yra parengusi iki 5000 kareivių.
Europos Sąjunga
Europos Sąjungos veikla grindžiama bendrąja Europos Sąjungos užsienio ir saugumo politika, todėl valstybės narės turi būti paruošusios kareivių taikos operacijoms (bendrai iki 60 000). Vokietijos ginkluotosiose pajėgose šiems tikslams yra parengta iki 18 000 kareivių.
Jungtinės tautos
Vokietijos ginkluotosios pajėgos pagal Vokietijos 1999 m. įsipareigojimą Jungtinių Tautų Organizacijai yra parengusios apie 1000 kareivių, kurie gali būti panaudoti JTO operacijose.
Vadovavimas
Vokietijos ginkluotosioms pajėgoms taikos metu vadovauja gynybos ministras, turintis teisę duoti įsakymus kariuomenei. Vadovavimo veikloje jam padeda visa Gynybos ministerija.
Struktūra
Ginkluotąsias pajėgas Vokietijoje sudaro:
2000 m. spalį buvo įkurta Centrinė aptarnavimo tarnyba, kuri organizuoja ir tvarko visus ūkinius reikalus (transportavimą, produktų tiekimą, ryšius ir kt.). Medicininę pagalbą teikia kiti vidiniai padaliniai kariuomenės struktūroje.
Ginkluotė ir kita įranga
thumb|200px|[[G 36 automatas – vienas iš naudojamų ginklų]] |thumb|200px|Leopard II A5 thumb|200px||Karinių jūrų pajėgų laivas thumb|200px||Vokietijos oro pajėgos naudoja [[Panavia Tornado naikintuvus]]
Vokietijos ginkluotosios pajėgos naudoja modernią ginkluotę, skiriama nemažai biudžeto lėšų įrangai įsigyti. Lėšų kariuomenei skiriama daugiau dėl dalyvavimo operacijose ir misijose užsienyje.
Vokietijos ginkluotosios pajėgos turi apie 400 tankų, 280 naikintuvų, 460 sraigtasparnių, 15 karo laivų, 12 povandeninių laivų ir kitos įrangos.
Uniforma
Vokietijos ginkluotųjų pajėgų kareiviai nešioja įvairią uniformą – be kasdieninės uniformos, yra speciali darbinė apranga arba specialūs drabužiai, skirti nešioti tam tikromis klimato sąlygomis. Taip pat yra ir paradinė uniforma.
Branduolinis ginklas
Šiuo metu Vokietijoje yra 20 branduolinių kovinių galvučių, kurios saugomos specialiose oro pajėgų saugyklose. Vokietijos kariuomenės istorijoje dar nebuvo atvejo, kad karinių oro pajėgų lėktuvas būtų pakilęs ir gabenęs atominę bombą. Visas branduolinis ginklas Vokietijoje yra Jungtinių Amerikos Valstijų ginkluotųjų pajėgų nuosavybė ir karo atveju gali būti panaudotas tik JAV prezidento nurodymu, Vokietija negali pati spręsti dėl jos teritorijoje esančio branduolinio ginklo panaudojimo.
Paduburio šaltinis
Paduburio (Kulniškio) šaltinis – hidrogeologinis gamtos paminklas Ukmergės rajone, Pabaisko seniūnijoje, Kulniškių kaime. 1985 m. paskelbtas valstybės saugomu.
Šaltinis trykšta buvusio ledyno paliktame moreniniame masyve, apie 3 km į šiaurės vakarus nuo Žirnajų ežero pietvakarinio kampo, 0,25 km į dešinę nuo kelio į Mažeikiškius, dešinėje kanalizuoto Gumbrės upelio pusėje, netoli melioracijos griovio, šlapiame šlaite, išlikęs po melioravimo darbų.
Pasiekiamas iš kelio. Paminklas be nuorodų, aplinka nesutvarkyta, sunkiai surandamas (2014 m. duomenimis).
Šaltinis išteka iš po žvyringo ir riedulingo kalvos šlaito. Jo kelyje susidariusi šlapia, palinkusi link upelio 10–12 m ilgio pievutė. Jos pabaigoje vanduo susitelkia betoniniame rentinyje. Vanduo šaltas (9°C), skaidrus, bekvapis ir beskonis, niekada neišdžiūstantis. Debitas palyginti didelis – apie 0,3–0,4 l/s. Tai gėlas, vidutinio kietumo, pagal cheminę sudėtį – kalcio-magnio hidrokarbonatinis vanduo, geležingas.
Visasąjunginis radijas
Visasąjunginis radijas – SSRS Valstybinio televizijos ir radijo komiteto (sutr. Gosteleradio, ) padalinių grupė, rengusi radijo laidas Sovietų Sąjungos klausytojams.
Istorija
Radijo komitetas prie Komunistų partijos Centro komiteto buvo įkurtas 1925 m. Jo užduotis buvo prižiūrėti visas Sovietų Sąjungoje vykdomas radijo transliacijas. Šio komiteto pavadinimas kelis kartus keitėsi, kol XX a. šeštajame dešimtmetyje jis buvo pavadintas Valstybiniu televizijos ir radijo komitetu prie SSRS Ministrų tarybos. Komiteto padaliniai buvo skirstomi į Visasąjunginio radijo ir Centrinės televizijos padalinius.
Struktūra
Visasąjunginiam radijui priklausė kelios vyriausiosios redakcijos ir vyriausioji programų direkcija.
Vyriausiosios redakcijos buvo kuriamos pagal jų rengiamų laidų turinį ir paskirtį: Vyriausioji informacijos redakcija (rengusi laidas „Naujausiosios žinios“ ir programą „Radijo stotis Majak“), Vyriausioji propagandos redakcija, Vyriausioji literatūrinių ir dramos laidų redakcija, Vyriausioji muzikos redakcija, Vyriausioji laidų vaikams ir jaunimui redakcija, Vyriausioji jaunimo redakcija („Radijo stotis Junost“).
Kiekviena vyriausioji redakcija buvo sudaryta iš skyrių, taip pat skirstomų pagal teminius ir funkcinius požymius. Pavyzdžiui, Vyriausioje informacijos redakcijoje buvę Visuomeninės politinės informacijos skyrius ir Tarptautinės informacijos skyrius ruošė informacinių laidų siužetus, o Išleidimo skyrius iš jų sudarydavo pačias informacines laidas. Vyriausiojoje jaunimo redakcijoje buvo Komjaunuoliško gyvenimo skyrius, Meninio auklėjimo skyrius ir – pagal analogiją su „Radijo stotimi Majak“ – Išleidimo skyrius.
Vyriausioji programų direkcija vykdė šias funkcijas:
Žlugus Sovietų Sąjungai ir likvidavus Visasąjunginį radiją kai kurios vyriausiosios redakcijos tapo savarankiškais komerciniais radijo transliuotojais. Jos išlaikė buvusią laidų tematiką ir paskirtį – literatūrinių muzikinių ir vaikiškų laidų redakcijų pagrindu susiformavo „Radio 1 – Kultura“, „Radijo stotis Majak“ ir „Radijo stotis Junost“ susiliejo į vieną kompaniją „Majak“, tačiau savo struktūrą išsaugojo.
Programos
1970 m. buvo rengiamos septynios centrinės Visasąjunginio radijo programos; jos buvo transliuojamos per SSRS Ryšių ministerijai priklausiusias radijo stotis ilgosiomis, vidutiniosiomis, trumposiomis ir ultratrumposiomis bangmis. Bendra jų trukmė buvo 140 val. per parą. Pirmoji programa trukdavo 20 valandų (nuo 5 val. ryto iki 1 val. nakties Maskvos laiku) ir buvo transliuojama per beveik visas SSRS radijo stotis ir visais laidinio radijo tinklais. Kadangi SSRS teritorija buvo didelė ir apėmė kelias laiko juostas, pirmoji programa turėjo dvi papildomas versijas – versiją „A“ Tolimųjų Rytų ir Rytų Sibiro klausytojams, ir versiją „B“ – Vakarų Sibiro ir Centrinės Azijos klausytojams. Antroji programa („Radijo stotis Majak“) buvo informacinė–muzikinė ir trukdavo kiaurą parą. Trečiosios – meninės programos – trukmė buvo 16 val. per parą. Ketvirtoji programa, transliuojama kiaurą parą, buvo skirta SSRS piliečiams, esantiems užsienyje, pavyzdžiui, prekybinio ir žvejybinio laivyno jūrininkams („Radijo stotis Atlantika“ ir „Radijo stotis Tichij okean“) bei sovietinių įstaigų atstovybių darbuotojams („Radijo stotis Rodina“). Penktoji programa buvo transliuojama ultratrumposiomis bangomis tik Maskvos ir aplinkinių rajonų gyventojams.
Laidos Lietuvai
Yra žinių, kad prieš Antrąjį pasaulinį karą laidas lietuvių kalba rengė Visasąjunginio radijo redakcijos Leningrade (1937 m.) ir Minske (1932 m., red. Liudvikas Žaldaris ). Šios laidos buvo skirtos lietuviams, gyvenantiems pačioje Sovietų Sąjungoje.
Antrąkart Maskvos radijas prabilo lietuviškai netrukus po Lietuvos Nepriklausomybės paskelbimo – 1990 m. balandžio 8 d. Laidos vyko sekmadieniais 16.00-17.00 val. Lietuvos laiku, nuo 1990 m. gegužės – kasdien 16.00-16.30 val., nuo birželio - 20.30 val. Jos buvo įterpiamos į Lietuvoje retransliuojamą antrąją Visasąjunginio radijo programą („Radijo stotis Majak“) viduriniosiomis bangomis ir laidinio radijo tinklais (bet ne ultratrumposiomis bangomis), taip pat per Karaliaučiaus srityje esančią Didžiųjų Skaisgirių stotį 1143 kHz dažniu. Šios laidos buvo transliuojamos iki 1991 m.
Visasąjunginis radijas Lietuvoje
Formaliai sovietmečiu (1940–1941 m. ir 1944–1990 m.) Lietuvos radijas buvo Visasąjunginio radijo dalis, kadangi priklausė Lietuvos SSR Valstybiniam televizijos ir radijo komitetui, kuris savo ruožtu buvo operatyviai pavaldus SSRS Valstybiniam televizijos ir radijo komitetui.
Ankstyvoji smilgenė
Ankstyvoji smilgenė (Aira praecox) – miglinių (Poaceae) šeimos smilgenių (Aira) genties žolinių augalų rūšis. Paplitusi Pietų, Vidurio ir Vakarų Europoje, introdukuota Šiaurės Amerikoje. miniatiūra|250px|left miniatiūra|250px|left
Biologija
Augalas vienmetis, 4–10 cm aukščio. Ploni siauri lapai išsidėstę arčiau stiebo pagrindo. Dauginasi sėklomis. Žydi gegužės–birželio mėn. Vegetacijos pradžioje ir žydėjimo metu augalams būdingas raudonas, o vasaros pabaigoje šviesiai rudas atspalvis. Auga neturinčiame maistinių medžiagų lengvame priesmėlyje, daugiausiai atvirose vietose, smiltpievėse su retu žolynu, ant kvartalų linijų, miškų keliukų. Vyrauja Carici arenariae–Airetum praecocis bendrijose.
Populiacija Lietuvoje
Lietuvoje ankstyvoji smilgenė nuo 1981 m. įrašyta į saugomų augalų sąrašus. Per Lietuvą eina šiaurrytinė arealo riba. Aptikta tik Kuršių nerijoje ir ties Nemirseta. Žinomos 7 gausios populiacijos su vyraujančiais generatyviniais augalais. Pavieniai augalai retai aptinkami visame pajūrio ruože. 2006 m. duomenimis, labai sumažėjo populiacijų, esančių Pajūrio regioniniame parke, gausumas. Neberandama smilgenių Palangoje, prie Birutės kalno. Čia jos pirmą kartą surastos 1928 m. Grėsmę kelia bendrijų užaugimo ir velėnėjimo procesai.
Japonijos finansų ministerija
thumb|right|300px|Ministerijos pastatas [[Tokijas|Tokijuje.]] Japonijos finansų ministerija – Japonijos vykdomosios valdžios institucija, atsakinga už finansų politikos įgyvendinimą. Tai viena svarbiausių Japonijos ministerijų, pagarsėjusi griežta darbuotojų atranka ir itin aukšto lygio personalu. Įsteigta 1869 metais. Dabartinė būstinė įsikūrusi Tokijo Čijodos seniūnijoje.