cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jaroslavlio geležinkelio stotis (Maskva)
Jaroslavlio geležinkelio stotis  – geležinkelio stotis Rusijos sostinėje (Maskva). Pastatyta 1862 m. dabartinėje Komsomolskaja aikštėje.
Jaroslavlio geležinkelio stotis jungia Maskvą su Rusijos miestais kaip Jaroslavlis, regionais (Šiaurės Rusija, Uralas, Sibiras).
Dauba (Šilalė)
Dauba – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Upynos. Yra prie Pelos ir Lyženos santakos.
Kamiliava
Kamiliava – kaimas Birštono savivaldybėje, 6 km nuo Birštono Vienkiemio.
Mus Džo
Mus Džo ( – „briedžio žandikaulis“) – miestas vidurio Kanadoje, Saskačevano provincijos pietuose, 77 km į vakarus nuo Redžinos, prie Briedžio Žandikaulio (Moose Jaw) upės. Pro miestą eina Transkanados plentas, yra geležinkelių mazgas. Verčiamasi žemės ūkiu, ypač javų auginimu. Miesto apylinkės pasižymi didele tradicinių senųjų Kanados elevatorių gausa, veikia mineralinių versmių kurortas. Yra karinė oro bazė.
Istorija
Miestas įkurtas 1882 m., tiesiant Kanados-Ramiojo vandenyno geležinkelį. Miesto teisės suteiktos 1903 m.
Vilniaus geležinkelio stotis
thumb|left|2023 m. thumb|left|Stotis iš tolo, 2023 m.
Vilniaus geležinkelio stotis – svarbiausia Lietuvos geležinkelio stotis. Aukščiausios klasės, yra kasos, prekybos kioskai. Architektūros paminklas Vilniaus senamiesčio pietiniame pakraštyje. Važiuoja traukiniai į Klaipėdą, Kauną, Krokuvą, Trakus, Keną, Jašiūnus, Marcinkonis.
Istorija
Pastatyta 1853–1862 m. plečiant atšaką Sankt Peterburgas–Varšuva. Atidaryta 1862 m., tai buvo I klasės geležinkelio stotis. Apie 1885 m. dalis stoties tarnavo ir Polesės geležinkelio reikmėms – ji buvo vadinama Vilniaus II geležinkelio stotimi.
1945 m. nugriauta. 1950 m. pastatytas dabartinis pastatas (architektas Piotras Ašastinas).
1995 m. pavasarį pradėta rūmų rekonstrukcija – po jos kairysis rūmų sparnas atidarytas 1997 m. vasarą, dešinysis – 1999 m., o centrinės dalies rūsyje įrengti sanitariniai mazgai, nedidelis prekybos centras. 2011 m. stoties pastate įkurtas Geležinkelių muziejus.
Budumas
Bùdumas (, vėliau ) – gelmės Kuršių mariose, ypač jų pietinėje dalyje.
Kuršių kopininkų kalboje Budume – pietinė marių dalis, klaipėdiškių vadinama der Bodden (plg. dar vandenvardį Bodden Riugeno saloje); iš vakarų baltų Budum-, sietino su – dubuma, gili vieta (plg. dar  – makštis vandeniui laikyti) ir Budupis – išnykęs ežeras tarp Šnekių ir Medlaukių, Pakalnės apskr.
Karališkasis vanduo
thumb|Karališkasis vanduo
Karališkasis vanduo tirpina auksą, nors jo didesniais kiekiais netirpina nei atskirai paimta druskos, nei azoto rūgštis. Tačiau mišinyje azoto rūgštis tirpina nedidelį kiekį aukso, o druskos rūgštis pateikia chloro jonus, kurie su aukso jonais sudaro chloraurato jonus ir taip palengvina pirmąją reakciją:
Karališkasis vanduo ilgai neišlaikomas, nes jo sudedamosios dalys reaguoja viena su kita, sudarydamos nitrozilo chloridą:
Nitrozilo chloridas vėliau skyla:
Karališkasis vanduo naudojamas stiklinių indų valymui nuo organinių medžiagų ir metalų dalelių.
Stiprus oksidatorius, tirpina platiną (Pt), auksą (Au) ir kitus metalus, netirpstančius paprastose rūgštyse.
Užupušiai
Užupušiai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Taujėnai, šalia Mažeikių kaimo. Seniūnaitijos centras. Šiaurėje teka upelis Varnalaukis.
Sportas
Sportas – pagal tam tikras taisykles organizuojama žmonių veikla, derinant fizinius ir intelektinius gebėjimus, skirta varžymuisi, laisvalaikio praleidimui, įvairių įgūdžių lavinimui, taip pat pasiruošimas šiai veiklai ir to pasiruošimo metu atsirandantys tarpusavio santykiai. Sportu siekiama varžytis, stiprinti sveikatą, gauti moralinį ir materialinį pasitenkinimą, taip pat atlygį, išreikšti save, tobulintis, siekti garbės ir šlovės.
Sporto šakos
Krepšinis ir futbolas yra populiariausios sporto šakos pasaulyje. Pagal 2018 m. KKSD duomenis, populiariausia Lietuvoje sportuojama sporto šaka tapo futbolas. Pastarasis su 25287 sportininkų aplenkė krepšinį, su 24832 sportuojančiųjų likusį antroje vietoje. Pastarosios sporto šakos pritraukia daugiausiai žiūrovų prie televizijos ekranų, taip pat į arenas, stadionus. Be jų į arenas daug žiūrovų surenka ir ledo ritulio varžybos.
Sporto šakos gali būti grupuojamos įvairiai (toliau pateikiama klasifikacija remiantis tik viena iš galimų sistema):
Ekstremalusis sportas
Ekstremalus sportas apima įvairias sporto šakas: BMX, parkūro, riedučių, riedlenčių, irklenčių, burlenčių, banglenčių (didelių bangų, ledinio vandens), jėgos aitvarų (sniego jėgos aitvarų), baidarių ir kanojų irklavimo (šniokščiančio vandens), snieglenčių, slidžių (kopimo į kalnus ir kalnų slidinėjimo sportą), alpinizmą, laipiojimo uoluomis (kopimą į užšalusius krioklius, uolas, riedulius) kalnų dviračių, treilo bėgiojimo (ultramaratonų bėgimas kalnuose), plaukimo (ilgų nuotolių plaukimą lediniame vandenyje), parasparnių, parašiutų (B.A.S.E. šuoliai), nardymo (giliame vandenyje be nardymo įrangos), žygiavimo, urvų, kanjonų nusileidimo sportą ir kita.
Sportas Lietuvoje
thumb|200px|[[Lietuvos vyrų krepšinio rinktinė 2010 metų Pasaulio čempionate Turkijoje laimėjo bronzos medalius.]]
Populiariausia sporto šaka Lietuvoje yra krepšinis. Jis neretai dar vadinamas „antrąja Lietuvos religija“, o pati Lietuva – krepšinio šalimi. Lietuvoje krepšinis pradėtas populiarinti 1921 m.
Lietuvos vyrų krepšinio rinktinės nariai triskart tapo Europos čempionais (1937 m. Rygoje, 1939 m. Kaune ir 2003 m. Stokholme), triskart tapo Europos vicečempionais (1995 m. Atėnuose, 2013 m. Liublianoje, 2015 m. Lilyje), kartą laimėjo bronzą (2007 m. Ispanijoje). Iškovojo bronzos medalius XVI Pasaulio vyrų krepšinio čempionate (2010 m. Turkijoje).
Lietuvos moterų krepšinio rinktinės narės 1997 m. tapo Europos čempionėmis. Pasaulio krepšinio čempionatuose moterų rinktinė dalyvavo 3 kartus, du kartus pasiekė 6 vietą.
Astanos kapinynas
Astanos kapinynas  – archeologinė vietovė Rytų Turkestane, Turfano įduboje, 37 km į pietryčius nuo Turfano (dabar Kinija, Sindziangas), 6 km nuo senovinio Gaočango miesto. Čia sausringame 10 km² plote tarp IV ir VIII a. buvo laidojami Gaočango gyventojai, daugiausia kinai. Astanos kapinyne yra ~1000 kapaviečių.
Kapai įrengti 4–5 m po žeme, į juos veda laiptai. Laidojimo patalpos sumūrytos iš plytų, kvadrato arba pailgo pavidalo, 2–4 m pločio, 3–4 m ilgio, iki 2 m aukščio. Kai kuriuose kapuose įrengti prieškambariai, saugomi siaubūnų skulptūrų. Mirusiųjų kūnai susikti į audinį, veidus dengia sidabrinės kaukės arba monetos. Kūnai būdavo talpinami į medinius karstus, greta įdėtos įkapės (popieriaus, šilko dirbiniai, keramika, maistas). Įkapės pagal kinų tikėjimą buvo dedamos kad mirusiajam pasitarnautų pomirtiniame gyvenime, tačiau vietoje tikrų dalykų dažnai dėtos simbolinės replikos. Astanos kapinyne rasta Tangų laikotarpio šilko piešinių, skulptūrėlių, ant daugelio kapų rastos lentelės, vaizduojančios būtybes Fuši ir Nuvą, atrasta daug rankraščių.
Nuo XX a. pr. Astanos kapinyną tyrinėjo Kinijos, Vokietijos, Japonijos, Rusijos, Britanijos archeologai (žymiausi tyrinėtojai – Aurel Stein, Otani Kozui, Albert von Le Coq, Albert Grünwedel, Sergejus Oldenbergas). Daugelis radinių perkelta į Urumčio muziejų, tačiau daug eksponuojama ir kitur pasaulyje.
Sudzuka
Sudzuka  – miestas Mijės prefektūroje, Japonijoje.
2011 m. mieste gyveno 198 716 gyventojai.
Šalia miesto yra lenktynių Sudzukos trasa, kurioje vyksta Formulės 1, motociklų ir kitų autosporto varžybų lenktynės.
thumb|left|200px|Sudzukos trasa
Miesto simboliai
Oficiali miesto gėlė yra azalija, medis – japoninis skirpstulas.
Novi Slavacinekas
Novi Slavacinekas  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Bialos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į vakarus nuo Palenkės Bialos ir apie 94 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Kiemėnai
Kiemėnai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, į rytus nuo kelio Tetirvinai–Bauskė, 8 km į šiaurės vakarus nuo Saločių, ties Lietuvos valstybės siena su Latvija. Seniūnaitijos centras. Veikia biblioteka,Kiemėnų biblioteka paštas (LT-39046), žemės ūkio bendrovė, paštas, medicinos punktas, lopšelis-darželis, kultūros namai.
Istorija
1554 m. istoriniuose šaltiniuose minimas Kiemėnų kaimas. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
1866 m. įsteigta pradžios mokykla, 1949–1993 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, 1993–2004 m. pagrindinė, nuo 2004 m. Saločių mokyklos pradinio ugdymo skyrius.
Dolna Odros elektrinė
Dolna Odros elektrinė – kogeneracinė šiluminė elektrinė Nove Černove, Lenkijoje.
Istorija
Elektrinė pradėta eksploatuoti 1974 m.
1993 m. elektrinė modernizuota. Įtaisyti nauji valdymo pultai.
2010 m. sausio 24 d. elektrinėje sprogo akmens anglies dulkės. Nelaimės metu žuvo vienas jėgainės darbuotojas bei dar trys buvo sužeisti.
Žvirbliniai (reikšmės)
Žvirbliniais vadinama:
Mearinas
Mearinas  – upė šiaurės rytų Brazilijoje, Maranjauno valstijoje. Prasideda Brazilijos plokščiakalnio šiaurinėje dalyje, Sera Negros masyve, susiliejus Negros, Meninos ir Krueiraso upėms. Teka į šiaurės rytus per Atlanto vandenyno žemumą. Įteka į San Markoso įlanką, drauge su Pindarės ir Gražau upėmis suformuoja estuariją. Ties įlankos-estuarijos žiotimis įsikūręs San Luisas.
Didžiausi intakai: Korda (dešinysis), Gražau, Pindarė (kairieji).
Mearino žemupyje stebimas pororokos reiškinys. Upę maitina krituliai; vandeningiausia balandį, gegužę. Žemupyje laivuojama. Prie Mearino įsikūrę miestai: Bara do Korda, Esperantinopolis, Pedreirasas, Bakabalis, Vitorija do Mearinas, Araris. Mearino aukštupio baseine įsteigtos kelios indėnų teritorijos (Kana Bravos-Gvažažarų, Bakurizinijo).
Pero kalnas
Pero kalnas, Tres Kandu kalnas (Cerro Tres Kandú) – aukščiausias Paragvajaus paviršiaus taškas. Stūkso šalies pietrytinėje dalyje, Ibitirusu Kordiljeroje. Aukštis – 842 m. Yra Gvairos departamente, Cheneral Euchenijo Garajaus apygardoje.
Kalno viršūnėje buvo įrengti telekomunikacijų perdavimo ir Paragvajaus armijos įrengimai, tačiau dabar jie apleisti.
Seniau aplink kalną gyveno indėnai ačai. Pavadinimas „Tres Kandu“ yra gvaranių kilmės ir reiškia „trys kalnai“.
Dastakertas
Dastakertas (🇦🇲) – miestelis Siuniko srityje, Armėnijoje. Įsikūręs Airio kalno papėdėje, šalia Dastakerto upės žiočių. Iškilęs 2050 m virš jūros lygio. Nutolęs 236 km į pietus nuo Jerevano ir 127 km į šiaurės vakarus nuo srities administracinio centro Kapano. 0,5 km² plote, 2009 m. duomenimis, miestelyje gyveno 300 gyventojų. Tai mažiausią bendruomenę turintis Armėnijos miestas pagal plotą bei gyventojų skaičių.
Saliamono Salos
Saliamono Salos – valstybė Ramiajame vandenyne, Melanezijoje, į rytus nuo Naujosios Gvinėjos. Apima Saliamono salyno pietrytinę dalį, Santa Kruso salas ir keletą kitų salų. Saliamono Salų valstybei priklauso apie tūkstantis salų, kurios drauge užima 28 450 kvadratinių kilometrų plotą. Sostinė yra Honiara Gvadalkanalio saloje.
Istorija
thumb|left|Saliamono salų kariai su ietimis karinėse kanojose. Manoma, kad papuasų kalbomis kalbantys žmonės salose apsigyveno 30 000 m. pr. m. e. Austronezinėmis kalbomis kalbantys gyventojai pasirodė apie 4 000 m. pr. m. e. ir atnešė tokius kultūrinius elementus kaip autrigerinė kanoja. 1200–800 m. pr. m. e. atvyko polineziečių protėviai, Lapita žmonės, iš Bismarko salyno su jiems būdinga keramika. Pirmasis europietis pamatęs salas buvo ispanas Álvaro de Mendaña de Neira, keliavęs iš Peru 1568 m.
Misionieriai atvyko į salas XIX a. viduryje. Iš pradžių jiems nelabai sekėsi, nes dėl darbininkų grobimo į Fidžio ir Kvinslando plantacijas kilo represijos ir žudynės. Darbininkų išnaudojimas sukėlė Jungtinės Karalystės nepasitenkinimą ir ji pietines Saliamono salas paskelbė protektoratu 1893 m. Prie protektorato dar buvo pridėta salų 1898–1899 m. O 1900 m. britams atiteko likusi salyno dalis, kurią valdė vokiečiai, išskyrus Bukos ir Bugenvilio salas, kurios buvo Vokietijos Naujosios Gvinėjos dalis, kol Australija jų neužėmė įstojusi į Pirmąjį Pasaulinį karą 1914 m. Protektorato teritorijoje misionieriai beveik visus gyventojus atvertė į krikščionybę. XX a. pradžioje kelios britų ir australų firmos pradėjo plataus masto riešutinių kokospalmių sodinimą. Tai gyventojams atnešė mažai naudos.
Politinė sistema
Saliamono salos yra parlamentinė monarchija, formaliai valdoma karaliaus Karolis III per jo atstovą generalgubernatorių. Įstatymų leidžiamoji valdžia priklauso 50 vietų parlamentui, renkamam visuotiniuose rinkimuose kas ketverius metus. Šalyje veikia daugpartinė sistema, tačiau parlamente vyrauja nepriklausomi kandidatai, būdingos dažnai besikeičiančios koalicinės vyriausybės. Vykdomoji valdžia priklauso ministrų kabinetui, vadovaujamam ministro pirmininko.
Šalis priklauso tokioms tarptautinėms organizacijoms kaip JTO, Tautų Sandrauga, FAO, TVF, PSO, PPO, UNCTAD ir kitoms.
Geografija
thumb|right|300px|Fizinis [[Gvadalkanalis|Gvadalkanalio (didžiausia Saliamono Salų sala) žemėlapis.]]
Saliamono Salos – valstybė Ramiajame vandenyno salose. Ją skalauja Saliamono ir Koralų jūros bei Ramusis vandenynas. Bendras salų plotas apie 28 450 km² (vienas iš didžiausių Okeanijoje), jos priklauso Melanezijos salų grupei. Šalis ribojasi su 6 valstybėmis: Australija, Fidžiu, Kiribačiu, Papua Naująja Gvinėja, Tuvalu ir Vanuatu.
Iš viso Saliamono Saloms priklauso apie 1000 įvairiaus dydžio salų. Didžiausia iš jų – Gvadalkanalis (Guadalcanal), jos plotas apie 6500 km². Kitos svarbesnės salos ar jų grupės: Šuazelis, Santa Isabelė, Tikopija, Renelas, Kavačis, Malaita, Sikaiana, Naujosios Džordžijos salos, Santa Kruso salos ir kt.
Klimatas
Saliamono Salose vyrauja drėgnas tropinis klimatas, visus metus laikosi aukšta temperatūra. Kiek vėsesnis periodas trunka nuo birželio iki rugpjūčio. Krituliai dažni ištisus metus, sustiprėja lapkričio-balandžio mėnesiais. Metinis jų kiekis siekia, priklausomai nuo salos, 2000–3000 mm.
Gamta
Didesnėje salų dalyje plyti drėgnieji atogrąžų miškai. Pakrantėse auga mangrovių miškai, kokospalmių giraitės. Salos pasižymi tiek augalų, tiek gyvūnų endeminių rūšių gausa. Rytų Renelas įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą. Iš viso čia aptinkama apie 4500 augalų rūšių, tarp kurių apie 230 rūšių orchidėjos.
Iš gyvūnų Saliamono Salose galima pamatyti įvairių rūšių šikšnosparnius, papūgas, pilkuosius kuskusus, didžiakojinius, jūrinius vėžlius, briaunagalvius krokodilus, didelę vabzdžių įvairovę.
Pagrindinės aplinkos problemos šalyje yra miškų nykimas ir laukinių gyvūnų eksportas. Taip pat baiminamasi dėl mineralų gavybos plėtros ir neigiamo to poveikio aplinkai.
Demografija
2006 m. dauguma Saliamono salų gyventojų buvo melaneziečiai (94,5 %), o polineziečiai (3 %) bei mikronaziečiai (1,2 %) yra kitos dvi svarbios žmonių grupės.
Saliamono salose buvo kalbama 74 kalbomis, iš kurių keturios išnyko. Centrinėse salose kalbama melaneziečių kalbomis. Imigrantai gilbertiečiai ir iš Tuvalu kalba mikroneziečių kalbomis. Nors anglų kalba yra oficiali, tik 1–2 % gyventojų ją moka. Prekybinė kalba yra pidžin.
Kultūra
Radijas yra įtakingiausia žiniasklaidos priemonė salose dėl kalbų skirtumo ir neraštingumo.
Latimeria chalumnae
Latimeria chalumnae – viena iš dviejų šiuo metu gyvenančių riešapelekių žuvų rūšių. Atrasta 1938 m. Latimerijos vidutiniškai sveria 80 kg ir gali siekti 2 metrų ilgį. Patelės stambesnės už patinus. Paplitusi, bet nedažna, vakarinėje Indijos vandenyno dalyje. Laikoma kritiškai nykstančia.
Kolagasis
thumb|right|200px|[[Mustafa Kemalis Atatiurkas, kai buvo osmanų kariuomenės kolagasis.]] Kolagasis (, iš 'kolona (kareivių)' +  'vadas') – karininko karinis laipsnis osmanų kariuomenėje, atitinkąs vyresnįjį kapitoną. Vyresnis laipsnis buvo binbašis ( 'majoras'), jaunesnis – juzbašis 'kapitonas'.
Susikūrus Turkijos respublikai laipsnis buvo pakeistas į Önyüzbaşı.
Kahulas (ežeras)
Kahulas  – užliejamas ežeras Dunojaus žemupyje, telkšantis Reni miesto pietryčiuose, Odesos srityje. Ežero plotas nepastovus – 82-93,5 km², priklausantis nuo metų laiko. Vidutinis gylis 1,5-2 m, didžiausias 7 m. Pietinė ežero dalis plati (plotis iki 11 km, ilgis – 18 km), šiaurinė dalis siaura, ištysusi (plotis iki 2 km, ilgis – 15 km). Temperatūra vasarą pakyla iki 30 °C šilumos, žiemą ežeras užšąla. Vandens mineralizacija nuo 0,8 iki 1,5 g/l. Šiaurėje įteka Kahulo upė.
Agostina Belli
Biografija
Belli debiutavo kine 1968 m. trileryje „Milano banditai“ ir per savo karjerą kine sukūrė apie 50 vaidmenų. Pradžioje tai buvo muzikiniai arba giallo stiliaus filmai, kuriuose ji atlikdavo antraplanius vaidmenis. Pirmas svarbus vaidmuo jai teko 1972 m. režisierės Lina Wertmüller juostoje „Metalurgas Mimi“, o 1974 m. Dino Risi patikėjo jai moters, beviltiškai įsimylėjusios aklą karininką, vaidmenį dramoje „Moters kvapas“, už kurį ji buvo apdovanota Globo d'oro prizu. 1976 m. Beli sukūrė dar vieną įsimintiną vaidmenį juostoje „Baltas telefonas“, už kurį taip pat pelnė keletą apdovanojimų.
Kahulas (ežeras)
Nedidelė (maždaug 1 km) šiaurinio kranto atkarpa driekiasi Moldovos teritorijoje. Šioje dalyje įrengta vandenvietė, kuri aprūpina vandeniu drėkinimo sistemas, esančias netoli Kahulo ir Džurdžuleštų miestų.
Agostina Belli
Biografija
Ji buvo ištekėjusi už aktoriaus Fredo Robsahmo.
Kahulas (ežeras)
Geografija
Kahulas jungiasi su Dunojum ir Kartalo ežeru, kurį jungia protakis. Nuo Dunojaus atskirtas damba, seniau ežeras buvo naudojamas kaip vandens saugykla. Vanduo Kahule reguliuojamas šliuziniais žuvitakiais ir kanalu.
Gyvūnija ir augalija
Paplitusi vandens augalija. Kahulo pakrantėse lizdus suka paukščiai.
Ežere gyvena karšiai, šamai, lydekos ir kitos verslinės žuvų rūšys. Veisiami baltieji plačiakakčiai, baltieji amūrai, karpiai. Ežere vystoma žuvininkystė, kuria užsiima pakrančių kaimeliuose įsikūrusios įmonės.
Ridikiškė
Ridikiškė – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Mažonų. Kaimas įsikūręs kairiajame Šunijos krante, prie Šunijos ir Kaipės santakos, šiauriau yra Šunijos ir Malūndaubės santaka, o už kelių kilometrų į pietus į Šuniją įteka Irtuona. Kaime yra Šerpetauskų kaimo turizmo sodyba.
Kraigas
thumb|250px|Žemaičių klėtis. Kraigas – stogo viršuje
Suvalkijoje ir Vakarų Lietuvoje kraigus sustiprindavo kryžiokais ir juos jungiančiomis kartelėmis, o Kuršių Nerijoje apdėdavo lentelėmis.
Pegasas
thumb|240px|Pegasas ant Poznanės operos pastato Pegasas graikų mitologijoje – sparnuotas arklys. Poseidonas, kaip dievas-arklys, yra jo tėvas, o gorgonė Medūza – jo motina.
Gimimas
Pegaso ir jo brolio Chrisaoro gimimas buvo neįprastas. Persėjui nukirtus Medūzos galvą, iš jos kaklo iššoko Pegasas, sparnuotas žirgas, ir jo brolis milžinas Chrisaoras. Poseidonas Atėnės šventykloje išprievartavo Medūzą, kažkada buvusią gražią merginą, tad manoma, kad iš to ir gimė Pegasas. Abiejų brolių gimimas yra panašus į Atėnės, kuri iššoko iš Dzeuso galvos, Hefaistui ją praskėlus. Pagal kitą versiją, jie gimė iš Medūzos kraujo, nulašėjusio žemėn; tokiu atveju Poseidonas nebūtų jų tėvas.
Etimologija
Labiausia tikėtina vardo etimologija yra Luviano (Luwian) pasiūlyta versija pihassas reiškia „žaibuojantis“ arba pihassasas „žaibo dievas“. Hesiodo kūryboje Pegasas siejamas su pradine paskirtimi atnešti Dzeusui žaibus.
Naujoji Gvinėja
thumb|250px|Naujosios Gvinėjos salos geografinė padėtis thumb|250px|Naujosios Gvinėjos salos fizinis žemėlapis thumb|250px|Naujosios Gvinėjos salos politinis-administracinis žemėlapis thumb|250px|Naujosios Gvinėjos salos danių genties papuasas pakeliui į Pasemos kaimą ([[Baliemo slėnis, centrinė Vakarų Naujoji Gvinėja]]
Naujoji Gvinėja arba Papua (Ppk. Niugini,, , , indonez. Nugini, Papua, istoriškai Irian) – antroji pasaulyje pagal dydį sala, jos plotas 785 753 km².
Londono Gatviko tarptautinis oro uostas
Reisai
Iš uosto vyksta reisai į beveik 200 pasaulio vietovių.
Naujoji Gvinėja
Gamta
Naujosios gvinėjos sala priskiriama Papuasijos geobotaniniam regionui. Saloje yra daugiausia atogrąžų miškai, kuriuose auga apie 11 000 augalų rūšių, gyvena 600 unikalių paukščių rūšių (įskaitant rojaus paukštį, esantį Papua Naujosios Gvinėjos vėliavoje), 400 rūšių roplių, 455 drugelių rūšys, daug įvairių žinduolių (ir sterblinių – medžių kengūrų, ilgasnapių echidnų ir kt.). Kuko pelkė įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Indonezija labai sparčiai kerta tropinius miškus Naujojoje Gvinėjoje, šitaip sukeldama pavojų, kad išnyks daug unikalių augalų ir gyvūnų rūšių;
Gyventojai
Manoma kad pirmieji gyventojai saloje pasirodė prieš 40 tūkst.metų. Salos čiabuviai yra melaneziečių kilmės papuasų gentys, kalbančios papuasų kalbomis. Nuo 1969 metų salos okupuotoje Indonezijos Vakarų Naujojoje Gvinėjoje vykdoma agresyvi rasistinė politika prieš vietinius papuasus, siekiant juos išstumti, išnaikinti ir pakeisti indoneziečiais. Pagal 2014 m. duomenis, saloje gyveno apie 11,306,940 gyventojų.
Politika
Sala politiškai yra padalinta tarp dviejų valstybių (per 141-ąjį rytų meridianą) – vakarinė dalis priklauso Indonezijai, o rytinė – Papua Naujajai Gvinėjai.
Didžioji Noida
Didžioji Noida  – miestas Indijoje, Utar Pradešo valstijoje. Miestas įsikūręs apie 20 km į pietryčius nuo šalies sostinės Naujojo Delio. Miestas turi vieną geriausių transporto tinklų šalyje.
Nuo 2011 m. spalio mėnesio mieste vyksta Formulės 1 Indijos GP.
Ogrodnikai (Palenkės Bialos valsčius)
Ogrodnikai  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Bialos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaime yra Ogrodnikų geležinkelio stotelė.
Žemaitija
Žemaitija (anksčiau tiesiog Žemaičiai,, ) – Lietuvos etnografinis regionas, taip pat geografinis ir istorinis regionas. Pirmas paminėjimas – 1219 m., kur minimi du žemaičių kunigaikščiai - Gerdvilas ir Vykintas, dalyvavę taikos sudaryme tarp Lietuvos ir Galicijos-Voluinės kunigaikštysčių 1215 m. Žemaitijos etnografinis regionas pagal 2003 m. Etninės kultūros globos tarybos patvirtintą žemėlapį apima 15 774 km² plotą.
Kamintiškės
Kamintiškės – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Merkinės, Straujos dešiniajame krante, Subartonių miškų erčioje. Likusios dvi negyvenamos sodybos.
Žemaitija
Žemaitijos etninio regiono sostine laikomi Telšiai, nors istoriškai Žemaičių žemės centras visad buvęs Medininkų žemėje, Medininkuose (dabartiniai Varniai). Būtent Medininkų žemė buvo nuolatinis kryžiuočių taikinys – į ten vedė daugelis jų žygių, kai buvo puolami žemaičiai. Medininkuose 1417 m. buvo įkurta ir Žemaičių vyskupija. Kiti svarbūs Žemaitijos centrai buvo Raseiniai, Kražiai ir Šiauliai: šiuose miestuose rinkdavosi Žemaitijos seniūnijos seimeliai.
Kamintiškės
Istorija
XIX a. pab. Kamintiškių užusienis pateko į Trakų apskrities Merkinės valsčių, buvo Merkinės dvaro valda.
Žemaitija
1441 m. Žemaitija tapo autonomiška Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sudėtyje. Tais pačiais metais Žemaitijai buvo suteiktas oficialus kunigaikštystės statusas ir ji buvo įtraukta į LDK, o vėliau ir į Abiejų Tautų Respublikos valdovų titulus.
Etimologija
Tradiciškai Žemaitijos pavadinimas kildinamas iš lietuv ių kalbos žodžio „žemas“. Pasak daugelio istorikų, Žemaitijos pavadinimas galėjo būti vartojamas kalbant apie žemę esančia už Nemuno ribų. Kita hipotezė teigia, jog jis kilęs iš lietuvių kalbos žodžio „žemė“, tačiau ji nėra labai populari. Viduramžiais Žemaitija lotyniškai buvo žinoma bei užrašoma kaip Samaitiæ, Zamaitiæ, Zamaytæ, Samathæ, Samethi; rusėnų šaltiniai mini regioną kaip жемотьская земля ; iš jo kilo ir lenkiškas regiono pavadinimas Żmudź ir tikriausiai vidurio vokiečių aukštaičių Sameiten, Samaythen. Tai nusako senesnę Žemaitijos pavadinimo formą „Žemaičiai“. Žemaitiškai ji vadinama „Žemaitėje“ (vardininkas „Žemaitėjė“).
Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas 1420 m. kovo 11 d. taip rašė laiške Šv. Romos imperatoriui Zigmantui I:
Gyventojų kalba
Dauguma Žemaitijos gyventojų kalba lietuvių kalbos žemaičių tarme, kurią dalis žemaičių linkę laikyti atskira žemaičių kalba.
thumb|150px|right|Istorinis Žemaitijos herbas. thumb|150px|right|Istorinė Žemaitijos vėliava.
XX a. Lietuvoje susiformuoja ir įsigali dialektologinė Žemaitijos regiono samprata. LDK ir carinės okupacijos laikais „žemaičių kalba“ buvo vadinamos Žemaičių kunigaikštystėje vartotos tarmės t. y. etninių žemaičių ir vakarų aukštaičių. Pastarųjų patarme ir buvo parašyta pirmoji lietuviška/žemaitiška knyga: „Knygelės pačios bylo lietuvninkump ir žemaičiump“, M. Mažvydas. XVIII a. pradžioje vakarų aukštaičių patarmės pagrindu susiformavusi pirmoji bendrinė lietuvių raštų kalba taip pat vadinta „žemaičių kalba“ (ja parašytos beveik visos nuo XVIII a. pradžios iki XX a. pradžios išleistos Didžiosios Lietuvos lietuviams skirtos lietuviškos knygos). Šios lietuvių rašto kalbos varianto raidą nuolat (ypač XVIII a.) veikė ir dabartinė žemaičių tarmė, kuri pati rašytinės formos neturėjo iki pat XX a. 2-3 dešimtmečio.
Istorija
Žemaičių vardas pirmąkart minimas 1219 m. Voluinės kronikoje, kur kalbama apie 1215 m. įvykius. Senovėje šiuo vardu buvo vadinama vakarinė Lietuvos dalis maždaug iki Nevėžio.
Žemaičių žemės
thumb|Lokys Žemaitijos herbe thumb|Žemaitija ir Lietuva Orteliaus žemėlapyje
Nuo XI a. Žemaitijos teritorijoje gyvenusios žemaičių gentys sudarė nemažą skaičių žemių – teritorinių vienetų, susijungusių gynybiniais tikslais ir vadovaujamų kunigaikščių. Tarp tokių žemių svarbios buvo Karšuva (vakariausia dalis), Knituva, Gaižuva, Šiauliai, Medininkai ir kt.
Kiti šaltiniai mini, kad XIII a. svarbiausių Žemaičių žemių (kelių ar keliolikos vad. laukų junginių) centrai buvo Ariogala, Betygala, Jūkainiai, Kaltinėnai, Karšuva, Kaunas, Knituva, Kolainiai, Kražiai, Kulėnai, Labūnava, Laukuva, Pagraudė (tikėtinas to paties vardo žemės centro pavadinimas; vokiškuose šaltiniuose ši vietovė įvardyta kaip „Gedimino pilis“, – pastaroji archeologų siejama su Vilkų Lauko kaime netoli Kvėdarnos esančiu Kuplės piliakalniu, Medvėgalis, Panemunė (dab. Žemoji Panemunė), Raseiniai, Šiauliai, Tverai, Upytė, Vangiai, Varniai (Medininkai), Veižiai, Veliuona, Viduklė, Žeimiai.
Žemaičių žemių konfederacija jau nuo XIII a. pr. buvo viena iš kelių pagrindinių Lietuvių žemių konfederacijos dalių. Ji (kaip Žemaitija) pirmą kartą netiesiogiai paminėta Voluinės metraštyje, aprašant 1219 m. LDK ir Haličo-Voluinės taikos sutarties sudarymą. Pasak metraščio, šiai sutarčiai pritarė ir du Žemaičių kunigaikščiai – Erdvilas ir Vykintas.
XIII a. Lietuvos didysis kunigaikštis Mindaugas, siekdamas pašalinti visus konkurentus į sostą, stojo prieš savo brolėnus Tautvilą ir Gedivydą, kuriuos tuomet užstojo Žemaičių kunigaikštis Vykintas. Mindaugas apgulęs Vykinto pilį Tvirement (Tverai), kurioje glaudėsi Tautvilas ir Gedivydas, nužudė Žemaičių kunigaikštį Vykintą ir užrašė jo žemes Kalavijuočių ordinui bei Rygos vyskupui. Mindaugo donacijose minimos žemės praktiškai įeina į dabartinę etnokultūrinės Žemaitijos teritoriją.
Žemaitija ar bent vakarinė jos pusė Lietuvos valdovų buvo ne kartą atiduota (mažiausiai 8 kartus) Vokiečių ordinui: Mindaugas Vakarų Žemaičius – Vykinto valdytas žemes – kryžiuočiams užrašė 1253 m., o „visus Žemaičius“ – 1259 m., Jogaila atidavė Žemaičius iki Dubysos – 1382 m. Dubysos sutartimi, Vytautas „visus žemaičius“ iki Nevėžio – 1398 m. Salyno ir 1404 m. Racionžo sutartimis. Jogaila, Vytautas ir Švitrigaila Vakarų Žemaičius kryžiuočiams „padovanojo“ iš viso 6 kartus. Vakarų Žemaitiją Vokiečių ordinas ilgiausiai valdė 1253–1260 ir 1382–1409 m., t. y. nuo Mindaugo vainikavimosi Lietuvos karaliumi iki Durbės mūšio ir nuo Dubysos sutarties sudarymo iki 1409 m. žemaičių antivokiško sukilimo, kurį iniciavo Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto pasiųsti bajorai.
1290–1300 m. paskutinis šaltinių minimas Žemaičių kunigaikštis Mažeika puldinėjo pietų Kuršą. Prie Palangos žemaičių žemės pasiekė Baltijos jūrą.
XIII–XIV a. Žemaičių vakarinis, pietinis ir šiaurinis pakraščiai dėl nuolatinių kryžiuočių puldinėjimų buvo virtę dykromis.
Tuo metu, kai Žemaitija priklausydavo LDK (pradedant XIV a. 4 ar 5 dešimtmečiu iki 1398 m.), ji buvo administruojama iš Trakų kunigaikštystės.
Žemaičių kunigaikštystė ir seniūnija
thumb|200px|Žemaičių kunigaikštystės didysis herbas thumb|150px|Žemaičių kunigaikštystės herbas (XVI–XVIII a.)
Kryžiuočiams pralaimėjus 1409–1411 m. karą su LDK ir Lenkija, šį karą užbaigusia Torūnės taikos sutartimi Vokiečių ordinas LDK naudai atsisakė Žemaitijos iki Vytauto ir Jogailos gyvos galvos, o 1422 m. Melno taika kryžiuočiai LDK dalimi jau galutinai ir be išlygų pripažino beveik visą tuometinę etnokultūrinę Žemaitiją, išskyrus būsimo Klaipėdos krašto šiaurvakarių dalį, kurią įvairios vokiškos valstybės nuo tada be didesnių pertraukų valdė iki pat 1920 m. sausio mėn.
XV–XVI a. LDK suskirsčius į vaivadijas, Žemaičiams buvo paliktas seniūnijos statusas; XV–XVIII a. nuo likusios etninės Lietuvos dalies šiek tiek skyrėsi ir Žemaičių kunigaikštystės administracinis suskirstymas, – iki 1764 m. (t. y. iki vad. Telšių reparticijos sudarymo) ji skirstyta į ~28 nedidelius valsčius, arba vad. tijūnijas.
Lietuvos didieji kunigaikščiai Žemaičių seniūnijai daugelį kartų teikė vadinamąsias Žemaičių privilegijas.
1413 m. seniūnijos gyventojus imta versti į katalikybę; 1417 m. įsteigta Žemaičių vyskupija (1427–1926 m. buvo subordinuota Gniezno arkivyskupijai).
Dėl Žemaitijos geopolitinės padėties ir kitų priežasčių XV–XVI a. čia susiklostė lengvesnė nei likusioje LDK dalyje baudžiavos forma (dauguma valstiečių nėjo lažo, nemažą jų dalį sudarė vad. laisvieji žmonės).
1790 m. Žemaitijoje buvo 46,751 dūmas (14 % miestuose ir miesteliuose), apie 327,000 gyventojų.
Žemaitija carinės Rusijos sudėtyje. Žemaičių lietuviškasis sąjūdis
Po trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo atiteko Rusijai, nuo 1843 m. įėjo į Kauno guberniją.
XVIII ir XIX a. sandūroje (Vakarų) Žemaitijoje, daugiausia vietos bajorų pastangomis, ėmė sparčiai plėtotis lietuviakalbė raštija, o XIX a. pradžioje čia kilo pirmoji lietuvių tautinio judėjimo banga.
Žemaitija po 1990 metų
1994 m. liepos 21 d. Lietuvos heraldikos komisija aprobavo dabartinius mažojo ir didžiojo Žemaitijos herbų etalonus, remiantis istorine ir ikonografine medžiaga. Dailininkas Algis Kliševičius.
Panaros mūšis
Panarõs mūšis – kautynės, įvykusios 1945 m. vasario 28 d. prie Panaros tarp Lietuvos partizanų ir NKVD vidaus kariuomenės 298-ojo šaulių pulko kareivių.
Kautynės dalyvavo Mykolo Lukošiūno-Lukošiaus, Antano Grušausko-Siaubo, Albino Kiseliausko-Karvelio ir Juozo Slautos-Aušros vadovaujamų būrių partizanai.
Priežastys
Žinios apie tai, kad Merkinės valsčiaus Kibyšių kaime dislokuota didelė partizanų grupė, NKVD pasiekė iš keturių partizanų sulaikytų ir vėliau paleistų reguliariosios armijos kareivių. Partizanų nakvynės vieta vasario 27-28 d. ir tolimesni veiksmai sužinoti iš vietos gyventojų.
Eiga
1945 m. vasario 28 d. ryte, 4 val., 298-tasis NKVD šaulių dalinys patraukė į Panaros mišką persekioti partizanų. Po pusvalandį trukusio susišaudymo prie Panaros miško partizanai buvo išstumti link Vilkiautinio. NKVD sekė partizanus dar 8 km. Partizanai, sulaukę pastiprinimo, atsitraukė į mišką. Vilkiautinyje partizanų daliniai buvo užėmę pozicijas ir surengė pasalą. Sutemus NKVD pajėgos iš puolimo perėjo į gynybą ir atsitraukė.
Pafosas
Pafosas − pajūrio miestas pietvakarių Kipre; apskrities centras. Antikos laikais buvo du Pafosai: Senasis ir Naujasis. Dabartinis gyvenamas miestas anksčiau vadinosi Naujuoju Pafosu.
Tai besiplečiantis kurortas su patraukliu žvejybos uostu. Miestas padalintas į dvi dalis: Ktima jūros terasoje yra gyvenamasis kvartalas, o Kato Pafosas prie jūros, pastatyta aplink viduramžių uostą, yra prabangių viešbučių ir pramogų kvartalas. Apostolou Pavlou Avenue yra gyvybingiausia gatvė mieste, jungianti abu kvartalus. Ji prasideda prie miesto centro Kenedžio aikštėje ir baigiasi už Viduramžių tvirtovės uoste. Pafoso uostas nėra labai svarbus: laivai labiau naudojasi Limasolio uostu.
thumb|200px|left|Mitinė Afroditės gimimo vieta.
Pafosas yra Afroditės, graikų meilės ir grožio deivės, mitinė gimtinė ir miesto įkūrimo mitas visais lygiais su ja susijęs. Pasak mito, miesto įkūrėjas Pafosas buvo Pigmaliono ir jo sukurtos Afroditės dramblio kaulo skulptūros, kuri deivės dėka atgijo kaip „pieno baltumo“ Galatėja, sūnus. Graikų-romėnų laikais Pafosas buvo Kipro sostinė, iš tų laikų išliko puošnūs valdytojo rūmai, labiausiai lankomi dėl mozaikų. I a. mieste lankėsi apaštalas Paulius. Pafosas įtrauktas į oficialų Pasaulio paveldo sąrašą.
Senasis Pafosas
Senojo Pafoso vietoje dabar yra Kouklia kaimas. Pasak Stabono, miestas buvo netoli Zefyrijaus rago bei Bokaro upės žiočių, tik stadija nuo jūros.
Afroditė Pafose
Graikai sutinka, kad Afroditė iškilusi iš jūros išsilaipino Pafose. Pauzanijas teigia, kad jos garbinimas kilęs iš Sirija|Sirijos, tačiau labiau tikėtina, kad iš Finikijos. Prieš randant archeologinių įrodymų, buvo manoma, kad Afroditės kultas Kipre atsirado prieš Homero laikus (700 m. pr. m. e.), nes giraitė ir altorius, skirti Afroditei, paminėti Odisėjoje. Archeologiniai duomenys rodo, kad kipriečiai garbino vaisingumo deivę prieš atvykstant graikams, o jos kultas derino Egėjo ir Rytų civilizacijų elementus. Apylinkėse randamos trijų tūkstantmečių senumo moteriškos figūrėlės ir amuletai.
Pafose telkėsi ne tik Kipro, bet ir viso Egėjo pasaulio Afroditės kultas. Vyriausi žyniai buvo Kinyridai, Kinyro, turinčio graikišką vardą ir finikietišką kilmę, palikuonys. Jų galia buvo didžiulė, bet įrašai rodo, kad juos bandė kontroliuoti Senatas ir Liaudies susirinkimas. Pafose buvo ir orakulas. Tik keli miestai buvo labiau pašlovinti ir apdainuoti poetų. Milžiniškos Afroditės šventyklos liekanos vis dar matomos, jas supa didžiulė siena. Po žemės drebėjimo miestą atstatė Vespasianas, ant kurio monetų jis matomas. Miestas vaizduojamas ir ankstyvesnių bei vėlyvesnių imperatorių monetose, pvz.: Septimijaus Severo. Šventyklą pagal atvaizdus ir liekanas bandė atstatyti Kopenhagos architektas Hečas.
Naujasis Pafosas
Naujasis Pafosas, dabar gyvenamas miestas, buvo įkurtas vakarinėje salos dalyje ir turėjo gerą uostą. Jis buvo 12 km į šiaurės vakarus nuo senojo miesto. Jis taip pat turėjo įkūrimo mitą: teigiama, kad miestą įkūrė Agapenoras, arkadijiečių vadas Trojos kare, kuris po Trojos užėmimo audros buvo atskirtas nuo graikų laivyno ir atsidūrė prie Kipro krantų. Agapenoras minimas kaip Pafoso karalius Analektos dvieilyje, o Herodotas užsimena apie arkadijiečių koloniją Kipre. Kaip ir Senajame Pafose, naujame mieste buvo garbinama Afroditė ir jai buvo pastatytos kelios prabangios šventyklos. Bet šiuo atžvilgiu Senasis Pafosas turėjo pranašumą, nes Stabonas teigia, kad kelyje iš Naujojo į Senąjį Pafosą buvo daug Afroditės garbintojų, kurie vyko į senesnes šventyklas. Be to, ten keliavo ir kitų Kipro miestų žmonės. Kai Seneka savo laiške teigė, kad Pafosą sugriovė žemės drebėjimas, sunku pasakyti, kurį miestą jis turi galvoje. Kasijus Dionas teigia, kad jį atstatė imperatorius Augustas, tad miestas pervadintas Augusta, bet jis taip vadintas tik įrašuose, o paprasti žmonės miestą vadino senuoju vardu.
Apaštalų darbai mini, kad Paulius iš Tarso lankėsi Pafose, o Tacitas mini, jog jaunasis Titas irgi lankėsi mieste prieš tapdamas imperatoriumi ir labai susidomėjo miesto istorija ir palikimu. Istorikas savo raštuose mini abu miestus vienu vardu ir užsimena, kad pagrindinis šventyklos garbinimo objektas buvo piramidinis akmuo, neabejotinai finikiečių kilmės reliktas. Už kelių kilometrų nuo jūros išliko gan dideli Naujojo Pafoso griuvėsiai, iš kurių išsiskirią trijų šventyklų liekanos.
Paulius Pafose
thumb|right|Šv. Pauliaus stulpas Pafose. Išsilaipinę Salamyje ir skelbdami evangeliją sinagogose Barnabas, Juodasis Simeonas, Liucijus Kirenietis, Manahenas ir Saulius keliavo palei pietinį Kipro krantą kol pasiekė Pafosą. Čia Sergijus Paulas atsivertė į krikščionybę, kai Sauliui pasipriešinęs burtininkas Elymas pralaimėjo. Nuo to momento jis tapo grupės lyderiu ir pasivadino Pauliumi.
Vėlesnė istorija
Pafosas pamažu prarado patrauklumą kaip valdymo centras, ypač įkūrus Nikosiją. Pafosas ir jo uostas pamažu smuko viduramžiais ir valdant osmanams, o Nikosijos ir Larnakos svarba išaugo.
Valdant britų kolonistams gyventojų skaičius mieste ir apskrityje toliau mažėjo, nes jie persikėlė į Limasolį, Nikosiją ir užjūrį. Iki 1974 m. miestas ir sritis buvo mažiausiai išsivysčiusi salos dalis.
Po 1974 m. buvo padaryta pažanga visose srityse, ypač turizmo sektoriuje, tad gyventojų skaičius pradėjo didėti. Vyriausybė daug investavo į drėkinimo užtvankas, vandentiekį, kelius ir pastatė tarptautinį Pafoso oro uostą, antrą tarptautinį oro uostą šalyje, o privatūs asmenys investavo į viešbučius, vilas ir pramogų verslą.
Klimatas
Pafosui būdingas tipiškas Viduržemio jūros klimatas, daugiausiai kritulių iškrenta nuo lapkričio vidurio iki kovo. Čia beveik niekada nelyja vasarą, bet liepą ir rugpjūtį drėgmė gali pakilti iki 85 %.
Sninga retai, maždaug kas 10 metų, bet tai nesukelia didelių nemalonumų. Beveik kasmet sninga Tsados kalvose 6 km į šiaurę nuo Pafoso. Paskutinį kartą gausiai snigo 2001 m. žiemą.
Visi metų laikai tinkami išeiti į lauką. Vasaros karštos ir retai drėgnos. Karščio bangos gan dažnos ir dažniausiai pasitaiko liepą ir rugpjūtį, kai karštos oro masės ateina iš Sacharos ir temperatūra pasiekia 35 °C.
Angela Merkel
Angela Dorotėja Merkel (, mergautinė pav. Kasner, g. 1954 m. liepos 17 d. Hamburge) – Vokietijos politikė ir buvusi mokslininkė, buvusi Vokietijos kanclerė (2005–2021 m.), Krikščionių demokratų sąjungos (KDS) vadovė (2000–2018 .m). Ji – pirmoji moteris, ėjusi abi šias pareigas, pirmoji Vokietijos kanclerė, gimusi po Antrojo pasaulinio karo, ir pirmoji Rytų Vokietijos kanclerė po Vokietijos susijungimo (nors iš tiesų ji gimusi Vakarų Vokietijoje).
Siekdama fizikinės chemijos daktaro laipsnio, Merkel pradėjo politinę karjerą 1989 m. revoliucijų išvakarėse, trumpai tarnavo kaip atstovė pirmą kartą demokratiškai išrinktos Rytų Vokietijos vyriausybei 1990 m. Po Vokietijos susivienijimo 1990 metais, ji buvo išrinkta į Bundestagą nuo Štralzundo-Šiaurės Pomeranijos-Riugeno rajono, esančio Meklenburgo-Pomeranijos žemėje. Vėliau, 1991 m., kanclerio Helmut Kohl ji buvo paskirta moterų ir jaunimo teisių ministre ir tapo federacijos aplinkos, aplinkosaugos, branduolinės saugos ministre 1994 m. ir tarnavo iki 1998 m. Po KDS koalicijos pralaimėjimo 1998 metais, ji buvo išrinkta generaline KGS sekretore, o 2000 m. – pirmąja partijos lydere moterimi. Vėliau kanclere perrinkta.
Pagirių koplyčia
Pagirių koplyčia – neogotikinė koplyčia Kėdainių rajone, Šėtos seniūnijoje, Pagirių miestelio kapinėse.
Angela Merkel
Būdama KDS vadove, po 2005 m. rinkimų į Bundestagą tapo kanclere (vėliau buvo vėl išrinkta).
Pagirių koplyčia
Koplyčia yra vietinės reikšmės kultūros paveldo objektas, įrašytas į LR kultūros vertybių registrą (unik. kodas ), turintis architektūrinę, memorialinę ir sakralinę vertę. 1883 m. ją atnaujino fundatorius Vincentas Montvila (1841-1903).
Istorija
Pagirių miestelio kapinėse išlikusi koplyčia mena dvarininkų Montvilų giminę. 1823 m. (kituose šaltiniuose – 1827 m.) statyta kunigo Petraškos, o 1883 m. atnaujinta dvarininko Vincento Montvilos. Koplyčios sienoje yra ne tik atnaujinimo data, bet ir Montvilų palaikų kriptos.
Architektūra
Statinys stačiakampio plano, vienos navos, su pusapvale apside, varpo bokšteliu. Presbiterija įrengta iš šiaurės rytų pusės, nuo navos atskirta arkos. Pagrindinės patalpos perdenginys – cilindrinis skliautas. Stogo viršūnes priekiniame fasade vainikuoja kaltos geležies kryžiai: ant varpinės ir šoninių, pinaklius imituojančių bokštelių. Fasadų architektūrinis sprendimas - istorizmo stilistika, su neogotikos elementais. Šiaurės vakarų fasade įrengtos keturios kriptos ir antkapinės plokštės; memorialinė lenta koplyčios fundatoriui V. Montvilai apsidėje; memorialinė lenta virš pagrindinio įėjimo.
Išlaužo seniūnija
Išlaužo seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Prienų rajono savivaldybės viduryje.
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 4 seniūnaitijos:
Soželkos
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 100 žmonių, iš kurių 53 lenkai ir 47 lietuviai. 1919-1952 m. kaimas priklausė Andrejavo valsčiui. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Suomijos futbolo varžybos 2006 m.
Suomijos futbolo varžybos 2006 m.
Vyzdeliai
Vyzdeliai, Peisnikas arba Cholmogorjė (, 1945–1946 m. Пайсник, nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Železnodorožno miesto gyvenvietės kaimas.
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas Peisenīks prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Girdavos apskrities Girdavos valsčiaus, nuo 1930 m. Truzdų valsčiaus dvaras. Priklausė Girdavos parapijai. 1946 m. buvę dvarai Peißnick, Gneisenau, Mühling, Partsch ir Wisdehlen sujungti į Cholmogorjės gyvenvietę. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Frydlando rajono, vėliau Pravdinsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Višniovojės apylinkės kaimas.
Vadai
Vadai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Taujėnų, prie kelio.
Pertas (Škotija)
Istorija
Viduramžiais miestas taip pat vadintas Sent Džonstonu pagrindinės bažnyčios (Šv. Jono, ) garbei. Tai buvo viena iš senųjų Škotijos sostinių, prekiavo su daugeliu šalių, taip pat Baltijos šalimis.
Borisas Borjeras
Borisas Borjeras (tikroji pavardė Jermolajevas, 1910 m. gruodžio 27 d., senuoju stiliumi gruodžio 14 d. Kaune) – Lietuvos dailininkas karikatūristas, fotografas.
Biografija
Piešimo mokėsi dailininko Vorobjovo studijoje, lankė Kauno meno mokyklą, J. Vienožinskio tapybos ir M. Dobužinskio taikomosios grafikos studijas.
Nuo 1939 m. spausdino karikatūras ir šaržus leidiniuose „Lietuvos aidas“, „Kuntaplis“, „Diena“, „Sekmadienis“. Buvo Dailininkų ir Žurnalistų sąjungų narys.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, politinių karikatūrų paskelbė karo pabėgėlių spaudoje. 1949 m. persikėlė į Australiją, Adelaidėje dirbo geležinkelio bendrovėje „SA Railway“ ir dekoratyvinio bei komercinio meno srityje.
Guvernantė (filmas)
Guvernantė – 1974 m. Italijoje sukurta komiška drama. Filmas tarsi padalintas pusiau: pirmoji jo pusė yra tipiška italų komedija, antroji - drama.
Turinys
Enriko ir Elena turi du vaikus ir gyvena name su naivia kambarine Jana ir turtingu seneliu Leopoldu. Jie nuolat riejasi, mat Enriko neberodo žmonai dėmesio, senelis atvirai niekina sūnų ir iš esmės vadovauja šeimai, tuo tarpu Elenai dėl intymumo trūkumo nuolat vaidenasi nuogi vyrai.
Šeimoje pasirodo nauja guvernantė prancūzė, kurią suvilioti Enriko laiko garbės reikalu, tačiau Katerinos jis visiškai nedomina. Ji susidraugauja su seneliu, kuriam iš pradžių nepatinka, kad naujoji guvernantė kalvinistė, o ne katalikė, tačiau netrukus ima praleisti su juo vis daugiau laiko. Katerinai vis daugiau dėmesio rodo ir Jana, tačiau kuomet jis įgauna seksualinį pobūdį, ji pasako apie tai šeimai. Leopoldas nusprendžia atleisti Janą ir išsiusti ją atgal į kaimą. Šeima nusamdo naują kambarinę, kurią suranda Katerina, o po kurio laiko gauną žinią, kad Janos traukinys pateko į avariją ir mergina po kelių dienų mirė. Leopoldas nori pranešti apie tai Katerinai, tačiau aptinka ją lovoje su naująja kambarine. Sukrėstam Leopoldui ji prisipažįsta apie savo potraukį moterims, su kuriuo kovoja jau eilę metų ir kad Janos ji atsikratė tam, kad padėtų merginai išvengti pagundos. Kuomet Katrina sužino apie merginos mirtį, ji bando nusižudyti, tačiau Leopoldas ją išgelbsti...
Šuminai
Šuminai – etnografinis kaimas Utenos rajono savivaldybės pietryčiuose, Aukštaitijos nac. parke. Architektūros paminklas (padrikasis kaimas). Kaimas išsaugojo senąją savitą užstatymo struktūrą, trobesiai čia pastatyti grupėmis, kartais – toliau nuo kelio. Įrengta žvejo namo muziejinė ekspozicija.
Geografija
thumb|left|250px|Pabaluošės [[kadagynas]]
Kaimas įsikūręs Ažvinčių girios pakraštyje, Baluošo ežero rytinėje pakrantėje. Šalia kaimo, ežero pakrantėje esantis Pabaluošės kadagynas yra vienas didžiausių Lietuvoje (4 ha). Šuminų pušis (200–300 m. amžiaus; su gandralizdžiu) – gamtos paminklas, jos skersmuo – 0,9 m, aukštis – 17 m.
Architektūra
Visos 7 kaimo sodybos paminklinės, gausiai apželdintos, jose stovi 30 paminklinių XIX a.–XX a. pradžios pastatų. Kaimo centre – netaisyklinga aikštelė, aplink ją – pirkios ir tvartai, svirnai, atokiau, ežero link – dideli kluonai, ežero pakrantėje – pirtys.
Istorija
Kaimas minimas 1554 m. Vilniaus tijūnystės Linkmenų valsčiaus inventoriuje. Jis nuo seno priklausė Ldk Ažvinčių dvarui. Gyventojai vertėsi žvejyba, dirbo miške, plukdė sielius. Apylinkėse buvo smalos ir deguto varykla, anglių degykla, ėjo Didysis sielių kelias iš Ažvinčių girios į Neries upę.
Kaime ir apylinkėse buvo filmuojamas garsus TV mini serialas Tadas Blinda.
Pavadinimo kilmė
1554 m. kaimas minimas kaip Pabaluošė. Vėliau kaimas vadinosi Smaldiškės, Smalgiškės, Užubaluošė. XX a. pradžioje kaimui prigijo Šuminų vardas (pagal čia dar ir dabar tebegyvenančių giminę Šuminas). Spėjama, kad kaimo vardas parinktas pagal eigulio Antano Šumino (atsikėlęs iš Laukstenių) sodybą. Ši šeima kaime apsigyveno 1732–1784 m., be Antano čia apsigyveno ir jo broliai Benediktas ir Andrius. Šuminų sodybos vietoje dabar stovi XIX a. statyta pirkia.
Rusija
Rusija, oficialiai Rusijos Federacija  – federacinė transkontinentinė valstybė šiaurinėje Eurazijos dalyje. Tai didžiausia pagal plotą pasaulyje valstybė, besidriekianti nuo Baltijos jūros (Atlanto vandenyno) iki Ramiojo vandenyno. Šiaurės vakaruose ribojasi su Norvegija ir Suomija, vakaruose – su Estija, Latvija ir Baltarusija, pietvakariuose – su Ukraina, pietuose – su Gruzija, Azerbaidžanu ir Kazachstanu, pietryčiuose – su Kinija, Mongolija ir Šiaurės Korėja. Rusijos pusiau eksklavas Kaliningrado sritis šiaurėje ir rytuose ribojasi su Lietuva, pietuose – su Lenkija.