cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Privatizacija
Du galimi privatizacijos keliai
Analitikai pastebi, jog privatizacija valdančiajai partijai yra labai naudinga politiškai, nes iškart sukuria privačius savininkus, kurie nedelsiant užsiima įvairaus tipo lobizmu, skatindami kurti jiems reikalingas valstybės institucijas ir apskritai toliau eiti privatizacijos keliu. Būtent todėl, nepriklausomai nuo ekonominių ir kitokių pasekmių, kartą prasidėjusį privatizacijos procesą sustabdyti labai sunku.
Privatizaciją sėkmės vertinimui reikšmingi faktoriai
Vertinant, kaip vienoje ar kitoje valstybėje pavyko privatizacija, ekonomistai atsižvelgia į vienuolika papildomų faktorių:
Būtent ignoruojant šias pradines sąlygas ir buvo gautos dabar neteisingomis laikomos išvados, jog „šoko terapija“ yra efektyviausias privatizacijos būdas. Tuo tarpu šiuos faktorius apimantis 21 posocialistinės šalies privatizacijos rezultatų apibendrinimas sąlygoja išvadą, jog privatizacijos sparta turi neigiamą įtaką ekonominiam augimui. Iš kitos pusės, ta pati ekonominė studija liudija, jog jau turimos nuosavybes teisių saugojimas turėjo žymų teigiamą efektą. Nepavyko nustatyti jokios tvirtos sąsajos tarp privatizacijos masto, visuotinumo ir vėlesnės ekonominės šalies gerovės. Būtina taip pat skirti reformos vykdymo greitį nuo jos radikalumo: laipsniškai gali atlikti net ir labai esminius pertvarkymus, tiesiog tam skiriant daugiau laiko.
Privatizacijos užbaigimo tikimybė
Vienas esminių „šoko terapijos“ šalininkų argumentų yra tikimybė, jog lėta privatizacija gali laipsniškai sukelti žmonių nepasitenkinimą ir sustoti anksčiau, nei paaiškės teigiami santvarkos pakeitimo rezultatai. Tačiau jų kritikai tvirtina, jog daug labiau tikėtina, jog būtent greita privatizacija bus įvykdyta labai prastai, taip prarandant daugelį reformos šalininkų. Daugelyje „šoko terapijos“ strategiją vykdžiusių šalių sekančiuose rinkimuose į valdžią patekdavo glaudžiai su buvusiomis komunistų partijomis istoriškai susijusi parlamentinė dauguma.
Nors keletas apskritai reformos atsisakiusių šalių išsaugojo autoritarinius režimus, nė vienoje laipsniškų reformų kelią pasirinkusių valstybių šios reformos nesustojo.
Privatizacijos nauda
Nėra vieningos nuomonės, kokio didumo turi būti valstybei likęs pramonės sektorius. Manantys, jog valstybinio sektoriaus daugumoje sričių turi nelikti ar jis turi būti kiek įmanoma mažesnis, pateikia tokius argumentus: Tačiau esama šalių (pvz., Švedija), kur valstybinis sektorius yra pakankamai platus ir dirba veiksmingai. Neretai teigiama, jog tikrai laisvoje, demokratinėje ir skaidrioje valstybėje vyriausybė turi pakankamai (be kita ko ir politinių) priežasčių tinkamai valdyti įmonę: veiksmingas valdymas gali padidinti vyriausybės populiarumą, prisidėti, laimint rinkimus, tuo tarpu prastas daugelio įmonių valdymas gali būti ateinančių rinkimų pralaimėjimo priežastis.
Privatizacijos kritika
Valstybinio sektoriaus, socializmo šalininkai pateikia tokius argumentus:
Trumpalaikiai privatizacijos padariniai
Atlikus privatizaciją, pirmieji jos rezultatai neretai būna neigiami. Pavienės nedidelės firmos privatizacija šaliai gali ir neturėti didesnės įtakos, tačiau jei privatizuojama didesnė šalies ūkio dalis, tai neretai sutrikdo visą ekonomiką. Pavyzdžiui, Tarybų Sąjungoje, daugelis naujai privatizuotų įmonių pasirodė esančios nepajėgios išlikti naujomis sąlygomis, išlaidoms tiesiog viršijant pajamas. Rytų Vokietijoje ir Lenkijoje nedarbas po privatizacijos siekė 16 procentų (Lenkija kitur vis viena minima kaip sėkmingą privatizacijos kelią pasirinkusi šalis). Rusija nusmuko nuo vienos galingiausių pasaulio valstybių iki palyginus skurdžios, nors ir didelės, šalies. Iš kitos pusės, neretai tvirtinama, jog ūkio nuosmukis tokiose šalyse galėjo atspindėti bendrą socialistinės sistemos ekonomikos griūtį (gamybos priemonės daugelyje bankrutavusių įmonių daug metų nebuvo atnaujintos) ir nebūti sukeltas būtent privatizacijos. Tikimasi, jog neigiamos privatizacijos pasekmės vis viena turėtų praeiti ir ekonomikos atsigavimas pastebimas jau dabar.
Iš kitos pusės, jei privatizavimo procesas sukūrė tikrą konkurenciją, jo padariniai vartotojams gali būti ir labai teigiami. Pavyzdžiui, privatizavus daugelio Europos ryšių tinklus, konkurencija stipriai sumažino ryšio paslaugų kainas.
Privatizacijos grįžtamumas
Retais atvejais (pavyzdžiui, Anglijos geležinkelių privatizacija) privatizuotos įmonės savininkas įpareigojamas deramai tvarkyti privatizuotą turtą ir teikti tinkamos kokybės paslaugas. Jei jam nepavyksta šių sąlygų išpildyti, valstybė privatizuotą turtą pasiima atgal. Taip buvu susigrąžinti kai kurie prastai tvarkomi privatizuoti geležinkeliai. Tačiau dažniausiai vyriausybė nesiryžta susigrąžinti net ir blogai valdomos privatizuotos įmonės. Laikoma, jog tokie veiksmai gali atbaidyti kapitalistų investicijas, atsirandant baimei, jog valstybė gali rasti pretekstą paimti savo žinion bet kokį privatų verslą.
Pusratiniai kanalai
thumb|240px|right|Kaulinis ausies labirintas
Pusratiniai kanalai – kauliniam labirintui priklausantys kanalai, esantys vidinėje ausyje. Jų viduje yra pusratiniai latakai, kurie priklauso prieangio labirintui.
Kanalų sandara
Pusratiniai kanalai yra trys: priekinis, užpakalinis ir šoninis. Jie išsidėstę užpakalyje ir virš prieangio. Kanalai, kurių kiekvienas apibrėžia didesnę dalį apskritimo, yra nevienodo ilgio ir suspausti iš šonų. Jų skersmuo apie 0,8 mm, tačiau viename gale yra išsiplėtimas, vadinamas ampule, kurios skersmuo – daugiau nei dvigubai didesnis už kanalo. Kanalai atsiveria į prieangį penkiomis angomis, nes viena yra bendra dviem kanalams.
Priekinis kanalas
Priekinis pusratinis kanalas yra 15–20 mm ilgio. Beveik strėlinėje plokštumoje, statmenoje smilkinkaulio piramidės išilginiai ašiai, jis apibrėžia apie 2/3 apskritimo. Jo priekinis galas baigiasi ampule atsiveriančia prieangio viršuje. Priešingas galas ampulės nesudaro, o susijungia su užpakaliniu pusratiniu kanalu ir sudaro apie 4 mm ilgio bendrąją kaulinę kojytę pasibaigiančią prieangio viduryje.
Užpakalinis kanalas
Užpakalinis pusratinis kanalas taip pat yra vertikalus ir beveik frontalinėje plokštumoje, lygiagrečioje smilkinkaulio piramidės užpakaliniam paviršiui. Tai – ilgiausias iš visų trijų kanalų, 18–22 mm ilgio. Jo apatinis galas pasibaigia ampule ir atsiveria prieangio apačioje, o viršutinis įsilieja į jau minėtą bendrąją kaulinę kojytę.
Šoninis kanalas
Šoninis pusratinis kanalas trumpiausias iš visų ; jo ilgis – tik 12–15 mm. Jo lankas horizontalus, nukreiptas į šoną, todėl yra statmenas kitiems dviem kanalams. Jo ampulė atsiveria viršutiniame šoniniame prieangio kampe virš prieangio langelio ir greta priekinės kaulinės ampulės.
Pusratiniai latakai
Pusratiniai latakai skaičiumi, forma ir išsidėstymu labai panašūs į kaulinius pusratinius kanalus. Kiekvieno latako galas taip pat baigiasi ampule. Tačiau jų skersmuo sudaro vieną ketvirtąją kaulinių kanalų skersmens dalį. Pusratiniai latakai į pailgąjį maišelį  atsiveria penkiomis angomis, nes priekinis ir užpakalinis latakai susijungia į bendrąją plėvinę kojelę.
Daugiau informacijos rasite straipsniuose:
Optimatai
Optimatai (, vienaskaita optimas, ) – vėlyvosios Romos Respublikos senato frakcija, lietuviškoje literatūroje dažnai vadinama partija. Jie daugiausiai palaikė kilmingųjų interesus, siekė apriboti Plebėjų tribūnų ir liaudies susirinkimų įtaką bei juridinę galią, padidinti senato valdžią. Taip pat optimatai kovojo prieš atskirus karvedžius, kurie savo įtakai stiprinti naudodavo armiją, liaudies tribūnatą bei viešosios nuomonės formavimą. Vieni žymiausių tokių pavyzdžių buvo Gajus Marijus ir Gajus Julijus Cezaris. Ši frakcija kovojo ir prieš Romos piliečių teisių dalijimą provincijų miestams.
Optimatai į savo gretas daugiausiai priimdavo taip pat tik kilminguosius. Viena iš ryškiausių išimčių buvo Markas Tulijus Ciceronas, kurio giminėje anksčiau nebuvo nei vieno senatoriaus ar politiko. Nepaisant to, Ciceronas buvo optimatų frakcijos narys ir sugebėjo tapti vienu iš įtakingiausių senatorių.
Optimatų įtaka pasiekė viršūnę valdant diktatoriui Lucijui Kornelijui Sulai (81–79 m. pr. m. e). Šiuo laikotarpiu liaudies susirinkimai beveik nebeturėjo įtakos ir teisinės galios. Senato narių skaičius nuo 300 padidintas iki 600. Didžiulis skaičius populiarų – nekilminguosius atstovaujančios senato frakcijos narių – buvo išžudyti ar ištremti proskripcijomis. Tačiau Sulai atsisakius diktatoriaus pareigų ir netrukus mirus, optimatų galia vėl sumažėjo.
Be jau minėtų Cicerono ir Sulos, kiti žymesni optimatai buvo Katonas Jaunesnysis, Titas Anijus Milonas, Markas Kalpurnijus Bibulas, Markas Junijus Brutas. Nors nekilmingas Gnėjus Pompėjus Didysis visu savo karjeros metu oponavo optimatams, jos pabaigoje susivienijo kovoje prieš Cezarį.
Ponapės kalba
Ponapės kalba – mikroneziečių kalba, priklausanti ponapės-trukų kalbų pogrupiui. Šia kalba daugiausiai paplitusi Ponapės saloje ir Karolinų salose.
1836 m.
1836 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Kalkis
thumb|210px|Viešpats Kalkis ant balto žirgo. [[Radža Ravi Varma|Radžos Ravi Varmos piešinys]]
Kalkis  – hinduizme vadinama paskutinioji (dešimtoji) Višnaus avatara, pasirodysianti einant į pabaigą Kalijugai. Pasak mitų, Kalkis pasirodysiąs tada, kai Kalijugos chaosas taps nebepakeliamas ir vėl sugrąžinsiąs dieviškąją tvarką – tada prasidėsiantis naujas būties ciklas.
Višudharmotara puranoje jis apibūdinamas kaip tvirtas jaunuolis, jojantis ant balto žirgo, Devadūtos, ir laikantis iškėlęs švytintį kardą. Nors kartais Kalkis vaizduojamas keturrankis, tačiau paprastai aprašomas kaip turintis dvi rankas. Kalkio pasirodymas, jam nužengiant iš dangaus, vaizduojamas kaip „spindinti Šviesa“.
Kalkis josiąs ant tyrumo ir galybės žirgo, atremsiąs ir sunaikinsiąs vyraujantį blogį aštriu dharmos arba teisingumo kardu.
Jis bus atpažintas dviejų iš Devynių Nemirtingųjų, tuo metu gyvensiančių Žemėje. Tai „Mahabharatos“ personažai Parašurama ir Ašvathama. Parašurama bus dvasinis Kalkio vadovas, mokysiąs jį iškęsti vargus.
Kalkis ves Padmą, Višnaus žmonos Lakšmės avatarą, ir susilauks dviejų sūnų – Jajos ir Vijajos. Jis atliks ašvamedhos aukojimą, kad sunaikintų visus sugedusius karalius ir netikrus pranašus, prieš imdamasis užduoties sunaikinti blogį ir nutraukti Kalijugos vargus. Kalkis pradės Kritajugą – gerovės amžių. Pabaigęs savo darbą, jis įgis Višnaus keturių rankų pavidalą ir sugrįš į dangiškąją Vaikunthos buveinę.
Bulotų ežeras
Bulotų ežeras – ežeras vidurio Lietuvoje, Jonavos rajone, apie 6 km į pietus nuo Jonavos. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius - 0,18 km, plotis - iki 0,1 km. Altitudė 72,5 m. Krantai žemi, užpelkėję, apaugę krūmynais. Iš šiaurės ir rytų prieina Dumsių miškas. Šiaurės rytuose išteka upelis (Varpės intakas). Šalia įsikūręs Bulotų kaimas, kolektyvinių sodų bendrija.
Čikagos mokykla
Čikagos mokykla laikėsi požiūrio, kad ekonomikos teorija gali apsieiti be vertinimų, teigė, kad neoklasikinė kainų teorija tiksliai aprašo ekonominės sistemos veikimą, o išteklų paskirstymo problemą geriausiai išsprendžia laisvoji konkurencija. Jie atgaivino ir išplėtojo kiekybinę pinigų teoriją – monetarizmą. Pagal ją, ekonominį gyvenimą labiausiai reguliuoja pinigai, efektyviausiai – centrinio banko reakcija į pinigų paklausą. Čikagos mokyklos atstovai atsisakė požiūrio, kad pinigų apyvartos greitis pastovus. Funkcinį ryšį tarp pinigų apyvartos greičio ir pinigų paklausos nustatė remdamiesi 75 metų laikotarpio Jungtinių Amerikos Valstijų statistikos duomenimis; pinigų paklausai taikė bendrąją kainų teoriją. Iš pradžių jie neatsižvelgė į tai, kad pinigų politikos padariniai ateina vėliau nei numatyta prognozėse. Vėliau Čikagos mokyklos atstovai papildė teorijas teiginiais, kad pinigų kiekį reikėtų didinti palaipsniui ir po nedaug, riboti centrinių finansų įstaigų laisvę neleidžiant joms reaguoti staigiomis pinigų politikos reguliavimo priemonėmis.
Istorija
Tuo metu, kai didžiojoje pasaulio dalyje keinsizmas buvo vertinama, kaip ortodoksiška, griežtai nustatyta ekonomikos valstybinio reguliavimo reguliavimo teorija, Čikagos filosofija buvo įvardinama kaip neįprastai ekstremistiška, t. y. linkstanti į kraštutines pažiūras ir priemones. Nuo 1970 m. ji buvo pradėta vis dažniau pradėta vadinti pagrindine ir vyraujančia, o Čikagoje išugdyti ekonomistai dažnai vaidindavo pagrindinį vaidmenį žiauriame infliacijos ir rinkos liberalizavimo procese, prašliuožusiame per pasaulį XX a. 9-ąjį ir 10-ąjį dešimtmečius.
Pagal 2003 m. duomenis, net 22 iš 49 Nobelio premijos laureatų ekonomikos srityje buvo Čikagos universiteto nariai, studentai ar tyrinėtojai. Su šia mokykla yra siejama taip vadinama Šoko terapija – ideologinė ir politinė totalaus kontroliavimo ūkio decentralizacijos schema, 1980–2010 m. pritaikyta daugelyje pasaulio kraštų, kurios esmė – gamybos objektų bei kitos nuosavybės privatizacija. Deja, šie pasaulinio masto pokyčiai davę impulsų ir permainų gamybai bei prekybai pavertė ekonominiais skurdžiais šimtus milijonų žmonių, kurie buvo nepasiruošę ir neparengti rinkos ekonomikai įvairiose pasaulio valstybėse. Kita vertus ir ši ekonomistų mokykla nesugebėjo pasiūlyti bei įgyvendinti tvaraus vystymosi ekonomikos modelio: pasaulį ir toliau krečia retesnės ar dažnesnės ekonominės krizės tiek atskiruose kraštuose, tiek ir visuose kontinentuose vienu metu. 2008–2009 m. pasaulio ekonomikos krizė parodė neoliberalių ekonomikų nestabilumą ir atnešė milžiniškus nuostolius.
Widelands
thumb|250px|Žaidimo vaizdas Widelands – atviro kodo realaus laiko strategijos žaidimas, kuriamas ir platinamas pagal GPL licenciją. Žaidimas įkvėptas Blue Byte Software sukurto The Settlers II, jame realizuota nemažai panašaus funkcionalumo.
Galima žaisti scenarijus prieš kompiuterį arba tinkle prieš kitus žaidėjus. Žaidėjas gali pasirinkti vieną iš dviejų klanų – imperiją arba barbarus, sukurti keturi skirtingi žemėlapių modeliai.
Žaidimas yra kuriamas skirtingoms platformoms – naujausia versija išleista Linux, BSD, Mac OS X ir Microsoft Windows operacinėms sistemoms. Taip pat žaidimas yra verčiamas į įvairias kalbas.
Doleris
Doleris – oficiali kai kurių šalių valiuta, žymima $. JAV doleris yra plačiausiai pasaulyje cirkuliuojanti valiuta.
Istorija
Dolerio pavadinimas kilęs iš istorinių piniginių vienetų tolaras (Čekija), taleris (Vokietija) pavadinimų. „Talerio“ (thaler) pavadinimas istoriškai kilęs iš žodžio „Tal“, reiškiančio „slėnis“, siejamo su pinigų kalykla Joachimo slėnyje (Joachimsthal) Čekijoje (tuomet priklausiusiai Habsburgų imperijai).
Naudojimas
Skirtingose šalyse naudojami doleriai: Taip pat žr.:
Sosnovicos valsčius
Sosnovicos valsčius  – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Parčevo apskrityje. Centras – Sosnovica. Ribojasi su Dembovo Klodos, Ludvino, Stari Bruso, Uršulino ir Ušcimuvo valsčiais.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 172,35 km², iš kurių: Valsčius sudaro 18,09 % apskrities teritorijos.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 m. surinktus duomenis:
Administracinis suskirstymas
Bohutinas, Gurkai, Izabelinas, Komaruvka, Kropivkai, Leinas, Libišuvas, Lipniakas, Mošciska, Novi Ožechuvas, Olchuvka, Pasieka, Piešovola, Sosnovica, Sosnovica Dvuras, Stari Ožechuvas, Turnas, Zenkai ir Zbuinas.
Club Atlético Independiente
Aveljanedos „Club Atlético Independiente“ – Argentinos futbolo klubas iš Aveljanedos miesto. Tai viena tituluočiausių šalies futbolo komandų, žinoma kaip Los Diablos Rojos („Raudonieji velniai“) arba Rey de Copas („Taurių karalius“). Klubas įkurtas 1905 m.
Laimėjimai
miniatiūra|kairėje|
Žeimeliai
Žeimeliai – kaimas rytinėje Kėdainių rajono savivaldybės dalyje, 5 km į šiaurės rytus nuo Šėtos, prie kelio į Pagirius ir Obels upės.
Istorija
Žeimeliai nuo seno buvo dvaras. 1788 m. jis priklausė Marcinkevičiui, vėliau – Apolinarui Lackiui. XIX a. pabaigoje buvo Abakevičių ir Kudreikų valda.
2020 m. prijungti Čeponiškių ir Ožiškių viensėdžiai.
Taiwan Power Company FC
Istorija
Klubas įkurtas 1979 m. Įkūrus Premjer lygą, net penkis kartus tapo vicečempionais (2017, 2018, 2019, 2020, 2021 m.).
Dirvinė aklė
Dirvinė aklė (Galeopsis tetrahit) – notrelinių (Lamiaceae) šeimos žolinis vienmetis augalas. Paplitusi Europoje ir Sibire.
Stiebas keturbriaunis, šiurkščiai plaukuotas. Lapai kiaušiniški, dantyti. Žiedai susitelkę į menturius lapų pažastyse. Vainikėlis geltonas, raudonas arba violetinis. Dirvinė aklė – pionierinis augalas. Auga pakelėse, patvoriuose, daržuose.
Pakumulšių I tvenkinys
Pakumulšių I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Šiaulių rajone, 3 km į vakarus nuo Kuršėnų. Sudarytas užtvenkus Kumulšos upę (Ventos intakas) 2,8 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 2,16 km, plotis – iki 0,34 km. Į pietus yra nutįsusi plati 0,8 km ilgio įlanka, į kurią įteka Ringė. Altitudė 103 m. Krantai neaukšti, vietomis apaugę krūmais ir medžiais. Tvenkinį supa daugiausia dirbami laukai, krūmynai, iš vakarų prieina Pakumulšių miškas. Pasroviui į šiaurę už kelio yra mažesnis Pakumulšių II tvenkinys ir įsikūrusi Pakumulšių gyvenvietė, priešsroviui – Vaitkaičių tvenkinys. Pietines tvenkinio atšakas kerta du kelio tiltai, o pietrytinis užpelkėjęs galas siekia Šiaulių–Klaipėdos geležinkelį.
Atvirkščias surišimas
Atvirkščias surišimas – dviejų figūrų ataka, panaši į surišimą. Skirtumas tik tas, kad priekyje (įkaito vietoje) vertingesnė figūra. Būtent dėl to vadinama atvirkščiu surišimu. Tikimasi, kad varžovas patrauks vertingesnę ir paaukos menkesnės vertės figūrą. Diagramoje, juodųjų valdovė atv. surišta baltųjų rikio. Juodieji turi eiti valdove ir baltieji kerta bokštą.
Pakumulšių I tvenkinys
Užtvankos keteros aukštis virš jūros lygio 104,9 m, ilgis 560 m, plotis 6,5 m. Vandens pralaida – šachtinė. Skaičiuotinis užtvankos debitas – 12,8 m³/s. Tvenkinys įrengtas 1976 m. 2011 m. šiaurvakarinėje pakrantėje netoli užtvankos įrengta poilsiavietė su paplūdimiu.
Prie tvenkinio yra šie kaimai: Pakumulšiai, Paringiai, Beržtvos.
Girėjai
thumb|300px|Krymo chanatas thumb|left|120px|Krymo chanų herbas Girėjai (krym. گرايلر) – Krymo chanato chanų dinastija, valdžiusi 1443–1783 m. 1475–1774 m. Turkijos vasalai. Sostinės Čufut–Kale ir Bachčisarajus.
Istorija
Dinastijos pradininkas Chadži-Girėjus (manoma, gimęs Trakuose) Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei padedant 1443 m. tapo Krymo chanu. Valdant jo sūnui Mengliui Krymo chanatas 1475 m. tapo Turkijos vasalu, o 1502 m. Maskvai padedant sunaikino Didžiąją ordą.
Lietuvos atžvilgiu Girėjai vykdė permainingą politiką: sudarinėjo sąjungas su LDK prieš Maskvą ir priešingai. Devletas I Girėjus nuolat kariavo su Rusija, 1571 m. sudegino Maskvą. Krymo chanatą 1783 m. prijungus prie Rusijos paskutinis Šahinas Girėjus atsisakė sosto, išvyko į Rusiją, vėliau į Turkiją, kur buvo nužudytas.
Slucko-Kapyliaus kunigaikštystė
Slucko-Kapyliaus kunigaikštystė (arba Slucko kunigaikštystė) – XII a. – XVI a. Rusios dalinė kunigaikštystė dab. Baltarusijos pietvakariuose, kurios teritorija driekėsi nuo Nemuno iki Pripetės. Sostinės buvo Sluckas ir Kapylius.
Istorija
Iki XII a. pabaigos kunigaikštystė vystėsi kaip Turovo-Pinsko žemės dalis. Ji pirmą kartą suformuota XII a. viduryje, kuomet Dmitrijus Dolgorukis atrėžė ją nuo Turovo ir atidavė valdyti Sviatopolkui iš Černigovo kunigaikštystės. 1160–1162, kuomet Turove viešpatavo Monomachai, kunigaikštystę valdė Vladimiras Mstislavičius, Monomacho anūkas.
XIII a. kunigaikštystė atiteko Haličui-Voluinei, o apie 1320 m. – LDK. Tačiau, skirtingai nei netolimame Pinske, čia išlaikyta vietinė Riurikaičių dinastija, neįsitvirtino Gediminaičiai. Tik 1395 m., kuomet Vytautas atėmė Kijevą iš Vladimiro, kaip kompensaciją jį paskyrė Slucko kunigaikščiu, taip pabaigdamas Riurikaičių valdžią.
Sulig Vladimiru kunigaikštystėje įsigalėjo jo palikuonys Olelkaičiai, dar vadinami Sluckiais. Jie valdė iki pat 1612 m., kai mirė paskutinioji Olelkaičių atstovė Sofija. Jos beveik 30 metų jaunesnis vyras buvo Janušas Radvila, kuris paveldėjo iš Olelkovičių visą kunigaikštystę, paversdamas ją dar viena Radvilų valda. Radvilos viešpatavo kunigaikštystėje iki pat ATR žlugimo XVIII a. pab.
Kunigaikščiai
Iki XIV a. Slucką valdė Riurikovičių Turovo atšakos atšaka:
Mollicutes
Mollicutes – Firmicutes tipo bakterijų klasė.
Šiaulių senamiestis
Senamiestis – vienas iš seniausių Šiaulių miesto rajonų, miesto centrinė dalis. Kitaip nei dauguma Lietuvos miestų istorinių senamiesčių, Šiaulių senamiestis neturi urbanistikos paminklo statuso.
Istoriografija
Šiaulių senamiestis nėra pakankamai ištirtas, kad būtų galima tiksliai pasakyti, kada čia apsigyveno pirmieji žmonės. Iki XVIII a. nėra ir pakankamai planinės bei ikonografinės medžiagos, o rašytiniai šaltiniai labai skurdūs. Trūkumo nekompensuoja ir XVII a. pradžioje daryti Šiaulių inventoriai.
Etnografija suteikia peno spėjimui, kad aukštumoje, kurioje dabar stovi Šiaulių katedra, buvo pilis, priklausiusi Bulioniams. Vienas iš 1236 m. Saulės mūšio, kuriame buvo nugalėti kalavijuočiai, dalyvių buvo bajoras Vismantas iš Bulionių giminės. Aukštumos papėdėje, dabartiniame Kalniuke stovėjo kita pilis, kurioje gyveno bajoro šauliai, davę vardą miestui.
Apie miesto dydį ir pastatus yra žinių 1589 m. mokesčių kvituose – tuo metu Šiauliuose buvo trapecijos formos turgaus aikštė, apie ją 26 namai, gatvėse stovėjo 52 namai ir 29 lūšnos. Vėlesniais laikais šaltinių gausėja. Kiek daugiau informacijos yra apie XVIII a. pabaigos Šiaulius, pasikeitusius po reformų.
Aušros muziejuje saugoma archeologinių radinių iš miesto centro. 1954 m. muziejus organizavo archeologinius kasinėjimus Varpo g. prie namo Nr. 81, kur buvo atkasti žmogaus griaučiai. Rasti keli kapai su įkapėmis, datuojamomis XIV a. pabaiga – XV a. Prie Vilniaus g. 289 namo surinkta radinių, kurie leidžia manyti, kad ten yra Vlll-X a. buvo kapinynas. Statant universalinę parduotuvę (dabar Šiaulių prekybos namai) rastas galąstuvas, aptikta molio indų šukių, monetų. Yra radinių, rastų atsitiktinai ar trumpalaikių kasinėjimų metu.
Žvalgomųjų tyrinėjimų metu įvairiose miesto centro vietose, daugiausia kiemuose ir skveruose, kasami bandomieji šurfai – 1x1 m dydžio duobės. Archeologė Audronė Šapaitė 2006 m. rekonstruojant Savivaldybės skverelį viename šurfe aptiko namo kampą, mūrinių sienų apatinę dalį ir pamatus. Pagal prie jų rastus šakę puodams iš krosnies traukti, koklius, keramiką, pastatą datavo XIX a. Kituose dviejuose šurfuose nukasus maždaug 1,5 m šiuolaikinio statybinio laužo ir tamsios vientisos žemės sluoksnį rasta dar senesnių molinių indų šukių.
Senamiesčio dalies, saugomos kaip archeologinis paminklas, ribos eina Rūdės gatve iki Vilniaus gatvės, Vasario 16-osios gatve iki Prisikėlimo aikštės, Aušros alėja iki Kaštonų alėjos, Vilniaus gatve iki Dvaro g., Dvaro gatve iki Vytauto gatvės ir Vytauto gatve iki Rūdės gatvės. Architektūriškai vertinga teritorija, patvirtinus naują Bendrąjį planą, turėtų būti paskelbta gerokai didesnė teritorija.
Istorija
Žinoma, kad 1445 m., matyt, buvusios pilies teritorijoje buvo pastatyta pirmoji, medinė Šiaulių bažnyčia. Tai įvyko prabėgus nedaug laiko po oficialaus Lietuvos krikšto 1387 m. ir po 1413 m. rudens, kai Vytautas kartu su Jogaila Nemunu ir Dubysa atplaukė iki Betygalos apylinkių ir pakrikštijo pirmuosius žemaičių bajorus. 1415 m. sausio 17 d. popiežius Jonas XXIII atšaukė Ordino teises į Lietuvą, o bažnyčios Konstanco susirinkimas 1418 m. pripažino Žemaitiją Lietuvai. Todėl galima spėti, kad 1445 m. gyvenvietė, kurioje buvo nuspręsta pastatyti bažnyčią, turėjo būti pakankamai didelė. Tai buvo pirmoji povytautinė parapijos bažnyčia. Jos iniciatorius buvo vyskupas Mikalojus Trakiškis (1423–1434 m.), fundatoriai – Žemaičių seniūnas Mykolas Kęsgaila ir vyskupas Mikalojus Dziežgavičius.
1410 m. Žalgirio mūšyje buvo parklupdytas Vokiečių ordinas, o 1435 m. Pabaisko mūšis pašalino Livonijos ordino grėsmę Lietuvai, todėl laisvai galėjo plėtotis prekyba. Šia proga pasinaudojo ir Šiaulių gyventojai. Tuo labiau, kad gyvenvietė stovėjo ant Rygos – Tilžės kelio, į ją vedė keliai iš Žemaitijos, Jurbarko ir iš Upytės. Gyvenvietė netrukus išsiplėtė. 1589 m. Abiejų Tautų Respublikos Seimas priėmė įstatymą, kuriuo įsteigiama karališkoji Šiaulių ekonomija, kurią valdė Radvilos, Sapiegos, Tyzenhauzai ir kiti didikai. Kiekvienas valdytojas iš ekonomijos stengdavosi sau išpešti kaip galima daugiau naudos. 1765 m. ekonomijos valdytojas iždininkas Antanas Tyzenhauzas padidino duoklę ir mokesčius, valstiečiams įvedė lažo prievolę ir 1774 m. pradėjo tvarkyti Šiaulius.
Rekonstrukcijos apimtį rodo 1781 m. Šiaulių centrinės dalies planas, kurį parengė architektas Josifas (Džiuzepė) Sakas (Giuzepe Sacco, 1735 m. Veronoje (Italija) – 1798 m. Vilniuje). Tada atsirado dabartinė Vilniaus gatvė, senosios turgaus aikštės vietoje numatyta nauja, daug didesnė, stačiakampė turgavietė. Iš jos į dvaro kompleksą (iki Dvaro gatvės) buvo nutiesta nauja gatvelė, kurios šiaurinėje dalyje iškilo parduotuvėlių galerija, sugriauta per Antrąjį pasaulinį karą. 1783 m. plane gatvė vadinama Skersine. Ji naujosios aikštės pietinėje pusėje rėmėsi į greta Šv. Petro ir Povilo bažnyčios pastatytus teismo rūmus (dabartinio Šiaulių miesto savivaldybės pastato vietoje), nes 1775 m. į Šiaulius buvo perkeltas Telšių teismų reparticijos centras, o baigėsi ties įvažiavimo vartais į Šiaulių ekonomijos dvaro parką. thumb|Vokiečių kareiviai degančiuose Šiauliuose 1915 m. Dab. Vilniaus gatvė thumb|Šiaulių senamiestis Pirmojo pasaulinio karo metais. Priekyje - [[Šiaulių Šv. apaštalų Petro ir Povilo cerkvė]] thumb|Šiaulių senamiesčio griuvėsiai Pirmojo pasaulinio karo metais 1795 m. Rusijos carienės Jekaterinos II įsakymu Šiaulių ekonomijos dvarai padovanoti grafui P. Zubovui. 1807 m. birželio mėnesį Šiauliai tapo tartum laikina Rusijos sostine, nes birželio 14 d. Napoleonas Prūsijoje sumušė generolo Beningseno vadovaujamos rusų kariuomenės pajėgas. Išgąsdintas caras Aleksandras I, kunigaikštis Kurakinas ir kiti didžiūnai Šiauliuose nekantriai laukė atomazgos. Jos laukė ir karo žygių išsekintas Napoleonas. Tarp abiejų valdovų lakstė diplomatai ir kurjeriai. Pagaliau, kai Aleksandras I, siekdamas išlaikyti sostą ir baudžiavinę santvarką, padarė daugybę nuolaidų, Napoleonas pasiūlė susitikti prie neutralaus Nemuno. Susitikimas baigėsi Tilžės taika. 1812 m. karo išvakarėse Aleksandras I vėl lankėsi Šiauliuose.
1915 m. besitraukdama rusų kariuomenė miestą padegė, o 1918–1919 m. jį bombardavo bermontininkai ir vokiečiai. Buvo sunaikinta apie 85 % senamiesčio pastatų. Iki 1929 m. miesto centras buvo atstatytas ir sutvarkytas. Centre pastatytos administracinės įstaigos, visuomeniniai pastatai, gražūs gyvenamieji namai. Centrinės gatvės išgrįstos netašytais akmenimis. 1937 m. iškelta stačiatikių cerkvė, turgavietė ir įrengta reprezentacinė aikštė su gėlynais ir fontanu.
Antrojo pasaulinio karo metais senamiestis vėl buvo sugriautas, iki ikikarinio lygio pavyko atstatyti tik keliolika pastatų. Atstatant senamiestį buvo laikomasi ikikarinio gatvių tinklo ir užstatymo linijų. Nebuvo atstatytas tik Turgaus (vėliau Pergalės, Prisikėlimo) aikštės perimetras, o vietoje sugriautų pirklių namų Vilniaus gatvėje liko aikštė, kurioje 1991 m. pastatytas paminklas Povilui Višinskiui. Visi kiti pastatai statyti pokario metais, nuvalius griuvėsius.
Žymiausi pastatai
Bažnyčiai paskirtame žemės sklype, be klebonijos, dar buvo pastatyti namai kunigams, špitolė ir parapijinė mokykla. Prie bažnyčios atsiradusioje turgaus aikštėje rikiavosi smulkių prekybininkų krautuvėlės, amatininkų dirbtuvės ir smuklės. Apie ilgą aikštės amžių byloja gilus kultūrinis sluoksnis. Tilžės gatvės ir Aušros alėjos sankryžoje jis siekia 180 cm. Čia palaidoti 4–5 akmenų grindiniai.
Pirmajai medinei bažnyčiai sutrūnijus, 1625 m. pradėta dabartinės mūrinės bažnyčios statyba. Sienų mūrijimas užtruko apie penkiolika metų. Vidaus įrengimas tęsėsi dar ilgiau. Bažnyčios pastatas buvo pritaikytas gynybai. Apie tai liudija siauri šaudymo langeliai. Karų su švedais metu bažnyčion bėgdavo slėptis miesto gyventojai. Šių karų metu bažnyčia pirmą kartą buvo sudeginta, o po to vėl atstatyta. Keletą kartų bokštą apgadino žaibai. Po kiekvieno atstatymo keitėsi bažnyčios bokšto ir stogo aukštis bei forma. Paskutinį kartą bažnyčia atstatyta 1951 m. Šv. Petro ir Povilo bažnyčia yra aukščiausias statinys Šiaulių mieste, ypač toli matomas jos bokštas.
Centrinė miesto dalis praėjusiame šimtmetyje labai keitėsi. Dauguma pastatų karų metu buvo sudeginta, sugriauta, sunyko savaime arba buvo neatpažįstamai perstatyta. Šiame rajone yra pėstiesiems atiduota Vilniaus gatvės dalis – pirmoji buvusioje TSRS pėsčiųjų gatvė. (Autoriai: architektė Virginija Taujanskienė ir dailininkas Vilius Puronas)
Didždvario sodyba buvo įsikūrusi dabartinio senojo parko, Dvaro, Vilniaus gatvių ir Kaštonų alėjos supamoje teritorijoje. Ekonomijos rūmuose buvo įsikūrusi dvarų administracija, čia lankydavosi ekonomijos valdytojai ir nuomotojai. Rūmus supo parkas, turėjęs vartus į Skersinę gatvę ir Turgaus aikštę. XIX a. pastačius Zubovų vasaros rezidenciją (dabar Šiaulių universiteto Menų fakultetas), už įvažiavimo vartų su dviem šoninėmis arkomis pėstiesiems praeiti buvo apskritas, medžiais apsodintas ratas karietoms apvažiuoti, toliau – alėja (dabar Kaštonų alėja), pasibaigusi vartais į dabartinę Vilniaus gatvę. Alėjos vartai sugriauti per Pirmąjį pasaulinį karą, Aušros alėjos vartai nugriauti 1936 m., pratęsiant gatvę.
Iš kitų senojo dvaro statinių bemaž nieko iki mūsų laikų neišliko. Senųjų ekonomijos rūmų likučiai buvo nugriauti prieš Antrąjį pasaulinį karą, o jų vietoje pastatyti apygardos teismo rūmai (dabar policija). Išlikę tik dvaro rūmų akmeninės tvoros likučiai Kaštonų alėjoje. Buvusiose dvaro arklidėse dabar Apygardos teismo rūmai. Didždvario parko gilumoje išlikę pagalbinių dvaro pastatų rūsiai, apie kuriuos šiauliečių vaizduotė sukūrė daug legendų, neva jie slaptais tuneliais sujungti su bažnyčios požemiais ir net su Salduvės kalnu.
Greta Kaštonų alėjos, Zubovų dovanotame sklype 1898 m. įsikūrė mergaičių gimnazija (dabar Didždvario gimnazija).
Liaudies namai, pastatyti 1898 m., turėjo nemažą reikšmę Šiaulių visuomeniniame gyvenime. 1904 m. šių namų salėje, caro valdžiai oficialiai leidus, įvyko pirmasis viešas lietuviškas spektaklis „Amerika pirtyje“. Po ilgamečio lietuviškos tautinės veiklos ir spaudos draudimo šis spektaklis buvo reikšmingas įvykis. Neatsitiktinai į spektaklį žiūrovai susirinko iš tolimiausių Lietuvos kampelių. Pirmasis spektaklis prasidėjo labai audringai – buvo platinamos proklamacijos, įvyko susirėmimų su carine policija.
1905–1907 m. Liaudies namuose ne kartą buvo susirinkę miesto darbininkai aptarti veiklos. 1918 m. čia vyko šiauliečių mitingai, nukreipti prieš vokiškuosius okupantus, o 1918 m. pabaigoje savivaldybės rinkimai, 1919 m. sausio 1 d. paskelbta Tarybų valdžia. Pokario metais čia buvo įsikūrę miesto Kultūros namai.
Gubertavas
Gubertavas – buvęs kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Eišiškių.
Istorija
2016 m. kaimas panaikintas prijungiant jį prie Vilkonių.
AU
AU – kodas gali reikšti:
Au – kodas gali reikšti:
Bulėnų ežeras
left|120px
Skynimai (žurnalas)
Istorija
Leido bendrovė „Žodis“. Spausdino Meno spaustuvė Kaune. Išėjo 3 numeriai.
Bulėnų ežeras
Bulėnų ežeras – ežeras šiaurės Lietuvoje, Šiaulių rajone, apie 6,5 km į šiaurės vakarus nuo Bubių, 4,5 km į šiaurę nuo Kurtuvėnų. Įeina į Kurtuvėnų regioninį parką. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,2 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 122,9 m. Kranto linija vingiuota. Ežeras baigiantis užakti. Jį supa Bulėnų miške esanti apie 25 ha Bulėnų pelkė. Iš jos išteka upelis (Čiaušos baseinas). Prie Bulėnų miško (iš pietvakarių–pietų pusės) slūgso stambūs rieduliai: Arvydiškės akmenys, Bulėnų I akmuo, Bulėnų II akmuo. Į pietryčius įsikūręs Bulėnų kaimas.
Skynimai (žurnalas)
Istorija
Spausdino kritikos, literatūrologijos straipsnius, lietuvių grožinės literatūros kūrinius. Bendradarbiavo Stasys Anglickis, Bernardas Brazdžionis, Adomas Lastas, Vincas Mykolaitis-Putinas, Henrikas Radauskas, Vincas Krėvė-Mickevičius, Balys Sruoga, Ignas Šeinius ir kiti. Paskelbta straipsnių literatūros ir kultūros klausimais.
Redagavo Vincas Krėvė-Mickevičius.
Agnė
Agnė – graikų kilmės moteriškas vardas. Kilęs iš žodžio Ἁγνὴ (hagnē), reiškiančio „tyra, skaisti, šventa“. Iš graikų vardas perėjo į lotynų kalbą, kur mutavo į formą Inesa. Tapo populiarus dėl Šv. Inesos Romietės (III-IV a.). Lietuvių kalboje be minėtų, dar vartojamos šio vardo formos – Agnija, Agnetė, Agnietė, Agnesė, Agnesa. Vardo diena – balandžio 20 d.
Šis vardas populiarus Skandinavijoje, Prancūzijoje, Belgijoje, Vidurio Europos šalyse. Regioninės variacijos:
Šaltiniai
Neža
Paežerių liepų alėja
miniatiūra|250px|right|Paežerių liepų alėja 2015 m. kovo mėn.
Alėjoje auga 107 liepos, 19 iš jų dvikamienės, 5 – trikamienės, 1 – keturkamienė ir 1 – penkiakamienė. Alėja nusitęsusi 150 m link Paežerių ežero pakrantės. Aukščiausia yra penkiakamienė liepa – 29 m, kitos – 23–25 m aukščio. Skersmenys apie 0,4 m. Užima 0,44 ha ploto teritoriją. Saugoma paskelbta 1987 m.
Grinkiškio valsčius
Grinkiškio valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės Lietuvos teritorijoje. Centras – Grinkiškis.
Istorija
Įkurtas 1804 m., vėliau panaikintas. Atkurtas po I pasaulinio karo Kėdainių apskrityje. 1936 m. sausio 1 d. prijungtos 47 gyvenvietės iš panaikinto Pašušvio valsčiaus, o 2 gyvenvietės prijungtos prie Baisogalos valsčiaus. Grinkiškio valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Dotnuvos rajonui (4 apylinkės), Radviliškio rajonui (5 apylinkės) ir Šeduvos rajonui (3 apylinkės).
Liptovsky Mikulašas
Liptovsky Mikulašas – šiaurės Slovakijos miestas, įsikūręs istoriniame turistiniame Liptovo regione, prie Vaho upės, šalia Žemųjų Tatrų kalnų. Administracinis Liptovsky Mikulašo apygardos (okres Liptovský Mikuláš) centras Žilinos krašte. Mieste gyvena apie 32,8 tūkst. žm.
Istorija
Gyvenvietė Liptószentmiklós pirmą kartą paminėta 1286 m. Vengrijos karaliaus Vladislovo IV. Iki pat 1918 m. miestas buvo Vengrijos karalystės sudėtyje. Apie Šv. Nikolajaus bažnyčią rašyta jau 1286 m. Mikulašas Liptove buvo svarbus amatų ir prekybos centras. Pirmoji batsiuvių gildija paminėta 1508 m. 1677 m. tapo Liptó grafystės (comitatus) administraciniu centru. 1713 m. apylinkėse buvo sugautas ir pakartas legendinis Karpatų vietinis „Robin Hudas“, pakelės plėšikų vadas Jurajus Janošikas.
Turizmas
Slovakijoje Mikulašas yra vienas svarbiausių turizmo centrų su gerai išlaikytais viduramžių architektūros statiniais. 2004 m. jame pastatytas modernus geoterminis akvaparkas „Tatralendas“. Čia prasideda ir baigiasi daugelis vasaros ir žiemos turistinių maršrutų į Žemųjų Tatrų nacionalinio parko draustinius ir garsius objektus, tarp kurių: Demanovska dolina (Demänovská dolina), Demanovskos Laisvės urvas (Demänovská jaskyňa Slobody), Demanovskos ledo urvas (Demänovská ľadová jaskyňa), didžiausias Jasnos slidinėjimo kurortas, Vlkolineco etnografinis kaimas, Liptovska Mara tvenkinys, senovės keltų tvirtovė Havranokas ir kt.
Demografija
Mikulašo miesto gyventojų tarpe sudaro (pagal 2001 m. duomenis): 94.07% slovakai, 2.30% romai, 2.10% čekai, 0.28% vengrai. Pagal priklausymą religinėms konfesijoms: 34.48% Romos katalikai, 32.26% netikintys, 26.85% liuteronai.
Transportas
Pro miestą praeina Bratislavos-Košicės geležinkelio linija, greitkelis D1. Artimiausias tarptautinis oro uostas įsikūręs Poprade (Letisko Poprad-Tatry).
Airių kalba
Aĩrių kalba  – priklauso indoeuropiečių kalbų šeimai, keltų grupei, goidelų pogrupiui. Be airių kalbos, į šį pogrupį įeina škotų geilų ir menksiečių (Meno salos gyventojų) kalba. Goidelų kalbos kartu su britonų pogrupiu (valų, bretonų ir kornų (kornvaliečių) kalbos) sudaro salų keltų kalbų grupę.
Istorija
Airių kalbos istorijoje išskiriami keli periodai:
Goidelų kalba
Goidelų kalba yra laikoma visų moderniųjų goidelų pogrupio kalbų pirmtake. Galima teigti, kad aprašomuoju periodu skirtumai tarp Airijos, Škotijos ir Meno salos šnektų buvo minimalūs. Šiam periodui ir priklauso seniausi kalbos paminklai – žymės ratu ant akmenų briaunų – Oghamas (skaityk: ómas) iš IV a. Nors akmenų su užrašais rasta daug, ir net už pačios Airijos salos ribų (Škotijoje, Velse) – gramatiniu požiūriu ši kalbinė medžiaga yra labai skurdi. Daugiausiai tai žmonių vardai kilmininko linksniu, dėl to spėjama, kad tai kultinės paskirties akmenys, žymėję žmonių laidojimo vietas. Esama ir kitų versijų – kad akmenimis buvo žymimos žemės valdų ribos. Goidelų kalba mažai tesiskyrė nuo rekonstruojamos keltų prokalbės, bet galutinių išvadų negalima pateikti dėl kalbos paminklų gramatinio skurdumo bei grafikos ypatumų. Rekonstruota šio periodo stipriųjų ir silpnųjų sprogstamųjų priebalsių opozicija, kurios esamais įrašais įrodyti neįmanoma, nes ir vieniems, ir kitiems pažymėti buvo naudojamos tos pačios raidės. Tuo pat metu prasidėjo goidelų balsių lūžis (umlautas), kai gretimų žodžio skiemenų balsės prisiderindavo prie šalimais esančių skiemenų balsių. Pavyzdžiui, žodyje *feri „vyrai“ pirmoji balsė keitėsi į „i“, įgydama formą *firi. Pastebimas galūnės *-os perėjimas į *-us, bet visi šie procesai galutinai pasibaigė jau senosios airių kalbos laikotarpiu.
Senoji airių kalba
Iš morfologijos reiškinių svarbu paminėti labai sudėtingą veiksmažodžių sistemą, kurioje kiekvienas veiksmažodis turėjo keletą kamienų priklausomai nuo to, kuris skiemuo būdavo kirčiuojamas. Didelę reikšmę turėjo priešdėliai, po kurių buvo įterpiami įvardžiai. Tipinės formos atrodė taip: *nepa-mane-matytumbei. Be to, kiekviename laike kiekvienas veiksmažodis turėjo 2 skirtingas kiekvieno asmens galūnių formas priklausomai nuo to, ar veiksmažodis stovėjo sakinio pradžioje, ar po kurio kito žodžio. Kai kurie mokslininkai net atvirai suabejojo, ar apskritai buvo įmanoma bendrauti tokia kalba, kurioje visi visų laikų veiksmažodžiai buvo netaisyklingi ir skirtingų kirčių formos net nebebuvo panašios vienos į kitas.
VIII–X amžiai – senosios airių kalbos klestėjimo metas. Tuo metu susikuria senųjų poetų – filidų – mokyklos. Žodis file yra siejamas su veiksmažodžiu „matyti“, todėl vadinti filidus vien poetais būtų netikslu. Jie būdavo kartu ir pranašai, ir karalių patarėjai. Filidų bijodavo net karaliai, nes buvo tikima, kad savo eilėmis filidas galėjo užburti kitą žmogų, kad, pavyzdžiui, ant jo veido atsirastų karpų. Pagal keltų tikėjimą, karalius turėjo būti nepriekaištingos išvaizdos, todėl karpos ir spuogai neva automatiškai reiškė valdžios praradimą. Dėl šių priežasčių filidai buvo globojami ir dvaro išlaikomi. Reguliariai vykdavo filidų dvikovos, kuriose skirtingų dvarų filidai rodydavo eiliavimo meistriškumą. Įdomu pastebėti, kad airių eilėse (net iki mūsų dienų) didžiausia reikšmė yra teikiama vidiniam rimui, t. y. pakartojamos tos pačios balsės tuose pačiuose skiemenyse. Galinių skiemenų surimavimas nėra būtinas. Pavyzdžiui, eilė išlaiko tokį rimą: a – i – i – e – u, taigi kiekvienoje eilutėje pirmas skiemuo turi turėti garsą „a“, trečias „i“ ir t. t. XI amžiuje visoje saloje įsivyravo bendrinė literatūrinė airių kalba. Būtent filidų kalba buvo laikoma prestižine ir ją bandė imituoti airių aukštuomenė.
Vidurinė airių kalba
Su anglų įsiveržimu pasibaigė senosios airių kalbos etapas. Karas, suirutė sužlugdė filidų mokyklas, vieninga literatūrinė kalba suskilo ir atsirado daugybė vietinių tarmių. Nors spėjama, kad tarmės egzistavo ir senosios airių kalbos laikotarpiu, vis dėlto stipri filidų kalbos pozicija neišvengiamai niveliavo ir lygino vietinius skirtumus. XIII amžius laikomas ta data, nuo kurios jau kalbama apie 3 skirtingas goidelų kalbas – airių, škotų ir menksiečių. Nors tradiciškai vis dar buvo vartojama senoji bendrinė kalba, rankraščiuose jau apstu vietinių šnektų ypatybių.
Vidurinės airių kalbos laikais įvyko svarbus fonologinis reiškinys – visos nekirčiuotos balsės susilpnėjo iki [ə] garso, todėl daugumos žodžių beveik visų linksnių galūnės sutapo. Taigi visa tradicinė linksniuočių sistema žlugo ir priebalsinių kamienų pagrindu daiktavardžiuose išplito naujos galūnės. Taip pat visi iš senosios kalbos laikų atėję dvibalsiai susitraukė į ilgąsias balses. Taigi vidurinės airių kalbos pabaigoje dvibalsių kalboje nebeliko. Kitas svarbus pokytis – lenicijos metu atsiradusių dantinių pučiamųjų garsų pašalinimas: [ð] sutapo su [γ], o [θ] su [h].
Modernioji airių kalba
thumb|right|300px|Airių kalbos vartojimas 1871 m. XIX amžiaus įvykiai (Nacionalinė mokyklų sistema, Didysis bulvių badas) iš esmės pakirto airių kalbą. Iki XIX a. pradžios daugiau negu pusė Airijos salos gyventojų vis dar kalbėjo airiškai kaip gimtąja kalba, o po 60 metų airiškai kalbančiųjų procentas krito iki ketvirtadalio visų gyventojų. Bendras airiškai kalbančiųjų skaičius sumažėjo kone perpus, nes badas labiausiai palietė airiškai kalbančiuosius rajonus (pačius nederlingiausius, kur Kromvelis perkėlė beveik visus vietinius gyventojus iš apylinkių, perduotų anglų kolonizatoriams). Apie pusė milijono žmonių iš tų rajonų emigravo į JAV, gelbėdamiesi nuo skurdo ir bado. Tai lėmė, kad išpuoselėta bendrinė kalba buvo prarasta, nes nebeliko airiškai kalbančios inteligentijos atstovų. Kaip pažymi istorikai, iš eilinių airių kalbos dingo šimtai, jeigu ne tūkstančiai, abstrakčių mokslo, medicinos, filosofijos terminų. Beliko tik su žemės ūkiu, žūkle, durpių gavyba susiję bei kasdieniai žodžiai.
Apibendrinant galima teigti, kad dėl politinių ir istorinių aplinkybių (pirmiausia buvo pulti rytai ir šiaurė) labiausiai išplito pietinė, Munsterio tarmė, kuri vienu momentu buvo vartojama pusėje salos. Airiams galutinai praradus Dublino apylinkes, bet kokie rytų tarmės likučiai sunyko, ir nuo to laiko galime kalbėti tik apie pietų, vakarų ir šiaurės tarmes.
Šiuolaikinė airių kalba
thumb|right|300px|Oficiali Gaeltachtaí teritorija Nors nuo pat nepriklausomos Airijos susikūrimo airių kalba buvo paskelbta pirmąja valstybine kalba (anglų kalba – antrąja valstybine), tačiau XX amžiuje airiškai kalbančių žmonių skaičius nuolat mažėjo. Nors daugelis Airijos valstybės atkūrimo vadovų buvo dideli airių kalbos entuziastai, faktiškai nepriklausomos Airijos valdžios įstaigos ir toliau vartojo beveik išimtinai tik anglų kalbą (net vietovėse, kur 80 % žmonių gimtoji kalba buvo airių). Kadangi valstybės tarnyba sudarė reikšmingą darbo vietų skaičių, airiškai kalbantiesiems ir toliau buvo būtinos geros anglų kalbos žinios (iš valstybės tarnautojų buvo reikalaujama mokėti airių kalbą, tačiau nebūtinai gerai). Šį stiprų administracinį spaudimą, kurį papildė anglakalbių migracija į airiškai kalbančias vietoves bei airiškai mokančiųjų migracija į anglakalbius miestus, tik iš dalies atsvėrė valstybės vykdomos airių kalbos rėmimo priemonės: airių kalba privalomai dėstoma mokyklose (dėstymo kokybė anglakalbiams dažnai abejotina), iki 1974 m. buvo reikalaujama mokėti kalbą norint įsidarbinti valstybės tarnyboje ir valstybei priklausančiose įmonėse (pašte arba oro linijose).
Airijos teritorijos dalis, kurioje daugumos gyventojų gimtoji kalba kalba yra airių, vadinami Gaeltacht (daugiskaita – Gaeltachtaí). Šios teritorijos išsidėsčiusios vakarinėje salos dalyje. Tačiau ir šiose teritorijos airių kalba nyksta – 2005 m. Airijos vyriausybės Kaimo ir Gaeltacht reikalų departamento užsakyto tyrimo duomenimis, tik 1/4 šeimų Gaeltacht teritorijose tarpusavyje bendrauja airiškai. Tačiau airių kalbos naudojimo mažėjimas Gaeltachtuose vyksta ir dėl kitų priežascių: Gaeltachtai paprastai yra vaizdinguose vietovėse netoli jūros ir/ar kalnų, todėl nemažai namų ten vasaros poilsiui išperka praturtėję miestų gyventojai, o vietiniai (ypač jaunimas) keliasi į miestus, ieškodami geresnių darbų. Kita vertus, miestuose plinta mokyklos su airių kaip dėstomąja kalba, todėl sparčiai didėja airiškai mokančio miesto jaunimo.
Žmonių, kurių gimtoji kalba yra airių, skaičius įvardijamas nuo 10 000 (apytikslis Gaeltachtų teritorijų, kuriose airių kalba išlieka stipri, gyventojų skaičius) iki 20 000-30 000 žmonių (Airijos vyriausybės Kaimo ir Gaeltachtų reikalų departamento užsakyto tyrimo duomenimis). Kiti nepriklausomi tyrimai nurodo, kad visoje Airijoje (t. y. ir už Gaeltachtų ribų) gyvena apie 100–120 tūkst. žmonių, laisvai kalbančių airiškai. Palyginimui – paskelbus Airijos nepriklausomybę, šalyje maždaug 250 000 žmonių gimtoji kalba buvo airių.
Pastaruoju metu Airijos vyriausybė ėmėsi kai kurių veiksmų airių kalbos padėčiai gerinti. Teritorijų planavimo priemonėmis mėginama sustabdyti anglakalbių migraciją į Gaeltachtų sritis. 2004 m. buvo oficialiai įteisinti vietovių pavadinimai tik airių kalba Gaeltachtų srityse (kitose šalies dalyse, kur anglų kalba yra pagrindinė, vietovių pavadinimai oficialiai ir toliau rašomi abiem kalbomis.) 2003 m. priimtas Oficialių kalbų aktas numato, kad kiekvienas valstybinės institucijos viešas raštas turi būti prieinamas tiek anglų, tiek ir airių kalba.
Valstybė taip pat remia radiją (Raidió na Gaeltachta) ir televiziją (Teilifís na Gaeilge, TG4) airių kalba. Šių žiniasklaidos priemonių populiarumas didėja: 1996 m. TG4 naujienas vidutiniškai žiūrėdavo 5000 žiūrovų, o 2006 žiūrovų skaičius priartėjo prie 50 000. Airiškai leidžiamas 1 dienraštis (Lá), 1 savaitraštis (Foinse) ir dar maždaug 5 mėnesiniai leidiniai; laikraščiai Irish Times ir Daily Ireland'' leidžia priedus airių kalba.
Tarmės
Airių kalba šiuo metu neturi visuotinai priimtos literatūrinės kalbos, yra išskiriamos trys tarpusavyje besiskiriančios tarmių grupės: šiaurinė (Alsterio), vakarinė (Konachto) ir pietinė (Mansterio).
Rašyba ir tarimas
Airių kalbos rašyba yra labai sudėtinga ir neturinti analogų Europoje. Skiriami trumpieji ir ilgieji balsiai. Ilgieji balsiai žymimi kirčio ženklu, air. fada. Taigi ilgieji balsiai yra šie:
Visos raidės žymimos fada yra skaitomos ilgai, bet balsių ilgumui pažymėti yra ir kitų priemonių. Kalbant apie priebalsius, svarbu pabrėžti kietųjų ir minkštųjų priebalsių priešpriešą, kuri turi fonologinę reikšmę. Įdomu, kad minkštąja s garso pora laikomas garsas, kurį žymime liet. ''š. N''eretai skirtingus žodžius ar to paties žodžio formas teskiria priebalsio minkštumas ar kietumas.
Dėl to, kad priebalsių minkštumo ir kietumo žymėjimas būtinas teisingam teksto perskaitymui ir supratimui, kalboje buvo sukurtos specifinės priemonės. Panašiai, kaip lietuviai vartoja i minkštumui žymėti, taip ir airiai vartoja i ir e kaip minkštumo ženklus. Tačiau, skirtingai nei lietuvių kalboje, minkštieji priebalsiai gali būti ir žodžio pabaigoje, be to, kieti priebalsiai pasitaiko ir prieš minkštuosius e ir i (o tai lietuvių kalboje visiškai neįmanoma), todėl vartojami ir kietumo ženklai – u ir o. Taigi dviejų balsių samplaikoje (kurių apstu rašytinėje airių kalboje) dažniausiai vienas balsis tėra kietumo arba minkštumo ženklas, ir tik kitas balsis yra skaitomas. Kuris balsis yra skaitomas, o kuris yra minkštumo ar kietumo ženklas – vienareikšmiškai nustatyti būna sunku, sudėtingos skaitymo taisyklės turi daug išimčių.