cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Costinha
Fransiskas Žozė da Košta „Koštinja“ (g. 1974 m. gruodžio 1 d.) – buvęs futbolininkas, žaidęs Portugalijos rinktinės saugo pozicijoje.
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 1998 m. spalio 14 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, kur per penkerias rungtynes aikštėje išbuvo 285 minutes.
Sadovnė
Sadovnė  – kaimas Lenkijos rytuose, Sadovnės valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 30 km į šiaurę nuo Vengruvo ir apie 76 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Kaime stovi Sadovne Vengrovskių geležinkelio stotis.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1514 metais. 1524 m. įkurta Sadovnės Šv. Jono Krikštytojo parapija. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. XVIII a. kaime buvo kilusi choleros epidemija.
Birbiliškė
Birbiliške vadinami kaimai:
Kučkuriškės
Kučkuriškės – rytinė Vilniaus miesto dalis, esanti į vakarus nuo Naujosios Vilnios, dešiniajame Vilnios krante. Šiaurėje plyti Barsukynės miškas, stūkso Kučkuriškių piliakalnis, Naujosios Vilnios pilkapynas, prasideda Ancučių kraštovaizdžio draustinis. Sodybos įsiterpę siauroje juostoje tarp Pavilnių kalvų ir A. V. Kojalavičiaus gatvės. Yra buvęs Kučkuriškių popieriaus fabrikas ir greta jo įrengtas Rokantiškių tvenkinys.
Kučkuriškės rytuose ribojasi su Naująja Vilnia, pietuose Vilnios upe ir S. Batoro gatve atskirtos nuo Pūčkorių, vakaruose ribojasi su Lyglaukiais, o šiaurėje Barsukynės miško atskirtos nuo Rokantiškių.
Kučkuriškes aptarnauja 27 nr. autobusas.
Elena Jakubauskienė-Radlinskaitė
Elena Jakubauskienė-Radlinskaitė (1955 m. gegužės 21 d. Kaišiadoryse) – muzikos mokytoja ir chorvedė.
Biografija
1963–1973 m. mokėsi Kaišiadorių vaikų muzikos mokykloje (A. Dzimidavičiaus akordeono ir M. Natanovičiaus smuiko klasėse), dainavo A. Pugžlienės vadovaujamame chore. 1973–1977 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. D. Pečkaitienė). 1978–1984 m. neakivaizdiniu būdu choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. N. Kazakauskienės klasė).
Nuo 1976 m. pradėjo dėstyti muziką Kaišiadorių 1-ojoje vidurinėje mokykloje, vadovauti jaunučių ir jaunių chorams.
Nuo 1987 m. Kaišiadorių vaikų muzikos mokyklos mokytoja, nuo 1996 m. vyresnioji mokytoja, chorinio dainavimo skyriaus jaunių choro vadovė. Chorą parengdavo Kaišiadorių rajono dainų šventėms, 1990–1991 m. jis dalyvavo vaikų ir jaunimo chorų festivalyje „Dainuok, jaunoji Lietuva" Kaišiadoryse, Kaune ir Vilniuje, 1990 m. Lietuvos tautinėje dainų šventėje, 1993 m. regioninėje dainų šventėje Alytuje, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Vilniuje, 1997 chorų festivalyje Kaune ir 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventėje Vilniuje. Mokytoja – Kaišiadorių rajono dainų švenčių jaunių chorų vyr. dirigentė.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
1376 m.
1376 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gorčica
Gorčica – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Plaskų valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 2 km į šiaurės rytus nuo Plaskų, 22 km į rytus nuo Augustavo ir 89 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas yra Augustavo girioje ir šalia Panievo ežero.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Jonas Gerulaitis
200px|thumb|Doc. Jonas Gerulaitis
Jonas Gerulaitis (g. 1953 m. sausio 30 d. Klaipėdoje) – lietuvių dizaineris, Vilniaus dailės akademijos Dizaino katedros docentas.
Biografija
J. Gerulaitis 1980 m. baigė LTSR Valstybinį dailės institutą (dabar – Vilniaus dailės akademija) dizaino katedrą. Vedęs (žmona Loreta – rūbų dizainerė), turi sūnus Jurgį ir Gediminą. Brolis Viktoras Gerulaitis – muzikologas.
Profesionali veikla
J. Gerulaičio darbo kryptis – interjerai, baldai, ekspozicijos ir individualūs dizaino objektai (šviestuvai, funkcionalios skulptūrios). Pastaruoju metu didžiausią dėmesį skiria ekspozicijų dizainui. Kūryboje galima išskirti du laikotarpius – ankstyvąjį, kurio metu dominavo dekonstruktyvus postmodernizmas ir vėlesnįjį, kurio metu reiškėsi individualizmas ir eksperimentavimas.
1980–1989 m. J. Gerulaitis dirbo dizaineriu Baldų projektavimo biure. 1990 m. buvo vienos pirmųjų Lietuvoje privačių dizaino kompanijų "NaDa" įkūrėjų (veikė 1990–1993 m.), vėliau įkūrė dizaino studiją "NaDa Art" (veikė 1993–1995 m.). Dabar dirba laisvai samdomu dizaineriu.
J. Gerulaitis buvo vienas iš 1988 m. Klaipėdoje įvykusio pirmojo Lietuvoje tarprespublikinio (dalyvavo estai, latviai ir lietuviai) dizainerių kūrybinio seminaro "Neonas 88", skirto Klaipėdos miestui, organizatorių.
Tarp reikšmingesnių J. Gerulaičio darbų – virtuvės baldai "Šilutė" (gaminys laimėjo paskatinamąją premiją Sąjunginiame baldų konkurse Maskvoje, 1984 m.), Vilniaus viešbučio "Astorija" (dabar – "Radisson SAS") restorano baldai (1987 m.), kavinės-baro Kretingoje interjeras (1986 m.), viešbučio ir diskotekos "Šachmatinė" Palangoje interjeras ir baldai (1988 m.), V. ir K. Mizgirių gintaro muziejaus-galerijos Vilniuje interjeras ir ekspozicinė įranga (1998 m.), kavinės "Bix" Vilniuje interjeras ir įranga (1995 m.), Vilniaus kavinės "Martonas" interjeras ir baldai (2000 m.), parodos "Baltų menas" ekspozicinė įranga (2008 m.), Valdovų rūmų ekspozicinė įranga (2008 m.). Taip pat J. Gerulaitis sukūręs nemažai individualios paskirties ir serijinės gamybos baldų.
Pedagoginė veikla
Nuo 1989 m. J. Gerulaitis dėsto Vilniaus dailės akademijos Dizaino katedroje trimatės kompozicijos kursą. 1998 m. J. Gerulaičiui suteiktas docento laipsnis.
Karveliškiai
Karveliškiai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 8 km nuo Upninkų.
Naraka
Naraka (sanskritu: नरक) – hinduizmo mitologijoje pragaras arba pragarų visuma.
Apie „požeminius namus“, kuriuose demonai kankina nuodėminguosius, pirmą kartą kalbama „Atharvavedoje“ (II 14; V 19). Pagal vėlesnio laiko šaltinius, Naraka padalinta į 7 arba 21 („Manu įstatymai“, IV 88-90), arba į 28 ar 50 ratų, išsidėsčiusių vienas po kito žemiau požeminio pasaulio patala. Riboje su patala stūkso Narakos valdovo Jamos sostinė – Jamaputra, kur sprendžiamas mirusiojo likimas.
Pagal 7-ių ratų skirstymą pirmasis Narakos ratas (put) skirtas bevaikiams, antrasis (aviči) – sieloms, laukiančioms naujo įsikūnijimo, trečiajame (samhata) ir ketvirtajame (tamisra) baudžiama už menkus nusižengimus, paskutiniai trys ratai yra nugrimzdę į visišką tamsą ir skirti piktadariams nusikaltėliams. Penktajame rate (ridžiša) juos be perstojo drasko gyvatės, nuodingi vabzdžiai, laukiniai žvėrys ir paukščiai, kurie tarytum įkūnija sąžinės graužimą. Per šeštąjį ratą (kudmala) teka požeminė upė Vaitarani, užpildyta krauju ir nešvarumais, kurioje nusidėjėliai dūsta. O žemiausias yra septintasis ratas – bedugnė kakola, arba tiesiog Naraka. Čia, visiškoje tamsoje, šviečia tik viena liepsnojanti duobė, joje dega ir iki galo negali sudegti nusikaltėliai; šalia demonai juos plėšo įkaitusiomis žnyplėmis, mėto juos ant aštriadančių medžių, verda alyvoje ir t. t. Kankinimai ypač stiprūs, nes visi nusidėjėlių jausmai suaštrinti iki ribos. Ir svarbiausia: skirtingai nuo tų, kurie yra viršutiniuose šešiuose ratuose ir kurie, baigiantis tam tikram laikui, gali vėl užgimti žemėje, septintojo rato gyventojai turi kentėti iki kalpos pabaigos, t. y. iki tol, kol nebus sunaikinta Visata („Brahma – purana“ 22; „Višnu – purana“ II 6 ir kt.).
Budizme
Budizme Naraka – viena iš šešių būties sferų sansaroje. Naraka – pati nepalankiausia vieta užgimimui, tačiau net ir patys baisiausi kankinimai yra ne amžini, ir bet kokia būtybė, įveikusi nesėkmingą karmą, gali užgimti iš naujo aukštesnėse sferose ir netgi pasiekti nirvaną. Be to, budos ir bodhisatvos iš gailesčio gali atkeliauti į Naraką, kad išlaisvintų tenykščius gyventojus nuo kančių ir nukreiptų juos į aukštesnę būtį, įskaitant ir nirvaną.
Į Naraką gyvosios būtybės (žmonės taip pat) patenka už sunkius nusikaltimus: už nužudymą (įskaitant gyvūnus), už apgavystę, savižudybę, budų ar bodhisatvų šmeižtą ir t. t. Kankinimų kategorijos skiriasi nuo Narakos rūšies (perpjovimas, sudeginimas, suspaudimas, užšaldymas ir t. t.). Tačiau po mirties būtybės iš naujo užgimsta Narakoje, ir gyvenimas kartojasi nuo pradžių.
Liaudies budizme Narakos laikomos realiai egzistuojančiomis, bet filosofiniame budizme (ypač vadžrajanoje) jos laikomos tik savo paties psichikos kūriniais.
Džainizme
Džainizme Naraka – pragaras ir būtybės, gyvenančios pragaruose. Pragarai vaizduojami kaip duobės, pasklidusios po apatinio pasaulio (Addhalokos) žemes ir yra vienintelės materialios vietos, nes be šių duobių šiose žemutinėse žemėse nėra nieko – „nei kalnų, nei jūrų, nei salų, nei miestų, nei kaimų, nei žmonių, nei dievų“. Ratnaprabha žemėje yra 3 milijonai pragarų; Šarkaraprabhoje – 2,5 mln., Valukaprabhoje – 1,5 mln., Pankaprabhoje – 1 mln., Džumaprabhoje – 300 tūkst., Tamahprabhoje – 95.995 pragarai ir Mahatamahprabhoje – 5 pragarai; iš viso – 8.400.00 pragarų. Viršutinių trijų žemių pragarai yra karšti, po jų eina žemės, kuriose yra ir karštų, ir šaltų pragarų, o apatinėse tamsiose žemėse pragarai yra šalti.
Narakai, pragarų gyventojai, atsiradę juose dėl savo nuodėmių praeitame gyvenime, kenčia šaltį ir karštį ir taip pat kenčia nuo savo nelaimės draugų: jų išorė ir įpročiai tokie šlykštūs, kad, negalėdami pakęsti vienas kito, jie įvairiais būdais kankina kitus ir, tuo pačiu, patys save. Belyčiai, smirdantys, panašūs į juodus apipešiotus paukščius, gyvenantys pastovioje persekiojimo baimėje, jie dar ir patiria viršutinių 4-ių apatinio asurų pasaulio žemių gyventojų priespaudą. Nors buvimo laiką pragaruose riboja karma, tačiau buvimas pragaruose trunka pakankamai ilgai – daugybę milijonų metų. Kiekvienoje iš žemių buvimo laikas yra tam tikruose rėžiuose, ir didžiausias laikas yra lygus žemesniosios žemės minimaliam laikui.
Bokerono departamentas
Bokerono departamentas  – departamentas vakarų Paragvajuje, Argentinos ir Bolivijos pasienyje. Administracinis centras – Filadelfija.
Istorija
Departamentas sudarytas po Čiako karo, 1945 m. Pradžioje užėmė kur kas mažesnę teritoriją. 1992 m. prie Bokerono prijungtas Nueva Asunsjono departamentas.
Geografija
Bokerono departamentas yra išsidėstęs Gran Čiako gamtiniame regione. Pietuose ribojasi su Argentina, vakaruose – su Bolivija, šiaurėje – su Aukštutinio Paragvajaus departamentu, o rytuose – su Prezidento Hajeso departamentu. Būdingos sausos kalvotos lygumos su laukų ir miškų plotais. Šiaurės vakaruose reljefas žemesnis, ten yra smėlio kopų plotai. Centrinėje dalyje būdingas lygus paviršius su plačiais laukais, pavienėmis pelkėmis bei dygių medžių ir krūmų sąžalynais. Departamente ryškių reljefo pakilimų nėra, aukščiausia vieta yra Siera Leono aukštumoje.
Pietiniu departamento pakraščiu teka Pilkomajo upė. Į ją suteka keletas nelaivuojamų intakų, tačiau svarbių laukų drėkinimui. Daugelis kitų upokšnių didžiąją metų dalį būna sausi, prisipildo tik po liūčių. Yra druskingų dubumų ir ežerėlių. Bokeronas – vienas sausiausių šalies departamentų. Per metus iškrenta vidutiniškai 594 mm kritulių, rugpjūčio ir rugsėjo mėnesiais praktiškai nelyja. Vidutinė temperatūra 25-33 °C. Augalija skurdi, auga tik kaktusai, dygliuoti krūmai ir nedideli medžiai (baltasis kvebrachas, siauralapis raudonmedis, puošnusis kapokmedis, paragvajinis tvaras ir kt.). Yra įsteigtas Teniente Enkiso nacionalinis parkas.
Gyventojai
Bokerone 2002 m. gyveno 41,1 tūkst. gyventojų, tai sudaro tik 0,6 % šalies gyventojų. Vidutinis gyventojų tankumas 0,5 žm./km². Tankiau gyvenama pietrytinė dalis, o šiauriniai, šiaurės vakarų rajonai praktiškai negyvenami. Apie 60 % gyventojų gyvena kaimiškose vietovėse. Vyrų yra šiek tiek daugiau nei moterų. Bokerono departamente gyvena daugiausia indėnų palyginti su kitais departamentais. Jie sudaro 43,7 % teritorijos gyventojų. Vyraujančios gentys: čulupiai, čorotai, angaitai, ajorėjai, tapietai, maskojai. Yra vokiečių menonitų kolonijų. Raštingumas – tik 20 % (mažiausias šalyje). Vienai gyvenamajai vietai vidutiniškai tenka 5 gyventojai.
Administracinis suskirstymas
Nuo 1944 m. departamentas turėjo tik vieną apygardą – Mariskal Estigaribijos. 2006 m. pridėtos Filadelfijos, Pedro Penjos ir Euchenijaus Garajaus apygardos.
Svarbesnės gyvenvietės:
Kulokiškės (Vilnius)
Kulokiškės – pietvakarinė Vilniaus miesto dalis, esanti kairiajame Vokės krante, į šiaurę nuo Mūrinės Vokės. Buvusi pietinė Kulokiškių kaimo dalis.
Istorija
1905 m. Trakų apskrities Tarpupio valsčiaus Kulokiškių kaime gyveno 95 žmonės.
1996 m. dalis Kulokiškių iš Trakų rajono prijungtos prie Vilniaus.
Mesjė 108
Stebėjimai
Nepaisant nedidelio ryškio, galaktiką stebėti nėra labai sunku. Net ir su paprastais instrumentais matyti stebėtinai daug detalių. Labai arti, tik už 48', yra Pelėdos ūkas, Mesjė 97.
Kęstutis Grigaliūnas
Kęstutis Grigaliūnas (g. 1957 m. vasario 7 d. Kaune) – Lietuvos grafikas, dailės pedagogas.
Biografija
1976–1982 m. studijavo Lietuvos dailės institute. 1982–1996 m. dėstė Kauno J. Naujalio meno mokykloje, nuo 1996 m. – Vilniaus dailės akademijos dėstytojas.
Kūryba
1988–1989 m. sukūrė lino raižinių, medžio raižinių, šilkografijų, ofortų, iliustravo knygų. Nuo 1990 m. vienas pirmųjų iš lietuvių grafikų pradėjo naudoti spalvotosios trafaretinės spaudos techniką. Sukūrė pjaustinių iš kartono ir faneros (ciklas „12 dėžučių“ 1991 m.). Būdingas išryškintas grafinis pradas – linijos, ženklai, ornamentai, naudojami figūriniai ir abstraktūs motyvai. Nuo 1998 m. kuria sudėtingesnės plastikos grafikos kūrinius ir pjaustinius, juose ryšku postmodernizmo bruožai, poparto, Fluxus elementai, dekoratyvūs, eklektiški vaizdai (A. Puipos, V. Kalinausko, A. Andriuškevičiaus portretai, 1998–1999 m.). Vyrauja žaisminga nuotaika, ironija, įvairios intelektualios nuorodos į Lietuvos ir kitų kultūrų, civilizacijų įvaizdžius. Nuo 1981 dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (Čikaga – 1991 m., Marselis – 1999 m.); individualios parodos surengtos Lietuvoje 1996–1999 m., 2001 m. Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Modernaus meno muziejaus biblioteka Niujorke.
Kacheksija
Kacheksija - organizmo išsekimas, kuris pasireiškia bendru fiziniu silpnumu, kūno svoriu mažėjimu, mažėjančia raumenų ir riebalų mase, apetito stoka, pykinimu, nuotaikos pablogėjimu.
Kacheksija - dažnas anoreksijos, ypač užsitęsusios, padarinys. Jei sergantysis ilgiau neturi apetito ir mažai valgo, gauna mažiau energijos, jaučia nuolatinį nuovargį ir silpnumą, mažėja jo kūno svoris.
Albanija vaikų Eurovizijos dainų konkurse
thumb|200px|[[Mishela Rapo 2015 m.]]Albanija vaikų Eurovizijos dainų konkurse debiutavo 2012 metais.
Istorija
2012 m. rugpjūčio 14 d. Albanijos nacionalinis transliuotojas Radio Televizioni Shqiptar (RTSH) paskelbė, kad šalis debiutuos 2012 m. vaikų „Eurovizijos“ dainų konkurse Amsterdame, Nyderlanduose. Tais metais RTSH surengė atranką „Junior Fest 2012“, kurią laimėjo Igzidora Gjeta su daina „Kam një këngë vetëm për ju“. Debiutas vaikų „Eurovizijoje“ nebuvo sėkmingas – jame užėmė 12-ą vietą, surinkusi 35 taškus. Tai blogiausias Albanijos rezultatas konkurso istorijoje.
2013 m. rugsėjo 27 d. RTSH paskelbė, kad šalis pasitraukia iš 2013 m. konkurso, pasitraukimą lėmė finansinės ir organizacinės problemos. Vėliau Albanija praleido 2014 m. konkursą Maltoje, o 2015 m. kovo mėn. RTSH paskelbė apie savo sugrįžimą į konkursą. Šalies atstove tapo Mishela Rapo su daina „Dambaje“, laimėjusi nacionalinę atranką „Festivali i Këngës për Femije“. 2015 m. vaikų „Eurovizijoje“ Mishela Rapo su 93 taškais užėmė penktąją vietą, o tai geriausias šalies pasirodymas iki šiol.
2016 m. šaliai atstovavo Klesta Qehaja. Jos daina „Besoj“, užėmė 13-ą vietą. Po metų Ana Kodra su daina „Don't Touch My Tree“ užėmė tokį patį rezultatą.
Kiekvienam savo
Kiekvienam savo – 1967 m. Italijoje sukurtas kriminalinis filmas, Kanų kino festivalyje apdovanotas už geriausią scenarijų.
Turinys
Sicilija, 6-as praėjusio amžiaus dešimtmetis. Vietinis farmacininkas Arturo Mano pradeda gauti anoniminius grasinančius laiškus, kurių tekstas suklijuotas iš atskirų iškirptų raidžių. Jis neslėpdamas pasakoja apie tai savo artimiesiems ir draugams, tarp kurių profesorius Laurana, advokatas Roselo ir gydytojas Rosko.
Kartą Mano ir Rosko vyksta į medžioklę, kur juos abu nušauna 2 vyrai. Policija įsitikinusi, kad tai susiję su Mano gautais grasinimais, o Rosko žuvo kaip susidorojimo liudininkas. Numanomas nusikaltimo pretekstas yra kerštas, mat Mano turėjo nemažai meilužių, tarp kurių buvo ir ištekėjusių moterų, ir visai jaunų merginų. Dar po kurio laiko suimamas 16-metės Mano kambarinės tėvas ir 2 broliai, kurie apkaltinami įvykdę žmogžudystes.
Vis dėlto profesoriui Lauranai, kuris, nors ir augęs šiame miestelyje, o dabar gyvena Palerme, atrodo, kad tikroji auka yra Rosko, mat suimtieji yra mažai raštingi ir vargu ar galėjo tokiu būdu parašyti grasinančius laiškus, kurie tebuvo priedanga sukelti įtarimą kitam asmeniui. Be to, raidės buvo iškirptos iš Vatikano leidžiamo laikraščio „Observatore Romano“, kurį mieste prenumeruoja tik 2 žmonės. Jis pasidalina savo spėjimais su Rosko našle Luiza ir jos giminaičiu advokatu Roselo. Moteris, kuriai Laurana ima jausti seksualinę trauką, sutinka jam padėti, o advokatas apsiima ginti suimtuosius vyrus.
Laurana aplanko vieną iš laikraščio prenumeratorių, vietinės San Amo bažnyčios šventiką ir gauna progą įsitikinti, kad šio turimas numeris yra sveikas. Antruoju prenumeratoriumi pasirodo besąs Luizos ir Roselo dėdė, auginęs juos nuo vaikystės.
Roselo sužino apie Lauranos vykdomą tyrimą ir mėgina jį nuviliot į atokią vietą, tačiau šis, pajutęs gresiantį pavojų, pareiškia rašantis dienoraštį, kurį saugo Palerme, ir advokatas nusprendžia atsitraukti, atvirai pagrasinęs jam nesiartinti prie Luizos. Laurana važiuoja į Palermą, kur, pasislėpęs viešbutyje, surašo viską, ką jam pavyko išaiškinti bei paslepia popierius stoties saugojimo kameroje, neįtardamas, kad jį seka.
Dieną Laurana važiuoja su Luiza į atokią vietą pajūryje, kur mėgina ją iškvosti apie santykius su Roselo. Luiza prisipažįsta, kad jiedu buvo meilužiai ir ketino susituokti, tačiau negavo dėdės pritarimo ir buvo priversta ištekėti už Rosko, kurį nors ir gerbė, bet niekada nemylėjo. Suvaidinusi priepuolį, Luiza viena sėda į automobilį ir nuvažiuoja, o netrukus čia pasirodo Roselo su keliais banditais. Jie sumuša Lauraną, atima raktą nuo saugojimo kameros, o jį patį įmeta į seną pašiūrę kalno papėdėje ir ją susprogdina, sukeldami akmenų griūtį.
Filmas baigiasi didžiulėmis Luizos ir Roselo vestuvėmis.
Litosfera
thumb|right|260px|Žemės rutulio pjūvis
Litosfera ( [lithos] 'akmuo' + σφαῖρα [sphaira] 'rutulys') – kietas viršutinis Žemės apvalkalas. Tai 100–200 km storio kietas sluoksnis, sudarytas daugiausiai iš kristalinių ir nuosėdinių uolienų. Litosfera guli ant klampios astenosferos. Ji sudaryta iš dviejų sluoksnių: žemės plutos ir dalies viršutinės žemės mantijos.
Žemės pluta
thumb|right|260px|Žemės plutos sandara
Žemės pluta storiausia yra žemynuose – nuo 30 iki 150 km (lygumose 30–40 km, kalnuose 40–150 km). Žemynuose žemės plutą sudaro 4 sluoksniai: nuosėdinis arba išorinis, metamorfinis, granitinis ir bazaltinis. Po vandenynais ji tėra 1,6–10 km storio; ten ją sudaro bazalto sluoksnis, kurį dengia nuosėdinės uolienos.
Pagal sudėtį, storį ir amžių skiriami du Žemės plutos tipai: žemyninė pluta po žemynais, šelfais ir pakraštinėmis jūromis bei vandenyninė pluta po vandenynų duburiais.
Žemyninė pluta
Žemyninės plutos apačioje driekiasi irgi bazaltinis sluoksnis, tik dvigubai storesnis negu po vandenynais. Po bazaltiniu sluoksniu (po Moho paviršiumi) dažnai aptinkama eklogitų. Bazaltinį sluoksnį dengia stora rūgščių, daugiausia granitinių ir metamorfinių uolienų danga, kurios tankis 2,65 g/cm3. Granitinės plutos apatinę dalį dažniausiai sudaro tikri granitai, virš jų būna amfibolitiniai gneisai, o dar aukščiau – žalieji skalūnai. Bendras žemynų granitinės plutos storis maždaug lygus bazaltinei plutai – apie 20 km. Didesnėje žemynų dalyje ant granitinės plutos slūgso dar 0,5–2,0 km ir daugiau storio nuosėdinių uolienų, kurių tankis 2,4–2,5 g/cm3. Kai kur nuosėdinių uolienų dangos nėra ir granitinės plutos paviršius yra atidengtas. Nemažuose žemynų plotuose ant granitinės arba nuosėdinės plutos vėl slūgso iki 1–2 km storio bazaltų danga, – tai žemynų plutos savotiškos inversijos.
Žemės pluta skiriasi nuo branduolio ir mantijos savita kristaline medžiagos agregatine būsena. Ji sudaryta iš natūralių junginių – mineralų, kurie savo ruožtu jungiasi į mineralų bendrijas – uolienas. Yra atpažinta daugiau nei 2 000 mineralų, bet uolienas sudaro ne daugiau kaip 200 mineralų deriniai. Iš jų 40 gausūs. Deguonis – gausiausias litosferos elementas – susijungia su siliciu, metalais ir kitais elementais, sudarydamas įvairiausius oksidus. Gausiausią mineralų grupę sudaro silikatai – silicio ir deguonies junginiai su kaliu, natriu, kalciu, magniu ir geležimi. Labai dažnai dalį silicio pakeičia aliuminis – susidaro aliumosilikatai. Silikatams ir aliumosilikatams kartu tenka apie 80 % plutos masės.
Aliumosilikatų grupėje svarbiausi yra feldšpatai: kalio feldšpatas – ortoklazas, natrio – albitas, kalcio – anortitas. Jiems artimi yra feldšpatidai, turintys mažiau silicio rūgšties: kalio feldšpatidas – leucitas, natrio – nefelinas. Iš kitų aliumosilikatų galima paminėti piroksenus (pav. augitas), amfibolus (pav. raginukė), žėručius (biotitas, muskovitas) granatus (piropas, almandinas, grosuliaras) ir kt.
Žemės plutoje apie 60 % masės sudaro feldšpatai ir feldšpatidai, 16 % piroksenai ir amfibolai, 4 % – žėručiai. Apie 12 % masės tenka kvarcui, kuris kartu yra ir silikatas, ir oksidas. Iš kitų paminėtinas opalas (amorfinis silicio hidroksidas), hematitas, magnetitas, limonitas, korundas. Kitas dar gausokas grupes sudaro sulfidai (piritas, markazitas, chalkopiritas, galenitas), karbonatai (kalcitas, magnezitas, dolomitas, sideritas), fosfatai (apatitas), hologenidai (halitas, fluoridas).
Apie 90 % žemės plutos (iki Moho paviršiaus) masės sudaro magminės kilmės uolienos, susidariusios kristalizuojantis magmai. Pagrindinis jos komponentas yra silicio dioksidas.
Vandenyninė pluta
Vandenyninė pluta yra gan vienoda, sudaryta iš sunkokų bazinių, daugiausia bazaltinių arba panašių į bazaltus uolienų, kurių tankis 2,85 g/cm3.
Ties Moho paviršiumi pasirodo peridotitų, piroksenitų, iš kurių sudaryta viršutinė mantijos dalis. Bazaltinę vandenynų plutą iš viršaus dengia tik plonas purių nuosėdų sluoksnis. Atvirame vandenyne ne storesnis kaip 0,4–1,0 km. Tik vandenynų pakraščiuose nuosėdų danga yra kelis kartus, o kartais ir dešimteriopai storesnė. Ji visur labai jauna – mezozojaus arba kainozojaus eros. Skiriamos atsparios sritys – vandenyninės platformos, kurioms būdingas gylis – apie 4 000 m. Tai vandenyno guolis, kuris užima 53 % vandenynų ploto. Vandenynines platformas skiria judrios povandeninių kalnų sritys, kurios užima apie 16 % vandenynų ploto. Nekonsoliduotai vandenyninei plutai reikia skirti ir giliausius povandeninius įlinkius – lovius (iki 9–12 km gylio), užimančius apie 1 % vandenynų ploto. Likę 30 % – tai šelfai ir panuovaliai – esantys ant žemyninės plutos, taip pat probleminės prigimties įdubos visose tarpužemių jūrose, ypač Azijos žemyno ir Ramiojo vandenyno sąlyčio vietoje.
Volčja
Volčja  – upė Rusijoje, Leningrado srityje. Prasideda Lembolovo aukštumoje, teka į šiaurę, į vakarus nuo Sankt Peterburgo - Hytolos geležinkelio, tarp Vaskelovo ir Losevo stočių. Plotis iki 10 m. 1928 m. pastatyta nedidelė hidroelektrinė. Upė sekli ir navigacijai netinka (išskyrus baidares kai kuriuose ruožuose).
Litosfera
Astenosfera
Viršutinėje mantijoje yra išskiriamas sluoksnis, pasižymintis padidintu plastiškumu. Astenosferos paviršiaus gylis yra maždaug 70 km vandenynuose ir, vidutiniškai, 250 km žemynuose. Pado gylis siekia 700 km. Ant šio sluoksnio plaukioja žemės plutos tektoninės plokštės. Čia vyksta lėtas konvenkcinių srautų judėjimas.
Volčja
1323 m. Orechovsko taikos sutartimi upe ėjo siena tarp Švedijos ir Naugardo.
Litosfera
Žemynų dreifo hipotezė
XX a. pradžioje vokiečių mokslininkas Alfredas Vėgeneris, tyrinėdamas pasaulio žemėlapį, atkreipė dėmesį į tai, kad sutampa Afrikos vakarinės pakrantės ir Pietų Amerikos rytinės pakrantės kontūrai. Bandydamas paaiškinti tokį sutapimą, A. Vėgeneris paskelbė mokslinę hipotezę, kad prieš daug milijonų metų visi žemynai jungėsi ir sudarė vieną didžiulį žemyną Pangėją (gr. – visa žemė). Vėliau Pangėja suskilo į atskiras dalis, kurios viena nuo kitos nutolo. Tokį judėjimą A. Vėgeneris pavadino žemynų dreifu.
Tektoninės plokštės visą laiką juda viena kitos atžvilgiu, nes jas traukia konvekciniai astenosferos srautai. Yra trys plokščių tarpusavio judėjimo tipai:
plėtimasis (divergencija), pasireiškianti spredingu; susidūrimas (konvergencija); slinkis (transforminiai, konservatyvieji lūžiai).
Litosferos plokščių teorija
Remiantis A.Vėgenerio iškelta žemynų dreifo hipoteze ir naujausiais tyrinėjimų rezultatais, XX a. pabaigoje mokslininkai sukūrė litosferos plokščių teoriją. Pagal ją, Žemės pluta ir viršutinės mantijos dalis suskilusi į įvairaus dydžio plokštes, kurios tarsi plaustai plūduriuoja ant plastiško mantijos sluoksnio. Skiriamos 7 didelės ir keliolika mažesnių plokščių. Didžiausios vadinamos žemynų vardais (išimtis – Ramiojo vandenyno), nors jų ribos ne visur sutampa su žemynų kontūrais. Vieną plokštę gali sudaryti ir žemyninė, ir vandenyninė pluta. Plokštes skiria lūžiai, einantys per visą Žemės plutą. Daug jų yra sausumoje, bet dar daugiau vandenynų dugne, kur Žemės pluta plonesnė. Plokščių pakraščiai yra seisminio, tektoninio ir magminio aktyvumo zonos.
thumb|right|260px|Tektoninių plokščių žemėlapis
Apie 94 % Žemės paviršiaus dengia 7 didžiosios plokštės:
Didžiosioms dažnai priskiriamos ir kitos:
Plokščių judėjimas
Žemės gelmėse vyrauja labai aukšta temperatūra, o uolienos primena tirštą akmeningą masę. Panašiai kaip į viršų kylantis šiltas oras ir besileidžiantis šaltas, taip ir išsilydžiusių uolienų srautai iš gelmių kyla į viršų, vėsta ir leidžiasi žemyn. Mokslininkų manymu, būtent tokie srautai judina plokštes.
Fiurstenvaldė
Fiurstenvaldė arba Podubnojė (, nuo 1939 m. Fürstenwalde, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Поддубное) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nizovjės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities dvaras. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kenigsbergo rajono, vėliau Gurjevsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Nizovjės apylinkės kaimas.
Kernavė
Kernavė – miestelis Širvintų rajono savivaldybėje, Neries dešiniajame krante, 18 km į pietvakarius nuo Širvintų, 35 km į šiaurės vakarus nuo Vilniaus. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos (Kerniaus ir Piliakalnio). Miestelis garsus Kernavės piliakalniais, kuriems XIX a. sugalvoti vardai – Pilies kalnas, Aukuro kalnas, Mindaugo kalnas (arba Mindaugo sosto piliakalnis), Lizdeikos kalnas ir Kriveikiškio piliakalnis. Yra paštas (LT-19014).
thumb|left|[[Kernavės piliakalniai]] miniatiūra|left|[[Kernavės pradinė mokykla]]
Etimologija
Miestelio vardas tikriausiai yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Neries dešiniojo intako Kernavės. Jo forma nuo XIII a. beveik nepasikeitė. Lietuvoje aptinkama bene 5 vandenvardžiai, turintys tokią pačią ar panašią šaknį. Pats upelio vardas sunkiai paaiškinamas, kadangi dabar beveik nėra likę identiškų žodžių kernavei paaiškinti. Bronius Kviklys manė, kad žodis kernavė reiškia „klampi vieta pievose, miškuose“, tačiau šis žodis sutinkamas tik Panevėžio rajone.
Mjeikas
Mjeikas (MY မြိတ်မြို့; anksčiau – Mergujis) – miestas pietų Mianmare, Tanintarji provincijoje, Andamanų jūros pakrantėje, priešais Mjeiko salas. 88,6 tūkst. gyventojų.
Žvejyba, gumos gamyba, kokosų eksportas, paukščių lizdų rinkimas. Yra universitetas. Mjeike gyvena daugiausia salonai, mokenai. Miestas yra svarbus kontrabandinis punktas šalia Tailando sienos.
Kernavė
Etimologija
Kai kurie autoriai mano, kad miestelis pavadintas pagal legendinio įkūrėjo Kerniaus vardą. Tai tikriausiai liaudies etimologija, menanti, kad Kernius buvęs legendinio romėno Palemono vaikaitis (Palemono sūnaus Kūno sūnus). Lietuvos ir Žemaitijos didžiosios kunigaikštystės metraštyje teigiama, kad kunigaikštis Kernius apie 1040 m. ne tiktai įkūrė pirmąją Lietuvos sostinę, bet ir sugalvojo Lietuvos vardą. Legendos ir padavimai byloja, kad kunigaikštis Kernius pagal pagoniškus papročius buvo sudegintas, o pelenai išbarstyti ant piliakalnio.
Geografija
Kernavės archeologinė vietovė – valstybinis Kernavės kultūrinis rezervatas, įkurtas 1989 m., nuo 2004 m. yra UNESCO Pasaulio paveldo sąraše. Į šiaurės rytus nuo miestelio telkšo nedidelis Kernavės ežeras (arba Pragarinės ežeras).
Priešistorė
thumb|left|250px|Pilys Mindaugo žemėse
Archeologiniais duomenimis, apylinkėse IX–VII tūkstantmetyje pr. m. e. buvo senovės gyvenvietė, kuri vėliau išsiplėtė. Remiantis istoriniais šaltiniais įprasta manyti, kad Kernavė įsikūrusi XIII–XIV a. dešiniajame Neries krante (dabar vadinamame Pajautos slėnyje), ir tuo metu buvo svarbus miestas bei pirma aiški valdovo rezidencija su galinga gynybinių įtvirtinimų sistema. Pajautos slėnyje 1986 m. aptiktas III a.–IV a. miestas (Žemutinė Kernavė senesnė, klestėjo iki kryžiuočių laikų, kai jų antpuoliams prasidėjus turėjo persikelti į piliakalnius ir Aukštutinę Kernavę). Archeologiniai radiniai rodo, jog čia gyveno labai specializuoti amatininkai (juvelyras, kauladirbys), pagal rastus importinius papuošalus galima spėti čia gyvenus turtingus miestiečius. Kernavėje gyveno ir pirmieji Lietuvos pirkliai Remeišis ir Studila (minimi XIII a. pabaigoje Rygos skolų knygoje), dirbo daug amatininkų.
Kernavė XIII a. buvo vienas reikšmingiausių Lietuvos valstybės formavimosi centrų. Šioje vietovėje buvo išsidėstęs galingas penkių piliakalnių gynybinis kompleksas. XII a.-XIV a. jo papėdėje, Pajautos slėnyje, išaugo viduramžių miestas, turėjęs apie 3–4 tūkstančius gyventojų. Jame buvo gana taisyklinga gatvių sistema, stovėjo gyvenamieji namai ir amatininkų dirbtuvės. Keliama hipotezė, kad čia galėjo būti Mindaugo sostinė.
Viduramžiai
thumb|Neris šalia Kernavės
Kernavė pirmąkart minima 1279 m. Eiliuotojoje Livonijos kronikoje. XIII a.–XIV a. Kernavė Lietuvos teritorijoje užėmė ypatingą vietą, buvo vienas svarbiausių besikuriančios Lietuvos valstybės ekonominių, politinių ir gynybinių centrų – vienas pirmųjų Lietuvos miestų, čia iki 1321 m. buvo valdovų rezidencija, dažnai vadinama pirmąja Lietuvos sostine.
Kernavė suklestėjo Ldk Traidenio ir Ldk Vytenio valdymo laikais, turėjo viduramžių miesto bruožų: Aukuro kalne buvo gerai įtvirtinta kunigaikščio rezidencija, jį saugoję priešpiliai (Lizdeikos piliakalnis ir Mindaugo sosto piliakalnis), įtvirtintas papilys – Viršutinis miestas (Pilies kalnas). Prie rezidencijos, Pajautos slėnyje bei viršutinėje terasoje į vakarus ir šiaurės nuo piliakalnių, kūrėsi žemutinis miestas – neįtvirtinti amatininkų ir pirklių papiliai, kurie užėmė keliolika hektarų. Žemutiniame mieste susiklostė gatvių, brastų ir prekyviečių (Neries krante) tinklas. Kūrėsi atitvertos 8–10 arų dydžio miestiečių posesijos su mediniais gyventojų pastatais ir dirbtuvėmis. XIII a. pabaigoje gyventojai vertėsi amatais, vietine ir tarptautine prekyba. Kernavės pirkliai minimi 1290 m., 1303 m. Rygos skolų knygoje. Mirusieji laidoti Kriveikiškio kapinyne. Miestas pirmą kartą minimas 1380–1390 m. Rusios miestų sąraše, manoma, Kernavėje XIV a. buvo apie 500 gyventojų.
XIV a. pirmoje pusėje, išaugus Vilniui, Kernavė tapo daline kunigaikštyste, kurią valdė Ldk Gedimino sūnus Manvydas. Pilių kompleksą 1365 m. sudegino kryžiuočiai, dar kartą pilys buvo sudegintos 1390 m. pačių miesto gynėjų, vadovaujamų Algirdo sūnaus Vyganto, per atsitraukimą. Po Vyganto mirties 1392 m. Kernavė tapo Lietuvos kunigaikščio Kernavės dvaru, iš pradžių valdomu Traidenio giminės palikuonių Astikų; Kristinas Astikas iš Kernavės minimas 1413 m. Horodlėje gavęs Trimitų herbą. Vėliau Kernavės dvarą valdė Podbereskiai, Hlebavičiai, Kurnickiai, Ryminskiai, Despot Zenovičiai, Bžostovskiai, Bialozorai.
XV a. pradžioje Ldk Vytautas iš Kernavės rašė laiškus Kryžiuočių ordino didžiajam magistrui, fundavo pirmosios bažnyčios statybą (pastatyta iki 1430 m., apie 1698 m. ir 1738 m. perstatyta). Prie bažnyčios ir dvaro, viršutinėje terasoje, ėmė kurtis Naujoji Kernavė. Senoji Kernavė, buvusi Pajautos slėnyje, atiteko bažnyčiai, 1522 m. Žygimanto Senojo privilegijoje minima ten buvus bažnyčios pievas. 1571 m. Žygimantas Augustas Kernavei suteikė Magdeburgo teises (1792 m. atnaujintos, suteiktas herbas). XVI a. buvo pavieto centras, nuo XVII a. vidurio – seniūnija.
Karai su kryžiuočiais ir vidaus tarpusavio kovos sutrukdė tolesnę Kernavės raidą. Ją nustelbė Trakai, Vilnius ir kiti administraciniai-politiniai centrai.
Naujieji laikai
miniatiūra|Stotelė
1777 m. kurį laiką veikė parapinė mokykla. 1792 m. gegužės 25 d. ATR valdovas Stanislovas Augustas suteikė miesto teises ir herbą. Tačiau po keleto metų Abiejų Tautų Respublikai suirus, Rusijos imperijos naujų miestų priešininkai savivaldą panaikino. Bažnyčios žemės valdas 1843 m. perėmė valstybė. Dvaras sunyko po XIX a. septinto dešimtmečio reformos. XIX a. Kernavė buvo Vilniaus apskrities miestelis.
Už 1 km į rytus nuo Kernavės 1920–1939 m. ėjo Lietuvos-Lenkijos demarkacinė linija.
1924 m. įsteigta pradžios mokykla, 1949–1973 m. septynmetė, aštuonmetė, vėliau Juozo Šiaučiūno pradinė mokykla, dabar Musninkų mokyklos skyrius.
1940–1949 m. kalinti ir ištremti 20 gyventojų, 1941 m. įkalintas ir mirė lageryje mokytojas Kernavės muziejaus įkūrėjas Juozas Šiaučiūnas. Kernavės apylinkėse 1945–1948 m. veikė Didžiosios Kovos apygardos partizanai. 1950–1995 m. Kernavės apylinkės, 1950–1992 m. kolūkio centras.
Nuo 1979 m. Kernavėje pradėti nuoseklūs archeologiniai tyrimai, kurių metu rastus vertingus daiktus galima pamatyti Kernavės archeologiniame muziejuje. 1989 m. įkurtas Kernavės archeologijos ir istorijos muziejus-rezervatas. 1998 m. patvirtintas Kernavės herbas.
Miestelyje veikia biblioteka, kapinės. Miestelyje vyksta Rasos šventė, rengiamos gyvųjų amatų ir gyvosios archeologijos dienos, kurias aplanko apie 20 tūkstančių turistų. 2006–2008 m. vyko muzikos festivalis Baltijos garsas.
Legendos
thumb|left|[[Kernavės piliakalniai]]
Kernavės piliakalniai apipinti legendų. Kažkur nuo čia būta požeminio kelio į Trakus ir Vilnių. Kernavėje jis uždarytas geležinėmis durimis, prie Trakų – sidabrinėmis, prie Vilniaus – auksinėmis.
Lizdeikos kalnas pavadintas taip dėl to, kad jame gyvenęs vyriausiasis krivis Lizdeika. Po to, kai 1387 m. įvesta krikščionybė ir Vilniuje nugriauta Perkūno šventykla, Lizdeika iki pat mirties kartu su vaidilutėmis kurstęs ugnį ant Aukuro kalno, nuo jo sakydavęs pamokslus žmonėms ir aiškindavęs sapnus. Gražiausia Lizdeikos vaidilutė buvusi Pajauta, jos garbei pavadintas nuo piliakalnių papėdės nusidriekęs Pajautos slėnis.
Gyventojai
thumb|Kernavei skirta Lietuvos banko 50 litų moneta (2005 m.)
Architektūra
thumb|left|300px|Senosios bažnyčios pamatai thumb|200px|[[Kernavės medinė koplyčia]] thumb|200px|left|Skulptūra [[Mozė]] Neogotikinėje Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčioje (pastatyta apie 1920 m.) yra vertingi paveikslai („Šventoji šeima“ XVIII a., „Švč. Mergelė Marija Škaplierinė“, su aptaisais, 1816 m.), skulptūros („Nukryžiuotasis“ 1818 m., „Švč. Mergelės Marijos“ bareljefas, XIX a. pirma pusė), neobarokinis altorius (XIX a. pradžia), altorėlis su šv. Juozapo ir švč. Mergelės Marijos Škaplierinės paveikslais (XIX a. pirma pusė), bronzinis barokinis varpas (nuliedintas 1667 m. Vilniuje).
Kiti statiniai:
Marija Rūta Babarskienė
Marija Rūta Babarskienė (g. 1946 m. rugpjūčio 6 d. Raudėnai, Kuršėnų valsčius) – Lietuvos gydytoja kardiologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
Biografija
1970 m. baigė Kauno medicinos institutą, 1996 m. habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
1970–1973 m. dirbo Respublikinės Kauno klinikinės ligoninės gydytoja. Nuo 1973 m. Kauno medicinos instituto (nuo 1998 m. Kauno medicinos universitetas) Kardiologijos instituto mokslinė bendradarbė, nuo 1981 m. Klinikinės kardiologijos laboratorijos vedėja, nuo 2001 m. Kauno medicinos universiteto Kardiologijos klinikos Lėtinės išeminės širdies ligos sektoriaus vadovė. Nuo 2000 m. profesorė.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo svarbiausia sritis – išeminės širdies ligos klinikinė eiga, gydymas ir prognozė.
Šviečiamasis amžius
Požiūris į valdžią
Filosofas ir rašytojas Žanas Žakas Ruso nagrinėjo žmogaus ir valdžios santykį. Anot jo, pati tauta sprendžia, kas turi valdyti valstybę. Valdantieji turi garantuoti valdomųjų laisvę ir pagrindines teises. Jei žmonių išrinkta valdžia praranda pasitikėjimą (pamina žmonių teises), ją reikia nuversti sukilimu.
Tuo metu Europoje buvo paplitusios absoliutinės monarchijos. Aukščiausia valdžia jose priklausė valdovui, jo niekas neribojo. Luomų susirinkimai turėjo tik patariamąjį balsą. Filosofas Šarlis Monteskjė kritikavo absoliutizmą. Jis patarė absoliutinę monarchų valdžią pakeisti renkamąja valdžia ir padalyti ją į įstatymų leidžiamąją, vykdomąją ir teisminę. Šviečiamajame amžiuje susiformavo švietėjų idėjomis pagrįstas apšviestasis absoliutizmas.
Rašytojas, filosofas Volteras smerkė piktnaudžiavimą valdžia, žiaurius įstatymus, kankinimus. Jis niekam nepripažino teisės savavaliauti. Jo nuomone, visuomenė turinti būti pakanti įvairių religijų išpažinėjams. Mąstytojo manymu, asmens ir minties laisvę gali garantuoti valstybę valdantys apsišvietę monarchai. kairėje|miniatiūra|267x267px|[[Ignotas Masalskis – švietėjas, Edukacinės komisijos pirmininkas, apie 1785 m. (Marčelas Bačarelis)]]
Šviečiamasis amžius Lietuvoje
Bene žymiausiu Šviečiamojo amžiaus atstovu Lietuvoje laikytinas Troškūnuose kunigavęs Kiprijonas Lukauskas, 1797 m. lietuvių kalba parašęs knygą „Pamokslai iš Dievo priesakų apie krikščioniško gyvenimo prievoles“. Šis kūrinys išliko rankraščiu ir buvo išspausdintas tik 1996 m. Kiprijono Lukausko knygoje daug švietėjiškos pasaulėžiūros elementų, tačiau vienas svarbiausių jo teiginių yra tai, jog Lietuvos dvarininkų ir valstiečių santykiai yra pagrįsti sutarties teise (Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės įstatymuose tam pakanka įrodymų, tvirtina Lukauskas), abi pusės turi tiek pareigas vieni kitiems, tiek ir savo asmenines teises. Tai buvo svarbus ideologinis argumentas už baudžiavinės praktikos nepagrįstumą, galiausiai turėjęs vesti į visiškos valstiečių asmens laisvės pripažinimą. K. Lukausko knygoje, be kita ko, ryškus Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, kaip atskiro socialinio ir politinio vieneto, skyrimas nuo Lenkijos. Poreikis modernizuoti ūkį ir visuomenę skatino Lietuvos inteligentiją domėtis Vakarų švietėjų idėjomis.
Išnašos
Pastabos
Venetai (galai)
thumb|upright=1.5|Venetų monetos, V–I a. pr. m. e. Venetai – jūriniai galai, kurie gyveno Bretanėje (dabar Prancūzija). Antikos laikais ta sritis priklausė Armorikai. Vano miestas pavadintas pagal genties pavadinimą.
Venetai statė ąžuolinius laivus, naudojo geležines vinis ir odines bures. Tokie laivai atlaikydavo atšiaurius Atlanto orus.
Užkariavimas
thumb|left|Venetai tarp kitų galų tautų 57 m. pr. m. e. pakrantės galai buvo priversti pripažinti Julijaus Cezario valdžią. Jie pasirašė sutartis ir davė įkaitų kaip geros valios ženklą. 56 m. pr. m. e. galai pagavo kelis Cezario pareigūnus, kai šie ieškojo maisto jų žemėje ir bandė juos iškeisti į įkaitus. Supykęs Cezaris rengėsi karui.
Dėl tvirtovių padėties jas buvo sunku užpulti iš sausumos ar jūros. Romėnai pylė pylimus į tvirtoves, bet iškilus grėsmei įtvirtinimams galai jūra persikeldavo į kitą tvirtovę ir romėnams reikėdavo kartoti operaciją iš naujo.
Lochuvo dekanatas
thumb|300px|right|Lochuvo dekanatas Lochuvo dekanatas - tai vienas iš 11 katalikų, Drohičino vyskupijos dekanatų.
Parapijos
Dekanate yra 9 parapijos:
Albinas Petras Purys
thumb|A. P. Purio sukurta ir pagaminta kėdė, skirta parodai "Meną – į buitį" ([[Maskva, 1961 m., NDG parodoje 2018 m.]] Albinas Petras Purys (g. 1932 m. kovo 1 d. Ukmergėje) – Lietuvos architektas-dailininkas, pedagogas.
Biografija
1956 m. baigė LSSR dailės instituto (dab. Vilniaus dailės akademija) Architektūros fakultetą.
1956–1958 m. dirbo projektuotoju architektūros restauracinėse dirbtuvėse. 1958–1961 m. Vilniaus „Dailės“ kombinato vyriausiasis inžinierius, direktorius, architektas. 1961–1968 m. LSSR dailės instituto dizaino katedros dėstytojas. 1971–1974 m. Vilniaus miesto vyriausiasis dailininkas, miesto vyriausiojo architekto pavaduotojas. 1993–2008 m. Vilniaus dailės akademijos dėstytojas, 1994 m. docentas.
Nuo 1958 m. Lietuvos architektų, nuo 1964 m. Lietuvos dailininkų sąjungų narys, dalyvauja jų veikloje bei parodose. 1975–1982 m. LSSR dailininkų sąjungos valdybos pirmininko pavaduotojas. Sūnus – Stasys Purys (taip pat žinomas kaip Stasys Bonifacijus Ieva).
Profesionali veikla
A. P. Purys yra suprojektavęs vasarnamių, individualių gyvenamųjų namų, apipavidalino masinių šventinių renginių. 1968–1969 m. sukūrė Odesos jūrų laivininkystės keleivinės linijos Sočis-Marselis kruizinio laivo visuomeninių patalpų rekonstrukciją. 1975 m. LSSR respublikinės dainų šventės liaudies ansamblių programos ir 1976 m. sąjunginio liaudies ansamblių festivalio Vilniuje vyriausias dailininkas ir renginių dizaino autorius. Garbės raštais įvertintos Baltijos kraštų medžioklės trofėjų parodų 1978 ir 1989 m. ekspozicijos Vilniuje.
Kelių dešimčių parodų Maskvoje ekspozicijų vyriausias dailininkas. Tarp reikšmingesnių: Baltijos respublikų dailės parodos Lietuvos skyrius (1959 m.), plačiai nuskambėjusi savo sėkme Lietuvos vitražo ekspozicija (1961 m.), skulptorių J. Mikėno ir J. D. Šadro personalinių parodų ekspozicijos (1962 m.), Lietuvos pavasario ir rudens gėlių ekspozicija (1964 m.), sąjunginės taikomosios dailės ekspozicija (1968 m.), sąjunginės monumentaliosios dailės ekspozicija (1969 m.). 1980 m. buvo Maskvos olimpinių žaidynių kultūrinės programos komiteto narys ir parodos „Sportas – taikos pasiuntinys“ ekspozicijos autorius. Paroda įvertinta „Garbės ženklo“ ordinu.
Projektavo ir vykdė parodų ekspozicijas užsienyje: tarptautinės knygos meno parodos sąjunginio skyriaus ekspozicija (1965 m.), Lietuvos skyriaus ekspozicija tarptautinėje Leipcigo mugėje (1966 m.), parodos „Lietuva 70“ ekspozicija Erfurte (VDR valstybinė premija, 1970 m.), taikomosios dailės ir dailiųjų amatų parodos sąjunginio skyriaus ekspozicija Erfurte (1978 m.), sąjunginio skyriaus ekspozicijos Tarptautinėse knygų mugėse Frankfurte prie Maino (1984, 1985 ir 1986 m.), Prancūzijoje gyvenančio tapytojo O. Vukolovo personalinės parodos ekspozicija Berlyne (1987 m.).
Apipavidalino personalinių dailininkų parodų Vilniuje: skulptoriaus Juozo Mikėno (1962 m.), keramiko Liudviko Strolio (1967 m.), skulptoriaus Petro Aleksandravičiaus (1976 m.), skulptoriaus Vytauto Šerio (1981 m.), tapytojos Kazės Zimblytės (1988 m.), skulptoriaus Rimanto Dauginčio (1992 m.).
Sėkmingai dirbo turistinio, sportinio ir kultūrinių renginių plakato srityse. Reikšmingesni plakatai: parodai „Buitis 72“ (1972 m.), „Kovas – teisinių žinių populiarinimo mėnuo“ (1972 m.), „Vilniaus moksleivių dainų šventė“ (1973 m.), „Lietuviškos estradinės dainos konkursas Vilniaus bokštai“ (1974 m.), „Lietuvos pučiamųjų orkestras Trimitas“ (1974 m.), folkloro festivaliui „Skamba skamba kankliai“ (1976 m.), „Jojimas“ (1981 m.), „Sportinės aviacijos aukštojo pilotažo varžybos“ (1983 m.), „Trakai – istorijos muziejus“ (1986 m.), parodai „Ekologija“ (1990 m.), „Džiaukis žmogeli, kad šviečia saulelė“ (skulptoriaus R. Dauginčio parodai, 1992 m.), „Gyvenimas ir kūryba“ (architekto V. Landsbergio 100-mečiui, 1993 m.). Nuo 1970 m. kasmet sukuria po plakatą žirgų lenktynėms ant Sartų ežero ledo ir Kuršių marių buriavimo regatoms. Turistiniai plakatai „Visite Vilnius“, „Trakai“, „Kaunas“ buvo spausdinti ir platinti užsienyje 14 kalbų.
Tverečiaus Švč. Trejybės bažnyčia
'''Tverečiaus Švč. Trejybės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Tverečiaus miestelyje, 9 km į pietus nuo Vydžių ir 1 km nuo Lietuvos ir Baltarusijos valstybės sienos.
Istorija
Tverečiuje 1501 m. buvo pastatyta medinė bažnyčia, įkurdinti reguliarieji atgailos kanauninkai. 1622 m. Petras Pacas bažnyčiai paskyrė Erzveto palivarką ir Kukučių kaimą. Jo žmona 1644 m. dovanojo Jauniškės kaimą. Trakų vaivada Mikalojus Pacas 1662 m. pastatė naują bažnyčią ir vienuolyną. XVIII a. pabaigoje veikė parapinė mokykla. 1812 m. bažnyčia apiplėšta, išvogti sidabriniai liturginiai reikmenys. Rusijos valdžia 1832 m. vienuolyną uždarė. Vietoj sudegusios 1862 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia.
1880–1885 m. Tverečiuje klebonavęs Jonas Burba pamokslus sakė ir pamaldas laikė lietuviškai. Jo rūpesčiu 1884 m. suprojektuota nauja mūrinė bažnyčia, tačiau jos valdžia statyti neleido. 1886–1892 m. klebonavęs Mykolas Masiulis (1857–1906) klebonijoje įsteigė slaptą lietuvišką mokyklą. Caro valdžia jį 1891 m. uždarė į Gardino vienuolyną. XIX a. antrojoje pusėje į Tverečių buvo skiriami lietuviškai nemokantys kunigai. Vikaras K. Majevskis pramoko lietuviškai ir apie 1875 m. pamokslus ėmė sakyti lietuvių kalba. Kai bažnyčioms statyti nereikėjo valdžios leidimo, inžinierius B. Kokijevskis-Kozėla 1898 m. suprojektavo kitą mūrinę bažnyčią. Klebono Antano Slapšio-Slapšinsko pastangomis ir parapijiečių lėšomis 1906 m. pastatyta dabartinė (1901 m. senoji bažnyčia nugriauta, pamaldos laikytos klebonijoje).