cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karolis Didysis
Karolis Didysis – Vakarų imperatorius
Pats Karolis naujam titului teikė didelę reikšmę, po jo gavimo pareikalavo naujos priesaikos (802 m.) ir pabrėždavo savo, kaip Dievo ''statytinio, besirūpinančio tautos ir bažnyčios gerove. Pilnas Karolio titulas skambėjo taip: Karolus serenissimus augustus a Deo coronatus magnus pacificus imperator Romanum imperium gubernans qui et per misericordiam dei rex Francorum atque Langobardorum'' (Karolis, gailestingasis išaukštintasis, Dievo karūnuotas, didis valdovas – taikdarys, Romos imperijos valdovas, Dievo valia, frankų ir langobardų karalius).
Karo su saksais pabaiga ir pirmieji susidūrimai su danais
thumb|300px|left|Europa 814 m. 804 metais baigėsi alinantis karas su saksais. Karolis iš Nordalbingijos į šalies vidines teritorijas perkėlė 10 tūkstančių saksų šeimų. Ištuštėjusi šalis buvo perduota obodritams. VIII – IX amžių sandūroje frankai pirmą kartą tiesiogiai susidūrė su danais. 804 m. pietinės Danijos karalius Godfredas surinko Sliestorpėje, Saksonijos pasienyje, didelę armiją ir laivyną, norėdamas užpulti frankus. Priešininkai vedė derybas, kurių rezultatas nėra žinomas, tačiau tiesioginio susidūrimo greičiausiai buvo išvengta. Kur kas aktyviau Godfredas veikė 808 m. Jis užpuolė obodritų žemes, kurie buvo sudarę sąjungą su Karoliu Didžiuoju ir taip nusiaubė kraštą, kad jie buvo priversti prašyti taikos ir pažadėti jam duoklę. Žygio metu, Godfredas sunaikino vieną svarbiausių vakarų Baltijos jūros regiono prekybos centrų Rioriką (Maklenburgą arba Senąjį Liubeką Travės upės žiotyse) ir išsivežė iš jo daugybę pirklių ir amatininkų į Sliestorpę, kurios pozicijos dėl to tik sustiprėjo. Iškart po šio žygio danai, pasak frankų karalystės analų, įrengė įtvirtinimus Saksonijos pasienyje palei šiaurinį Elbės krantą: „nuo vakarinio vandenyno iki rytinės įlankos vedančios į Baltijos jūrą“ su vienais vartais, raiteliams praleisti. Iš savo pusės frankai Nordalbingijoje, vėl atimtoje iš obodritų, pastatė kelias tvirtoves, kurios davė pradžią Danijos pasienio markai.
Kova dėl prekybos kelių ir centrų Šiaurės ir Baltijos jūrose paaiškina kitą didelę Godfredo akciją 810 metais. Jis su didžiuliu laivynu pergalingai praplaukė palei Fryzijos pakrantę ir grįžo gavęs 100 svarų sidabro išpirką. Sunerimęs Karolis Didysis surinko didžiulį laivyną žygiui į Daniją, tačiau tokio žygio būtinybė atkrito: tais metais Godfredą nužudė jo karininkas, o valdžia atiteko jo sūnėnui Hemingui. Šis nebuvo taip karingai nusiteikęs ir 811 metais sudarė taikos sutartį, kurioje pietinės Danijos siena buvo nubrėžta palei Eiderio upę.
Vikingų antpuoliai
Paskutiniais Karolio valdymo metais frankų imperijai kilo nauja grėsmė – vikingų antpuoliai. Nuo 799 m. pabaigos jų buriniai laivai ėmė rodytis prie Vandėjos krantų ir plėšti pakrančių gyvenvietes. 810 m. vikingų išpuoliai jau siekdavo regioną pasiekiamą iš Acheno per dvi dienas raitomis, kaip tik tuo metu, kai Karolis buvo užimtas apsauginės markos Nordalbingoje stiprinimu kovoje su danais. Norėdamas išvengti normanų antpuolių Karolis liepė statyti laivus upėse tekėjusiose Galijoje ir šiaurės Vokietijoje. Jo įsakymu visuose uostuose ir upių žiotyse buvo įrengtos stovyklos laivų įguloms ir pastatyti patruliniai laivai.
Vidaus politika
Sėkmingų karo žygių dėka Karolis Didysis frankų valstybės sienas stipriai išplėtė. Lygiai taip pat nenuilstamai jis rūpinosi valstybės gerove, materialiniu ir dvasiniu jos vystymusi. Karinę savo galią sustiprino dėka puikaus mokesčių surinkimo sistemos įdiegimo, o pasienius sutvirtino įsteigdamas karines markas, kurias valdė markgrafai. Jis mažindamas šalies susiskaldymą panaikino hercogų valdžią. Atskiras sritis valdė grafai, kurių rankose buvo administracinė, finansinė, karinė ir iš dalies teisinė valdžia. Du kartus per metus – pavasario pabaigoje ar vasaros pradžioje ir rudenį – prie imperatoriaus rinkdavosi valstybiniai seimai. Į pavasarinį galėjo atvykti visi laisvi žmonės, į rudeninį buvo kviečiami tik svarbiausi valdovo „patarėjai“, tai yra dvariškiai, aukščiausios administracijos ir aukščiausi dvasininkijos atstovai.
Rudens seime buvo aptarinėjami valstybės gyvenimo klausimai ir sprendimai, vadinamieji kapituliariumai. Pavasarinio susirinkimo metu buvo paviešinami kapituliariumai, jų metu valdovas galėdavo sužinoti apie padėtį šalyje, apie konkrečių regionų poreikius ir problemas.
thumb|250px|Karolio Didžiojo laikų [[dinaras]] Karolis Didysis rūpinosi žemės ūkiu ir dvarais; jis paliko smulkius nurodymus liečiančius jų valdymą (Capitulare de villis). Karolio nurodymu buvo sausinamos pelkės, kertami miškai, statomi vienuolynai ir miestai, taip pat ir nuostabūs dvarai bei bažnyčios (pvz., Achene, Ingelheime). 793 m. Karolio parėdymu pradėta kanalų, sujungsiančių Reino ir Dunojaus upes, Šiaurės ir Juodąją jūras, statybos. Šis projektas taip ir liko nebaigtas.
Taip pat domėjosi ir mokslu; įsakė sudaryti gimtosios kalbos gramatiką, kurioje įtvirtino frankiškus mėnesių ir vėjų pavadinimus; liepė rinkti liaudies dainas. Save apsupo mokslininkais (Alkuinas, Pavelas Diakonas, Einhardas, Rabanas Mauras, Teodulfas), klausė jų patarimų ir pamokymų, stengėsi suteikti išsilavinimą dvasininkams ir tautai. Ypatingai rūpinosi mokyklų prie bažnyčių ir vienuolynų steigimu. Savo dvare įkūrė akademiją savo ir dvariškių vaikams mokyti.
794 m. keltų ir romėnų terminio kurorto vietoje, Achene, pradėjo didžiulio rūmų komplekso statybas, kurios buvo baigtos 798 m. Pradžioje Achenas buvo Karolio žiemos rezidencija, vėliau tapo nuolatine jo gyvenimo vieta, o nuo 807 m. ir imperijos sostine. Karolis įtvirtino valiutą dinarus, kurie kiekvienas svėrė 1,7 gramo.
Karolio Didžiojo mirtis
thumb|250px|Karolio Didžiojo [[sarkofagas]] 806 m. vasario mėn. testamentu padalino imperiją trims savo sūnums. Liudvikui turėjo atitekti Akvitanija ir Burgundija, Pipinui – Italija ir Vokietija į pietus nuo Dunojaus, o Karoliui Jaunajam – Neustrija, Austrazija ir Vokietija į šiaurę nuo Dunojaus. Tačiau 810 m. mirė Pipinas, o 811 m. ir Karolis. Netrukus iki mirties, 813 m., Karolis pas save pasikvietė Liudviką, Akvitanijos karalių, vienintelį likusį savo ir Hildegardos sūnų, sušaukė iškilmingą visos imperijos žymių frankų susirinkimą ir paskyrė jį, visų pritarimu, savo bendravaldžiu ir paveldėtoju, tuomet uždėjo jam ant galvos karūną ir prisakė nuo šiol vadinti imperatoriumi ir augustu. Netrukus po to, pakirstas stiprios karštinės, atsigulė į lovą. Sausio pradžioje susirgo pleuritu ir 814 m. sausio 28 d. imperatorius mirė. Buvo palaidotas jo paties statytoje bažnyčioje Achene.
Vedybos ir įpėdiniai
thumb|220px|Karolingų genealoginis medis
Kavarsko tvenkinys
left|120px
Kavarsko tvenkinys – tvenkinys Anykščių rajone, prie šiaurės rytinio Kavarsko miesto pakraščio, Šventosios upės slėnyje, 70,9 km nuo upės žiočių. Įeina į Anykščių regioninį parką. Plotas – 64,1 ha. Ilgis iš rytų į vakarus 2,9 km, plotis iki 0,5 km. Gylis siekia 4 m. Yra 2 mišku apaugusios salos (2,78 ha ir 0,08 ha). Altitudė 61,3 m. Kranto linija labai vingiuota. Krantai ištisai apaugę medžiais ir krūmais, pietinis ir šiaurvakarinis krantai aukšti. Daugelis šiaurinėje pakrantėje esančių senvagių susisiekė su tvenkiniu. Pietinė ir rytinė įlankos labai užžėlę vandens augalija. Tvenkinys sudarytas Nevėžio nuotėkiui padidinti. Nuo 2002 m. veikia AB „Achema“ priklausanti 1,5 MW galingumo Kavarsko hidroelektrinė, įrengtas žuvitakis. Per metus ji pagamina 6,5 mln. kWh elektros energijos. Tai ketvirtoji pagal instaliuotą elektros galią (po Kauno HE, Balskų hidroelektrinės ir Antalieptės hidroelektrinės) vandens jėgainė Lietuvoje. Po privatizacijos tvenkinio siurblinė vandens į Nevėžį iškastu ir nebeprižiūrimu Šventosios-Nevėžio kanalu nebetiekia.
Debitas:
Užtvanka 500 m ilgio, 4 m pločio. Vandens pralaida – slenkstinė. Įrengta 1962 m.
Tvenkinį supa Ąžuolytės, Vilkatėnų miškai. Aplink įsikūrę kaimai: Bebrūnai, Kalnuočiai, Purveliai, Vilkatėnai. Vakarine pakrante eina kelias. Žemiau užtvankos per upę nutiestas Kavarsko tiltas (į Kurklius).
Fleitininkas (paveikslas)
„Fleitininkas“, dar vadinamas „Fleitistu“, „Jaunasis fleitininkas“ – prancūzų impresionizmo tapytojo Eduaro Manė paveikslas (160 cm × 97 cm (63 coliai × 38 coliai)). Nutapytas 1866 m. ir šiuo metu eksponuojamas Orsė muziejuje, Paryžiuje, Prancūzijoje.
Istorija
Eduaras Manė (1832–1883) nutapė Fleitininką po kelionės į Ispaniją, kur susirengė 1865 m. Ten susipažino bei susižavėjo garsiojo ispanų XVII a. tapytojo Diego Velaskeso (1599–1660) kūriniais, ypač, relistiškais juokdarių bei nykštukų portretais. Didžiajam Paryžiaus Salonui 1866 m. E. Manė pristatė du savo darbus. Ispaniškos tapybos įtaka persmelktą Fleitininką bei Philibert Rouvière, vaidinančio Hamletą, portretą (1866 m.). Deja, bet Didžiojo Salono komisijos nutarimu abu paveikslai buvo atmesti, todėl Fleitininkas eksponuotas tik 1867 m. 1884 m. pristatytas pagrindinėje retrospektyvioje šio dalininko darbų parodoje, įvykusioje po autoriaus mirties (1883 m.), kaip duoklė atminti genialų kūrėją.
thumb|left|[[Diego Velaskesas Pablo de Valladolid portretas (1636–1637 m.), „Museo del Prado“, 1635 m. E. Manė paveiksle Fleitininkas (arba Jaunasis fleitininkas), jaučiama šio kūrinio įtaka.]]
Didžiojo Salono žiuri atmetimas pasufleravo rašytojui Émile Zola (1840–1902) parašyti E. Manė ginančių straipsnių seriją laikraštyje L'Événement. Kitais metais rašytojas išspausdino plačią E. Manė biografinę-kritikinę studiją, kurioje tvirtino, jog tapytojo stilius iliustratyvus ir tvirtas, o jo tapyba stipri ir kieta. Jis rašė: Aš nemanau, kad įmanoma gauti stipresnį efektą su tokiomis nesudėtingomis priemonėmis. (Je ne crois pas qu’il soit possible d’obtenir un effet plus puissant avec des moyens moins compliqué. 1866 m.)
Tarp 1873 m. ir 1893 m. paveikslas laikytas prancūzų kompozitoriaus ir baritono, E. Manė draugo Jean-Baptiste Faure, namuose. 1893 m. perduotas garsaus meno mecenato Durand-Ruel kolekcijai, o kitais metais jį įsigijo kunigaikštis Isaac de Camondo, kuris išlaikė savo kolekciją iki 1911 m., kai toji perėjo Prancūzijos valstybės žinion, kaip savininko dovana. Paveikslas numatytas Luvrui, tačiau ten taip ir nebuvo eksponuotas plačiajai visuomenei iki pat 1914 m. 1947 m. perkeltas į „Galerie nationale du Jeu de Paume“ parodų salę, kuri buvo įsikūrusi „Tuileri“ sode ir priklausė Luvrui. Ten pasiliko iki 1986 m., kai buvo perkeltas į dabartinę eksponavimo vietą – Orsė muziejų, kartu su likusia impresionistų dailės kolekcija, buvusia Luvre. Dabar jį galima pamatyti 14 salėje, 0 aukšte Orsė muziejuje.
Analizė
thumb|right|Philibert Rouvière, vaidinančio Hamletą, portretas, [[1866 m.]]
Tarsi ispanų dailininko paveiksle, E. Manė savo kūrinyje įsivaizdavo paviršutinišką spalvų sodrumą, kai vertikalios ir horizontalios plokštumos tik neryškiai atskiriamos. Pasak Peter H. Feist knygos „The Player fife“, Manė „parodė patrauklumą dekoratyviniam, vienos didelės figūros su pabrėžtais kontūrais ir pastatytos priešais foną, efektui.“ Stovinti priešais monochrominį foną, griežtai nutapyta, pasitelkiant šviesos efektą, figūra, visgi išsiskiria ribota spalvų palete, kurioje dominuoja impasto technika: labai ryškus juodas švarkas ir batai, raudonos kelnės, baltas diržas ir kt… Viso to rezultate, figūra atrodo stovinti „tvirtai, ramiai ir gyvai“. Fonui suteikta tokia giluma, kad sunkiai įmanoma įžvelgti liniją, skiriančią sienos ir grindų ribą. Vienintelis šešėlis, esantis po berniuko kojomis, išduoda pagrindo paviršių. Kai kurie meno istorikai linkę teigti, kad tapydamas šį portretą E. Manė jautė susidomėjimą japonų tapybos stilistika.
Be to, kaip Diego Velaskeso darbe, E. Manė taip pat portretavo anoniminį asmenį, paauglį muzikantą iš imperatoriškosios gvardijos orkestro, kuris buvo atsiųstas dailininkui majoro Hippolyte Lejosne, kuris buvo geras tapytojo draugas ir „laikytu tarsi Ispanijos didžiūnu“. Taip pat šiam portretui pozavo ir papildomi modeliai: panašumas abiejų modelių, t. y. Léon Leenhoff ir Victorine Meurent, atsispindi berniuko veide bei stovėsenoje.
Šis paveikslas panaudotas televizijos šou „Hogan's Heroes“ serijoje „Art for Hogan’s Sake“.
Kretingos geležinkelio stotis
Kretingos geležinkelio stotis – geležinkelio stotis Kretingos mieste, Stoties g. 2, prie Radviliškio–Kretingos–Klaipėdos geležinkelio linijos. Svarbus vakarų Lietuvos geležinkelio mazgas. Kelyną sudaro 7 bėgių linijos, manevruoja krovininiai traukiniai. Taip pat svarbi keleivinė stotis, kurioje stoja traukiniai Vilnius–Klaipėda, Radviliškis–Klaipėda, seniau taip pat stodavo traukiniai Klaipėda–Skuodas. Stotis aptarnauja ne tik Klaipėdos miestą, bet ir netoliese esantį Palangos kurortą, su kuriuo stotį jungia autobusai ir mikroautobusai.
Istorija
thumb|left|Stotis vokiečių valdymo metais thumb|left|Stotis XX a. tarpukariu
Geležinkelio stotį 1915 m. pastatė vokiečiai, nutiesę Kretingos–Priekulės liniją. Po I pasaulinio karo stotis sugriauta. Atkūrus Lietuvos valstybę pirmasis lietuviškas traukinys į Kretingą iš Kauno atvyko 1920 m. vasario 3 d. 17 val. 30 min. Jį vietos geležinkeliečiai, vadovaujami pirmojo stoties viršininko Dominyko Litvino, pasitiko su duona ir druska. Stotis iki 1923 m. buvo paskutinė pasienio su Klaipėdos kraštu stotis.
1925 m. pastatyta nauja medinė stotis. Tarybiniais metais pastatytas dabartinis pastatas. 2004 m. rekonstruoti stoties peronai. Kretingos geležinkelio stotyje nuo 2013 m. įsikūrusi ir Kretingos autobusų stotis. Iš jos vykstama į Klaipėdą, Palangą, Skuodą, Uteną, Vilnių, Šiaulius, Panevėžį, Zarasus, Mažeikius, Naująją Akmenę ir kitus miestus bei aplinkinius miestelius.
Dopultis
Dopultis (arba Dupultis, Rastaunykas) – upelis Kretingoje; Akmenos kairysis intakas. Prasideda miesto rytuose, šalia Savanorių g. daugiabučių kvartalo. Vingiuoja į vakarus miškingu slėniu. Vidurupyje patvenktas, susidaręs Kretingos vienuolyno tvenkinys, aplink įveistas parkas. Žemupyje teka šalia Kretingos Šv. Mergelės Marijos bažnyčios, greta įrengtas Marijos lurdas. Kerta Vilniaus gatvę ir įteka į Akmeną 32,0 km nuo jos žiočių.
Galima spėti senovėje Dopulties ir Akmenos santakoje buvus baltų šventvietę.
Pirminė pavadinimo lytis *Dubultis. Manoma, kad kilo iš germanizmo dubultas, dubultavas („dvigubas“).
Dubičių apylinkė
Dubičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Rudnios valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Varėnos rajonui. 1954 m. prijungta dalis Rudnios apylinkės. 1977 m. Dubičių apylinkė prijungta prie Kaniavos apylinkės.
Vladimiras Dekanozovas
Vladimiras Dekanozovas (, tikroji pavardė Dekanozišvili, 1898 m. Baku – 1953 m. gruodžio 23 d. Maskva) – sovietinis valstybės veikėjas, NKVD viršininko pavaduotojas, diplomatas.
Biografija
Gimė gruzinų šeimoje. Mokėsi Baku ir Tifliso gimnazijose. Studijavo mediciną Baku ir Saratovo universitetuose. 1918 m. įstojo į Raudonąją armiją. Nuo 1921 m. dirbo Azerbaidžano ypatingojoje komisijoje (ČK), čia susipažino su Lavrentijumi Berija ir tapo jo statytiniu.
1923–1938 m. Gruzijos valstybinės politinės valdybos darbuotojas, Gruzijos Komunistų Partijos Centro Komiteto sekretorius, Gruzijos Liaudies Komisarų Tarybos pirmininko pavaduotojas.
1938 m. L. Berijos pasiūlymu įsidarbino NKVD. 1938–1939 m. dirbo NKVD GUGB valdyboje L. Berijos pavaduotoju. 1939 m. tapo užsienio reikalų liaudies komisaro Viačeslavo Molotovo pavaduotoju.
1940 m. birželio 15 d. kaip Maskvos ypatingas įgaliotinis atvyko į Lietuvą. Čia jis turėjo pasirūpinti marionetinės „Liaudies vyriausybės“ sudarymu ir teisėto Lietuvos inkorporavimo į SSRS regimybe.
Vėliau dirbo diplomatinį darbą Berlyne. 1946 m. vėl paskirtas SSRS užsienio reikalų ministro pavaduotoju, tačiau 1947 m. iš šių pareigų pašalintas. Paskirtas į Visasąjunginį radijo komitetą administracinės-ūkinės valdybos viršininku. 1953 m. L. Berijos paskirtas Gruzijos TSR vidaus reikalų ministru.
1953 m. birželio 26 d. buvo suimtas L. Berija, netrukus suimtas ir V. Dekanozovas. Jis apkaltintas valstybės išdavimu, teroristinių aktų vykdymu bei dalyvavimu antisovietinėje išdavikų grupuotėje ir nuteistas mirties bausme. 1953 m. gruodžio 23 d. Maskvoje, Liubiankos kalėjime kartu su L. Berija ir kitais saugumo organų veikėjais V. Dekanozovas buvo sušaudytas. 2000 m. Aukščiausias Rusijos federacijos teismas atsisakė reabilituoti V. Dekanozovą.
Grigorijus Pomerancas
Grigorijus Pomerancas (, 1918 m. kovo 13 d. Vilniuje – 2013 m. vasario 16 d. Maskvoje) – žydų kilmės rusų filosofas, kultūrologas, rašytojas, Sovietų Sąjungos disidentas, oponavęs Aleksandrui Solženicynui. Daug jo filosofinės kūrybos buvo publikuojama Samizdate, didelį poveikį dariusiame 1960-1970 m. liberaliajai inteligentijai.
Biografija
G. Pomerancas gimė 1918 m. kovo 13 d. Vilniuje, vos prieš mėnesį nepriklausomybę atgavusioje Lietuvoje. Šeimoje buvo bendraujama lenkų, jidiš ir rusų kalbomis. 1922 m. tėvas pasitraukė gyventi į Maskvą. 1925 m. ten pat persikėlė ir motina karrtu su Grigorijumi. 1940 m. baigė Maskvos N. G. Černyševskio filosofijos, literatūros ir istorijos institutą (МИФЛИ).
Dalyvavo Antrajame Pasauliniame kare savanoriu, buvo sužeistas, gavo karinių apdovanojimų. 1942 m. įstojo į TSKP, iš kurios, apkaltinus antitarybinėmis kalbomis, 1945 m. buvo pašalintas. 1949 m. buvo nuteistas už antisovietinę veiklą, 1953 m. išėjo į laisvę, o 1956 m. - reabilituotas. Įsidarbino Rusijos mokslų akademijos mokslinės informacijos instituto Azijos ir Afrikos šalių bibliografijos skyriuje.
Veikla
G. Pomeranco mokslinių interesų sfera buvo labai plati - pradedant rusų klasikine literatūra ir baigiant Indijos bei Kinijos dvasiniu gyvenimu.
Pirmąją disertaciją apie klasiką Fiodorą Dostojevskį filosofas parašė dar prieš karą, tačiau ji buvo sunaikinta, kai autorius buvo suimtas. Antrosios disertacijos (1968 m.) tema buvo „Kai kurios religinio nihilizmo kryptys“, joje buvo plačiai nagrinėjama dzenbudizmo teorija. Tačiau G. Pomerancui pasirašius atsišaukimą, palaikiusį aktyvistus, kurie tų pačių metų rugpjūčio 25 d. išėjo į Raudonąją aikštę protestuoti prieš SSRS invaziją į Čekoslovakiją, jam buvo neleista jos apsiginti motyvuojant, kad nesusirinko kvorumas. Vėliau šia disertacija aktyviai naudojosi rusų autorinio filmo klasikas Andrejus Tarkovskis, kurdamas savo filmą „Stalkeris“.
Perėjęs „nuo marksizmo prie idealizmo“, („Pradėjau komentuoti Dostojevskį pagal Marksą, o baigiau Markso aiškinimu pagal Dostojevskį“), G.Pomerancas žmogiškos būties pamatu ėmė laikyti religiją ir gelmių filosofiją. Anot jo, išeitis iš dabarties dvasinės ir politinės krizės yra atsisakymas nuo scientistinių ir mitologizuojančių ideologijų, asmens „nepriklausomumas“ religijoje bei kultūroje ir kelias į gylį, o ne ištirpimas masėje.
Odense XI
Odensės rinktinė – Danijos futbolo komanda, sukurta atstovauti Odensei UEFA mugių taurės varžybose.
Nuorodos
Selectie XI
Thomas Jefferson
Biografija
Gimė gausioje dešimties vaikų plantatoriaus šeimoje Virdžinijoje. 1757 m. mirus tėvui, T. Džefersonas paveldėjo apie 2000 ha žemės. 1759 m. pradėjo lankyti Williamsburg mieste koledžą, kurį po trejų metų baigęs, dirbo teisininku. Nuo 1769 m. iki 1775 m. ir nuo 1776 m. iki 1779 m. buvo Virdžinijos įstatymų leidžiamojo susirinkimo narys. Šiuo laikotarpiu pateikės daug reformų projektų. Nuo 1775 m. iki 1776 m. ir nuo 1783 m. iki 1784 m. buvo Antrojo Kontinentinio kongreso narys. JAV nepriklausomybės karo metu jis buvo Virdžinijos gubernatorius (1779–1781 m.). Nuo 1785 m. iki 1789 m. JAV ambasadorius Prancūzijoje. Buvo paskirtas pirmuoju JAV Valstybės sekretoriumi (1789–1793 m.) ir tapo antruoju JAV viceprezidentu (1797–1801 m.). Pagrindiniai jo prezidentavimo įvykiai yra 1803 m. Luizianos įsigijimas iš Prancūzijos, Luiso ir Klarko ekspedicija (1804–1806 m.) ir auganti įtampa santykiuose su Jungtine Karalyste, kuri 1812 metais peraugo į karą. Prezidento pareigose siekė JAV neutralumo Europos konfliktų atžvilgiu.
Tomas Džefersonas laikomas svarbiu švietimo epochos politikos filosofu. Jis pažinojo daugelį švietėjų Britanijoje ir Prancūzijoje. Tomas Džefersonas pasisakė už dideles atskirų valstijų teises bei ribotą federalinę vyriausybę, griežtą bažnyčios ir valstybės atskyrimą, parašė Virdžinijos religinės laisvės statutą. Džefersonas buvo vienas iš JAV demokratų-respublikonų partijos, dominavusios JAV politikoje 25-erius metus, įkūrėjų ir lyderių.
thumb|200px|left|[[Mount Rushmore memorialas – Tomo Džefersono atvaizdas antras iš kairės]] thumb|left|200px|[[Džefersono memorialas Vašingtone su statula viduje]]
Kita veikla
Turėdamas ypač platų akiratį ir išsilavinimą, Džefersonas domėjosi architektūra, istorija, paleontologija, archeologija ir kitomis sritimis. Jis buvo vienas iš Virdžinijos universiteto įkūrėjų. Jo dovanotos privačios bibliotekos pagrindu yra įkurta JAV Kongreso biblioteka, šiandien – viena svarbiausių pasaulio bibliotekų. Kasinėdamas indėnų pilkapius, bene pirmą kartą archeologijoje panaudojo stratifikacijos (vertikalaus pjūvio) metodą. Dėl šio ir kitų nuopelnų archeologijai dažnai yra vadinamas „archeologijos tėvu“.
Atminimo įamžinimas
1943 m. balandžio 13 d. 200-ųjų T. Džefersono gimtadienio metinių proga Vašingtone atidengtas memorialinis paminklas – beveik 6 metrų aukščio statula su aplink ją netoli stogo iškalta Džefersono citata: „Ant Dievo altoriaus prisiekiau amžinai priešintis bet kokiai tironijai, kuri kėsinasi į žmogaus protą“. 1962 m. JAV prezidentas Džonas Kenedis Baltuosiuose Rūmuose priėmęs 49 Nobelio premijos laureatus, pasakė: „Aš manau, kad tai didžiausias talento ir žmonijos išminties sanbūris, koks kada buvo susirinkęs Baltuosiuose rūmuose, galbūt tik išskyrus, kai čia pietaudavo vienas Tomas Džefersonas“. Kartu su Džordžo Vašingtono, Teodoro Ruzvelto ir Abraomo Linkolno, T. Džefersono veido atvaizdas iškaltas garsiajame Rašmoro kalne.
T. Džefersono portretas yra ant kai kurių JAV dolerių monetų ir dviejų dolerių banknoto. Džefersono vardu pavadintos keliasdešimt vietovių, tarp jų – keturi JAV miestai ir dešimt apygardų.
Iki šių laikų, Džefersonas yra vienintelis prezidentas, per visas savo dvi kadencijas nevetavęs nei vieno JAV Kongreso išleisto įstatymo. Istorikai laiko Tomą Džefersoną vienu iš geriausių JAV prezidentų.
Baritu nacionalinis parkas
Baritu nacionalinis parkas (isp. Parque Nacional Baritú) – saugoma gamtos teritorija Šiaurės Vakarų Argentonoje, Saltos provincijos šiaurėje, Bolivijos pasienyje. Sudarytas 1974 m. ir užima 720 km² plotą.
Saugoma kalnų ir Las Yungas ekosistema. Didžiąją teritorijos dalį užima 300–400 m aukščio kalvos. Klimatas šiltas ir drėgnas, per metus iškrenta 900–1300 mm kritulių.
Fauna: tapyrai, pekariai, pumos, onsa, jaguarai, akiniuotieji lokiai, elniai, šarvuočiai, jaguarundžiai, ocelotai, lapės. Iš paukščių pažymėtini kondorai, harpijos, kolibriai.
Būdinga džiunglių augalija – sedrelos, guavos, charkandos, įvairios palmės, tabebujos, net 4 m siekiantys paparčiai. Kalnuose auga pušys ir alksniai.
Blužnis
Blužnis  – limfinės ir kraujotakos sistemų dalis. Pailgos, suapvalintos ir įgaubtos plokštelės formos vidaus organas, susijęs su kraujo gamyba organizme (pašalina iš kraujo svetimkūnius, negyvas ar pažeistas ląsteles, gamina antikūnus). Ilgis 10-15 cm, plotis 7-9 cm, storis – apie 4-6 cm. Blužnis sveria 120–250 g (suaugusio vyro blužnis vidutiniškai sveria 192 g, o suaugusios moters – 153 g); jos svoris ir spalva priklauso nuo prisipildymo krauju: tuščia blužnis yra melsvai raudona, prisipildžiusi krauju – raudona. Konsistensija – minkšta, stangri. Blužnis yra kairėje viršutinėje pilvaplėvės ertmės dalyje, tarp skrandžio ir diafragmos, už IX, X ir XI šonkaulių. Jos išilginė padėtis sutampa su X šonkauliu.
thumb|Blužnis
Blužnies sandara ir funkcijos
Blužnyje skiriamas diafragminis paviršius, facies diafragmatica visceralis, ir šiek tiek įgaubtas vidinis paviršius, pasuktas į organus. Šiuo paviršiumi blužnis liečiasi su keliais organais – inkstu, skrandžiu, skersine gaubtine žarna. Abu paviršius skiria viršutinis ir apatinis kraštai. Apatinis bukas, pasuktas žemyn ir į užpakalį, margo inferior, viršutinis aštrus, pasuktas aukštyn ir į priekį, margo superior. Abu kraštai sueina į apatinį užpakalinį, extremitas posterior, ir priekinį viršutinį, extremitas anterior, galus. Vidinio paviršiaus centre yra blužnies vartai, hilum lienale (hilum splenicum), kurių srityje nuo kapsulės į organo gilumą įsiskverbia pertvaros (trabekulės). Pro vartus į blužnį įteka ir iš jos išteka galinės blužnies arterijos šakos, venos ir limfagyslės, įeina nervai.
Blužnį iš visų pusių dengia skaidulinio jungiamojo audinio kapsulė, kuri su pertvaromis sudaro blužnies stromą. Tarp pertvarų yra blužnies parenchima, kurią sudaro tinklinio ir limfoidinio audinio telkiniai.thumb|right|300px|Blužnies skersinis pjūvis, kuriame matyti trabekulinis audinys bei blužnies vena ir jos intakai
Apie centrines arterijas esantis limfoidinis audinys vadinamas baltąja pulpa (minkštimu), nes jame daug įsiskverbusių limfocitų. (Apie centrines arterijas ir nuo jų atsiskyrusias arterioles esantis limfoidinis audinys yra T limfocitų sritis, o baltosios pulpos pakraščiai – B limfocitų sritis.) Kitose blužnies limfoidinio audinio srityse yra daug makrofagų. Dėl kraujo ląstelių (daugiausia eritrocitų) gausos jos yra tamsesnės. Tokia sritis vadinama raudonąja pulpa. thumb|right|300px|Blužnies visceralinis paviršius
thumb|Blužnies mikroskopinis vaizdas
Svarbiausios funkcijos
Pašalinus blužnį:
Šilų dvaras (Jonava)
thumb|right|Šilų dvare gimė vyskupas [[Juozapas Kazimieras Kosakovskis]] Šilų dvaras – buvęs dvaras Jonavos rajone, Šiluose.
Povilas Butkevičius (1954)
Povilas Butkevičius (1954 m., Akmenalių k., Kretingos r.) – Lietuvos medžio drožėjas, skulptorius.
Šilų dvaras (Jonava)
Istorija
Dvarui priklausė dešinysis Neries intakas. Šilų dvarą kaip kraitį apie 1654 m. ištekėdama atsinešė Joana Zavišaitė (sutuoktinis Mstislavlio kašteliono sūnus Stanislovas Kosakovskis). Tokiu būdu Jonavos apylinkes pradėjo valdyti Kosakovskiai. Tačiau dvaras ir Jonavos miestas pradėtas kurti tik po 1750 m. Šilų (arba Rimvydų dvaras) 1778 m. už pasiskolintus 21 000 auksinių buvo užstatytas giminaitei Konstancijai Zabielienei. Dvaras buvo vienos turtingiausių Kauno paviete bajoraičių Marijonos Zabielaitės, kilusios iš Raudondvario, pasoginis dvaras. Dvare gimė vyskupas Juozapas Kazimieras Kosakovskis (1738–1794), Jonavos bažnyčios fundatorius. Pasak Juozapo Kosakovskio, Marijona savo būstą iš Šilų dvaro perkėlusi į Jonavą, norėdama čia įkurti ir išlaikyti miestelį.
Blužnis
Sutrikimai ir ligos
Blužnis yra dažniausiai pažeidžiamas pilvo organas. Pagrindinės blužnies traumų priežastys – eismo įvykiai ir smurtiniai sužalojimai. Stipriai sutrenkus pilvą gali prasidėti vidinis kraujavimas, nes plyšta blužnis. Vyrams blužnies trauma dažnesnė nei moterims, dažniausiai nukenčia darbingo amžiaus žmonės.
Povilas Butkevičius (1954)
Biografija
1976 m. baigė Telšių taikomosios dailės technikumą, įgijo meninio medžio apdirbimo specialybę.
Blužnis
Sutrikimai ir ligos
Sužalojus pilvo ertmės organus, jaučiamas stiprus skausmas. Kai sužalota blužnis, jaučiamas iradiacinis skausmas į kaklą. Apžiūrint nukentėjusįjį, matomi sumušimai viršutiniame kairiajame pilvo kvadrate, apatinėje krūtinės ląstos dalyje. Blužnies žaizdos gali sukelti pavojingą kraujavimą į pilvą. Išsiliejus daug kraujo, vystosi šokas dėl nukraujavimo, o kraujas dirgina pilvaplėvę, dažnai supūliuoja. Jei įvykus pilvo traumai sumažėja sistolinis kraujospūdis, pastebimi ūmios mažakraujystės simptomai, galima įtarti vykstantį gausų vidinį kraujavimą. Nukentėjusysis išblykšta, rečiau plaka širdis, purto drebulys, pila šaltas prakaitas, atsiranda dažnas paviršutiniškas kvėpavimas, dažnas silpno prisipildymo pulsas, silpnumas, nerimas. Nukentėjusysis gali nualpti. Sužeidus pilvo ertmės organus labai greitai prasideda šokas.
Povilas Butkevičius (1954)
Biografija
Puoselėja Žemaitijos kultūrą ir istoriją. Mėgstamiausios temos – iškilios Žemaitijos istorinės asmenybės (sukūrė kunigaikščių Rimgaudo, Erdvilo, rašytojo S. Stanevičiaus ir kt. skulptūras), įvykiai (reljefų serija „Žemaičių mūšis su mongolais totoriais“) ir tradiciniai žemaičių gyvūnai.
Blužnis
Sutrikimai ir ligos
thumb|right|300px|Blužnis – limfinės sistemos organas
Povilas Butkevičius (1954)
Biografija
Nuo 2003 m. savo darbais puošia HBH „Juozo alus“ pramogų komplekso teritoriją.
Kirdeikiškė
Kirdeikiškė – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 6 km į pietus nuo Švenčionėlių, Sudotos ežero pietiniame krante, Labanoro girios pakraštyje, netoli Mėžio ir Žeimenos upių. Kaimas patenka į didžiulį pilkapynų kompleksą: kaimo teritorijoje yra 2 Kirdeikiškės pilkapynai, Kirdeikiškės senovės gyvenvietė, dalis Rinkūnų pilkapyno.
Akaša
Akaša – dharminėse religijose erdvė. Kaip ir žemė, vanduo, ugnis, oras, akaša priklauso 5 svarbiausiems gamtos elementams. Skiriamos dvi rūšys: ribojama formos ir neribota. Pastaroji yra nekintanti, nesunaikinama ir neapibūdinama.
Svarbi budistinėje meditacijoje, bet tiksliai neapibrėžiama.
Hinduizme akaša reiškia visų materialaus pasaulio daiktų pagrindą ir esmę. Tai mažiausias materialus elementas, sukurtas iš astralinio pasaulio.
Teosofijoje vartojamas terminas „Akašos kronikos“ ar „Akašos įrašai“, reiškiantis mistinių žinių rinkinį, užkoduotą nematerialiame būties plane.
Apskaitos istorija Lietuvoje
Apskaitos Lietuvoje ištakos siekia dar nuo feodalinių laikų, kuomet buvo pradėti vykdyti turto ir žmonių surašymai.
Apskaita Lietuvoje iki įsigalint feodaliniams – baudžiaviniams santykiams
Lietuvoje feodaliniai – baudžiaviniai santykiai įsigalėjo kiek vėliau negu kaimyninėse germanų ir slavų valstybėse, todėl ir apskaita vystėsi kiek kitaip. Apskaitos užuomazgas galima laikyti kilnojamo ir nekilnojamo turto ir žmonių surašymus. Vykdant surašymus buvo sudaromi literatūroje vadinami inventoriai. Toksai pradinis apskaitos etapas vadinamas inventorine apskaita. Yra duomenų, kad inventorinė apskaita buvo vedama kai lietuviai dar nebuvo išsiskyrę iš aisčių. Tais laikais aisčiai keitė medų, vašką, kailius, gintarą į druską, geležį, audinius, įvairius ginklus.
Su laiku inventorinė apskaita vis tobulėjo, inventoriuose vis daugėjo informacijos ir apskaitos objektai pradėti grupuoti pagal tam tikrus požymius. Turto surašymai padažnėjo, daugėjo surašymo objektų. Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje buvo atliktas ir visų žmonių surašymas.
Inventorinė apskaita skirstoma į du etapus. Pradžioje inventoriai buvo surašomi epizodiškai. Vienkartiniai inventoriai surašomi žygių aprašymuose, nurodoma, kiek paimta grobio (žmonių, ginklų, arklių). Lietuvos Metrikose nurodoma, kiek koks sodžius davė dvarui medaus, kailių, pinigų, grudų. Taip pat buvo surašomi sodžiuje esantys kiemai (dūmos).
Apskaita Lietuvoje įsigalėjus feodaliniams – baudžiaviniams santykiams
Vis labiau įsigalint feodaliniams santykiams inventorinė apskaita pradėjo peraugti į ūkinę apskaitą. Vis dažniau turtas buvo apskaitomas pinigine išraiška.
Antrame etape labai svarbus dėmesys buvo skiriamas žemės ploto apskaitai. Feodalams intensyvinant savo ūkius valstiečiai vis daugiau buvo verčiami dirbti lažo darbus. Kiekvienoje kaimo bendruomenėje buvo vedama lažo knyga. Joje registruojama, kiek koks baudžiauninkas dirbo dienų feodalo žemėje. Kartais vietoj baudžiauninko pavardės ar vardo buvo įrašoma jo pravardė. Apskaita vis labiau imta naudoti ir kontrolės funkcijai vykdyti.
Feodalui labai rūpėjo ūkio renta, todėl labai svarbu buvo žinoti valstiečių kiemų skaičių ir žemės plotą. Turint tuos duomenis, iš anksto buvo bandoma apskaičiuoti rentos dydį.
Apskaita Lietuvai esant Rusijos imperijos sudėtyje
Po trečiojo Respublikos padalijimo Lietuva atsidūrė Rusijos sudėtyje. Dvaruose didėjo apskaitos knygų skaičius. Įvairiose knygose atskirai buvo registruojami gimimai, mirtys, pabėgę baudžiauninkai, skundai, ginčai. Padūmės mokestis buvo apskaitomas atskirame sąsiuvinyje, kuriame buvo nurodomas numatomos duoklės dydis.
Tarp daugelio knygų išsiskyrė bendroji knyga. Joje buvo registruojami įvairūs įvykiai, paveldėjimai ir notaro veiksmai.
Daugėjant knygų, jas tvarkyti buvo pasitelkiamas raštininkas. Jais dažniausiai tapdavo gabesni baudžiauninkų vaikai.
Didžiąja dalimi inventorinė apskaita išsilaikė iki baudžiavos žlugimo.
Po 1910 m. pagyvėjo gamyba, ypač odos ir metalo pramonėje. Kūrėsi bei vystėsi ir kitų šakų pramonė. Tada apskaitą reguliavo Rusijos imperijos įstatymai. Jais buvo nustatyta buhalterinių knygų ir balanso sudarymo tvarka.
Ikirevoliucinės Rusijos apskaitos bruožas buvo duomenų įslaptinimas. Lietuvoje įmonės savo dydžiu bei techniniu aprūpinimu, gamybos specifika buvo labai nevienodos. Apskaitą tvarkė įmonės savininko giminaičiai ar patikimi žmonės. Apskaita buvo vedama tik rusų kalba. Vienodos apskaitos Lietuvoje nebuvo. Tuomet apskaitos metai buvo skaičiuojami nuo rugpjūčio 1 d. iki kitų metų rugpjūčio 1 d. Mažos įmonės ir amatininkai apskaitos visai nevedė.
Apskaita nepriklausomoje Lietuvoje 1918–1940 m.
Atkūrus nepriklausomybę, Lietuvoje ūkis plėtojosi toliau. Ypač akcinėms bendrovėms reikėjo apskaitos duomenų. Didelėse įmonėse paplito vokiečių ir prancūzų apskaitos forma. Buvo naudojamos daugiažurnalinės apskaitos formos. Tais laikais visa buhalterija buvo vedama rankiniu būdu. Nuo 1924 m. apskaitą Lietuvoje pradėjo reglamentuoti Prekybos, pramonės ir kredito įstaigų sąskaitybos knygų įstatymas. Lietuvoje plačiausiai buvo paplitę trys apskaitos registrai: Dienynas (Memorialas), Kasos ir Didžioji knyga.
Dienyne ar Memoriale kiekvieną dieną buvo registruojamos ūkinės operacijos. Įrašai daryti tik iš pateisinančiųjų dokumentų, dvejybinio įrašo būdu. Per mėnesį susidariusios sumos buvo įrašomos į Didžiąją ir pagalbines knygas.
Tais laikais nebuvo patvirtinto bendro buhalterinių sąskaitų plano. Tų laikų sąskaitas galima grupuoti į inventorines, atsiskaitymų ir finansines rezultatines. Įmonėse buvo naudojamos kapitalo, kilnojamo ir nekilnojamo turto, debitorių ir kreditorių, medžiagų, vekselių, pelno ir nuostolių sąskaitos. Naudojant po keletą knygų lengviau buvo buhalteriams paskirstyti darbą.
Tais laikais atskaitomybės tvarką nustatė Finansų ministerijos Viešojo atsiskaitymo įstaigų ir įmonių inspekcija. Įmonės privalėjo pateikti duomenis apie kapitalą, kilnojamą ir nekilnojamą turtą, įsiskolinimus, grynus pinigus, medžiagas ir kitas vertybes. Prie balanso įmonės turėjo pridėti sąskaitų apyvartos žiniaraštį, pelno ir nuostolio ataskaitą, debitorių ir kreditorių sąrašus.
Tvirtinant akcinių bendrovių nuostatus buvo smulkiai nurodyta balanso sudarymo, patikrinimo, tvirtinimo ir pateikimo tvarka.
Tada dar nebuvo bendros savikainos kalkuliavimo metodikos. Buvo įmonių, kurios savikainos visai neskaičiavo. Bet didesnėse įmonėse savikaina buvo apskaitoma dažniausiai pagal šiuos išlaidų straipsnius: medžiagos, darbo užmokestis, bendros gamybos išlaidos. Išlaidos buvo apskaitomos kiekvienai prekei atskirai, todėl gale mėnesio buvo galima apskaičiuoti prekių savikainą. Taip pat į produkcijos savikainą buvo įskaitomos palūkanos už įdėtą kapitalą, turto draudimas. Darbininkų darbo užmokestis buvo proporcingai paskirstomos gamybos išlaidoms.
Lietuvoje 1924–1925 m. buvo susidomėta apskaitos metodikos klausimais. 1926 m. įkurtos pirmosios komercinės mokyklos. Iš jų buvo dvi valstybinės: Kaune ir Tauragėje, ir privati - Kybartuose. Kaune veikė Jono Ilgūno pastangomis įkurti buhalterių kursai. Jis taip pat parengė pirmąjį lietuvišką apskaitos vadovėlį ir keletą metodinių nurodymų.
Apskaita Lietuvoje Tarybų Sąjungos pirmosios okupacijos laikotarpiu (1940–1941 metais)
Tarybų Sąjungai okupavus Lietuvą įmonės buvo nacionalizuotos, o apskaita įjungta į sąjunginę apskaitos sistemą. Prie Respublikos Liaudies Komisarų Tarybos organizuota Liaudies ūkio apskaitos valdyba. Jai buvo nurodyta įkurti miestuose ir apskrityse respublikinio pavaldumo apskaitos inspekcijas. Joms taip pat buvo pavesta organizuoti buhalterinę apskaitą tiesiogiai įmonėse. Apskaitoje buvo nurodyta vadovautis bendru 1940 m. spalio 9 d. Liaudies ūkio Finansų komisariato patvirtintu buhalterinės apskaitos sąskaitų planu. 1940 m. įkurtas Liaudies kontrolės komisariatas vykdė ūkio kontrolę. Jis atlikdavo revizijas, kontroliavo, kad pagal tikslinę paskirtį būtų naudojami finansiniai ir materialiniai ištekliai. Apskaita Lietuvoje palyginus su ankstesniais laikotarpiais buvo labai centralizuota.
Apskaita Lietuvoje vokiečių okupacijos metais (1941–1944 m.)
Vokietijai okupavus Lietuvą ūkiui vadovavo generalinis tarėjas. Karo matais daug gamyklų užsidarė. Į dideles įmones buvo nusiųsti okupacinės valdžios atstovai, jiems buvo suteikta teisė kontroliuoti įmonės finansinę ir ūkinę veiklą. Įkurtos apskričių ūkio inspekcijos tikrino įmonių apskaitos būklę ir finansinę veiklą.
Buvo nurodyta, kad organizacijos gali naudoti tiek sąskaitų, kiek nuspręs buhalteriai. Taip pat buvo leista vesti tokią apskaitą, kokią jie vedė iki šiol, tik ne tarybinę.
Apskaita Lietuvoje Tarybų Sąjungos antrosios okupacijos laikotarpiu (1944–1990 m.)
Dar nesibaigus karui, 1944 m. pabaigoje prasidėjo išlikusio turto inventorizacija. Inventorizacijos rezultatai buvo pristatomi Respublikos Finansų komisariatui (ministerijai) ir Valstybiniam plano komitetui.
Nuo 1947 m. pradėti naudoti du sąskaitų planai. Išplėstinis sąskaitų planas buvo naudojamas didesnėse įmonėse, sutrumpintas - mažesnėse. 1955 – 1956 m. buvo išleistos savikainos planavimo, apskaitos ir kalkuliavimo instrukcijos. Pradėta taikyti žurnalinę – orderinę apskaitos formą, operatyvinį (saldinį) medžiagų apskaitos metodą.
Apskaita Lietuvoje atgavus nepriklausomybę (nuo 1990 m.)
Atgavus nepriklausomybę, iš karto Lietuvoje pradėta pereiti prie rinkos ekonomikos, vykdoma greita privatizacija. Kai kurios apskaitos problemos liko iš Tarybų Sąjungos laikų. Daugybėje registrų nebuvo tiksliai nurodoma, kas juose apskaitoma – vietoj prekių grupių nurodomi tik sąskaitų numeriai. Naujai susikūrusių įmonių vadovai nelabai orientavosi pačioje apskaitoje, nemokėjo jos organizuoti, kontroliuoti buhalterių darbo. Mažose įmonėse buvo patikima apskaitą vesti vadovų giminaičiams, kartais iki tol su apskaita nieko bendro neturėjusiems asmenims. Juos dažniau domino tik atskiri apskaitos barai: atsiskaitymai, atsargos sandėlyje, išlaidų struktūra, o kartais tik likutis sąskaitoje.
Lietuvoje daliai įmonių buvo įvestas privalomas audito patikrinimas. Audito įmonėse dažnai dirbo tik ką baigę aukštąsias mokyklas asmenys, visai neturintys jokios apskaitos patirties, o kartais su apskaita visai nesusidūrę asmenys. Dažnai auditoriaus kvalifikacija buvo daug žemesnė negu įmonėse dirbančių buhalterių. Vis dėlto audito firmos ne tik tikrindavo atskaitomybę, bet ir nurodydavo apskaitos trūkumus.
Pastebėta, kad apskaita pateikia tikslius duomenis vadovams apie įmonėje esamą turtą, bet visai nekontroliuoja ir nesulaiko įmonių vadovų nuo akivaizdžiai savanaudžių veiksmų sudarant sutartis, pasisavinant įmonių turtą ar nuslepiant apmokestinamas pajamas. Mokesčius renkančiose institucijose buvo siūloma atsisakyti aritmetinės buhalterinės apskaitos kontrolės. Lietuvoje buhalterinės apskaitos vedimo tvarka nebuvo labai keičiama, ko nepasakysi apie kitas gyvenimo sferas reguliuojančius įstatymus. Lietuvoje iki 2001 m. kovo 15 d. biudžetinės įstaigos vadovavosi dar Tarybų Sąjungos biudžetinių įstaigų apskaitos vedimo metodika.
Pradiniu nepriklausomybės laikotarpiu Lietuvoje apskaita pasižymėjo įvairių pirminių dokumentų blankų numeracija, irgi užsilikusia iš okupacijos laikų. Įmonės turėjo nusipirkti iš valstybės numeruotus griežtos atskaitomybės blankus. Biudžetinėms įmonėms buvo nurodyta kas mėnesį jų likučius inventorizuoti.
Visose, net ir labai mažose parduotuvėse, o vėliau - ir mikroautobusuose turėjo būti įrengti kasos aparatai. Jie privalėjo ir gana sėkmingai įvykdė savo užduotį – registruoti įplaukas.
Pingant kompiuteriams ir dėl to plačiau juos naudojant, atsirado lietuviškos buhalterinės apskaitos programos. Iš pradžių jos buvo nelabai tobulos, kartais net gaišindavo buhalterių laiką. Galiausiai kompiuterinės programos buvo ištobulintos ir labai padėdavo apskaityti darbo užmokestį, ilgalaikio turto nusidėvėjimą, trumpalaikį turtą, medžiagas. Kompiuterinės apskaitos programos ne tik padėdavo apskaitoje, bet labai palengvindavo įvairių dokumentų surašymą, kompiuteris juos tiesiog atspausdindavo.
Apskaita Lietuvai įstojus į Europos Sąjunga (nuo 2004 m.)
Pagal ES reikalavimus Lietuva turėjo atsisakyti griežtos atskaitomybės (spaustuvėje sunumeruotų) blankų naudojimo (mokesčių surinkimui įtakos tai neturėjo).
Lietuvos įmonės ir įstaigos po įstojimo į ES vietoj importuotoms prekėms pateikiamų importo deklaracijų turi pateikti kitose ES šalyse išrašytas užsienio kalba sąskaitas – faktūras.
Hemofilija
Hemofilija ( 'kraujas' ir 'meilė, potraukis') – reta, dažniausiai paveldima, kai kuriais atvejais įgyta liga, kuriai būdingas VIII arba IX krešėjimo faktorių trūkumas, dėl kurio sergančio žmogaus kraujas kreša kur kas lėčiau arba visai nekreša, todėl kraujavimas tęsiasi ilgą laiką. Hemofilijai būdingi savaiminiai kraujavimai be jokios traumos, kraujavimas į sąnarius, vidaus organus. Dėl su X chromosoma susijusio recesyvinio paveldėjimo tipo hemofilija serga beveik išimtinai vyrai. Hemofilija gali būti efektyviai gydoma genų inžinerijos būdu susintetintais trūkstamų krešėjimo faktorių preparatais.
Istorija
miniatiūra|Anglijos [[Viktorija (karalienė)|karalienė Viktorija (1837–1901) buvo hemofilijos B geno nešiotoja ir perdavė jį kitoms Europos karališkoms šeimoms]] Dar prieš mūsų erą Talmude aprašyti berniukai, kurie po apipjaustymo nesustabdomai kraujavo ir mirė. Manoma, kad jie buvo hemofilijos geno nešiotojai. Pirmasis gana išsamus hemofilijos aprašymas pasirodė 1803 metais, jo autorius buvo John Conrad Otto. Jis aprašė ligos simptomus ir komplikacijas. Patį hemofilijos terminą pirmasis pavartojo Friedrich Hopff 1828 metais, Ciuricho universiteto studentas. Hemofilija A nuo hemofilijos B atskirta 1953 metais.
Hemofilija dažnai vadinama karališka liga, kadangi buvo paplitusi Europos karališkosiose šeimose. Visi sergantieji vyrai buvo Anglijos karalienės Viktorijos palikuonys. Iš 26 karalienės Viktorijos anūkų penki anūkai buvo hemofilikai, o keturios mergaitės buvo šios ligos nešiotojos. Jos dukterys Alisa ir Beatrisė perdavė šį geną ispanų, vokiečių ir rusų karališkoms šeimoms. Dabartinėje D. Britanijos karališkojoje šeimoje hemofilikų nėra, kadangi vyriausias Viktorijos sūnus karalius Edvardas VII nepaveldėjo hemofilijos geno ir negalėjo perduoti jo savo palikuoniams.
1937 metais Harvardo universiteto mokslininkai Patek ir Taylor nustatė, kad kraujo plazma galima atstatyti hemofilija sergančio žmogaus krešėjimą. Medžiaga, esanti kraujo plazmoje buvo pavadinta antihemofiliniu globulinu. Iki XX. amžiaus vidurio hemofilikai buvo gydomi kraujo plazmos transfuzijomis, tačiau dėl mažos krešėjimo faktorių koncentracijos toks gydymas nebuvo labai efektyvus esant stipriam kraujavimui ir sunkioms hemofilijos formoms. Daug hemofilikų mirdavo vaikystėje ir paauglystėje dėl kraujavimų, ypač į galvos smegenis. Milžiniškas žingsnis į priekį buvo 1968 metais Judith Pool atrastas kraujo plazmos krioprecipitatas, turintis aukštą VIII krešėjimo faktoriaus koncentraciją. Šitaip tapo įmanomas efektyvus hemofilijos gydymas, taip pat chirurginės operacijos bei profilaktika sergant sunkiomis formomis. Prie šio progreso labai prisidėjo 1977 metais atrastas vaistas desmopresinas, padidinantis VIII krešėjimo faktoriaus koncentraciją ir tinkamas nesunkių hemofilijos formų gydymui.
Epidemiologija
Hemofilija A serga vienas iš 5000–10 000 naujagimių, hemofilija B vienas iš 20 000–30 000.
Ligos priežastys ir mechanizmai
Kraujo krešėjimas yra sudėtingas procesas, kurio tikslas yra užkirsti kelią kraujavimui ir išsaugoti organizmo vientisumą. Krešėjimo, arba hemostazės metu formuojasi kraujo krešulys (trombas), kuris tuo pačiu metu pradedamas ardyti. Normaliame krešėjimo procese dalyvauja kraujo plokštelės, kraujagyslės sienelės elementai ir kraujo plazmoje esantys baltymai – krešėjimo faktoriai. Krešėjimo faktoriai yra būtini normaliam trombo susiformavimui, jie aktyvina vienas kitą ir grandininės reakcijos principu sukelia krešulio medžiagos – fibrino susidarymą.
Sergant hemofilija kraujo plazmoje trūksta VIII, IX, arba retai XI krešėjimo faktoriaus. Dėl to sutrinka normalus krešulio susidarymas, kadangi bet kuris iš šių krešėjimo faktorių būtinas X faktoriaus aktyvinimui, kraujo krešėjimo grandinė nutrūksta, arba, esant mažai krešėjimo faktoriaus koncentracijai, veikia labai lėtai.
VIII ir IX krešėjimo faktorius koduojantys genai yra X chromosomoje. Kadangi moterys turi 2 X chromosomas, beveik visais atvejais jos yra tik hemofilijos geno nešiotojos. Viena iš dviejų X chromosomų paprastai turi normalų geną, pagal kurį sintetinama pakankamas krešėjimo faktorių kiekis ir liga nepasireiškia. Vyrai turi chromosomų rinkinį XY, todėl esant nenormaliam genui visada sutrikdoma krešėjimo faktoriaus sintezė. VIII arba IX krešėjimo faktoriaus geno mutacija gali būti paveldima arba atsirasti savaime. Maždaug 2/3 hemofilijos atvejų yra dėl paveldėtos mutacijos, 1/3 atvejų yra dėl naujai atsiradusių genų mutacijų.