cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antarktidos istorija
Belingshauzeno ekspedicija
1819 m. laivais „Vostok“ ir „Mirnyj" buvo suorganizuota rusų antarktinė ekspedicija, kuriai vadovavo Michailas Lazarevas, laivo „Mirnyj“ kapitonas ir Fadėjus Belingshauzenas, vadovavęs laivui „Vostok“. Pagrindinis ekspedicijos tikslas buvo legendinė Pietų Žemė, žemynas, kurio tiek metų ieškojo pasaulio jūrininkai. 1819 metų lapkričio mėnesį „Vostok“ ir „Mirnyj“ pasiekė Rio de Žaneirą. Po to ekspedicija keliavo toliau. Pietuose rusų keliautojų laukė tas pats kaip ir Džeimso Kuko vadovaujamų laivų: apšalo lynai, o burės tapo panašios į metalo lakštus. 1820 metų sausio 28 d. „Vostok“ ir „Mirnyj“ pasiekė 69° 25’ pietų platumos. Virš laivų ratus suko daugybė poliarinių paukščių. Viskas rodė, kad netoliese yra žemė. Tą dieną Rusijos jūrų keliautojai pamatė Antarktidą. Dar porą kartų tą antarktinę vasarą laivai „Vostok“ ir „Mirnyj“ perkirto Pietų poliaratį ir stengėsi nuplaukti kiek galima toliau. Vasario 18 d. jie beveik priplaukė prie „ledinio žemyno“. Vietos, kurią jie pasiekė, koordinatės – 69° 06’ pietų platumos ir 15° 52’ rytų ilgumos. Greta plytėjo Antarktidos žemyno krantas, kuris kiek vėliau buvo pavadintas Princesės Regnhilės Krantu. Antarktinei vasarai pasibaigus laivai „Mirnyj“ ir „Vostok“ nuplaukė iš poliarinių vandenų į Australiją. Belingshauzenas ir Lazarevas neabejojo, kad didžiulė ledo storymė, kurią jie matė 1820 metų sausio 28 d., – tvirta žemė, tačiau tai reikėjo patvirtinti nenuginčijamais įrodymais. 1821 m. ekspedicija vėl buvo priartėjusi prie Antarktidos ir matė žemyno pakrantę.
Išsilaipinimas
Pirmasis žmogus, kuris išsilaipino Antarktidoje, buvo prancūzas Žiulis Diumon – d’Urvilis (Jules Sébastien César Dumont d’Urville; 1790–1842). Jis tai padarė 1840 metais.
Pietų polius
1897 m. į Antarktidą iš Antverpeno (Belgija) išvyko belgo Adrian de Gerlache vadovaujama ekspedicija. Daugiatautėje komandoje buvo rumunų zoologas (Emile Racovitza), lenkų geologas (Henryk Arctowski), belgų astronomas (George Lecointe), keli norvegai, įskaitant Roaldą Amundseną, ir amerikiečių chirurgas, daktaras Frederikas A. Kukas (Frederick A. Cook).
Pirmasis Pietų polių 1911 m. gruodžio 14-ąją pasiekė norvegas Roalis Amundsenas (1872–1928). Po mėnesio, 1912 m. sausio 18-ąją, Pietų ašigalį pasiekė anglas Robertas Falkonas Skotas. Amundsenas buvo pasiėmęs daug šunų, kurie tempė roges. Robertas Skotas pasiėmė arklių, elektrinių rogių, bet keliauti nei jomis nei arkliais nepavyko. Šunų jis turėjo mažiau negu Amundsenas. Pasiekę pietų ašigalį, Skotas ir Amundsenas keliavo atgal. Bet Skoto ekspedicija žuvo likus 11 mylių kelio iki stovyklos. Tik po 8 mėnesių atrasta beveik visai užpustyta jų palapinė, šalia buvo įsmeigtos slidžių lazdos. Dabar ten pastatytas paminklas šiai ekspedicijai. Paskutinis R. Skoto įrašas buvo: „Dėl dievo, neapleiskite mūsų artimųjų“.
R. Amundseno žygis buvo pakartotas tik 1957 m. pabaigoje, kai Pietų ašigalį pasiekė Naujosios Zelandijos alpinistas Edmundas Hilaris, kuris keliavo specialiai pritaikytais traktoriais.
Šiuolaikiniai tyrinėjimai
Šiais laikais veiklą žemyne reguliuoja 1959 m. gruodžio 1 d. pasirašyta ir 1961 m. birželio 23 d. įsigaliojusi Antarkties sutartis. Pagal šią sutartį Antarktida nepriklauso jokiai šaliai ir negali būti naudojama kariniams tikslams.
Dabar keletas šalių turi įsirengusios Antarktidoje tyrinėjimo stotis. Jos tiria tikrąjį Antarktidos reljefą, klimatą, žemės sandarą. Jau yra nustatyta, kad po Antarktidos ledynais yra naftos ir kitų naudingųjų iškasenų, bet išgauti jas draudžia Antarktidos sutartis.
Antarktis Antarkto Antarktik
Virmėnai
Virmėnai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Nerimdaičių.
Prieraslio Kolonija
Prieraslio Kolonija – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Prieraslio valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Bakšionys
Bakšionys – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 7 km nuo Ukmergės.
Graviūra
miniatiūra|220px|right|Graviūra „[[Šv. Jeronimas savo studijoje“ (1514 m., Albrecht Dürer)]] miniatiūra|220px|right|Kompiuterizuotos graviravimo staklės miniatiūra|220px|right|Graviūrų meistras
Graviūra ( nuo grave[u]r, 'raižyti, kurti reljefą') – grafikos meno rūšis, viena poligrafijos technologijų, kuomet išbaigti kūriniai pristatomi kaip atspaudai, atlikti įvairiomis giliaspaudės ir iškiliosios spaudos technikomis. Graviūrų atspaudai gaunami nuo metalinių spausdinimo formų – klišių ir naudojami tiražuoti atvaizdams skirtingais spausdinimo būdais nuo jų reljefinių paviršių. Raižiniai gaminami su įspaustais arba iškiliais piešiniais.
Atlikimo technikos
Graviruojamas dažniausiai plokščias paviršius, jame išraižant griovelius su rėžimo įrankiu. Rezultatas gali būti savaime dekoruotas objektas, kai išgraviruojamas sidabras, auksas, plienas ar stiklas arba gali būti vario ar kito metalo iškiliosios spaudos klišė, skirta atspausdinti paveikslėliams ant popieriaus kaip spaudinius ar iliustracijas. Šie vaizdai taip pat vadinami graviūromis. Graviravimas yra vienas seniausių ir svarbiausių spausdinimo būdų. Tradicinius raižymo ir dekoravimo metodus tebenaudoja juvelyrai, stiklo dekoratoriai, ginklakaliai.
Kvalifikuoti graveriai atlieka graviravimo darbus su staklėmis, specialiais rankiniais instrumentais ar ėsdinimu su rūgščių pagalba formuoja reljefinį atvaizdą ant įvairių medžiagų – metalo, plastmasės, medžio (ksilografija), stiklo, linoleumo (linoraižinys). Šiais laikais graverio darbą palengvina naudojami šiuolaikiniai įrankiai – graviruojama kompiuterizuotomis staklėmis, lazerio spinduliu, miniatiūros gaminamos po mikroskopu. Ant metalo atvaizdams gauti naudojamos įvairios technikos: akvatinta (metalinė klišė apibarstoma kanifolija ir ėsdinama azoto rūgštimi), kalkografija (ant išraižyto paviršiaus dedama kalkė ir apdirbama karštu būdu), mecotinta (raižinio klišei naudojama grūdėta vario plokštė ir išskaptuojamos šviesiosios piešinio vietos), ofortas, sausoji adata (graviruojama su metalo adata) ir kt. Žinomos graviūros, atliktos ant akmens, kardų, strėlių antgalių. Graveris atlikdamas darbą naudojasi arba profesionalaus dailininko piešiniu, arba turi sukūręs savąjį.
Istorija
Graviūrose buvo įamžinami įvairiomis grafikos technikomis reprodukuoti vaizduojamojo meno kūriniai, ornamentų kompozicijos, žemėlapiai, knygų iliustracijos. Daugelis senųjų meistrų vienam darbui sukurti naudojo ne vieną metodą atspaudams išgauti. Viduramžių Europoje meistrai užsiėmė metalo gaminių dekoravimu raižytais piešiniais ir užrašais. Manoma, kad po to jie ėmė darytis šių darbų atspaudus atminimui. Taip išpopuliarėjo graviūros, gaunamos iš varinių spausdinimo plokščių, skirtų perteikti meno vaizdus ant popieriaus. Graviūrų meistrai iškilo Vokietijoje 1430-aisiais metais, netrukus – Italijoje. Daugelis ankstyvųjų graviūrų meistrų atėjo iš auksakalių amato. Pirmasis ir didžiausias graviūrų klestėjimo laikotarpis buvo maždaug nuo 1470 iki 1530 m. su tokiais meistrais, kaip Martin Schongauer, Albrecht Dürer ir Lucas van Leyden.
XVII - XVIII a. reprodukavimo tikslais buvo sukurta įvairių grafikos technikų. Sudėtinga graviūrų raižymo technika ėmė užleisti vietą ofortui, kuris buvo menininkų lengviau įsisavinamas. Tačiau daugelis spaudinių apjungė abi technologijas. Ofortas dažnai buvo derinamas su akvatinta, minkštuoju laku, vario raižinio, kitomis technikomis, siekiat graviūrai suteikti naujų ypatybių, pvz., paryškinti tonų įvairovę. Jei sausosios adatos graviūrose vyravo brūkšniai, tai laipsniški šviesos ir šešėlių perėjimai buvo padaromi naudojant išraižytos spaudos formos ėsdinimą cheminiu būdu. Nors Rembrandto spaudiniai paprastai dėl patogumo vadinami ofortais, iš tikrųjų daugelis iš jų išpildyti raižymo ir sausosios adatos technikomis ar tiesiog be jų.
Iki fotografijos atsiradimo dauguma graviūrų buvo gaminamos komercinėms iliustracijoms.
Bastilija
Bastilija  – Paryžiaus tvirtovė su aštuoniais bokštais ir 30 m aukščio sienomis.
Istorija
Kasmet liepos 14 d.. Prancūzijoje minima nacionalinė šventė – Bastilijos paėmimo diena.
thumb|200px|left|Iki šių dienų išlikę Bastilijos tvirtovės pamatai thumb|200px|left|1420 metų Bastilijos tvirtovės rekonstrukcija
Konstantinas Surblys
Konstantinas Surblys (1931 m. rugpjūčio 16 d. Alsėdžiuose – 2007 m. birželio 14 d. Vilniuje) – Lietuvos istorikas, partinis veikėjas.
Biografija
1990–1991 m. Socialinių ir politinių tyrimų instituto direktorius; taip pat dirbo laikraštyje „Tarybų Lietuva“.
Konstantinas Šatūnas
Konstantinas Eugenijus Šatūnas (g. 1939 m. spalio 9 d. Šiauliuose) – lietuvių dailininkas vitražistas.
Biografija
1960 m. baigė Kauno vidurinę dailės mokyklą, tapybos specialybę. 1966 m. baigė Vilniaus dailės institutą, tapybos fakultetą, vitražo skyrių ir paskirtas dirbti Dailės Fondo sistemoje Vilniaus dailės kombinate „Dailė“. 1986 m. priimtas dirbti į Vilniaus dailės akademiją tapybos katedrą vyr. dėstytoju. Po kelerių metų dirbo monumentaliosios dailės katedroje vitražo studijos vadovu. 1992 m. suteiktas pedagoginis docento laipsnis.
Zalės valda
Zalės valda  – 1975 m. išleistas antrasis Stiveno Kingo siaubo romanas. Jame pasakojame apie nedidelį miestelį Naujojoje Anglijoje – Jeruzalės valdą, trumpiau – Zalės valdą, kurios gyventojai virsta vampyrais. Romanas susilaukė didelės sėkmės, buvo nominuotas Pasaulio fantastikos premijai geriausio romano kategorijoje. Pagal jį pastatyti du televizijos serialai (1979 ir 2004 m.), o BBC 1995 m. sukūrė septynių dalių radijo spektaklį. Dvejuose interviu rašytojas teigė, kad tai yra jo mėgstamiausia parašyta knyga.
Yra ir kitas Stiveno Kingo kūrinys panašiu pavadinimu – apsakymas „Jeruzalės valda“ (1978 m.) iš jo rinkinio „Naktinė pamaina“. Kaip ir kitas to paties rinkinio apsakymas „Vieną už kelią“, jis yra „Zalės valdos“ tolima priešistorė.
Alberto Aquilani
Albertas Akilanis (g. 1984 m. liepos 7 d.) – buvęs Italijos futbolininkas (saugas).
Fábio Pereira da Silva
Fabio Pereira da Silva ((plačiau žinomas kaip Fábio ar Fábio da Silva); g. 1990 m. liepos 9 d.) − brazilų futbolininkas, žaidžiantis kairiojo gynėjo pozicijoje Manchester United klube.
Alberto Aquilani
Karjera
Rungtyniavo Fiorentina klube ir Italijos futbolo rinktinėje. Su rinktine žaidė 2008-ųjų Europos futbolo čempionate.
2009 m. rugpjūčio 9 d. pasirašė penkerių metų kontraktą su Liverpolio klubu. 2010 m. rugpjūčio 21 dieną Liverpool FC klubas pranešė, kad Aquilani sezonui nuomojamas į Juventus su galimybe išpirkti žaidėjo kontraktą. Juventus galimybe nepasinaudojo, todėl Aquilani grįžo į Liverpool klubą, o 2011–2012 m. sezone yra išnuomotas AC Milan klubui.
Fábio Pereira da Silva
Kartu su broliu dvyniu Rafaeliu 2007 m. vasario mėnesį iš Fluminense klubo perėjo į Manchester United komandą, tačiau negalėjo rungtyniauti jos sudėtyje iki tol, kol jam nesuėjo 18 metų (2008 m. liepos mėnesį).
Premier lygoje debiutavo 2009 m. rugpjūčio 16 d. rungtynėse prieš Birmingham City.
Salinasas (Ekvadoras)
Salinasas  – miestas vakarų Ekvadore, Santa Elenos provincijoje, šalia Ramiojo vandenyno pakrantės, į vakarus nuo Gvajakilio, Šv. Elenos kyšulyje. Tai toliausiai į vakarus nutolęs žemyninio Ekvadoro miestas.
Svarbus turistinis šalies centras – vandenyno pakrantėse driekiasi gerai vertinami smėlio paplūdimiai, yra vandens pramogų infrastruktūra (jachtos, banglenčių sportas, vandens slidžių sportas, pramoginė žūklė ir kt.). Yra daug restoranų, viešbučių, amatininkų krautuvių. Veikia nedidelis archeologijos muziejus.
Oomph!
Oomph! [umf] – vokiečių industrial metal grupė.
Grupė
Oomph! susiformavo 1989 m. Žemutinėje Saksonijoje (Wolfsburge). Grupė, norėdama išgauti savitą, originalų, skambesį, jungia įvairius muzikinius stilius, tokius kaip metalas, industrialas, alternatyvusis rokas, elektronika ir gotika. Atlikėjus įkvėpė Metallica, The Beatles, ABBA, Depeche Mode, Nine Inch Nails, Björk, Garbage, Korn ir Mocartas. Kritikai, fanai ir kolegos vienbalsiai sako, kad šis trio vienas iš revoliucioniausių figūrų Vokietijos scenoje. Grupę sudaro Dero (vokalas, mušamieji, tekstai), Crap (gitara, klavišiniai) ir Flux (gitara, mix'ai). Per gyvus pasirodymus Oomph!'ams padeda Hagen (bosinė gitara) ir Léo (mušamieji).
Biografija
Debiutinį albumą pavadinimu „OOMPH!“ grupė išleido 1992, toliau sekė sėkmingasis Sperm (Sperma, 1993), po trumpos pertraukos išėjo ir Defekt (Defektas, 1995). Po idėjinio albumo Wunschkind (Troškimų vaikas, 1996) sekė didžiulis turas po visą Europą. Unrein (Nešvarus, 1998), su klubų hitu Gekreuzigt (Nukryžiuotasis), nutiesė kelią ir naujam albumui Plastik (Plastmasinis, 1999). Būtent jis iškėlė Oomph! vizijas į Vokietijos topų viršūnes. Septintasis albumas Ego (Egoizmas, 2001) užkopė net į perkamiausių albumų dvidešimtuką. Paskui sekė turas po Europą su suomių rock'o grandmasteriais HIM. Oomph! įsiliejo į pagrindinę srovę (mainstream'ą) su populiariausiu singlu Augen auf! (Atmerk akis!) ir auksiniu albumu Wahrheit oder Pflicht (Tiesa arba drąsa, 2004), po to kai 2003-ųjų pabaigoje grupė tapo Gun records dalimi. Su albumu GlaubeLiebeTod (TikėjimasMeilėMirtis, 2006) išėjo daug singlų: Gott ist ein Popstar (Dievas yra Popžvaigždė), Das Letzte Streihholz (Paskutinis degtukas), Die Schlinge (Kilpavirvė) ir kartu su Die Happy vokaliste Marta Jandova – Träumst du? (Ar tu svajoji?). Galiausiai 2006 m. gruodžio 1 d. pasirodė geriausių dainų rinkinys Delikatessen (Delikatesas). Į jį įeina hitai iš visų 9 ankstesnių albumų, b - side'ai, remix'ai ir dar niekada negirdėtos dainos. 2007 vasario 9 d. Oomph!'ai kartu su Marta užėmė 1-ąją vietą Vokietijos Bundesvision dainų konkurse, atlikę dainą Träumst du? (Ar tu svajoji?) ir surinkę 147 taškus. 2008 metų pradžioje grupė išleido savo naujausią singlą Wach auf! (Prabusk!), kuris buvo panaudotas filmo Svetimi prieš grobuonį 2 garso takelyje.
Pželomka
Pželomka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Prieraslio valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į rytus nuo Prieraslio, apie 23 km į šiaurės vakarus nuo Suvalkų ir 130 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Parmezanas
thumb|right|250px|Parmezano sūris Parmezanas (it. Parmigiano-Reggiano ) yra kietasis granuliuotas karvės pieno sūris iš Italijos. Sūris verdamas Emilijos-Romanijos ir Lombardijos regionuose. Pagal šalies įstatymus tik šiuose regionuose pagaminti sūriai gali būti vadinami Parmigiano-Reggiano.
Pagal legendą parmezanas buvo kurtas viduramžių Bibiano mieste, Emilijos Redžo provincijoje. Šio miesto produkcija netrukus išplito į Parmos ir Modenos teritorijas. Istoriniai dokumentai parodo, kad XIII–XIV amžiuje Parmezano sūris buvo labai panašus į tą, kuris gaminamas šiais laikais.
Savo užrašuose Giacomo Casanova teigia, kad šis sūris buvo gaminamas XVIII a. viduryje Lodžio mieste.
Parmezano sūris savo sudėtyje turi daug kvapų stipriklių, tarp jų aldehidų ir butiratų.
Šiame sūryje taip pat yra daug glutamo rūgšties – apie 1,2 gramo 100 gramų sūrio. Pagal šį rodiklį parmezanas yra antras tarp natūraliai gaminamų produktų po Rokforto sūrio. Būtent dėl didelio glutamo kiekio parmezanas savyje turi umami skonį.
Senieji Bokšiai
Senieji Bokšiai – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Šalia kaimo yra Bokšių ežeras. Vaivadijos kelias 25px|DW651 Suvalkai – Seinai su pakelės kryžiumi.
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pirmąkart Bokšiai paminėti 1639 metais dvaro girios inventorinėje knygoje. Kaime gyveno ATR Karaliaus miškų ūkvedys. Tąkart kaimo žemės apėmė septynis valakus, jame gyveno aštuoni naujakuriai, kurie turėjo saugoti miškus nuo tolimesnės kolonizacijos. Už šią veiklą gavo du valakus žemės, už kurią kasmet turėjo mokėti du lietuviškus grašius. Tik vėliau kaimas skilo į (Naujosius) Bokšius ir Senuosius Bokšius, į pastaruosius vėliau įjungti Začernių ir Ustronių kaimai. Kaime gimė žinomas žydų poetas Morisas Rozenfeldas (*1862 m. gruodžio 28 d., Bokšiai (Jidiš Bolshein) – † 1923 m. birželio 22 d., Niujorkas). Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Kaasapa
Kaasapa  – miestas pietryčių Paragvajuje, 230 km nuo Asunsjono. Departamento administracinis centras. Keliai į Enkarnasjoną ir Koronel Ovjedą (Ruta 8). Seniau per Masielį geležinkeliu buvo galima pasiekti Asunsjoną. Maisto (medaus, cukraus, krakmolo) pramonė. Verčiamasi žemės ūkiu, turizmu. Veikia Viljarikos universiteto filialas.
Kaasapa yra vienas seniausių šalies miestų ir svarbus turistinis centras. Čia yra Ycuá Bolaños šaltinis, kurį, kaip Dievo ženklą, sausros metu indėnams parodęs brolis Luisas de Bolanjosas. Taip pat yra pranciškonų bažnyčia, koplyčia, buvusi misija, kolonijinės architektūros gyvenamieji namai. Veikia muziejus.
Istorija
Gyvenvietę 1607 m. įkūrė pranciškonų misionierius Luisas de Bolanjosas ir pavadino San José de Tebicuary. Vėliau jis įsteigė pranciškonų misiją, kuri rūpinosi vietinių indėnų evangelizacija. Vietovei prigijo Kaasapos pavadinimas, kuris kilo iš gvaranių kalbos ir reiškia „už miško“. 1884 m. Kaasapai suteiktas miesto statusas.
Salinasas
Salinasas ( – „druskožemiai“) gali reikšti:
Valėnai (Ignalina)
Valėnai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 10 km nuo Ceikinių.
Istorija
Nuo 1951 m. veikė pradinė mokykla.
Litis
Litis – sidabriškai baltas šarminis metalas, atvirame ore apsineša tamsiai pilku apnašu (Li2O ir Li3N).
Istorija
Litį 1817 m. atrado Švedijos chemikas ir mineralogas Johanas Augustas Arfvedsonas (Johan August Arfwedson). 1818 m. metalinį litį pirmą kartą elektrolizės būdu išgavo Anglijos chemikas, fizikas ir geologas Humphry Davy.
Pavadinimo kilmė
Bercelijus metalą pavadino ličiu dėl to, kad norėjo išryškinti jo skirtumą nuo natrio ir kalio, kurie tuo metu buvo randami tik druskose, o litis buvo išgaunamas ir iš akmenų ( – akmuo).
Fizinės savybės
Litis – pats lengviausias metalas, jo tankis esant 0 °C lygus 0,539 g/cm³. Litis minkštas ir plastiškas kaip plastelinas. Ličio lydymosi ir virimo temperatūros – 180,5 °C ir 1327 °C – pačios aukščiausios tarp IA grupės metalų.
Cheminės savybės
miniatiūra|Ličio baterijos veikimo principas (vokiškai) Palyginus su natriu litis yra mažiau chemiškai aktyvus. Su vandeniu litis reaguoja silpniau nei kiti IA grupės metalai. Su deguonimi ir azotu litis reaguoja kambario temperatūroje, o esant 200 °C – užsidega. Paprastomis sąlygomis litis aktyviai reaguoja su visais halogenais.
Radavietės
Manoma, kad didelė dalis pasaulinių ličio atsargų arba apie 5,4 mln. tonų yra Bolivijos Ujūnio druskožemyje. Taip pat litis išgaunamas Čilėje, Argentinoje, Brazilijoje, Rusijoje, JAV, Konge, Kinijoje, Australijoje, Serbijoje.
Stasys Lisauskas (1927)
Stasys Lisauskas (slap. Vasaris Antanas, 1927 m. balandžio 22 d. Kretingoje, Kretingos apskr. – 1949 m. vasario 7 d., Žibininkų k., Palangos vls., Kretingos apskr.) – Lietuvos partizanas, Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Kardo rinktinės štabo viršininko adjutantas, Narimanto kuopos agitacijos ir propagandos skyriaus viršininkas. thumb|left|300px|[[2009 m. atstatyta partizanų žeminė Žibininkuose – paskutinė Kardo rinktinės štabo viršininko A. Knistauto ir jo adjutanto S. Lisausko slėptuvės 1949 m. vieta]]
Biografija
1934–1940 m. mokėsi Kretingos pradžios mokykloje, 1940–1945 m. – Šventosios gimnazijoje Kretingoje. Nuo 1945 m. rugsėjo 1 d. Grūšlaukės pradžios mokyklos mokytojas, legaliai gyvenęs rezistencinio judėjimo dalyvis, Klevo kuopos, nuo 1945 m. spalio mėn. – Kardo rinktinės narys. 1946 m. vasario 27 d. suimtas, kovo 11 d. atleistas iš mokytojo pareigų. Išėjęs į laisvę pasitraukė į ginkluotą pogrindį. Nuo 1946 m. vasaros Kardo rinktinės štabo spaudos, propagandos ir informacijos skyriaus viršininkas, štabo viršininko adjutantas. Nuo 1947 m. Narimanto (Palangos) kuopos agitacijos ir propagandos skyriaus viršininkas. 1949 m. vasario 7 d. kartu su rinktinės štabo viršininku Alfonsu Knistautu, Narimanto kuopos Šarūno būrio vadu Pranu Budriu, partizanais Vytautu-Vitaliu Dauginčiu, Vytautu Griciumi ir Broniumi Saliu MGB kareivių ir Palangos stribų apsuptas žeminėje Vilimo kalne, Žibininkų miške. Kautynių metu prasiveržė iš apsupties žiedo, tačiau persekiojamas nušautas Žibininkuose.
1994 m. balandžio 24 d. jam pripažintas Kario savanorio statusas.
Atminimo vietos
Vardas įamžintas Grūšlaukės (1999 m.), Nausėdų (1995 m.) ir Žibininkų (1995 m.) paminkluose žuvusiems partizanams atminti.
Vladas Žulkus
Vladas Žulkus (g. 1945 m. balandžio 16 d. Telšiuose) – Lietuvos archeologas, 2002–2011 m. Klaipėdos universiteto rektorius.
Biografija
1962–1964 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Vilniaus filiale. 1970–1976 m. neakivaizdžiai studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete, 1985–1988 m. – TSRS Mokslų Akademijos Archeologijos instituto aspirantas. 1988 m. Maskvoje apgynė kandidatinę disertaciją „Klaipėda ir jos regionas XI–XVII amžiais“, 1993 m. ji nostrifikuota. 1999 m. Lietuvos istorijos institute apgynė humanitarinių mokslų habilitacinį darbą „Kuršiai vakarinių baltų geležies amžiaus kultūroje ir visuomenėje“.
1969–1990 m. dirbo Paminklų konservavimo instituto Klaipėdos skyriuje moksliniu bendradarbiu, nuo 1979 m. – archeologų grupės vadovu. Daugiausia tyrinėjo Klaipėdos senamiestį ir piliavietę. 1990 m. tapo Mažosios Lietuvos istorijos muziejaus Klaipėdoje direktoriumi, nuo 1992 m. dirba Klaipėdos universiteto Vakarų Lietuvos ir Prūsijos istorijos centre, kuris 2003 m. buvo reorganizuotas į Baltijos regiono istorijos ir archeologijos institutą. 1993–1997 ir 2001–2002 m. buvo istorijos centro direktoriumi. Pirmasis Lietuvoje pradėjo povandeninės archeologijos tyrimus. Dėstė Klaipėdos universiteto Istorijos katedroje. Nuo 1995 m. – docentas, nuo 2001 m. – profesorius. Nuo 2002 m. spalio 11 d. iki 2011 m. gruodžio mėn. Klaipėdos universiteto rektorius. 2018 m. kovo 8 d. buvo išrinktas į Klaipėdos universiteto tarybą.
2001–2003 m. Lietuvos archeologijos draugijos pirmininkas. Nuo 2008 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas, nuo 2009 m. – UNESCO Povandeninio kultūros paveldo apsaugos konvencijos Mokslinio ir techninio patariamojo komiteto narys. 2009 metų Lietuvos mokslo premijos humanitarinių ir socialinių mokslų srityse laureatas už fundamentinių ir taikomųjų mokslinių tyrimų darbų ciklą „Baltai Baltijos jūros erdvėje (1994–2008 m.)“ (kartu su Algirdu Girininku ir Audrone Bliujiene). Nuo 2011 m. Lietuvos mokslų akademijos tikrasis narys. 2016 m. balandžio 3 V. Žulkui įteiktos Palangos miesto garbės piliečio regalijos.
Svarbiausios publikacijos
V. Žulkus yra keturių monografijų, keturių kolektyvinių monografijų ir daugiau kaip 50 tiriamųjų straipsnių lietuvių, vokiečių, anglų, lenkų, rusų kalbomis autorius ir bendraautoris. Monografijos:
Grendavė
Grendavė – kaimas Trakų rajono savivaldybės pietvakariuose, 6 km į šiaurės rytus nuo Onuškio, prie kelio. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra biblioteka, paštas (LT-21019), kapinės.
miniatiūra|230px|left|Įvažiuojant į Grendavę
Geografija
Grendavė įsikūrusi į pietus nuo Vilkokšnio ežero, Aukštadvario regioniniame parke. Per kaimą teka teka Samė (įteka į Vilkokšnio ežerą greta įrengto paplūdimio). Per ežerą teka Verknė – Nemuno dešinysis intakas.
Istorija
XIX a. buvo bajorkaimis Trakų apskrityje.
Sovietmečiu kolūkio centrinė gyvenvietė. XXI a. pradžioje uždaryta Grendavės pagrindinė mokykla. 2012 m. patvirtintas Grendavės herbas.
Paminklai partizanams
Kaime buvusios Blažionių sodybos vietoje yra paminklas žuvusiems už laisvę partizanams ir ryškininkams.
1946 m. rugsėjo 2 d. naktį, Grendavės k. Blažonių sodyboje MGB agentai smogikai, vadovaujami majoro Aleksejaus Sokolovo, surengė partizanų ir gyventojų žudynes: vaizduodami pabėgusius nuo siautimo Ukmergės krašto partizanus, iškvietę susitikti Siaubo būrio partizanus, įteikė Siaubui MVD sufabrikuotą Žaliojo Velnio įsakymą. Beskaitančius partizanus iš pasalų nušovė. Nužudyti Didžiosios Kovos apygardos Jono Dambrausko-Siaubo būrio 4 partizanai: grupės vadas Vaclovas Budrevičius-Lietus, 29 m. amžiaus, gyv. dab. Trakų r.; būrio vadas Juozas Dambrauskas-Siaubas, g. 1915 m., gyv. Onuškio vlsč.; grupės vadas Jonas Dulys-Klevas, g. 1916 m., gyv. Žvirgždėnų k., dab. Alytaus r.; būrio vado pavaduotojas Stasys Legetavičius-Aušra, g. 1916 m. Kad neliktų liudytojų, agentai smogikai iššaudė Blažonių šeimos narius - partizanų ryšininkus, rėmėjus. Žuvo: partizanų rėmėja Zofija Blažonienė, g. 1902 m., gyv. Grendavės k., Onuškio vlsč.; partizanų ryšininkas Kazimieras Blažonis, g. 1931 m., gyv. Grendavės k.; partizanų ryšininkas Petras Blažonis, g. 1901 m., gyv. Grendavės k., Onuškio vlsč. Trakų aps.; partizanų ryšininkė Monika Blažonytė, g. 1922 m., gyv. Grendavės k. Žuvusių partizanų, P. Blažonio ir M. Blažonytės kūnai niekinti Onuškyje, Turgaus aikštėje ir pakasti šalia senųjų Onuškio kapinių tvoros, Mokyklos g. Z. Blažonienė ir K. Blažonis palaidoti Grendavės k. kapinėse. Iš Blažonių šeimos liko tik viena gyva - daržinėje nakvojusi, tapusi žudynių liudytoja, keturiolikmetė Antanina Blažonytė.
Miestas-apskritis
Miestas-apskritis  – Lenkijos administracinis vienetas, kai miestas turi panašias savivaldos teises kaip ir apskritis. Iš viso šalyje yra 65 tokie miestai.
Lietuvos švyturiai
thumb|right|200px|[[Klaipėdos švyturys]] thumb|200px|[[Nidos švyturys]] thumb|200px|[[Ventės rago švyturys]]
Lietuvos švyturiai – švyturiai Lietuvoje, pastatyti XVIII–XX a. prie Baltijos jūros ir Kuršių marių. Iš viso šiuo metu išlikę 7 švyturiai. Seniausias – Klaipėdos švyturys, pastatytas 1796 m., 1953 m. perstatytas. Ventės rago švyturys pastatytas 1863 m., Nidos – 1874 m., Uostadvario švyturys – 1873–1876 m., Pervalkos (arba Arklių) švyturys 1900 m., Šventosios švyturys Palangoje – 1957 m. Šie švyturiai yra įrašyti į Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą. Jie turi istorinę, architektūrinę, techninę vertę.
TSRS laikais švyturiai buvo laikomi strateginiu objektu. Šalia jų buvo draudžiama bet kokia aukštų pastatų statyba ir jų fotografavimas, populiarinimas. Dabar visi Lietuvos švyturiai yra atviri ir prieinami visuomenei.
Jūriniai švyturiai
Lietuvoje yra 4 jūriniai švyturiai (Nidoje, Juodkrantėje, Klaipėdoje ir Šventojoje).
Kuršių marių švyturiai
Kuršių marių švyturiai – Pervalkos (Arklių), Ventės rago, Uostadvario.
Taukminas
Taukminas (Myroxylon) – pupinių (Fabaceae) šeimos gentis, kurioje yra dvi rūšys.
1972 metų JAV prezidento rinkimai
1972 metų JAV prezidento rinkimai buvo 47-ieji JAV prezidento rinkimai, surengti 1972 metų lapkričio 7 dieną. Senatorius Džordžas Makgovernas galiausiai laimėjo preliminarius Demokratų partijos rinkimus ir nuo jos buvo iškeltas kandidatu į prezidentus. Makgovernas surengė anti-karinę rinkiminę kampaniją prieš pareigas einantį prezidentą Ričardą Niksoną. Tačiau kandidatui rinkiminę kampaniją apsunkino autsaiderio statusas bei skandalas ir po jo sekęs Tomo Igltono kandidatūtos į viceprezidentus atsiėmimas. Niksonas savo rinkiminės kampanijos metu atkreipė dėmesį į gerą ekonominę situaciją šalyje ir sėkmingą užsienio politiką (ypač Amerikos dalyvavimo Vietnamo reikaluose užbaigimą ir santykių su Kinija užmezgimą). Niksonas laimėjo rinkimus triuškinančia persvara (panašiai kaip 1964 metų rinkimuose, kai Lyndonas Džonsonas sutriuškino Barį Goldvoterį). Niksonas surinko 23,2 procento daugiau rinkėjų balsų - tai ketvirtas pagal dydį skirtumas prezidento rinkimuose pasaulyje. Už Niksoną balsavo beveik 18 milijonų daugiau rinkėjų nei už Makgoverną - tai didžiausias balsų skirtumas JAV prezidento rinkimų istorijoje.
Taukminas
Auga Pietų Amerikoje. Iš jų gaunamas balzamas naudojamas parfumerijoje ir medicinoje, skauduliams, žaizdoms, odos ligos gydyti.
Andrejaus juosta
thumb|left|200px|Per petį nešiojama Andrejaus juosta Andrejaus juosta buvo ir dabar yra naudojama kai kurių miestų ir kitų administracinių vienetų herbuose.
Andrejaus juosta su dviem imperatoriškais skeptrais naudojama sostinių ir miestų, kuriuose gyvendavo Rusijos imperatoriai, (t. y., Peterhofo, Carskoje Selo ir Gatčinos) herbuose.
Selektorato teorija
Selektorato teorija – politikos mokslų teorija, aiškinanti, kaip politinė valstybės santvarka veikia valstybės lyderių iniciatyvas skirstyti resursus viešajam arba privačiajam sektoriui. Teorijos autoriai: Bruce Bueno de Mesquita (Niujorko universitetas), Alastair Smith (Niujorko universitetas), Randolph M. Siverson (Kalifornijos universitetas) ir James D. Morrow (Mičigano universitetas). Ji pirmą kartą buvo paskelbta 2002 metais kaip straipsnis, o po metų ir kaip knyga.
Selektoratas ir laiminčioji koalicija
Demokratinėse valstybėse selektoratas yra lygus elektoratui (paprastai tai didžioji dauguma piliečių, sulaukusių tam tikro amžiaus), o laiminčioji koalicija priklauso nuo rinkimų sistemos (pavyzdžiui, mažoritarinėse dviejų raundų sistemose ji lygi 50% + 1 rinkimuose dalyvavusio selektorato). Tuo tarpu nedemokratinėse šalyse selektoratas gali būti palyginti mažas ir susidėti iš tam tikras pozicijas užimančių asmenų, o laiminčiąją koaliciją sudarytų grupė didžiausią galią turinčių individų. Teorijos rėmuose visi selektorato nariai turi vienodą reikšmę laiminčioje koalicijoje.
Resursų skirstymas
Kita teorijos prielaida yra ta, kad lyderis turi galią skirstyti resursus viešajam ir privačiajam sektoriui, atitinkamai suteikdamas naudą arba visiems visuomenės nariams, arba tik kai kuriems jį palaikantiems išrinktiesiems. Paprastai lyderiai resursus skiria tiek vienam, tiek kitam sektoriui, tačiau kokiu santykiu tai daroma, priklauso nuo politinių aplinkybių.
Resursų paskirstymas yra laikomas pagrindine priemone, leidžiančia lyderiui arba kandidatui į lyderius į savo pusę palenkti tokią dalį selektorato, kokia reikalinga užsitikrinti laiminčiosios koalicijos palaikymą. Turint ribotus resursus tampa aišku, jog siekiant užsitikrinti didelės laiminčiosios koalicijos palankumą, labiau apsimoka juos skirti viešajam sektoriui nei išdalinti privačiai, ir atvirkščiai. Pavyzdžiui, turint 100 000 litų metinį biudžetą galima suteikti viešąsias paslaugas vertas 100Lt kiekvienam žmogui (tarkime, įrengiant viešą sporto treniruoklių aikštelę parke) arba šią sumą išdalinti po lygiai visiems laiminčiosios koalicijos nariams. Tai reiškia, jog laiminčiosios koalicijos dydžiui pasiekus 1000 asmenų, tiek viešosios, tiek privačios paslaugos turės lygią vertę (abiem atvejais kiekvienas žmogus gaus po 100Lt), todėl mažėjant laiminčiosios koalicijos dydžiui, racionalus lyderis bus vis labiau linkęs teikti privačias paslaugas, ir atvirkščiai – laiminčiajai koalicijai išaugus virš 1000 narių, bus labiau linkęs investuoti į viešąsias. Teorijos ribose yra manoma, jog visi selektorato nariai vienodai vertina viešai arba privačiai gaunamas paslaugas, o laiminčiajai koalicijai priklausantiems nariams lyderis skiria po vienodą kiekį privačių resursų.
Valstybių lyderiai gali kontroliuoti ir resursų gavimo būdus. Tai atvejais, kada laiminčioji koalicija yra maža, lyderiui labiau apsimoka maksimizuoti resursų surinkimą ir juos panaudoti privačiame sektoriuje užsitikrinant sau paramą. Nors dėl to išaugusi mokesčių ar kitokių nepatogumų našta neigiamai paveikia visus valstybės gyventojus, lyderis, turėdamas didelį biudžetą, gali nesunkiai išdalinti kompensacijas laiminčiosios koalicijos nariams ir toliau išlaikyti savo poziciją. Iš kitose pusės, resursų surinkimo maksimizavimas šalyse su didele laiminčiąja koalicija gali pakenkti lyderio išlikimui valdžioje, nes surinktų lėšų tiesiog neužtektų įgyvendinti kompensavimo mechanizmą. Be to, didelė laiminčioji koalicija reikštų, jog resursai būtų efektyviau panaudojami juos nukreipiant į viešąjį sektorių. Todėl valstybėse su didele laiminčiąja koalicija stengiamasi rasti balansą ir nustatyti tokį resursų surinkimo dydį, kurio užtektų suteikti viešojo sektoriaus paslaugas, duodančias gyventojams didesnę naudą nei jie praranda mokėdami mokesčius.
Lyderio išlikimas valdžioje
Demokratijos atveju tiek selektoratas, tiek laiminčioji koalicija yra didelės. Tai lemia, jog lyderiui sunku išlikti ilgesnį laiką valdžioje, nes jis negali užsitikrinti stipraus laiminčiosios koalicijos narių lojalumo ir egzistuoja palankios sąlygos oponentams perimti jo poziciją. Kadangi laiminčioji koalicija yra didelė, siekiant kuo efektyviau panaudoti resursus, jie daugiausiai nukreipiami į viešajį sektorių.
Grąžtas
thumb|Grąžtas thumb|Prastesnio plieno grąžtas, deformavęsis nuo karščio ir apkrovos Grąžtas – pjovimo įrankis, skirtas cilindrinėms skylėms išgręžti. Grąžtai įstatomi į specialų įrankį, vadinamą gręžtuvu, kuris suka grąžtą ir suteikia jam ašinę jėgą skylei išgręžti. Grąžtai gaminami standartinių dydžių. Būna ir specialių grąžtų, kurie skirti necilindrinėms skylėms gręžti.
Spiraliniai grąžtai
thumb Spiraliniai grąžtai yra dažniausiai gaminamas grąžtų tipas. Jais galima gręžti skyles metale, plastike, medyje ir akmenyje.
Spiralinį grąžtą išrado Stephen Ambrose Morse 1861 m. Savo išradimui jis 1863 m. balandžio 7 d. JAV gavo patentą.
Spiraliniai grąžtai gaminami įvairaus skersmens – nuo 0,05 mm iki 100 mm. Tokių grąžtų ilgis gali siekti iki 1000 mm.
Esminę įtaką grąžto darbui turi pjaunančiųjų plokštumų geometrija ir aštrumas. Buityje naudojami grąžtai paprastai negalandami, nes tai sudėtinga, o grąžtų kaina nėra didelė. Didesnių grąžtų galandimui naudojami specialūs prietaisai.
Gali būti gaminami specialios geometrijos grąžtai bei naudojamos įvairios medžiagos grąžto gamybai, jei tai būtina specifinei įrangai arba medžiagoms, tačiau tiek buitiniams, tiek pramoniniams tikslams paprastai naudojami greitapjovio plieno grąžtai.
Grąžtų viršūnė galandama skirtingu kampu, priklausomai nuo to kokioms medžiagoms grąžtas yra skirtas.
Betono, plytų, akmens grąžtai
Šioms medžiagoms gręžti skirti grąžtai turi specialų kietlydinio antgalį grąžto gale.
Indrišiūnai
Indrišiūnai – viensėdis šiaurės rytinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 4 km į rytus nuo Kriukų.
Virsnis
Virsnis – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Karsakiškio.
Viršilai
Viršilais vadinamos gyvenvietės:
Baravykai (Ukmergė)
Baravykai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Laičių.
Barbora Radvilaitė (telefilmas)
Barbora Radvilaitė – 1982 m. Lietuvos televizijoje sukurtas istorinis telefilmas pagal to paties pavadinimo J. Grušo dramą. Filmo trukmė - 140 min.
Būsenos kitimas
Būsenos kitimas arba fazinis virsmas – termodinaminės sistemos vienos fazės (būsenos) kitimas į kitą.
Fazinių virsmų tipai:
Lelistadas
Lelistadas – miestas centrinėje Nyderlandų dalyje, šalia Hautribdeiko dambos. Flevolando provincijos ir Lelistado savivaldybės administracinis centras.
Miestas įkurtas 1967 m. ir pavadintas Cornelis Lelio vardu, inžinieriaus projektavusio Afleitdeiko žemės užtvarą apsaugančią nuo potvynių.
Narsučiai
Narsučiai – kaimas šiaurės rytinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 4 km į rytus nuo Kriukų.
Seišelių istorija
Pirmieji į Seišelių salas atvyko arabai, tuomet jos dar nebuvo gyvenamos. 1505 atplaukė portugalai. Kaip tranzitinis taškas tarp Azijos ir Afrikos salos buvo lankomos piratų, kol 1756 visiškai kontroliuoti salas pradėjo prancūzai, pavadinę jas tuometinio Prancūzijos finansų ministro Jean Moreau de Sechelles vardu. 1794–1811 vyko kovos dėl įtakos tarp Britų imperijos ir Prancūzijos, kol 1814 salos atiteko britams. 1903 salos atskirtos nuo Mauricijaus, 1976 m. birželio 29 d. iškovojo visišką nepriklausomybę.
Kempiniečiai
Kempiniečiai (Polyporales) – papėdgrybių (Basidiomycetes) klasės grybų eilė.
Grybų himenoforas nelakštelinis (išskyrus kai kurias kempininių šeimos rūšis). Dauguma šių grybų yra aktyvūs gyvos ir negyvos medienos ardytojai. Jų grybiena dažniausiai išsivysto medienoje, iš kurios ima maisto medžiagas, paviršiuje išaugindama vaisiakūnius. Vaisiakūniai dažniausiai bekočiai, subrendę greitai nesuyra, jų gyvenimo trukmė – nuo kelių savaičių iki kelių mėnesių, kai kurie daugiamečiai.
Iš viso žinoma apie 4000 kempiniečių rūšių, Lietuvoje – apie 450. Mūsų krašte labiau žinomos šios šeimos:
'''Šeima. Pintaininiai (Fomitopsidaceae)'''
'''Šeima. Gloeophyllaceae'''
'''Šeima. Meripilaceae'''
'''Šeima. Raukšliniai (Sparassidaceae)'''
'''Šeima. Steccherinaceae'''
Puroniškis
Puroniškys – viensėdis Anykščių rajono savivaldybės šiaurėje, 2 km į šiaurę nuo Mikierių. Viensėdis apsuptas Šimonių girios. Viensėdžio teritorija priklauso Šimonių girios biosferos poligonui. Pietine puse praeina kelias. Priklauso Inkūnų parapijai.
Imperatorius Nintoku
Imperatorius Nintoku  – 16–asis Japonijos imperatorius, skaičiuojant pagal tradicinį Japonijos imperatorių sąrašą. Nors nenustatyta tiksli data, kada imperatorius Nintoku valdė, bet manoma, kad tai galėjo būti nuo 313 iki 399 m. miniatiūra|240px|left|Nintoku rūmų atminimo akmuo
Istorija
Istorikai Nintoku laiko V a. „legendiniu imperatoriumi“. Imperatoriaus Kimėjaus (apie 509–571), 29-ojo imperatoriaus, valdymo laikotarpis yra pirmo imperatoriaus, kurio gyvenimo datos yra nustatytos šiuolaikinėje istoriografijoje; tačiau įprastai pripažinti ankstesniųjų imperatorių vardai ir datos nebuvo patvirtinti kaip „tradiciniai“ iki imperatoriaus Kanmu (737–806), 50-ojo valdovo iš Jamato dinastijos.
Pagal japonų kroniką Nihon Shoki, jis buvo ketvirtasis Imperatoriaus Odžino sūnus. Jo motina buvo Nakatsuhime no Mikoto, imperatoriaus Keiko proproanūkė. Jis taip pat buvo imperatorių Ričiū, Handzėjaus ir Ingijo tėvas.
Nintoku karališkas titulas neturėtų būti įvardijamas tennō, nes daugelis istorikų įsitikinę, kad šis titulas nebuvo įvestas iki imperatoriaus Temu ir imperatorės Džito valdymo. Tikėtina, tai buvo Sumeramikoto ar Amenoshita Shiroshimesu Ōkimi (治天下大王) titulai, reiškiantys „didįjį karalių, kuris valdo viską po dangumi“. Kaip alternatyva, Nintoku galėjo būti vadinamas „Didžiuoju Jamato karaliumi“ ヤマト大王/大君).
Daisen Kofun (didžiausia kapavietė Japonijoje) Sakajuje (Osakos prefektūra) laikomas paskutine imperatoriaus poilsio vieta. Tikroji Nintoku kapavietės vieta nėra žinoma.
Gyvenimo faktai
Nors kronika Nihon Shoki nurodo Nintoku valdymo metus nuo 313 iki 399 m., šiuolaikiniai tyrinėtojai teigia, kad šios datos nėra tikslios.
Kronika pažymi sekančius Nintoku valdymo pasiekimus:
Žmonos ir vaikai
Imperatorienė (pirmoji): princesė Iwa (磐之媛命), poetė ir Katsuragi no Sotsuhiko (葛城襲津彦) duktė
Imperatorienė (antroji): Yatanohimemiko (八田皇女), imperatoriaus Odžino duktė
Himuka no Kaminagahime (日向髪長媛), Morokata no Kimi Ushimoroi (諸県君牛諸井) duktė
Uji no Wakiiratsume (宇遅之若郎女), imperatoriaus Odžino duktė
Kurohime (黒日売), Kibi no Amabe no Atai (吉備海部直) duktė
Mark González
Markas Denisas Gonsalesas Hofmanas (Mark Dennis González Hoffman; g. 1984 m. liepos 10 d.) – iš Pietų Afrikos kilęs Čilės futbolininkas, rungtyniaujantis krašto saugo pozicijoje. Jis yra Rusijos klubo „CSKA Moscow“ žaidėjas.
Gonsalesas gimė Pietų Afrikoje, bet būdamas 10-ies metų išvyko į Čilę. Jo tėvas, Raulis Gonsalesas, taip pat buvo futbolininkas, žaidęs Čilės rinktinėje. Karjerą pradėjo Čilės klube CD Universidad Católica, vėliau žaidė Ispanijoje, Anglijos klube „Liverpool“. Pastarajame klube debiutavo sėkmingai, bet vėliau žaidėją kamavo traumos. 2006–2009 m. vėl žaidė Ispanijoje. 2009 m. už 6,5 mln. eurų parduotas CSKA klubui.
Santaika
Santaika – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 15 km į vakarus nuo Alytaus, truputį į rytus nuo Varanausko, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Stovi medinė Santaikos Kristaus Karaliaus bažnyčia (pastatyta 1929 m.), veikia Santaikos pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-64033). Anksčiau buvo Santaikos geležinkelio stotelė (ruožas Alytus–Simnas).
Romualdas Ginevičius
Romualdas Ginevičius (g. 1946 m. rugsėjo 9 d. Valkininkuose, Varėnos raj.) – inžinierius – ekonomistas, pofesorius, habilituotas mokslų daktaras, buvęs Vilniaus Gedimino technikos universiteto rektorius (2002 - 2011), nuo 2012 m. - Kazimiero Simonavičiaus universiteto (KSU) Senato pirmininkas.
Santaika
Istorija
Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė (specializavosi pienininkystėje).
Romualdas Ginevičius
Biografija
1953-1964 m. Romualdas Ginevičius mokėsi Valkininkų vidurinėje mokykloje. Mokyklos metais aktyviai sportavo, buvo Lietuvos moksleivių rankinio rinktinės narys. 1964 m. Romualdas Ginevičius įstojo į Kauno politechnikos instituto Vilniaus filialą statybos ekonomikos ir organizavimo specialybę. 1969 m. įgijo inžinieriaus – ekonomisto diplomą, įstojo į Vilniaus inžinerinio statybos instituto aspirantūrą. 1975 m. apgynė technikos mokslų kandidato disertaciją. VISI Statybos – ekonomikos fakulteto prodekanas (1976–1980 m.), VGTU Ekonomikos katedros vedėjas (1990–1993 m.); docentas (1977 m.), profesorius (nuo 1999 m., vardą suteikė VGTU Taryba).
2002 m. išrinktas VGTU rektoriumi, poste išbuvo dvi kadencijas. 2002 m. paskirtas Privatizavimo komisijos pirmininku.
2006 m. išrinktas Lietuvos rektorių konferencijos prezidentu.
Būdamas Lietuvos universitetų rektorių konferencijos prezidentu, aktyviai kritikavo valdančiųjų inicijuotą aukštojo mokslo reformą, todėl kartu su kitomis aukštojo mokslo reformą kritikavusiomis organizacijomis užsitraukė Liberalų sąjūdžio, kurio narys ir pirmininko pavaduotojas Gintaras Steponavičius buvo tuometinis Lietuvos Respublikos Švietimo ir mokslo ministras, nemalonę , sulaukė puolimo. 2011 m. Lietuvos Respublikos Konstitucinis teismas pripažino, kad R.Ginevičiaus kritikuota aukštojo mokslo reforma prieštarauja Konstitucijai.
2012 m. balandį steigiamajame nevalstybinio Kazimiero Simonavičiaus universiteto (KSU) posėdyje išrinktas Senato pirmininku.
Barčiškis
Barčiškis – viensėdis Ukmergės rajono savivaldybėje, 13 km nuo Ukmergės.
Jonas V Paleologas
Jonas V Paleologas (, 1332 m. birželio 18 d. – 1391 m. vasario 16 d.) buvo Bizantijos imperatoriaus Androniko III Paleologo ir Anos Savojietės sūnus. Jis tapo imperatoriumi po tėvo mirties 1341 m., tada jam buvo 9 metai.
Biografija
thumb|left|Bizantijos imperija 1355 metais Jonas VI Kantakuzinas, tėvo draugas, tapo regentu ir antruoju imperatoriumi (1347–1354 m.) po pilietinio karo 1342–1347 m. dėl regentystės prieš Jono motiną Aną Savojietę, patriarchą Joną XIV Kaleką ir didįjį kunigaikštį Aleksijų Apokauką. Po kovos su Jonu Kantakuzinu, Jonas V tapo vieninteliu imperatoriumi 1354 m. Ana Savojietė užstatė Bizantijos karūnos brangenybes už 30 tūkst Venecijos dukatų. Per jo ilgą valdymą vis labiau menko imperatoriaus valdžia. Jam valdant Osmanų imperija, vadovaujama sultono sūnaus Suleimano Pašos, užėmė Adrianopolį ir Filipolį bei privertė imperatorių sumokėti duoklę. Kai turkai užėmė Galipolį ir kėlė grėsmę Konstantinopoliui, Jonas V kreipėsi pagalbos į Vakarus ir mainais žadėjo panaikinti Stačiatikių ir Katalikų bažnyčių schizmą ir pripažinti Romos viršenybę. Nuskurdintas karo jis buvo sulaikytas kaip skolininkas, kai lankėsi Venecijoje 1369 m. O 1371 m. jis pripažino sultono Murado I viršenybę, be to, jis padėjo Jonui V atgauti sostą 1379 m., kai jį nuvertė sūnus Andronikas IV Paleologas 1376 m. Jo anūkas Jonas VII Paleologas nuvertė trumpam Joną V, bet pats buvo greitai pašalintas. Jono V įpėdiniu tapo Manuilas II Paleologas, o jaunesnysis sūnus Teodoras I Paleologas tapo Morėjos despotu 1383 m.
Valdymo pabaigoje, 1390 m., Jonas V liepė sustiprinti Konstantinopolio Auksinius vartus, panaudojant apleistų miesto bažnyčių marmurą. Prieš darbų baigimą Bajezidas I pagrasino, jog apakins Jono V sūnų Manuelį (kurį laikė įkaitu), jei darbai nebus atšaukti. Jonas V pakluso, bet teigiama, jog jis kentėjo nuo pažeminimo ir, pasak istorikų, mirė nuo nervinio šoko 1391 m. vasario 16 d.
Šeima
Jonas V Paleologas vedė Eleną Katakuziną, savo bendravaldžio Joano VI dukterį. Vaikai:
Nerijus Numa
Nerijus Numa (anksčiau – Nerijus Numavičius) (g. 1967 m. gegužės 12 d. Šilalėje) – Lietuvos verslininkas, investuotojas, „VP grupės“ įkūrėjas, vienas turtingiausių lietuvių, kurio bendra turto vertė siekia apie 1,53 milijardo eurų.
Asmeninis gyvenimas
Gimė Šilalėje, augo Panevėžio rajone, įstojo mokytis į Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą, kur susipažino su vėlesniais verslo partneriais Žilvinu ir Gintaru Marcinkevičiais bei Ignu Staškevičiumi.
Ankstesnė žmona – Lina Numavičienė nuo 1996 iki skyrybų 2008 m. Susilaukė dviejų vaikų.
2015 m. Numa susituokė su Kaetana Leontjeva, kuri pasiimė vyro pavardę per brūkšnelį ir tapo Kaetana Leontjeva-Numavičienė. Po vestuvių sutuoktiniai 2015 m. birželį persikėlė gyventi į Angliją.
Mėčionys
Mėčionys (arba Miečionys) – etnografinis gatvinis kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Mielagėnų.
Nerijus Numa
Asmeninis gyvenimas
2020 m. Nerijus Numavičius pasikeitė pavardę į Numa.
Mėčionys
Dvipusiame gatviniame rėžiniame kaime išliko vertingų XIX a. pabaigos – XX a. pradžios etnologiniais sodybų ir pavienių pastatų, yra 8 paminklinės sodybos, 7 pavieniai paminkliniai pastatai. Gatvinėse vienpusėse sodybose pirkios, svirnai, tvartai, kluonai išdėstyti viena arba dviem eilėmis.
Nerijus Numa
Verslas
Verslą pradėjo 1992 m. su bendramoksliais. Iš pradžių užsiėmė nekilnojamojo turto prekyba, privatizacijos čekių supirkinėjimu, vėliau įsigijo alkoholinių gėrimų parduotuvę. Bendrą verslą vysčiusių draugų, bendramokslių ir giminaičių grupei, vėliau pavadintai „VP devintuku", priklausė Nerijus Numavičius, Julius Numavičius, Vladas Numavičius, Žilvinas Marcinkevičius, Gintaras Marcinkevičius, Mindaugas Marcinkevičius, Ignas Staškevičius, Renatas Vaitkevičius bei Mindaugas Bagdonavičius. Šios grupės asmenų valdomos įmonės užsiėmė mažmeninės prekybos plėtra Lietuvoje („Maxima“, „Eurovaistinės“, „Ermitažas“) ir kitose šalyse, nekilnojamojo turto plėtra, 2003 m. privatizavo „Vakarų skirstomuosius tinklus“.
Mėčionys
Geografija
Mėčionys įsikūrę Dysnos upės slėnyje, 1 km į vakarus nuo Kančioginos upės, kuri įteka į Erzvėto ežerą.
Istorija
Kaimas įsikūrė XVI a. antroje pusėje per Valakų reformą. Minimas 1644 m. Dysnos dvaro kronikoje. Iki XVII a. pab. kaimas priklausė Dysnos dvaro Dietkauščiznos palivarkui. 1692 m. Feliksas Pacas Dysnos dvarą (kartu su Mėčionimis) ir Tverečių užrašė Vilniaus benediktinų vienuolynui. Kaimas vienuolynui priklausė iki 1841 m., vėliau buvo suvalstybintas.