cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Potvynių ir atoslūgių energija
Nors ir mažai naudojama, bet potvynių ir atoslūgių energija turi ateities elektros kartos galimybę. Potvyniai ir atoslūgiai yra labiau nuspėjami negu vėjo energija ar saulės energija. Tarp atsinaujinančių energijos šaltinių, potvynių ir atoslūgių energijos išnaudojimas pakankamai brangiai kainuoja ir telkinių, kuriuos galima užtvenkti ir kokybiškai panaudoti, kiekis yra labai ribotas. Tačiau, daug dabartinių patobulinimų ir dizaine (pvz., dinaminė potvynių jėga), ir turbinų technologijoje (pvz., naujos ašinės turbinos) rodo, jog potvynių energijos galėtų buti daug daugiau, negu prieš tai buvo manoma, ir kad kainos gali sumažėti iki konkurencingų lygių.
Manoma, kad potvynių ir atoslūgių malūnai buvo pradėti naudoti Europoje ir Šiaurės Amerikos Atlanto pakrantėje viduramžiais arba romėnų laikais.
Pirmoji didelio masto potvynių ir atoslūgių jėgainė (Ranso potvynių jėgainė) pradėjo veikti 1966 m.
Potvynių ir atoslūgių energijos generavimas
Potvynių ir atoslūgių energija yra išgaunama iš Žemės vandenyninių potvynių – potvyninės jėgos yra periodiniai gravitacinės jėgos kitimai, veikiami dangaus kūnų. Šios jėgos sukuria atitinkamus judėjimus arba sroves pasaulio vandenynuose.
Potvynių ir atoslūgių jėga yra vienintelė technologija, kuri išgauna energiją, priklausančią nuo Žemės-Mėnulio ir mažesnio masto – Žemės-Saulės – sistemų orbitinių charakteristikų. Kadangi Žemėje potvyniai ir atoslūgiai yra dėl gravitacinės sąveikos su Mėnuliu ir Saule ir Žemės sukimosi, potvynių ir atoslūgių jėga yra praktiškai neišsekdinama ir klasifikuojama prie atsinaujinančių energijos šaltinių resursų.
Potvynių judėjimas įtakoja mechaninės energijos praradimą Žemės-Mėnulio sistemoje: tai yra vandens pumpavimo per natūralius gamtos išteklius rezultatas. Šis energijos praradimas sulėtino Žemės sukimąsi pirmaisiais 4,5 milijardais metų nuo Žemės susidarymo. Per paskutinius 620 milijonų metų para pailgėjo iš 21,9 iki 24 valandų, per tą laikotarpį Žemė prarado 17% sukimosi energijos.
Potvyniniai sroviniai generatoriai
Potvyniniai sroviniai generatoriai generuoja elektrą iš judančio vandens kinetinės energijos, panašiai kaip vėjo turbinos, kurios generuoja elektrą iš judančio vėjo kinetinės energijos.
Dinaminė potvynių jėga
Dinaminė potvynių jėga yra teorinė elektros generavimo technologija, kuri eksploatuotų sąveiką tarp potvynių ir atoslūgių energijos potencinės ir kinetinės energijų.
Transilvanija
Transilvanija ( arba Ardeal,, , senojoje lietuviškoje istorinėje literatūroje kartais vadinama Septynpiliu) – tai istorinis regionas Rumunijos vakarinėje ir centrinėje dalyje.
Geografija
thumb|left|Transilvanija plačiąja prasme Egzistuoja du Transilvanijos apibrėžimai. Transilvanija siaurąja prasme (arba Tikroji Transilvanija) užima dabartinę centrinės Rumunijos kalnuotąją dalį. Transilvanija plačiąja prasme taip pat apima Maramurešo (Maramureș), Banato ir Krišanos (Crișana) regionus ir sutampa su Transilvanijos kunigaikštystės teritorijomis. Transilvanija plačiąja prasme šiaurėje ribojasi su Ukraina, vakaruose su Vengrija, pietvakariuose su Serbija, pietuose su Valakija, rytuose su Moldova.
Regionas išsidėstęs plokščiakalnyje, supamame Karpatų (Carpați) kalnų, reljefas žemėja link Panonijos lygumos.
Iš Transilvanijos plokščiakalnio (300–500 m aukštis) išteka Murešo, Somešo, Krišo, Olto (Olt) upės ir kiti Dunojaus intakai. Transilvanijos sostinė – Klužas (Cluj-Napoca). Kiti svarbūs miestai – Timišoara (Timișoara), Brašovas (Brașov), Oradia (Oradea), Sibiu ir Tirgu Murešas (Târgu Mureș).
Gyventojai
Pagal 2002 m. gyventojų surašymą regione gyveno 7 221 733 gyventojų, daugiausia rumunų. Taip pat didelė vengrų mažuma (1 415 718 gyventojų). Be to, dar gyvena čigonai ir vokiečiai.
Istorija
X–XII a. Transilvanija buvo Vengrijos karalystės dalis, valdoma vietinės kilmės vaivados.
Auksė Treinytė
Biografija
1991 m. atėjo dirbti į Krašto apsaugos ministeriją, Savanorišką krašto apsaugos tarnybą. 1992 m. suteiktas vyresnės leitenantės laipsnis, nuo 1995 m. - kapitonės. 1997 m. išėjo į atsargą, dirbo privačios firmos direktore saugos klausimams, vadovavo Gariūnų turgavietės Automobilių prekybos centro apsaugininkų būriui. Iki 2009 m. buvo Teisės instituto Ūkinės dalies skyriaus vedėja. Sporto rentininkė.
Vladas Mikšys
Vladas Mikšys (1906 m. birželio 20 d. Peterburge, Rusija – 1979 m. birželio 12 d. Vilniuje) – vargonininkas, muzikos mokytojas ir chorvedys.
Auksė Treinytė
Biografija
Gyvena Rykantuose (Trakų rajonas), veisia Kaukazo aviganius.
Vladas Mikšys
Biografija
1913–1917 m. lankė Vyborgo apylinkės pradžios mokyklą. Grįžęs į Lietuvą, mokėsi Utenos gimnazijoje. Pirmasis muzikos mokytojas V. Grigaliūnas išmokė griežti vargonais, kad galėtų savarankiškai vargonininkauti. 1930–1933 m. Kaune lankė vargonininkų kursus (J. Bendorius mokė vargonuoti, skambinti fortepijonu ir harmonijos, A. Kačanauskas solfedžio ir dainuoti, K. Kaveckas diriguoti). 1957–1961 m. neakivaizdiniu būdu choro dirigavimą studijavo Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. A. Jozėnas ir B. Piekarskis). Mokyklą baigė su pagyrimu. 1944–1948 m. muziką ir dainavimą dėstė Varnių gimnazijoje, vadovavo chorams. 1948–1952 m. mokytojavo ir vadovavo chorams Kelmėje. 1952–1958 m. muzikos ir dainavimo mokytojas, skudučių ansamblio ir vyresniųjų klasių moksleivių mišriojo choro vadovas Pasvalio vidurinėje mokykloje. Tuo pačiu metu vadovavo ir kultūros namų mišriajam chorui. 1958–1961 m. dėstė muziką ir dainavimą Švenčionėlių vidurinėje mokykloje (vėliau mokykla – internatas), dirbo ir vaikų muzikos mokykloje, vadovavo moksleivių ir kultūros namų chorams, taip pat Švenčionių rajono mokytojų mišriajam chorui. 1961–1971 m. buvo Vilniaus 23-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas bei chorų vadovas. Jo parengti chorai dažnai koncertavo, dalyvavo rajonų ir miestų dainų šventėse, taip pat respublikinėse dainų šventėse, pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė chorų apžiūrose bei konkursuose. V. Mikšys dirigavo Kelmės, Pasvalio ir Švenčionių rajonų dainų šventėse, konsultavo moksleivų meno mėgėjų būrelius.
Auksė Treinytė
Sportiniai pasiekimai
Jau būdama penkiolikmetė įvykdė sporto meistrės normatyvą (bet ja netapo – šį vardą suteikdavo tik sulaukus šešiolikos).
Ostruda
Ostruda – miestas Varmijos Mozūruose (šiaurės Lenkija), netoli Kaliningrado srities. 32,7 tūkst. gyventojų (2020).
Istorija
1270 m. įkurta kryžiuočių. 1329 m. gavo miesto teises. Iki 1945 m. priklausė Rytų Prūsijai, buvo Osterodės apskrities centras. 1945 m. užėmė Raudonoji armija. Po Potsdamo konferencijos atiteko Lenkijai.
Miestų partnerystė
Miestai, su kuriais Ostruda yra užmezgusi partnerystės ryšius:
Prancūzijos žalieji galvijai
Prancūzijos žalieji galvijai – pieninių galvijų veislė. Ši veislė kilusi iš Šveicarijos žalųjų karvių. Veislei gerinti 1960 m. buvo panaudoti ir originalūs Ausrtijos, Vokietijos, Amerikos žalųjų veislės galvijai, taip pat žalieji kalnų galvijai iš Italijos. Prancūzijos žalųjų veislės galvijai priklauso pieno tipo gyvulių grupei. Todėl jie daugeliu atvejų yra laikomi dėl pieno, nes ilgai ganosi ganyklose. Tvartinis periodas siekia nuo 2 iki 6 mėnesių. Lyginant su Prancūzijos Holšterinų-Fryzų karvių veislėmis Prancūzijos žalųjų karvių pieno išeiga yra mažesnė, pieno baltymų procentas yra aukštesnis, pieno riebumas vienodas. Yra būtinas veislės išsaugojimas vykdant bandos reprodukcijos darbus. Kadangi veislę sudaro importuotos veislės, tai Prancūzijos žalųjų pažeidžiamumo statusas nenustatytas.
Prancūzijos žalųjų veislės karvių charakteringas bruožas yra tas, kad jie apie snukį turi šviesų apvadą, riestus ragus. Karvių odos šerių spalva yra ruda. Suaugusios karvės sveria 650 kg, o jų aukštis ties gogu siekia 138 cm. Suaugusių bulių svoris yra žymiai didesnis, t. y. 1000 kg, ir aukštis ties gogu - 145 cm.
One Wild Night Live 1985–2001
One Wild Night Live 1985–2001 – pirmasis ir iki šiol vienintelis amerikiečių roko grupės Bon Jovi gyvo garso albumas, išleistas 2001 m. Albume taip pat įrašyti Neil Young „Rockin' in the Free World“ ir The Boomtown Rats dainos „I Don’t Like Mondays“ Bon Jovi atlikti koveriai.
Vilniaus šv. apaštalų Pilypo ir Jokūbo bažnyčia
'''Vilniaus šv. apaštalų Pilypo ir Jokūbo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Vilniuje. Vėlyvojo baroko stiliaus. Pamaldos laikomos lietuvių ir lenkų kalbomis.
Istorija
1642 m. Smolensko kaštelionas Jurgis Liutauras Chreptavičius dovanojo Vilniaus dominikonams 4 000 auksinų ir įpareigojo Lukiškių kapinėse pastatyti bažnyčią. Dominikonai taip pat įpareigoti su bažnytinėmis apeigomis Lukiškių kapinėse nemokamai laidoti neturtinguosius. 1642 m. pastatyta medinė bažnyčia, o netrukus ir vienuolynas. Bažnyčia su vienuolynu 1655 m. sudegė.
1684 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia, kurios didžiajame altoriuje pakabintas Švč. Mergelės Marijos paveikslas. Jis 1649 m. atvežtas iš Rusijos ir buvo patekęs į Seinus. 1688 m. vyskupas Konstantinas Kazimieras Bžostovskis šį paveikslą paskelbė esant stebuklingą. Bažnyčią ėmė lankyti daug tikinčiųjų, ji tapo per ankšta.
1690 m. pradėta statyti mūrinė bažnyčia, kuri baigta mūryti iki 1722 m. Ji buvo žema, su dviem bokšteliais. 1690 m. prie bažnyčios upeiviai įkūrė Šv. Jackaus broliją. XVIII a. pradžioje bažnyčioje finansavo šv. Jackaus garbei skirtų altoriaus ir koplyčios statybą.
1718–1727 m. išmūrytas frontonas, bažnyčia paaukštinta. 1713–1739 m. pastatytas mūrinis vienuolynas. 1727–1746 m. pagal architekto Abraomo Antuano Zenu projektą paaukštinti bažnyčios bokštai. 1743–1744 m. dekoruotas bažnyčios vidus. 1765 m. vienuolynas nukentėjo nuo gaisro ir netrukus buvo atstatytas. 1777 m. architektas Augustinas Kosakauskas prie bažnyčios suprojektavo ir pastatė dar kitą namą, ūkinius pastatus. XVIII a. pietinio bokšto apačioje įrengta šv. Hiacinto koplyčia.
1794 m. Rusijos kariuomenė, naikindama Vilniaus priemiesčius, bažnyčią apgriovė. 1797 m. suremontuota. 1799 m. vienuolyne įkurta Šv. Jokūbo ligoninė. 1812 m. bažnyčioje įrengta karo ligoninė, sukūrenti joje buvę suolai, zakristijos spintos. Pamaldos laikytos vienuolyno koridoriuje. 1812 m. pabaigoje bažnyčios šventoriuje palaidota daug prancūzų karių. 1844 m. vienuolynas uždarytas, o bažnyčia palikta parapine. 1841, 1887 ir 1892 m. bažnyčia remontuota. Iki 1939 m. dailininkas Jurgis Hopenas restauravo vidų. Per Antrąjį pasaulinį karą bažnyčia apgriauta.
1915 m. į Vilnių atvykus daug lietuvių pabėgėlių, bažnyčioje leistos pridėtinės lietuviškos pamaldos. Lenkams ėmus kelti riaušes, lietuviškos pamaldos panaikintos. 1948 m. uždaryta (buvo vaisių ir daržovių sandėlis). 1956–1957 m. remontuota, paversta Operos ir baleto teatro sandėliu. 1974 m. perdažyta išorė.
1992 m. bažnyčia grąžinta tikintiesiems, perduota vienuoliams dominikonams. Didįjį altorių restauravo Česlovas Bareika ir A. Žemaitis, skulptūras – Kęstutis Norkūnas.
2015 m. bažnyčios bokšte įrengtas Vilniaus kariljonas.
Nortel
Nortel Networks Corporation - Kanados telekomunikacinės įrangos gamintoja. Šis koncernas yra antras pagal dydį telekomunikacijos įrangos gamintojas pasaulyje.
Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba
– Lietuvos finansų sistemą sauganti, finansinius nusikaltimus tirianti institucija.
Istorija
thumb|left|Buveinė 2023 m. thumb|left|Buveinė 2015 m.
1997 m. vasario 4 d. Vyriausybės nutarimu įsteigtas Mokesčių policijos departamentas prie VRM. 2002 m. balandžio 1 d. Jis, LR Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnybos įstatymu, pertvarkytas į FNTT.
2003 m. gegužės 1 d. įsigaliojus naujiems LR BK su LR BPK, FNTT pertvarkyta į ikiteisminio tyrimo įstaigą.
Uždaviniai ir veikla
Pagrindiniai FNTT uždaviniai yra:
Didžiausias dėmesys skiriamas nusikaltimų, susijusių su pinigų plovimu, PVM grobstymu, ES ir užsienio valstybių finansinės paramos lėšų neteisėtu gavimu/panaudojimu, atskleidimui, tyrimui ir prevencijai.
Tarnyba renka, kaupia ir analizuoja informaciją apie rengiamus bei įgyvendinamus projektus, finansuojamus ES pinigais, pvz. per SAPARD ir PHARE programas.
Direktoriai
Vadovauja direktorius, jį 5 m. skiria ir atleidžia vidaus reikalų ministras.
Įsipjovimas popieriumi
thumb|right|250px|Žaizdelė įsipjovus popieriaus lapo kraštu.
Įsipjovimas popieriumi  – odos, paprastai piršto, pažeidimas perrėžiant ją plonu standžiu popieriaus lapo ar panašios medžiagos (pvz., folijos lakšto) kraštu. Panašiai įsipjaunama ir kai kurių žolių lapų kraštais.
Pavieniai popieriaus lakštai paprastai pernelyg minkšti ir negali įpjauti. Tačiau plonas popieriaus lakšto kraštas, kartais galintis būti beveik toks pat plonas kaip skustuvo ašmenys, brūkštelėjęs pjaunamuoju judesiu per odą (judesio kryptis sutampa su popieriaus krašto kryptimi) gali sudaryti pakankamą slėgį mažyčiame odos ruože ir ją perpjauti. Dažnai įsipjaunama į lapą, šiek tiek kyšantį iš ką tik praimto rašomojo popieriaus lapų pako. Šiek tiek kyšantis lapas gali būti pakankamai standus, kad įpjautų.
Įsipjovimas popieriumi dažnai sudirgina daug odos skausmo receptorių (nocireceptorių) pjūvio vietoje, todėl yra skausmingas. Negilus įpjovimas paprastai beveik nekraujuoja, todėl žaizdos paviršius lieka nepridengtas krešulio, ir skausmo receptoriai lieka dirginami, kas sukelia trunkantį skausmą. Pirštų liečiamajame paviršiuje yra daugiau lytėjimo ir kitų receptorių nei kitose odos vietose.
Kaip priemonė nuo žaizdelių įsipjovus popieriaus kraštu, naudojami medicininiai odos klijai, kuriais patepus žaizdelė būna padengiama beveik nepastebima klijų plėvele.
Vilhelmas Vaičekauskas
Biografija
1942–1946 m. mokėsi Vozbutų (Jurbarko raj.) pradinėje mokykloje, 1947–1954 m. Čekiškės vidurinėje mokykloje, 1954–1955 m. Kauno kooperatinėje prekybos mokykloje. 1957–1959 m. mokėsi Kauno J. Gruodžio muzikos mokyklos Dramos skyriuje (dėstytojai Antanas Mackevičius, Kazys Jurašūnas, Antanas Gabrėnas).
1955–1956 m. Ariogalos rajkooperatyvo Paruošų kontoros sandėlio vedėjas. 1959–1960 m. Kapsuko lėlių teatro aktorius, 1960–1966 m. Kauno valstybinio lėlių teatro aktorius, 1966–1970 m. Valstybinio jaunimo teatro aktorius, 1970–1973 m. Vilniaus „Lėlės“ teatro aktorius. Nuo 1973 m. iki mirties buvo Kauno valstybinio dramos teatro (KVDT) aktorius.
Gegužės 27
Gegužės 27 yra 147-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 148-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 218 dienų.
Vardadieniai
Augustinas – Genadijus – Virgaudas – Žymantė – Brunonas – Leonora
Laima Balaišytė
thumb|Laima Balaišytė (1971) Laima Balaišytė-Amelina (g. 1948 m. sausio 2 (3?) d. Vilnius) – Lietuvos stalo tenisininkė, pasaulio čempionė, jauniausia Lietuvos čempionė.
Biografija
Motina ir trenerė Bronė Balaišienė. Brolis Rimgaudas Balaiša. 1973 m. baigė Centrinį kūno kultūros institutą Maskvoje.
Belaruskaja niva
Belaruskaja niva  – Baltarusių valstiečių ir darbininkų hramados savaitraštis, ėjęs 1925–1926 m. Vilniuje baltarusių kalba.
Istorija
Išėjo 35 numeriai, iš jų trys buvo konfiskuoti. Tiražas – 2000-3000 egz. Uždarius „Belaruskaja niva“, vietoj jo imta leisti „Belaruskaja sprava“.
Simentaliai
Simentaliai – galvijų veislė. Veislė išvesta Šveicarijoje. Labiausiai pasaulyje paplitęs pieninių – mėsinių simentalių tipas. Greta šio tipo paskutiniais dešimtmečiais Vokietijoje ir kai kuriose kitose šalyse susiformavo mėsinių simentalių tipas. Tai stambūs, greitai augantys, nereiklus gyvuliai. Jie ypač populiarūs Vokietijos rytinėse žemėse. Lietuvoje jie veisiami grynuoju veisimu ir naudojami kryžminimui su pieniniais galvijais, veisiami tik mėsinio tipo simentaliai.
Simentalių spalva žalmarga, geltmarga, arba žala. Galva dažnai balta. Liemuo ilgas, raumenys išvystyti gerai. Karvės pieningos, todėl veršeliai gerai auga. Skerdienos išeiga 57 – 60 %. Mėsa geros kokybės. Simentaliai kaip ir Šarole priskiriami prie intensyvios gamybos veislių. Svoris nujunkant (7–8 mėn.) 280-340 kg, suaugusių svoris 700–1300 kg.
Kulabergas
thumb|400px|Kulabergas thumb|400px|Kulabergas thumb|400px|Kulabergo žemėlapis Kulabergas (SV Kullaberg) – pietinėje Švedijoje, Skonės grafystės šiaurinėje dalyje, Hiogano komunoje esantis uolėtas, apie 80-100 metrų aukščio bei apie 5 km ilgio kalnas. Visas kalnas ir aplink jį esantis gamtinis draustinis užima apie 75 km². Aukščiausia vieta – 188 m aukščio Hiokulio kalva. Kalnas užima ir suformuoja pusiasalį, kuris yra įsirėžęs į Kategato sąsiaurį. Pats visas kalnas yra uolėtas, jo papėdėje įsikūrę Miolės ir Arildo miesteliai. Visame kalne vyrauja miškai ir kur ne kur plynės. Paties Kulabergo pusiasalio gale stovi Kulos švyturys.
Cementininkas (savaitraštis)
Cementininkas – Akmenės cemento gamyklos laikraštis (savaitraštis), leistas 1958–1961 m. ir 1967–1970 m. Naujojoje Akmenėje.
Istorija
Pirmasis pramonės įmonės laikraštis Lietuvoje. Tiražas 1200–1400 egz.
The M+M's Tour
„The M+M’s Tour“ (dar žinomas kaip „House of Blues Tour“) yra trečiasis Jungtinių Amerikos Valstijų pop atlikėjos Britney Spears koncertinis turas. Šis turas pasiekė tik kelis Šiaurės Amerikos miestus.
Apie turą
Paskutinį koncertą iki šio turo Spears surengė 2004 m. Dubline, Airijoje per „The Onyx Hotel Tour“ turą. Neoficialiais duomenimis teigiama, jog turas buvo sumažintas iki šešeto koncertų, nes vos tik prieš turo pradžią, Britney ganėtinai ilgą laiką praleido reabilitacijos klinikoje.
Skeletas
Žodis skeletas gali reikšti:
Susiję terminai:
Fotoefektas
Fotoefekto atradimas padėjo tolesniems bangų ir dalelių dvilypumo tyrimams. Paaiškėjo, kad fotonai (kaip ir kai kurios kitos dalelės) turi tiek banginių, tiek dalelių savybių. Nuo fotoefekto prasidėjo visa kvantinė mechanika.
Matematiškai fotoefektą apibūdino Albertas Einšteinas (už tai jis 1921 metais gavo Nobelio premiją), pratęsdamas ankstesnius Makso Planko kvantinės teorijos darbus. Einšteino lygtis fotoefektui:
(šviesos kvantų energija naudojama elektronui išlaisvinti ir suteikti elektronui kinetinę energiją)
Fotoefektu pasižymi tokios medžiagos kaip Cezis ir Kalis. Cezio jonizacijos energija 3.9 eV, o kalio 4.36 eV. Matomos šviesos bangos ilgis yra apie 400–700 nm, o dažnis apie Hz (500 nm bangos), todėl fotono energija yra Todėl trumpesnės bangos geriau išlaisvina elektronus.
Išorinio fotoefekto dėsniai. Elektronų spinduliavimas iš kietųjų kūnų (metalų, puslaidininkių, dielektrikų) ir skysčių, absorbavus jiems elektromagnetinį spinduliavimą, vadinamas išoriniu fotoefektu. Fotoefekto dėsningumai: fotoefektui nėra šviesos intensyvumo slenksčio; fotoelektronų energija nepriklauso nuo šviesos intensyvumo; fotoelektronų maksimali energija priklauso nuo fotoefektą sukeliančio spinduliavimo dažnio. Išorinio fotoefekto dėsningumai paprastai tiriami vakuume.
Istorija
1839 metais Aleksandras Edmondas Bekerelis (Alexandre Edmond Becquerel) stebėjo fotoelektrinį efektą, kuris vyko į tirpalą panardintame elektrode, veikiamame šviesos. 1873 Vilogbis Smitas (Willoughby Smith) atrado, kad selenas yra fotoinduktyvus.
1887 metais Henrikas Hercas stebi fotoefektą ir gautus duomenis apie elektromagnetinių bangų gavimą ir panaudojimą paskelbia žurnale „Fizikos analai“.
Vilniaus Ateities mokykla
200px|thumb|Vidinis mokyklos kiemas
Vilniaus „Ateities“ mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, S. Stanevičiaus g. 98, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas rusų kalba. Įstaigos kodas 9000366.
Istorija
Mokykla įsteigta 1990 m. balandžio 10 d. Vilniaus miesto tarybos vykdomojo komiteto potvarkiu Nr. 135p „Dėl numerių suteikimo Fabijoniškių gyvenamajame rajone statomoms bendrojo lavinimo mokykloms.“ Tada jai buvo suteiktas pavadinimas Nr. 63. Tą pačią dieną Vilniaus miesto tarybos vykdomojo komiteto potvarkiu Nr. 164p mokyklai suteiktas Eksperimentinės mokyklos-laboratorijos statusas („Dėl eksperimentinių vidurinių bendrojo lavinimo mokyklų“).
Vidutinės apylinkė
Vidutinės apylinkė (arba Vidutinių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Strūnaičio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Švenčionių rajonui. 1954 m. prijungta Ziboliškės apylinkė ir dalis Simaniškės apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Vidutinės apylinkė prijungta prie Strūnaičio apylinkės.
Portrait of an American Family
Portrait of an American Family - tai debiutinis Marilyn Manson albumas, išleistas 1994 m. liepos 19 dieną.
Joginiškiai
Joginiškiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, prie kelio, 1 km į pietvakarius nuo Kriūkų. Kriūkų seniūnijos centras, Joginiškių seniūnaitija. Per kaimą teka Nemuno intakas Jotulė. Veikia Kriūkų vidurinė mokykla, paštas, ambulatorija, vaikų darželis, biblioteka. Žemės ūkio bendrovė „Agrolina“ augina javus, linus, rapsus. miniatiūra|240px|left|Kultūros centras
Istorija
Nuo kaimo 0,2 km į pietryčius yra Joginiškių piliakalnis. Kaimas istorijos šaltiniuose kaimas minimas 1665 m. XIX a. Joginiškiai – kaimas Naumiesčio apskrities Paežerėlių valsčiuje.
1913 m. įsteigta pradžios mokykla, 1944–1948 m. progimnazija, 1948–1949 m. gimnazija, nuo 1949 m. Kriūkų vidurinė mokykla.
1928 m. išparceliavus Sviatošino dvarą buvo įkurti Joginiškiai I, o iki tol buvę Joginiškiai pavadinti Joginiškiais II; 1959 m. abu kaimai sujungti. 1971 m. į Joginiškius iš Kriūkų perkeltas Kriūkų apylinkės centras. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
Gyventojai
1827 m. buvo 11 kiemų.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Feodosija
Feodosija  – uostamiestis Krymo autonominėje respublikoje, Ukrainoje, Juodosios jūros pakrantėje.
Feodosija yra kurortinis miestas, kurio aglomeracijoje, 2011 m. duomenimis, gyveno 105 264 žmonės. Mieste yra sanatorijų, poilsio namų ir kt. Be turizmo, ekonomika priklauso nuo agrikultūros, žuvininkystės ir pramonės. Kaip ir daugelis Krymo gyventojų, Feodosijoje gyvena rusai. Ukrainiečių kalba yra retai naudojama.
Istorija
Miestas įkurtas kaip Teodosija graikų kolonistų iš Mileto VI a. pr. m. e. IV amžiuje buvo sunaikintas hunų. Buvo valdomas chazarų ir Bizantijos imperijos. Kaip ir likusi Krymo dalis, buvo užkariauta mongolų apie 1230 m. Viduramžiais miestas buvo žinomas kaip Kafa. LDK išsiplėtus ligi Juodosios jūros, Kafa pateko į jos teritoriją, bet vis tebepalaikė ryšius su Genuja. 1475 m. buvo užimta turkų. XVII a. ne kartą buvo užpulta ir naikinama kazokų. 1771 m. užimta rusų ir 1783 m. prijungta prie Rusijos. 1804 m. Kafos vardas pakeistas į Feodosiją.
Belaruskaja sprava
thumb|200px|1926 m. ketvirtas numeris Belaruskaja sprava  – Baltarusių valstiečių ir darbininkų hramados laikraštis, ėjęs 1926 m. Vilniuje baltarusių kalba.
Istorija
Pakeitė uždarytą „Belaruskaja niva“. Leistas du kartus per savaitę. Išėjo 29 numeriai, septyni numeriai buvo konfiskuoti. Tiražas – 8000 egz.
Redaktoriai A. Vilčickis, S. Makulikas.
Vladimiras Vysockis
thumb|200px|Rusija, pašto ženklas, Vladimiras Vysockis, 1999 (Michel 761, Scott 6547)
(1938 m. sausio 25 d. Maskvoje – 1980 m. liepos 25 d.) – rusų bardas, aktorius.
Biografija
1947-1949 m. su tėvu ir jo antrąja žmona Jevgenija gyveno Ebersvaldėje (Vokietija). Tuo metu mokėsi groti fortepijonu.
1955 m. grįžo į Sovietų sąjungą, pradėjo lankyti dramos būrelį. Baigė vidurinę mokyklą ir įstojo į Maskvos inžinierinį statybos institutą. Nebaigęs pirmojo semestro, mokslus metė.
1956-1960 m. studijavo Nemirovičiaus-Dančenkos aktorių studijoje. Čia susipažino su pirmąja žmona Izolda Žukova.
1959 m. atliko pirmąjį vaidmenį teatro spektaklyje „Nusikaltimas ir bausmė“, bei kine (filmas „Bendraamžės“).
Turčinai
Turčinai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Panovių, prie kelio, Šešupės dešiniajame krante. Seniūnaitijos centras. Turi bendruomenės centrą.
Vladimiras Vysockis
Biografija
1964 m. sukūrė dainas kino filmams ir įsidarbino Maskvos Tagankos teatre, kuriame dirbo iki mirties.
1967 m. susipažino su trečiąja žmona Prancūzijos aktore Marina Vlady.
Kūryba
Parašė kelis kino scenarijus, įrašė 10 radijo spektaklių, sukūrė ~600 dainų, atliko 40 vaidmenų filmuose.
Bundzai
Bundzai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 11 km nuo Girėnų.
Juozas Mikulėnas
Juozas Mikulėnas (1902 m. sausio 20 d. Debeikiuose, Anykščių raj. – 1952 m. balandžio 29 d. Alytuje) – vargonininkas, chorvedys ir pedagogas.
Biografija
1925–1928 m. lankė Šv. Cecilijos draugijos organizuojamus vargonininkų kursus ir Klaipėdos konservatorijos rengiamus muzikos mokytojų kursus. 1939 m. prie Lietuvos švietimo ministerijos (Kauno „Aušros“ mergaičių gimnazijoje) eksternu išlaikė gimnazijos aštuonių klasių baigimo egzaminus.
1937–1940 m. vargonuoti mokėsi Kauno konservatorijoje. Jo mokytojais buvo Jonas Bendorius, Nikodemas Martinonis, Kazys Matiukas, Aleksandras Kačanauskas, Konradas Kaveckas, Antanas Račiūnas ir kiti tuometiniai muzikai.
1923–1928 m. vargonininkavo Pušaloto (Pasvalio raj.), 1928–1932 m. – Skrebotiškio (Pasvalio raj.) parapijose, 1932–1936 m. – Debeikiuose (Anykščių raj.) ir Kirdeikiuose (Utenos raj.), 1936–1940 m. – Raudondvaryje (Kauno raj.). Visur turėjo suorganizavęs bažnytinius chorus, kuriuos parengė visoms Lietuvos dainų šventėms Kaune.
1940–1941 m. – Kauno 2-osios ugniagesių komandos choro ir pučiamųjų orkestro vadovas, 1941–1949 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Marijampolėje. 1949–1950 m. – Prienų „Žiburio" gimnazijos ir Balbieriškio progimnazijos muzikos mokytojas ir chorų vadovas. 1950–1952 m. – Alytaus mokytojų seminarijos ir 1-osios septynmetės mokyklos muzikos mokytojas ir chorų vadovas.
Su mokyklų chorais pasirodydavo koncertuose, parengė pirmosioms pokario metų dainų šventėms. Dirbdamas įvairiose parapijose ir pastebėjęs muzikai gabius vaikus, mokė juos muzikos rašto, skambinti pianinu ir vargonuoti. Jo buvę mokiniai Vytautas Pučinskas, Vytautas Kurklinskas, N. Jautakienė ir kiti tapo muzikais profesionalais. Duktė Laimutė Leimonienė-Mikulėnaitė irgi tapo muzikos mokytoja ir chorvede.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Chemikas (laikraštis)
Chemikas – Kėdainių chemijos kombinato laikraštis, leistas 1969–1970 m. Kėdainiuose.
Istorija
Tiražas 700 egz. Jonavoje taip pat ėjo laikraštis tokiu pavadinimu, vėliau pavadintas „Achemos žinios“.
PPD-40
PPD-40 pirmtakas PPD-34 buvo sukurtas 1934 m., o į ginkluotę priimtas 1935 m. Jis naudojo 7,62 mm šovinius (7,62×25 mm Tokarev) – nežymiai modifikuotus Mauzerio C96 šovinius (7,63×25 mm Mauser), kuriuos naudojo ir metais anksčiau į ginkluotę priimtas savitaisis pistoletas TT-33. Bendras TT-33 ir PPD-34 kalibras leido ne tik naudoti tuos pačius šovinius, kas lengvina šaudmenų tiekimą, bet ir vamzdžių gamybai naudoti tą pačią technologinę įrangą.
Chemikas (laikraštis)
Istorija
Redaktorė Marija Burvienė.
PPD-40
PPD-34 konstrukcija gana paprasta. Taikiklis sugraduotas nuo 50 iki 500 m.
Priėmus į ginkluotę PPD-34 gamino nedidelėmis serijomis. Pirmieji keli gaminimo ir naudojimo metai atskleidė kai kuriuos trūkumus, todėl 1938 m. PPD buvo modernizuotas. Buvo patobulinta dėtuvės įtvirtinimo sistema, pakeista gamybos technologija. Modernizuotas modelis buvo pavadintas PPD-34/38.
Tuo metu daugelio pasaulio valstybių (išskyrus Austriją ir Suomiją) generolai nelaikė rimtu ginklu. Tas pats buvo ir Raudonojoje Armijoje. 1939 m. vasarį TSRS Gynybos liaudies komisariatas pasiūlė nutraukti PPD-38 gamybą, o naudojamus – pašalinti iš dalinių. Šį sprendimą grindė tuo, kad pistoletas-kulkosvaidis yra mažai efektyvus ginklas ir retai tegali būti naudingas. Surinkti PPD atsidūrė sandėliuose. Tačiau gamyba nebuvo sunaikinta, nes nedideles PPD-38 partijas gamino NKVD pasienio kariuomenei.
Tikroji pistoletų-kulkosvaidžių vertė paaiškėjo TSRS-Suomijos kare. Raudonosios Armijos vadovybė, pamačiusi suomių automatininkų (karių, ginkluotų pistoletais-kulkosvaidžiais Suomi) efektyvumą, liepė sandėliuose gulėjusius PPD perduoti į Karelijoje kovojusius dalinius. Surinko ir pasieniečių turėtus PPD. Į frontą buvo perduoti ir sandėliuose buvę Fiodorovo automatai. PPD gaminusios gamyklos ėmė dirbti trimis pamainomis.
1940 m. imtas gaminti dar sykį modernizuotas PPD variantas PPD-40. Vėl buvo patobulintas diskinės dėtuvės tvirtinimas, imti naudoti patobulinti diskai.
PPD-38 ir modernesnį variantą PPD-40 naudojo ir Vokietijos-TSRS karo pradžioje. Bet netrukus PPD pakeitė patikimesnis ir pigesnis PPŠ-41. Nežiūrint į patobulinimus PPD-40 gamyba buvo per sudėtinga, todėl karo metui netinkama. Be to, 1941 m. pabaigoje Vokietijos kariuomenė okupavo Tulą ir Sestrorecką, kur ir gamino PPD-40.
Vokietijos kariuomenė naudojo trofėjinius PPD-40, vokiškoje ginklų nomenklatūroje jie buvo vadinami MP 716(r), jais ginklavo kai kuriuos užnugario dalinius. Šovinius naudojo arba trofėjinius 7,62x25 mm TT, arba skirtus Mauzeriams 7,63x25 Mauser.
Ekstremalus projektų valdymas
Ekstremalus projektų valdymas ( (XPM)) – terminas, apibūdinantis metodą, kuriuo valdomi sudėtingi ir nekonkretūs projektai. Ekstremalus projektų valdymas – sudėtingas, greitas, rizikingas ir save taisantis judėjimas siekiant trokštamo rezultato, esant neaiškioms aplinkybėms, dideliam stresui ar aukštai jo tikimybei. Ekstremalus projektų valdymas yra radikalus mąstymo pakeitimas apie projektus ir kaip jie turėtų būti įgyvendinti. Ekstremalus projektų valdymas skiriasi nuo tradicinio projekto valdymo tuo, kad jis yra labiau atviras, lankstus ir mažiau apribotas būdas. Jis daug labiau pakantesnis pokyčiams ir jo dėmesys labiau nukreiptas į klientus. Pagrindinis jo aspektas yra tas, kad jis labiau koncentruojasi į žmogiškąją projekto valdymo pusę (pvz., projekto rėmėjų, suinteresuotų asmenų valdymas), nei į painias tvarkaraščių technikas ir sudėtingus formalizmus. Angliškas terminas Extreme project management (Ekstremalus projektų valdymas) apima kitus panašius terminus, kurie yra: Ekstremalus projektų valdymas iš esmės yra ekstremalaus programavimo generalizacija. Ekstremalaus projektų valdymo būdai apima žmonių sąveikos valdymo būdus ir sprendžia žmonių bendradarbiavimo sunkumus. Ekstremalaus projektų valdymo elementai Egzistuoja daugybė svarbių teiginių, kurie naudojami ekstremaliame projektų valdyme. Šie teiginiai įtakojantys ekstremalų projektų valdymą yra : Ekstremalus projektų valdymas apima šiuos radikalius konceptus :
Augustavo Čenstakavos parapija
Augustavo Čenstakavos parapija  – parapija įkurta 1980 m. Parapija priklauso Luko vyskupijai, Augustavo dekanatui. Parapijos centras yra 1896–1909 m. pastatyta Augustavo Čenstakavos bažnyčia. Pirmasis parapijos klebonas buvo ks. Antoni Kochański. 1984 m. parapijos bažnyčia tapo Augustavo dekanato centru.
Literatūra
Jarosław Szlaszyński, Andrzej Makowski: Augustavas. Monografia historyczna. Augustavas: Urząd Miejski w Augustowie, 2007 m., ss. 188, 352–353, 521, 749–750. ISBN 978-83-925620-0-9.
Gliaukofitai
Glaukofitai (Glaucophyta) - negausi eukariotinių dumblių grupė. Jie paplitę gėluose vandenyse, gana reti.
Charakteringi šio skyriaus atstovų bruožai:
Chaladžų kalba
Chaladžų kalba (Khalaj, Arghu) – tiurkų kalbų šeimai priklausanti kalba, vartojama tiurkų, gyvenančių Irane, daugiausia Merkezio provincijoje. Kalbančiųjų skaičius – 42 tūkst. žmonių.
Tradiciškai chaladžų kalba buvo priskiriama ogūzų kalboms, laikyta azerbaidžaniečių arba turkmėnų kalbų tarme. Tačiau detalesni tyrimai parodė, kad ši kalba turi archaizmų, siekiančių tiurkų prokalbę ir, kaip manoma, ji anksti atsiskyrė nuo kitų tiurkų kalbų.
Chaladžų kalba turi dvi tarmes (šiaurės ir pietų), o praktiškai kiekvienas kaimas – savo šnektą. Kalboje nemažai skolinių iš persų kalbos.
Vilniaus šv. arkangelo Rapolo bažnyčia
'''Vilniaus šv. arkangelo Rapolo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Šnipiškėse, Neries dešiniajame krante. Vėlyvojo baroko stiliaus. Pamaldos laikomos lietuvių ir lenkų kalbomis.
Istorija
thumb|right|Bažnyčios vaizdas XX a. pradžioje thumb|left|Bažnyčios interjeras
Vilniaus vaivada Kazimieras Sapiega 1697 m. jėzuitams dovanojo Šnipiškes. Jose Mykolas Kazimieras Radvila ir Mykolas Košicas 1702 m. pradėjo statyti bažnyčią. Statybai vadovavo meistrai jėzuitai Hiacintas Ptakas ir Jurgis Šikas. 1709 m. sumūrytos sienos ir vieno bokšto 2 tarpsniai. 1752 m. pagal architektų J. Dyderšteino ir J. Nezemkausko projektą pastatyti bokšto trečias ir ketvirtas tarpsniai. XVIII a. antrojoje pusėje pastatytas antras bokštas. 1752 m. įrengtas didysis altorius.
1703–1740 m. pastatytas vienuolynas, 1715–1739 m. – ūkiniai pastatai. 1773 m. bažnyčia ir vienuolynas perduoti pijorams. 1791 m. įkurta parapija. Pijorai 1799 m. vienuolyną pardavė caro valdžiai. Ši vienuolyne įrengė kareivines. Bažnyčia nuo 1799 m. neveikė. Ji 1824 m. suremontuota ir pašventinta, 1831–1832 m. paversta kariniu sandėliu.
1857–1858 m. rekonstruotas vienuolynas, 1860 m. remontuota bažnyčia. Klebonas Jonas Menutis 1865 m. ištremtas. Klebonas ir Vilniaus dekanas Stanislovas Petravičius 1870 m. iš vyskupijos valdytojo gavęs naujus apeigynus su rusiškais tekstais jų neišdalino klebonams, bet demonstratyviai sudegino ir už tai buvo ištremtas. 1894 m. nugriauta klebonija, stovėjusi į rytus nuo bažnyčios.
1975 m. bažnyčia restauruota pagal architekto Giedriaus Lauciaus projektą.
1904 m. rugpjūčio 14d. šioje bažnyčioje susituokė Antanas Smetona ir Sofija Chodakauskaitė–Smetonienė.
Architektūra
thumb|Šv. Rapolo bažnyčios ir jėzuitų vienuolyno ansamblis
Bažnyčia vėlyvojo baroko stiliaus, turi ir rokoko bruožų, stačiakampio plano, dvibokštė, bazilikinė. Vidus 3 navų, atskirtų pilioriais. Šventoriaus tvora tinkuoto mūro.
Tolimųjų tarpvalstybinių oro teršalų pernašų konvencija
thumb|400px|Tolimųjų tarpvalstybinių oro teršalų pernašų konvencijos šalys narės (žalia spalva) Tolimųjų tarpvalstybinių oro teršalų pernašų konvencija – tarptautinė sutartis, kuria siekiama žmones ir aplinką apsaugoti nuo oro taršos. Ji buvo pasirašyta 1979 m. lapkritį ir įsigaliojo 1983 m. kovą. Šią konvenciją yra ratifikavusi 51 šalis.
Istorija
Reaguojant į padažnėjusį rūgštųjį lietų, 1979 m. lapkričio 13 d. visos Europos valstybės, įskaitant ir Sovietų Sąjungą, kartu su JAV ir Kanada Ženevoje pasirašė Tolimųjų tarpvalstybinių oro teršalų pernašų konvenciją. Tai buvo pirmasis pasaulyje tokio masto susitarimas dėl oro taršos mažinimo. Konvencija įsigaliojo 1983-iaisiais. Vėliau prie jos buvo pridėti septyni konkrečius taršos mažinimo reikalavimus įvardinantys protokolai.
Struktūra
Valstybės narės privalo kurti ir įgyvendinti oro taršos mažinimo strategijas, naudojant geriausias tuo metu prieinamas technologijas. Šalys taip pat turi skelbti apie įgyvendinamas priemones, dalintis technine bei moksline patirtimi, matuoti teršalų kiekius ir atvirai skelbti šią informaciją. Pati konvencija neįvardina taršos mažinimo reikalavimų, tai atlieka prie jos pridėti papildomi protokolai.
1985 m. Helsinkyje priimtas protokolas reikalavo sumažinti sieros junginių išmetimus 30% iki 1993 m. matuojant pagal 1980 m. kiekį. Jis įsigaliojo 1987 metais. Iki 1993 m. visos valstybės narės įvykdė šiuos reikalavimus, o vienuolika iš jų išmetimus sumažino daugiau nei 60%. 1994 m. Osle šis protokolas buvo atnaujintas, toliau pratęsiant įpareigojimus ir nustatant skirtingus sieros junginių mažinimo reikalavimus kiekvienai šaliai. Šis protokolas įsigaliojo 1998-aisiais.
1988 m. Sofijos mieste prie konvencijos buvo pridėtas protokolas, nukreiptas į azoto oksidų mažinimą. Juo reikalaujama visų pirma neviršyti teršalų išmetimo, buvusio 1987 metais, kiekio, o vėliau jį palaipsniui mažinti. Iš 25 protokolą patvirtinusių valstybių, pirmąjį uždavinį yra pavykę įvykdyti devyniolikai.
1998 m. susitikimo Orhuso mieste metu, susitarta dėl dar dviejų protokolų. Pirmajame kalbama apie šešiolikos sunkiai yrančių organinių teršalų, tokių kaip pesticidų ar industrinių cheminių medžiagų, patekimo į aplinką mažinimą. Juo iš karto uždraudžiama kai kurių medžiagų gamyba ir nustatomi likusiųjų mažinimo tempai. 2009-aisiais šis protokolas buvo papildytas dar septyniomis cheminėmis medžiagomis.
Antrasis tais pačiais metais priimtas protokolas yra nustato teršalų, turinčių sunkiųjų metalų, ribojimą, ypač kadmio, švino ir gyvsidabrio.
Naujausiu protokolu, priimtu 1999 m., siekiama sumažinti eutrofikacijos mastą ir antžeminio ozono susidarymą.
Pagrindinis konvencijos sprendimų priėmimo organas yra kartą per metus vykstanti šalių narių atstovų konferencija, kurios metus aptariamas konvencijos įgyvendinimas ir tolimesnė veikla.
Nariai
Konvenciją yra ratifikavusi 51 valstybė, tarp kurių yra JAV, Kanada, Europos šalys, Rusija ir dalis Centrinės Azijos valstybių.
Poveikis
Konvencijos pastangomis Europoje buvo ženkliai sumažintas sieros dioksido, azoto oksidų ir lakiųjų organinių junginių patekimas į aplinką. Lyginant 1990 metus su 2006, jų kiekis atitinkamai sumažėjo 70%, 35% ir 41%. Kituose regionuose taršos sumažėjimo mastai buvo mažesni.
Tioša
Prasideda Pavolgio aukštumoje, teka į vakarus, įteka į Oką žemiau Muromo miesto. Išvystytas vandens turizmas, nelaivuojama.
Miestai – Arzamasas, Lukojanovas.
Ebolos hemoraginė karštinė
Ebolos virusinė liga (EVL) arba Ebolos hemoraginė karštinė (EHK), dažniausia vadinama tiesiog Ebola – neseniai identifikuota, sunki, dažnai mirtina infekcinė liga, kuria serga žmonės ir kai kurie primatai. Ligą sukelia Ebolos virusas. Simptomų paprastai pasireiškia nuo dviejų dienų iki trijų savaičių po kontakto su virusu. Tai gali būti karščiavimas, gerklės skausmas, raumenų skausmas ir galvos skausmas. Paskui dažniausiai ima pykinti, vemiama ir viduriuojama, taip pat suprastėja kepenų ir inkstų funkcija. Šioje stadijoje tam tikriems žmonėms prasideda kraujavimo problemos.
Virusu galima užsikrėsti per užsikrėtusio gyvūno (paprastai beždžionės arba vaisėdžio šikšnosparnio) skysčius (seiles, kraują ir kt., o tarp šimpanzių ir kitų primatų, kurie gali juo užsikrėsti, virusas plinta ir oro lašeliniu būdu, pvz., čiaudint). Apie plitimą oru natūralioje aplinkoje dokumentų nėra. Manoma, kad vaisėdžiai šikšnosparniai nešioja ir platina virusą, tačiau patys neserga. Užsikrėtęs žmogus gali paskleisti infekciją ir tarp žmonių. Ligą išgyvenę vyrai gali perduoti užkratą per spermą dar beveik du mėnesius. Nustatant diagnozę iš pradžių paprastai reikia atmesti, ar tai ne kita panašius simptomus sukelianti liga, kaip antai maliarija, cholera ir kitos virusinės hemoraginės karštinės. Diagnozė patvirtinama ištyrus kraujo mėginius ieškant viruso antikūnų, viruso RNR arba paties viruso.
Viena iš ligos profilaktikos priemonių – ligos perdavimo žmonėms per užsikrėtusias beždžiones ir kiaules mažinimas. Tai galima atlikti tikrinant tokius gyvūnus, ar jie neužsikrėtę, juos naikinant ir tinkamai utilizuojant jų kūnus, jeigu aptinkama liga. Taip pat padeda tinkamas šiluminis mėsos apdorojimas ir apsauginių drabužių dėvėjimas ruošiant mėsą ir apsauginių drabužių dėvėjimas ir rankų plovimas esant šalia sergančio asmens. Su sergančių žmonių kūno skysčių ir audinių mėginiais reikia elgtis ypač atsargiai.
Specifinio ligos gydymo, vaistų nuo šios ligos ar vakcinos nėra; paprastai stengiamasi padėti užsikrėtusiems žmonėms, pvz., skiriant oralinę rehidracijos terapiją (duodant gerti salsvo sūdyto vandens) arba leidžiant skysčių į veną. Ligai būdingas didelis mirštamumas, dažnai miršta nuo 50 % iki 90 % užsikrėtusiųjų virusu. EVL pirmą kartą nustatyta Sudane ir Kongo Demokratinėje Respublikoje. Liga paprastai pasireiškia protrūkiais tropiniuose Užsachario Afrikos regionuose. Nuo 1976-ųjų (kai buvo nustatyta pirmą kartą) iki 2013-ųjų metų liga užsikrėsdavo mažiau nei 1 000 žmonių per metus. Didžiausias protrūkis – iki šiol tebesitęsiantis 2014 m. Ebolos protrūkis Vakarų Afrikoje, kuris apima Gvinėją, Siera Leonę, Liberiją ir turbūt Nigeriją. 2014 m. lapkričio 11 d. duomenimis, minėtame regione žuvo daugiau nei 6 346 gyventojai ir pranešta apie daugiau nei 17 834 įtariamus, tikėtinus ar patvirtintus užsikrėtimo atvejus. Toliau stengiamasi sukurti skiepą, tačiau iki šiol to nepavyko.
Ebolos virusas
Virusas priklauso Filoviridae šeimai, kuriai taip pat priklauso ir Marburgo virusas. Virusas pavadintas pagal Ebolos upę Kongo Demokratinėje Respublikoje, šalia kurios dr. Ngoy Mushola 1976 m. užregistravo pirmąjį ligos protrūkį, ligai išplitus Yambuku (Kongo Demokratinė Respublika) ir Nzara (Sudanas) vietovėse. Iš 602 užregistruotų susirgimų 397 baigėsi mirtimi (66 %).
Du 1976 m. užregistruoti viruso variantai buvo pavadinti Zairo Ebola (EBO-Z) ir Sudano Ebola (EBO-S). Sudane mirtingumas nuo Ebolos buvo mažesnis (50 proc.) nei Zaire, kur mirtingumas buvo 90 proc.
1990 m. užregistruotas trečias panašus virusas Restono mieste Virdžinijoje (JAV) tarp beždžionių, importuotų iš Filipinų. Jis pavadintas Ebola-Reston. Šis viruso variantas plito oru, bet žmonių aukų nebuvo – nors keturi asmenys buvo nustatyti kaip nešiojantys virusą, nė vienas iš jų nesusirgo.
Vėliau Ebolos epidemijos kilo Zaire (1995 m. ir 2003 m.), Gabone (1994, 1995 ir 1996 m.), Ugandoje (2000 m.) ir dar kartą Sudane (2004 m.). Naujas potipis identifikuotas pagal vieną atvejį Dramblio Kaulo Krante 1994 m., EBO-CI. 2003 m. 120 žmonių mirė Etumbyje (Konge), kuriame vėliau kilo dar kelios epidemijos, iš kurių naujausia – 2005 m. gegužės mėn.
Inkubacinis periodas
Nuo užsikrėtimo iki pirmųjų simptomų inkubacinis laikotarpis 2–21 d. bet dažniausiai vidutinis laikotarpis sudaro 3–8 d.
Pradinė stadija
Pirmieji simptomai pasireiškia staigiai ir yra labai apgaulingi, nes yra panašūs į bet kurios kitos infekcijos simptomus – sukilusi temperatūra (viršijanti 38,3 °C) (95 % atvejų), silpnumas bei nuovargis (85–95 %), galvos skausmas (50–74 %), gerklės, krūtinės skausmas bei kosulys ir raumenų bei sąnarių maudimas (50–79 %).
Pažengusi stadija
Būdingi simptomai – pilvo skausmas (65 %), pykinimas ir vėmimas (68–73 %), viduriavimas (85%). Ligonis netenka daug skysčių, sumažėja kūno masė. Atsiranda anemija, inkstų, kepenų nepakankamumas. Makulopapulinis bėrimas (smulkus, tankus) ištinka ligonius 15 % atvejų.
Ligai progresuojant, kai kuriais atvejais prasideda išorinis ir vidinis kraujavimas, dažniausiai praėjus 5–7 dienoms po pirmųjų simptomų atsiradimo. 40–50 % atvejų pasireiškia kraujavimas iš gleivinių ar adatos dūrių vietose. Tai gali sukelti vėmimą krauju, kosulį su krauju ar išmatas su krauju. 45 % atvejų ištinka konjunktyvitas (akių paraudimas), 57 % atvejų – odinofagija (skausmingas rijimas) bei disfagija (sutrikęs rijimas).
Kai kuriems mirštantiems ligoniams prasideda žagsėjimas ir 37 % atvejų – tachipnėja (dažnas kvėpavimas), vienintelis ryškiausias ženklas, kad ligonis mirs.
Pasveikimo atvejai
Pasveiksta apie 10–50 % sergančiųjų, kas priklauso nuo: Atsigavimas gali prasidėti tarp 7–14 dienos nuo pirmųjų požymių atsiradimo.
Žmonės, pasveikę po Ebolos infekcijos, įgyja imunitetą nuo viruso mažiausiai 10 metų laikotarpiui, tačiau gali turėti liekamųjų pasekmių – nuolatinis raumenų bei sąnarių skausmas, kepenų uždegimas, sumažėjusi klausa bei regėjimas ir kt.
Diagnozavimas
Kai pacientui įtariama Ebola, jo kelionių ir darbo istorija, taip pat ir sąlytis su laukine gamta, yra svarbūs žinoti ateities medicininiams tyrimams. thumb|Ebolos izoliacijos padalinys Nigerijoje
Nespecifiniai laboratoriniai tyrimai
Galimi laboratoriniai Ebolos indikatoriai yra mažas trombocitų skaičius; iš pradžių sumažėjęs, o vėliau padidėjęs baltųjų kraujo kūnelių skaičius; padidėjęs kepenų fermentų alanino aminotransferazės ir aspartato aminotransferazės kiekis; kraujo krešėjimo sutrikimai.
Specifiniai laboratoriniai tyrimai
Ebolos diagnozė patvirtinama izoliavus virusą, radus jo RNR ar baltymus, arba radus priešvirusinių antikūnų kraujyje. Viruso izoliavimas ląstelių kultūroje, RNR aptikimas polimerazės grandinine reakcija ir baltymų aptikimas ELISA metodu yra metodai, kuriuos geriausia atlikti esant ankstyvoms ligos stadijoms, taip pat aptikti virusui žmogaus palaikuose. Priešvirusinių antikūnų aptikimas yra patikimiausias vėlyvose ligos stadijose, taip pat sveikstančiuose pacientuose. Imunoglobulinas M aptinkamas po 2 dienų nuo simptomų pasireiškimo, o imunoglobulinas G – nuo 6 iki 18 dienų po simptomų pasireiškimo.
Ligos protrūkio metu, viruso izoliavimas ląstelių kultūroje nėra taikomas. Mobiliose ligoninėse dažniausiai naudojami ir tiksliausi metodai yra realaus laiko polimerazės grandininė reakcija ir ELISA metodas. 2014 metais, kai kuriose Liberijos dalyse įkūrus naujas mobilias tyrimų laboratorijas, tyrimų rezultatai buvo gaunami per 3–5 valandas po mėginio pateikimo.
Filovirusai, tokie kaip EBOV, gali būti identifikuojami pagal jų unikalią filamentų struktūrą naudojant elektroninę mikroskopiją, bet šis metodas negali atskirti skirtingų filovirusų vienų nuo kitų.
Gydymas
Šiai dienai nėra specialių vaistų, skirtų Ebolai gydyti.
Yra gydomi tik simptomai (rehidracija, medikamentinis skausmo valdymas, pakankamo kraujospūdžio užtikrinimas, netekto kraujo atstatymas, antrinių infekcijų gydymas), kas gali pagerinti pasveikimo galimybę, ypač jei palaikomasis gydymas pradėtas taikyti kuo anksčiau. Efektyviai padeda tam tikrų kraujo elementų perpylimas (eritrocitų koncentrato, trombocitų bei šviežiai šaldytos plazmos).