cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Perestroika
Vidaus politika
Gorbačiovas padidino spaudos laisvę; laikraščiai galėjo nebesibaiminti kritikuoti partiją ar patį Gorbačiovą. Anksčiau už valdžios kritikavimą buvo sodinama į kalėjimą, o Stalino metais toks žurnalistas būtų nuteistas mirtimi. Rinkimai taip pat tapo skaidresni, komunistams nebebuvo galimybės į valdžią nedemokratiškai „prastumti“ saviškius. Žmonėms atsirado galimybė steigti savo verslą, tuo metu vadintą kooperatyvu, įteisinta privati gamybos priemonių nuosavybė.
Gorbačiovo reformos turėjo didelės įtakos šaltojo karo baigčiai bei vaidino pagrindinį vaidmenį Sovietų Sąjungos žlugime. TSRS galutinai subyrėjo 1991 m. gruodžio 8 d., pasirašius Belovežo susitarimą, kuriuo buvo įkurta NVS.
Polocko kaštelionas
thumb|Polocko vaivadijos herbas thumb|Polocko vaivadija (pažymėta raudonai) XVII a. Polocko kaštelionas – antrasis pagal rangą po Polocko vaivados aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Polocko vaivadijoje, Didžiojo kunigaikščio pilių vaivadijoje vyriausias valdytojas bei Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnas.
Įgaliojimai
Polocko kašteliono pareigybė įsteigta 1504 m., kai, pertvarkius Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės administracinį padalijimą, buvo įsteigta ir Polocko vaivadija. Polocko kaštelioną skirdavo Didysis kunigaikštis (karalius) ir jis pareigas eidavo iki gyvos galvos arba iki paskyrimo į aukštesnes pareigas.
Kaštelionas buvo pavaldus Polocko vaivadai, taip pat karo atveju jo tiesioginis viršininkas buvo ir Lietuvos didysis etmonas. Kaštelionas atlikdavo pilies administracijos, ūkio reguliavimo, teismo ir karinės administracijos funkcijas. Kaštelionas buvo aukščiausias karinės valdžios pareigūnas vaivadijoje ir vaivadijos bajorų vadas, taip pat bajorų pašauktinių kariuomenės vadas.
Kaštelionas buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Polocko kaštelionas pagal rangą turėjo septynioliktą poziciją iš 31 kaštelionų suole.
Pirmasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimas 1772 m. nuo vaivadijos atskyrė šiaurinę žemių dalį, jos tapo Rusijos imperijos valdomis. Tačiau į Lietuvą pasitraukę vaivadijos pareigūnai toliau vykdė savo funkcijas. Pareigybė panaikinta po Antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1793 m.
Kraterio ežero nacionalinis parkas
Kraterio ežero nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas, esantis Oregono valstijoje JAV. Parkas įsteigtas 1902 m. gegužės 22 d. Nacionalinis parkas apima Kraterio ežero kalderą, kuri yra likusi nuo prieš 6 tūkstančius metų čia buvusio ugnikalnio sprogimo. Šiuo metu kaldera yra užpildyta vandeniu ir čia susiformavo vulkaninis ežeras. Šis ežeras yra giliausias JAV – didžiausias gylis 597 m. Ežere esama Vedlio sala. Parko plotas yra 741 km².
Audrius Juzėnas
Audrius Juzėnas (g. 1963 m. sausio 11 d. Ukmergėje) – Lietuvos kino režisierius, scenaristas, prodiuseris.
Banga (savaitraštis)
Banga – Akcinės bendrovės „Banga“ savaitraštis, leistas 1967–1995 m. Kaune.
Istorija
Iki 1987 m. ėjo kaip Kauno radijo gamyklos, iki 1990 m. – Lietuvos televizijos technikos gamybinio susivienijimo „Banga“ savaitraštis. Tiražas 1967 m. – 3000 egz., 1994 m. – 1500 egz.
Jennifer Lopez
Dženifer Lyn Lopes (g. 1969 m. liepos 24 d. Bronkse, Niujorke) – JAV aktorė ir dainininkė, šokėja ir prodiuserė.
Jos tėvai Guadalupe Rodríguez ir Davido Lopez kilę iš Puerto Riko.
Karjera
left|100px|thumb|J. Lo. 2006 m. Dar vaikystėje Jennifer Lopez pasirodydavo muzikiniame teatre, o sulaukusi šešiolikos debiutavo juostoje „My Little Girl“. Vėliau buvo pakviesta dalyvauti televizijos komedijoje „In Living Color“, vaidinti TV dramoje „Second Chances“.
1997 m. Jennifer Lopez gavo pagrindinį vaidmenį juostoje „Selena“, kur ji atliko dainininkės vaidmenį. Už šį vaidmenį buvo nominuota „Auksinio gaublio“ apdovanojimui. 1998 m. kartu su George Clooney nusifilmuoja juostoje „Out of Sight“ ir tapo geriausiai apmokama Lotynų Amerikos kilmės aktore Holivudo istorijoje.
1999 m. vasarą atlikėja išleido debiutinį albumą „On the 6“, kurio daina „If You Had My Love“ sulaukė didelės sėkmės. 2001 m. pradžioje pasirodė albumas „J. Lo“. 2002 m. pasirodė net du albumai: „J to tha L-O!: The Remixes“, „This Is Me… Then“. 2005 m. išleistas albumas „Rebirth“. 2007 m. išleistas albumas „Brave“.
Asmeninis gyvenimas
left|200px|thumb|Jennifer Lopez ir Marco Anthony 1997 m. Jennifer susituokė su pardavėju Ojani Noa. Santuoka tetruko vienerius metus ir 1998 m. pora išsiskyrė.
Nuo 2002 m. spalio iki 2004 m. sausio J. Lopez buvo susižadėjusi su Benu Afflecku.
2004 m. birželio 5 d. slapta ištekėjo už atlikėjo Marco Anthony, 2008 m. vasario 22 d. pagimdė dvynukus (mergaitę ir berniuką), o 2012 m. išsiskyrė. Nuo 2011 metų pabaigos dainininkė pradėjo draugauti su šokėju Caspear Smart, išsiskyrė 2016 m. Šiuo metu Jennifer vėl draugauja su buvusiu sužadėtiniu Ben Affleck (oficialiai pora pranešė vėl pradėjusi draugauti nuo 2021 metų vasaros).
Kęstutis Latoža
Kęstutis Latoža (g. 1950 m. rugpjūčio 2 d. Vilniuje) – Lietuvos futbolo treneris.
Karjera
Rungtyniavo Vilniaus „Žalgirio“ komandoje (1968–1983 m.), kur sužaidė 515 oficialių rungtynių SSRS čempionatuose, įmušė 50 įvarčių. Futbolo mėgėjų apklausoje išrinktas į geriausių pastarųjų penkiasdešimties metų Lietuvos futbolininkų trejetuką. Lietuvos rinktinėje žaidė 7 rungtynes. 1983 m. tapo LTSR čempionu kaip „Pažangos“ žaidėjas.
Luigi Boccherini
left|150px
Kęstutis Latoža
Karjera
1998 ir 1999 metais buvo Lietuvos nacionalinės rinktinės vyr. treneris ir trenerio asistentas.
Pasiekimai
Apdovanotas UEFA 50-mečio jubiliejaus proga.
Lietuvos čempionų titulas 1999 metais, 2003 metais laimėta Lietuvos futbolo federacijos taurė ir Supertaurė. 2004 metais apdovanotas Lietuvos komandoro garbės ženklu. Lietuvos karališkosios bajorų sąjungos narys.
Luigi Boccherini
Vertingiausi kūriniai violončelei (sonatos, koncertai). L. Boccherini kūryba turi klasicizmo bruožų; melodinga, grakšti, nuoširdi, paįvairinta ispanų folkloro elementais.
Andrija
Andrija  – miestas pietryčių Italijoje, Apulijoje, į šiaurės vakarus nuo Bario, 10 km nuo Adrijos jūros kranto. Keliai į Barį, Barletą, Koratą, Fodžą, yra geležinkelio stotis.
Tekstilės, siuvimo, maisto (vyno, aliejaus) pramonė. Prekyba žemės ūkio produkcija. Apylinkėse auginami alyvmedžiai, vynmedžiai, migdolai, tabakas.
Paveldas
Mieste yra IX-XII a. romaninė katedra (perstatyta XV a.) su VII–IX a. kripta, Dukalio rūmai (perstatyti XVI a.), XII–XIV a. kampanilė, XIV a. Šv. Dominyko bažnyčia, XIII a. Šv. Augustino bažnyčia (pastatyta teutonų), IX a. Šv. Kryžiaus bažnyčia ir kitos XIII–XVI a. bažnyčios. Netoli Andrijos yra Kastel del Montės pilis – UNESCO pasaulio paveldo objektas.
Istorija
Miestą (tada vadintą Netiju) I a. pr. m. e. pirmąkart paminėjo graikų geografas Strabonas. Dabartinis miestas pradėjo augti 1046 m. kuomet normanų grafas Petronijus regione įtvirtino pilis. XIV a. Andrija tapo Anžu valdomos grafystės sostine. Vėliau miestas dažnai buvo valdomas vis skirtingų karalysčių.
Joskaudų piliakalnis
Joskaudų piliakalnis, kitaip – Joskaudų alkakalnis, vadinamas Pilies, Alkos, Aukos kalnu (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas -, senasis registro kodas - M20, senasis kultūros paminklų sąrašo Nr. AR487) – piliakalnis-alkakalnis Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, prie Joskaudų kaimo (Darbėnų seniūnija), miške, Tenžės upelio slėnyje, 1,5 km į šiaurę nuo kelio Dimitravas-Rūdaičiai tilto per Tenžės upelį. (Joskaudų miškas, 47,48 kv.) thumb|left|300px|Pilies arba Alkos kalno vaizdas iš pietvakarių pusės thumb|left|300px|Piliakalnio aikštelė. Antrame plane – šiaurinis pylimas
Piliakalnis-alkakalnis
0,7 km į rytus nuo piliakalnio ir 0,25 km į rytus nuo Tenžės kairiojo kranto yra kapinynas.
Tyrimai
1966 m. žvalgė Lietuvos istorijos institutas, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba, 1985, 1989, 2015 m. – Julius Kanarskas, 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras.
1966 m. piliakalnio šiaurės rytų viršūnėje aptikta iki 0,4 m storio žemės sluoksnis su anglių priemaišomis, 1985 m. įvairiose vietose rasta lipdytos keramikos, vidurinėje dalyje – iš akmenų sukrauto židinio liekanų ir degėsių sluoksnis. thumb|rigth|300px|Spėjamas alkvietės apeiginis akmuo, nuverstas kalvos vakarinėje papėdėje
Istorija
Apie piliakalnį užrašyta padavimų. Manoma, ant šio piliakalnio ar alkakalnio senovės kuršiai aukojo dievams. Aukos degintos ant Aukuro akmens. Akmuo, buvęs kalno viršūnėje, dingo po 1940 m., piliakalnio pietrytinėje dalyje pradėjus kasti žvyrą.
Picea retroflexa
Picea retroflexa – pušinių (Pinaceae) šeimos, eglių (Picea) genties visažalis spygliuotis medis.
RC Deportivo de La Coruña
La Korunjos „Deportivo“ – Ispanijos futbolo klubas iš La Korunjos.
Picea retroflexa
Paplitimas
Kinijoje savaime auganti endeminė eglių rūšis, aptinkama kalnuotose Činghai, šiaurės vakarų Sičuano provincijose, Dziudžaigou slėnyje 2400–4700 metrų aukštyje.
Apibūdinimas
Užauga iki 45 m aukščio, kamienai iki 1 m skersmens.
RC Deportivo de La Coruña
„Deportivo“ kartą laimėjo čempionų titulą 1999–2000 m. sezone ir penkis kartus tapo vicečempionais. Klubas du kartus laimėjo Ispanijos taurę (1994–1995 ir 2001–2002) ir tris kartus laimėjo Ispanijos supertaurę. Mėlynai balti buvo nuolatiniai aukščiausios lygos dalyviai 20 metų, nuo 1991 iki 2010 m., klubas buvo nuolatinis Europos varžybų dalyvis, 2000–2001 m. ir 2004–2005 m. penkis sezonus iš eilės žaidė UEFA Čempionų lygoje, du kartus pateko į ketvirtfinalį ir 2003–2004 m. sezone pateko į pusfinalį.
Nuo 1944 m., kai buvo pastatytas stadionas, „Deportivo“ namų rungtynes ​​žaidė daugiau nei 32 tūkst. žiūrovų talpinančių „Riazor“ stadione.
Istorija
1906 m. Federico Fernández-Amor Calvet įkūrė „Club Deportivo de la Sala Calvet“. 1907 m. gegužę karalius Alfonsas XIII suteikė klubui „Realo“ („karališką“) titulą.
Komanda reguliariai žaidė draugiškas rungtynes ir rungtyniavo vietinėse lygose, tačiau pirmaisiais metais nepavyko pasiekti sėkmės Karaliaus taurėje.
Nuo 1929 m. rungtyniavo Antrame divizione. O nuo 1941–1942 m. aukščiausioje šalies lygoje. Vėliau būta iškritimų ir pakilimų.
1973–1988: vadinamieji tamsiuoju laiku. 1974–1975 m. buvo iškritę net į trečią pakopą, bet jau po sezono grįžo į Antrą divizioną. 1980–1981 m. vėl rungtyniavo trečioje pakopoje, bet ir vėl po sezono persikėlė į Segunda División.
1988–1999: "Súper Dépor" laikai. 1988–1989 m. sezone Segunda División liko ketvirti, o sekančiame sezone buvo antri. Nuo 1991–1992 m. rungtyniavo aukščiausioje lygoje. 1999–2000 m. pirmą kartą klubo istorijoje tapo Ispanijos čempionais. Ekipa rungtyniavo Europos turnyruose.
2010–2011 m. sezone liko 18 vietoje ir buvo perkelti į Segunda División. 2011–2012 m. tapo Segunda División nugalėtojais ir grįžo į elitą, bet po sezono vėl iškrito. 2013–2014 m. Segundoje liko antri ir vėl buvo perkelti į aukščiausią lygą. keturis sezonus ekipa išsilaikė La lygoje, tačiau atsidurdavo pavojingose pozicijose, kol,galiausiai, buvo perkelti į žemesnį divizioną, o netrukus iškrito į trečią pakopą, kurioje rungtyniavo nuo 2020–2021 m. sezono.
Apranga
Jų tradicinės aprangos – mėlynai baltai dryžuoti marškiniai su mėlynais šortais ir kojinėmis.
Aleksandra Fomina
Aleksandra Fomina (g. 1980 m. rugsėjo 3 d. Kaune) – Lietuvoje gyvenanti prozininkė, vertėja iš anglų, ispanų, rusų kalbų.
Biografija
2002 m. Vytauto Didžiojo universitete įgijo anglų filologijos bakalauro laipsnį, 2004 m. Vilniaus universitete – vertimų studijų magistro laipsnį. 2007–2008 m. rašė „Literatūros ir meno“ savaitraščiui. Dalyvavo idėjų dirbtuvių „Vario Burnos“, Oskaro Koršunovo teatro, tarptautinio teatro festivalio „Sirenos“ veikloje. 2008–2009 m. rašė knygų recenzijas portalams kulturpolis.lt, lrytas.lt/biblioteka, ore.lt, dirbo Jono Meko vizualiųjų menų centre.
Bukonys (reikšmės)
Bukonimis vadinami kaimai:
Būkliškė
Būkliškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Tverečiaus, apie kilometrą nuo Lietuvos ir Baltarusijos sienos, prie kelio. Į šiaurę nuo kaimo teka Dysna, o pietuose tyvuliuoja Vytėnų pelkė.
Lastaučikai
Lastaučikai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Poškonių, prie kelio.
Freaky Styley
„Freaky Styley“ – antrasis amerikiečių grupės „Red Hot Chili Peppers“ albumas, 1985 m. išleistas įrašų kompanijos „EMI“. Albumą prodiusavo George’as Clintonas iš Parliament-Funkadelic (tai bene daugiausiai įtakos „Red Hot Chili Peppers“ stiliaus formavimuisi turėjęs kolektyvas).
„Freaky Styley“ niekada nepateko į Billboard Top 200-tuką, o dauguma profesionalių muzikos kritikų jį ignoravo. Nepaisant to, šis albumas tapo (ir išliko) vos ne kulto objektu tarp ankstyvųjų grupės gerbėjų.
Andy Gray
Endis Grėjus (Andrew David Gray; g. 1977 m. lapkričio 15 d. Harrogate, Anglija) – škotų futbolininkas.
Jis yra futbolininko Frank Gray sūnus.
Bangelės
Bangelės – Klaipėdos krašto mokytojų draugijos dvisavaitis iliustruotas žurnalas vaikams, ėjęs 1937 m. balandžio mėn. – 1938 m. balandžio mėn. Klaipėdoje.
Istorija
Pasirodė 27 numeriai. Redagavo redakcinė mokytojų komisija. 1938 m. išleido žurnalo bendradarbių vaikų knygą „Mūsų kūryba“.
Spausdino beveik vien tik vaikų kūrybą – rašinėlius, eilėraščius, piešinius, galvosūkius ir kt.
Žurnalą tvarkė Jurgis Dubickas (Dėdė Jurgis).
Gvazdikmedis
Gvazdikmedis (Syzygium) – mirtinių ([Myrtaceae) šeimos augalų gentis.
Gentyje yra apie 500 rūšių. Auga tropinio ir subtropinio klimato srityse. Žinomiausia rūšis – kvapnusis gvazdikmedis (Syzygium aromaticum), kuris naudojamas kaip prieskonis.
Rūšys
ir kt.
Islandijos futbolo varžybos 1991 m.
Islandijos futbolo varžybos 1991 m.
Algimantas Lopas
Algimantas Lopas (g. 1928 m. gegužės 12 d. Joniškyje, mirė 2010 m. rugsėjo 4 d.) – choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
Pirmąsias muzikos žinias gavo iš vargonininkų J. Dragūno ir Juozo Pėželio. Vėliau mokėsi Kauno 8-ojoje gimnazijoje ir kurį laiką dirbo koncertmeisteriu Valstybės teatre.
1946–1950 m. Klaipėdos muzikos mokykloje mokėsi skambinti fortepijonu (dėst. P. Pokrovskis) ir diriguoti (dėst. Juozas Karosas). Mokydamasis dirbo koncertmeisteriu ir dirigentu Klaipėdos muzikiniame dramos teatre.
1950–1954 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. Povilo Bekerio klasė) ir dirbo koncertmeisteriu.
1951–1958 m. – Lietuvos valstybinio dramos teatro muzikos dalies vedėjas, nuo 1955 m. – Lietuvos valstybinės konservatorijos Choro dirigavimo katedros vyr. dėstytojas, nuo 1977 m. – docentas, nuo 1990 m. – Lietuvos muzikos akademijos Choro dirigavimo katedros profesorius.
Nuo 1966 m. apie du dešimtmečius vadovavo neakivaizdinio skyriaus choro studijai, choro dirigavimą dėstė ir Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto Muzikos katedroje. Išugdė daugiau kaip 100 kvalifikuotų chorvedžių.
1961–1967 m. vadovavo Vilniaus tarybinės partinės mokyklos vyrų chorui, vokaliniams ansambliams, solistams ir kaimo kapelai. Keletą metų buvo Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto dainų ir šokių liaudies ansamblio „Šviesa“ chormeisteris, daug metų dirbo Vilniaus miesto vyrų ir moterų chorų „Aidas" chormeisteriu, nuo 1961 m. buvo Respublikinio muzikos mokytojų mišriojo choro chormeisteris – dirigentas.
Nuo 1976 m. – Vilniaus miesto vyrų choro „Aidas“ meno vadovas ir vyr. dirigentas. 1993 m. choras perėjo Vilniaus karininkų ramovės žinion. „Aidas" jau yra išmokęs apie 600 įvairių kūrinių ir surengęs per 700 koncertų Lietuvos miestuose ir miesteliuose, koncertavęs užsienyje.
Choro vadovas A. Lopas su savo dainininkais 1976 m. koncertavo Rumunijoje ir Bulgarijoje, 1976, 1985, 1989 ir 1993 m. – Vokietijoje. 1995 m. spalio 15 ir 21 d. Vilniaus arkikatedroje bazilikoje ir Karininkų ramovėje „Aidas" koncertais pažymėjo savo gyvavimo 40-metį. Choras respublikinių dainų švenčių konkursuose pelnė prizinių vietų, dalyvavo 1994 m. – I ir 1998 m. – II Pasaulio lietuvių dainų šventėse, padarė įrašų Lietuvos radijui ir televizijai.
Iš stambesnių „Aido“ meniškai interpretuotų kūrinių paminėtini Viktoro Budrevičiaus Requiem „Brolių kapuose“, G. Šukio „Mišios Kristaus Rūpintojėlio garbei“, J. Concone „Petite messe sovenelle complete“, Anatolijaus Vivaldi kantata „Gloria“, Johano Bramso „Rapsodija“, Šarlio Guno „Prie svetimų upės krantų“, chorai iš Džiuzepės Verdi operų ir Georgo Frydricho Hendelio oratorijos „Mesijas".
A. Lopas – respublikinių dainų švenčių konsultantas, chorų apžiūrų ir konkursų koncertmeisteris, 1963 m. – I respublikinio vyrų sąskrydžio ir 1964 m. – I respublikinės moksleivių dainų šventės dirigentas, 1998 m. – II Pasaulio lietuvių dainų šventės Vilniuje dirigentas.
Parašė mokslo tiriamųjų darbų, muzikinių straipsnių ir chorų koncertų recenzijų, sudarė daug dainų rinkinių, sukūrė dainų chorams ir muzikos dramos bei televizijos spektakliams.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Anisatinas
Anisatinas – itin nuodingas, insekticidiškai aktyvus cheminis junginys. Atrastas 1952 m. japoniniame žvaigždanyžyje. Naudojamas japonų tradicinėje medicinoje išviršiniuose preparatuose. Mirtinai nuodingas prarijus. Simptomai pasireiškia po 1-6 valandų po prarijimo. Pasireiškia virškinimo trakto pažeidimai – viduriavimas, vėmimas, skrandžio skausmai, po to seka nervų sistemos sujaudinimas, traukuliai, sąmonės praradimas ir kvėpavimo paralyžius, kuris paprastai sukelia mirtį.
Marius Leskauskas
Marius Leskauskas – muzikantas, prodiuseris, kompozitorius bei aranžuotojas.
Chanas
Chanas  – daugiausia viduramžiais paplitęs Azijos šalių valdovo arba vienas aukščiausių diduomenės titulų. Iš pradžių reiškė genties vadą (pvz., Afganistane, Persijoje). Seldžiukų laikais chano titulas tapo tapatus kunigaikščiui, XIII-XIV a. Mongolijos imperijoje chanu vadintas uluso valdytojas.
Trinidadas ir Tobagas
Trinidadas ir Tobagas (oficialus pavadinimas Trinidado ir Tobago Respublika) – valstybė Karibų jūros pietuose, netoli Venesuelos ir Grenados krantų. Užima 5 128 km² plotą ir yra sudarytas iš dviejų pagrindinių salų – Trinidado ir Tobago. Trinidado sala yra didžiausia ir labiausiai apgyvendinta – joje gyvena 96 % šalies gyventojų ir ji užima 94 % šalies teritorijos.
Maiklas Kilaninas
M. Kilaninas gimė 1914 m. liepos 30 d. Londone. Jo Morisų šeima buvo viena iš 14 Airijos Golvėjaus kilmingųjų šeimų. Šios šeimos nuo XIV iki XX a. dominavo Airijos komerciniame, politikos ir socialiniame gyvenime.
Marius Leskauskas
Biografija
Marius Leskauskas kilęs iš Klaipėdos, tačiau jau ilgą laiką gyvenantis ir dirbantis Vilniuje. Mokėsi Klaipėdos Eduardo Balsio menų gimnazijoje. Dvejus metus studijavęs chorinį dirigavimą Lietuvos Muzikos ir Teatro akademijoje šias studijas iškeitė į džiazo fortepijono specialybę doc. Artūro Anusausko klasėje. Baigęs mokslus aktyviai dirba muzikiniame pasaulyje. Kaip muzikantas ir prodiuseris bendradarbiauja su tokiais atlikėjais kaip Mantas, Sasha Son (Dima Šavrovas), yra nuolatinis Jurgos Šeduikytės grupės narys. Taip pat dirba su tokiomis grupėmis ir projektais kaip Saulės kliošas, TWNKL, Skamp ir kt. Yra vienas iš grupės Magic Mushrooms įkūrėjų. Dirba su viena iš žinomiausių ir didžiausią auditoriją surenkančių grupių Lietuvoje - SEL. Be to, Mariaus aranžuota ir kurta muzika skamba teatro scenoje:
Trinidadas ir Tobagas
Istorija
Dar žiūrėkite: Karibų jūros regiono istorija, Britų Vakarų Indijos
Kai Kristupas Kolumbas atrado Trinidadą 1498 m. jis buvo apgyvendintas čiabuvių aravakų, o karibų indėnai buvo apgyvendinę Tobagą. 1802 m. perleistas Didžiajai Britanijai. 1962 m. rugpjūčio 31 d. ji gavo nepriklausomybę, o 1976 m. rugpjūčio 1 d. ji buvo pripažinta respublika ir pasiliko Britanijos Tautų Sandraugoje.
Politinė sistema
Trinidadas ir Tobagas yra demokratinė respublika. Šalies vadovas – penkeriems metams parlamento narių renkamas prezidentas. Vyriausybei vadovauja prezidento skiriamas ministras pirmininkas. Paprastai juo tampa parlamento rinkimus laimėjusios partijos lyderis.
Įstatymų leidžiamoji valdžia priklauso dviejų rūmų parlamentui. Atstovų rūmai turi 41 narį, renkamą penkeriems metams visuotiniuose rinkimuose. Senate yra 31 vieta, jo nariai skiriami ministro pirmininko, prezidento ir opozicinės partijos vadovo. Tobagas taip pat turi savo autonominę tarybą.
Vaidotas Juozas Lygutas
Vaidotas Juozas Lygutas (1947 m. spalio 9 d. Didžiųjų Mostaičių k., Plungės r.), muzikos pedagogas ir chorvedys.
Trinidadas ir Tobagas
Politinė sistema
Pagal 2011 m. Demokratijos indeksą, Trinidadas ir Tobagas priskiriamas „demokratijos su trūkumais“ kategorijai.
Administracinis suskirstymas
Trinidado sala dalinama į 9 regionus ir 5 savivaldybes, o Tobago sala yra valdoma Tobago atstovų rūmų ir į atskirus regionus nedalinama.
center|300px
Geografija
Trinidadas ir Tobagas yra salų valstybė, esanti pietrytinėje Antilų salyno dalyje, 11 km nuo Venesuelos krantų. Susideda iš dviejų pagrindinių salų – Trinidado (plotas 4768 km²) ir Tobago (300 km²) – bei keliolikos mažesnių salelių.
Salų reljefas įvairus. Trinidado pietuose daugiausiai lygumos ir nedidelės kalvos, šiaurėje – neukštų kalnų ruožas (aukščiausias taškas – El Sero del Aripas, 940 m). Tobagas kalnuotas, pakrantėse – lygumos, paplūdimiai. Dirva salose derlinga, išskyrus Trinidado pietinėje dalyje esančius smėlynus.
Pagrindinės Trinidado upės – Ortoirė (ilgis 50 km), ir Karoni (40 km). Didesnių vandens telkinių salose nėra.
Gamta
Trinidadas ir Tobagas pasižymi didele biologine įvairove. Kadangi salos nuo Pietų Amerikos atsiskyrė palyginti neseniai ir plyti tik 11 km nuo kranto, flora ir fauna turi daug panašumų su esančia žemyninėje dalyje. Salose aptinkama apie 3337 augalų, 467 paukščių, 100 žinduolių, 85 roplių, 30 varliagyvių, 50 gėlo vandens žuvų, 659 drugelių rūšys. Kelios iš jų endeminės.
Miškai salose užima 44 % sausumos ploto, per paskutinius 20 metų pastebimas nežymus jų nykimas.
Ekonomika
thumb|250px|Paplūdimys Tobage
Trinidade ir Tobage auginama kakava, ryžiai, kava, citrusiniai vaisiai, gėlės. Šalis turi didelius naftos ir dujų išteklius, dėl kurių yra gaminama daug kuro. Salos taip pat pritraukia daug turistų. Importuojama nafta ir jos produktai, gamtinės dujos, chemikalai, plienas, trąšos. Pagrindiniai šalies mainų partneriai yra JAV, Jamaika, Brazilija.
Demografija
Dauguma (96 procentai) šalies gyventojų gyvena Trinidado saloje, o likusieji 4 % Tobago saloje. Dauguma Trinidado gyventojų susitelkę salos šiaurinėje dalyje, vadinamajame Rytų–Vakarų koridoriuje. Taip pat tankiai gyvenama vakarinė pakrantė. Rytinė pakrantė ir pačioje šiaurėje stūksantys kalnai gyvenami retai.
40 % šalies gyventojų yra kilę iš Indijos (atgabenti britų dirbti plantacijose), 37,5 % – juodaodžiai (daugiausia vergų palikuonys), 18,5 % – mišrios kilmės, 0,6 % – baltieji (ypač britai), 0,3 % – kinai, 1,1 % – kiti (arabai, karibai ir kt.). Šalis pasižymi didele emigracija, daug Trinidado ir Tobago gyventojų išvyksta į JAV, Kanadą, Jungtinę Karalystę.
Dayguma šalies gyventojų (55,3 %) yra krikščionys, priklausantys įvairioms atšakoms (katalikai, anglikonai, presbiterionai, metodistai ir kt.). Dėl didelio indų skaičiaus Trinidade ir Tobage plačiai praktikuojamas (18,2 % populiacijos) hinduizmas. 5,0 % gyventojų yra musulmonai. Likę 13,3 % priklauso kitoms religinėms bendruomenėms (judėjai, bahajai, sinkretiniai Afrikos tikėjimai) arba nėra jokios religijos išpažinėjai.
Anglų yra valstybinė šalies kalba, tačiau visuomenėje dažniausiai vartojami kreoliniai anglų kalbos variantai. Indų bendruomenėje vartojamos įvairios indų kalbos, daugiausia modifikuota bhodžpuri ar hindi (Karibų hindustani). Apie 5 % gyventojų kalba ispaniškai.
Chanas
Chanais titulavosi Aukso ordos, Krymo totorių, Mogolų imperijos valdovai. Sefevidų Persijos laikais chanas buvo srities valdytojas. Be to, chano titulas kartais tapdavo valdovo vardo sudėtine dalimi, pvz., Čingischanas.
Vaidotas Juozas Lygutas
Biografija
1955–1967 mokėsi Kulių vidurinėje mokykloje, savarankiškai išmoko groti armonika ir akordeonu, dalyvavo užklasinėje veikloje. 1967–1971 muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė B. Razauskienė), dainavo choro studijoje ir vokaliniuose ansambliuose, mokėsi groti klarnetu (dėst. G. Pamakštys). Savaitgaliais vargonininkavo Aleksandravėlės (Rokiškio r.) bažnyčioje. Artimai bendravo su kunigu Vaclovu Ramanausku, jo skatinamas kūrė giesmes, parašė „Gedulingas Mišias" balsui ir vargonams.
1971 rudenį pradėjo mokytojauti Plungės 3-ojoje vidurinėje mokykloje, bet netrukus buvo pašauktas į sovietinę armiją. Atlikęs karinę tarnybą, ėmė mokytojauti sustiprinto muzikos mokymo Šiaulių 12-ojoje vidurinėje mokykloje, 1979–1981 buvo direktoriaus pavaduotojas muzikinio ugdymo reikalams. Rengė eksperimentines programas, vedė parodomąsias pamokas, vadovavo muzikos mokytojų metodiniam darbui. 1974 mokykloje suorganizavo vyresniųjų klasių moksleivių mišrųjį chorą (60 dalyvių), dalyvavo su juo koncertuose, parengė jį 1977 respublikinei moksleivių dainų šventei; 1979 mokyklinių chorų varžybose jis laimėjo antrąją vietą, dainavo 1981 moksleivių spartakiados atidarymo iškilmėse Vilniuje. Chorvedys taip pat vadovavo vokaliniams ansambliams ir jauniesiems solistams, kurių keletas tapo „Dainų dainelės“ konkursų laureatais. Mokytojo darbu susidomėjo režisierius V. Levinas ir pakvietė sukurti mokytojo vaidmenį meniniame filme „Kur tu, Bagira"(1976).
Nuo 1982 V. Lygutas – Šiaulių pedagoginio instituto Muzikos katedros vyr. dėstytojas, nuo 1992 docentas, 1995–1996 buvo Muzikos katedros vedėjas.
Nuo 1987 studentų mišriojo choro „Studium“ vokalo pedagogas, nuo 1988 kartu su G. Ramanausku Šiaulių trikotažo fabriko „Verpstas“ moterų choro vadovas. Choras surengė koncertų, dalyvavo konkursuose, parengtas 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei Vilniuje. 1984–1985 V. Lygutas vargonininkavo Šaiulių Švč. Marijos Nekalto Prasidėjimo bažnyčioje, su mišriuoju choru parengė keletą religinių kūrinių programų, sukūrė giesmių ir „Švč. Marijos Mišias“. 1974–1987 dainavo kameriniame „Polifonijos" chore.
Produktyvi V. Lyguto mokslinė veikla. Kartu su E. Balčyčiu parengė muzikos vadovėlius bendrojo lavinimo mokyklos VII ir VIII klasėms, parašė muzikos metodinių darbų, nemaža mokslinių straipsnių ir paskelbė apie 100 įvairių publikacijų, skaito pranešimus mokslinėse konferencijose, respublikiniuose ir regioniniuose muzikos mokytojų kursuose. Pasižymi ir kaip kompozitorius. Jo dainos atliekamos koncertuose ir „Dainų danelės“ konkursuose, įtrauktos į muzikos vadovėlius ir mokymo priemones. Sukūrė operas vaikams „Du gaideliai“ ir „Grybų karas“, miuziklą „Tai nutiko", surengė 15 autorinių koncertų. Yra Lietuvos muzikų draugijos narys.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Maiklas Kilaninas
M. Kilaninas mokėsi Paryžiaus ir Kembridžo universitetuose.
4-tame XX a. dešimtmetyje M. Kilaninas pradėjo dirbti žurnalistu tokiuose laikraščiuose kaip „Daily Express“, „Daily Sketch“ ir „Daily Mail“.
1938 m. M. Kilaninas buvo pakviestas į kariuomenę, kurioje jis buvo atsakingas už kitų žurnalistų įtraukimą į karines pajėgas.
Voluinės srities vėliava
thumb|250px|Proporcijos: 5:7
Maiklas Kilaninas
1950 m. jis tapo Airijos olimpinės tarybos vadovu, o 1952 m. tapo šalies atstovu Tarptautiniame olimpiniame komitete. 1968 m. M. Kilaninas tapo komiteto vice prezidentu, o 1972 m. pakeitė Avery Brundage prezidento poste.
Voluinės srities vėliava
Voluinės srities vėliava – stačiakampė, raudoname fone baltas skandinaviškas kryžius. Kairiame viršutiniame (vad. Kantonu) raudoname plote atrinktas vienas iš seniausių Voluinės kryžių (XV-XVIII a.).
Maiklas Kilaninas
Jo prezidentavimo metu olimpinis komitetas išgyveno sunkius laikus. Finansiniai sunkumai ištiko 1976 m. žaidynių rengėjus, 1980 m. žaidynes Maskvoje boikotavo 64 šalys ir teritorijos. 1976 m. žiemos žaidynes rengti laimėjo Kanados Denverio miestas, tačiau jis pasitraukė ir teko rinktis naują miestą (juo tapo Insbrukas). Iš prezidento posto M. Kilaninas pasitraukė iš karto po 1980 m. žaidynių.
Jį prezidento poste pakeitė Juan Antonio Samaranch. Vėliau M. Kilaniną olimpinis komitetas paskelbė garbės prezidentu.
Sulaukęs 84 metų airis mirė savo namuose Dubline.
Voluinės srities herbas
thumb|right|200px|Voluinės srities herbas Voluinės srities herbas – raudoname skyde su užapvalintais apatiniais kampais pavaizduotas baltas (sidabrinis) kryžius.
Istorija
Voluinės žemės herbas žinomas nuo XIV a. pirmosios pusės. Tikėtina, kad jis išlikęs ant vienos iš Apaštalų vienuolyno Voluinės Vladimire molinių plytų, kurioje pavaizduotas ant Voluinės kunigaikščio vėliavos. Vėliau jis buvo spausdinamas ant Lietuvos didžiųjų kunigaikščių dokumentų: Vytauto Didžiojo 1385 m., 1404 m. ir 1413 m.; taip pat Žygimanto Kęstutaičio 1433 m. ir pastarojo antspaude 1464 metais.
Voluinės herbo seniausias spalvotas atvaizdas išlikęs Paryžiaus arsenalo bibliotekoje rankraštyje ir yra žinomo lenkų istoriko Jano Dlugošo sukurto heraldinio ženklo kopija.
Sudarius Liublino uniją, ant šio herbo 1589 m. buvo uždėtas Lenkijos Erelis. 1856 m. buvo patvirtintas Volynės gubernijos herbas. 1921–1939 m. kiek pakeistas spausdinamas ant Lenkijos valstybinių dokumentų. TSRS laikais dėl ideologinių sumetimų Voluinės herbo buvo atsisakyta.
Lemorn Brabantas
Lemorn Brabantas − pusiasalis pačiuose Mauricijaus salos pietvakariuose. Jame yra vaizdingas 556 m aukščio atlikuonis (pavienė uola). Jo viršūnė užima 12 ha plotą, o šlaituose yra urvų. Pusiasalį supa žydravandenė lagūna, suteikianti kraštovaizdžiui egzotišką atspalvį.
Lemorn Brabante auga labai retas, endeminis trapusis hibiskas (Hibiscus fragilis) ir kitas endeminis augalas Trochetia boutoniana.
XIX a. Lemorn Brabante slėpėsi iš vergijos pabėgę žmonės. 1835 m. vasario 1 d. panaikinus vergovę, į kalną atsiųsta delegacija pranešti žmonėms, kad jie yra laisvi, tačiau šie neteisingai suprato atvykėlius ir nušoko nuo uolos nenorėdami vėl vergauti. Dabar ši diena pažymima Mauricijaus kreolų.
2008 m. Lemorn Brabantas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Vedėjas
Vedėjas:
Lemorn Brabantas
thumb|left|250px|Lemorn Babanto uola.
Václav Prokop Diviš
Vaclavas Prokopas Divišas (, ; 1698 m. kovo 26 d. – 1765 m. gruodžio 25 d.) – čekų teologas ir gamtotyrininkas.
Diviš gimė Helvikovicėje, netoli Žamberko, Bohemijoje. 1750–1754 m. jis nepriklausomai nuo Benžamino Franlino išrado žaibolaidį. Taip pat sukonstravo pirmąjį istorijoje elektrinį muzikos instrumentą, vadinamąjį Denis d'or. Václav Prokop Diviš mirė Primeticėje (dabar Znojmo dalis), Moravijoje.
Ešerinis ežeras
thumb|250px|[[Ešerys|Ešeriai vandens telkinyje]] Ešerinis ežeras – ežeras, kurio žuvų bendrijoje vyraujanti žuvų rūšis yra ešerys.
Gylis nuo 0,5 iki 5-6 m, plotas nuo 0,5 iki 10-15 ha (retai iki 20-30 ha).
Žiemomis tokiuose ežeruose dažnai stinga deguonies (jo koncentracija sumažėja iki 0,-0,5 mg/l), todėl išgyvena tik deguonies stygiui atsparios žuvys - ešeriai ir lydekos, rečiau kuojos. Vanduo rūgštus - pH mažiau kaip 6,0, gali siekti iki 3,0.
Ešerinių ežerų apyežerės dažniausiai aukštapelkės, kietas gruntas sudaro mažiau kaip 10-20% priekrantės dugno ploto. Dugne vyrauja rūgštus durpinis sapropelis.
Makrofitai tokiuose ežeruose paprastai auga salelėmis, retai sudaro didesnes meldų ar plūdžių bendrijas. Išreikštų helofitų ar potameidų zonų nebūna. Dažnos nimfeidų bendrijos. Gali būti limneidų zonos, padengtos maurabraginiais dumbliais, užimančios 20-30, kartais - 40-60% dugno ploto.
Zooplanktono rūšinė įvairovė maža, biomasė nesiekia 1,5 g/m³ vandens. Zoobentoso kiekis neviršija 2 g/m² dugno. Dvigeldžių moliuskų nėra, vyrauja pilvakojai. Zoobentose vyrauja plunksnėtaūsių mašalų lervos.
Dvarčininkų Pilalė
Dvarčininkų Pilalė, kitaip – Pilaitė (saugotinas kultūros paveldo objektas) – spėjamo sunaikinto piliakalnio vieta šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Laiviuose (Imbarės seniūnija), 1,2 km į šiaurės vakarus nuo kelio, Salanto kairiajame krante.
Vieta
Pilale vadinamas aukštumos kyšulys, įsiterpiantis į Salanto slėnį. Jis apie 94 m ilgio šiaurės rytų - pietvakarių kryptimi ir 47 m pločio. Iš šiaurės ir vakarų pusių kyšulį supa upės slėnis, šiaurės rytų pusėje – šaltiniuota griova, o pietuose ir pietryčiuose Pilalė susisiekia su aukštuma. Teritorija buvusi ariama, dirvonuoja.
Teritorijos plotas – 0,44 ha.
TS Švenčionių rajono skyrius
TS Švenčionių rajono skyrius – Tėvynės sąjungos (konservatoriai, politiniai kaliniai ir tremtiniai, krikščioniškieji demokratai) vietinė organizacija, veikianti Švenčionių rajono savivaldybės teritorijoje.
Dvarčininkų Pilalė
Vieta
1,3 km į pietvakarius yra Laivių kapinynas, Laivių Laumės kūlis ir Laivių piliakalnis.
TS Švenčionių rajono skyrius
Istorija
Savo istoriją Tėvynės Sąjunga pradėjo nuo 1993 m. gegužės 1 d., kai po pralaimėjimo Seimo rinkimuose Sąjūdžio idėjoms ištikimi politikai nusprendė sukurti naują politinę jėgą. 2004 m. vasario mėn. prie Tėvynės Sąjungos prisijungė Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjunga, tų pačių metų vasarą – Lietuvos dešiniųjų sąjunga. Šiuo metu Tėvynės Sąjunga turi 15000 narių ir yra gausiausia politinė partija Lietuvoje.
Dvarčininkų Pilalė
Istorija
Vietos gyventojai kyšulį vadino Pilale, rečiau – Pilaite, laikė jį piliakalniu. Seniau Pilalė buvo Dvarčininkų kaimo žemėje.
TS Švenčionių rajono skyrius
Istorija
Tėvynės Sąjungos Švenčionių skyrius pradėjo kurtis tuoj po partijos steigiamojo suvažiavimo. Skyriaus pirmuoju pirmininku tapo Kęstutis Marcinkevičius.
Pirmuose savivaldos rinkimuose 1995 m. Švenčionių konservatoriai gavo 3 mandatus iš 25. Tarybos nariais tapo Kęstutis Marcinkevičius, Laimutė Šapokienė ir Bronė Zita Dicevičienė.
Dvarčininkų Pilalė
Istorija
1960 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1963 m. – Lietuvos istorijos institutas (ekspedicijos vadovas Adolfas Tautavičius).
TS Švenčionių rajono skyrius
Istorija
1997 m. savivaldos rinkimų metu Švenčionių konservatoriai išlaikė turėtas pozicijas - gavo 3 mandatus. Tarybos nariais tapo Kęstutis Štaras, Audra Brazauskienė ir Valierius Navickas.
Dvarčininkų Pilalė
Istorija
Piliakalniams būdingų įtvirtinimų (pylimų, griovių) ir kultūrinio sluoksnio nepastebėta. Manoma, kad kyšulyje galėjo būti piliakalnis, kurį Salantas seniai nuplovė.
TS Švenčionių rajono skyrius
Istorija
2000 m. Tėvynės Sąjunga laimėjo tik dvi vietas. Tarybos nariais tapo – Kęstutis Štaras ir Valierius Navickas. Po 2002 m. ir 2007 m. savivaldos rinkimų TS Švenčionių skyrių savivaldybės taryboje atstovauja vienas narys – Valierius Navickas.
Per šį laikotarpį keitėsi ir partijų pirmininkai. Jais buvo Bronius Lazaraitis, Algirdas Jasiulionis. Nuo 2007 m. gruodžio mėn. TS Švenčionių skyriaus partijos pirmininke išrinkta Daiva Jasiulionienė.
Šiuo metu partija vienija 111 narių.
Tamara Bairašauskaitė
Biografija
Kartu su seserimi Šviese gimė ir augo žinomo Lietuvos totorių bendruomenės veikėjo Mensaidas Bairaševskio šeimoje. T.Bairašauskaitė 1972 m. baigė Vilniaus universitetą. 1998 m. tapo habilituota humanitarinių mokslų daktare.
1972–1975 m. dirbo Glavlite. Nuo 1979 m. dirba Lietuvos istorijos institute.
Mokslinė veikla
Tiria Lietuvos kaimo sovietinės okupacijos metais, Lietuvos totorių istoriją, XIX a. bajorų savivaldą. Paskelbė straipsnių Lietuvos, Baltarusijos, Lenkijos, Rusijos, Vokietijos mokslo leidiniuose. 1991–1999 m. parengė anotuotą Lietuvos istorijos bibliografiją, skirtą lenkų mokslininkams (3 kn., 1997–2000 m.).
Bibliografija
Vertimai iš lenkų kalbos:
Labradoro jūra
Šiaurės vakaruose Deiviso sąsiauriu jungiasi su Bafino jūra. Plotas 840 tūkst. km². Jūros pakraščius užima kontinentinis šelfas, centrinę ir pietrytinę dalį užima vandenyno duburys. Pietryčiuose yra Labradoro dubuma. Giliausia vieta – 4316 m. Labradoro jūra driekiasi didžiausi pasaulyje turbidito sluoksniai.
Nemano miesto gyvenvietė
Nemano miesto gyvenvietė  – miesto gyvenvietė Rusijos Federacijos anklavo Kaliningrado srities Nemano rajone. Centras – Nemanas. 2010 m. 16 337 gyventojai.
Istorija
Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2008 m. birželio 30 d. Ribojasi šiaurėje su Lietuvos Respublikos Pagėgių savivaldybės Lumpėnų seniūnija ir Vilkyškių seniūnija, rytuose su Krasnoznamensko rajono Aleksejevkos, pietryčiuose su Lunino, pietvakariuose su Žilino kaimo gyvenvietėmis, vakaruose su Sovetsko miestu.
Kaliningrado srities įstatymu Nr. 257. Nemano miesto gyvenvietę sudaro:
Šaltiniai
Neman
Germanų prokalbė
right|upright=1.1|thumb|Ikiromėniškasis Šiaurės Europos [[Geležies amžius|geležies amžiaus žemėlapis apie 500 m. pr. m. e. Su germanų prokalbės vartotojais siejamos kultūros: raudona spalva pažymėta Skandinavijos bronzos amžiaus kultūra; alyvine spalva išskirta sritis pietuose, Šiaurės Vokietijos žemumoje, atstovaujanti Jastorfo kultūrai.]] Germanų prokalbė – rekonstruota kalba, iš kurios kilo germanų kalbos. Germanų prokalbė savo ruožtu kilusi iš indoeuropiečių prokalbės.
Pirmoje mūsų eros tūkstantmečio pusėje iš archajinės pragermanų kalbos germanų prokalbė skilo į tris šakas: vakarų germanų, rytų germanų ir šiaurės germanų kalbas, tačiau dar ilgoką laiką visos kalbos sąveikavo, ypač ingevonų pogrupis, išaugęs iš vakarų germanų dialektų ir tebepalaikęs ryšius su šiaurės germanų kalbomis.
Germanų prokalbė pasižymi Grimo dėsnio galiojimu, daugybe garsų pokyčių, kurie lėmė jos laipsnišką virtimą iš indoeuropiečių prokalbės dialekto į savarankišką kalbą. Kadangi šie garsų pokyčiai truko, matyt, ilgoką laiką (ne vieną šimtmetį), germanų prokalbė negali būti rekonstruota kaip paprasta medžio modelio grandis – ji labiau vertintina kaip maždaug tūkstantmečio kalbos raidos etapas. Bendroji germanų kalba ėmė skilti į atskiras germanų kalbas IV a., Didžiojo tautų kraustymosi laikais.
Kitas galimas terminas, „motininė germanų kalba“, gali būti vartojamas, norint aprėpti platesnį kalbinės plėtotės laikotarpį, apimantį Skandinavijos bronzos amžių ir ikiromėniškąjį Šiaurės Europos geležies amžių. Šiuo terminu vadinami archajinis, ankstyvasis ir vėlyvasis germanų prokalbės laikotarpiai. Germanų prokalbė – tai germanų kalbų pramotės vėliausio laikotarpio rekonstrukcija, o terminu „motininė germanų kalba“ įvardijamas visas kelias, kurį pragermaniškas indoeuropiečių prokalbės dialektas per tūkstantmečius nuėjo iki germanų prokalbės.
Germanų prokalbė nepaliudyta jokiais rišliais rašytiniais šaltiniais, ji buvo atkurta lyginamosios kalbotyros metodu. Esama tiesioginių vėlyvosios bendrosios germanų kalbos fragmentų ankstyvuosiuose runų įrašuose, ypač rastuose Vimose, Fiuno saloje, Danijoje (II a.), ir užrašytuose ant šalmo, aptikto Negovoje, šiaurės rytų Slovėnijoje (II a. pr. m. e), taip pat turimi Romos imperijos laikais palikti pavieniai užrašyti žodžiai (ypač Tacito knygoje „Germania“, parašytoje apie 90 mūsų eros metus).
Archeologija ir ankstyvoji istoriografija
thumb|upright=1.1|Germanų genčių plitimas 750 m. pr. m. e. – mūsų eros pradžioje: {{legend |#f00| Įsikurta iki 750 m. pr. m. e. }} {{legend |#f84| Įsikurta 750 – 500 m. pr. m. e.}} {{legend |#ff0| Įsikurta 500 – 250 m. pr. m. e.}} {{legend |#0f0| Įsikurta 250 – mūsų eros pradžioje}} Kai kurie šaltiniai 750 m. pr. m. e. nurodo kaip anksčiausią laiką, kai germanai iš pietų Skandinavijos Šiaurės jūros pakrante veržėsi Reino žiočių link. thumb|Ankstyvasis [[Rytų germanų kalbos|rytų germanų plitimas (I ir II amžiai): Jastorfo kultūra (mėlyna), Oksyvo kultūra (raudona), Pševorsko kultūra (geltona/tamsiai geltona); Velbarko kultūros veržimasis į rytus (rausva/tamsiai geltona).]]
Germanų prokalbė rutuliojosi pietų Skandinavijoje (Danijoje, pietų Švedijoje ir pietų Norvegijoje) – germanų genčių protėvynėje. Gali būti, kad indoeuropietiškai kalbantys žmonės, virvelinės keramikos kultūros atstovai, pietų Skandinaviją pasiekė III tūkst. pr. m. e. viduryje ir II tūkst. pr. m. e. pradžioje čia išvystė vietines kultūras. Germanų prokalbė išsirutuliojo iš archajinės pragermanų kalbos II–I tūkst. pr. m. e. Anot germanų substrato hipotezės, germanai galėjo būti paveikti neindoeuropietiškų kultūrų, pavyzdžiui, piltuvėlinės keramikos kultūros atstovų, bet garsų pokytis, germanų kalbose žinomas kaip Grimo dėsnis, rodo nesubstratinę raidą, išskiriančią germanų kalbas iš kitų indoeuropiečių kalbų. Germanų prokalbe buvo kalbama maždaug po 500 m. pr. m. e., o skandinavų prokalbe – nuo II a., ir ši vis dar buvo labai artima rekonstruojamai germanų prokalbei, tačiau kitos bendros naujovės, skiriančios germanų prokalbę nuo indoeuropiečių prokalbės, rodo bendrą germanų protėvių istoriją Skandinavijos bronzos amžiaus laikotarpiu.
Ankstyvojo germanų plitimo laikais, ikiromėniškajame geležies amžiuje (V–I a. pr. m. e.), germanų prokalbės vartotojai susidūrė su keltiškosios Lateno kultūros atstovais.
Germanų prokalbėje nustatyta nemaža keltiškų skolinių. Nuo I a. germanai plėsdamiesi pietuose pasiekė Dunojų bei Reino aukštupį, ir tada jie pirmiausia patenka į romėnų istorinius šaltinius. Maždaug tuo pačiu metu, plėsdamiesi į rytus nuo Vyslos (Oksyvo kultūra, Pševorsko kultūra), germanų prokalbės vartotojai susidūrė su ankstyvosiomis slavų kultūromis, kas atsispindi senuosiuose slavų prokalbės skoliniuose.
Kadagynai (Labguvos apskritis)
Kadagynai arba Prudai (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. Пруды) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrino kaimo gyvenvietės kaimas.
Germanų prokalbė
Archeologija ir ankstyvoji istoriografija
Nuo III a. vėlyvosios germanų prokalbės vartotojai išplito dideliais atstumais, nuo Reino iki Dniepro jų gyvenamos teritorijos taškai buvo nutolę maždaug 1 200 km. Šis laikotarpis žymi vėlyvosios germanų prokalbės skilimą ir istoriškai paliudytą germanų migracijos pradžią. Pirmasis rišlus tekstas germanų kalba yra gotų Biblija, parašyta IV a. pabaigoje gotų krikščionių tervingų genties kalba. Tervingai išvengė persekiojimų, 348 m. iš Skitijos pabėgę į Meziją.
Alisovo klimato klasifikacija
thumb|400px|Klimato juostos pagal Alisovo klasifikaciją Alisovo klimato klasifikacija – klimato tipų klasifikacija, pasiūlyta Boriso Alisovo.
Germanų prokalbė
Archeologija ir ankstyvoji istoriografija
Seniausi žinomi rišlūs tekstai (pilni sakiniai su veiksmažodžiais) skandinavų prokalbe, runų įrašai, sutinkami maždaug nuo 400 m. (pavyzdžiui, Tunės akmuo Norvegijoje). To meto vėlyvosios bendrosios germanų kalbos ir skandinavų prokalbės riba yra labiau susitarimo dalykas. Anksčiausi vakarų germanų tekstai žinomi nuo V a., pradedant frankišku Bergakero įrašu Nyderlanduose.
Kadagynai (Labguvos apskritis)
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Kadeginīs prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 7 d. Labguvos rajono, vėliau Polesko rajono kaimas, nuo 1947 m. birželio 17 d. Polesko rajono, nuo 1947 m. liepos 25 d. iki 2008 m. birželio 30 d. Gurjevsko rajono Dobrino apylinkės kaimas.
Germanų prokalbė
Raida
Germanų prokalbė, tarp geografiškai artimų kalbos vartotojų prasidėjusi kaip bendrais kalbos ypatumais pasižymintis indoeuropiečių prokalbės dialektas, savo raidą baigė sklisdama į įvairias žmonių grupes, kurių kalbos ypatybės skyrėsi. Nuo raidos pradžios iki pabaigos buvo įvykę daugybė garsų pokyčių.
Prielaidos
Kalbų medis istorinėje lyginamojoje kalbotyroje rodo, kokia kalba iš kokios kilusi. Kilmės klausimas labiausiai susijęs su tuo, kokia konkrečiai išsišakojančio medžio schema geriausiai paaiškina paliudytų kalbų raidą iš bendro protėvio, kur prokalbė yra šaknys, o atskiros kalbos – lapai. Germanų kalbos sudaro iš germanų prokalbės, kaip iš šaknies, augantį medį, kuris yra indoeuropiečių kalbų medžio šaka, savo ruožtu indoeuropiečių kalbų šaknys yra indoeuropiečių prokalbė. Skoliniai iš kalbų, su kuriomis buvo sąveikaujama, santykinę germanų šakos padėtį tarp kitų indoeuropiečių daro ne tokią aiškią, palyginti su kitomis indoeuropietiškomis kalbų šakomis. Istorinės kalbotyros plėtotės laikotarpiu buvo teikiami įvairūs sprendiniai, kurių nė vienas nebuvo neabejotinas ar neginčytinas.
Kalbų šeimų raidos istorijoje filologai taiko kilmės „medžio modelį“ tik tada, kai bendruomenės liaujasi glaudžiai kontaktuoti, nes tuomet jų kalbos gali atsiskirti. Ankstyvaisiais laikais indoeuropiečių kontaktai su kitomis kalbinėmis bendruomenėmis buvo riboti, ir, be abejonių, germanų kalbų pošeimis pasižymėjo ne kalbų medžio ypatybėmis, nes kai kurie bruožai ankstyvuoju jų raidos metu buvo pasiskolinti iš kaimynų, o ne gauti iš tiesioginio protėvio. Vakarų germanų kalboms ypač būdinga kitokia negu kalbų medis raida.
Sutinkama, kad germanų prokalbės istorija prasidėjo maždaug 500 m. pr. m. e. Jos hipotetinė pramotė nuo indoeuropiečių prokalbės skilimo iki 500 m. pr. m. e vadinama archajine pragermanų kalba. Ar pastarasis terminas įtrauktinas į platesnę germanų prokalbės sąvoką, yra vartosenos klausimas.
Grimo ir Vernerio dėsnius (kurie iš esmės galioja tik priebalsiams ir ilgus dešimtmečius buvo priskiriami germanų prokalbei) amerikiečių kalbininkas V. P. Lėmanas (W. P. Lehmann) priskyrė archajinei pragermanų kalbai ir manė, kad „viršutinė riba“ – tai kirčio fiksavimas šaknyje, paprastai pirmajame skiemenyje. Indoeuropiečių prokalbėje kirtis buvo laisvas, galėjo kristi į įvairius skiemenis, taip pat gali būti, kad skiemenys pasižymėjo priegaidėmis arba tonais, kirčio vietą lėmė daugybė taisyklių, turėjo įtakos ir skiemens ilgis.
Kirčio fiksavimas sukėlė garsų pokyčių nekirčiuotuose skiemenyse. Pasak V. P. Lėmano (W. P. Lehmann), „apatinė riba“ buvo -a arba -e nekirčiuotame skiemenyje numetimas; pavyzdžiui, vėlyvosios ide. *wóyd-e > gotų k. wait 'žino'. E. Antonsenas (E. Antonsen) sutiko su Lėmanu dėl apatinės ribos, bet vėliau runose rado atvejų, kai -a nebuvo numestas: ékwakraz … wraita 'Aš, Vakrazas, … parašiau'. Pasak E. Antonseno, „Todėl germanų prokalbei turime ieškoti naujos apatinės ribos“.
Antonseno schemoje germanų prokalbė dalijama į ankstyvąją ir vėlyvąją stadijas. Ankstyvoji stadija pasižymi kirčio fiksavimu ir „spontaniškais balsių pokyčiais“, o vėlyvojoje stadijoje galioja dešimtys sudėtingų taisyklių, nustatančių tiek balsių, tiek priebalsių kitimus.