cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jūrinis akvariumas
Vėžiagyviai ir bestuburiai
Populiarūs vėžiagyviai tarp akvariumininkų - įvairios, dažniausiai Lysmata šeimos krevetės bei krabai - atsiskyrėliai (Calcinus elegans). Dažniausiai akvariume laikomas moliuskas - tridakna (Tridacna gigas). Jūrų klounai gyvena simbiozėje su įvairiomis aktinijomis, tačiau pradedančiajam akvariumininkui reikia nepamiršti, jog šie bestuburiai gali būti agresyvūs koralų, ypač kietųjų atžvilgiu.
Žinomi akvariumai
right|thumb|250px|Jūrinis akvariumas Londono akvariumų muziejuje
Graikijos futbolo varžybos 1969–1970 m.
Graikijos futbolo varžybos 1969–1970 m.
Semiatyčių valsčius
Semiatyčių valsčius  – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Semiatičės apskrityje. Centras – Semiatyčės. Ribojasi su Drohičino, Dziadkovicės, Grodzisko, Melniko, Nužeco Stacjos, Plateruvo ir Sarnakų valsčiais.
Istorija
Įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1934 m. spalio 1 d. prijungtos dalys Kontų valsčiaus ir Naroikų valsčiaus, o dalis Semiatyčių valsčiaus perduota Drohičino valsčiui ir Grodzisko valsčiui. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės sričiai. 1941–1944 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1952–1954 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Baciki Šrednių, Boratinec Ruskų, Čartajevo ir Krupicės valsčiams. Iki 1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Geografija
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 227,14 km², iš kurių:
Valsčius sudaro 15,56 % Semiatičės apskrities.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1205,35 zlotai.
Liudvikas Chodakauskas
Liudvikas Chodakauskas (1843 m. rugpjūčio 18 d. Telšiai – 1912 m. rugsėjo 14 d. Vytartai, Pasvalio valsčius) – Lietuvos gydytojas, medicinos daktaras, visuomenės veikėjas.
Biografija
1863–1864 m. Dorpato universitete studijavo zoologiją, 1865–1871 m. – mediciną. 1871 m. medicinos daktaras.
1872–1912 m. dirbo gydytoju Biržuose, vertėsi privačia praktika. 1890 m. jo iniciatyva Rygos politechnikos instituto laboratorijoje buvo atliktas Smardonės šaltinio netoli Biržų mineralinio vandens tyrimas ir nustatyta, kad jame yra sieros vandenilio, daug sveikatai naudingų sulfatų, 1890 m. Likėnų dvaro teritorijoje įrengė viešbutį ir gydyklos pastatą – įkūrė Likėnų kurortą, kuriame 1890–1891 m. gydėsi 168 ligoniai. 1891 m. sudegus vonios pastatui, kurorto neliko. 1906 m. įkūrė ir iki 1912 m. vadovavo Biržų savanoriškai ugniagesių draugijai, kuri neoficialiai veikė nuo 1876 m.
Sepočiai
Sepočiai arba Golubevas (,1945–1946 m., nuo 1946 m. Голубево) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Novomoskovskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas Sapōtai prūsiškos kilmės. 1402 m. minimas Sapoten. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities Valdburgo dvaro palivarkas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kenigsbergo rajono, vėliau Gurjevsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Novomoskovskojės apylinkės kaimas.
Fumito Tomoi
Fumito Tomoi (, g. 1974 m. gruodžio 16 d. Čikusoje, Nagojoje, Japonijoje) – japonų televizijos laidų vedėjas ir verslininkas, 14 metų gyvenęs Lietuvoje, geriausiai žinomas kaip japoniškos laidos „Takeši pilis“ įgarsintojas lietuvių kalba.
Susidomėjęs tarpukario Japonijos diplomato Čiunės Sugiharos istorija baigęs mokyklą 1993 m. atvyko į Lietuvą, Vilniaus Universitete baigė lietuvių kalbos ir Rytų Europos istorijos studijas. 1999 m. pakviestas įgarsinti per LNK transliuojamą laidą „Takeši pilis“, buvo tapęs televizijos įžymybe, kartu su Algiu Ramanausku-Greitai ir kitais vaidindavo humoristinėje laidoje ZBTV.
2005 m. vykusioje Pasaulinėje parodoje kartu su A. Ramanausku-Greitai pristatė Lietuvos paviljoną.
2006 m. įgijo archeologijos magistro laipsnį.
Jonas Pranas Palukaitis
Jonas Pranas Palukaitis (1916 m. spalio 10 d. Runkiuose, Kazlų valsčius, Marijampolės apskritis – 2009 m. birželio 12 d. Kaune) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, leidėjas.
Biografija
1939 m. brandos atestato egzaminus išlaikė Valstybinėje egzaminų komisijoje. Iki 1940 m. bendradarbiavo leidiniuose „Vilniaus balsas“, „Ateitis“, „Karys“.
1944 m. atsidūrė Vokietijos karo pabėgėlių stovykloje, kur aktyviai įsijungė į lietuviškosios spaudos darbą. 1945–1946 m. leido ir redagavo Bambergo lietuvių informacinį biuletenį „Naujienos“, 1946–1948 m. Šveinfurte – biuletenį „Tėviškės garsas“, 1948–1950 m. Memingene – laikraščius „Mintis“ ir „Lietuvis“. 1948–1949 m. Domštadto prie Ulmo stovyklos radijo žinių biuletenio redaktorius.
Persikėlęs gyventi į JAV, 1951–1952 m. buvo leidinių „Akiračiai“ („Karys“) bei „Atspindžiai“, 1958–1963 m. laikraščio „Dirva“ redaktorius, 1964 m. – spaustuvės „Viltis“, 1965–1972 m. spaustuvės „Galinda“ vedėjas, 1976–1981 m. „Draugo“ ofseto skyriaus vedėjas. 1994 m. sugrįžo į Lietuvą.
Su Jonu Puzinu suredagavo lietuvių tautininkijos istorinę apžvalgą „Tautinės minties keliu“. Išvertė įvairių autorių beletristikos, reportažinio ir memuarinio pobūdžio knygų. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
Mirė 2009 m. birželio 12 d. Kaune. Palaidotas Višakio Rūdos kapinėse (Kazlų Rūdos sav., Marijampolės apskr.)
Smilgiai (Vilkaviškis)
Smilgiai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės rytus nuo Vilkaviškio, šalia kelio ir Kauno–Karaliaučiaus geležinkelio linijos.
Ukmergės senamiestis
Senamiestis – centrinė ir istorinė Ukmergės miesto dalis, esanti dešiniajame Šventosios krante, prie kelio. Su dešiniuoju krantu senamiestį jungia Ukmergės tiltas. Urbanistikos paminklas.
Chrysler LHS
Chrysler LHS buvo didelės klasės priekiniais ratais varomas sedanas, kurį gamino Chrysler. LHS buvo gaminamas ant Chrysler LH platformos.
250px|thumb|left|1999-01 m. Chrysler LHS Automobilis buvo gaminamas dviem kartomis. Pirmoji karta buvo pradėta gaminti 1994 metais ir buvo gaminama iki 1997 metų. Antroji karta su visiškai atnaujintu dizainu pasirodė 1999 metais, kuri buvo gaminama iki 2001 metų, LHS buvo pakeista į Chrysler Concorde Limited.
Leni Riefenstahl
Berta Helene Amalie „Leni“ Riefenstahl (1902 m. rugpjūčio 22 d. Berlyne – 2003 m. rugsėjo 8 d. Piokinge) – vokiečių kino režisierė ir fotografė, taip pat aktorė ir šokėja.
L. Riefenstahl buvo viena iš garsiausių kinematografų, dirbusių nacistinėje Vokietijoje. Jos dokumentiniai filmai „Valios triumfas“ ir „Olimpija“ padarė ją aktyvia Trečiojo Reicho propagandiste. Po II Pasaulinio karo išstumta iš kino industrijos, tapo fotografe.
Vaikystė ir jausnystė
Helene Amalia Bertha Riefenstahl gimė 1902 m. rugpjūčio 22 d. Berlyne, turtingo pirklio, turinčio santechnikos montavimo firmą, šeimoje. Po dviejų su puse metų gimė jos brolis Heincas. Vos ketverių Leni karštai domėjosi teatru ir šokiais. Motina Berta Ida rūpinosi dukters meninių gebėjimų lavinimu. 1907 m. mažoji Leni tapo plaukimo klubo „Undinė“ nare. Tuo pat metu įstojo ir į gimnastikos draugiją, mokėsi važinėti riedučiais ir pačiūžomis. Penkerius metus lankė fortepijono pamokas.
Ji mėgo skaityti pasakas, rašė eilėraščius. Jai labiausiai klasėje sekėsi matematika, kūno kultūra ir piešimas. 1918 m. L. Riefenstahl sėkmingai baigė licėjų. Tais patčiais metais, be tėvo žinios, bet palaikant motinai, Leni ėmė lankyti šokių pamokas. Tėvas dalykiškai planavo vaikų ateitį: dukra toliau mokysis namų ekonomių mokykloje, o trejetu metų jaunesnis sūnus Heinzas perims šeimos verslą. Tačiau Leni kliedėjo scena, o berniukas svajojo apie architektūrą. Namuose kilo baisi audra, kai tėvas iššniukštinėjo apie slaptas šokių pamokas. Jis netgi pagrasino žmonai skyrybomis.
Tik įsitikinęs, kad dukros užsispyrimo neįveiks, jis nuvedė ją pas garsią rusų baleriną Eugeniją Eduardovą. Ši priėmė 19-metę Leni. Įnirtingai dirbdama, ji netruko tapti geriausia mokine.
1923 m. Miunchene įvyko pirmasis Leni Riefenstahl solinis pasirodymas. Kritikai žavėjosi, o naujoji žvaigždė buvo pakviesta į Vokiečių teatrą. Gastroliuodama po Europą Leni susilaukė didelės sėkmės.
Deja, vos prasidėjusi įspūdinga karjera žlugo. Šokdama 3 tūkst. žiūrovų auditorijai Prahoje, Leni smarkiai susižeidė kelį. Teko iškęsti sunkią operaciją, grėsusią luošumu. Šokti Leni nebegalėjo, bet pradėjo ruoštis vaidinti filme "Šventasis kalnas“. Režisierių Arnoldą Franką, kūrusį dokumentinius filmus apie kalnus ir alpinistus, tiesiog apžavėjo graži iškalbinga balerina.
Leni turėjo išmokti slidinėti, tačiau šįkart susilaužė kulkšnį. Kol ji gydėsi, susižeidė dar du aktoriai ir operatorius. Filmas pakibo ant plauko, nes prislėgtas režisierius išvyko į Berlyną. Leni paėmė į rankas kamerą ir toliau filmavo įspūdingus gamtos vaizdus.
Suvaidinusi keliuose filmuose ji meistriškai iš nebyliojo kino perėjo į garsinį. Riefenstahl tapo eilės Fanck’o filmų žvaigžde, vaidindama atletiškas, nuotykius mėgstančias, gundančias moteris.
1931 m. Leni įkūrė savo kino produkcijos kompaniją. Pirmasis jos kaip savarankiškos režisierės darbas – filmas "Žydroji šviesa“ (Das Blaue Licht) jau kitais metais laimėjo Venecijos kino festivalio sidabro medalį. Tada ši moteris Vokietijoje buvo populiari ne mažiau už Marlene Dietrich. Kaip ir Marlene, Leni atitiko tuometinės vokiečių moters idealą – ji buvo aukšta sportiško sudėjimo blondinė, spinduliuojanti valingą būdą.
Vis dėlto labiausiai ji išgarsėjo ne kaip šokėja ar aktorė, bet kaip dviejų įspūdingų dokumentinių filmų režisierė.
Dokumentinių filmų autorė
1932 m. išgirdusi Adolfą Hitlerį kalbantį nacių partijos susirinkime, ji susižavėjo jo įtaiga ir pasiūlė savo – filmų kūrėjos – paslaugas. Savo laiške Hitleriui ji rašė „Būčiau laiminga galėdama su Jumis susipažinti asmeniškai…“ Savo nuostabai, netruko sulaukti atsakymo. Fiureris itin domėjosi jos darbu ir ateities planais. Jam patiko “Žydroji šviesa“, ypač meistriškai surežisuotos liaudies scenos.
1933 m. ji sukūrė trumpą filmą apie Nacių partijos suvažiavimą Niurnberge. Vėliau L. Riefenstahl sutiko ir sukūrė dokumentinį pasakojimą „Valios triumfas“  – Hitlerį šlovinantį dokumentinį filmą. Šis kūrinys pasižymėjo unikaliais kinematografiniais sprendimais, neįtikėtina įtaiga ir poveikio jėga, tad pelnytai laikomas efektyviausių kada nors sukurtų propagandos kūrinių.
„Valios triumfas“ sukėlė susižavėjimą ne tik Vokietijoje – 1937 m. pasaulinėje parodoje Paryžiuje už savo kūrinį L. Riefenstah gavo aukso medalį iš Prancūzijos premjero Edouardo Deladiero rankų.
1935 m. ji išleido dar vieną naciams skirtą filmą – „Laisvės diena“ (Tag der Freiheit) – šį kartą skirtą Vokietijos Vermachtui.
Tačiau filmo premjera vyko per Hitlerio gimimo dieną ir sutapo su Vokietijos kariuomenės įžengimu į Austriją. Vėliau šis faktas turės daugiau reikšmės nei olimpinio komiteto suteiktas aukso medalis ar "Olimpijos“ triumfas Europos kino salėse.
1939 m. Leni kaip karo korespondentė kartu su keliais operatoriais leidosi paskui vokiečių armiją. Lenkijoje išvydusi karo realybę išsyk metė šį darbą, atmetė ir pasiūlymą sukurti filmą apie pergales fronto linijose. Daugiau tokių pasiūlymų nebebuvo. Jos filmas pagal vokiečių kompozitoriaus Eugene d`Alberto operą "Slėnyje“ tapo paskutiniu jos karjeroje.
Po II Pasaulinio karo ji ketverius metus praleido kalėjime Prancūzijoje ir namų arešte. Jos nuosavybė buvo konfiskuota, sąskaitos įšaldytos. Filmų ir fotografijų archyvas išvežtas į Paryžių. Neišlaikiusi įtampos režisierė keturiems mėnesiams užsidarė Freiburgo psichiatrijos klinikoje. Čia ji elektrošoku gydėsi depresiją.
Draugai ir kolegos vengė bendrauti, spauda apipylė purvais. Buvęs filmų kalnų tematika partneris Luisas Trenkeris falsifikavo Evos Braun dienoraštį. Ten Leni vaizduojama kaip nacių viršūnėlės kekšė, aprašomos neva tarp jos ir Hitlerio vykusios pornografinės scenos. Nors teisme paaiškėjo, kad dienoraštis – klastotė, Trenkerio pasiūlytas įvaizdis giliai įsirėžė į karo nukamuotų žmonių sąmonę.
Riefenstahl buvo kaltinta filmavimo metu išnaudojusi koncentracijos stovyklų kalinius, tačiau teisme tai nebuvo įrodyta. Jos laukė dar 50 teismo bylų. Negalėdamas įrodyti, kad ji kalta, nes padėjo naciams, teismas pripažino ją simpatizavusia naciams.
Vėlesniuose savo interviu Riefenstahl pripažino, kad ji žavėjosi naciais, tačiau buvo politiškai naivi.
Karjera po karo ir palikimas
Nors žlugus fašizmui amerikiečiu ir prancūzų tribunolai ją išteisino, Leni iki pat mirties nepavyko nusikratyti Hitlerio favoritės vardo. Riefenstahl mėgino kurti filmus ir po karo, tačiau kiekvienas mėginimas sulaukdavo pasipriešinimo, protestų ir aštrios kritikos, galiausiai ji nesugebėdavo surinkti reikiamo finansavimo. Su ja norėjo dirbti Jean’as Cocteau, Jean’as Marais, Brigitte Bardot. Bet režisierei nepavyko rasti prodiuserio, kuris nebijotų susidėti su „nacistiniu monstru“.
Ji tapo fotografe ir vėliau tapo pirmąja, nufotografavusią Miką Džagerį (Mick Jagger) su jo žmona Bjanka Džager (Bianca Jagger). M. Džageris pasakė Riefenstahl, kad žiūrėjęs jos filmą „Valios triumfas“ mažiausiai 15 kartų.
Ieškodama ramybės ir naujų veiklos sričių, Leni keliavo po Keniją. Po 2000-aisiais Sudane patirtos sraigtasparnio avarijos ji net šešias savaites praleido Nairobio ligoninėje, tačiau po to atrado Sudaną ir išleido fotografijų ciklą apie tuo metu dar mažai žinomą nubų tautą.
Rengdamasi ekspedicijai, 60-metė Leni susipažino su jaunu fotografu Horstu Kettneriu. Abipusei simpatijai nekliudė keturių dešimčių metų skirtumas. Jiedu iškeliavo kartu. Jaunasis čekas tapo jos operatoriumi ir bendražygiu. 1975-aisiais Sudano ciklas – kaukės, ritualinės apeigos ir kovos, meilės šokiai – pripažintas geriausiu metų darbu, tarptautine sensacija.
Išsyk vėl atsinaujino diskusijos apie Leni vaidmenį nacių režime. Afrikietiškos nuotraukos kai kam pakvipo nacistine estetika. Pasigirdo pašaipių balsų, esą senutė Riefenstahl į Sudaną keliaujanti tik dėl silpnybės vyriškiems afrikiečiams.
Nuolat grįždama į šią šalį, Leni su kartėliu stebėjo, kaip civilizacija naikina jos mylimų čiabuvių pirmapradiškumą: jie ėmė neprilygstamus kūnus slėpti po drabužiais, vėliau galvoti apie pinigus, galiausiai pozuoti turistams.
Povandeninių nuotraukų albumai virto nauja sensacija ir senais priekaištais. 2002-ųjų spalį, kuomet Riefenstahl buvo jau 100 metų, Vokietijos pareigūnai nutarė ištraukti bylą ir apkaltino ją melavus teigiant kad „visi ir kiekvienas“ jos filme pasirodęs čigonas iš koncentracijos stovyklos išgyveno karą.
Atsirado čigonų grupė, teigusių kad ji naudojo juos savo filme ir išsiuntė atgal, kuomet jie buvo nebereikalingi. Leni pripažino savo kaltę, ir kaltintojas, atsižvelgdamas į garbų amžių, atsisakė nuo tolesnių veikmų.
Leni meilė
Iš visų gyvenime sutiktų vyrų ištikimiausias pasirodė keturiais dešimtmečiais jausnesnis Horstas Ketneris, kurį Leni vadino gyvenimo partneriu. Po jos mirties paaiškėjo, kad pora buvo slapčia susituokusi. Nežinia, ar ji kada nors išgyveno, kad nesukūrė tradicinės šeimos, nepagimdė vaikų. Šia tema ji kalbėdavo šykščiai – esą per visą gyvenimą nesutikusi nė vieno vyro, nuo kurio būtų troškusi susilaukti kūdikio. Meilė niekada nebuvo svarbiausia jos aistra.
Savo ilgaamžiškumo paslaptimi Leni laikė absoliutų atsidavimą darbui. Paklausta apie savo gyvenimo devizą, nė sekundei nesusimąstydavo: „Niekada nepasiduoti!“
Leni Riefenstahl mirė miegodama, 2003 m. rugsėjo 8 d., savo namuose Pöcking (Vokietijoje), praėjus keletui savaičių po jos 101-ojo gimtadienio. Ji sirgo vėžiu. Laidotuvių nekrologuose buvo rašoma, jog mirė žymiausia Vokietijos Nacių eros asmenybė.
Savo pasiekimų kine dėka Riefenstahl išliko kino istorijoje. Nors propaganda jos filmuose sulaukia kritikos, estetika daugelio kino kūrėjų nuomonė yra išskirtinė.
Lomžos Naujosios žydų kapinės
thumb|right|250px|Lomžos Naujosios žydų kapinės
Lomžos Naujosios žydų kapinės – žydų kapinės, įkurtos 1892 m. Lomžos mieste. Kapinės įkurtos po to kai persipildė Lomžos Senosios žydų kapinės. Paskutinis laidojimas įvyko 1941 metais. Per II pasaulinį karą kapinės buvo nusiaubtos. Kapinių plotas 1,9 ha, kapinėse išlikę apie 500 paminklų. Kapinės aptvertos tvora. Kapinėse buvo palaidotas žydų aktorius Abraham Izaak Kamiński.
Kisieliškiai
Kisieliškiai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Šveicarijos, prie Varpės upelio ir Neveronių–Gaižiūnų geležinkelio linijos.
Leonas Apšega
Leonas Apšega (g. 1940 m. gruodžio 10 d. Kinderių kaime, Kupiškio valsčius, Šimonių parapija) – Lietuvos ir Kupiškio rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1947 m. pradėjo lankyti Gaigalių pradinę mokyklą, 1959 m. baigė Šimonių vidurinę mokyklą. 1962 m. baigė Panevėžio hidromelioracijos technikumą, o 1987 m. – Lietuvos žemės ūkio akademiją ir įgijo inžinieriaus hidrotechniko specialybę.
1962–1963 m. Vievio rajono melioracijos montavimo valdybos meistras. 1963–1966 m. tarnavo TSRS kariuomenėje. 1966–1968 m. Kupiškio rajono Skodinių tarybinio ūkio inžinierius, 1968–1987 m. – šio rajono „Tiesos“ ir Žaidelių kolūkių valdybos pirmininkas. 1987–1990 m. – Kupiškio rajono tarybos vykdomojo komiteto pirmininko pirmasis pavaduotojas, Žemės ūkio valdybos viršininkas. 1990–1992 m. Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos – Atkuriamojo Seimo deputatas, Akto dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo signataras. 1992–1995 m. – rajono valdytojo pirmasis pavaduotojas – Žemės ūkio valdybos viršininkas. 1995–1997 m. Lietuvos akcinio inovacinio banko Kupiškio skyriaus direktorius. 1997–2007 m. Kupiškio rajono savivaldybės meras. Nuo 2008 m. pensininkas.
Nuo 1994 m. Lietuvos valstiečių partijos narys, nuo 2001 m. Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos narys, nuo 2005 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys, Kupiškio skyriaus pirmininkas.
1995–2023 m. Kupiškio rajono savivaldybės tarybos narys.
Kupiškio „Rotary“ klubo narys. Žmona Palmira Balaišytė-Apšegienė. Sūnūs Virginijus ir Audrius. .
Naujasis laikas
Naujasis Laikas (Jaunais laiks, JL) – Latvijos dešinioji politinė partija.
Naujojo laiko partija linkusi į populizmą, besiskelbianti pagrindine antikorupcine jėga Latvijos politikoje. Partijos palaikytojai paprastai daugumą kitų politinių partijų vadina korumpuotomis ir valdomomis oligarchų. Dėl to Naujasis laikas turi labai įtemptus santykius su dauguma kitų partijų, nors šiuo metu yra valdančiojoje koalicijoje.
JL turi 1 vietą EP, kur yra Europos liaudies partijos narė.
Istorija
Partija įkurta prieš 8-tos Saeimos rinkimus, 2001 m., tuomet labai populiaraus politiko ir bankininko Einaro Repšės.
2008 m. partiją paliko žymūs Saeimos ir departamentų nariai - Ina Druviete, Karlis Sadurskis, Ilma Cepane ir Sandra Kalniete, ir įkūrė nuosaikią dešiniąją partiją „Pilietiška sąjunga“.
Gonzo žurnalistika
Gonzo žurnalistika – istorijų pasakojimo pobūdis, faktus supinantis su fantazijos realybe. Subjektyvaus stiliaus pasakojimuose reporteris dažnai tampa nuotykio dalimi, taip pat fragmentai paryškinami idant sureikšminti perduodamą žinią.
Terminas gonzo pirmą kartą panaudotas 1970 m. Hunter S. Thompson parašytos istorijos stiliaus apibūdinimui. Pats Thompson’as viename interviu sakė: „Objektyvi žurnalistika yra viena pagrindinių priežasčių, dėl ko JAV politikams taip ilgai leidžiama būti korumpuotiems. Neįmanoma būti objektyviu rašant apie R. Nixon'ą.“
Gonzo žurnalistika teikia pirmumą stilistikai, o ne tikslumui; dažnai pateikiamos asmeninės patirtys ir emocijos nuotykio arba temos kontekstui aprašyti. Atsisakoma „nudailinto“, atidžiai redaguoto rašytinio produkto, spaudos industrijos reikalaujamo standarto ir siekiama „cinkelio“. Būdingi sarkazmas, citatų naudojimas, humoras, perdėtas paryškinimas ir netgi necenzūrinė kalba. Gonzo žurnalistika laikosi minties, jog žurnalistika nebūtinai turi būti pedantiškai objektyvi tam, kad išsakytų tiesą.
Kėdainių unija
Priežastys
1654 m., kai dėl Chmelnickio sukilimo ir Maskvos bei švedų invazijos, ATR karaliaus valdžia buvo beveik žlugusi, du įtakingiausi Radvilų giminės atstovai Jonušas Radvila (Janusz Radziwiłł) ir Boguslavas Radvila (Bogusław Radziwiłł) pradėjo derybas su švedais dėl LDK unijos su Lenkija nutraukimo ir panašių santykių su Švedija užmezgimo.
Sutartis sudaryta tuo metu, kai visa LDK buvo užimta svetimų kariuomenių (švedų iš šiaurės ir vakarų, rusų iš rytų) ir karaliaus valdžia praktiškai buvo žlugusi.
Unijos sąlygos
Unijoje nustatyta, kad Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė išeina iš unijos su Lenkija ir įeina į unijinius santykius su Švedija (faktiškai protektorato teisėmis). Už tai Švedija pasižada grąžinti Lietuvai žemes, prarastas karuose su Rusija, ir išsaugoti bajorijos teises ir laisves. Iš LDK teritorijos taip pat buvo numatytos dvi kunigaikštystės, valdomos Radvilų giminės atstovų.
Unijos pasekmės
miniatiūra|253x253px|Abiejų Tautų Respublika [[Švedų tvanas|Švedų tvano metu]] Ši unija įgyvendinta tik iš dalies, nes švedai patyrė keletą pralaimėjimų Lenkijoje (Varkos mūšis), o Lietuvoje kilo prolenkiškų bajorų sukilimas prieš švedus bei Radvilas. Pagrindinis sutarties šalininkas Jonušas Radvila praėjus 2 mėnesiams po sutarties pasirašymo gruodžio 31 d. mirė Tikocino pilyje, apsiaustas Jonui Kazimierui Vazai lojalių bajorų. Netrukus po jo mirties pilį užėmė Povilas Jonas Sapiega (Jan Paweł Sapieha), kuris ir tapo LDK didžiuoju etmonu vietoj J. Radvilos.
Švedams pasitraukus iš didžiosios Abiejų Tautų respublikos dalies galutinai žlugo ir Boguslovo Radvilos planai. Prostkų mūšyje jis prarado savo kariuomenę ir mirė tremtyje Karaliaučiuje 1669 m. gruodžio 31 d.
Nepaisant tragiškų pasekmių sutarties iniciatoriams, ji padėjo iš dalies apsaugoti švedų užimtą LDK dalį, Maskvos armija nedrįso stoti į atvirą kovą prieš švedus.
Prieštaringi vertinimai
Amžininkai Lenkijoje ir Lietuvoje sutartį laikė išdavyste.
Vėlesni sutarties vertinimai išsiskyrė. Tautinio atgimimo Lietuvoje ir Baltarusijoje metu kai kurie autoriai (pavyzdžiui, Maironis) teigė, kad sutartis buvo pastanga sukurti nepriklausomą nuo Lenkijos Lietuvos valstybę.
Naujausi Lietuvos istorikų sutarties vertinimai atsižvelgia į tai, kad pagal sutartį Lietuvai numatytas žymiai prastesnis statusas unijoje su Švedija (praranda suverenumą ir tampa tik privilegijuota Švedijos provincija), nei anskčiau sudarytoje unijoje su Lenkija.
1126 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Masters (angliškasis biliardas)
Masters (meistrai) – profesionalus angliškojo biliardo turnyras. Nors jis ir nėra reitinguojamas (žaidėjai negauna reitingo taškų), tačiau laikomas vienu iš pačių prestižiškiausių turnyrų, kurio prizinis fondas yra didžiausias iš visų, išskyrus pasaulio angliškojo biliardo čempionatą. Priklauso Triple Crown (trigubos karūnos grupei) kartu su pasaulio ir Didžiosios Britanijos čempionatais. Daugiausia kartų šį čempionatą yra laimėjęs Ronnie O'Sullivan - 7, taip pat jam yra pavykę daugiausia kartų laimėti Triple Crown - 21. Šiuo metu „Masters“ turnyras vyksta kiekvienais metais, sausio mėnesį Londone. Dabartinis čempionas yra Judd Trump, 2023 m. finale 10-8 įveikęs Marką Viljamsą. Nugalėtojas laimėjo 250 tūkst. svarų. Tai buvo Trumpo 2 Masters ir 4 Triple Crown titulas.
Istorija
Pirmą kartą turnyras surengtas Londone, 1975 m. Į jį buvo pakviesta 10 žaidėjų. Finalą John Spencer laimėjo prieš Ray Reardon rezultatu 9-8, tuo pačiu gaudamas £2000 (7600 Lt) čekį. Mačo rezultatui esant lygiam 8-8 ir paskutinėje partijoje rezultatas buvo lygus, todėl buvo išimtas juodas rutulys, kurį įmušus buvo išaiškintas turnyro nugalėtojas.
Vėliau turnyro dalyvių skaičius dažnai keitėsi. Modernioje istorijoje čia gali dalyvauti 16 geriausių žaidėjų pagal reitingą.
2005 m. turnyras pakeitė pavadinimą į Rileys Club Masters, 2006 – į Saga Insurance Masters, kol, galiausiai, 2009 m. pavadinimas buvo grąžintas į tiesiog Masters.
Įvairūs faktai
Tik trims žaidėjams šiame turnyre pavyko surinkti maksimalų taškų breiką: Kirk Stevens prieš Jimmy White 1984, Ding Junhui prieš Anthony Hamilton 2007 m. ir Marco Fu prieš Stiuartą Binghamą 2015 m.
Šviesaus atminimo Paulas Hunteris (1978-2005) laimėjo tris Masters čempionatus 2001, 2002 ir 2004 m. Jis vienintelis būdamas 26 metų buvo pasiekęs 3 prestižinius titulus.
2022 m. Džonas Higinsas dalyvavo savo 28 iš eilės Masters turnyre ir pagerino iki tol buvusį rekordą.
Pierijos nomas
Pavadinimas Pierija siejamas su Homero  'taukai', kas metaforiškai reiškė  'derlinga žemė'.
Pierijoje yra daug archeologijos požiūriu įdomių vietų – senųjų miestų Diono, Pydnos ir Platomono miestavietės. Pierijoje buvo ir Leibetros ir Pimplijos miestai. Krašte gyveno trakų gentis pierai.
Pierijoje yra Piero kalnas, kuris mitologijoje laikomas Orfėjo ir mūzų gimtine. Šiame kalne, atseit, buvo garsus Piero šaltinis. Pietinėje Pierijos nomo dalyje yra Olimpo kalnas, aukščiausias Graikijos kalnas ir senovės Graikijos dievų būstinė.
Geografija
Vakarinėje nomo dalyje yra Pierijos kalnai. Žemiausias nomo taškas yra Termos įlankos pakrantė, aukščiausias – Olimpas.
Daugelis gyventojų gyvena vadinamoje Olimpo Rivjeroje.
Ribos
Su Pierijos nomu ribojasi:
Savivaldybės
thumb|left|250px|Pierijos nomo savivaldybės
Istorija
Antikos laikais Pierijoje kurį laiką gyveno trakai pierai, kuriuos VIII a. pr. m. e. išstūmė makedonai, o Pierijos pakrantę prisijungė prie Makedonijos. Pierai persikraustė į šiaurinę dalį, už Strimono upės, į Pangaion kalno apylinkes,, kur jie įkūrė naują gyvenvietę.
Prieš pat archainės Graikijos laikotarpį (808 m. pr. m. e.) Pierija buvo prijungta prie senosios Makedonijos karalystės. Pierija tapo antrąja šios karalystės provincija. 146 m. pr. m. e. Ketvirtojo Makedonijos karo metu teritorija buvo prijungta prie Romos imperijos, šiai skylant kraštas tapo Bizantijos dalimi.
Vėliau kraštą ilgam užkariavo osmanai.
1821 m., Graikijos Nepriklausomybės karo metu Pierija kovojo kartu su visa likusia Graikija, bet jai atsiskirti nuo Osmanų imperijos nepavyko. Prie Graikijos kraštas buvo prijungtas tik 1913 m., po Pirmojo Balkanų karo. Graikijos-Turkijos karo metu į kraštą atsikėlė daug pabėgėlių iš Mažosios Azijos. Kelios gyvenvietės buvo pavadintos pagal buvusias jų gyvenamąsias vietoves, pvz., Nea Trapezounta – pagal Trabzoną, Nea Efesos – pagal Efesą.
Iki 1947 m. Pierija buvo Salonikų nomo, kuris tada buvo didžiausias Graikijos nomas, dalis. 1947 m. Pierija tapo atskiru nomu.
Amatininkas (žurnalas)
Amatininkas – iliustruotas amatininkų gyvenimo ir darbo žurnalas, leistas 1934–1940 m. Kaune.
Istorija
Leido Lietuvių prekybininkų, pramonininkų ir amatininkų (verslininkų) sąjunga, nuo 1940 m. sausio – Lietuvos prekybos, pramonės ir amatų rūmai ir nuo 1940 m. liepos – Vietinės pramonės liaudies komisariatas. Nr. 1 išėjo 1934 m. vasario 15 d. kaip „Verslo“ savaitinis priedas. Nuo 1937 m. sausio 15 d. leistas savarankiškas žurnalas, ėjęs du kartus per mėnesį.
Rašė apie amatininkų padėtį, aiškino įstatymus, reglamentuojančius amatininkystės veiklą Lietuvoje, rūpinosi amatininkų mokymu, įdarbinimu, kvalifikacijos kėlimu, nagrinėjo amatininkystės plėtojimo, finansavimo klausimus, pasakojo apie kitų šalių amatininkų gyvenimą, informavo apie technikos ir mokslo pasiekimus.
1874 m.
1874 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Ašmaka
thumb|270px|right|Šešiolika mahadžanapadų. Ašmaka – viena iš jų. Ašmaka buvo viena iš šešiolikos regionų – valstybių (mahadžanapadų) senovės Indijoje, gyvenama indoarijų tautų. Tai – vienintelė valstybė ne Šiaurės Indijoje, o Dekano plynaukštėje (Dakšinapatha). Ji buvo prie Godavario upės. Valstybės sostinė buvo Potana.
Graikijos futbolo varžybos 1970–1971 m.
Graikijos futbolo varžybos 1970–1971 m.
Sunkioji miastenija
Sunkioji miastenija  – autoimuninė neuroraumeninė liga, kuomet organizme yra gaminami autoantikūnai prieš neuroraumeninių sinapsių acetilcholino receptorius, dėl ko neužtenka nervinio signalo pajėgumo per acetilcholiną stimuliuoti raumenis ir pasireiškia jų silpnumas (miastenija:  – raumuo, astheneia – silpnumas).
Priežastys nėra žinomos. Moterys serga dvigubai dažniau nei vyrai. Reta liga.
Simptomai
Gali pasireikšti raumenų silpnumu ir greitu nuovargiu bet kuriame amžiuje, dažniausiai jaunystėje. Dažniausiai paveikiami akių, veido, kaklo, galūnių lanko ir liemens raumenys. Gali pasireikšti voko ptoze (užkritimu), dvejinimusi akyse, veido mimikos ir burnos raumenų veiklos sutrikimu; balso užkimimu. Refleksai ir jutimai išlieka normalūs. Silpnumą sustiprina nuovargis, nėštumas, kalio trūkumas, infekcijos, emocijos, kai kurie vaistai. Ligonis greit pavargsta, būna sunku kalbėti.
Kartais kartu gali pasireikšti čiobrialiaukės (thymus) navikas, reumatoidinis artritas, sisteminė raudonoji vilkligė, hipertirozė (skydliaukės padidėjimas).
Baušiškės (Trakai)
Baušiškės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 11 km nuo Rūdiškių, prie Luknos upės ir Karvio ežero.
Mesjė 56
Šį kamuolinį spiečių 1779 m. sausio 23 d. atrado Charles Messier (apibūdino kaip „ūką be žvaigždžių“). Paskiras žvaigždes pirmasis įžiūrėjo William Herschel maždaug 1784 m.
Mesjė 56 spiečius matomas pro nedidelį teleskopą. Teigiama, kad palankiausios sąlygos stebėti šį spiečių yra rugpjūčio mėnesį.
Klimynė
Klimynė – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 2 km nuo Šveicarijos.
Irena Budriūnienė-Jurgelėnaitė
Irena Budriūnienė-Jurgelėnaitė (1936 m. gegužės 10 d. Utenoje – 2021 m. spalio 14 d. Vilniuje ) – lietuvių chorvedė ir pedagogė.
Biografija
Nuo 1956 m. kurį laiką dirbo muzikos vadove Vilniaus 8-ajame vaikų darželyje, o 1959–1964 m. buvo muzikos ir dainavimo mokytoja, vaikų chorų vadovė Vilniaus 22-ojoje vidurinėje mokykloje. Jaunučių ir jaunių chorus parengė 1964 m. I respublikinei moksleivių dainų šventei.
1965–1967 m. Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto Fizikos – matematikos fakulteto meno būrelių vadovė, studentų dainų ir šokių ansamblio „Šviesa" chormeisterė. Su šiuo kolektyvu gastroliavo Lietuvoje, Rusijoje, Vokietijoje ir Suomijoje.
Nuo 1966 m. buvo choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, dieninio ir neakivaizdinio skyriaus choro studijų chormeisterė Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (konservatorijoje). Išugdė apie 50 jaunųjų chorvedžių, kurių dalis sėkmingai pasirodė ir respublikiniuose jaunųjų atlikėjų konkursuose. Parašė metodinį darbą „Kai kurie choro dirigavimo individualių mokymo planų sudarymo principai", tris diplomus pelnė respublikiniuose pedagoginiuose skaitymuose. Nuo 1993 m. buvo Lietuvos muzikų sąjungos narė. Išaugino du sūnus: Antaną ir Romualdą.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
1127 m.
1127 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Enschedė
Istorija
2000 m. miestas smarkiai nukentėjo per gaisrą pirotechnikos fabrike.
Mordų Šv. Archangelo Mykolo parapija
'''Mordų Šv. Archangelo Mykolo parapija'''  – parapija, įkurta 1408 metais. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijai, Losicės dekanatui. Dabartinė mūrinė parapijos bažnyčia pastatyta 1737 metais.
Smėliai (Ukmergė)
Smėliai – pietinė Ukmergės miesto dalis, įsikūrusi kairiajame Šventosios krante.
Istorija
1950 m. LTSR buvo Smėlių rajonas, kuriam priklausė apylinkės į rytus ir pietus nuo Ukmergės, daugiausia kairiajame Šventosios krante. Į šiaurę ir vakarus, daugiausia dešiniajame krante esančios apylinkės tuo metu priklausė Ukmergės rajonui. 1955 m. Smėlių rajonas sujungtas su Ukmergės rajonu.
Siulkas
Siulkas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Liepinės valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į rytus nuo Liepinės, 40 km į rytus nuo Augustavo ir 73 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
T-72
T-72  – Tarybų Sąjungoje sukonstruotas pagrindinis tankas.
Lomžos Senosios žydų kapinės
thumb|right|250px|Lomžos Senosios žydų kapinės
Chrysler Fifth Avenue
Chrysler Fifth Avenue buvo vardas, kurį Chrysler naudojo savo didžiausiems modeliams nuo 1979 iki 1993 metų.
Lomžos Senosios žydų kapinės
Lomžos Senosios žydų kapinės – žydų kapinės, įkurtos 1830 m. Lomžos mieste. 1892 m. kapinės persipildė ir jose buvo uždrausta laidoti, todėl buvo įkurtos Lomžos Naujosios žydų kapinės. Kapinių plotas 1,5 ha, kapinėse išlikę apie 150 paminklų.
Chrysler Fifth Avenue
Pirmą kartą vardas pasirodė 1979 metais kaip automobilio Chrysler New Yorker sedanas. 1983 metais automobilis tapo atskiru modeliu. Tai buvo galiniais ratais varomas sedanas, naudojantis 5,2 litrų LA V8 variklį. Automobilis buvo atnaujintas 1990 metais, jis naudojo 3,3 litrų EGA V6 ir 3,8 litrų EGH V6 variklius, bei 4-pavarų A604 automatinę transmisiją. Automobilio gamyba buvo sustabdyta 1993 metais.
Vaistas
Vaistams taip pat priskiriamos vaistinės medžiagos arba jų deriniai, kurie gali būti vartojami ligų diagnostikai in vivo arba fiziologinėms funkcijoms grąžinti, koreguoti arba modifikuoti.
Pagal LR Farmacijos įstatymą apibrėžiamas kaip:
Vaistas (vaistinis preparatas) – vaistinė medžiaga arba jų derinys, pagaminti ir teikiami vartoti, kadangi atitinka bent vieną šių kriterijų: 1) pasižymi savybėmis, dėl kurių tinka žmogaus ligoms gydyti arba jų profilaktikai; 2) dėl farmakologinio, imuninio ar metabolinio poveikio gali būti vartojamas ar skiriamas atkurti, koreguoti ar modifikuoti žmogaus fiziologines funkcijas arba diagnozuoti žmogaus ligas.
Skirstymas
Vaistai skirstomi į etinius ir generinius.
Etiniai arba originalūs (patentiniai) vaistai - pagal naujai sukurtą ir užpatentuotą formulę pagaminti vaistai. Tokiems vaistams sukurti yra skiriamos didelės investicijos, atliekami klinikiniai tyrimai, kurie paprastai trunka iki 15 metų. Etinės kompanijos turi išskirtines teises pardavinėti patentuotus vaistus rinkoje. Tokie vaistai neturi tiesioginių konkurentų patento galiojimo laikotarpiu.
Generiniai vaistai - jau esančių vaistų kopijos, kurias galima parduoti su savo prekės ženklu. Generiniais vaistai tampa, pasibaigus etinio vaisto patentui. ES ir Lietuvoje patentas išduodamas 20-ai metų. Generinių vaistų atitikimas originaliam vaistui tikrinamas registracijos metu. Generinių vaistų pagrindinės veikliosios medžiagos turi būti tokios pačios, kaip originalaus vaisto, tačiau pagalbinės medžiagos gali skirtis. Atskirai kategorijai priskiriami homeopatiniai vaistai. Nors jie registruojami kaip vaistiniai preparatai, tačiau juos registruojant nereikalaujama mokslinių įrodymų dėl jų efektyvumo. Lietuvoje parduodami vaistai turi būti registruojami vaistų registre, kurį galima rasti Valstybinės vaistų kontrolės tinklalapyje.
Killing All That Holds You
Killing All That Holds You – antrasis amerikiečių sunkiojo roko/nu metal grupės 10 Years albumas, išleistas 2004-aisiais.
Graikijos futbolo varžybos 1971–1972 m.
Graikijos futbolo varžybos 1971–1972 m.
1128 m.
1128 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
AMC Eagle
AMC Eagle buvo visais ratais varomas visureigis, kurį gamino American Motors (AMC). Automobilis buvo pristatytas 1980 metais ir buvo gaminamas pagal AMC Concord modelį. Eagle buvo siūlomas kaip 2-durų kupė, 4-durų sedanas, 4-durų universalas ir vėliau kaip 3-durų hečbekas ir 2-durų kabrioletas. 250px|thumb|left|1982 m. AMC Eagle kabrioletas
Paskutinė tvirtovė (2001 m. filmas)
Paskutinė tvirtovė  – JAV 2001 m. veiksmo drama, kurioje vaidino Robertas Redfordas ir Džeimsas Gandolfinis. Filmas pasakoja kaip nuteistas generolas su kitais kariškiais sukyla prieš kalėjimo valdžią.
Norkūnų II piliakalnis
Norkūnų piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 22578) Prienų rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Norkūnų, Balbieriškio seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Balbieriškis – Dubiai, pervažiavus Mikasą, ties kelio posūkiu į dešinę pasukus į kairę rytų kryptimi pro tarpą tarp sodybos ir karjero, lauko keliuku pavažiavus į rytus 400 m.
Piliakalnis
Piliakalnis yra 750 m į rytus nuo Norkūnų pirmojo piliakalnio. Jis įrengtas aukštumos krašte, Nemuno ir Skardupio santakoje, jų kairiajame krante. Aikštelė nuplauta Skardupio, apie ją duomenų nėra. Išliko tik jos vakarinėje pusėje supiltas 45 m ilgio, 16 m pločio pylimas 5 m aukščio išoriniu šlaitu. Pylimas dirvonuoja, jo griuvimas į Skardupį 2002 m. sustabdytas. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 17000 m². Fizinio apsaugos zonos pozonio plotas 6100 m².
Tyrimai
1953 m. piliakalnį žvalgė ir 1964–1965 m. tyrė Istorijos institutas. 1965 m. Vytautas Daugudis padarė dalinį pylimo pjūvį jo vidurinėje dalyje ir rytiniame gale – iš viso 220 m². Nustatyta, kad pylimas buvo mažiausiai 3-­4 kartus aukštinamas bei 6­-7 kartus taisytas. Pirmasis piliakalnio pylimas pirmaisiais m. e. amžiais buvo 2 m aukščio, supiltas iš smėlėtos žemės, kuri sutvirtinta mediniais rąstais ir akmenimis. I tūkstantmečio viduryje ant šio pylimo užpiltas 1 m storio žemių sluoksnis, kuris tvirtintas 15-­20 cm skersmens išilgai pylimo guldytais rąstais, o paviršius ­ akmenimis. Paskutiniame jo tvirtinimo etape į pylimą supilta iki 1,5 m storio smėlėtos žemės, ant pylimo pastatyta medinė gynybinė konstrukcija, iš kurios liko degėsiai.
2002 m. Vida Kliaugaitė pylimo rytiniame krašte ištyrė 47 m² dydžio plotą, aptiko iki 2,5 m storio iš žvyro ir smėlio supiltus sluoksnius su brūkšniuota ir grublėta keramika, akmens amžiaus radiniais. Po pylimu rastas paleolito kultūrinis sluoksnis.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia.
Gyvenvietė
Į šiaurę ir vakarus nuo piliakalnio, 2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, tyrinėta 1964–1965 m. Jos 50 cm storio III a. – VIII a. kultūriniame sluoksnyje rasta ūkinių duobių, židinių, moliniai verpstukai, geležiniai: kaltas, peilis, yla, dalgis, akmeniniai galąstuvai, trinamosios girnos, žalvarinė grandelė, brūkšniuotos, lygios, gludintos ir grublėtos keramikos (tarp jų grublėto puodo dugnas su ženklu – kryžiumi apskritime), šlako, gyvulių kaulų.
Ungurinės suaugtažiaunės
Ungurinės suaugtažiaunės (Synbranchidae) – suaugtažiaunių (Synbranchiformes) būrio žuvų šeima. Dydis 8,5-150 cm. Kūnas labai ištįsęs, be žvynų. Neturi krūtinės ir pilvo pelekų, o nugaros ir uodegos pelekai – rudimentiniai.
Mordų žydų kapinės
Mordų žydų kapinės – žydų kapinės, įkurtos XIX a. Mordų mieste. Kapinių plotas užima 1 ha. Kapinėse išlikę keli antkapiniai paminklai.
Ungurinės suaugtažiaunės
Gyvena sūrokame vandenyje tropinėse ir subtropinėse srityse Azijoje, Indonezijoje, Australijoje, Vakarų Afrikoje, Meksikoje, Centrinėje ir Pietų Amerikoje.
Bonifratrai
Bonifratrai (OSIdD, ) – Romos katalikų bažnyčios vienuolių ordinas, įkurtas 1540 m.
Istorija
Vienuoliją 1540 m. įsteigė portugalas šv. Dievo Jonas. 1611 m. sausio 7 d. popiežius Paulius V brolijos narius pripažino tikraisiais vienuoliais.
Bonifratrai Lietuvoje
thumb|left|Bonifratrų [[Vilniaus Šv. Kryžiaus bažnyčia|Šv. Kryžiaus bažnyčia ir vienuolynas Vilniuje XIX a.]] 1635 m. Lietuvoje bonifratrus įkurdino Vilniaus vyskupas Abraomas Vaina ir pavedė jiems Vilniaus Šv. Kryžiaus bažnyčią prie dabartinės Daukanto aikštės.
Vienuoliai Lietuvoje veikė iki 1843 m., vėliau trumpam buvo atnaujinę veiklą XX a. pirmoje pusėje.
Avanti
thumb|270px|right|Šešiolika mahadžanapadų. Avanti - viena iš jų. Avanti (skr. (devanagari): अवन्ति) buvo viena iš šešiolikos regionų - valstybių (mahadžanapadų) senovės Indijoje, gyvenama indoarijų tautų. Ji buvo į vakarus nuo Čedi, dabartinėje Madhja Pradešo valstijoje. Valstybės sostinė buvo Udžaini, klestintis miestas.
Istorija ir kultūra
Avanti buvo viena iš svarbiausių keturių valstybių Budos laikais (drauge su Košala, Vatsa ir Magadha). Ji klestėjo dėka prekybinio kelio, ėjusio nuo Magadhos sostinės Radžagrihos į pietus. Vėliau Avanti buvo užkariautas Magadhos.
Graibyčių pilkapynas
Graibyčių pilkapynas ir kapinynai – prūsų pilkapynas ir du kapinynai Sembos pusiasalyje, 3 km į pietvakarius nuo Girmavos miestelio, prie Graibyčių kaimo (Žuvininkų apskritis, nuo 1946 m., Zelenogradsko rajonas, Kaliningrado sritis).
Tyrimai
Į rytus nuo kaimo buvo du pilkapiai, datuojami ankstyvuoju geležies amžiumi. Suardyti. Iš jų į Karaliaučiaus muziejų „Prussia“ pateko urnos fragmentų ir du žalvariniai smeigtukai. Pirmasis kapinynas yra Girmavos upės kairiajame krante. 1884 m. ir 1886 m. jį tyrinėjo Georgas Bujakas ir Johanas Heidekas, 1903 m. tyrė Adalbertas Becenbergeris ir Emilis Holakas. Rasti 485 kapai. Mirusieji laidoti sudeginti urnose su gausiomis įkapėmis. IV a. – V a. kapuose urnos iki 0,5 m aukščio. Dauguma kapų apdėti akmenimis. Rasta daug papuošalų – daugiausia segių (157), diržo sagčių ir apkalų, apyrankių, antkaklių, žiedų, stiklo, gintaro ir emalio karolių; ginklų (ietigalių, kovos peilių-durklų, antskrydžių), darbo įrankių (pjautuvų, kirvių, ylų, verpstukų), žalvarinių indų, sidabrinė antkaklė, žieduotųjų ir žvaigždine kojele segių, Antoninų dinastijos (96-192 m.) Trajano, Hadriano, Antonino Pijaus, Faustinos I, Marko Aurelijaus ir Faustinos II imperatorių ir jų žmonų romėniškų monetų. Itin retas archeologinis radinys – atvežtinė Panonijos (Romos provincija) segė. Kapinynas datuojamas I a. – X a.
Į pietryčius nuo pirmojo kapinyno, žemumoje, 1990 m. rastas antrasis; jį tyrinėjo G. Proninas ir M. Smirnova. Mirusieji laidoti nedeginti, keli – palaidoti kniūbsti, šalia rasta ir žirgų kapų. Įkapių mažai. Kapinynas datuojamas II tūkstantmečio pradžia.
Baušiškės (Vilnius)
Baušiškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 7 km nuo Medininkų.
Gintarė Bukauskienė-Jakelaitytė
Gintarė Bukauskienė-Jakelaitytė (g. 1965 m. sausio 5 d. Vilniuje) – choro dirigentė, vargonininkė ir dainininkė.
Biografija
Nuo 1971 m. Pradėjo mokytis skambinti Fortepijonu Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (dėst. R. Kaminskienė). 1975 m. perėjo į choro dirigavimo skyrių (dėst. J. Svirskienė).
Baigusi mokyklą, 1982 m. įstojo į Lietuvos valstybinę konservatoriją, kur 1987 m. baigė doc. L. Abariaus choro dirigavimo klasę. Dvejus metus dirbo akompaniatore Choro dirigavimo katedroje ir Moksleivių rūmų dainų ir šokių ansamblyje „Ugnelė".
1989 m. išvyko į JAV, pradėjo dirbti Švč. Marijos Apreiškimo parapijos vargonininke ir choro vadove Brooklyne, NY. Parengė F. Schuberto Mišias G-dur ir L. Cherubini „Requiem c – moll“. Su grupe choristų dalyvavo 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje ir Kaune. Jungtiniam chorui dirigavo K. V. Banaičio harmonizuotą liaudies dainą „Oi, motinėle".
Nuo 1994 m. rudens pradėjo dirbti St. Francis of Paola parapijoje Niujorke muzikos vadove. 1993–1995 m. Niujorke studijavo The Mannes College of Music ir įgijo magistro laipsnį. Dainavo daugelyje JAV chorų, koncertavo bažnyčiose ir koncertų salėse.
Stakliškių valsčius
Stakliškių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietų Lietuvos teritorijoje. Centras – Stakliškės.
Istorija
Valsčius minimas nuo XV–XVI a., vėliau panaikintas. Atkurtas po I pasaulinio karo. 1926 m. iš Stakliškių valsčiaus Butrimonių valsčiui perduoti Apuškonių viensėdis ir Česauka, 1933 m. – Gonciūnai, taip pat dalis kaimų perduota Jiezno valsčiui. Stakliškių valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Jiezno rajonui (7 apylinkės).
Henrikas Ulevičius
Henrikas Ulevičius (g. 1951 m.) – Lietuvos angiochirurgas.
Stakliškių valsčius
Gyvenvietės
Pagal „Versme.lt“, 1923 m. surašymo metu valsčiuje buvo šios gyvenvietės:
Henrikas Ulevičius
Istorija
1976 m. baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą.
Stakliškių valsčius
Gyvenvietės
Pagal „Aruodai.lt“, 1923 m. surašymo metu valsčiuje buvo šios gyvenvietės:
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 7670 žmonės:
Marinauka
Marinauka – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Šveicarijos, prie plento.
Henrikas Ulevičius
Istorija
Lietuvos Kraujagyslių chirurgų draugijos narys. Nuo 1994 m. Vokietijos-Baltijos gydytojų asociacijos narys, 2001–2007 m. – asociacijos pirmininkas. Nuo 2007 m. valdybos narys.
Bronius Budriūnas
Bronius Budriūnas (1909 m. liepos 29 d. Pabiržėje, dab. Biržų raj. – 1994 m. spalio 11 d. Los Andžele, JAV. Palaikai pervežti į Vilnių ir 1996 m. gegužės 11 d. palaidoti Antakalnio kapinėse) – lietuvių kompozitorius, choro dirigentas, vargonininkas, pedagogas.
Lietuvoje
Pirmasis muzikos mokytojas buvo Pabiržės vargonininkas J. Klastauskas. 1925 – 1938 m. Kauno muzikos mokykloje ir konservatorijoje vargonuoti mokėsi pas Juozą Naujalį, kapelmeisterio meno – pas Emeriką Gailevičių, diriguoti – pas Julių Štarką, kompozicijos – pas Juozą Gruodį. Studijuodamas intensyviai dirbo.
1928 – 1934 m. buvo Kauno karo ligoninės vargonininkas, 1933 – 1935 m. – Kauno moterų dailės darbų mokyklos, 1935 – 1936 m. – Kaišiadorių gimnazijos, 1936–1938 m. – Kauno 4-osios gimnazijos mokytojas ir chorų vadovas. Su pastarosios gimnazijos choru 1937 ir 1938 m. Kauno apygardos gimnazijų chorų varžybose laimėjo pirmąsias vietas, o 1938 m. visos Lietuvos mokyklų chorų varžybose pelnė pirmąją vietą ir aukso medalį.
1938 m. dainų šventėje Ukmergėje dirigavo jungtiniam chorui. 1938 – 1940 m. buvo Dotnuvos žemės ūkio akademijos muzikos lektorius, choro vadovas ir vargonininkas. 1940 – 1941 m. – Vilniaus filharmonijos mišriojo choro meno vadovas ir vyr. dirigentas. Per pusmetį chorą išmokė nemažai lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių, surengė koncertų Vilniuje, Kaune, Panevėžyje, Kėdainiuose, Tauragėje, Telšiuose. 1941 – 1944 m. – Vilniaus muzikos mokyklos mokytojas ir Vilniaus Šv. Jono bažnyčios vargonininkas bei choro vadovas.