cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andžejus Artūras Zamoiskis
Biografija
1863 m. rugsėjo 19 d., sukilimo metu, iš Zamoiskiui priklausiusio namo langų buvo užmėtyta bombomis ir apšaudyta karieta, kurioje važiavo Lenkijos kunigaikštystės vietininkas, grafas Fiodoras Fiodorovičius Bergas su adjutantu Viktoru fon Valiu. Rimtai niekas nenukentėjo – buvo kontūzinti Viktoras fon Valis ir keletas konvojaus kazokų, grafui peršovė tik lietpalčio apykaklę. Zamoiskio rūmai buvo konfiskuoti, nors pats grafas vargu ar dalyvavo pasikėsinime, nes namas buvo nuomojamas daugeliui gyventojų, o jo paties nebuvo Lenkijoje.
Gyveno Paryžiuje ir Drezdene.
Urša Bogataj
Urša Bogataj (g. 1995 m. kovo 7 d. Liublianoje) – Slovėnijos šuolių su slidėmis sportininkė, olimpinė čempionė.
Biografija
2012 m. jaunumo žiemos olimpinėse žaidynėse iškovojo bronzos ir sidabro medalius. Savo debiutinėse 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse sportininkė užėmė 30-ią vietą.
2021 m. pasaulio čempionate kartu su Slovėnijos nacionaline moterų rinktine iškovojo sidabro medalius. Individualiose varžybose užimta 11-a ir 13-a vietos.
2022 m. žiemos olimpiadoje Bogataj atrankos etape užėmė antrą vietą ir pateko į finalinį etapą. Finale slovėnė nušoko 100 m ir iškovojo aukso medalį.
Mara (demonas)
Maros paveikslas – indoeuropietiškos kilmės (žr. Mara, iš „mirti“).
Rimantas Vaitkevičius
Jonas Rimantas Vaitkevičius (g. 1943 m. birželio 24 d. Kauno apskrityje) – Lietuvos režisierius, aktorius, pedagogas.
Lipkos
Lipkos  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Gudagojo kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 5,5 km į pietvakarius nuo Astravo, tuoj į pietryčius nuo Gudagojo GS gyvenvietės.
Rimantas Vaitkevičius
Biografija
Po trejus metus trukusios tarnybos armijoje, 1964 m., Rimantas Vaitkevičius įstojo į tuometinės Vilniaus konservatorijos aktoriaus meistriškumo kursą pas Vilniaus rusų dramos teatro vyriausiąjį režisierių Leonidą Lurjė ir Galiną Jackevičiūtę. 1969 m. baigė Lietuvos konservatoriją, sukūrė diplominius darbus: vaidmenis Moljero komedijoje-balete „Ponas de Pursonjakas“, Juozo Grušo dramoje „Meilė, džiazas ir velnias“ ir Lukos vaidmenį Maksimo Gorkio pjesėje „Dugne“. Baigus konservatoriją, visas trylikos žmonių kursas paskirtas dirbti į Šiaulių dramos teatrą. Šiame teatre Rimantas Vaitkevičius dirbo aktoriumi ir režisieriaus padėjėju iki 1971 m.
Šiaulių miesto kultūros skyriaus paskyrimu Pionierių rūmuose Vaitkevičius įkūrė ir vadovavo dramos būreliui, skirtam darbui su sunkiai auklėjamais paaugliais.
1971 m. metais įstojo į Maskvos Lunačarskio teatro meno instituto režisūros fakultetą pas garsius to meto pedagogus Aleksandrą Zavadskį ir Iriną Anisimovą-Vulf. Trečiame kurse Rimantą Vaitkevičių „persiviliojo“ dėstytojai-režisieriai Josifas Tumanovas ir Olegas Moraliovas bei dirigentas prof. Evgenijus Akulovas, dirigavęs dar Konstantino Stanislavskio muzikos teatro pastatymams. 1976 m. eksternu išlaikęs trūkstamus egzaminus, Rimantas Vaitkevičius baigė institutą raudonu diplomu įgydamas muzikos teatro režisieriaus specialybę.
1975 m., dar nebaigusiam mokslų Maskvoje jaunam režisieriui pasiūlytas darbas Kauno muzikiniame teatre. Tuometinis teatro direktorius Vytautas Blažys ir vyriausias dirigentas Stasys Domarkas, netikėtai iš teatro išėjus jo tuometinei vyriausiajai režisierei Vladai Mikštaitei, įsteigė režisieriaus padėjėjo etatą. Diplomo dar neturintis režisierius pastatė savo pirmąjį spektaklį – Algimanto Bražinsko miuziklą „Pagramančio šnekučiai“ pagal Petro Cvirkos romaną „Meisteris ir sūnūs“. Pats perrašė Antano Drilingos sukurtą spektaklio libretą. Tuo metu profesionalių muzikinio teatro režisierių Lietuvoje trūko. Vilniuje spektaklius režisavo chormeisteris Stasys Dautartas bei direktoriumi tuo metu ten dirbęs Juozas Grybauskas, o Kauno muzikiniame teatre – dainininkas Rostislavas Andrejevas.
1976 m. balandžio pirmą dieną Rimantas Vaitkevičius paskirtas Kauno valstybinio muzikinio teatro vyr. režisieriumi, kuriuo dirbo iki 1980 m.
Apdovanojimai
Bendžiamino Briteno spektaklis „Statykime operą arba mažasis kaminkrėtys“, kuriame greta profesionalių aktorių vaidino ir vaikai, festivalyje „Teatras vaikams-78“ laimėjo diplomus bei pinigines premijas už geriausią režisūrą, dailininko ir dirigento darbus. Juliaus Juzeliūno opera „Sukilėliai“ (dirigentas Jonas Aleksa, scenografija Reginos Songailaitės-Balčikonienės) sąjunginėje apžiūroje pelnė trečio laipsnio diplomą.
Žymiausi mokiniai
Dainininkai – Sigutė Stonytė, Nomeda Kazlauskaitė, Vaidas Vyšniauskas, Ieva Prudnikovaitė bei baleto šokėjos – Živilė Baikštytė, Eglė Špokaitė, Kristina Kanišauskaitė ir kiti.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1996–1997 m.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1996–1997 m.
1996–1997 m. Šiaurės Airijos futbolo taurė
Šiaurės Airijos futbolo taurė ( – „Airijos taurė“) vyksta nuo 1880 metų.
Finalo rungtynės
-
Max Mosley
Max Mosley (1940 m. balandžio 13 d. Londone, Jungtinėje Karalystėje – 2021 m. gegužės 23 d. ten pat ) – buvęs teisininkas ir automobilių sporto lenktynininkas, nuo 1993 iki 2009 m. buvo Tarptautinės automobilininkų federacijos prezidentas.
Max Mosley buvo March Formulės 1 komandos vienas iš įkūrėjų ir savininkų. Nuo 1969 iki 1977 m. jis prižiūrėjo ekipos komercinę ir teisinę pusę. Vėliau M. Mosley tapo oficialiu FOCA (Formulės 1 konstruktorių asociacijos) teisininku. 1991 m. jis buvo išrinktas FIA prezidentu. Didelę savo darbo dalį paskyrė Formulės 1 lenktynių saugumui ir ekologijai didinti. 2008 m. žiniasklaidoje pasirodė kontroversiškų seksualinių nuotraukų su FIA prezidentu, tačiau po to jis sugebėjo išlikti savo poste.
2009 m. naujai sukurta FOTA (Formulės 1 komandų asociacija) buvo stipri priešininkė M. Mosley veiksmams. Jie aktyviai priešinosi M. Mosley paskelbtoms naujojo 2010 m. sezono taisyklėms ir pasiekė tam tikrų nuolaidų, tarp kurių asmeninis M. Mosley pasižadėjimas pasitraukti iš FIA prezidento posto po kadencijos pabaigos.
Lučycų valsčius
Lučycų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Lučycai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. Po I pasaulinio karo perėjo Lenkijai.
Kalovičų valsčius
Istorija
Įkurtas 1929 m. birželio 11 d. vietoje buvusio Vileikos valsčiaus.
Vileikos valsčius
Vileikos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės vakarų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Vileika, vėliau – Kalovičai.
Istorija
Įkurtas XIX a. Vilniaus gubernijoje, gana greitai jo centru tapo Kalovičai. Po I pasaulinio karo centru tapo Vileika, bet 1929 m. birželio 11 d. centras vėl perkeltas į Kalovičus – taip įkurtas Kalovičų valsčius.
Gyvenvietės
Valsčiaus gyvenvietės 1870 m. (skliausteliuose – baltarusiškai):
Raganaitės
Raganaitės – buvęs kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, netoli Viešvilės.
Liaskavičų valsčius (Mozyrius)
Liaskavičų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Liaskavičai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. Po I pasaulinio karo perėjo Lenkijai.
Palekiai
Po prūsų nugalėjimo kunigaikštis Kazimieras II Teisingasis savo kariuomenę nukreipė prieš palekius (Pollexiani). V.Kadlubekas pats aiškina šį paslaptingą pavadinimą teigdamas, kad palekiai buvusi getų, t. y. prūsų, gentis. Šis vardas (Pollexiani) verstas į lenkų kalbą įvairiai: Polesiame, Podlasianie. Teisingiausią pavadinimo formą Polekszanie nustatė J. Nalepa. Pasak jo, vardas kilęs nuo genties, gyvenusios prie Luko (Eik) upės, pavadinimo.
Mindaugas Bertašius
Mindaugas Bertašius (g.1956m. rugpjūčio 16 d. Kaune) - archeologas, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
1974 m. baigė Kauno Saulės gimnaziją (tuometinę J.Aleksonio vardo 8-ąją vidurinę mokyklą). 1974 m. -1979 m. studijavo Kauno Politechnikos institute bei įgijo automatizuotų valdymo sistemų inžinieriaus specialybę.
1998 m. Vilniaus universitete apgynė daktaro disertaciją „Vidurio Lietuva VIII–XIII amžiais”.
1979 -1982 m. dirbo inžinieriumi Vilniaus AVS (Automatizuotos valdymo sistemos) konstravimo biure.
1982 - 1995 m. dirbo archeologu Kauno paminklų restauravimo ir projektavimo institute (vykdė archeologinius tyrimus Kauno, Kėdainių senamiesčiuose).
1992  - 1998 m. dirbo archeologu Vilniaus universitete (kartu su kolega A. Astrausku tyrinėjo Marvelės kapinyną Kaune).
1999  - 2010 m. dirbo dėstytoju Vytauto Didžiojo universiteto Menotyros katedroje docento pareigose.
2003- 2018 dirbo Kauno technologijos universitete vyresniojo, vėliau vyriausiojo mokslo darbuotojo pareigose (tęsė tyrimus Marvelės kapinyne, Kauno senamiestyje).
Pagrindiniai darbai
Nuo 1982 m. pagrindinį dėmesį skyrė Kauno senamiesčio archeologinio, architektūrinio ir urbanistinio palikimo tyrimams ir šių tyrimų apibendrinimui. Dalyvavo daugelio senamiesčio objektų tyrimų ir restauravimo darbuose. Tarp tirtų  objektų – Kauno bažnyčių (Vytauto Didžiojo Švč. Mergelės Marijos ėmimo į dangų, Šv.Gertrūdos, Šv. Jurgio kankinio bažnyčios ir bernardinų vienuolyno, Šv. Pranciškaus Ksavero jėzuitų bažnyčios), Perkūno namo ir Raudondvario dvaro archeologiniai tyrimai. Tyrimų rezultatai įprasminti 2014 m. išleistoje Kauno senamiesčio tyrimus apibendrinančioje monografijoje (Dingęs miestas. Viduramžių Kaunas archeologinių tyrimų duomenimis). Internetinėje svetainėje http://kaunosenamiestis.autc.lt/   kartu su gausia istorine medžiaga, pateikiamas autoriaus ir kolegų parengtas tyrimų apibendrinimas, visuomenei pristatoma Lietuvos archyvuose sukaupta kultūros paveldo objektus apimanti informacija.
Kitas reikšmingas darbų etapas – tyrimai priešistoriniame Marvelės kapinyne Kaune  1991-2013 m. Šiuo metu tai didžiausias Lietuvoje tyrinėtas priešistorinis kapinynas. Tyrimų metu sukaupta vertinga medžiaga  apibendrinta monografijose (yra išleistos 3 kapinynui skirtos monografijos).
Visuomeninė ir švietėjiška veikla
2002-2008 metais kartu su Kauno jėzuitų gimnazija organizavo istorijos ir archeologijos pažinimo stovyklas tyrinėjant Marvelės kapinyne, senamiestyje. Mokiniai turėjo galimybę susipažinti su istorine aplinka, įvairių laikotarpių radiniais, tyrimų specifika, rezultatų vertinimu. Pažinimo stovyklose taip pat dalyvavo moksleiviai iš Rusijos ir JAV lietuvių mokyklų.
Daugelį kartų dalyvavo susitikimuose, radijo ir televizijos laidose, spaudoje pasisakė diskutuojant Kauno istorijos, baltų kultūros ir kt. klausimais.
Lietuvos archeologijos draugijos narys, nuo 1995
Europos archeologų asociacijos narys, nuo 2000;
Kultūros paveldo departamento prie Kultūros ministerijos III nekilnojamojo kultūros paveldo vertinimo tarybos narys nuo 2011 m.
Svarbiausios publikacijos
M.Bertašius yra 5 monografijų bei 40 mokslo straipsnių lietuvių, vokiečių, anglų, lenkų kalbomis autorius.
Monografijos:
1. Vidurio Lietuva VII – XII a., Vytauto Didžiojo universitetas, 2002. 270 p. iliustr. ISBN 9955530154.
2. Marvelė. Band 1, Ein Gräberfeld Mittellitauens = Vidurio Lietuvos aukštaičių II - XII a. kapinynas, Kauno technologijos universitetas, 2005. 296 p. : iliustr. ISBN 9955982705
3. Marvelė, Bd.II. Ein Bestattungsplatz mit Pferdegräbern = Marvelės žirgų kapinynas, Kauno technologijos universitetas: Technologija, 2009, 390 p., ISBN 978-9955-9827-5-3
4. Dingęs miestas: Viduramžių Kaunas archeologinių tyrimų duomenimis, Kauno technologijos universitetas: Technologija, 2013. 271 p. ISBN 9786090210031
5. Priešistorinė Marvelės bendruomenė: kultūrinės ir socialinės raidos aspektai, Kauno technologijos universitetas: Technologija, 2018. 336 p., ISBN 978-609-02-1446-6, doi: 10.5755/e01.9786090214459
ŠALTINIAI
https://www.worldcat.org/identities/lccn-n2003097925/
https://pilotas.lt/2015/06/17/uncategorised/kauno-miesto-istorijajezuitu-kvartalo-archeologiniai-tyrimai/
https://www.lrt.lt/mediateka/irasas/2000067513/pokalbis-450-archeologas-doc-dr-m-bertasius
https://kauno.diena.lt/autoriai/mindaugas-bertasius-archeologas
https://www.bns.lt/topic/1911/news/59574709/
http://m.technologijos.lt/cat/121/article/S-39542
https://www.tv3.lt/naujiena/zmones/archeologai-kaune-aptiko-viena-seniausiu-lietuvoje-grindu-fragmentu-n798126
http://lzinios.lt/.../is-kaunieciu-atminties-dinge.../176445
https://www.lrt.lt/mediateka/irasas/1013688775/atspindziai-paveldo-kolekcija-hanzos-pirkliu-sandeliai-kaune
https://kauno.diena.lt/naujienos/miesto-pulsas/senoji-marvele-liudija-ziaurius-zirgu-aukojimo-ritualus-215195
https://on.lt/musu-praeities-beieskant
Jonas Triponis
Jonas Triponis (1903 m. gruodžio 16 d. Ryga – 1942 m. sausio 20 d., Vorkuta) – pedagogas, visuomenininkas, tautinių, politinių, visuomeninių organizacijų steigėjas ir vadovas.
Biografija
Gimė išeivių iš Matiukų kaimo, Zarasų apskrities šeimoje. Pradinį išsilavinimą įgijo Rygoje. Nuo 1914 m., su tėvais gyvendamas Maskvoje, lankė gimnaziją. Tėvui su šeima 1918 m. grįžus į Lietuvą, gyveno Matiukuose, tęsė mokslus Zarasuose. 1921 m. rugsėjo 1 d. Švietimo departamento įsakymu paskirtas Zarasų apskrities, Antalieptės valsčiaus Bikūnų pradinės mokyklos vedėju. Nuo 1926 m. rugsėjo 1 d. Antalieptės pradinės mokyklos, nuo 1938 m. rugsėjo 1 d. Zarasų pradinės mokyklos Nr. 1 vedėjas.
Jo rūpesčiu Antalieptės Kalno mokykla gavo oficialų patvirtinimą nuo 1931 m. vadintis dr. Jono Basanavičiaus vardo pradine mokykla. Nuo 1927 m. sausio rašė Antalieptės pradinės mokyklos istoriją, įsteigė raštingumo kursus suaugusiems, organizavo apylinkės amatininkų kursus ir juose dėstė. Nuo 1926 m. Antalieptės šaulių būrio valdybos vadas. Įsteigė ir vadovavo Lietuvos tautininkų sąjungos Antalieptės skyriui, įsteigė „Jaunųjų ūkininkų“ būrelį, įkūrė „Vilniui vaduoti“ organizacijos Antalieptės skyrių. 1938 m. rugsėjo 1 d. pervestas darbui į Zarasus, tačiau atostogas ir laisvalaikį praleisdavo savo sodyboje Kimbariškių viensėdyje, prie Antalieptės.
1940 m. liepos 12 d. sovietinės valdžios suimtas, ištremtas į Vorkutos lagerį ir ten 1942 m. sausio 20 d. mirė badu. Žmona Elena Urbonaitė – Triponienė (1905–1983) su vaikais Algimantu (g. 1933) ir Vytautu (g. 1938) liko Lietuvoje, tačiau turėjo slapstytis, išvykdami iš Zarasų krašto. Algimantas tapo geologu, Vytautas – kraujagyslių chirurgu, medicinos profesoriumi.
Nika Križnar
Nika Križnar (g. 2000 m. kovo 9 d. Škofja Lokoje) – Slovėnijos šuolių su slidėmis sportininkė, olimpinė prizininkė.
Biografija
Savo debiutinėse 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse sportininkė užėmė 7-ią vietą.
2021 m. pasaulio čempionate kartu su Slovėnijos nacionaline moterų rinktine iškovojo sidabro medalius. Individualiose šuoliuose nuo didelio kalno slovėnė iškovojo bronzos medalį.
2022 m. sausio 30 d. nušoko 151 m ir pasiekė naują nacionalinį Slovėnijos rekordą.
2022 m. žiemos olimpiadoje Križnar atrankos etape užėmė trečią vietą ir pateko į finalinį etapą. Finale slovėnė nušoko 99,5 m ir iškovojo bronzos medalį.
Lazauka
Lazauka  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Gudagojo kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 5 km į pietvakarius nuo Astravo, 1,5 km į pietryčius nuo Gudagojo GS gyvenvietės. Praeina kelias Gudagojo GS–Kamenkos GS.
Kaprivio ruožas
thumb|right|250px|Kaprivio ruožas Kaprivio ruožas – siauras Namibijos teritorijos ruožas tarp Angolos ir Botsvanos. Rytuose siekia Zambezės upę.
Pavadintas pagal Vokietijos kanclerį Leo von Caprivi. 1890 m. Heligolando-Zanzibaro sutartimi atiteko Vokietijai. Prijungtas prie Vokietijos Pietvakarių Afrikos. Vokietija siekė prieigos prie Zambezės upės ir kelio į rytinę Afrikos pakrantę kur buvo Vokietijos Rytų Afrikos kolonija. Vėliau paaiškėjo kad laivyba upe tarp Kaprivio ruožo ir vandenyno neįmanoma.
Dėl ruožo atsiskyrimo kilo Kaprivio konfliktas.
Popmuzika
thumb|250px|Žymi švedų popmuzikos grupė [[ABBA]]
Popmuzika (arba pop) – viena iš didžiausių populiariosios muzikos dalių, susidariusi XX amžiuje iš liaudies dainų ir šokių, kuriems padarė įtaką „popkultūros“ judėjimas. Plačiąja prasme popmuzika gali būti tapatinama su visa populiariąja muzika, nekreipiant dėmesio į jos specifinį stilių, turintį savo požymių ir muzikos skambesį, tačiau siauresne prasme popmuzika vadinama komercinė, nesudėtinga muzika (pirmiausia „popdaina“), skirta didelei auditorijai.
Popmuzika paprastos, lengvos ritmikos. Popmuzikos kūrinių eilės banalios (įprastos temos: meilė, jausmai), dažnai kartojami tie patys žodžiai, priedainio melodija kartais labai kontrastuoja su likusiu tekstu. Dainų tematika ir vartojami žodžiai kartojasi iš dainos į dainą. Popmuzika orientuota į mases, nederinama prie specifinių muzikinių skonių ar profesionalumo.
Popmuzikos atsiradimas siejamas su muzikos komercializacija (popindustrija), prasidėjusia JAV XX a. 3-ajame dešimtmetyje, nors dar amžiaus pradžioje aukštesnieji visuomenės sluoksniai mėgavosi lengvojo žanro muzika – vodeviliais, operetėmis, valsu. Tada pradėti masiškai tiražuoti džiazo, kantri ir bliuzo kūriniai, išpopuliarėjo tokie atlikėjai kaip Luisas Armstrongas, Ela Ficdžerald, Frenkas Sinatra. Ankstyvojoje popmuzikoje vyravo sentimentalios ir lėtos baladės. Kitas svarbus popmuzikos raidos etapas buvo rokenrolo iškilimas XX a. 6-ajame dešimtmetyje (Bilas Heilis, Elvis Preslis, Džeris Li Liuisas). Tada didelę įtaką popmuzikos raidai padarė soulo ir gospelų harmonija, džiazas, kantri ir roko instrumentuotė, klasikinės muzikos orkestruotė, šokių muzikos tempas, hip hopo ritminiai elementai. Didžiojoje Britanijoje vietoje popmuzikos dažnai buvo vartojama beat muzikos sąvoka.
Popmuzikos plėtrą nulėmė ypač po II pasaulinio karo pradėjęs didėti radijo naudojimas, televizija, geresnė įrašymo ir įrašų saugojimo technologija (plokštelės, kasetės).
Popmuzikos ribos nėra griežtai apibrėžtos. Dažnai po „pop“ terminu patenka ir poproko, roko, šokių, disko, elektroninės muzikos kūriniai. Kaip popmuzikos požanriai gali būti išskirti europop, synthpop, electropop, dance pop ir kt. XXI a. į popmuziką įsiliejo sunkusis metalas, fankas, hiphopas, vadinamoji pasaulio etninė muzika. Popmuzika tapo vyraujančia tarptautine subkultūros dalimi, nors kiekvienas regionas ar valstybė turi savo popmuzikos formų, charakteristikų.
Popmuzika Lietuvoje paplito tarpukariu – žymiausi jos atlikėjai buvo Antanas Šabaniauskas, Danielius Dolskis. LTSR laikais popmuzikoje vyravo estradinė muzika, šlageriai – tokią muziką atlikdavo vokaliniai instrumentiniai ansambliai „Nemuno žiburiai“, „Kopų balsai“, „Nerija“, „Vilniaus aidai“, atlikėjai Nijolė Ščiukaitė, Stasys Povilaitis, Aleksas Lemanas, Nelė Paltinienė. XX a. pab.–XXI a. pr. popmuzika pynėsi su kitais muzikos žanrais (roku – „Foje“, „Biplan“), išpopuliarėjo merginų („Yva“, „69 Danguje“), vaikinų („B’Avarija“, „Pikaso“) grupės, spartėjo komercializacija. Nuo XXI a. dalis popmuzikos atlikėjų pradėjo kurti dainas anglų kalba.
Arnold Volpe
Arnold Volpe (1869 m. liepos 9 d. Kaune – 1940 m. vasario 2 d. Majamyje) – JAV kompozitorius, dirigentas, smuikininkas.
Biografija
Gimė 1869 m. liepos 9 d. Kaune. Mokėsi Sankt Peterburgo konservatorijoje. 1898 m. emigravo į JAV, nuo 1902 m. dirigavo jaunimo simfoniniam orkestrui Niujorke. 1904-1914 m. vadovavo savo vardo simfoniniam orkestrui. Nuo 1918 m. diriguodavo vasaros koncertams Lewihson stadione. 1919-1922 m. Vašingtono nacionalinės operos muzikos direktorius. 1922-1925 m. Kanzas Sičio konservatorijos direktorius. 1926 m. įkūrė Majamio universiteto simfoninį orkestrą. Mirė 1940 m. vasario 2 d. Majamyje. 1954 m. Majamyje atidaryta jo vardu pavadinta muzikos mokykla.
Kalovičai
Kalovičai – kaimas šiaurės Baltarusijoje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Vileikos.
Istorija
XIX a. buvo Vileikos valsčiaus centras, XX a. tapo Kalovičų valsčiaus centru. 1866 m. buvo 298 gyventojai.
Mara (budizmas)
thumb|200px|Maros demonai. XI a. rankraščio piešinys ([[Biharas, Indija)]]
Mara ( „marinantis, žudantis“,, ) – budistinės mitologijos dievybė, pykčio, blogio, visko, kas gyvas būtybes veda mirtin įsikūnijimas.
Budizmo filosofijoje Mara laikoma žmogaus sielos (psichikos) atvaizdu. Daugelyje budistinių legendų sutinkamas pasakojimas apie tai, kaip Mara bandė sugundyti Budą Šakjamunį.
Mialeškavičų valsčius
Mialeškavičų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Mialeškavičai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. Po I pasaulinio karo perėjo Lenkijai.
Chutiapa
Chutiapa  – miestas pietvakarių Gvatemaloje, 124 km į pietryčius nuo Gvatemalos miesto. Departamento centras. 110 tūkst. gyventojų (savivaldybėje), ~30 tūkst. – mieste. Keliai į Gvatemalą, Asunsion Mitą, Ateskatempą.
Gaminamos žvakės, pintos kepurės, pluoštiniai dirbiniai, odos gaminiai, diržai, tradicinė keramika.
Stefanas Kunickis
Stefanas Kunickis (g. (?), m. 1766 m.) – Chelmo kaštelionas nuo 1760 metų, Krasnostavo stalininkas 1752-1760, Kulmo pastalininkis 1746-1752.
1764 metų gegužės 7 d. pasirašė manifestą, pripažįstantį Rusijos armijos dalyvavimą 1764 metų konvokaciniame seime neteisėtu.
Literatūra
Kasper Niesiecki, Herbarz polski Kaspra Niesieckiego S.J. 1846, s.309
Daujėnų valsčius
Daujėnų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės Lietuvos teritorijoje. Centras – Daujėnai.
Istorija
Valsčius įkurtas XX a., panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Pasvalio rajonui (6 apylinkės).
Gyvenvietės
1923 m. surašytos gyvenvietės:
Michalkų valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. Po I pasaulinio karo perėjo Lenkijai.
Dartmutas
Dartmutas – miestas ir parapija Anglijos Devono grafystėje. Tai viena iš Anglijos lankytinų vietų, esanti vakariniame Darto upės žiočių krante. Miestas yra įsikūręs „Pietų Devono išskirtinio gamtinio grožio teritorijoje“ ir Pietų Hamso rajone. 2001 m. jame gyveno 5 215 gyventojų, o per 2021 m. gyventojų surašymą jų skaičius sumažėjo iki 4 834. Dartmuto srityje yra dvi rinkimų apylinkės (Taunstalo ir Kingsviro). 2011 m. gyventojų surašymo metu bendras jų gyventojų skaičius buvo 6 822.
Istorija
1086 m. išleistoje „Paskutiniojo teismo knygoje“ Danstalas buvo įvardytas kaip vienintelė gyvenvietė teritorijoje, kuri dabar sudaro Dartmuto parapiją. Tuo metu jį valdė Valteris iš Duė. Gyvenvietė mokėjo mokesčius, joje gyveno du vergai, penki kaimo gyventojai ir keturi smulkūs ūkininkai. Gyvenvietės gyventojai augino šešis galvijus, 40 avių ir 15 ožkų. Tuo metu Taunstalas buvo kaimas, susitelkęs aplink bažnyčią. Kai Valteris iš Duė sukilo prieš Vilhelmą II, jo žemės buvo konfiskuotos bei prijungtos prie Maršvudo (Dorsete), kuris Taunstalą ir Dartmutą perleido Fitz-Stefanų giminei. Tikėtina, kad būtent ankstyvuoju jų valdymo laikotarpiu Dartmutas pradėjo augti kaip strategiškai svarbus giliavandenis burlaivių uostas. Iš uosto plaukė laivai į 1147 m. ir 1190 m. kryžiaus žygius, o netoli Dartmuto pilies esantis Varflyto upelis, kaip manoma, pavadintas dėl čia susirinkusių didžiulių karo laivų (, angliškai war fleet reiškia karo laivyną). Dartmute nuo Eduardo III laikų buvo įsikūręs karališkasis laivynas, o per Šimtametį karą jis buvo dukart netikėtai užpultas ir apiplėštas. Po to upės žiotys kiekvieną naktį būdavo uždaromos didele grandine. Siauras Darto upės žiotis saugo dvi įtvirtintos pilys – Dartmuto pilis ir Kingsviro pilis. Iš pradžių vienintelė Dartmuto prieplauka buvo Bajardo įlanka – palyginti nedidelė teritorija, kurią pietiniame miesto gale saugojo fortas.
Nepaisant Dartmuto ryšių su karališkąja šeima ir gerbiama visuomenės dalimi, viduramžiais jis buvo pagrindinė kaperių bazė. Džonas Houlis, licencijuotas kaperis ir buvęs Dartmuto meras, laikomas Džefrio Čoserio „škiperio“ prototipu „Kenterberio pasakojimuose“.
Anksčiausiai aprašyta Dartmuto gatvė (XIII a.) yra Smith Street. Keletas gatvės namų yra XVI a. pabaigos arba XVII a. pradžios ir tikriausiai perstatyti ankstesnių viduramžių gyvenamųjų namų vietoje. Gatvės pavadinimas neabejotinai kilo iš kalvių (angliškai kalvis yra smith) ir laivų statytojų, kurie čia statydavo ir remontuodavo laivus. Viduramžiais Smith gatvėje taip pat stovėjo miesto piliūra.
Pirmoji parapijos bažnyčia buvo Šv. Klemenso bažnyčia Taunstale, kuri tam tikru pavidalu galėjo egzistuoti dar prieš 1190-uosius metus. Apie 1198 m. Fitz-Stefanų giminė Torbio abatijai padovanojo šią bažnyčią, o dabartinė mūrinė bažnyčia tikriausiai buvo pradėta statyti netrukus po to.
thumb|225px|right|Viduramžių Išganytojo bažnyčios durys su herbų leopardais
Dvaro sandoriai rašytinuose šaltiniuose pirmą kartą buvo užfiksuoti 1220 m., kai dvaro rūmai stovėjo Nortone, kuris yra maždaug už pusės mylios į vakarus nuo Taunstalo. Tuo metu pirmąkart minimi ir įvairūs profesijų pavadinimai, pavyzdžiui, smuklininko, siuvėjo, auksakalio, dailidės, odininko ir kepėjo. 1243 m. pirmą kartą paminėta „Fosse“ – užtvanka per upelį, kuri vėliau buvo pavadinta „The Mill Pool“. Užtvanka buvo naudojama kaip neoficialus pėsčiųjų takas, jungiantis Kliftoną pietuose su Hardnesu šiaurėje. Prieš tai, norint keliauti tarp dviejų gyvenviečių, reikėjo vykti į vakarus iki Fordo upelio ištakų. 1231 m. dvaro savininkui buvo suteikta teisė rengti savaitinį turgų ir metinę mugę. 1281 m. teisme buvo įrodyta, kad Totneso lordas turėjo teisę imti rinkliavas iš upe plaukiojančių laivų. 1306 m. šią teisę nusipirko Nikolas iš Tjuksberio, kuris 1327 m. perleido miestą, upę ir uostą karaliui, ir taip Dartmutas tapo karališkuoju miesteliu. 1333 m. karalius atidavė upę Kornvalio kunigaikštystei, kuriai iki šiol priklauso upės vaga. 1335 m. Eduardas III padovanojo Dartmutą Joanai iš Karu, kurios vyras buvo Stok Flemingo lordas. Beveik iš karto ji perdavė šią valdą Gi de Brianui, vienam iš pagrindinių karaliaus ministrų. 1341 m. miestui buvo suteikta karališkoji chartija, pagal kurią buvo galima rinkti merą. Tačiau miestelis privalėjo aprūpinti du laivus keturiasdešimt dienų per metus. Po 1390 m. apie lordų teises nieko nėra rašoma – apskritis tapo faktiškai nepriklausoma nuo bet kurio lordo.
Išganytojo bažnyčia pastatyta 1335 m., o pašventinta 1372 m. Joje yra 1480 m. iki Reformacijos pastatytas ąžuolinis altorius ir keletas paminklų, įskaitant Džono Houlio (mirusio 1408 m.) ir jo dviejų žmonų kapą, kurį dengia didelė žalvarinė plokštė su visų trijų atvaizdu. Didelės viduramžių laikų geležinės durys papuoštos dviem Plantagenetų dinastijos leopardais ir galbūt yra originalūs vartai. Nors jie datuojami „1631 m.“, manoma, kad tai jų atnaujinimo data, sutampanti su pagrindiniais bažnyčios atnaujinimo darbais XVII a. Bažnyčios galeriją puošia žymių vietinių šeimų heraldiniai herbai. Manoma, kad ji pastatyta iš Ispanų armados pralaimėjimo metu pagrobtų laivų rąstų, nors tai nebuvo patvirtinta. Anglų architekto Tomo Alomo bažnyčios interjero ir altoriaus graviūra įkvėpė anglų poetės Leticijos Lendon poetinę iliustraciją „Dartmuto bažnyčia“, išspausdintą „Fisher's Drawing Room“ iškarpų albume (1833 m.).
Viduramžiais Dartmutui priklausanti žemė apėmė Nortono dvarą, Taunstalo parapijos bažnyčią, dabartines stačias Church Road, Mount Boone ir Ridge Hill gatves. Mieste buvo ir statesnių Townstal Hill ir Clarence Hill gatvių, taip pat ir Brown's Hill gatvė. Visos jos buvo per stačios transporto priemonėms, todėl vienintelis keliavimas sausuma buvo nešuliniais arkliais. 1671 m. pirmą kartą paminėtas „Naujosios žemės“ pastatas. Anksčiau buvusi smėlio krantinė buvo pastatyta naudojant laivų balastą, o aplink ją pastatyta krantinės siena, kad būtų daugiau vietos švartavimuisi. Paaiškėjo, kad ši teritorija per daug nestabili, kad ją būtų galima užstatyti, ir dabar joje yra Karališkosios alėjos sodai.
thumb|upright=1.8|left|Didžiojo garlaivio „Madre de Deus“ atplaukimas į Dartmuto uostą, 1592 m. rugsėjo 18 d.
Dartmutui priklausė daug anglų laivyno, kuris puolė Ispanų armadą, laivų, įskaitant „Roebuck“, „Crescent“ ir „Hart“. Anglų jūrininkas Frensis Dreikas kartu su įgula paėmė į nelaisvę „Nuestra Señora del Rosario“ – Ispanų armados laivą, kuriam vadovavo admirolas Pedras de Valdesas. Pranešama, kad laivas daugiau nei metus stovėjo išmetęs inkarą Darto upėje, o jo įgula dirbo netoliese esančiame Grinvėjaus dvare, kuriame gyveno anglų keliautojas Hemfris Gilbertas ir jo įbrolis valstybės veikėjas Valteris Relis. Vėliau Grinvėjuje gyveno Agata Kristi.
1592 m. Dartmuto uoste prisišvartavo portugalų krovininis laivas „Madre de Deus“, kurį anglai užgrobė Azorų salose. Laivas pritraukė įvairiausių pirklių, prekiautojų, kišenvagių ir vagių, o kol Valteris Relis atvyko atsiimti karališkosios šeimos dalies grobio, pusės milijono svarų sterlingų vertės krovinys sumažėjo iki 140 000 svarų sterlingų. Vis dėlto lobiui nugabenti į Londoną prireikė dešimties krovininių laivų.
Grįždamas iš Šiaurės Amerikos anglų jūrininkas Henris Hadsonas įplaukė į Dartmutą ir buvo suimtas už plaukimą po svetima vėliava. Tėvai piligrimai pakeliui iš Sautamptono į Ameriką įplaukė į Dartmuto Bajardo įlanką. 1620 m. rugpjūčio 20 d. prieš leisdamiesi į kelionę laivais „Mayflower“ ir „Speedwell“, jie Dartmute šiek tiek pailsėjo. Maždaug už 500 km į vakarus nuo Žemės Krašto, supratę, kad „Speedwell“ yra netinkamas plaukioti, grįžo į Plimutą. Laivas „Mayflower“ išplaukė vienas, kad užbaigtų kelionę į Menkių kyšulį.
Mieste išlikęs viduramžių ir Elžbietos epochos laikų senamiestis su siaurų gatvelių ir akmeninių laiptų raizgalyne. Nemažai istorinių pastatų yra įtraukti į Jungtinės Karalystės paveldo sąrašus. Vienas iš žymiausių – 1635-1640 m. pastatytas „The Butterwalk“ pastatas. Įmantriai drožinėta medinė fascija remiasi į granito kolonas. 1671 m. Karolis II, slėpdamasis nuo audros, apsistojo viename iš „The Butterwalk“ kambarių, kuris dabar yra Dartmuto muziejaus dalis. Iš tų laikų išliko didelė dalis interjero.
Viešbutis „Royal Castle“ buvo pastatytas 1639 m. tuometinėje naujoje krantinėje. XIX a. pastatas buvo perstatytas, o kadangi naujasis fasadas yra įtrauktas į Jungtinės Karalystės kultūros paveldo sąrašą, po juo esančio originalaus pastato pamatyti neįmanoma. Į seniausio pastato titulą pretenduoja buvęs pirklio namas Higher gatvėje. Šiuo metu pastatas yra įtrauktas į „Gero alaus gido“ sąrašą ir yra vadinamas „The Cherub“. Laikoma, kad namas buvo pastatytas apie 1380 m. Agincourt House (šalia Žemutinės perkėlos) taip pat buvo pastatytas XIV a.
Už miesto esančio Gallants Bower forto liekanos yra vienos geriausiai išsilaikiusių Anglijos pilietinio karo gynybinio statinio liekanų. Apie 1643 m. rojalistų okupacinės pajėgos į pietryčius nuo miesto pastatė šį fortą ir panašų fortą Ridlio kalne, esantį dabartinio Kingsviro šlaituose. 1646 m. fortą iš šiaurės puolė parlamento šalininkas generolas Tomas Ferfaksas, kuris užėmė miestą ir privertė rojalistus pasiduoti. Po to Gallants Bower fortas buvo nugriautas.
XIX amžius
Iki 1671 m. dabartinio miesto centro teritorijoje buvo beveik vien tik pelkės. Po 1823 m. per (uždumblėjusio) „Mill Pool“ baseino dugną ir aukštyn Fordo slėniu buvo nutiestas naujas kelias. 1864 m., kai į Kingsvirą buvo nutiestas Dartmuto ir Torbėjaus geležinkelis, buvo išplėsta Spithedo krantinė bei pastatytas pontoninis tiltas, kuris sujungė Kingsvirą su Spithedu. Tuo metu geležinkelio vadovai ir kiti asmenys įsteigė Dartmuto uosto komisiją.
Tuo metu visi keliai tose Dartmuto dalyse, kurios nebuvo melioruotos, buvo labai siauri. 1864-1867 m. Higher gatvė buvo išplėsta į pietinę miesto pusę ir buvo sujungta su Lower gatve, kuri taip pat buvo išplėsta, o jos šiaurinė dalis pervadinta Fairfax Place. Plečiant gatves, kai kurie pastatai buvo perstatyti toliau nuo gatvės.
1881 m. uosto komisija parengė krantinės arba esplanados nuo Žemutinės perkėlos iki Hardneso schemą, pagal kurią mieste turėjo būti įrengta turistų traukos vieta ir daugiau švartavimosi vietų. Po ilgų nesutarimų tarp savivaldybės, komisijos ir geležinkelio (dabar – „Great Western Railway“) krantinė buvo baigta statyti 1885 m. Tuo metu taip pat buvo pastatyta nauja stotis. Pastačius krantinę, tarp Spithedo ir Niugraundo liko izoliuotas upės ruožas, vadinamas „The Boatfloat“. Jį su upe jungia po dabartiniu mašinų ir pėsčiųjų keliu esanti prieiga, skirta tik mažiems laivams.
Atsiradus garlaiviams, Dartmutas tapo bunkeriavimo uostu, į kurį anglis buvo atgabenama laivais arba traukiniais. Anglies krovėjai buvo gaujų nariai, kurie varžėsi dėl laivų bunkeriavimo, lenktyniaudami tarpusavyje, kas pirmas atplauks į laivą. Dėl to vyrai gyveno kuo arčiau upės, o jų gyvenamieji namai tapo perpildyti: šeimos gyveno lūšnynuose, iki 15 šeimų viename name, po vieną šeimą viename kambaryje.
1878 m. „Karališkoji nacionalinė gelbėjimosi valčių institucija“ Sando krantinėje atidarė Darto gelbėjimosi valčių stotį, tačiau 1896 m. ji buvo uždaryta. Per visą šį laiką gelbėjimosi valtys išgelbėjo tik vieną žmogų.
XX amžius
Į šiaurę nuo Ridge Hill gatvės buvo sekli ir dumblina įlanka, vadinama „Coombe Mud“, o palei krantą ėjo siauras kelias, jungiantis ją su Aukštutine perkėla. Dumblas buvo laivų, įskaitant povandeninius laivus, sąvartynas. 1937 m. buvo baigtas tos vietos atstatymas, pratęsiant krantinę ir utilizuojant už jos esantį dumblą. Ši vieta tapo Karūnacijos parku. thumb|right|Smith gatvė apie 1930 m.
Praėjusio amžiaus trečiajame dešimtmetyje miesto taryba, remiama vyriausybės dotacijų, pradėjo valyti lūšnynus. Prie to prisidėjo sumažėjęs anglių, kaip laivų kuro, naudojimas. Lūšnynai buvo nugriauti, o jų gyventojai apgyvendinti naujuose namuose Britannia prospekto rajone, į vakarus nuo senojo Taunstalo kaimelio. Šį procesą nutraukė Antrasis pasaulinis karas, tačiau procesas buvo atnaujintas, pastačius daugybę „surenkamųjų namų“. Iš pradžių bendruomenės infrastruktūra buvo minimali, tačiau centrinėje dalyje buvo numatyta pastatyti baptistų bažnyčią, kuri buvo atidaryta 1954 m., bei nutiesti platų kelią. Pastarasis vėliau buvo naudojamas gyvenamųjų namų statybai. Taip pat netoliese buvo atidarytas naujas bendruomenės centras, laisvalaikio centras, lauko baseinas, vėliau – uždaras baseinas ir prekybos centrai. Mieste taip pat yra lengvosios pramonės objektų.
Antrojo pasaulinio karo pabaigoje miestas buvo amerikiečių pajėgų bazė ir vienas iš laivų išplaukimo punktų į Jutos paplūdimį per D dienos išsilaipinimo operaciją. Taip pat buvo pastatyti šliuzai ir sutvarkytas uostas. Didelė dalis aplinkinių apylinkių, ypač Slapton Sands, buvo uždarytos visuomenei, kol JAV kariai ją naudojo mokomiesiems desantams ir manevrams.
1985-1990 m. krantinė buvo išplėsta 6 metrais ir pakelta, kad būtų išvengta potvynių pavasario metu. Prie The Boatfloat tilto buvo įrengti potvynių ir atoslūgių šliuzo vartai, kuriuos pavasarį buvo galima uždaryti.
XXI amžius
2010 m. gaisras smarkiai apgadino daugybę istorinių objektų Fairfax Place ir Higher gatvėse. Keletas iš jų buvo Tiudorų laikų pastatai, įtraukti į Jungtinės Karalystės I arba II klasės paveldo sąrašus.
Valdyba
Miestas buvo senovinė savivaldybė, įregistruota Eduardo III, ir oficialiai žinoma kaip Kliftonas-Dartmutas-Hardnesas. Ji susidėjo iš trijų Sent Petrokso, Sent Seivioro ir Taunstalo parapijų bei Fordo, Old Milio ir Nortono kaimelių. Ji buvo reformuota pagal 1835 m. Savivaldybių korporacijų įstatymą. Nuo XIII a. iki 1835 m. miestas rinko du parlamento narius, vėliau buvo renkamas vienas parlamento narys, iki kol 1868 m. miestui buvo atimtos rinkimų teisės. Dartmutas išliko municipaliniu rajonu iki pat 1974 m., kuomet buvo prijungtas prie Pietų Hamso rajono ir tapo Dartmuto parapija, turinti miesto tarybą.
Dartmuto miesto taryba yra smulkiausia iš trijų vietos valdžios lygių. Ją sudaro 16 tarybos narių, atstovaujančių dviems apygardoms – Kliftono ir Taunstalo. Antrajame lygmenyje Dartmutas priklauso Pietų Hamso apylinkės tarybos Dartmuto ir Kingsviro apygardai, į kurią išrenkami trys tarybos nariai. Aukščiausiajame savivaldos lygmenyje Dartmuto ir Kingsviro rinkimų apygarda renka vieną narį į Devono grafystės tarybą.
Kultūra ir turizmas
thumb|right|Dartmuto žemėlapis Dartmuto uosto karališkoji regata vyksta kasmet tris dienas rugpjūčio pabaigoje. Renginio metu vyksta tradicinės regatos valčių lenktynės, turgūs, mugės, bendruomenės žaidimai, muzikiniai pasirodymai, aviacijos pasirodymai, įskaitant Karališkųjų oro pajėgų akrobatinio skraidymo komandos „Red Arrows“ skrydį, ir fejerverkai. Renginyje dažnai dalyvauja karališkojo karinio jūrų laivyno apsaugos laivas.
Kiti kultūriniai renginiai: vasario ir liepos mėnesiais rengiami alaus festivaliai (pastarasis vyksta Kingsvire), birželio mėnesį – muzikos festivalis, meno ir amatų savaitgalis, spalio mėnesį – maisto festivalis, o per Kalėdas – renginys žvakių šviesoje.
„Flavel Centre“ yra viešoji biblioteka ir spektaklių erdvės, kuriose rodomi filmai ir komedijos, groja gyva muzika ir rengiamos parodos.
Bajardo įlankoje buvo nufilmuoti keli televizijos filmai, įskaitant 1971-1980 m. rodytą populiarų BBC televizijos serialą „Onedino linija“. Įvairiose miesto vietose buvo filmuojama daug populiaraus BBC serialo „Atgal į žemę“, kuriame pagrindinį vaidmenį atliko Rickis Tomlinsonas, scenų.
Žymūs turistiniai objektai: Dartmuto karališkųjų jūrų pajėgų koledžas, Bajardo įlankos fortas, Dartmuto pilis ir Dartmuto garinis traukinys, kurio galutinė stotelė yra priešingame upės krante esančiame Kingsvire.
Kelios kompanijos siūlo kruizus laivu į netoliese esančias pakrantės vietoves (pvz., Torbėjų ir Starto įlanką) ir aukštyn upe (į Totnesą, Ditisamą ir Grinvėjaus dvarą). 2013 m. mieste buvo atkurtas irklenčių garlaivis „PS Kingswear Castle“. Per miestą bei dideles Nacionalinio fondo pakrantės valdas eina „South West Coast Path“ nacionalinis takas. „Dart Valley Trail“ takas prasideda Dartmute, jo maršrutai driekiasi abipus Darto upės iki Ditisamo ir tęsiasi iki Totneso per Kornverdžio, Takenhėjaus ir Ašpringtono gyvenvietes. Ši vietovė nuo seno vertinama kaip buriavimo vieta, o Sandkvėjuje, Kingsvire ir Nose (maždaug už pusantro kilometro į šiaurę nuo Kingsviro) yra didelės jachtų prieplaukos.
Klimatas
Artimiausia Meteorologijos tarnybos meteorologijos stotis yra Slaptone, maždaug už 8 km į pietvakarius nuo Dartmuto ir yra panašiu atstumu nuo pakrantės. Kaip ir likusioje Britų salų dalyje bei Pietvakarių Anglijoje, čia vyrauja jūrinis klimatas su šiltomis vasaromis ir švelniomis žiemomis – tai ypač gerai matoma dėl to, kad vietovė yra netoli pakrantės. Šioje vietoje žemiausia užfiksuota temperatūra buvo -8,0 °C 1987 m. sausį, o aukščiausia – 30,5 °C 1976 m. birželį.
Transportas
Dartmutą su kitoje Darto upės pusėje esančiu Kingsviru jungia trys keltai. Keltai, išplaukiantys iš Aukštutinės ir Žemutinės perkėlų, kelia automobilius. „Keleivių keltas“, kaip rodo jo pavadinimas, plukdo tik keleivius, daugiausia tam, kad keleiviai galėtų pasiekti Kingsviro geležinkelio stotį. Artimiausias tiltas per Dartą yra Totnese, maždaug už 18 km.
thumb|left|Dartmuto stoties pastatas, kuriame dabar yra įsikūręs restoranas.
Per Dartmutą eina kelias A379, jungiantis miestą su Slaptonu ir Kingsbridžu, esančiais pietvakariuose, bei su Torbėjumi, esančiu rytuose. Kelias A379 kerta Darto upę, o priešingus upės krantus jungia Aukštutinis keltas. Kelias A3122 jungia Dartmutą su keliu A381, taigi ir su Totnesu bei tiesesniu keliu į Kingsbridžą.
Bendrovė „Stagecoach South West“ aprūpina gyventojus vietiniais miesto autobusų maršrutais bei susisiekimu su Plimutu, Totnesu, Ekseteriu ir Kingsbridžu. Be to, iš Kingsviro keltu galima nuvykti į Torbėjaus kurortus Briksamą, Peintoną ir Torki.
Į Dartmutą niekada nevedė joks geležinkelis, tačiau mieste yra geležinkelio stotis, atidaryta 1890 m. kovo 31 d. vietoj pradinės stoties Pontono prieplaukoje, nors dabar joje veikia restoranas. Tiesą sakant, Dartmuto geležinkelio stotis buvo pastatyta tuo metu, kai linija nuo Peintono iki Darto upės tebebuvo tiesiama, numatant, kad tiltas per upę bus pastatytas netoli dabartinės Grinvėjaus traukinių stoties. 1864 m. buvo atidaryta geležinkelio linija į Kingsvirą. Dėl kapitalo stygiaus buvo pasiūlyta nukrypti nuo pradinės schemos ir nutiesti liniją nuo Čerčstono iki Grinvėjaus su garlaiviu iki Dartmuto, tačiau parlamentas ją atmetė. Buvo pasiūlyta, kad vėliau čia būtų galima nutiesti tiltą į vakarinį Darto upės krantą ir nutiesti liniją tiesiai į Dartmutą. 1900 m. buvo pasiūlyta lengvojo geležinkelio schema, pagal kurią Darto upę būtų galima kirsti netoli Meipulo gyvenvietės ir prisijungti prie kitos linijos iš Totneso, o paskui važiuoti į Kingsbridžą ir Jilmptoną bei nutiesti geležinkelio atšaką į Solkomą. Šį projektą taip pat sužlugdė lėšų stygius. Geležinkelis baigėsi stotyje, pavadintoje „Kingswear for Dartmouth“ (dabar ji vadinasi tiesiog Kingsviro traukinių stotimi), o keltas kėlė keleivius per upę į Dartmuto geležinkelio stotį. 1973 m. „British Railways“ oficialiai uždarė šią liniją keleiviniams traukiniams, tačiau ji iš karto vėl buvo atidaryta kaip paveldo linija.
thumb|right|Kingsviro vaizdas iš Dartmuto
Britanijos karališkųjų jūrų pajėgų koledžas
Mieste yra įsikūręs Karališkųjų jūrų pajėgų laivyno karininkų rengimo koledžas (Britanijos karališkųjų jūrų pajėgų koledžas), kuriame rengiami visi Karališkojo jūrų laivyno karininkai ir daugelis užsienio karinių jūrų pajėgų karininkų.
Mokyklos
Dartmute yra viena pradinė mokykla – „St John the Baptist R.C.“ pradinė mokykla ir viena bendrojo lavinimo mokykla – Dartmuto akademija, skirta 3-16 metų vaikams. Dartmuto centre taip pat veikia daugiau kaip 40 metų veikianti ikimokyklinio ugdymo įstaiga, įsikūrusi senosiose Viktorijos laikų mokyklos patalpose South Ford Road gatvėje. Joje prižiūrimi 2-5 metų amžiaus vaikai ir ji veikia kaip labdaros organizacija.
Sportas ir laisvalaikis
Dartmutas turi lygai nepriklausantį futbolo klubą Dartmouth A.F.C..
Rugpjūčio pabaigoje ir rugsėjo pradžioje vyksta kasmetinė Dartmuto uosto karališkoji regata.
Nuo 1905 m. Dartmute veikia šiltnamis, kuris yra Karališkosios alėjos sodų dalis. 2013 m. gegužės mėn. šis pastatas, kurį pastaruosius 10 metų naudojo ne pelno siekianti organizacija „Dartmouth in Bloom“, susijusi su „Britain in Bloom“, buvo uždarytas kaip konstrukciškai netvarkingas. Šiuo metu siūloma atkurti ankstesnį Eduardo laikų šiltnamio stilių.
Hruzdouščyna
Hruzdouščyna  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Gudagojo kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 4 km į pietvakarius nuo Astravo, 3 km į pietryčius nuo Gudagojo GS gyvenvietės. Praeina kelias Gudagojo GS–Kamenkos GS bei Vilniaus–Minsko geležinkelis.
Vengrijos ministras pirmininkas
thumb|[[Viktor Orbán|Viktoras Orbanas – dabartinis Vengrijos ministras pirmininkas]] Vengrijos ministras pirmininkas – Vengrijos vyriausybės vadovas. Tiek ministras pirmininkas, tiek ministrų kabinetas už savo politiką ir veiksmus yra atskaitingi Vengrijos parlamentui (Nacionalinei asamblėjai), savo politinei partijai ir rinkėjams. Dabartinis Vengrijos ministras pirmininkas yra Fidesz partijos vadovas Viktoras Orbanas, pareigas einantis nuo 2010 m. gegužės 29 d.
Pagal Vengrijos Konstituciją, ministrą pirmininką iškelia Vengrijos prezidentas, o jį oficialiai išrenka Vengrijos parlamentas. Konstituciškai yra reikalaujama, kad prezidentas ministru pirmininku paskirtų politinės partijos, kuri turi absoliučią daugumą parlamente, vadovą. Jei nė viena partija neturi absoliučios daugumos, prezidentas privalo surengti susitikimą su partijų, esančių parlamente, vadovais ir paskirti asmenį, kuris, jo nuomone, yra tinkamiausias užimti ministro pirmininko postą. Tada premjerą oficialiai išrenka Nacionalinė asamblėja. Praktiškai, nutikus tokiai situacijai, ministru pirmininku dažniausiai yra paskiriamas partijos, turinčios daugiausiai mandatų parlamente, vadovas.
Pagal Vengrijos Konstituciją, ministras pirmininkas vadovauja vykdomajai valdžiai. Ministras pirmininkas išsirenka ministrų kabinetą ir turi išimtinę teisę juos paleisti.
Istorija
thumb|left|[[Grafas (titulas)|Grafo Lajošo Batjanio – pirmojo Vengrijos ministro pirmininko, portretas]]
Vengrijos palatinas
Palatinas (, vėliau palatinus (regni),, , vėliau palatín / nádvorník, ) buvo Vengrijos karalystėje po karaliaus aukščiausią postą užimantis žmogus, nuo pat Karalystės iškilimo iki 1848 m. vengrų revoliucijos.
Iš pradžių palatinas buvo karaliaus atstovas, vėliau – karaliaus vietininkas. Ankstyvaisiais karalystės amžiais jį skirdavo karalius, vėliau jis buvo renkamas Vengrijos karalystės vadovų suvažiavimuose. Habsburgams įsitvirtinus Vengrijoje, palatinas vėl buvo skiriamas karaliaus. Galiausiai postas tapo paveldimu, kuomet Imperatorius Pranciškus II palatinu paskyrė savo brolį Juozapą.
Pareigų įkūrimas
1848 m. vengrų revoliucijos metu, revoliucionieriai norėjo įkurti nepriklausomą nuo Austrijos imperijos Vengrijos ministrų kabinetą.
1848 m. kovo 17 d. Vengrijos karalius Ferdinandas I pirmuoju Vengrijos ministru pirmininku paskyrė grafą Lajošą Batjanį. Vyriausybė tuomet buvo pavadinta ministerija, o ministerijos – departamentais. Tų pačių metų spalio 2 d. Batjanis atsistatydino, o jo pareigas perėmė Lajošas Košutas, kuris oficialiai ėjo krašto apsaugos komiteto pirmininko pareigas. Košuto valdymo metu nebuvo sudarytas ministrų kabinetas. 1849 m. balandį, kai vengrai iškovojo pergalę prieš Habsburgus, Košutas paskelbė Vengrijos nepriklausomybės deklaraciją. Tų pačių metų gegužės mėnesį, trečiuoju Vengrijos ministru pirmininku buvo paskirtas Bertalanas Semeris.
Vengrijos Respublikos ministrai pirmininkai
Partijos
Kuranecas
Kuranècas – agromiestelis šiaurės Baltarusijoje, 7 km į šiaurės rytus nuo Vileikos.
Istorija
XIX–XX a. buvo miestelis, Vileikos apskrities Kuraneco valsčiaus centras.
Nudelman-Suranov NS-23
miniatiūra|Nudelman-Suranov NS-23 NS-23 – Antrojo pasaulinio karo metais Sovietų Sąjungoje sukurta aviacinė patranka. Konstruktoriai – A. Nudelmanas (rus. Алекса́ндр Эммануи́лович Нудельма́н) ir A. Suranovas (rus. Александр Степанович Сура́нов). Konstrukcija beveik analogiška tų pačių konstruktorių sukurtai patrankai NS-37. Ginklas sukurtas siekiant pakeisti ankstesnę patranką Volkov-Yartsev VYa-23. Pradėta eksploatuoti 1944 m.
Monkų apskritis
thumb|right|250px|Apskrities administracinis suskirstymas Monkų apskritis  – apskritis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Apskrities centras Monkų miestas. Apskritis ribojasi su Balstogės, Lomžos, Grajevo, Augustavo, Sokulkos apskritimis. Apskrityje yra 7 valsčiai.