cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lawrence Sperry
Biografija
Manoma, kad L. Speris žuvo 1923 m. gruodžio 23 d. Jis tada nepaisydamas rūko pakilo Anglijoje ir išskrido į Prancūziją, kurios nepriskrido. 1924 m. sausio 11 d. jo kūną rado Lamanšo sąsiauryje.
Mile high klubas
Sperio priskyrimas šiam virtualiam klubui yra paremtas dviem faktais – jis yra pirmas žmogus, pareiškęs, kad užsiiminėjo seksu ore, ir jis yra autopiloto išradėjas. Prieš įsirėždamas vandenin L. Speris skrido ~160 m aukštyje, o ir sąvokos Mile High Club tuo metu nebuvo.
Abromiškės
Abromiškės – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Elektrėnų, piečiau magistralės. Seniūnaitijos centras. Veikia biblioteka, Abromiškių reabilitacijos ligoninė, piečiau nuo kaimo telkšo Abromiškių ežeras. Kaime išlikęs Abromiškių dvaras, XVI a. kultūros paminklas, su 15,5 ha ploto parku, yra trys tvenkiniai. Netoli yra Sabališkių koplyčia, pastatyta XIX a. pirmoje pusėje.
Istorija
Nuo XVI a. minimas Abromiškių dvaras. Jame XIX a. buvo didžiulė biblioteka (apie 20 tūkst. knygų), paveikslų kolekcija, 1812 m. karo metu jame yra nakvojęs Napoleonas.
Niko
Niko  – miestas Točigio prefektūroje, Japonijoje. Įsikūręs kalnuotoje vietoje, 140 km į šiaurę nuo Tokijo. Miestas garsėja išlikusiais senoviniais pastatais ir yra dažnai turistų lankoma vieta. Miesto šventyklos įtrauktos į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Čia gyvena apie 90 tūkst. gyventojų.
Istorija
Niko kaimas pradėjo kurtis po to, kai 766 metais budistų vienuolis Šiodo Šionin šiose vietose įkūrė Rino-dži šventyklą, o 784 metais – Čiūzen-dži. 1617 metais buvo pastatyta Tošiogu šintoistinė šventykla kartu su mauzolieju šiogūnui Tokugava Iejasu.
Meidži laikotarpiu Nara tapo turistine vieta, iki jos 1890 metais nutiestas pirmasis geležinkelis. 1954 m., prijungtus Okorogava kaimą, įgavo miesto statusą.
Geografija
Niko yra Točigio prefektūros šiaurės vakarinėje dalyje. Užima didelę (1449,87 km²) teritoriją ir pagal plotą yra trečias didžiausias miestas Japonijoje.
Miestas iš vakarų ir šiaurės apsuptas Niko kalnų, kurie yra Niko nacionalinio parko dalis. Aukščiausia viršūnė – Nantaisan kalnas (2486 m). Kalnuose telkšo keletas didelių ežerų, iš kurių didžiausias Čiūzendži, esantis 1200 m aukštyje, o aukščiausias – Juno, 1600 m aukštyje. Iš kalnų taip pat atiteka keletas upių、yra krioklių. Vietovėje gausu karštųjų versmių.
Ekonomika
Mieste išvystytas turizmas. Dėl kalnų upių gausos veikia daug hidroelektrinių. Aplinkinėse vietovėse plėtojamas žemės ūkis, žuvininkystė, medžio apdirbimas, veikia dvi metalurgijos įmonės.
Bekerelis
thumb|Antoine Henri Becquerel Bekerelis (str. Bq) – SI vienetas statistiškai atsitiktinių reiškinių dažniui aprašyti (įprastai naudojamas radioaktyvaus skilimo greičiui matuoti). Griežtai periodiškiems reiškiniams aprašyti vartojamas hercas, kurio formalus apibrėžimas („kartai per sekundę“) yra toks pats. Bekerelis taip pavadintas fiziko Antuano Anri Bekerelio garbei.
Niko
Simboliai
Oficialus miesto medis – japoniškas baltasis beržas (Betula platyphylla), gėlė – rododendras, paukštis – japoninė četija (Cettia diphone) ir tulžys.
Bekerelis
Bekerelis nusako, kiek nestabilių branduolių suskyla per vieną sekundę. Vienas bekerelis parodo, kad per vieną sekundę suskilo vienas nestabilus branduolys. Tai reiškia, kad 1Bq = 1s-1. Jeigu vyksta 1000 skilimų per sekundę, medžiagos aktyvumas yra šimtą kartų didesnis lyginant su medžiaga, kurios aktyvumas 10 skilimų per sekundę.
Bekerlis yra labai mažas vienetas: kilogramo įprastos kavos aktyvumas yra apie 1000 Bq, toks pats ir granito. Vartojami stambesni vienetai, sukuriami pridedant įprastines mega-, giga- ir tera- priesagas su jų įprastinėmis reikšmėmis. Kilogramas uranas urano turi 25 MBq aktyvumą kas palyginus su kilogramu net ir senų jau (50 metų) radioaktyvių atliekų, 10 000 000 MBq, vis dar nebūtų daug.
Iki 1975 metų radioaktyviųjų medžiagų aktyvumui matuoti buvo naudojamas vienetas kiuris (Ci). 1 Ci = 3,7×1010 Bq, 1 Bq = 3,7×10−11 Ci.
Herbinis antspaudas
thumb|right|[[LDK|Lietuvos didžiosios kunigaikštystės herbinis antspaudas 1635–1648 m.]]
Herbinis antspaudas – antspaudas, kurio atspaude yra valstybės ar administracinio vieneto (apskrities, savivaldybės, miesto, miestelio ar kaimo), institucijos herbas. Herbiniai antspaudai skirti atitinkamų subjektų dokumentų tikrumui ir juos išdavusiam subjektui patvirtinti.
Lietuvoje herbinių antspaudų sudarymas ir naudojimas reguliuojamas įstatymų.
Ceolitas
thumb|250px|Ceolitas
Pagal struktūrą priklauso karkasinių grupei. Juose tetraedrai susijungę visomis keturiomis viršūnėmis, suformuodami begalinį, trimatį karkasą, su jame esančiomis tuštumomis. Ceolitų 50 % tūrio sudaro ertmės, tuštumos ir kanalai. Juose patalpinti dideli katijonai (Ca, Na, K), kurie gali keistis katijonais su supančiu tirpalu.
Daugelio ceolitų erdvės yra susijungusios į ilgos ir plačios formos kanalus ir kinta atsižvelgiant į mineralų formą. Šie kanalai (2,8 iki 8,0 angstremų) leidžia lengvai judėti būdingiems jonams ir molekulėms į struktūrą ir iš jos. Todėl į juos gali laisvai patekti vandens bei kitos polinės molekulės tokios, kaip NH3, SO2, H2S, CO2, ir panašiai. Ceolitai savo struktūroje gali turėti vandens, kuris yra pašalinamas kaitinant, tačiau pati struktūra lieka nepakitus.
Ne visus gamtinius ceolitus pavyksta susintetinti laboratorijoje, o tuo pačiu, ne visi sintetiniai ceolitai turi analogų gamtoje. Pradinė žaliava susidarant ceolitams dažniausiai būna nestabilios ir pusiau kristalinės medžiagos, kurias plačiame temperatūrų intervale veikia šarminiai tirpalai, gruntiniai vandenys. Gamtoje tokios medžiagos yra vulkaniniai stiklai ir pelenai, nestabilios SiO2 formos, smulkių priešistorinių gyvūnų ir augalų liekanos. Tokios medžiagos gerai tirpsta šarminiuose tirpaluose. Šie procesai gamtoje vyksta esant aukštoms temperatūroms ir slėgiams per tūkstančius metų. Tuo tarpu sintetinant ceolitą nereikia aukštų temperatūrų, sutrumpėja gamybos trukmė ir gaunamas vienos rūšies ir net vienodo kristalų dydžio ceolitas.
Naudojimas
Gamtiniai ceolitai mažai kur naudojami, nes jie paprastai būna užteršti pašaliniais mineralais, be to, sunku paruošti reikiamo dydžio adsorbento grūdelius, o porų skersmens ceolite jau neįmanoma reguliuoti. Didžiausia šių mineralų pramoninė kasyba išplėtota Japonijoje, JAV, Islandijoje, Naujojoje Zelandijoje, Turkijoje, Gruzijoje, Azerbaidžane.
Dėl specifinės struktūros ceolitai turi nemažai naudingų savybių: absorbcinių – efektyviai absorbuoja įvairias medžiagas iš dujų mišinių ir tirpalų; molekulinių sietų – sorbuoja tik atitinkamo dydžio molekules; katijoninių – silpnai prijungti katijonai vidiniuose porų ir atvirų kanalų paviršiuose gali būti pakeičiami kitais katijonais; katalitinių – kristalinės gardelės porose esančių molekulių aktyvacijos energija kai kuriose reakcijose sumažėja.
Ceolitai ekologiškai švari, inertinė ir netoksiška medžiaga, pilnai tinkama naudoti daugelyje pramonės, žemės ūkio, buities, gamtosaugos sričių, ekologinių katastrofų pasekmių šalinimui ir kitur. Vieni jų reikiamą struktūrą įgauna tik iškaitinti aukštoje temperatūroje, o kiti naudingų savybių turi iš prigimties. Unikali ceolitų savybė – atsparumas aukštoms temperatūroms, agresyvioms terpėms, jonizuojančio spinduliavimo poveikiui, selektyvumas šarminių, žemės šarminių ir kai kurių sunkiųjų metalų stambiems katijonams.
Dar ceolitai yra naudojami tikslinėje organinėje sintezėje, baltymų sintezėje, kaip vandens tiekėjas į reakcijos terpę. Be to labai plati ceolitų panaudojimo sritis yra katalizė, čia ceolitas gali vykdyti tik adsorbento vaidmenį, o gali ir dažniausiai būna katalizatoriumi.
Kutninkai
Kutninkai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Gylių, prie Apusino ištakų ir geležinkelio Pagėgiai-Radviliškis.
Marius Glinskas
Marius Glinskas (g. 1950 m. kovo 22 d. Srebeikiuose, Jonavos rajonas) – Lietuvos žurnalistas, poetas.
Biografija
Baigė Žeimių vidurinę mokyklą. 1979 m. Vilniaus pedagoginiame institute baigė istorijos specialybę. 1972–1975 m. Panevėžio kraštotyros muziejaus vyresnysis mokslinis bendradarbis, 1976–1978 m. Panevėžio medicinos mokyklos dėstytojas, 1978–1992 m. laikraščio „Panevėžio tiesa“ (vėliau „Panevėžio balsas“) korespondentas, 1992–1997 m. laikraščio „Šiaulių naujienos“ korespondentas, 1997–1999 m. žurnalo „Meisteris“ atsakingasis sekretorius, korespondentas, nuo 1999 m. – Kėdainių rajono laikraščio „Rinkos aikštė“ korespondentas, Jonavos laikraščio „Naujienos“ korespondentas.
Daugelio straipsnių, esė, eilėraščių respublikiniuose laikraščiuose ir žurnaluose autorius, kalendorių, poezijos rinktinių sudarytojas.
Jonas Kiška
Jonas Kiška (1547 m. – 1592 m.) – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės valstybės ir karinis veikėjas, 1579–1589 m. Žemaičių seniūnas, 1588–1591 m. Vilniaus kaštelionas, Bresto vaivada.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos lenkų ir čekų kilmės lietuvių didikų giminės. Tėvas Stanislovas Kiška II, motina Ona Radvilaitė. Žmona kunigaikščio Konstantino Ostrogiškio duktė Elžbieta Ostrogiškė, vaikų neturėjo.
1554 m. mirus tėvui paveldėjo didžiulį turtą – apie 70 miestų ir 400 kaimų. Motina, išauklėta kalvinizmo dvasia, stengėsi, kad ir sūnus propaguotų abiejų valstybę sudarančių tautų brolybę. Nuo 1563 m. studijavo Bazelio universitete, jo pasaulėžiūrai poveikį darė humanistas, reformacijos šalininkas S. Curione. Jaunystėje aplankyta Italija, Prancūzija ir Ispanija.
Valstybės tarnyba
Nuo 1569 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio dvaro raikytojas. 1579–1588 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio dvaro taurininkas ir Žemaitijos seniūnas. Maskvos didžiosios kunigaikštystės kariuomenei 1579–1780 m. šturmuojant Velikije Lukų tvirtovę, į kovos lauką atvedė 400 raitelių ir 120 pėstininkų dalinį. Nuo 1588 m. Vilniaus kaštelionas, Žemaitijos seniūno pareigų atsisakė.
Jo valdose ir jo remiamos veikė beveik visos žinomos LDK antitrinitorių bendruomenės. Jis įsteigė ir išlaikė jų mokyklą Vijoje. Kiškos Lasko dvaro (Valažino apskritis) spaustuvėje 1573–1589 m. buvo išspausdinta apie 20 knygų, tarp jų Vijos mokyklos rektoriaus (1585–1592 m.) arijono Jono Licinijaus Namislovijaus (Namyslowski) dorinių sentencijų rinkinys „Sentencijos bendram visų naudojimui“ (, 1589 m.), Cicerono, A. Volano, E. Hofmano, A. F. Modrzevskio ir kt. autorių veikalų. Savo dvare priiminėjo ir finansiškai rėmė žymius rašytojus bei poetus.
Dziudo
thumb|right|150px| Dziudo (柔道, dziu-do „lankstus kelias“) – šiuolaikinė japonų kovos meno (gendai budō) ir kovinio sporto rūšis, atsiradusi Japonijoje XIX a. pabaigoje.
Istorija ir filosofija
Dziudo istorija yra neatskiriama nuo šio kovos meno kūrėjo, meistro ir mokytojo Jigoro Kano (嘉納 治五郎 Dzigoro Kano, 1860–1938). Dzigoro gimė pasiturinčioje japonų šeimoje. Jo senelis visą turtą uždirbo savomis pastangomis, jis buvo sakės gamintojas Šigos prefektūroje, Centrinėje Japonijoje. Dzigoro Kano tėvas nebuvo vyriausias sūnus, dėl to jis nepaveldėjo šeimos verslo ir tapo Šinto šventiku bei vyriausybės tarnautoju. Su tokia įtaka jis Dzigoro Kano, savo sūnui, padėjo patekti į Tokijo imperatoriškąjį universitetą. Būdamas studentu Kano rimtai mąstė apie galimybes pasiekti kūno ir sielos harmoniją. Nors ir neišsiskyrė gera fizine būkle (neaukšto ūgio, prakaulaus sudėjimo ūgis 150 cm, svoris 48 kg) jis per trumpą laiką sugebėjo įvaldyti sudėtingą džiu-džitsu techniką. Atrinkęs iš šios technikos jo manymu labiausiai efektyvius ir eliminavęs pavojingus imtynių veiksmus, Kano sukūrė naują kūno ir dvasios tobulinimo sistemą, kuri vėliau įgavo sportinį pobūdį.
1882 m. pirmąją Tokijuje dziudo mokyklą (prie Eise vienuolyno) – Kodokan. Pirmaisiais gyvavimo metais į Kano vadovaujamą mokyklą buvo žiūrima nepalankiai, bet kai geriausias Kano mokinys Širo Saigo oficialiose varžybose nugalėjo visus savo priešininkus, kovos metu naudojusius įvairius džiudžitsu ir karatė veiksmus, ši mokykla sulaukė pripažinimo. 1909 m. Kano pirmasis Japonijoje tapo Tarptautinio olimpinio komiteto nariu. 1911 m. jis įsteigė pirmąją Japonijoje sporto asociaciją bei tapo jos prezidentu.
Dziudo bazinę techniką profesorius Kano užbaigė formuoti 1887 m., o pilna sistema užbaigta 1922 m. – Kodokan mokyklos 40-mečio jubiliejui. Tuo metu jam jau sukako 62-ji metai. Pažymėtina, kad profesorius Kano skyrė labai daug dėmesio kovotojų gerosioms moralinėms ir psichologinėms savybėms ugdyti.
1883 m. Kano įsteigė kvalifikacinę rangų sistemą (spalvotų diržų sistemą įvedė Mikinosuke Kawaishi), o 1900 m. – varžybų taisykles. [Pasaulio dziudo federacija buvo įkurta 1951 metais, liepos mėnesį. 1956 metais Paryžiuje įvyko pirmasis dziudo pasaulio čempionatas. Dabar tarptautinė dziudo federacija vienija 178 šalis. 1964 m. pirmą kartą dziudo buvo įtrauktos į Olimpinių žaidynių programą (Tokijuje). Moterų dziudo buvo pradėtas kultivuoti nuo 1980 metų, kai Niujorke buvo surengtas pirmas Pasaulio moterų čempionatas. Nuo 1992 metų moterų dziudo startavo Olimpinėse Žaidynėse.
Kitaip nei karate, dziudo nenaudojami spyriai, smūgiai ir panašūs veiksmai. Kitaip nei aikido, dziudo imtynėse nenaudojamas spaudimas sanariams, kad oponentas būtų numestas ant žemės. Kitaip nei kendo, dziudo imtynių metu nenaudojami jokie ginklai ar kitokie įrankiai. Vietoj aukščiau išvardintų dalykų, varžybų metu dziudo kova vyksta tarp dviejų asmenų vilkinčių dziudogi. Kovos metu priešininkai stengiasi vienas kitą pargriauti ant tatamio. Jei ataka nėra pakankamai sėkminga (teisėjai neįvertina veiksmo pilna pergale "Ippon") kovą galima pratęsti parteryje, atliekant laužimų, smaugimų ar išlaikymo veiksmus. Palyginus su kitomis kovinio sporto rūšimis, tai pakankamai saugu, nes nėra tikslo sužeisti priešininką. Dziudo yra dinaminė veiksmų sistema. Dziudo technikos praktikavimas padeda žmonėms vystyti pagrindines fizines savybes, padeda vystyti jėgą, ištvermę, lankstumą, greitį, kovingumą, dinamiškumą ir statinį balansą, veržlumą ir susilaikymą. Gynybos ir aktyvios atakos praktikavimas padeda tobulinti reakcijos laiką, koordinaciją ir susivaldymą. Praktikuojantys dziudo tampa stipresni, greitesni ir stabilesni.
Kaip pastebi šiuolaikiniai dziudo ekspertai tikrasis dziudo moko daugiau nei siekti fizinių aukštumų ar atletinio meistriškumo. Dziudo moko kaip kontroliuoti savo jausmus, emocijas ir proveržius. Dziudo moko susilaikymo, pagarbos, lojalumo ir disciplinos, taip pat etikos, gerų socialinių manierų ir etiketo. Dziudo taip pat moko kaip nugalėti baimę, parodyti drąsą esant spaudimui. Varžybų metu ir kasdienių užsiėmimų metu ugdomas teisingumas ir sąžiningumas.
Kovos taisyklės
thumb|right|200px|Jaunieji dziudoistai Dziudo kova vyksta ant tatamio, kurio dydis nuo 6x6 iki 10×10 metrų. Išorinė, saugumo zona, paprastai yra 3 metrų pločio.
Suaugusiųjų sportininkų kovos trukmė 4 min. XX amžiaus 3 dešimtmetį kova trukdavo iki 20 minučių. Vėliau šis laikas buvo sutrumpintas iki 10 minučių ir tik 1976 m. nustatytas 5 minučių realaus kovos laiko limitas.
Laikoma, kad sportininkas laimėjo kovą kuomet:
Ant tatamio teisėjauja 1 teisėjas, tiesiogiai vertinantis priešininkų veiksmus. Kova pradedama teisėjui pasakius „Hajime“ ir visiškai baigiama pasakius „Soremade“.
Kovos metu sportininkams gali būti skirtos baudos: Kovos metu sportininkams už atliktus veiksmus skiriami įvertinimai:
Varžybose dalyvauja vyrai ir moterys, vilkintys baltą ir mėlyną dziudogi.
Svorio kategorijos
Šiuo metu vyrų svorio kategorijos yra tokios:
Moterų svorio kategorijos:
Absoliuti svorio kategorija, kai varžosi bet kokio svorio sportininkai.
Meistriškumo vertinimas
Taikoma Dzigoro Kano įvesta kvalifikacijos sistema. Kvalifikacija suteikiama atsižvelgiant į dziudokų sportinius pasiekimus, techninį-taktinį pasiruošimą, kovotojo brandą ir patirtį. Organizacijos, kurios savo nariams nepagrįstai (už lojalumą, piniginį atlygį) suteikia kvalifikaciją, pažeidžia dziudo etiką.
Pagal KYU meistriškumo pakopas mokiniai skirstomi taip: 6 KYU – baltas diržas; 5 KYU – geltonas diržas; 4 KYU – oranžinis diržas; 3 KYU – žalias diržas; 2 KYU – mėlynas diržas; 1 KYU – rudas diržas. Toliau skirstymas vykdomas pagal 10 meistriškumo pakopų – DAN. 1 – 5 dano dziudokos turi teisę ryšėti juodą diržą. 6 – 10 daną turintys dziudokos – raudoną su juoda juosta diržą (turi teisę pasirinkti dėvėti raudonai ir baltai languotą diržą vietoj juodo).
Raudona spalva – tai aukščiausias skiriamasis ženklas. Šios spalvos diržą gali ryšėti tik 9-10 dano dziudo meistrai. Iki 2007 metų buvo 14-ka 10 DAN turėtojų iš jų du europiečiai:
KYU pakopos žymimos kitokių spalvų diržais. Lietuviškoje, kaip ir japoniškoje dziudo sistemoje yra aukščiau paminėtos KYU pakopos. Tačiau dabar kiekviena šalis turi savo pakopų skalę bei savo paaukštinimo praktiką ir kriterijus. Taigi, skirtingos organizacijos turi skirtingą KYU pakopų skaičių. Be to, atskiros šalys ir organizacijos turi skirtingas spalvas atitinkamoms KYU pakopoms, o šie dar gali skirtis jaunesniems ir vyresniems imtynininkams. Vienintelis bendras bruožas yra tas, kad įvairiose šalyse ir organizacijose visi pradžiamoksliai nešioja baltą ir visi DAN turėtojai – juodą diržą.
Kovos technika
Dziudo kovos technika skirstoma į: I. Nage-waza (kovos veiksmai stovint) – 67 veiksmai; II. Katame-waza (kovos veiksmai gulint) – 29 veiksmai; Pastarieji dar skirstomi į:
Gokyo no Waza - metimų rinkinys (penkios grupės po 8 veiksmus), skirtas Kyu kvalifikacijai.
Yra keli metodai lavinti dziudo įgūdžius iš kurių du pirmieji - pagrindiniai:
Ilgą laiką (iki rašytinės informacijos suklestėjimo) Kata buvo patogiausias praktinis patirties perdavimo būdas. Šiais laikais Kata praktika yra ne tik dziudo technikos įsisavinimas ir psihologinių savybių stiprinimas, bet ir dziudo tradicijų puoselėjimas. Dziudo treneriai savo sukurtas Kata naudoja kaip dalį treniravimo metodikos. Iš visame pasaulyje paplitusių Kata Dzigoro Kano įkurtas Kodokan'as pripažįsta tik 9 Kata, iš kurių tik 5 Kata naudojamos Tarptautinės dziudo federacijos (IJF) rengiamuose Pasaulio Kata čempionatuose. Kodokan pripažintos 9 Kata: Randori-no-Kata (susideda iš dviejų Kata):
Kiti garsūs dziudo meistrai taip pat sukurę pasaulyje paplitusias Kata:
Kėkštai (Plungė)
Kėkštai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 7 km nuo Grumblių, Kairiajame Babrungo krante. Netoli kaimo eina.
Vilniaus apskrities vėliava
thumb|right|200px|Vilniaus apskrities vėliava. Pločio ir ilgio santykis - 5:6
Vilniaus apskrities vėliava – vienas iš buvusios Vilniaus apskrities heraldikos atributų. Vėliava herbo spalvų, laisvieji kraštai apvesti siaura sidabrine juostele.
Naujamiesčio seniūnija (Vilnius)
Naujamiesčio seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Vilniaus miesto savivaldybės centre, į vakarus nuo Senamiesčio seniūnijos, kairiajame Neries krante ties Naujamiesčiu.
Trečia pagal gyventojų tankūmą apgyvendinta Vilniaus miesto savivaldybės seniūnija.
Yra Lukiškių aikštė, Tauro kalnas, daug ambasadų, konsulatų, naktinių klubų, barų, jaunimo susibūrimo vietų.
Istorija
Naujamiestis, priešingai nei sako jo pavadinimas, iš tiesų – vienas seniausių Vilniaus rajonų. 1860 m. nutiesus Peterburgo-Varšuvos geležinkelį, sparčiai vystėsi Naujamiesčio rajonas. Susisiekti su geležinkeliu buvo tiesiamos naujos Aleksandro (dab. Algirdo), Orenburgo (dab. Vytenio), Tambovo (dab. A. Vivulskio) gatvės.
Kol nebuvo naujų gatvių, svarbiausia Naujamiesčio arterija buvo dabartinė Naugarduko gatvė. Egzistavusi jau XIX a. pr. kaip pašto kelias iš Trakų, nuo 1860 m. archyviniuose dokumentuose vadinama Novogorodskaja gatve, t. y. Naujamiesčio g. Taip ją turėtų vadinti ir šiandien, tačiau dėl tarpukariu įsivėlusios klaidos, pavadinimą verčiant į lenkų kalbą buvo pavadinta Novogrodska – Naugarduko gatve.
Su Jono Basanavičiaus gatvė ir jos apylinkės buvo vadinamos Pohuliankos priemiesčiu. Naujamiestis nuo seno garsėjo Gedimino prospektu, Lukiškių aikšte, Šv. Apaštalų Pilypo ir Jokūbo bažnyčia, Operos ir baleto teatru ir kt. vietovėmis bei istorinėmis vertybėmis.
1875 m. buvo sudarytas naujas perspektyvinis miesto plėtros planas. Naujamiestis šiame plane suskirstytas stačiakampiais kvartalais, vietoje buvusių gatvelių ir keliukų suplanuotos tiesios gatvės. Šis planas su nedideliais pakeitimais buvo įgyvendintas. Dabartinė Naujamiesčio gatvių sistema suformuota laikantis 1875 m. plano. Atsirado Mindaugo, Švitrigailos, Vytenio, T. Ševčenkos, Kauno, Panerių, Šaltinių, Aguonų gatvės. XIX a. pab. Naujamiestyje vyko intensyvios statybos. Kaip ir visame Vilniuje, čia pradėti statyti daugiaaukščiai mūriniai pastatai. Daugelį statomų namų suprojektavo architektai V. Gorskis, A. Polozovas, A. Mikulskis, K. Maciulevičius, A. Prozorovas.
Architektūra
Žymiausias ankstyvojo laikotarpio statinys – Vilniaus geležinkelio stoties rūmai (apie 1861-1862 m.).
Pirmieji dideli viešbučiai pastatyti apie 1870 m. Pirmąjį viešbutį 1893-1895 m. pastatė architektas T. Rostvorovskis kartu su A. Liubanskiu. Tai buvo „Jurgio viešbutis“ (Gedimino pr. 20). Vilniuje buvo paplitę mediniai paviljonai, būdingi XIX a.
XIX a. antroje pusėje pramonės įmonės kūrėsi įvairiose Vilniaus vietose. Pramonės pastatus projektavo žinomi architektai – I. Levickis, N. Čaginas, A. Polozovas.
Knygoje „Vilnius 1900-2005: naujosios architektūros gidas“ paminėti žymesni namai:
V. Girininkėnies knygoje „Vilniaus kapinės“ plačiau aprašomos ir evangelikų kapinės, kurios buvo Pylimo gatvėje, priešais evangelikų reformatų bažnyčią, sovietmečiu tapusia kino teatru „Kronika“. Bažnyčia veikė iki 1940 m. Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, ji vėl grąžinta tikintiesiems. Šalia Žaliojo tilto yra didingas Nacionalinio operos ir baleto teatro pastatas (archit. Nijolė Bučiūtė, inž. Kiprijonas Strimaitis). 1974 m. pastatyti nauji operos ir teatro rūmai, nuo 1998 m. vadinami Nacionaliniu operos ir baleto teatru.
Muziejai
Veikia keli muziejai:
Naujamiestyje gausu paminklų žymiems žmonėms, memorialinių lentų, istorinių paminklų.
Gražutės ežeras
Gražutės ežeras – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 9,5 km į pietvakarius nuo Zarasų, 8 km į šiaurę nuo Salako, Gražutės miško apsuptyje. Įeina į Gražutės regioninį parką. Ištįsęs šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi 1,45 km, plotis siekia 0,3 km. Altitudė 158,8 m. Giliausia vieta – 6,2 m. Ežeras rininės kilmės. Šiaurės vakaruose krantai aukšti, pietryčiuose – žemi, daug kur pelkėti. Atabradas siauras, padengtas durpėmis, vietomis smėliu, apaugęs nendrėmis. Dugną dengia sapropelis.
Naujininkų seniūnija
Naujininkų seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Vilniaus miesto savivaldybės pietinėje dalyje ties Naujininkais, nuo Senamiesčio ir centro atskirta geležinkeliu.
Į seniūniją įeina Naujininkų ir Salininkų gyvenamieji rajonai, Kirtimų pramoninis rajonas, Užusienio kaimas. Seniūnijoje yra du pašto skyriai, sentikių cerkvė ir kapinaitės, stačiatikių kapinės, Liepynės kapinės (nuo 2008), Užusienio koplyčia, karaimų ir totorių kapinės, Juventus ir Salininkų gimnazijos, Naujininkų ir Saulėtekio dešimtmetės mokyklos, Šaltinėlio mokykla-darželis, Salininkų ir Užusienio pradinės mokyklos. Veikia Naujininkų poliklinika ir Salininkų ambulatorija. Seniūnijoje veikia Naujininkų, Salininkų, Užusienio ir Burbiškių bendruomenės.
Naujininkų seniūnijos Kirtimų rajone buvo įsikūręs Vilniaus čigonų taboras, kurį 2020 m. Vilniaus miesto savivaldybė panaikino.
Geografija
thumb|Sentikių kapinės|left|179px
Vakarinėje dalyje – Burbiškių parkas ir Panerių miškas, pietuose – Užusalių miškas ir kolektyviniai sodai Salininkuose, seniūnijos viduryje yra Kirtimai – vienas didžiausių Vilniaus pramoninių rajonų, kuriame yra ir Vilniaus oro uostas.
Į seniūniją patenka šios Vilniaus miesto dalys:
Sudano vėliava
thumb|Sudano vėliava Sudano vėliava buvo įteisinta 1970 metų gegužės 20 dieną. Sudano vėliavoje vyraujančios spalvos atspindi arabiškojo nacionalizmo simbolius. Ši vėliava buvo kuriama imant pavyzdį iš kai kurių arabų šalių, jau buvusių suvereniomis – Egipto, Sirijos, Irako. Kuriant šią vėliavą buvo manoma, kad ateityje bus sukurta arabų šalių federacija tuo būdu siekiant vėliavas sukurti kuo panašesnes viena į kitą.
Sudano vėliavoje vyrauja keturios stalvos: raudona – simbolizuojanti kančias bei netektis, kovojant už laisvę Sudane ir kitose arabų šalyse; balta – taika, meilė ir tyrumas; juoda – XIX a. 8 – 9 dešimtmečiais vykusio mahdisų judėjimo, kovojusių prieš britus, vėliavos spalva; žalia – islamo bei žemės ūkio simbolis.
Istorija
thumb|Sudano vėliava ([[1956–1970)]] Prieš 1969 metų Gafaro Nimerijaus (Gaafar Nimeiry) įvykdytą perversmą, oficiali vėliava buvo trispalvė, sudaryta iš mėlynos, geltonos ir žalios spalvų. Viena iš galimų vėliavos pakeitimo 1970 metais priežasčių buvo Sudano kaip valstybės siejimas savęs su Arabų šalimis nei su Afrikos valstybėmis.
Uzbekijos vėliava
thumb|right|250px|[[Vaizdas:FIAV 111000.svg|20px Uzbekijos vėliava]] Uzbekijos vėliava – oficialus Uzbekijos valstybės simbolis, priimtas 1991 m. lapkričio 11 d.
Mėlyna spalva atspindi vandenį ir dangų, balta simbolizuoja šventą ramybę, žalia – gamtą, o raudoni dryžiai – gyvenimo galią.
Pusmėnulio vaizdavimas yra susijęs su Uzbekijos istorinėmis tradicijomis. 12 žvaigždžių simbolizuoja Zodiako ženklus. Skaičius dvylika (dvylika metų mėnesių) rodo astronomijos ir mokslinės minties išsivystymą Uzbekijoje.
Kipro futbolo varžybos 1975–1976 m.
Kipro futbolo varžybos 1975–1976 m.
Lututė
miniatiūra Lututė (Aegolius funereus) – pelėdinių (Strigidae) šeimos paukštis. Paplitusi šiaurės pusrutulyje, daugiausia taigos juostoje.
Nugarinė pusė ruda, tik ant galvos apvalūs balti taškeliai, pečių plunksnos baltai dėmėtos. Pilvo pusė šviesios spalvos, su neryškiomis rusvomis dėmelėmis. Skruostų diskas beveik apvalus, baltas, prie akių juosvas. Kojos iki nagų apaugusios baltomis plunksnomis. Snapas gelsvas, nagai juodi.
Lututė gyvena spygliuočių, rečiau mišriuose miškuose. Aktyvi būna nakties metu, o dieną slepiasi tarp medžių šakų. Lizdą krauna uoksuose, kartais inkiluose. Lututė neretai užima genių uoksus. Dėtis – 5-6 balti kiaušiniai.
Paukštis minta mažais peliniais graužikais bei mažais paukščiais.
Vs.
„Vs.“ yra antrasis amerikiečių alternatyvaus roko grupės „Pearl Jam“ albumas, išleistas 1993 m. spalio 19 d. Albume esančios dainos skamba aštriau ir agresyviau, nei grupės pirmajame albume „Ten.“ Taip pat, tai pirmasis grupės albumas su prodiuseriu Brendan O’Brien.
Prieš išleisdama albumą, grupė nusprendė daug mažiau jį reklamuoti. Nė vienam albumo singlui nebuvo sukurtas vaizdo klipas. Tačiau vos išleidus albumą, jis pasiekė daugiausiai parduotų kopijų per savaitę rekordą ir jį išlaikė penkerius metus. Taip pat albumas prabuvo penkias savaites pirmoje Billboard 200 topo vietoje. Albumas JAV yra tapęs septynis kartus platininiu.
Įrašymas
Įrašinėjant antrąjį albumą, grupė teigė, jog jautė spaudimą, kad albumas gautųsi toks pat komerciškai populiarus, kaip ir pirmasis. Tai buvo pirmasis grupės albumas, kurį prodiusavo Brendan O’Brien, taip pat pirmasis su būgnininku Dave Abbruzzese, kuris prie grupės prisidėjo 1991 m. rugpjūtį ir grojo albumo „Ten“ ture. 1993 m. vasarį grupė pradėjo repeticijas „Potatohead“ studijoje Sietle, kol, galiausiai kovo mėnesį išvyko į Kaliforniją, kur pradėjo įrašus. Tačiau vieta tiko ne visiems grupės nariams – Abbruzzese ją vadino rojumi, o Vedder jos tiesiog nekentė.
Grupė nusprendė neskubėti ir įrašinėti vienu metu tik po vieną dainą, nepradedant naujos, kol įrašytoji nėra pilnai suvesta. Grupės nariai dar ilgai pasakojo, jog šis būdas jiems buvo priimtiniausias ir įrašinėti sekėsi daug lengviau. Grupės prodiuseris pasirūpino, jog visa aplinka primintų grupės koncertus, todėl nekeista, kad dauguma dainų buvo sukurtos kartu improvizuojant.
Per pirmąją įrašų savaitę grupė įrašė keturias dainas: „Go,“ „Blood,“ „Rats“ ir „Leash.“ Po to grupė nusprendė šiek tiek pailsėti, tačiau Vedder, norėdamas neprarasti įtampos, nukeliavo į San Franciską, taip pat pradėjo miegoti tam netinkamose vietose, tokiose kaip savo automobilyje ar studijos pirtyje. Jis jautė stresą dėl nebaigtų darbų, tačiau, laikui bėgant, jis vėl sugebėjo susikoncentruoti į darbą ir 1993 m. gegužę grupė užbaigė albumo įrašymą.
Muzika ir žodžiai
Albume skamba daug laisvesnė ir aštresnė muzika, nei grupės debiutiniame „Ten.“ Grupės bosistas Jeff Ament teigė, jog jis norėjo, kad taip būtų skambėjęs pirmasis albumas. Albume netrūko ir akustinių baladžių – dainos „Daughter“ bei „Elderly Woman Behind the Counter in a Small Town.“ Dainose „Animal“, „Blood“ ir „Rats“ girdimi fanko elementai.
Latakai
Latakai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, dešiniajame Alsos krante, 1 km į rytus nuo Viduklės.
Vs.
Muzika ir žodžiai
Dainos kalba apie asmenines, socialines ir politines problemas. Užčiuopiama daugybė įvairių temų: smurtas prieš vaikus (daina „Daugter“), ginklų išaukštinimas („Glorified G“), policijos rasizmas („W.M.A.“) bei žiniasklaida („Blood“). Dainos „Daugter,“ „Elderly Woman Behind the Counter in a Small Town“ ir „Dissident“ pasakoja istorijas. „Daughter“ – apie vaiką, kuris patiria smurtą iš tėvų, kadangi turi mokymosi sutrikimų. „Dissident“ pasakojama apie moterį, priimančią pas save gyventi politinį pabėgėlį, o „Elderly Woman Behind the Counter in a Small Town“ – apie senyvą moterį, visą gyvenimą praleidusią savo mažame miestelyje.
Dainoje „Glorified G“ pašiepiami žmonės, išaukštinantys ginklus. Kūrinys buvo parašytas, kai grupės būgnininkas Abbruzzese per repeticiją papasakojo, jog ką tik nusipirko du ginklus. Tai sukėlė ginčą tarp grupės narių. „W.M.A“ buvo taip pat įkvėpta tikrų įvykių, kai vos už grupės repeticijų salės policijos pareigūnai pradėjo kibti prie Vedder juodaodžio draugo, tačiau į jį nė nekreipė dėmesio.
Išleidimas ir pardavimai
Tik išleistas, albumas iškart debiutavo „Billboard 200“ topo pirmojoje vietoje, kur išbuvo penkias savaites. Per pirmąsias penkias dienas buvo parduota 950,378 albumo kopijų. Tai buvo rekordinis, iki tol nepasiektas skaičius, kurio dar penkerius metus niekas neaplenkė. Albumas JAV yra tapęs septyniskart platininiu ir vien ten jo yra parduota virš 6 milijonų kopijų.
Grupė nusprendė šį albumą daug mažiau reklamuoti. Nors paskutinis vaizdo klipas „Jeremy“ buvo itin populiarus, grupė atsisakė kurti vaizdo klipus, kadangi norėjo, jog jų dainas neatsimintų tik pagal vaizdo klipus. Taip pat grupė davė daug mažiau interviu, rečiau pasirodė televizijoje.
Albumas turėjo keturis populiarius singlus: „Go,“ „Daughter,“ „Animal“ ir „Dissident.“ Visi papuolė į aukštas Mainstream Rock ir Modern Rock topų pozicijas. Populiariausia iš jų buvo „Daughter“, užėmusi pirmąją vietą abiejuose topuose ir net išbūdama aštuonias savaites pastarojo pirmoje vietoje. Į topus papuolė ir albumo dainos „Glorified G“ bei „Elderly Woman Behind the Counter in a Small Town.“ 1995 m. Grammy apdovanojimuose „Daughter“ buvo nominuota geriausiai roko dainai, įrašytai grupės, „Go“ – geriausiai sunkiojo roko dainai. Pats albumas buvo nominuotas geriausiam roko albumui.
Turas
Grupė 1993 m. rudenį ir 1994 m. pavasarį koncertavo įvairiuose JAV miestuose, reklamuodama albumą. 1993 m. turas vyko vakarinėje dalyje, o 1994 m. – pietinėje. Muzikos industrija apie šį turą šnekėjo kiek negerai, kadangi grupei nerūpėjo tai, kas populiaru, o atvirkščiai – jiems rūpėjo tik tai, ko nori gerbėjai. Šio turo metu grupė nurodė maksimalią galimą kainą už bilietus, taip stengdamasi sumažinti perpardavinėtojų kiekį.
Šio turo metu gyvai debiutavo ir keletas dainų iš tuo metu dar nepasirodžiusio grupės trečiojo albumo „Vitalogy.“ Grupės koncertas, vykęs 1994 m. balandžio 3 d. Antlantoje, buvo transliuojamas per radiją gyvai visoms Jungtinėms Valstijoms. Po kelių dienų, grupės „Nirvana“ lyderis Kurt Cobain buvo rastas negyvas. Ši mirtis smarkiai paveikė Vedder. Jis teigė, jog jei tai nebūtų buvusi beveik turo pabaiga, jis nežine ar būtų ištempęs dar daugiau koncertų po tokio sukrėtimo.
Grupė sukėlė didelį skandalą, sužinojusi, jog didžiausia JAV bilietų platintoja „Ticketmaster,“ be grupės sutikimo ir žinios, prie jų bilietų Čikagoje kainos pridėjo papildomą mokestį. Grupė padavė kompaniją į teismą, kaltindama, jog jie dirba nešvariai, pridėdami iki 30% kainos sumos prie bilieto kainos. Kadangi grupė norėjo, jog jų koncertai kainuotų kuo mažiau, 1994 m. vasarą planuoti koncertai buvo atšaukti.
Vs. turo papildomas koncertinis CD
Įrašytas 1994 m. balandžio 12 d. Bostone, JAV. Priešpaskutinis turo koncertas, jame buvo atliktos kelios būsimo albumo „Vitalogy“ dainos. CD nėra aštuonių dainų, atliktų koncerte: „State of Love and Trust“, „Hard to Imagine“, „Go“, „Animal“, „Alone“, „Better Man“, „Yellow Ledbetter“, „I’ve Got a Feeling“ („The Beatles“ koveris).
Dainos, nepapuolusios į albumą
Į albumą nepateko dvi dainos, vėliau patekusios į trečiąjį albumą „Vitalogy“ – „Whipping“ ir „Better Man.“ Abi dainos pirmąkart buvo sugrotos 1993 m. gegužės 13 d. San Franciske, kai grupė pirmąkart sugrojo nemažai naujų dainų, įrašytų „Vs.“ albumui. „Better Man“ į albumą nepapuolė, kadangi Vedder netikėjo, jog ji patiks gerbėjams. Dar viena daina, nepatekusi į albumą, yra „Hard to Imagine,“ kuri vėliau pasirodė 1998 m. išleisto filmo „Chicago Cab“ garso takelyje. Taip pat daina pasirodė 2003 m. išleistame grupės retų dainų rinkinyje „Lost Dogs.“ Pasak Stone Gossard, daina nepapuolė į albumą, kadangi jame ir taip jau buvo pakankamai ramių dainų.
Bambliai
Auktilaukis arba Lugovojė (, nuo 1938 m. Bammeln) – buvusi gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Pravdinsko miesto gyvenvietės teritorija.
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Frydlando apskrities (nuo 1927 m. Barštyno apskritis) Kukėnų dvaro palivarkas. Priklausė Auktalytės parapijai. 1910 m. buvo 31 gyventojas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Frydlando rajono, vėliau Pravdinsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Družbos apylinkės kaimas.
Žymūs žmonės
Kaime 1536 m. gimė vienas lietuvių raštijos pradininkų, religinių raštų rengėjas, Biblijos vertėjas, istorikas Jonas Bretkūnas.
Kamianka (Losicės apskritis)
Kamianka – kaimas Lenkijos rytuose, Plateruvo valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Suvalkėliai
Suvalkėliai – kaimas Kalvarijos savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Jungėnų. Yra Suvalkėlių geležinkelio stotelė.
Istorija
XX a. pradžioje dvaras vadinosi Aukštutiniai Suvalkėliai, o kaimas – Žemutiniai Suvalkėliai. Sovietmečiu abi gyvenvietės sujungtos.
Pavadinimas „Aukštutiniai Suvalkėliai“ buvo ilgiausias sudurtinis vietovardis Lietuvoje.
Luknelis
left|120px
Luknelis – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, Labanoro girioje (Žeimenos miške), 6 km į pietryčius nuo Labanoro, Labanoro regioniniame parke. Kartu su Luknelės ir Paluknos upeliais įtrauktas į Luknelės hidrografinį draustinį. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus 0,54 km, plotis apie 0,36 km. Altitudė 146,9 m. Krantai miškingi, žemi, daug kur pelkėti. Šiauriniame gale įteka Luknelė iš Indrajų ežero, pietrytiniame išteka ir teka link Žeimenos upės. Ežero šiaurės rytų krante įsikūręs Paluknio kaimas.
Danovas (Kolno apskritis)
Danovas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kolno valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į šiaurę nuo Kolno ir apie 89 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Hugo Almeida
Hugas Migelis Pereira de Almeida (g. 1984 m. gegužės 23 d.) – futbolininkas, Portugalijos rinktinės ir Beşiktaş JK klubo puolėjas.
2010 m. gruodžio 24 d. pasirašė 3,5 m. kontraktą su Turkijos Beşiktaş JK klubu.
žaidžia nuo 2003 m.
Keležeriai
Keležeriai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Kriaunų. Šalia telkšo Keležeris.
Buick Wildcat
Buick Wildcat buvo didelės klasės automobilis, kurį tarp 1963 ir 1970 metų gamino Buick. 1962 metais Wildcat buvo gaminamas kaip Buick Invicta submodelis, 1963 metais Wildcat tapo atskiru modeliu.
Wildcat koncepcijos
Pirma karta Wildcat vardas buvo panaudotas 1953 metais pasirodžiusiai koncepcijai. Iš viso buvo pristatyti penki Windcat vardu pavadinti koncepciniai automobiliai. Trys iš jų buvo pristatytos 6-dešimtmečio pradžioje, viena 1985 ir dar viena 1997 metais. 1953 Wildcat I, 1954 Wildcat II ir 1955 Wildcat III dizainą kūrė Harley Earl. I ir II yra išlikusios šiai dienai.
1985 metais buvo pristatyta 4-oji koncepcija, tai buvo visais ratais varomas galingas sportinis automobilis. Koncepcija šiai dienaituri Buick kompanija.
1997 metais Buick pristatė Riviera Wildcat koncepcini automobilį.
Naujosios Vilnios seniūnija
Naujosios Vilnios seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Vilniaus miesto savivaldybės rytuose.
Didelę jos dalį sudaro Naujoji Vilnia (seniūnijos rytuose), taip pat įeina Pūčkoriai, Tuputiškės, Pavilnys, Guriai. Pro seniūniją teka Vilnia, daug žalių plotų – yra Pavilnio parkas, Barsukynės miškas, Ąžuolijos miško parkas, Žaliakalnio parkas. Seniūnijos pietuose ir šiaurės rytuose – kolektyviniai sodai.
Geografija
Į seniūniją patenka šios Vilniaus miesto dalys:
Paškovščizna (Bielsko apskritis)
Paškovščizna  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Orlios valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietvakarius nuo Orlos, apie 11 km į pietryčius nuo Bielsko ir apie 49 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Ispanija Eurovizijos šokių konkurse
Ispanija Eurovizijos šokių konkurse dalyvavo 1 kartą - 2007-aisiais. Šokėjai Amagoya Benlloch ir Abraham Martinez užėmė 9 vietą sušokę Ča-Ča-Ča ir Pasodoblį.
Nuorodos
Oficiali Ispanijos „Eurovizijos“ svetainė
Laugalys
Laugalys – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, į šiaurę nuo Gylių.
Orlia
Òrlia – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, 11 km į pietryčius nuo Bielsko ir apie 47 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Iki 1941 m. 90 % kaimo gyventojų buvo žydai, šiuo metu daugumą sudaro gudai.
Istorija
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. 1796 m. pastatyta Orlos Šv. Archangelo Mykolo cerkvė. 1799 m. mieste buvo 242 namai. XIX a. įkurtos Orlos Naujosios žydų kapinės. 1807-1842 m. priklausė Rusijos imperijos, Balstogės sričiai, 1842-1914 m. Gardino gubernijai. 1867 m. mieste gyveno 1375 žmonės, iš kurių 91 % buvo žydai. 1870 m. pastatyta Orlos Šv. Kirilo ir Metodijaus cerkvė. XIX a. miestelis buvo Bielsko apskrityje.
1900 m. gyveno 4286 žmonės, iš kurių 3678 buvo žydai, tai yra 85 % miesto gyventojų. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. Po I pasaulinio karo gyvenvietė prarado miesto teises. 1919-1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1921 m. mieste gyveno 1,518 žmonės, iš kurių 1,167 buvo žydai. 1938 m. mieste kilo didelis gaisras, kurio metu sudegė nemažai miesto pastatų. 1939-1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Bielsko rajonui. 1941-1944 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945-1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1991-1995 m. pastatyta Orlos Šv. Simono Slupniko koplyčia.
Alečhornas
Alečhornas  – viršukalnė Šveicarijoje, Berno Alpėse. Aukštis 4195 m. Kyšo virš Alečo ledyno vakarinės pusės. Į kalną pirmą kartą įkopta 1859 m. birželio 18 d. anglų alpinisto Francis Fox Tuckett, lydimo gidų Johann Joseph Bennen, Peter Bohren ir V. Tairraz.
Jonas Varkulevičius
Jonas Varkulevičius (g. 1959 m. sausio 15 d. Radviliškyje) – Lietuvos ir Radviliškio rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
2004 m. Vytauto Didžiojo universitete baigė socialinius mokslus, edukologijos magistras.
1990–2011 m. Radviliškio Lizdeikos gimnazijos direktorius.
Partijos Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai Radviliškio rajono skyriaus narys.
2003–2004 m. ir 2011 m. (atsisakė mandato) Radviliškio rajono savivaldybės tarybos narys. 2011 m. įtariamas padaręs nusižengimus.
Žmona Rasa, vaikai Sima, Martynas.
Liepos 26-osios judėjimas
thumb|180px|right|Liepos 26-osios judėjimo vėliava. Liepos 26-osios judėjimas (M-26-7) – Fidelio Kastro įkurta ir vadovaujama revoliucinė organizacija, kuri 1959 m. Kuboje nuvertė Fulchensijo Batistos vyriausybę.
Kilmė
Liepos 26-osios judėjimas buvo pavadintas pagal nepavykusį Monkados kareivinių užpuolimą Kubos Santjage 1953 m. liepos 26 d. 1955 m. 82 ištremti revoliucionieriai (tarp jų Fidelis Kastro, jo brolis Raulis Kastro, Kamilas Sjenfuegosas, Huberas Matosas ir argentinietis Ernesto „Če“ Gevara) pertvarkė judėjimą. Jų užduotis buvo sukurti disciplinuotą partizaninį judėjimą, kuris nuverstų F. Batistos režimą.
1956 m. gruodžio 2 d. 82 vyrai jachta „Granma“ išplaukė iš Tuspano (Verakruso valstija, Meksika) ir išsilaipino Kuboje, pasirengę pradėti revoliuciją. Išsilaipinimas vyko dieną. Operaciją apšaudė Kubos oro pajėgos, todėl revoliucionieriai patyrė didelių nuostolių, buvo atskirti nuo savo atsargų ir priversti pasidalyti į dvi grupes. Be to, vietinis vedlys įviliojo partizanus į pasalą. Galiausiai, iš 82 išsilaipinusių revoliucionierių liko tik 12. Jie persigrupavo Siera Maestros kalnuose. Čia buvo įkurta ilgalaikė stovyklavietė ir pradėta rengti Kubos revoliucija, kuri tęsėsi dvejus metus ir baigėsi 1959 m. sausį, kai Naujųjų metų išvakarėse Liepos 26-osios judėjimo pajėgos įžengė į Havaną ir F. Batista pabėgo iš Kubos.
Po 1959 m.
Kai judėjimas perėmė valdžią, prie jo prisijungė daugelis prieš F. Batistą kovojusių asmenų ir liberalų. Judėjimas buvo sujungtas su kitomis organizacijomis ir pavadintas Kubos socialistinės revoliucijos jungtine partija, kuri 1965 m. buvo pertvarkyta į Kubos komunistų partiją. Apie F. Kastro planus pertvarkyti judėjimą žinojo tik jo artimiausi asmenys. Kai išaiškėjo, kad Kuba ketina priimti griežtą marksistinę-leninistinę politinę bei ekonominę sistemą, kilo kai kurių partijos narių ir JAV pasipriešinimas. .
Liepos 26-osios judėjimo vėliava naudojama ant Kubos karinių uniformų pečių ir tebėra Kubos revoliucijos simbolis.
Nauru transportas
thumb|235px|Fosfatų traukinys thumb|235px|Laivas gabena fosfatus
Nauru turi 24 km asfaltuoto kelio, dauguma jo - įvažiavimas į Nauru fosfatų korporacijos biurus ir kasybos vietas. Vienintelis uostas yra Anibare, yra oro uostas.
Keliai:
viso: 30 km
asfaltuota: 24 km
neasfaltuota: 6 km
Jūrų uostai: 1
Oro uostai: 1 (Nauru tarptautinis oro uostas)
Filipki Dužė
Filipki Dužė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kolno valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į šiaurę nuo Kolno ir apie 91 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Kauno apskrities vėliava
thumb|right|200px|Kauno apskrities vėliava. Pločio ir ilgio santykis - 5:6
Kauno apskrities vėliava – viena iš Kauno apskrities heraldikos atributų. Vėliava herbo spalvų, laisvieji kraštai apvesti siaura sidabrine juostele.
Mažieji apuokai
Mažieji apuokai (Asio) – pelėdinių (Strigidae) šeimos paukščių gentis. Viršugalvio šonuose yra dvi auselės.
Pasaulyje 7 rūšys, Lietuvoje dvi:
Sungailiškiai
Sungailiškiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, prie krašto kelio. Iki Tauragės yra 10 km, iki Pagramančio – 5 km. Kaime yra parduotuvė, paminklų dirbtuvė, gaisrinė, iki 2011 m. veikė pradinė mokykla (Pagramančio mokyklos skyrius). Kaimo pakraščiu prateka Jūra, netoliese yra Sungailiškių žvyro karjeras (nuo 1975 m.), jame išgaunamas žvyras keliams tvarkyti, čia 1985 m. nutiesta autokroso trasa ir kasmet rengiamos vienas įvairaus lygio autokroso varžybos. Ilgus metus šalia dabartinio žvyro karjero Sungailiškiuose buvo Tauragės rajono atliekų sąvartynas, jis rekultivuotas, apsodintas pušaitėmis, o naujasis sąvartynas buvo įkurtas Ližiuose.
Šiurpys
left|120px
Sungailiškiai
thumb|left|250px|Sungailiškių autokroso trasa žvyro karjero pašonėje
Šiurpys
Šiurpys – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 11 km į pietvakarius nuo Zarasų, 6,5 km į šiaurę nuo Salako, Gražutės regioniniame parke. Ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius 2 km, plotis iki 0,56 km. Altitudė 153,2 m. Giliausia vieta siekia 23,2 m. Telkšo rininės kilmės duburyje. Ežero kranto linija labai vingiuota. Krantai smėlingi, sausi, duburio šlaitai statūs, aukšti, dengiami miškų (Gražutės miškas). Pietvakarinėje dalyje yra 0,11 ha ploto sala. Šiurpio dugnas duobėtas. Ežeras nenutekantis, priklauso Šventosios upės baseinui.
Sungailiškiai
Etimologija
Kaimo pavadinimas kilęs nuo Sungailos dvaro vardo (dvarininkinis vietovardis), kadangi gyvenvietė išaugo senojo dvaro valdose. Sungailiškiai anksčiau vadinosi Pajūriu (vandenvardinis vietovardis nuo Jūros upės). Pirmasis žinomas Sungaila (mirė 1433 metais) ėjo Kauno seniūno pareigas, buvo Ldk Vytauto Didžiojo bendražygis.
Šiurpys
Vakariniame gale yra Šiurpiškių kaimas, už jo telkšo Šiurpelis.
Ežero pavadinimas kildinamas iš žodžio šiurpti („darytis nelygiam, šiurti, šiauštis“).
Sungailiškiai
Istorija
thumb|left|250px|Pradinė Sungailiškių mokykla
Pirmą kartą vietovė netiesiogiai aprašyta 1561 m. Jurbarko valsčiaus inventoriuje, jame aprašomos čia plytėjusios Mikalojaus Sungailavičiaus žemės. Dvaras rašytiniuose šaltiniuose minimas XVII a. XVIII a. dvarą valdė jau Gorodeckiai, vėliau Urbanavičiai ir jų palikuonys. Urbanavičių giminės palikuonys užėmė LDK valstybės tarnautojų pareigas (stalininkų, taurininkų ir pan.), buvo aktyvūs reformacijos šalininkai. Jie giminiavosi su tokiomis giminėmis kaip Bilevičiai, Romeriai, Gordon, Mackevičiai. Mecenavo Kelmės reformatų bažnyčios statybą, kurios koplyčioje ir buvo laidojami. Urbanavičių giminė valdė ne tik Sungailiškių bet ir Mažonų, Šakviečio dvarus. Karo gydytojas Feliksas Šaucilovas vedė Jadvygą Urbanavičiūtę ir kartu su ja iki nacionalizavimo valdė Sungailiškių dvarą. Jie abu yra palaidoti Pagramančio miestelio kapinėse. Sungailiškių dvaro apylinkėse yra dvaro kapinaitės, kuriose yra palaidoti Urbanavičių giminės giminaičiai (Gordon ir pan.), dalyvavę 1863 metų sukilime. Dvaro turtą išgrobstė ir dvarą sudegino pokario laiku 1947 m. Paskutinė savininkė J. Urbanavičiūtė-Šaucilovienė paskutines savo gyvenimo dienas praleido Pagramančio apylinkėse, slėpdamasi nuo pokario laikotarpio persekiojimų pas vietinius gyventojus. Dvaro centras buvo ant kairiojo Jūros upės kranto. Jame buvo dviejų aukštų gyvenamasis namas (1947 m. jis sudegė), linų džiovykla, arklidės, kiaulidė, jauja. Dauguma pastatų statyta XIX a., išlikusi mūrinė linų džiovykla, dalis arklidžių, plūkto molio tvartas, remontuotas 1863 m., pokario metais pertvarkytas. 1923 m. dvare gyveno 60 gyventojų.