cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ramūnas Katilius
Biografija
Lietuvos fizikų draugijos, Lietuvos netiesinių reiškinių analitikų asociacijos narys, šios asociacijos žurnalo „Nonlinear Analysis: Modelling and Control“ redaktorių kolegijos narys. 1990–1999 m. Atviros Lietuvos Fondo valdybos narys.
Vedė Elmirą Sabirovą (g. 1937), sūnūs Andrius (g. 1967) ir Ramūnas (g. 1971). Palaidotas Vilniaus Jeruzalės kapinėse.
Šakauodegės
Šakauodegės (Enicurus) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių gentis, kuriai priklauso maži vabzdžialesiai paukščiai. Gentis anksčiau buvo priskirta strazdinių (Turdidae) šeimai.
Turi ilgą skeltą uodegą. Paplitusios Pietryčių Azijoje, miškuose. Lizdą suka uolų plyšiuose. Deda 2-4 kiaušinius.
Gentyje yra 7 rūšys.
Choroščevas
Choroščevas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Mileičycių valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 18 km į šiaurės rytus nuo Semiatičės ir apie 64 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Mažasis erelis rėksnys
Mažasis erelis rėksnys (Clanga pomarina) – vanaginių (Accipitridae) šeimos, erelių rėksnių genties plėšrusis paukštis. Rėksniais pavadinti dėl gana triukšmingo gyvenimo būdo.
Išvaizda, kūno ilgis, svoris
Nelabai žymiai didesnė rūšis už į Lietuvą kartais atklystantį nykštukinį sakalinį erelį. Pilkai rudas, kartais rusvesnė dėmė ant sprando. Plasnojamosios plunksnos beveik juodos.
thumb|left|230px|Mažojo erelio rėksnio skrydis thumb|left|230px|Mažojo erelio rėksnio lizdas
Gyvenama aplinka
Į Lietuvą atskrenda kovą-balandį. Gyvena drėgnuose mišriuose miškuose.
Poravimasis
Lizdą krauna dažniausiai eglėje arti kamieno. Pora viename lizde peri daugelį metų. Perėti pradeda gegužės mėnesį, deda 1–2 kiaušinius. Jaunikliai tamsesni už suaugusius, mokytis skraidyti pradeda liepos pabaigoje.
Paplitimas Lietuvoje
Ši erelių rūšis nėra labai baikšti, todėl labiausiai nukentėjo nuo medžiotojų. Mažasis erelis rėksnys įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą. Į Lietuvą jie atskrenda kovą-balandį.
Prekestulenas
thumb|250px|Prekestulenas
Klifas pasiekiamas keliu iš Stavangerio, o nuo artimiausios automobilių aikštelės reikia keliauti pėsčiomis kalnuotu paviršiumi 1-3 valandas.
Tornabuoni koplyčia
thumb|220px| Tornabuoni koplyčios [[vitražas ]] thumb|220px|Freskų schema. Mėlyna - vitražas, geltona - lubos, žalia - Mergelės Marijos, rožinė - Šv. Jono Krikštytojo gyvenimų istorijos Tornabuoni koplyčia – didžiausia Florencijos Santa Maria Novella bazilikos koplyčia, garsi didžiausiu ir gerai išsilaikiusiu XV a. florentietiško meno freskų ciklu, kurį 1485-90 m. laikotarpiu sukūrė Domenikas Girlandajas, būdamas pačioje savo kūrybinėje viršūnėje.
Istorija
Istoriškai teisės į koplyčią priklausė Florencijos Ricci šeimai, kuri parėmė Santa Maria Novella statybas. Iki XIV a. vidurio Ricci šeimos užsakymu čia freskas atliko menininkas Orcagna. Tačiau, nutrūkus finansavimui, darbai ties jomis sustojo apie XIV a. vidurį. Po to freskos nukentėjo nuo gaisro (dabar jų fragmentai yra Santa Maria Novella muziejuje). Rimtai atnaujinti koplyčią ir taip įsiamžinti savo vardą XV a. pabaigoje sumanė bankininkas Francesco Sassetti, kuris nusprendė darbus patikėti Domenikui Girlandajui, tačiau bažnyčios vienuolius suglumino, kad užsakovas sumanė koplyčią ištapyti Šv. Pranciškaus gyvenimo tema, t. y. ne Santa Maria Novella globėjo. Galų gale 1482-85 m. Domenikas Girlandajas šį užsakymą atliko Santa Trinita bažnyčioje, o į Santa Maria Novella grįžo jau naujo rėmėjo Giovanni Tornabuoni ir jo žmonos Francesca Luca Pitti pageidavimu. Giovanni Tornabuoni buvo įtakingas bankininkas, pirklys ir, tuo metu, Medičių banko filialo Florencijoje valdytojas. Jis perpirko teises į koplyčią iš Ricci šeimos su sąlyga, kad koplyčioje bus pavaizduotas ir Ricci šeimos herbas. Ta proga, baigus freskas šis herbas buvo patalpintas lubose mažai matomojoje vietoje ir kilus Ricci šeimos prieštaravimams, Giovanni Tornabuoni vėliau išaiškino, kad vieta, nors ir mažai matoma, užtat yra pati „garbingiausia“ koplyčioje.
Domenikas Girlandajas su didele grupe savo pagalbininkų ir pameistrių pradėjo darbus koplyčioje 1485 ir baigė 1490 m. Manoma, kad prie jų galėjo dirbti tuo metu Girlandajo mokinys Mikelandželas. 1492 m. pagal Girlandajo projektą buvo baigtas centrinis vitražas. Koplyčioje Domenikas sukūrė patį puikiausią savo darbą, lyginamą tik su freskomis Sassetti koplyčioje Santa Trinita bažnyčioje, tik kur kas didesnės apimties. Freskose, būdingai sau, Domenikas Girlandajas, numanoma, kiekvienam veikėjui vaizduoti panaudojo realių Florencijos piliečių portretus. Iš veikėjų pavardžių išliko tik patys garsiausi, kaip Medičių šeimos nariai, rėmėjai, filosofai ir pan. Freskose vaizduojamos biblijinės scenos, tačiau visiškai be religinio patoso ir dieviškosios valios liudijimo. Iš tikro scenose atskleidžiamos XV a. Florencijos antros pusės „aukso amžiaus“ miestiečių buitinės gyvenimo scenos. Dailininkas įtaigiai vaizduoja to meto buities, aprangos detales. Tarp architektūrinių detalių - Florencijos vaizdai. Vėliau freskos buvo kritikuotos dėl perdėto realistiškumo, tačiau iš jų dvelkiantis herojų ramumas ir harmonijos dvasia perteikia to meto Florencijos Respubliką pačioje jos aukštumoje.
Freskų schema
Freskos sugrupuotos aplink centrinį vitražą. Kairėje pusėje vaizduojamos scenos iš Mergelės Marijos, o dešinėje - iš Šv. Jono Krikštytojo gyvenimų. Virš vitražo liunetėje vaizduojama Margelės Marijos karūnavimo scena. Lubose pavaizduoti keturi evangelistai, juos supa dar keliolika liunečių. Pasakojamoji istorijų linija eina iš apačios į viršų. Be to, apatinės scenos yra kur kas aukštesnio meninio lygio, manoma, kad lubų fragmentus, išskyrus Mergelės Marijos karūnavimo sceną, tapė Domenico pagalbininkai. Tradiciškai pačia puikiausia scena įvardijama „Mergelės Marijos gimimas“.
Triceratopsas
Triceratopsas (Triceratops) – Ceratopsidae šeimai priklausęs augalėdis dinozauras. Gyveno vėlyvosios kreidos laikotarpiu. Tokį pavadinimą gavo dėl dviejų ragų ant galvos ir dar vieno ant nosies. Iš visų savo šeimos dinozaurų buvo didžiausias, vien kaukolės ilgis buvo apie 2 metrų ilgio, svėrė iki 10 tonų. Gyveno bendruomenėmis. Paplitę buvo Šiaurės Amerikoje.
Turėdami stiprius kojų ir sprando raumenis galėdavo pulti į trumpas, bet triuškinančias kovas. Triceratopsas galėjo įsibėgėti iki 40-50 km/h. Jo ragų smūgio jėga neįsivaizduojama.
Povilas Morkūnas (1932)
Povilas Morkūnas (1932 m. lapkričio 6 d. Jonavoje, Biržų rajonas - 2017 m. balandžio 16 d. Šiauliuose) – Lietuvos inžinierius, visuomenės veikėjas, Šiaulių miesto garbės pilietis.
Biografija
1951 m. sidabro medaliu baigė Biržų vidurinę mokyklą. 1956 m. baigė Kauno politechnikos instituto Elektronikos fakultetą, įgijo radijo inžinieriaus specialybę. 1959–1960 m. studijavo Maskvos energetikos institute.
Dirbo Rygos ir Kauno radijo gamyklose, 1960–1962 m. Specialiajame konstravimo biure prie Vilniaus skaičiavimo mašinų gamyklos. 1962 m. kovo 26 d. paskirtas besikuriančios Šiaulių televizorių gamyklos direktoriumi. Šias pareigas ėjo 23 metus – iki 1985 m. Rūpinosi gamyklos rūmų statyba, televizinės aparatūros gamyba, rėmė sportą ir meno saviveiklą.
1985–1990 m. LDT Šiaulių miesto Vykdomojo komiteto pirmininkas. Jo vadovavimo metais buvo statomi gyvenamieji namai, medicinos, kultūros įstaigos, tvarkomas pėsčiųjų bulvaras, gerinama geriamojo vandens kokybė ir kt.
1971–1986 m. LKP CK narys, nuo 1986 m. LKP Revizijos komisijos narys. 1966–1970 m. SSRS AT deputatas, nuo 1980 m. LSSR AT deputatas. Buvo renkamas Šiaulių miesto tarybos deputatu. Nuo 2001 m. pensininkas.
Su žmona Birute užaugino sūnų Vidą. Palaidotas Donelaičio kapinėse.
Mažosios Lietuvos taryba
Mažosios Lietuvos taryba – Mažosios Lietuvos lietuvininkų išeivių visuomeninė organizacija, veikusi 1946–1972 m. Vokietijoje (nuo 1949 m. – VFR).
Veikla
Įkurta 1946 m. lapkričio 6 d. Fuldoje netoli Frankfurto prie Maino. Tęsė Mažosios Lietuvos tautinės tarybos, veikusios 1918–1924 m. darbą. Rūpinosi Mažosios Lietuvos reikalais, telkė po Antrojo pasaulinio karo Vokietijoje apsigyvenusius tautiečius. Dar 1945 m. Šlėzvigo-Holšteino žemėje įsisteigė daugiau kaip 50 lietuvininkų pasipriešinimo organizacijų, kurios įėjo į tarybą. Mažosios Lietuvos taryba skatino juos išlaikyti lietuvybę, dalyvauti kultūros gyvenime, siekė visų lietuvių etninių žemių susivienijimo į vieną valstybę. Narius į tarybą priimdavo visuotinis susirinkimas prezidiumo, kurio nuolatinis pirmininkas buvo Erdmonas Simonaitis, siūlymu.
1946 ir 1947 Mažosios Lietuvos taryba paskelbė du Fuldos aktus – dėl Mažosios Lietuvos TSRS okupacijos ir gyventojų genocido, krašto kolonizavimo, kad Karaliaučiaus kraštą iki susijungimo su išlaisvinta Lietuvos Respublika valdytų Jungtinių Tautų komisija. 1950 m. Mažosios Lietuvos tarybos skyrių, kurių buvo apie 70, pirmininkų suvažiavime Švabiš Gmiunde priimtoje rezoliucijoje skelbiama, kad Mažosios Lietuvos taryba yra visos Mažosios Lietuvos gyventojų valios reiškėją, 1953 m. Mažosios Lietuvos tarybos narių suvažiavime (dalyvavo apie 30 narių) Liubeke pareikštas protestas dėl Karaliaučiaus krašto okupacijos, ryžtas kovoti dėl Lietuvos išlaisvinimo, tos viltys siejamos su JAV pagalba Baltijos šalims.
Mažosios Lietuvos taryba glaudžiai bendradarbiavo su Vyriausiuoju Lietuvos išlaisvinimo komitetu, tarybos atstovas Martynas Brakas, vėliau iki 1956 m. Martynas Gelžinis buvo VLIK vykdomosios tarybos narys. Tarybos pirmininkas E. Simonaitis atstovaudavo Mažajai Lietuvai Vokietijos institucijose, skaitė pranešimus, palaikė ryšius su kitomis lietuvininkų karo pabėgėlių organizacijomis, lankė Vokietijos lietuvininkus, informavo pasaulio visuomenę apie Mažosios Lietuvos tarybos veiklą. Vicepirmininkas M. Brakas rengė teisinius dokumentus, atstovavo tarybai tarptautinėse konferencijose, konsultavo VFR institucijas aktualiais Rytų Europos klausimais, padėjo leisti tarybos mėnraštį „Keleivis“, ėjusį 1950–1968 m. Hanoveryje. Prie Mažosios Lietuvos tarybos veikė Spaudos komisija, išleidusi keletą Vydūno knygų, 1948 m. – almanachą „Krivūlė“, leido periodiką.
Mažosios Lietuvos tarybos narių sumažėjo 1948 m. prasidėjus lietuvių emigracijai į Ameriką ir Australiją. 1969 m. mirus E. Simonaičiui tarybos veikla pamažu nutrūko. Dalis tarybos narių veikė Mažosios Lietuvos rezistenciniame sąjūdyje, įkurtame 1953 m.
Vinetu
Vinetu yra garsaus nuotykinių romanų autoriaus Karlo Majaus sukurtas personažas. Jis yra indėnas, apačių vadas, kovojantis už teisingumą. Rašytojas romane rašo kaip jaunas išeivis iš Vokietijos atvyksta į laukinius Vakarus, susipažįsta su Vinetu ir, supratęs indėnų kovos teisingumą, pereina į jų pusę.
Filmai
Buvo sukurti vaidybiniai filmai su Vinetu veikėju, kurį vaidino prancūzų aktorius Pierre Brice:
Antkalniškiai (Jurbarkai)
Antkalniškiai (arba Antkalniškiai I) – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Rotulių, kairiajame Imsrės krante, netoli jos ir Imsrelės santakos. Stūkso Antkalniškių piliakalnis.
Tallinn JazzOn
thumb|right|200px|[[2012 m. „Tallinn JazzOn“ koncertas Talino senamiestyje]] thumb|200px|right|Scena senamiestyje festivalio metu Tallinn JazzOn – kasmetinis muzikos festivalis, trunkantis 3 dienas po atviru dangumi. Muzikinis festivalis „Tallinn JazzOn“ yra nekomercinis festivalis, kurio tikslas skleisti džiazo muziką, kulturą, stiprinti tarptautinį muzikantų bendradarbiavimą ir padovanoti aukštos kokybės muzikinius pasirodymus Talino bei kitų miestų gyventojams, nemokamai. 2013 m. „Talinn JazzOn“ muzikinis festivalis vyko Taline birželio 28-30 dienomis.
Tallinn JazzOn
2012 m. pirmą kartą rengtame muzikinaime festivalyje į Taliną atvyko ir dalyvavo iš viso 150 atlikėjų iš 8 Europos šalių. Pasirodė grupės ir iš Lietuvos: Saulės kliošas ir Migloko. „Tallinn JazzOn“ festivalis – tai jau antri metai iš eilės vyksiantis tarptautinio masto renginys. Festivalio devizas „Gera muzika – geriems žmonėms“ labiausiai atspindi Festivalio paskirtį įvairiausio amžiaus, išsilavinimo, muzikinio skonio bei erudicijos žmonėms, Talino miesto, svečių ir tuo pat metu visos Estijos Respublikos džiazo muzikos mylėtojams ir mėgėjams.
Jau per pirmąjį festivalį gimė tradicijos, kurios išliko iki pat šių dienų ir tapo išskirtinais „Talinn JazzOn“ festivalio bruožais:
Pirmojo festivalio sėkmė ir pasisekimas, palankūs žiūrovų, kritikos, visų dalyvių bei organizatorių atsiliepimai ir vertinimai, įkvėpė festivalio rengėjus festivalį paversti kasmetiniu. Nuspręsta kiekvienais metais ieškoti naujų ir netikėtų sprendimų dėl atlikėjų, jų stilistikos įvairovės, neatrastų jaukių senamiesčio vietų renginių geografijai plėsti.
Vieta
Muzikinis festivalis vyksta Estijoje, Talino senamiestyje, kuris yra įtraukas į saugomą UNESCO kultūros paveldo objektų sąrašą. Unikalios senamiesčio erdvės džiazo muzikos festivaliui suteikia nevaržomą atmosferą.
Heninė lavsonija
Heninė lavsonija (Lawsonia inermis) – raudoklinių (Lythraceae) šeimos žiedinis augalas. Natūraliai auga Pietų Azijoje, tropinėje Afrikoje, Malajų salyne, auginama Šiaurės Afrikoje, Artimuosiuose Rytuose ir kitur.
Tai aukštas krūmas ar nedidelis medis, užaugantis iki 2,7 m aukščio. Lapai priešiniai, paprastieji, be plaukelių, 1,5–5,0 cm ilgio ir 0,5–2 cm pločio. Žiedai susitelkę į žiedynus stiebų viršūnėse, žiedai turi po 4 baltus taurėlapius. Vaisius – 4-8 mm skersmens kapsulė su 32-49 sėklomis.
Heninė lavsonija nuo pat ankstyvos senovės (bronzos amžiaus) naudojama kaip dažinis augalas. Iš sutrintos džiovintų lapų pudros gaunamas dažas, vadinamas chna. Šie dažai naudojami audinių, paviršių dažymui, dažų tapybai gamybai, tačiau plačiausiai naudojami kūno tapybai. Chna dažais dažomi plaukai, nagai, ant odos kuriami meniški piešiniai ir simboliai. Natūrali chna spalva yra ruda, tačiau dažnai gaminama juoda chna, pridedant dažomųjų elementų. Kūno dažymas chna raštais paplitęs įvairiose Rytų kultūrose – Indijoje, Arabų kraštuose, Irane, Izraelyje. Dar senovės Mesopotamijoje moterys puošdavosi chna piešiniais. Dabar tikima, kad chna piešiniai suteikia palaiminimą (barakah), laimę, jaunystę. Indų kultūroje kūno tapyba chna dažnais vadinama mehndi.
Veselavas (reikšmės)
Veselavu vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Ažuožeriškiai
Ažuožeriškiai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 11 km nuo Tirylių. Buvęs rusų sentikių kaimas.
Butano tautinis olimpinis komitetas
Butano olimpinis komitetas – nevyriausybinė sporto organizacija, skatinanti sportinę veiklą Butane ir atstovaujanti šaliai tarptautiniame olimpiniame komitete. Įkurtas ir pripažintas 1983 m. Pirmuoju komiteto prezidentu tapo šalies karalius. Nacionalinis komitetas pirmą kartą delegavo savo atstovus į 1984 m. vasaros olimpinės žaidynės, vykusias Los Andžele, kur šaliai atstovavo šeši lankininkai Iki 2012 m. visi Butano atstovai olimpiadoje dalyvavo tik šaudymo iš lanko rungtyje. Šalies olimpinio komiteto tikslas – iki 2012 m. tapti olimpinio šaudymo iš lanko viena iš lyderiaujančių šalių. Nacionalinis komitetas taip pat deleguoja savo komandas ir į jaunimo olimpines žaidynes ir Azijos žaidynės.
Piui de Domas (kalnas)
miniatiūra Piui de Domas − ugnikalnis Prancūzijoje, Centriniame Masyve, 15 km nuo Klermon-Ferano.
Ugnikalnis yra 1000 m virš jūros lygio ir išsidėstęs ant granitinės plynaukštės.
Rykantų Švč. Trejybės bažnyčia
'''Rykantų Švč. Trejybės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Rykantų kaime, 9 km į šiaurę nuo Trakų, prie senojo Vilniaus-Vievio kelio. Gotikinės konstrukcijos, renesanso formų. Bažnyčia yra halinė, vidus 3 navų, atskirtų pilioriais, su plačia presbiterija ir trisiene apside. Prie pietinės presbiterijos sienos pristatyta zakristija. Po bažnyčia yra rūsys. Pagrindiniame – vakarų fasade originalus renesansinis frontonas. Frontono vidurinėje nišoje dar išlikusi XVIII a. freska, vaizduojanti šv. Jurgį. Freskai būdingi lietuvių liaudies tapybos bruožai: žirgo ir raitelio formos supaprastintos, dekoratyvios, plokščios.
Iš išorės bažnyčia panaši į Žadiškių Švč. Trejybės – tokio pat pavadinimo katalikų bažnyčią, esančią prie Neries, Baltarusijoje. Vidus panašus į Vilniaus šv. Mikalojaus bažnyčią.
Batmanas
Batmanas  – daugiausia kurdų gyvenamas miestas Turkijos pietryčiuose, 80 km į rytus nuo Dijarbakyro, prie Batmano upės (Tigro intakas). Svarbiausias Turkijos naftos gavybos ir perdirbimo centras. Naftotiekis į Iskenderūno uostą (prie Viduržemio jūros).
Rykantų Švč. Trejybės bažnyčia
Istorija
Iki 1555 m. pastatyta medinė evangelikų reformatų bažnyčia. Rykantų valdytojas Adomas Tolvaišas 1585 m. pastatė mūrinę evangelikų reformatų bažnyčią. A. Tolvaišai nepalikus įpėdinių, XVII a. Rykantai pagal giminės liniją atiteko katalikams Oginskiams. Abiejų Tautų Respublikos karo su Rusija metu, 1655 m. Maskvos kariuomenė nusiaubė bažnyčią. Ją iki 1688 m. restauravo Marcijonas Aleksandras Oginskis. Rykantų bažnyčioje abipus didžiojo altoriaus išliko Jono Jonavičiaus tapyti Marcijono Oginskio ir jo žmonos epitafiniai portretai. Ant šoninių sienų ištapytos kompozicijos Kristaus kančios tema, o ant vargonų choro tribūnos sienelės nišų – devyni su Dominikonų ordinu susiję šventieji. Stanislovas Lorencas knygoje „Iškylos po Vilniaus vaivadiją“ (1932) yra rašęs, kad matęs dalyje „Kristaus kančių“ scenų įrėžtus freskų autoriaus Jono Janavičiaus parašus.
Batmanas
Iki XX a. šeštojo dešimtmečio Batmanas buvo kaimas, kuriame gyveno apie 3 000 gyventojų. Tačiau XX a. ketvirtajame dešimtmetyje aplink jį buvo atrasti naftos telkiniai, todėl vietovė sparčiai plėtėsi ir į ją pradėjo plūsti darbo jėga iš kitų Turkijos dalių. 1957 m. kaimas buvo pervadintas Batmanu pagal upės vardą, gavo miesto statusą ir tapo rajono centru. Per ateinančius 50 metų nemažai Batmano vienaukščių pastatų buvo perstatyti į daugiaaukščius. Dėl to gyventojų skaičius išaugo daug kartų. 1967 m. buvo nutiestas 511 km ilgio naftotiekis iš Batmano į uostamiestį Dortjolą netoli rytinio Viduržemio jūros pakrantės taško, kuriuo buvo transportuojama žalia nafta iš Batmano naftos perdirbimo gamyklos. 1990 m. miestas tapo Batmano provincijos sostine.
Be naftos, kuri regione yra dominuojanti prekė, Batmanas gamina gėrimus, perdirbtus maisto produktus, chemikalus, baldus, avalynę, mašinas ir transporto įrangą. 2007 m. įkurtas Batmano universitetas, kuris dalyvauja „Erasmus“ užsienio studentų mainų programoje.
San Nikola stadionas
'''Šv. Mykolo stadionas''' – stadionas Bario mieste Italijoje. Šiuo metu jis dažniausiai naudojamas futbolo rungtynėms. Stadiono nuomininkas yra miesto futbolo klubas AS Bari. Šiame stadione 1990 m. vyko XIV pasaulio futbolo čempionatas, o 1991 m. – Europos taurės finalas.
Stadione telpa 58 270 žiūrovų, tačiau per visą istoriją dar niekada nebuvo pilnai užpildytas.
2009 m. balandį stadione vyko 2010 m. pasaulio futbolo čempionato atrankos 8 grupės rungtynės tarp Italijos ir Airijos vyrų futbolo rinktinės. Jos baigėsi lygiosiomis 1–1.
Rykantų Švč. Trejybės bažnyčia
Istorija
1696 m. bažnyčia stovėjo tuščia ir apleista. Pamaldos laikytos Rykantų dvare. Marcijonas Oginskis Rykantus kartu su bažnyčia 1688 m. dovanojo Trakų dominikonams. Dominikonai, be bažnyčios Rykantuose, gavo ir žemės valdas: Rykantų dvarą su dviem smuklėmis ir kaimais, priklausiusiais ir dvarui, ir Rykantų miesteliui. Jie nenorėjo pamaldų laikyti evangelikų reformatų bažnyčioje. Lietuvos istorikas reformatas J. Lukoševičius veikalo „Geschichte der Reformierten Kirchen in Litauen“ antrame tome mini 1715 m. rankraštį, kuriame rašoma, kad nežinomas keliauninkas lankęsis Rykantuose 1696 m. ir minėjęs, jog bažnyčioje dėjęsi keisti dalykai, dėl kurių naujieji bažnyčios savininkai – dominikonai negalėję joje laikyti pamaldų. Esą kiekvienas katalikų kunigas, kuris laikydavo buvusioje kalvinistų bažnyčioje mišias, greitai mirdavo, todėl 1725 m. pastatyta kita, medinė bažnyčia. Bažnyčia 1784 m. buvo supuvusi. Manoma, kad XVIII a. pabaigoje pamaldos perkeltos į mūrinę bažnyčią. 1792 m. Rykantai tapo Vievio parapijos filija. Per karą su Napoleonu 1812 m. bažnyčios turtas, liturginiai reikmenys išvogti. XIX a. viduryje bažnyčia buvo apirusi.
1888–1889 m. remontuota: pataisytas ir nubaltintas tinkas, iš naujo uždengtas stogas. 1921 m. įkurta parapija. Bažnyčiai priklausė Paneriškių palivarkas su beveik 50 ha žemės. 1935 m. bažnyčia restauruota. Paskutinį kartą bažnyčia restauruota 1975 m.
Architektūra
Bažnyčia gotikinės konstrukcijos, renesanso formų, stačiakampio plano, bebokštė, halinė, su trisiene apside ir pristatyta zakristija. Vidus 3 navų, atskirtų pilioriais. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Yra nuo 1668 m. išlikusios freskos.
Pavartėnų apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Alovės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Daugų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Alovės apylinkės.
Antikiteros mechanizmas
thumb|250px|Pagrindinis mechanizmo fragmentas thumb|230px|Vienas iš įrengimo modelių Antikiteros mechanizmas – mechaninis įrenginys, rastas 1901 m. prie Antikiteros salos (tarp Kretos ir Peloponeso) nuskendusiame, kaip manoma, senovės romėnų laive. Spėjama esant iš 1-2 a. pr. m. e. ir yra saugomas Atėnų Nacionaliniame archeologijos muziejuje.
Mechanizmą sudarė daug bronzinių krumpliaračių, išdėstytų mediniame korpuse, taip pat ciferblatai su rodyklėmis. Manoma, kad tai buvo primityvus mechaninis kompiuteris, kuris apskaičiuodavo dangaus kūnų padėtį. Mechanizme naudojama diferencialinė pavara, kuri, kaip anksčiau buvo manoma, išrasta tik XVI a., o jos miniatiūriniai variantai XVIII a. (sukūrus mechaninius laikrodžius). Antikiteros mechanizmo matmenys: 33 x 18 x 10 cm.
Romėnų laivas rastas 1901 m. Egėjo jūroje, 43-60 m gylyje. Narai iš jo iškėlė Antikiteros Efebo skulptūrą ir dar keletą radinių. 1902 m. archeologas Spiridonas Stajis atrado keletą bronzinių krumpliaračių, įsicementavusių į smiltainio luitą. Ilgą laiką radinys buvo nežinomas, kol 1951 m. juo susidomėjo britų mokslo istorikas Derek John de Solla Price. Jis atliko rentgeninį mechanizmo tyrimą ir pagal gautas nuotraukas sukūrė Antikiteros mechanizmo modelį (galutinė versija pristatyta 1971 m.). Tai sudėtinga sistema, pagrįsta metoniniu ciklu, vaizduojanti Saulės ir Mėnulio judėjimą žvaigždžių atžvilgiu, apskaičiuojanti Saulės užtemimus, mėnulio fazes ir kt.
Antikiteros mechanizmo tyrimai tęsiasi iki šių dienų: 2006 m. rentgenograma atskleidė 95 % graikiško teksto (sudaro virš 2000 simbolių), kuriame aprašyta prietaiso veikimo schema. Pagal ją nustatyta, kad Antikiteros mechanizmas galėjęs apskaičiuoti Marso, Jupiterio, Saturno judėjimo konfigūracijas.
Aukcionas
Aukcionas – viešas prekių ar paslaugų pardavimas pasiūliusiajam didžiausią kainą. Pavyzdžiui, vykdant skolos vertybinių popierių (obligacijų) platinimo aukcionus, pasirenkamas aukciono dalyvis, pasiūlęs mažiausias palūkanas, t. y. mažiausią skolos kainą.
Antikiteros mechanizmas
Apie Antikiteros mechanizmą nerasta jokių rašytinių šaltinių, tačiau Cicerono traktate „Apie valstybę“ užsimenama apie Archimedo sukonstruotą įrengimą, vaizduojantį dangaus kūnų padėtį. Vėliau panašūs, bet paprastesni įrengimai buvo gaminami Bizantijoje bei Arabų pasaulyje.
Aukcionas
Literatūroje nėra vieningos aukciono sąvokos, tačiau išnagrinėję aukcioną istorine prasme, bei apžvelgę įvairias aukcionų rūšis galime daryti išvadą, kad prekės kainos kėlimas nėra savaiminis aukciono tikslas. Aukciono esmė yra efektyviai panaudoti turimus resursus, kad jie sukurtų pačią didžiausią naudą (vertę), o tai gali būti pasiekta ne būtinai keliant kainą, bet ir ją leidžiant, rengiant pakartotiną aukcioną ir pan. Tai priklauso nuo to, kas yra potencialūs prekės pirkėjai ar pardavėjai, kokia prekė ar paslauga bus parduodama ar perkama.
Antikiteros mechanizmas
Taip pat nėra tiksliai žinoma, kas naudojosi mechanizmu: navigacijai nereikėjo užtemimų prognozavimo, be to, sudėtinga sistema audringoje jūroje greitai sugestų. Derek John de Solla Price spėjo, kad įrenginys galėjo būti eksponuojamas Rodo muziejuje, tačiau įrenginio kompaktiškumas ir neseniai atrasta instrukcija verčia manyti, kad jis greičiausiai buvo skirtas asmeniniam naudojimui.
Aukcionas
Istorija
Nors internetiniai aukcionai atsirado ir išpopuliarėjo vos daugiau nei prieš dešimtį metų, tradiciniai aukcionai buvo rengiami dar prieš Kristų. Senovės graikų raštuose minima, kad pirmieji aukcionai buvo rengiami Babilone 500 metų prieš mūsų erą. Šie aukcionai buvo kasmetiniai renginiai, o juose varžomasi dėl moterų siekiant jas įsigyti kaip žmonas.
Aukcionai, kurių objektas buvo daiktai, atsirado Romos Imperijoje ir labai paplito. Romėnai naudojo aukcionus, kaip vieną iš patogiausių būdų parduoti turtą. Aukcionuose buvo pardavinėjamas ir karo grobis. Ko gero žinomiausias aukcionas buvo surengtas 193 m. pr. m. e., kai imperatoriaus Pertinakso asmens sargybinis jį nužudė, o didžiausią kainą aukcione pasiūliusiam Julianui Didžiajam perdavė valdyti visą Romos imperiją.
Aukcionai vėl išpopuliarėjo XVII a. po Prancūzijos revoliucijos. Smuklėse ir kavinėse kasdien buvo pardavinėjami meno dirbiniai.
Milžinišką įtaką aukcionų progresui ir vystymuisi padarė William Vickrey darbai (1961 – 1962 m), 1996 m. padėję jam gauti Nobelio premiją. Didelę reikšmę turėjo ir Shubik (1967 m.), Wilson (1969 m.), Ortega Reichert (1968 m.) darbai, kurie smarkiai įtakojo ne tik aukcionų, bet ir visą ekonomikos teoriją, bei lėmė didelį šios pardavimo rūšies populiarumą.
Lietuvoje
Lietuvoje aukcionai (varžytynės) iki 1940 m. būdavo trijų rūšių:
Atkūrus nepriklausomybę skelbiami valstybės ir savivaldybių turto privatizavimo, bankrutavusių įmonių turto pardavimo, vertybinių popierių ir kiti aukcionai.
Tipai
Galima išskirti daugybę aukcionų tipų. Keletą pagrindinių yra:
Aukcionas pradedamas nustačius pradinę prekės kainą. Dalyviai siūlo aukštesnę kainą, o sandoris sudaromas su didžiausią pinigų sumą pasiūliusiu dalyviu. Šiandien tai labiausiai žinomas ir dažniausiai taikomas tokio pobūdžio aukcionas, šį tipą naudoja ir garsūs Sotheby's, Christie's ar Phillips aukcionai. Dažniausiai juose parduodami vienetiniai objektai. Parduodant keletą objektų, procesas trunka tol, kol pasiekiama kaina, kuriai esant paklausa susilygina su pasiūla.
Angliški aukcionai gali būti dviejų rūšių:
Tai aukcionas, kuriame nustatyta pradinė kaina yra nepagrįstai didelė, kad kuris nors dalyvis ją sutiktų kelti dar aukščiau. Todėl ši kaina ne didinama, bet palaipsniui mažinama tol, kol kuris nors iš dalyvių sutinka įsigyti prekę. Parduodant keletą daiktų, dosniausias dalyvis pasako kokį kiekį už nurodytą kainą perka. Likusi pasiūla toliau parduodama palaipsniui mažinant kainą arba vėl pradedant nuo pradinės kainos. Šis tipas dažniausiai naudojamas Olandijoje parduodant gėles. Kaip kainų mažinimo indikatorius čia naudojamas specialus laikrodis.
Pirmos kainos (angl. first-price) aukcione laimėjęs dalyvis moka didžiausią pasiūlytą kainą. Antros kainos (angl. second-price) aukcione laimėjęs dalyvis moka antrą didžiausią pasiūlytą kainą. Gali iškilti klausimas: kam pardavėjui rengti antros kainos aukcioną? Tam kad priverstų aukciono dalyvius aukščiau kelti kainą. Tai psichologinis aspektas, dalyvis pirmos kainos aukcione nenori aukštai kelti kainos žinodamas, kad laimėjus teks pačiam ją sumokėti. Tuo tarpu antros kainos aukcione dalyvio neįpareigoja jo paties nustatyta kaina, todėl jis siūlo žymiai aukštesnę kainą.
Pasaulyje populiariausi pirmos kainos tradiciniai aukcionai, tačiau elektroniniuose aukcionuose dažnai rengiami antros kainos aukcionai. Antros kainos aukcionas dar dažnai vadinamas Vickrey aukcionu.
Dūkšto seniūnija
Dūkšto seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Ignalinos rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje.
Aukcionas
Tipai
Uždarame (angl. sealed bid) aukcione dalyviai nežino kas yra kiti dalyviai ir kiek jų yra. Kaip minėta, pardavėjo tikslas aukcione – už prekę gauti kuo didesnę naudą, t. y. pinigų sumą. Nors pardavėjas ir privalo suteikti visą informaciją apie prekę, kartais jis ir pats nenumano jos tikrosios vertės. Tokiais atvejais tikrąją vertę gali žinoti tik labai gerai apie tai informuoti specialistai. Kiti dalyviai žinodami, jog aukcione dalyvauja gerai apie prekę išmanantys asmenys, greičiausiai seks jų pavyzdžiu ir prekės nepervertins. Dėl šios priežasties pardavėjas suinteresuotas rengti uždarą aukcioną.
Dūkšto seniūnija
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Aukcionas
Tipai
Atvirame (angl. open bid) aukcione visi dalyviai matomi ir žinomi. Nors dažnai pasitaiko, kad tokiuose kaip Sothebys‘s ir Chistie‘s aukcionuose tikrieji dalyviai išlieka nežinomi, kai jų vietoje dalyvauja kiti asmenys. Siekdami išvengti netikrumo, aukcionai specialiai samdo specialistus galinčius suteikti visą reikiamą informaciją apie prekę aukciono dalyviams.
Dūkšto seniūnija
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 4 seniūnaitijos:
Aukcionas
Tipai
Dažniausiai rengiami vieno rato (angl. single round) aukcionai. Didžiausią kainą pasiūlęs dalyvis įsigyja prekę. Tačiau kartais naudinga rengti dviejų (angl. two-rounds) ar dar daugiau ratų (angl. multiple rounds) aukcionus. Tokiuose aukcionuose pirmajame rate dalyviai dažniausiai nerodo didelės iniciatyvos dalyvaudami, jis skiriamas padėties ištyrimui (išsiaiškinti kiek dalyvių dalyvauja, kokios jų siūlomos pinigų sumos ir pan.). O antrajame ar tolimesniuose ratuose vyksta tikrasis kainų siūlymas. Daugelio ratų aukcionai beveik visada yra uždari.
Dar kartais randamas aukcionų skirstymas į didžiausios kainos ir mažiausios kainos. Aukcionas didžiausios kainos siūlymui vykdomas tuomet, kai pardavėjas siekia parduoti savo prekę ir už ją siūloma didžiausia kaina. Aukcionas žemiausios kainos (angl. procurement auction) pasiūlymui yra vykdomas tarp įmonių, tarpusavyje konkuruojančių, kuri pasiūlys žemesnę kainą už prekę ar paslaugą. Šis modelis dažniausiai naudojamas pramonėje, kuri siūlo individualizuotus, perdirbtus, riboto galiojimo produktus, seniau pagamintus ir pan., kuriuos būtų sunku užsisakyti katalogu.
Literatūroje dar randami amerikietiško, kiniško, japoniško, unikalios kainos, atvirkštiniai ir kitų tipų aukcionai, tačiau tai praktikoje gana retai naudojami aukcionų tipai arba jau esamų tipų įvairios variacijos.
Planeta X
Planeta X (dar vadinama Planeta 10) - hipotetinė planeta arba labai nedidelė raudonoji nykštukė, skriejanti aplink Saulę, anapus Neptūno orbitos. Planeta X, dar vadinama Nibiru, yra numanoma dešimtoji Saulės sistemos planeta (jeigu Plutoną vis dar vadintume planeta). Planetos X teorija byloja, kad Nibiru yra milžiniška planeta, savo elipsės formos orbitą apsukanti per 3600 metų, o 2012 metais ji tiek priartės prie Žemės, kad tarp planetų vyks gravitacinė sąveika – dėl to kiltų potvyniai, žemės drebėjimai ir kitokios katastrofos. Teorijos šalininkai duomenis apie žemės drebėjimus ir klimato pokyčius vadina įrodymu, kad šios planetos įtaka Žemei jau didėja, o kai kurie netgi tvirtina, kad pagal egiptietiškus įrašus galima spręsti, jog praskrendanti Planeta X yra Pasaulinio tvano ir Atlantidos paskendimo priežastis. Visgi astronomai tvirtina, kad nėra jokių įrodymų, kurie patvirtintų Planetos X teoriją ir kad jeigu ši planeta egzistuotų, žmonės tokio dydžio planetą galėtų matyti plika akimi. Iš pradžių buvo skelbiama, kad Nibiru katastrofa ištiks 2003 metų gegužę, tačiau vėliau pasaulio pabaiga buvo atidėta iki ir taip permainas žadančios 2012 metų gruodžio 21 dienos.
Istorija
1983 m. NASA paleido į kosmosą IRAS (Infrared Astronomical Satelite), kuris aptiko nemažą objektą. Naujiena buvo išspausdinta "Washington Post" laikraštyje JAV.
1992 m. NASA išleido "Landmark Press", kuriame rašė, kad buvo atrastas objektas didesnis už Jupiterį, 4-8 Saulės masės už 7 milijardų mylių.
Dauburiuotoji tauriabudė
Dauburiuotoji tauriabudė – baltikinių (Tricholomataceae) šeimos, tauriabudžių (Clitocybe) genties grybų rūšis.
Spygliuočių. lapuočių, mišrieji miškai. Vasara, ruduo. Kepurėlė taurelės formos, gelsvai rusvos spalvos, išblunkanti.
Vaisiakūniai vidutinio dydžio. Kepurėlė 3–7 (10) cm skersmens, jauna - iškiniai dubi, vėliau - taurelės formos, smulkiai plaušuota, gelsva, šviesiai rausvai ruda. Lakšteliai balti, vėliau - gelsvi, tankūs, nuaugtiniai. Kotas 3–8×0,3–0,8 (1) cm, gelsvas, rusvas, baltai plaušuotas, tamprus, vienodo storumo arba į pagrindą storėjantis. Trama balta, švelnaus skonio, malonaus kvapo. Sporos 6–7×3–4 μm.
Būdingi požymiai: kepurėlė plonamėsė, įdubusi, su mažu gūbreliu, nevagota.
Auga pavieniui ar po kelis vaisiakūnius, grupelėmis, mėgsta žolėtas vietas. Valgoma, labai dažna. Ypač tinka sriuboms paskaninti.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 114 psl.
Hevondas Ališanas
thumb|Hevondas Ališanas
Hevondas Ališanas (, tikroji pavardė Kerobvė Ališanian, 1820 m. liepos 18 d. Konstantinopolis – 1901 m. lapkričio 22 d. Venecija) – armėnų poetas, filologas, mokslininkas.
Biografija
Nuo 1838 m. Šv. Mchitaro kongregacijos Venecijoje vienuolis, nuo 1870 m. kongergacijos viršininkas. Dėstė armėnų kolegijose Venecijoje ir Paryžiuje. 1866 m. apdovanotas Prancūzijos Garbės legiono ordinu.
Armėnų nacionaliniam susipratimui pagyvinti pagal Prancūzijos vėliavos pavyzdį sukūrė Armėnijos trispalvę.
Ryliškių šv. Monikos bažnyčia
'''Ryliškių šv. Monikos bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Ryliškių kaime, 10 km į pietus nuo Nemunaičio.
Hevondas Ališanas
Kūryba
Tyrė armėnų tautosaką, senovės religiją („Senasis tikėjimas“ 1895 m.), parašė istorinės geografijos, etnografijos („Airaratas“, „Sisakanas“, „Sisuanas“), botanikos veikalų. Parengė ir išleido armėnų istorikų darbų. Parašė istorinę kroniką „Kamenecas: Lenkijos ir Rumunijos armėnų kronika“ (1895 m.), kurioje yra žinių ir apie armėnų kolonijas Lietuvos Didžiojoje kunigaikštystėje.
Ryliškių šv. Monikos bažnyčia
Istorija
Kunigas Juozapas Čaplikas (1876–1961) Ryliškiuose, savo tėvo paveldėtoje 0,5 valako žemėje, 1918 m. pastatė medinę koplyčią ir pradėjo laikyti pamaldas. 1924 m. įsteigta parapija. 1932 m. pastatyta nauja bažnyčia. 1944 m. gruodžio 24-25 dienomis joje slėpėsi žmonės per Klepočių tragediją siautėjant sovitiniams kareiviams ir deginant sodybas.
Hevondas Ališanas
Kūryba
Parašė religinių eilėraščių grabaru. Nuo 1847 m. kūrė ašcharabaru. Romantinėje poezijoje (poema „Avarairo lakštingala“ 1847 m.), eilėraščių rinkinyje „Giesmės“ 5 t. 1857–1858 m.), prozos kūriniuose („Armėnų tėvynės atminimai“ 2 t. 1865-1870 m. aukštino senovės Armėniją.
Parašė monografiją apie poetą Nersesą Šnorhali (1873 m.) Į armėnų kalbą išvertė D. Miltono, D. Bairono, F. Šilerio, H. Longfelou kūrinių.
Ryliškių šv. Monikos bažnyčia
Istorija
Juozas Stasiūnas (Ryliškiuose klebonavo nuo 1936 m.) 1944 m. gruodį pasmerkė bolševikų siautėjimus. Už tai 1947 m. nuteistas 10 m. kalėti ir ištremtas (į Lietuvą grįžo 1955 m.).
1945 m. pradžioje buvo bažnyčia sudeginta NKVD agento Paltaracko išlaužus duris ir papylus benzino. Pamaldos nuo 1954 m. laikytos Klepočių kaime, ūkininko sodyboje, nuo 1983 m. – Bugonių kapinėse. Vietos valdžia neleido atstatyti bažnyčios, konfiskavo statybines medžiagas, trukdė melstis.
thumb|left|240px|Bažnyčios šventoriaus vartai
1993 m. pastatyta ir pašventinta nauja bažnyčia. Leidimas atstatyti gautas 1989 m.
Bilungai
Bilungai – saksų bajorų, Saksonijos valdovų dinastija IX-XII a.
X a. giminės valdos buvo išsidėsčiusios Bardengau, apie Liuneburgą (Lüneburg), jie valdė jų vardu pavadintą Bilungų marką. X a. viduryje, kai Liudolfingų giminės Saksonijos hercogai tapo Vokietijos karaliais, karalius Otas Didysis ėmė perleisti vis daugiau ir daugiau savo hercogiškos valdžios Hermanui Bilungui (Hermann Billung). Penkias kartas Bilungų giminė valdė Saksonijos hercogystę.
Giminė išnyko, kai 1106 m. mirė hercogas Magnus, nepalikdamas sūnų. Šeimos turtas buvo padalintas tarp dviejų jo dukterų. Jo dukra Vulfhilda (Wulfhild) ištekėjo už Bavarijos hercogo Henriko IX (Velfų giminė). Kita dukra Eilika ištekėjo už Balenstedo (Ballenstedt) grafo Oto (Otto) (Askanių giminė). Ir po to dešimtmečius dėl Saksonijos varžėsi Velfai ir Askaniai.
Bilungai Saksonijos hercogai buvo:
Mykolas Frankas
Mykolas Frankas (1914 m. balandžio 10 d. Maskvoje – 1968 m. balandžio 3 d. Biržuose) – Lietuvos evangelikų reformatų kunigas.
Biografija
Gimė Raimondo Franko ir Marijos Jašinskaitės šeimoje. 1933-1936 m. mokėsi Vytauto Didžiojo universiteto Evangelikų teologijos fakultete, jį uždarius – Prahos Karlo universitete. 1939 m. baigė teologijos mokslus ir birželio mėn. per Sinodą ordinuotas diakonu, o rugsėjo mėn. – kunigu ir paskirtas į Papilį superintendento kunigo Jono Šepečio žinion. Nuo 1941 m. liko vienas iš keturių nepasitraukusių iš Lietuvos kunigų. 1953 m. mirė kun. Aleksandras Balčiauskas, o 1965 m. su ryšius Bažnyčia nutraukė senjoras kun. Adomas Šernas. Lietuvos reformatams tarnauti liko tik vyriausias amžiumi senjoras kun. Povilas Jašinskas ir kun. Mykolas Frankas, kuris iki mirties aptarnavo Papilio, Švobiškio, Salamiesčio parapijas. Pakviestas, važiuodavo motociklu sutuokti, krikštyti, laidoti reformatų ir į atokiausius Lietuvos kampelius, laikydavo pamaldas Vilniuje, Kaune, Kėdainiuose. Jo pastangomis suremontuota Papilio bažnyčia, klebonija. Jis rūpinosi aplinkinių kapinių priežiūra, gavo leidimus ir pervežė iš likviduojamų Vilniaus evangelikų kapinių žymiųjų papiliečių, kunigų palaikus.
Sunki liga kun. Mykolą Franką pakirto pačiame jėgų žydėjime, kai Lietuvos reformatams taip reikėjo energingo, dvasingo, nuoširdžiai dirbusio savo darbą kunigo. Palaidotas Biržų senosiose reformatų kapinėse prie ežero, šalia savo tėvų.
Indinis sezamas
Indinis sezamas (Sesamum indicum) – pedalijinių (Pedaliaceae) šeimos augalų rūšis, priklausanti sezamo genčiai. Augalas kilęs iš Indijos, bet vėliau domestikuotas daugelyje tropinių kraštų.
Tai vienmetis, 50–100 cm aukščio žolinis augalas su 4–14 cm ilgio ir 5 cm pločio priešiniais, lancetiškais lapais. Žiedų spalva svyruoja nuo baltos iki purpurinės, forma vamzdiška, 3–5 cm ilgio.
Indinis sezamas auginamas visų pirma dėl savo aliejingų sėklų. Sezamo aliejus naudojamas maisto gamyboje, o sėklomis paskaninami įvairūs duonos produktai (riestainiai, bandelės, batonai, sausainiai) taip pat suši ir kiti gaminiai. Sėklose gausu mangano, vario, kalcio, yra vitamino B1, vitamino E. Sezamas vartojamas nuo senovės, jis buvo žinomas Harapoje ir kitose Indijos teritorijose, Mesopotamijoje.
2018 m. pagrindiniai sezamo tiekėjai buvo Sudanas (981 000 t), Mianmaras (768 858 t), Indija (746 000 t), Nigerija (572 761 t), Kinija (431 500 t).
Iš arabų pasakos Tūkstantis ir viena naktis žinomas posakis „Sezamai, atsiverk“, kilęs iš to, jog subrendusios sezamo ankštys prasiveria ir išbarsto sėklas.
Petras Purėnas
Petras Purėnas (1894 m. liepos 14 d. Kuosėnai, Kupiškio valsčius – 1965 m. spalio 30 d. Panevėžys) – Lietuvos kariuomenės administracijos majoras.
Biografija
Gimė pasiturinčio Kuosėnų valstiečio Andriaus Purono šeimoje, buvo jauniausias vaikas šeimoje. Pradžios mokyklą lankė Kupiškyje, šalia bažnyčios esančiame, dabartinio muziejaus, pastate. Ten pat užbaigė dviklasę mokyklą. 1910 m. įstojo į Ilūkštos (dab. Latvija) mokytojų seminariją. Baigęs 3 seminarijos kursus 1914 m. mobilizuotas į carinės Rusijos kariuomenę, užsitarnavo praporščiko laipsnį. 1917 m. dar mokėsi Polocko gimnazijoje. 1918 m. grįžo į Lietuvą.
1919 m. birželio mėn. kaip naujokas paskirtas į būrį prie mokomosios komandos Lietuvos kariuomenėje. Būdamas pakankamai išsilavinęs ir turintis karinės patirties buvo numatytas kandidatu į karo mokyklą. Dirbo Generalinio štabo rikiuotės skyriaus raštininku. 1920 m. paskirtas į Kauno miesto komendantūrą. 1926 m. suteiktas vyr. leitenanto laipsnis.
1926 m. vedė iš kilmingos bajorų giminės kilusią caro armijos pulkininko dukrą Eugeniją Lukinskaitę. Užaugino dvi dukras – Gražiną Beinartienę, pedagogę ir Violetą Dubrindienę, medicinos darbuotoją.
Nuo 1931 m. tarnavo antrame artilerijos pulke Kėdainiuose. 1932 m. pradžioje suteiktas kapitono laipsnis. 1934 m. baigė DK Vytauto aukštųjų karininkų kursų administracijos skyriaus II-ją laidą. 1937 m. perkeltas į Linkaičius, Ginklavimo valdybos padalinį ir paskirtas remonto dirbtuvių viršininku, bataliono vado teisėmis. 1938 m. suteiktas Lietuvos kariuomenės majoro laipsnis.
Už uolų ir sąžiningą darbą Lietuvos kariuomenėje 1928 m. apdovanotas Lietuvos nepriklausomybės 10 metų jubiliejaus medaliu, o 1934 m. – Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino IV laipsnio ordinu.
Tarnaudamas Lietuvos kariuomenėje nusipirko Kuosėnų kaime 20 ha žemės, pasistatė namą. Išėjęs į pensiją norėjo jį nuomoti ir atvažiuoti vasaroti. Tačiau, Lietuvą okupavus Sovietų Sąjungai, buvo atleistas iš tarnybos. Taip jis buvo priverstas grįžti į Kuosėnų kaimą, į savo namus, kurių dar nebuvo spėjęs įsirengti. Ten turėjo slapstytis, kad neišvežtų į Sibirą.
Ūkininkavo iki 1949 m. Dirbti žemę, kuri keletą metų buvo mažai dirbama, buvo nelengva. Pasisamdė traktorių iš Mašinų traktorių nuomos punktų. Kaimas tuomet pirmą kartą pamatė ariantį vikšrinį traktorių. Jo darbo pažiūrėti susirinkdavo pusė kaimo.
Palaidotas Kupiškio kapinėse.
Bendradarbiavimas spaudoje
Rašė ir talpino straipsnius karo mokslo ir literatūros žurnale „Mūsų žinynas”. Parašė knygą „1831 m. sukilimas Lietuvoje“. Ji per keletą numerių buvo atspausdinta žurnale „Mūsų žinynas“. Atskira knyga ji išleista 1931 m. Kaune, „Spindulio“ bendrovės spaustuvėje.
Knygos įvade P. Purėnas rašo: „Iš tiesų, 1831 m. sukilimas buvo įkvėptas ir įvykdytas daugiausia tų pačių patriotų ir romantikų, kuriems teko valdyti ir laidoti Lietuvos-Lenkijos valstybę. Ir nors toji bajoriškoji Lietuvos-Lenkijos valstybė ir toji 1831 m. revoliucija mums, lietuviams, gal daugiau blogo, kaip gero davė, vienok iš to, anaiptol, negalime daryti išvadų, kad tuo mūsų istorijos laikotarpiu neprivalome domėtis. Yra pripažintas moksliškas dėsnis, kad tauta daugiau susideda iš mirusiųjų, nei gyvų. Taigi, norint pažinti tautą, reikia pažinti jos praeitį, o ją galime pažinti tik visapusiškai išstudijavus istoriją; gi 1831 m. sukilimas yra mūsų tautos istorijos lapas, galis mus daug ko gero pamokyti. Nors tie idealai ir tikslai, dėl kurių tos gadynės lietuviai grūmėsi su priešu, dabartinėmis mūsų akimis žiūrint, ne visai atitiko mūsų tautos interesus, vienok tas narsumas, tas pasišventimas ir pasiaukojimas, kurį lietuviai ir ypač žemaičiai sukilime parodė, gali būti ir dabar mums pavyzdžiu, kovojant dėl realizavimo galutinio mūsų tautos idealo.“
Antroji P. Purėno knyga apie Europos šalių artileriją, dar nesurasta, nes bibliotekų fonduose jos nėra. Ji buvo rasta griaunant parduotą Purėnų namą, po P. Purėno mirties. Nupirkę namą, naujieji šeimininkai jį nugriovė. Atliekų krūvoje mėtėsi ir parašytų knygų egzemplioriai, matyt, išslapstyti nuo nereikalingų akių ir vėliau pamiršti. Kaimynų vaikai po vieną jų egzempliorių paėmė.
Čorumas
Čorumas  – miestas Turkijos šiaurėje, į šiaurės rytus nuo Ankaros, prie Ankaros–Samsuno plento; provincijos centras. 178,5 tūkst. gyventojų (2004 m.). Odos, cemento pramonė. Vario, žalvario dirbinių amatai. Grūdų, vaisių, galvijų, ožkų prekyba.
Istorija
thumb|left|250px| Hatušos griuvėsiai netoli Čorumo Senovėje Čorumas buvo Hetitų imperijos dalis. Netoli nuo miesto išlikę buvusios hetitų sostinės Hatušos griuvėsiai. 1650–1200 m. prieš Kristų susiformavo hetitų imperija. Hatusa, hetitų sostinė, buvo įsikūrusi ir dominavo visame regione.
Senovės graikų šaltiniuose miestas buvo žinomas kaip Nikonija (Nikonya), o Bizantijos laikotarpiu – kaip Evkaite.
Iki mūsų laikų išliko senieji Osmanų laikotarpio namai, XIX a. laikrodžio bokštas ir miesto muziejus, kuriame eksponuojami įvairūs regione kasinėjimų artefaktai.
Kas trejus metus Čorume vyksta tarptautinis hetitų archeologų kongresas.
Scarlet Records
Scarlet Records – Italijos nepriklausoma įrašų kompanija. Iki šiandien jau išleido per 200 albumų.
Atakamos milžinas
thumb|100px|Atakamos milžino atvaizdas
Atakamos milžinas arba Tarapakos milžinas (Gigante de Tarapacá) – didelė antropomorfinė figūra (geoglifas), sukurta šiaurės Čilėje, Atakamos dykumoje, 84 km nuo Ikikės, Sero Unitaso (Cerro Unitas) kalno šlaite. Tai didžiausia pasaulyje antropomorfinė figūra – jos aukštis 86 m.
Sezamas
Lapai pražanginiai, ištisiniai, kiaušiniški, plačiai lancetiški arba lancetiški, kartais plaštakiškai suskaldyti. Žiedai pavieniai, susitelkę viršutinių lapų pažastyse. Vainikėlis varpelio pavidalo, neaiškiai dvilūpis, baltas, rausvas, melsvas arba dvispalvis. Mezginė dvilizdė, su daug sėklapradžių. Vaisius – keturbriaunė atsidarančioji dėžutė. Sėklos gelsvos, rusvos arba juosvos, kiaušiniškos, paplokščios, lygia arba šiek tiek raukšlėta luobele.
Atakamos milžinas
Manoma, kad tai atvaizduota senovinė dievybė (Tarapaca, Taapaca ar Tunup), kurios karūna žymėjusi Mėnulio nusileidimo vietą. Pagal ją buvo nustatoma žemdirbystės sezono pradžia. Atakamos milžinas sukurtas tarp XI-XV a.
thumb|left|250px|Atakamos milžinas
Vročinščizna (reikšmės)
Vročinščizna vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Eišiškių HE tvenkinys
Eišiškių hidroelektrinės tvenkinys – tvenkinys Šalčininkų rajone, 5 km į šiaurės vakarus nuo Eišiškių, 5 km į šiaurės rytus nuo Kalesninkų, sudarytas Versekos ir jos intako Juodupės slėniuose.
Eišiškių hidroelektrinės tvenkinys įrengtas 1952 m., 20,8 km nuo žiočių užtvenkus Versekos upę. Didžiausias gylis 10,1 m, vidutinis gylis 3,9 m. Kranto linija labai vingiuota; krantai daugiausia lėkšti, kai kur pelkėti (pietinė dalis), šiaurinėje dalyje – aukšti. Yra 3 mišku apaugusios salos (1,16 ha, 0,18 ha ir 0,04 ha). Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 7,36 km, plotis – iki 0,5 km. Į šiaurę yra nutįsusi 1,2 km ilgio įlanka, į kurią įteka Juodupė. Altitudė 138,5 m. Krantai žemi, beveik ištisai apaugę medžiais ir krūmais. Tvenkinio vidurinę dalį supa Versekos miškas. Didelė dalis pakrančių apaugę miškeliais, vakarinėse ir pietinėse pakrantėse plyti dirbami laukai. Vandens pertekliui praleisti įrengta bokštinė pralaida. Veikia Eišiškių hidroelektrinė (galia 180 kW).
Prie tvenkinio yra kaimai: Balandiškės, Verseka ir Versekos buvusio dvaro sodyba, Didžiosios Zubiškės, Matuizos, Pajuodupis, Verseka II, Naujadvaris, Starka, Kudelionys. Pietinę tvenkinio dalį kerta kelias, tvenkinio užtvanka eina kelias.
Antkalniai (Jurbarkas)
Antkalniai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Vertimų, dešiniajame Mituvos krante.
Angliažuvinės
Angliažuvinės (Anoplopomatidae) – skorpenžuvių (Scorpaeniformes) būrio žuvų šeima. Dydis – iki 180 cm. Paplitusios šiaurinėje Ramiojo vandenyno dalyje nuo Kalifornijos iki Japonijos. Kūnas ilgas ir plokščias. Nugariniai pelekai du, vienas iš jų su 12-30, kitas – su 1-2 dygliais.
Šeimoje dvi gentys ir 2 rūšys.
Golubovščizna
Golubovščizna  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Mileičycių valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Kudariškių apylinkė
Kudariškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.