cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Largo Vinčas
Kitose terpėse
2001 m. pasirodė TV serijos anglų ir prancūzų k., paremtos Largo Vinčo komiksais. Angliškoji versija buvo rodoma per Kanados „Showcase“ televiziją pavadinimu Largo.
2002 m. bendrovė „Dupuis“ bendradarbiaudama su „Ubisoft“ išleido galvosūkių-nuotykių video žaidimą Largo Winch: Empire Under Threat.
Kinas
Filmas tuo pačiu pavadinimu, režisuotas Jérôme Salle, pasirodė Prancūzijoje 2008 m. gruodžio 17 d. 2011 m. pasirodė jo tęsinys pavadinimu „Largo Vinčas 2: Birmos sąmokslas“. Filmuose atpasakojami pirmųjų dviejų tomų įvykiai.
HIFK Soccer Helsinki
Helsinkio HIFK – Suomijos futbolo klubas iš Helsinkio.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1897 m. Kitados septynis kartus yra tapę šalies čempionais, bet tai – istorinės pergalės.
Ručiūnai
Ručiūnai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Gyvenvietės planas linijinis, ją sudaro 67 sodybos. Yra gaisrinė, degalinė. 1 km į šiaurę nuo kaimo teka Lankesa, eina Šiaulių–Vilniaus geležinkelis.
Etimologija
thumb|left|Kaimo vaizdas nuo elevatoriaus
Pavadinimas kilo, manoma, iš ten gyvenusio pono Ručiūno (asmenvardinis vietovardis).
Istorija
Kaime buvo rastas archeologinis radinys – akmeninis dviašmenis kirvis (saugomas Kauno istorijos muziejuje).
Kaimas minimas 1744 m.
1979 m. prie kaimo prijungti Salaminai.
Galerija
thumb|Ručiūnų elevatorius
Landai (departamentas)
Landai (, ok. gaskonų dialektu las Lanas) – Prancūzijos departamentas šalies pietvakariuose, Akvitanijos regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo mišką. Administracinis centras – Mont de Marsanas (Mont-de-Marsan).
Departamente 2 apskritys, 30 kantonų, 24 municipaliniai susivienijimai ir 331 komuna. Plotas – 9 243 km².
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais, Gijenos ir Gaskonės provincijų dalyje.
Geografija
thumb|Landų keliai Landų departamentas ribojasi su Žirondos, Lo ir Garonos, Žero ir Atlanto Pirėnų departamentais bei Atlanto vandenynu. Antras pagal dydį ir antras pagal pakrantę Prancūzijos departamentas. Landų miškas yra didžiausias šalyje, jis dengia 67 % departamento teritorijos ir tęsiasi dar ir Žirondos bei Lo ir Garonos departamentuose.
Klimatas
Klimatas okeaninis, su švelniomis žiemomis ir karštomis vasaromis. Vidutinė sausio mėn. temperatūra 7 °C, liepos – 21 °C.
Kalba
Tradicinė departamento kalba – oksitanų kalba, paplitęs gaskonų dialektas. Oficiali kalba – prancūzų.
Ekonomika
Pagrindinės ekonomikos šakos: pakrantėje – turizmas, pietinėje dalyje – žemės ūkis, vynuogininkystė. Sėjami kukurūzai, auginami jaučiai, antys, vištos. Gaminamas Tursano vynas, armanjakas, Gaskonės flokas.
Turizmas
Landų 100 km Atlanto pakrantėje įsikūrę kelios dešimtys vasaros poilsio bazių: Mimizanas, Hosegoras, Kapbretonas, Biskarosas ir kt. kraštas garsėja savo gastronominiu turizmu, atvykstama paragauti ne tik vynų ar stipriųjų gėrimų, bet ir antienos gaskoniškai, anties kepenėlių, Sent Severo vištienos, Aduro kivių.
Politika
Landų departamentui Prancūzijos senate atstovauja Žanas Lui Kareras ir Filipas Labeiri, Atstovų rūmuose – Alenas Vidalis, Žanas Pjeras Diufo ir Anri Emanuelis. Generalinę tarybą sudaro 30 narių, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Liepinė
Liepinė gali būti:
Zyliniai
Zyliniai (Paridae) – žvirblinių (Passeriformes) paukščių šeima.
Apibūdinimas
Priklauso nedideli, bet labai vikrūs vabzdžialesiai paukščiai, kurie taip pat lesa sėklas ir uogas. Snapas nedidelis, bet stiprus. Miškuose maistą rankioja nuo medžių lapų ir iš žievės plyšių. Peri dažniausiai uoksuose, drevėse. Lizdą iškloja samanomis. Peri 13-14 dienų, jaunikliai išskrenda po 17-20 dienų. Daugelis rūšių prisitaikė gyventi prie žmonių – lankosi lesyklose.
Paplitę Eurazijoje, Afrikoje ir Šiaurės Amerikoje.
Šeimoje – 55 rūšys (diskusija dėl mokslinės zylinių klasifikacijos tebevyksta).
Lietuvos rūšys
Lietuvoje – 7 rūšys:
Sistematika
Išskiriama 14 zylinių šeimos genčių (sąrašas abėcėlės tvarka): thumb|right|250px|[[Cephalopyrus flammiceps patinėlis]] thumb|right|250px|[[Machlolophus holsti]] thumb|right|250px|[[Dirvinė zylė (Pseudopodoces humilis) dėl išvaizdos anksčiau klaidingai vadinta „Hjumo dirviniu geniu“, „Hjumo dirviniu kėkštu“, „Tibeto dirviniu kėkštu“ ir panašiai, bei manyta, kad tai varninių (Corvidae) šeimos paukštis]] thumb|right|250px|[[Baltakaktė juodoji zylė (Sittiparus semilarvatus)]]
Tanahu rajonas
Tanahu rajonas (nevarų kalba:, nepali: तनहू जिल्ला) – vienas iš 75 Nepalo rajonų, priklausantis Gandako zonai.
Istorija
Šis rajonas priklauso istoriniam vakarų Nepalo regionui, vadinamam Čaubisi radžja. Šioje nedidelėje teritorijoje viduražiais klestėjo keletas valstybių: Satahunas, Rišingas, Giringas, ir Tanahu.
Teresė Mikeliūnaitė
Teresė Julija Mikeliūnaitė (1928 m. lapkričio 3 d. Panevėžyje – 1984 m. gegužės 18 d.Anykščiuose) – muziejininkė, kraštotyrininkė, literatė, kultūros organizatorė.
Biografija
Baigusi aukso medaliu Panevėžio mergaičių gimnaziją, 1948–1953 m. studijavo Vilniaus universitete lietuvių kalbą ir literatūrą. Po studijų 1953 m. dirbo Troškūnų vidurinėje mokykloje (Anykščių raj.) lietuvių kalbos ir literatūros mokytoja. 1954–1959 m. dirbo tuometiniame Troškūnų rajone vietos valdžios įstaigose, buvo atsakinga už švietimo, kultūros reikalus. Kelis kartus buvo išrinkta Anykščių rajono Liaudies deputatų tarybos deputate. Nuo 1960 m. iki gyvenimo pabaigos dirbo Anykščių A. Baranausko ir A. Žukausko-Vienuolio memorialinio muziejaus direktore.
Palaidota Panevėžio kapinėse.
Veikla
1962–1984 m. T. Mikeliūnaitė taip pat buvo Lietuvos paminklų apsaugos ir kraštotyros draugijos Anykščių skyriaus tarybos pirmininkė. Ji organizavo kraštotyros ekspedicijas po anykštėnų rašytojų gimtuosius kaimus. Ji buvo Arklio muziejaus tarybos narė, visuomeninių mokyklų muziejų steigimo iniciatorė.
T. Mikeliūnaitė rašė apsakymus, stilizuotos tautosakos padavimus, publicistikos straipsnius, daugiausia apie Anykščių kraštą. Jie buvo publikuoti periodikoje ir rinkiniuose ir padėjo pagrindus Anykščių krašto literatūrinio paveldo tradicijų plėtrai. Po T. Mikeliūnaitės mirties 1990 m. išleista jos literatūrinio palikimo knyga.
Kaspino riteriai
thumb
Kaspino riteriai – Kastilijos karalystės karinis ordinas, kurį apie 1330 m. įsteigė Alfonsas XI. Ordinas pavadintas pagal kaspiną ( 'kaspinas') – auksinį, vėliau – raudoną kaspiną, kurį riteriai turėjo nešioti per dešinį petį ir po kaire ranka.
Ordino didysis magistras buvo Kastilijos karalius.
Buvimu ordine karalius apdovanodavo pasižymėjusius riterius ir karaliaus ginklanešius. Ordino pradžia siekia dar 1324 m. Ordinui priklausyti galėjo tik kilmingieji. Vyriausieji grandų sūnūs ordino nariais tapti negalėjo. Ordino nariais tapti galėjo tik tie, kurie mažiausiai dešimt metų buvo ištarnavę kariuomenėje ar karaliaus dvare.
Ordino riterių pareiga buvo kariauti už katalikybę prieš kitatikius.
Manoma, kad ordinas nustojo egzistuoti apie 1474 m.
Antanas Jackus Klementas
Antanas Jackus Feliksas Klementas (gimė Garduose (dabartinė Žemaičių Kalvarija), krikštytas 1756 m. rugpjūčio 22 d. Sedoje – 1823 m. birželio 16 d. Telšiai) – Lietuvos poetas. Vienas pirmųjų vadinamojo žemaičių sąjūdžio poetų.
Kūryba
Rašė lenkų ir lietuvių kalba, kūrybos nespausdino, nors Dionizas Poška rusų mokslininkui P. Kepenui jį pristatė kaip visoje Žemaitijoje žinomą poetą. Rankraščiais paliko apie 140 kūrinių lietuvių kalba (apie 1500 eilučių, iš visos kūrybos liko daugiau, kaip 61000 eilučių, rankraščius saugo Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas). Kūrė odes, elegijas, himnus, epigramas, alegorijas, idiles, dainas, maldas, raudas, laiškus, eiliavo „Bibliją“. Parašė satyrų iš caro valdininkų, kunigų, valstiečių gyvenimo. Ragino valstiečius dėtis prie 1794 m. sukilimo (eilėraštis „Klawsik tu waykuti muno…“, lenkų k. pavadinimas Piosenka żmudzka Czasu Rewolucyi robiona), ginti tikėjimą, smerkė seimelių pakrikimą. Buvo unijinės valstybės šalininkas, bet eiliuotame laiške vyskupui J. A. Giedraičiui „Donis priedero“ vertino ir gynė lietuvių kalbą. Iš lenkų į lietuvių kalbą išvertė savo idilių, sudarė jų ciklą „Sodžių darbai“, jose vyrauja lyrinio herojaus dialogas su gamta, ilgimasi ramybės ir harmonijos. Kūrybai būdinga sentimentalumas, pasakojimo laisvumas, pasaulietinių temų įvairovė, jausmingumas.
Ekoregionas
thumb|Amazonės miškų ekoregionas
Ekoregionas – regionas, kuriam dėl jo geografijos, vyraujančių dirvožemio, klimato ir kitų veiksnių būdingos tam tikro pobūdžio ekosistemos.
Ekoregionai apima santykinai dideles sausumos ar vandens teritorijas. Vieno ekoregiono bioįvairovė ir charakteringos ekosistemos skiriasi nuo kitų ekoregionų. Išskiriama 867 sausuminiai ir 232 jūriniai ekoregionai.
Elijas
thumb|right|Elijas (dailininko [[José de Ribera paveikslas, 1638 m.)]] Elijas, Elijus (hebr. אליהו, Elijahu) − Senajame Testamente minimas žydų pranašas, kilęs iš Tišbos miesto. Gyveno IX a. pr. m. e. Izraelyje karaliaus Ahabo valdymo metais. Uolus kovotojas su stabų garbinimu.
Gyvenimas
Ahabas ir jo svetimšalė žmona Jezabelė nusidėjo Dievui, žudydami Dievo pranašus. Todėl Elijas buvo pasiųstas pranešti Ahabui, kad Dievas užleis sausrą. Po to Elijas pasislėpė prie Karito upelio ir maitinosi tuo, ką jam atnešdavę varnai. Upeliui išdžiūvus, Elijas nuėjo į Sidoną ir apsistojo pas našlę Sareptoje. Anot Biblijos, Dievas neleidęs išsekti jos miltų ir aliejaus atsargoms iki tol, kol badas nesibaigė. Mirus našlės sūnui, Dievas išklausęs Elijo maldą ir grąžinęs mirusiajam gyvybę.
Trečiaisiais sausros metais Elijas grįžo pas Ahabą, kuris apkaltino pranašą dėl Izraelį ištikusių nelaimių. Biblijoje pasakojama, kaip Elijas surengė išbandymą Baalo pranašams – liepė sukrauti jiems aukurą ir ant jo padėti paskerstą jautį. Tą patį padarė ir pats Elijas. Žaibas turėjo sudeginti arba Baalo pranašų atnašą, arba Elijo. Baalo pranašai visą dieną šoko aplink aukurą, meldėsi, darė ritualinius įsipjovimus, tačiau tai nepadėjo. Ugnis sudegino Elijo auką ir taip parodė, jog tikrasis Dievas yra Jahvė. Baalo pranašai buvo išžudyti, sausra tą pačią dieną pasibaigė.
Elijas, gelbėdamasis nuo Jezabelės, kuri buvo ant jo supykusi dėl Baalo pranašų išžudymo, pabėgo į pietus, į dykumas. Elijas pasijutęs vienišas ir nedaug trūko, kad būtų puolęs į neviltį. Tačiau į Eliją prabilo Dievas ir pasakė, kad Elijas dar turi patepti naująjį karalių ir paruošti pranašo darbui Eliziejų.
Vėliau, kai Ahabas surengė Naboto nužudymą, norėdamas pasisavinti jo vynuogyną, Elijas perspėjo karalių, jog Dievas nubaus visą jo šeimą.
Kai pranašas atliko visas užduotis, buvo paimtas į dangų ugnies vežime. Pranašas Malachijas skelbė, jog Elijas sugrįš prieš ateinant Mesijui. Kartu su Moze Elijas buvo pasirodęs Jėzaus atsimainymo metu.
Kareivių tiesa
Kareivių tiesa – komunistinės orientacijos laikraštis, leistas nelegaliai 1920–1936 m. Kaune.
Istorija
Leido LKP CK komjaunimo organizacijų vykdomasis komitetas, vėliau – LKP CK kaip leidinį kareiviams. Spausdintas Smolenske (13 numerių), Kaune, pogrindinese „Kovos“ ir „Spartako“ spaustuvėse. Išėjo 86 numeriai 600-3000 egz. tiražu.
Rašė apie Lietuvos politiką, tarptautinę padėtį, kareivių gyvenimą, propagavo komunistines idėjas.
Bendradarbiavo Zigmas Angarietis, Abraomas Bermanas, Vincas Kapsukas ir kt.
Redagavo Povilas Jankauskas, Karolis Požela, Kazys Preikšas, Antanas Sniečkus.
Albert Speer
Albertas Špėras (, g. 1905 m. kovo 19 d. Manheime – 1981 m. rugsėjo 1 d. Londone) – architektas, Trečiojo reicho valstybės veikėjas, Ginkluotės ir karinės pramonės reichsministras (1942–1945 m.).
Biografija
Gimė architekto šeimoje. 1927 m. baigė architektūros studijas Berlyno aukštojoje technikos mokykloje. Nuo 1931 m. dalyvavo VNSDP ir SA veikloje. 1933 m. J. Gebelso užsakymu parengė Propagandos ministerijos perstatymo projektą. Susipažinęs su Hitleriu, greit tapo jo artimiausios aplinkos žmogumi, vadovavo Reichskanceliarijos perstatymui, dalyvavo apipavidalinant VNSDP demonstracijas ir suvažiavimus. Po P. Trosto mirties tapo Hitlerio asmeniniu architektu.
1937 m. A. Špėras paskirtas Berlyno statybos generaliniu inspektoriumi, rengė miesto rekonstrukcijos generalinį planą (pagal Hitlerio planus Berlynas turėjo tapti „naujojo pasaulio sostine“ ir savo monumentaliu architektūros stiliumi).
1941 m. A. Špėras tapo Reichstago deputatu, užėmė daugybę kitų pareigų: buvo Centrinės plano komisijos narys, Vandens ir energetikos resursų generalinis inspektorius, Toto organizacijos direktorius, Nacionalsocialistų vairuotojų korpuso vadas, VNSDP technologinės valdybos vadovas.thumb|left|A.Špėro projektuotų „Liaudies rūmų“ maketas 1942 m. vasario mėn. paskirtas Ginkluotės ir šaudmenų reichsministru, vadovavo reicho pramonės pertvarkymui karo tikslams. Pasiekdavo aukštų gamybos rodiklių, nežiūrint kitų reicho vadovų pasipriešinimo ir didžiulių nuostolių dėl priešo aviacijos bombardavimų.
Karo pabaigoje jis ignoravo Hitlerio reikalavimus sunaikinti Vokietijos pramonės įmones.
1945 m. gegužės 23 d. sąjungininkai A. Špėrą suėmė ir perdavė teisti Niurnbergo tribunolui. Proceso metu buvo vienintelis teisiamasis, pripažinęs savo kaltę, tačiau savo veiklą vadino „technologine ir ekonomine“, o ne politine.
1946 m. spalio 1 d. tribunolas pripažino A. Špėrą kaltu dėl karo nusikaltimų (pirmiausia dėl konclagerių kalinių darbo jėgos naudojimo) ir nuteisė kalėti 20 metų. Daug kartų pats, šeima ir politikai kreipėsi su malonės prašymais, tačiau dėl TSRS pozicijos kalėjo visą nustatytą laiką. Iš Špandau kalėjimo paleistas 1966 m. rugsėjo 30 d.
Išleido kelias atsiminimų knygas. Mirė 1981 m. rugsėjo 1 d. kelionės į Londoną metu.
Antonijaus Odonės Sarubio stadionas
Estadio Antonio Oddone Sarubbi – futbolo stadionas Paragvajuje, Siudad del Estės mieste. Talpa 28 tūkst. vietų. Stadione žaidžia Club Atlético 3 de Febrero klubas. Stadionas pavadintas karininko Antonio Oddone Sarubbi garbei. Atidarytas 1973 m., renovuotas 1999 m.
1999 m. Estadio Antonio Oddone Sarubbi stadione vyko Copa America čempionato varžybos.
Dovilų valsčius
Dovilų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Dovilai.
Katalanas
Katalanas  – miestas Brazilijos centrinėje dalyje, Gojaso valstijoje. Mieste gyvena apie 75 600 gyventojų (2007).
Dovilų valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas 1874 m. birželio 4 d. 1939 m. pavasarį jam priskirta dalis Gelžinių valsčiaus, o dalis Dovilų valsčiaus perduota naujam Gobergiškės valsčiui.
Dovilų valsčius Lietuvos TSR priskirtas 1945 m. sausio 28 d., 1947 m. prijungti Dauperų valsčius, Sendvario valsčius ir Vaidaugų valsčius. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Klaipėdos rajonui (5 apylinkės).
Paulius Petronis
Paulius Petronis (1916 m. spalio 22 d. – 2003 m. sausio 11 d.) – politinis kalinys, saleziečių vienuolijos idėjų ir katalikiškos literatūros platintojas, publicistas ir keleto knygelių autorius.
Biografija
Paulius Petronis gimė Vabalninko parapijos Gumbelių kaime (Biržų rajonas). Šeima gyveno skurdžiai, todėl vaikystėje ir paauglystėje teko dirbti piemenėliu. Labai norėjo mokytis, tačiau į gimnaziją stoti buvo per vėlu ir brangu. Ryžosi vykti pėsčias į Italiją ir susirasti Turino miestą – saleziečių centrą, kuriame mokslas buvo nemokamas. „Paskaičiavau, jog bilietas iki Italijos kainuos gana brangiai, vizai pinigų taip pat neužteks, nusprendžiau, kad Italijon eisiu pėsčias. Nusipirkau Europos žemėlapį, kompasą ir patraukiau per Aleksoto tiltą Italijon" . P. Petronis per didelius vargus nukeliavo į Turiną. Mokėsi kartu su kitais ne tik italų, bet ir lotynų kalbos ir laimingas dideliame panašaus amžiaus jaunuolių būryje svajojo, kaip baigęs mokslus darbuosis kur nors Indonezijoje ar Brazilijoje. Susirgęs tuberkulioze grįžo į Lietuvą, rado vietelę Vytėnų saleziečių vienuolyne. Čia jį 1940 m. užklupo sovietų okupacija, vienuoliams įsakyta per 24 val. išvykti iš Vytėnų.
Paulius Petronis prisiglaudė Kauno karmelitų bažnyčioje, dirbo zakristijonu. Nacių okupacijos metais saleziečiai vėl susirinko Vytėnuose, įsteigė progimnaziją, o Paulius Petronis joje dėstė tikybą. Saleziečiai slėpė žydus, ypač jų vaikus. P. Petronis pora metų Vytėnuose bendravo su būsimu rašytoju Icchoku Meru, kuris ten mokėsi Jonelio Dainio pravarde. Vėliau susirašinėjo. 1945 m. vėl okupavus sovietams išvyko į Kupiškį ir įsidarbino Sveikatos apsaugos skyriuje sanitarinio švietimo instruktoriumi.
Vievyje apie ketvertą metų dirbo Sanitarinės epidemiologijos stotyje ir per trejus metus baigė medicinos felčerių mokyklą. Dirbo Kauno r. Viršužiglio medicinos punkto vedėju. Už nuopelnus darbe apdovanotas vėliava ir perkeltas į pažangiausią rajono kolūkį „Kelias į komunizmą”. Kolūkyje ypač buvo skiepijamas ateizmas, siekta Paulių Petronį padaryti vienu iš ateizmo skelbėjų. Matydamas Lietuvos žmonių, ypač jaunimo, didelį dvasinį skurdinimą, veiklią valdžios kovą prieš krikščioniškąjį mokymą bei auklėjamą, ryžosi dar ryžtingiau įsitraukti į švietėjišką veiklą: slapta spausdinti auklėjamo ir religinio turinio knygeles ir jas platinti visoje Lietuvoje.
Veikla
1960 metais P. Petronis ėmėsi pogrindžio spaustuvėlių „direktoriaus“ pareigų. Anot jo, pirmąją linotipinę spaustuvę jie įrengė drauge su Antanu Rimkumi-Šlinskiu ir Steponu Girčiu. P. Petronis Dzūkijos gilumoje įsitraukia į rimtą pogrindinį katalikiškos literatūros spausdinimo darbą. Pagamintus ant specialaus kartono atspaudus siųsdavo į „liejimo cechą“, įkurtą Kaišiadorių rajone, Antakalnyje.
1973 metais Kaune, Aukštuosiuose Šančiuose, Vytauto Vaičiūno (buvusio saleziečių aspiranto) bute, P. Petronis buvo suimtas ir išvežtas į Vilnių. Saugumo rūmų požemyje jis buvo išlaikytas daugiau kaip metus. Teisiamas buvo Kūčių dieną, 1974 m. gruodžio 24, drauge su Petru Plumpa, Jonu Stašaičiu, Virgilijumi Jaugeliu ir Antanu Patriubavičiumi. Jie buvo teisiami už religinės literatūros – maldynėlių, katekizmų ir kitokių leidinių spausdinimą bei platinimą, ypač už „LKB kronikos“ platinimą. Šis teismo procesas aprašomas „LKB kronikos“ antrajame tome. Po teismo P. Petronis buvo išvežtas į griežtojo režimo lagerį Mordovijoje.
1990–2001 m. dar išleido septynias knygeles.
2002 m. buvo išleista paties Pauliaus Petronio atsiminimų knygelė “Nelikti nenaudėliu". Tų pačių metų vasarą jau visai silpnos sveikatos apsigyveno Vilniaus tremtinių namuose. 2003 metų sausio 11 d. mirė.
Byla NR. 395
Byla Nr. 395 – maldaknygių, religinės literatūros bei LKB Kronikos gaminimo ir platinimo byla – 1974 m. rugsėjo 3 d. buvo perduota LTSR Aukščiausiajam Teismui. Kaltinamieji: Paulius Petronis, Jonas Stašaitis, Virgilijus Jaugelis, Juozas Gražys, Nijolė Sadūnaitė.
Paulius Petronis gimęs 1911 m. Kupiškio rajone suimtas 1973 m. lapkričio 19 d., išsilavinimas spec. vidurinis, kaltinamas pagal LTSR BK 68 str. ir 70 str.
Teisiamųjų gynimasis: Pauliaus Petronio kalba
Petronis kalbėjo labai ilgai. Atsakydamas į kaltinimą, kodėl jis nedirbęs visuomenei naudingo darbo, Petronis pasakojo, kad jis nuo aštuonerių metų tarnavo pas ūkininkus, paskui mokėsi įvairiose mokyklose ir tuo pačiu metu dirbo. Baigęs felčerių mokyklą, dirbo savo specialybėje. Iki 1968 m. jis išdirbo 41-rius metus. Sveikatai sušlubavus, jis metė darbą ir nutarė likusias jėgas skirti tikinčiųjų reikalams.
– Visą gyvenimą manyje ruseno mintis, – kalbėjo Petronis, – kaip nors padėti savo Tautai ir Bažnyčiai ir tuo pačiu atsilyginti už visą gerą, kurį patyriau iš tikinčiųjų. Dabartiniu metu labiausiai trūko religinės literatūros, ypač maldaknygių ir katekizmų. Gamindamas šios rūšies literatūrą, nesijaučiu nusikalstąs prieš įstatymus, nes pas mus garantuota spaudos laisvė.
– Maldaknyges išleido valstybinės spaustuvės, tai kodėl ir jūs pradėjote jomis rūpintis? – paklausė teisėjas.
– Maldaknygių buvo išleista labai mažai, o tikinčiųjų yra daug.
Su LKB Kronika Petronis susipažinęs atsitiktinai 1972 m. vasarą. 6-me ir 7-me LKB Kronikos numeriuose jis nieko antitarybiško nepastebėjęs. Iš viso LKB Kronikos jis išplatinęs apie 40 egz. Petronis Stašaitį pažįstąs seniai ir su juo drauge dirbęs nuo 1968 m., o 1970 m. jie išsiskyrę. Stašaitis jam padaręs kelerias spausdinimo stakles. 1972 m. Petronis paprašęs Plumpą sumontuoti „Erą“ ir apmokyti Patriubavičių su ja dirbti. Plumpos pagalba jis pasinaudojęs keturis kartus ir už tai atsilyginęs.
Maldaknygių Petronis pagaminęs virš 20-ties tūkstančių, o išspausdinęs apie 16 000. Už maldaknyges gaunamas pajamas jis skirdavęs atsilyginimui žmonėms už darbą, popieriaus įsigijimui ir pan. Svarbiu įrodymu, kad jo, Petronio, veikla buvusi grynai religinė, kalbėjo kaltinamasis, rodą kratos metu paimti jo užrašai. Juose surašyti veiklos planai ir motyvai. Petronis pasakojo dauginęs religines knygas, nes tikintieji tokios literatūros pageidaują. Savo dauginamose knygose nieko antitarybiško nepastebėjęs.
Paulius Petronis daugino religinę literatūrą ir LKB Kronikos 6 ir 7-jį numerius. J. Stašaitis padaręs Petroniui keletą maldaknygėms spausdinti staklių ir sumontavęs rotatorių, kuriuo daugino LKB Kronikos šeštajį numerį ir ruošėsi dauginti knygą „Ieškau Tavo veido“.
2-oji teismo diena
Petronis tęsė savo ginamąją kalbą. Knygos, kurias jis platinęs, buvusios grynai religinio ir moralinio pobūdžio. Reikia gerai skirti sąvokas, kalbėjo Petronis, „ateizmo kritika“ ir „valstybinės santvarkos kritika“. Jo kaltintojai antitarybinėmis knygomis palaikę net A. Vienuolio „Raštai“ II t., žurnalą „Židinį“ ir kt.
– Dėl šių knygų teismas jūsų nekaltins, – įsiterpė teisėjas.
Petronis paneigė kaltinimą, būk tai, jis LKB Kronikoje patalpinęs žinutę apie Sutvirtinimo sakramento uždraudimą 1973 m. Į prokuroro klausimą, kodėl Petronis metęs felčerio darbą ir užsiėmęs šitokia veikla, teisiamasis atsakė, kad nuo vaikystės jis svajojęs apie misijas, tačiau vėliau supratęs, kad jo darbas reikalingas ir Lietuvoje. Jeigu valstybė leido išleisti ,,Šv. Raštą“ ir „Maldyną“ labai mažu tiražu, tai jis tikrai nesijaučia kaltas, kad platino religinę literatūrą. Į kaltinimą, kodėl jis rašęs įvairias peticijas, Petronis atsakė, kad religijos klausimais privalą rūpintis ne tik kunigai, bet ir tikintieji. Petronis aiškino, kad radijo transliacijas iš užsienio jis klausydavęs nereguliariai, nes neturėjęs pastovios gyvenamosios vietos. Jis norėjęs žinoti daugiau, negu parašo tarybinė spauda. „Dažniausiai klausydavau Vatikano radiją, - kalbėjo teisiamasis. – Vertingesnius duomenis užsirašydavau.“
Teisiamųjų gynimas
Petronio advokatas, nušvietęs TSRS laimėjimus, pacitavęs Lenino mintis apie religiją, pradėjo įrodinėti, kad jo ginamasis niekada antitarybiškai nesielgęs. Petronis LKB Kronikos 6-me ir 7-me numeriuose nieko antitarybiško neįžiūrėjęs, jo surinktos žinutės nebuvusios išplatintos. Petronis, patyręs daug gero iš tikinčiųjų, norėjo kuo nors atsilyginti, ir, jausdamas, kad tikintiesiems trūksta maldaknygių, katekizmų ir religinės literatūros, pradėjęs šios rūšies literatūrą gaminti. Petronis yra daug gera padaręs, kovodamas su alkoholizmu.
Paskutinis teisiamųjų žodis
Petronis kalbėjo labai tyliai ir sunkiai. Aiškiai matėsi, kad fiziškai palūžęs. Jis pats priminė, kad „visi jau metai, kaip matėm tik dangaus lopelį… štai pažvelkite į Jaugelį – žmogus tarsi karste gulėtų…“ Petronis dar kartą pabrėžė, kad antitarybiškai neveikęs. Jo nuomone, daugindamas LKB Kroniką, jis padaręs klaidą, nes pakenkęs savo darbui.
– Tačiau kokiuose leidiniuose yra leidžiama polemika su ateistais? – klausė Petronis. – Kuo atsiginsime nuo jų išpuolių prieš visa tai, kas sudaro mūsų tikėjimą, LKB Kronika – skydas nuo ateistinių išpuolių ir smūgių.
Be to, LKB Kroniką jis padauginęs ne savo iniciatyva, bet prašomas kažkokios „Juzės“, kuri prašiusi pagloboti jos „Erą“ ir padauginti jos duotąją literatūrą. Petronis teigė, kad jo raštiški kreipimaisi į atitinkamas įstaigas, iškeliant šiandieninio gyvenimo klaidas, neesą antitarybinė veikla, bet noras minėtas klaidas pašalinti. Prokuroras Petronį kaltinęs kaip LKB Kronikos korespondentą.
– Kam aš rinkau žinutes prieš dvidešimt metų. Juk tada „Kronikos“ dar nebuvo, – taikliai pastebėjo Petronis. Petronis apgailestavo, kad jis kaltinamas sistemingu skleidimu žinomai melagingų prasimanymų, žeminančių tarybinę santvarką, nes tokio skleidimo tikrai nebuvę. Teisiamasis priminė, kad jo pagrindinis gyvenimo tikslas – apaštalavimas, gėrio nešimas žmonėms.
– Buvau vargingiausias proletaras, – kalbėjo Petronis, – todėl man taikomi 68 str. ir 70 str. visiškai neatitinka mano veiklos. Petronis taip pat nurodė savo silpną sveikatą ir prašė bausmę sušvelninti – bent leisti ją atlikti bendrojo režimo lageriuose pagal savo specialybę, kad ir ten galėtų žmonėms pasitarnauti. Jam kaip bausmės jau pakanka šitų ilgų tardymo metų. Jis pareiškė, kad norėtų prieš mirti dar atsisveikinti su tėviškės laukais, pabūti laisviau ir pasiruošti amžinybei.
Skirta bausmė
P. Petroniui pagal BK 69 str. ir 70 str. ketveri metai laisvės atėmimo, atliekant bausmę griežto režimo kolonijose.
Dirvonai (Molėtai)
Dirvonai – viensėdis Molėtų rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Joniškio.
Sognės fjordas
thumb|right|300px|Sognės fjordas thumb|right|300px|Sognės fjordas žemėlapyje Sognės fjordas (Sognefjorden) − didžiausias fjordas Norvegijoje ir antras pagal dydį pasaulyje, po Skorsbio fjordo.
Sognės fjordas yra tik vienas iš maždaug 200 didesnių fjordų išraizgiusių vakarinę Norvegijos pakrantę. Tik plačiausioje vietoje siekiantis 5 km, Sognės fjordas − ilgiausias ir giliausias Norvegijoje, įsibrovęs į krašto gilumą 184 km. Vandens gylis jame − apie 1200 m, o visas slėnio gylis yra 2100 m − beveik 600 m daugiau nei JAV Didžiajame kanjone.
Sognės fjordo gamtovaizdį suformavo ledynai. Granito kalnai yra maždaug 2000 milijonų metų senumo. Maždaug prieš 50 milijonų metų kalnais tekėjusios upės pradėjo graužti slėnius, o ledynmečiu atslinkus ledui, buvusių upių vagomis, gremždami slėnių dugnus, slinko ledo luitai. Ledynams pasitraukus, paskutinio ledynmečio pabaigoje, prieš kokius 10 000 metų, slėnius užtvindė jūros vanduo.
Ledynų išskobti slėniai daugiausia yra U raidės formos stačiomis sienomis, vidury trasos paprastai gilesni negu žiotyse. Taip yra ir Sognės fjorde: vandens gylis žiotyse yra 170 m, o už 50 km, šalia Vadheimo (Vadheim), daugiau nei septyniskart didesnis.
Jostedalio ledynas (Jostedalsbreen) − dengia kalnus šiaurės rytuose nuo Sognės fjordo. Jostedalio vandenys teka į Fjarlando fjordą (Fjærlandsfjorden), atsišakojantį iš Sognės fjordo, ir į Lustros fjordo (Lustrafjorden) atšaką − Gaupnės fjordą (Gaupnefjorden). Tai didžiausias žemyninės Europos ledynas − iki 300 m storio ir 425 km² ploto.
Ledyno vanduo net vasarą vėsina Sognės fjordo vandenis. Norvegija yra tose pačiose platumose kaip Aliaska ir Rytų Sibiras, o fjordas − tik 800 km į pietus nuo Šiaurės poliarinio rato. Tačiau Golfo srovę pratęsianti Atlanto srovė atneša iki Sognės fjordo krantų šilumos iš Karibų jūros, padarydama klimatą pakankamai švelnų.
Gyventi šiame krašte nelengva. Saulėtais orais stačios slėnio sienos didžiąją dienos dalį meta ilgus šešėlius, o kai debesuota, nuo jūros slenkantis rūkas neša vėsą. Vietiniai gyventojai prisiduria prie savo pajamų vasarą aptarnaudami tūkstančius turistų, atvykstančių pasigėrėti Norvegijos gamtos didybe. Ypač įspūdingas Jotunheimeno nacionalinio parko (Jotunheimen nasjonalpark) Vetiso krioklys, krintantis 275 m į Ardalio fjordą (Årdalsfjorden), ryčiausią Sognės fjordo atšaką.
Antanas Tiškevičius
thumb|250px|Buvusios [[Kairėnų dvaras|Kairėnų dvaro arklidės]] Antanas Tiškevičius (1866 m. gruodžio 12 d. Lentvaryje, Vilniaus aps., Vilniaus gub. – 1920 m. gruodžio 23 d. Maskvoje, Tarybų Rusija) – Lietuvos bajoras, didikas, Lelijos herbo grafas, Vilniaus pramonininkas ir pirklys, Vilniaus miesto valdybos pirmininkas, visuomenininkas, bolševikų kankinys.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės antrosios Biržų šakos. Tėvas Juozapas Tiškevičius. Motina Sofija Horvataitė. Broliai Aleksandras Tiškevičius, Vladislovas Tiškevičius, Juozapas Tiškevičius ir Feliksas Tiškevičius. Seserys – Marija Tiškevičiūtė, Sofija Dembinska ir Elena Klotilda Ostrovska.
Mokėsi kadetų korpuse Sankt Peterburge, baigė Pulavų žemdirbystės ir miškininkystės institutą. Po tėvo mirties paveldėjęs Vilniaus Tiškevičių rūmus ir fabrikus, vertėsi pirklio amatu, steigė naujas pramonės ir prekybos įmones.
1920 m. bolševikų suimtas, kalintas Minske ir Maskvoje.
Šeima
Žmona: 1896 m. balandžio 20 d. Vilniaus arkikatedroje susituokė su Elena Civinskaite (, 1879–1947 m.), garsaus Vilniaus vaistininko, oftalmologo, Vilnijos aklųjų gobėjo, Rusijos imperijos tikrojo valstybės patarėjo, medicinos mokslų daktaro, profesoriaus Zenono Civinskio (1832–1904) dukrą.
Vaikai:
Valdos
Kairėnų, Kaišiadorių, Osovieco dvarininkas. Paveldėjo Vilniuje buvusius tėvo Juozapo Tiškevičiaus rūmus, fabrikus ir gamyklas. Jam priklausė garinis malūnas, vario-ketaus liejykla ir mechaninės dirbtuvės, lentpjūvė, parketo fabrikas, skardos cinkavimo dirbtuvės. Stambiausia įmonė buvo 1897 m. pastatyta garinė duonos kepykla, kurioje 1900 m. dirbo 97 darbininkai. Joje iškeptai duonai, bandelėms ir riestainiams realizuoti mieste grafas įkūrė prekybos įstaigų tinklą, kurį 1902 m. sudarė 68 parduotuvės.
1894 m. įsigijo rūmus (dab. Rašytojų sajungos rūmai K. Sirvydo g. 6), bet pritrūkus lėšų investicijoms juos pardavė, 1909 m. varžytinėse rūmus nupirko Marija Oginskienė. Naujus rūmus pasistatė Šv. Stepono gatvėje, šalia savo pramonės įmonių.
Veikla
Nuo 1891 m. aktyviai dalyvavo Vilniaus miesto valdybos darbe, 1912 m. buvo išrinktas jos pirmininku. Dėjo daug pastangų, kad Vilniuje atsirastų politechninio profilio aukštoji mokykla. Deja, rusų valdžia tam nepritarė.
Vilniuje 1902 m. surengė didžiulę žemės ūkio produkcijos parodą. Globojo ir rėmė menininkus, kolekcionavo meno vertybes. Jo rūmuose 1906 m. pabaigoje vyko organizaciniai Vilniaus mokslo ir meno muziejaus draugijos susirinkimai. Draugiją įregistravus, Antanas Tiškevičius išrinktas jos vicepirmininku. Mokslo ir meno muziejui padovanojo dalį savo rinkinių.
Pietkovas
Pietkovas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Posventnės valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietryčius nuo Pošvientnės ir apie 31 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1522 m., kai kaime buvo įkurta katalikų parapija. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1936 m. pastatyta mūrinė kaimo bažnyčia, vietoje anksčiau čia stovėjusios medinės barokinės bažnyčios. XIX a. įkurtos kaimo kapinės.
Aukštutinio Reino kronika
Aukštutinio Reino kronika – kronika, parašyta apie XIV a. vidurį vokiečių kalba. Autorius nežinomas.
Pagrindinėje dalyje aprašyti 1334–1349 m. įvykiai. Nemažai vietos skirta Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės karui su kryžiuočiais. Ypač išsami informacija apie 1348 m. Strėvos mūšį. Yra duomenų apie 1337 m. Vokiečių ordino žygį į Lietuvą, Veliuonos pilies sunaikinimą 1348 m.
Kinijos-Tibeto karas
Kinijos-Tibeto karas – karinis konfliktas, vykęs 1930–1932 m. tarp vakarų Kinijos karo vadų, palaikiusių Kinijos Respublikos vyriausybę, ir Tibeto, paskelbusio nepriklausomybę po 1911 m. vykusios Sinhai revoliucijos.
Prielaidos
Nors visos kinų vyriausybės laikė Tibetą Kinijos dalimi, centrinė kinų valdžia neturėjo galimybės jį prisijungti ginkluota jėga dėl vykusios kovos dėl valdžios karo vadų laikotarpio Kinijoje. Po susirėmimų tarp tibetiečių ir kinų kariuomenių 1917–1918 m. laikinoji skiriamoji linija buvo pravesta Jangdzės upės aukštupiu. Skiriamosios linijos zonoje nei Pekinas, nei Nankinas, nei Lasa neturėjo ypatingos įtakos, o vietinės gentys ir karo vadai veikė savo nuožiūra.
Karo veiksmai
Įkvėpta sėkmės Tibeto vyriausybė nusprendė užimti ir kitus tibetiečiais apgyvendintus rajonus. 1932 m. Tibeto kariuomenė įsiveržė į Yushu, esantį Činghai provincijos pietuose. Tačiau Činghai gubernatorius Ma Bufang sumušė tibetiečių armiją ir išvarė ją iš Činghai. Koordinuodamas savo kariuomenės veiksmus su Ma Bufang pajėgomis, Liu Wenhui taip pat pabandė pereiti į kontrpuolimą ir išvarė tibetiečius iš kelių kitų vietovių. Iki 1932 m. rugpjūčio mėn. kinų puolimas buvo toks sėkmingas, kad Dalai Lama kreipėsi pagalbos į Britų Indijos vyriausybę. Spaudžiant britams kinų Nankino vyriausybė davė įsakymą nutraukti ugnį.
Pasekmės
1933 m. Ma ir Liu pasirašė su Tibetu paliaubų sutartį. Daugiau tibetiečių pajėgos nebekirto Jangdzės upės.
Tamilų kalba
Tamilų kalba, kuria kalba tamilai – viena iš nedaugelio Indijoje kalbamų kalbų, kilusių ne iš sanskrito. Ji, kaip ir sanskritas, ten turi klasikinės kalbos statusą. Tamilų kalba turi savo raštą (žr. Tamilų raštas). Pirmiausia ja kalbėta pietryčių Indijoje (dabar Tamilų Nadaus valstija) ir šiaurinėje Šri Lankoje. Britams iš Indijos vežant darbininkus į kitas kolonijas, pavyzdžiui, Singapūrą ar Fidžį, tenai pateko ir daug tamilų, išlaikiusių ir savo kalbą. Singapūre, kaip ir Šri Lankoje bei Tamilų Nadaus valstijoje, ji netgi paskelbta viena iš oficialių kalbų (kitos – malajiečių, kinų ir anglų kalbos), mat ten 60 % indų bendruomenės yra tamilai, o pati indų bendruomenė sudaro 15 % visų šalies gyventojų. Tamilų kalba kaip gimtąja kalba iš esmės vien tamilų tautybės žmonės, nes ši tauta nebuvo kolonizavusi ar pajungusi kitų tautų. Kalboje gausu tarmių, išskiriami trys tamilų kalbos raidos etapai: senasis, vidurinysis (nuo 700 m. iki 1600 m.) ir dabartinis (nuo 1600 m.).
Aristavos apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kėdainių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kėdainių rajonui. 1954 m. prijungtos Kaplių apylinkė, Stasynės apylinkė ir dalis Bublių apylinkės, o dalis Aristavos apylinkės dalis prijungta prie Taučiūnų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Aristavos apylinkė prijungta prie Taučiūnų apylinkės, tačiau atkurta 1977 m. rugsėjo 28 d. perkėlus Taučiūnų apylinkės centrą.
Anglijos futbolo varžybos 1993–1994 m.
Anglijos futbolo varžybos 1993–1994 m.
Lacie Heart
Leisė Hart (tikrasis vardas – Brittany Rosentahl; g. 1986 m. rugpjūčio 22 d. Kalifornija) – buvusi JAV pornografinių filmų aktorė.
Biografija
Leisė augo rančoje San Luis Obispo apygardoje, netoli Santa Barbaros, Kalifornijoje. Vaikystėje lankė baleto pamokas, o mokykloje priklausė futbolo komandai ir buvo klasės seniūnė.
Būdama 19, ji „Canoga Park“ naktiniame klube dalyvavo mėgėjiškame striptizo konkurse. Čia susipažino su agentu Derek Hay iš „L.A. Direct Models“, kuris ją pakvietė išmėginti jėgas pornografijoje.
Ji debiutavo 2005 metais ir netrukus pasirašė sutartį su kompanija Vivid Entertainment.
Tik pradėjusi karjerą, vienos juostos filmavimo metu Leisė susipažino su Scott Nails. Jiedu netrukus tapo pora ir Leisė pareiškė kompanijai, kad norėtų filmuotis tik su naujuoju draugu arba tik su merginomis. „Vivid“ tuo metu jau turėjo analogiškas sąlygas iškėlusią aktorę, todėl Leisė jų nebedomino ir metų pabaigoje ji susitarė su Digital Playground.
Leisė visą laiką gyveno Arizonoje ir į Los Andželą vykdavo tik filmuotis.
2005 – 2009 metais Leisė Hart suvaidino apie 60 filmų.
Tutuila
thumb|250px|Amalu įlanka Tutuiloje
Tutuila  – sala Ramiajame vandenyne, Polinezijoje, Samoa salyne. Užima 142,3 km² plotą ir yra trečia pagal dydį šio salyno sala. Priklauso JAV valdai Amerikos Samoa.
Tutuila yra ~100 km į pietryčius nuo Upolu. Ilgis 33 km, plotis iki 5 km. Paviršius kalnuotas, iš rytų į vakarus per salą driekiasi kalnagūbris. Jo aukštis – iki 653 m (Matafao k.). Šiaurinis krantas vingiuotas, status, skardingas, pietinis lygesnis ir žemesnis. Salą supa rifai. Paviršių dengia tropinės džiunglės, pakrantėse, prie upių veši mangrovės. Tutuila patenka į Amerikos Samoa nacionalinį parką. Sala neretai nukenčia nuo uraganų.
2000 m. saloje gyveno 55,8 tūkst. gyventojų. Dauguma gyventojų yra samojiečiai, taip pat yra europiečių kilmės žmonių. Verčiamasi daugiausia žvejyba, žemės ūkiu ir turizmu. Svarbiausia gyvenvietė yra Pago Pago.
Apie VII a. pr. m. e. polinieziečiai įkūrė gyvenvietę salos rytuose, ties dabartine Tula. 1722 m. Tutuilą pasiekė olandų keliautojas Jakobas Rogevenas. Nuo XIX a. saloje pradėjo lankytis misionieriai ir banginių medžiotojai. 1872 m. Pago Pago krantinėje amerikiečiai įkūrė laivų, plaukiančių tarp JAV ir Australijos, aptarnavimo bazę. 1900 m. sala tapo JAV valda.
Lietuvos kriminalistų draugija
Veikla
Lietuvos kriminalistų draugija įkurta 2001 m. pabaigoje, įregistruota 2002 m. sausio 21 d. 2008 m. turėjo apie 60 tikrųjų narių. Draugija plėtoja mokslinę, techninę, švietėjišką veiklą, susijusią su kriminalistika, rūpinasi narių profes. kvalifikacija. Nuo 2003 m. kas 2 metai kartu su Mykolo Romerio universitetu rengia tarptautinę mokslinę praktinę konferenciją „Kriminalistika ir teismo ekspertizė: mokslas, studijos, praktika“, seminarus aktualiais kriminalistikos ir teismo ekspertizės klausimais, kasmet – geriausio metų kriminalistikos leidinio ir magistro baigiamojo darbo konkursą.
Valdymo institucijos – visuotinis susirinkimas, taryba, revizijos komisija, draugijos pirmininkas, mokslo taryba. Pirmininkas Henrikas Malevskis – nuo 2001 m.
ÅIFK Turku
Turku ÅIFK – Suomijos futbolo klubas iš Turku.
Dainių piliakalnis
Dainių piliakalnis – buvęs piliakalnis Širvintų rajono savivaldybės teritorijoje, Dainių kaime, Širvintų seniūnija.
Piliakalnis
Piliakalnis buvo Širvintos kairiajame krante. Detalesnių žinių apie jį neliko, nes 1971 m. jis buvo nustumdytas rengiant karjerą autostrados Vilnius – Ryga tiesimui. 1973 m. rugsėjį iš jo buvo likęs tik šlaito fragmentas, kuriame rasta brūkšniuotos ir grublėtos keramikos, molinio cilindrinio verpstuko dalių, titnago skelčių. Vėliau piliakalnis visiškai sunaikintas. Dabar jo vietoje yra rekultivuoto karjero vieta.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pr. m. e. pabaiga – I tūkstantmečio viduriu.
100 m į rytus nuo piliakalnio buvo I tūkstantmečio vidurio pilkapynas, jis taip pat sunaikintas.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Genovaitė Ramoškienė
Genovaitė Šidagytė-Ramoškienė (g. 1945 m. gegužės 12 d. Daičiūnuose, Pasvalio rajonas) – Lietuvos irkluotoja.
Biografija
Gimė 1945 m. gegužės 12 d. Daičiūnuose, Pasvalio rajone. 1965 m. tapo TSRS sporto meistre. 1966 m. baigė kūno kultūros institutą. 1988-2000 VU Kūno kultūros centro vyriausioji dėstytoja. 9 kartus Lietuvos vienvietės irklavimo čempionė (1965-68, 1970, 1974 - 2 k., 1975, 1977), 2 kartus Lietuvos spartakiadų vienvietės irklavimo varžybų laimėtoja (1974, 1978). 7 kartus TSRS irklavimo čempionė: vienvietės (1967, 1969, 1970, 1972, 1974, 1975), porinės dvivietės (1976), 5 kartus vicečempionė: porinių keturvietės (1965) ir dvivietės (1972, 1975, 1977), vienvietės (1973), TSRS čempionato vienvietės irklavimo bronzos medalininkė (1966). TSRS tautų spartakiados vienvietės irklavimo 1 vietos, dvivietės - 2 vietos laimėtoja (1975).
Irkluodama vienvietę dukart tapo Europos čempione (1969 m. Klagenfurtas, Austrija; 1973 m. Maskva, TSRS), Europos čempionatų dukart bronzos (1967 m. Viši, Prancūzija; 1970 m. Tata, Vengrija), pasaulio čempionatų sidabro (1974 m. Liucerna, Šveicarija) ir bronzos (1975 m. Notingamas, Didžioji Britanija) medalių laimėtoja.
1976 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Monrealyje dvivietės irklavimo varžybose su Eleonora Kaminskaite) pelnė bronzos medalį. Pirmoji trenerė J. Aleksandravičienė (1962-66), E. Vaitkevičius (1966-77), E. Eisirotinskis (1975). Vilniaus miesto olimpiečių klubo narė (nuo 1991), pirmoji prezidentė (1991-96). Suteiktas KKSD aukso medalis Už nuopelnus Lietuvos sportui (2004), LTOK Olimpinė žvaigždė (2004), Vilniaus miesto savivaldybės 1 laipsnio medalis Už nuopelnus Vilniaus sportui (2004).
Priegodas
Telkšo rininės kilmės duburyje. Nusidriekęs iš šiaurės į pietus 1,0 km, plotis siekia 0,24 km. Altitudė 104 m. Ežero gylis – 5 m. Krantai žemi, daug kur pelkėti. Ežeras nenutekantis, priklauso Šventosios upės baseinui.
Apyežerė negyvenama. Toliau į šiaurę yra Ertėjų kaimavietė. Šalia ežero yra paminklas partizano Antano Starkaus–Montės atminimui. Prie ežero yra įrengtos 2 stovyklavietės.
thumb|left|240px|Ežeras ankstyvą pavasarį
Ežere netoli kranto veisiasi geltonkojai sukučiai, iš žuvų – ešeriai, lynai, kuojos, karpiai, lydekos.
Pro Priegodo ežerą miško keliu važiuojant, galima patekti prie kito Šimonių girios Denionių ežero.
Ežerėvardis Príegodas laikomas priesagos prie- vediniu nuo godas („varnalėša, rūgštynė, ežeinis“).
Felisijano Kasereso stadionas
Felisijano Kasereso stadionas  – futbolo stadionas Paragvajuje, Lukės mieste. Talpa 24 tūkst. vietų. Stadione žaidžia „Club Sportivo Luqueño“ klubas. Stadionas pavadintas karininko šio klubo buvusio prezidento Felisijano Kasereso (Feliciano Cáceres) garbei.
1999 m. Felisijano Kasereso stadione vyko „Copa América“ čempionato varžybos.
Ašrama
Ašrama  – žmogaus gyvenimo santvarka ir tarpsniai pagal hinduizmą. Senovės išminčiai padalino žmogaus gyvenimą į keturis ašramus, kurie yra gyvenimo laikotarpiai, priklausantys nuo žmogaus tobulėjimo. Taigi, hinduizmas gyvenimą skirsto į keturis tarpsnius, vadinamus ašramais. O jiems priskirtu gyvenimo būdu daugiau ar mažiau privalėdavo laikytis visų socialinių sluoksnių (varnų) atstovai.
Tarpsniai ir siekiai
Pagal šią santvarką vidutinė žmogaus gyvenimo trukmė buvo laikoma 84 metai, o ją savo ruožtu dar padalino į keturis gyvenimo tarpsnius, iš kurių kiekvienas sadarė 21 metus. Viso gyvenimo laikotarpio siekis yra nuoseklus ir tobulas kiekvieno jiems priskirtų tikslų išpildymas.
Hinduistai tiki, jos ši santvarka priveda prie keturių gyvenimo tikslų (purušartha: dharma, artha, kama, mokša) įgyvendinimo.
Jevgēņijs Kosmačovs
Jevgenijus Kosmačovas (Jevgēņijs Kosmačovs, g. 1988 m. vasario 18 d.) – Latvijos futbolininkas, saugas.
Nuo 2006 m. sezono Kosmačovas žaidžia komandoje FK Ventspils. Latvijos rinktinėje jis debiutavo 2007 m. vasarį, kai sužaidė 2 rungtynes turnyre Kipre.
Liepinė (Radviliškis)
Liepinė – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Daugėlaičių.
Valdšteino pilis
thumb|right|250px|Valdšteino pilis Valdšteino pilis  – ankstyvosios gotikos pilis, kurios griuvėsiai yra netoli Turnovo (Čekija). Ji yra uolų būstų mieste Hruboskalsko Čekijos Rojuje.
Pilį ant trijų smiltainio uolų XIII a. antroje pusėje pastatė grafai Valdšteinai (Waldstein). Po 1420 m. pilį užėmė husitai, vėliau – baronai plėšikai.
Priedzūkis
Priedzūkis – etninis–kalbinis kraštas pietų Lietuvoje, apimantis Prienų rajono pietrytinę ir Alytaus rajono šiaurinę dalis: plotą tarp Balbieriškio, Jiezno, Užuguosčio, Alytaus, Ūdrijos ir Butrimonių. Čia gyvenantys pietų aukštaičiai kalba patarme, turinčią daug dzūkų tarmei būdingų bruožų. Būtojo kartinio vns. I asm. nevartoja afrikatų č ir dž („matiau“, „rodiau“ vietoje „mačiau“ ar „rodžiau“), tariamosios nuosakos vns. I ir II asm. lytys kaip dzūkų („būtau“, „sakytai“ vietoje „būčiau“, „sakytum“), vietoje šaknyje esančių nosinių ę ir ą taria į ir ų („kįstie“, „kųsnis“ vietoje „kęsti“, „kąsti“). Punios, Jiezno, dalinai Butrimonių apylinkių gyventojai labai atvirai taria dvibalsį uo („dvana“ vietoj „duona“).
Vytautas Klemka
Vytautas Klemka (1924 m. rugsėjo 8 d. Rudikiškis, Panemunėlio valsčius, Rokiškio apskr. – 1991 m. rugpjūčio 14 d. Kaunas) – Lietuvos skulptorius, grafikas, tapytojas.
Biografija
Žmona Jadvyga Mozūraitė-Klemkienė. 1946–1948 m. mokėsi Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute. 1949–1961 m. Kaune dirbo Požėlos spaustuvėje. 1961–1977 m. dėstė Kauno S. Žuko taikomosios dailės technikume.
Kūryba
Nuo 1953 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje. Individualios parodos surengtos Kaune 1962 m., 1974 m., 1976 m., 1987 m., Vilniuje 1977 m., pomirtinė Rokiškyje 2004 m. Kūrinių turi Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Lietuvos dailės muziejus, Rokiškio krašto muziejus.
1979 metų naftos krizė
250px|thumb|right|Eilė prie degalinės, 1979 m. birželio 15 d. 1979 metų naftos krizė („antroji naftos krizė“) – naftos krizė, kilusi JAV po Irano revoliucijos. Irane pasikeitus valdžiai, laikinai buvo sustabdytas naftos tiekimas. Vėliau jį atnaujinus, nafta buvo eksportuojama gerokai mažesniais kiekiais. Todėl pasaulyje trumpą laiką ėmė trūkti naftos, o tai sąlygojo kainų kilimą. Saudo Arabija bei kitos OPEC valstybės narės, siekdamos patenkinti naftos paklausą, netrukus padidino naftos gavybą, tačiau dėl įsivyravusios panikos kainos ir toliau kilo, gerokai viršydamos tikrą naftos kainų lygį. Tik 1980 m. naftos kainos pradėjo kristi. Tai tęsėsi iki pat 1986 m.
Ingrijos suomiai
Ingrijos suomiai, dar žinomi kaip ingrai, ingermanlandai  – suomių etninė subgrupė, istoriškai gyvenusi Ingrijoje, dab. Rusijos Leningrado srityje. Jie kalba suomių kalba, nors didelė dalis šiuo metu vartoja rusų kalbą kaip gimtąją.
Skirtingai nei ižorai ir vodai, kurie yra stačiatikiai, ingrai yra liuteronai.
Istorija
Ingrijos suomiai kaip atskiras etnosas formavosi XVII a., kuomet Švedijos valdžia masiškai keldino suomiškai kalbančius kolonistus į naujai užimtas Ingrijos žemes. Dauguma šių atsikėlėlių buvo kilę iš Savonijos (savakotai) ir Karelijos (eiremeisai). Ilgainiui jie tarpusavyje susimaišė, taip sudarydami ingrų tautybę. Juos kartu vienijo bendra kalba ir tikėjimas, kuris skyrė nuo kitų Ingrijos gyventojų. Ta migracija buvo tokia sparti, kad XVII a. pabaigoje Ingrijos suomiai sudarė 73,8 % krašto gyventojų.
XVIII a., kuomet Ingrija sugrįžo Rusijai ir į kraštą ėmė keltis rusai kolonistai, nemažai Ingrijos suomių migravo į Kareliją, tačiau nemaža dalis jų pasiliko, nors ir sudarė mažumą. Iki XIX a. pabaigos jų skaičius išaugo iki 130,5 tūkst., o 1917 m. viršijo 140 tūkst. suomiai Rusijoje išsaugojo savo tapatybę, kalbą. Jų tarpe XIX a. pabaigoje vyko nacionalinis judėjimas. Jie leido savo suomiškus laikraščius (Pietarin Sanomat), nuo 1899 m. rengė dainų šventes.