cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vladimiras Putinas
Rusijos prezidentas: 2000–2008
2002 m. spalio mėn. Rusijos visuomenę sukrėtė įkaitų krizė Maskvos teatre. Daugelis Rusijos spaudos atstovybių bei tarptautinės žiniasklaidos priemonių perspėjo apie daugiau 130 įkaitų mirtis specialiųjų pajėgų gelbėjimo metu ir tikino, jog po šio įvykio Putino populiarumas smarkiai sumažės. Tačiau, neilgai trukus po šios operacijos, Rusijos prezidento populiarumas pasiekė rekordines aukštumas – 83 % Rusijos gyventojų tikino esantys patenkinti tuo, kaip Putinas suvaldė šią situaciją.
Putinas prezidentu antrąkart buvo perrinktas 2004 m. kovo 14 d gavęs 71 % rinkėjų balsų. Tų pačių metų rugsėjo 1–3 d. įvyko Beslano mokyklos įkaitų krizė, kurios metu mirė 330 žmonės, 186 iš jų vaikai.
2005 m. Kremliaus kalboje Tarybų Sąjungos žlugimą pavadino „didžiausia XX-ojo amžiaus geopolitine katastrofa“. Šią poziciją jis paaiškino, tvirtindamas: „Dar daugiau, iširimo epidemija paveikė ir pačią Rusiją.“ 2005 m., dėl trumpėjančios gyvenimo trukmės ir prastėjančios socialinės apsaugos padėties, Putinas iniciavo Nacionalinių prioritetų projektus, siekdamas pagerinti Rusijos padėtį sveikatos apsaugos, švietimo, apgyvendinimo ir agrokultūros srityse.
„Jukos“ naftos ir dujų kompanijos prezidento ir turtingiausio asmens Rusijoje Michailo Chodorkovskio baudžiamasis persekiojimas dėl sukčiavimo ir mokesčių vengimo tarptautinės žiniasklaidos buvo įvertintas kaip Putino bandymas pasipriešinti oligarcho skiriamai paramai Rusijos liberalams ir komunistams. Chodorkovskis buvo suimtas, „Jukos“ iškelta bankroto byla, o kompanijos aktyvai buvo išparduoti aukcione už mažesnę nei rinkos kainą. Didžiausią aktyvų dalį įsigijo valstybinė kompanija „Rosneft“. Vėliau Hagos arbitražo teismas „Jukos“ akcininkams skyrė 50 mlrd. JAV dolerių kompensaciją.
Rusijos ministras pirmininkas: 2008–2012
miniatiūra|Putinas kartu su [[Dmitrijus Medvedevas|Dmitrijumi Medvedevu 2008 m. kovo mėn. ]] Dėl konstitucijoje numatyto apribojimo užimti prezidento pareigas daugiau nei dvi kadencijas iš eilės negalėjo dalyvauti 2008 m. prezidento rinkimuose. Juos laimėjo D. Medvedevas, kuris paskyrė V. Putiną premjeru ir taip pradėjo „tandemokratija“ vadinamą periodą. 2011 m. rugsėjį, po įstatyminių pakeitimų, kuriais prezidento kadencija pailginta nuo 4 iki 6 metų, V. Putinas paskelbė sieksiąs trečios prezidento kadencijos. Šis pareiškimas sukėlė didelio masto protestus Rusijos miestuose.
Rusijos prezidentas: 2012–dabar
2012–2013 m. Putinas ir „Vieningoji Rusija“ išleido „Rusijos gėjų propagandos įstatymą“, kuris atitinkamai apribojo LGBT bendruomenės veiklą Sankt Peterburge, Archangelske bei Novosibirske. Įstatymas, kurį 2013 m. birželio mėn. patvirtino Dūma pasisako prieš „homoseksualų propagandą“ – LGBT simbolių bei homoseksualaus turinio uždraudimą. Šis žingsnis susilaukė tarptautinio susirūpinimo, Putinas savo veiksmus pateisino tvirtindamas, kad šiuo įstatymu tėra siekiama „uždrausti pedofilijos ir homoseksualumo propagandą“ ir aiškino, jog homoseksualūs svečiai 2014 m. žiemos olimpinių žaidynių metu turėtų „palikti vaikus ramybėje“. Jis taip pat neigė, kad yra propaguojama „profesionali, karjeros ar socialinė diskriminacija“ homoseksualių asmenų atžvilgiu Rusijoje.
Putinas pastarąjį kartą perrinktas 2018 m. Rusijos prezidento rinkimuose.
Krymo aneksija
miniatiūra|2014 m. spalio 17 d. Putinas Normandijos formato metu kalbasi su [[Ukrainos Prezidentas|Ukrainos prezidentu Petro Porošenka, Vokietijos kanclere Angela Merkel ir Prancūzijos prezidentu Fransua Olandu.  ]] 2014 m. vasario mėn. Rusija pasitelkdama karines struktūras įsiveržė į Ukrainos teritoriją. Po Euromaidano protestų ir Ukrainos prezidento Viktoro Janukovyčiaus nušalinimo iš pareigų, Rusijos kariai, dėvintys uniformas be atpažinimo ženklų, užėmė strategiškai svarbias Krymo vietas bei infrastruktūrą. Vėliau įvykdžiusi daugelio valstybių nepripažįstamą referendumą Kryme ir Sevastopolyje, Rusija pusiasalį aneksavo.
Pasak akademiko Andrejaus Tsigankovo, daugelio tarptautinės bendruomenės narių vertinimu nuo Krymo aneksijos prasidėjo visiškai kitoks Rusijos užsienio politikos laikotarpis. Jų tvirtinimu, aneksuodama Krymą Rusija perėjo nuo „valstybės pagrindu vykdomos užsienio politikos“ į puolamąją retoriką, siekiant atkurti Tarybų Sąjungą. Taip pat Tsigankovas aiškino, kad Putino politikos pokytis gali būti siejamas su jo bandymu apginti tariamai Rusijos įtakos sferai priklausančias tautas nuo „įsibraunančios Vakarų galios“.
Intervencija Sirijoje
2015 m. rugsėjo 30 d. prezidentas Putinas Sirijos valdžios prašymu patvirtino Rusijos kariuomenės intervenciją Sirijos pilietiniame kare, skirtą susidoroti su sukilėliais ir džihadistų grupuotėmis.
Rusijos kariuomenė bombardavo, rengė raketų smūgius, pasitelkė specialiąsias tarnybas, siekdama įveikti Sirijos valdžiai neįtinkančias karines grupuotes, įskaitant Sirijos opoziciją, taip pat ir ISIL, Al Nustra pajėgas Levante, Tahrir al Šam, Ahrar al Šam bei Užkariavimo armiją. Putinui 2016 m. kovo 14 d. pareiškus, kad Rusijos pajėgų misija Sirijoje „iš esmės įvykdyta“ ir nurodžius didžiajai kariuomenės daliai pasitraukti iš Sirijos, likusios Rusijos karinės struktūros įsikūrė Sirijoje, siekdamos toliau stebėti situaciją šalyje ir remti valstybės valdžią.
Konstitucinės pataisos
2020 m. liepos 3 d. Putinas pasirašė įsakymą, kuriuo buvo oficialiai patvirtintos Rusijos konstitucijos pataisos, leidžiančios jam kandidatuoti į prezidento postą dar dvejoms kadencijoms, kurių trukmė – šešeri metai. Pataisos buvo įteisintos 2020 m. liepos 4 d.
Nuo liepos 11 d. Chabarovsko krašte vyko protestai, remiantys suimtą regiono gubernatorių Sergejų Furgalą ir smerkiantys Vladimirą Putiną. 2020 m. liepos mėn. „Levada“ daryta apklausa atskleidė, jog 45 % apklaustųjų palaikė šiuos protestus.
2020 m. gruodžio 22 d. Putinas pasirašė įstatymą, kuris visiems buvusiems Rusijos prezidentams numato neliečiamybę nuo baudžiamojo persekiojimo iki gyvos galvos.
2021–2022 m. Rusijos–Ukrainos karas ir invazija
Po provakarietiškos Orumo revoliucijos Ukrainoje 2014 m. Putinas de facto užėmė rytinius valstybės regionus ir aneksavo Krymą. 2021 m. Putinas publikavo esė pavadinimu „Apie rusų ir ukrainiečių istorinį vieningumą“, kurioje šis tvirtina, kad baltarusiai, ukrainiečiai ir rusai turėtų būti bendros rusų tautos (rus. общерусский народ) ir Rusijos pasaulio dalimi. Pasak prezidento, rytų slavai yra „tie patys žmonės“, kuriuos išskyrė „jėgos visuomet bandžiusios sužlugdyti mūsų vienybę“, nes norėjo „skaldyti ir valdyti“. Esė neigia ukrainiečių, kaip nepriklausomos tautos, gyvavimą.
2022 m. vasario 23 d. Putinas savo kreipimesi per televiziją pranešė apie „specialią karinę operaciją“ Ukrainoje, kurios metu bus vykdomas valstybės užėmimas pilnu mastu. Nurodęs, kad invazijos priežastis yra „denacifikacija“, Putinas taip pat paminėjo ir būtinybę „apginti [rusakalbius] žmones“ Donbaso regione, kurie, pasak prezidento, „jau aštuonerius metus susiduria su pažeminimu bei genocidu, kurį vykdo Kyjivo režimas“. Taip pat Putinas pridūrė, kad „visa galima atsakomybė už kraujo praliejimą guls ant režimo, valdančio Ukrainos teritoriją, sąžinės“. Kalbos metu prezidentas aiškino, kad neturįs planų Ukrainos okupuoti, sakydamas: „Mes nieko niekam neketiname primesti.“ Kitą dieną jis pradėjo karą Ukrainoje, kuriuo siekia nuversti išrinktą valdžią, laikydamasis pozicijos, kad šie yra „naciai“.
V. Putinas yra save palyginęs su Petru I. Kviečia grįžti prie pamatinių vertybių ir atkurti vientisą, galingą Rusiją, kokia ji buvo praeityje.
2023 m. kovo 17 d., reaguojant į Rusijos sukeltą karą Ukrainoje ir jo padarinius, Tarptautinis Teisingumo Teismas Hagoje išdavė arešto orderius V. Putinui ir Rusijos vaikų teisių apsaugos kontrolierei Marijai Lvovai-Belovai.
Konservatizmo rėmimas
miniatiūra|240x240px|Putinas dalyvauja [[Stačiatikybė|ortodoksų kalėdinėse pamaldose Turginovo kaime, Tverės srityje, 2016 m. sausio 7 d.]] Putinas sistemingai propaguoja konservatizmą socialinėje, kultūrinėje ir politinėje sferose. Putinas ne kartą smerkė globalizmą bei neoliberalizmą, pasisako už rusiškąjį konservatizmą. Vis dėlto prezidentas remia idėjų kalves, skatina bendraminčių intelektualų bei rašytojų bendradarbiavimą. Daugelis Putino globojamų intelektualų pasižymi radikaliai dešinei būdinga retorika. Vienas iš jų – žurnalistas Aleksandras Prohanovas, kuris propaguoja tokias idėjas, kaip rusiškasis nacionalizmas, Rusijos istorinės didybės atkūrimas ir sistemiška opozicija liberaliai politikai.
Vidaus politika
Būdamas Rusijos premjeru V. Putinas vykdė reformas kariuomenėje ir policijoje, palaikė branduolinės energetikos pramonės plėtrą. Užsienio investicijų augimas prisidėjo prie automobilių pramonės plėtros.
Per 1999–2008 m. laikotarpį realiosios pajamos Rusijoje padidėjo 2,5 karto, o realieji atlyginimai patrigubėjo; nedarbas ir skurdas sumažėjo perpus. Rusijos ekonomika augo aštuonerius metus iš eilės, BVP išaugo 72 % (pagal paritetinę perkamąją galią). Augimą paskatinto XXI a. pirmojo dešimtmečio žaliavų kainų augimo, aukštos naftos kainos ir apdairios ekonominės bei fiskalinės politikos.
Posovietinės valstybės
miniatiūra|Posovietinės erdvės šalys: 1 – [[Armėnija, 2 – Azerbaidžanas, 3 – Baltarusija, 4 – Estija, 5 – Sakartvelas, 6 – Kazachstanas, 7 – Kirgizija, 8 – Latvija, 9 – Lietuva, 10 – Moldavija, 11 – Rusija, 12 – Tadžikija, 13 – Turkmėnija, 14 – Ukraina, 15 – Uzbekija.
Miulhauzenas (Ylava)
Miulhauzenas arba Gvardeiskojė (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Гвардейское) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Gvardeiskojės kaimo gyvenvietės centras.
Vladimiras Putinas
Posovietinės valstybės
]] Putino valdymo laikotarpiu Kremliaus atstovybė ne kartą yra teigusi, kad Rusija turi savąją įtakos sferą bei „išskirtines teises“ į posovietinę erdvę, kuri šalyje neretai vadinama „artimu užsieniu“ (rus. ближнее зарубежье). Taip pat teigta, kad posovietinės valstybės Rusijai yra strategiškai svarbios. Kai kurie Rusijos ekspertai santykius tarp Rusijos ir posovietinės erdvės prilygino Monro doktrinai.
Miulhauzenas (Ylava)
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1414 m. Miulhauzenas minimas kaip mažas miestas. Nuo 1468 m. dvarą valdė fon Kuenheimų šeima. Georgas Vilhelmas fon Kuenheimas (Georg Wilhelm von Kuenheim) buvo vedęs Martyno Liuterio dukterį Margaritą Liuter (Margarethe Luther, 1534–1570 m.), kuri palaidota Miulhauzeno bažnyčioje. 1645 m. dvarą įsigijo fon Kakšteinų (von Kalckstein) šeima.
Vladimiras Putinas
Posovietinės valstybės
Virtinė spalvotųjų revoliucijų posovietinėje erdvėje – 2003 m. Rožinė revoliucija Sakartvele, 2004 m. Oranžinė revoliucija Ukrainoje, 2005 m. Tulpių revoliucija Kazachstane – lėmė susipriešinimą tarp Rusijos ir šių valstybių. 2004 m. gruodžio mėn. Putinas kritikavo Rožinę bei Oranžinę revoliucijas sakydamas: „Jeigu jūs turėsite nuolatines revoliucijas, jūs rizikuojate įtraukti visą posovietinę erdvę į nesibaigiantį konfliktą.“
Baltijos šalys
Putino požiūris į Baltijos šalių okupaciją laikui bėgant kito. Anksčiau estų žurnalistės Astridos Kanel (Astrid Kannel) apie tai paklaustas Putinas yra teigęs, kad Estijos, Latvijos ir Lietuvos okupacija – tuometinių neteisėtų Vokietijos ir Sovietų Sąjungos geopolitinių sprendimų pasekmė – ir šis klausimas daugiau nebesvarstytinas: "„Jūs taip gerai kalbate rusiškai, jog aš įsitikinęs, kad skaitote ne ką prasčiau. Prašau paimkite 1989 m. Liaudies deputatų suvažiavimo rezoliuciją, kur juodai ant balto parašyta – Liaudies deputatų suvažiavimas smerkia Molotovo–Ribentropo paktą ir laiko jį juridiškai negaliojančiu. Jis neatspindėjo tarybinės liaudies nuomonės, o yra Stalino ir Hitlerio asmeninis reikalas. Ką dar galima tiksliau ir aiškiau pasakyti šiuo klausimu? Ar jūs norite, kad mes tai darytume [atsiprašinėtume] kiekvienais metais? Kaip jūs manote, ką dar galima pasakyti? Mūsų nuomone, šis klausimas uždarytas <...>“ – Vladimiras Putinas."
Vėliau Putinas 1940 m. okupaciją pradėjo vertinti kaip teisėtą: "„1939 m. rudenį Tarybų Sąjunga, įvertinusi savo strateginius, karinius ir gynybinius tikslus, pradėjo Latvijos, Lietuvos ir Estijos suvienijimo procesą. Jų įstojimas į TSRS buvo atliekamas sutarties pagrindu ir su išrinktų valdžios organų sutikimu. Tai atitiko to meto tarptautinę ir nacionalinę teisę“, – tvirtino jis."
Miulhauzenas (Ylava)
Parapija
Gotikinė Miulhauzeno bažnyčia pastatyta XIV a. Bažnyčioje 1560–1589 m. kunigavo istorikas, geografas ir kartografas Kasparas Henenbergeris. 1693–1698 m. ją puošė stalius Isakas Riga ir dailininkas Gotfrydas Hincas.
Vladimiras Putinas
Baltijos šalys
Taip pat Putinas yra kritikavęs Estiją ir Latviją dėl šalyse įvestų nepiliečio pasų tvirtindamas, kad pastarieji pažeidžia ten gyvenančių rusakalbių teises ir neturi teisinio pagrindo. 2018 m. forumo metu Putinas komentuodamas situaciją Latvijoje pareiškė: "„Sunku patikėti, kad šiuolaikinėje civilizuotoje visuomenėje šimtai tūkstančių žmonių buvo paskelbti nepiliečiais – tokios kategorijos tarptautinėje teisėje nėra. <...> Ši kategorija buvo sugalvota Baltijos valstybėse, sugalvota, siekiant apriboti žmonių, gyvenančių tose teritorijose, juridines teises.“"
Miulhauzenas (Ylava)
Apylinkė
Gvardeiskojės apylinkės teritorijoje buvo šios gyvenvietės:
Vladimiras Putinas
Jungtinės Valstijos, Vakarų Europa ir NATO
miniatiūra|213x213px|Putinas drauge su [[Sąrašas:Italijos ministrai pirmininkai|Italijos ministru pirmininku Silvio Berlusconi ir JAV prezidentu George W. Bush NATO–Rusijos Tarybos susitikime, Romoje. 2002 m. gegužės 28 d.|kairėje]] Vadovaujant Vladimirui Putinui, Rusijos santykiai su NATO ir JAV išgyveno kelias stadijas. Kuomet jis buvo pirmąkart išrinktas prezidentu, santykiai su Jungtinėmis Valstijomis buvo itin atsargūs: po Rugsėjo 11-osios išpuolių Putinas pareiškė remiantis JAV ir jos paskelbtą karą prieš terorizmą, atsirado proga toliau plėtoti dvišalę partnerystę. Pasak amerikiečių akademiko Stiveno Kauheno (Stephen F. Cohen), JAV „atsilygino tolimesne NATO ekspansija Rusijos sienų link ir vienašaliu 1972 m. Antibalistinių raketų sutarties nutraukimu“, tačiau kiti atkreipė dėmesį į tai, jog Rusijos kaimyninės šalys – Čečėnija, Padniestrė, Abchazija – pačios buvo suinteresuotos stoti į NATO dėl Rusijos karinės retorikos ir rusų politikų raginimų atkurti Tarybų Sąjungą.
Nuo 2003 m. Rusijos santykiai su JAV pradėjo prastėti: Putinas nepalaikė karo Irake, vis labiau tolo nuo Vakarų. Kauheno manymu, sekant valstybės vadovų pavyzdžiu, JAV žiniasklaidos naratyvas tapo vis labiau priešiškas Putinui. Vokiečių istoriko Michailo Štumo (Michael Stürmer) surengto interviu metu Putinas tvirtino, kad Rytų Europai bei Rusijai rūpi trys klausimai: Kosovo statusas, Konvencinių ginkluotųjų pajėgų Europoje sutartis ir JAV ketinimai dislokuoti gynybines raketas Lenkijoje ir Čekijoje. Jo požiūriu, Rusija padarytų atitinkamas nuolaidas, jeigu Vakarai padarytų nuolaidas šiais išvardytais klausimais. „Vienintelis galios centras. Vienintelis jėgos centras. Vienintelis sprendimų priėmimo centras. Tai yra vieno šeimininko, vieno valdovo pasaulis. <...> Jungtinės Valstijos peržengė savo nacionalines ribas kiekvienoje srityje.“
– 2007 m. Putino kalbos metu Miunchene išsakytos mintys apie JAV. 2007 m. sausio mėn. duotame interviu Putinas pareiškė, kad Rusija pasisako už demokratinį daugiapolį pasaulį, kuris būtų pagrįstas tarptautinės teisės sistemų stiprinimu. Prezidentas apkaltino JAV monopoliniu dominavimu pasauliniuose reikaluose bei „beveik nežabotu jėgos naudojimu tarptautiniuose santykiuose“. Pasak Rusijos vadovo, dėl tokios politikos „niekas nesijaučia saugus, nes niekas negali jaustis tarsi tarptautinė teisė būtų uola, kuris juos apsaugotų. Be abejo, tokia politika skatina ginklavimosi varžybas.“ Tuometinio NATO sekretoriaus Japo de Hopo Šeferio (Jaap de Hoop Scheffer) vertinimu, Miuncheno kalba buvo „nuvilianti ir nenaudinga“.
Azija
miniatiūra|Putinas ir Indijos ministras pirmininkas [[Narendra Modi|Narendra Modis Naujajame Delyje.]] 2012 m. Putinas parašė straipsnį Indijos laikraščiui „The Hindu“, kuriame teigė: „Tarp Rusijos ir Indijos 2000 m. spalio mėn. pasirašyta Strateginės partnerystės deklaracija tapo tikru istoriniu žingsniu.“ Indija išlieka didžiausia Rusijos karinės ginkluotės importuotoja, abi šalys toliau puoselėja istoriškai stiprius strateginius bei diplomatinius ryšius. 2022 m. spalio mėn. Putinas Indiją ir Kiniją pavadino „artimais sąjungininkais ir partneriais“.
Putino valdymo metais Rusija išlaikė gerus santykius su Azijos ŠBO ir BRICS valstybėmis, kurioms priklauso Kinija, Indija, Pakistanas, posovietinės Vidurinės Azijos šalys. XXI a. itin sustiprėjo Kinijos ir Rusijos dvišalis politinis ir ekonominis bendradarbiavimas: pasirašyta Draugystės sutartis, o pastatyti Rytų Sibiro–Ramiojo vandenyno bei „Sibiro galia“ naftotiekiai dar labiau suartino šias valstybes.
Putinas ir Japonijos ministras pirmininkas Šinzo Abė dažnai susitikdavo aptarti besitęsiančius Japonijos–Rusijos teritorinius ginčus. Rusijos prezidentas išreiškė norą pradėti geležinkelio tilto, jungiančio šias dvi šalis, statybas. Nors tarp abiejų valstybių vadovų būta daug dvišalių susitikimų, susitarimas šiuo klausimu nebuvo pasiektas ligi pat Abės atsistatydinimo 2020 m.
Jogailos universitetas
thumb|280px|Jogailos universiteto pastatų planas thumb|280px|Collegium Novum pastatas su [[Vytis|Vyčio herbu (antras iš dešinės) ant sienos]] Jogailos universitetas, nuo 1364 m. , nuo 1400 m. Krokuvos akademija (Akademia Krakowska), nuo 1780 m. Karališkoji vyriausioji mokykla (Szkoła Główna Koronna), (Szkoła Główna Krakowska), Krokuvos universitetas (Uniwersytet Krakowski), nuo 1817 m. Jogailos universitetas – Lenkijos aukštoji mokykla Krokuvoje, seniausias šalyje ir vienas seniausių Vidurinės Europos universitetų.
Istorija
1364 m. gegužės 12 d. pagal Padujos ir Bolonijos universitetų modelį Kazimieras III Didysis įkūrė Krokuvos akademiją. Veikė 3 fakultetai: Laisvųjų menų, Medicinos ir Teisės. 1400 m. liepos 26 d. Jogaila reformavo akademiją pagal Sorbonos modelį, įkurtas Teologijos fakultetas. 1780 m. akademija reformuota į Karališkąją vyriausiąją mokyklą, pradėti dėstyti gamtos ir tikslieji mokslai; dėstomąją lotynų kalbą pakeitė lenkų kalba. Nuo 1817 m. veikia dabartiniu pavadinimu. Universitetas ypač klestėjo XVI a. pradžioje, kai jame studijavo Mikalojus Kopernikas ir kt., bei XIX a. – XX a. pradžioje. 1939-1944 m. buvo uždarytas.
Veikla
Veikia 14 fakultetų: Biologijos ir geografijos, Biotechnologijų, Chemijos, Farmacijos, Filologijos, Filosofijos, Fizikos, astronomijos ir taikomosios informatikos, Istorijos, Matematikos ir informatikos, Medicinos, Sveikatos apsaugos, Tarptautinių santykių ir politinių mokslų, Teisės ir administravimo, Vadybos ir socialinės komunikacijos. Universitetui priklauso viena seniausių Lenkijoje Jogailos universiteto biblioteka, Krokuvos observatorija, įkurta 1879 m. XIX a. viduryje joje buvo sudarytas 62 530 žvaigždžių katalogas. Turi universiteto istorijos, Farmacijos, Medicinos istorijos, Zoologijos, Botanikos, Geologijos, Antropologijos muziejus. Leidžiamas keliolikos serijų „Zeszyty Naukowe Uniwersytetu Jagiellońskiego“. 2008 m. mokėsi 45 908 studentai, dirbo 6 847 dėstytojai, iš jų 496 profesoriai.
Krokuvos universitetas ir Lietuva
Nuo XV a. pr. Krokuvos universitete studijavo Lietuvos didikų vaikų, apie 1400 m. įsteigta lietuvių studentų bursa. Lietuvos didikai rėmė universitetą materialiai. 1401 m. antruoju universiteto rektoriumi išrinktas Jonas Vaidutis (apie 1365-1422 m.), Butauto sūnus.
Nuo 1401 m. universitete studijavo apie 188 lietuviai. 1442-1492 m. iš Krokuvos į Lietuvą grįžo 40 bakalaurų, 13 magistrų, 2 mokslo daktarai. 1500–1588 m. Krokuvoje mokėsi apie 168 studentus iš Lietuvos.
Po Antrojo pasaulinio karo universitetas pradėjo bendradarbiauti su Vilniaus universitetu, atkūrus Lietuvos nepriklausomybę – su Vytauto Didžiojo universitetu, Šiaulių universitetu, Klaipėdos universitetu.
Alžyro vilaja
Vilaja padalinta į 13 apskričių.
Rideras
Rideras  – miestas šiaurės rytų Kazachstane, Rytų Kazachstano srityje, Rūdinio Altajaus kalnuose, prie Ulbos upės (Irtyšiaus intakas). Geležinkelio stotis (atšaka iš Oskemeno), plento E40 (ruožo Almata-Rideras) galutinis taškas. Polimetalų rūdos gavybos ir perdirbimo centras. Veikia krašto muziejus.
Didžioji dauguma (85 %) miesto gyventojų – rusai.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1786 m. ir pavadinta inžinieriaus Filipo Ridero, atradusio metalų telkinius, garbei. 1934 m. suteiktas miesto statusas. Po karo veikė karo belaisvių lageris. 1941–2002 m. miestas vadinosi Leninogorsku.
Martynas Levickis
Martynas Levickis (g. 1990 m. birželio 11 d. Tauragėje) – Lietuvos akordeonininkas.
Biografija
Groti pradėjo būdamas vos trejų, tačiau rimtai mokytis muzikos ėmėsi būdamas aštuonerių. Baigė tuometinę Šiaulių Sauliaus Sondeckio konservatoriją, kur akordeono žinių ir įgūdžių jį mokė akordeono mokytoja ekspertė Marytė Markevičienė. Studijavo Londono Karališkojoje muzikos akademijoje, profesoriaus Oveno Murėjaus (Owen Murray) klasėje. Vėliau savo bakalauro studijas tęsė Baskų krašto aukštojoje muzikos mokykloje, Ispanijoje, pas profesorių Inakį Alberdį (Iñaki Alberdi).
Būdamas dvylikos, Martynas pradėjo dalyvauti respublikiniuose ir tarptautiniuose konkursuose bei festivaliuose Lietuvoje, Italijoje, Lenkijoje, Prancūzijoje, Baltarusijoje, Estijoje. 2006 m. Šiaulių miesto savivaldybės taryba Martynui suteikė galimybę groti nauju instrumentu. 2009–2010 m. vasaromis surengė koncertinius turus Jungtinėse Amerikos Valstijose. Groja keliuose kameriniuose ansambliuose, kurių vienas naujausių sėkmingiausių „Tango-Factory“ (Martynas Levickis – akordeonas, Lorenas Karteris (Lauren Carter) – vokalas, Rimantas Vingras – fortepijonas).
Palestininė angis
Palestininė angis (Vipera palaestinae) – angių (Viperidae) šeimos gyvatė, priklausanti tikrųjų angių (Viperinae) pošeimiui.
Kildonys
Kildonys – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Troškūnų.
Putkovice Nadolnė
Putkovice Nadolnė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Drohičino valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Žvybas
Žvybas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Žvybienė (ištekėjusi moteris) ir Žvybaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Laikas Europoje
Europa apima 7 pagrindines laiko juostas (5 iš jų matomos žemėlapyje dešinėje, o kitos dvi yra naudojamos europinėje Kazachstano dalyje bei labiausiai į rytus nutolusiose europinėse Rusijos teritorijose). Beveik visos Europos šalys naudoja vasaros laiką.
Teoriškai, pasaulis padalintas į 24 laiko juostas po 15 laipsnių. Tačiau dėl geografinių ir kultūrinių priežasčių taip tolygiai dalinti laiką nepatogu, taigi tikrosios laiko juostos kartais smarkiai skiriasi nuo teorinių. Europoje labiausiai paplitęs Centrinės Europos laikas (CET iš ). Dėl to kai kuriose teritorijose atsiranda laiko iškraipymas, jei žvelgtumėme į teorinį arba Saulės laiką. Teorinis CET centrinis dienovidinis yra 15 laipsnių rytų ilgumos. Tačiau Ispanija, beveik visa esanti Vakarų pusrutulyje, ir kai kurios vakarinės Prancūzijos dalys, nors turėtų naudoti UTC laiką (kaip kad naudodavo iki Antrojo pasaulinio karo), naudoja UTC+1 (žiemą). To pasekmė yra perstumtas vidurdienis – vidurdienis pagal Saulę yra daug vėliau nei vidurdienis pagal laikrodžius. Dėl to Saulė leidžiasi ir pakyla vėliau, nei turėtų teoriškai. Naudoti UTC laiką turėtų ir Beneliukso šalys.
Nup 2011 m. kovo mėn. iki 2014 m. spalio mėn. Rusija ir Baltarusija buvo priėmusios nuolatinį vasaros laiką laiką, o nuo 2014 m. spalio mėn. – nuolatinį žiemos laiką. Islandija yra vienintelė šalis, kuri „de facto“ priėmusi nuolatinį vasaros laiką, nes nuo 1968 m. ji visus metus naudoja UTC laiką, nors ji ir yra nutolusi daugiau nei 15 laipsnių į vakarus nuo Grinvičo dienovidinio. Islandijos laikas teoriškai turėtų būti UTC-1, tačiau šalis pasirinko likti arčiau žemyninės Europos laiko. Dėl to jos oficialusis laikas visuomet lenkia Saulės laiką.
Tarpinės smegenys
Tarpinės smegenys – galvos smegenų dalis, esanti vidurinių smegenų priekyje, po didžiąja smegenų jungtimi. Jas dengia galinės smegenys, tik užpakalinė dalis yra matoma iš smegenų pamato pusės.
Tarpinėms smegenims priklauso: simetrinės, porinės ir neporinės dalys. Porinėms dalims priklauso gumburas (thalamus) ir užgumburis (metathalamus), o neporiniams dariniams – antgumburis (epithalamus), pogumburis (hypothalamus) ir trečiasis skilvelis (ventriculus tertius).
Tarpinės smegenys labai svarbios funkcinu atžvilgiu. Pogumburyje yra nerviniai centrai, kurie reguliuoja angliavandenių, riebalų, vandens apykaitą, turi svarbią reikšmę termoreguliacijai. Pogumburis kaip svarbus neuroendokrininis reguliacinis centras taip pat turi didelę įtaka posmegeninei liaukai, kuri reguliuoja kitų endokrininių liaukų veiklą.
Antanas Kontrimas
Antanas Kontrimas (g. 1953 m. gruodžio 30 d.) – stipriausios barzdos planetoje savininkas. Barzda kilnoja svorius (alaus statines, maišus su grūdais, televizijos žvaigždes).
1999 m. tiesioginėje televizijos laidoje buvo registruotas pirmasis tokiu būdu pakelto svorio rekordas Lietuvoje – 49,95 kg, išmatuotas barzdos ilgis – 32 cm. Barzda pakėlęs 54 kg svėrusią televizijos žvaigždę Eglę Bučelytę, tais pačiais metais Lietuvos rekordą pagerino.
2001 m. varžybose Joniškyje pasiekė pasaulio rekordą – barzda pakėlė 61,3 kg svėrusią merginą. Pirmasis kėlimo barzda pasaulio rekordas įrašytas į Gineso rekordų knygą. Savo paties rekordą gerino kelis kartus. Naujausias pasiekimas (2007 m.) – 63,2 kg.
Nuorodos
Antano Kontrimo barzda
Tapio
Tapio – rytų suomių mitologijoje – miško dvasia ar dievybė. Medžiotojai jam melsdavosi prieš medžioklę. Jo žmona, miško deivė Mielikki. Tapio turėjo 4 vaikus: Annikki, Tellervo, Nyyrikki ir Tuulikki. Minimas Kalevaloje.
Šiai laikais Tapio yra dažnas suomiškas vardas, taip pat nuo jo kilo Espo rajono Tapiolos pavadinimas.
Dongtinghu
Dongtinghu  – didelis ir seklus ežeras rytinėje Kinijoje, Hunano valstijos šiaurės rytuose, Dzjanhano lygumoje, dešiniojoje Jangdzės upės slėnio dalyje. Ežero plotas labai svyruoja priklausomai nuo sezono: nuo 4000-5000 km² žiemą iki 10-12 tūkst. km² vasarą, patvinus Jangdzės upei. Vandens lygio metinė amplitudė 10-15 m. Į Duntinhu suteka Sjandziango, Juandziango, Lišujaus, Dzišujaus ir kitos upės. Protakomis jungiasi su Jangdze iš kurios priima 40-60 % jos potvynio vandenų. Yra salų (Junšanas ir kt.).
Ežeras laivuojamas, vystoma žvejyba. Apylinkėse auginami ryžiai. Dongtinghu gyvena reti Kinijos ežeriniai delfinai. Ežere rengiamos drakono valčių lenktynės. Pagrindiniai pakrančių miestai: Jijangas, Juejangas, Čangdė.
Farerų futbolo varžybos 1971 m.
Farerų futbolo varžybos 1971 m.
Romualdas Urmilevičius
Romualdas Urmilevičius (g. 1951 m. vasario 1 d. Belazaravoje, Panevėžio rajonas) – Lietuvos ir Kaišiadorių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1969 m. baigė Panevėžio 2-ąją vidurinę mokyklą, įstojo į Kauno politechnikos institutą, tačiau nebaigė.
Lietuvos liberalų sąjungos narys, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys, nuo 2006 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio narys, LRLS Valdybos narys. 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narys.
Dukart Lietuvos šaškių čempionas kartu su Kauno miesto komanda, daugkartinis prizininkas kartu su Kauno ir Kaišiadorių rajono komandomis. Daugiau nei 15 metų dirbdamas treneriu paruošė 12 kandidatų į sporto meistrus. Lietuvos šaškių federacijos narys, 1991–1993 m. prezidentas, vėliau federacijos vykdomojo komiteto narys.
Žmona Regina, vaikai Ramūnas, Raimundas.
Simonas Petliūra
Simonas Petliūra (, 1879 m. gegužės 17 d. Poltavoje – 1926 m. gegužės 26 d. Paryžiuje) – Ukrainos Respublikos politinis ir karinis veikėjas.
Biografija
1902 m. baigė Poltavos teologijos seminariją. Nuo 1900 m. susidomėjo darbininkų judėjimu, buvo įstojęs į Socialistų revoliucionierių partiją, vėliau tapo vienu iš Ukrainos socialdemokratų partijos steigėjų. Iki Pirmojo pasaulinio karo dirbo žurnalistu, prasidėjus karui – Zemstvų ir miestų sąjungoje, organizavo pagalbą kariuomenei ir karo pabėgėliams. 1915 m. paimtas į Rusijos kariuomenę, tarnavo 11-ojoje divizijoje.
Nuo 1917 m. – Ukrainos socialdemokratų darbininkų partijos lyderis, 1917 m. kovo mėn. – vienas iš Ukrainos Liaudies Respublikos steigėjų, Centrinės Rados organizatorių ir vadovų, keletą mėnesių buvo karo ministru. 1918 m. sausio mėn. – pasipriešinimo bolševikų invazijai iš šiaurės ir baltagvardiečių denikininkų okupacijai iš pietų organizatorius. Atamanui Skoropadskiui užėmus valdžią, buvo opozicijoje, vėliau organizavo sukilimą prieš Skoropadskio diktatūrą.
1918–1920 m. – Ukrainos liaudies respublikos direktorijos pirmininkas, nuo 1919 m. vasario 10 d. – Ukrainos prezidentas. Jo valdymo metais Ukrainoje kilo žydų pogromai, kuriuose buvo nužudyta apie 100 000 žmonių.
Ašmučiai
Ašmučiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Girėnų, prie Orijos upės.
Neferkasekeras
Neferkasekeras – aštuntasis antrosios Egipto dinastijos faraonas. Pagal Karališkąjį sąrašą valdęs 8 metus. Memfio nekropolyje dviejuose vietose rasti įrašai su jo vardu. Nepaminėtas šventojoje Abydoso sienoje, pagal tai galima spręsti, kad jis buvo nereikšmingas arba politiškai neteisingas valdovas.
Dželfos vilaja
Dželfos vilaja yra Alžyro šiaurėje, Atlaso kalnuose. Sostinė – Dželfa. Vilaja padalinta į 12 apskričių.
Žylius
Žylius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Žylienė (ištekėjusi moteris) ir Žyliūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Justas Paleckis
thumb|[[Lietuvos žurnalistų sąjunga|Lietuvos žurnalistų sąjungos nariai (apie 1932 m.). Sėdi, iš kairės: V. Rastenis, E. Turauskas, J. Purickis (vadovas), J. Gerulaitytė. Stovi, iš kairės: J. Paleckis, A. Gricius, J. Kardelis, V. Kemežys, A. Bružas.]] thumb|right|J. Paleckio kapas [[Antakalnio kapinėse]]
Justas Paleckis (1899 m. sausio 22 d. Telšiuose – 1980 m. sausio 26 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas ir politikas, laikinasis okupuotos Lietuvos prezidentas, aktyviai prisidėjo įvedant tarybinę santvarką Lietuvoje.
Biografija
Gimė bajorų kilmės kalvio Igno Paleckio (Kazimiero sūnaus) (1837–1912) ir Onos Petrauskaitės (Tamošiaus dukros) (g. 1872 m.) šeimoje. Justas Paleckis porą mėnesių mokėsi Rygos Nikolajaus gimnazijoje. Po to į mokslus (vakarinėje gimnazijoje eksternu) grįžo būdamas 21 metų, raginamas savo būsimosios žmonos Genovaitės Jurgaitytės.
1926–1927 m. nacionalinės Lietuvos naujienų agentūros (ELTA) direktorius. Liaudininkų partijos narys, po 1926 m. 1926 m. perversmo dalyvavo opozicijos veikloje, 1927 m. valdžios atleistas iš pareigų. Leido ir redagavo žurnalus „Naujas žodis“ ir „Laiko žodis“, rašė eilėraščius ir publicistiką, 1933 m. po TSRS pasiuntinybės finansuotos kelionės į Maskvą išleido knygą „TSRS mūsų akimis“, savu laiku tapusia bestseleriu. Nuo 1930 m. TSRS pasiuntinybė Lietuvoje J. Paleckį vadino patikimu, išbandytu ir patikrintu informatoriumi, mat jis teikdavo jai vertingą operatyvinę informaciją. 1931 m. J. Paleckis užmezgė ryšius su pogrindine Lietuvos komunistų partija, veikė politinius kalinius remiančioje Lietuvos Raudonosios pagalbos organizacijoje, prokomunistinėje Butų nuomininkų draugijoje, Lietuvių draugijoje TSRS tautų kultūrai pažinti.
1938 m. kovą J. Paleckis Valstybės teatro fojė, pasibaigus spektaklio „Samsonas ir Dalila“ antrajai daliai, surengė prieš Lietuvos valdžią nukreiptą vienišą protestą, kurio metu ragino nuversti „fašistinį režimą“. J. Paleckiui baigus kalbėti jį iš salės išsivedė du policijos pareigūnai, tačiau po poros valandų paleido nepateikus jokių kaltinimų.
Kitą didesnį protesto mitingą J. Paleckis suorganizavo prie Prezidentūros sodelio, kai po Vilniaus grąžinimo Lietuvai 1939 m. ragino susirinkusiuosius vykti padėkoti TSRS prie pastarosios ambasados. Šį kartą niekas iš protesto dalyvių sulaikyti nebuvo. Tą pačią dieną Paleckis sulaikytas po kito mitingo prie sunkiųjų darbų kalėjimo, areštuotas trims paroms, o vėliau išsiunčiamas į Dimitravo priverčiamojo darbo stovyklą. 1939 m. gruodį paleidžiamas su sąlyga, kad išvyks iš Lietuvos. Išvyko į Latviją, tačiau po mėnesio gavo leidimą grįžti į Kėdainių apskritį.
1940 m. okupavus Lietuvą TSRS valdžios valia paskirtas Lietuvos Respublikos premjeru, o A. Merkiui atsistatydinus – prezidentu, nors toks paskyrimas prieštaravo Lietuvos Respublikos konstitucijai. 1940 m. liepą oficialiai įstojo į komunistų partiją. 1940 m. liepos 16 d. kartu su Mečislovu Gedvilu sankcionavo ministro pirmininko A. Merkio bei užsienio reikalų ministro J. Urbšio bei jų šeimų ištrėmimą.
Justas Paleckis 1940–1967 m. buvo LTSR Aukščiausios Tarybos prezidiumo pirmininku, tačiau reali valdžia okupuotoje Lietuvoje buvo LKP pirmojo sekretoriaus rankose. Po to iki 1970 m. buvo TSRS Tautybių Tarybos pirmininkas.
Su žmona Genovaite užaugino 5 vaikus – sūnus Vilnių ir Justą Vincą bei dukras Sigitą, Gerutą ir Vitą, turėjo 10 anūkų.
Sigitas Krivickas
Biografija
1961 m. baigė žurnalistiką Vilniaus universitete.
1960–1966 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos konsultantas, kūrybinių sekcijų vedėjas, 1967–1969 m. savaitraščio „Kalba Vilnius“ atsakingasis sekretorius, 1969–1971 m. – Vilniaus universiteto žurnalistikos katedros vyresnysis dėstytojas, 1971–1973 m. – žurnalo „Nemunas“ atsakingasis sekretorius. 1959–2002 m. Lietuvos RTV neetatinis apžvalgininkas. 1973–1977 m. žurnalo „Buitis“ redaktorius, draugijos „Tėviškė“ pirmininko pavaduotojas. 1979–1984 m. laikraščių „Moscow News“, „Tiesa“ korespondentas JAV. 1984–1987 m. leidyklos „Mintis“ redakcijos vedėjas, savaitraščio „Literatūra ir menas“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, laikraščio „Czerwony Sztandar“ korespondentas, 1989–1993 m. – žurnalo „Lietuvos ūkis“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, vyriausiasis redaktorius, savaitraščio „Monitorius“ vyriausiasis redaktorius, 1994–1997 m. – laikraščio „ComlietINFO“ redaktorius. 1997–2000 m. Vilniaus banko atstovas spaudai. Nuo 1994 m. Klaipėdos universiteto dėstytojas.
1969 m. su kitais įsteigė Lietuvos fotografijos meno draugiją (nuo 1989 m. Lietuvos fotomenininkų sąjunga).
Mačiuliškės (Vilnius)
Mačiuliškės – Vilniaus miesto dalis, esanti miesto pietvakariuose, į vakarus nuo Mūrinės Vokės, į šiaurę nuo kelio Lentvarin. Šalia Mačiuliškių prasideda Naujojo Lentvario botaninis draustinis.
Istorija
1996 m. Trakų rajono Mačiuliškių kaimas prijungtas prie Vilniaus.
Žymantas
Žymantas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Žymantienė (ištekėjusi moteris) ir Žymantaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Saparmuratas Nijazovas
Saparmuratas Nijazovas (Serdaras Saparmuratas Turkmėnbašis Didysis, , 1940 m. vasario 19 d. – 2006 m. gruodžio 21 d. ) – Turkmėnijos prezidentas, vadovavęs šaliai 15 metų, iki pat savo mirties.
Biografija
Saparmurato Turkmėnbašio tikroji pavardė – Nijazovas. Jo motina ir du broliai žuvo per žemės drebėjimą Ašchabade 1948 metais, tėvas kariavo ir žuvo Antrojo pasaulinio karo metu. Saparmuratas buvo auklėjamas vaikų namuose, paskui mokėsi Leningrado politechnikos institute. Vėliau, 1985 m. tapo Turkmėnijos TSR vadovu, o šiai paskelbus nepriklausomybę – jos prezidentu. Tuomet priėmė islamą ir atliko Hadžą, už ką savo šaliai gavo paramą iš Saudo Arabijos. Per rinkimus buvo išrinktas iki gyvos galvos. Paskelbė savo šalies neutralitetą, kurį pripažino JTO – tai padėjo jo šaliai išvengti konfliktų dėl teritorijų, į kurias įsivėlė visos kitos vidurinės Azijos valstybės. Pasikeitė pavardę į Turkmėnbaši, kuri reiškia „turkmėnų tėvas“ (aliuzija į Atatiurką, kas reiškia „turkų tėvas“) – jis matė save, kaip po ilgų rusų okupacijos metų, atgimstančios turkmėnų kultūros tėvą. Parašė Ruhnamos knygą, kurią paskelbė kaip turkmėno sielos vadovą. Pats tiesiogiai nesmerkė rusų ir stengėsi su jais palaikyti gerus santykius, nors įstatymas, panaikinantis teisę į dvigubą pilietybę (taigi, verčiantis rusus pasirinkti, ar išvykti iš šalies, ar atsisakyti Rusijos pilietybės ir visam laikui likti Turkmėnijoje) tarp rusų sukėlė nepasitenkinimą.
Asmenybės kultas
Turkmėnijoje stengėsi mažinti Vakarų įtaką: uždarytas operos ir baleto teatras, ribojama anglų kalba. Jo vardu pavadinta daug gatvių, jo portretų ir statulų taip pat yra nemažai, daug užsieniečių mano, kad šalyje klestėjo asmenybės kultas. Turkmėnbašiu buvo pavadintas sausio mėnuo ir uostamiestis ant Kaspijos jūros kranto (buvęs Krasnovodskas). Pats Turkmėnbašis teigė esą jis pats nenorėjo tokio aukštinimo, bet jo aplinkiniai jį taip gerbė, kad jo panaikinti tiesiog nebuvo galima. Vis tik Turkmėnbašis atsisakė pasiūlymo paskelbti jo gimtadienį nacionaline švente ir vietoj to paskelbė vėliavos dieną, tiesa, švenčiamą tą pačią dieną. Neva jis norėjo tik paprasto namo, tačiau parlamentas privertė jį statydintis rūmus. Turkmėnbašis manė, kad geriamasis vanduo turėtų būti nemokamas: taigi Turkmėnijoje jis, kaip ir dujos, yra nemokami.
Karpininkiečiai
Karpininkiečiai (Thelephorales) – papėdgrybių (Basidiomycetes) eilė. Vaisiakūniai išsiplėtę arba kepurėti.
Lietuvoje auga šių šeimų grybai:
'''Šeima. Bankeraceae'''
Kilėva
Kilėva – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 11 km nuo Rubikių.
Alkatraso kalėjimas
2-ąjį ir 3-ajį dešimtmečiais Jungtinėse valstijose dėl Didžiosios depresijos ir Sausojo įstatymo įvedimo stipriai pakilo organizuoto nusikalstamumo lygis. Įtakingi gangsteriai nevaržomi siautėdavo didžiausiuose šalies miestuose, o valdžios institucijos pasirodė bejėgės kovoti su gerai apsiginklavusiais nusikaltėliais. Kaip išeitį JAV vyriausybė pasirinko Alkatraso salą – čia įkalinti gangsterius ir taip juos visiškai izoliuoti nuo visuomenės ir kartu įspėti kitus Amerikos gatvėse siautėjusius nusikaltėlius apie gresiančias bausmes.
Putkovice Nagurnė
Putkovice Nagurnė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Drohičino valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Alkatraso kalėjimas
Kalėjimo statyboms vadovavo JAV Federalinių kalėjimų viršininkas Sanfordas Beitas (Sanford Bates) ir Teisingumo ministras Homeris Kumingas (Homer Cummings), prie jų prisidėjo to meto saugumo ekspertas Robertas Burgas (Robert Burge).
Buvo pakeistas dar 1909 m. pastatytas kamerų pastatas, įrengti mechanizmai, kurie garantavo didžiausią kalėjimo saugumą - buvo užcementuoti kanalizacijos tuneliai, į kiekvieną kamerą atvesta elektra, visi langai uždengti grotomis, kalėjimo teritorija aptverta vielos tvora, visą kalėjimo teritoriją buvo galima matyti iš apžvalgos bokštelių. Kalėjimo pastate įrengti ašarinių dujų kanistrai, kurie prireikus galėjo būti paleisti veikti bet kurio kalėjimo prižiūrėtojo. Technologijos taip pat leido panaudoti metalo detektorių, kuris buvo pastatytas prie išėjimo iš valgomojo kambario ir dirbtuvių (tam, kad kaliniai neišsineštų peilių ir kt. šaltųjų ginklų).
Iš viso pagrindiniame pastate įrengtos 350 kameros, kurių sienos buvo gerokai nutolusios nuo pastato sienų. Vadinasi, jei kaliniui pavyktų išsikasus tunelį pasprukti iš kameros, jam dar reikėtų pasprukti iš paties pastato. Kamerų patalpa buvo suskirstyta blokais, nuolat apgyvendinti buvo tik B, C ir D blokai, nes pagal taisykles neleista laikyti daugiau nei 300 kalinių (tačiau buvo laikotarpis, kuomet Alkatrase kalėjo 302 kaliniai). Į kalėjimą paskirti dirbti geriausi JAV kalėjimų prižiūrėtojai. Jiems ir kitiems kalėjime dirbusiems žmonėms salos teritorijoje įrengtos gyvenamosios patalpos. thumb|200px|Alkatraso apžvalgos bokštelis Taip pastatytas kalėjimas, skiriamas ledinio San Francisko įlankos vandens, buvo pasiruošęs priimti pačius pavojingiausius šalies nusikaltėlius.
Kalėjimo taisyklės
thumb|200px|Lankymo taisyklės Pirmasis kalėjimo viršininkas Džeimsas Džonstonas (James A. Johnston) ir JAV Federalinių kalėjimų viršininkas Sanfordas Beitas sukūrė kalėjimo taisykles. Pirmoji taisyklė teigė, kad niekas į Alkatrasą nepatenka tiesiai iš teismo salės – čia siunčiami tik tie, kurie pažeidžia įprastų kalėjimų taisykles. Taisyklės taip pat skelbė, kad visos kalinių laisvės ir privilegijos yra ribojamos. Tačiau, priklausomai nuo kalinio elgesio, jis galėjo gauti tam tikrų privilegijų, kad ir teisę pasimatyti su lankytojais (pirmasis pasimatymas galėjo įvykti tik praėjus trims mėnesiams nuo kalėjimo pradžios). Tiesa, leistas tik vienas pasimatymas per mėnesį. Kalėjime taip pat buvo biblioteka, tačiau laikraščių ir kitų media priemonių (TV ar radijo) ten nebuvo. Bendravimas su išoriniu pasauliu stipriai apribotas. Rašyti ir gauti laiškus taip pat buvo privilegija, be to, jie būdavo griežtai tikrinami. Netgi galimybė dirbti laikyta privilegija, o darbas kalinių vertintas kaip vienas didesnių malonumų.
Kiekvienas nuteistasis turėjo savo kamerą, kurioje galėjo turėti tik pačius būtiniausius daiktus. Kalėjime jie gaudavo maisto, vandens, prireikus – medicininę pagalbą (taip pat dantisto). Imtasi ir papildomų atsargumo priemonių: tam, kad kaliniai nesigrūdintų ir nesiryžtų plaukti per ledinį įlankos vandenį, iš kranų tekėjo tik šiltas vanduo. Išvesti iš kamerų kaliniai eidavo tik tam tikrais koridoriais, tuo norėta neleisti jiems sužinoti pastato išplanavimo subtilybių. Kalėjimo rutina buvo griežta ir nesikeitė metų metais. Privilegijos galėjo būti atimtos iš kalinių lygiai taip pat greitai kaip įgyjamos – užteko menkiausių taisyklių pažeidimo. Tai skatino kalinius saugoti turimas privilegijas.
Alkatrase trims kaliniams buvo skirtas vienas prižiūrėtojas, tai dar labiau padidino saugumą (kituose šalies kalėjimuose vienas žmogus turėjo prižiūrėti dvylika kalinių). Be to, kaliniai būdavo suskaičiuojami 12 kartų per dieną. Dėl mažo jų skaičiaus prižiūrėtojams nesunku būdavo atsiminti kiekvieno vardą.
Ankstyvaisiais kalėjimo gyvavimo metais galiojo viršininko Džonstono sugalvota tylos taisyklė – kalėjime nuolat turėjo būti tyla. Kaliniai tai laikė nepakeliamu dalyku, jie nuolat dėl to skundėsi. Žinomi keli atvejai kai kaliniai išprotėjo nuo nuolatinio tylėjimo, todėl vėliau ši griežta taisyklė buvo sušvelninta. Bet tai buvo vienintelis kartas, kai kalėjimo nuostatai šiek tiek koreguoti. Dar vienas bausmės būdas buvo speciali belangė kamera, kur nusikaltėliai talpinti už ypatingą nepaklusnumą.
Bandymai pabėgti
thumb|200px|Kalejimo kamera Žiauriausiu bandymu ištrūkti laikomas 1946 m. vykęs vadinamasis „Mūšis dėl Alkatraso“. Sukilimo metu nužudyti trys kaliniai ir du kalėjimo prižiūrėtojai, vėliau dviem kaliniams dėl bandymo pabėgti buvo įvykdyta mirties bausmė. Pats žinomiausias pabėgimas įvyko 1962 m., pagal jo scenarijų pastatytas kino filmas „Pabėgimas iš Alkatraso“ (Escape from Alcatraz), kuriame pabėgimo iniciatorių - Franką Morisą – vaidina Holivudo žvaigždė Klintas Istvudas (Clint Eastwood). Tai vienas painiausių kada nors sugalvotų pabėgimų iš įkalinimo įstaigos. Kalinys F. Morisas ir du broliai Anglinai savos gamybos šaukštu iškapstė ventiliacijos angas savo kamerose, kurios vedė į pakankamai plačius kanalizacijos koridorius, ir, vamzdžiais pakilę į viršų, surado išėjimą per stogą. Kaliniai nuo drėgmės suminkštėjusį cementą savo kamerose krapštė kai kalėjime buvo leidžiama groti muzikos instrumentais – taip jie galėjo dirbti nekeldami triukšmo. Naktį pasprukę iš kamerų jie po antklodėmis paliko iš anksto pasigamintas „savo“ galvas, taip prižiūrėtojai manė, kad jie visą naktį guli lovose. Pasiekę salos krantus, bėgliai iš pasivogtų apsiaustų nuo lietaus pasigamino plaustą ir pasileido link laisvės miestu vadinamo San Fransisko. Kalinių pasigesta tik ryte. Plausto liekanos rastos prie netoliese esančios Angelų salos, niekas nežino, ar jie pasiekė miestą.
Oficialiai teigiama, kad kaliniai nuskendo, tačiau niekas niekada nerado jų kūnų. Kitas galimas variantas - kad jie sėkmingai pasiekė žemę ir pabėgo į Lotynų Ameriką (vėliau pasklido gandas, kad broliai Anglinai atsiuntę atvirutę iš šio žemyno savo artimiesiems). Painią pabėgimo istoriją išnarplioti padėjo kitas kalinys, kuris žinojo apie rengiamą pabėgimą ir taip pat ruošėsi ištrūkti, tačiau paskutinę sekundę pabūgo ir liko savo kameroje.
Nepraėjus ne metams po šio pabėgimo Alkatrasas buvo uždarytas. Pagrindinės priežastys – kova už žmogaus teises, nepaprastai brangus kalėjimo išlaikymas, modernėjančios technologijos. Alkatraso kalėjimas dabar atviras turistams, čia išlikę autentiški pastatai ir įrengimai. thumb|160px|Al Kaponės stendas Alkatraso muziejuje
Žymiausias kalinys
Alkatrase kalėjo patys pavojingiausi to meto JAV nusikaltėliai. Vienas iš jų buvo Al Kaponė (Alphonse Gabriel Capone), vienas garsiausių Amerikos gangsterių, kuris Sausojo įstatymo metais (2 ir 3 deš.) organizavo prekybą alkoholiu. Į kalėjimą Al Kaponė pateko dėl vengimo mokėti mokesčius. Alkatrazo prižiūrėtojai nusikaltėliui leido suprasti, kad jokių išskirtinių sąlygų jis tikėtis negali. Yra žinoma, kad bandė papirkinėti sargus. Tačiau Al Kaponė šiame kalėjime teišbuvo 4,5 metų, pasireiškus aiškiems sifilio požymiams jis buvo perkeltas į Federalinius pataisos namus.
Aukos mokestis
Aukos mokestis – Abiejų Tautų Respublikos piniginis mokestis padidintos Abiejų Tautų Respublikos kariuomenės išlaikymui, įvestas Ketverių metų seimo 1789 m. balandžio 6 d. nutarimu.
Istorija
Pirmą kartą buvo apmokestinami Abiejų Tautų Respublikos žemvaldžiai. Mokestis priklausė nuo pajamų: iš bažnyčios žemės paprastai buvo renkama po 20 %, iš bajorų valdų – po 10 % pajamų, gaunamu iš palivarkų prekinės produkcijos, valstiečių činšo, natūralių duoklių, smuklių (karčemų), malūnų ir piniginių kapitalų, kurių daugiausia turėjo dvasininkai. Nuo mokesčio buvo atleisti neturtingi bajorai, išlaikantys prieglaudas vienuolynai, dvasinės seminarijos.
Civilinės ir karinės tvarkomosios komisijos 1789 m. surašė žemvaldžių pajamas, kurios Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės lietuviškoje dalyje – Ašmenos, Breslaujos, Kauno, Lydos, Trakų, Ukmergės, Upytės, Vilniaus ir Žemaitijos apskrityse sudarė daugiau, kaip 12,1 mln. auksinų. Lietuvą prijungus prie Rusijos mokestis žemvaldžiams buvo padvigubintas. Panaikintas 1812 m., kai buvo įvesti Rusijos imperijos mokesčiai.
Obelių apylinkė
Obelių apylinkė sovietmečiu buvo:
Kaletnikų Malai
Kaletnikų Malai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Šipliškės valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.