cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jean Sibelius
Jaunystė ir mokslai
Po mokslų Helsinkyje J. Sibelijaus mentorius M. Vegelijus pageidavo, kad jis išeitų vokiškosios muzikos mokyklos kursą. J. Sibelijus tobulinosi Berlyno Šarvenkos konservatorijoje vadovaujamas Alberto Bekerio. Berlyne jis matė Hansą fon Biulovą, diriguojantį Betchoveno simfonijas ir atliekantį Betchoveno pianino sonatas. Išgirdo R. Štrauso simfoninę poemą „Don Žuanas“. R. Vagnerio kūriniai „Tanhoizeris“ ir „Niurnbergo meisterzingeriai“ paliko milžinišką įspūdį J. Sibelijui. Berlyne lankėsi suomių kompozitorius Robertas Kajanas diriguoti savo simfoninės poemos „Aino“ atlikimą. Šie faktai matyt pastūmėjo J. Sibelijų pradėti kurti simfoninę muziką. 1890 m. jis parašė „Pianino kvintetą G minore“, kuris laikomas pirmąja išties „sibeliška“ kompozicija. Grįžęs vasarai atostogų į namus J. Sibelijus susižadėjo su būsimąja žmona Aino Jarnefelt, kurios tėvas Aleksandras Jarnefeltas buvo Rusijos imperijos generolas (tuomet Suomijos kunigaikščiais buvo Rusijos carai ir šalis priklausė Rusijos imperijai). Su F. Buzonio rėmimu vėliau 1890 m. J. Sibelijus persikėlė į Vieną. F. Buzonis buvo rekomendavęs jį J. Bramsui, tačiau senstantis kompozitorius jo nepriėmė į mokinius. Vienoje J. Sibelijus mokėsi pas tuo metu populiarius Karl Goldmark (1830−1915) ir Robert Fuchs (1847−1927). A. Bruknerį vertino geriausiu savo laikmečio kompozitoriumi.
Kompozitoriaus iškilimas ir vėlyvieji metai
Gyvendamas Vienoje, anksčiau kūręs kamerinę muziką, J. Sibelijus pradėjo dirbti su orkestrinės muzikos kūriniais. Ypač susidomėjo „Kalevala“: ''„Aš manau, kad „Kalevala“ yra labai šiuolaikiška. Mano nuomone, tai tikra muzika: tema ir variacija“''. Įkvėptas epo J. Sibelijus sukūrė poetinę simfoniją „Kulervas“. Jos premjera įvyko Helsinkyje 1892 m. balandžio 28 d. ir sulaukė didžiulio pasisekimo. Laikoma nacionalinės, išties suomiškos profesionaliosios muzikos pradžia. 1892 m. birželio 10 d. J. Sibelijus vedė Aino Jarnefelt. Iš viso pora susilaukė 6 dukterų, iš kurių viena mirė kūdikystėje. Po vestuvių pora keliavo į Kareliją. J. Sibelijus užrašinėjo karelų liaudies dainas ir vėliau gavo Helsinkio universiteto stipendiją toliau tęsti šį darbą. Sekanti simfoninė poema „En Saga“, pristatyta 1893 m., buvo sutikta mažiau entuziastingai. Tais pačiais metais sukurta muzika koncertui „Karelija“ tautiškam renginiui Vipuryje. 1894 m. kompozitorius keliavo į Bairoito festivalį, lankėsi Miunchene ir Venecijoje. Šiuo metu J. Sibelijus nusprendė tęsti simfoninių poemų kūrybą, o ne pasirinkti vagneriškąjį operų kūrėjo kelią. Norėdamas išlaikyti šeimą J. Sibelijus mokė smuiko ir muzikos teorijos Helsinkio muzikos institute ir orkestro mokykloje, įsteigtoje R. Kajano. 1896 m. pretendavo į muzikos dėstytojo postą Helsinkio universitete, tačiau ji atiteko R. Kajanui. 1899 m. publikai pristatyta garsiausiu J. Sibelijaus kūriniu įvardijama „Finlandia“ (originaliai „Suomija pabunda“, Suomi Herää). thumb|right|180px| Janas Sibelijus 1920 metais Po 1900 m. J. Sibelijaus muzika pradėjo keistis labiau į klasikinę, sumažėjo romantizmo bruožų. 1899 m. jis sukūrė „Simfoniją Nr. 1“, 1902 m. − „Simfoniją Nr. 2“. 1900−1901 m. kompozitorius su žmona viešėjo Rapale Italijoje. Antikinio meno formos ir Palestrinos muzika, pasak J. Sibelijaus, sukėlė jam „keistas mintis apie muzikos prigimtį“. Naujų idėjų vedamas kompozitorius 1902 m. perdirbo „En Saga“. Nerasdamas įkvėpimo šaltinių Helsinkyje, J. Sibelijus su šeima 1904 m. persikraustė į namą Tusuloje (dabar Jervenpė). Jis pradėjo garsėti užsienyje, keliavo po įvairias šalis, dirigavo savo kūrinių atlikimą ir dalyvavo premjerose. Ypač jo muzikai sekėsi D. Britanijoje. 1906 m. britų rašytoja Roza Niumarč publikavo knygą apie J. Sibelijų, kuri buvo išversta į vokiečių kalbą. 1907 m. J. Sibelijus sukūrė „Simfoniją Nr. 3“ ir Helsinkyje sutiko Gustavą Malerį. 1908 m. jam buvo išoperuotas gerklės vėžys − jis nebegalėjo rūkyti ir vartoti alkoholio apie septynerius metus laiko. Šio laikotarpio J. Sibelijaus muzika buvo mažiau mėgiama ir suprantama publikos, kompozitorius pradėjo prarasti nacionalinio Suomijos kompozitoriaus vardą. 1911 m. sukūrė „Simfoniją Nr. 4“. Užsienyje garsas apie jį tik augo, 1912 m. jam buvo pasiūlytas kompozicijos profesoriaus postas Vienos muzikos akademijoje, kurio J. Sibelijus atsisakė. 1914 m. kompozitorius keliavo į JAV, kur Jeilio universitetas jam suteikė garbės daktaro laipsnį.
Pirmojo pasaulinio karo metu valstybinė išmoka kompozitoriui nuvertėjo, jis nebegavo perlaidų iš vokiečių leidybinės firmos, J. Sibelijaus šeima gyveno beveik skurde. 1917 m. Suomijai paskelbus nepriklausomybę kilo trumpas pilietinis karas, kuris reikšmingai nepaveikė kompozitoriaus gyvenimo. 1919 m. jis paruošė galutinę „Simfonijos Nr. 5“ versiją. 1920 m. atmetė pasiūlymą tapti Eastman muzikos mokyklos kompozicijos dėstytoju JAV. 1922 m. kompozitorius tapo masonų draugijos nariu. 1923 m. įvyko „Simfonijos Nr. 6“ premjera ir 1924 m. − „Simfonijos Nr. 7“. 1931 m. kompozitorius atliko paskutinę kelionę į užsienį. Iki 1943 m. kompozitorius kūrė „Aštuntąją simfoniją“ ir galų gale ją sunaikino negalėdamas užbaigti. Vėlyvaisiais metais J. Sibelijus buvo plačiai pripažintas ir gerbiamas kompozitorius tarptautiniu mastu. Jo 90-ojo gimtadienio proga Vinstonas Čerčilis jam nusiuntė Havanos cigarų dėžę. Janas Sibelijus mirė 1957 m. rugsėjo 20 d. nuo kraujo išsiliejimo į smegenis ir buvo palaidotas kalvos šlaite prie savo namo „Ainolos“ Jervenpėje. Jo žmona Aino mirė 1969 m. Jano ir Aino Sibelijų sodyboje „Ainoloje“ įkurtas muziejus.
Vasalizacija
Vasalizacija – vieno žmogaus patekimas priklausomybėn nuo kito žmogaus, keleto ar daug kitų žmonių.
Termino kilmė
Terminas kilo nuo politinio termino, reiškiančio patekimą vasalinėn priklausomybėn feodalinėje visuomenėje.
Samprata
Vasalizacija psichologijoje iš esmės reiškia patekimą netiesioginėn priklausomybėn, tai yra, tokion priklausomybėn, kuri nėra tiesiogiai primetama (pavyzdžiui, fiziniu smurtu ar kitais panašiais būdais), bet žmogus savo noru jon atsiduoda. Taip gali įvykti, kadangi vasalizuojantysis žmogus vasaliazuojamajam yra autoritetas. Todėl priima pastarojo tiesos ir stengiamasi gyventi taip taip, bando jį mėgdžioti. Tokiu atveju individas atsisako savo minčių, požiūrio ir moralinių vertybių.
Paplitimas
Vasalizacija dažnai įvyksta ankstyvajam amžiui, ypač paauglystėje, bet gali būti vasalizuojamas ir suaugęs asmuo. Vasalizacija verčia paauglius išbandyti alkoholį ar rūkymą, nes taip daro kiti, aplinkiniai, kurie paauglio laikomi autoritetais. Tai kolektyvinė vasalizacija, kai sekamas ne vienas žmogus, bet bendra žmonių visuma, kuri pat esti „autoritetu“. Vienas tokių pavyzdžių – mada; stengiamasi kaip nors elgtis (pavyzdžiui, rengtis) tik todėl, kad kiti taip elgiasi, nors iki tol toks elgesys nebuvo reikšmingas.
Atribojimas
Vasalizacija nėra tas pats, kas smegenų plovimas, nes vasalizacija dažniausiai nėra vasalizuotojo daroma būtent šiuo tikslu, o vyksta savaime. Grasinimų vasalizacijoje dažniausiai nebūna, bet vasalizuojamasis jau pats nutaria, kad tokiu atveju, jei jis elgsis kitaip nei tie „autoritetai“, prie šių nepritaps, ir todėl elgiasi kaip jie.
Forma
Dažniausiai vasalizacija vyksta nesąmoningai – pats žmogus net nesusimąsto, kad vasalizuojasi.
Reikšmė
Tolimesnė vasalizacijos stadija yra ta, kai jau ir pačiam vasalizuojamajam tampa priimtinas tas gyvenimo būdas, kurį jis priėmė vasalizacijos metu; t. y. jis atsisako buvusių vertybių.
Vasalizacija galima paaiškinti, kodėl žmonės elgiasi žiauriai tam tikrų diktatūrų metu. Kartais vasalizacija laikoma „varikliu“, vedančiu civilizaciją tolimesniu keliu, kuriuo ši eina. Pavyzdžiui, anksčiau būdavę normalu mirties bausmes vykdyti centrinei aikštei ir visi eidavo to pažiūrėti, dabar gi tai daugeliui būtų šlykštu ir nepriimtina; tie, kuriems šitai nepatiko, sugebėjo vasalizuoti daugumą kitų.
Vasalizacija galima iš dalies paaiškinti, kodėl egzistuoja skirtingos kultūros (kodėl vienur yra normalūs vieni dalykai, kitur – kiti, o pas mus tai dar kiti).
Lygmenys ir polinkis vasalizuotis
Dauguma žmonių, ypač konformistai, yra linkę vasalizuotis. Kai kuriems atrodo, kad, pavyzdžiui, jie nėra vasalizuojami, kai prisijungia prie kokių nors subkultūrų (pankai, metalistai ir kt.), vasalizuojamasi kitų toje subkultūroje esančių žmonių dėka.
Nelinkę į vasalizavimąsi, vertinantys asmeninę laisvę ir nepriklausomybę asmenys, linkę kovoti už save paprastai retai vasalizuojasi, kadangi jiems nepriimtinas „sekimas paskui minią“. Dauguma lyderių priskiriami būtent šiai kategorijai.
Versekėlės apylinkė
Versekėlės apylinkė (arba Versekos apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Eišiškių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Eišiškių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Dailidžių apylinkės.
Polabės slavai
thumb|right|225px|Polabės slavų buvusios apgyvendintos žemės Polabės slavai – tai slavų genčių grupė, gyvenusi apie Elbės upę ir į rytus nuo jos. Šių slavų genčių kalbos priskiriamos vakarų slavų kalbų pogrupiui. Jie į germanų žemes atsikėlė VII a. pastariesiems ėmus migruoti į pietus ir dėl to labai praretėjus gyventojų kiekiui į rytus nuo Elbės. Polabės slavai išplito apie Elbės upę, tai yra (šiaurėje į pietus nuo Baltijos jūros, š.v. – iki Kylio rytų ir p.r. prieigų, vakaruose – iki Magdeburgo rytų prieigų ir į rytus nuo Zalės upės, p.v. – iki Frankonijos, pietuose – iki Sudetų ir rytuose – iki anuometinės vakarų Lenkijos pakraščių.
Polabės slavai pagal TSRS didžiąją enciklopediją buvo trijų genčių (obodritai, veletai ir Luzitanijos sorbai). Pagal Bavarų geografo surinktą medžiagą 830 metais iš Regensburgo, nurodytos šios (su genčių sąjungomis):
Mirabilis
Mirabilis – buvęs Izraelio programinės įrangos gamintojas, sukūręs ICQ realaus laiko pokalbių programą. Mirabilis buvo įkurtas 1996 metais, tačiau nepraėjus net dvejiems metams buvo nupirktas AOL.
Kučgalio apylinkė
Kučgalio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Mirabilis
Istorija
Mirabilis buvo įkurtas 1996 m. birželio mėn. Įkūrėjai: Arik Vardi, Yair Goldfinger, Sefi Vigiser ir Amnon Amir.
Polabės slavai
XVIII a. pirmojoje pusėje Polabės slavai beveik visi buvo galutinai suvokietinti, išskyrus sorbus, kurie iki šiol išlaikė savo kalbą, kultūrą ir gyvena Kotbuso apylinkėse ir į pietus nuo jo – Vokietijos rytuose.
Kučgalio apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Papilio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Pandėlio rajonui. 1954 m. prijungta dalis Pariškių apylinkės ir dalis Šekštininkų apylinkės, o dalis Kučgalio apylinkės prijungta prie Vabalninko rajono Kupreliškio apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Kučgalio apylinkė panaikinta, jos teritorija prijungta prie Kupreliškio apylinkės ir Papilio apylinkės.
Mirabilis
Istorija
Goldfinger, Visiger, Vardi ir Amir susipažino dar dirbdami Tel Avivo programinės įrangos įmonėje Zapa Digital Arts, kuri specializavosi 3D grafinių įrankių internetui kūrimu. 1996 m. jie išėjo iš kompanijos ir pradėjo galvoti apie naujas interneto inovacijas. ICQ sukūrė per mažiau negu 2 mėnesius, tačiau neturėjo jokio finansavimo. Yossi Vardi, Arik Vardi tėvas, sutiko investuoti keletą tūkstančių dolerių technologijos vystymui. Mirabilis buvo įkurtas mažuose San Chozė apartamentuose, Kalifornijoje.
Polabės slavai
Polabės slavų genčių nuo VII a. apgyvendintoje teritorijoje, dabar įsikūrę tokie svarbūs Vokietijos šiaurės rytų ir rytų dalies miestai kaip Berlynas, Liubekas, Rostokas, Šverinas – š.r. ir Dresdenas, Leipcigas, Chemnicas, Halė – šalies rytuose.
Mirabilis
Istorija
1998 m. ICQ už 407 mln. JAV dolerių nusipirko America Online (AOL).
2010 m. balandžio 28 d. AOL pardavė ICQ Digital Sky Technologies kompanijai už 187,5 mln. JAV dolerių.
Sherrie Levine
Biografija
1973 m. baigė dailę Viskonsino universitete.
Ulises de la Cruz
Ulisas de la Krusas (Ulises de la Cruz; g. 1974 m. vasario 8 d.) – buvęs Ekvadoro futbolininkas, Ekvadoro vyrų futbolo rinktinės gynėjas.
Karjera
Karjerą pradėjo tėvynėje, tačiau netrukus pastebėtas Europos klubų ir 2001 m. perėjo į Škotijos Hibernians. Vėliau tapo Aston Villa klubo svarbiu gynėju. Tai vienas iš nedaugelio ekvadoriečių, žaidusių Europoje. Su rinktine dalyvavo 2002 m. pasaulio futbolo čempionate ir 2006 m. pasaulio futbolo čempionate.
Baigęs karjerą užsiėmė labdaringa veikla, 2013–2017 m. Nacionalinės asamblėjos narys.
Vokietijos futbolo varžybos 1937–1938 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1937–1938 m.
Papabile
miniatiūra|200px|Pripažintas papabile kardinolas Giuseppe Siri, neišrinktas popiežiumi 1958, 1963 ir 1978 m. konklavose Papabile (, 'galintis būti popiežiumi') – vatikanistų pradėtas naudoti ir pripažintas itališkas terminas nusakyti Katalikų Bažnyčios hierarchui, dažniausiai kardinolui, realiam kandidatui būti išrinktam popiežiumi.
Romoje populiari patarlė „Kas į konklavą atvyksta popiežiumi, tas iš jos išvyksta kardinolu“. Artėjant naujo popiežiaus rinkimams, paprastai aktyviai aptariamos papabile kandidatūros į Šv. Petro sostą. Jų pavardės dažniausiai minimos vatikanistų prognozėse, sudaromi favoritų, „tamsiųjų arkliukų“ (tų, kurių išrinkimas būtų netikėtumas), kompromisinių kandidatūrų sąrašai.
Istorija
Žiniasklaidoje dažnai minėti papabile kardinolai išties tapdavo popiežiais. Tai  Eugenio Pacelli (Pijus XII,išrinktas 1939 m.), Giovanni Montini (Paulius VI, išrinktas 1963 m.), Joseph Ratzinger (Benediktas XVI, išrinktas 2005 m.). Tačiau dažnai būdavo taip, kad realiausi kandidatai dėl vienokių ar kitokių priežasčių netapdavo popiežiais. Kardinolas Giuseppe Siri prieš 1958 m. konklavą turėjo daugiausiai šansų užimti sostą, tačiau į jį netikėtai pateko kardinolas Angelo Roncalli, tapęs popiežiumi Jonu XXIII. Panašiai ir kardinolas Giovanni Benelli, negavęs daugumos palaikymo dviejose 1978 m. konklavose. Rugpjūčio mėn. konklavoje laimėjo kardinolas Albino Luciani (Jonas Paulius I), o po jo trumpalaikio buvimo soste spalio mėn. Giovanni Benelli vėl pralaimėjo, šį kartą – Karoliui Voitylai (Jonas Paulius II), kurio kandidatūra žiniasklaidoje visiškai nebuvo svarstoma.
Prieš 2005 m. konklavą papabile kardinolais laikyti: Joseph Ratzinger, Carlo Maria Martini, Christoph Schönborn, Jorge Mario Bergoglio, Angelo Sodano, Francis Arinze ir kt.
Prieš 2013 m. konklavą papabile kardinolais laikyti:
Tytuvėnų miškų urėdija
thumb|Tytuvėnų miškai
Tytuvėnų miškų urėdija − viena iš 42 miškų urėdijų, turto patikėjimo teise valdanti, naudojanti valstybinius miškus, vykdanti juose kompleksinę miškų ūkio veiklą.
Bendras miškų plotas miškų urėdijos teritorijoje − 44 700 ha, iš jų 14 400 ha − valstybinės reikšmės. Urėdijos miškingumas yra 27,3 %. Tytuvėnų miškų urėdas − Svajūnas Vaitekūnas.
Tytuvėnų miškų urėdijoje yra 4 561 ha plotų saugomų teritorijų:
Tytuvėnų šilas yra kraštovaizdžio draustinis.
Tytuvėnų miškų urėdijos miškai suskirstyti į 7 girininkijas. Tytuvėnų girininkijos miške yra 1863 m. sukilimo dalyvių kapinės.
Kaimo gyvenvietė
Kaimo gyvenvietė  – vienas iš Rusijos municipalinių darinių, jungiantis bendroje kaimiškojoje teritorijoje esančias vieną ar kelias gyvenamąsias vietoves: gyvenvietes, kaimus, kišlakus, aūlus ir kt.
Statusas
Kaimo gyvenvietės statusas numatytas 2003 m. įstatyme „Apie Rusijos Federacijos vietinės savivaldos bendruosius principus“ ir įvestas vykdant 2008 m. municipalinę reformą. Į kaimo gyvenvietę gali įeiti tik viena kaimo gyvenamoji vietovė su 1000 gyventojų; tankiai apgyvendintose teritorijose – su 3000 gyventojų, arba kelios gyvenamosios vietovės su mažiau kaip 1000 gyventojų; tankiai apgyvendintose teritorijose – su mažiau kaip 3000 gyventojų.
Kaimo gyvenvietė turi savo administracinį centrą, kuris parenkamas atsižvelgiant į vietos tradicijas ir susiklosčiusią socialinę infrastruktūrą. Be to, administracinis centras turi būti nutolęs ne daugiau, negu gali būti pasiekiamas pėsčiomis (su grįžimu atgal) per vieną darbo dieną. Kaimo gyvenvietės statusą suteikia Rusijos Federacijos subjektai.
Kaimo gyvenvietė įeina į municipalinio rajono sudėtį.
Kaimo gyvenvietės gyventojai vietos savivaldą įgyvendina tiesiogiai ar per renkamus vietinės valdžios organus.
2010 m. sausio 1 d. Rusijos Federacijoje buvo 19 591 kaimo gyvenvietės statusą turintis municipalinis darinys.
Bensono akmeninis strazdas
Bensono akmeninis strazdas (Monticola bensoni) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių rūšis, priklausanti akmeninių strazdų (Monticola) genčiai. Ši rūšis aptinkama tik Madagaskare.
778 m.
778 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Zarasų seniūnija
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 9 seniūnaitijos:
Peijenės Hemė
Peijet Hemė arba Peijet Tavastlandas (SV Päijänne-Tavastland) – regionas Pietų Suomijoje prie Peijenės ežero, besiribojantis su Usima, Tikrąją Heme, Pirkanma, Vidurio Suomija, Pietų Savonija ir Kymenlaksu.
Savivaldybės
Peijet Hemėje yra dvylika savivaldybių. Miestai ir miesteliai paryškinti.
Ertikis
miniatiūra|Tarpukario namas su ertikiu [[Lukšiai|Lukšiuose, Šakių raj. ]]
Ertikis, taip pat ertikas, artykė – paaukštinta pastogė su vertikaliomis sienelėmis, kurių aukštis siekia 0,5–1,5 m, be to, sienelės gali būti išsikišusios. Dažnai ertikio šoninėse sienelėse įrenginėti langeliai, ūkiniuose pastatuose – ir angos. Trobų ertikių vertikali apkala dažnai puošta dekoratyviais pjaustiniais. Būna mediniuose, mūriniuose, moliniuose ūkininkų gyvenamuosiuose namuose, svirnuose, tvartuose, taip pat ir kai kurių dvarų svirnuose, oficinose.
Istorija
Daugiausia ertikių įrenginėta XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje Mažojoje Lietuvoje. XX a. pradžioje namai su pastogės paaukštinimu plito Suvalkijoje. Vakarų Suvalkijos ir Mažosios Lietuvos ūkio pastatai dažnai buvo statomi su išsikišusiu ertikiu. Tokiose pastogėse laikytas šienas gyvuliams. Per jose įrengtas dureles buvo patogu paimti šieną užlipus kopėčiomis.
Romos katalikų bažnyčios Fraskačio suburbinė diecezija
thumb|right|200px|Fraskačio šv. Petro Apaštalo katedra Romos katalikų bažnyčios Fraskačio suburbinė diecezija  – Romos katalikų bažnyčios suburbinė diecezija, kurios centras yra Fraskačio miestas Italijoje.
Fraskačio vyskupas dar vadinamas ir Tuskulo vyskupu ankstesnį vyskupijos centrą. Vyskupija iš Tuskulo išsikėlė XII a. pabaigoje, kai Tuskulo miestas sunyko.
Anksčiau Fraskačio vyskupai buvo tiek dioceziniai vyskupai, tiek kardinolai vyskupai, o 1962 m. šios pareigos buvo atskirtos.
Dabartinis diecezinis Fraskačio vyskupas yra Rafaelas Martinelis (Raffaello Martinelli).
Dabartinis kardinolas vyskupas yra Tarcisio Bertone.
Nuo 1962 m.
Po 1962 m. Fraskačio diecezija kaip ir kitos suburbinės diecezijos turi du vyskupus:
Rezidenciniai vyskupai buvo:
Valdas Sirutkaitis
Valdas Sirutkaitis (g. 1952 m. birželio 18 d. Slabadoje, Kėdainių raj.) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1975 m. baigė Vilniaus valstybinį universitetą. 1982 m. VVU apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandidato (dabar – mokslų daktaro) disertaciją tema „Parametrinė šviesos generacija 0,7-10 μm srityje kaupiant pikosekundiniu fosfatinio stiklo lazeriu“ (vad. Algis Petras Piskarskas). 1997 m. VU apgynė habilituoto fizinių mokslų daktaro disertaciją tema „Impulsiniai pasyviai sinchronizuotų modų kietojo kūno lazeriai ir jų taikymas parametrinės šviesos generacijos tyrimuose“. Nuo 1995 m. VU Fizikos fakulteto Kvantinės elektronikos katedros docentas, nuo 2000 m. – profesorius.
Nuo 1975 m. dirba Kvantinės elektronikos katedroje, 1988–1997 m. buvo šios katedros vyresnysis darbuotojas, Lazerinių tyrimų centro vedėjas.
Mokslinį darbą dirbo Frankfurto prie Maino (Vokietija) ir Stenfordo (JAV) universitetuose.
Nuo 2007 m. – Lietuvos fizikų draugijos tarybos narys.
Mokslinė veikla
Svarbiausi darbai iš fizikinių vyksmų ultratrumpųjų šviesos impulsų kietojo kūno lazeriuose ir netiesinės optikos prietaisuose, modų sinchronizacijos reiškinių kietojo kūno lazeriuose, netiesinių šviesos reiškinių kristaluose. Šiuo metu užsiima optinių komponentų charakterizavimu. Beveik 300 mokslinių darbų autorius ir bendraautoris.
Vygandas Telksnys
Vygandas Jonas Telksnys (1934 m. birželio 24 d. Saldutiškyje, Linkmenų valsčius, Utenos apskritis – 1991 m. gruodžio 17 d. Vilniuje) – Lietuvos kompozitorius.
Biografija
Buvo silpnos sveikatos: būdamas mažas, nukrito ir susižeidė stuburą, padarinius jautė visą gyvenimą. 1953 m. baigė Krakių vidurinę mokyklą. 1953–1957 m. Kauno politechnikos institute studijavo elektrotechniką, baigęs keturis kursus, išstojo. 1957–1962 m. mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje, 1962–1963 m. Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos technikume kompozicijos specialybės. Dėl ligos mokslą nutraukė. 1957–1961 m. Kauno mokytojų namų, 1962–1963 m. Vilniaus mokytojų namų estradinių ansamblių vadovas.
2003 m. jo vardu pavadinta gatvė Kėdainiuose.
Kūryba
Pirmoji Vygando Telksnio daina, išgarsinusi kompozitorių, buvo „Kaunas naktį“ (1958 m.), kurią atliko Virgilijus Noreika. Nuo 1958 m. daugiausia kūrė pramogines dainas, muziką videofilmams, dramos spektakliams.
Embriogenezė
Gyvūnų atveju po skilimo susiformuoja blastulė. Priklausomai nuo gyvūno tipo, blastulė gali būti pilnavidurė ar tuščiavidurė, apvali ar plokščia. Iš blastulės gastruliacijos metu išsivysto gastrulė, turinti gemalinius lapelius - ektodermą, mezodermą (pintys ir duobagyviai jos neturi) ir entodermą. Po to vyksta organogenezė, kurios metu susiformuoja organai. Stuburinių atveju organogenezė prasideda neuruliacija, kurios metu susiformuoja nervinė plokštelė, o iš jos - nervinis vamzdelis.
Vygandas Telksnys
Kūryba
Sukūrė televizijos operetę „Girnų muziejus“ (libretas Č. Valatkos ir Pr. Raščiaus, 1974 m.), muziką operetei „Tetulės Emilijos lobis“ (1974 m.), muziką operai „Karlsonas, kuris gyvena ant stogo“ (1989 m.), roko siuitą „Duokit garo“ (1978 m.).
Kūrė miuziklus vaikams, iš jų populiariausi: „Didysis burtininkas“, „Karlsonas, kuris gyvena ant stogo“ (abu 1978 m.), „Raganiukė“ (1981 m.).
Sukūrė dainų Dainų dainelių renginiams, tremtinių chorams, televizijos spektakliams, per 150 instrumentinių kūrinių. Išleido 8 plokšteles suaugusiems ir 3 vaikams. Iš viso užrašyta per 1000 įvairių kūrinių.
Žymiausi estradiniai kūriniai:
„Ant Vilniaus kalvų“, „Du miestai“, „Gera būti žmogumi“, „Kada kvepia žiedai“, „Kai tavo akys man šypsosis“, „Mano senai mokyklai“, „Motinos dangus“, „Nebark manęs, mamyt“, „Neringai“, „Nerūpestingas vaikinas“, „Parnešt saulėtekio einu“, „Pavasario knyga“, „Raganėlės vestuvės“, „Senelė mylėti neleidžia“, „Širdžiai reikia širdies“, „Tavo žodžių šviesa“, „Vilniui“, „Vyrai šoka“, „Žydėjimo šviesa“.
Kūriniai melodingi, lyriški, kai kurie turi humoro.
Omano imperija
Omano imperija – Omano istorijos laikotarpis 1624–1856 m., kuomet valstybei buvo būdingas ekspansyvumas. Omano hegemonija klestėjimo laikotarpiu apėmė ne tik dabartinio Omano, bet ir Bachreino, Kataro, dalies Persijos, taip pat Tanzanijos, Kenijos, Somalio, Komorų teritorijas.
Šis laikotarpis sutampa su Penktuoju Omano imamatu. Nuo 1784 m. Omano imperijos teritorijoje oficialiai egzistavo du politiniai vienetai: teokratinis Omano imamatas ir sekuliarus Maskato sultonatas. Nuo 1856 m. jiems prigijo pavadinimas Omanas ir Maskatas.
Jarubidai
Nuo 1515 m. Omanas buvo padalintas į dvi dalis: pajūrio teritorijas kontroliavo Portugalija, o kalnuotą krašto gilumą (Omano imamatą) valdė vietinė Nabhani dinastija.
1624 m. Imamate į valdžią atėjo nauja Jarubidų dinastija. Antrasis jos valdovas Sultan I bin Saif, pasinaudodamas Portugalijos nusilpimu, 1650 m. užėmė pakrantę ir išvijo portugalus iš šalies, suvienydamas valstybę. Kadangi atsitraukę portugalai nebebuvo stipri jėga regione, Omano imperija greitai plėtėsi buvusių jų teritorijų sąskaita. Per labai trumpą laiką Imamatui pavyko užvaldyti didelę dalį Portugalijos Rytų Afrikos, t. y. šiaurinę Svahilių kranto atkarpą. Pietine riba tarp Omano ir Portugalijos tapo Mozambiko miestas. Imperija buvo tipiška talasokratija, apjungusi daugybę miestų-valstybių į vientisą prekybinę sistemą. Ši imperija atgaivino beveik 200 metų nesivysčiusią prekybą Indijos vandenyne, ir jos ekonomika rėmėsi afrikinėmis ir azijinėmis prekėmis, tokiomis, kaip dramblio kaulas, fajansas, perlai, stiklas, medvilnė, šilkas, smilkalai, prieskoniai ir pan.
Al Saidai
1719 m. šalyje prasidėjo krizė, kurią lydėjo pilietinis karas tarp dviejų didžiausių klanų: hinavių ir ghafirių. Interesai kirtosi dėl religinių nesutarimų ir dėl sosto pretendentų. Pasinaudoję krize, į šalį savo armiją 1743 m. įvedė Persijos imperija. Išorinė krizė paskatino greičiau baigti tarpusavio nesutarimus ir sukėlė masinį sukilimą prieš persus. 1749 m. į sostą sėdo Abu Hilal Ahmad bin Said, kuris pradėjo naują Al Saidų dinastiją.
Al Saidų valdymas pasižymėjo ramybe ir klestėjimu. Jo metu imperija dar labiau išsiplėtė, ypač į Aziją, t. y. į Persijos teritorijas. Tuo metu ji įgijo kolonizacijai būdingų bruožų, nes steigė savotiškas prekybines kolonijas Pietų Azijoje, Pietinėje Afrikoje, Jemene ir kitur.
Tačiau Omane reiškėsi vidinė įtampa tarp ekspansyvaus pajūrio ir teokratiškos krašto gilumos. Antrasis Al Saidų atstovas Said bin Ahmad 1784 m. atsisakė sosto, suteikdamas Omano imamatui nepriklausomybę, ir taip padalindamas šalį: kalnuotame Omane įsitvirtino vietinių imamų dinastija, o Al Saidų įpėdiniai kontroliavo tik pakrantę, kuri žinoma kaip Maskato sultonatas.
Nuosmukis ir skilimas
XIX a. pradžioje vis labiau reiškėsi imperijos atsilikimas technologijų srityje, ir vis sunkiau buvo konkuruoti su augančia Britų imperijos galia. Buvo sunku sukontroliuoti piratus, siautėjusius regione. 1820 m. britai privertė dalį imperijos, tuo metu vadinamą Piratų krantu, atskilti nuo Omano. 1853 m. ji tapo žinoma kaip Sutartinis Omanas (dabartiniai JAE). Dėl įvairių priežasčių šalies sostinė 1840 m. iš Maskato perkelta į Zanzibarą.
Mirus sultonui Sa'id ibn Sultan, du jo sūnūs ėmė kovoti dėl valdžios, kas galiausiai lėmė sultonato skilimą. Majid ibn Sa'id 1856 m. užvaldė pietines buvusios Omano imperijos teritorijas (Svahilių krantą) ir įkūrė Zanzibaro sultonatą, kuris kontroliavo visas rytinės Afrikos pakrantes, o kitam sūnui, Thuwaini bin Said liko imperijos teritorijos Azijoje. Jo valstybė toliau žinoma kaip Omanas ir Maskatas.
Administravimas
Omano imperija administraciškai dalijosi į dvi dalis, kurios vėliau ir nulėmė krašto skilimą:
Be to, imperija kontroliavo savotiškas prekybines kolonijas už savo hegemonijos ribų: Sofala, Adenas, Basra, Gvadaras ir pan.
Nuorodos
Omano istorijos datos
Baltas (Zarasų r., prie Zarasaičio)
Baltas (antrasis) – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, Zarasų miesto pietrytinėje dalyje. Ilgis šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi 0,8 km, plotis iki 0,56 km. Altitudė 129,9 m. Krantai statūs, aukšti. Šiaurėje ir rytuose prie ežero prieina Magučių miškas. Šiaurės vakaruose protaka jungiasi su Zarasaičio ežeru ir yra laikomas to ežero dalimi. Priklauso Laukesos baseinui. Pietrytinėje pakrantėje įsikūręs Magučių kaimas.
Adolfas Aleksejūnas
Adolfas Aleksejūnas (g. 1937 m. birželio 27 d. Meldiniai, Šiaulių apskritis, dab. Pakruojo raj.) – Lietuvos lengvaatletis, sporto žurnalistas.
Biografija
1972 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, Istorijos fakultetą. 1972–1979 m. Kūno kultūros ir sporto komiteto vyr. treneris, skyriaus viršininkas, 1979–1989 m. Profsąjungų tarybos Sporto skyriaus vedėjas. 1989–1999 m. Lietuvos dienraščių „Tiesa“, „Diena“ sporto žurnalistas. 2007 m. Lietuvos tautinio olimpinio komiteto Valdybos narys.
Sportiniai pasiekimai
Daugkartinis TSRS lengvosios atletikos pirmenybių, tarptautinių varžybų kroso, 5000 m ir 3000 m kliūtinio bėgimo rungčių nugalėtojas ir prizininkas. 6 kartus gerino Lietuvos bėgimo rekordus, iš jų 5 kartus – 3000 m kliūtinio bėgimo. 1964 m. Tokijo olimpinėse žaidynėse pasiekė 3000 m kliūtinio bėgimo olimpinį rekordą (8 min. 31,8 s), finale užėmė 7 vietą.
Nykio vinkšna
miniatiūra|180px|right|Nykio [[vinkšna]] Nykio vinkšna auga Kėdainių rajone, Gudžiūnų seniūnijos teritorijoje, šalia Nykio upelio, jo dešiniajame krante, 2 km į rytus nuo Miegėnų kaimo. 2014 m. balandžio mėn. duomenimis, link vinkšnos vedė viena nuoroda kelyje tarp Paberžės ir Miegėnų (toliau keliaujama 1,3 km gruntiniais keliais tarp dirbamų laukų, už 0,7 km pravažiuojant Senkonių kaimo kapinaites), medis informaciniu ženklu nebuvo pažymėtas, skendėjo tarp suvešėjusių krūmokšnių.
Vinkšna labai įspūdinga, jos kamieno apimtis 5,6 m, beveik neturi nudžiuvusių šakų. Ji paskelbta saugomu botaniniu objektu 1999 m., o valstybės saugomu gamtos paveldo objektu – nuo 2002 m. Medis priklauso guobinių šeimos augalams, jos lapai – pjūkliškais kraštais, užaugantys iki 15 cm ilgio. Pats medis gali išsistiebti iki 35 m aukščio. Žydėti vikšna pradeda 20-30 augimo metais, žiedai su ilgais, maždaug 5 cm koteliais. Medžiui nužydėjus užsimezga vaisiai-riešutėliai.
André Olbrich
Hans Jürgen Kürsch (g. 1967 m. gegužės 3 d.) – Vokietijos muzikantas, geriausiai žinomas kaip progresyviojo power metalo muzikos grupės Blind Guardian gitaristas. Kartu su vokalistu Hansi Kürsch jis taip pat yra grupės įkūrėjas ir pagrindinis dainų rašytojas.
Gvatemalos himnas
Gvatemalos himnas – Gvatemalos Respublikos valstybinis simbolis. Oficialiai vadinamas Himno Nacional de Guatemala, nors kartais pagal pirmąsias eilutes klaidingai įvardijamas kaip Guatemala Feliz!
Himno tekstas parašytas Kubos poeto Chosė Choakino Palmos, o muzika – Rafaelio Alvareso Ovaljės. Himnas patvirtintas 1894 m., po specialaus konkurso. 1934 m. eilės kiek paredaguotos kalbininko profesoriaus Chosė Marija Bonilijos Ruano.
Eilės
Visą himną sudaro keletas strofų, tačiau paprastai (sporto renginių, sutikimų proga) atliekamos tik pirmos trys. Pradžioje grojama įžanga. Visas himnas atliekamas valstybinių renginių proga.
779 m.
779 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Aviacinė patranka
thumb|right|250px|Bombonešio Tu-95 [[uodegos šaulys|uodegos šaulio kabina su patranka GŠ-23]] thumb|right|250px|JAV aviacinė patranka M61 Vulcan
Aviacinė patranka – 20–45 mm kalibro automatinė patranka, pritaikyta naudoti lėktuvuose, sraigtasparniuose ir kituose orlaiviuose.
Aviacinių patrankų ypatumai:
Aviacinės patrankos būna vienvamzdės ar 2–7 vamzdžių. Vienvamzdės ir dvivamzdės patrankos gali būti paprastosios arba revolverinės (būgninės).
Daugiavamzdės patrankos dažnai būna gatlingo stiliaus. Vamzdžiai sujungti į bloką, kuris šaudant sukasi nejudriame gaubtuve. Blokui apsisukant ratą kiekvienas vamzdis iššauna vieną kartą.
Aviacinių patrankų veiksmingojo šaudymo nuotolis 2000–2500 m.
Šiuolaikinės aviacinės patrankos:
Šlapimas
thumb|right|150px|Žmogaus šlapimo pavyzdys Šlapimas – gelsvas arba rusvas skystis, kurį išskiria inkstai. Žinduolių organizme išskiriamas šlapimas kaupiasi šlapimo pūslėje ir yra laikas nuo laiko pašalinamas pro šlaplę. Paukščių ir kloakinių žinduolių organizme šlapimas patenka į kloaką, kur, prieš pašalinant, iš šlapimo išgaunamas vanduo.
Šlapimo sudėtis
Šlapimo spalva svyruoja nuo šviesiai gelsvos (kartais jis praktiškai bespalvis) iki rusvos, priklausomai nuo jame esančių medžiagų. Esant pažeistiems inkstams ar šlapimo pūslei, į šlapimą patekęs kraujas gali jam suteikti raudoną atspalvį, o į organizmą patekę per inkstus šalinami pigmentai gali suteikti ir kitų atspalvių.
Pagrindinės sudedamosios šlapimo dalys:
Šlapimo funkcijos
Su šlapimu iš organizmo šalinamos tirpios medžiagos: Sutrikimų atveju šlapime gali būti baltymų, gliukozės, kraujo ir t. t.
Be šių funkcijų, daugelis gyvūnų šlapimą naudoja ir komunikacijai per uoslės organus, pvz., šuniniai gyvūnai savo šlapimu žymi savo teritorijos ribas, kiti gyvūnai šlapimą naudoja seksualinei komunikacijai (per šlapime esančius feromonus).
Tausiūnų apylinkė
Tausiūnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Eišiškių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Eišiškių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Dailidžių apylinkės.
Ąžuolinis ūsuotis
Gyvena senuose šviesiuose ąžuolynuose, kur aptinkamas prie tekančių ąžuolo sulčių. Skraido birželio – liepos mėn.
Paplitęs Vidurio ir Vakarų Europoje. Lietuvoje aptiktas Palangoje, Merkinėje ir kt.
Labai reta rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
KF Shkëndija
Tetovo „Škendija“ – Makedonijos futbolo klubas iš Tetovo. Tai Makedonijos albanų klubas.
Istorija
1979 m. įkurtas klubas. Namų rungtynes žaidžia Tetovo miesto stadione. Šiuo metu dalyvauja elito divizione, kuri vadinasi Pirma lyga.
Klubą 1979 metais įkūrė Makedonijoje gyvenantys išeiviai iš Albanijos. Jie norėjo, kad visi Makedonijos albanai turėtų futbolo klubą, už kurį galėtų sirgti. Kai Makedonija tapo nepriklausoma valstybe nuo Jugoslavijos, klubas ėmė dalyvauti Makedonijos futbolo pirmenybėse ir kovojo dėl šalies futbolo taurės.
2010/2011 metų Pirmos lygos pirmenybėse iškovojo pirmą vietą ir tapo Makedonijos čempionais. Deja, po šios sėkmės sekė finansinis nepriteklius.
2013 m. klubą įsigijo milijardierius Lazimas Destani.
2016/17 metų sezone komanda turėjo sėkmingą pasirodymą UEFA Europos Lygoje. Pirmą kartą klubo istorijoje praėjo net tris atrankinius turus. Šiame turnyre apžaidė lenkų KS Cracovia Kraków, azerų Neftçi PFK ir čekų FK Mladá Boleslav.
2017/2018 m. UEFA Europos lygoje apžaidė moldavų FC Dacia Chișinău, suomių HJK Helsinki, o trečiame ture susitiko su FK Trakai.
Miesto gyvenvietė
Miesto gyvenvietė  – vienas iš Rusijos municipalinių darinių, miestas arba gyvenvietė, kurių gyventojai vietos savivaldą įgyvendina tiesiogiai ar per renkamus vietinės valdžios organus.
Statusas
Miesto gyvenvietės statusas numatytas 2003 m. įstatyme „Apie Rusijos Federacijos vietinės savivaldos bendruosius principus“ ir įvestas vykdant 2008 m. municipalinę reformą. Į miesto gyvenvietę gali įeiti tik vienas miestas arba gyvenvietė ir teritorija, to administracinio vieneto generaliniame plane numatyta jo plėtrai, įskaitant gyvenvietes ir kaimo gyvenamąsias vietoves, kurios nėra municipalinis darinys.
Miesto gyvenvietė, jeigu ji nėra miesto apygarda, įeina į municipalinio rajono sudėtį. Miesto gyvenvietės statusą suteikia Rusijos Federacijos subjektai.
2010 m. sausio 1 d. Rusijos Federacijoje buvo 1739 miesto gyvenvietės statusą turintys municipaliniai dariniai.
Nuo Aguonų kalvos viršūnės
Nuo Aguonų kalvos viršūnės  – 2011 m. japonų animacinis draminis filmas, režisuotas Goro Mijadzakio. Scenarijų filmui parašė Hajao Mijadzakis ir Keiko Niva, išleido studija „Studio Ghibli“. Filmas sukurtas 1980 m. to paties pavadinimo manga komiksų, iliustruotų Čidzuru Takahašio ir parašytų Tecuro Sajamos, motyvais.
Veiksmas vyksta 1963 m. Jokohamoje, Japonijoje, pasakojama aukštojoje mokykloje besimokančios mergaitės Umi Macudzaki, gyvenančios Coquelicot Manor pensione, istorija. Kai Umi sutinka Šuną Kadzamą, mokyklos laikraščio klubo narį, jiedu nusprendžia išvalyti apšiurusio mokyklos klubo namelį Quartier Latin. Tačiau Tokumaru, vietinės aukštosios mokyklos pirmininkas ir verslininkas, ketina nugriauti pastatą ir vietoje jo statyti naują, tad Umi, Šunas ir prie jų prisidėjęs Širo Midzunuma turi įtikinti jį tai persvarstyti.
Siužetas
Umi yra vyriausia atžala glaudžioje šeimoje. Jos tėtis dingo Korėjos karo metu, o mama būdama profesorė nuolatos keliauja, tad mergaitei tenka rūpintis namo ruošos darbais. Umi nepraranda vilties, jog jos tėtis dar gali būti gyvas, todėl kasdien iškelia pora signalinių vėliavų savo namo, stovinčio ant kalvos prie uosto įlankos, kiemelyje, tikėdamasi, kad jis pamatys atplaukdamas iš jūros.
Šios mergaitės klasėje mokosi vaikinas vardu Šunas, kuris su kitais mokiniais priešinasi mokyklos klubo patalpų, menančių Meidži erą, nugriovimui. Jie organizuoja protestą, kurio metu Umi ir Šunas suartėja. Visa tai prasideda paprasta draugyste, kuri pradeda vis labiau gilėti. Tačiau viskas pasikeičia, kai Šunas pradeda tyrinėti savo tikrąją praeitį, kuri grasina judviejų išsiskyrimu.
Apdovanojimai ir įvertinimas
Filmas susilaukė teigiamų atsiliepimų iš daugelio kino kritikų. „Metacritic“ tinklalapio suvestinės duomenimis, filmas įvertintas 71 balu iš 100, o „Rotten Tomatoes“ – 83 %. Visame pasaulyje filmas „Nuo Aguonų kalvos viršūnės“ surinko 61 mln. JAV dolerių pajamų.
2012 m. Japonijos kino akademijos apdovanojimuose pelnė metų animacijos apdovanojimą.
Ukmergėlė
Ukmergėlė arba Vilkmergėlė – upė Ukmergės rajone, Šventosios dešinysis intakas esantis už 39,9 km nuo žiočių. Upės kodas LR upių klasifikatoriuje – 12211080, ilgis – 7,9 km, baseino plotas – 21,3 km². miniatiūra|250px|left|Tiltelis per Ukmergėlę.
Ištakos yra ties Obelių ežeru, iš kur teka pietų kryptimi link Ukmergės. Žemupyje prateka Ukmergės piliakalnį. Kadangi miesto piliakalnis turi archeologinę, istorinę, rekreacinę vertę, jo aplinka 2012 m. buvo sutvarkyta neatpažįstamai: Ukmergėlės upelio šlaitai iškloti lauko akmenimis, per upelį nutiestas arkos tipo, akmenimis dekoruotas tiltelis. Į Šventąją Ukmergėlė srūva kirsdama naująjį dviračių taką.
Etimologija
Manoma, kad nuo upėvardžio kilo Ukmergės vardas, kuris senesniuose šaltiniuose žinomas kaip *Vilk(a)mergė. Todėl upės pirmine lytimi irgi galima laikyti šį pavadinimą. Upėvardį sudaro du dėmenys: vilk- siejama su gyvūno pavadinimu vilkas, o merg- su „šlapyne, bala“ (plg. „lėtas lietus“,  „klampynė“, av. marγā „pieva“ ir kt.).
Branko Crvenkovskis
Branko Crvenkovskis (,, g. 1962 m. spalio 12 d. Grbavicoje, Sarajevas) – inžinierius elektrikas, Makedonijos politinis veikėjas, nuo 2004 m. Makedonijos prezidentas.
Biografija
1986 m. baigė Skoplės universiteto Elektrotechnikos fakultetą, kompiuterių ir automatikos bakalauras. 1980–1990 m. Makedonijos komunistų lygos narys. 1986–1990 m. bendrovės „Semos“ departamento vadovas.
1990–1998 m. ir nuo 2002 m. Makedonijos Respublikos Susirinkimo (parlamento) narys. 1991–2004 m. Makedonijos socialdemokratų sąjungos (SDUM) pirmininkas.
1992–1998 m. ir 2002–2004 m. Vyriausybės pirmininkas, 1992 m. jauniausias premjeras Europoje. Jam vadovaujant Makedonija atsiskyrė nuo Jugoslavijos, 1993 m. tapo JTO, 1995 m. OSCE nare, pavyko normalizuoti santykius su Albanija.
2004 m. išrinktas Makedonijos prezidentu.
Ekrano efektas
Ekrano efektas – sparno keliamosios galios padidėjimas, kai lėktuvas skrieja neaukštai virš žemės paviršiaus (1-1,5 m). Atrastas XX a. trečią dešimtmetį.
Lydekinės skumbrės
Lydekinės skumbrės (Scomberesocidae) – vėjažuvių (Beloniformes) būrio žuvų šeima. Paplitusios vidutinio ir tropinio klimato vandenyse. Dydis – iki 46 cm. Plaukdamos prie vandens paviršiaus dažnai iš jo iššoka.
Ekrano efektas
Ekrano efektas yra oro pagalvės variantas, kai suspausto oro sluoksnis susidaro ne jį varant po aparato apačia, o jam pačiam susislegiant po skriejančiu sparnu. Ekrano efekte sparnas ima generuoti keliamą jėgą ne tik dėl slėgio sumažėjimo virš sparno, bet ir dėl jo padidėjimo po sparnu, kas įmanoma tik nedideliame aukštyje.
Lydekinės skumbrės
Šeimoje 2 gentys, 4 rūšys.
Ekrano efektas
Ekrano efektas (didėjanti keliamoji galia) ima pasireikšti, kai skridimo aukštis mažesnis už dvigubą sparno plotį. Efektas vis didėja, kai sparnas artėja prie paviršiaus (žemės ar vandens). Efektas didžiausias, kai skrydžio aukštis lygus pusei sparno pločio.
Lydekinės skumbrės
Gentys
საირა Сайра
Ekrano efektas
Ekrano efektas trukdo nepatyrusiems pilotams, kadangi prie žemės priartėjęs lėktuvas „priešinasi“ leidimuisi, ir pasitaiko, kad lėktuvas pasiekia tūpimo taką per toli, ir takas gali pasirodyti per trumpas.
Efektas yra panaudojamas ekranoplanuose. Pirmasis ekrano efektą 1927 m. straipsnyje moksliškai aprašė ir sukūrė teorinius oro pagalvių apskaičiavimo metodus rusų mokslininkas Konstantinas Ciolkovskis.
Nuotykių žaidimas
Nuotykių žaidimas – kompiuterinių žaidimų žanras, kuriame svarbiausia yra siužetas, istorija. Šia prasme jis atitinka kitus istorijos perteikimo būdus – grožinę literatūrą, filmus, spektaklius.
Nepaisant žanro pavadinimo, nuotykių žaidimų siužetai toli gražu ne visada būna nuotykiniai – daug yra detektyvinių, siaubo žaidimų, taip pat dramų, psichologinių trilerių ir kitų.
Geru nuotykių žaidimu paprastai laikomas toks, kurio siužetas yra įdomus, herojai tikroviški. Kaip ir su kitais istorijų perteikimo būdais, kai kurių žaidėjų tarpe populiarūs sunkūs, liūdni, verčiantys pamąstyti siužetai, o kitų – linksmesni ir paprastesni.
Gryno žanro nuotykių žaidime paprastai nereikia šaudyti, valdyti transporto priemonės ar atlikti kitų kitų žanrų žaidimams įprastų veiksmų; žaidėjas paprastai tik valdo herojų įprastinėse situacijose – kur šiam eiti, su kuo kalbėti, ką sakyti, ką daryti. Šitaip siužetas vystosi toliau; paprastai visa istorija būna sugalvota iš anksto, tačiau konkrečios aplinkybės priklauso nuo žaidėjo veiksmų. Šių žaidimų veiksmas trunka ilgai, ilgiau, nei filmas (nors skirtingų žaidimų trukmės labai skiriasi) – peržaidimas žinant, kaip ką daryti, gali užtrukti kelias paras (vien dėl dialogų, videointarpų ilgumo).
Be siužeto, kai kuriuose žanro žaidimuose svarbus dalykas yra taip vadinami „galvosūkiai“, kurie ir yra pagrindinė priežastis, neleidžianti žaidėjams iš pirmo karto greitai pereiti žaidimo. Tai yra vietos, kuriose žaidėjas turi sugalvoti, kaip herojui pasiekti tam tikrą tikslą. Kai kuriems fanams labiau patinka į galvosūkius orientuoti žaidimai – kitiems labiau patinka, kai yra grynas siužetas.
Dėl savo specifikos nuotykių žaidimų paprastai negalima žaisti keliese, be to, jų žaidimas iš naujo tik leidžia geriau įsigilinti į siužetą (viskas bus panašu, kaip ir žaidžiant pirmą kartą) ir nesuteikia naujų potyrių, kaip kitų žanrų žaidimai. Dėl to gerėjant grafikai, nuotykių žaidimų užimama rinkos dalis ženkliai sumažėjo.
Iš kitų žanrų nuotykių žaidimai išsiskiria ir tuo, kad net ir labai seni žaidimai turi daug savo fanų (laikoma, kad geras siužetas nesensta, nepaisant pasenusios grafikos), o jų žaidimų siužetų kūrėjai fanų tarpe vertinami kaip ir filmų režisieriai ar knygų rašytojai. Žanro fanai statistiškai yra vyresni nei kitų kompiuterinių žaidimų žanrų, tarp jų didesnį procentą sudaro moterys.
Akarnanija
Akarnanija  – istorinė Graikijos sritis pietiniuose Balkanuose, į šiaurę nuo Korinto įlankos. Ji sudaro dalį dabartinio administracinio vieneto – Etolijos ir Akarnanijos nomo.
Geografija
Akarnaniją sudarė trys lygiagrečiai einantys geografiniai regionai: uolėtas vakarų krantas, kalnuota zona ir Achelojaus žemumos rytuose.
Istorija
Akarnanija į Graikijos istoriją įsijungė palyginus vėlai, ir jos dažnesnis minėjimas prasideda tik VII a. pr. m. e. Tuo metu Akarnanijoje jau susiformavo daugybė polių, tarp kurių buvo Alyzėja, Koronta, Limnaja, Medionas, Eniadai, Palaerus, Fitija ir Stratus. VII a. pr. m. e. regione suintensyvėjo graikų kolonizacija, ir Senovės Korintas bei Kefalonija įkūrė kolonijas: Anaktoriumą, Soliumą, Leukų, Astakų ir kt. Gana ankstyvu laikotarpiu Akarnanijos poliai sudarė palaidą konfederaciją su centru Stratuje.
Regionas nevaidino svarbaus vaidmens, lyginant su kitais Graikijos regionais: Atika, Lakonija ar Korintija ir buvo priversti jungtis prie stipresnių konfederacijų. V a. pr. m. e. Atėnai perėmė valdžią Akarnanijos korintietiškose kolonijose, ir Akarnanija prisijungė prie Delo lygos. 390 m. pr. m. e. valdžią čia perėmė Sparta (Peloponeso lyga), o 375 m. pr. m. e. – Antroji Atėnų imperija, vėliau Makedonijos karalystė (Korinto lyga).
III a. pr. m. e. viduryje regioną padalino Epyras ir Etolija (Etolijos lyga). Epyrietiškoji Akarnanija ilgainiui iškovojo nepriklausomybę su sostine Leuku, tačiau kuomet buvo užimta Romos imperijos, integruota į Epyro provinciją.
Vėliau regioną valdė Bizantijos imperija, šiai suirus – Epyro despotatas. XV a. užkariauta Osmanų. 1832 m. Etolijos regionas tapo nepriklausomos Graikijos dalimi.
Aamulehti
thumb|300px|right|Dienraščio logotipas „Aamulehti“ – Suomijos dienraštis, einantis nuo 1881 m. Tamperėje. Jis – vienas iš seniausių šalies laikraščių, įkurtas tam, kad pagerintų suomių ir suomių kalbos pozicijas šaliai esant Rusijos imperijos sudėtyje. Iki 1992 metų buvo susijęs su Nacionalinės koalicijos partija (konservatoriais), tačiau dabar nėra susijęs su jokia politine partija. Laikraščio tiražas – apie 140,000 egz. (1999 m.).
Lankas (Šventapilės apskritis)
Lankas arba Iljičiovka (, nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietvakarinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Pograničnojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Zemaitis Guitars
thumb|right|250px|Žemaičio gamybos gitara „Pearl Front“. Zemaitis Guitars – gitarų gamybos kompanija, įsikūrusi Tokijuje (Japonija). Kompanija gitaras gamina pagal 2002 m. mirusio lietuvių kilmės anglų gitarų meistro Tonio Žemaičio (Tony Zemaitis) projektus. Kompanijai vadovauja jo sūnus Tonis Žemaitis Jaunesnysis (Tony Zemaitis, Jr.). Kompanija gamina tiek elektrines, tiek akustines gitaras.
Zemaičio gitaros yra visame pasaulyje vertinamos rankų darbo aukščiausios kokybės gitaros. Kai kurie modeliai vertinami kaip kolekciniai, jų kainos labai didelės. Gitaros išsiskiria ir tuo, kad puošiamos Danny O’Brien graviruotėmis.
Istorija
Tonis Žemaitis gitaras ėmė daryti XX a. 6-tą dešimtmetį, o 1965 m. ėmė gaminti gitaras kaip profesionalus meistras, užsiimantis tik tuo. 8-tą dešimtmetį jis eksperimentavo dėdamas metalo ekraną ant gitaros korpuso viršaus, kad išnyktų foniniai triukšmai, kuriuos pagauna įprastų elektrinių gitarų garso ėmikliai (pickups).
Siekdamas pagerinti gitarų išvaizdą Žemaitis pritraukė ginklų graverį Danny O’Brien. Gitarų modeliai puošiami sudėtingomis perlamutrinėmis inkrustacijomis, tokiomis figūromis kaip drakonai ir kaukolės, visas gitaros viršus gali būti mozaika.
2000 m. Žemaitis Vyresnysis iš verslo pasitraukė, tad originalios Žemaičio gitaros pasidarė labai vertingi kolekciniai daiktai, jų kainos labai pašoko.
2002 m. mirus vyresniajam Žemaičiui jo šeima toliau verčiasi gitarų gamybos verslu Tokijuje, prekiaudama tiek aukštos kokybės rankų gamybos gitaromis, tiek labiau prieinamos Greco Zemaitis gitarų linijos instrumentais. Dabar gaminami gitarų modeliai pagrįsti originaliais Tonio Žemaičio Vyresniojo piešiniais.