cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karantino agentas
I klasės karantino agentūrai vadovavęs karantino agentas vykdė karantino uosto kapitono ir karantino namų direktoriaus funkcijų derinį: Karantino agentas taip pat prižiūrėjo krovinių, kurie turi būti vėdinami ir aprūkomi, iškrovimą, tikrino ar krovinio sudėtis atitinka laivo šeimininko ar kapitono pateiktą krovinių sąrašą.
Naujoji spaktyva
Naujoji spaktyva – mėnesinis satyros žurnalas, ėjęs 1938–1939 m. Kaune.
Karantino agentas
II klasės karantino agentūroms vadovavusių karantino agentų funkcijos buvo tikrinti kelionės dokumentus ir apžiūrėti laivus.
Karantino agentams pavaldūs buvo gydytojai, karantino komisarai, brandvachta, karantino sargyba.
Naujoji spaktyva
Istorija
Leido M. Ugianskis. Spausdino E. Norkienės ir P. Stikliaus spaustuvė bei Vilniaus spaustuvė Kaune. Išėjo 14 numerių.
Redagavo Simas Miglinas, J. N. Narbutas.
Karantino agentas
Karantino agento pareigos pagal „Pareigybių priskyrimą klasėms“ (Классное расписание должностей) buvo priskirtos VIII klasei (iki 1884 m. atitiko armijos majorą, po to – kapitoną).
Karantino agento pareigybė buvo panaikinta 1910 m., kai Rusija pagal ratifikuotą 1904 m. Paryžiaus Tarptautinėje sanitarinėje konvenciją pakeitė Karantinų statutą ir panaikino karantino agentūras.
Kregždė (ežeras)
left|120px
Daniel Pennac
thumb|210px|Daniel Pennac Daniel Pennac (Danielis Penakas, tikroji pavardė Daniel Pennacchioni, g. 1944 m. gruodžio 1 d. Kasablankoje, Maroke) – prancūzų rašytojas.
Kregždė (ežeras)
Kregždė – ežerėlis Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 10 km į rytus nuo Vievio, Panerių I miške. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,14 km, plotis – iki 0,07 km. Altitudė 102,4 m. Šiaurinis krantas aukštokas, rytinis – žemas. Krantai ištisai apaugę medžiais. Ežeras nenutekantis, priklauso Neries baseinui.
Daniel Pennac
Tai vienas populiariausių šiuolaikinių, savito stiliaus, prancūzų rašytojų, atidus Paryžiaus gyvenimo stebėtojas, savo kūriniais priverčiantis juoktis kiekvieną. Labiausiai jis išgarsėjo savo trilogija apie Malosenų šeimą, kuri išversta į daugelį kalbų.
Biografija
Danielis Penakas augo Afrikoje ir Pietų Azijoje. Universitetą baigė ir magistro diplomą gavo Nicoje. Iš karto po studijų, 1970 m. pradėjo dirbti profesoriumi Soissons koledže.
1973 m. išleidžia savo pirmąją esė – pamfletą "Le Service militaire au service de qui? ". Kartu su kūriniu atsiranda ir slapyvardis Pennac, nenorint savo kūryba apsunkinti tėvo, karo politechniko. Savo malonumui toliau D. Penakas rašo vaikams. Kurį laiką dar pagyvena Prancūzijos pietuose, truputį Brazilijoje, kol galiausiai įsikuria Belvilyje, kosmopolitiškame ir populiariame Paryžiaus kvartale ir grįžta prie suaugusiųjų kūrinių su Malosenų šeima.
1985 m. pasirodė pirmoji knyga „Žmogėdrų laimei“. Atsiskleidžia jo stilius: ritmingas, slidus, šelmiškas. Malosenų istorijos iš karto tampa sagomis („Fėja su karabinu“, „Mažoji prekiautoja proza“, „Mesjė Malosenas“, „Su aistros vaisiais“). 1992 m. išleista esė apie skaitymą „Kaip romanas“. Knygoje D. Penakas norėjo išreikšti kritišką požiūrį į Prancūzijos švietimo sistemos primetamą skaitymą. Skaitymas, anot autoriaus, turėtų teikti džiaugsmą ir neturi būti brukamas prievarta.
Po pertraukos, 1997 m. pasirodė romanas "Messieurs les enfants" (Ponai vaikai) perteiktas ir kinematografiškai paties autoriaus; adresuotas dideliems vaikams. 2004 m. – "Merci" (Ačiū).
2007 m. su knyga "Chagrin d'école" (Sielvartas mokykloje) Dalnielis Penakas pelnė Renaudot prizą.
Žvaigždinis vėjas
thumb|300px|Dėl žvaigždinio vėjo kometų uodegos visuomet būna nukrypusios į priešingą nuo žvaigždės pusę.
Žvaigždinis vėjas arba žvaigždžių vėjas – įelektrintų dalelių (t. y., plazmos) srautas iš viršutinės žvaigždės atmosferos dalies. Dauguma dalelių yra aukštos energijos (~1 KeV) elektronai bei protonai (apie 1 keV), kurie pabėga nuo žvaigždės gravitacijos jėgos iš dalies dėl aukštos žvaigždės vainiko temperatūros ir didelės dalelių kinetinės energijos, kurią jos įgauna kol kas nepilnai suprantamo proceso metu. Saulės atveju šis plazmos srautas vadinamas Saulės vėju.
Charakteristikos
Žvaigždinį vėją geriausiai apibūdina masės praradimo sparta – išspinduliuotas masės kiekis per laiko vienetą, paprastai matuojamas Saulės masės dalimis, ir žvaigždinio vėjo greitis (v∞) dideliuose atstumuose nuo žvaigždės. Skirtingos žvaigždės dėl žvaigždinio vėjo praranda skirtingus medžiagos kiekius. Panaši į Saulę žvaigždė per metus praranda apie 10-14 Mo, o Saulės vėjo greitis neviršija 200–700 km/s. Didelės ir vėsios žvaigždės, pvz., raudonosios milžinės, per metus praranda apie 10-8 – 10-5 Mo, nors jų spinduliuojamos dalelės yra daug lėtesnės – apie 20-60 km/s. Karštos ir ryškios žvaigždės praranda iki 10-5 Mo per metus, jų skleidžiamas dalelių srautas lekia iki 2000 km/s greičiu.
Įtaka žvaigždžių evoliucijai
Kadangi skirtingų tipų žvaigždės praranda labai besiskiriančius masių kiekius, žvaigždinio vėjo poveikis jų raidai taip pat skirtingas. Saulė, kuri, kaip manoma, išgyvens apie 1010 metų, per visą savo gyvavimo trukmę dėl žvaigždinio vėjo praras tik apie ~0.01 % savo masės. Masyvesnės žvaigždės, nors jų gyvavimo trukmės tėra tik keli milijonai, dėl žvaigždinio vėjo gali prarasti kelias ar net keliolika Mo. Kai kurios iš jų dėl masės nuostolių tampa Volfo-Rajė žvaigždėmis – tai žvaigždės, praradusios savo išorinius vandenilio sluoksnius.
Plėšrieji sterbliniai (šeima)
Plėšríeji sterblìniai (Dasyuridae) – sterblinių (Marsupialia) žinduolių šeima. Tai nuo pelės iki šuns dydžio gyvūnai. Uodega ilga, tačiau nekabi, plaukuota. Pėdų pirmasis pirštas mažas arba jo nėra. I ir III pirštai nesuartėję. Dantų 42-46. Sterblė išsivysčiusi nevienodai.
'''Pošeimis. Dasyurinae''' '''Pošeimis. Phascogalinae''' '''Pošeimis. Sminthopsinae''' '''Pošeimis. Planigalinae'''
Vaistinė česnakūnė
Dvimetis arba daugiametis, 20-100 cm aukščio žolinis augalas, kvepiantis česnaku, ypač patrintas. Stiebas stačias, briaunotas, apatinė dalis apaugusi baltais, ilgais, žemyn palinkusiais plaukeliais, lapuotas. Lapai ploni, pliki, pamatiniai ilgakočiai, inkstiški, karbuoti, stiebiniai gerokai trumpesniais lapkočiais, nelygiai dantyti, trikampiai. Žiedkočiai gana ilgi, laibi. Žiedai stiebo viršūnėje. Taurėlapiai 4, statūs, 2-3 mm ilgio. Vainiklapiai 4, balti, dvigubai ilgesni už taurėlapius, su trumpais nageliais. Vaisius – cilindriška, briaunota, 3-6 cm ilgio ir 2 mm pločio, atsilošusi ankštara. Sąvaros išgaubtos, su gana ryškia vidurine gysla. Pertvara plona, permatoma. Sėklos nedidelės, pailgos, juosvai rusvos, išsidėsčiusios lizde viena eile.
Žydi nuo balandžio iki birželio mėn. Dažna visoje Lietuvoje. Auga lapuočių miškuose, miškų pakelėse ir aikštelėse, krūmuose, upių ir paežerių šlaituose, patvoriuose, šiukšlynuose, žvyrynuose. Lietuvoje beveik nevartojamas, bet Kaukazo gyventojų gana mėgstamas prieskoninis augalas. Vaistinis. Medingas.
Vaistinei žaliavai ruošiami lapai augalams žydint, taip pat visiškai prinokusios sėklos. Lapuose ir sėklose yra eterinio aliejaus, askorbino rūgšties, mineralinių ir kitų medžiagų, sėklose – džiūstančio aliejaus.
Literatūra
Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 70 psl.
Ozernojė (Bartai)
Ozernojė (,, iki 1907 m. Gut Groß Barthen, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Ozerkų kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Žuvininkų apskrities kaimas. 1947–2008 m. Ozerkų apylinkės kaimas.
Kuko Salų Federacija
thumb|left|160px|Kuko Salų pašto ženklas, 1892 m. Kuko Salų Federacija  – Kuko Salose 1893–1901 m. gyvavusi federacija.
1858 m. buvo įkurta nepriklausoma Rarotongos karalystė, egzistavusi iki 1888 m. 1888 m. jos karalienė Makea Takau Ariki paprašė priimti jos valstybę į Britų imperiją protektorato teisėmis. Karalienė taip norėjo apsisaugoti nuo Prancūzijos ekspansijos, kuri plėtė įtaką regione (buvo okupavusi Taitį). 1891 m. į Salas atvyko paskirtasis britų vyriausybės atstovas, tačiau nesusiklostė santykiai, be to, tolimos išsibarsčiusios Kuko Salos turėjo imperijai per mažai strateginės ir ekonominės reikšmės.
thumb|left|160px|Kuko Salų karalienė (1874–1911) Makea Takau [[Ariki]] 1893 m. buvo sukurta Kuko Salų Federacija, pervadinus Rarotongos protektoratą ir įsteigus federalinį parlamentą, nors per ateinantį dešimtmetį buvo įvairių pakeitimų ir nepritarimo iš kai kurių senųjų genčių vadų (Ariki). Gautas Naujosios Zelandijos ministro pirmininko kreipimasis dėl Salų perleidimo jo šaliai buvo patenkintas, todėl 1901 m. Kuko Salas netrukdomai aneksavo Naujoji Zelandija. Šiam žingsniui priešinosi atskirų salų genčių vyriausieji vadai, kurių valdomos teritorijos buvo pakankamai nepriklausomos. Karalienė Makea Takau Ariki buvo už tai, kad Salas aneksuotų Didžioji Britanija.
Spargė
thumb|Jurbarko pilis Jurbarkas, Spargė arba Majovka (, nuo 1929 m. Georgenburg, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – buvusi Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, Įsruties dešiniajame krante, prie santakos su Priegliumi, 3 km į šiaurę Černiachovsko.
Istorija
Manoma, miestelio vietoje stovėjusi nadruvių pilis Spargė, netoliese išlikęs didelis stipriai įtvirtintas Netynų piliakalnis. XIII a. antroje pusėje apylinkes su visa Nadruva užkariavo Vokiečių ordinas, 1352 m. perleido Sembos vyskupui, kuris pastatydino pilį. Ją 1364 m., 1384 m., 1403 m. puolė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenė, du kartus sudegino, 1385 m. atstatyta mūrinė pilis.
Nuo 1525 m. Jurbarkas – valsčiaus centras. 1547 m. Jurbarke pastatyta evangelikų liuteronų bažnyčia, kurioje pamaldos iki 1908 m. laikytos lietuvių kalba, nuo XIX a. pab. – retkarčiais. 1693 m. pastatyta nauja bažnyčia, ji XVIII a. viduryje perstatyta, XX a. viduryje nugriauta. Čia kunigavo lietuvių raštijos darbuotojai: J. Bylaukis (1576–1603 m.), V. Fojerštokas (1604–1626 m.), K. Rebentišas (1707–1709 m.), P. G. Milkus (Mielcke, nuo 1723 m. ar 1726–1736 m.).
XVIII a. pr. Jurbarkas tapo valstybinių dvaru. 1828 m. dvarą su pilimi nupirko Klaipėdos pirklys Vilhelmas fon Simpsonas ir įsteigė didelį trakėnų veislės arklių žirgyną. 1899 m. jis perėjo valstybės žinion, pilis perstatinėta, žirgyno kompleksas plečiamas, pastatyta keletas didelių mūrinių korpusų, XX a. paskutiniais dešimtmečiais vėl pradėta auginti arklius. 1945 m. NKVD pilyje įsteigė vokiečių karo belaisvių stovyklą, kurioje 1945–1949 m. kalėjo 250 000 belaisvių, apie 16 000 belaisvių rusai sušaudė. XX a. pabaigoje vokiečiai jų atminimui pastatė paminklą. Vėliau pilyje buvo įsteigta infekcinė ligoninė, apleista pilis griūvo, 2010 m. perduota pravoslavų bažnyčiai.
1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas. 1947–2008 m. Majovkos apylinkės (Маевский cовет) centras, vėliau žirgynas.
Gyventojai
Iki 98 % gyventojų sudarė lietuvininkai. Po 1709–1711 m. maro bei bado ir miestelyje apylinkėse apsigyveno daugiausia kolonistų zalcburgiečių (1736 m. duomenimis – 425). Jurbarko valsčiuje iš 59 kaimų kolonistai apsigyveno 29 kaimuose, lietuvininkai gyveno 56 kaimuose. Iš Įsruties apskrities valsčių Jurbarko valsčiuje daugiausia buvo lietuvininkų (311) ir vokiečių (146) ūkių, lietuvininkai sudarė 68,1 % gyventojų. Dar 1890 m. užrašyta apie 130 parapijos gyventojų lietuvių. Veikė lietuviška pradinė mokykla.
Apylinkės gyvenvietės
Apylinkės teritorijoje buvo šios gyvenvietės:
Tadao Kobajaši
Nacionalinėje komandoje žaidė 1956 m., su ja dalyvavo 1956 m. olimpinėse žaidynėse.
Kibyšiai
Kibyšiai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 6 km į vakarus nuo Merkinės, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka, du pašto punktai, trys parduotuvės. Į šiaurę nuo kaimo telkšo Kulenio ežeras, o vidury kaimo – ežeras Senovė.
Išlikusios Kibyšių kaimo senosios kapinės (Koplyčkalnis).
Istorija
XIX a. pab. Kibišių kaimas ir palivarkas pateko į Seinų apskrities Kudrėnų valsčių, Liškiavos parapiją.
LTSR laikais – Liškiavos kolūkio pagalbinė gyvenvietė. Veikė ryšių skyrius, felčerių ir akušerių punktas, 1923 m. įsteigta mokykla, biblioteka. 1950–1968 m. – Kibyšių apylinkės centras (veliau valdyba perkelta į Radyščių).
Gyventojai
thumb|left|240px|Žemės ūkio bendrovė thumb|left|240px|Kryžius Lietuvos atgimimui
Kilimo ir tūpimo takas
thumb|[[Bania Luka|Bania Lukos oro uosto kilimo ir tūpimo takas]] Tarptautinė civilinės aviacijos organizacija kilimo ir tūpimo taką (toliau – KTT) apibrėžia kaip nustatytą stačiakampio formos aerodromo plotą, parengtą orlaiviams tūpti ir kilti. KTT paprastai būna 300–5 000 m ilgio ir 10–100 m pločio. Pagal dangą skirstomi į:
Takų numeravimas
thumb|220° takas numeris 22 Kiekvienas aerodromo takas turi savo numerį, atitinkantį Žemės magnetinio lauko kursą, suapvalintą iki dešimčių ir padalintą iš 10. Jeigu takas pritaikytas kilti ir leistis abiem kryptimis, jo numeris susideda iš dviejų skaičių, besiskiriančių 180 laipsnių.
Takai žymimi skaičiais nuo 01 iki 36 pagal jų kryptį. Takas pažymėtas numeriu 09 yra 90 laipsnių kryptimi į rytus, numeriu 18 – 180° į pietus, numeriu 27 – 270° į vakarus, numeriu 36 – 360° į šiaurę. Tokiu būdu lėktuvas naudodamasis taku 09 bus pasuktas rytų kryptimi.
Takai gali būti naudojami į abi kryptis ir tokiu atveju jų kryptis skiriasi 180°, o žymėjimas skiriasi 18.
Jei oro uoste yra keli takai ta pačia kryptimi, jie žymimi raidėmis pagal jų išdėstymą. Raidė L reiškia kairę pusę, R – dešinę, o raidė C žymi centrinį taką (pavyzdžiui, 15R, 15L ar 15C).
Jei oro uoste yra daugiau nei 3 lygiagrečiai išdėstyti takai, siekiant išvengti klaidų, jie išskiriami 10°. Pavyzdžiui, Los Andželo tarptautinis oro uostas turi keturis lygiagrečiai išdėstytus takus 69° kampu, tačiau jie žymimi skirtingais skaičiais – 6L, 6R, 7L ir 7R.
Įprastai visiems orlaiviams oro erdvės eismo bokštas paskiria kilti ar leistis taku, kurio kampas yra priešais vėją. Tokiu būdu sumažinamas greitis ant žemės norint pakilti. Didesni oro uostai turi skirtingų kampų takus, kad lengviau būtų prisitaikyti pagal vėjo kryptį.
Tako žymėjimas
left|800px Aerodromo kilimo – tūpimo takas, prieigos, manevravimo zonos žymimos specialiais ženklais, panašiai, kaip žymimi ir automobilių keliai. Diagramoje pažymėtos šios zonos:
Šviesos signalai
Kilimo – tūpimo takai žymimi šviesos signalais: jų reikia naktį ar esant blogam matomumui. Apšvietimas gali mirksėti ar šviesti nuolat ir būna skirtingų spalvų. Tako slenkstis žymimas ištisine skersine žalios šviesos juosta, tako vidurys – baltos intensyvios šviesos juosta, tako pakraščiai žymimi geltona šviesa. Tako galuose įrengiami stulpai – 500–700 m ilgio šviestuvų juosta. left|800px
Kraštuose išdėstytos šviesos turi atitikti šias taisykles:
Tako dangos
thumb|right|250px|[[Airbus A320 lėktuvas naktį artėja prie tako.]] Aviacijoje takai gali būti skirtingų dangų ir jos visuomet žymimos oro uostų planuose. Dangos žymimos trimis raidėmis. Populiariausia kieta danga yra asfaltbetonis ir bitumas, o ne dengta – žolė arba žvyras.
KTT ilgiai
90 718 kg ar mažiau sveriantiems orlaiviams įprastai užtenka 1 829 m (6 000 pėdų) ilgio tako. Didesniems orlaiviams, įskaitant ir plataus fuzeliažo, jūros lygyje užtenka 2 438 m (8 000 pėdų) ar daugiau esant aukščiau už jūros lygį. Lėktuvams aptarnaujantiems tarptautinius skrydžius su didesniu kuro kiekiu ir didesniu svoriu reikalingas 3 048 m (10 000 pėdų) ilgio takas nusileidimui ir 3 962 m (13 000 pėdų) tūpimui. Teoriškai jūros lygyje esančiam oro uostui užtenka 3 048 m ilgio tako, norint priimti bet kokio dydžio orlaivį.
Ilgiausią naudojamą taką turi Čamdo oro uostas Tibete (5 500 m), taip pat šis oro uostas yra įrengtas aukščiausiai pasaulyje – jis yra 4 334 m aukštyje virš jūros lygio.
Barun Chemčiko kožunas
Barun Chemčiko kožunas  – administracinis rajonas Rusijoje, Tuvos vakaruose. Administracinis centras – Kyzyl Mažalykas.
Geografija
Kožunas turi sieną su Chakasija. Svarbiausia upė – Chemčikas (su intakais Barlyku, Ajan Chemu).
Ūkis
Verčiamasi maisto pramone, avininkyste, auginami javai.
Gyvenvietės
Barun Chemčiko kožunas vienas tankiausiai gyvenamų Tuvoje. Jame yra Ak Dovurako miestas (bet į rajono sudėtį nepatenka).
Kožunas padalintas į 9 kaimo gyvenvietes (sumonus):
Biliūnai (Panevėžys)
Biliūnai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 2 km į vakarus nuo Trakiškio, kairiajame Juostos krante. Yra Kurganavos pagrindinė mokykla. Šalia – Pajuosčio aerodromas.
Bogorodskas
Bogorodskas  – miestas Rusijoje, Žemutinio Naugardo srityje, 28 km į pietvakarius nuo Žemutinio Naugardo; rajono centras. Šalia miesto eina Žemutinio Naugardo–Riažsko plentas, yra Koževenojės geležinkelio stotis. Senas (nuo XVII a.) odos pramonės centras. Taip pat siuvimo ir galanterijos, mechanikos gamyklos. Veikia istorijos, keramikos muziejai.
Istorija
Gyvenvietę pavadinimu Bogorodskojė (Богородское) 1570 m. įkūrė Ivano Rūsčiojo ištremti Žemutinio Naugardo gyventojai. Vėliau suklestėjo kaip odos apdirbimo centras. Miesto statusas suteiktas 1923 m.
Kalnelis (reikšmės)
Kalnelis yra:
Neuroanatomija
right|thumbnail|Didžiųjų smegenų pusrutulis.
Gembutiškė
Gembutiškė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 9 km nuo Kiaunorių.
Neuroanatomija
Neuroanatomija – mokslas, tiriantis nervų sistemos sandarą. Tai neurobiologijos bei medicinos šaka, gimininga neurofiziologijos ir neurochemijos disciplinoms.
Neuroanatomiją domina gyvūnų bei žmogaus nervų sistemos dydis, jos atskirų struktūrų padėtis, reikšmė bei sandaros išskirtinumai.
Šakos
Lyginamoji neuroanatomija tiria ryšius tarp galvos ar nugaros smegenų struktūrų, ir pateikia žinių apie nervų sistemos evoliuciją (įvairių gyvūnų).
Taikomoji neuroanatomija taiko žinias, gautas nagrinėjant nervų sistemos sandaros ypatumus, sprendžiant vieną ar kitą problemą.
Muziejai ir paminklai
Muziejai ir paminklai – Lietuvos muziejininkystės, kraštotyros ir paminklotyros tęstinis leidinys, ėjęs 1966–1970 m. ir 1979–1991 m. Vilniuje.
Istorija
1966–1970 m. – LTSR dailės muziejaus tęstinis leidinys. Skelbė straipsnius apie muziejininkystę, kultūros paminklų apsaugą, konservavimą, tautodailę, spausdino mokslinių ekspedicijų tyrimų medžiagą, literatūros sąrašus. Išėjo 5 sąsiuviniai. Tiražas 2000 egzempliorių.
1979–1980 m. leido LTSR paminklų apsaugos ir kraštotyros draugija, 1982–1987 m. – LTSR kultūros ministerija, LTSR mokslų akademijos Istorijos institutas, Paminklų apsaugos ir kraštotyros draugija, 1991 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras. Išėjo 9 straipsnių rinkinių numeriai. Tiražas 1000–2000 egzempliorių.
Gemeliškis
Gemeliškiu vadinami kaimai Ukmergės rajone:
Kazimieras Kazlauskas
Kazimieras Kazlauskas (1865 m. kovo 27 d. Alkupis, Padievyčio valsčius – 1950 m. vasario 15 d. Tverai) – Lietuvos kunigas, tautinio atgimimo veikėjas, draudžiamosios lietuviškos spaudos platintojas.
Biografija
1886–1890 m. mokėsi Vilniaus kunigų seminarijoje, čia buvo vienas lietuvių sąjūdžio pradininkų, 1891–1892 m. tęsė mokslus Kauno kunigų seminarijoje. 1892 m. įšventintas kunigu. 1893–1895 m. Vidžių vikaras. 1895 m. už lietuvišką veiklą metams uždarytas į Kretingos vienuolyną. Čia su F. Lėliu organizavo laikraščio „Tėvynės sargas“ leidybą. Nuo 1896 m. Rumšiškių, nuo 1897 m. Rozalimo vikaras, nuo 1901 m. Karklėnų filialistas, 1907–1915 m. Svėdasų klebonas. Parapijose rūpinosi draudžiamosios lietuviškos spaudos platinimu, slaptų lietuvių mokyklų steigimu. Vėliau kunigavo Krekenavoje, Gruzdžiuose, Deltuvoje, Lapėse, Kelmėje. Nuo 1944 m. altaristas Lygumuose. Bendradarbiavo laikraščiuose „Tėvynės sargas“ ir „Viltis“.
Solvita Āboltiņa
Solvita Aboltinia (, g. 1963 m. vasario 19 d.) – Latvijos politikė, 2010-2014 m. 10-osios Saeimos pirmininkė. Parlamente nuo 2006 m.
Bojarai (Mazovijos vaivadija)
Bojarai  – kaimas Lenkijos rytuose, Kosuv Lackų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į šiaurės vakarus nuo Kosuv Lackų, apie 33 km į šiaurę nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 90 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Dornodo aimakas
Dornodo aimakas (, „Rytų aimakas“) – vienas iš 21 Mongolijos aimako, besidriekiantis šalies rytuose, Rusijos ir Kinijos pasienyje. Sostinė – Čoibalsanas.
Istorija
Aimakas įkurtas 1941 metais, kaip Čoibalsanas, (pavadintas komunistų lyderių Korlogino Čoibalsano vardu). Sostinė buvo tuo metu pavadinta Bajan Tumenu ir tik vėliau pervadinta į Čoibalsaną. 1963 metais aimakas pervadintas į Dornodą.
Transportas
Iš Čoibalsano oro uosto, vyksta nuolatiniai skrydžiai į Ulan Batorą.
Administracinis suskirstymas
thumb|left|180px|Sumų žemėlapis
Aimakas padalintas į 14 sumų:
Sidabrinis klevas
Sidabrinis klevas (Acer saccharinum) – klevinių (Aceraceae) šeimos, klevų (Acer) genties lapus metantis medis. thumb|left|200px|Sidabrinio klevo [[Žiedas]]
Kalnelis (Kupiškis)
Kalnelis – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Šimonių.
Sidabrinis klevas
Morfologija
Laja skėtiška, 8–15 m (kartais 20 m) skersmens, plonosios šakos nusvirusios žemyn. Žievė iš pradžių lygi, pilka, balsvo, sidabriško atspalvio, vėliau suaižėjusi išilginėmis juostelėmis. Ūgliai ploni, pilki, žalsvi, vėliau rausvai rudi, žvilgantys, su siauromis lenticelėmis. Pumpuraismulkūs, prigludę prie šakutės, rausvi arba žalsvai rudi, blakstienoti, lapiniai pailgi, smailūs, žiediniai rutuliški. Lapai giliai penkiaskiaučiai, 8–15 cm ilgio, širdišku pamatu, tamsiai žalia viršutine ir pilkai sidabriška arba melsvai balta apatine puse, iš pradžių plaukuoti, vėliau pliki. Skiautės dvigubai dantytos, vidurinioji dažniausiai triskiautė. Lapo išliežiai didesni kaip pusė lakšto. Rudenį lapai gelsta. Vienanamis arba dvinamis. Žiedai rausvi arba rausvai žalsvi, be vainiklapių, kartais vienalyčiai, žiedynuose. Žydi kovo pabaigoje arba balandžio pradžioje, lapams neišsiskleidus. Žydi 13 dienų. Sparnavaisiai šviesiai rudi, 3,5–7 cm ilgio, plaukuoti, lankiški, sparneliai sudaro smailų kampą, iš susijungusių dažniausiai tik vienas brandus, o kitas gerokai smulkesnis, neišsivystęs. Vaisiai prinoksta birželio pirmomis dienomis ir tuoj pat nukrinta. Sėkla pailgai rutuliška, sultinga, greitai praranda daigumą. Sudygsta per 10 dienų ir tą pačią vasarą užauga iki 70 cm aukščio. Dera beveik kasmet. Mediena minkštoka, skali, balsva, menkavertė. Sula saldesnė už Paprastojo klevo.
Matmenys
Auga sparčiai. Įprastai užauga 15–25 aukščio. Kamieno skersmuo iki 1–1,5 m ar iki 5,15 m apimties.
Amžius
Išgyvena nuo 100 iki 180 metų.
Augavietės
Mėgsta purius priesmėlio arba priemolio dirvožemius, nepakenčia sunkių ir šlapių priemolio dirvožemių. Šviesos atžvilgiu nereiklūs. Mūsų klimato sąlygoms gana atsparūs, nors jauni medeliai kartais apšąla. Pakenčia užterštą orą, gali būt auginamas ir pramoniniuose rajonuose. Galima auginti pavieniui, grupėmis, masyvais, vandens telkinių pakraščiuose.
Paplitimas
Labiausiai paplitęs Šiaurės Amerikos rytinėje dalyje. Lietuvoje dažnokas. Stambiausiais medis auga Taujėnų parke (Ukmergės rajone). Aptinkamas Kauno apylinkėse, Užtrakio parke, Druskininkuose, Klaipėdos krašte.
Vikos tarpeklis
thumb|600px|Vikos tarpeklis
Vikos tarpeklis - giliausias pasaulio tarpeklis, esantis Epyre, Graikijoje. Giliausia Vikos tarpeklio vieta ~-900 m, siauriausia ~ -1100 m. Tarpeklis įrašytas į Gineso rekordų knygą.
Panašūs straipsniai
left|thumb|150px|Ženklas, žymintis Gineso rekordą
Jungo modulis
Jungo modulis – fizikinis dydis, nusakantis medžiagos atsparumą gniuždymui ar tempimui. Jis apibrėžiamas kaip įtempio ir santykinio pailgėjimo (deformacijos) santykis. Jungo modulis pavadintas britų fiziko Tomo Jungo garbei. Tačiau pati koncepcija buvo suformuluota 1727 m. Leonardo Oilerio, o pirmasis ja besiremiantis eksperimentas buvo atliktas 1782 m. Džiordano Rikačio.
Jungo modulis savo skaitine reikšme yra lygus įtempiui, kuriam esant kūnas pailgėja dvigubai (santykinė deformacija yra lygi vienetui).
Isao Ivabuči
(g. 1933 m. lapkričio 17 d. - m. 2003 m. balandžio 16 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1955-1958 m., su ja dalyvavo 1956 m. olimpinėse žaidynėse.
Viverinė sterbliakiaunė
Viverinė sterbliakiaunė (Dasyurus viverrinus) – plėšriųjų sterblinių (Dasyuridae) šeimos žinduolis. Kūnas iki 45 cm, uodegos ilgis 30 cm, sveria apie 1,5 kg. Kailis juodas, arba gelsvai rudas, su baltomis dėmėmis. Užpakalinės kojos be pirmųjų pirštų. Snukis smailas.
Pietryčių Australijoje labai išnaikintas. Iki šiol gyvena Tasmanijoje, drėgnuose miškuose.
Ča Cholio kožunas
Ča Cholio kožunas  – administracinis rajonas Rusijoje, Tuvos vidurinėje dalyje. Administracinis centras – Ča Cholis.
Geografija
Kožunas turi sieną su Krasnojarsko kraštu. Teritorijoje telkšo Sajanų–Šušenskojės HE tvenkinio dalis, teka Kožajus, Ča Cholis, Chemčikas, Bai Bulunas, Ulug Kara Sugas, Bidilingas, Čingė, Orta Chemas, Kuilug Chemas.
Ūkis
Verčiamasi daugiausia gyvulininkyste.
Gyvenvietės
Kožunas padalintas į 4 kaimo gyvenvietes (sumonus):
Laoso demografija
thumb|right|500px|Gyventojų kitimas 1961–2003 m. Per šį laikotarpį gyventojų skaičius padidėjo pustrečio. Grafike gyventojų skaičius yra pateikiamas tūkstančiais. Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Laoso demografiją.
Gyventojų skaičius: 6 586 266 (2011 m. apskaičiavimai)
Struktūra pagal amžių:
Gyventojų amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 1,655 % (2011 m. apsk.)
Gimstamumas: 25,68 gimimų/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)
Mirtingumas: 7,99 mirčių/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)
Migracijos indeksas: –1,14 migrantų/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)
Urbanizacija:
Lyčių pasiskirstymas:
Vidutinė gyvenimo trukmė:
AIDS/ŽIV:
15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:
Religijos:
Šaltiniai
Laos
Sebastiano Viskaino įlanka
Sebastiano Viskaino įlanka  – Ramiojo vandenyno įlanka, įsiterpianti į Kalifornijos pusiasalio šiaurinę dalį (Meksika). Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius siekia 130 km, o plotis iš rytų į vakarus – 100 km. Įlankos pietvakariuose yra Sedroso, Natividado, San Benito salos.
Katrenas
Katrenai rimuojami AAAA, AABB, ABBA ar ABAB.
Katrenais arba kartetais (quartette) vadinami ir soneto pradžioje einantys ketureiliai posmai, skiriant juos nuo trieilių tercetų (terzette).
Atskirieji katrenai
Katrenai prancūzų poezijoje pasirodė anksti, jie aptinkami jau XII a. leidinyje „Le Jeu d'Adam“. Katrenus rašė ir Fransua Vijonas (1431-1489):
Kompaktiški katrenai nuo seno naudojami įvairiems užrašams, epitafijoms, didaktiniams apibūdinimams, epigramoms. Viena žinomesnių A. Puškino epigramų katrenų (skirta Voroncovui) :
Vacio Reimerio katrenai :
Sedroso sala
thumb|210px|Sedroso sala iš palydovo
2005 m. Sedroso saloje gyveno 1350 gyventojų. Pagrindinė gyvenvietė – Sedrosas, įsikūręs pietrytinėje pakrantėje. Verčiamasi žvejyba, laivų aptarnavimu.
Vandens gerinimas
Vandens gerinimas – valymo procesas, kurio metu iš vandens pašalinami teršalai.
Vandens gerinimo tikslas yra gauti vandenį, kurio kokybė tinkama numatytam panaudojimui. Daugiausiai vandens gerinimo atliekama žmonių vartojimui (geriamam vandeniui gauti), likusi dalis – medicininiam, farmakologiniam, cheminiam ir pramoniniam pritaikymui.
Kai kurie metodai yra: švitinimas ultravioletine spinduliuote, filtravimas, vandens minkštinimas, atvirkštinis osmosas, ultrafiltravimas, dejonizacija ir kt.
miniatiūra|Vandens dezinfekavimas natrio hipo chlorito tirpalu vandenvietėse. 1 – natrio hipochlorito tirpalo (dezinfekanto) talpa; 2 – dozavimo siurblys; 3 – dezinfekanto padavimo linija; 4 – vandentiekio linija vartotojams; 5 – dezinfekanto įterpimo į vandentiekio liniją vieta
Geriamojo vandens dezinfekavimo metodai
Geriamojo vandens dezinfekcija – užkrečiamų ligų mikrobų naikinimas. Vandens dezinfekavimo metodai skirstomi į grupes:
Šiuo metu Lietuvoje vandentiekiais tiekiamas geriamasis vanduo dezinfekuojamas chloro junginiais.
Geriamojo vandens dezinfekavimas Lietuvoje
Lietuvoje geriamasis vanduo vartotojams yra išgaunamas iš požeminio vandens gręžinių. Jei vanduo neatitinka higienos normų HN 24:2003 „Geriamojo vandens saugos ir kokybės reikalavimai“, jį būtina paruošti prieš tiekiant vartotojams. Baigiamasis geriamojo vandens ruošimo etapas visada yra vandens dezinfekavimas. Jei geriamas vanduo būtų nedezinfekuojamas, tai vandenyje liktų iki 10% gyvybingų, bakterijų ir virusų, tarp kurių gali būti ir ligas sukeliančių bakterijų.
Vario kanjonas
thumb|250px|Vario kanjonas
Vario kanjonas  – šešių kanjonų grupė Meksikoje, Čihuahua valstijos pietvakariuose, Vakarų Siera Madrės kalnuose. Šiuos kanjonus suformavo 6 upės, savo vandenis plukdančios į Rio Fuerte upę, kuri įteka į Kalifornijos įlanką. Šiame Kanjone yra daug vaizdingų kalnų, uolų, tarpeklių bei slėnių. Vario kanjone taip pat gausu karštųjų versmių bei įspūdingų krioklių. Ši kanjonų sistema yra ilgesnė ir gilesnė nei Didžiojo Kolorado kanjono, tačiau jis yra ilgesnis negu bet kuris iš sistemos kanjonų atskirai. Kadaise Vario kanjone plytėjo vario kasyklos, kurios vėliau buvo apleistos – iš čia ir kilęs kanjono pavadinimas. Teritorija saugoma Vario nacionaliniame parke.
Turizmas
Vario kanjoną patogiausia apžiūrėti keliaujant per jį nutiestu geležinkeliu, Chihuahua al Pacífico, arba El Chepe, kurio linija driekiasi daugiau nei 650 km. Šis vienas vaizdingiausių pasaulio maršrutų vinguriuoja pro 80 tunelių ir kerta apie 40 tiltų, kabančių virš bedugnių. Visa kelionė trunka apie 15 valandų, jos metu traukinys rieda ne tik pro kvapą gniaužiančias vietoves, kalnus, tarpeklius bei slėnius, bet ir pro autentiškus meksikiečių miestukus, pasislėpusius atokiose vietovėse. Įspūdingiausia kelionės dalis – pro Siera Madres kalnus, kertant gausybę tunelių ir tiltų. Be kelionės traukiniu, Vario kanjone populiarūs žygiai pėsčiomis, dviračiais ar net žirgais. Lankytojams dažnai siūloma traukiniu vykti iki Creel miestelio, įsikūrusio maždaug 2200 m aukštyje virš jūros lygio. Iš Creel galima leistis į žygius po vaizdingas apylinkes, aplankant Recowata karštąsias versmes, Cusarare krioklius ar vaizdingus slėnius, kuriems prigiję tokie vardai kaip Vienuolių slėnis, Varlių slėnis ar Grybų slėnis – ir visa tai dėl keistų juose esančių uolų, savo forma primenančių šiuos dalykus.
Jambolo sritis
Jambolo sritis  – sritis pietryčių Bulgarijoje. Pietuose ribojasi su Turkija, pietvakariuose su Chaskovu, vakaruose su Stara Zagora, šiaurės vakaruose su Slivenu ir rytuose su Burgasu. Sritis pavadinta pagal administracinį centrą – Jambolą. Kiti svarbesni miestai: Straldža, Boljarovas ir Elchovas. Padalinta į 5 savivaldybes, plotas – 3 355 km². 2012 m. gruodžio 31 d. duomenimis, Jambolo srityje gyveno 128 650 žmonių.
Tautinė sudėtis
2011 m. duomenimis, srityje gyveno:
Užuperkasis
Užuperkasis – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, tuoj į pietus nuo Valkininkų — kitame Merkio krante. Iš pietų juosia Šalčia, plyti Valkininkų miškai. Seniūnaitija. Kaime yra Valkininkų vidurinė mokykla. Pro kaimą eina kelias.
thumb|left|Kryžius Užuperkasyje thumb|left|Užuperkasio daugiabučiai
Etimologija
XVII a. prie Valkininkų miestelio veikė patrankų liejykla, tuo metu Merkyje ir Spengloje buvo įrengta keletas tvenkinių, o piečiau miestelio iškastas kanalas vandens pertekliui nuleisti. Dėl to miestelio dalis už kanalo (už perkaso) ir pavadinta Užuperkasiu.
Istorija
XIX a. pabaigoje Užuperkasyje veikė popieriaus fabrikas. Pats kaimas atskirtas nuo Valkininkų tarpukariu.
Mančiai
Mančiai (arba Mončiai) – kaimas šiaurinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Grūšlaukės.
Etimologija
Kaimo vardas kilęs nuo čia gyvenusios bajorų Moncevičių giminės pavardės trumpinio. Vietovardis rašytiniuose šaltiniuose rašomas, , , 🇬🇸.
Juozapas Holiakas
Juozapas Holiakas (arba Juozapas Olekas,, 1812 m. sausio 18 d. Kriauniškė prie Marijampolės – 1890 m. spalio 27 d. Vilkaviškis) – Lietuvos vyskupas sufraganas, pedagogas, rašytojas.
Mančiai
Geografija
Kaimo žemė plyti tarp Mončių miško ir Šlaveitos upelio. Per kaimą teka dešinysis Šlaveitos intakas Narmanšakės upelis ir jo kairysis intakas Pelkupis. Centrinėje dalyje yra Girelės, o pietvakariniame pakraštyje – Ataugos miškas. Mančius juosia Plokščių, Biržtvininkų ir Latvelių kaimų žemės.
Juozapas Holiakas
Biografija
Gimė ir augo žinomoje stambaus ūkininko šeimoje. Vienas brolis tapo žinomu girininku, kitas – Andrius Holiakas – kanauninku ir Seinų kunigų semunarijos rektoriumi. Juozapas Holiakas 1832-1837 m. Seinų ir Varšuvos kunigų seminarijose bei Dvasinėje akademijoje Varšuvoje studijavo teologiją. 1837 m. įšventintas kunigu. 1837-1855 m. Varšuvos Kurčnebylių instituto prefektas ir tikybos mokytojas. Nuo 1846 m. Radzymino (prie Varšuvos), nuo 1866 m. Solco, nuo 1868 m. Visų Šventųjų parapijos Varšuvoje klebonas. 1883 m. paskirtas Augustavo vyskupu sufraganu; kartu buvo ir Vilkaviškio klebonas. Pasikvietė ir čia kurį laiką globojo Č. Sasnauską. Kartu su kunigu T. Jagodzinskiu 1879 m. parašė ir išleido pirmąjį Europoje žodyną kurčnebyliams.
Lesotos klevas
miniatiūra|250px|right|Lesotos klevo kelmas
Lesotos klevas – Kaišiadorių rajono savivaldybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas. Klevas yra Keturokų kaime, pasiekiamas kelio pusiaukelėje pasukus 1,2 km į šiaurę, toliau – 0,7 km į rytus, link Borų miško, šalia ūkininko J. Lesotos sodybos.
Istorija
Medis savivaldybės buvo paskelbtas saugomu 1992 m. spalio 1 d. (sprendimo Nr. 231), įregistruotas Saugomų teritorijų valstybės kadastre 2008 m. lapkričio 27 d. Audros neatlaikęs drevėtas medžio kamienas nulūžo 2011 m. Gamtos paminklo vietą ženklina yrančio kelmo kontūras. Tai buvo storiausias kamieno apimtimi klevas rajone.
Mančiai
Istorija
Dvasiniu kaimo gyventojų gyvenimu nuo XVII a. rūpinosi Salantų, o nuo 1778 m. – Grūšlaukės bažnyčios kunigai.
Stambiausia bajorkaimio sodyba buvo medinės architektūros Moncevičių dvaras su dirbtine vandens telkinių ir želdinių aplinka. Vienas paskutiniųjų dvaro savininkų buvo Vytautas Moncevičius (1902–1961), su žmona Terese Viršilaite (1900–1951) užauginęs 9 vaikus – du sūnus ir septynias dukras. Iki 1987 m. sodyboje gyveno V. Moncevičiaus duktė Teresė Moncevičiūtė-Medutienė ir jos vyras Pranciškus Medutis. 1987 m. sodyba buvo sugriauta sovietinės melioracijos. Jos vietoje Atgimimo laikais pastatyta Švč. Mergelės Marijos koplytėlė.
Gyventojai
thumb|left|300px|Paminklinis akmuo skulptoriui [[Antanas Mončys|Antanui Mončiui atminti]]
Verpstė
Verpstė – medinis verpimo prietaisas. Naudotas su verpstuku. Verpstė sudaryta iš dviejų dalių – viršutinė apie 40 cm ilgio, vadinama galva, prie kurios pritvirtinamas vilnų ar linų kuodelis. Viršutinė dalis sujungta su kotu, apačioje pritvirtinta koja, ant kurios sėdėdavo verpėja. Verpiama buvo sukant siūlus ant rankoje laikomo verpstuko.
Bruožai
Verpstės pasižymi archaika, apibendrintomis formomis. Išorinė, matoma verpstės dalis gausiai puošiama kontūriniais bei giluminiais išpjaustinėjimais. Puošyboje vyrauja geometriniai raštai: apskritimai, užpildyti dvikryptėmis, įkypomis įraižomis, kurių viduryje – labai įvairios segmentinės žvaigždės. Gausūs ir tankūs verpsčių bei prieverpsčių raštai daugiausia išrėžti giliu kontūru. Valstiečiai, puošdami paprastais raštais verpstes, tikėjo jų magiška galia skatinti linų augimą. Verpsčių ir prieverpsčių smeigtukai dažnai turi iš to paties medžio gabalo išpjaustytas kabutes.
Vilius Gaigalaitis
thumb|250px|Klaipėdos krašto direktorija 1923 m. Iš kairės į dešinę: [[Vilius Gaigalaitis, Martynas Reizgys, Erdmonas Simonaitis (vadovas), Martynas Toleikis, Kristupas Lekšas]] Vilius Gaigalaitis (1870 m. rugsėjo 27 d. Naujienoje,, Ragainės apskritis – 1945 m. lapkričio 30 d. Bretenas, Viurtembergo žemė, Vokietija) – Mažosios Lietuvos politinis, visuomenės ir kultūros veikėjas, evangelikų kunigas, teologijos daktaras, profesorius.
Linkaičiai (Radviliškis)
Linkaičiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, kelio lankste, 4 km į pietryčius nuo Radviliškio. Per Linkaičius eina Vilniaus–Klaipėdos geležinkelis, yra Linkaičių geležinkelio stotelė, Linkaičių artilerijos dirbtuvės. Kaimą supa Linkaičių miškas, jame auga valstybės saugomi Linkaičių ąžuolas, Linkaičių pušis. Pro kaimą teka Šušvės intakas Beržė.
Vilius Gaigalaitis
Biografija
Vidurinį mokslą ėjo Klaipėdos ir Tilžės gimnazijose, 1892–1896 m. Karaliaučiaus ir Berlyno universitetuose studijavo teologiją ir filosofiją. 1900 m. Karaliaučiaus universitete apgynė filosofijos daktaro disertaciją apie Volfenbiutelio lietuvių postilės rankraštį, (vokiečių kalba išspausdintas 1900–1904 m.) Nuo 1900 m. Evangelikų liuteronų kunigas.
Linkaičiai (Radviliškis)
miniatiūra|left|Karinės bazės teritorija miniatiūra|left|Prie senųjų artilerijos dirbtuvių miniatiūra|left|Linkaičių miškas miniatiūra|left|Informacinis stendas miške
Vilius Gaigalaitis
Biografija
1900–1919 m. kunigavo Ramučių, Priekulės, Katyčių parapijose, kartu atliko ir mokyklų inspektoriaus pareigas, dalyvavo politiniame gyvenime. 1903 m., 1908 m. ir 1913 m. Klaipėdos ir Šilutės lietuvininkų išrinktas Prūsijos landtago deputatu stengėsi ginti lietuvininkų reikalus, rūpinosi lietuvių kalbos išsaugojimu, jos išlaikymu mokyklose ir bažnyčiose. Ne kartą buvo renkamas į Tilžės apskrities ir Klaipėdos miesto seimelį. Rašė memorandumus dėl Klaipėdos krašto atsiskyrimo nuo Vokietijos. Per Pirmąjį pasaulinį karą rūpinosi Rusijos imperijos kariuomenės Mažojoje Lietuvoje paimtais belaisviais lietuviais. 1915 m. Berlyne išleistoje knygelėje „Die litauisch – baltische Frage“ siūlė kurti didlietuvių – latvių buferinę valstybę, kuri galėtų apsaugoti Vokietijos reichą nuo panslavizmo pavojaus.
Linkaičiai (Radviliškis)
Istorija
1936 m. Krašto apsaugos ministerija kaime pradėjo statyti ginklų dirbtuves. 1940 m. jose dirbo 120 civilių tarnautojų ir apie 680 darbininkų. 1941 m. TSRS kariuomenė, atsitraukdama iš Lietuvos, dalį dirbtuvių susprogdino.
Vilius Gaigalaitis
Biografija
1918 m. lapkričio 16 d. išrinktas Tilžėje įkurtos Prūsijos lietuvių tautinės tarybos pirmininku, tačiau, tebebūdamas Prūsijos landtago nariu, šių pareigų greitai atsisakė ir lapkričio 30 d. Tilžės akto nepasirašė. Po Klaipėdos krašto atskyrimo nuo Vokietijos, už lietuvybės gynimą turėjo pasitraukti į Kauną. Kaip Lietuvos valstybės politikams gerai pažįstamas ir didelį autoritetą lietuvininkų tarpe turėjęs veikėjas, 1920 m. kooptuotas į Lietuvos Tarybą. 1919–1920 m. dienraščio „Lietuva“ redaktorius.
1921 m. buvo Lietuvos vyriausybės nusiųstas į Londoną tartis dėl Klaipėdos krašto ateities. 1922 m. vadovavo Klaipėdos krašto lietuvių delegacijai Ambasadorių konferencijoje, sprendusioje šio krašto likimą. Dalyvavo daugelio draugijų veikloje, tarptautinėse mokslinėse konferencijose, palaikė ryšius su kultūros ir mokslo žmonėmis.
1905–1939 m. vadovavo krikščioniškai evangeliškai draugijai „Sandora”, redagavo ir leido jos laikraštį „Pagalba”, įsteigė viešąją biblioteką. 1921 m., 1925–1926 m., 1934–1939 m. Klaipėdoje organizavo vadinamuosius „brandos kursus” lietuvininkų šeimų vaikams. Steigė lietuvių jaunimo, labdaros organizacijas, senelių prieglaudas, knygynus, bibliotekas. Lietuvių literatūros draugijos, Lietuvių mokslo draugijos narys. Daugelio lietuvių etnografinių parodų Mažosios Lietuvos miestuose ir Berlyne rengėjas. 1925–1933 m. Lietuvos evangelikų liuteronų konsistorijos prezidentas, priešinosi Klaipėdos krašto vokietinimui.
Vienas lietuvių gimnazijos Klaipėdoje įsteigimo iniciatorių, 1922–1924 m. – pirmasis jos direktorius. 1922 m. įkūrė „Aukuro”, 1924 m. – Klaipėdos krašto ir miesto muziejus, 1926 m. įsteigė Klaipėdos krašto Mokyklų draugiją. 1934 m. Klaipėdoje įsteigė kursus pamokslininkams, chorų vadovams rengti.
1925–1936 m. vienas Evangelikų teologijos fakulteto Kauno Vytauto Didžiojo universitete steigėjų, Teologijos fakulteto docentas, 1927–1928 m. fakulteto dekanas, iki 1936 m. Naujojo Įstatymo katedros vedėjas, nuo 1929 m. profesorius. 1933 m. Latvijos universiteto garbės daktaras.
Linkaičiai (Radviliškis)
Gyventojai
1923 m. kaime buvo 11 ūkių.
Vilius Gaigalaitis
Biografija
1939 m. kovo 22 d. naciams okupavus Klaipėdos kraštą, nuo 1940 m. sausio mėn. gyveno Kretingoje. 1941 m. emigravo į Vokietiją, gyveno policijos prižiūrimas. 1994 m. jo palaikai perlaidoti priekuliškių kapinaitėse Elniškės kaime.
1891–1893 m. bendradarbiavo „Varpe“, 1892–1994 m. – „Vienybėje lietuvninkų“. 1904–1931 m. leido ir redagavo „Sandoros“ organizacijos laikraštį „Pagalba“. „Sandoros“ biblioteka, apie 2100 vnt., testamentu užrašyta Laisvajai Lietuvai ir buvusi Valstybinėje Prūsijos kultūros paveldo bibliotekoje Berlyne, nuo 1997 m. saugoma Lietuvos nacionalinėje M. Mažvydo bibliotekoje.
Kūryba
miniatiūra|200px|right|Atminimo lenta [[Žukai|Žukuose]] Lietuviškoje ir vokiškoje spaudoje paskelbė straipsnių bažnytinėmis ir visuomeninėmis temomis. Parašė 25 knygas bei knygeles.
2010 m. Europos lengvosios atletikos čempionatas/Disko metimas moterys
Moterų disko metimo varžybos 2010 m. Europos lengvosios atletikos čempionate vyko liepos 27 - 28 dienomis Barselonoje, Ispanijoje.
Kvalifikacinės
Kvalifikacinis normatyvas - 60.00 (Q) m arba 12 geriausių rezultatų (q).
A grupė
SG - sezono geriausias rezultatas, NM- neužfiksuotas nei vienas bandymas
B grupė
NM - neužfiksuotas nei vienas bandymas
Finalas
SG - sezono geriausias rezultatas, AR - asmeninis rekordas.
Judith Ansems
Prie jos prisijungė studentavimo laikais, o vėliau tapo pastovia HHB International nare. Su grupe perdainavo tokias žymias dainas kaip I Will Survive, Country Roads, Those Days Are Past Now, Que Sera Sera. Judith Ansems taip pat vysto ir solinę karjerą.
Ji vedė laidas Call TV, Veronica Live, vaidino serijale Goudkust.
Farerai
Farerai  arba Farerų salos – salų grupė šiaurės Atlanto vandenyne, tarp Škotijos ir Islandijos, tarp Atlanto vandenyno ir Norvegijos jūros. Autonominis Danijos Karalystės regionas. Administracinis centras – Torshaunas. 18 Farerų salų buvo atrastos Viduramžiais. Visos salos, išskyrus Mažąjį Duimuną, yra apgyvendintos.
Istorija
Pasak legendų, jau nuo senų laikų Fareruose gyveno keltų gentys. IX a. čia atsikėlė pirmieji atvykėliai iš Norvegijos. XI a. įsigalėjo krikščionybė. Norvegijai ir Danijai susijungus į sąjungą, Farerai perėjo Danijos žinion.
II pasaulinio karo metu, nacių Vokietijai okupavus Daniją, Farerų salas užėmė Jungtinė Karalystė. 1948 m. Farerų salos iškovojo autonomiją nuo Danijos. 1973 m. Danijai stojant į ES, Farerų gyventojai referendume balsavo prieš įstojimą. Todėl Farerai nėra ES teritorija, nors jai galioja daug lengvatų.
Politinė sistema
Aukščiausias salų vadovas – Danijos karalienė. Įstatymų leidžiamąją valdžią atstovauja Løgting (parlamentas), renkamas iš 7 rinkiminių apygardų. Vykdomąją valdžią atlieka vyriausybė, vadovaujama premjero (Løgmaður).
Geografija
Farerus sudaro 18 salų (didžiausia – Streimojus, 373,5 km²), išsidėsčiusių 113 km iš šiaurės į pietus ir 75 km iš rytų į vakarus. Kranto linijos ilgis – net 1117 km. Salos kalnuotos. Aukščiausia vieta – Sletaratinduro kalnas, iškilęs 882 m, Eisturojaus saloje. Krantai fjordiniai; skardingi, aukšti, labai raižyti. Tipiškas kraštovaizdis – viržynai, pievos, durpynai.
Klimatas
Klimatas vidutinių platumų; jūrinis. Didelę įtaką klimatui daro šiltoji Šiaurės Atlanto srovė. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra yra 3 °C, o liepos 10 °C. Per metus iškrinta apie 1400 mm kritulių. Dangus beveik visada apsiniaukęs; vėjuota. Farerai – dažniausiai rūkų dengiama Europos vieta.
Ekonomika
Svarbiausia ūkio šaka – žvejyba. Vystomas turizmas. Auginamos avys.
Rubajas
Rubajas (dgs. rubajatai) – Artimųjų ir Vidurinių Rytų tradicijos (persų, arabų, tiurkų) katrenas (ketureilis), rimuojamas aaba. Ši eilėraščių forma naudota greta gazelės ir kasidos.
Rubajai kilo iš iraniečių žodinės liaudies kūrybos. Rašytiniame pavidale rubajai egzistuoja nuo IX-X a. Jų turinys paprastai lyrika su filosofiniais pamąstymais. Rubają sudaro du dvieiliai (du beitai). Rimavimo schema aaba, kartais aaaa.
Žinomiausi rubajų autoriai - Omaras Chajamas, Mehsetis Giandževis, Cheiran-Chanum, Abu Abdalachas Rudakis (Abu Abdollah Jafar ibn Mohammad Rudaki), Zahirudinas Babūras (Zahir-ud-din Muhammad Babur).
Čelmsfordas
Istorija
Čelmsfordas minimas nuo 1199 m., kai Londono vyskupas suteikė teisę rengti turgus.
Bučin Dvorskai
Bučin Dvorskai  – kaimas Lenkijos rytuose, Kosuv Lackų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į pietryčius nuo Kosuv Lackų, apie 15 km į šiaurę nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 89 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Kuodiškiai
Kuodiškiais vadinami kaimai:
Čedi Cholio kožunas
Čedi Cholio kožunas  – administracinis rajonas Rusijoje, Tuvos vidurinėje dalyje. Administracinis centras – Chovu Aksy.
Geografija
Svarbiausia upė – Elegestas. Paviršius kalnuotas, aukščiausia kožuno vieta – 2606 m.
Ūkis
Verčiamasi daugiausia gyvulininkyste. Pagal laikomų gyvulių skaičių kožunas užima 2-ą vietą respublikoje.
Gyvenvietės
Kožunas padalintas į 4 kaimo gyvenvietes (sumonus):
Jukio Šimomura
(g. 1932 m. sausio 25 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1955 m., su ja dalyvavo 1956 m. olimpinėse žaidynėse.
Poderiškiai
Poderiškiais vadinami gretimi kaimai Kauno rajone:
Tenočtitlanas
thumb|260px|right|Tenočtitlano miesto centro maketas [[Nacionalinis antropoligijos muziejus|Nacionaliniame antropologijos muziejuje Meksikoje.]] Tenočtitlanas buvo senovės Mezoamerikos miestas-valstybė, įsikūręs Tekskoko ežero saloje, Meksikos slėnyje. Įkurtas 1325 metais, ilgainiui Tenočtitlanas tapo sparčiai augančios actekų imperijos centru ir XV a. pasiekęs gyvavimo viršūnę, 1521 m. žlugo. Ispanų užkariautojai Tenočtitlaną sugriovė ir jo vietoje pastatė dabartinį Meksiko miestą, tapusį buvusios Naujosios Ispanijos vicekaralystės sostine.
Tenočtitlanas buvo vienas iš meksikų altepetlų (Altepetl - vietinis, etniškumu pagrįstas politinis vienetas), kitas - Tlatelolkas.
Geografija
Tenočtitlanas užėmė apytikriai nuo 8 iki 13,5 km² ir stovėjo vakarinėje, sekliojoje Tekskoko ežero pusėje.