cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kurkai (Grajevo valsčius)
Kurkai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grajevo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į vakarus nuo Grajevo ir apie 80 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Seksualinės mažumos Lietuvoje
Santykių teisinis reguliavimas
Lietuvoje nėra priimto įstatymo, reguliuojančio tiek heteroseksualių, tiek homoseksualių porų partnerystes. Nuo 2017 m. yra buvę trys bandymai Seime priimti vienalytes partnerystes reglamentuojantį įstatymą.
2023 m. gegužės 23 d. Seime pritarta Civilinės sąjungos įstatymui, kuris numatytų civilines sąjungas tiek heteroseksualioms, tiek homoseksualioms poroms (už projektą balsavo 60 Seimo narių, prieš buvo 52 ir susilaikė trys parlamentarai).
Istorija
Viena pirmųjų iš Lietuvos kilusių LGBT teisių aktyvisčių buvo 1869 m. Vilijampolėje (tuometė Rusijos imperija) gimusi litvakė Ema Goldman, didžiąją dalį gyvenimo praleidusi ir aktyvizmu užsiėmusi JAV.
Apie LGBT asmenis po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo 1918 m. žinoma mažai, tiek tarpukario Lietuvoje, tiek carinėje Rusijoje vyrų homoseksualumas buvo baudžiamas. Viena žymiausių tos epochos lietuvių LGBT asmenų – 1906 m. Antašavoje gimusi dailininkė, tapytoja, grafikė, fotografė Vera Šleivytė, neslėpusi savo lesbietiškos seksualinės orientacijos.
1908 m. gimė Teklė Sabastijauskaitė, apie kurios seksualinę orientaciją žinoma iš 1928 m. pab. nusikaltimo bylos dokumentų. Tuomet ji pakliuvo į teisėsaugos ir žiniasklaidos akiratį, kai apsimetusi kriminalinės policijos valdininku Tadu Sabastijausku vienoje krautuvėje mėgino apgaulės būdu gauti prekių už 300 litų. Be vyriškos aprangos ir prisistatinėjimo vyrišku vardu, didesnių svarstymų apie Teklės asmenybę ir jos lytinę orientaciją įnešė jos liudijimas, jog ji niekuomet nejautė polinkio turėti lytinių santykių su vyrais, visuomet turėjo polinkį draugauti su moterimis.
Istorikams-tyrinėtojams surinkus pasakojimus iš Viekšnių apylinkių guyventojų apie krašto istoriją, taip pat buvo užfiksuotas ir pasakojimas apie į transseksualumą linkusį vyrą Joną Kriaučiūną, 1925 m. gyvenusį Guduose ir dirbusį Santeklių dvare audėju. Pagal žmonių liudijimus jis dėvėjo moteriškais rūbais, nešiojo skarą ir dažė plaukus. .
1940 m. birželio 15 d. Lietuvą okupavus TSRS Lietuvoje netruko įsigalioti TSRS baudžiamasis kodeksas. kuris numatė griežtesnes bausmes homoseksualiems vyrų santykiams. LTSR Baudžiamojo kodekso 122 straipsnis numatė baudžiamąją atsakomybę už lytinius aktus tarp vyrų, įkalinant iki 3 metų. Nacių okupacijos metais buvo persekiojami tiek homoseksualūs vyrai, tiek homoseksualios moterys, juos kalinant koncentracijos stovyklose.
Lietuvai atstačius nepriklausomybę 1990 m., savanoriški lytiniai santykiai tarp dviejų vyrų dekriminalizuoti 1993 m. liepos 2 d. Tų pačių metų kovo 1 d. išleistas pirmasis laikraštis gėjams ir visiems jų draugams „Naglis“ (leistas iki 1997 m.), o 1994 m. – laikraštis LGBT bendruomenei „Amsterdamas“ (leistas iki 1999 m.) Lietuvos žiniasklaidoje informacijos apie LGBT buvo mažai. Populiariojoje kultūroje XX a. dešimtajame dešimtmetyje homoseksualumas kartais būdavo romantizuojamas – klaipėdiečių reivo grupė XXL buvo sukūrusi dvi dainas homoseksualios meilės tematika – „Rožinė svajonė“ ir „Papartėlis“. 1995 m. rugsėjo 10 d. išleistas pirmasis viešas straipsnis „Lietuvos Ryto“ laikraštyje apie homoseksualų porą Vladimirą Simonko ir Eduardą Platovą. Vėliau, 1995 m. gruodžio 16 d., išleistas ir pirmasis straipsnis apie lesbiečių porą 25 metų Aušrą Chopaitę ir 41 metų Ireną Venglikaitę jau metus gyvenančią kartu. Tais pačiais metais įkurta „Lietuvos gėjų lyga“ bei sukurtas Lietuvos mIRC tinkle kanalas „#gays“ – svetainės gayline.lt pradžia. Straipsnyje apie Aušros ir Irenos bendrą gyvenimą užsimenama, kad buvo įkurta ir pirmoji lesbiečių moterų savitarpio pagalbos grupė, pavadinimu „Solida“, veikusi kartu su telefono linija ir tuo metu apjungusi nuo 50 iki 200 Lietuvos moterų lesbiečių.
1996 m. spalio 28 d. homoseksuali seksualinė orientacija pašalinta iš sutrikimų sąrašo Lietuvos sveikatos apsaugos sistemoje, perėjus prie Tarptautinės statistinės ligų ir sveikatos problemų klasifikacijos. 2003 m. Lietuvoje įtvirtinta pirmoji diskriminaciją lytinės orientacijos pagrindu draudžianti nuostata – LR darbo kodekse įtvirtinta, kad darbuotojo seksualinė orientacija negali būti pagrindas jo atleidimui, o 2005 m. įsigaliojo Lygių galimybių įstatymas, uždraudęs diskriminaciją dėl lytinės orientacijos. 2003 m. gegužės 1 d. priimta LR baudžiamojo kodekso redakcija, kurioje heteroseksualiems ir homoseksualiems santykiams buvo suvienodintas legalaus sutikimo amžius.
2005 m. rugpjūčio 4 d. atidarytas vienas pirmųjų gėjų klubų Vilniuje – „Men’s Factory“ (uždarytas 2010 m. kovo 27 d., pakartotinai atidarytas 2013 m. rugsėjo 13 d.) , 2007 m. – „Soho“. 2010 m. gegužės 8 d. Vilniuje surengtos pirmosios „Baltic Pride“ eitynės Vilniuje, Upės g., į kurį susirinko 350 dalyvių. Šūkis – „Už lygybę“.
XXI a. antrajame dešimtmetyje LGBT tema buvo dažniau gvildenama lietuviškame kine ir literatūroje. 2011 m. vasario 16 d. pasirodė pirmasis lietuviškas filmas apie gėjų porą „Porno melodrama“ (režisierius Romas Zabarauskas) , o 2013 m. išleista Neringos Dangvydės „Gintarinė širdis“, knyga vaikams, kurioje veikia LGBT veikėjai, 2014 m. rugpjūčio 21 d. Vilniuje įvyko LGBT* filmų festivalis „Kreivės“. Siekiant paskatinti daugiau LGBT lietuvių atsiskleisti 2014 m. birželio 15 d. sudarytas ir paskelbtas Lietuvos viešojoje žinomų LGBT+ asmenų sąrašas. 2016 m. rugsėjo 20 d. Romas Zabarauskas išleido knygą „Lietuva atsiskleidžia: 99 LGBT+ istorijos“, o 2017 m. – pirmasis romanas Lietuvoje apie intymius santykius tarp vyrų „Nesibaigianti vasara“ (autorius – prof. Artūras Tereškinas).
2015 m. gegužės 17 d. įkurta neformali Vilniaus Universiteto LGBT+ grupė, tų pačių metų rugpjūčio 20 d. – tėvų savitarpio pagalbos grupė „išgir̃stì“ (įkūrėjai – asociacija „In corpore“).
2018 m. spalio 3 d. įkurta Įvairovės chartija Lietuvoje.
2019 m. sausio 11 d. Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas nusprendė, kad Lietuva turi suteikti leidimą gyventi tos pačios lyties poroms, sudariusioms santuoką valstybėse, kur tos pačios lyties asmenų santuoka yra legalizuota.
2020 m. lapkričio 9 d. pirmasis atviras kandidatas iki LR Seimo rinkimų gėjus Tomas Vytautas Raskevičius išrinktas į Seimą. 2021 m. vasario 1 d. startavo LGBTQ+ naujienų portalas (steigėjas ir redaktorius – Jonas Valaitis). 2021 m. rugsėjį į lietuvių kalbą išversta už LGBT asmenų įtrauktį į katalikų bažnyčią atvirai pasisakančio JAV jėzuito kunigo Džeimso Martino knyga „Statant tiltą“ (vertė Andrius Navickas).
2021 m. spalio 14 d. dr. Liutauro Labanausko atliktas pirmasis oficialus tyrimas apie tos pačios lyties šeimas „Lyčiai neutralios partnerystės įteisinimo galimybių analizė ir kokybinis tyrimas apie LGBTQIA+ asmenų poreikius“. 2021 m. spalio 28 d. Rasa Račienė, Lina Plieniūtė, Jolanta Vaitiekūnienė įsteigė LGBT teisių gynimo organizaciją „Mamos už LGBTQ+ vaikus“. Prieš tai Rasa Račienė buvo parašiusi viešą laišką LR Prezidentui Gitanui Nausėdai, o spalio 25 d. – susitikusi. Organizacija 2022 m. gegužės 15 d. suorganizavo renginį Vilniaus Katedros aikštėje pavadinimu „Visos šeimos svarbios“.
2022 m. vasario 2 d. įsigaliojo Teisingumo ministrės Ewelinos Dobrowolskos teisinis reglamentavimas dėl translyčių asmenų teisinės padėties gerinimo, apibrėžiant asmens vardo ir pavardės keitimo taisykles, nereikalaujant medicininio lyties pakeitimo patvirtinimo, o gegužės 1 d. – Sveikatos apsaugos ministro Arūno Dulkio įsakymas dėl kliūčių panaikinimo homoseksualiems asmenims tapti kraujo donorais. Anksčiau buvo klausiama vyrų, ar jie turėjo lytinių santykių su kitais vyrais, o moterų klausiama, ar jų partneris galėtų turėti lytinių santykių su kitais vyrais.
Teisinis statusas
Iki nepriklausomybės atgavimo 1918 m. Lietuvoje galiojo Rusijos imperijos teisė. 1917 m. gruodžio mėn. Rusijos TFSR dekriminalizavo homoseksualumą, kuris buvo kriminalizuotas vėl 1933 m.
Po nepriklausomybės paskelbimo Lietuvos Valstybės Taryba 1919 m. priėmė Rusijos Baudžiamojo statuto pagrindu sukurtą Lietuvos Baudžiamąjį statutą. Jo 516 straipsnis už laisvanoriškus lytinius santykius tarp vyrų numatė laisvės atėmimą iki trijų mėnesių. Šis statutas galiojo iki pat 1940 metų.
1940 m. Lietuvą okupavus TSRS, įsigaliojo TSRS teisė, kurioje homoseksualūs santykiai buvo laikomi nusikaltimu. 1960 m. LTSR Baudžiamojo kodekso 122 straipsnis numatė baudžiamąją atsakomybę už lytinius aktus tarp vyrų – įkalinimą iki 3 metų.
1996 m. spalio 28 d. Sveikatos apsaugos ministro įsakymu visose Lietuvos sveikatos apsaugos sistemos įstaigose buvo pradėta naudoti Tarptautinę statistinę ligų ir sveikatos problemų klasifikaciją, pagal kurią neheteroseksuali seksualinė orientacija nelaikoma sutrikimu.
2012 m. birželį Seimo „Tvarkos ir Teisingumo“ frakcijos buvo nesėkmingai siūlytas projektas surengti referendumą dėl Konstitucijos 38 straipsnio keitimo į tokią formuluotę: „Šeima kuriama sudarius santuoką. Šeima taip pat kyla iš motinystės ir tėvystės. Draudžiama propaguoti homoseksualius santykius. Homoseksualiems asmenims įsivaikinti draudžiama.“ 2013 m. birželio mėn. pasiūlytas naujas projektas, pagal kurį homoseksualumas būtų išbrauktas iš socialinių grupių, turinčių apsaugą nuo diskriminacijos, sąrašo.
Lietuvoje vienalyčių partnerysčių ir santuokų registravimas nėra įteisintas, tačiau 2019 m. sausio 11 d. Konstitucinis Teismas nusprendė, kad Lietuva turi suteikti leidimą gyventi tos pačios lyties poroms, sudariusioms santuoką valstybėse, kur tos pačios lyties asmenų santuoka yra legalizuota.
Eitynės
miniatiūra|[[Baltic Pride 2022]]
Antrosios eitynės „Už lygybę“ įvyko 2013 m. liepos 28 d., pirmąkart leidimas rengti eitynes išduotas Vilniaus centrine gatve – Gedimino prospektu. Eitynėse, kurias organizavo Lietuvos gėjų lyga (LGL), žygiavo apie 800 dalyvių, tarp jų užsienio šalių ambasadoriai, europarlamentarai, 3 Seimo nariai (Marija Aušrinė Pavilionienė, Giedrė Purvaneckienė (LSDP) ir Dalia Kuodytė (LRLS), JAV alternatyvaus roko grupė Betty, Harvey Milk fondo įkūrėjas Stuart Milk, Jungtinės Karalystės žmogaus teisių aktyvistė Clare B. Dimyon, įvairios LGBT ir nevyriausybinės LBT remiančios organizacijos iš užsienio, TJA, Vaikų linija, LRLS atstovai, antifa, anarchistai ir kiti.
Per 2010 m. homoseksualų eitynes dėl riaušių kurstymo buvo suimti parlamentarai: tuomet TS-LKD priklausęs Lietuvos tautininkų sąjungos narys Kazimieras Uoka ir TT Petras Gražulis. Pastarasis, neretai laikomas vienu priešiškiausių homoseksualams politikų, vėl sulaikytas per 2013 m. eitynes.
Trečiąkart Lietuvoje organizuojant eitynes 2016 m. birželio 18 d. didesnių neramumų išvengta, žygiavo apie 3000 dalyvių - iki tol didžiausias skaičius per eitynes Lietuvoje. Eitynėse dalyvavo ir Seimo nariai, diplomatai, įvairios bendruomenės – Lietuvos žydų bendruomenės pirmininkė Faina Kukliansky, parlamentarai Dalia Kuodytė (LRLS), Mykolas Majauskas (TS-LKD), Marija Aušrinė Pavilionienė (LSDP), Vytautas Matulevičius (DK), Vilniaus miesto tarybos narys Markas Adamas Haroldas, Izraelio ambasadorius Amiras Maimonas, Švedijos ambasadorė Cecilia Ruthström-Ruin ir kiti.
2019 m. birželio 8 dieną vykusiose ketvirtosiose eitynėse (Baltic Pride) Vilniuje dalyvavo apie 10 000 LGBT asmenų ir juos palaikančiųjų ir dalyvių. Skaičiumi eitynės kol kas gausiausios Baltijos šalyse. Oficialus eitynių šūkis buvo „Mes esame šeima“.
2021 m. rugsėjo 4 dieną Laisvės alėjoje Kaune surengtosios pirmosios miesto istorijoje LGBT ir juos palaikančiųjų eitynės Kaunas Pride, organizuotos Gegužės 1-osios profesinės sąjungos. Dalyvių skaičius siekė 2000–3000. Prie Kauno soboro prieš eitynes protestavo grupelė žmonių, kalbėjusi maldas, taip pat Stanislovas Buškevičius ir Vytautas Šustauskas. Tarp žymesnių dalyvių eitynių buvo inovacijų ministrė Aušrinė Armonaitė, Seimo narys Tomas Vytautas Raskevičius, JAV ambasadorius Robert Gilchrist.
2022 m. birželio 4 d. Vilniuje įvyko Baltic Pride eitynės, kuriose dalyvavo kol kas gausiausias skaičius - apie 4500 dalyvių. Eitynės prasidėjo nuo Bernardinų sodo, dalyviai ėjo Gedimino prospektu iki Baltojo tilto. Eitynių šūkis - "Už lygybę ir taiką". Tarp dalyvių buvo ir visuomenės veikėjai, politikai – tuometis meras Remigijus Šimašius, Seimo vicepirmininkai socialdemokratas Julius Sabatauskas, laisvietis Vytautas Mitalas, ekonomikos ir inovacijų ministrė Aušrinė Armonaitė ir teisingumo ministrė Ewelina Dobrowolska, Seimo Žmogaus teisių komiteto vadovas Tomas Vytautas Raskevičius, JAV ambasadorius Robertas S.Gilchristas, Seimo ir Lygių galimybių kontrolierės Erika Leonaitė bei Birutė Sabatauskaitė, Oslo miesto merė.
2023 m. liepos 1 d. vyko „Vilniaus pride“ eitynės. Juose daltyvavo ir valdžios atstovų - teisingumo ministrė Ewelina Dobrowolska, Seimo Žmogaus teisių komiteto vadovas Tomas Vytautas Raskevičius, buvęs Vilniaus meras Remigijus Šimašius. Pirmąkart eitynėse dalyvavo ir dabartinis miesto meras Valdas Benkunskas. Policijos teigimu, renginio pradžioje susirinko apie 2,5 tūkst. dalyvių, o Katedros aikštę galėjo pasiekti apie 5-6 tūkst. eisenos dalyvių ir juos palaikančiųjų. Renginį organizavo asociacija „Trans Autonomija“ ir pilietinės visuomenės iniciatyva „Demonstruokimės“.
Šilų seniūnija
Šilų seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Jonavos rajono savivaldybės vidurio ir šiaurės rytuose.
Seniūnijos teritorijoje yra 5 piliakalniai. Šilų kaime, Paberžės piliakalnis sutvarkytas, jo papėdėje vyksta tradiciniai bendruomenės kultūriniai renginiai. Gyventojai verčiasi augalininkyste, gyvulininkyste, mėsos perdirbimu, medienos apdirbimu, paminklų gamyba, gyventojų aptarnavimu. Seniūnijoje veikia 5 individualios įmonės, 9 UAB, 4 ŽŪB. Didžiausia UAB „Beržų kompleksas“, įkurta 1993 m. (buv. Beržų tarpūkinė gyvulininkystės įmonė, įkurta 1976 m.).
Seniūnijoje yra 2 paštai, darželis-mokykla „Šilelis“, Panoterių Petro Vaičiūno pagrindinė mokykla, 2 bibliotekos, Panoterių Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia, 2 muziejai, ambulatorija, 2 medicinos punktai, 3 pirtys, 3 poilsiavietės. Šilų dvaras. Lokio upelio šlaite įsikūręs aktyvaus poilsio nuotykių parkas „Lokės pėda“ (plotas – 1,3 ha).
2001 m. spalio 13 d. muziejuje vyko Šilų seniūnijos dienos „Kraštas tarp Lokio ir Noteros“.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 8 seniūnaitijos:
Perliniai ešeriai
Perliniai ešeriai (Glaucosomatidae) – ešeržuvių (Perciformes) šeima.
Stasys Lisauskas
Stasys Lisauskas:
Antrarūšė obligacija
Antrarūšės obligacijos dar vadinamos aukšto pajamingumo, didesnės rizikos obligacijos (angl. high-yield bond, non-investment-grade bond, speculative-grade bond, junk bond) – menkos kokybės, bet dideles palūkanas teikiančios obligacijos, kurias išleidžia silpnos įmonės.
Menkas obligacijos įvertinimas reiškia didelę tikimybę, kad obligacija, ištikus bankrotui, nebus išpirkta.
Jauneliai
Jauneliai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 15 km į šiaurės vakarus nuo Šiaulių, prie Gulbino miško.
Istorija
Kaimo rytinėje dalyje, 0,52 km į šiaurės vakarus nuo Obrynos upelio, 0,35 km į šiaurės rytus nuo kelio Jauneliai–Verbūnai išlikę Jaunelių senosios kapinės (kultūros paminklo MC kodas 4607).
1950–1992 m. kaimas priklausė kolūkiui „Gegužės devintoji“.
Paprastoji pakalnutė
Paprastoji pakalnutė (Convallaria majalis) – smidrinių (Asparagaceae) šeimos, pakalnučių (Convallaria) genties augalas.
Kai kurie autoriai išskiria smulkesnes rūšis (pvz., Convallaria transcaucasica, japoninę pakalnutę (Convallaria keiskei)), tačiau tai yra tipinės rūšies variantai.
Daugiametis žolinis augalas. Šakniastiebis ilgas, šliaužiantis, šakotas, gausiai apaugęs šaknimis. Lapai pamatiniai, 2(3), dideli, 8-20 cm ilgio ir 5-6 cm pločio, nusmailėjusia viršūne, pliki, ilgakočiai, lankiškai gysloti. Vieno lapo makštis gaubia antrojo lapo lapkotį. Žiedynstiebis 15-20 centimetro ilgio, stačias, viršutinė dalis šiek tiek išsilenkusi, plikas. Žiedai į vieną pusę pasvirusioje kekėje, balti, kvepiantys. Pažiedės lancetiškos, trumpesnės už žiedkočius. Apyžiedis paprastas, suaugtinis, varpiškas, šešiadantis. Danteliai išsilenkę į lauko pusę. Kuokeliai 6. Liemenėlis vienas. Mezginė trilizdė. Vaisius – rutuliška, raudona uoga su apvaliomis, melsvomis sėklomis, prinoksta rugpjūčio – rugsėjo mėn.
Žydi gegužės – birželio mėn. Auga visuose Lietuvos miškuose (dažniau lapuočių), kur daug puvenų ir pakankamai drėgmės. Kartais jos sudaro didelius sąžalynų plotus.
Paprastoji pakalnutė dėl puošnių žiedų ir nuostabaus aromato, auginama kaip dekoratyvinis augalas darželiuose, kapinėse. Tai ir nuodingas, ir vaistinis augalas. Žiedai vartojami parfumerijos pramonėje. Prancūzijos kaimuose yra išlikęs senas paprotys kasmet gegužės pirmą sekmadienį švęsti pakalnučių dieną.
thumb|left|210px|Paprastoji pakalnutė
Literatūra
Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 88 psl.
Šiaulių naujienos (dienraštis)
thumb|„Raudonoji vėliava“ 1966 m. thumb|„Raudonoji vėliava“ 1976 m. thumb|Mėlyna „Raudonoji vėliava“ 1976 m. thumb|Laikraščio autorinio lapo vinjetė thumb|Laikraščio logotipas iki 1988 m. thumb|„Šiaulių naujienos“ 1989 m. thumb|„Šiaulių naujienos“ 2000 m. Šiaulių naujienos, buv. „Raudonoji vėliava“ – Šiaulių miesto laikraštis, leidžiamas nuo 1941 m. balandžio 19 d.
Istorija
1941 m., 1944–1950 m. – LKP (b) Šiaulių miesto ir apskrities vykdomųjų komitetų organas. Nuo 1950 m. Nr. 80 iki Nr. 128 ėjo kaip LKP (b) Šiaulių miesto ir rajono komitetų ir Šiaulių miesto ir rajono vykdomųjų komitetų, vėliau, iki 1953 m. Nr. 108 – LKP (b) Šiaulių srities ir miesto komitetų ir Šiaulių srities ir miesto Darbo žmonių deputatų tarybos laikraštis. 1950–1953 m. buvo leidžiamas ir rusų kalba (Krasnoje znamia). Nuo 1953 m. Nr. 109 iki 1990 m. Nr. 32 – LKP Šiaulių miesto komiteto ir Šiaulių miesto Darbo žmonių deputatų tarybos organas (laikraštis). Iki 1988 m. liepos 27 d. ėjo pavadinimu „Raudonoji vėliava“, skaitytojų balsais išrinktas prieškarinio savaitraščio „Šiaulių naujienos“ pavadinimas. Nuo 1991 m. gegužės 18 d. steigėja ir leidėja – UAB „Šiaulių naujienos“, 1994 m. privatizuotas, 2001 m. akcininkų parduotas korporacijai „Vaivorykštė“.
Laikraštyje dirbo ar bendradarbiavo Stasys Bulzgis, Marius Glinskas, Stasys Ivanauskas, Valerijonas Knyva, Rimantas Lazdynas, Virgilijus Maižius, Nijolė Nastopkienė, Aleksandras Ostašenkovas, Vilius Puronas, Vytenis Rimkus, Juozas Sabaliauskas, Algirdas Stanelis (Juras), Romas Šilinis, Violeta Šoblinskaitė, Vladas Vertelis, Leonidas Vorobjovas, Laimutė Zimkienė, Jonas Dainius Ručinskas ir kiti.
Benediktas Povilas Sapiega
Benediktas Povilas Sapiega (apie 1643 – 1707 m. rugpjūčio 12 d., Berlynas) – LDK valstybinis veikėjas, Lietuvos didysis pastalininkis (1663–1665 m.), Lietuvos didysis stalininkas (1665–1670 m.), Lietuvos didysis raikytojas (1670 m.), Lietuvos dvaro paiždininkis (1670–1676 m.) ir Lietuvos didysis iždininkas (1676–1703, 1705–1707 m.), Slanimo seniūnas.
Biografija
Lietuvos magnatų Sapiegų giminės, Čereisko-Ružano linijos atstovas, herbo „Lis“ savininkas, Lietuvos didžiojo etmono ir Vilniaus vaivados Povilo Jono Sapiegos ir Anos Barboros Kopecaitės antrasis sūnus. Turėjo brolius – Kazimierą Joną, Leoną Baziliį ir Pranciškų Steponą.
Nuo 1657 metų mokėsi jezuitų kolegiume, Grace, Ausrtija, nuo 1661 metų tęsė mokslus Luveno universitete (Ispanijos Nyderlandai). 1663–1664 metais kartu su broliais Kazimieru Jonu ir Pranciškumi Steponu keliavo po Vakarų Europos šalis. 1664 metų balandį grįžo iš užsienio į tėvynę.
1664 metų ne kartą buvo renkamas pasiuntiniu į seimą. 1669 metais Benediktas Povilas Sapiega palaikė Pilypo Vilhelmo Noiburgskio įLenkijos sostą, bet po to pasirašė Mykolo Koributo Višnioveckio elekciją. 1674 metais elekciniame seime Benediktas Povilas Sapiega buvo maršalka ir įtakojo Karūnos didžiojo etmono Jono Sobieskio išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą, kas prisidėjo prie Spiegų hegemonijos įtvirtinimo Lietuvos didžiojoje kunigaikštystėje.
1676 metais Benediktas Povilas Sapiega buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą ir paskirtas Lietuvos didžiuoju iždininku. 1677 metais seime pasisakė prieš galingą Pacų giminę, kurie užėmė dominuojančią padėtį Lietuvos didžiojoje kunigaikštystėje. Kova tarp Pacų ir Sapiegų tęsėsi ir ateityje. 1681 metais seime Benediktas Povilas Sapiega iškvietė į dvikovą Lietuvos didijį etmoną ir Vilniaus vaivadą Mykoą Kazimierą Pacą. Tarpininkaujant Karūnos didžiajam maršalkai, kunigaikščiui Stanislovui Heraklijui Liubomirskiui dvikova tarp abiejų priešininkų buvo atšaukta. 1684 metais Pacai tęsė puolimą ant Benedikto Sapiegos, kaltinant jį imant kyšius. Teismas kaltino jį paimant kyšį iš Prancūzijos ambasadoriaus.
1660-ais - 1690-tų metų pradžioje Lietuvos didžiojoje kunigaikštystėje įsidegė kova dėl valdžios tarp kunigaikščių Radvilų iš vienos pusės, Sapiegų ir Pacų iš kitos. Bet jau 1670-tų antroje pusėje - 1680-tų m. pirmoje pusėje magnatai Pacai pateko į opoziciją naujam Lenkijos karaliui Jonui Sobieskiui ir pradėjo vaidytis su kunigaikščiais Sapiegomis ir Oginskiais. 1682 metais, po Mykolo Kazimiero Paco mirties, vyresnysis Benedikto brolis Lietuvos lauko etmonas Kazimieras Jonas Sapiega gavo Vilniaus vaivados ir Lietuvos didžiojo etmono pareigybes. 1684 metais mirė Lietuvos didysis kancleris Kristupas Zigmantas Pacas, Mykolo Kazimiero Paco pusbrolis. 1680-tų metų antroje pusėje magnatai Sapiegos sustiprino savo padėtį Lietuvos didžiojoje kunigaikštystėje. Netrukus prieš juos bendru frontu išstojo Lietuvos bajorija, kuri susivienijo aplink kunigaikščius Oginskius (buvusius Sapiegų sąjungininkus) ir Višnioveckius.
1707 metų rugpjūtį Benediktas Povolas Sapiega mirė Berlyne, Prūsijos karaliaus Frydricho I dvare.
Šeima ir vaikai
1668 metais Benediktas Povilas Sapiega vedė Izabelę Tarlaitę (m. po 1704), Sandomiro vaivados Jano Aleksandro Tarlo (m. 1680) ir Anos Čartoriskos dukterį. Vaikai:
Taupymo lakštas
Taupymo lakštas - Lietuvoje tai valstybės obligacija, skirta tik fiziniams asmenims.
Taupymo lakštus fiziniai asmenys įsigyja su diskontine nuolaida, o po nustatyto laiko valstybė juos išperka už visą kainą, tad perkantis asmuo skolina lėšas valstybei, o vėliau atgauna jas su palūkanomis. Taupymo lakštai neperpardavinėjami.
United States Treasury security
Abovianas
Istorija
Miestas išaugo iš Elaro gyvenvietės, minimos nuo XIII a. 1961 m. jai suteiktas Abovjano vardas armėnų rašytojo Chačaturo Aboviano garbei. 1963 m. suteiktas miesto statusas.
Piniava
Piniava – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Panevėžio, šalia plento. Į šiaurę nuo miestelio teka Lėvuo. Pietvakariuose – nedidelis Piniavos miškas. Seniūnaitijos centras. Veikia darželis-mokykla, biblioteka (nuo 1946 m.), paštas (veikė iki 2016 m.), įsikūrusi bendruomenė, veikia alaus darykla „Piniavos Alutis“ (nuo 1990 m. liepos 1 d.).
Istorija
Piniava XX a. pirmaisiais dešimtmečiais buvo valsčiaus, 1950–1976 m. Piniavos apylinkės centras, Paliūniškio kolūkio ir Panevėžio miškų ūkio gamybinio susivienijimo pagalbinio ūkio pagalbinė gyvenvietė.
Gyventojai
thumb|left|Tiltas per Lėvenį
Laukinis Bilas (filmas)
Laukinis Bilas – 1995 m. JAV sukurtas autobiografinis vesternas pagal Pete Dexler romaną „Deadwood“ ir Thomas Babe pjesę „Fathers and Sons“. Jame pasakojama apie garsią 19 a. pabaigos Laukinių Vakarų asmenybę Džeimsą Batlerį Hikoką, žinomą kaip „Laukinis Bilas“.
Onanas
Apie tai pasakojanti istorija užrašyta Pradžios knygos 38 skyriuje:
''6 Judas savo pirmagimiui sūnui Erui paėmė žmoną, vardu Tamara. 7 Bet Eras, Judo pirmagimis, buvo nedoras Viešpaties akyse. Viešpats atėmė jam gyvastį. 8 Tuomet Judas tarė Onanui: „Susieik su savo brolio žmona ir, atlikdamas jai svainio pareigą, duok savo broliui palikuonį“. 9 Bet Onanas, žinodamas, kad palikuonis nebus jam, kada tik susieidavo su brolio žmona, išliedavo savo sėklą ant žemės, nes nenorėjo duoti savo broliui palikuonio. 10 Ką jis darė, buvo nedora Viešpaties akyse. Viešpats ir jam atėmė gyvastį.''
Laukinis Bilas (filmas)
Turinys
Džeimsas Batleris „Laukinis Bilas“ Hikokas, žinomas ir atpažįstamas visuose Laukiniuose Vakaruose, po ilgų klajonių apsistoja Dedvudo miestelyje Dakotoje, kur vėl užmezga nutrūkusį ryšį su buvusia meiluže Kalamite Džein. Nors jo regėjimas vis labiau silpsta, o naktimis ar apsvaigus nuo opiumo pradeda kankinti praeities košmarai, Bilas vis dar yra nenugalimas. Dedvude jis susiduria su jaunuoliu vardu Džekas Makkalas, kuris atvirai pareiškia ketinantis nužudyti Bilą. Nors niekas netiki, kad šis išdrįstų mesti iššūkį Laukiniam Bilui, Džekui padėti imasi prostitutė Larlina. Vis dėlto Džekas pasirodo esąs nepajėgus nužudyti žmogaus, net kai Bilas yra apsvaigęs nuo opiumo, todėl nusamdo į pagalbą keletą galvažudžių.
Kai miestelyje pasklinda gandas apie netoliese rastą aukso gyslą ir šis ištuštėja, Džekas su savo samdiniais sučiumpa Bilą bei jo draugus ir atskleidžia savo keršto priežastį...
Onanas
Iš Onano vardo kilo terminas „onanizmas“, kuris mūsų laikais dažniausiai siejamas su masturbacija, tuo tarpu kai biblinis Onanas praktikavo lytinio akto nutraukimą.
Nuorodos
Onano paminėjimas Senajame Testamente
Fesas
Fesas – trečias pagal dydį Maroko miestas po Kasablankos ir Rabato bei vienas iš keturių „Maroko imperatoriškųjų“ miestų (kiti – Rabatas, Marakešas ir Meknesas) įsikūręs šalies šiaurinėje dalyje, Atlaso kalnų papėdėje. Miestas suskirstytas į du rajonus: naująjį Fesą (Fes-Jdid) ir Feso senamiestį (Fes el Bali), kuris įtrauktas į UNESCO saugomų objektų sąrašą.
Dabar Fesas – prestižinis Maroko religijos ir politikos centras. Savo senovės palikimu žinomas visame pasaulyje: 859 m. statyta Kairuano mečetė, talpinanti 22000 maldininkų, o jos biblioteka yra viena didžiausių pasaulyje, čia sukaupta apie 30000 tomų prašmatniai įrištų Korano raštų; 1321 m. pastatyta Medersa El Sahrij mečetė; miesto įkūrėjo Idriso I mauzoliejus ir, žinoma, senamiestis, kuriame yra daugiau nei 10000 siaurų gatvelių.
Istorija
thumb|left|250px|[[Hasanas II|Hasano II bulvaras Fese, Marokas.]]
Mula Idrisas I (Idris I) Fesą įkūrė 789 m., o jo sūnus Idrisas II (Idris II) 810 m. baigė statybų darbus. Jo valdymo metais (791–828 m.) Fesas tapo įtakingu prekybos centru Šiaurės Afrikos regione. 859 m. Fese įkurtas Al Karauino universitetas, seniausias universitetas arabų pasaulyje. Per 3 amžius, valdant Almoravidų dinastijai, karalystės sostinė tapo žinomu kultūriniu, religiniu centru. Manoma, kad apie 1180 m. Fese gyveno maždaug pusė milijono gyventojų ir buvo vienas didžiausių miestų pasaulyje.
Į Fesą vyko mokytis ne tik iš musulmoniškų kraštų, bet ir krikščionys iš Europos. Po 1492 m. Ispanijos užkariavimo, daug musulmonų pabėgėlių užplūdo miestą.
Kulunda (upė)
Kulunda  – upė Rusijoje, Altajaus krašto šiaurės vakaruose. Prasideda Paobės plynaukštėje, teka į vakarus Kulundos stepe. Įteka į nenuotakų Kulundos ežerą.
Upė vandenis gauna iš kritulių ir sniego tirpsmo. Minimalus debitas netoli žiočių 0,036 m³/s, didžiausias 336 m³/s. Užšąla 45-100 dienų laikotarpiui, kartais įšąla iki dugno. Prie Kulundos upės įsikūręs Bajevo miestelis.
Lamanės Grondai
Lamanės Grondai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grajevo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į rytus nuo Grajevo ir apie 71 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Romualdas Gailys
Romualdas Gailys (1941 m. vasario 2 d. Padarbuose, Židikų valsčius – 2017 m. vasario 15 d.) – Lietuvos gydytojas, biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1964 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1975 m. medicinos mokslų kandidatas.
Nuo 1964 m. dirbo Kauno raj. centrinėje ligoninėje. Nuo 1966 m. Kauno medicinos instituto (nuo 1998 m. Kauno medicinos universitetas, nuo 2010 m. Lietuvos sveikatos mokslų universitetas) dėstytojas, 1990–1992 m. Patologinės anatomijos katedros vedėjas, nuo 1998 m. medicinos fakulteto dekanas. Nuo 1993 m. profesorius. Nuo 2002 m. Patologinės anatomijos klinikos vadovas.
Mokslinio darbo svarbiausia kryptis – širdies vainikinių arterijų sienos ir nervinio aparato pokyčiai ištikus miokardo infarktui.
Spaudos inžinerija
Spaudos inžinerija – informacinių technologijų dalis. Ji jungia savyje aukštųjų technologijų pasiekimus lazerių, medžiagų mokslo, mechanikos, informatikos srityje. Spaudos inžinerija apima tokius sektorius kaip informacijos skleidimo, kultūros ir vaizduojamojo meno vertybių išsaugojimo, leidybos, reklamos, buitinio vartojimo paskirties spaudos gaminių, saugiosios (apsaugotos nuo padirbimo) spaudos gaminių, spaudos ant tekstilės, spausdintinės elektronikos ir kt. paruošimą ir išleidimą. Spaudos inžinerijos studijos susideda iš ikispausdiminių procesų (originalų apdorojimas, maketavimas, dizaino darbai, spaudos formų gamyba), spausdinimo bei gaminių pospausdiminio apdorojimo. Nuo 2014 m. priėmimo VGTU Spaudos inžinerijos studijų programoje yra dvi specializacijos: Spaudos medijų inžinerija ir 3D technologijos ir spausdinimas.
Istorija
Pirmieji informacijos šaltiniai, pasiekiantys mus iš amžių glūdumos, yra rašytiniai. Atsiradus pirmiesiems piešiniams olose, po to išradus abėcėlę, buvo pastebėta, kad mintis galima užrašyti, po to kitiems žmonėms jas perskaityti. Pradžioje rašoma buvo ant akmens plokštelių, medžio lentelių, beržo tošies. Vėliau buvo išrastas papirusas, gamintas Egipte iš nendrių, pergamentas, gamintas iš jaunų gyvulių odos. 105-aisiais mūsų eros metais Kinijoje Cai Lunis išranda popierių. Ilgą laiką kinai slėpė popieriaus gamybos paslaptį, ir tik kai XII-ame amžiuje ši paslaptis buvo atskleista Europoje, informacijos paruošimo ir skleidimo priemonėse įvyko revoliucija. Apie 1440 metus Vokietijoje Johanas Gutenbergas išranda pirmąją spaudos mašiną. Atsiranda laikraščiai, knygos, popieriniai pinigai. Spaudos pramonė ima sparčiai ir nesustabdomai vystytis. Kai 1920 m. buvo išrastas radijas, spaudai kaip informacijos priemonei buvo prognozuojamas žlugimas. Kaip matome, to neįvyko. Dar daugiau, nepadarė jai žalos 1950 m. išrasta televizija, 1980 m. kompiuteriai ir 1990 m. atsiradęs internetas. Kai buvo švenčiamas mūsų eros dutūkstantmetis, žurnalas „Science world“ apklausė 25 tūkstančius respondentų įvairiose šalyse, ką, jų manymu, vertingiausio žmonija sukūrė per šį laikotarpį. Atsakymai įvairūs, tačiau spausdinimo mašina užėmė 5-ąją vietą, pralenkusi radiją, kompiuterius ir internetą. Šiuo metu padarytas proveržis į 3D spausdinimo technologijas.
Spaudos pramonė pasaulyje
Spaudos pramonė pasaulyje užima šeštą vietą kitų pramonės šakų tarpe. Nepaisant to, kaip bebūtų išsivysčiusios elektroninės informavimo priemonės, tokiose šalyse, kaip JAV, spausdintinės produkcijos gaminama už 353 JAV dolerius vienam žmogui į metus, o Japonija pirmauja laikraščių kiekiu vienam žmogui. Spausdintinės produkcijos vidurkis vienam Žemės planetos gyventojui sudaro 58 JAV dolerius per metus. Padauginus iš septynių milijardų gyventojų, gaunamas įspūdingas skaičius, rodantis šios pramonės šakos gyvybingumą.
Lietuvoje
Lietuvoje sovietmečiu spaudos pramonės specialistai su aukštuoju universitetiniu išsilavinimu nebuvo ruošiami. Lietuva turėjo vadinamąsias vietų kvotas universitetuose Maskvoje, Leningrade (dabar Sankt-Peterburgas) ir Lvove (Ukraina). Tik vienetai studijuodavo Vokietijoje. Specialistai buvo siunčiami iš Rusijos. Atkūrus nepriklausomybę, dauguma jų grįžo atgal į savo tėvynę, o spaudos pramonė Lietuvoje ėmė sparčiai vystytis. Šiuo metu Lietuvoje veikia apie 400 su spauda susijusių įmonių, jose dirba apie 10 tūkstančių darbuotojų. Pagrindinė įmonių koncentracija yra Vilniuje ir Kaune. Spauda šiuo metu jungia pažangiausias aukštąsias technologijas. Tai naujausios medžiagos, spausdinimo dažai, lazeriai, tikslioji mechanika, elektronika, naujausios kompiuterinės programos. Lietuvoje spaudos mašinos negaminamos, naudojama užsienyje pagaminta brangi įranga su sudėtingu valdymu, reikalaujanti žinių iš informacinių technologijų, kalbų žinojimo. Spaustuvės labai daug eksportuoja, todėl atsiveria didelės galimybės žmonių bendravimui, bendriems kūrybiniams veiksmams. Tai labai kūrybingas darbas.
VGTU spaudos inžinerijos studijų programa
Vilniaus Gedimino technikos universitetas ruošia spaudos technologijų specialistus pagal spaudos inžinerijos programą. Šalia bendrainžinerinių dalykų studijuojama ikispausdiminis paruošimas, spausdinimas ir pospausdiminis spaudinių apdorojimas, marketingas, vadyba, poligrafijos dizainas ir kompozicija, specialiosios kompiuterinės programos. Pagal ERASMUS programą galimos studijos nuo vieno semestro iki metų trukmės ir užsienyje. Pirmoje pakopoje įgyjamas kokybiškas gamybos inžinerijos bakalauro diplomas. Kadangi spaustuvės labai įvairios – vienos spausdina knygas ir laikraščius, kitos žurnalus, trečios gamina pakuotes, dar kitos saugiuosius produktus, apsaugotus nuo padirbinėjimo. Nuo 2014 m. priėmimo VGTU Spaudos inžinerijos studijų programoje yra dvi specializacijos: Spaudos medijų inžinerija ir 3D technologijos ir spausdinimas. Vieną iš jų galima rinktis studijuojant Spaudos inžinerijos studijų programoje nuo trečio kurso.
Ikikolumbinė Amerika
thumb|240px|right|Kultūrų išsivystymas Amerikoje ~[[1000 m. pr. m. e. {{legend|#FEFE00|klajokliai (medžiotojai-rankiotojai)}} {{legend|#00FE00|paprastos žemdirbių visuomenės}} {{legend|#FE7334|valstybės ir civilizacijos}} ]] Ikikolumbinė Amerika (dar Senovės Amerika, priešispaninė Amerika) – Amerikos žemynas iki Kristupo Kolumbo atvykimo 1492 m. ir po jo sekusios žemyno kolonizacijos. Ikikolumbinėje Amerikoje buvo susikūrusios ilgą istoriją turinčios indėniškos civilizacijos. XVI a. šios civilizacijos buvo sunaikintos, užgožtos Vakarų civilizacijos, atneštos užkariautojų ir kolonizatorių iš Europos šalių (visų pirma Ispanijos ir Portugalijos).
Ikikolumbinės kultūros savarankiškai nuo „Senojo Pasaulio“ pasiekė įvairių laimėjimų astronomijos, matematikos, architektūros, inžinerijos (irigacijos), žemės ūkio srityse, sukūrė raštą. Kaip ir kitos civilizacijos, senovės amerikiečiai statė miestus, pasižymėjusius savo įspūdinga monumentaliąja architektūra. Buvo išvystyta sudėtinga socialinė hierarchija, prekybos, susisiekimo tinklai.
Istorija
Amerikos apgyvendinimo laikotarpis ir būdas tebėra mokslinių diskusijų objektas. Pagal plačiausiai priimtą teoriją maždaug prieš 13 000 metų per dėl apledėjimų susidariusį sausumos ruožą (Beringiją), žmonės iš Azijos persikėlė į Amerikos žemyną. Šie pirmieji gyventojai (paleoindėnai) siejami su Kloviso kultūra. Tačiau ši teorija yra ginčijama, nes ne viena palyginti neseniai aptikta archeologinė vietovė datuojama gerokai ankstesniais laikais (Monte Verdė, Pedra Furada ir kt.). Pagal radinius spėjama, kad žemynas galėjo būti apgyvendintas prieš 20–40 tūkst. metų. Šią teoriją paremia ir genetiniai atradimai. Dabar siūlomi du Amerikos apgyvendinimo modeliai – trumposios chronologijos (žmonės piečiau Aliaskos apsigyveno ne anksčiau nei prieš 14–17 tūkst. metų ) ir ilgosios chronologijos (pirmieji gyventojai pasirodė prieš 50–40 tūkst. metų, vėliau sekė dar kelios imigracijos bangos). Inuitai ir dalis kitų Amerikos šiaurės tautų žemyne apsigyveno vėliau, greičiausiai tik 1 m. e. tūkstantmetyje.
Mezoamerika
thumb|240px|Didžiausia pasaulyje [[Didžioji Čolulos piramidė]] Mezoamerika – regionas, apimantis šiaurinę Centrinės Amerikos dalį ir pietinę Meksiką – buvo vienas iš dviejų civilizacinių centrų Amerikos žemyne. Šiame regione skirtingu laikotarpiu klestėjo įvairios kultūros, kurias siejo panašus architektūros, meno, laiko, technologijų, religijos suvokimas.
Pirmoji žinoma kultūra, suklestėjusi Mezoamerikoje, buvo olmekai. Dar XXIV a. pr. m. e. olmekų protėviai, gyvenę Grichalvos upės deltoje, išvystė keramiką, o apie XVII–XVI a. pr. m. e. susikūrė olmekų civilizacija, kurios centras buvo dabartinėje San Lorenso Tenočtitlano vietovėje. Vėliau olmekų kultūra paplito po Meksikos įlankos pakrantę, buvo įkurtas religinis centras La Ventoje, žymus savo kolosalinių galvų paveldu. Olmekai pirmieji pradėjo statyti piramidinius darinius, pasiekė astronominių, matematinių laimėjimų, sukūrė rašto užuomazgas. Būtent olmekų kultūros pavyzdžiu ir susikūrė vėlesnės Mezoamerikos civilizacijos.
Silpstant olmekų galiai, Meksikos centriniame slėnyje IV a. pr. m. e. iškilo Teotihuakano miestas. Jo įkūrėjai nėra žinomi. Apie 150-uosius metus šis miestas tapo dideliu metropoliu, su masyviomis piramidėmis, religiniais ir prekybiniais kompleksais, čia apsigyveno įvairių tautų žmonės (otomiai, mištekai, nahua, sapotekai, totonakai). Laikoma, kad VI a. Teotihuakanas buvo didžiausias pasaulio miestas, o į jo įtaką pateko visas Mezoamerikos regionas bei dalis šiaurės Meksikos (Aridoamerikos).
thumb|left|240px|Majų miestas Palenkė Greta Teotihuakano, pietinėje Mezoamerikos dalyje pradėjo vystytis majų civilizacija. Pirmieji didesni majų centrai formavosi IX–VII a. pr. m. e. Gvatemalos aukštumose (Isapa, Takalik Abachas, Kaminalchuju), tačiau majų civilizacijos klestėjimo (klasikiniu) laikotarpiu laikomi 250–900 m., kuomet Peteno baseine ir kitose aplinkinėse lygumose susikūrė daug miestų-valstybių: Tikalis, Karakolis, Palenkė, Kopanas, Kalakmulis, Altun Ha, Bonampakas, Lamanajus ir daug kt. Senovės majai laikomi labiausiai išsivysčiusia Amerikos civilizacija – jie statė laiptuotąsias piramides-šventyklas, rūmus, tiesė kelius, buvo puikiai įvaldę akmens apdirbimą (stelos, inskripcijos, bareljefai), tapybą, tekstilę, juvelyriką, išvystė astronomiją (žinojo ne tik Mėnulio ir Saulės, bet ir Veneros ciklus), matematiką (sudarė sudėtingą majų kalendorių) bei hieroglifinį raštą. Majai prekiavo ne tik su Teotihuakanu, sapotekais, bet ir su Centroamerikos, Karibų tautomis. VIII–IX a. klasikinė majų civilizacija žlugo, bet X a. atsikūrė kaip poklasikinė majų civilizacija Jukatano pusiasalyje (Čičen Ica, Ušmalis, Ecna, Majapanas). Taip pat susikūrė keletas miestų-valstybių Peteno baseine (Tajasalis) bei Gvatemalos aukštumose (Kumarkachas, Sakpetenas ir kt.). Tuo laikotarpiu majai jau nebepasiekė tokių aukštų mokslinių laimėjimų. XV–XVI a., kuomet ispanai pradėjo majų žemių užkariavimą, dauguma miestų jau buvo nunykę.
IX–XI a. pietų Meksikoje dominavo toltekai, kurių sostinė buvo Tuloje. Jie buvo itin išvystę menus, ir vėlesnės nahua tautos žodį „toletekas“ naudojo įvardinti menininkui. XIII a. iš šiaurės į Meksikos slėnį įsiveržė nahua gentis, kuri save vadino „mēxihcah“. Teskoko ežero salose jie įkūrė Tenočtitlano miestą ir pradėjo veržlią karinę ekspansiją. Kartu su dalimi kitų aplinkinių nahua tautų jie sudarė karinę sąjungą. Jos nariai pavadinti actekais. Jie perėmė ankstesnių tautų kultūrinius laimėjimus, tačiau labiau telkėsi į karinį, o ne mokslinį-kultūrinį vystymąsi ir, priešingai nei majai, sukūrė galingą imperiją. XV a. actekai valdė beveik visą centrinę Meksiką. Šią civilizaciją užkariavo ir sunaikino ispanai, vedinti Ernano Korteso (žr. Meksikos užkariavimas).
Senovės Peru
Norte Čiko civilizacija, kurios centras buvo Karalis, laikoma seniausia civilizacija Amerikoje. Ji susikūrė ~3000 m. pr. m. e. ir buvo Mesopotamijos ir Senovės Egipto civilizacijų amžininke. Ji, kaip ir Senojo Pasaulio civilizacijos, statė piramides. Dar seniau, ~3500 m. pr. e. Ekvadoro pakrantėje pradėjo vystytis Valdivijos kultūra, tačiau ji nebuvo išvysčiusi monumentaliosios architektūros. Abi šios kultūros išvystė keramiką, augino kukurūzus, medvilnę, moliūgus, manijokus, pupeles.
X a. pr. m. e. Peru pakrantės srityje susikūrė Čavino kultūra (sostinė Čavin de Huantaras). Šios kultūros gyventojai ne tik buvo išvystę architektūrą, bet ir akmens apdirbimą (stelų, skulptūrinių galvų gamyba), juvelyriką (aukso dirbiniai), keramiką. Pietinėje Peru pakrantėje tarp VIII a. pr. m. e. ir I tūkstantmečio m. e. pabaigos gyvavo Parakaso ir Naskos kultūros. Jos pasižymėjo keramikos, tekstilės amatais, išvystyta irigacija. Naskos kultūrai priskiriami ginčytinos paskirties Naskos geoglifai. Maždaug nuo IV a. pr. m. e. suklestėjo Titikakos ežero pakrantėje stovėjęs Tihuanako miestas. I m. e. tūkstantmetyje į jo įtakos sferą pateko visa vakarų Bolivija, šiaurės Čilė ir pietų Peru. Pats miestas pasižymėjo savo architektūra. Nuo I m. e. a. Čavino kultūrą pakeitė močikai. Jie itin ištobulino keramiką, juvelyriką, tekstilę, vystė laivybą. Močės kultūrai priskiriama Saulės huaka šalia Truchiljo.
thumb|left|240px|Močikų menas II m. e. tūkstantmečio pradžioje senovės Peru gyvavo lokalios kultūros, kurios perėmė senųjų civilizacijų laimėjimus, tačiau pačios nebuvo labai inovatyvios: tai Čimu, Huanka, Varis, Čankajus ir kt. XV a. iš nedidelės Kusko kultūros ėmė vystytis galinga inkų civilizacija. Ji įgavo plėtros pagreitį ir užvaldė plačias žemes nuo Ekvadoro šiaurėje iki pat Čilės ir Argentinos pietuose. Inkai sukūrė savo imperiją Tawantinsuyu, statė sakraliųjų ir karališkųjų miestų kompleksus (Maču Pikču, Vilkabamba, Oljantaintambas, Saksaihuamanas ir kt.), sukūrė kelių tinklą bei pašto sistemą. Akumuliavusi ankstesnių kultūrų pasiekimus, inkų kultūra vystė tekstilę, juvelyriką, keramiką, sudarė hierarchinį valstybės aparatą. Inkai, priešingai nei Mezoamerikos kultūros, nebuvo taip išvystę astronomijos, laiko skaičiavimo, tačiau buvo ištobulinę mediciną. Šią kultūrą užkariavo Fransiskas Pisaras (žr. Peru užkariavimas), tačiau inkai ilgai priešinosi kolonizacijai.
Šiaurės Amerika
thumb|240px|Kinkeido vietovės rekonstrukcija
Sausringoje Šiaurės Amerikos dalyje, vadinamoje Aridoamerika, gyvavo Pueblų kultūra, kurią sudarė keletas tautų (anasaziai, vėliau zuniai, hopiai, taosai, akomai). Ši kultūra statė plūkto molio bei olose iškastas gyvenvietes – pueblus (Mesa Verdė, Čiakas, Taoso Pueblas ir kt.).
Vis dėlto, dauguma Šiaurės Amerikos indėnų gyveno klajokliškai, ir tokiais liko daugiausia iki pat XIX a.
thumb|left|180px|Geoglifai vakarų Amazonijoje ([[Akrė)]]
Centrinė ir Pietų Amerika
Piečiau Mezoamerikos esanti Centrinės Amerikos dalis vadinama Centroamerika. Ji buvo veikiama Mezoamerikos kultūrų, kūrėsi nedidelės valstybės. Nuo X a. į Centrinę Ameriką pradėjo keltis nahua gentys. Pietinė regiono dalis jau labiau buvo veikiama inkų ir muiskų kultūrų.
Žlugimas
XVI a. Senovės Amerikos civilizacijos žlugo, nors atskiros kultūros ir tautos priešinosi kolonizacijai iki pat XIX a. Nors kolonizatorių pajėgos buvo labai negausios palyginti su vietinėmis tautomis, tačiau jas pranoko ginkluote ir karybos laimėjimais. Be to, labai daug indėnų žuvo nuo europiečių atneštų ligų. Prie europiečių sėkmės prisidėjo ir neretas vietinių tautų įsitikinimas baltųjų dieviškumu.
Po konkistos senosios Amerikos kultūros nebeatsigavo – dominuojančia tapo Vakarų kultūra. Senasis indėnų paveldas naikintas kaip demoniškas, turtai išgrobstyti, senosios apeigos ir tradicijos represuotos.
Kulunda
Kulunda reiškia šiuos objektus Altajaus krašte:
Žaidogala
Žaidogala – kaimas pietinėje Marijampolės savivaldybės dalyje, 300 m į pietus nuo Liudvinavo, prie kelio. Į rytus nuo kaimo teka Šešupė.
Bondo mergina
Bondo mergina – išgalvotas personažas (arba jį vaidinanti aktorė), veikiantis filmuose arba knygose apie britų slaptosios tanybos MI6 agentą Džeimsą Bondą. Jos vardas dažnai turi kokią nors, dažniausiai seksualinę, reikšmę (Pussy Galore, Holly Goodhead, Honey Rider, Kissy Suzuki), o ją ir Bondą sieja romantiškas ryšys. Pats personažas paprastai yra antraplanis, ji gali būti Bondo pagalbininkė, varžovė arba trumpo susižavėjimo objektas.
Viena iš Bondo merginų, Teresa di Vicenzo, vėliau tampa jo žmona Teresa (Tracy) Bond (aktorė Diana Rigg filme „Jos Didenybės slaptojoje tarnyboje“), tačiau žūna tame pačiame filme. Bondas daugiau niekada neveda, tačiau keliuose vėlesniuose filmuose yra epizodų, kuomet jis lanko žmonos kapą. right|thumb|350px|Bondo merginos
Bondo merginos
right |thumb|200px|Honey Ryder (akt. [[Ursula Andress) – pirmoji Bondo mergina]] Paprastai Bondo mergina yra vadinama tik su agentu suartėjanti mergina, tačiau kartais šiuo „titulu“ apibūdinama bet kuri aktorė, nusifilmavusi bondiadoje. Paprastai išskiriami keli moterų tipai: su Bondu flirtuojančios ir dažniausiai tampančios jo meilužėmis moterys bei tos, kurios yra tarsi nuošalyje (MI6 vadovė ir Bondo viršininkė M, kuomet ją vaidino Judi Dench), flirtuoja su agentu, tačiau be užuominų į romantiškus ryšius (M sekretorė Moneypenny, išskyrus juostą „Skyfall“, kuriame veikianti Eve Moneypenny yra tarsi visai kitas asmuo) arba veikia kartu, tačiau išlaiko atstumą (Camille Montes filme „Paguodos kvantas“).
Bondo merginos dažniausiai būna jo pagalbininkės, tačiau vėlesniuose serijos filmuose jos vis dažniau tampa jo priešininkėmis. Kartais jos pereina į Bondo pusę (May Day filme „Žvilgsnis į žmogžudystę“), tačiau kitais atvejais kovoja iki galo (Xenia Onatopp „Auksinė akis“ arba Miranda Frost „Pasveikink mirtį kitą dieną“).
Romanai
Bondo personažo kūrėjo Ian Fleming ir vėliau jo nuotykius tęsusių kitų rašytojų romanuose ar apsakymuose nuolat yra bent viena moteris, kuria šis domisi ir dažniausiai suartėja. Flemingo kūryboje Bondo merginoms būdingi bruožai: įpusėjusi 3 dešimtį, maždaug 10 metų jaunesnė nei agentas, kuris paprastai atlieka gelbėtojo / globėjo vaidmenį. Tai atitinka tokių merginų kaip Solitaire (25 metai), Tatiana Romanova (24), Viviene „Viv“ Michel (23) ar Kissy Suzuki (23) personažai. Jauniausia Bondo mergina kūriniuose yra Gala Brando, o vyriausios – Pussy Galore (apie 30) ir Domino Vitali (29). Jų aprašoma išvaizda ir veiklos sritys būdingos 5 ir 6 dešimtmečio moterims.
Kai kuriuose romanuose Bondas suartėja ne su viena, o su keliomis merginomis („Auksapirštis“, „Kamuolinis žaibas“, Jos Didenybės slaptojoje tarnyboje“ ar „Gyveni tik du kartus“). Manoma, kad Flemingą kurti Bondo merginų tipažus įkvėpė jo meilužė Muriel Wright (savimi pasitikinti, pasiturinti ir išvaizdi, kurį laiką dirbusi modeliu), su kuria jis susipažino 1935 m. Kuomet 1944 m. moteris žuvo aviakatastrofoje, Flemingas pareiškė, kad ji „buvo per gera, kad būtų tikra“ („too good to be true“).
Filmai
Jau pirmame filme „Daktaras Ne“ pasirodė 2 moterys, netrukus pelniusios Bondo merginos titulą – Honey Ryder (aktorė Ursula Andress) ir Sylvia Trench (akt. Eunice Gayson). Nuo to laiko įvairūs leidiniai dažnai sudarinėja „geriausių Bondo merginų“ sąrašus, kurių viršūnėje paprastai atsiduria Honey Ryder.