cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Visasąjunginė liaudies ūkio pasiekimų paroda
Istorija
Įkurta 1958 m. gegužės 28 d. TSRS Ministrų Tarybos nutarimu, pradėjo veikti 1959 m. birželio mėn. sujungus sąjungines žemės ūkio, pramonės ir statybos parodas. TSRS sąjunginės respublikos, kraštai ir autonominės sritys turėjo savo paviljonus. Lietuvos TSR paviljonas Sąjunginėje žemės ūkio parodoje pradėjo veikti 1954 m. 1963 m. Liaudies ūkio pasiekimų paroda pertvarkyta pagal gamybinį šakinį principą, respublikų, kraštų ir sričių eksponatai pradėti rodyti teminėse parodose ir šakiniuose paviljonuose, juose daugelis LTSR eksponatų buvo labai gerai įvertinti, dalyviai pelnė daug parodos apdovanojimų. Lietuvos TSR paviljone 1965 m. įrengta Chemijos ekspozicija.
Kasmet būdavo surengiama apie 300 įvairių parodų, kuriose buvo rodoma daugiau kaip 100 000 eksponatų. 1992 m. birželio Liaudies ūkio pasiekimų paroda pertvarkyta į valstybės akcinę bendrovę „Visos Rusijos parodų centras“ (Всероссийский выставочный центр).
Lietuvoje veikė Lietuvos TSR liaudies ūkio pasiekimų paroda.
Porsukas
Porsukas  – upė centrinėje Turkijoje, Anatolijoje; Sakarijos kairysis intakas. Prasideda Murato kalno papėdėje, Kiutahijos vilajete. Teka į šiaurės rytus, vėliau į rytus, įteka į Sakariją ties Kiranhamaniu.
Upės vanduo naudojamas drėkinimui, sukurti du dideli tvenkiniai. Prie Porsuko įsikūrę Kiutahijos ir Eskišehyro miestai.
Antikiniuose šaltiniuose upė minima kaip Tembris ar Tembrogius.
Kulojus (Vaga)
Kulojus arba Kula – upė Rusijoje, Vologdos ir Archangelsko srityse; Vagos dešinysis intakas (Šiaurinės Dvinos baseinas). Išteka iš Sondužos ežero, į šiaurės vakarus nuo Totmos. Teka daugiausia šiaurės kryptimi. Sudaro dideles kilpas. Įteka į Vagą 369 km nuo jos žiočių, ties Šulepovskajos kaimu (Velsko rajonas).
Didžiausi intakai: Sivčiuga (kairysis), Kolenga, Didžioji Selmenga (dešinieji).
Kulojus laikosi užšalęs nuo spalio–lapkričio (kartais nuo gruodžio) iki balandžio pabaigos arba gegužės pradžios. Upę maitina daugiausia sniego tirpsmo vandenys. Naudota miško plukdymui.
Netoli upės yra Kulojaus miesto tipo gyvenvietė (Archangelsko sr.).
Upėvardis samiškos kilmės, greičiausiai iš кулл „žuvis“ ir вуой „upė“, t. y., „žuvų upė“.
Kazale Monferatas
Kazale Monferatas – miestas Italijos šiaurės vakaruose, 60 km į rytus nuo Turino, prie Po upės, Monferato kalnų papėdėje. Yra lombardų katedra, miesto aikštė, pilis, teatras, miesto parkas.
FK Kabel
Futbolo klubas Kabel arba tiesiog FK Kabel – Serbijos futbolo klubas iš Novi Sado.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1932 m.
2018–2019 m. sezone tapo Trečios pakopos nugalėtojais (Vojvodinos zonoje) ir iškopė į Antrą pakopą. Ilgam Pirmoje lygoje įsitvirtinti nepavyko. Po trijų sezonų Pirmoje lygoje, sekė kritimas į žemesnį divizioną.
Liaudies pedagogika
Liaudies pedagogika – neformali ugdymo sistema, orientuota į tradicinių vertybių tęstinumą ir glaudžiai susijusi su ugdymo praktika; tautos materialinės ir dvasinės kultūros pagrindu istoriškai susiformavusi pedagoginių žinių, pažiūrų, idėjų, patyrimo, idealų visuma.
Ypatybės
Liaudies pedagogika atspindi tautos daugumos (paprastų, žemesnio arba vidurinio socialinių sluoksnių žmonių) pedagoginę kultūrą, iš kartos į kartą perduodamą ugdymo patirtį ir idėjas. Liaudies ugdymo praktika, išreiškianti visų tautos žmonių natūralų troškimą fiziškai ir dvasiškai tobulėti, gyvavo ne formaliomis, o natūraliomis gyvenimo sąlygomis, gamtoje, etninėje aplinkoje, veikiant tam tikroms elgesio normoms, tradicijoms, papročiams. Kitaip nei mokslinė pedagogika, liaudies pedagogika neturi logiškos, griežtos sąvokų sistemos. Veiksnių, istorijos raidoje nulėmusių vaikų ir jaunimo ugdymo įvairovę, liaudies pedagogikos savitumą, yra labai daug, todėl jos tyrimų tematika labai įvairi.
Vaikų ir jaunimo istorinio ugdymo tyrimo kryptys ir sukauptos ugdymo patirties analizė dar vadinama tradicine pedagogika, tautos pedagogika, etnopsichologija, etnopedagogika, pedagogine antropologija, vaikų auklėjimo praktika šeimoje, ugdymo etnologija. Liaudies pedagogika susijusi su etnografija, tautosaka, sociologija, liaudies filosofija.
Tyrimai
Pagrindinės liaudies pedagogikos tyrimų kryptys: pedagoginė tradicija kaip kartų tęstinumo veiksnys; paprotinių veiksmų ilgalaikiškumas, kartojimas, patrauklumas; per tradiciją iš kartos į kartą perduodamas tautos dvasingumas, mentalitetas, tautinė savimonė; liaudies ugdymo struktūros (idealai, tikslai, veiksniai, metodai ir priemonės) tyrimai. Ugdymo idealai – pagarba žmogui, dora, teisingumas ir kt. tiriami kaip universalūs vaiko asmenybės formavimosi procesai, tikslai – kaip ugdymo kryptis (dorinis, fizinis, protinis lavinimas ir mokymas, socialinis, estetinis ugdymas), t. p. tiriami svarbiausi ugdymo veiksniai (darbas, buitis, tradicijos, papročiai ir kt.), metodai (pavyzdys, parodymas, pamokymas, pratinimas, įtraukimas į veiklą, aiškinimas, patarimas, užuomina, pasakojimas, liepimas, įtikinimas, skatinimas, ironija, draudimas, drąsinimas, bausmė ir kt.).
Liaudies pedagogikos priemonės apima liaudies kūrybą, įvairių žanrų tautosaką (mitologija, sakmės, pasakos, lopšinės, dainos, priežodžiai, patarlės, mįslės, žaidimai), jos tiriamos kaip kiekvieno istorinio laikotarpio, epochos vaikų auklėjimo patyrimas ir laikotarpio idėjas atspindinti sistema.
Liaudies ir teorinės pedagogikos sąveika tiriama metodologiniu lygmeniu, siekiama nustatyti jos perimamumo principus, svarbiausius veiksnius, lemiančius ugdymo teorijos raidą, istorinį ugdymo teorijos virsmą praktika. Liaudies pedagogikos tyrimai orientuoti į tautinio ugdymo pradmenis, tautinės savimonės ir tapatumo formavimosi ontologinius pagrindus. Šios tyrimo kryptys nusako tyrinėtojų lūkesčius; iš ilgaamžio pedagoginės kultūros palikimo atsekti dvasingo žmogaus ugdymo tradicinę patirtį, metodus, priemones, kuriomis būtų grindžiamas šiuolaikinis jaunimo ugdymas pakitusiomis visuomeninėmis sąlygomis.
Istorija
XX a. viduryje vaiko asmenybės brendimą tautos kultūroje tyrinėjo JAV antropologai F. Boasas, M. J. Mead, M. J. Herskovicas, J. Vaitingas ir B. Vating.
FK Grafičar
Futbolo klubas Grafičar arba tiesiog FK Grafičar – Serbijos futbolo klubas iš Belgrado.
Liaudies pedagogika
Liaudies pedagogika Lietuvoje
Lietuvoje XIX a. septintame dešimtmetyje Motiejus Valančius kėlė vaikų ir jaunimo tradicinio ugdymo reikšmę, skleidė liaudies pedagogikos idėjas, pagrįstas dora, tikėjimu ir sveika nuovoka šeimoje. Liaudies pedagogikos sampratą 1924 m. pirmasis pateikė Jonas Gudaitis-Vabalas pavadindamas ją istorine pedagogika. Jis tyrė liaudies pedagogikos raidą nuo Kristaus gimimo iki krikščionybės įsigalėjimo Lietuvoje, ją lėmusius ekonominius, kultūrinius, religinius veiksnius, šeimos reikšmę vaikų ugdymui.
Tradicinio vaikų ir jaunimo ugdymo kultūros aspektus nagrinėjo Petras Maldeikis, Stasys Yla, mįslių reikšmę ugdant vaikus – Giedrė Gučienė, pasakų – M. Lazauskienė, skatinimo ir bausmių metodą – E. Adomavičienė, liaudies ugdymo funkcijas (vaiko ugdymo veiklą, jo socializaciją) – Romanas Jonas Vasiliauskas, liaudies pedagogikos idėjas ir patyrimą Žemaitės kūryboje – Rimantas Vaivada, vaikų dorinį ugdymą kaimo bendruomenėje – I. Stankuvienė.
FK Grafičar
Istorija
Klubo ištakos siekia 1922 m. Kitados žaidė regioninėse pirmenybėse.
2018–2019 m. sezone tapo Trečios pakopos nugalėtojais (Belgrado zonoje) ir iškopė į Antrą lygą (II pakopa).
Nuo 2019–2020 m. sezono rungtyniavo Pirmoje lygoje (II). Užėmė antrą vietą pirmenybėse, bet dėl pandemijos įvyko eilė pokyčių ir klubas į Superlygą nepateko. Vėlesniais metais ir toliau rungtyniavo Pirmoje lygoje. 2022–2023 m. sezone buvo trečioje vietoje ir žaidė pereinamąsias rungtynes, tačiau pralaimėjo ir į Superlygą nepateko.
E.U.R. kvartalas (Roma)
1935 m. idėja pastatyti šį atskirą Romos kvartalą kilo tuometiniam Italijos premjerui Benito Mussolini. Šis kvartalas turėjo būti skirtas 1942 m. pasaulinei parodai, kuri dėl II pasaulinio karo neįvyko.
Pompastiška šio kvartalo pastatų konstrukcija atspindi fašistinio laikmečio stilių. Žymesni šio rajono statiniai yra Kongresų rūmai, Civilizacijos ir darbo rūmai (vadinami „kvadratiniu Koliziejumi“), Sporto rūmai.
2018 m. šiame kvartale vyko Formulės E etapas, kurį laimėjo Sam Bird.
Trevi fontanas
thumb|right|Trevi fontanas Trevi fontanas (it. Fontana di Trevi) – didžiausias ir garsiausias Romos fontanas. Trevi fontanas yra didelio pastato fasadas, kurį suprojektavo architektas Nicola Salvi 1735 m. Fontano skulptūras suprojektavo Berninio mokyklos menininkai. Trys centrinės skulptūros simbolizuoja Neptūną, apsuptą dviejų tritonų, kurių vienas mėgina susidoroti su nevaldomu jūrų arkliuku, o kitas veda ramesnį gyvūną. Jie simbolizuoja dvi prieštaringas jūros būsenas. Fontano aukštis 26,3 m, o plotis 49,15 m.
Trevi fontanas populiarus ne tik dėl savo skaidraus vandens, bet ir dėl legendos, kuri byloja, kad norint sugrįžti dar kartą į Romą, būtina per kairį petį su dešine ranka atsigręžus nugara į fontaną mesti monetą.
Liaudies ūkio specialistų tobulinimosi institutas
Istorija
1966 m. vietoj Liaudies ūkio tarybos mokymo kombinato įsteigti Aukštieji vadovaujančiųjų ir inžinerijos technikos darbuotojų kvalifikacijos kėlimo kursai 1969 m. pertvarkyti į Liaudies ūkio specialistų tobulinimosi institutą. 1988–1990 m. – Liaudies ūkio vadovaujančiųjų darbuotojų ir specialistų kvalifikacijos kėlimo institutas, 1990 m. pertvarkytas į Lietuvos vadybos akademiją prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės.
Veikla
Institute buvo taikomos to meto sąlygomis itin modernios vadybos kompetencijų ugdymo metodikos, plėtojami vadybos ir administravimo moksliniai tyrimai, teikiamos konsultacijos. Devinto dešimtmečio pabaigoje veikė 7 fakultetai:
Dirbo apie 120 dėstytojų. Mokymosi trukmė 1–6 mėn., vienu metu galėjo mokytis 1300–1500 žmonių. 1969–1979 m. institute kvalifikaciją kėlė daugiau kaip 94 000, vėliau kasmet po 12 000 specialistų.
FEI pasaulio žirgų sporto žaidynės
FEI pasaulio žirgų sporto žaidynėse vykdomos aštuonios disciplinos: važiavimas kinkiniais, dailusis jojimas, ištvermės jojimas, žirgų trikovė, neįgaliųjų jodinėjimas, vadeliojimas, konkūrinis jojimas, konkūrai, voltižiravimas.
Viktoro Emanuelio II paminklas
thumb|right|Viktoro Emanuelio II paminklas Viktoro Emanuelio II paminklas (it. Monumento Nazionale a Vittorio Emanuele II) – paminklas Romoje, Venecijos aikštėje. Paminklas pradėtas statyti 1885 m., o baigtas – 1911 m. pirmojo suvienytos Italijos karaliaus Viktoro Emanuelio II garbei.
Paminklą suprojektavo italas Giuseppe Sacconi 1885 m. Manoma, kad šis paminklas visiškai nesiderina su aplinkine architektūra ir antikinės Romos paminklais. Viktoro Emanuelio II statulą, kuri šiuo metu yra centrinėje pastato dalyje, jos skulptorius Kiaradija kalė net 20 metų. Pjedestalą puošia svarbiausius Italijos regionus simbolizuojančių figūrų bareljefai. Baltaspalvio monumento viršuje – dvi didelės tamsios bronzinės kvadrigos su sparnuotomis pergalės deivėmis. 1921 m. prie karaliaus monumento buvo perkelti nežinomo kareivio palaikai.
2007 m. pastate buvo įrengtas liftas, kuriuo pakilę turistai gali apsižvalgyti po Romą iš viršaus.
Velniakalnis
Velniakalniu vadinamos gyvenvietės:
Orontas
Asi, Orontas  – upė Artimuosiuose Rytuose. Prasideda šiaurės rytų Libane, Antilibano kalnuose, į šiaurę nuo Baalbeko. Teka į šiaurę, aukštupyje prateka Bekos slėnį. Toliau patenka į Sirijos teritoriją, prateka Homso ežerą (senovinis tvenkinys). Žemupyje teka per Turkiją, Antiokijos lyguma. Pasuka į vakarus ir įteka į Viduržemio jūrą.
Vėlionys
Vėlionys – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Kazokinės. Stūkso Vėlionių piliakalnis, rytuose telkšo ežeras Vėlys.
Orontas
Didžiausi intakai: Afrinas ir Karasu (dešinieji).
Upės vanduo naudojamas drėkinimui, vietomis laivuojama. Ties Rastanu patvenkta, už Mhardės upės vaga sureguliuota. Seniau žemupyje jungėsi su Antakijos ežeru, tačiau jis XX a. antroje pusėje buvo nusausintas. Svarbiausi miestai prie Asi: Hermelis (Libanas), Homsas, Rastanas, Chama, Mhardė (Sirija), Antakija (Turkija).
Upė senoviniuose šaltiniuose minima kaip Draco, Typhon, Axius. Jos slėnis gyvenamas nuo priešistorinių laikų, vėliau juo driekėsi svarbus kelias tarp Antiochijos ir pietų Levanto miestų. Prie šios upės įvyko žymusis Kadešo mūšis.
Askoli Pičenas
Askoli Pičenas – Italijos miestas Markėje, Askoli Pičeno provincijoje, prie Tronto upės. Išlikusi renesansinė miesto aikštė. Yra daug bažnyčių. Išvystytas paslaugų ir žemės ūkio sektoriai.
Istorija
Gyvenvietę įkūrė gentis pičenai. Romėnų laikais vadinosi Asculum Picenum. Ji buvo prie Via Salaria kelio, kuriuo iš Adrijos pakrantės į Romą buvo gabenama druska. 268 m. pr. m. e. Askoli Pičenas civitas foederata t. y. nominaliai nuo Romos nepriklausomu miestu. 91 m. pr. m. e. su kitais Vidurio Italijos miestas jis sukilo prieš Romą, bet 89 m. pr. m. e. Askolį Pičeną užėmė ir sugriovė Pompėjus Strabonas. Po to miesto gyventojai gavo Romos pilietybę.
Viduramžiais miestą nusiaubė ostgotai, po to lombardai, vadovaujami karaliaus Faroaldo 578 m. Po to Askoli Pičenas du šimtmečius priklausė Spoleto kunigaikštystei (593-789 m.) ir buvo frankų valdomas per vikarus, bet ilgainiui mieste įsigalėjo vyskupai.
1189 m. Askoli Pičenas tapo miestu valstybe, bet dėl vidinių nesutarimų atsirado galimybė diktatoriui iš užsienio. Pvz.: Galeotto I Malatesta (XIV a.), kuris iš pradžių buvo samdytas karo vadas karui su Fermu, ir Francesco Sforza. Sforcos buvo išvyti 1482 m., bet miestui teko pripažinti popiežiaus valdžią. 1860 m. Askoli Pičenas su Marke ir Umbrija buvo prijungtas prie Italijos karalystės.
Velniakalnis (Pasvalys)
Velniakalnis – viensėdis Pasvalio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Pasvalio.
Velpesiai
Velpesiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 15 km nuo Šiluvos.
Velniakiai
Velniakiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Karsakiškio.
Kremona
Kremona  – miestas Italijoje, Lombardijoje; Kremonos provincijos centras. Miestas įsikūręs Po upės kairiajame krante, Po lygumos viduryje. Kremona žinoma dėl savo senos muzikos istorijos ir tradicijų, ypač smuikų gamintojų Antonijaus Stradivarijaus ir Džiuzepės Gvarnerio.
Išvystyta mašinų, naftos apdirbimo, maisto pramonė, muzikos instrumentų gamyba.
Išlikusi XII a. katedra, XII–XV a. krikštykla, XIII a. miesto aikštė.
Lietuvos TSR liaudies ūkio pasiekimų paroda
thumb|Vingio parko estrada Lietuvos TSR liaudies ūkio pasiekimų paroda – respublikinė nuolatinė ūkio laimėjimų ekspozicija, veikusi 1961–1990 m. Vilniuje.
Istorija
Lietuvos TSR liaudies ūkio pasiekimų parodos užuomazga buvo 1960 m. Jubiliejinė paroda Kauno Ąžuolyne. 1961 m. ji perkelta į Vilnių. Ekspozicijos buvo rengiamos Vingio parko estrados patalpose. 1977 m. Lazdynuose, Neries dešiniajame krante, pradėti statyti Lietuvos TSR liaudies ūkio pasiekimų parodų rūmai, pradėjo veikti 1980 m.
Lietuvos TSR liaudies ūkio pasiekimų paroda veikė pagal Visasąjunginės liaudies ūkio pasiekimų parodos pavyzdį, buvo pavaldi LTSR Ministrų Tarybai, metodiškai vadovavo Parodų komitetas. Parodoje buvo demonstruojami pramonės, žemės ūkio, mokslo ir technikos, socialinės pažangos, kultūros laimėjimai, skleidžiama teigiama patirtis. Geriausi parodos dalyviai buvo apdovanojami 1–3 laipsnio diplomais, garbės raštais.
1990 m. Lietuvos TSR liaudies ūkio pasiekimų paroda tapo Lietuvos parodų ir konferencijų centru „Litexpo“.
Liaudies ūkio taryba
Liaudies ūkio taryba, sovnarchozas – 1917–1932 m. ir 1957–1965 m. TSRS pramonės ir statybos decentralizuoto valdymo institucija.
Velželiai
Velželiai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 1,5 km į šiaurę nuo Velžių, 2 km į vakarus nuo Namišių.
Liaudies ūkio taryba
Istorija
Nuo 1917 m. veikė Tarybų Rusijos Aukščiausioji liaudies ūkio taryba ir vietinės (gubernijų, rajonų ir apskričių) liaudies ūkio tarybos, vėliau įkurtos šakinės Aukščiausiosios liaudies ūkio tarybos, kurios valdė svarbiausias ūkio šakas ir net finansus. Liaudies ūkio taryba pirmiausia turėjo atkurti karo sugriautą ūkį. Tarybų Rusijos pavyzdžiu liaudies ūkio tarybos įkurtos Ukrainoje ir kitose tarybinėse respublikose 1919 m. sausio 20 d. įkurta Lietuvos ir Baltarusijos Aukščiausioji liaudies ūkio taryba). Aukščiausioji liaudies ūkio taryba turėjo liaudies ūkio komisariato statusą. 1932 m. teritorinė gamybinė liaudies ūkio taryba ūkio valdymo sistema pakeista šakine – iki 1946 m. valdė liaudies ūkio komisariatai. Vietoje TSRS Aukščiausiosios liaudies ūkio tarybos įkurti Sunkiosios, Lengvosios ir Miško pramonės liaudies komisariatai, vėliau įkurta daugiau komisariatų. 1946–1957 m. komisariatus pakeitė ministerijos.
1957–1965 m. liaudies ūkio tarybos
1957 m. N. Chruščiovo iniciatyva šakinė ūkio valdymo sistema vėl pakeista teritorine gamybine – ministerijos buvo panaikintos, vietoj jų sudaryta ekonominių teritorinių rajonų liaudies ūkio taryba. Panaikinus ministerijas nebeveikė centralizuoto ūkio valdymo principas, būdingas TSRS, todėl 1960 m. įkurta Rusijos TFSR, Ukrainos TSR ir Kazachijos TSR respublikinės liaudies ūkio tarybos (kitose respublikose jos įkurtos dar 1957 m.), o 1963 m. – TSRS Aukščiausioji liaudies ūkio taryba ir sąjunginiai kai kurių pramonės šakų komitetai. Liaudies ūkio taryboms nepavykus, kaip planuota, padidinti TSRS planinio ūkio produktyvumo jos 1965 m. panaikintos ir vėl grįžta prie centralizuoto šakinio ūkio valdymo modelio – įkurtos sąjunginės, sąjunginės respublikinės ir respublikinės ministerijos.
1957–1965 m. Lietuvos TSR vietiniai ūkiniai vadovai sugebėjo, naudodamiesi liaudies ūkio taryba, labiau atsižvelgti į vietos poreikius ir šiek tiek sistemingiau bei sparčiau nei visoje TSRS plėtoti ūkį.
Vėlūnai
Vėlūnai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 7 km nuo Griškiškės. Yra Reginos Glebavičienės kaimo turizmo sodyba.
Istorija
XX a. pr. pateko į Novoaleksandrovsko apskritį, Rimšės valsčių. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Rimšės valsčius).
Komas (Italija)
Komas  – miestas šiaurės Italijoje, prie Komo ežero, Lombardijos Alpių papėdėje, 40 km į šiaurę nuo Milano; provincijos centras. Svarbus geležinkelio mazgas ruože Milanas–Liucerna. Išvystyta šilko, staklių, elektrotechnikos, automobilių, laikrodžių, siuvimo, medienos pramonė. Klimato kurortas. Daug XI–XVIII a. architektūros paminklų, svarbus turizmas.
Išliko senovės romėnų statinių griuvėsiai. Bažnyčios: romaninė Šv. Abondijaus (XI a.), Šv. Fidelio (XI a. pr.), katedra (XIV a. pab.). Teismo rūmai (XIII a., dabar rotušė), A. Voltos muziejus (1928 m.).
Istorija
Komas įkurtas II a. pr. m. e.
774 m. miestas pasidavė frankams, kuriems vadovavo Karolis Didysis.
1127 m. Komas pralaimėjo ilgą karą Milanui. Jis atkeršijo po kelių dešimtmečių, kai su Frydricho I Barbarosos pagalba sugriovė Milaną 1162 m.
Nuo 1714 Komą valdė austrai. Napoleonas buvo užėmęs miestą 1798–1815 m., bet po Vienos kongreso austrai vėl valdė iki 1859 m., kai jį išvadavo Džiuzepė Garibaldis ir prijungė prie Italijos karalystės.
Velžiai
Velžiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Karčemų, prie Arimaičių ežero ir plento. Kaimo turizmo sodyba „Smuklė Žarija“.
Muhamedas Zahiras
Muhamedas Zahiras (PS محمد ظاهر شاه; ‎1914 m. spalio 15 d. – 2007 m. liepos 23 d.) – XX a. Afganistano karalius, valdęs 1933−1973 m.
Biografija
Muhamedas Zahiras buvo Muhamedo Nadiro sūnus. Jis gimė 1914 m. spalio 15 d. Kabule. Mokėsi Prancūzijoje, Pastero institute ir Monpeljė universitete. Karaliumi tapo po to, kai 1933 m. lapkričio 8 d. jo tėvas buvo nužudytas pasikėsinus apdovanojimų ceremonijos metu, kurioje dalyvavo ir Zahiras. Jis prieš tai buvo ministrų kabineto nariu. Zahiras buvo faktiniu Afganistano karaliumi du dešimtmečius, tačiau realioji valdžia tuo metu priklausė jo įvairiems dėdėms. Ministras pirmininkas Muhamedas Hašimas palaikė ryšius su Vokietija, organizavo magistralinių kelių, fabrikų statybas, pagerino mokslo kokybę, ypač Kabulo universitete, ir paskelbė puštūnų kalbą oficialia valstybine kalba. Prasidėjus Antrajam pasauliniui karui Muhamedas Zahiras paskelbė Afganistano neutralitetą.
1946 m. ministru pirmininku tapo Hašimo jaunesnis brolis Šachas Machmudas. Jį 1953 m. pakeitė Zahiro pusbrolis Muhamedas Daudas. 1955 m. Afganistane apsilankė SSRS politiniai lyderiai Nikita Chruščiovas ir Nikolajus Bulganinas. Jie pasiūlė M. Daudui 100 mln. dolerių paskolą ir vėliau tais metais suteikė 25 mln. dolerių vertės karinės paramos. 1947 m. Afganistano rytuose susikūrė nepriklausomas Pakistanas. Afganistanas nepripažino Diurando linijos valstybine siena, kilo puštūnų neramumai, kurie privedė prie to, kad Pakistanas uždarė sieną su Afganistanu. Visuomenėje kilo nepasitenkinimas M. Daudu tiek dėl jo Puštūnistano valstybės idėjos propagavimo, tiek dėl ryšių su komunistine SSRS. 1963 m. Muhamedas Zahiras privertė M. Daudą atsistatydinti ir perėmė tiesioginį šalies valdymą. Kitais metais įtvirtino konstitucinę monarchiją ir praplėtė žmonių dalyvavimo vyriausybės veikloje galimybes. Jis atsisakė karaliaus teisės tiesiogiai skirti savo giminės narius į svarbias pareigas. Tarp kitų reformų buvo praplėstos moterų teisės, įteisintas moterų švietimas. Karaliaus sprendimus turėjo patvirtinti du parlamento rūmai: žemesnieji Liaudies ir aukštesnieji Vyresniųjų. 1965 m. įvykusiuose rinkimuose į Liaudies rūmus pirmą kartą galėjo balsuoti moterys ir išrinkti komunistinės partijos nariai. Šios reformos kėlė konsevatyviai nusiteikusių islamo išpažinėjų nepasitenkinimą. Dar daugiau nepasitenkinimo sukėlė aštuntojo dešimtmečio pradžioje kilusios kelios sausros ir badas, nusinešęs tūkstančius gyvybių, karalių buvo lengva kaltinti, šalyje daugėjo simpatizuojančių kairiųjų opozicijai.
1973 m., kai Muhamedas Zahiras buvo išvykęs į Italiją akies operacijai, liepos 17 d. įvyko perversmas šalyje. Kariuomenės palaikomas buvęs ministras pirmininkas Muhamedas Daudas paskelbtas prezidentu. Zahiras nusprendė nepradėti pilietinio karo ir rugpjūčio 24 d. atsisakė sosto, taip užbaigiant Afganistano karalystės egzistavimą. Po to jis gyveno Italijoje. Per tą laiką Afganistane įvyko kairiųjų perversmas ir 1979 m. prasidėjo SSRS kariuomenės invazija. Po 10 metų pasitraukus SSRS kariuomenei toliau vyko pilietinės kovos, kol 1996 m. Afganistaną užvaldė Talibanas. Po Talibano valdžios žlugimo 2002 m. Muhamedas Zahiras grįžo į Afganistaną ir, nors buvo siūlančių atstatyti monarchiją, jam buvo daugiau nei 80 metų ir jis to nenorėjo. Zahiras paskelbė, kad sutiktų užimti garbės prezidento postą, bet išrinkus Hamidą Karzajų prezidentu jis tam nesipriešino. Naujojoje Afganistano konstitucijoje jam buvo suteiktas „Tautos tėvo“ vardas. Muhamedas Zahiras mirė po ilgos ligos 2007 m. liepos 23 d. Kabule. Su žmona Homaira (vedė 1931 m.) jis susilaukė aštuonerių vaikų.
Vencentiškis
Vencentiškis – buvęs kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Leliūnų.
Nur Muhamedas Tarakis
Biografija
Nur Muhamedas Tarakis gimė 1917 m. liepos 15 d. kaimiškoje šeimoje Gaznio provincijoje. Jis dirbo klerku Bombėjuje, kur mokėsi naktinėje mokykloje ir pramoko anglų kalbos. 1940-ųjų pabaigoje dirbo Afganistano vyriausybės spaudos departamente, 1953 m. paskirtas atašė Afganistano ambasadoje Vašingtone. Grįžęs į Afganistaną užsiėmė prekyba ir 1964 m. karaliui Muhamedui Zahirui įtvirtinus konstitucinę monarchiją jis dalyvavo įsteigiant kairuolišką Afganistano liaudies demokratinę partiją (ALDP) su ryšiais Sovietų Sąjungoje. Tarakis užėmė partijos generalinio sekretoriaus postą ir 1967 jai skilus vadovavo Liaudies frakcijai. 1973 m. valdžią šalyje paėmė Muhamedas Daudas, kuris pradėjo slopinti politines laisves. 1977 m. abi ALDP šakos susijungė, tikriausiai paveikus TSRS. Tarakis vėl tapo partijos generaliniu sekretoriumi.
1978 m. balandžio 27 d. kairuoliški kariuomenės karininkai nuvertė Muhamedą Daudą, buvo išvaduoti ALDP kaliniai. Tarakis buvo paskelbtas prezidentu ir ministru pirmininku. Jis paskelbė Demokratinę Afganistano respubliką. Vadovavo nuožmiai ir netaktiškai bandydamas įgyvendinti marksistinės ideologijos reformas. Patyrė didžiulį visuomenės pasipriešinimą, o siekiai išdalinti žemę beturčiams nesulaukė pritarimo. Jis kreipėsi paramos į TSRS, pačioje partijoje vyko skilimai ir jam buvo vis sunkiau suvaldyti viceprezidentą Hafizulą Aminą. 1979 m. kovą jis užleido ministro pirmininko postą Hafizulai. Rugsėjį keliavo į konferenciją Kuboje, o grįždamas apsilankė Maskvoje, kur, tikima, L. Brežnevo buvo patartas atsikratyti Hafizulos. Grįžus į Kabulą jam pasikėsinimas į Hafizulą nepavyko. Hafizula Aminas paėmė valdžią rugsėjo 14 d. Apie Tarakio mirtį pranešta spalio 9 d. Manoma, kad jis buvo nužudytas Hafizulos Amino nurodymu.
Muhamedas Daudas
Muhamedas Daudas Chanas (PS محمد داود خان; ‎1909 m. liepos 18 d. – 1978 m. balandžio 27 d.) – Afganistano pirmasis prezidentas, vadovavęs 1973−1978 m.
Biografija
Muhamedas Daudas buvo kilęs iš ilgą laiką Afganistaną valdžiusios giminės. Jis buvo Muhamedo Zahiro pusbrolis. Jo tėvas Muhamedas Azizas 1917−1919 m. buvo Afganistano užsienio reikalų ministras. Mokėsi Kabule ir Prancūzijoje. Po to siekė karjeros tarnaudamas kariuomenėje ir 1939 m. iškilo iki kariuomenės vado posto. 1946−1953 m. užėmė Afganistano gynybos ministro postą ir 1953−1963 m. buvo Afganistano ministras pirmininkas. Jis iš karto ėmėsi šalies modernizavimo. Priėmė paramą tiek iš TSRS, tiek iš JAV, praplėtė moterų teises, ragino moterų nebedėvėti šydų viešumoje. Buvo tvarkomi keliai, statomi fabrikai ir hidroelektrinės. 1947 m. Afganistano rytuose susikūrė nepriklausomas Pakistanas. Afganistanas nepripažino Diurando linijos valstybine siena, kilo puštūnų neramumai, kurie privedė prie to, kad Pakistanas uždarė sieną su Afganistanu. Muhamedas Daudas palaikė Pakistano puštūnų atsiskyrimo ir nepriklausomos valstybės, Puštūnistano sukūrimą, atvirai konfliktavo su Pakistano prezidentu Muhamedu Ajubu. 1955 m. Afganistane apsilankė TSRS politiniai lyderiai Nikita Chruščiovas ir Nikolajus Bulganinas. Jie pasiūlė M. Daudui 100 mln. dolerių paskolą ir vėliau tais metais suteikė 25 mln. dolerių vertės karinės paramos. Visuomenėje kilo nepasitenkinimas M. Daudu tiek dėl jo Puštūnistano valstybės idėjos propagavimo, tiek dėl ryšių su komunistine SSRS. Konfliktas su Pakistanu paveikė prekybą.
1963 m. Muhamedas Zahiras privertė M. Daudą atsistatydinti ir perėmė tiesioginį šalies valdymą. Kitais metais įtvirtino konstitucinę monarchiją ir apribojo valdančios giminės nariams galimybes užimti svarbius postus vyriausybėje, taip atkirsdamas Muhamedą Daudą iš kišimosi į politiką. Aštuntojo dešimtmečio pradžioje kilus sausroms ir badui nepasitenkinimas karaliumi didėjo. 1973 m., kai Muhamedas Zahiras buvo išvykęs į Italiją akies operacijai, liepos 17 d. įvyko Muhamedo Daudo perversmas šalyje. Kariuomenės remiamas jis paskelbė, kad panaikina monarchiją ir įkuria respubliką, pasiskelbė prezidentu. Zahiras nusprendė nepradėti pilietinio karo ir rugpjūčio 24 d. atsisakė sosto. Iš tikro respublika buvo tik politinis M. Daudo lozungas, nes jis tapo faktiniu diktatoriumi. Jis paleido įstatymų ruošėjus ir uždraudė visas partijas, 1975 m. pasirašė neutraliteto ir neagresijos sutartį su TSRS, kas sukėlė islamistinių grupių nepasitenkinimą. Vidaus politikoje M. Daudas po to siekė atsiriboti tiek nuo TSRS, tiek nuo JAV įtakos, sustiprinti ryšius su kitomis islamiškosiomis valstybėmis. Jis siekė apriboti valstybinę nuosavybę ir skatino privatų verslą. Tai priešiškai nuteikė kairuolišką Afganistano liaudies demokratinę partiją. M. Daudui pabandžius iš kariuomenės pašalinti kairuoliškus karininkus 1978 m. balandžio 27 d. šie sukilo. Muhamedas Daudas buvo nužudytas kartu su šeima ir rėmėjais. Po jo prezidentu tapo Nur Muhamedas Tarakis.
Sidnėjaus architektūra
thumb|[[Sidnėjaus operos teatras, projektuotas danų architekto Jorno Utsono]] thumb|Centriniai pašto rūmai – vienas žinomiausių Viktorijos laikų architektūros pavyzdžių Sidnėjuje Sidnėjaus architektūra – didžiausio ir seniausio Australijos miesto, Naujojo Pietų Velso valstijos sostinės, architektūra. Per 200 metų nuo įkūrimo miestas išaugo iš nedidelės kolonijos, statytos neprofesionalių gyventojų be jokio plano ir taisyklių, iki šiuolaikinio didmiesčio su dangoraižiais ir pasaulinio garso architektūros statiniais.
Pirmieji žymesni Sidnėjaus pastatai pastatyti XIX a. pr. valdant gubernatoriui Laklanui Makvoriui pagal nuteistojo architekto Fransio Grinvėjaus (Francis Greenway) projektus. Iš vėlesnių statinių pažymėtini Viktorijos laikų stiliaus pastatai miesto centre, statyti iš vietinės medžiagos – Sidnėjaus smiltainio, ir XIX–XX a. sandūros federacijos stiliaus (apie 1890–1915 m. Australijoje vyravęs architektūros stilius) gyvenamieji pastatai priemiesčiuose.
Po pastatų aukščio apribojimų panaikinimo pokario metais miesto centre pradėti griauti senieji pastatai, jų vietoje buvo statomi dangoraižiai. Nepaisant to, mieste išliko ir senosios architektūros pastatų, tarp jų ir seniausias Australijos visuomeninis pastatas – gubernatoriaus rūmai Paramatoje. Sidnėjaus svarbiausi šiuolaikiniai pastatai projektuoti architektų Hario Seidlerio (Harry Seidler), Jorno Utsono, Žano Nuvelio (Jean Nouvel), Ričardo Rodžerso, Renco Pjano, Normeno Fosterio (Norman Foster) ir Franko Oveno Gerio (Frank Owen Gehry) XX a. antroje pusėje ir XXI a. pr.
Santūrus karalių Jurgių epochos klasicizmas
thumb|left|Valstijos Parlamento rūmai (1816 m.) Britų kolonija prie Sidnėjaus įlankos įkurta 1788 m. sausį, kai pirmoji laivų flotilė su nuteistaisiais po 9 mėnesių kelionės atvyko iš Portsmuto. Pirmieji kolonijos gyventojai – nuteistieji ir jų prižiūrėtojai, atvyko su mintimi, kad kolonijoje liks neilgai – praleis jiems skirtą laiką ir grįš į Angliją. Kolonija buvo menkai aprūpinta, trūko maisto, patirties ir žinių apie Australijos klimatą ir dirvą. Britanijos vyriausybė taupė lėšas ir neskyrė nuteistųjų kolonijai nei architektų, nei reikalingų įrankių, nepaisant to, kad kolonijoje daugėjo laisvųjų gyventojų.
1790 m. leitenantas Viljamas Dauesas (William Dawes) pasiūlė miestui savo sudarytą planą, tačiau kolonijos lyderiai jį ignoravo. Tuometinė miesto raida be jokio plano paliko pėdsaką ir šiuolaikinio Sidnėjaus išplanavime.
thumb|left|Haid Parko nuteistųjų gyvenamasis namas Miestas pradėtas tvarkyti, valdant gubernatoriui Laklanui Makvoriui (1810–1821). Makvoris patvirtino svarbiausias statybos taisykles su minimaliais reikalavimais naujiems pastatams, pertvarkė gatvių sistemą, rūpinosi reprezentacinių valstybinių, kultūros įstaigų, visuomeninių pastatų statyba. 1814 m. į koloniją atsiųstas už dokumentų klastojimą nuteistas architektas Fransis Grinvėjus. Bendradarbiaujant gubernatoriui ir Grinvėjui, per keletą metų mieste pastatyta santūrių, proporcingų klasikinių formų pastatų, žymiausi jų: Haid Parko nuteistųjų gyvenamasis namas (1819 m., kartu su kitais Australijos nuteistųjų kolonijų pastatais – Pasaulio paveldo paminklas), Šv. Jokūbo bažnyčia, senoji Liverpulio ligoninė. Valdant Makvoriui, Sidnėjuje pastatyti 62 plytiniai, 22 akmeniniai ir 52 lentomis apkalti namai, keturi tiltai, įrengtos septynios krantinės ir molai, nutiesa virš 200 mylių (virš 320 km) kelių.
1819 m., reaguodama į laisvųjų kolonistų skundus, Britanijos vyriausybė atsiuntė į koloniją komisiją Makvorio veiklai tirti. Makvoris buvo apkaltintas išlaidumu, ypač statybose, ir 1821 m. pasitraukė iš gubernatoriaus pareigų. Po jo sugrįžimo į Škotiją iki XIX a. ketvirtojo dešimtmečio pabaigos visuomeniniai pastatai Sidnėjuje beveik nebuvo statomi.
Eklektinė neogotika
thumb|Neogotikinė E. Blaketo projektuota Šv. Andriejaus katedra Kolonija pamažu keitėsi iš nuteistųjų į laisvą. Daugėjo gyventojų, augo ekonomika. Jau nuo kolonijos įkūrimo miesto dalys ėmė skirtis pagal gyventojų socialinę sudėtį: karininkai, administratoriai, vėliau ir dvasininkai, pirkliai, kūrėsi prestižinėje rytinėje miesto pusėje. XIX a. ketvirtajame dešimtmetyje į rytus nuo miesto centro pradėjo vystytis Pots Pointo (Potts Point) vilų rajonas. Auganti gerovė atsispindėjo ir architektūroje: turtingiesiems miestiečiams tapo madinga statyti dideles, ištaigingas vilas su sudėtingomis architektūrinėmis detalėmis. Klasicizmo stilių pakeitė įmantresnė ir eklektiškesnė neogotika. Žymiausias to meto architektas – Džonas Verdžas (John Verge), keletas jo darbų išliko iki šių dienų: Tusculum ir Rockwall gyvenamieji namai Pots Pointe, Elizabet Bėjaus rūmai (Elizabeth Bay House), Kamden Parko dvaras (Camden Park Estate) Sidnėjaus pietvakariuose.
Viktorijos laikų ir XX a. pr. architektūra
thumb|200px|[[Antroji Prancūzijos imperija|Antrosios imperijos stiliaus Sidnėjaus rotušė]] Šeštajame dešimtmetyje Naujajame Pietų Velse radus aukso, sparčiai padaugėjo Sidnėjaus gyventojų, išaugo miesto gerovė. Susidarė nauja vidurinioji socialinė klasė, kuriai reikėjo jos gerovę ir socialinį statusą atitinkančių privačių ir visuomeninių pastatų. Prasidėjo bažnyčių, komercinių ir visuomeninių pastatų, ekstravagantiškų gyvenamųjų namų statybos bumas. Tačiau žemesniųjų klasių gyvenimo sąlygos nepasikeitė, todėl daugėjo ir antisanitarinių lūšnynų.
Gyvenamųjų namų stilių paveikė gausi italų imigracija; pastatai buvo statomi su arkadomis ir lodžijomis, tinkuojami, dekoruojami ornamentais.
thumb|left|200px|„Australijos“ viešbutis (1891 m.), nugriautas 1971 m. XIX a. viduryje mieste dirbo architektai Edmundas Tomas Blaketas (Edmund Thomas Blacket), Džeimsas Barnetas (James Barnet). Svarbiausias Blaketo darbas – Šv. Andriejaus katedra miesto centre. Kiti žymesni išlikę jo darbai – Sidnėjaus universiteto centrinis pastatas ir Didžioji salė, Šv. Stepono bažnyčia Niutaune, Šv. Tomo bažnyčia Šiaurės Sidnėjuje, Visų Šventųjų bažnyčia Vularoje. Barnetas suprojektavo Australijos muziejaus, Muitinės, Pašto rūmų pastatus, kolonijos vyriausybės Žemių departamento ir Vyriausiojo sekretoriaus administracinius pastatus bei pašto skyrių, teismo rūmų ir kitus visuomeninius pastatus Sidnėjaus priemiesčiuose. Barneto ir kitų to meto architektų projektuoti visuomeniniai pastatai buvo įvairių stilių: neorenesanso, neogotikos, neoklasicizmo, statyti iš vietinio akmens su gausiai dekoruotais fasadais. Nuo septintojo dešimtmečio vėl pradėtos naudoti plytos.
thumb|Viktorijos laikų neogotikinė Šv. Marijos katalikų katedra XIX a. pab. auganti ekonomika ir didėjanti australų nacionalinė savimonė atsispindėjo ir architektūroje: buvo statomos ištaigingos parduotuvės, viešbučiai, blaivininkų kavos rūmai (viešbučiai be alkoholinių gėrimų). Du žymūs to meto statiniai – buvusi didžiausia Sidnėjaus parduotuvė Anthony Hordern & Sons bei žinomiausiu šalies viešbučiu vadintas „Australijos“ viešbutis, neišliko, buvo nugriauti XX a. pab. Žymiausias išlikęs šio Australijos klestėjimo laikotarpio architektūros pavyzdys – Art deco stiliaus daugiafunkcionalinis Grace Building (1930 m.), kurio pirmieji du aukštai buvo skirti mažmeninei prekybai, likusieji – prekybos įmonių ofisams.
2018 m. FEI pasaulio žirgų sporto žaidynės
2018 m. FEI pasaulio žirgų sporto žaidynės – 8-osios žirginio sporto žaidynės, kurias organizavo tarptautinė žirgų sporto federacija. Čempionatas antrą kartą vyko JAV. Turnyro metu buvo išdalinti pakvietimai į jojimo varžybas 2020 m. Tokijo olimpiadoje.
Sidnėjaus architektūra
Viktorijos laikų ir XX a. pr. architektūra
1932 m. per Džeksono Uosto įlanką nutiestas Sidnėjaus Uosto tiltas sujungė miesto šiaurinę ir pietinę dalis. Tiltas tapo vienu iš pažįstamiausių Sidnėjaus statinių; 2007 m. įtrauktas į Australijos valstybinio kultūros paveldo sąrašą.
2018 m. FEI pasaulio žirgų sporto žaidynės
Ištvermės jojimas
2018 m. rugsėjo 12 d. ryte duotas startas ištvermės jojimo varžyboms. Po pirmojo rato lenktynės sustabdytos dėl blogai sužymėtos trasos ir ne ten nuklydusių sportininkų. Praėjus pusdieniui ir sužymėjus trasą - varžybos pradėtos iš naujo. Sportininkams įveikus dar vieną ratą teisėjai sustabdė varžybas dėl aukštos temperatūros ir drėgmės.
Sidnėjaus architektūra
Po Antrojo pasaulinio karo
thumb|left|200px|Sidnėjaus bokštas – aukščiausias Sidnėjaus statinys nuo 1981 m. Dėl medžiagų ir kvalifikuotos darbo jėgos stokos statybos sektorius po Antrojo pasaulinio karo patyrė nuosmūkį, o namų statybos kainos per dešimtmetį išaugo 600 %. Prisitaikydami prie naujų sąlygų, iš Europos į Australiją po karo grįžę jauni architektai supaprastino namų projektavimą ir statybą. Namų projektuose sumažėjo verandų ir prieangių, keturšlaičius stogus pakeitė nedidelio nuožulnumo dvišlaičiai, atsisakyta nefunkcionalių dekorų, sumažintas lubų aukštis. Atsisakyta vestibiulių, priemenių, atskirų valgomųjų ir svetainių, pagrindinis įėjimas projektuotas tiesiai į svetainę.
2018 m. FEI pasaulio žirgų sporto žaidynės
Dalyvaujančios šalys
Likus savaitei iki žaidynių iš nominuotų sportininkų sąrašo pasitraukė vienintelė Lietuvos atstovė Alisija Zabavska.
Olimpinės kvotos
2018 m. FEI pasaulio žirgų sporto žaidynėse buvo išdalinti komandiniai pakvietimai į 2020 m. vasaros olimpines žaidynes:
Sidnėjaus architektūra
Po Antrojo pasaulinio karo
thumb|left|Dr Chau Chak Wing Building Švelnesne modernizmo atmaina už Seidlerio europietiškąjį kūrė taip vadinamosios Sidnėjaus mokyklos architektai šeštajame ir septintajame dešimtmetyje. Bilas Lukasas (Bill Lucas), Briusas Rikardas (Bruce Rickard), Nevilis Gruzmanas (Neville Gruzman), Kenas Vulis (Ken Woolley) suprojektavo organiškai įsiliejančių į aplinką namų, nemažai jų buvo pastatyti stačiuose šlaituose, pasislėpę natūralioje augmenijoje. Šių projektų daugiausia Sidnėjaus šiauriniuose priemiesčiuose, kiek mažiau – rytiniuose.
Septintajame dešimtmetyje, po pastatų aukščio apribojimų panaikinimo, mieste prasidėjo dangoraižių statybos bumas, žymiai pakeitęs Sidnėjaus miestovaizdį. Dangoraižiai projektuoti pasaulinio garso architektų Žano Nuvelio, Hario Seidlerio, Ričardo Rodžerso, Renco Pjano, Normeno Fosterio, Franko Oveno Gerio. Danų architekto Jorno Utsono projektuotas Sidnėjaus operos teatras Sidnėjaus Uosto krantinėje tapo vienu didingiausių pasaulio statinių, miesto ir visos šalies simboliu, UNESCO pasaulio paveldo objektu. Utsonas atsistatydino nebaigus statyti pastato, jo darbą užbaigė kiti architektai. Miesto aukščiausias pastatas, 309 m aukščio Sidnėjaus bokštas, baigtas statyti 1981 m., kai aukščio apribojimai mieste buvo mažiau griežti nei vėlesniais laikais.
Dangoraižiai
thumb|Miesto centro šiaurės vakarinės dalies vaizdas nuo Sidnėjaus bokšto thumb|Keletas iš Sidnėjaus aukščiausių dangoraižių 2020 m. pradžioje Sidnėjuje buvo 34 dangoraižiai, aukštesni nei 150 m, dar 9 buvo statomi. Pagal dangoraižių skaičių Sidnėjus buvo 36 vietoje pasaulyje ir antroje vietoje Australijoje po Melburno. Tradiciškai dangoraižių daugiausia centriniame verslo rajone, bet pastaraisiais metais statomi ir priemiesčiuose – Paramatoje, Čatsvude. Pirmasis dangoraižis, AMP Centre Žiedinėje krantinėje, pastatytas 1976 m. po to, kai mieste panaikinti buvę pastatų aukščio apribojimai (46 m). Daugiausia dangoraižių pastatyta devintame ir dešimtame dešimtmetyje, vėliau, dėl Sidnėjaus oro uosto artumo, jų aukštis vėl buvo ribojamas (iki 235 m, pagal naujausias taisykles – iki 330 m). Didžiausias miesto statinys yra 309 m aukščio Sidnėjaus bokštas su restoranais ir apžvalgos aikštelėmis. Aukščiausi dangoraižiai iki stogo – Meriton World Tower (230 m) ir MLC Centre (228 m), iki antenos galo – Citigroup Centre (243 m), pastatytas 2000 m.
Aukščiausi statiniai
2020 m. pradžioje aukščiausi Sidnėjaus pastatai buvo:
Tiltai
Sidnėjuje yra 23 svarbesni tiltai. Garsiausias iš jų – arkinis Sidnėjaus Uosto tiltas, jungiantis miesto centrą su šiauriniais rajonais. Tai aukščiausias metalinis arkinis tiltas pasaulyje: tilto aukštis nuo vandens paviršiaus – 134 m. Pagal tarpatramio ilgį (503 m) tiltas yra septintas ilgiausias arkinis tiltas pasaulyje. Vantinis Anzac tiltas per Džonstono įlanką jungia miesto centrą su vakariniais priemiesčiais, 8 eismo juostų, atidarytas 1995 m. Istorinis metalinis pasukamasis Pirmonto tiltas atidarytas 1902 m., pirmasis pasaulyje su elektriniu sukimo mechanizmu. Nuo 1981 m. skirtas tik pėsčiųjų ir dviračių eismui. Santvarinis Iron Cove tiltas baigtas tiesti 1955 m., išsiskiria Art deco stiliaus atramomis. Tai paskutinis tiltas valstijoje, kurio metaliniams sujungimams panaudotos kniedės. Arkinis gelžbetoninis Gleidsvilio tiltas per Paramatos upę atidarytas 1964 m. Tilto arkos 305 m ilgio tarpatramis tuo metu buvo ilgiausias gelžbetoninio arkinio tilto tarpatramis pasaulyje.
Venckai (Šilutė)
Venckai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Žemaičių Naumiesčio. Venckuose yra Venckų piliakalnis.
Venciškiai
Venciškiai – buvęs kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 9 km nuo Klykolių.
Istorija
Klykolių apylinkės Venciškių kaimas 1984 m. liepos 25 d. panaikintas LTSR AT Prezidiumo įsaku.
Venclovynė
Venclovynė – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Tauragnų.
Petrikai (Astravas)
Kaime iki XX a. pab. gyveno daugiausia lietuviai. Čia amžių praleido lietuvių tautodailininkė, pasakotoja Marija Mažeikienė.
VAR
thumb|right|250px|VAR sistemos logotipas VAR (ang. video assistant referee) – futbolo teisėjavimo sistema, kurios pagalba teisėjai gali peržiūrėti vaizdo įrašus ir priimti atitinkamus sprendimus. Tarptautinė futbolo asociacijų valdyba į futbolo taisykles VAR sistemos naudojimą įrašė 2018 m. VAR sistema naudojasi požiūriu „minimalus įsikišimas, maksimali nauda“.
Naudojimas
VAR sistema gali būti naudojama tik šių atvejų peržiūrai:
Istorija
Pirmą kartą sistema buvo išbandyta Nyderlandų Eredivisie lygoje 2012–2013 m. sezone bandomųjų rungtynių metu. Tuometinis FIFA prezidentas Sepp Blatter buvo nusistatęs prieš tokią sistemą, tačiau jam pasitraukus iš posto 2015 m. jį pakeitęs Gianni Infantino palaikė tokios sistemos įvedimą į futbolo taisykles.
Pirmą kartą oficialių rungtynių metu VAR sistema pradėta naudoti JAV MLS lygoje nuo 2016 m. rugpjūčio rezervinių komandų rungtynėse. Po mėnesio VAR sistema buvo naudota draugiškose rungtynėse tarp Prancūzijos ir Italijos rinktinių.
Mieleišiūnai (Gervėčiai)
Mieleišiūnai arba Mileišiūnai  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Gervėčių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 8,5 km į pietryčius nuo Astravo, 13,5 km į pietvakarius nuo Gervėčių. Iš vakarų juosia miškas, rytuose – Dailidėlių fermos.
VAR
Istorija
Pirmą kartą aukščiausio lygio futbolo lygoje VAR sietam panaudota Australijos A-League rungtynėse tarp „Melbourne City FC“ ir „Adelaide United FC“ 2017 m. balandžio 7 d., tačiau sistemos pagalbos neprireikė. Pirmas aktyvus VAR sistemos panaudojimas šioje lygoje įvyko balandžio 7 d., kai susitiko „Wellington Phoenix FC“ ir „Sydney FC“.
Tarptautiniame lygyje VAR sistema pirmą kartą išnaudota 2017 m. FIFA konfederacijų taurės varžybose Rusijoje.
Aukščiausio lygio Europos lygoje VAR sistema pradėta naudoti 2017–2018 m. sezone Bundesliga ir Serie A lygose. Po metų šią sistemą pradėjo naudoti ir La Liga lyga.
2018 m. sausį Italijos Koverčiano mieste atidarytas pirmasis VAR mokymų centras pasaulyje.
2018 m. FIFA oficialiai leido naudoti VAR sistemą XXI pasaulio futbolo čempionate. Tai buvo pirmasis turnyras, VAR sistemą naudojęs visose rungtynėse ir visuose stadionuose.
VAR sistema lygose
Šiuose čempionatuose naudojama aktyvi VAR sistema, kuomet teisėjas palaiko tiesioginį ryšį su VAR sistemos teisėjais.
Meža (Unža)
Meža  – upė Rusijoje, Kostromos srityje; Unžos kairysis intakas (Volgos baseinas). Prasideda susiliejus Koniugo ir Mičiugo upėms, prasidedančioms Šiauriniuose skliautagūbriuose. Teka Meža daugiausia į pietus kalvotomis vietovėmis. Įteka į Unžą 160 km nuo jos žiočių, 7 km aukščiau Manturovo miesto.
Justiniano maras
thumb|250px|right|[[Šv. Sebastijonas meldžią Jėzų išgelbėti duobkasio gyvybę siaučiant Justiniano marui. XV a. pabaigos nežinomo dailininko paveikslas]] Justiniano maras – Yersinia pestis bakterijos sukeliamo maro pandemija Viduržemio jūros regione 541–542 m. Labiausiai nuo pandemijos nukentėjo Bizantijos imperija bei Sasanidų imperija. Pavadinimą „Justiniano maras“ davė XX a. istorikai, pagal protrūkio metu Bizantiją valdžiusio imperatoriaus Justiniano vardą. Justiniano maras yra laikomas viena iš didžiausių ir daugiausia mirčių sukėlusių pandemijų istorijoje, o socialinė ir kultūrinė įtaka lyginama su juodosios mirties XIV a. Tačiau kai kurie istorikai mano, kad iš tiesų pandemija buvo žymiai mažesnio masto, nei priimta laikyti. Dėl konkrečios ligos buvo ilgą laiką spėliojama, tačiau maro versiją patvirtino 2013 ir 2015 m. atlikti genetiniai tyrimai.
Meža (Unža)
Didžiausi intakai: Didžioji Šochra, Portiugas, Šekšema (kairieji).
Justiniano maras
Justiniano maras yra pirmoji žinoma maro epidemija.
Paulius Valinskas
Paulius Valinskas (g. 1995 m. gruodžio 9 d.) – Lietuvos krepšininkas, rungtyniaujantis įžaidėjo arba atakuojančio gynėjo pozicijoje.
Vencloviškė
Vencloviškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km nuo Kačergiškės.
Paulius Valinskas
2013 m. baigė Žalgirio-Sabonio sporto mokyklą. Nuo 2014 m. priklausė Kauno „Žalgiriui“, rungtyniavo dublerių komandoje. 2015–2016 m. sezone Nacionalinėje krepšinio lygoje užėmė antrą vietą. 2016–2018 m. Paulius Valinskas priimtas į pagrindinę „Žalgirio“ komandą, bet žaidė nedaug (įsimintiniausios varžybos – 11 taškų prieš Maskvos CSKA 2017 m. „Eurolygos“ susitikime). 2018–2019 m. skolintas Panevėžio „Lietkabeliui“ bei Orleano „Loiret Basket“. 2019 m. vėl tapo „Lietkabelio“ žaidėju. 2022 m. rugpjūčio pradžioje pasirašė dviejų metų sutartį su Belgrado „FMP“ klubu.
Justiniano maras
Į Konstantinopolį maras greičiausiai pateko iš Egipto grūdų laivais, pernešamas žiurkių. Pirmasis epidemijos protrūkį Pelusiumo uoste 541 m. aprašė Bizantijos filosofas ir istorikas Prokopijus. Kiti du svarbūs tų laikų šaltiniai yra Jono Efesiečio bei Sirijos istoriko Evagrijaus Scholasto raštai. Evagrijus buvo ir pats užsikrėtęs maru, tačiau išgyveno.
Meža (Unža)
Meža laikosi užšalusi nuo lapkričio iki balandžio antros pusės. Upę maitina mišrios kilmės, daugiausia sniego tirpsmo vandenys. Naudota miško plukdymui.
Paulius Valinskas
Paulius Valinskas buvo Lietuvos jaunučių iki 16 m. rinktinės narys. 2018 m. debiutavo Lietuvos nacionalinėje rinktinėje.
Meža (Unža)
Pagrindinė gyvenvietė prie upės – Georgijevskojė.
Justiniano maras
Maro epidemijos atsikartojo VI, VII ir VIII amžiais, tačiau vis silpnesnės ir labiau lokalizuotos. Po paskutinės maždaug 750-aisiais metais, tokio dydžio maro pandemijų daugiau Europoje nebuvo iki XIV a. Juodosios mirties.
Paulius Valinskas
Pasiekimai
Eurolygos trecios vietos laimetojas 2018
Velžiai (Pasvalys)
Velžiai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Namišių, pusiaukelėje tarp Saločių ir Vaškų miestelių. Kaimo žemių pietinėje dalyje prateka Yslykio dešinysis intakas Žižmiagriovis.
Istorija
1941 m. birželio mėnesį buvo ištremtas šaulys, atsargos karininkas, velžietės ūkininkės Onos Jasėnienės sūnus Leonas Jasėnas su šeima, tuo metu dirbęs Panemunėlio linų fabriko direktoriumi. Iš tremties Jakutijoje grįžo 1958 m.
Velžiuose 1945 m. birželio 12 d. vaškiečių stribų buvo nušautas nuo okupacinės raudonosios armijos besislapstantis Jonas Adomonis, velžiečių ūkininkų Kazimiero ir Onos sūnus.
Pokary iš Velžių buvo ištremtos ūkininkų Antano Motiejūno, Petro Motiejūno ir Tado Jasėno šeimos.