cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stačiatikybė
Istorija
Apaštalų ir jų pasekėjų skelbiama krikščionybė iš Palestinos išplito visoje Romos Imperijoje. Netrukus atsiradus kitiems judėjimams, skelbusiems save Kristaus mokymu (tokiems kaip gnosticizmas, arijonizmas, nestorianizmas), norėdama nuo jų atsiriboti, Bažnyčia pasivadino „ortodoksų“ („tikrojo tikėjimo“, „teisingo šlovinimo“), savo mokymą vadino „ortodoksija“ (lietuviškas terminas „stačiatikybė“ atsirado Lietuvos netikinčiųjų tarpe, atspindi liaudišką tikėjimo sampratą: esą katalikai sėdi, o stačiatikiai garbina Dievą stovėdami
Ortodoksinis mokymas buvo tikslinamas Visuotiniuose Bažnyčios susirinkimuose. Ortodoksai visuotiniais pripažįsta 7 susirinkimus, įvykusius iki schizmos.
Istoriškai iškilo penki krikščionybės sklaidos centrai: Roma, Konstantinopolis, Aleksandrija, Antiochija, Jeruzalė. Jie IV Visuotiniame susirinkime sudarė vadinamąją pentarchiją, penkių patriarchų valdžią, kurioje kaip pirmas tarp lygių svarbiausias buvo Romos vyskupas, popiežius, šv. Petro įpėdinis. Pentarchija nunyko formuojantis vietinėms autokefalinėms Bažnyčioms, ir atsirado įtampa tarp popiežiaus, pabrėžusio savo pirmumą, ir vietinių Bažnyčių, pabrėžusių jo lygybę kitų patriarchų atžvilgiu.
Skirtingai nei katalikybėje, Ortodoksų Bažnyčioje nėra vienos bažnyčios galvos, kuri galėtų kalbėti visos bažnyčios vardu (plg. popiežiaus kalbėjimas ex cathedra). Bažnyčios katalikiškumas yra suvokiamas kaip visuotinumas ir vienybė bendrame eucharistijos šventime, t. y. katalikiškumas realizuojamas ne tiek per hierarchiją, o eucharistijos šventimo metu. Kiekviena tikinčiųjų bendrija, galinti būti savarankiška, yra skelbiama autokefaline, t. y. visiškai savarankiška ir neatskaitinga jokiai aukštesnei hierarchijai (autokefaliją suteikia jau egzistuojančios autokefalinės Bažnyčios). Tačiau kartu visi savarankiškų bendrijų nariai sudaro vieną bendruomenę, vieną Bažnyčią.
Paskutinė Ortodoksų Bažnyčia, gavusi autokefalijos statusą – Ukrainos Ortodoksų Bažnyčia (2019 m.).
Praeitis
thumb|right|200px|Šventieji Vilniaus kankiniai, Antanas, Jonas ir Eustachijus, nužudyti [[1347 m. Ikona.]]
Ortodoksinė krikščionybė padarė didelę įtaką Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kultūrai – iki unitų paplitimo LDK, ortodoksinė krikščionybė buvo populiariausia religija šioje šalyje, o senoji bažnytinė slavų kalba ir priėmus katalikybę liko viena iš oficialių LDK kalbų.
XII–XIII amžiuje nemažai lietuvių kunigaikščių buvo priėmę ortodoksiją, tarp jų paminėtini vyriausias Mindaugo sūnus Vaišelga, įsteigęs Laurušavo vienuolyną, Pskovo kunigaikštis Daumantas (galimai irgi Mindaugo sūnus žr. Daumantas (Ldk)), kuris Ortodoksų Bažnyčioje pripažintas šventuoju, taip pat Lietuvos Didysis Kunigaikštis Švarnas.
Apie 1291–1300 metus Konstantinopolio patriarchato pavedimu įkurta Lietuvos Metropolija. Būtent Lietuvos metropolitas palaimino Gediminą būti Lietuvos Didžiuoju Kunigaikščiu.
thumb|left|200px|[[Vilniaus Dievo Motinos Ėmimo į Dangų katedra, įkurta valdant Algirdui 1348 m.]]
XIV amžiujе didėjo konkurencija tarp Maskvos kunigaikštystės ir LDK dėl rusų žemių suvienytojos statuso. 1375 metais Kiprianas paskelbtas metropolitu Kijevo, Lietuvių ir Rusų, atsirado įtampa tarp Maskvos ir Vilniaus, abi kunigaikštystės norėjo turėti atskirą metropoliją. Nuo 1378 iki 1458 metų abi valstybės priklausė Kijevo ir Visos Rusios metropolijai, su centru Lietuvoje, toliau Lietuvos metropolitai titulavosi Kijevo, Galicijos ir Visosios Rusios metropolitais, o 1461 metais atskirtos Maskvos metropolijos vadovas titulavosi Maskvos ir Visos Rusios metropolitu.
Kijevo (LDK) metropolija buvo pavaldi Konstantinopolio patriarchatui. Jos likimas glaudžiai susijęs su popiežiaus ir Konstantinopolio patriarcho konfliktu.
1054 metais įvykusi schizma tarp katalikų ir ortodoksų juos supriešino. Santykiai ypač pablogėjo po IV Kyžiaus žygio 1204 metais, kai kryžiuočiai užėmė ir nusiaubė Konstantinopolį. Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas siekė suvienyti krikščionių jėgas kovoje su musulmonais, skatino derybas. 1438 metais Bažnyčios pasirašė Florencijos uniją, tačiau katalikai Konstantinopolio karine jėga neparėmė ir 1453 metais Bizantiją užkariavo Osmanų Imperija.
Daugelis Rytų Bažnyčios hierarchų tvirtino, esą unija pasirašyta vykdant spaudimą ir neigė jos legitimumą. Šitaip 1448 metais Maskvos metropolija, pasmerkusi uniją, faktiškai tapo visiškai nepriklausoma.
1589 metais Konstantinopolio patriarchatas suteikė Maskvos metropolijai autokefaliją. Maskvos metropolija tapo patriarchija.
Dalis buvusios Lietuvos metropolijos teritorijos 1923 buvo gražinta Konstantinopoliui kaip Lenkijos Ortodoksų Bažnyčia ir 1925 metais jai suteikta autokefalija.
Dabartis
Šiuo metu Vilniaus ir Lietuvos vyskupija yra Maskvos patriarchato dalis. Šiam patriarchatui autokefaliją 1589 m. suteikė Konstantinopolio patriarchas.
Daugumoje Lietuvos parapijų šiuo metu, kaip ir slaviškose valstybėse, liturgijoje naudojama bažnytinė slavų kalba. Tačiau yra žinoma, kad anksčiau liturgija vykdyta lietuviškai.
Nuo 2005 m. Vilniaus Šv. kankinės Paraskevės cerkvėje sekmadieniais, 9 valandą ryto, liturgija vyksta lietuvių kalba.
Pagrindinės dogmos
thumb|200px| Pirmojo Visuotinio Bažnyčios Susirinkimo Tėvai su tikėjimo simbolio tekstu
Ortodoksų Bažnyčios mokymas turi du šaltinius – Šventąjį Raštą ir Šventąją Tradiciją. Šventoji Tradicija – tai „Šventosios Dvasios gyvenimas Bažnyčioje“. Šventoji Tradicija yra antlaikiška, tai yra tikėjimo praktika, kurios pats Jėzus Kristus išmokė apaštalus ir kurios apaštalai mokė kitus.
Todėl ortodoksų Šventosios Tradicijos samprata yra gana apibrėžta ir nekintanti, ji, visų pirma, apima Kristaus, Apaštalų, Bažnyčios Tėvų ir Visuotinių Susirinkimų mokymą. Bet kokia nauja bažnytinė praktika turi būti derinama su pirmykščiu Bažnyčios mokymu. Tai yra pagrindinis ortodoksijos, t. y. tikrojo, apaštališkojo tikėjimo kriterijus. Itin smulkūs ar neesmingi krikščioniškam mokymui klausimai paliekami tikinčiųjų nuožiūrai.
Remdamiesi Nikėjos-Konstantinopolio tikėjimo simboliu, krikščionys ortodoksai išpažįsta:
Nemažiau svarbus mokymas apie mistinį Kristaus pribuvimą šiame pasaulyje. „Kur du ar trys susirinkę mano vardu, ten ir aš esu tarp jų“ (Mt 18, 20). Bažnyčia yra pats Kristus šiame pasaulyje. Bažnyčia – tai bendruomenė, susidedanti iš ištikimųjų tikinčiųjų ir dvasininkų, kurie kartu sudaro Kristaus kūną. Todėl pati Bažnyčia yra niekada neklystanti, nors jos nariai (nesvarbu, ar paprasti tikintieji, ar aukščiausi dvasininkai – patriarchai) gali nupulti į ereziją.
Teozė yra pasiekiama per šventą gyvenimą Kristuje, t. y. dalyvavimą Slėpiniuose (arba Paslaptysе, ), nenutrūkstamą maldą ir askezę.
Slėpiniai (sakramentai)
Tai, kas Vakaruose tradiciškai vadinama „sakramentais“, Ortodoksų Bažnyčioje yra vadinama „Šventaisiais Slėpiniais“ (gr. mysterion). Slėpiniai laikomi Dievo įsteigta priemone, padedančia siekti teozės. Tikslus Slėpinių skaičius nenustatytas bei neapribotas, tačiau dėl protestantizmo plitimo Vakarų Europoje, ortodoksų katekizmuose nuo XVII amžiaus išskiriami septyni slėpiniai: krikštas, patepimas mira (sutvirtinimas), atgaila, ligonio patepimas, eucharistija, santuoka, kunigystė (chirontija). Skirtingai nei katalikybėje, vienas ir tas pats tikintis turi galimybę priimti visus Slėpinius, nes kunigystė yra suderinama su santuoka. Kitas skirtumas – patepimas mira (sutvirtinimas) teikiamas iškarto po krikšto (praktiškai tėra daroma kelių minučių pertrauka). Tikima, jog krikštas nuplauna nuodėmes, o patepimas mira, kurį Apaštalų Darbų knygoje iš pradžių keitė apaštalo rankos pridėjimas, suteikia žmogui Šventosios Dvasios dovanas, todėl laikomasi Naujojo Testamento praktikos ir šie du slėpiniai teikiami kuo greičiau vienas po kito.
Krikščionių ortodoksų gyvenimo centre – Eucharistijos ( – dėkojimas), arba švč. Komunijos Slėpinys, įsteigtas paties Jėzaus Kristaus. Eucharistija yra Dieviškosios Liturgijos proceso kulminacija. Tikima, jog liturgijos metu Šventosios Dvasios veikimu duonoje ir vyne įsikūnija pats Kristus, ir duonos bei vyno pavidalu tikintieji priimama tikrą Kristaus Kūną ir Kraują, taip tapdami su juo viena.
Komunijai yra ruošiamasi pasninkavimu, maldomis bei išpažintimi (prieš komuniją reikia atlikti atgailą). Tikintysis taip pat turi būti priėmęs krikštą bei patepimą mira.
Malda ir asketizmas
thumb|Jėzaus Kristaus Atsimainymas (metamorfozė, transfigūracija) Taboro kalne, XV a. ikona
Pasak ortodoksų, vien dalyvauti slėpiniuose šventumui nepakanka, nors tai ir yra viena iš būtinų sąlygų. Šv. Paulius moko: „be paliovos melskitės!“ (1 Tes 5, 17), visas krikščionio gyvenimas turi būti maldingas.
Ortodoksų asketizmas – žmogaus valios siekis žygdarbiais artėti dieviškosios malonės įgijimo link. Dieviškoji malonė yra išgelbėjanti, išgydanti, perkeičianti bei atnaujinanti žmogaus prigimtį, paveiktą nuodėmingojo nuopuolio. Asketizmas yra intensyvios pastangos gauti Šventosios Dvasios malonę kaip išganymo ir Dangaus Karalystės sąlygą.
Kūno askezė tėra pasiruošimas dvasinei askezei. Ortodoksai kūną supranta kaip „Dvasios šventyklą“ (1 Kor 6, 19). Kiekvienas tikintysis be 4 ilgesnių pasninkavimo periodų turi laikytis pasninko ir kiekvieną trečiadienį bei penktadienį, taip pat tam tikrais atskirais atvejais.
Puikus ortodoksinio gyvenimo pavyzdys – vienuolių hesichastų tradicija, kurios esmė – nenutrūkstama malda tyloje. Pasak vienuolių, praktikuodamas tokią maldą žmogus gali imti regėti (theoria) Dievo veikimą (energeia). Šventųjų žinojimas apie Dievą įvardijamas terminu „gnosis“. Hesichasto gyvenimas – atsiskyrėliškas (pasaulio atžvilgiu) ir kontempliatyvus. Gausiausias šaltinis, aprašantis hesichastų teoriją ir praktiką yra „Philokalia“ (liet. „Gėrio meilė“), rinkinys, kurį sudaro įvairių autorių IV–XV amžių tekstai. Nors terminas „hesichazmas“ siejamas visų pirma su vienuolyste, nederėtų pamiršti, jog šventumas yra kiekvieno ortodokso siekinys.
Gavęs Šventosios Dvasios malonę ir jos perkeistas krikščionis tampa palaimingu (palaimingumas –, slav. блаженство). Mato Evangelijoje nurodomi devyni palaimingumo įsakymai (Mt 5, 3-11):
Dėl šio gyvo santykio su Dievu ir tiesioginio Dievo patyrimo akcentavimo krikščionių ortodoksų teologijai būdingas neigiamas nusistatymas kraštutinio racionalizmo, scholastikos, bandymų racionaliai išaiškinti tikėjimą atžvilgiu. Ortodoksų teologija apibūdinama kaip „empirinė teologija“, nes centrinę vietą joje užima betarpiškas tikinčiojo mistinis patyrimas ir šventųjų liudijimai.
Autokefalijos
Stačiatikių Bažnyčios yra savarankiškos. Kiekviena iš jų yra autokefalinė, vadovaujama renkamo vadovo, hierarchija skiriasi priklausomai nuo įvairių istorinių sąlygų, kuriomis Stačiatikių Bažnyčios vystėsi. Šalia autokefalinių bažnyčių, kurios juridiniais ir dvasiniais klausimais yra visiškai nepriklausomos yra ir autonominės bažnyčios, kurios savarankiškai tvarko didžiąją dalį vidaus klausimų, tačiau yra priklausomos nuo autokefalinių bažnyčių.
thumb|Bulgarijos stačiatikių cerkvė
Autokefalinės bažnyčios (pagal Konstantinopolio Patriarchato diptichą):
Dvasininkija
Celibatas nevienuolių kunigų yra laisvai pasirenkamas, tačiau, jei kunigas nusprendžia vesti, tai privalo padaryti iki subdiakonato šventimų. Jei diakonas ar kunigas lieka našlys, tokiu atveju antrą kartą vesti negali: jis automatiškai lieka celibatininku arba gali duoti vienuoliškus įžadus.
Liturgija
Ortodoksų Bažnyčioje yra švenčiama „Dieviškoji liturgija“.
Egzistuoja trys Dieviškosios liturgijos variantai: Šv. Jokūbo (I a.), Šv. Bazilijaus Didžiojo (IV a.), šv. Jono Auksaburnio (V a.), šv. Bazilijaus liturgija tam tikra prasme yra sutrumpinta ir menkai pakeista Šv. Jokūbo liturgija, o šv. Jono auksaburnio – sutrumpinta Bazilijaus liturgija. Tokiu būdu ortodoksų liturginė tradicija siekia Kristaus ir apaštalų laikus ir išliko menkai pakitusi iki mūsų dienų. Šv. Jokūbo liturgija švenčiama Jeruzalėje per šventes, kitur dažniausiai naudojama šv. Jono Auksaburnio liturgija.
Liturgija – 3 dalių (pasiruošimo liturgija; katechumenų; ištikimųjų). Liturgija švenčiama tikintiesiems stovint, nors yra ir suoliukai, skirti negalintiems stovėti (seniems, sergantiems, pavargusiems).
Liturginė kalba priklauso nuo regiono. Graikijoje naudojama koinė graikų kalba, Gruzijoje – senoji gruzinų kalba, slavų kraštuose naudojama bažnytinė slavų kalba ir t. t.
Svarbų vaidmenį liturgijoje užima giedojimas. Dvasininkai gieda visą liturgiją, ir melsdamiesi, ir skaitydami Evangeliją, o jiems pritaria choras bei tikintieji.
Kaip ir per Paskutinę Vakarienę, tikintieji Komuniją priimama duonos ir vyno pavidalu. Tam, kad nė lašelis vyno ir nė kruopelė duonos netyčia neliktų nesuvartota, jau po komunijos tikintieji gauna „šilumą“: dažniausiai pagrindinės patalpos gale vaišinama šiltu, vandeniu skiestu vynu ir prosforos (specialios baltos duonos) gabaliukais.
Ortodoksinės liturgijos esmė – anapus laiko ir erdvės vykstantis susijungimas su Dievu ir tikinčiųjų susijungimas Dieve.
Po liturgijos, priklausomai nuo regiono tradicijų, vyksta „agapė“ – bendri pietūs ar vakarienė. „Agapės“ ir eucharistijos atskyrimas prasidėjo dar šv. Pauliaus laikais, kai pradėjo formuotis tradicija švč. Komuniją priimti tuščiu skrandžiu (žr. 1 Kor. 11).
Prancūzijos futbolo varžybos 2002–2003 m.
Prancūzijos futbolo varžybos 2002–2003 m.
Stačiatikybė
Kalendorius ir laikas
Kalendoriaus ir laiko skaičiavime krikščionių ortodoksų Bažnyčia remiasi apaštalų laikais vyravusia tradicija.
Dauguma autokefalinių bažnyčių atmeta katalikų popiežiaus Grigaliaus XIII inicijuotąkalendoriaus reformą ir tebenaudoja Julijaus kalendorių. Dėl to stačiatikių religinių švenčių datos pasaulietiniame kalendoriuje nėra pastovios. Stačiatikiai Kalėdas švenčia sausio 7 d., o ne gruodžio 25 d. (iki 1900 m. tai buvo sausio 6 d., o po 2100 m. bus sausio 8 d.). Dėl Velykų datos skaičiavimo metodikos katalikų ir stačiatikių Velykų data kartais sutampa, kartais skiriasi visu mėnesiu (stačiatikių Velykos gali būti balandį arba gegužę, tačiau niekada nebūna kovą).
Laikas skaičiuojamas pagal Biblijos tradiciją, aptinkamą jau pirmame Pradžios knygos skyriuje – dienos pradžia laikomas vakaras. Kasdienių patarnavimų ciklas prasideda vakare, po Valandų skaitymo vyksta vakarinės pamaldos, o baigiasi ciklas Dieviškosios Liturgijos šventimu, prasidedančiu kitą rytą, iki pietų.
Šitoks laiko skaičiavimas pasitelkiamas ir Evangelijoje, pvz., kai teigiama, jog Kristus mirė 6 valandą, t. y. per pietus.
Palyginus su kitomis krikščionybės kryptimis, ortodoksai daug laiko praleidžia pasninkaudami. Reguliariai pasninko laikomasi kiekvieną trečiadienį ir penktadienį (išskyrus šventes), taip pat yra 4 ilgi pasninkų laikotarpiai. Šis pasninko režimas yra išlikęs nuo apaštalų laikų. Seniausias mus pasiekiantis jį aprašantis šaltinis yra Didachė, I amžiuje parašytas „Dvylikos apaštalų mokymas”, kai kurių Bažnyčios Tėvų įtraukinėtas į Naujojo Testamento kanoną.
Misiologija ir ekumenizmas
thumb|Visuotinis patriarchas, Konstantinopolio arkivyskupas Baltramiejus I
Bizantiškai misiologijai būdingas „trikalbės erezijos“ smerkimas, pasak kurios Šventasis Raštas ir Liturgija gali būti tik lotynų, graikų ir hebrajų kalbomis. Krikščionių ortodoksų misionieriai nuo ankstyvųjų laikų savo darbą pradėdavo rašybos sistemos kūrimu ir šventųjų tekstų vertimu į vietinę kalbą. Taip atsirado kirilica, senoji kartvelų kalba ir t. t.
Bet kokios krikščionių ortodoksų misijos galutinis tikslas – naujos nepriklausomos, autokefalinės Bažnyčios sukūrimas. Autokefaliją suteikia jau egzistuojančios autokefalinės Bažnyčios, kai naujos (būsimos) autokefalijos tikintieji yra tam pasiruošę.
Krikščionių ortodoksų Bažnyčios istorijoje nebuvo Vakarų protestantizmo bei reformacijos/kontrreformacijos judėjimų analogų. Atskilimai dažniausiai būdavo smulkūs ir vyko ne dėl teologinių klausimų, o dėl politinių-administracinių problemų (dalies dvasininkų noras savavališkai paskelbti autokefaliją, kaip, pavyzdžiui, atskilusių Ukrainos bendruomenių atveju, arba dalies tikinčiųjų įsikibimas į vietinius papročius, nesusijusių su ortodoksine dogmatika, kaip sentikių atveju).
Kertinis ortodoksų ir katalikų dogmatikos skirtumas yra filioque klausimas. Krikščionių ortodoksų teigimu, Šventoji Dvasia kyla iš Tėvo, o tie, kurie teigia, jog ir iš sūnaus (t. y., visų pirma, katalikai) nėra tikrojo tikėjimo, nes savo pataisymais iškraipo Nikėjos-Konstantinopolio tikėjimo išpažinimą.
Šiuo metu beveik visos autokefalinės Bažnyčios yra tarpkonfesinės Pasaulio bažnyčių tarybos, sukurtos 1961 m., narės. Taip pat jos dalyvauja ekumeniniame dialoge su katalikų ir anglikonų bažnyčiomis.
Rónald Gómez
Su Saprisos klubu laimėjo šalies čempionatą ir CONCACAF Čempionų taurę
Šalies rinktinėje žaidžia nuo 1993 metų, žaidė 2002 m. pasaulio čempionate, kur įmušė du įvarčius. 2006 m. pasaulio čempionate sužaidė 260 minučių per 3 rungtynes, įmušė vieną įvartį į Lenkijos vartus, atliko vieną rezultatyvų perdavimą.
FC Norma Tallinn
Talino „Norma“ – buvęs Estijos futbolo klubas iš Talino.
Romučiai
Romučiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Kuršėnų, šalia kelio, greta Ventos. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka. Netoliese – Romučių piliakalnis.
Druskininkų valsčius
Istorija
Valsčius minimas Lietuvoje po I pasaulinio karo 1919 m., tačiau netrukus panaikintas. Atkurtas Lenkijoje 1925 m. liepos 1 d. iš šiaurinių Pariečės valsčiaus kaimų. 1925–1939 m. priklausė Antrosios Lenkijos Respublikos, Balstogės vaivadijos, Gardino apskričiai. 1939 m. rugsėjo pabaigoje valsčių užėmė Raudonoji armija ir prijungė prie Baltarusijos TSR, Balstogės srities. 1940 m. sausio 15 d. valsčius panaikintas ir prijungtas prie naujai įkurto Pariečės rajono. 1940 m. lapkričio 25 d. buvusio valsčiaus teritorija priskirta Lietuvos TSR. 1941 m. sausio 15 d. Druskininkų, Marcinkonių ir Rudnios valsčiai, iki tol priklausę Baltarusijos TSR Pariečės rajonui ir Rodūnios rajonui, priskirti Lietuvos TSR. Oficialiai Druskininkų valsčius LTSR įsteigtas tų pat metų vasario 17 d. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Druskininkų rajonui (4 apylinkės).
Šventelis
left|120px
Šventelis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 12,5 km į pietus nuo Zarasų. Telkšo ties vakariniu Švento ežero galu, Gražutės regioniniame parke, patenka į Švento botaninį draustinį. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,58 km, plotis – iki 0,31 km. Altitudė 158,9 m. Šiaurvakarinis krantas aukštas, kiti žemesni, sausi. Ežerą iš visų pusių supa Tumiškės miškas. Pietryčiuose yra 0,06 ha salelė. Ežeras nenutekantis, priklauso Šventosios upės baseinui.
Šiaurinėje pakrantėje įsikūręs Sloniškių kaimas.
Baltų kalba
Baltų kalba (بلتی, སྦལ་ཏིའི་སྐད་, sbal-ti-skad) – kinų-tibetiečių kalbų šeimos, tibetiečių kalbų pogrupio kalba, vartojama baltų tautybės žmonių, gyvenančių šiaurės Pakistane (Baltistane). Dažnai laikoma ladakų kalbos tarme (t. y. priklausančia tibetiečių tarmių grupei). Baltų kalbą skirtingais duomenimis vartoja nuo 330 iki 450 tūkst. žmonių.
90 % baltų kalbos žodyno sutampa su ladakų kalba, tačiau kadangi baltai yra musulmonai, jų kalba paveikta persų, urdu, šinų kalbų. Baltų kalba nuo XVII a. buvo užrašoma arabų raštu (urdu variantu), tačiau dabar populiarinamas tibetiečių rašto variantas. Baltų kalba turi gausų žodinės poezijos paveldą.
Rokėnai
Rokėnai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Antazavės, Sartų regioninio parko pakraštyje. Seniūnaitijos centras.
thumb|left|Senos Rokėnų pušys
Etimologija
Kaimo vardas – asmenvardinis vietovardis, kilęs iš asmenvardžio Rokas arba Rokėnas. Iki 1972 m. buvo Rakėnai, bet naikinant tarminius vietovardžius, pakeisti į Rokėnus.
Geografija
Kaimas įsikūręs vaizdingoje vietovėje: šiaurės rytuose telkšo Zalvys, šiaurės vakaruose plyti Antazavės šilas, pietryčiuose – Ilgašilis, o vakaruose – Zaduojo ežeras. Nuo Šlaitų kaimo Rokėnus skiria Nuoskynų miškas. Maždaug nuo jo pro Gurecko pušynėlį palei buvusią ūlyčią žemuma į Plikabalę kažkada tekėjo upeliukas Upėsnis, dabar jau išdžiuvęs.
thumb|left|160px|Medinė skulptūra
Į šiaurę nuo kaimo auga dvi šimtametės pušys – ten senieji kaimo kapeliai, kuriuose dar laidota XIX a. 2-ojoje pusėje. Už jų kiek toliau auga aukštas Pužienės beržas. Einant keliuku nuo Balio Gaulės ir Vinskių namų išlikusi didelė sena Mažiulių liepa, menanti, kur ūlyčioje buvo Mažiulių namai, sudegę (kaip ir didžioji ūlyčios dalis) baisiame gaisre XX a. pradžioje.
Istorija
Rokėnai paminėti 1688 m. Antalieptės bažnyčios metrikų knygoje.
Žymūs žmonės
thumb|240px|Rodyklė į J. Gruodžio tėviškės vietą Kaime gimė:
Kaime 2009 m. rugpjūčio mėn. pastatytas ir pašventintas stogastulpis Andriūnų šeimai, išauginusiai tris karininkus, inžinierių ir pedagogę.
Kuzkai (Losicės apskritis)
Kuzkai – kaimas Lenkijos rytuose, Sarnakų valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurę nuo Sarnakų, apie 19 km į šiaurės rytus nuo Losicės ir apie 130 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Skovilio skalė
thumb|Skovilio skalė prie čili paprikų prekystalio parduotuvėje. Skovilio skalė – aitriųjų paprikų aitrumo matavimo skalė, kurią 1912 m. sukūrė JAV chemikas Wilbur Scoville. Vienetai žymimi SHU.
Skovilio karščio vienetai nurodo kapsicino (medžiagos, suteikiančios paprikoms aitrų skonį) kiekį paprikose.
Daugiausia alkaloido kapsacino yra sėklose ir vaisių pertvarose.
Sobutka
Sobutka  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bielsko valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės rytus nuo Bielsko ir apie 34 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
„Weird Al“ Yankovic
„Weird Al“ Yankovic – dainininkas, humoristas ir muzikantas iš JAV, geriausiai žinomas dėl jo kuriamų populiarių dainų parodijų ir originalių humoristinių dainų. Žinomiausios parodijos – „Eat it“ (Michael Jackson – „Beat it), „Smells Like Nirvana“ („Nirvana“ – „Smells Like Teen Spirit“), „Amish Paradise“ (Coolio – „Gangsta’s Paradise“), „White and Nerdy“ (Chamillionaire – „Ridin'“) ir kt.
Vyžuona (Šventoji)
Vyžuona – upė rytų Lietuvoje, Utenos rajone; Šventosios kairysis intakas. Prasideda Utenoje, susiliejus Krašuonos ir Viešos upeliams. Teka šiaurės vakarų kryptimi. Įteka į Šventąją 141 km nuo jos žiočių, Anykščių rajono paribyje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Vyžuonų.
Gérard Depardieu
Žeraras Depardjė (Gérard Xavier Marcel Depardieu; (g. 1948 m. gruodžio 27 d. Šatoru, Prancūzijoje) – prancūzų aktorius, Auksinio gaublio laimėtojas.
Vaidina anglakalbiuose ir prancūziškuose filmuose. Žinomas iš filmų „Žalioji korta“, „1492: Rojaus užkariavimas“, „Asteriksas ir Obeliksas“ serijos.
Vyžuona (Šventoji)
Gyvenvietės prie Vyžuonos: Utena, Vyžuonėlės, Kaliekiai, Šiaudiniai, Vyžuonos.
Etimologija
Upėvardžio kilmė neaiški. Siejimas su apavo pavadinimu vyžos sunkiai įmanomas, greičiau kilęs iš veiksmažodžio vyžti („pinti vyžas“), kurio pirminė reikšmė galėjusi būti tiesiog „pinti, vingiuoti“. Galimai susijęs žodis yra yžia, yža, yžė („ledo ižas“).
Gérard Depardieu
Asmeninis gyvenimas
Nuo 2013 m. sausio 3 d. Žeraras Depardjė yra Rusijos pilietis. Neseniai Depardjė persikėlė gyventi iš Prancūzijos į Belgiją dėl 75 proc. pajamų mokesčio turtuoliams, kurį įvedė prezidentas Fransua Olandas. Prancūzijos premjeras Jean-Marc Ayrault tokį aktoriaus poelgį pavadino „apgailėtinu“. Tada įsižeidęs Depardjė pareiškė, kad atsisako Prancūzijos pilietybės.
„Weird Al“ Yankovic
Be šios veiklos, Al Yankovic yra sukūręs ir atlikęs pagrindinį vaidmenį filme „UHF“, atlikęs smulkius vaidmenis kituose filmuose, režisavęs kitų atlikėjų vaizdo klipus (Ben Folds („Rockin' the Suburbs“), Hanson, The Black Crowes („Only a Fool“), Jeff Foxworthy („Redneck Stomp“ ir „Party All Night“), Blues Explosion („Wail“), ir The Presidents of the United States of America („Mixed Up S.O.B“)). Jis taip pat yra parašęs dvi knygas vaikams – „When I Grow Up“ ir „My New Teacher and Me!“.
„Weird Al“ Yankovic visada atsiklausia atlikėjų, ar jie neprieštarauja, kad jų dainos būtų parodijuojamos, nors teisiškai tai nebūtina.
Biografija
Al Yankovic gimė 1959 m. spalio 23 d. Daunyje, Kalifornijoje, o užaugo netoli Linvudo. Jis – vienturtis Nick Louis Yankovic ir Mary Elizabeth Yankovic sūnus.
Al Yankovic ėmė mokytis groti akordeonu būdamas šešerių. Jis baigė mokyklą būdamas 16 metų, ir buvo geriausias savo laidos moksleivis. Jis baigė architektūros studijas, tačiau jų metu suprato, jog nori siekti ne architekto, bet humoristo ir muzikanto karjeros. Al Yankovic vedė laidą universiteto radijuje, kur pirmąkart pasivadino pravarde „Weird Al“ (liet. „Keistasis Elas“).
Grupė
„Weird Al“ Yankovic susipažino su savo būgnininku Jon „Bermuda“ Schwartz 1980 m. „Dr. Demento“ radijo laidoje, kurioje jie abu dalyvavo kaip svečiai. 1981 metais prie jų prisijungė Steve Jay (bosinė gitara) ir Jim West (gitara). 1991 m. grupę papildė klavišininkas Rubén Valtierra. Nuo to laiko grupės sudėtis nesikeitė.
Asmeninis gyvenimas
2001 m. Al Yankovic vedė Suzanne Krajewski, 2003 m. jiems gimė dukra Nina.
Diskografija
„Weird Al“ Yankovic yra išleidęs 14 albumų:
Paskutinysis albumas – „Mandatory Fun“ – debiutavo kaip labiausiai perkamas savaitės albumas. Tai pirmas kartas nuo 1963 m. kai humoristinės muzikos albumas tapo perkamiausiu. Šis albumas užbaigė 14 albumų sutartį su įrašų kompanija, ir gali būti, jog tai paskutinis tradicinio formato „Weird Al“ Yankovic albumas. Dabar atlikėjas planuoja pereiti prie skaitmeninio singlų platinimo, nes tai leistų greičiau reaguoti į pop-kultūros tendencijas ir pateikti savo parodijas tuo metu, kai parodijuojami kūriniai yra savo populiarumo viršūnėje.
Mantvilaičiai
Mantvilaičiai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Pagėgių. Pietuose eina geležinkelis Tauragė–Pagėgiai.
Donald G. Jackson
right|thumb|Donald G. Jackson
Gimė Misisipės valstijos Temonto mieste. Užaugo Mičigano valstijoje, Adriano mieste. Suaugęs dirbo automobilių fabrike. Tačiau ten dirbdamas jau norėjo tapti režisieriumi. Galiausiai 1976 metais sukūrė savo pirmąjį filmą, siaubo filmų parodiją "The Demon Lover". Vėliau sukūrė imtynių filmą "I Like to Hurt People". Po šių filmų Jackson persikėlė į Holivudą, kur jis pasiliko iki pat savo mirties.
Per savo karjerą dirbo kartu su daug režisierių, įskaitant Roger Corman ir James Cameron, tačiau ilgiausiai bendradarbiavo su Scott Shaw. Jie kartu sukūrė naują filmų srovę – „Zen Filmmaking“. „Zen Filmmaking“ yra filmų kūrimo stilius, kai nenaudojamas scenarijus.
Jackson mirė nuo leukemijos 2003 metais. Palaidotas Westwood Village Memorial Park Cemetery Los Andžele.
Sinajinis leopardas
Sinajinis leopardas (Panthera pardus jarvisi) – leopardų (Panthera pardus) populiacija, gyvenanti Sinajaus pusiasalyje ir kalnuose prie Eilato miesto. 1932 m. buvo aprašyta kaip porūšis (Panthera pardus jarvisi). Genetinė analizė rodo, kad ši populiacija yra persinių leopardų porūšio (Panthera pardus saxicolor) dalis. .
Sinajiniai leopardai yra žymiai smulkesni už afrikinius leopardus, daugiausia minta paukščiais, smulkiais graužikais ir damanais, tačiau medžioja ir kalninius ožius bei smulkius raguočius.
2007 m. gegužės mėnesį vienas Negevo dykumos (Izraelis) gyventojas savo miegamajame sugavo sinajinį leopardą, kuris bandė kambaryje sugauti jo katę. . Šis įvykis rodo, kad sinajiniai leopardasi gamtoje dar neišnykę.
Gnumeric
Gnumeric – atvirojo kodo skaičiuoklė, savo funkcijomis panaši į MS Excel ar LibreOffice Calc programas. Programa yra GNOME grafinės aplinkos dalis.
Pirmoji programos versija išleista 2001 m. gruodžio 31 d. Iš pradžių Gnumeric kūrė ir palaikė Miguel de Icaza, o nuo 2002 m. projektą prižiūri Jody Goldberg.
Savybės
Gnumeric gali importuoti ir eksportuoti duomenis keliais failų formatais, įskaitant CSV, Microsoft Excel (įrašymo palaikymas naujesniu  formatu nėra išbaigtas ), Microsoft Works skaičiuoklių, HTML, LaTeX, Lotus 1-2-3, OpenDocument bei Quattro Pro; pačios Gnumeric failų formatas vadinamas Gnumeric file format (  or  ), tai XML failas suspaustas naudojant gzip biblioteką.
Nišinis Gnumeric panaudojimas – statistinė analizė ir kiti moksliniai tikslai.
Programa išversta į daugelį kalbų, taip pat ir į lietuvių.
Pikelių apylinkė
Pikelių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Židikų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Mažeikių rajonui. 1954 m. prijungtos Ritinės apylinkė, Kentaučių apylinkė ir dalis Senmiesčio apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Pikelių apylinkė prijungta prie Juodeikių apylinkės, tačiau 1974 m. kovo 22 d. perkeltas pastarosios apylinkės centras į Pikelius ir ji tapo Pikelių apylinke. 1977 m. balandžio 4 d. Pikelių apylinkė prijungta prie Ruzgų apylinkės.
Davigiliai
left|120px
Davigiliai – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 12 km į pietus nuo Zarasų. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,31 km, plotis – iki 0,3 km. Altitudė 151,1 m. Pietrytinėje dalyje yra 0,3 ha priekrantės sala. Krantai aukšti, tik šiaurvakarinis krantas žemas, ištisai apaugę medžiais. Ežerą supa Tumiškės miškas. Šiaurėje išteka upelis link netoliese telkšančio Gėlinio ežero (Samavo ežero baseinas).
Stuburiniai
Stuburiniai (Vertebrata) – didžiausias chordinių gyvūnų (Chordata) potipis.
Apibūdinimas
Pagrindiniai stuburinių gyvūnų požymiai: aplink chordą formuojasi stuburo slanksteliai, centrinę nervų sistemą sudaro nugaros bei galvos smegenys, kvėpavimo ir virškinimo sistemos atskirtos.
Pirmieji stuburiniai
Manoma, kad pirminiai chordiniai gyvūnai atsirado ankstyvojo kambro periode (prieš 570 mln. metų), o jų protėviai tikriausiai buvo jūrų žvaigždžių giminaičiai.
Ankstyviausieji stuburiniai, atsiradę ordoviko periode maždaug prieš 450 mln. metų, buvo žuvis primenančios būtybės, kurios galbūt buvo nėgių ir miksinų – pačių primityviausių dabartinių stuburinių protėviai. Negės ir miksinos neturi žandikaulių, bet jų griaučiai kremzliniai, jos turi chordą, žiaunų plyšius ir nervinį vamzdelį.
Stuburinių biologija bei skirstymas
Tai progresyviausia chordinių šaka. Dauguma stuburinių judrūs, aktyviai ieško maisto, puola ir ginasi, poravimosi metu aktyviai ieško priešingos lyties individų. Visiems stuburiniams būdingos išsivysčiusios galvos smegenys, kurios būna paslėptos kremzliniame arba kauliniame kaukolės skelete ir yra skirstomos į 5 dalis:
Skirstymas:
Stuburinių gyvūnų rūšių skaičius
Stuburiniai sudaro 4 procentus visų aprašytų gyvūnų (Animalia) karalystės rūšių. Šių gyvūnų potipyje Paedophryne amauensis varliagyvis laikomas mažiausia rūšimi, kurio vidutinis ilgis yra 7,7 mm, o didžiausia rastas – 8 mm ilgio. Mėlynasis banginis (Balaenoptera musculus), ypač Balaenoptera musculus intermedia porūšis yra didžiausias tarp stuburinių ir bendrai tarp visų kada nors gyvenusių mūsų planetoje gyvūnų rūšių. Nepatvirtintais mokslo šaltiniais didžiausias kūno ilgis 33,6 m, o mokslo patvirtintais šaltiniais 29,9 metrai. Kūno svoris 73-136 tonos, bet 1947 m. Pietų Džordžijos salos pakrantėje rasta patelė svėrė 173 tonas.
Priklausomai nuo šaltinio, stuburinių bendras skaičius dažniausiai būna pateikiamas skirtingai. Anot tarptautinės raudonosios knygos sąrašų, 2014 m. pabaigoje pasaulyje egzistavo 66 178 stuburinių rūšys
Galerija
Septynių stuburinių klasių gyvūnų rūšys:
Stolovačas
Stolovačas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bielsko valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į šiaurės vakarus nuo Bielsko ir apie 32 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas įkurtas XVI a. amžiuje. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. XVIII a. pastatyti rūmai, kuriuos suprojektavo architektas Jan Henryk Klemm.
Sagan
Sagan − pavardė.
Kuveitas
Kuveitas (arab. الكويت‎ al-Kuwayt), oficialiai Kuveito Valstybė (arab. دولة الكويت‎ Dawlat al-Kuwayt) – valstybė Artimuosiuose Rytuose, šalia Persijos įlankos. Ribojasi su Iraku šiaurėje (242 km) ir Saudo Arabija pietuose (220 km). Kuv iš arabų kalbos išvertus reiškia tvirtovė, o visas pavadinimas apytiksliai reikštų tvirtovė pastatyta netoli vandens.
Istorija
Ilgą laiką Kuveito istorija buvo neatsiejama nuo Persijos imperijų istorijos. Dabartinis Kuveitas formavosi nuo XVI amžiaus, o neoficialiai pripažintas politiniu dariniu – XVIII amžiuje. Šalyje gyveno įvairūs klanai, daugiausia įsikūrę ties Kuveito įlanka.
Dabartinė valdančioji Al Saba dinastija, buvo turtinga šeima besivertusi prekyba, išrinkta kuveitiečių bendruomenės.
1913 m. metais priklausė Otomanų imperijai, tačiau pirmojo pasaulinio karo pabaigoje atiteko Jungtinei Karalystei, kuri oficialiai laikė Kuveitą nepriklausomu, nors jį valdė netiesiogiai.
Dėka atrastos naftos (apie 1930 m.), 1953 m. Kuveitas tapo didžiausiu naftos eksportuotoju. 1960 m. įstojo į OPEC.
Pats skaudžiausias Kuveito istorijos etapas prasidėjo 1990 m. rugsėjo 2 dieną, kada Irakas įvedė savo pajėgas, pradėdamas Persijos įlankos karą, kuris neigiamai paveikė Kuveito naftos pramonę ir padarė milijardinių nuostolių.
1991 m. vasario 28 d. Irako pajėgos išvytos, atstatyta buvusi valdžia – emyras Saba Al Ahmadas Al Džaberas Al Saba.
Politinė sistema
Įstatymus leidžia emyras ir Nacionalinis susirinkimas, kuriame yra 50 deputatų. Deputatai renkami 4 metams.
Administracinis suskirstymas
Kuveitas suskirstytas į 6 muchafazas (muhafazat, vns. – muhafazah; skiaustuose nurodyta sostinė, plotas ir gyventojų skaičius 2005 m.):
Geografija
Kuveitas nepasižymi jokiais gamtiniais objektais, jame nėra nei ežerų, nei upių, tik keletas oazių. Kitas plotas (daugiau nei 90 %) – dykumos. Teritorijos aukštis svyruoja nuo 0 iki 306 m (Aukščiausias taškas Mutla). Kuveitas pasižymi labai karštomis vasaromis, kuomet temperatūra pakyla iki 50° C, ir karštomis žiemomis (~20° C). Didžiausia sala – Bubijanas.
Sostinė Kuveitas įsikūręs Kuveito įlankos pakrantėje.
Gyventojai
thumb|right|Kuveitiečių jaunimas
2006 m. duomenimis, Kuveite gyveno 2 418 393 gyventojų:
Kuveito etninės grupės:
Pagrindinė religija – Islamas, šalyje ją praktikuoja 85 % (70 % – sunitai, 30 % – šiitai), kitos religijos sudaro 15 %.
Stafanstorpas
Stafanstorpas – miestas pietryčių Švedijoje, Skonės provincijoje.
Geografija
Miestas yra įsikūręs 25 km į rytus nuo Eresuno kranto ir 25 km į šiaurę nuo Malmės.
Istorija
Miestas niekada negavo miesto teisų.
Melo
Melo:
Melo − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Pandarėjas
Pandarėjas graikų mitologijoje, Klimenės ir Meropso sūnus, Aedonės ir kitų dviejų dukterų tėvas.
Tantalo prašymu, Pandarėjas iš Dzeuso šventyklos Kretoje pavogė auksinį šunį. Pasak įvairių šaltinių, jis buvo paverstas akmeniu arba pabėgo į Siciliją.
Xəzər Baki FK
Baku „Xəzər“  – Azerbaidžano futbolo klubas iš Baku.
Istorija
Įkurtas 2017 m. Iš karto debiutavo Pirmoje lygoje (antra pakopa).
Pirmenybėse užėmė pirmą vietą ir iškovojo teisę žaisti elito divizione, tačiau nesugebėjo licencijuotis Premjer lygai ir buvo paskelbata apie tai, kad komanda išformuojama.
Pasiekimai
Azerbaidžano pirmoji futbolo lyga
Achajai
Kilmė
Pagal vieną iš versijų, hetitų rašytiniuose šaltiniuose minimos Ahhijawa šalies vakaruose gyventojai buvo tie patys achajai. Šiuo atveju achajai suprantami ne kaip vieno konkretaus regiono graikai, bet, panašiai kaip Homero epuose, kaip bendrinė graikų gentis Mikėnų laikotarpiu apibūdinanti sąvoka. Taip pat Ramzio II ir Marenptaho laikais minimos jūrų tautos (akaivaša) dalyje tyrimų tapatinamos su achajais.
Dalyje tyrimų daroma prielaida, kada achajai pradžioje gyveno Tesalijoje. Dorėnų migracijos metu jie esą buvo išstumti į Achają.
Sangrūdos seniūnija
Sangrūdos seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Kalvarijos savivaldybės pietryčiuose.
Istorija
thumb|left|300px|Seniūnijos žemėlapis
1995–2000 m. seniūnija buvo Marijampolės rajono savivaldybėje.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 3 seniūnaitijos:
Žymūs žmonės
Sangrūdos seniūnijoje gimė knygnešiai P. Kupstas, Vincas Markevičius. Žymūs Sangrūdos seniūnijos žmonės (dalis jų gimę Mockuose) – Seimo narys Justinas Karosas, lietuvių kalbos vadovėlių autorė A. Šiaurienė, solistė T. Slaukauskaitė, bitininkystės mokslų daktaras A. Skirkevičius.
Marcinkonių valsčius
Marcinkonių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietų Lietuvos teritorijoje. Centras – Marcinkonys.
Istorija
Valsčius minimas Lietuvoje po I pasaulinio karo 1919 m., tačiau netrukus panaikintas. Lenkijoje valsčius įkurtas 1925 m. liepos 1 d. iš dalies Merkinės valsčiaus, Varėnos valsčiaus, Pariečės valsčiaus ir Beržtų valsčiaus žemių, kairiajame Ūlos ir Merkio krante. 1925–1939 m. priklausė Antrosios Lenkijos Respublikos, Balstogės vaivadijos, Gardino apskričiai. 1939 m. rugsėjo pabaigoje valsčių užėmė Raudonoji armija ir prijungė prie Baltarusijos TSR, Balstogės srities. 1940 m. sausio 15 d. valsčius panaikintas ir prijungtas prie naujai įkurto Pariečės rajono. 1941 m. sausio 15 d. Druskininkų, Marcinkonių ir Rudnios valsčiai, iki tol priklausę Baltarusijos TSR Pariečės rajonui ir Rodūnios rajonui, priskirti Lietuvos TSR. Oficialiai Marcinkonių valsčius LTSR įsteigtas tų pat metų vasario 17 d. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Druskininkų rajonui (5 apylinkės).
Sebastian Kehl
Sebastianas Kelas (g. 1980 m. vasario 13 d.) – vokiečių futbolininkas, Vokietijos rinktinės ir Dortmundo „Borussia“ klubo saugas.
Barčiai (Šventežeris)
Barčiai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, greta vakarinio Dusios ežero kranto, 3 km į šiaurės rytus nuo Teizų, prie Kriaušiaus upelio. Seniūnaitijos centras. Keliai į Teizus, Teizininkus, Prelomčiškę. Yra du vandens bokštai, fermos.
thumb|left|245px|Barčių senkapis pakelėje
Dusios pakrantėje aptiktas Barčių senkapis.
Barčiai
Barčiais vadinama:
Barčiai (Šventežeris)
Etimologija
Teigiama, esą, vietovardis kilęs iš asmenvardžių Bar̃čas, Barčỹs, Bar̃čius, Bartỹs, nors gali būti kilęs ir nuo LDK duoklininkų – barčių.
Istorija
XIX a. pabaigoje kaimas pateko į Seinų apskrities Metelių valsčių ir parapiją.
Palenkės Mendzyžeco geležinkelio stotis
Palenkės Mendzyžeco geležinkelio stotis  – geležinkelio stotis Palenkės Mendzyžeco mieste, rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Palenkės Bialos apskrityje. Stotis priklauso Varšuva-Terespolis geležinkelio linijai. Iki Sitno geležinkelio stotelės yra 5,5 km ir iki Misių geležinkelio stotelės yra 6,4 km.
Parudaminio apylinkė
Parudaminio apylinkė (arba Parudamino apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Rudaminos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilniaus rajonui. 1954 m. prijungta Marijampolio apylinkė, Galinių apylinkė ir Totoriškių apylinkė. 1963 m. dalis apylinkės prijungta prie Rudaminos apylinkės. 1975 m. vasario 25 d. performuota į Marijampolio apylinkę.
Júlio César Soares Espíndola
Profsionalo karjerą pradėjo Brazilijos klube Clube de Regatas do Flamengo. 2000 m. tapo pagrindiniu komandos vartininku. Dėl sėkmingo žaidimo 2004 m. pakviestas į Brazilijos rinktinę ir kaip pagrindinis vartininkas rungtyniavo 2004 m. Copa América čempionate. 2005 m. išvyko į Europą, tapo AC ChievoVerona žaidėju, bet buvo atsarginiu ir oficialiai nesužaidė nei vienų rungtynių. 2005 m. perėjo į Internazionale, kur tapo antruoju vartininku po Frančesko Toldo. Tačiau netrukus Sezaras iškovojo pagrindinio vartininko poziciją ir tapo vienu svarbiausių komandos žaidėjų.
Galisų kalba
Galisų kalba (galego) – galisų tautos kalba, priklauso Iberijos romanų kalbų pogrupiui. Vartojama Ispanijos autonominėje bendruomenėje Galisijoje ir dalyje Leono provincijos.
Mežvice Kolonija
Mežvice Kolonija – kaimas Lenkijos rytuose, Sarnakų valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Kaimas yra šalia Vakarinio Bugo upės. Kaime įsikūrusi Fronoluvo geležinkelio stotelė. Geležinkelio stotelė pavadinta rusų architekto Fronolovo vardu, kuris suprojektavo šalia kaimo esantį geležinkelio tiltą per Bugo upę.
Galisų kalba
Gramatinė struktūra artima portugalų kalbai (iki XV amžiaus egzistavo vieninga galisų-portugalų kalba). Galisų kalba yra labai panaši į portugalų kalbą (ypač jos dialektus Portugalijos šiaurėje). Fonetika, dėl buvimo ispanų kalbos aplinkoje, panaši į ispanų.
Su galų kalba, kuri Antikos laikais vartota Galijoje, galisų kalba nieko bendra neturi. Galisų kalba taip pat niekaip nesusijusi su Galicija (istorine sritimi Ukrainos vakaruose).
Galisų kalbą moka daugiau nei 80 % galisų, be to, jie kalba ir ispaniškai.
Pleneras
Pleneras ( 'atviras oras') – tapymas iš natūros gamtoje, tikroviškai pavaizduojant matomus vaizdus, perteikiant natūralias gamtos spalvas. Didelę reikšmę plenerinėje tapyboje turi natūralios šviesos perteikimas.
Istorija
Plenerai atsirado XIX amžiaus pradžioje. Jų pradininkais laikomi anglų tapytojai-romantikai John Constable ir Richard Parkes Bonington. Taip pat didelį populiarumą ši tapybos forma tuo metu įgavo ir tarp XIX a. prancūzų tapytojų: Camille Corot, Jean-François Millet, impresionistų Pierre-Auguste Renoir, Claude Monet, Camille Pissarro ir kitų.
Bikiškė
Bikiškė – kaimas Vilniaus rajono savivaldybės rytuose, 1,5 km į rytus nuo Medininkų, šalia Baltarusijos sienos, prie kelio.
Istorija
XIX a. minimas Bikiškės dvaras (Bykuvka).
Alvydas Valeiša
Alvydas Valeiša (g. 1959 m. gruodžio 16 d. Liaukiškiuose, Širvintų rajonas) – Lietuvos ir Varėnos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1983 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, miškininkas-inžinierius.
Valkininkų miškų urėdijos girininkas, 2000–2003 m., 2003–2007 m. ir 2007–2011 m. Varėnos rajono savivaldybės mero pavaduotojas.
Nuo 1999 m. Lietuvos centro sąjungos, nuo 2005 m. Lietuvos centro partijos narys. 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Varėnos rajono savivaldybės tarybos narys.
Naujųjų Valkininkų kaimo bendruomenės „Pušynas“ pirmininkas, Valkininkų medžiotojų būrelio pirmininkas. Sutuoktinė Danguolė, vaikai Vita, Jonas.
Armėnų kalendorius
Armėnų kalendoriumi vadinamos dvi skirtingos soliarinių kalendorių sistemos, naudotos skirtingais laikais. Pagoniškasis (arba senovės) Armėnų kalendorius naudotas iki pirmųjų mūsų eros amžių. Krikščioniškasis kalendorius naudojamas iki mūsų dienų armėnų liturgijoje.
Pagoniškasis armėnų kalendorius
Pagoniškasis, arba Senovės armėnų kalendorius yra tradicinis Armėnijos saulės kalendorius, naudotas Senovės Armėnijoje iki krikščionybės priėmimo. Jam būdingas pastovus dienų skaičius metuose – 365 dienos, ir keliamųjų dienų nebuvimas.
Istorija
Pasak Ananijaus Širakacio, prieš pasiskolindami egiptiečių kalendorių, senovės armėnai naudojo mėnulio kalendorių, skaičiuojamą pagal 28 dienų mėnulio ciklą. Tai visai tikėtina, nes ant daugelio skulptūrų ir reljefų kartu su saule figūruoja ir mėnulis, kaip pagoniškų tradicijų ir tikėjimų tęsinys.
Nors senovės armėnų kalendoriaus formavimosi ištakos nėra labai aiškios, tačiau yra keletas rankraštinių ir archeologinių šaltinių, leidžiančių atsakyti į tam tikrus klausimus. Viename iš Mozės Chorenacio rankraščių minima, kad mokslų vystymui ir kalendoriui daug dėmesio skyrė karalius Artašesas I (189–160 m. pr. m. e.).
Tradiciškai metai senovės armėnų kalendoriuje skaičiuojami nuo Patriarcho Aikos pergalės prieš Babilono karalių Belą 2492 m. pr. m. e. Šią datą išskaičiavo Gevondas Ališanas remdamasis dviem vadinamaisiais armėniškaisiais ciklais. Jis paėmė 428 metus, kai Naujieji metai slenkančiame armėnų kalendoriuje išeina rugpjūčio 11 d. ir atskaičiavęs du ciklus gavo datą.
Po Krikščionybės priėmimo pirmaisiais mūsų eros amžiais, kalendorius nunyko ir buvo užmirštas. Jį pakeitė reformuotas Krikščioniškas armėnų kalendorius. Nepaisant to, tradicija skaičiuoti metus pagal pagoniškąją erą retai, bet vis dar naudojama.
Savybės
Kalendorius buvo sukurtas pagal senovinio Egipto kalendoriaus modelį ir turėjo nekintančią 365 dienų sistemą be keliamųjų metų taisyklės. Dėl to šio kalendoriaus datavimas, lyginant su Grigaliaus kalendoriumi, per laiką keičiasi. Kai kurie šaltiniai teigia, kad pirmas metų mėnuo Nawasardi atitinka pavasario pradžią šiauriniame pusrutulyje, bet šis teiginys buvo teisingas tik nuo devinto iki dvylikto amžiaus.
Metai susideda iš dvylikos mėnesių po trisdešimt dienų ir dar papildomų penkių dienų (epagomenê), kurios nepriklauso jokiam mėnesiui. Mėnesių dienos nėra numeruojamos, tačiau jos turi pavadinimus.
Pavadinimai
Armėnų mėnesių varduose įžvelgiama zoroastrizmo kalendoriaus įtaka, bei, anot Antoine Meillet, dviejuose varduose – kartvelijanų įtaka. Vardams išversti naudojamos dvi sistemos; vardai, pateikti apačioje, yra naudojami Dershotiz ir Reingold knygoje „Calendrical Calculations: The Millennium Edition“.
Vietoje numeravimo, armėnų kalendoriuje dienos turi vardus – panašiai kaip avestaniečių kalendoriuose. Zorostrianų įtaka yra akivaizdi bent penkiuose varduose. Vardai yra tokie: 1. Areg „Saulė“, 2. Hrand, 3. Aram, 4. Margar „pranašas“, 5. Ahrank’ „pusiau sudegęs“, 6. Mazdeł, 7. Astłik „Venera“, 8. Mihr (Mitra), 9. Jopaber, 10. Murç „triumfas“, 11. Erezhan „atsiskyrėlis“, 12. Ani, 13. Parxar, 14. Vanat, 15. Aramazd (Ahura Mazda), 16. Mani „beginning“, 17. Asak „neturintis pradžios“, 18. Masis (Ararato kalnas), 19. Anahit (Anahita), 20. Aragac, 21. Gorgor, 22. Kordi (senovės Armėnijos rajonas, įvardijamas kaip kurdų tėvynė), 23. Cmak „rytų vėjas“, 24. Lusnak „pusmėnulis“, 25. C̣rōn „sklaida“, 26.Npat (Apam Napat), 27. Vahagn (iš zorostrianų Vahrām, divdešimtos dienos pavadinimas), 28. Sēin „kalnas“, 29. Varag, 30. Gišeravar „vakaro žvaigždė“. Penkios papildomos metų dienos vadinamos Aveleac̣ „perteklinės“.