cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juodkalnijos futbolo varžybos 2017–2018 m.
Petrovac 5 : 2 Mladost Lješkopolje
---
Llanrhaeadr FC
Llanrhaeadr FC – Velso futbolo klubas iš Lanraijadr im Mochnanto.
Istorija
Klubas įkurtas 1882 m. Pastaruoju metu yra dalyvavęs Cymru Alliance lygoje, kovojo dėl išlikimo. Neįsitvirtino antroje pakopoje ir iškrito į žemesnį lygmenį.
Želvykštis
left|120px
Želvykštis – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 5 km į šiaurės rytus nuo Toliejų, pietrytinėje Želvos ežero pakrantėje. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,32 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 146,1 m. Krantai žemi, pelkėti, ištisai apaugę medžiais. Pakrantės kalvotos, apaugę mišku. Šiaurėje išteka 30 m ilgio upeliukas į Želvos ežerą (Virintų ežero intako V-3 baseinas, Virintos upės baseinas). Šalia įsikūręs Kulionių kaimas.
Nogatos meteoritas
Nogatos meteoritas – meteorito (L6 chondrito) fragmentas, rastas Japonijoje, Fukuokos prefektūroje.
Manoma, kad tai seniausias išlikęs meteorito fragmentas, kurį galima susieti su paliudytu meteorito kritimu. Pasakojama, kad krintantį meteoritą pastebėjo mažas berniukas. Jis kitus žmones atvedė į įvykio vietą. Buvo pripažinta, kad objektas nukritęs iš dangaus.
Meteorito fragmentą išanalizavo ir apibūdino Masako Šima iš Tokijo nacionalinio mokslų muziejaus. 1979 m. Meteoritų draugijos nomenklatūros komitetas pritarė, kad šis meteoritas būtų pavadintas Nogatos vardu. 1983 m. M. Šima paskelbė išsamią ataskaitą apie meteorito fragmento cheminę sandarą.
Meteoritas saugomas Nogatos šintoistų šventovėje.
Žvaginių piliakalnio koplyčia
Žvaginių piliakalnio koplyčia – nedidelė medinė koplyčia, stovinti Klaipėdos rajone, Endriejavo seniūnijoje, ant Žvaginių piliakalnio (Žvaginkalnio), 6 km į šiaurę nuo Endriejavo, pasiekiama nuo Žadeikių keliu (2,5 km). Gretimame Ablingos kaime stovi Lurdas (už 1,5 km). Patenka į Endriejavo Šv. apaštalo Andriejaus parapijos teritoriją. miniatiūra|180px|left|Kryžius šalia koplyčios atminti kaimo išskirstymą į viensėdžius 1936 m. miniatiūra|180px|left|Pažeistas skiedrų stogas (galimai dėl krentančių šakų) miniatiūra|110px|right|Stogo kryžius
Manytina, medinė koplyčia pastatyta po Lietuvos Nepriklausomybės paskelbimo 1918 m., tarpukaryje. Ji 2,3x2,0 m dydžio, 3,1 m aukščio, viduje yra dievo stalas, sienos nukabintos šventųjų paveikslais. Stogas dengtas skiedromis, ant jo galinio kraigo įtaisytas metalinis kryžius. Žvaginkalnis – apylinkėje dominuojanti kalva, čia ilgą laiką stūksojo medinis trianguliacijos bokštas. Koplyčia stovi mišku apaugusioje aikštelėje, prie buvusių kapinių. Kultūrinis sluoksnis su archeologiniais radiniais, tačiau jis sužalotas laidojant piliakalnio aikštelėje Žvaginių gyventojus. Koplyčia pasiekiama kalvos pietiniame šlaite įrengtais laiptais, praeinant papėdėje įrengtą paminklą 1941 m. birželio 23 d. vokiečių sušaudytiems Žvaginių ir Ablingos gyventojams. Piliakalnio aikštelėje buvusiose kapinėse palaidota dalis šių aukų, yra keli cementiniai antkapiai. Arčiausiai koplyčios stovi iškilus kryžius, skirtas atminti Žvaginių kaimo išskirstymą į viensėdžius 1936 m. Aikštelės vakarinėje dalyje anksčiau būta kapinių geležinių vartelių.
Istorija
1930 m. rugsėjo 9 d. surašytame Endriejavo bažnyčios inventoriuje, kuriame išsamiai aprašyta parapija, sakoma, kad parapijoje kitų bažnyčių ar koplyčių nesama.
La Repubblica
„la Repubblica“ – italų dienraštis, leidžiamas Romoje, Italijoje. Įsteigtas 1976 m. Laikraščio leidėjas – „Gruppo Editoriale L’Espresso“. Laikraštis spausdinamas spalvotai, paprastai iki 96 puslapių. Taip pat kartu leidžiami septyni savaitiniai priedai. Be nacionalinio leidimo, taip pat platinami dešimt regioninių leidimų, turintys apytiksliai po 32 puslapius: Romoje, Milane, Turine, Bolonijoje, Florencijoje, Neapolyje, Palerme, Parmoje ir Baryje.
Istorija
Laikraštį Romoje 1976 m. sausio 14 d. įsteigė Eugenio Scalfari ir Carlo Caracciolo vadovaujama „Gruppo Editoriale L’Espresso“ ir „Arnoldo Mondadori Editore“. E.Scalfari vadovavo laikraščio redakcijai iki 1996 m.
1990 m. laikraštį įsigijo Silvio Berlusconi, bet vėliau pardavė konkurentui, kairiųjų politinių pažiūrų žiniasklaidos koncernui, vadovaujamam Carlo de Benedetti.
2009 m. laikraštis parengė keletą straipsnių S.Berlusconi interesų konflikto tema, dėl ko pastarasis padavė laikraštį į teismą. Tiek internetinėje, tiek spausdintinėje „Repubblica“ versijose buvo nuolat skelbiami S.Berlusconi adresuotų 10 klausimų, susijusių su Noemi Letizia.
Futbolas 1924 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Futbolas 1924 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyko šeštą kartą olimpinių žaidynių istorijoje. Pirmą kartą istorijoje olimpinį auksą laimėjo Urugvajaus rinktinė, kuri tapo pirmąja ne Europos šalimi laimėjusia olimpinį futbolo turnyrą.
Urugvajui atstovavęs Pedro Petrone tapo rezultatyviausiu olimpiados žaidėju ir pelnė 7 įvarčius.
Retraktorius (šachmatai)
Retraktorius - tai šachmatų uždavinys, kurio užduotyje siūloma baltiesiems ar juodiesiems atsiimti paskutinį arba keletą paskutiniųjų ėjimų ir, pradedant nuo pasiektos pozicijos, nurodytu užduotyje ėjimų skaičiumi, skelbti matą.
Tokių uždavinių sprendimas susideda iš dviejų dalių: pirmojoje, einant atgal, atsisakoma tariamų ankstesnių ėjimų, grįžtama  prie buvusios ankstesnės figūrų padėties, nuo  kurios, vėl pradėjus  eiti į priekį, jau kitais ėjimais (antroji dalis) per  nurodytą ėjimų skaičių skelbiamas matas.
Istorija
Pirmieji retraktoriai pasirodė XIX a. viduryje (Samuelis Loidas ir kt.).
Uždaviniai
Retraktoriuose gali būti naudojamos tiesioginio, sutarto mato, atvirkščio mato, serijinių ėjimų, antikirkės uždavinių taisyklės, tik papildomai, sprendimo pradžioj  siūloma atsiimti paskutinį, ar kažkokį konkretų paskutiniųjų  ėjimų skaičių, ir tik po to, skelbti nurodytu  ėjimų skaičiumi matą. Kuri pusė, ar abi, atsiima ėjimus pažymima užduotyje. Jei abi pusės, joje nurodoma, kas pradeda: pav. užrašas -1 (j+b), reiškia abi pusės (j – juodieji, b- baltieji) atsiima po vieną ėjimą. Juodieji pradeda kai jie užrašyti pirmieji.
Pagal ėjimų atsiėmimo tvarką retraktoriai skirstomi į dvi grupes:
Pakėnai
Pakėnai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 10 km nuo Kavarsko.
Retraktorius (šachmatai)
Uždaviniai
Dar retraktoriai skirstomi:
į sutartinius ir gynybinius.
Sutartiniai retraktoriai
Sutartiniuose retraktoriuose, atsiimant ėjimus, abi pusės ne konkuruoja, o padeda viena kitai.
Ginybiniai retraktoriai
Gynybiniuose retraktoriuose, kuriuose ėjimus atsiima abi pusės, juodieji, renkasi tokius ėjimus, kurie  apsunkintų baltiesiems įvykdyti jų užduotį.
Gynybiniai skirstomi į:
Prokos retraktorius
Prokos retraktorius reikalauja, kad baltieji atsiėmę, užduotyje nurodytą ėjimų skaičių, skelbtų matą vienu ėjimu. Po kiekvieno (išskyrus paskutinio) baltųjų atsisakyto ėjimo, juodieji renkasi tokį ėjimą, kuris juos apgintų nuo gresiančio mato. Vis tik vėliau juodųjų geri pasirinkimai išsenka, kas priveda prie padėties, kurioje prie bet kokių juodųjų pasirinkimų, baltieji, atsiėmę savo paskutinį ėjimą, juodųjų karaliui vienu ėjimu skelbia matą.
Kaip ir įprastuose uždaviniuose, baltieji, jei juodieji gintusi netiksliai, gali anksčiau laiko skelbti matą vienu ėjimu. Tą gali padaryti ir juodieji, jei atsiėmus savo ėjimą, jiems susidarytų tokia galimybė.
Šis retraktorius pavadintas rumunų šachmatų kompozitoriaus Zeno Prokos (Zeno Proca (1906-1936)) vardu.
Ramusis retraktorius
{|
Išorinės nuorodos
Retraktoriai
Sutartinis retraktorius.
Prokos retraktorius
Hego retraktorius
Ramusis retraktorius
Liberijos ir Lietuvos santykiai
Diplomatiniai santykiai atkurti 2014 m. balandžio 23 d.
Lietuvos santykiai su Liberiją siekia tarpukarį. Tarpukariu Liberija buvo pripažinusi Lietuvos nepriklausomybę de jure ir užmezgusi diplomatinius santykius, vykdyta prekyba.
Abi šalys yra Jungtinių Tautų, Pasaulio prekybos organizacijos narės.
Pirmieji kontaktai
1923 m. sausio 13 d. (kitais duomenimis – vasario 13) d. Liberija pripažino Lietuvą de jure. Tarpukariu buvo užmegzti diplomatiniai santykiai, tačiau konsulatų įsteigta nebuvo. Buvo vykdoma prekyba – į Liberiją eksportuota lietuviškos produkcijos.
Santykiai po 1991 m.
2010 m. gruodžio 8 d. Seimo užsienio reikalų komitetas pritarė diplomatinių santykių atkūrimui su Liberija. Diplomatiniai santykiai buvo atkurti 2014 m. balandžio 23 d., Lietuvos nuolatinei atstovei Jungtinėse Tautose ambasadorei Raimondai Murmokaitei ir Liberijos nuolatinei atstovei JT ambasadorei Marjon Kamarai Niujorke (JAV) pasirašius bendrąjį komunikatą dėl Lietuvos ir Liberijos diplomatinių santykių užmezgimo.
2013 m. balandžio 19 d., dar prieš diplomatinių santykių užmezgimą, Lietuvos užsienio reikalų viceministras Neris Germanas lankėsi Liberijos sostinėje Monrovijoje, kur susitiko su Liberijos užsienio reikalų ministru Augustinu Kpehe Ngafuanu ir viceministrais Silvesteru M. Grigsbiu bei Eliasu Šonijinu. Susitikimo metu buvo aptartas formalus diplomatinių santykių užmezgimas, bendradarbiavimas tarptautinėse organizacijose, būsimas Lietuvos pirmininkavimas Europos Sąjungos Tarybai, saugumo situacija Vakarų Afrikos regione ir kiti klausimai.
Švietimo, mokslo ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
2013–2014 m. du lietuviai (vienas jų – afrikanistas Gediminas Degėsys) organizavo pirmą tokio pobūdžio ekspediciją pavadinimu „Septynios Afrikos“, kurios metu aplankė septynias Afrikos valstybes, tarp jų – Liberiją.
Jungtinių Tautų misijos Liberijos profesinių standartų ir disciplinos sekcijoje kapitonu dirba lietuvis.
Iš Liberijos kilęs futbolininkas Oskaras Dorlis 2016–2019 m. rungtyniavo Trakų futbolo klube.
Ekonominiai santykiai
2018 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Liberijos siekė 140 tūkst. eurų.
Liberijoje registrų kūrimo misiją įgyvendino statybos įmonė iš Lietuvos UAB „RND“.
Pasiuntinių ir ambasadorių sąrašas
Šalys nėra akreditavusios viena kitai ambasadorių.
Šala
Šala arba Šalaš – deivė Mesopotamijos mitologijoje. Manoma, kad tai iš huritų panteono perimta deivė. Vardas bandomas sieti su huritų kalbos žodžiu šāla, reiškiančiu dukterį. Į Mesopotamijos mitologiją ši deivė greičiausiai pateko kaip Adado (Iškuro) arba Dagono žmona (kitoje tradicijoje). Šalos funkcijos nėra iki galo aiškios, tačiau iš to, kad jos simbolis buvo miežis, sprendžiama, kad tai žemdirbystės deivė. Ant akadų cilindrinių antspaudų drauge su audros dievu pavaizduota nuoga deivė, manoma, gali būti būtent deivė Šala. Šiuose antspauduose ji vaizduojama laikanti žaibus arba tarp lietaus lašų.
Žinios apie Šalos kultą siekia Senosios Babilonijos karalystės laikus. Plintant dievo Adado kultui, išaugo ir jo sutuoktinės Šalos reikšmė. Nuo II tūkst. pr. m. e. drauge su vyru Adadu buvo garbinama įvairiuose Babilonijos ir Asirijos miestuose. Paskutinio Asirijos karaliaus Sin-šaru-iškuno įraše įvardijama „galingąja Adado žmona“, kuri saugo ir globoja žmones. Šalos kultas dar buvo išsilaikęs I tūkst. pr. m. e. pabaigoje, nors didesnės svarbos neturėjo. Minima Seleukidų imperijos laikais datuojamuose Uruke rastuose kolofonuose. Juose Šalos ir jos vyro Adado prašoma, kad saugotų mokslinius tekstus. Seleukidų laikais Uruke vykdavusioje Naujųjų metų ceremonijoje būdavo ir Šalos statula.
Aptiktas babiloniečių astronominis tekstas Mul-Apin, kuriame „Šala, javų varpa“ siejama su Vagos žvaigždynu, iš dalies atitinkančiu Mergelės žvaigždyną. Sąsajų su šiuo įvaizdžiu esama ir kitose kultūrose. Pavyzdžiui, Spikos, ryškiausios šio žvaigždyno žvaigždės, pavadinimas lotynų kalba reiškia javų varpą.
Veneroje yra šios deivės vardu pavadintas kalnas.
Šlikių pilkapynas
Šlikių pilkapynas (valstybės saugomas kultūros paminklas: unikalus kodas - 16200, senas vertybės kodas - A409P, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AV2031) – pilkapiai šiauriniame Klaipėdos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Šlikių kaime (Kretingalės seniūnija), 0,39 km į vakarus nuo kelio, Tenžės dešiniajame krante.
Vieta
Tai slėnyje stūksanti, iš vakarų ir šiaurės pusių upės vagos juosiama pakiluma, apaugusi mišku. Joje, apie 95 m ilgio šiaurės - pietų kryptimi ir 54 m pločio plote matosi 4 pilkapių sampilai, kurių skersmuo 7–9 m, aukštis iki 0,4 m.
Teritorijos plotas – 0,28 ha.
Tyrimai
1985 m. išaiškino, 1986 m. 2 suardytus pilkapius ištyrė Ignas Jablonskis.
Pilkapynas datuojamas III–II a. pr. m. e.
1993 m. paskelbtas vietinės reikšmės archeologijos paminklu (AV2031), 1997 m. įrašytas į nekilnojamųjų kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąrašą (A409), 1998 m. paskelbtas kultūros paminklu (A409P), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paminklu.
Dailydukas (ežeras)
Dailydukas (arba Dalidas) – ežerėlis Lietuvoje, Trakų rajone, 7,5 km į šiaurę nuo Aukštadvario. Ežeras ovalo formos, ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,1 km, plotis – iki 0,085 km. Altitudė 172,3 m. Krantai žemi, pelkėti. Pakrantėse plyti pievos. Šalia įsikūręs Ubiškių kaimas. Ežeras nenutekantis, priklauso Dabintos upės baseinui.
Kubiliūnų dvaras
Kubiliūnų dvaras - dvaras Kubiliūnuose, Pasvalio rajone, Saločių seniūnijoje.
137 ha ploto dvaras priklausė baronams Harenams. šporceliuotas 1925 m. Vėliau savininku tapo M. Dževečka.
Dvaras yra 1 km į rytus nuo Saločių ir 1 km į rytus nuo kelio. Aplink Kubiliūnų dvaro sodybą yra dirbami laukai. Įvažiavimas lauko keliuku.
Apie 2 ha ploto sodybos teritorijoje auga senų medžių grupė sudarydama nedidelį parką. Dvaro sodybos fragmentai: mūrinis, tinkuotas, vieno aukšto dvaro rūmas su mansardomis. Dvišlaitis šiferinis stogas kiauras, karnizai nutrupėję. Langai, durys, grindys, perdengimai supuvę. Pastatas avarinės būklės.
Juodeikėlių I tvenkinys
Juodeikėlių I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Mažeikių rajone, 16 km į šiaurės vakarus nuo Mažeikių, į šiaurę nuo ORLEN Lietuva. Sudarytas užtvenkus Skutulo upę (Ventos intakas) 3,9 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis pietų-šiaurės-rytų kryptimi – 0,54 km, plotis – iki 0,15 km. Altitudė 60,6 m. Krantai žemi, apaugę medžiais ir krūmais. Pietinis tvenkinio galas užpelkėjęs. Tvenkinį supa miškas, tik šiaurinėje pakrantėje plyti dirbami laukai, eina kelias.
Dapai
Dapai – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, 5,5 km į pietus nuo Semeliškių miestelio. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,61 km, plotis – iki 0,37 km. Altitudė 149,6 m. Krantai aukšti, daugiausia apaugę siauru medžių ruožu. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Ežeras nenutekantis, priklauso Strėvos upės baseinui. Šalia įsikūrę Bijūnų ir Raipolio kaimai.
Raseinių kalėjimas
Raseinių kalėjimas – buvę arešto namai ir kalėjimas Raseiniuose, skirti politiniams kaliniams, vėliau vaikų darbo kolonijai, veikę 1930–1952 m. Šiuo metu čia, Muziejaus g. 3, įsikūręs Raseinių krašto istorijos muziejus, kuriame įrengta ekspozicija, pristatoma Raseinių arešto namų (kalėjimo) istorija.
Raseinių kalėjimo statinių kompleksas 1993 m. įtrauktas į Kultūros vertybių registrą.
Istorija
Raseiniuose kalėjimas įkurtas XIX a. 8–ajame dešimtmetyje.
Naujas kalėjimas buvo pastatytas pagal vokiečių architektų projektą. Atidarytas 1930 m. gegužės 7 d. Be dviaukščio kalėjimo pastato, dar buvo įrengtas dviejų flygelių administracinis–ūkinis pastatas, patalpos atskirame namelyje įstaigos darbuotojams. Arešto namai išsiskyrė ne tik architektūra, bet ir paskirtimi. Nuo 1932 m. čia buvo koncentruotas nepilnamečių, dažniausiai komunistinių pažiūrų, kalinimas iš visos Lietuvos. Paaiškėjus, kad netelpa kaliniai, 1935 m. kalėjimas buvo plečiamas – pastatytas naujas triaukštis korpusas su jame įrengtomis 60 vienučių.
Po Lietuvos okupacijos Raseinių arešto namai buvo įjungti į Sovietų Sąjungoje egzistavusią kalėjimų sistemą ir tapo kalėjimu Nr. 9. Pirmosios ir antrosios sovietinės okupacijos metais kalėjimas buvo perpildytas. Čia tardymui buvo uždaromi Raseinių krašto mokytojai, dvasininkai, karininkai, gydytojai, organizacijų vadovai, priešinęsi svetimai ideologijai.
Sovietai kalėjimą pradėjo pildyti jau pirmosiomis 1940 m. okupacijos dienomis. Sulaukusius nuosprendžio politinius kalinius išsiųsdavo į koncentracijos stovyklas SSRS gilumoje. Iki Antrojo pasaulinio karo pradžios, paskutinieji apie 70 kalinių buvo išvežti 1941 m. birželio 22 d. Priartėjus frontui, Raseiniuose kalėjimo viršininkas, visi sargybiniai pabėgo, kaliniai patys turėjo išsilaisvinti iš kalėjimo. Nacistinės okupacijos metais vokiečiai čia taip pat laikė kalinius. Bet ypač sudėtingomis sąlygomis žmonės šiame kalėjime buvo kalinami antruoju sovietų okupacijos laikotarpiu. Kaliniams teko sunki dalia, jie badavo – jeigu nebūdavo nuteisiami mirties bausme, mirdavo nuo ligų ir išsekimų.
1952 m. kalėjimas buvo likviduotas. Jo patalpose įsikūrė nusikaltusių jaunuolių perauklėjimo įstaiga. 1953 m. kalėjimo statiniai pritaikyti profesinei technikos mokyklai.
1987 m. centriniame pastate po rekonstrukcijos įsikūrė Raseinių kraštotyros muziejus, užėmęs kelis profesinės technikos mokyklos kabinetus.
Pakeriai
Pakeriai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Antazavės, Čiauno šiaurinėje pakrantėje. Aptikti Pakerių senkapiai.
Pabradės priverčiamojo darbo stovykla
Pabradės priverčiamojo darbo stovykla – įkalinimo įstaiga, veikusi Pabradėje 1940 m. sausio – birželio mėnesiais ir 1941 m. antrojoje pusėje – 1944 m. liepą.
Istorija
Viršininkas 1939–1940 m. – J. Skučas.
Kaliniai
Stovykloje kalėjo:
Olegas Trubačiovas
Olegas Trubačiovas (, 1930 m. spalio 23 d. Stalingradas, Rusijos TFSR – 2002 m. kovo 9 d. Maskva, Rusija) – tarybinis ir rusų kalbininkas slavistas, slavų kalbų etimologijos ir slavų onomastikos tyrėjas; lyginamosios – istorinės kalbotyros specialistas, leksikografas. Filologijos mokslų daktaras, TSRS Mokslų akademijos narys korespondentas, Rusijos Mokslų akademijos akademikas (1992).
Biografija
1952 m. baigė Dniepropetrovsko universiteto filologijos fakultetą, diplominis darbas – „Bendraslaviškoji leksika pagrindiniame rusų kalbos žodyno fonde“. Nuo 1953 m. – Slavistikos instituto aspirantas. 1958 m. jam buvo suteiktas filologijos mokslų kandidato laipsnis, apgynus disertaciją „Slavų giminystės terminų ir kai kurių seniausiųjų visuomenės sanklodos terminų istorija“. 1966 apgynė filologijos mokslų daktaro disertaciją, tema – „Amatų terminologija slavų kalbose“. 7-ajame dešimtmetyje su V. Toporovu tyrė baltiškus vandenvardžius Dniepro baseine, jų čia rado apie 800.
O. Trubačiovas buvo vienas pirmaujančių specialistų slavų kalbų etimologijos ir slavų onomastikos srityse. Vertė, redagavo ir pildė M. Fasmerio (M. Vasmer) „Etimologinį rusų kalbos žodyną“. Vadovaujant O. Trubačiovui buvo sudaromas daugiatomis „Etimologinis slavų kalbų žodynas. Praslaviškas leksikos fondas“, jame gausu baltų kalbų duomenų. Atlikdamas rekonstrukciją autorius laisvai naudojosi 15 slavų kalbų – tiek šiuolaikinėmis jų formomis, tiek senovinėmis. Nuo 1974 m. išeinančio žodyno publikavimas, kasmet išleidžiant po leidinį, tapo ne tik slavų kultūros, bet ir pasaulinės slavistikos bei indoeuropeistikos reiškiniu.
V. Toporovo manymu, O. Trubačiovas atstovauja „ištisai kalbotyros epochai“, ypač „XX a. antrosios pusės humanitarinių žinių srityje“. Būtent O. Trubačiovo veikla etimologijos srityje „padarė perversmą suvokiant pačius uždavinius“, O. Trubačiovo darbai yra „tas lopšys, kuriame mezgėsi garbinga etimologijos ateitis“.
Amerikiečių slavistas H. Birnbaumas (H. Birnbaum) pažymėjo, kad O. Trubačiovo darbai apie slavų etnogenezę „į mokslinę apyvartą įnešė daug įžvalgių pastebėjimų“ ir yra „įspūdingas turimų kalbotyros duomenų bei žinomų hipotezių perinterpretavimas <…> net žvelgiant į šiuolaikinį metodologinės stadijos rafinuotumą“. Vis dėlto H. Birnbaumas nepritaria O. Trubačiovo teiginiui, kad slavų protėvynė buvusi į pietus nuo Karpatų, o Udolfas (Oudolf) tvirtina, kad nei toponimika, nei kalbiniai duomenys, nei archeologija neremia prielaidos, kad protėvynė būtų buvusi Panonijoje.
Archeologas V. Sedovas teigia, kad O. Trubačiovo darbuose pateikiama daugybė įdomių minčių ir pastebėjimų, kurie yra labai vertingi nagrinėjant slavų etnogenezės klausimą.
Traukinio problema
miniatiūra|Viena iš traukinio problemos dilemų. Ar turėtum patraukti svirtį ir nukreipti lekiantį vagoną link apatinių bėgių? Traukinio problema (dar žinoma kaip tramvajaus problema) – serija etikos ir psichologijos minties eksperimentų, naudojančių etines dilemas, kuriose renkamasi ar paaukoti vieną žmogų tam, kad būtų išgelbėta daugiau žmonių. Dilemų serija įprastai prasideda scenarijumi, kuriame bėgiais lekiantis nevaldomas traukinys partrenks (ir užmuš) kelis (įprastai penkis) žmones, tačiau pašalinis žmogus gali įsikišti ir nukreipti traukinį link kitų bėgių, kuriais lekiantis traukinys partrenktų tik vieną žmogų. Tada yra pateikiamos kitos, analogiškos, gyvybės ir mirties dilemos, kuriose yra galimi du pasirinkimai. Pirmuoju atveju renkamasi nieko nedaryti – dėl to mirtų keli žmonės. Antruoju atveju renkamasi įsikišti ir paaukoti vieną nekaltą žmogų tam, kad būtų išgelbėta grupelė žmonių.
Kiekvienos dilemos etinės nuomonės priklauso nuo scenarijaus detalių, kurios gali pasirodyti nesvarbios į dilemą žiūrint abstrakčiai. Bendro principo, kuriuo būtų galima atsižvelgti į sprendimų skirtumus, kylančius dėl skirtingų scenarijaus variantų, suformulavimo problema buvo iškelta 1967 m. filosofijos straipsnyje parašytame Filipa Fut. O Džiudita Džarvis Tomson 1976 m. parašytame straipsnyje šią problemą pavadino „Traukinio problema“. Taigi šioje temoje traukinio problema reiškia klausimą, kodėl skirtingi sprendimai yra priimami tam tikrais scenarijais, kurie yra vadinami traukinio dilemomis.
Nevaldomas traukinys lekia bėgiais. Priešais jį ant bėgių yra pririšti penki negalintys pabėgti žmonės. Traukinys lekia tiesiai į juos. Jūs stovite tolėliau nuo bėgių, šalia jūsų yra svirtis. Jeigu patrauktumėte svirtį, traukinys pradės riedėti šoniniais bėgiais. Tačiau ant šone esančių bėgių yra vienas žmogus. Turite du variantus:
Kuris pasirinkimas yra labiau etiškas?
Nuo 2001 m. traukinio problema ir jos variantai buvo plačiai naudojami moralinės psichologijos tyrimuose. Panašūs į traukinio problemą scenarijai iškyla kuriant savaeigius automobilius, kuriems gali reikėti nurodyti kaip elgtis, kai susidūrimas yra neišvengiamas.
Pirminė dilema
F. Fut šio šio eksperimento versija, žinoma kaip “Traukinio vairuotojas” skamba taip:
"Tarkime, kad teisėjas ar teismo pareigūnas susiduria su riaušininkais, reikalaujančiais surasti žmogų atsakingą už tam tikrą nusikaltimą ir grasina atkeršyti tam tikram visuomenės sluoksniui, jei šis reikalavimas nebus įvykdytas. Tikrasis kaltininkas pareigūnams nėra žinomas, todėl, teisėjo manymu, vienintelis būdas užkirsti kelią kraujo praliejimui yra įkalinti kokį nors nekaltą asmenį ir nuteisti jį mirties bausme. Šalia iškyla pavyzdys, kai krintančio lėktuvo pilotas renkasi, sudužimo vietą tarp skirtingai tankiai apgyvendintų vietų. Kad šie pavyzdžiai būtų kiek įmanoma analogiškesni, vietoj piloto imkime nevaldomai lekiančio traukinio mašinistą, kuris gali traukinį nukreipti į vieną iš dviejų bėgių. Ant pirmųjų bėgių dirba penki žmonės, ant antrųjų - vienas žmogus. Kiekvienas, atsidūręs and bėgių, kuriais važiuoja traukinys, yra pasmerktas mirčiai. Riaušių atveju minia turi penkis įkaitus, tad abiejuose pavyzdžiuose atsispindi vieno žmogaus gyvybės mainai vietoj penkių."
Utilitaristinis požiūris tvirtina, kad privaloma nukreipti traukinį į trasą su vienu žmogumi. O remiantis klasikiniu utilitarizmu, toks sprendimas būtų ne tik leistinas, bet, moraliniu požiūriu, geresnis pasirinkimas (kita galimybė – visiškai nesiimti jokių veiksmų). Tačiau šis požiūris turi alternatyvą. Kadangi pati situacija jau turi moralinių klaidų, traukinio nukreipimas į kitus bėgius reiškia įsitraukimą į moralinę neteisybę, bei, iš dalies, tapimą atsakingu už žmogaus mirtį. Kitu atveju niekas nebūtų atsakingas už šį incidentą. Žmonių gyvybių verčių nepalyginamumas taip pat yra argumentas nieko nedaryti. Remiantis tam tikromis moralinės pareigos interpretacijomis, tiesiog buvimas šioje situacijoje ir galėjimas pakeisti įvykio pasekmes įpareigoja dalyvauti sprendimo priėmime. Tad šiuo atžvilgiu, sprendimas nieko nedaryti būtų laikomas amoraliu poelgiu, jei žmogus vertina penkias gyvybes labiau nei vieną.
Apklausų rezultatai
Traukinio dilema yra dažnai pateikiama apklausose, kuriose maždaug 90% apklaustųjų pasirenka išgelbėti penkis žmones, paaukojant vieną. Apklausų rezultatai drastiškai pasikeičia, jei situacijos aplinkybės yra šiek tiek modifikuojamos. Tik nedidelė dalis respondentų ryžtasi vietoj penkių žmonių paaukoti vieną artimą žmogų.
2009 m. apklausa atlikta David Bourget ir David Chalmers parodė, kad 68% filosofų keistų traukinio kryptį, kad išsaugotų penkias gyvybes, tuo tarpu tik 8% apklaustųjų nekeistų, o likę 24% apklaustųjų turėjo kitą atsakymą arba išvis negalėjo atsakyti į šį klausimą.
Kritika
2014 m. paskelbtame veikale kritikuojamas traukinio problemos naudojimas. Autoriai teigia, kad dilemos scenarijus yra pernelyg kraštutinis ir nesusijęs su realiomis moralinėmis situacijomis, todėl nėra naudingas ar pamokantis.
Briana Reniks ir Neitonas Džeimsas Robinsonas žurnale „Current Afairs“ tvirtina, kad šis minčių eksperimentas yra ne tik nenaudingas, bet ir kenksmingas žmogaus psichologijai. Autoriai mano, kad hipotetinių situacijų, kuriose mirtis yra neišvengiama, bejausmis svarstymas skatina neempatišką mąstymo būdą, bei manymą, kad turima teisė spręsti kas gyvens, o kas mirs. Taip pat kvestionuojama scenarijaus prielaida, kai dalyvis prieš savo valią yra priverstas dalyvauti situacijoje, kurioje miršta žmonės, ir neturi galimybės jos sustabdyti.
Realus įvykis
Realus įvykis primenantis Traukinio dilemos scenarijų įvyko 2003 m. birželio 20 d., kai nevaldomas traukinys, kurį sudarė 31 vagonas, riedėjo link Los Andželo pirmaisiais bėgiais. Traukinys gabeno 3800 tonų krovinio, pagrinde susidedančio iš medienos bei statybinių medžiagų. Norėdami išvengti susidūrimo su kitu keleiviniu traukiniu, kuris, manoma, tuo metu buvo stotyje, dispečeriai nurodė nevaldomą traukinį nukreipti į ketvirtuosius bėgius, nutiestus per rečiau apgyvendintą teritoriją. Perėjimas į ketvirtuosius bėgius buvo skirtas tik lėtai važiuojantiems traukiniams. Dispečeriai žinojo, kad traukinys riedėjo didesniu greičiu ir, dėl to, tikėtina, neišsilaikys ant bėgių. Traukinys nulėkė nuo bėgių ir rėžėsi per kelis gyvenamuosius namus. Įvykio metu 13 žmonių buvo nesunkiai sužaloti.
Wanderson Cavalcante Melo
Vandersonas, Vandersonas Kavalkantė Melas (Wanderson Cavalcante Melo; Wanderson Maranhão; g. 1994 m. liepos 26 d.) – Brazilijos futbolininkas, rungtyniaujantis atraminio vidurio saugo pozicijoje. Gynybinio plano žaidėjas. Atstovavo „Panevėžio“ futbolo klubui.
Karjera
Žaidė gimtojoje Brazilijoje,– „Coritiba“, „Foz do Iguacu“, „Maringa“, „XV de Piracicaba“ bei „Andraus“ klubuose.
AFC Eskilstuna
2017 m. persikėlė į Švedijos „Eskilstuna“ klubą. Švedijos čempionate sužaidė 9 mačus.
FK Vitebsk
Nuo 2018 m. atstovavo „Vitebsk“ klubui Baltarusijoje.
2018–2021 m. buvo vienas iš lyderių.
Odesos „Čornomorecʹ“
2022 m. už išpirką persikėlė į Odesos „Čornomorecʹ“ klubą. 2022 m. vasario 1 d, pristatytas klubo naujokas.
2022 m. vasario 24 d. prasidėjo karas, o Ukrainos čempionatas buvo nutrauktas, legionieriai išvyko iš šalies.
2022 m. sezonas
2022 m. kovo 14 d. pranešta, kad žaidėjas tapo FK Panevėžys nariu. Odesos „Čornomorecʹ“ priklausantis brazilas rungtyniaus nuomos pagrindais iki naujojo Ukrainos čempionato sezono pradžios.
A lygoje debiutavo 2022 m. kovo 16 d. rungtynėse prieš FC Hegelmann, o panevėžiečiai nugalėjo varžovus rezultatu 1:0.
2022 m. balandžio 9 d. pelnė įvartį A lygos rungtynėse prieš „Jonavos“ klubą.
2023 m. sezonas
2023 m. kovo 12 d. rungtynėse prieš FK Riteriai pasižymėjo pelnydamas įvartį ir svariai prisidėjo prie triuškinačios panevėžiečių pergalės rezultatu 4:0.
2023 m. gegužės 24 d. tapo žinoma, kad žaidėjas palieka klubą. A lygoje per du sezonus sužaidė trisdešimt keturias rungtynes ir pelnė šešis įvarčius. 2022 m. LFF taurės turnyre sužaidė trejas rungtynes ir dvejas Konferencijų lygos rungtynes.
FK Iskra Danilovgrad
Danilovgrado „Iskra“ – Juodkalnijos futbolo klubas iš Danilovgrado.
Sezonai
Šaltiniai:
Civilinė inžinerija
thumb|rigth|220px|Geležinkelio viadukas [[Tenžės slėnyje šalia Kretingos (1892 m.), kuriam pastatyti reikėjo civilinės inžinerijos žinių.]] Civilinė inžinerija – inžinerijos šaka, atsakinga už didelių, viešajam ar civilių naudojimui reikalingų infrastruktūrų (kelių, tiltų, kanalų, užtvankų, oro ir jūrų uostų, nuotakynų, vamzdžių, pastatų struktūrinių komponentų, geležinkelių ir kitų objektų) projektavimą, statybą ir priežiūrą. Civilinės inžinerijos specialistas vadinamas civiliniu inžinieriumi.
Civilinė inžinerija paprastai skirstoma į kelias atšakas. Civilinė inžinerija laikoma antra seniausia inžinerijos disciplina po karinės inžinerijos, o pradinis tokio kategorizavimo tikslas – atskirti karinių ar gynybinių ir nekarinių objektų inžineriją.
Civilinė inžinerija skirstoma į pakrančių inžineriją, struktūros inžineriją, žemės drebėjimų inžineriją, aplinkos inžineriją, geotechninę inžineriją ir kitas šakas.
Lietuvoje civilinės inžinerijos specialybių mokytis galima KTU ir VGTU.
Estijos ir Latvijos bajorija
Baltijos šalių bajorija  – bajorija, kuriai priklauso visi asmenys ir šeimos, Estijoje ir Latvijoje kažkada pripažinti aristokratų luomo nariais, t. y. turintys paveldimas privilegijas. Ši aristokratija nuolat egzistavo nuo šiaurinių kryžiaus žygių iki viduramžių Livonijos konfederacijos(lot. Terra Mariana) įkūrimo. Didelė dalis šios aristokratijos atkeliavo iš Lenkijos, Švedijos ir Rusijos, taip pat iš baltų vokiečių ir per šimtmečius čia apsigyvenusių aristokratų šeimų. Lietuvos diduomenė dėl istorinių, socialinių ir etninių priežasčių dažnai yra atskirta nuo Estijos ir Latvijos, kur daugiausia dominuoja vokiškai kalbantys sluoksniai. Apsigyveno XII a. pabaigoje. Priklausė aukštesniajam visuomenės sluoksniui. Darė didelę įtaką latvių bei estų kalbai bei kultūrai. Nuo viduramžių vokiškai kalbantys Baltijos šalių bajorai - baltvokiečiai - sudarė daugumą pirklių ir dvasininkų bei didžiąją dalį vietos žemvaldžių bajorų, kurie faktiškai sudarė valdančiąją klasę vietinių - latvių ir estų - gyventojų tarpe. Tuo metu, kai XIX amžiuje pradėjo ryškėti ryškus baltų vokiečių etninis tapatumas, dauguma save identifikuojančių baltų vokiečių buvo ne bajorai, daugiausia priklausantys miesto ir profesinei vidurinei klasei.
Istorija
Baltijos šalių bajorija buvo sukurta, siekiant apdovanoti vietos valdininkus, pasižymėjusius Švedijos ar Lenkijos karalių naudai, ypač XVI–XVII a., kai šios žemės buvo padalintos tarp dviejų pagrindinių Baltijos regiono valdovų. Per šimtmečius Rusijos imperatoriai taip pat naudojo Baltijos didikus kaip savo vyriausybių pareigūnus.
Reikšminga tai, kad didelė dalis šios bajorijos buvo germanų kilmės, todėl ją „atšaukė" Hitleris Vokietijoje 1939 m. pabaigoje, likus keliems mėnesiams iki Sovietų Sąjungos 1940 birželio mėn.  Estijos ir Latvijos aneksijos (priverstinis persikėlimas).
Dvarų sistema
Estijoje ir Latvijoje, daugiausia kaimiškose vietovėse, iki Latvijos ir Estijos nepriklausomybės paskelbimo po Pirmojo pasaulinio karo daugiausia vyravo dvarų sistema, kurią įkūrė ir palaikė pati Baltijos šalių bajorija. Sistema buvo pagrįsta žemės padalijimu tarp vokiškai kalbančių ir nekalbančiųjų vokiškai. Baudžiava ilgą laiką buvo viena iš pagrindinių šios vietovės ypatybių, todėl ilgam lėmė viduramžių epochos feodalinės santvarkos išlikimą, net ir moderniaisiais laikais iki galutinio panaikinimo Estijos gubernijoje 1816 m. Kuršo – 1817 m., Latvijos ir galiausiai likusios Rusijos imperijos – 1861 m. Nepaisant šių reformų, net XIX amžiuje bajorija visiškai dominavo Estijos ir Latvijos kaimiškose dalyse dėl savo rezidencijų, išsibarsčiusių kaime. Tik paskelbus nepriklausomybę, žemės ūkio paskirties žemės lygmeniu vykdomos reformos atėmė šias privilegijas iš aristokratijos.
Dvarų sistema bet kuriuo atveju leido Estijos ir Latvijos kraštovaizdžius papildyti daugybe pilių ir kaimo rezidencijų, kurias statė vietos bajorai. Šie dvarai, kaip ir rezidencijos, buvo žemės ūkio darbo centrai, dažnai juose buvo arklidės ir kiti lauko darbams tinkami pastatai ar vietiniai pramonės kompleksai, tokie kaip pirmosios alaus daryklos, kurios ir šiandien leidžia labai tiksliai tyrinėti Baltijos šalių ekonomikos raidą.
Gloster Gladiator
Gloster Gladiator – XX amžiaus ketvirtojo dešimtmečio pabaigoje Jungtinės Karalystės įmonės „Gloster Aircraft Company“ gamintas vienvietis mišrios konstrukcijos biplanas naikintuvas, naudotas ir Lietuvos Karo aviacijoje.
Šis orlaivis laikomas vienu paskutinių biplanų naikintuvų ir kartu su Avia-534, Fiat CR.42 ir I-153 „Čaika“, yra vienas iš keturių biplanų naikintuvų, plačiau naudotų Antrajame Pasauliniame kare. Nepaisant to, jog buvo laikomas „pasenusiu dar iki gamybos pradžios“, jis gana gerai pasirodė pirmaisiais Antrojo Pasaulinio karo metais.
Konstrukcija
miniatiūra|Gloster Gladiator brėžinys Gloster Gladiator buvo mišrios konstrukcijos biplanas. Drobe dengtą sparną sudarė du legiruoto plieno lonžeronai ir paprastos bei sustiprintos štampuoto duraliuminio nerviūros. Liemens stačiakampio formos ferma buvo suvirinta iš plieninių vamzdžių, su atotampomis šonuose. Ovalią formą jam suteikdavo lengva metalinė žiedinių špantų ir stringerių konstrukcija, aptraukiama drobe. Priekinėje liemens dalyje buvo lengvai nuimami duraliuminio paneliai, palengvinantys agregatų ir variklio aptarnavimą. Variklis buvo tvirtinamas aštuoniais varžtais. miniatiūra|Gloster Gladiator be dangos Viršutinio sparno centroplanas buvo montuojamas virš liemens ant dviejų įstrižų strypų, o viršutinio ir apatinio sparnų galinės dalys (konsolės) dviem lygiagrečiais spyriais ir atotampomis jungėsi į vieningą konstrukciją. Abiejų sparnų užsparniai buvo plyšiniai, turėjo hidraulinę pavarą ir atsilenkdavo iki 90 laipsnių. Eleronai su ašiniais kompensatoriais.
Lėktuvo važiuoklė turėjo pneumatinius stabdžius. Važiuoklė turėjo vidinę amortizaciją ratų diskuose. Ratai buvo be aerodinaminių gaubtų, nes atlikti bandymai parodė, kad eksploatacijos metu į juos patenka žolė ir purvas, dėl ko gali įvykti avarija.
Lėktuve buvo montuojama dvipusio ryšio „Marconi" radijo stotis, dirbusi tiek balso, tiek telegrafo signalo režimu, aklojo skridimo aparatūra, deguonies balionas, kabinos apšildymo agregatas. 382 litrų talpos bakas buvo montuojamas priekinėje liemens dalyje prieš lakūno kabiną.
Konstravimas
1930 m. Britanijos Aviacijos ministerija paskelbė konkursą specifikaciją F.7/30 – reikalavimus 250 mylių per valandą (403 km/h) greičiu galinčiam skristi ne mažiau nei keturiais kulkosvaidžiais ginkluotam dieną ir naktį tinkamam naudoti naikintuvui. Ši specifikacija ir pagal ją surengtas konkursas žymėjo atsisakymą nuo ankstesnės naikintuvų doktrinos, pagal kurią oro gynyba rėmėsi trumpo nuotolio dviem kulkosvaidžiais ginkluotais naikintuvais – perėmėjais, skridusiais iki 200 mylių per valandą (320 km/h) greičiu.
„Gladiatoriaus“ sparnų gamybai buvo panaudota „Hawker Aircraft“ sukurta sparnų technologija, leidusi sukurti paprastesnius sparnus. Mažinant aerodinaminį pasipriešinimą buvo atsisakyta vienos sparnų spyrių poros, sukonstruota sverto principu pagrįsta važiuoklė. Prototipas gavo gamyklinį kodą SS.37. miniatiūra|Gloster SS.37, „Gladiator“ prototipas Orlaivis buvo pradėtas konstruoti 1934 m. pavasarį ir pirmam skrydžiui pakilo tų pačių metų rugsėjo 12 d. Po pirmųjų bandymų 530 AG (400 kW) Mercury IV variklis buvo pakeistas galingesniu, 645 AG (481 kW) galios Mercury VI. Bandymuose keturiais kulkosvaidžiais (du „Vickers“ fiuzeliaže, sinchronizuoti su propeleriu, du „Lewis“ – po sparnais) ginkluotas orlaivis pasiekė 389 km/h greitį. Yra duomenų, kad Jungtinės Karalystės Aviacijos ministerija nepatikėjo pranešimais, kad tokius rezultatus gali parodyti orlaivis su radialiniu varikliu ir užsakė papildomus bandymus.
Oficialūs orlaivio, gavusio registracijos numerį K5200, bandymai prasidėjo 1935 m. balandžio 3 d. Tuo pat metu Gloster pasiūlė dar kelis patobulinimus, įskaitant 840 AG (630 kW) Mercury IX variklį, dvimentį medinį fiksuoto žingsnio propelerį, patobulintus ratų diskus ir pilnai dengtą kabiną. miniatiūra|Bristol Mercury VIIIA variklis su trimenčiu fiksuoto žingsnio propeleriu Naudojant „Mercury" IX variklį ir, rekomendavus Aviacijos ministerijai, sumontavus trijų menčių fiksuoto žingsnio „Fairey Reed“ propelerį, lėktuvo maksimalus greitis nuo 399 km/val išaugo iki 407 km/val, kilimo greitis liko toks pat, o pakilimo charakteristikos žymiai pablogėjo – įsibėgėjimas padidėjo nuo 151 iki 200 m, o pakilimo distancija iki 15 m aukščio pailgėjo 137 metrais. Tolesni lėktuvo bandymai buvo vykdomi su mediniais dviejų menčių Watts fiksuoto žingsnio propeleriais.
„Gladiatorius“ palankiai sutiko KOP lakūnai, tačiau tai buvo „nervuota“ mašina, iš lakūnų reikalaujanti aukštos pilotavimo technikos. Nepastovus variklio „ Mercury“ IX darbas ir propelerio vibracija, keičiantis jo darbo režimams kėlė daug nepasitenkinimo. Po 1937 m. liepą atliktų papildomų bandymų (lėktuvai K 7964 ir K 8049) buvo rekomenduota panaudoti kitą variklio reduktoriaus perdavimo skaičių (0,572:l) ir sumontuoti trijų menčių propelerį „Fairey Reed“. Taip patobulintas lėktuvas buvo pavadintas „Gladiatoriumi“ Mk. II.
1935 m. birželio mėn. buvo parengti orlaivio gamybos planai, o po dvejų savaičių, specifikacija F.14/35 atsižvelgiant į bandymų rezultatus bei į Italijos agresiją Abisinijoje ir Hitlerio įsigalėjimą Vokietijoje, Jungtinės Karalystės Aviacijos ministerija patvirtino pirmosios naujojo naikintuvo partijos (23 vnt.) užsakymą. 1935 m. liepos 1 d. orlaivis gavo oficialų pavadinimą – „Gladiator“.
1935 metų rugsėjo mėn. buvo pateiktas naujas užsakymas pagaminti dar 180 orlaivių iki 1937 m. pabaigos. Vėliau, dėl „Merlin“ variklio trūkumų vėluojant naikintuvų monoplanų įtraukimui į seriją, Aviacijos ministerija užsakė dar 350 "Gladiator Mk. II“.
Gamyba
Pagaminus antrąją seriją buvo pradėta gaminti antroji modifikacija (Mk. II) – su galingesniu Mercury VIIIA varikliu su reduktoriumi (perdavimo skaičius 0,572:1), Hobsono kuro mišinio kontroleriais, pusiau automatiniu karbiuratoriaus valdymu, trimenčiu metaliniu fiksuoto žingsnio Fairey propeleriu. Variklis buvo paleidžiamas elektriniu starteriu. Skraidymams dykumų sąlygomis variklio karbiuratoriui papildomai buvo montuojamas oro filtras ir smėlio atskirtuvas. Lėktuvas turėjo ir tobulesnius navigacinius prietaisus: variometrą (Hughes), aviacinį kompasą (Sperry), aviahorizontą, aukštimatį (Kollsman), slydimo indikatorių (Redd and Segrest). Standartiniu tapo ir trijų menčių metalinis propeleris.
Mk. II pagrindu buvo sukurtas „Sea Gladiator“ – naudojimui Karinio jūrų laivyno lėktuvnešiuose skirta versija su stabdymo kabliu, katapultos tvirtinimo taškais, sustiprintu fiuzeliažu, pripučiamos gelbėjimo valties tvirtinimo taškais. Į Mk. II buvo montuojami pagal licenciją gaminti 7,70 mm (0,303 colio) Browning kulkosvaidžiai.
Steinway & Sons
Steinway & Sons – amerikiečių akustinių pianinų gamintojas.
Gloster Gladiator
Gamyba
Iš viso buvo pagaminti 98 „Sea Gladiator“, įskaitant 38 perdirbtus iš ankstesnių modelių. Iki 1939 metų vasario vidurio laivynas gavo dar 60 orlaivių (Nr. N5500 – N5549 ir N5565 – N5574). Iš jų 16 lėktuvų bazavosi lėktuvnešyje „Courageous“, lėktuvnešyje „ Glorious“ bazavosi 802-oji eskadrilė, pakeitusi savo Hawker „Nimrod“ ir Hawker „Osprey“ į „Sea Gladiator“. 804-oji eskadrilė iš pradžių saugojo karinę jurų bazę Scapa Flow iš sausumos, po to tą pačią užduotį vykdė nuo lėktuvnešio „Sparrowhawk“ denio. Antrojo Pasaulinio karo pradžios metu buvo eksploatuojami 54 „Sea Gladiator“.
Steinway & Sons
„Steinway & Sons“ (tariama: Steinvei) yra vienas žinomiausių prestižinių prabangių akustinių pianinų gamintojų pasaulyje. Gamina „Steinway“ ir „Steinway & Sons“ prekės ženklų pianinus. Įmonei priklauso pigesnių „Boston“ ir „Essex“ pianinų prekės ženklai.
Gloster Gladiator
Gamyba
Dėl papildomų įrengimų, užtikrinančių tūpimą ir kilimą nuo lėktuvnešio denio, „Sea Gladiator“ pasižymėjo didesniu skridimo svoriu ir blogesnėmis skridimo charakteristikomis, lyginant su sausumos variantu.
Steinway & Sons
Istorija
„Steinway & Sons“ įmonę 1853 m. Niujorke įkūrė vokiečių pianinų meistras Heinrichas E. Šteinvegas (Heinrich Engelhard Steinweg, 1797−1871). Jis buvo gimęs šiaurės vakarų Vokietijoje ir 1814 m. stojo tarnauti Braunšveigo hercogo kariuomenėje išvarant Napoleono armiją. 1822 m. atleistas iš karinės tarnybos jis dirbo baldininku, po to mokėsi vargonų meistrystės, bet vietinės gildijos jo nepriėmė į savo narius. 1835 m. jis gyveno Zezene, kur sumeistravo savo pirmąjį pianiną kaip dovaną vedybų proga žmonai Julianai. Šis pianinas pramintas „Virtuvės Steinvėjumi“, nes jį H. Šteinvegas sumeistravo virtuvėje. Dabar šis pianinas priklauso Metropoliteno muziejui Niujorke. Sekantį dešimtmetį H. Šteinvegas pagamino daugiau nei 400 pianinų, bet 1848 m. kilusi revoliucija stipriai pablogino jo finansinę padėtį. Jo didelėje šeimoje tuo metu buvo trys dukterys ir šeši sūnūs. 1849 m. jis nusiuntė savo sūnų Karlą į JAV ir kitais metais pats išplaukė su šeima palikdamas vyriausiąjį sūnų Teodorą rūpintis įmonės reikalais Vokietijoje. H. Šteinvegas Niujorke dirbo „Bacon & Raven“ pianinų tiekimo firmoje. Nusprendęs įkurti savo įmonę H. Šteinvegas pasirinko labiau angliškai skambantį Steinvėjaus pavadinimą. „Steinway & Sons“ atidaryta 1853 m. kovo 5 d. Septintojoje aveniu Manhatane. Savo pirmajam, už 500 dolerių parduotam, pianinui H. Steinvėjus suteikė 483 serijinį numerį, nes prieš tai 482 pianinus buvo pagaminęs Vokietijoje. Šis pianinas dabar yra Zezeno miesto muziejuje Vokietijoje. mini|links|hochkant|160px| Kompanijos įkūrėjas Heinrichas E. Šteinvegas mini|240px| „Steinway“ pianinų fabrikas. Ketvirtoji aveniu, Manhatanas, Niujorkas, 1876 m. H. Šteinvego pianinų pardavimai buvo sėkmingi ir 1854 m. jis persikėlė į didesnes patalpas Volkerio gatvėje Manhatane. Dešimtmečio pabaigoje jo pianinų pardavimai pasiekė 500 vienetų per metus. 1860 m. tarp 52 ir 53 gatvių Manhatane jis atidarė didelį pianinų fabriką. Jis daugiausiai rėmėsi gabių vokiečių imigrantų darbu, darbuotojų skaičius greitai išaugo iki 350 žmonių. 1864 m. jis oficialiai savo vardą pasikeitė į Henrio Steinvėjaus. Vardus pasikeitė jo sūnūs, kurie dirbo kartu ieškodami geresnių pianinų gamybos būdų. Jie rėmėsi 1863 m. publikuotu Hermano fon Helmholco veikalu „Apie tonų sensacijas“. Iki 1875 m. „Steinway & Sons“ užregistravo 27 patentus. 1865 m. dėl ligų mirė broliai Henris jaunesnysis ir Čarlzas. Tėvas Henris apie tai informavo vyriausiąjį sūnų Teodorą Vokietijoje, kuris pardavė savo dalį pianinų įmonėje „Grotrian-Steinweg“ ir atvyko į Niujorką vadovauti tėvo įkurtai įmonei. 1866 m. jie pradėjo didžiulio centro statybas Niujorke. Jame buvo 2000 žiūrovų salė, kurioje galėjo tilpti 100 narių orkestras. Kartu Steinvėjaus salėje buvo įmonės biurai ir demonstracinės pianinų patalpos. Iki 1891 m. Karnegio salės atidarymo šiame pastate rezidavo Niujorko filharmonijos orkestras. Viljamo Steinvėjaus idėja buvo panaudoti žymius pianistus pianinų reklamai. 1872−1873 m. „Steinway & Sons“ finansavo A. Rubinšteino turą po JAV. Kiti pianinų gamintojai sekė „Steinway & Sons“ pavyzdžiu, statė sales, kvietė garsius pianistus.
Gloster Gladiator
Gamyba
Paskutinius serijinius „Gladiator Mk. II“ Anglijos KOP gavo 1939 m. rugpjūčio 30 d.
Steinway & Sons
Istorija
1870 m. Viljamas Steinvėjus įsigijo 400 akrų žemės Astorijoje, dabar Kvinsas, kur pradėjo kurti tarsi atskirą „Steinway kaimelį“ su nauju fabriku. Fabrike buvo nuosava lentpjūvė ir metalo liejykla. Aplinkui kūrėsi darbininkai su šeimomis. Viljamo Steinvėjaus iniciatyva įkurta biblioteka, kuriai jis padovanojo daug knygų, pastatyta mokykla, paštas, gaisrinė ir Steinvėjaus reformatų bažnyčia (kuri stovi dabar 41-oje gatvėje). 1876 m. Filadelfijoje įvyko pirmoji JAV Pasaulinė paroda, kurioje „Steinway & Sons“ apdovanoti aukščiausiu prizu tarp kitų pianinų gamintojų. Vėliau iš Viljamo Steinvėjaus dienoraščių išaiškėjo, kad įmonė papirko vieną iš teisėjų. Tai sukėlė kaltinimų laviną, kad „Steinway & Sons“ taip visuomet ir veikė. 1880 m. Teodoras Steinvėjus grįžo į Vokietiją, kur Hamburge įkūrė pianinų gamybos padalinį siekdamas konkuruoti Europos rinkose ir išvengti didelių importo muitų. Hamburgo padalinys buvo atsakingas už daugelį įmonės inovacijų, kurios visų pirma buvo išbandomos vietoje, o po to perkeliamos į Niujorko gamyklą. „Steinway & Sons“ autoritetas dar labiau pakilo, kai 1903 m. jie patiekė fortepijoną Nr. 100 000 JAV prezidentui T. Ruzveltui groti Baltuosiuose rūmuose. Šis pianinas buvo ištapytas impresionistiniais vaizdais ir pristatytas paauksuotoje dėžėje. Dabar jis priklauso Smitsono centrui. 1938 m. įmonė pristatė fortepijoną Nr. 300 000 F. Ruzveltui į Baltuosius rūmus.
Gloster Gladiator
Gamyba
Iš viso buvo pagaminti 747 „Gladiatoriai“, (483 – Karališkosioms oro pajėgoms, 98 – Karališkajam laivynui), 216 vnt. buvo eksportuota į 13 šalių: 1937 m. 14 orlaivių užsakė Lietuva, 26 – Latvija, 37 – Švedija (sekančiais metais – dar 18 vnt.), 12 – Norvegija, 22 – Belgija, 36 – Kinija, 2 – Graikija, 4 – Airija, 15 – Portugalija (Mk. II), 18 – Egiptas. 1939 m. gruodžio mėn. 30 lėktuvų nupirko Suomija, 1941 m. balandį 11 lėktuvų nupirko Pietų Afrikos Respublika, 15 lėktuvų – Irakas. Kelis lėktuvus įsigijo Iranas. Keletas orlaivių buvo perduoti Laisvajai Prancūzijai.