cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Teisinė atsakomybė
thumb|Deivė [[Temidė - teisingumo vykdytoja]] Teisinė atsakomybė – socialinės atsakomybės rūšis; teisės subjekto būtinybė atsakyti už savo veiką (veikimą arba neveikimą).
Teisinė atsakomybė gali būti suprantama ir kaip (teisinis) įsipareigojimas teisės subjektams garantuoti naudojimąsi savo teisėmis, atitinkamų pareigų vykdymu nurodant, kad tokių pareigų nevykdymas virs atitinkamų teisių praradimu. Taip pat atsakomybė gali būti suprantama kaip pasirengimas atsakyti už savo poelgius (L. Archangelskis), pareigos valstybei ir visuomenei suvokimas (L. S. Samoščenko), asmenybės santykis su visuomenės jai keliamais dorovės reikalavimais (Lietuviškoji tarybinė enciklopedija).
Kilus atsakomybei, gali būti taikoma (teigiama arba neigiama) sankcija. Nuo teisinės atsakomybės subjektas gali būti atleidžiamas, esant atsakomybę šalinančioms aplinkybėms (pvz., būtinoji gintis).
Teisinės atsakomybės pagrindu siekiama formuoti asmens įsitikinimą, kad jis vykdo pareigas ne dėl to, kad tokio elgesio iš jo reikalauja įstatymas, o todėl, kad pareigų vykdymu jis legalizuoja savo teises visuomenėje. Taip pat ginti, apsaugoti žmogaus teises, užtikrinti abipusę teisinių santykių dalyvių (šalių) naudos, rizikos bei žalos pusiausvyrą.
Rūšys
Pagal teisės šakas gali būti išskiriama civilinė atsakomybė, baudžiamoji atsakomybė, administracinė atsakomybė, tarptautinė atsakomybė, konstitucinė atsakomybė ir kt.
Henrik Larsson
Henrikas Larsonas (g. 1971 m. rugsėjo 20 d.) – buvęs futbolininkas, treneris, Švedijos rinktinės puolėjas. Jo tėvas kilęs iš Kabo Verdės.
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 1993 m. spalio 13 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, kur trečiosiose rungtynėse įmušė įvartį į Anglijos vartus.
2009 m. spalio 29 d. paskelbė pasitraukiantis iš profesionalaus futbolo. 2009 m. gruodžio 14 d. jam buvo pasiūlytas Landskrona BoIS vyr. trenerio postas.
Ažumiškė I
Ažumiškė I – viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės rytus nuo Pabradės, Bevardžiame miške, šalia Eitūniškės pelkės. Ateina keliukas iš Puočių.
Northrop Grumman X-47A Pegasus
thumb|250px|right|X-47A Pegasus X-47 Pegasus – eksperimentinis JAV kompanijos „Northrop“ radarų sunkiai pastebimas bepilotis kovos lėktuvas.
Sukurtas taikant Stealth technolgiją.
Lėktuvas pirmą kartą pakilo 2003 m. vasarį.
Programa buvo nutraukta 2006 m. sausio 13 d.
Lėktuvo ilgis – 8,5 m, sparnų skersmuo – 8,47 m, aukštis – 1,86 m.
Pietų Ivo Džima
thumb|225px|Pietų Ivo Džima Pietų Ivo Džima (, oficialiai Minami-Iōtō, taip pat Minami-Iwō-jima, Minami-Iōjima 'Pietų sieros sala') – piečiausia Vulkaninių salų, priklausančių Ogasavaros salynui, sala, esanti 60 km į pietus nuo Ivo Džimos. Ji nutolusi 1300 km į pietus nuo Tokijo ir 330 km pietų-pietryčių kryptimi nuo Čičidžimos.
Salos plotas siekia 3,4 km², pakrantės ilgis – 7,5 km., aukščiausia vieta – 916 m virš jūros lygio (aukščiausia Ogasavaros salose). Priskiriama Ogasavaros kaimui, kuris įeina į Tokijo sudėtį. Sala negyvenama.
Vido ežeras
left|120px
Vido ežeras – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 10,5 km į pietryčius nuo Marcinkonių, Čepkelių raisto centrinėje dalyje. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,31 km, plotis – iki 0,16 km. Altitudė 132,9 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę pelkiniu retmiškiu. Ežeras nenutekantis, priklauso Katros upės baseinui.
Martas Kristianas Kalninš
thumb|200px|Martas Kristianas Kalninš Martas Kristianas Kalninš (latv. Marts Kristiāns Kalniņš, g. 1980 m. kovo 16 d., Rygoje) – roko grupės Autobuss Debesīs solistas ir lyderis.
Latvijoje gerai žinomas jo tėvas kompozitorius Imantas Kalninš bei sesuo aktorė Rezija Kalninia.
Grupėje Autobuss Debesīs yra nuo 1998 m., taip tapdamas vienu iš garsiausių ir mėgiamiausių Latvijos dainininkų. Ir kaip solistas, ir kartu su grupe yra dalyvavęs daugelyje renginių, pavyzdžiui, Imantdienas, 2001 m. koncerte Rygai 800.
Jo ir grupės Autobuss Debesīs garsiausios dainos: Sitiet bungas, Ir tikai tveice, Ar straumēm uz jūru.
Radviliškio Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia
'''Radviliškio Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Radviliškyje, įrengta 1945 m.
Istorija
1868 m. bažnyčia sudegė. Klebono Juozapo Bortkevičiaus rūpesčiu 1870 m. atstatyta. Ji buvo kryžminio plano, su lieknais bokšteliais. Per Antrąjį pasaulinį karą bažnyčia sudegė.
Dabartinė bažnyčia 1945 m. įrengta mūriniame, vokiečių belaisvių statytame pastate. Perstatyta 1987 m. parapijiečių ir tuometinio klebono, kunigo Liongino Vaičiulionio pastangomis. 1989 m. prie bažnyčios varpinės pastatyti trys kryžiai – paminklas stalinizmo aukoms atminti (autoriai V. Vaicekauskas, E. Gaubas ir A. Dovydaitis).
Bažnyčia rūpestingai tvarkoma, joje dabar – nauji presbiterijos baldai, altorius, suolai besimeldžiantiesiems, klausyklos, iš Vokietijos atgabenti ir 2000 m. pastatyti vargonai. Atliktas kapitalinis varpinės remontas. Numatoma pagaminti bažnyčiai naujus varpus.
Bažnyčia turi savo Jaunimo chorą, kuris neseniai atšventė 10 metų jubiliejų, yra išleidęs savo giesmių plokštelių, pelnęs įvertinimų šalyje bei užsienyje. Radviliškio bažnyčioje veikia suaugusiųjų choras, Šeimos centras, „Caritas“, šv. Damijono jaunimo maldos grupelė, Marijos legiono, Katalikių moterų organizacijos. Bažnyčios gyvenime ryškus ir svarus parapijos Pastoracinės tarybos darbas. Bažnyčios ir rajono savivaldybės bendrų pastangų dėka prie bažnyčios iškilo Parapijos bendruomenės socialinių paslaugų centras, sudaręs geras sąlygas parapijiečių sielovadinei veiklai.
Radviliškio bažnyčioje nuo 2003 m. rengiami tradiciniai tarptautiniai jaunųjų atlikėjų „Polifonija ir aš“ festivaliai, kuriuose groja vargonais jaunieji pianistai iš Lietuvos muzikos ir meno mokyklų, bei atlikėjai iš Estijos ir Latvijos, vyksta vargonų muzikos festivaliai „Vargonų legendos“– pirmieji tokie visame regione. Čia dažnai rengiami kiti sakralinės muzikos koncertai, vyksta teminės literatūrinės kompozicijos, piligriminės išvykos, tikinčiojo jaunimo renginiai. Leidžiamas kasmėnesinis laikraštis „Mūsų parapija“.
Architektūra
Dabartinės bažnyčios išorinė architektūra nėra nuosaiki. Tai tik visokių priestatų ir frontonų mišinys. Vietoj buvusios mūrinės šventoriaus sienos užtverta metalinė tvora. Išliko liaudies architektūros formų 5 tarpsnių varpinė, statyta 1876 m.
Jasenuvka
Jasenuvka  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Dziadkovicės valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 14 km į šiaurės rytus nuo Semiatičės ir apie 67 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Galis
Galis – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, priskiriamas lengvųjų metalų grupei. Žymimas Ga, eilės numeris 31.
Pavadinimo kilmė
Galis pavadintas Prancūzijos garbei (kaip ir francis) – šį elementą spektroskopiškai atradęs mokslininkas Lecoq de Boisbaudran jį pavadino savo gimtosios šalies garbei, nors kai kurie mano, kad pavadino savo garbei ( - gaidys, o prancūziškai gaidys yra le coq).
Olandų raudonieji serbentai
Olandų raudonieji serbentai – vėlyva raudonųjų serbentų veislė. Krūmai labai augūs, truputį išsiskleidę. Uogos vidutinės (0,8 g), ryškiai raudonos, rūgštokos, ant kekių laikosi stipriai, tinkamos gabenti. Vaisinės kekės ilgos arba vidutinio ilgumo, turi iki 14 uogų, gana tankios. Iš krūmo vidutiniškai priskinama iki 4-6 kg uogų. Gana atspari deguliams ir miltligei, šviesmargiai – vidutiniškai. Nereikli augimo sąlygoms, tinka gabenti, žiemą ištverminga. Lietuvos sortimente nuo 1968 metų.
Vilo Rodžerso fenomenas
Vilo Rodžerso fenomenas – amerikiečių humoristo Vilo Rodžerso (Will Rogers, 1879-1935) pastebėtas statistinis paradoksas, kai nario perkėlimas iš vienos grupės į kitą keičia vidurkius ta pačia kryptimi.
Pavyzdys
Tarkime, turime grupę skaičių:
1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9;   vidurkis lygus 5
Padaliname šiuos skaičius į dvi grupes:
1, 2, 3, 4                   vidurkis lygus 2,5 5, 6, 7, 8, 9                vidurkis lygus 7
Perkeliame mažiausią antrosios grupės skaičių į pirmąją grupę:
1, 2, 3, 4, 5                vidurkis lygus 3 6, 7, 8, 9                   vidurkis lygus 7,5
Tokiu būdu, vieno iš elementų perkėlimas į kitą grupę padidina abiejų grupių rodiklius.
Praktika
Tokio tipo praktiniai paradoksai neretai pastebimi, vertinant statistinius pokyčius. Bene pirmą kartą praktiniai šio paradokso atvejai išsamiai buvo aprašyti, tiriant ankstyvosios vėžio diagnostikos įtaką vėlesniam gydymui: aptinkant vėžį ankstyvesnėse stadijose, sergančiais laikomų žmonių grupė padidėja, o sveikų žmonių grupė sumažėja, tačiau ir vienų, ir kitų vidutinė gyvenimo trukmė padidėja vien dėl ankstyvos diagnostikos. Dėl tokios statistikos kurį laiką ankstyvosios vėžio diagnostikos reikšmė buvo iš dalies pervertinama, priskiriant geresnius statistikos rodiklius vien ankstyvesniam gydymui.
Paradokso įtakos, vertinant pokyčius, galima nesunkiai išvengti, jei lyginami ne tik dominančių grupių, bet ir bendrieji rodikliai: minėtame pavyzdyje bendri vidurkiai lieka nekintamais, tokiu būdu indikuodami, kad vyksta tik persigrupavimas, bet ne reikšmių pasikeitimas.
Alonso de Ojeda
Alonsas de Ocheda ( 1465 m. Kuenkoje – m. 1515 m. Santo Dominge) – ispanų keliautojas, konkistadoras.
Biografija
Kilęs iš nuskurdusios ispanų didikų šeimos. Gavo vyskupo Juan Rodríguez de Fonseca protekciją ir kartu su juo 1493 m. dalyvavo antrojoje Kristupo Kolumbo kelionėje į Vest Indiją. Kolonijose aktyviai kovojo prieš indėnus, pasižymėjo kaip bebaimis karys. 1496 m. Alonsas de Ocheda grįžo į Ispaniją.
Kobaltas
Kobaltas – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Co, eilės numeris 27.
Alonso de Ojeda
Biografija
1499 m. gegužę jis pats surengė ekspediciją į Naująjį Pasaulį, keliavo drauge su kartografais Juan de la Cosa ir Amerigu Vespučiu. Per tris savaites ekspedicija pasiekė Pietų Amerikos žemyno pakrantes ties Orinoko žiotimis. Atrastas žemes pavadino Venesuela – „mažąja Venecija“, kadangi pakrančių indėnai statėsi namus ant polių (palafito). Vėliau keliavo į Espanjolą, o 1500 m. grįžo į Ispaniją kur pardavė vergijon sugautus indėnus. Alonsas de Ocheda buvo paskirtas Kokibakoa gubernatoriumi ir 1502 m. surengė dar vieną ekspediciją. Amerikos žemyne bandė įkurti pirmąją europiečių koloniją, pavadintą Santa Krusu, tačiau dėl maišto ji ilgai neišsilaikė ir konkistadoras buvo priverstas keliauti į Santo Domingą.
Kobaltas
Savybės
Kobaltas yra stiprus feromagnetikas, jo spalva – sidabriškai balta.
Alonso de Ojeda
Biografija
Alonsas de Ocheda sutiko buvusį bendražygį Chuaną de la Kosą ir nusprendė rengti bendrą kolonistinę ekspediciją į žemyną. 1509 m. jis subūrė 4 laivų su 300 vyrų ekspediciją. Keliautojų tarpe buvo ir būsimasis Peru užkarautojas Fransiskas Pisaras. Ochedai buvo suteiktas Naujosios Andalūzijos adelantado titulas ir teisės į būsimai kolonizuotas žemes. Darjeno įlankos pakrantėse netoli Kartachenos konkistadoras siekė prisigaudyti indėnų, kuriuos galėtų parduoti vergijon Espanjoloje. Tačiau indėnai buvo itin karingi ir nuodingomis strėlėmis pražudė beveik visus ekspedicijos narius: iš 70 išsilaipinusiųjų išsigelbėjo tik Ocheda ir vienas jo bendražygis. Po susitikimo su Diego de Nicuesa ekspedicija, Ocheda patraukė toliau ir 1510 m. bandė įsteigti San Sebastiano fortą. Tačiau kolonistams nuolat teko atreminėti indėnų antpuolius, kęsti maisto stygių ir tropines ligas. Kilo sukilimas, kurį konkistadoras numalšino. Ocheda išvyko į Espanjolą prašyti pastiprinimo ir maisto, palikdamas atsakingu už fortą Fransiską Pisarą. Pakeliui laivas sudužo ir nors Ocheda išsigelbėjo, Espanjoloje vicekaralius Diegas Kolumbas nebeleido jam rengti naujos ekspedicijos, jis buvo teisiamas už ekspedicijos sužlugdymą. Konkistadoras gyveno Espanjoloje skurde ir nemalonėje iki pat mirties.
Kobaltas
Paplitimas
Kobaltas Žemėje nerandamas kaip grynuolis, tik rūdoje, tačiau išgaunamas kartu su kitais metalais - dažniausiai nikeliu ar variu. Pagrindinės kobalto rūdos yra kobaltitas, eritritas, glaukodotas ir skuteriditas.
Pavadinimo kilmė
Kobalto pavadinimo kilmė - mitologiška. Koboldai germanų padavimuose ir pasakose buvo kalnų, miškų ir namų dvasios; jie galėję suvalgyti sidabrą ir vietoje jo išskirti bevertes sidabro spalvos rūdas. Vokiečių kalnakasiai, dirbę Erzgebirge kasyklose, ilgą laiką niekaip negalėjo išgauti metalo iš kobalto rūdų, kurias laikė vario, sidabro arba alavo rūdomis ir manė, kad būsią apgauti mitinių koboldų. 1735 m. švedas Georg Brandt atrado šį elementą ir suteikė jam tokį pavadinimą.
Panaši pavadinimo kilmės istorija yra ir nikelio.
Rankinė
Rankinė – nestandi „talpyklė“, paprastai pagaminta iš audinio, odos ar kitos lanksčios medžiagos. Rankinė gali turėti vieną ar dvi rankenas, arba išvis jų neturėti. Rankinės gali būti uždaromos užtrauktuku, segtuku arba paprasčiausiai suveriamos. Kartais kelioninės rankinės (dar vadinamos krepšiu) gali turėti spyną. Rankinės būna įvairių dydžių, nuo moteriškų rankinukų, kuriose telpa tik maži daiktai ir smulkmenos, iki didelių rankinių. thumb|right
Istorija
Lietuviškos rankinės istorijos šaknys – senieji odos amatai, kurie plėtojami nuo pat viduramžių. Jau tada turėjome ne tik knygrišybos, bet ir futliarininkų gildijas, kurios davė pradžią kitų odos dirbinių gamybai.
Tačiau tik dvidešimtojo amžiaus pradžioje rankinė tapo ne vien praktišku daiktu susidėti įvairioms smulkmenoms, bet ir svarbiausiu moters aksesuaru, jos išvaizdos ir net padėties visuomenėje vertinimo kriterijumi. Tuomet ir prasidėjo rankinių mada. Tiesa, jos buvo griežtai diferencijuojamos pagal paskirtį: jei rankinukas – tai mažytis, elegantiškas, o jei didelis krepšys – tai skirtas kelionei.
Tai liudija ir senieji odos dirbiniai, atkeliavę iš Vytauto Didžiojo karo muziejaus. Jie eksponuojami neseniai Vilniuje atidarytoje odos galerijoje „Sirena“. Juodas nedidukas, piniginę primenantis rankinukas iš krokodilo odos apie 1926-uosius metus priklausė Kauno miesto burmistro, vėliau Lietuvos Ministro Pirmininko A. Merkio žmonai M. Merkienei.
Formos
Populiariausios formos:
كيس ورق Sac'h paper Bossa de paper Tüte Paper bag Bolsa de papel Paberkott Sac en papier Бумажный пакет
Katana
Katana išsiskiria savo ypatinga išvaizda: lenktas, lieknas, vienašmenis kardas su ilga rankena, kurią galima suimti dviem rankomis bei apskrita arba kvadratinė rankenos garda (cuba). Katana turi lengvą įlinkimą vadinama sori arba zori, kuris suteikdavo kariui galimybę greitu ir vientisu judesiu ištraukti kardą ir pirmiau kirsti priešininkui. Katana yra feodalinės Japonijos samurajų ginklas, puikiai žinomas dėl savo aštrumo ir kirtimo galimybės.
Etimologija
Žodis katana yra kilęs nuo žodžio učigatana. Prieš atsirandant katanom buvo naudojami jų protėviai kardai, kurie vadinosi učigatana arba učikatana – kardas skirstas kirsti. Po kurio laiko kalboje uči buvo numesta, kad lengviau būtų tarti ir visi kardai tapo vadinami katana arba gatana. Siaurąja prasme, japonų kalboje žodis „katana“ yra skirtas apibūdinti bet kokiam vienašmeniui, nebūtinai japoniškam kardui, turinčiam bet kokią kilmę.
Terminas katana buvo naudojamas apibūdinti vienašmeniui kardui.
Istorija
Katana atsirado Muromači laikotarpiu (1392–1573), besikeičiant mūšio sąlygoms. Mažėjo mūšių su žirgais todėl reikėjo lengvesnio ir trumpesnio kardo, kad būtu patogu nešiotis. Mūšio metu reikėdavo greitos karių reakcijos, todėl katana buvo laikoma makštyse atvirkščiai – ašmenimis į viršų, kad ištraukiant kardą būtų galima iš karto suduoti smūgį. Iki VIII amžiaus kardai makštyse būdavo laikomi ašmenimis į apačią. Nors katanos turėjo pranašumą, samurajai dar plačiai naudojo tači (Jap Tachi), Muromači periodo pabaigoje katanos visiškai pakeitė tači ir tapo pagrindiniu samurajaus ginklu. Ankstyvajame Edo periode Šogunatas uždraudė valstiečiams turėti ar nešioti katanas. Dėl to, kad buvo taikos metas katanų gamyba sumažėjo ir jos dažniausiai buvo gaminamos pasirodymams ar kaip auka šventyklai. Nors ir sumažėjo gamyba, katana ištobulėjo, nes atsirado daugiau resursų ir meistrai galėjo tarpusavyje dalintis žiniomis bei gamybos būdais.
Meidži laikotarpiu katanų gamyba beveik išnyko, nes buvo uždrausta gaminti katanas, o Japonijos armija perėjo prie vakarietiškų kardų tipažo, nes jie buvo gaminami mašina ir kainavo pigiau. Buvo gaminamos tik kelios katanos kaip aukos šventykloms, o esamas katanas smarkiai pirko vakariečiai savo kolekcijoms. Imperatorius Meidži, nors ir uždraudęs jų gamybą, kolekcionavo daug katanų ir stengėsi išsaugoti kuo daugiau žinomų katanos gamybos būdų. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui kardų gamyba vėl atgijo dėl didelio poreikio, jie nebebuvo tokios geros kokybės ir retas atitikdavo tikra kataną. miniatiūra|392x392px|Katana ir vakizašis 1645 metais išėjo įstatymas dėl „Daishō; katanos ir šukuosenos nuostatos“ kuriose apibrėžė, kad katana negali būti ilgesnė nei 84-87 centimetrai.
Katanos geležtės ilgis keitėsi bėgant laikui: XIV–XV amžių sandūroje jis svyravo nuo 70 iki 73 cm ilgio, XVI amžiaus pradžioje geležtės vidutinis ilgis siekė tik 60 cm, bet XVI amžiaus pabaigoje jis vėl siekė apytiksliai 73 cm.
Katana dažnai buvo nešiojama kartu su vakizašiu, labai panašiu, tik trumpesniu kardu. Katana taip pat galėjo būti nešiojama ir su tantu, peilį primenančiu kardu. Katanos ir vakizašio pora vadinama Daishō. Tai simbolizavo samurajaus socialines galias ir asmeninę garbę. Namuose samurajai laikydavo Daishō ant stovo ašmenimis į viršų.
Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui
Japonijai pralaimėjus Antrąjį pasaulį karą, jie buvo okupuoti JAV ir turėjo atiduoti visus ginklus, net estetine funkciją atlikusius kardus. Buvo vėl uždrausta kardų gamyba ir apie 400 000 istoriškai svarbių ir meniškų kardų buvo išvešta į Jungtines Amerikos Valstijas išlydyta ar atiduoti kariams kaip laimėtojams. Tuo metu dingo ir vienas žymiausių Japonijos kardų Hondžio Masamunė (Jap. Honjo Masamune)  šis kardas buvo laikomas Japonijos nacionalinė vertybė, bet deja jis buvo prarastas ir nėra rastas iki šiol. Dalis kardų buvo gražinta į Japonija, tačiau daug jų ir nebesugrįžo. Okupacijos laikotarpiu buvo pagaminta tik apie 60 kardų, kurie atliko aukojimo funkciją naujoms šventykloms ir svarbiems renginiams. 1953 metais buvo leista vėl gaminti japoniškus kardus, buvo daug likusių dar  gyvų meistrų ir užrašų, kurie padėjo atkurti katanos gaminimo būdą.
Dabar
Katanos Japonijoje yra vis dar gaminamos pagal senovinius papročius. Dabar jos atlieka estetine funkciją, kalamos ritualams ir šventėm ir taip pat turistų ir kolekcionierių įsigijimui. Katana yra Japonijos kultūros palikimas todėl savo grožiu ji stebina ir šių dienų žmogų. Katana gali įsigyti beveik bet kas, nes jos visos yra priregistruojamos policijai ir visos rastos neregistruotos katanos iškart būna tiriamos policijos, kaip galimas nusikaltimo įrankis. Parduotuvėse dažniausiai katanas galima įsigyti tik nuo 18 metų. Taip pat ribojamas kiekis katanų, kurių gali per metus pagaminti meistrai, taip šios katanos išlaiko savo puikumą ir nesuprastėjusią kokybė.
Kovos menai
Dėl dažnų karų atsirado įvairių kovos stilių bei begale mokyklų, kurių mokiniai atrasdavo kažką naujo ir taip atidarydavo naujas mokyklas. Kendžutsu (Jap. Kenjutsu) – kardo meno mokyklos, kurios mokydavo, kaip kuo tikslingiau ir tobuliau nugalėti priešininką panaudojus kuo mažiau veiksmų. Iš jo išėjo daug kitų menų, kaip Iaido – menus kur siekiama greitai išsitraukti kardą ir taip apsiginti nuo staigaus priešininko puolimo, ši technika naudojama kontratakavimui.
Gamyba ir konstrukcija
Japoniško kardo gamybos metodai skiriami į keturis laikotarpius :
1)     Koto (senieji kardai) – 987–1596 m.
3)     Šinšinto (Jap: Shinshinto) (naujesnieji kardai) – 1781–1876 m.
4)     Gendaito (moderniosios eros kardai) – nuo 1876 iki dabar.
Tamahagane gamyba
miniatiūra|Tamahagane Pirmiausia Katanos gaminimas prasideda nuo medžiagų parinkimo. Tradicinės katanos gaminamos iš specialaus Japoniško plieno vadinamo tamahagane, nors dabartinės katanos dar gaminamos iš 99.99 % tyrumo elektrolitinės geležies (Jap: denkai – tetsu) arba bedeguonės geležies (Jap: kangan – tetsu). Tamahagane išgaunama iš anglies ir  smėlio, kuriame yra geležies. Šis smėlis yra randamos upeliu pakraščiuose vadinamas satecu (Jap: satetsu). Anglis ir satecu yra kaitinami tataroje (Jp: tatara) – tradicinėje Japoniškoje lydykloje. Satecu ir anglis yra kaitinami 1200–1500 laipsnių temperatūroje tris dienas, šitaip iš pagrindinių elementų pašalinamos priemaišos. Gautas tamahagane plienas suskaldomas ir suskirstomas pagal kokybę ir deguonies kiekį. Tamahagane plienas lengvai atskiriamas nuo prastos kokybės metalo savo sidabrine spalva ir struktūra. Geriausias anglies kiekis tamahaganei yra nuo 1,0 iki 1,2 %. Kalvis išsirenka tinkamiausias tamahagane plieno dalis, šis procesas labai sunkus ir daug pagaminto plieno yra netinkamas dėl netinkamo anglies kiekio metale. Jei anglies per daug, kardą labai sunku pagaminti ir naudoti, o jai per mažai jis greit lūžta. Todėl tolesni perdirbimo žingsniai yra reikalingi norint padaryti tinkamą anglies kiekį tamahagane plienui. Kai anglies kiekis yra tinkamas, pradedamas kalimas. Tamahagane iš naujo kaitinamas ir kalamas į mažas plokšteles. Plokštelės yra suskaldomos ir atrenkamos, kurios dalys bus naudojamos kavagane  (Jap: kawagane) – išorinis plienas ir šingane (Jap: shingane) centrinis plienas. Dalys suskirstomos į blokelius, kurie svaria apie 2 kg. Šios dalys buvo dedamos ant ilgo panašios kompozicijos metalo. Blokeliai įvyniojami į ryžiu popierių ir padengiami skystu moliu, kad išlaikytų formą ir yra padedami į krosnį, kurioje kaitinami iki 1300 laipsnių. Kai pasiekiama reikiama temperatūra, blokai išimami ir kaldinami į vientisą bloką. Nuolatinis kalimas ir kaitinimas reikalingas, norint išgauti bloką, du kartus ilgesnį nei prieš tai buvusį blokelių ilgį.
Kavagane gamyba.
Parenkamas reikiamo anglies  proporcingumo turintis metalas ir jis sluoksniuojamas – lankstomas ant savęs ir kalamas. Kiekvienas kardas turi unikalų sluoksnių skaičių. Viskas pradedama įkaitinant metalą iki reikiamos temperatūros  ir kalant per vidurį kol jis beveik suskyla į dvi dalis. Tada viena pusė lenkiama ant kitos ir kalama, kol tampa vientisa. Šitaip kartojama kol pasiekiamas tam tikras sluoksnių skaičius. Kiekvienas kalvis turėdavo savitą sluoksnių skaičių. Kai metalą pasidarydavo sunku kalti, jis būdavo iš naujo kaitinamas. Sluoksniuojant metalą būdavo reikalingi du, trys kaitinimai, kas kelis sluoksnius. Šitoks kaitinimas galėjo panaikinti anglį iš metalo ir paversti jį nebenaudingu, todėl kalvis kartkartėmis ištraukdavo metalą iš krosnies ir pavoliodavo jį ryžiu šiaudų pelenuose ir užpildavo skystu moliu, kad išvengtų anglies praradimo. Deja šitokiu būdu prarandama apie pusė tamahagane plieno. Šis metalas supjaustomas į tris dalis ir dar karta dedamas į krosnį, norint suvienodinti anglies pasiskirstymą. Tada tas metalas vėl sukalamas į vientisą luitą, kaitinamas ir sluoksniuojamas, šis procesas vadinasi dirbinio apdaila (Jap: age-gitae). Metalo kokybė (Jp: jitetsu) ir paviršiaus struktūra (Jap: jihada) yra terminai apibūdinantys sluoksnių išsidėstymą galutiniame variante, priklausomai nuo kalvio kardo gamybos ypatumų, katana gali turėti unikalų raštą.
Šingane gamyba
Katanos viena sudedamųjų dalių yra minkšta, turinti mažai anglies savyje metalinė šerdis – Šingane. Šitoks gaminimo būdas suteikia katanai lankstumo ir tvirtumo. Šingane gamybos būdas panašus į kavagane. Pasirenkamas tamahagane plienas, kuris savyje turi tinkamą anglies kiekį, kaitinamas ir sluoksniuojamas bei kalamas į vientisą bloką. Pasirenkama apie 1 kg tamahagane, kuris turi 0,5% anglies, tada jis kalamas ir sluoksniuojamas maždaug 10 sluoksnių. Šingane sluoksniavimas yra reikalingas norint iki galo pašalinti priemaišas, kad Šingane ir Kavagane susijungtų į vientisą kardą.
Jungimas.
Kalvis kaitina ir kala apie 1 kg liūtą Kavaganes plieno į apytiksliai 38 cm plokštę. Tada plokštė sulenkiama į U – formą ir kaitintas 0,5 kg šingane luitas yra įdedamas į pagrindą. Šinganes luitas yra trumpesnis už kavagane ir neužima viso jo ilgio, nes gero kardo smaigalys turi būti tik iš sukietėjusio geriausio kavagane. Tada šios dalis įdedamos į krosnį ir kaitinamos ne mažesnėje nei 1300 laipsnių temperatūroje. Kai pasiekiama reikiama temperatūra, dalys išimamos ir kalamos, kad visiškai susijungtų. Šis procesas yra ypač svarbus ir reikalaujantis kruopštumo, norint padaryti geriausia kardą. Jei dalys gerai nesusijungia ar lieką skylių, darbas laikomas beverčiu. Jeųi šingane nėra pilnai apgaubtas kavagane toks kardas turi silpnų vietų ir irgi yra laikomas beverčiu.
Kai kavagane ir šingane yra gerai sujungti prasideda kitas etapas, kurio metu kalvis vėl kaitina metalą ir pradeda formuoti norimą formą. Šis procesas vyksta kaitinant metalą iš naujo ir kalant jį. Šio proceso gale metalas forma primena kataną. Šio proceso metu išgaunamas beveik visas būsimas katanos ilgis ir plotis, nors dar nėra įlenkimo ir ašmenų. Taip pat šio proceso gale kalvis pasižymi kur bus rankena.
Kardo formavimas.
Kardo formavimas prasideda kalviui ploninant kertamąją dalį. Tai daroma kaitinant dalį kardo iki 1100 laipsnių temperatūros, ta vieta kalama kol metalas atšąla ir vėl kaitinamas ir kalamas. Temperatūra yra labai svarbi šiame procese ir dėl darbo sunkumo vienu metu dirbama tik 15 cm kardo. Šingane ir kavagane atsiskirs keliais kalvio smūgiais, jai nebus reikiama temperatūra. Jai temperatūra per maža kardas tiesiog įskiltų.
Kai kardo formavimas baigtas prasideda šlifavimas. Kalvis pasiima peili skirta grandymui vadinama Sen ir nugrando nelygumus. Naudojamas karborundinis akmuo, nušlifuoti visą kardo paviršių. Kai kertamoji kardo dalis nušlifuota kardas jau primena kataną, nors ašmenų dar nėra. Katanos ašmenys yra iš labai kieto metalo, kuris vadinasi martensitas. Martensitas lengvai galandasi, tačiau jis per daug kietas, kad išlaikytų stiprumą ir lankstumą smūgio metu. Per šimtmečius japonų kalviai surado metodą, kuris išlaikytų kardą lankstų, o ašmenis kietus. Tai padaryti įmanoma reguliuojant temperatūrą, kai kaitinimo metu ašmenys iš minkšto perlito pereina į kieta martensitą. Prieš kaitinant, katana būna apdengta molio mišiniu, kurį sudaro: iš upės vagos išgautas molis – izoliacijai; medžio anglis – valdyti karšti; sutrintas smiltainis – išvengti įtikimam ir kitų specifinių elementų, kuriuos naudodavo kiekvienas kalvis kitokius. Tada į mišinį įpilamas vanduo ir šis mišinys užtepamas ant katanos. Šis mišinys neleidžia katanai greitai įkaisti, kaitinimo metu ir taip susiformuoja perlitas ir martensitas. Šio mišinio storiausias sluoksnis užtepamas ant tos vietos kur bus ašmenys, o visur kitur mažiau. Nes toje vietoje kur daugiausiai mišinio, susidaro daugiausiai martensito. Šio proceso metu kalviai stengėsi sukurti unikalų kristalų raštą. Šis raštas yra svarbiausia estetinė kardo dalis ir smarkiai paveikia kiekvieno individualaus kardo vertę.miniatiūra|344x344px|Kalvio parašas Kai išteptas molis sukietėja kardas kaitinamas iki raudonumo ir merkiamas į vandenį, šis procesas labai svarbus todėl dažniausiai būdavo atliekamas naktį, kad kalvis gerai matytų kardo raudonumą ir jame esančius komponentus. Pirmiausia įkaitinama krosnis, kad temperatūra tolygiai pasiskirstytų. Kalvis įdeda katanos rankeną į krosnyje esanti metalo bloką su išpjova ir sujungia juos odiniu diržu. Tada kalvis kaitina kataną dar kelis kartus, nukreipęs ašmenis į viršų ir kelis kartus nukreipęs į apačia. Tai daroma, kad sulygintų kardo temperatūrą visose kardo vietose. Kai kardas raudonuoja iš karščio, kalvis jį pamerkia į vandenį. Tada kalvis vėl įdeda kataną į krosnį, kardas kaitinamas iki 160 laipsnių temperatūros ir vėl merkiamas į vandenį. Šiuo procesu panaikinama likusi įtampa karde. Jei kardas tinkamas, kalvis užtepa 2% azoto rūgšties ir etanolio tirpalo, kad metalo paviršius parodytų visą rašto grožį. Beformuojant ašmenis kardas šiek tiek įlinksta. Lėtesnis neaštrios pusės šaldymas padaro kardą įlinkusį ilgai po to, kai susiformuoja ašmenys. Įlinkimas kardo kartais susiformuoja natūraliai, bet įlinkimo laipsnis būna iš pradžių suplanuotas, jei neatitinka norimo, kalvis jį pataiso.
Dailinimas
Baigus formavimo ir šlifavimo procesą, kalvis kataną poliruoja ir padaro griovelius. Tada baigiama daryti kardo rankena ir kalvio parašas išraižomas katanos rankenoje. Katanos rankena turi būti ne mažesnė nei maždaug dvi plaštakos ir plius du pirštai. Tada kardas siunčiamas kitiems amatininkams. Pirmiausia kardas nusiunčiamas poliravimo meistrui, kuris ši kardą pagalanda ir dar labiau poliruoja. Tik po daugelio dienų darbo, poliravimo meistras padaro kataną aštria. Tada katana siunčiama kitam meistrui, kuris uždeda varinę apsaugą tarp rankenos ir ašmenų, kuri apsaugo kardą nuo susibraižymo laikant makštyje. Tada kardas siunčiamas pas medžio darbų meistrus, kur kardui pagaminamą ir išpuošiama makštis.
Kamargas
right|thumb|250px|Kamargo vietovė žemėlapyje right|thumb|250px|Flamingai Kamarge Kamargas − pelkėta vietovė prie Viduržemio jūros, pietų Prancūzijoje, Ronos deltoje. Svarbi migruojančių paukščių buveinė, ganosi pusiau laukinių žirgų būriai.
Ronos upė dalina Kamargo vietovę į tris dalis. Čia įkurta keletas draustinių. Veikia Tur diu Valio ir Salen de Bajono biostotys.
Ši didžiulė (930 km²) pakrantės pelkių sritis Europos gamtiniame žemėlapyje užima svarbią vietą. Pelkės išliko beveik nepaliestos iki pat XIX amžiaus. Vėliau dideli plotai buvo nusausinti, kad būtų tinkami žemės ūkiui ir juose nebesiveistų uodai. Taigi pelkių išliko labai nedaug. Pajūryje stūkso smėlio kopos, želia nendrynai, tyvuliuoja sūroki ežerėliai, veša paupio miškai ir ganyklos, slūgso dideli druskos klodai. Tokia gamtos įvairovė ir patogi geografinė padėtis pavertė Kamargą svarbiausia migruojančių paukščių sustojimo vieta. Milijonai ančių, žąsų ir kitų balų paukščių kasmet čia atskrenda iš Sibiro ir Europos šiaurės. Kai kurie sparnuočiai Kamarge sustoja tik trumpam, o kiti čia suka lizdus ir peri, nes randa ir tinkamų perėti vietų, ir lengvai prieinamo maisto. Antys didžiąją dienos dalį praleidžia daugybėje sūrokų šio regiono tvenkinių. Tik ankstų rytą ar vėlyvą vakarą jos paprastai skrenda į gretimas pelkes ieškoti maisto. Tačiau daugelis šių pelkių yra privati nuosavybė ir jose leidžiama medžioti laukinius paukščius. Dėl šios priežasties Kamarge žiemojančių paukščių per pastaruosius dešimt metų sumažėjo perpus.
Kamargo druskingi vandenys puikiausiai tinka sūriavandenėms krevetėms − svarbiam kai kurių paukščių rūšių, ypač flamingų, pašarui. Šių paukščių nuo 1944 metų Kamarge vis daugėja.
Kamargo druskos kloduose jūros vanduo pumpuojamas per keletą negilių vandens telkinių ar klodų ir kaskart tampa vis sūresnis, kol pasiekia paskutinį klodą, kuriame išgaruoja paskutinis vanduo ir lieka tik druskos kristalai. Kuriant šia dirbtinę sistemą, buvo išsaugotos natūralios vietos, tinkamos paukščiams sukti lizdus, maitintis ir perėti.
Klasikinė Graikija
Klasikinės Graikijos laikotarpis – Senovės Graikijos istorijos periodas, kuris tęsėsi beveik visą V–IV a. pr. m. e. (nuo Atėnų tironijos nuvertimo 510 m. pr. m. e. iki Aleksandro Makedoniečio mirties 323 m. pr. m. e.)
Jam, nepaisant daugybės karų ir neramumų, yra būdingas ypač didelis Senovės Graikijos civilizacijos suklestėjimas ir pakilimas. Šiuo laikotarpiu gyveno patys žymiausi graikų filosofai, menininkai.
Laikotarpio pradžia
510 m. pr. m. e. Spartos kariai padėjo nuversti Atėniečiams tironą Hipiją, Peisistrato sūnų. Spartos karalius Kleomenis I į jo vietą įvedė prospartietišką oligarchijos valdymą, vadovaujamą Isagoro.
Graikų-persų karai
thumb|300px|right|Graikijos lygos prieš [[Peloponeso karas|Peloponeso karą 431 m. pr. m. e. Delo sąjunga („Atėnų imperija“) pažymėta geltonai.]] thumb|300px|right|Graikija [[336 m. pr. m. e, po Pilipo II mirties]]
Atėnų hegemonija
Po persų karų graikų pasaulyje neišvengiamai įsitvirtino Atika (Atėnai), kurie paėmė lyderio vaidmenį. Atėnų miestas buvo sparčiai renovuojamas, čia klestėjo menas ir kultūra. Periklis vadovavo Atikos politikai.
Buvo įkurta Delo sąjunga, kuri iš esmės buvo kontroliuojama iš Atėnų, todėl dar vadinama Atėnų imperija.
Peloponeso karas
Kalijo (Callias) taika, 449 m. pr. m. e. pabaigusi persų karus, sukėlė nesutarimus tarp Atėnų, kurie tapo Delo sąjungos lyderiai, ir Spartos bei jos vadovaujamos Peloponeso lygos. Nesutarimas baigėsi Peloponeso karu (431–404 m. pr. m. e.).
Mantinėjos mūšyje Sparta nugalėjo jungtinę Atėnų ir sąjungininkų armiją. Atsinaujinusios kovos grąžino į valdžią karo šalininkus, vadovaujamus Alkibiado. 415 m. pr. m. e. Alkibiadas įtikino Atėnus pasiųsti į Sirakūzus, Spartos sąjungininką Sicilijoje, karinę ekspediciją, kuri baigėsi visiška katastrofa.
Spartos hegemonija
Nuo 404 m. pr. m. e. Sparta dominavo Graikijoje. Bet 395 m. pr. m. e. Spartos valdovai nušalino Lysandrą nuo pareigų ir Sparta prarado laivyno galią. Atėnai, Argas, Tėbai ir Korintas sudarė sąjungą ir pradėjo Korinto karą, kuris baigėsi lygiosiomis 387 m. pr. m. e. Visgi, tai nepabaigė Spartos viešpatavimo: ji savo hegemoniją išlaikė iki 371 m. pr. m. e.
Tėbų hegemonija
Tėbų generolai Epaminondas ir Pelopidas laimėjo lemiamą pergalę Leuktros mūšyje 371 m. pr. m. e. Vietoj Spartos atsirado Tėbų hegemonija. Sparta liko įtakinga jėga ir kai kurie miestai norėjo ją sutriuškinti. Tarp jų buvo Mantinėja ir Tegėja, priklausę Arkadijos konfederacijai. Mantinėja gavo Atėnų paramą, o Tegėją – Tėbų. Tėbai laimėjo, bet pergalė buvo trumpalaikė, nes Epaminondas žuvo mūšyje. Tėbai atsisakė ketinimų užimti Peloponesą. Tėbai bandė išlaikyti savo pozicijas, kol juos užtemdė stiprėjanti Makedonija 346 m. pr. m. e.
Makedonijos hegemonija
Nors toli šiaurėje buvusi graikiška Makedonija turėjo ryšių su centrinės Graikijos miestais – valstybėm, ji išlaikė daug archajiškų bruožų. Tokių kaip rūmų kultūra, kuri buvo panašesnė į Mikėnų kultūrą nei to meto Graikijos miestus valstybes.
Valdant Pilypui II (359–336 m. pr. m. e.) Makedonija užėmė ilyrų, pajonų ir trakų žemes, o vėliau ėmė plėsti savo įtaką Graikijoje.
Pilypo II sūnus Aleksandras Makedonietis (356–323 m. pr. m. e.) išplėtė Makedonijos valdas ne tik graikų miestais, bet ir Persų imperija, Egiptu ir sritims, siekiančioms šių dienų Pakistaną. Po jo mirties prasidėjo helenizmas.
Raumos senamiestis
Raumos senamiestis  – Suomijos miesto Raumos medinis senamiestis. Senamiestis yra įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Dėmesį traukia senas žvejo Kirsti namas, menantis XVIII–XIX amžių ir Marela namas, kurį kadaise valdė jūrininkas, menantis XVIII amžių, tačiau XIX amžiaus fasadu. Abejuose namuose veikia muziejai. Mediniame senamiestyje garsūs yra ir keli mūriniai namai – Šventojo Kryžiaus bažnyčia, senas XV amžiaus Pranciškonų vienuolynas, kuriame yra viduramžius menančių piešinių, ir miesto rotušė, pastatyta 1776 m. Kita bažnyčia Raumoje – Švč. Trejybės – buvo pastatyta XV amžiuje, bet sudegė 1640 m.
Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos konservatorija
miniatiūra|250px|Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos konservatorija.
Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos konservatorija – vidurinė muzikos mokykla Vilniuje, Didžioji g. 36. 1944–1967 m. Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikumas, nuo 1967 m. – Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesnioji muzikos mokykla. 2004 metais reorganizuota į vidurinę muzikos mokyklą.
Istorija
miniatiūra|250px|Konservatorijos kiemelis.
Muzikos mokykla buvo atidaryta 1940 m. lapkričio 9 d., tada joje mokėsi 715 įvairių tautybių mokinių. 1949 m., po Juozo Tallat-Kelpšos mirties, muzikos mokyklai buvo suteiktas kompozitoriaus vardas.
Nuo 2018 m. rugsėjo mėn. konservatorija pradėjo mokslo metus naujame pastate, esančiame Gerosios Vilties g.
thumb|250px|Senasis Vilniaus J. Tallat-Kelpšos konservatorijos pastatas Didžiojoje gatvėje.|alt=
Žymūs mokiniai
Ir kt.
Čiang Kai-ši
Čiang Kai-ši (, 1887 m. spalio 31 d. – 1975 m. balandžio 5 d.) – Kinijos Respublikos politikas ir kariškis.
Biografija
1925 m. tapo Nacionalinės revoliucinės armijos vadu. 1928 m. jis buvo paskelbtas generalisimu ir Nacionalinės vyriausybės pirmininku, kuriuo išbuvo iki 1932 m.
1948 m. gegužės 20 d. išrinktas Kinijos prezidentu, bet 1949 m. sausio 21 d. atsistatydino. Komunistams laimėjus Kinijos pilietinį karą su vyriausybe persikėlė į Taivaną. 1950 m. kovo 1 d. pradėjo eiti Kinijos Respublikos prezidento pareigas. Perrinktas 1960, 1966, 1972 m. Mirė 1975 m. balandžio 5 d. 23:50 nuo inkstų nepakankamumo.
Fábio Coentrão
Fabijus Kuentranas (g. 1988 m. kovo 11 d. Vila do Kondėje, Portugalijoje) – profesionalus portugalų futbolininkas, žaidžiantis krašto gynėjo pozicijoje Real Madrid klube ir Portugalijos vyrų futbolo rinktinėje.
Real Madrid
Futbolininkas 2011 metų Liepos 5 dieną iš Benficos už 30 milijonų eurų persikėlė į Madrido Realą ir šiame sezone su komanda iškovojo Ispanijos lygos trofėjų. Portugalas už Madrido komandą yra sužaidęs 55 rungtynes.
Raguvėlės šv. diakono Stepono bažnyčia
'''Raguvėlės šv. diakono Stepono bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Raguvėlės kaime, prie kelio, Juostos (Nevėžio dešiniojo intako) dešiniajame krante. Liaudiško klasicizmo formų.
Istorija
miniatiūra|250px|left
1784 m. minima Raguvėlės koplyčia. Į ją pamaldų laikyti atvykdavo vienuoliai bernardinai iš Troškūnų. Raguvėlės dvaro savininkas Jurgis Komaras 1796 m. pastatė dabartinę medinę bažnyčią. Mykolas Komaras 1902 m. jai skyrė 16 dešimtinių žemės, bet kunigo neišlaikė. 1924 m. įsteigta parapija. 1930 m. išdažytas bažnyčios vidus.
Architektūra
Bažnyčia liaudiško klasicizmo formų, stačiakampio plano (24 × 12 m), su stačiakampe apside, vienabokštė. Vidus 3 navų. Šventoriaus tvora medinė ažūrinė, su plytų mūro stulpais.
Mazgas (matas)
Šio Matavimo vieneto apibrėžimas įsivirtino XIX a. britų lavyboje, kai laivo greičio matavimui buvo naudojama virvė, ant kurios 47 pėdų ir 3 colių (14,4018 m.) atstumu buvo surišti mazgai. Laivui judant buvo skaičiuojama kiek mazgų pereis pro virvę laikančio jūreivio pirštus per 30 sekundžių (vėliau pradėtas naudoti 18 sekundžių smėlio laikrodis).
Iki 1954 m. Jungtinėse Amerikos Valstijose buvo naudojamas amerikietiškas jūrmlyės apibrėžimas (1853,248 m.). Iki 1970 m. Jungtinėje Karalystėje buvo naudojamas britiškas (Admiraliteto) jūrmylės apibrėžimas (6080 pėdų arba 1853,148 m.).
Kontai (Semiatyčės)
Kòntai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, 3 km į rytus nuo Dziadkovicės, apie 15 km į šiaurę nuo Semiatičės ir apie 65 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. XIX a. buvo kaimas ir dvaras Bielsko apskrities Semiatyčių valsčiuje. 1919–1934 m. kaimo pavadinimu vadintas Kontų valsčius.
Pataurininkis
thumb|Taurininko herbas Pataurininkis – vienas iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos dvaro ir žemietijų valdžios pareigūnų. Dvaro pareigūnų hierarchijoje Karūnos pataurininkis ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pataurininkis buvo ketvirti, Lenkijos karalystės žemietijų pareigūnų hierarchijoje buvo šeštas, Lietuvos – keturioliktas.
Įgaliojimai
Pareigybė Lenkijos karaliaus dvare Vakarų Europos karališkųjų dvarų pavyzdžiu atsirado apie XIII a., kai didėjant dvarams buvęs karališkųjų vyno rūsių saugotojas taurininkas tapo garbės, o vėliau ir tituliniu pareigūnu. Taurininko tiesiogines pareigas perėmė pataurininkis, kuris taip pat dažniausiai buvo vadinamas taurininku. Tačiau pataurininkio funkcijos tapo net platesnės už taurininko, Karūnos didysis pataurininkis ir Lietuvos didysis pataurininkis kontroliavo visus karaliaus stalui gėrimus tiekiančius rūsius visuose dvaruose, taip pat prie gėrimų patiekiamų patiekalų gamybą. XV a. pabaigoje taurininkas jau net nebuvo prileidžiamas prie anksčiau turėtų funkcijų, nes viską atlikdavo pataurininkis.
XVI a. ir pataurininkio pareigos tapo garbės pareigomis, jo funkcijas perėmė dvariškiai. Tik ypatingomis progomis pataurininkis karaliui pateikdavo gėrimus, prieš tai juos pats paragavęs, parodydamas, kad gėrimas nėra užnuodytas.
Dvaro pataurininkis
Dvaro taurininko ir pataurininkio titulą suteikdavo karalius jauniems, tik pradedantiems savo valstybinę karjerą turtingesniesiems bajorams didikams. Titulas buvo suteikiamas iki gyvos galvos, bajoras galėdavo savo herbą papildyti taurininko herbu ar jo detalėmis. Nuo Karūnos pataurininkio pareigų savo karjerą pradėjo būsimasis karalius Stanislovas Leščinskis.
Žemietijos taurininkas
Žemietijos pataurinkio pareigas, o vėliau ir titulą suteikdavo karalius tos žemietijos teritorijos nuolatiniam gyventojui, turinčiam posesiją. Žemietijos pataurininkio pareigos po Liublino unijos taip pat tapo tik garbės pareigomis kunigaikštystėse, o vėliau ir pavietuose. Gavęs šias pareigas bajoras jau galėjo pradėti sudarinėti ir skelbti giminės genealogiją.
Tatarstanas
Tatarstano Respublika arba Totorija – federacinė respublika vakarų Rusijoje, Pavolgio federalinėje apygardoje, prie Volgos vidurupio. Tai vienas iš labiausiai ekonomiškai išsivysčiusių Rusijos Federacijos regionų. Teritoriškai Respublika išsidėsčiusi vieno didžiausių pramonės regionų centre, 800 km į rytus nuo Maskvos. Dėl istorinių, geografinių, gamtinių ir kitų svarbių faktų Tatarstanas susiformavo kaip stambus mokslinis ir pramoninis centras, turintis pripažinimą ne tik Rusijoje, bet ir už jos ribų.
Respublikos plotas – 67 836,2 km². Sostinė – Kazanė. 2005 m. vasarą paminėtas Kazanės miesto 1000-mečio jubiliejus. Tatarstano Respublikoje gyvena 3 780 000 gyventojų (2002): totorių – 51,3 %, rusų – 41 %, likusios tautybės – 3 %.
Oficialios kalbos – rusų ir totorių.
Geografija
Kraštas yra Rytų Europos lygumoje, pietryčiuose kyla Bugulmos–Belebėjaus aukštuma, kurioje yra aukščiausia respublikos vieta (343 m). Svarbiausios upės – Volga ir Kama, taip pat prateka Viatkos žemupys, Sviaga, Šešma, Ikas. Volga visa patvenkta – sudarytas Kuibyševo tvenkinys; ant Kamos yra Kamos žemupio tvenkinys.
Būdingos miškastepės, plačialapių medžių miškai. Įsteigtas Kamos žemupio nacionalinis parkas, Volgos–Kamos rezervatas.
Klimatas vidutinių platumų, žemyninis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra -13–18 °C, liepos +19–20 °C. Metinis kritulių kiekis – apie 500 mm.
Miestai
Tatarstano miestai:
Rimbas
thumb|Pirmo tipo, jojimo rimbas thumb|Kito tipo rimbas
Rimbas – įrankis, pintas iš gyvulių odos arba medžio žievės, smailėjantis į galą, turintis kotą laikymui. Naudotas gyvuliams, vergams varyti.
Rimbu vadinami dvejų tipų įrankiai:
Rimbai šiandien naudojami dėl trijų priežasčių:
Mauritanijos istorija
Mauritanijos Islamo Respublika yra buvusi Prancūzijos kolonija Vakarų Afrikoje, šalia Atlanto vandenyno. Ji ribojasi su Alžyru, Maliu ir Senegalu, taip pat Vakarų Sacharos teritorija. Mauritanija yra vakariniame Sacharos pakraštyje ir nuoseno yra gyvenama maurų, iš arabų, berberų ir asimiliuotų juodųjų Vakarų Afrikos gyventojų susidariusios tautos.
Šiuo metu Mauritanija vadinama tiltu tarp Šiaurės ir Vakarų Afrikos. Iš tikro Mauritanijoje įvairios grupės turi tamprius kultūrinius ir ekonominius ryšius su savo kaimynais abiejuose regionuose (Magrebe ir CEDEAO - Communauté Économique des États de l'Afrique de l'Ouest). Šalis buvo tarpinininkė tarp šiaurinės ir pietinės Sacharos ribos prekiaujant auksu, druska ir vergais, taip pat buvo riba, kur susiduria subsacharinės Afrikos sėslūs žemdirbiai ir Magrebo arabų-berberų klajokliai.
Prieškolonijinis laikotarpis
Didžioji Mauritanijos dalis priklausė Transsacharinės prekybos zonai. Senovėje Sachara ne tiek skyrė, kiek jungė joje gyvenusias tautas ir buvo vienas iš migracijos ir užkariavimų kelių. Nuo senovės Mauritanijos dykumoje kūrėsi prekybiniai miestai, kurie susijungė į vientisą prekybinę sistemą. Atlanto pakrantėje, vakariniame dykumos krašte esanti Mauritanija savo istorijoje sulaukė daug migrantų ir užkariautojų bangų, kurios buvo asimiliuotos į jos sudėtingą visuomenę. Nuo III a. į pietus migravo berberai. Nėra aišku kas paskatino šią migraciją - bandymas pabėgti nuo priešų ar tiesiog ganyklų paieškos. Aiškiai žinoma tik, kad berberai jau turėjo prijaukintus arklius, mokėjo lydyti geležį, o tai jiems suteikė pranašumą prieš vietinius, neolite tebegyvenančius gyventojus. VIII a. regione pasirodė arabai, kurie pavergė ir asimiliavo pirmuosius Mauritanijos gyventojus.
Tankiai gyvenamas pietvakarinis Mauritanijos pakraštys kartu su šiauriniu Senegalu (Senegalo upės slėnis) sudarė Futa Toro istorinį regioną, kuriame jau nuo IX a. klestėjo prekybinė valstybė Tekrūras, kurią vėliau pakeitė Denankė, Futa Toras. Čia svarbiausia etninė grupė buvo fulbiai tukulerai.
Pietvakarinis Mauritanijos pakraštys nuo VIII a. buvo veikiamas galingų juodaodžių Vakarų Sahelio imperijų - Ganos, Malio ir Songajaus. Spėjama, kad viena iš Ganos imperijos sostinių, Kumbi Salehas, buvo Mauritanijos teritorijoje.
Mauritanijos heterogeniškumas nuolat veikė prieš Mauritanijos vienybės tendencijas. Tiek Sanhadži konfederacija, klestėjusi VIII-X a., tiek Almoravidai nuo XI iki XII a., buvo silpninami vidinių kovų ir žlugo dėl kitų valstybių - Ganos imperijos ir Almohadų imperijos įsiveržimų.
Vienas iš vienijančių veiksnių buvo islamas. Mauritanijos islamizacija palaipsniui truko daugiau nei 500 metų. Islamas pradėjo pamažu plisti per kontaktus su berberų ir arabų pirkliais, plačiai paplito po Almoravidų užkariavimų, įsitvirtino į šalį atvykus Jemeno arabams XII-XIII, tačiau islamizacija nebuvo pilnai užbaigta dar keletą šimtmečių ir po to. Palaipsnę islamizaciją lydėjo arabizacijos procesas, kurio metu berberų didikai Mauritanijoje neteko valdžios ir tapo arabų užkariautojų vasalais.
Santykiai su europiečiais ir kolonizacija
Europiečiai (portugalai, ispanai) Mauritanijos pakrantėse pradėjo lankytis nuo XV a. vid. (Nuadibu kyšulį pasiekė 1441 m.). Po kelerių metų portugalai įkūrė Argino fortą, kur vykdė vergų prekybą. Vėliau pakrantėse dominavo ispanai, juos pakeitė olandai, prancūzai, britai. Nuo XV iki XIX a. Europos kontaktus su Mauritanija lėmė prekyba akacijų produktu gumiarabiku. Buvo prekiaujama ne tik juo, bet ir vergais, auksu, dramblio kaulu.