cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Quentin Fillon Maillet
Karjera
Biatlonu užsiima nuo 14 m. amžiaus. 2011 m. debiutavo Prancūzijos rinktinėje. 2011–2014 m. dalyvavo jaunių ir jaunimo čempionatuose, IBU taurėje. 2013 m. debiutavo pasaulio taurės varžybose, 2015 m. – pasaulio čempionate. 2014–2015 m. sezone tapo reguliariu estafečių dalyviu Prancūzijos rinktinėje, estafetėje Oberhofe iškovojo savo pirmąjį pasaulio taurės medalį, o kitame etape Rūpoldinge – pirmąjį asmeninį medalį: sidabrą masinio starto lenktynėse, tik fotofiniše nusileisdamas vokiečių biatlonininkui Simonui Šempui. 2015 m. Kontiolahtyje iškovojo savo pirmąjį medalį pasaulio čempionatuose – bronzą estafetėje, o 2016 m. Osle tapo pasaulio čempionu mišrioje estafetėje. 2018 m. dalyvavo olimpinėse žaidynėse Pjongčange.
2018–2019 m. sezone buvo geriausias Prancūzijos rinktinėje ir trečias pasaulyje, bendroje įskaitoje nusileisdamas tik norvegui Johanesui Tinesui Bjo ir rusui Aleksandrui Loginovui. Sezono metu sportininkas iškovojo 9 asmenines ir 4 komandines prizines vietas, pirmąkart tapo čempionu asmeninėse rungtyse (masinio starto lenktynėse Antholce ir antrąkart – persekiojimo lenktynėse Solt Leik Sityje) ir iškovojo dvi bronzas pasaulio čempionate Estešunde (sprinte ir persekiojimo lenktynėse).
2019–2020 m. ir 2020–2021 m. sezone pasaulio taurės bendroje įskaitoje užėmė trečią vietą, o 2021–2022 m. sezone – pirmą. Sėkmingai pasirodė Pekino olimpinėse žaidynėse: iškovojo 5 medalius iš 6 galimų, iš jų 2 aukso.
Asmeninis gyvenimas
Kantenas Fijonas Maijė gimė sportininkų šeimoje, biatlonu pradėjo užsiimti, sekdamas savo vyresniojo pusbrolio pėdomis. Baigė pramoninio dizaino mokyklą. Laisvalaikiu mėgsta gaminti biatlono šautuvus, naudoja juos varžybose. Nevedęs.
Pasaulio taurė
*nuo 2022–2023 sezono pasikeitė taškų skaičiavimo sistema
Zolotė
Zolotė arba Zolotojė  – miestas rytų Ukrainoje, Luhansko srityje, prie Komyšuvachos upelio, 60 km į vakarus nuo Luhansko, Popasnos rajone. Keliai į Luhanską, Pervomaiską, Lysyčanską. Akmens anglių gavyba ir sodrinimas. Yra Šv. Nikolajaus cerkvė.
Istorija
Zolotojė įkurta 1878 m. kaip angliakasių gyvenvietė. 1938 m. suteiktas miesto statusas. 2014–2019 m. pro miestą ėjo Ukrainos ir Lugansko Liaudies Respublikos kovos fronto linija.
Pasodininkai
Pasodininkai – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km į rytus nuo Onuškio, pasienyje su Latvija.
Organų sistema
Organų sistema – biologinė sistema, kurią sudaro organų grupės, kartu vykdančios gyvybines funkcijas. Kiekvienas gyvūno ar augalo organas turi konkrečią paskirtį ir yra sudarytas iš savito audinio.
Augalai
miniatiūra|Naminio augalo ūglių ir šankų organų sistemos Augalai pasižymi dvejomis didžiosiomis organų sistemomis. Kraujagysliniai augalai turi dvi skirtingas – ūglių ir šaknų – organų sistemas. Ūglių sistema sudaryta iš stiebo, lapų ir dauginimosi dalių – žiedų bei vaisių. Pastaroji įprastai auga virš dirvožemio, kur gaunama šviesa reikalinga fotosintezei. Tuo tarpu šaknų sistema, kuri sugeria vandenį bei mineralus, yra glūdi dirvožemyje.
Lukšių valsčius
Lukšių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietvakarių Lietuvos teritorijoje. Centras – Lukšiai.
Organų sistema
Gyvūnai
Gyvūnija pasižymi didžiule organų sistemų įvairove: nors kai kurie gyvūnai turi panašias organų sistemas kaip žmonės, paprastesni gyvūnai gali turėti kur kas paprastesnes organų sistemas arba mažiau organų.
Žmonės
Žmoguje yra 11 skirtingų organų sistemų, kurios sudaro žmogaus anatomijos ir fiziologijos pagrindą. 11 organų sistemų apima kvėpavimo sistemą, virškinimo ir šalinimo sistemą, kraujotakos sistemą, šlapimo sistemą, vidaus organų sistemą, griaučius, raumenų sistemą, endokrininę sistemą, limfinę sistemą, nervų sistemą ir reprodukcinę sistemą. Kūne yra ir kitų sistemų, kurios nėra laikomos organų sistemomis. Pavyzdžiui, imuninė sistema apsaugo organizmą nuo infekcijos, tačiau ji nėra organų sistema, nes ši nėra sudaryta iš organų. Kai kurie organai priklauso daugiau nei vienai sistemai. Pavyzdžiui, nosis yra ir kvėpavimo sistemoje, ir nervų sistemos jutimo organas. Tuo tarpu sėklidės ir kiaušidės yra tiek reprodukcinės, tiek endokrininės sistemos dalis.
Lukšių valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas carmečiu 1807 m. Panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Šakių rajonui (6 apylinkės).
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 5333 žmonės:
Elva (upė)
Elva  – upė pietryčių Estijoje; teka pro Pelvos, Valgos ir Tartu apskritis. Dešinysis Emajegio intakas.
Upės ilgis siekia 82,4 km (kitais duomenimis – 72 km ), o baseino plotas – 451,4 km² (kitais duomenimis – 463 km² ). Iš šiaurės vakarų pusės išteka iš Valgjervo ežero (176,5 m aukštyje virš jūros lygio, netoliese Puugi kaimo). Įteka į Emajegį ties Teilmos kaimu (32,4 m virš jūros lygio), šios upės atkarpos, vadinamos Suur Emajõgi, aukštupyje.
Slavikų valsčius
Istorija
Valsčius gyvavo XX a. tarpukariu.
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 4 118 žmonės:
Proknė
Graikų mitologijoje Proknė  – Atėnų karaliaus Pandiono vyriausioji duktė, Filomelės sesuo, ištekėjusi už Trakijos karaliaus Terėjo, dievų paversta kregžde.
Istorija
thumb|left|200px|Filomelė ir Proknė, dail. Elizabeth Jane Gardner
Tėvas Proknę buvo atidavęs į žmonas Trakijos karaliui Terėjui. Tačiau Terėjas įsimylėjo jos seserį Filomelę, kuri buvo atvykusi aplankyti porą, tad pasakė jai, kad Proknė yra mirusi, nors buvo ją tik paslėpęs. Jis išprievartavo Filomelę, kad vis dėlto ji kaip nors sužinojusi neprasitartų, išpjovė jai liežuvį. Filomelė seseriai į skraistę įaudė laiškelį. Perskaičiusi Proknė susirado seserį ir atkeršijo savo vyrui: nužudė savo bei Terėjo sūnų, Itiją, išvirė ir jo mėsa papenėjo Terėją. Filomelė atnešė mirusio sūnaus galvą Terėjui. Viską supratęs, jis pasiėmė kirvį ir vijosi seseris. Bėgdamos nuo Terėjo keršto, seserys meldė dievus jas paversti paukščiais ir pasprukti. Dievai suspėjo paversti Filomelę lakštingala, Proknę kregžde, o Terėją – kukučiu.
Proknė ir Terėjas kartojo tokius garsus, kokie buvo jo paskutiniai žodžiai: Proknė sakė „Ity, Ity“ („Itijau, Itijau“), Terėjas – „Pū, pū“ („kur, kur“); tai etiologinis mito variantas, aiškinantis šių paukščių čiulbesio kilmę.
Pagal mitą pavadintos kregždžių Psalidoprocne, Ptyonoprogne ir Progne gentys.
Prūdupė (Rokiškis)
Prūdupė – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės rytus nuo Aleknų, prie pat sienos su Latvija.
Kim Min-Seok
Kim Min-Seok (g. 1999 m. birželio 14 d. Anjange) – Pietų Korėjos greitojo čiuožimo sportininkas, olimpinis prizininkas.
Biografija
2016 m. Pietų Korėjos atstovas dalyvavo jaunimo žiemos olimpinėse žaidynėse bei pelnė du aukso medalius. 2017 m. Azijos žaidynėse iškovotas aukso medaliai 1500 m ir komandinio persekiojimo rungtyse.
Savo debiutinėse 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse korėjietis dalyvavo dvejose rungtyse. Vyrų 1500 m distancijoje sportininkas iškovojo bronzos medalį, o komandinio persekiojimo varžybose Kim kartu su Pietų Korėjos rinktinė iškovojo sidabrą.
Krovinių oro linijų bendrovės
thumb|right|200px|Krovininis „Cargolux“ „[[Boeing 747-400F“ lėktuvas.]] Krovinių oro linijų bendrovės – oro linijų bendrovių tipas, kurios specializuojasi transporto ir krovinių gabenimu lėktuvais. Šiuo metu stambiausios krovinių oro linijų bendrovės yra „FedEx Express“ ir „UPS Airlines“. Kai kurios krovinių oro linijų bendrovės yra įprastų keleivinių oro linijų bendrovių padalinys.
Krovinių oro linijų bendrovės yra svarbi logistikos pramonės dalis. Lėktuvais visame pasaulyje gabenama daug transporto, prekių, medicinos, maisto ir įvairių pramonės rūšių produktų.
Visame pasaulyje naudojami skirtingi lėktuvai krovinių gabenimui. Kai kurios įmonės pirmenybę teikia naujiems lėktuvams, o kai kurios pasikliauja laiko išbandyta technika. Pavyzdžiui, daugiau nei 60 metų turintis „Douglas DC-3“ lėktuvas vis dar naudojamas ne tik kroviniams, bet ir keleiviams vežti. Didžiausiu krovininiai lėktuvai yra Tarybų Sąjungoje gaminti „Antonov An-225“ ir „Antonov An-124“.
Didžiausios bendrovės
Krovinio tonų/kilometrui (milijonais):
Sodybos (Vilnius)
Sodybos – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Lavoriškių, prie kelio. Į rytus nuo kaimo auga Lavoriškių miškas.
Prūseliukai
Prūseliukai – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Prūselių.
LDK enciklopedija
Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė – enciklopedija, išleista baltarusių kalba 2005–2010 m. Tai 3 tomų leidinys, paskirtas LDK istorijai ir kultūrai. Enciklopediją išleido Baltarusijos nacionalinės mokslų akademijos Istorijos institutas.
Ardvisura Anahita
thumb|240px|Ankstyvojoje Avestoje Ardvisura Anahita įsivaizduota kaip galinga upė
Dievavardis reiškia „galingoji, nepažeistoji (t. y., tyroji) Ardvi“. Pats žodis ardvi neaiškios kilmės, galimai susijęs su drėgme.
Pradžioje Ardvi buvo žinoma kaip pasaulinių vandenų, tekančių nuo dangiškoje karalystėje stūksančių kalnų viršūnių, versmė. Vėliau šiuo vardu pradėti vadinti ir patys vandenys, upės (aban), duodantys pradą žemės upėms ir vandenims.
Vokiečių tyrinėtojo H. Niubergo teigimu, Ardvisuros Anahitos kultas susiklostė tarp Syrdarjos pakrantėje gyvenusių iranėnų klajoklių, o sėslūs iranėnai garbinę Mitrą. Avestoje podraug randami tiek Ardvisuros Anahitos, tiek Mitros kultai. Avestoje Anahita aprašoma kaip nuostabi mergina, besiilginti princo, kuris ją šlovinsiąs. Ji laikoma paties Ahūra Mazdos dukterimi. Aukojant jos prašoma suteikti jėgos ir galybės. Sakoma, kad ją meldžia tiek iranėnų, tiek turanų kunigaikščiai, bet ji išpildanti tik pirmųjų prašymus. Ahūra Mazdai ji duoda Zaratustrą, Ijmei – viešpatavimą tarp žmonių ir devų, Kersaspai – pergalę prieš siaubūną Gandarvą ir kt. Ardvisura Anahita padeda Atvijos sūnui Traetaonui apsiginti nuo Aži Dahaku, Zarivarijui įveikti Ardžadaspą. Tačiau ji atsisako padėti žmones pražudyti panūdusiam Aži Dahakai bei suktam turanui Frangrasjanui, ketinusiam pagrobti karališką nimbą (hvarną). thumb|left|150px|IV–VI a. vaza, spėjama, kad vaizduojanti Anahitą
Dalis Ardvisuros Anahitos vardo perėjo į šiuolaikinę persų kalbą kaip Nahid – ji laikoma Veneros planetos pavadinimu ir įasmeninimu. Taip pat žinoma Anahita armėnų mitologijoje, iš iranėnų deivės galėjusi kilti senovės graikų minima deivė Anaitida, garbinta Mažojoje Azijoje.
Raišeliai
Raišeliai – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės rytus nuo Juodupės.
Zaza Pachulia
Zaza Pačulija (, g. 1984 m. vasario 10 d.) – buvęs Gruzijos krepšininkas, žaidęs NBA lygoje nuo 2003 iki 2019 m. Nuo 2001 iki 2017 m. atstovavo Gruzijos vyrų krepšinio rinktinei. Jis yra laikomas vienu geriausiu Gruzijos krepšininku.
Karjera
2004 m. jis buvo išmainytas į Milvokio „Bucks“ komandą.
2011 m. NBA lokauto metu Z. Pačulija prisijungė prie Stambulo „Galatasaray“ komandos.
2016 m. Z. Pačulija prisijungė prie Golden State „Warriors“ komandos, su kuria 2017 ir 2018 m. laimėjo NBA finalus.
Šalies rinktinė
2001 m. Z. Pačulija atstovavo Gruzijos vyrų krepšinio rinktinei Europos jaunimo iki 16 metų krepšinio čempionate.
Z. Pačulija atstovavo Gruzijos vyrų krepšinio rinktinei Europos krepšinio čempionatuose nuo 2003 iki 2017 metų.
Santeklinės pušis
left|140px
miniatiūra|180px|left|Pušis stovi kelio vingyje
Santeklinės pušis – išskirtinė pušis, esanti Mažeikių rajone, Viekšnių seniūnijoje, Santeklių kaime, ties Gyvolių šiauriniu pakraščiu, apie 35 m nuo miško keliuko, vedančio į Virvytės stovyklavietę kairėje kelio pusėje. Medis auga Mažeikių miškų urėdijoje, Kapėnų girininkijoje, kv. Nr. 44, skl. Nr. 24, Santeklių miške. Už 1 km į rytus, prie to paties kelio auga Santeklių pušis. Pušis paskelbta valstybės saugomu botaniniu gamtos paveldo objektu, remiantis Lietuvos Respublikos aplinkos ministro 2012 m. birželio 13 d. įsakymu Nr. D1-495.
Viena iš Viekšnių krašte žmonių vadinamų „Šventųjų pušų“. Priskiriama prie vietinių mitologinių šventųjų žemaičių pušų, Viekšnių krašto savitumą atspindintis reiškinys. Šalia medžio ir pačiame medyje (vietinių gyventojų teigimu – nuo neatmenamų laikų) kabinami įvairūs sakraliniai atributai (kryžiai, kryžiukai, rožančiai, koplytėlės), dedamos gėlės.
Ballinamallard United FC
Ballinamallard United – Šiaurės Airijos futbolo klubas iš Balinamalardo.
Istorija
Klubas įkurtas 1975 m. Kitados rungtyniavo mėgėjų lygose. Vėlesniais metais pateko į NIFL Championship.
Nuo 2012 m. dalyvavo Premjer diviziono kovose, bet po 2017–2018 m. sezono iškrito į žemesnį divizioną.
Nuo 2018–2019 m. sezono rungtyniavo NIFL Championship.
Keršytojai: Begalybės karas
Keršytojai: Begalybės karas – 2018 m. JAV mokslinės fantastikos filmas, sukurtas pagal to paties pavadinimo „Marvel“ komiksų superherojų komandą. Filmą režisavo Anthony Russo ir Joseph Russo, o scenarijų parašė Christopher Markus ir Stephen McFeely. Filmo aktorių ansamblis: Robert Downey Jr., Chris Evans, Mark Ruffalo, Chris Hemsworth, Scarlett Johansson, Benedict Cumberbatch, Don Cheadle, Tom Holland, Chadwick Boseman, Paul Bettany, Elizabeth Olsen, Anthony Mackie, Sebastian Stan, Danai Gurira, Letitia Wright, Dave Bautista, Zoe Saldaña, Josh Brolin ir Chris Pratt. Filme „Keršytojai“ ir „Galaktikos sergėtojai“ bando sutrukdyti Tanosui surinkti šešis galingus „Begalybės akmenis“ ir išžudyti pusę visatos gyvybės. Tai „Keršytojai“ (2012 m.) ir „Keršytojai: Altrono amžius“ (2015 m.) tęsinys ir 19-asis „Marvel Cinematic Universe“ (MCU) filmas.
Filmas sulaukė daug pagyrų dėl Brolino vaidybos, vaizdo efektų, veiksmo scenų ir emocinio svorio. Filmas tapo ketvirtuoju filmu ir pirmuoju superherojų filmu, kurio pajamos visame pasaulyje viršijo 2 mlrd. dolerių, sumušė daugybę kasos rekordų ir tapo pelningiausiu 2018 m. filmu bei ketvirtuoju visų laikų pelningiausiu filmu tiek visame pasaulyje, tiek Jungtinėse Amerikos Valstijose ir Kanadoje. Filmo vizualiniai efektai buvo nominuoti 91-ojoje „Oskaro“, 24-ojoje "Kritikų pasirinkimo“ ir 72-ojoje Britų kino akademijos apdovanojimų ceremonijose.
Filmo tęsinys „Keršytojai: Pabaiga“ buvo išleistas 2019 m. balandį.
Gintautas Vilaniškis
Gintautas Vilaniškis (g. 1971 m. lapkričio 11 d. Joniškyje) – Lietuvos rankininkas, nacionalinės rinktinės žaidėjas.
Biografija
1989 m. baigė Kauno 4-ąją vidurinę mokyklą. Nuo 2008 m. verslininkas.
Žaisdamas Kauno Granito klube 6 kartus tapo Lietuvos čempionu (1991–1996), 5 kartus Pabaltijo (nuo 1992 Baltijos šalių) lygos varžybų laimėtoju (1991,1992, 1994–1996). Po to daugiausiai žaidė Vokietijos klubuose.
Lydos valsčius
Lydos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vakarų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Lyda, kurį laiką – Dubraunia.
Istorija
Įkurtas XIX a. 2-ojoje pusėje Vilniaus gubernijoje, iki tol buvo valstybinė kaimo seniūnija. 1929 m. balandžio 11 d. prie Lydos valsčiaus prijungta dalis naikinamo Hančarų valsčiaus, o dalis Lydos valsčiaus prijungta prie Dakūdavos valsčiaus ir Lipniškių valsčiaus. 1938 m. balandžio 1 d. valsčiaus kaimas Roślaki prijungtas prie Lydos miesto.
Gyvenvietės
Valsčiaus gyvenvietės 1870 m. (skliausteliuose – baltarusiškai):
Sodynė
Sodynė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Degučių.
Skriveliškis
Skriveliškis – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Onuškio, pasienyje su Latvija.
Aleksandravo valsčius
Aleksandravo valsčius (arba Aleksandravos valsčius, Aleksandrovsko valsčius) – buvę valsčiai Rusijos imperijoje:
Sodininkai
Sodininkai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Kriukų.
Baršaminas
Baršaminas, Baršimnia, Baršamas – dievas armėnų mitologijoje. Laikytas įvairių dievų bei didvyrių, pvz., Vahagno, Aramo, priešininku.
Žvainių akmuo
Žvainių akmuo nulyginta plokštuma (senas naujai išaiškinamų kultūros paminklų sąrašo Nr. IP2406A) – mitologinis akmuo šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Žvainių kaime (Imbarės seniūnija), ties Salantų miesto riba, Žvainių pilkapyne, kairiajame Salanto krante. left|300px|Akmens vaizdas iš pietvakarių pusės
Baršaminas
Manoma, kad šios dievybės vaizdinys susiklostė veikiamas Baalšamemo, vakarų semitų dievybės (jos kultas buvo paplitęs Armėnijoje). Teigiama, kad iš pradžių Baršaminas galėjo būti laikomas blogąja dvasia; mituose, pasakojančiuose apie armėnų istoriją, jis pavirto Asirijos (armėnų priešininkės) valdovu. Baršaminą nugalėjęs didvyris Aramas.
Žvainių akmuo
Akmuo
Guli Salanto slėnyje stūksančios Gaidžio kalno kalvos pietrytiniame šlaite, valstybės saugomų Žvainių pilkapių teritorijos rytiniame pakraštyje.
Baršaminas
Tordano vietovėje, įsikūrusioje į pietvakarius nuo dabartinio Erzindžano (Turkija), būta Baršamino šventyklos. Čia stovėjo dramblio kaulo statula, I a. pr. m. e. iš Mesopotamijos atgabenta karaliaus Tigrano II. IV a. Armėnijai priėmus krikščionybę, šventykla ir dramblio kaulo statula buvo sunaikintos.
Žvainių akmuo
Akmuo
Akmuo rusvai pilkos spalvos, stambaus grūdėtumo, 1,35 m ilgio, 1,4 m pločio, 50–70 cm aukščio, pakrypęs pietų kryptimi. Viršutinė plokštuma nulyginta.
1993–2005 m. buvo registruotas Lietuvos Respublikos naujai išaiškinamų istorijos ir kultūros paminklų sąraše. Patenka į valstybės saugomo kultūros paminklo Žvainių pilkapių teritoriją.
Tyrimai
Aptiktas 1992 m. Lietuvos kultūros paveldo mokslinio centro žvalgomosios archeologinės ekspedicijos metu (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas).
Manoma, kad galėjo būti naudojamas pagoniškų apeigų metu. Analogiškas Imbarės apeiginiam akmeniui.
Datuojamas I tūkstantmečio II puse – II tūkstantmečio pradžia.
Štukai
Štukai – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Ilzenbergo.
Krakynės miško holokausto vieta
Krakynės miško holokausto vieta – holokausto vieta Zarasų rajone, Degučių seniūnijoje, Savičiūnų kaime, Krakynės miške. Nacionalinės reikšmės kultūros paminklas (unikalus kodas – ), pasiekiamas iš kelio, 200 m į šiaurę.
Istorija
1941 m. rugpjūčio 26 d. įvyko masinės žydų žudynės Krakynės miške. Čia žuvo žmonės iš Zarasų, Antalieptės, Salako, Degučių ir kitų aplinkinių vietovių. Įvairūs šaltiniai pateikia nevienodą aukų skaičių – nuo 2500 iki 8000. Duomenų apie žydų žudynes prie Degučių kaimo pateikė patys egzekucijos dalyviai, baltaraiščiai Jonas Venclovas ir Albinas Miškinis, dirbę konvojavimo būryje. Jų liudijimu, žudynėse dalyvavo ir kitų, aplinkinių miestelių baltaraiščiai bei keletas vokiečių karininkų. Žydų surinkimo vietos buvo Degučiuose, mokyklos kieme ir prie ežero. Konvojavimo būrys apsupdavo 50 žmonių grupę ir lydėdavo ją į šaudymo vietą. Prie iškastos duobės atvestiesiems paliepdavo išsirengti, po to juos sušaudydavo, o sužeistuosius pribaigdavo.
Jėgerio raporte minima, kad 1941 m. rugpjūčio 26 d. Zarasuose buvo nužudyti 2569 žmonės – 767 vyrai, 1113 moterų, 687 vaikai – žydai, 1 lietuvis komunistas ir 1 rusė komunistė.
Vieta
Holokausto vieta ir aukų kapus ženklinantis granitinis obeliskas yra Krakynės miško supamoje aikštelėje. Teritorija pailga, siaura, 1 473 m² dydžio. 1950 m. pastatytas obeliskas trijų pakopų, sumūrytas iš stačiakampių tašyto granito luitų. Jo nišoje padarytas įrašas žydų ir lietuvių ir kalbomis. Viršutinėje dalyje įrašyta data „1941.VIII.26“, po ja – ažūrinė Dovydo žvaigždė. 1987 m. atlikti teritorijos tvarkymo darbai, 1991 m. ant obelisko pakeista lenta.
Šakių valsčius
Šakių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietvakarių Lietuvos teritorijoje. Centras – Šakiai.
Istorija
Valsčius įkurtas po I pasaulinio karo, panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Šakių rajonui (9 apylinkės).
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 4208 žmonės:
Irma Randakevičienė
Irma Randakevičienė (g. 1973 m. rugsėjo 13 d. Panevėžyje)  – Vilniaus miesto apylinkės teismo teisėja, mokslininkė, teisės mokslų daktarė, kraštotyrininkė, literatė.
Mokslo ir studijų metai
Irma Girniukaitytė gimė 1973 m. rugsėjo 13 d. Panevėžyje statybininko Romualdo Girniukaičio ir medicinos sesers Vidos-Genės Mickutės – Girniukaitienės šeimoje. Tėvams persikėlus, vaikystę praleido Anykščiuose ir pas senelę Anelę Mickienę Druskių (Kupiškio raj.) – Visėtiškių kaimuose (Anykščių raj.). 1980 m. Irma Girniukaitytė pradėjo lankyti Anykščių Jono Biliūno vidurinę mokyklą. 1991 m. baigė Anykščių 3-iąją vidurinę mokyklą.
1991–1998 m. studijavo Vilniaus pedagoginio universiteto Gamtos mokslų fakultete, kurį baigė ir įgijo gamtos mokslų bakalauro diplomą. 1999–2001 m. studijavo teisę Vilniaus universiteto Teisės fakultete, kurį baigė ir įgijo teisės magistro kvalifikacinį laipsnį.
2006–2008 m. ji studijavo Mykolo Romerio universiteto Teisės fakulteto doktorantūroje, 2008 m. apsigynė disertaciją „Baudžiamojo proceso atnaujinimas“, yra socialinių mokslų krypties teisės mokslų daktarė.
Doktorantūros studijų laikotarpiu I. Randakevičienė dėstė Mykolo Romerio universitete Baudžiamojo proceso teisės kursą. Nuo 2012 m. iki dabar ji yra Mykolo Riomerio universiteto Teisės fakulteto Baudžiamojo proceso ir baudžiamosios teisės bakalaurinių darbų gynimo ir magistrinių darbų gynimo komisijų bei valstybinių egzaminų komisijos pirmininkė, šio universiteto mokslo darbuotojų atestacijos komisijos narė.
Irma Randakevičienė dalyvavo apie 20 įvairių valstybinių darbo grupių, ekspertų komisijų, rengusių teisinę bazę ir norminius dokumentus, veikloje. 2007 m. Lietuvos Respublikos Seimo Valdybos sprendimu Nr. 1384 sudarytos darbo grupės „Baudžiamojo proceso kodekso problemoms nagrinėti bei šio kodekso pakeitimo ir papildymo įstatymo projektui parengti“ narė. 2014 m. – Lietuvos Respublikos teisingumo ministro sudaryto Baudžiamojo kodekso priežiūros komiteto narė.
Darbinė veikla
1998–1999 m. I. Randakevičienė dirbo viešojoje įstaigoje „Santariškių klinikos“ administracijos sekretore, buvo vertėja. 1999–2001 m. ji dirbo Lietuvos Respublikos Seimo Teisės ir teisėtvarkos komiteto padėjėja.
2001–2010 m. I. Randakevičienė ėjo Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Baudžiamųjų bylų skyriaus pirmininko patarėjos pareigas. Nuo 2010 m. balandžio 16 d. iki šiol Irma Randakevičienė yra Vilniaus miesto apylinkės teismo teisėja.
Laisvalaikio veikla
2013–2014 m. nuskanavo Izidoriaus Girčio išlikusį negatyvų archyvą,  kurį padovanojo Anykščių A. Baranausko ir A. Vienuolio-Žukausko memorialiniam muziejui bei bibliotekai bei Anykščių L. ir S. Didžiulių viešajai bibliotekai.
Irma Randakevičienė 2013–2015 m. periodu surado ir išsaugojo bei suskaitmenino Anykščių kraštui apie 100 tūkstančių senųjų fotografijų, t. y. dalį fotografo Povilo Jurkšto archyvo, dalį žymaus fotografo Algimanto Žižiūno archyvo, susijusio su Anykščiais, Vlado Žvirblio archyvą.
2010 m. Irma Randakevičienė išleido romaną „Reanimacijos palata”, Tyto Alba, 2010, (motinos 40-ies metų darbui medicinos sesele Anykščių ligoninėje atminti).
Anykščių rajono literatų klubo „Marčiupys“ narė. Poezija publikuota Anykščių literatų klubo „Marčiupys“ narių kūrybos sutelktinėse „Marčiupys. 2010“ (red. A Ražinskas ir R. Tulušienė) ir „Marčiupys. 2016“ (2016 m.). Nuo 2017 m. ji yra Anykščių Teresės Mikeliūnaitės kraštotyros draugijos narė. I. Randakevičienė yra Vilniaus anykštėnų sambūrio ir šio sambūrio tarybos narė, nuo 2019 m. – šio sambūrio deleguota Pasaulio anykštėnų bendrijos valdybos narė.
2020 m. išleido poezijos rinktinę „Šiaurės eilės". Vilnius: „Petro ofsetas", 2020.
Ninmah
Ninmah (šum. dnin maḫ – „didžioji viešpatė“) – viena iš Deivės Motinos manifestacijų šumerų ir akadų mitologijoje. Ninmah vardu kai kada buvo vadinamos ir kitos deivės, kaip antai Ninlilė bei Ninhursaga. Teigiama, kad Ninmah vardu vadintas ir vienas iš žvaigždynų.
Martina Sáblíková
Martina Sáblíková (g. 1987 m. gegužės 27 d. Moravijos Nove Meste) – Čekijos greitojo čiuožimo sportininkė, olimpinė čempionė. Daugkartinė pasaulio rekordininkė.
Ninmah
Ninmah kultas paliudytas jau XVI a. pr. m. e. Adabe, kuomet valdė Mesilimas. Šiame mieste būta deivės Emah („Mah namai“) šventyklos. Savo griežtoje kalboje, nukreiptoje prieš Umą, priešo miestą, Ninmah mini Lagašo valdovas Urukagina.
Martina Sáblíková
Biografija
2006 m. Sablikova pirmą kartą pagerino pasaulio rekordą 10000 m distancijoje. Savo debiutinėse 2006 m. žiemos olimpinėse žaidynėse čekė užėmė 4-ą vietą. 2007 m. sportininkė pirmą kartą tapo absolučia Europos čempione. Tais pačiais metais pirmą kartą tapo pasaulio čempione.
Ninmah
Mituose
Ninmah minima šumerų mite „Enkis ir Ninmah“, čia ji – žmonių kūrėja. Pasakojama, kad Ninmah su Enkiu įsitraukia į kūrimo procesą, pradėtą deivės Namu, ir imasi lipdyti iš Apsu (po žeme tvyrančio vandenyno) molio žmogų. Baigę darbą, dievai nusprendžia jo lemtį ir surengia puotą. Puotoje Enkis bei Ninmah apsvaigsta nuo alaus ir pradeda varžytis lipdydami žmones. Pirmoji pradeda Ninmah, kuri teigia, kad žmogaus kūnas gali būti geras arba blogas ir tik nuo jos valios priklauso, koks būsiąs sukurtojo žmogaus likimas – geras ar blogas. Tuo tarpu Enkis pareiškia paskirsiąs kiekvienam iš jų geresnį likimą. Ji sukuria šešis žmones su kokiais nors trūkumais: pirmajam kažkas negerai su rankomis, antrasis nuolat atvertomis akimis, trečiasis yra luošas, ketvirtasis nekontroliuoja šlapimo, taip pat sukuriama moteris, negalinti gimdyti, belytė būtybė. Enkis paskiria kiekvienam iš jų geresnę lemtį. Tuomet du tvarinius sukuria ir Enkis, jų lemtį turi paskirti Ninmah, tačiau tolesnis mito tekstas sunkiai suprantamas. Vienas iš tvarinių, Umulas, buvo toks ligotas ir silpnas, kad Ninmah nieko negalėjo padaryti. Galiausiai laimėtoju paskelbiamas Enkis.
Ninmah minima ir akadų mite apie demoniškąjį paukštį Anzu, čia ji Enlilio sutuoktinė ir Ningirsu, Anzu nugalėtojo, motina.
Martina Sáblíková
Biografija
2010 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Čekijos atstovė pirmą kartą tapo olimpine čempione. Sáblíková laimėjo 3000 m ir 5000 m distancijas, o 1500 m rungtyje pelnė bronzos medalį. 2013 m. žiemos Universiadoje pelnyti du aukso medaliai.
2020 m. Sáblíková laimėjo savo 21-ąjį pasaulio čempionatų aukso medalį.
Aleksandravo valsčius (Lyda)
Aleksandravo valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietryčių Lietuvos (daugiausia Butrimonių seniūnijoje, iš dalies Gerviškių seniūnijoje) ir vakarų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Paleckiškės.
Istorija
Įkurtas XIX a. Vilniaus gubernijoje. 1925 m. gruodžio 18 d. reformuotas į Mackiškių valsčių.
Gyvenvietės
Valsčiaus gyvenvietės 1870 m. (skliausteliuose – baltarusiškai):
Šeduvos žydų II holokausto vieta
Šeduvos žydų II holokausto vieta – antroji holokausto vieta Liaudiškių miške, esanti Radviliškio rajono savivaldybėje, Baisogalos seniūnijoje, Liaudiškių kaime, apie 10 km į pietvakarius nuo Šeduvos. Pasiekiama iš kelio, pasukus į šiaurę ties juodu obelisku – nuoroda su Dovydo žvaigžde (atstumas – 900 m).
Vieta
Liaudiškių miške, Gimbogalos girininkijoje (146 kv.), 144 m² dydžio teritorijoje palaidoti žydų tautybės žmonių palaikai. Aikštelės reljefas lygus, didesnė dalis, apie 100 m² plotas, išgrįsta akmenimis ir pastatytas Romualdo Kvinto paminklas „Spindulys-Žvaigždė“.
Lūgas (ežeras)
Lūgas – ežerėlis Lietuvoje, Zarasų rajone, 4 km į pietus nuo Dusetų. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,1 km, plotis – iki 0,04 km. Altitudė 130,4 m. Krantai neaukšti, sausi, apaugę medžiais ir krūmais. Pakrantės kalvotos, plyti krūmais apaugusios pievos, į pietus – dirbamas laukas, į rytus – miškelis. Vakarinėje pakrantėje stūkso Skineikių piliakalnis. Ežeras nenutekantis, priklauso Šventosios upės baseinui.
Šalia įsikūrę Skineikių ir Butkelių kaimai.
AS Adema
Association sportive Adema Analamanga, o trumpiau AS Adema arba Adema – buvęs Madagaskaro futbolo klubas, kitados rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje. Klubas įsikūręs Antananaryve.
Istorija
Klubas buvo suformuotas 1965 m. Tapo čempionais keturis kartus (2002, 2006, 2012, 2021 m.)
2002 m. spalio 31 d. AS Adema nugalėjo varžovus rezultatu 149–0. Šios rungtynės prieš SO l'Emyrne patenka į futbolo metraščius kaip rekordas, užfiksuotas Gineso rekordų knygoje, kaip pergalė pasiekta didžiausiu skirtumu profesionaliame futbole.
2021 m. susijungė su Dato FC.
FK Utenos Utenis (moterys)
Utenos Utenis, arba MFK „Utenos Utenis“ – moterų futbolo ekipa iš Utenos. Šiuo metu (2021 m.) dalyvaujantis Lietuvos moterų futbolo A lyga čempionate.
Istorija
Moterų komanda buvo suburta 2018 m. (prieš Pirmos lygos pirmenybes). Dalyvavo Rytų regiono grupės atrankoje.
2019 m. pateko į moterų A lygą. Komandą treniravo Arūnas Rastenis. Aukščiausioje lygoje tarp penkių dalyvių liko paskutinėje penktoje vietoje, iškovojusi 2 taškus.
2020 metų pradžioje komanda ruošėsi A lygos sezonui ir prieš COVID-19 pandemiją buvo išvykusi į Ukrainą, kur žaidė draugiškas rungtynes su vietos komandomis. Birželio 17 d. komanda iškovojo savo pirmąją pergalę čempionate, išvykoje 1:0 nugalėdama Šiaulių SG-FA „Šiaulių“ komandą.
2021 m. apturėjo prastą sezoną. Per 18 rungtynių nebuvo iškovoję nė taško.
2022 m. sezone rungtyniavo Pirmoje lygoje, kurioje užėmė ketvirtą vietą.
2023 m. vasario 1 d. tapo žinoma, kad Karolis Jasaitis trenruos Utenos Utenio merginas. Buvo įsteigtas Moterų departamentas ir paskelbti ambicingi tikslai.
Spalvinė gama
Mėlyna ir geltona spalvos.
Žaidėjų sudėtis
Atnaujinta: 2020 m. birželio 24 d.
Santeklių pušis
left|140px
miniatiūra|180px|left|Pušies kamienas
Santeklių pušis – išskirtinė pušis, esanti Mažeikių rajone, Viekšnių seniūnijoje, Santeklių kaime, prie kelio. Medis auga Mažeikių miškų urėdijos Kapėnų girininkijos teritorijoje (kv. Nr. 45, skl. Nr. 11), Santeklių miško šiaurės rytiniame pakraštyje, netoli buvusios Santeklių dvarvietės. Prie pušies pastatytas informacinis stendas. Priešingame miško krašte, 1 km į vakarus, auga Santeklinės pušis. Pušis paskelbta valstybės saugomu botaniniu gamtos paveldo objektu, remiantis Lietuvos Respublikos aplinkos ministro 2012 m. birželio 13 d. įsakymu Nr. D1-495.
Viena iš Viekšnių krašte žmonių vadinamų „Šventųjų pušų“. Nuo seno ant medžio kabinamos koplytėlės, kryželiai, dedamos gėlės.
Erich Heckel
Biografija
Erikas Hekelis gimė 1883 m. liepos 31 d. Dėbelne prie Chemnico. Mokykloje jis susidraugavo su Karl Schmidt-Rottluff, su kitais mokiniais įkūrė literatūrinių ir meno debatų ratelį „Vulkan“. 1904 m. E. Hekelis pradėjo mokytis architektūros Dresdeno aukštojoje technikos mokykloje, kur susitiko Ernst Ludwig Kirchner. Kartu jie 1905 m. įkūrė dailininkų grupę „Tiltas“ su Karl Schmidt-Rottluff ir Fritz Bleyl. E. Hekelis užsiėmė vadovavimu grupės veiklai, metė architektūros studijavimą, įsidarbino Wilhelm Kreis architektūros biure. 1907 ir 1908 m. vasaras praleido Vokietijos Šiaurės jūros pakrantėje Dangaste, 1909 ir 1910 m. vasaras − prie Moricburgo ežerų kartu su E. L. Kirchner ir Max Pechstein. Jo ekspresionistinei kūrybai buvo būdingi aiškūs vaizduojamų objektų kontūrai ir ryškios spalvos.
1911 m. visi „Tilto“ nariai persikėlė į Berlyną. E. Hekelio kūriniai tapo melancholiškesni, spalvos tapo nuosaikesnės. Jis dirbo iliustratoriumi. 1912 m. jis dalyvavo Vokietijos avangardinių dailininkų „Sonderbundausstellung“ parodoje Kelne, kur kartu su E. L. Kirchner dekoravo koplyčią. Šiuo metu jis susitiko daug kitų menininkų: Wilhelm Lehmbruck, Christian Rolfs, Lyonel Feininger ir August Macke. Pirmojo pasaulinio karo metu E. Hekelis dirbo medicinos tarnyboje Belgijoje, buvo atsakingas už sužeistų kareivių pristatymo į namus organizavimą. Belgijoje susipažino su James Ensor ir Max Beckmann. 1916 m. birželį jis vedė šokėją Hilda Frieda Georgi, kuri pozavo jo paveikslams.
1920-ųjų vasaromis E. Hekelis daug keliavo, žavėjosi Alpių kalnų ir Švarcvaldo girių vaizdais, Šių motyvų atsirado jo kūryboje. 1922–23 m. jis atliko sienų tapybą Anger-Museum Erfurte. Apie 1930 m. E. Hekelio naudojamos spalvos beveik visai prarado buvusį ryškumą, tapo pastelinėmis. Vokietijos nacistai jo kūrinius apskelbė „degeneraciniu menu“, pašalino 729 dailininko kūrinius iš muziejų ir galerijų. Daug jų pražuvo nacių valdymo ir Antrojo pasaulinio karo metu. Dailininko studija Berlyne buvo sunaikinta. 1944 m. E. Hekelis persikraustė į Hemenhofeno kaimą prie Bodeno ežero. Po karo profesoriavo Karlsrujės vaizduojamojo meno akademijoje, buvo vienu pripažinčiausių VFR dailininkų. Erikas Hekelis mirė 1970 m. sausio 27 d. Radolfcelyje prie Bodeno ežero. Jis paliko platų kūrybinį palikimą, vien grafikos kūrinių skaičiuojama: 465 medžio raižinių, 375 ofortų ir 400 litografijų.
Avicenija
Avicenija (Avicennia) – akantinių (Acanthaceae) šeimos visžalių augalų gentis. Paplitusi pasaulio tropikuose.
Tai tipinis mangrovių augalas. Auga jūrų, upių pakrantėse, estuarijose, deltose. Turi gausų orinių šaknų tinklą. Dalis rūšių svarbios kaip aromatiniai augalai.
Gentis pavadinta senovės persų gydytojo Avicenos garbei.
Sihu
Sihu arba Vakarų ežeras  – gėlavandenis ežeras rytų Kinijoje, Džedziango provincijoje, prie Hangdžou miesto. Tai ovalus, 3,2 × 2,8 km matmenų ežeras, esantis į vakarus nuo Hangdžou centro, Gušano sala bei keliomis dambomis suskirstytas į 5 dalis. Be gamtinės Gušano salos, ežere dar yra 2 dirbtinės salos. Ežero pakrantėje ir salose veši gausi augmenija – sakuros, kvepenės (osmantai), japoniniai abrikosai ir kt., ežero vandenyse gyvena koi karpiai. Ežeras susidarė iš Čiantandziango senvagės.
Sihu ežeras nuo Tangų imperijos laikų yra svarbi kinų menininkų įkvėpimo vieta, traukos objektas. Sihu ežerą savo poemose mini Tangų poetas Bo Dzuji. Penkių dinastijų ir Dešimties karalysčių laikotarpiu Hangdžou tapo Ujue valstybės sostine, aplink miestą imtos statyti budistinės šventyklos. Miestą valdęs poetas Su Ši (XI a.) įrengė ežere dambas. Juan dinastijos laikais ežero grožis šlovintas Hagdžou poetų. Mingų laikais ežeras pagilintas, praplėsta pagrindinė damba. XVIII a. pab. broliai Dzu Hao ir Dzu Hanas parašė turistinį vadovą apie ežerą ir jo apylinkes. XX a. ežeras tapo masinio turizmo traukos centru. 1929 ir 2000 m. prie ežero vyko tarptautinės parodos.
Minsko apskritis (1566–1793)
Minsko apskritis – buvęs LDK administracinis-teritorinis vienetas dabartinės Baltarusijos teritorijoje. Centras – Minskas.
Istorija
Įkurta per 1565–1566 m. reformą ir priklausė Minsko vaivadijai. 1662 m. Barysavo valsčius perduotas Oršos apskričiai. Svarbiausios gyvenvietės buvo Minskas, Barysavas, Radaškonys, Dokšica, Berazino, Ihumenas, Kaidanava, Rakavas.
1793 m. perėjo Rusijos imperijon.
Sodžiai
Sodžiai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Suvieko, ant Zelionkos ežero kranto.
Tartališkis (Rokiškis)
Tartališkis – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Didsodės.
Mozyriaus apskritis
Mozyriaus apskritis – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Abiejų Tautų Respublikoje, Rusijos Imperijoje ir Lenkijos Respublikoje. Centras – Mozyrius. Apskričiai priklausė dabartinės Baltarusijos žemės.
Smėlynų augalija
Smėlynai – augalijos tipas, jungiantis drėgmės stygiaus sąlygomis egzistuojančias fitocenozes. Lietuvos teritorija yra mišriųjų miškų augalijos juostoje, todėl smėlynų augalija čia azoninė. Smėlynų augalų bendrijos neilgaamžės. Natūrali sukcesija sukelia sparčius augalų rūšių skaičiaus pokyčius, dominuojančių rūšių pasikeitimą ir netipinių augalų pasirodymą. Ilgainiui smėlynų augalų bendrijos pereina į zoninį augalijos tipą – mišrų mišką.
Struktūra
Lietuvos smėlynų augaliją sudaro du dideli kompleksai: Baltijos pajūrio smėlynų augalija ir Pietryčių smėlėtosios lygumos kontinentinių smėlynų augalija. Taip pat prie smėlynų augalijos priskiriamos didžiųjų upių slėnių ir dėl lokalių savito mikroklimato, specifinių edafinių bei biotinių faktorių poveikyje susiformavusios augalų bendrijos.
Pagrindinis šiuos du kompleksus skiriantis bruožas yra smėlio kilmė. Baltijos pajūrio smėlynai sudaryti išskirtinai tik iš įvairių frakcijų eolinio smėlio. Pietryčių smėlėtosios lygumos, didžiųjų upių slėnių, dėl specifinių edafalinių ir biotinių veiksnių susiformavusius smėlynus, be eolinio, dar sudaro fluvialinis, fluvioglacialinis, limnoglacialinis ir aliuvinis smėlis, kuriame visada būna rišliųjų medžiagų (molinių, dumblinių ar organinių medžiagų dalelių). miniatiūra|Baltijos pajūrio smėlynai
Baltijos pajūrio smėlynų augalija
Lietuvos pajūryje smėlynų augalija stabiliausia, kadangi jūrinis klimatas ir savitos orografinės sąlygos labai įtakoja bendrijų įvairovę.
Baltijos pajūrio smėlynų buveines formuoja su jūra susijusių veiksnių visuma ir savitai prisitaikiusi augalija. Kopų reljefas, ryškūs drėgmės ir temperatūros svyravimai, nuolatiniai smarkūs vėjai, birus nuolatos perpustomas negausus maisto medžiagų smėlis – tai pagrindiniai vyraujantys veiksniai, dėl kurių susiformavo savitos pajūrio smėlynų buveinės. Be natūralių ekologinių sąlygų, buveines lemia intensyvi rekreacija, ypač pasireiškianti aplink gyvenvietes. Lietuvos pajūryje gamtines buveines sudaro įvairių sukcesinių stadijų augalų bendrijos, esančios lygiagrečiose su kranto linija ekologinėse juostose. miniatiūra|Kontinentiniai smėlynai
Pietryčių smėlėtosios lygumos kontinentinių smėlynų augalija
Pietryčių smėlėtosios lygumos kontinentinių smėlynų augalijos kompleksą galima išskirti į dvi dalis: atvirus ir užželiančius smėlynus. Nemažai atvirų ir užaugančių, užželiančių smėlynų aptinkama kontinentinėse kopose, didesniųjų upių slėnių šlaituose ir salpose. Nors dažniausiai atvira augalija formuojasi smėlynų antropogeninių pažeidimų vietose – kirtavietėse, gaisravietėse, kariniuose poligonuose ir panašiai.
Trakeliškis
Trakeliškis – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Onuškio.
Smėlynų augalija
Pietryčių smėlėtosios lygumos kontinentinių smėlynų augalija
Atviruose smėlynuose yra labai mažai biogeninių medžiagų, todėl krituliai labai greitai susigeria į gilesnius dirvožemio sluoksnius, šiltuoju metų laikotarpiu saulė įkaitina paviršiaus plotą, o naktimis jis greitai atvėsta. Todėl tokiose vietovėse auga tik atsparūs ir prisitaikę augalai būdingi šioms buveinėms, daugiausiai kerpės. Tačiau prasidėjusi sukcesija ilgainiui keičia atviro smėlyno paviršiaus ploto padengimą, augalija sutvirtina smėlį, pradeda kauptis nedideli humuso kiekiai, palaipsniui gerėja vandens ir temperatūros režimai dirvožemyje. Sekančiame etape įsivyrauja viržynai, galiausiai susidarius palankioms sąlygoms pradeda augti paprastosios pušies savaiminiai medžiai.
Augalų bendrijos
Smėlynų bendrijų įvairovė gana nedidelė. Didžioji dalis smėlynų augalų bendrijų priklauso dviems pagrindinėms klasėms: baltųjų kopų (Kl. Ammophiletea arenariae) ir pilkųjų kopų bei žemyninių smėlynų (Kl. Koelerio-Corynephoretea).
Baltųjų kopų bendrijos Lietuvoje įsikūrusios Baltijos pajūryje, o kontinente pasitaiko tik mažais ploteliais. Visos šios klasės bendrijos priskiriamos vienai – rugiaveidinių smiltlendrynų (Ass. Leymo-Ammophiletum arenariae) – asociacijai.
Pilkųjų kopų ir žemyninių smėlynų klasės bendrijos nemažus plotus užima pajūryje – pilkosiose kopose ir palvėje. Žemyninėje dalyje jos mažais lopinėliais išsimėčiusios kariniuose poligonuose, kirtavietėse, pamiškėse, miško aikštelėse, šlaituose. Pajūrio kopose didžiausius plotus užima našlaitinių šepetukynų (Ass. Violo-Corynephoretum canescentis) ir šlamutinių austėjynų (Ass. Helichryso-Jasionetum mantanae), nuo jūros nutolusiose vietose, ypač Lietuvos pietinėje ir pietrytinėje – kežinių šepetukynų (Ass. Sclerantho-Corynephoretum canescentis) asociacijų bendrijos.
Nedidelė dalis smėlynų augalų bendrijų priskiriama druskingų pievų (Asteretea tripolii) klasei. Tai labai retos Lietuvoje bendrijos, kurių nedidelių fragmentų aptinkama tik Kuršių marių ir Baltijos jūros pakrantėse. Prie šios klasės priskiriamos tik vienos asociacijos bendrijos. Druskingose pievose iš viso auga 30 rūšių augalų.
Smėlynų augalai
miniatiūra|Lietuvinė naktižiedė (Silene lituanica) Psamofitai (gr. psammos – smėlis + phyton – augalas) – smėlynų augalai, prisitaikę augti sausame, maisto medžiagų neturinčiame dirvožemyje. Dauguma smėlynų augalų yra kserofitai ir kseromezofitai, gebantys išgarinti nedaug vandens arba kaupiantys jo atsargas storuose sultinguose lapuose ir stiebuose.
Labai daug smėlynų augalų yra žemaūgiai, todėl, padidėjus maisto medžiagų kiekiui dirvožemyje, juos nustelbia kitų ekologinių grupių augalai. Tarp smėlynų augalų yra ilgus, neretai giliais įsiskverbiančius šakniastiebius turinčių augalų (pavyzdžiui Smiltyninė rugiaveidė (Leymus arenarius'), Pajūrinė smiltlendrė (Ammophila arenaria'), Smiltyninė viksva (Carex arenaria)). Jie auga pajūrio pustomuose smėlynuose. Sultingus stiebus ir lapus turintys augalai (pavyzdžiui Aitrusis šilokas (Sedum acre), Siaurialapis šilokas (Sedum sexangulare), Šilinė perkūnropė (Sempervivum soboliferum)) dažniausiai įsikuria žemyniniuose smėlynuose. Smėlynuose didesnę dalį sudaro vienmečiai ir dvimečiai augalai. Nedidelę dalį smėlynų augalų sudaro puskrūmiai ir krūmokšniai (pavyzdžiui Paprastasis čiobrelis (Thymus serpyllum'), Smiltyninis laibenis (Alyssum montanum), Šilinis viržis (Calluna vulgaris')). Smėlynuose, ypač vėlyvųjų apaugimo stadijų, auga gana daug samanų (pavyzdžiui Paprastoji rausvutė (Ceratodon purpureus), Smiltyninis gegužlinis (Polytrichum juniperinum), Dirvoninė širmūnė (Racomitrium canescens)).
Lietuvoje nemažai smėlynų augalų reti, kai kurie įrašyti į Lietuvos raudonąją knygą (pavyzdžiui Lietuvinė naktižiedė (Silene lithuanica), Smiltyninis laibenis (Alyssum montanum), Smiltyninis gvazdikas (Dianthus arenarius)). Labiausiai smėlynų augalai nyksta dėl smėlynų savaiminio apaugimo arba apželdinimo medžiais ir krūmais.
Sodžiūnai
Sodžiūnai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 3 km nuo Gubavos.
Andamaniečiai
Andamaniečiai – tautų grupė, nuo seno gyvenanti Andamanų salose (priklauso Indijai). Nors gyventojų skaičius XVIII a. siekė apie 7000 žmonių, dabar tėra išlikę 400–450 andamaniečių. Rasiškai priklauso ankstyvajam melanezinės rasės sluoksniui (plačiau – australoidinei rasei). Pasižymi tamsia oda, žemu ūgiu (vyrai vidutiniškai 148 cm, moterys 138 cm). Vartoja andamaniečių kalbas, sudarančias atskirą, uždarą kalbų šeimą (nors jas mėginta sieti su papuasų kalbomis). Išlaikę tradicinę tikybą, nors kiti iš misionierių priėmę krikščionybę.
Andamaniečiai pagal Indijos konstituciją priskirti prie adivasių.
Skirstomi į šias tautas:
thumb|left|220px|Andamaniečių tautų paplitimas prieš 1800 m. ir 2004 m.
Istorija
Manoma, kad pirmieji gyventojai į Andamanų salas atsikraustė prieš 26 tūkst. metų ir nuo to laiko gyveno izoliacijoje nuo likusių pasaulio gyventojų, todėl susidarė savitas genetinis tipas bei kalbų šeima. Nors pradžioje manyta, kad andamaniečiai su kitais Azijos tamsiaodžiais gyventojais („negritais“) yra pirmosios žmonių bangos, atsikrausčiusios pakrantėmis iš Afrikos, palikuonys, visgi dabar linkstama manyti, kad šių Azijos tautų panašumai yra labiau nulemti ne bendros kilmės, o panašių gyvenimo sąlygų.
XVIII a. pab. Andamanų salas užėmė britai, o po 1857–1859 m. sukilimo pavertė politinių kalinių tremties vieta. Dėl susidūrimų su kolonistais, o ypač dėl pražūtingų epidemijų (andamaniečiai neturėjo imuniteto nuo daugelio pasaulyje paplitusių ligų) Andamanų čiabuvių skaičius ėmė sparčiai mažėti. Ypač nukentėjo šiaurės andamaniečiai. Po Indijos nepriklausomybės (XX a. vid.) jie buvo perkelti į Streito salą, visiškai prarado tradicinę kultūrą. Ongiai išliko poroje rezervacijų Mažajame Andamane, ryšiai su džaravais atvejiniai (nors ~1970 m. nutiesus plentą per jų žemes labai padažnėjo), o sentinelai ginkluotai priešinasi bet kokiems atėjūnams.
Ūkis
Tradiciškai pakrančių andamaniečiai verčiasi jūrinių vėžlių gaudymu bei žvejyba, gyvenantys džiunglėse – medžiokle (ypač laukinių kiaulių). Jei miškų andamaniečiai gyvendavo gana sėsliai, tai pakrančių gyventojai dažnai klajodavo. Medžioklei pasitelkdavo šunis, lankus su strėlėmis, harpūnus. Naudojo akmeninius ir kaulinius darbo įrankius, viena iš nedaugelio šių laikų tautų, kuri nebuvo įvaldžiusi ugnies įžiebimo.
Pietų andamaniečių būstas apskritas, kūgišku stogu, o šiaurės andamaniečių – stačiakampio plano, dvišlaičiu stogu iš palmių lapų. Dėvi strėnraištį iš augalinio pluošto.
Kultūra
Išlikusi gentinė visuomeninė sankloda, tačiau atskiri genties būriai tarpusavyje menkai susitelkę. Būrys užima vieną kaimą – miškuose vieną ilgąjį namą, pakrantėse – keletą šeimyninių būstų su bendra šokių ir susirinkimų aikšte. Perėję įšventinimą jaunuoliai iki santuokos gyvena vyrų name. Andamaniečių religijai būdingas dėmesys dvasioms, ypač musonų dievybei Pulugu (Biliku); su ja susiję pasakojimai apie pasaulio sutvėrimą, metų laikų kaitą. Taip pat esti mitų apie kultūrinį didvyrį Tomo.
Šeduvos žydų I holokausto vieta
Holokausto vieta paskelbta nacionalinės reikšmės kultūros paminklu, nuo 1993 m. įrašyta į LR Kultūros vertybių registrą.
Istorija
1941 m. rugpjūčio mėnesį buvo nužudyta visa Šeduvos miestelio žydų bendruomenė – beveik 700 žmonių. Prieš tai jie dar mėnesį leido įkurtame gete. Rugpjūčio 25-26 d. geto gyventojai buvo išvežti į Liaudiškių mišką. Prie iškastos duobės buvo atvaromi pasmerktieji, kuriuos vokiečių įsakymu nužudė vietiniai policininkai ir baltaraiščiai – iš viso 664 žydus (230 vyrų, 275 moteris ir 159 vaikus). Šioje vietoje nužudyta ir užkasta apie 400 žmonių, kita dalis užkasta maždaug už 500 m esančioje antrojoje kapavietėje (u. k. 29614).
Vieta
Pirmoji žydų tautybės žmonių palaikų kapavietė yra Liaudiškių miške, Gimbogalos girininkijos 140–ajame kvadrate. Ji užima mišku apsuptą 375 m² dydžio teritoriją. Aikštelės reljefas lygus, didesnė dalis, apie 220 m² plotas, išgrįsta akmenimis. Teritorijos akcentas – Romualdo Kvinto sukurtas paminklas „Durys“.
Futbolas 2024 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Futbolas 2024 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyks 28-ą kartą olimpinių žaidynių istorijoje. Paryžiaus olimpiadoje varžybos vyks moterų ir vaikinų iki 23 metų amžiaus grupėse.
Gulangju
Gulangju arba Kulangsu (hok. Kó͘-lōng-sū) – nedidelė (3,16 km²) sala Kinijoje, Fudziano provincijoje, patenka į Siameno miesto sudėtį (Simingo rajoną). Sala yra priešais Siameno centrą, atskirta nedidelio Ludziango deltos sąsiaurio. Saloje gyvena ~15 tūkst. žmonių.
Futbolas 2024 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Atnaujinta kvalifikacinė sistema sumažino kvotų skaičių Europos komandoms ir padidino dalyvių skaičius iš Afrikos, Azijos ir Pietų Amerikos.