cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nemuno žiedas
Mėgėjiškos lenktynės
2.2. Coffe Racers Vrooam Oil Trophy lenktynės
2.3. Nemunring Winter Games sprinto ir slalomo varžybos
2.4. Putadienis - šonaslydžio treniruotės
2.5. Startline Quattro žiema
Socialiniai projektai
3.1. Žiemos vairavimo aikštelė
3.2. Seminarai autosporto mėgėjams
3.3. Kartingų varžybos vaikams
3.4. "Šeimų diena"
3.5 Šviesų ir garso festivalis "Light-On"
3.6 Vaikų vasaros stovykla "Kids Go Tech"
Leliūnai (Kretinga)
Leliūnai – kaimas šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 6 km į pietryčius nuo Grūšlaukės ir 5 km į vakarus nuo Salantų, prie Pestupio upelio. Seniūnaitijos centras.
Etimologija
Pavadinimas kilo iš asmenvardžio Leliūnas daugiskaitos formos.
Geografija
Kaimo žemės ribojasi su Bajoraliais, Juodupėnais, Kirkšiais, Bargaliu ir Klecininkais, šiaurėje siekia Juodupėnų mišką. Pietine dalimi teka Pestupis, praeina keliai Leliūnai–Mažieji Žalimai ir Klecininkai–Leliūnai. Centrine dalimi praeina kelias, o šiaurinė dalis driekiasi abipus kelio.
Istorija
Kaimas įkurtas 1927 m., Lietuvos žemės reformos metu išparceliuoto Pesčių dvaro žemėje. Jo naujakuriai – buvę kumečiai ir Lietuvos kariuomenės kūrėjai savanoriai, kilę iš Pesčių apylinkės.
1927–1944 m. Bargalio seniūnijos, 1944–1950 m. ir 1954–1963 m. – Bargalio apylinkės centras. Jame veikė Pesčių pradinė mokykla (įkurta 1923 m.).
Pokariu buvo kolūkio centras, vėliau – pagalbinė gyvenvietė. Joje veikė klubas-skaitykla (biblioteka), felčerio-akušerio punktas, kooperatyvo parduotuvė, Salantų tarybinio ūkio ūkinis-gamybinis centras, technikos dirbtuvės.
Grantlei Adamso tarptautinis oro uostas
Grantley Adams tarptautinis oro uostas (GAIA) (IATA kodas: BGI, ICAO kodas: TBPB) – vienintelis tarptautinis oro uostas Barbadose. Oro uostas yra Kristaus bažnyčios parapijoje salos pietuose. Pradžioje oro uostas vadinosi netoliese esančio miesto Syvelo vardu, tačiau 1976 m. pervadintas pirmojo šalies ministro pirmininko Grantley Adamso garbei. Nuo šalies sostinės Bridžtauno oro uostas atitolęs 12,9 km atstumu.
Smolugi Kolonija
Smolugi Kolonija  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Dziadkovicės valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Užtvankos griūtis
thumb|250px|Tetono užtvankos griūtis 1976 m.
Užtvankos griūtis – avarija, kurios metu iš dalies pažeidžiamas ar visiškai sugriaunamas užtvankos pylimas, laikantis už jo susikaupusį tvenkinio vandenį. Pagal tarptautinę humanitarinę teisę užtvankos laikomos įrengimais, turinčiais pavojingų galių, todėl joms skiriama išskirtinė priežiūra. Užtvankų griūtys įvyksta nedažnai, tačiau jų pasekmės gali būti katastrofiškos: jei žemiau didelės užtvankos esantis slėnis tankiai gyvenamas, pro užtvanką prasiveržęs vanduo gali sukelti stichinę nelaimę – pražudyti tūkstančius gyventojų, nuniokoti pastatus, turtą, pasėlius ir kt. Staiga sugriuvus užtvankai greta esančių gyvenviečių gyventojams praktiškai nebelieka laiko evakuacijai.
Priežastys
Užtvankos griūčių priežastys:
Lietuva
Lietuvoje didesnių užtvankų griūčių nėra buvę išskyrus vietinio masto pažeidimus (pvz., Jucių užtvankos griūtis Virvytėje 2007 m. ). Didžiausią pavojų keltų Kauno HE užtvankos griūtis: staiga pralūžus užtvankos pylimui Kauno centras būtų užlietas per 24 minutes, taip pat iškiltų pavojus žemiau prie Nemuno esančioms gyvenvietėms, ypač Nemuno deltai.
Gvavjarės departamentas
Gvavjarė  – departamentas Kolumbijos pietrytinėje dalyje. Administracinis centras – San Chose del Gvavjarė.
Geografija
Didžiąją departamento dalį užima lygumos: pietuose Amazonės, šiaurėje – Ljanosai. Virš lygumų iškyla nedideli uolų masyvai: Čibiriketė, La Lindosa, San Chosė ir Tunahi ir kt., iškylantys į 800 m aukštį. Didžiąją Gvavjarės departamento dalį užima selva, o šiaurėje – savanos. Visame regione iškrenta daug kritulių: tiek Orinokijoje, o dar labiau Amazonijoje (čia lyja ištisus metus, o sausasis sezonas trunka tik sausio-vasario mėnesiais). Per metus iškrenta 2000-3500 mm kritulių. Vyraujanti temperatūra 25-30 °C. Svarbiausia upė – Gvavjarė.
Ekonomika
Vystomas beveik vien žemės ūkis: bananai, juka, kakava, kukurūzai, ryžiai, Bactris gasipaes ir kt. Vis dar daug žmonių verčiasi kokos auginimu.
Vilniaus KK Akademija
Vilniaus „KK Akademija“ – krepšinio klubas iš Vilniaus, žaidęs Nacionalinėje krepšinio lygoje 2004–2013 metais. Šarūno Marčiulionio krepšinio akademijos klubas buvo įsteigtas 2004 m. kaip sportinės veiklos ir socialinis projektas, skirtas visapusiam jaunųjų krepšinio talentų ugdymui. „Mūsų uždaviniai yra ilgalaikiai, – tuomet kalbėjo klubo valdybos pirmininkas Šarūnas Marčiulionis. – Svarbiausias jų – efektyviai pasinaudojus akademijos resursais, perspektyviausiam jaunimui sudaryti sąlygas tobulėti bei padėti įsitvirtinti profesionalaus krepšinio pasaulyje“.
Istorija
Aukščiausias klubo pasiekimas – debiutiniame (2005–2006 m.) NKL čempionate iškovotas nugalėtojų titulas. Vėliau „marčiulioniukai“ antrojoje pagal pajėgumą šalies krepšinio lygoje tenkindavosi 5-8 vietomis. 2012–2013 m. sezone, surinkus pajėgią komandą, iškeltas tikslas patekti į finalinę NKL ketveriukę. Sezono pradžioje komandos vyr. treneris buvo Gintaras Kručkauskas (vyriausiojo trenerio poste pakeitęs Gvidoną Markevičių), trenerio asistentas Tomas Purlys, sezono eigoje treneriai buvo pakeisti - vyr. treneriu tapo Tomas Purlys, treneriu Matas Niparavičius. Klubo direktorius Juozas Tumėnas.
Klubo sudėtis 2004–2005 m.
Žaidėjai: Gintaras Leonavičius, Alanas Dzeranovas, Tadas Šablinskas, Tomas Lisauskas, Tadas Stankevičius, Remigijus Deveika, Andrius Mackevičius, Martynas Girnius ir kiti.
Klubo sudėtis 2005–2006 m.
Žaidėjai, žaidę dalį sezono: Gaudentas Puškorius, Rokas Jukonis. NKL čempionais tapo: Tadas Stankevičius (žaidžiantysis treneris), Gintaras Leonavičius, Jonathan Sanders, Janas Jurgo, Alanas Dzeranovas, Tomas Lisauskas, Levan Shengelia, Tadas Šablinskas, Andrius Montrimas, Remigijus Deveika, Tomas Steikūnas, Martynas Girnius, Simas Slabačiauskas, Vytautas Petkevičius. Klubo vyr. treneris Gintaras Pocius. Klubo vadovė – Irma Žukauskaitė.
Klubo sudėtis 2007–2008 m.
thumb|KK Akademija 2008-2009 m. Žaidėjai: Janas Jurgo, Tomas Lisauskas, Martynas Girnius, Arvydas Gydra, Giedrius Giedra, Kristijonas Gaška, Osvaldas Matulionis, Gediminas Bertašius, Levan Shengelia, Tomas Purlys, Šarūnas Sliesoraitis, Augustas Pečiukevičius, Mantas Kadzevičius. Klubo vyr. treneris Gintaras Pocius.
=== Klubo sudėtis 2008–2009 m. === thumb|KK Akademija 2009-2010 m. Žaidėjai: #4 Martynas Girnius, #5 Alfredas Lukaševičius (dalį sezono), #5 Linas Valatkevičius (dalį sezono), #7 Gediminas Bertašius, #9 Dovydas Redikas, #10 Rokas Jukonis, #11 Levan Shengelia (dalį sezono), #12 Augustas Pečiukevičius, #13 Arvydas Gydra, #14 Šarūnas Sliesoraitis, #15 Mantas Kadzevičius, #16 Jevgenij Larin (dalį sezono), #17 Edvinas Jezukevičius, #18 Evaldas Aniulis, #20 Osvaldas Matulionis, #22 Julius Pečiulevičius (dalį sezono). Klubo vyr. treneris Gintaras Pocius, treneris Rolandas Penikas. Klubo direktorė Raimonda Rutkauskaitė.
=== Klubo sudėtis 2009–2010 m. ===
=== Klubo sudėtis 2010–2011 m. === thumb|Šarūno Marčiulionio krepšinio akademija 2011-2012 m. Žaidėjai: #4 Laurynas Kirlys (dalį sezono), #4 Paulius Naraškevičius (dalį sezono), #5 Simonas Lekys, #6 Karolis Alekna, #7 Martynas Paliukėnas, #8 Egidijus Mockevičius, #9 Tomas Lekūnas, #10 Rokas Jukonis, #11 Martynas Šatas (dalį sezono), #11 Denis Krestinin (dalį sezono), #12 Tomas Purlys (dalį sezono), #12 Paulius Leščinskas (dalį sezono), #13 Osvaldas Olisevičius, #14 Edgaras Sosnovskis, #15 Tautvydas Pipiras (dalį sezono), #15 Elonas Penikas (dalį sezono), #15 Edgaras Zinevičius (dalį sezono), #16 Janas Jurgo (dalį sezono), #16 Justas Armalis (dalį sezono), #17 Augustinas Jankaitis.
=== Klubo sudėtis 2011–2012 m. === thumb|Šarūno Marčiulionio krepšinio akademija-Twomenas 2012-2013 m. Žaidėjai: #4 Paulius Naraškevičius; #5 Tomas Lekūnas; #8 Tautvydas Pipiras (dalį sezono); #9 Giedrius Kulbis (dalį sezono); #9 Marius Pociukonis (dalį sezono); #11 Augustinas Jankaitis; #12 Rokas Jukonis (dalį sezono); #12 Nerijus Varnelis (dalį sezono); #12 Matas Niparavičius (dalį sezono); #13 Osvaldas Olisevičius; #14 Vaidas Trepočka; #15 Egidijus Mockevičius; #16 Tomas Keršis (dalį sezono); #16 Robertas Bitinas (dalį sezono); #17 Edvinas Šeškus (dalį sezono); #17 Elonas Penikas (dalį sezono); #19 Denis Krestinin; #21 Martynas Paliukėnas (dalį sezono); #23 Motiejus Dailydė (dalį sezono); #23 Jonas Elvikis.
Klubo sudėtis 2012–2013 m.
Su klubu sutartis turintys Tautvydas Jodelis, Paulius Naraškevičius ir Motiejus Dailydė paskolinti RKL komandai "KK Trakai".
Dalį sezono žaidė: #8 🇱🇹 Paulius Leščinskas, #7 🇱🇹 Tomas Lekūnas, #19 🇱🇹 Denis Krestinin, #10 🇱🇹 Arvydas Gydra.
Isabell Werth
Isabell Werth (g. 1969 m. liepos 21 d.) – Vokietijos dailiojo jojimo raitelė, daugkartinė pasaulio ir olimpinė čempionė. Werth yra daugiausiai olimpinių medalių pelniusi raitelė istorijoje.
Biografija
1992 m. sportininkė dalyvavo savo debiutinėse 1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse ir dalyvavo visose po to vykusiose olimpiadose, išskyrus 2012 m.
2009 m. birželio 24 d. paimtame dopingo mėginyje viename iš sportininkės žirgų aptikta draudžiama preparato fludenazino. Sportininkė buvo diskvalifikuota šešiems mėnesiams.
Marvino kambarys
Marvino kambarys  – 1996 m. filmas, pastatytas pagal Scott McPherson’o pjesę tuo pačiu pavadinimu.
Apdovanojimai
Nominacijos:
Shoemaker-Levy
Shoemaker-Levy – kometa, kurią atrado 1993 m. JAV astronomai E. ir K. Šūmeikeris ir D. Levis. Kometa buvo pavadinta atradėjų vardu. Šią kometą sudarė 17 (kometoidų), pasklidusių vienoje linijoje. 1993 m. gegužės mėnesį pirminis vientisas kometoidas Jupiterį praskriejo už 1 mln. km atstumo ir veikiamas gravitacijos, subyrėjo.
left|200px|thumb|Pietų pusėje matomos dėmės po kometos Shoemaker-Levy sūsidurimo
Po to pirmą kartą istorijoje buvo stebimas su kosminiu zondu Galileo iš 238 mln. km atstumo, 1994 m. liepos 16 d. kometos gabalų kritimas į Jupiterio atmosferą, kurie vėliau joje sudarė tamsių dėmių ratą aplink planetą. Kai kurios dėmės buvo matomos kelis mėnesius.
thumb|250px|Jupiteryje matomos dėmės ultravioletinių spindulių ruože po kometos Shoemaker-Levy nuolaužų kritimo
Justinas Dabrila
Justinas Dabrila (1905 m. kovo 15 d. Našiškiuose, Vilkaviškio valsčius – 1941 m. birželio 22 d. Budavonės miške prie Bartninkų, palaidotas Alksnėnų bažnyčios šventoriuje) – Lietuvos kunigas, profesorius, kankinys.
Biografija
Mokėsi Marijampolės ir Vilkaviškio gimnazijose. 1920–1926 m. studijavo Vilkaviškio kunigų seminarijoje, 1927–1928 m. Lietuvos universiteto Teologijos-filosofijos fakultete, 1928 m. įšventintas kunigu. Studijavo jėzuitų mokyklose Olandijoje, Silezijoje, Popiežiškajame Grigaliaus universitete Romoje, filosofijos daktaras. 1934 m. dėl ligos pasitraukė iš jėzuitų nedavęs įžadų.
Nuo 1935 m. Vilkaviškio gimnazijos kapelionas, nuo 1936 m. kunigų seminarijos profesorius, dvasios tėvas. Bendradarbiavo katalikų spaudoje. Sukūrė diafilmų, vienas jų – apie M. K. Čiurlionio tapybą. 1936 m. išleido dainų rinkinį „Vai lėkite dainos“. 1941 m. SSRS-Vokietijos karo pradžioje NKVD kariškių nukankintas su kunigais Vaclovu Balsiu ir Jonu Petrika.
Kūryba
Universitete susidomėjo naujomis meno rūšimis – fotografija ir kinu, taip pat poezija bei proza. Baigęs universitetą norėjo vykti į misijas Indijoje, bet, tėvams ir artimiesiems labai priešinantis ir apgailestaujant, tos minties atsisakė. Vėliau norėjo tapti jėzuitu ir išvyko į noviciatą Vokietijoje, paskui į Olandiją, kur pradėjo rengtis filosofijos daktaro laipsniui.
Kunigas Justinas pradėjo vadovauti eucharistiniam būreliui, tapusiam mokinių lavinimosi, turiningo laisvalaikio centru. 1935 m. prie Katalikų veikimo centro įsteigė pedagoginį kino teatrą ir išleido apie 55 su atitinkamomis paskaitomis pedagoginius filmus, tarp jų 1936 m. pagamino M. K. Čiurlionio filmą iš 90 paveikslų, kurio kūrybą labai mėgo ir vertino. Centre buvo organizuojamos ekskursijos, stovyklos, įvairūs renginiai, leidžiamas žurnalas „Negęstantis židinys“.
Atminimo įamžinimas
Būdavonės miške, kankinimo vietoje dar 1942 m. pagal kunigo Pijaus Brazausko projektą pastatytas paminklas – trys sujungti kryžiai. 1944 m., grįžus sovietams, paminklas susprogdintas. Alksnėnuose ant J. Dabrilos kapo pastatytas antkapinis paminklas – Kristus, nešantis kryžių, o apačioje raudonarmiečiai, durtuvais badantys kunigus. Po karo šis vaizdas buvo išdaužytas.
Dar Lietuvai nepaskelbus nepriklausomybės, Bartninkų parapijos tikintieji kreipėsi į rajono Vykdomąjį komitetą ir Partkomą leidimo atstatyti paminklą. Rajono religinių reikalų tvarkytojas J. Urbonas paprieštaravo. Tada nutarta griežtai pareikalauti, kad paminklą atstatytų rajono valdžia. Šie nesipriešino. Paminklas atidengtas 1989 m. birželio mėn., dalyvaujant apie 10 tūkst. Lietuvos gyventojų, pašventintas vyskupo Juozo Žemaičio.
Įdomi istorija
Įdomi iš senų laikų žmonėse užsilikusi pranašystė. Dar nebuvo čia parapijos, bet tik žydo kluono vietoje pastatyta koplyčia. Kartą atvykusi čia viena vienuolė ir sakiusi, kad
Kaip matome, parapija buvo įsteigta, kunigas nukankintas. Kun. Justino motina Kudirkaitė (kapucino Kazimiero Kudirkos sesuo, žuvusi Sibire) žinojo, kad jos sūnus bus kankinys, todėl ir draudė 1941.06.22 išvykti į Lankeliškius pas kleboną V. Balsį. Ten buvo ir Marijampolės gimnazijos kapelionas kun. J.Petrika. Jie visi buvo miške bolševikų nukankinti. Kun. J. Dabrila buvo švento gyvenimo dvasininkas. 1934 m. važiavo į Šv. žemę, ir, kaip sako istorikas kun. V. Strimaitis, ne moksliniais tikslais, bet save pašventinti. Jėzuitų auklėtinis. Vaikščiojo akis žemyn nuleidęs. Buvo didelis jaunimo bičiulis ir auklėtojas. Kaip pasakojo viena jo giminaitė, prie jo kapo vyksta net stebuklingų išgijimų. Žmonės čia meldžiasi ir prašo malonių. Dar lieka neišsipildęs III pranašystės punktas.
Melsvoji tauriabudė
Melsvoji tauriabudė – baltikinių (Tricholomataceae) šeimos, tauriabudžių (Clitocybe) genties grybų rūšis.
Spygliuočių, lapuočių miškai. Vasara, ruduo. Stipraus anyžių kvapo, kepurėlė, lakšteliai ir kotas melsvai žali.
Būdingi požymiai: vaisiakūniai melsvai žalios spalvos.
Auga grupelėmis, kartais po keliolika ir daugiau vaisiakūnių. Valgoma, bet gal būtų vertesnė parfumerijos pramonėje. Vienas kvapiausių lakštabudinių grybų. Dažna.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 115 psl.
Kubiliūnai (Radviliškis)
Kubiliūnai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybės pietuose, 7 km į pietvakarius nuo Baisogalos, šalia Kiršino ištakų, netoli Baisogalos miško. Pro kaimą eina kelias.
Žymūs žmonės
Kubiliūnuose gimė:
Ksenonas
Ksenonas – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Xe, eilės numeris 54.
Pavadinimo kilmė
Atradus kriptoną, buvo rastos dar vienos inertinės dujos, kurios buvo nežinomos, svetimos ( - svetimas, nežinomas).
Paskirtis
Kaip ir kriptonas, ksenonas yra naudojamas lazeriuose, lanko lempose bei fotoblykstėse. Jų veikimas pagrįstas tuo, kad pro kriptono dujas leidžiant elektros srovę, susidaro elektromagnetinių bangų spindulys.
Ąžuolynė (Debeikiai)
Ąžuolynė – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Debeikių.
Didžiasalis (reikšmės)
Didžiasaliu vadinami kaimai:
Dialektinė teologija
Dialektinė teologija – svarbiausia šiuolaikinio protestantizmo teologijos kryptis, daugiausiai paplitusi Vakarų Europoje ir JAV. Šiai teologijos krypčiai pradžią davė S. Kierkergoro religinė mistika, vokiečių ankstyvasis egzistencializmas bei I pasaulinio karo sukelta Europos civilizacijos krizė. 1921–1922 m. teologai K. Bartas ir E. Bruneris, gyvenę Šveicarijoje, bei R. Bultmanas (Vokietija) suformulavo dialektinės teologijos principus, artimus M. Heidegerio ir K. Jasperso filosofiniam metodui. Mėgindami atnaujinti reformatų teologiją, jie kritikavo religiją už bejėgišką bandymą intelektualinėmis ir kultinėmis manipuliacijomis atskleisti tikėjimo turinį. Religija esanti iliuzija, kurios dėka žmogus Dievo paveiksle mistifikuojąs save patį. Anot dialektinės teologijos, tikėjimas, skirtingai nei religija, esąs neapibrėžtas ir iš anksto nenumatytas žmogaus suartėjimas su Dievu. Dievas laikomas žmogiškais matais neišmatuojamu, nesuprantamu, visiškai nedaiktišku visokios daiktiškumo krizės šaltiniu, pasaulio nebūtimi.
Dėl 4 dešimtmečio politinių įvykių Vokietijoje dialektinė teologija suskilo; vieni jos atstovai kritikavo hitlerizmą, kiti jį rėmė. R. Nybūras JAV tęsė europinę dialektinę teologiją, perėmęs iš jos teologinio liberalizmo ir socialinio liberalizmo kritiką.
Speedo LZR Racer
200px|right|thumb|Speedo firmos logotipas Speedo LZR Racer - aukščiausios klasės vientisas plaukimo kostiumas, kuri gamina Speedo kompanija naudojant aukštųjų technologijų plaukimo audinį. Ji sudaro elastanas - nailonas ir poliuretanas. Ši technologija yra patentuota Portugalijoje ir visame pasaulyje.
Dizainas ir kūrimas
Kostiumas buvo sukurtas bendradarbiaujant su Australijos sporto institutu (Australian Institute of Sport), projektuojant naudota ANSYS kompanijos skysčių tekėjimo analizės programinė įranga, kostiumą išbandė Speedo remti plaukikai, jis buvo išbandytas NASA aerodinaminiame vamzdyje.
FINA leido naudoti šiuos kostiumus prieš Pekino olimpinėse žaidynes. Teigiama, kad šiuos kostiumus vilkinčių plaukikų greitis padidėja 1,9-2,2 procentais.
Rinkodara ir rezultatai
thumb|right|200px|[[Michael Phelps iš JAV komandos varžosi su Australijos komanda 4x100 laisvuoju stiliumi estafetėje, Pekino olimpinėse žaidynėse. Abu plaukikai dėvi LZR Racer kostiumus]] Kostiumais imta prekiauti 2008 m. vasario 13 d., reklamuojant jį kaip greičiausią plaukimo kostiumą. Speedo reklaminės kampanijos centrinis įvykis buvo 2008 m. olimpinės žaidynės, kur pagrindinis herojus buvo šiuo kostiumu plaukęs daugiakartinis pasaulio čempionas Michael Phelps.
Pekino olimpinėse žaidynėse parodė beprecedentį LZR Racer populiarumą - 94 % plaukimo nugalėtojų plaukė su šiais kostiumais. Iš 25 pasaulio rekordų 23 pagerinti vilkint LZR kostiumus.
Dėl įspūdingo kostiumo poveikio vienas Japonų rinktinės treneris pasakė: „Jei plaukikai nevilkėtų LZR Racer, jie negalėtų varžytis Pekino olimpinėse žaidynėse“. Tai buvo buvo problema japonų olimpiniams plaukikams, kurie jau turėjo pasirašę išskirtines sutartis su plaukimo kostiumų pardavėjais Mizuno, Asics ir Descente, pagal kurias jie negalėjo Pekino olimpinėse žaidynėse vilkėti Speedo kostiumų.
FINA taisyklių pakeitimai
Po 2008 m. gruodžio Europos čempionato Kroatijoje 25 metrų baseine, kur krito 17 pasaulio rekordų, buvo nutarta keisti taisykles, reglamentuojančias plaukimo kostiumų naudojimą. Dalis plaukikų ėmė dėvėti du LZR kostiumus, nes taip po kostiumais sulaikoma daugiau oro ir didėja plūdrumas. Todėl kai kas ėmė teigti, kad LZR veikia kaip „technologinis dopingas“.
2009 m. kovą Dubajuje įvykusiame posėdyje FINA nustatė, kad kostiumas turi nedengti kaklo, rankų, pėdų, apribojo kostiumo storį ir plūdurumą. Nutarime FINA teigė: „FINA nori priminti pagrindinį ir esminį principą - plaukimas yra sporto šaka, pagrįsta sportininko fiziniu pajėgumu“. Leista naudoti LZR Racer ir kitus Speedo kostiumus Fast Skin Competition Suits.
2009 m. liepos 24 d. Romoje įvykusiame FINA kongrese beveik vieningai buvo prieita priešingos nuomonės ir grįžta prie ankstesnės nuostatos. Pagal naujas taisykles vyrų kostiumai daugiausia gali dengti nuo juosmens iki kelių, moterų - nuo pečių iki kelių. Nurodyta, kad audinys turi būti tekstilė (austas ar megztas, bet ne plėvelė). Naujos taisyklės įsigalioja 2010 m.
Alfonsas Misiukas-Misiūnas
Alfonsas Misiukas-Misiūnas (1900 m. sausio 6 d. Bajoruose, Kupiškio raj. – 1996 m. rugsėjo 3 d. Vilniuje) – Lietuvos fizikas, fizikos ir matematikos mokslų daktaras.
Biografija
1929 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą ir 1929–1940 m. mokė matematikos Rokiškio gimnazijoje. 1946 m. baigė Vilniaus universitete fiziką ir ėmėsi mokslinio darbo. 1949 m. apgynė vieną pirmųjų fizikos ir matematikos mokslų kandidato (dabar – mokslų daktaro) disertaciją tema "Cu-Al kieto tirpalo elektrinė varža" (vadovas Povilas Brazdžiūnas). Toliau tęsė mokslinį ir pedagoginį darbą Vilniaus universitete. Docentas nuo 1951 m.
1966–1974 m. vadovavo Astronomijos ir plazmos fizikos katedrai, 1974–1978 m. buvo pirmasis Astronomijos ir kvantinės elektronikos katedros vedėjas. Paruošė kelis mokslų daktarus.
Palaidotas Rokantiškių kapinėse.
Mokslinė veikla
Alfonsas Misiukas-Misiūnas plėtojo atomų spektroskopijos tyrimus, paskelbė darbų apie temperatūros poveikį spektro linijų plėtrai.
Didžiasalio seniūnija
Didžiasalio seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Ignalinos rajono savivaldybės pietryčiuose.
Seniūnija prižiūri 9 veikiančias kapines, 46,4 km vietinės reikšmės kelių ir 8 km gatvių bei 15 ha žaliųjų plotų.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 3 seniūnaitijos:
Lietuvių studentų susišelpimo draugija
Lietuvių studentų susišelpimo draugija – visuomeninė šalpos organizacija, veikusi 1922–1940 m. Kaune.
Veikla
Įkurta 1922 m. sausio mėn. Turėjo dvi valgyklas, parduotuvę, alaus barą, kino teatrą, skaityklą ir biblioteką savo nariams, vasaros metu Vytauto parke – užkandinę. Iš gauto pelno teikė paramą neturtingiems kairiųjų pažiūrų studentams, pvz., 1938 m. suteikta 60 nepalūkaninių paskolų ir 6 stipendijos. 1939 m. Lietuvių studentų susišelpimo draugijoje buvo 211 narių. Svarbiausi rėmėjai: Vaclovas Biržiška, Vincas Čepinskis, Vladas Kuzma, Vladas Lašas, Petras Leonas, Albinas Rimka. TSRS okupavus Lietuvą 1940 m. vadinamosios Liaudies vyriausybės uždaryta.
Itris
Itris – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Y, eilės numeris 39.
Jodas
Jodas – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas I, eilės numeris 53.
Pavadinimo kilmė
Jodo garai turi aiškiai violetinį atspalvį – būtent ši savybė ir nulėmė elemento pavadinimą (graikiškai ioeides – mėlynas kaip žibuoklė).
Lietuvių studentų sąjunga
Lietuvių studentų sąjunga – JAV lietuvių organizacija, veikusi XX a. antroje pusėje – XXI a. pradžioje.
Jodas
Atpažinimo reakcija
Jodą atpažinti galima jį lašinant ant krakmolo, kadangi jis jungiasi su jodu ir susidaro tamsiai mėlynos spalvos produktas.
Lietuvių studentų sąjunga
Istorija
Įsteigta 1951 m., iniciatoriai studentai Vytautas Žvirzdys-Vardys ir Vytautas Kavolis. Buvo pradėti skelbti atsišaukimai, straipsniai ir mintys, skatinant visus studentus jungtis į Lietuvių Studentų Sąjungą. 1951 m. birželio 24 d. išrinkta pirmoji LSS centro valdyba ir revizijos komisija.
Jodas
Jodo laikrodžio reakcija
Reakcija prasideda vandenilio peroksido ir sieros rūgšties tirpale, į kurį yra įdedamas kalio jodidas, natrio tiosulfatas ir krakmolas. Vyksta dvi reakcijos. Pirmoji yra lėtoji reakcija, jos metu yra susidaro jodas:
Lietuvių studentų sąjunga
Istorija
1952–1953 m. sąjunga turėjo 11, 1956–1957 m. 22, 1962 m. – 14 skyrių, 1953 m. joje buvo 576 nariai, 1958 m. apie 700, 1962 m. – apie 500 narių. Lietuvių studentų sąjunga 1951 m. įsteigė Šalpos fondą. 1952 m. pradėtas leisti „L.S.S. JAV Biuletenis“, kuris vėliau pavadintas „Studentų Gairėmis“. 1954–1964 m. sąjunga leido žurnalą anglų kalba „Lituanus“, nuo 1964 m. jį leidžia Lituanus Foundation. Nuo XX a. aštuntojo dešimtmečio sąjungos veikla susilpnėjo, XXI a. pr. organizacija ją nutraukė.
Jodas
Jodo laikrodžio reakcija
H2O2 + 2I− + 2H+ → I2 + 2H2O
Lietuvių studentų sąjunga
Veikla
Lietuvių studentų sąjunga JAV lietuvių bendruomenėje bei įvairiose įstaigose bei tarptautinėse organizacijose atstovavo JAV studijuojantiems lietuviams ir lietuvių kilmės studentams. Sąjunga organizavo bendrą studentų veiklą lietuvybei palaikyti, pvz., 1964 m. surengė Baltų studentų konferenciją. Ji dalyvavo JAV lietuvių organizacijų veikloje dėl Lietuvos laisvės, pvz., 1956 m. įteikiant JAV viceprezidentui R. Niksonui peticiją su 40 000 parašų. Kartu su JAV lietuvių bendruomene 1957 m. surengė Jaunimo kongresą, 1966 m. su lietuvių jaunimo antikolonijine lyga dalyvavo BATUN organizacijos kūrime. Nuo 1963 m. turėjo atstovą Amerikos lietuvių taryboje. Lietuvių studentų sąjungos dokumentus perėmė Pasaulio lietuvių archyvas.
Jodas
Jodo laikrodžio reakcija
Antrosios, greitosios reakcijos, metu tiosulfatas paverčia jodą į 2 jodo jonus:
2S2O32− + I2 → S4O62− + 2I−
Po kurio laiko tirpalas pakeičia spalvą į tamsiai mėlyną, beveik juodą.
Jodo svarba žmogaus organizmui
Jeigu organizme trūksta jodo, sutrinka skydliaukės veikla. Maisto produktuose jodo nedaug. Daugiausia jo yra jūros žuvyje, menkės kepenyse, jūros kopūstuose.
Burokai (Punskas)
Burokai – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės rytus nuo Punsko, prie Lietuvos – Lenkijos valstybinės sienos. Išlikusios aštuonios sodybos, visi gyventojai – lietuviai. .
Archeologijos paminklas
thumb|250px|[[Dolmenas Airijoje]] thumb|250px|[[Pompėja]] thumb|250px|[[Jotvingiai|Jotvingių pilkapis prie Suvalkų]] Archeologijos paminklas – archeologinė vieta, susijusi su senovės žmonių gyvenimu ir veikla.
Burokai (Punskas)
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaimas įsikūrė XVI a. – XVII a., priklausė Seivų dvarui. Išsiplėtė XIX a., prijungus gretimus Knypavo ir Buiviškių kaimus. Tai buvo tipiškas feodalinės sistemos rėžinis sodžius, išsidėstęs prie kelio iš Punsko į Būdvietį, Užukalnių kaimynystėje. 1765 m. pirmą kartą minimo Seivų dvaro sąraše nurodomos tik dvi Burokų sodybos, o 1789 m. jų jau buvo septynios su 37 gyventojais.
Archeologijos paminklas
Archeologijos paminklų rūšys
Archeologijos paminklu gali būti paskelbta senovės žmonių stovyklavietė, gyvenvietė, piliakalnis, piliavietė, senasis miestas ir jų kultūrinis sluoksnis, dvarvietė, titnago ir metalų rūdos kasykla, metalo lydymo vieta, irigacinis įrenginys, kapas, dolmenas, piramidė, kapinynas, pilkapis, alkas, urvas ar uola su piešiniais, menhyras, apeiginis akmuo, kūlgrinda, lobis ir kita, taip pat atskirų archeologinių objektų kompleksas.
Burokai (Punskas)
Istorija
Praslinkus prūsmečiui, gyventojų padaugėjo: 1827 m. dvaro sąraše minimi jau 68 žmonės, o šalia buvusiosiose Buiviškėse – 26 gyventojai. Po Buiviškių prijungimo, 1880 m. Burokuose buvo jau 40 sodybų su 219 žmonių.
Archeologijos paminklas
Archeologijos paminklų rūšys
Archeologijos paminklai ir archeologiniai radiniai padeda pažinti materialinę ir dvasinę kultūrą, papildo rašytinių šaltinių žinias. Jie tiriami ir saugomi (archeologijos paminklų apsauga). Archeologijos paminklais imta domėtis XVIII a. 1747 m. kasinėta Italijoje (Pompėja), 1784 m. – JAV (indėnų pilkapis prie Rivanos upės) ir kt. Nuo XIX a. pradžios archeologijos paminklai pradėti tirti (žr.: archeologinis tyrimas), klasifikuoti ir registruoti (žr.: Kultūros vertybių registras).
Burokai (Punskas)
Istorija
Prieš Pirmąjį pasaulinį karą ir jo metu kaime veikė slapta lietuviška daraktorių mokykla. 1920 m. pagal Suvalkų sutartį demarkacinė linija perskyrė kaimą į dvi dalis: į Burokus Lenkijos pusėje, kur liko dešimt ūkių su 238 ha žemės ir 54 gyventojais, ir Burokus (Kalvarija) Lietuvos pusėje. Tarpukario metais, esant griežtam pasienio režimui, kultūrinė veikla kaime buvo ribojama: norėdami švęsti, burokiškiai turėdavo keliauti į gretimus kaimus. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime buvo 54 gyventojai, iš kurių 31 lenkas ir 23 lietuviai.
Archeologijos paminklas
Archeologijos paminklai Lietuvoje
Lietuvos archeologijos paminklai apima net 12 000 metų laikotarpį ir pasižymi didele įvairove bei skaitlingumu. Lietuvoje archeologijos paminklais pradėta domėtis XIX a. pradžioje – Dionizas Poška, Liudvikas Adomas Jucevičius, Teodoras Narbutas, Frederikas Diubua de Monperė. XIX a. antroje pusėje pradėta juos registruoti. Pirmuosius piliakalnių sąrašus paskelbė Motiejus Valančius, Jonas Basanavičius. XIX a. pabaigoje pradėta sudarinėti archeologinius žemėlapius. Juozapas Radziukynas 1909 m. aprašė apie 30 Užnemunės piliakalnių. Pirmąjį visos Lietuvos archeologijos paminklų sąrašą ir žemėlapį (išleistas 1928 m.) sudarė Petras Tarasenka.
Burokai (Punskas)
Istorija
Antrojo pasaulinio karo metais, vokiečių okupacinė valdžia daugumą gyventojų privertė išsikelti į Lietuvą. Į apleistas sodybas hitlerininkai atkėlė lenkiškas šeimas iš Paprūsės. Okupantams pasitraukus, dalis ištremtųjų lietuvių sugrįžo į savo ūkius, tad po karo Burokai kūrėsi naujai. 1958 m. kovo 28 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos skyrius, kitos lietuviškos organizacijos. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Archeologijos paminklas
Archeologijos paminklai Lietuvoje
Archeologijos paminklai buvo suregistruoti ir aprašyti „Lietuvos TSR archeologijos atlase“. 1984 m. paskelbti 2924 archeologijos paminklai, 1993 m. – 2277 paminklai, nes išbraukti sunaikinti ir ne archeologiniai objektai, pvz., kaimo kapeliai. Nuo 1995 m. archeologijos paminklai traukiami į Archeologinių vietų sąrašą (Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registras), kuriame 2001 m. buvo įrašyti 1624 archeologijos paminklai, 2009 m. – apie 2000. 2004 m. duomenimis visoje Lietuvoje buvo išlikę apie 830 bronzos ir geležies amžiaus piliakalnių (Z. Baubonio ir G. Zabielos duomenys), Rytų Lietuvoje ir iš dalies Vakarų Baltarusijoje – apie 390 geležies amžiaus pilkapių grupių, kuriose priskaičiuojama daugiau kaip 6500 pilkapių (A. Tautavičiaus duomenys su V. Vaitkevičiaus papildymais). Didžiausios apimties archeologiniai tyrinėjimai visose istorinėse baltų žemėse (Lietuva, Latvija, Kaliningrado sritis, Lenkija, Baltarusija) iki šiol vykdyti laidojimo paminkluose: pilkapiuose ir plokštiniuose kapinynuose. Iki XX a. dešimtojo dešimtmečio baltų žemėse jau buvo ištirta daugiau kaip 20 000 I a. – XIII a. laikotarpio kapų (A. Tautavičiaus duomenys). Lietuvos teritorijoje iki 1995 m. buvo ištirti 7625 XIV a. – XVII a. datuojami kapai 185 kapinynuose. Tačiau ir šiems, ir kitų rūšių paminklų tyrinėjimams dažnai būdingas fragmentiškumas. Pilnai ištirtos vos dešimties piliakalnių aikštelės, o viso ištirto ploto laidojimo paminklų Lietuvoje iki šiol neturime. thumb|800px|center|[[Kernavės archeologinių objektų kompleksas]]
Rio Negro nacionalinis parkas
Rio Negro nacionalinis parkas yra Paragvajaus šiaurės vakaruose, Aukštutiniame Paragvajuje, apima Čako ir Pantanalio ekosistemas. Priklauso RAMSAR pelkių apsaugos organizacijai ir yra svarbi teritorija paukščių migracijos keliuose. Užima 30 tūkst. ha plotą.
Rio Negro parko miškams būdingi augalai yra baltasis kvebrachas, kapokmedis (palo borracho), kaktusai, Ruprechtia genties krūmai, zizifusas, paragvajinis tvaras, balamedis, algarobiljas, gvajakanas. Tarpinėje zonoje auga tikrasis raudonmedis, yvyra ita, palo blanco. Pantanalio pelkėse sutinkamos 32 paukščių rūšys.
Lietuvos didysis žirgininkas
Lietuvos didžiaisiais žirgininkais buvo:
Lietuvos baletas
Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos baletas
XVI a. – XVIII a. šokių buvo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos mokyklinių teatrų vaidinimuose. Baleto trupes turėjo Lietuvos didieji kunigaikščiai ir Lenkijos karaliai Žygimantas Senasis, Vladislovas Vaza, Jonas Kazimieras. Vilniaus Žemutinės pilies teatre 1635–1648 m. veikė ir baleto trupė. Šokiai buvo įterpiami į dramos ir operos spektaklius.
XVIII a. teatrus steigė didikai. Nuo 1750 m. Nesvyžiuje, Mykolo Kazimiero Radvilos ir jo žmonos P. U. Radvilienės dvare, baletus statė prancūzų baletmeisteris Lubė Matjė. 1758 m. Slucke Jeronimas Florijonas Radvila įsteigė baleto mokyklą, kuriai vadovavo prancūzų baletmeisteris L. M. Duprė. 1764–1784 m. baletai statyti Mykolo Kazimiero Oginskio Slanimo ir Jono Branickio Balstogės dvarų teatruose. 1774 m. savo dvare Gardine Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos valstybės veikėjas Antanas Tyzenhauzas įsteigė baleto mokyklą, kurioje mokėsi daugiausia baudžiauninkų vaikai – apie 60 šokėjų, dirbo kviestiniai baletmeisteriai F. G. Le Du, G. Petinetis (Valstiečių baletas, Dūdininkų kvartetas, Kepėjų baletas). Po A. Tyzenhauzo mirties 1785 m. trupė buvo padovanota Lietuvos didžiajam kunigaikščiui ir Lenkijos karaliui Stanislovui Augustui Poniatovskiui, šoko karaliaus dvare Varšuvoje. 1788 m. prie jos buvo prijungta Slanimo trupė. XVIII a. pabaigoje – XIX a. baleto artistai dalyvaudavo Vilniaus miesto teatro, įkurto 1785 m., operos spektakliuose.
Baletas 1919–1940 m.
1919 m. Kaune Olga Dubeneckienė su dainininke Adele Galauniene įkūrė plastikos ir estetikos šokių kursus. O. Dubeneckienė dainininkų, rašytojų, aktorių kūrybos vakaruose šoko Medėjos, Persės, Jūrininkų šokius. 1920 m. Lietuvių meno kūrėjų draugija Kaune įsteigė Operos vaidyklą, 1922 m. ji suvalstybinta ir pavadinta Valstybės opera. 1921 m. Kaune O. Dubeneckienė įsteigė pirmąją lietuvių baleto studiją; iki 1925 m. jai vadovavo. 1922 m. birželio 2 d. surengtas pirmasis šios studijos mokinių koncertas, kuriame pasižymėjo Jadvyga Jovaišaitė, L. Gailevičaitė, N. Rivkaitė, Eugenija Žalinkevičaitė. 1921–1925 m. jos dalyvavo Valstybės operos spektakliuose (Antonas Rubinšteinas. Demonas, Džiuzepė Verdis. Rigoletas, abu 1921 m., Piotras Čaikovskis. Eugenijus Oneginas 1923 m.), šoko O. Dubeneckienės pastatytus šokius. Artistės atlikdavo ir vyrų vaidmenis, nes vyrų baleto artistų nebuvo.
1925–1929 m. Kaune suburtai Valstybės teatro baleto trupei ir studijai vadovavo buvęs Marijos teatro Sankt Peterburge baleto artistas ir baletmeisteris Pavelas Petrovas. Teatre jis pastatė 13 baleto spektaklių ir 17 šokių operų spektakliams, siekdamas sustiprinti trupės vyrų dalį pakvietė į ją aktorių V. Sipaitį, dainininką S. Dautartą. 1925 m. gegužės 18 d. Kaune P. Petrovas surengė baleto koncertą, rodytos baletų J. Štrauso Promenada, N. Rimskio-Korsakovo Orientale ištraukos.
1925 m. gruodžio 4 d. įvyko pirmasis baleto spektaklis – 3 veiksmų L. Delibo Kopelija (baletmeisteris P. Petrovas), kuriame šoko pirmieji lietuvių baleto artistai Olga Malėjinaitė, P. Petrovas, J. Jovaišaitė-Olekienė, Bronius Kelbauskas ir kiti. Ugdydamas baleto trupės profesionalumą P. Petrovas pastatė baletus: P. Čaikovskio Gulbių ežeras,1927 m.; Spragtukas, L. Delibo Silvija, abu 1928 m.; I. Stravinskio Ugnies paukštė, 1929 m.; vienveiksmę kompoziciją Lietuviška rapsodija, 1928 m., pagal J. Karnavičiaus muziką, joje panaudoti lietuviškų liaudies šokių žingsniai. Trupę sudarė 16 baleto artistų, tarp jų Anastazija Abzlatavičienė, M. Kačinskienė, Nadežda Kaliskienė, Leokadija Matulionienė, Eugenija Žalinkevičaitė, J. Ambrazas, Eugenijus Bandzevičius, A. Butkus, B. Čunovas, J. Vasiliauskas, Marija Juozapaitytė-Kelbauskienė (šoko nuo 1929 m.).
1929 m. išvykus P. Petrovui Valstybės teatre dirbo baletmeisteriai Vera Karali, Jurgis Kiakštas, T. Vasiljevas (Rudžeras Leonkavalis. Pajacai, Poloviečių šokiai A. Borodino operai Kunigaikštis Igoris, abu 1931 m.).
Trečiame dešimtmetyje Kaune veikė Maskvos baleto artistės O. IIjinskajos, V. Karali, J. Kiakšto privačios baleto studijos, 1931–1935 m. – A. Obuchovo baleto studija, 1935 m. suvalstybinta. 1935 m. impresarijaus R. Blumo pakviesta Valstybės teatro baleto trupė gastroliavo Monte Karle (parodyta 10 spektaklių) ir Londono teatre „Alhambra“ Londone (parodyti 32 spektakliai). 1935 m. išvykus V. Nemčinovai, N. Zverevui ir A. Obuchovui iki 1937 m. Valstybės teatro baleto trupei ir studijai vadovavo rusų baletmeisterė ir pedagogė Aleksandra Fokina, savo pamokomis ji patobulino baleto trupės ir studijos artistų profesionalumą. Pagrindinius vaidmenis šoko M. Juozapaitytė-Kelbauskienė, O. Malėjinaitė, B. Kelbauskas, Vytautas Aukščiūnas. Kiti žymesni artistai: V. Adomavičiūtė, Tatjana Babuškinaitė, Irena Eidrigevičiūtė-Sprindienė, T. Kublickaitė, T. Pagodinaitė, O. Zateplinskaitė, Petras Baravykas, Janina Drazdauskaitė-Čunovas, Henrikas Jagminas, Stasys Modzeliauskas, Simas Velbasis. Po 1938 m. surengto baleto studijos koncerto į teatrą buvo priimtos talentingos balerinos Tamara Sventickaitė ir Genovaitė Sabaliauskaitė. thumb|Kauno muzikinis teatras Nuo ketvirto dešimtmečio pirmasis lietuvių baletmeisteris B. Kelbauskas statė baletus (Šecherazada 1937 m., pagal N. Rimskio-Korsakovo muziką, Borisas Asafjevas. Bachčisarajaus fontanas 1938 m., Renė Glieras. Raudonoji aguona 1940 m.), šokius baleto studijos mokinių pavasariniams koncertams (1937 m., 1938 m., 1940 m.).
Kaune gastroliavo žymūs rusų baleto artistai V. Trefilova, L. Šolar ir A. Viltzakas, Tamara Karsavina, V. Kriger ir A. Mesereras, M. Reizen ir L. Žukovas, L. Bank ir M. Gabovičius, N. Kirsanova, latviai H. Tangijeva-Birzniecė ir O. Lemanis, E. Feifere ir H. Plūcis, prancūzė L. Darsonval ir kiti, trupė „Lenkų baletas“. Iki 1940 m. okupacijos baleto trupė parengė 29 kompozitorių 36 baletų premjeras.
Baletas karo metais
1944 m. TSRS vėl okupuojant Lietuvą emigravo du trečdaliai lietuvių baleto artistų: I. Gintautienė (Adomavičiūtė), V. Adomavičiūtė, T. Babuškinaitė, I. Eidrigevičiūtė-Sprindienė, J. Drazdauskaitė-Čunovas, R. Drazdauskaitė, N. Giedraitytė, N. Kaliskienė, T. Kublickaitė, T. Pagodinaitė, Z. Smolskaitė, J. Šadzevičiūtė, A. Šlepetytė, O. Zateplinskaitė, E. Bandzevičius, B. Čunovas, A. Liepinis, S. Modzeliauskas, J. Vasiliauskas, S. Velbasis ir kiti. 1945 m. į Lenkiją išvyko M. Galočkinaitė ir V. Miliūnas.
Vokietijoje artistus iš Lietuvos subūrė Adolfas Butkus. 1947 m. Augsburge įsteigtame Lietuvių tremtinių baleto teatre A. Butkus surengė A. Delibo baleto Kopelija spektaklį (baletmeisteris Eugenijus Bandzevičius, dirigentas A. Kučiūnas), kuris buvo rodytas lietuvių DP stovyklose. Vėliau daugelis baleto artistų įsteigė privačias baleto mokyklas ir studijas JAV, Kanadoje, Australijoje.
Pokario metai
1944 m. nuo Kauno didžiojo teatro (iki 1940 m. Valstybės teatras, 1940–1941 m. Valstybinis dramos, operos ir baleto teatras) atskyrus dramos trupę, operos ir baleto trupės sudarė Lietuvos operos ir baleto teatrą (nuo 1998 m. Lietuvos nacionalinis operos ir baleto teatras). Bronius Kelbauskas, papildęs trupę baleto studijos mokiniais, atnaujino prieš karą statytus spektaklius. 1948 m. rusų baletmeisteris Fiodoras Lopuchovas Kaune pastatė B. Kelbausko pradėtą P. Čaikovskio baletą Gulbių ežeras. 1948 m. Lietuvos operos ir baleto teatras perkeltas į Vilnių. B. Kelbauskas iš naujo pastatė J. Pakalnio baletą Sužadėtinė, R. Gliero Raudonoji aguona (abu 1949 m.), su dirigentu Ch. Potašinsku 1965 m. sukūrė paskutinį savo spektaklį – J. Gruodžio Jūratė ir Kastytis.
Šiuo laikotarpiu Lietuvos operos ir baleto teatre pagrindinius vaidmenis šoko Marija Juozapaitytė-Kelbauskienė, Tamara Sventickaitė su H. Kunavičiumi, G. Sabaliauskaitė su H. A. Baniu, solo partijas – Regina Jamontaitė, Ramutė Janavičiūtė-Kantoravičienė, Regina Grigorovaitė, Irena Kalvaitytė, Viktorija Lipnickaitė, Aliodija Ruzgaitė, Leokadija Šveikauskaitė, Ada Tamulevičiūtė, M. Vitkevičiūtė, Sergejus Bilida, Vytautas Brazdylis vyresnysis, S. Gončiarovas, Zigmas Jamontas, V. Stiklioraitis.
1951–1954 m. Lietuvos operos ir baleto teatre dirbo vyr. baletmeisteris Michailas Moisejevas su žmona – trupės pedagoge ir repetitore Klavdija Salnikova (Aleksandras Glazunovas. Raimonda, 1951 m.; Igoris Morozovas. Daktaras Aiskauda, baletas vaikams, 1954 m.; Piotras Čaikovskis. Miegančioji gražuolė 1955 m.). 1954–1971 m. baleto trupei vadovavo Lunačiarskio teatro meno institutą Maskvoje baigęs baletmeisteris Vytautas Grivickas. Lietuvių kompozitorių baletuose (Julius Juzeliūnas. Ant marių kranto 1953 m., su A. Mesereru, 1975 m.; Juozas Indra. Audronė, 1957 m., 1969 m.; Eduardas Balsys. Eglė žalčių karalienė, 1960 m., 1965 m.; pagal jį sukurto pirmojo lietuvių filmo baleto Eglė choreografas ir vienas režisierių) jis derino klasikinį baletą su lietuvių liaudies choreografijos elementais. Originalia dramaturgija ir choreografija išsiskyrė V. Grivicko pastatyti baletai Peras Giuntas (1956 m., pagal E. Grygo muziką), Leo Delibas. Silvija, Lin Auster. Šiaurės sapnas (abu 1961 m.), Karlas Punis. Paryžiaus katedra / Esmeralda (1962 m.), Aramas Chačaturianas. Spartakas (1964 m.), Dmitrijus Šostakovičius. Panelė ir chuliganas (1971 m.), Justinas Bašinskas. Užkeiktieji vienuoliai (1984 m.).
Pagrindinius vaidmenis Lietuvos OBT kūrė baleto solistai Leokadija Aškelovičiūtė, Gražina Žvikaitė, Antanas Beliukevičius, Raimondas Minderis; visi 1959 m. baigė Leningrado A. Vaganovos choreografijos mokyklą. Šoko solistai Vladimiras Baltrušaitis, Česlovas Žebrauskas, Vytautas Kudžma, Sigita Vabalevičiūtė, artistai Regina Baranauskaitė, Genovaitė Samaitytė, Viačeslavas Nikulajevas, Pranas Peluritis.
Šeštame–septintame dešimtmetyje Lietuvos OBT dirbo kviestiniai baletmeisteriai Helena Tangijeva-Birzniecė (Romualdas Grynblatas. Rigonda 1960 m.), Konstantinas Bojarskis (Antanas Rekašius. Gęstantis kryžius 1966 m.). Daugelį spektaklių apipavidalino Viktorija Gatavynaitė, J. Jankus, Regina Songailaitė, dirigavo Jonas Aleksa, Rimas Geniušas, Algimantas Kalinauskas, Chaimas Potašinskas, Vytautas Viržonis, Algis Žiūraitis.
Baletas 1974–1990 m.
1974 m. Lietuvos operos ir baleto teatras persikėlė į naujus rūmus. Baletmeisteris E. Bukaitis (1974–1978 m., 1991–1992 m. vyr. baletmeisteris) pastatė nesiužetinių neoklasikinės stilistikos baletų (A. Rekašius. Aistros 1971 m.), atnaujino klasikinių baletų (P. Čaikovskis. Gulbių ežeras 1974 m.), pastatė E. Balsio baletą Eglė žalčių karalienė (1976 m.). Repertuarą papildė kviestinių baletmeisterių M. Pliseckajos ir jos asistentų V. Smirnovo-Golovanovo, N. Ryženko (Rodionas Ščedrinas. Ana Karenina 1975 m.), t. p. N. Bojarčikovo (Sergejus Prokofjevas. Romeo ir Džuljeta 1977 m.), M. Murdmos (Bela Bartokas. Stebuklingas mandarinas 1978 m.) baletai. 1980–1991 m. vyr. baletmeisteriu dirbo Vytautas Brazdylis jaunesnysis (J. Gruodis. Jūratė ir Kastytis 1978 m., 1984 m., Viačeslavas Ganelinas. Baltaragio malūnas 1979 m., L. Delibas. Kopelija 1980 m., 1983 m., A. Rekašius. Amžinai gyvi 1982 m., S. Krasausko grafikos motyvais). Jurijus Smoriginas pastatė baletų Lietuvos OBT (vienveiksmių baletų vakaras Keturios dramos 1988 m., pagal įvairių kompozitorių muziką, Osvaldas Balakauskas. Makbetas, Paskutinės pagonių apeigos, pagal B. Kutavičiaus muziką, abu 1989 m., Morisas Ravelis. Dafnis ir Chloja 1997 m.), t. p. Suomijoje, Estijoje, Maskvoje ir kitur. 1998 m. jis įsteigė choreografinių projektų teatrą „Vilniaus baletas“.
Žymiausi šio laikotarpio Lietuvos OBT solistai: Loreta Bartusevičiūtė, Nelli Beredina, Jolanta Valeikaitė (nuo 1991 m. šoko užsienyje), Petras Skirmantas, Svetlana Masaniova, Jonas Katakinas, Vytautas Kudžma ir kiti.
Baletas po 1990 m.
Nuo 1992 m. Lietuvos OBT baleto trupei vadovauja Tatjana Sedunova. Baletų sukūrė Anželika Cholina (A. Rekašiaus Medėja 1996 m.; Barbora Radvilaitė, pagal S. Vainiūno, A. Malcio, H. M. Góreckio ir kt. kompozitorių muziką, 2011 m.), E. Domeika (Karmen, pagal Ž. Bizė, R. Ščedrino muziką, Kaligula, pagal D. Šostakovičiaus muziką, abu 1992 m., E. Balsys. Eglė žalčių karalienė 1995 m.).
Devintame-dešimtame dešimtmetyje garsėjo baleto artistai Neli Beliakaitė (nuo 1999 m. šoko JAV), Rūta Jezerskytė (nuo 1999 m. šoko Olandijoje), Asta Bazevičiūtė (nuo 2002 m. šoko Didžiojoje Britanijoje, vėliau Olandijoje), Mindaugas Baužys (nuo 2001 m. šoko JAV).
XX a. dešimtame dešimtmetyje baletų Lietuvos OBT sukūrė kviestiniai choreografai V. Vasiljevas (S. Prokofjevas. Romeo ir Džuljeta 1993 m., L. Minkus. Don Kichotas 1994 m.), A. Melanjinas (P. Čaikovskis. Spragtukas 1996 m., Venecijos karnavalas 1999 m., pagal įvairių kompozitorių muziką). XX a. pabaigoje – XXI a. pradžioje kviestiniai choreografai K. Pastoras (Karmen 1997 m., pagal Ž. Bizė, R. Ščedrino muzika; Vasarvidžio nakties sapnas 1998 m., pagal F. Mendelsono-Bartoldy muzika; Mindaugas Urbaitis. Acid City 2002 m.), Sin Peng Vangas (I. Stravinskis. Šventasis pavasaris, 2000 m.; Karmina Burana 2003 m., pagal K. Orfo muziką) pastatė šiuolaikinės choreografijos baletų. JAV baletmeisteris L. Masinas pastatė M. Teodorakio Graikas Zorba (1998 m.). Atnaujinta klasikinių baletų (P. Čaikovskis. Gulbių ežeras 2005 m., Miegančioji gražuolė 2006 m., L. Minkus. Bajaderė 2007 m.).
XXI a. pradžios Lietuvos nacionalinio operos ir baleto teatro solistai: Eligijus Butkus, Romas Ceizaris, Inga Cibulskytė, Anastasija Čumakova, Kristina Gudžiūnaitė, Miki Hamanaka, Nerijus Juška, Olga Konošenko, Aurimas Paulauskas, Martynas Rimeikis, Stanislav Semianiura, Eglė Špokaitė, Genadij Žukovskij. Artistai: Živilė Baikštytė, Žavinta Čičelytė, Gediminas Bubelis, Tomas Ceizaris, Mantas Daraškevičius, Daniel Dolan, Kristina Galalytė, Asta Gailiušaitė, Greta Gylytė, Rūta Juodzevičiūtė, Kristina Kanišauskaitė, Aleksandras Molodovas, Raimundas Maskaliūnas, Edvardas Smalakys, Rūta Kudžmaitė, Vaida Šniurevičiūtė, Margarita Verigaitė ir kiti.
Daugeliui baleto spektaklių dirigavo Vytautas Viržonis, Jonas Aleksa, nuo 1984 m. teatre diriguoja Alvydas Šulčys, nuo 1994 m. Martynas Staškus, nuo 2000 m. vyriausiasis dirigentas Liutauras Balčiūnas. Spektaklius apipavidalino scenografai Henrikas Ciparis, Eldaras Renteris (Estija), Adomas Jacovskis, Viačeslavas Okunevas (Rusija), kostiumų sukūrė Aleksandra Jacovskytė, Juozas Statkevičius.
Gastrolės
Lietuvos operos ir baleto teatro baleto trupė gastroliavo Maskvoje (1954 m., 1957 m., 1963 m., 1969 m., 1986 m., 2003 m.), Leningrade (dab. Sankt Peterburgas; 1958 m.), Vokietijoje (1969 m., 1977 m., 1987 m., 1990 m., 1992 m., 1994 m., 2000 m., 2002 m.), Bulgarijoje (1973 m.), Rygoje (1979 m., 2006 m.), Estijoje (1980 m.), Graikijoje (1983 m., 1997 m.), Švedijoje (1983 m., 1984 m.), Zaire, Konge, Zimbabvėje, Argentinoje (1987 m.), Sirijoje, Turkijoje, Meksikoje, Kuveite, Omane, Jungtiniuose Arabų Emyratuose (1988 m.), Lenkijoje (Varšuvoje 1988 m., 2006 m.), Lotynų Amerikos šalyse (1989 m.), Olandijoje (1992 m., 1993 m., 1994 m., 1995 m., 1996 m., 1997 m.), Prancūzijoje, Kaire, Danijoje (1997 m.), JAV (Vašingtone 1998 m.), Lodzėje, Madride, Italijoje (1999 m., 2004 m.), Japonijoje (2001 m.), Turkijoje (2001 m., 2002 m.), Valensijoje, Didžiojoje Britanijoje (Londone 2002 m., Notingeme 2004 m.), Slovėnijoje (2002 m.), Ispanijoje (2005 m., 2007 m.).