cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kazimira Danutė Prunskienė
Biografija
1991–1994 m. – Europos politinių studijų centro konsultacinės tarybos narė, 1993–1996 m. – Tarptautinio ekonominių reformų ir bendradarbiavimo komiteto Bonoje narė. Nuo 1994 m. – Baltijos moterų krepšinio lygos prezidentė. Nuo 1995 m. – Moterų–pasaulio lyderių tarybos (prie Harvardo universiteto, JAV) narė. Nuo 1998 m. – Parlamentarų–lyderių fondo valdybos narė. Nuo 1999 m. – Tarptautinės informatizacijos akademijos akademikė, nuo 2001 m. – Tarptautinės vadovavimo akademijos tikroji narė. Europos moterų organizacijų matronato narė. Nuo 2001 m. – Lietuvos moterų futbolo asociacijos prezidentė. Nuo 2002 m. Jungtinių tautų vaikų fondo (UNICEF) Lietuvos nacionalinio komiteto valdybos pirmininkė.
Nuo 1991 m. – Lietuvos–Europos instituto, visuomeninės mokslinės ne pelno organizacijos, prezidentė. Nuo 1992 m. – Lietuvos moterų asociacijos prezidentė. Nuo 1998 m. – Ekonominės strategijos ekspertų tarybos koordinatorė, dirba makroekonomikos srityje. Nuo 1998 m. – Ekonomistų klubo prezidentė. 1996–2001 m. dirbo nepagrindinėje darbovietėje – Vilniaus Gedimino technikos universiteto profesorė.
2000–2004 m. Seimo narė, išrinkta Molėtų–Švenčionių rinkimų apygardoje Nr. 54. Kandidate į Seimą 2000 m. iškėlė Naujosios demokratijos (moterų) partija. Seime dirbo Ekonomikos, Europos reikalų komitetuose, Ignalinos atominės elektrinės regiono problemų komisijos pirmininkė, Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų frakcijos seniūnė.
2012 m. vasarį, per gimtadienį, K. Prunskienę ištiko insultas. Nuo to laiko ji nebedalyvavo visuomeniniame šalies gyvenime. 2019 m. pab. duomenimis, K. Prunskienė judėjo neįgaliojo vežimėlyje, buvo slaugoma šeimos narių sodyboje Švenčionių rajone.
Veikla atkuriant Lietuvos nepriklausomybę
Aktyvią politinę veiklą pradėjo 1988 m. – Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Iniciatyvinės grupės narė, antra pagal balsų skaičių išrinkta į Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Seimo Tarybą (Romualdas Ozolas – 193 balsai, Kazimira Prunskienė – 192 balsai, Vytautas Landsbergis – 187 balsai), Lietuvos Nepriklausomos Valstybės Atkūrimo Akto signatarė, 1990–1992 m. – Lietuvos Aukščiausios Tarybos – Atkuriamojo Seimo deputatė. 1990–1991 m. – pirmoji po Lietuvos Nepriklausomybės atkūrimo Respublikos Vyriausybės Ministrė Pirmininkė. Pirmoji vyriausybė, kaip vykdomoji valdžia, turėjo atlikti realius nepriklausomybės atkūrimo ir ekonomikos pertvarkymo darbus. Aukščiausiai (3,2 karto) kainos pakeltos 1991 m. sausio 8 d., tuomet, protestus prie vyriausybės suorganizavo pučistų ir nepriklausomybės priešininkų organizacija „Jedinstvo“, iškilus realiai Lietuvos demokratijos ir suverenumo grėsmei K. Prunskienė iš vyriausybės vadovės pareigų atsistatydino. Prieštaringai vertinamame interviu su žurnaliste Laima Pangonyte (taip pat ir savo biografinėse knygose), Prunskienė teigė, esą taip pasielgė siekdama politinio stabilumo, nes ginčai su V. Landsbergio remiamais politikais peržengę ribas.
1990 m. pirmoji susitiko su JAV prezidentu Dž. Bušu, Didžiosios Britanijos premjere M. Tetčer, Prancūzijos prezidentu F. Miteranu, Vokietijos kancleriu H. Koliu. Po šių susitikimų M. Gorbačiovas buvo priverstas derėtis su Lietuva. Už politinę veiklą atkuriant Lietuvos nepriklausomybę apdovanota Romoje Minervos prizu.
Partinė veikla
1980 m. – 1990 m. kovo 10 d. – SSKP narė. 1995 m. – viena iš Lietuvos moterų partijos steigėjų. Nuo 1995 m. vasario 25 d. iki 1998 m. – šios partijos pirmininkė. 1998 m. perrinkta atsinaujinusios ir pavadinimą pakoregavusios Naujosios demokratijos/Moterų partijos pirmininke. Nuo 2000 m., pakeitus partijos pavadinimą, – Naujosios demokratijos partijos pirmininkė. 2001 m. susijungus Naujosios demokratijos partijai ir Lietuvos valstiečių partijai išrinkta Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos pirmininke.
2005 m. įvykusiame Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos suvažiavime, nutarta pasivadinti Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga. Kazimira Prunskienė išrinkta partijos pirmininke. 2008 m. Seimo rinkimai partijai buvo nesėmingi – partija neįveikė 5 % barjero, o vienmandatėse apygardose gautos trys vietos Seime. 2009 m. gegužę K. Prunskienė nusprendė kaip nepriklausoma kandidatė balotiruotis LR Prezidento rinkimuose ir atsisakė antrąkart kandidatuoti į partijos vadovo postą. Labai nesėkmingi partijai buvo 2009 m. Europos Parlamento rinkimai – partija kandidatuodama be buvusios lyderės surinko tik 1,87 % balsų. 2009 m. liepos 8 d. buvusi partijos lyderė K. Prunskienė parašė pareiškimą dėl išstojimo iš LVLS. Savo pareiškime LVLS tarybai K. Prunskienė kritikavo partijos pavadinimą ir stiprėjantį apsiribojimą vienos visuomenės grupės-žemdirbių atstovavimu ar net vienos šios grupės dalies ūkiniais–komerciniais interesais. Taip pat K. Prunskienei esą nepriimtina „tiek dabartinė atšiauri atmosfera partijoje, tiek ir veidmainystė rinkėjų atžvilgiu“.
2009 m. gruodžio 5 d. Vilniuje K. Prunskienė įsteigė naują partiją – Lietuvos Liaudies Sąjūdį (LLS). Sąjūdžio pirmininkė vieną iš daugelio naujos partijos tikslų įvardija „palankiai atsisukti į Rusiją, Kazachstaną ar Baltarusiją“. Tuo tarpu 2010 m. vasario 4 d. Lietuvos Respublikos teisingumo ministerija atsisakė registruoti šią partiją dėl to, kad partijos įstatuose nebuvo apibrėžta valdymo organų rinkimų tvarka, nesuderintos sąvokos ir pan.
2010 m. balandžio 20 d. jos nauja partija buvo sėkmingai įregistruota dabartiniu pavadinimu Lietuvos Liaudies Partija (LLP).
Kritika dėl KGB
1992 m. rugsėjo 14 d. Aukščiausiojo teismo Civilinių bylų kolegija priėmė sprendimą, pripažinusį, kad Kazimira Prunskienė „sąmoningai bendradarbiavo su KGB“. Tačiau 2003 m. gegužės 15 d. Vilniaus apygardos teismas uždarame posėdyje šį sprendimą panaikino. Kazimira Prunskienė oficialiai teigia, jog nuolat prieš įvairius rinkimus metamas KGB šešėlis yra politinis susidorojimas, o 1992 m. teismui esą ji nebuvo pasiruošusi ir nesurinko reikiamų įrodymų. K. Prunskienė teigia sieksianti 2003 m. bylos paviešinimo, nes esą ten yra neginčijamų įrodymų ją nebendradarbiavus su sovietinėmis saugumo struktūromis.
Lisai (Palenkės vaivadija)
Lisai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Staviskų valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į rytus nuo Staviskų, apie 20 km į rytus nuo Kolno ir apie 70 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW648.
FC Pasching
Pašingo FC – Austrijos futbolo klubas iš Pašingo.
Istorija
2007 m. pasibaigus šalies pirmenybėms klubas pardavė savo licenciją naujam SK Austria Kärnten klubui.
Koricinų miškų draustinis
Koricinų miškų draustinis - draustinis, esantis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Semiatičės apskrityje, Grodzisko valsčiuje, netoli Koricinų kaimo. Draustinio plotas 89,06 ha. Draustinis įkurtas 1975 metais. Draustinyje saugomi čia augantys skroblai ir ąžuolai.
Granitas
thumb|250px|Skilęs granito riedulys Granitas – magminių intrūzinių uolienų grupė. Susidaro kontinentuose veikiant dideliam slėgiui ir temperatūrai.
Granitas susideda iš šių mineralų: ortoklazo ar plagioklazo (feldšpatai), kvarco, raginukės, biotito, muskovito. Kartais granite būna kitų mineralų: magnetito, granatų, cirkono, apatito. Priklausomai nuo feldšpatų ir kvarco santykio granito kietumas pagal Moso skalę skiriasi. Jis gali būti nuo 5,5 iki 7.
Granitas sudaro tiek mažus geologinius kūnus (iki 100 km² daikas), tiek ir didelius – batolitus.
Bžegas
Bžegas  – miestas pietvakarių Lenkijoje. Įsikūręs Silezijoje, Opolės vaivadijoje, kairiajame Odros upės krante. Bžego apskrities administracinis centras. 37 329 gyventojai (2012 m. duomenys).
Granitas
Natūrali spinduliuotė
Granito sudėtyje yra mažas kiekis urano dalelių (nuo 10 iki 20 dalelių milijonui). Jis yra laikomas natūraliai radioaktyviu akmeniu skleidžiančiu nežymią gamą spinduliuotę.
Bžegas
Istorija
1250 m. miesteliui suteiktos savivaldybės teisės. 1297 m. pastatyta gynybinė siena. 1311–1675 m. buvo Žemutinės Silezijos kunigaikštystės (Bžego kunigaikštystės) sostinė. Ją valdė Piastų dinastija. 1428 m. sudegintas hesitų.
1595 m. Bžege pastatyta dar viena gynybinė siena. Trisdešimtmečio karo metu buvo smarkiai nuniokotas. Austrijos įpėdinystės karo metu bombarduotas Prūsijos pajėgų. 1807 m. okupuotas Napoleono kariuomenės. Vėliau buvo valdomas Habsburgų dinastijos.
Azijinis liūtas
Azijinis liūtas (Panthera leo persica) – liūtų (Panthera leo) porūšis, kurio arealas dabar apima tik Giro mišką Gudžarate (Indija). 2005 m. Gudžarato vyriausybė pranešė, kad Giro miške aptikti 359 azijiniai liūtai.
Azijinis liūtas yra viena iš trijų didžiųjų Indijos kačių – kitos dvi yra bengalinis tigras ir indinis leopardas Anksčiau azijiniai liūtai gyveno nuo Viduržemio jūros regiono iki Indijos subkontinento šiaurrytinės dalies. Liūtų išmedžiojimas ir grobio stygius lėmė azijinių liūtų skaičiaus mažėjimą.
Istoriškai azijiniai liūtai buvo skirstomi į bengalinius, arabinius ir persinius liūtus. Azijiniai liūtai yra mažesni ir lengvesni už afrikinius liūtus.
Biologija ir elgsena
Azijiniai liūtai dydžiu nesiskiria nuo centrinės Afrikos liūtų. Didžiausias suaugusių patinų kaukolių ilgis – 330–340 mm, o patelių – 266–277 mm. Patinų kūno masė – iki 160–190 kg, o patelių – iki 110–120 kg. Didžiausias užregistruotas patino ilgis – 292 cm,, aukštis per pečius – 107 cm. Vienas sumedžiotų patinų buvo 268 cm ilgio ir 222,3 kg masės (be vidurių). Didžiausias žinomas sumedžiotas laukinis patinas buvo lygiai 3 m ilgio.
Azijiniai liūtai yra bendruomeniniai gyvūnai, gyvenantys praiduose. Jų praidai yra mažesni, negu afrikinių liūtų, nes jų praiduose dažniausiai būna dvi patelės (afrikinių praiduose – nuo keturių iki šešių patelių). Patinai prisijungia prie praidų prieš poruojantis ar stambaus grobio medžioklei. Tai aiškinama tuo, kad Indijoje liūtų grobis smulkesnis, todėl tereikia mažiau medžiojančių liūtų grobiui įveikti.
Azijiniai liūtai daugiausia medžioja elnius (indinis zambaras ir aksis), antilopes (mėlynoji antilopė), indines gazeles, šernus, azijinius buivolus ir naminius galvijus.
Aplinkosauginė padėtis
Iki maždaug 1800 m. azijiniai liūtai ir azijiniai gepardai gyveno daugelyje vakarų ir centrinės Indijos rajonų, kur konkuravo su bengaliniais tigrais ir indiniais leopardais. Gepardai mėgo atviras žolines lygumas, o azijiniai liūtai mėgo retus miškus pramaišiui su žolinėmis lygumomis, kur mėgo gyventi ir tigrai su leopardais. Spėjama, kad buvo metas, kai bengalinis tigras ir azijinis liūtas smarkiai konkuravo dėl grobio ir teritorijų.
Indijos didžiosios katės prarado beveik visas retąsias džiungles ir žolines lygumas, kurias žmonės pavertė dirbamomis žemėmis. Šias kates dažnai medžiojo vietiniai medžiotojai ir britai, tarnavę kolonijinėje administracijoje.
Skužeco valsčius (Sedlcės)
Skužeco valsčius  – kaimietiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Sedlcių apskrityje. Centras – Skužecas. Ribojasi su Domanicės, Kotuno, Sedlcų, Višnevo ir Vodinių valsčiais.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 118,91 km², iš kurių: Valsčius sudaro 7,42 % apskrities teritorijos.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Administracinis suskirstymas
Boroškuvas, Černejevas, Dombruvka Nivka, Dombruvka Lugas, Dombruvka Stanai, Dombruvka Vilazai, Dobžanuvas, Drupia, Golombekas, Grala Dombrovizna, Kludziai, Novakai, Ozoruvas, Skaržinas, Skužecas, Stara Dombruvka, Teodoruvas, Tžcinecas, Vulka Kobila, Žebrakas, Želkuvas.
Giovanni Battista Piranesi
right|thumb| Piranezio portretas, aut. Pietro Labruzzi right|thumb| „Romos Marso lauko senienos“, viršelis, 1762 m. Džovanis Batista Piranezis (it. Giovanni Battista Piranesi, 1720 m. spalio 4 – 1778 m. lapkričio 9 d.) – XVIII a. italų architektas ir grafikas. Pagarsėjo mistiniais kalėjimų ir Romos miesto peizažų grafikos darbais.
Biografija
Džovanis Batista Piranezis gimė 1720 m. spalio 4 d. Moljano Veneto miestelyje, tuometinėje Venecijos respublikoje. Iš šeimos Piranezis išmoko architektūros pagrindų. Tėvas buvo akmendirbys ir statybų vadovas, dėdė dirbo ties Venecijos inžinieriniais tinklais, o brolis buvo vienuolis, kuris skatino domėtis senovine architektūra ir kultūra. Vėliau Piranezis save laikė visų pirma architektu, tačiau išgarsėjo kaip ofortistas. 1740 m. Piranezis atlydėjo Venecijos ambasadorių į Romą ir stojo trumpam mokintis pas Giuseppe Vasi, kurio dirbtuvėse išmoko oforto graviravimo amato. Romoje Piranezis studijavo Senovės Romos inžinierinius statinius ir architektūrą. 1743-47 m. jis buvo grįžęs į Veneciją, susipažino su Kanaleto ir Dž. B. Tjepolo grafikos darbais. Apie 1745 m. Piranezis išleido savo ofortų seriją „Kalėjimai“, kuri jį išgarsino. Šiuose ofortuose Senovės Romos tuneliai, statiniai ir architektūrinės liekanos buvo transformuoti į įsivaizduojamų kalėjimų vaizdus.
1747 m. Piranezis grįžo į Romą ir pradėjo dirbti prie garsiausios savo grafikos serijos „Romos vaizdai“, ties kuria dirbo iki gyvenimo galo. „Romos vaizdai“ tapo labai populiarūs Europoje, paskatino domėti antikine kultūra ir prisidėjo prie klasicizmo atsiradimo. Senovinių liekanų vaizdavimas Piranezį išgarsino kaip antikvarą. Jis buvo priimtas į Londono antikvarų sąjungą. Venecijiečio popiežiaus Klemenso XIII valdymo metu (1758–69) Piranezis sulaukė kapitalinių architektūros užsakymų iš popiežiaus pusbrolio kardinolo Rezzonico. Pagal Piranezio projektus buvo restauruota Santa Maria del Priorato bažnyčia ir jos aikštė. Jo projektas Laterano Šv. Jono bazilikoje nebuvo įgyvendintas. 1761 m. Piranezis buvo priimtas į Romos Šv. Luko akademiją, atidarė nuosavą dirbtuvę. 1767 m. buvo pakeltas į Auksinio pentino ordino riterius. 1770-ųjų viduryje Piranezis sukūrė Piranezio vazą − kraterį iš Adriano vilos kasinėjimų metu rastų skulptūrų ir kt. detalių liekanų (dabar Britų muziejuje Londone). Piranezis mirė po ilgos ligos 1778 m. lapkričio 9 d. Palaidotas savo restauruotoje Santa Maria del Priorato bažnyčioje Romoje.
Piranezio grafika
Piranezio grafikai būdingas didingumas ir dramatiškumas. Jis plačiai naudojo vedutos žanro bruožus, kapričes − realių statinių vaizdavimą erdvėje, kurioje jie tikrovėje nėra. J. V. Gėtė, atvykęs į Romą buvo nusivylęs, nes iš Piranezio grafikos įsivaizdavo miestą didingesniu. Piranezio grafika padėjo nustatyti architektūrinio Romos paveldo sąsajas su etruskų kultūra.
Svarbiausios grafikos serijos:
Lietuvoje su Piranezio grafikos darbais galima susipažinti Kazio Varnelio namuose-muziejuje Vilniuje.
Marju Lauristin
Marju Lauristin (g. 1940 m. balandžio 7 d. Taline, Estijos revoliucionierių Johaneso Lauristino ir Olgos Lauristin duktė) – sociologė, filologė, žurnalistė, Estijos politinė veikėja.
Biografija
Filologė, mokėsi Talino 20-oje ir 7-oje vidurinėse mokyklose, 1966 m. baigė Tartu universitetą, 1976 m. filologijos kandidatė.
1957 m. radijo gamyklos „Punane Ret“ darbininkė, 1961 m. Estijos radijo diktorė, 1970 m. Tartu universiteto sociologijos laborantė, nuo 1972 m. dėstytoja. 1988 m. kovo „Rahvarinne" (Liaudies fronto) iniciatorė ir viena vadovų. 1989 m. Liaudies kongreso narė, 1990 m. Estijos Aukščiausiosios Tarybos pirmininkė, 1992 m. socialinių reikalų ministrė. 1994 m. parlamento narė, 1994–1999 ir nuo 2003 m. Tartu universiteto Žiniasklaidos katedros profesorė, 1999–2003 m. vėl Parlamento narė.
1989 m. Estijos socialdemokratų partijos veiklos atkūrimo iniciatorė ir 1989–1992 m. pirmininkė.
Brikai (reikšmės)
Brikais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Kėžiai
Kėžiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Taučiūnų.
Nekilnojamojo turto sandorių viešoji elektroninė paslauga
Tikslas - supaprastinti nekilnojamojo turto sandorių sudarymo ir juridinių asmenų registravimo procedūras atliekant visus reikiamus sandoriui sudaryti veiksmus tik pas notarą („vieno langelio“ principas). Sandorio dalyviams nebereikia lankytis Registrų centre. NETSVEP yra skirta asmenims, siekiantiems įgyti nekilnojamąjį turtą ar teises į jį visoje Lietuvos teritorijoje, nepriklausomai nuo gyventojų gyvenamosios vietos ir jų turto buvimo vietos.
Istorija
Lietuvos notarų rūmai ir Valstybės įmonė Registrų centras 2005 m. rugsėjo 13 d. oficialiai pradėjo įgyvendinti bendrą projektą dėl NETSVEP'o sukūrimo. Projektą finansuoja ES iš Struktūrinių fondų ir Lietuvos Respublika. Projekto vertė - 1 471 739,57 eurų (913 214,41 eurų skyrė ES).
Darbo grupės nariai - VĮ Registrų centro ir UAB „Alna Software“, Notarų rūmų atstovai (Vilniaus miesto notarai - Dainius Palaima, Ramunė Džavachidienė, Rasa Kalantaitė, notarė Daiva Manzurovienė, Notarų rūmų prezidiumo narė Asta Kielienė ir Vilniaus rajono notarė Lilija Šilerienė). NETSVEP darbo grupės vadovė - Asta Kielienė.
Darbo grupė sukūrė NETSVEP aplinkoje ruošiamų sutarčių ir kitų dokumentų standartinius skyrius, jų turinį, ekranines ir popierines sutarčių formas, parengti formalizuotų žymų, juridinių faktų ir kitų daiktinių teisių sąrašą. Parengtus sutarčių ir kitų dokumentų šablonus 2007 m. kovo 23 d. patvirtino Notarų rūmų Profesinio tobulinimo ir notarinės praktikos apibendrinimo komisija.
2005 m. spalio 3 d. VĮ Registrų centro direktoriaus įsakymu sudarytas NETSVEP projekto priežiūros komitetas (jame Notarų rūmams atstovauja Notarų rūmų prezidiumo narė Svajonė Šaltauskienė) kontroliavo NETSVEP projekto įgyvendinimą. 2005 m. pabaigoje buvo parengtas Techninis NETSVEP projektas (specifikacija).
2006 m. suprojektuota nekilnojamojo turto sandorių viešoji elektroninė paslauga, pasirašytos NETSVEP sistemos programinės ir techninės įrangos tiekimo sutartys, pristatyta ir instaliuota įranga, vyko programavimo darbai. Nuo 2007 m. rudens apmokomi informacinės sistemos vartotojai (notarai ir jų padėjėjai).
2009 m. kovo 17 d. Teisingumo ministras Remigijus Šimašius (kartu lankėsi ir Notarų rūmų prezidentas Marius Stračkaitis) Vilniaus 19–ame notarų biure susipažino su bandomąja projekto NETSVEP versija. Įvertinęs neišbaigto projekto, į kurį buvo investuoti 8 mln., trūkumus, ministras skubino įdiegti nekilnojamo turto sandorių registravimą supaprastinančią sistemą. Ateityje svarstoma ją išplėsti, į ją apjungiant daugiau teikiamų notarinių paslaugų. Atsižvelgiant į kitose šalyse, pavyzdžiui, Estijoje, įdiegtų elektroninės sistemos pavyzdžius, siekiama sukurti modernų įrankį, kuris leis veiksmingai atlikti didžiąją dalį notarinių veiksmų, greitai ir patikimai organizuoti tarpinstitucinį apsikeitimą duomenimis.
Mensah
Mensah − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Samsara (filmas)
Samsara (iš  – „atgimimų ratas, reinkarnacija“) – 2011 m. eksperimentinis filmas, sukurtas amerikiečių režisieriaus Rono Friko ir prodiuserio Marko Magidsono. „Samsara“, kaip ir anksteni Friko kūriniai „Chronos“ ir „Baraka“ neturi naratyvo – nėra veikėjų, pasakojimo, siužetas kuriamas vien vaizdų, garsų ir asociacijų pagalba. Filmas buvo filmuotas ketverius metus 25 pasaulio šalyse, naudojant plačiajuostį (70 mm) filmavimo būdą.
„Samsara“ vysto tuos pačius motyvus kaip ir „Baraka“, daugelis epizodų panašūs – gamtos ir civilizacijos žmogus, produkcija ir destrukcija, religinė pasaulėjauta ir psichozė. Kaip ir ankstesniam filmui, „Samsarai“ garso takelį sukūrė kompozitoriai Maiklas Stirnsas, Liza Džerard, Marčelo de Frančizi.
Filmavimo vietos:
Burokai
Burokais vadinama:
Kolka
Kolka  – gyvenvietė Latvijoje, Kurše, Kolkos rage (tarp Baltijos jūros ir Rygos įlankos), Kolkos valsčiaus centras. Kolka – vienas iš Lyvių pakrantės kaimų. Manoma, kad kaimo pavadinimas gali būti skolinys iš estų kalbos kolk 'įlanka, užutekis'.
Yra pagrindinė ir muzikos mokyklos, kultūros namai, biblioteka, paštas, Kolkos Lyvių susirinkimų namai, švyturys, liuteronų, katalikų bažnyčios bei stačiatikių cerkvė, viešbutis, restoranas, vaistinė, kelios parduotuvės, degalinė, visą parą veikiantis bankomatas.
Kolka – viena iš nedaugelio Latvijos vietų, kur nuo terciaro periodo išlikę kukmedžiai.
Istorija
200px|thumb|left|Kolkos [[Stačiatikybė|stačiatikių cerkvė]] thumb|200px|left|Kolkos [[Katalikybė|katalikų bažnyčia]] Kolka – senas Kuršo lyvių kaimas. Pirmosios žinios apie Kolkos ragą (Tumisnis) siekia vikingų laikus (VIII a. – XI a.), yra išlikęs užrašas runomis Mervalos akmenyje. Kai kurių istorikų manymu, apytiksliai 1050 m. po danų įsiveržimo į Kuršą, vienas iš katalikų misionierių sausumos rage pastatė bažnyčią. Po 1161 m. karalius Abelis Danijos Lundo bažnyčios kanauninką Ernemordą paskyrė Kuršo vyskupu. Iki XIII a. Ruojos apylinkės įėjo į lyvių gyvenamą Vanemos žemę. Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą ji minima 1387 m. Rygos arkivyskupo pranešime kaip uostas ir prekybos centras, tuo metu drauge su Ruonių sala ji priklausė Rygos arkivyskupijos Dundagos parapijos valdoms. 1434 m. ši teritorija buvo prijungta prie Kuršo vyskupijos žemių.
1855 m., per Krymo karą, anglų karo laivas sunaikino Kolkos bažnyčią ir kaimą. 1864 m. Rusijos imperijos karinis laivynas Kolkoje pastatė švyturį. 1975 ir 1985 m. jis buvo renovuotas. Yra išlikę ir XIV a. senojo švyturio griuvėsiai. 1935 m. Kolkoje gyveno 343 žmonės. 1945 m. Kolka tapo sodžiaus (vėliau – valsčiaus) centru. Kolka išaugo pokario metais, kai ji buvo žvejų kolūkio „Laisvasis žvejys” centru (1974 m. susijungė su Ruojos kolūkiu „Banga”).
Šioje gyvenvietėje 1995 m. buvo daugiausia lyvių visoje Lyvių pakrantėje: tais metais iš 186 Latvijos lyvių 53 gyveno Kolkoje.
Židikų seniūnija
Židikų seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Mažeikių rajono savivaldybės šiaurės vakaruose. Juodeikių kaime yra AB „Orlen Lietuva“.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Abramaučizna
Abramaučizna – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės rytus nuo Giedraičių.
Istorija
Kaimas minimas 1780 m. Giedraičių bažnyčios mirusiųjų metrikų knygoje. 1838 m. minimas palivarkas, 1843 m. – vienkiemis.
Kazokinė
Kazokinė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 7 km į pietus nuo Ignalinos, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Veikia biblioteka, paštas (LT-30018), išlikęs Kazokinės dvaras.
Istorija
Tai XVII amžiaus pabaigos – XVIII amžiaus pradžios dvarvietė, kuri nors ir buvo pastatyta netoli svarbaus kelio į bažnytkaimį taip ir neišaugo. Remiantis archeologiniais radiniais, rastais Mažulonių piliakalnyje, galima teigti, jog Kazokinės teritorijoje žmonės gyveno jau IX amžiuje.
Gyventojai
thumb|left|240px|Kazokinė nuo vandens bokšto
Arnoldas Burovas
Arnoldas Burovas (, 1915 m. balandžio 29 d. Ryga – 2006 m. sausio 13 d. Ryga) – latvių animacinio kino režisierius, dramaturgas.
Biografija
1953 m. baigė Latvijos konservatoriją. 1944–1964 m. su pertrauka – pirmojo latvių lėlių teatro dailininkas ir režisierius, 1953–1958 m. Operetės teatro Rygoje režisierius. Nuo 1964 m. Rygos kino studijos režisierius; 1966 m. čia įsteigė lėlių animacinių filmų kūrybine grupę „Animacijas brigade“.
Filmai poetiški, daugelis sukurti folkloro ir latvių literatūros klasikos motyvais, jiems būdinga metaforos, lakoniškos raiškos priemonės.
Lojevekas
Lojevekas – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Staviskų valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į pietus nuo Staviskų, apie 23 km į pietryčius nuo Kolno ir apie 68 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Edmundas Andrijauskas
Edmundas Andrijauskas (g. 1954 m. birželio 18 d. Palangoje) – Lietuvos architektas.
Biografija
1978 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą. 1978–1987 m. „Klaipėdos Komprojektas“ architektų grupės vadovas, projektų vyr. architektas. 1987–1994 m. Klaipėdos paminklų restauravimo projektavimo instituto architektas, 1994–2001 m. UAB „Restauravimo centras“ vyr. architektas, nuo 1992 m. privačios įmonės „E. Andrijausko projektavimo firma“ vadovas. Nuo 2000 m. UAB „Uostamiesčio projektas“, projektų vadovas, nuo 2005 m. UAB „Andrijauskas ir partneriai“, akcininkas ir projektų vadovas.
1988–1990 m. Sąjūdžio Klaipėdos tarybos narys. 1997–2002 m. Lietuvos architektų sąjungos Klaipėdos skyriaus pirmininkas. Lietuvos liberalų sąjungos narys. Sutuoktinė Laima, dukterys Aistė, Eglė.
Silvestras Urbonavičius
thumb|Silvestras Urbonas 1939 Vilnius miniatiūra|A.Smetona, Kaunas. Delgacija, kuri atvyko pas jį iš Vilniaus. Silvestras Urbonavičius (nuo 1939 m. Urbonas; 1900 m. rugsėjo 14 d. Vaitkūnai, Trakų apskritis – 1987 m. spalio 23 d. Vilnius) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, literatas, visuomenės veikėjas.
Biografija
1929 m. baigęs Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnaziją, įsijungė į spaudos darbą. Dirbo laikraščių „Vilniaus rytojus“, „Aidas“ redakcijose. Su kitais leido ir redagavo žurnalą „Jaunimo draugas“. 1937 m. jį uždarius, leido vienkarčius leidinius. Nuo 1959 m. dirbo žurnalo „Mūsų sodai“ redakcijoje.
Google
1998 m. rugsėjį „Google“ įkūrė tuometiniai Stanfordo universiteto studentai Larry Page ir Sergey Brin. Jiedu kartu valdo apie 14 procentų įmonės akcijų bei turi 56 procentus akcininkų balsavimo galios. Įmonės būstinė – „Googleplex“, Mountain Vju, Kalifornija. 2015 m. rugpjūčio mėn. „Google“ paskelbė planuojanti pertvarkyti savo įvairių vystomų projektų administravimą įsteigdama holdingą „Alphabet“ bei tokiu būdu susiaurinanti „Google“ taikymo sritį.
Spartus bendrovės augimas nuo pat įkūrimo padėjo pamatus bendrovės intelektinės nuosavybės pirkiniams, kaip antai „YouTube“. Tarp kitų bendrovės siūlomų paslaugų yra: įrankiai darbui, planavimams bei laiko valdymui, nuotraukų redagavimui, el. pašto sistema, saugyklos debesyse, tekstų vertimai, žemėlapiai ir kt. Bendrovė vadovauja operacinės sistemos mobiliesiems „Android“, žiniatinklio naršyklės „Google Chrome“ ir operacinės sistemos „Chrome OS“ plėtrai. Be programinės įrangos, „Google“ gamina ir techninę įrangą, pvz., išmaniuosius telefonus.
„Google.com“ yra lankomiausia svetainė pasaulyje. Kelios kitos „Google“ paslaugos, kaip antai „YouTube“, taip pat patenka tarp 100 populiariausių svetainių. „Google“ taip pat yra vienas vertingiausių prekės ženklų pasaulyje. Be nuopelnų, bendrovei tenka ir reikšminga kritikos, susijusios su tokiomis problemomis kaip privatumo užtikrinimas, mokesčių vengimas, antimonopoliniai įstatymai, cenzūra ir paieškos neutralumas, dalis.
Ankstyvieji metai
miniatiūra|kairėje|155px|Pirmasis „Google“ serveris Tiek Laris Peidžas, tiek Sergejus Brinas troško noru sukurti kažką naujo. Dirbdami L. Peidžo bendrabučio kambaryje jie sugalvojo naujo tipo paieškos sistemų technologiją, kuri pasinaudojo pačių interneto vartotojų reitingavimo galimybėmis, stebint kiekvienos svetainės „atgalines nuorodas“, tai yra, kitų su jais susietų puslapių skaičių. Taip, 1998 m. rugsėjo mėn., gimė „Google“ – išplėstinis paieškos variklis. Vardas kilo dėl klaidingo žodžio googol rašymo (matematinis terminas vienetui, po kurio eina 100 nulių). Iš pradžių, „Google“ jie įkūrė kaip privačią įmonę ir perkėlė savo serverius iš Peidžo bendrabučio į draugo garažą Menlo Parke, Kalifornijoje. Laris Peidžas ėjo bendrovės generalinio direktoriaus pareigas, o Sergėjus Brinas – prezidento pareigas. Jų misija buvo „sutvarkyti pasaulio informaciją ir padaryti ją visuotinai prieinamą bei naudingą“.
Siekdami patobulinti savo paieškos sistemą Peidžas ir Brinas surinko apie 1 mln. JAV dolerių finansavimą iš investuotojų, šeimos ir draugų. 1999 m. įmonė išsinuomojo trečiųjų šalių sandėlius jų serveriams, todėl Peidžas eksperimentavo su mažesniais serveriais, kad kuo daugiau „Google“ galėtų tilpti į kiekvieną kvadratinį metrą. Tai galiausiai sukūrė paieškos variklį, kuris veikė daug greičiau nei tuo metu „Google“ konkurentai.
Iki 2001 m. buvo įsikūrę daugybė perspektyvių interneto startuolių, tačiau „Google“ sparčiai augo ir uždirbo pelną. „Google“ įkūrėjai pasamdė „Novell“ vadovą Eriką Šmitą eiti generalinio direktoriaus pareigas, L. Peidžas perėmė produktų prezidento pareigas, o S. Brinas – technologijos prezidento pareigas.
miniatiūra|dešinėje|200px|[[Eric Schmidt, bendrovės gyvavimo pradžioje ėjęs generalinio direktoriaus pareigas]]
Pirminis viešas siūlymas ir plėtra
„Google“ pirminis viešasis pasiūlymas 2004 m. pritraukė 1,67 mlrd. JAV dolerių, suteikdamas bendrovei 23 mlrd. JAV dolerių rinkos kapitalizaciją. Nemažai „Google“ darbuotojų, turinčių bendrovės akcijų, per naktį tapo milijonieriais, o Peidžas ir Brinas būdami 27-erių metų tapo milijardieriais.
Iki 2006 m. pabaigos „Google“ turėjo daugiau nei 10 000 darbuotojų, o metinės pajamos viršijo 10 mlrd. JAV dolerių.
Be savo vidaus produktų kūrimo, „Google“ taip pat įgyvendina strateginius aparatūros ir programinės įrangos intelektinės nuosavybės įsigijimus. Vienas iš jų buvo 2006 m. internetinės vaizdo įrašų svetainės „YouTube“ pirkimas už 1,65 mlrd. JAV dolerių. Prieš pardavimą „YouTube“ pajamos buvo nedidelės, tačiau „Google“ greitai padidino jas.
Kitais metais „Google“ įsigijo programinės įrangos kompaniją „DoubleClick“ už 3,1 mlrd. JAV dolerių. „DoubleClick“ technologija nukreipia vaizdo reklamą vartotojams pagal jų elgesį paieškoje. „Google AdWords“ skelbia reklamas trečiųjų šalių svetainėse pagal mokesčio už paspaudimą arba mokesčio už peržiūrą principą. „Google Analytics“ leidžia svetainių įkūrėjams bei savininkams ištirti lankytojų srautą į savo svetaines. „Google AdSense“ leidžia šiems savininkams rodyti reklamą savo svetainėse. Šiandien 99 proc. „Google“ pajamų gaunama iš internetinės reklamos. Vartotojai taip pat gali nusipirkti „Google“ svetainių paiešką – paslaugą, suteikiančią prieigą prie „Google“ be reklamų.
Pastaraisiais metais „Google“ pristatė daug populiarių naujų paslaugų ir programų, įskaitant įrankių juostą, leidžiančią vartotojams atlikti paiešką iš savo stacionarių kompiuterių, neapsilankius „Google“ svetainėje. Taip pat yra pristatę „Google Maps“, „Google Earth“, „Gmail“, „Google Books“. Ši paslauga žmonėms siūlo nemokamą prieigą prie knygų, kurios jau yra viešo naudojimo, o naujas knygas parduoda skaitmeninėmis versijomis. Taip pat „Google“ sukūrė savo interneto naršyklę „Google Chrome“, populiarią „Picasa“ nuotraukų organizavimo ir redagavimo programinę įrangą. Kitos „Google“ programos apima: „Google Calendar“, „Google Docs“, „Google Translator“, kuria galima versti dokumentus pirmyn ir atgal keliolika skirtingų kalbų ir palyginti bei vertinti alternatyvius vertimus. Vienas žinomiausių bendrovės produktų yra „Android“ išmaniųjų telefonų operacinė sistema. 2018 m. „Google Play“ parduotuvės apyvarta siekė 25 mlrd. JAV dolerių.
Po 2011 m. sausio mėn. pranešimo 2011 m. balandžio 4 d. L. Peidžas oficialiai tapo „Google“ vyriausiuoju vadovu, o E. Šmitas atsistatydino iš pareigų, kad taptų vykdančiuoju pirmininku. Iki to laiko „Google“ turėjo daugiau nei 180 mlrd. JAV dolerių rinkos kapitalizaciją ir daugiau nei 24 000 darbuotojų.
Reorganizacija
2015 m. rugpjūčio 10 d. „Google“ paskelbė ketinanti įkurti naują viešąją akcinę bendrovę „Alphabet“. „Google“ generalinis direktorius Laris Peidžas paskelbė šį pranešimą oficialiame „Google“ tinklaraštyje. „Alphabet Inc.“ buvo sukurta norint pertvarkyti „Google“, dukterines įmones perkeliant į bendrovę „Alphabet“ bei susiaurinant „Google“ taikymo sritį. Laris Peidžas ir Erikas Šmitas išlaikė atitinkamai generalinio direktoriaus ir vykdomojo pirmininko pareigas naujojoje patronuojančioje įmonėje ir paskyrė naują generalinį direktorių vadovauti „Google“. Sergėjus Brinas paskirtas „Alphabet“ prezidentu.
2015 m. rugsėjo 1 d. kompanija atnaujino savo logotipą. Paskutinį kartą jis buvo atnaujintas 2013 m. rugsėjį.
Meškauskaitė
Meškauskaitė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Meškauskas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Abrieskai
Abrieskai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Šiaulėnų.
Nerija
thumb|240px|Kuršių nerija ties [[Pilkopa]]
Nerija – siaura, sąnašinė sausumos juosta iš smėlio arba gargždo, žvirgždo, atitverianti lagūną ar limaną nuo jūros. Nerija susidaro susiklosčius sąnašoms, kurias suneša išilginės priekrantinės jūros srovės ir bangos. Tai tokios pačios srovės ir bangos, kurios sukelia dreifą.
Nerijos gale paprastai būna sąsiauris, jungiantis įlanką su jūra. Nerija, sujungusi salą su žemynu ir pavertusi ją pusiasaliu, vadinama tombolu.
Ilgiausia pasaulyje yra Arabato nerija (112 km), įsiterpusi į Azovo jūrą.
Lietuvos teritorijoje nusidriekusi Kuršių nerija, šalimais – Aismarių nerija.
Viktoras Fiodorovas
Viktoras Fiodorovas (g. 1987 m. sausio 29 d. Kėdainiuose) – Lietuvos ir Kėdainių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas, jauniausias Seimo narys.
Biografija
2005 m. baigė Kėdainių „Atžalyno“ vidurinę mokyklą, studijuoja Mykolo Riomerio universitete. Organizuoja įvairius pramoginius renginius Kėdainių mieste.
Darbo partijos Kėdainių rajono skyriaus narys, buvęs Jaunimo organizacijos DARBAS pirmininkas (2007–2009 m.) bei dabartinis garbės pirmininkas. 2011–2012 m. Kėdainių rajono savivaldybės tarybos narys. , jaunimo reikalų tarybos pirmininkas.
2009–2012 m. Europos parlamento nario Viktoro Uspaskich akredituotas asistentas, Darbo partijos centrinės būstinės vadovas.
2012–2016 m. kadencijoje tapo LR Seimo nariu bei Lietuvos rekordų knygoje užfiksuotas kaip jauniausias LR Seimo narys istorijoje. Darbo partijos frakcijos Seime seniūnio pavaduotojas.
Mykolas Čarniauskas
Mykolas Čarniauskas (, 1784 m. – 1853 m.) – Lietuvos grafikas, tapytojas.
Biografija
1817-1823 m. Vilniaus universitete studijavo architektūrą, piešimą, skulptūrą, grafiką, tapybą pas J. Rustemą, P. Smuglevičių, 1829 m. meno kandidatas ir filosofijos magistras. Nupiešė natūralistinių portretų ir peizažų. Parašė straipsnių apie dailę.
Michnai
Michnai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Staviskų valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į šiaurės rytus nuo Staviskų, apie 16 km į rytus nuo Kolno ir apie 73 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Vytautas Balsys
Vytautas Balsys:
Turkijos transportas
thumb|right|Turkijos automagistralės Turkijos transportą sudaro:
Aretusa
Aretusa (Aretuzė, Aretūsa) graikų mitologijoje – nimfa.
Aretusa kartu su savo seserimis hesperidėmis Aigle, Eritėja ir Hesperija saugojo auksinių obuolių sodą. Tas, kuris atsikąsdavo obuolio iš hesperidžių sodo tapdavo nemirtingas.
Aretusa pabėgo į Siciliją nuo ją merginusio upės dievo Alfėjo. Artemidė pavertė ją fontanu. Plaukiant požemiu, Alfėjaus vandenys susiliejo su Aretusos vandenimis.
Kegai
Kegai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 6 km į rytus nuo Žarėnų. Šalia kaimo telkšo Ilgio, Pluotinalio ir Medikio ežerai, srūva Minijos aukštupys (Mava, Kliurkė). Eina kelias. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka (nuo 1949 m.). Aptiktas Kegų pilkapynas.
Aretusa
Sirakūzuose Sicilijoje yra fontanas Aretusa.
Kegai
Istorija
Seniau buvo Kegų dvaras. 1946–1947 m. Lietuvos partizanai Keguose nužudė 7 žmones (stovi atminimo paminklas). LTSR metais – Ariškės tarybinio ūkio pagalbinė gyvenvietė. Veikė aštuonmetė mokykla.
Gyventojai
thumb|left|255px|Kegai iš vakarų thumb|left|255px|Paminklas „buržuazinių nacionalistų“ aukoms
Vladas Mironas
Vladas Mironas (1880 m. birželio 22 d. Kuodiškiuose, Panemunio valsčius, Rokiškio apskritis, Rusijos imperija – 1953 m. vasario 17 d. Vladimire) – kunigas, Lietuvos nepriklausomybės akto signataras, Ministras pirmininkas (1938–1939 m.), Lietuvos kariuomenės kapelionas, politinis kalinys. thumb|left|160px|Vladas Mironas 1919 m.
Biografija
1892 m. baigė Panemunio pradžios mokyklą, mokslus tęsė Mintaujos gimnazijoje (dab. Jelgava, Latvija), kur susipažino su vyresniųjų klasių mokiniais, bendramoksliais, o vėliau – bendraminčiais Antanu Smetona ir Juozu Tūbeliu, priklausiusiais gimnazijoje slapta veikusiai „Kūdikio“ draugijai. 1896 m. jie ir būrelis kitų lietuvių moksleivių buvo pašalinti iš gimnazijos už atsisakymą melstis rusiškai. Vėliau daliai moksleivių leista tęsti mokslus, bet V. Mironas į gimnaziją nebegrįžo.
1897 m. įstojo į Vilniaus kunigų seminariją. Ją baigė 1901 m., iki 1904 m. studijavo Peterburgo dvasinėje akademijoje, kur įgijo teologijos magistro laipsnį. Įšventintas kunigas grįžo į Vilnių. Čia iki 1907 m. dirbo privačių mokyklų kapelionu, vėliau klebonavo Choroščėje (Lenkija), nuo 1910 m. – Valkininkuose, nuo 1914 m. pab. – Dauguose, nuo 1910 iki 1929 m. buvo Merkinės dekanas.
Atstovaudamas ne itin gausiai Vilniaus bendruomenei 1905 m. gruodžio 4–5 d. dalyvavo Didžiojo Vilniaus Seimo veikloje. Buvo 1907 m. įkurtos Lietuvių mokslo draugijos narys. 1905–1913 m. į lietuvių kalbą išvertė D. Bončkovskio tikybos vadovėlių kurie J. Zavadskio spaustuvėje buvo išleisti net keliais leidimais ir Lietuvoje bei išeivių naudoti iki pat XX a. 3 deš.
miniatiūra|140px|left|Atminimo lenta Kaune, [[Laisvės alėja|Laisvės al. 53]]
1917 m. padėjo rengti ir dalyvavo Lietuvių konferencijoje, kurioje buvo išrinktas Lietuvos Tarybos (1918 m. liepos 11 d. pavadinta Lietuvos Valstybės Taryba) nariu, iki 1918 m. vasario 15 d. ėjo antrojo Tarybos vicepirmininko pareigas. 1918 m. sausio 26–31 d. pirmininkavo dešimčiai Lietuvos Tarybos posėdžių. 1918 m. vasario 16 d. su kitais Tarybos nariais pasirašė Lietuvos Nepriklausomybės aktą.
1920 m. kovo-liepos mėnesiais viešėjo JAV, ragino tautiečius moraliai ir materialiai paremti Lietuvos valstybingumą. Išrinkus Steigiamąjį Seimą ir paleidus Lietuvos Valstybės Tarybą, grįžo į Daugus.
1926 m. gegužės mėn. kaip vienas iš buvusios Tautos pažangos partijos – Lietuvių tautininkų sąjungos aktyviausių narių kartu su A. Smetona ir Augustinu Voldemaru išrinktas į III Seimą. Lietuvių tautininkų sąjungos steigiamajame suvažiavime 1924 m. išrinktas jos vyriausios valdybos nariu.
Po 1926 m. gruodžio 17 d. perversmo Lietuvos Respublikos prezidentu tapo A. Smetona, įtakingiausia politinė partija – Lietuvių tautininkų sąjunga. 1927 m. balandžio mėn. prezidentas paleido Seimą. V. Mironas paskirtas tikinčiųjų reikalams referentu prie Vidaus reikalų, vėliau – Švietimo ministerijos.
1934 m. tapo Kauno miesto tarybos nariu. 1930 m. išrinktas Lietuvių tautininkų fondo, rėmusio partijos projektus ir Lietuvos jaunuomenę, pirmosios valdybos vicepirmininku. „Jaunosios Lietuvos“ garbės teismo ir leidybos akcinės bendrovės „Pažanga“ pirmininkas. thumb|250px|Devynioliktasis ministrų kabinetas. Iš kairės, sėdi: [[Juozas Tūbelis, Vladas Mironas, Antanas Smetona, Konstantinas Šakenis, J.Takūnas. Iš kairės, stovi: Juozas Skaisgiris (šeštas), J. Gudauskas (aštuntas), Kazys Germanas (vienuoliktas), Juozas Urbšys (dvyliktas).]] 1938 m. A. Smetona pasiūlė V. Mironui premjero postą. Nuo 1938 m. spalio 1 d. ėjo dar ir Žemės ūkio ministro pareigas. 1939 m. nuo sausio 5 iki gruodžio 2 d. – Lietuvių tautininkų sąjungos vyriausiosios valdybos pirmininkas. Pagrindinis V. Mirono rūpestis buvo sureguliuoti santykius su Lenkija. Prezidento įpareigotas, 1938 m. dalyvavo slaptose derybose su Lenkijos atstovais. Dviejų valstybių pozicijų suderinti nepavyko, tad Lietuvos vadovams teko priimti Lenkijos vadovybės 1938 m. kovo 18 d. ultimatumą. 1939 m. kovo 20 d. gavusi Vokietijos ultimatumą, Lietuva buvo priversta jai perduoti Klaipėdos kraštą. V. Mironas vadovavo dviem – aštuonioliktajam ir devynioliktajam (1938 m. kovo 24 – gruodžio 5 d. ir iki 1939 m. kovo 28 d. dirbusiems) ministrų kabinetams.
Palikęs premjero kėdę, apsigyveno savo ūkyje Bukaučiškėse (netoli Daugų) ir gyveno ten iki sovietų valdžios arešto. 1940 m. rugsėjo 12 d. – 1941 m. birželio 23 d. kalintas Alytaus NKVD areštinėje ir Kauno sunkiųjų darbų kalėjime. Karo metus praleido savo ūkyje prie Daugų – Bukaučiškėse, kur buvo Daugų parapijos vikaru.
Pokario metais vėl suimtas, spaudžiamas 1945 m. vasario mėn. sutiko tapti MGB agentu informatoriumi. Dvasininkas buvo perkeltas dirbti į Vilnių Jėzaus švč. Širdies parapijos klebonu, tačiau saugumas verbavimo rezultatu greitai nusivylė, trumpai V. Mironą kalino 1946 m.
1947 m. sausio 3 d. trečiąkart suimtas ir ištremtas 7 metams į griežtu režimu pagarsėjusį Vladimiro (Rusija) kalėjimą. Likus mažiau nei metams iki laisvės atgavimo 1953 m. vasario 18 d., ištikus insulto priepuoliui, Vladas Mironas mirė. Palaidotas bendrose Vladimiro kalėjimo kapinėse.
Kabeliai (reikšmės)
Žodis kabeliai gali reikšti:
Medvėdai
Medvėdai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 15 km nuo Taučiūnų, į pietvakarius nuo Lančiūnavos, Lančiūnavos miškuose.
Gorlicės
Gorlicės ( Gurlitz) – miestas-savivaldybė pietryčių Lenkijoje. Įsikūręs į pietryčius nuo Krokuvos ir į pietus nuo Tarnuvo, tarp Jaslo ir Naujajo Sončo. Nuo 1999 m. priklauso Pakarpatės vaivadijai. Prieš tai buvo Naujojo Sončo vaivadijoje (1975–1998 m.). Gorlicių apskrities administracinis centras. 28 555 gyventojų (2012 m. duomenys).
Istorija
Gorlicių miestas įkurtas 1354 m. vokiečių naujakurių iš Giorlico, valdant Kazimierui III Didžiajam. Miestas paminėtas 1388 m., 1404 m. ir 1417 m. šaltiniuose. XV a. priklausė Karvacjanų šeimai.
Miestų partnerystė
thumb|centre|700px|Miesto reginys
FC Tirol Innsbruck
Insbruko „Tirol“ – buvęs Austrijos futbolo klubas iš Insbruko.
Istorija
1993 m. Įkurtas klubas. Kitados rungtyniavo Bundeslygoje. Tris kartus tapo čempionais.
Vėlesniais metais susidūrė su finansinėmis problemomis ir 2002 m. buvo išformuotas.
Lygintuvinis diodas
300px|thumb|[[Automobilis|Automobilio generatorius su įmontuotais šešiais diodais. Generatoriaus kuriama trifazė kintamoji srovė diodų pagalba verčiama į automobilyje naudojamą nuolatinę srovę.]] Lygintuvinis diodas – puslaidininkis diodas, kurio pagrindinė paskirtis – praleisti srovę viena kryptimi. Šie diodai naudojami įvairiuose elektros srovės lygintuvuose.
90px|thumb|left|Sutartinis ženklas
Lyginama įtampa neviršija diodo pramušimo įtampos, yra žymiai didesnė už įtampos kritimą ant diodo, srovei tekant tiesiogine kryptimi. Kai kada tokie diodai montuojami tiesiog į kintamosios elektros srovės generatorių, taip jį paverčiant nuolatinės srovės generatoriumi. Kadangi šių diodų paskirtis yra galios transformacija, paprastai jie skirti atlaikyti gana didelę srovę ir įtampą bei neretai turi galimybes radiatoriui pritvirtinti. Kadangi daugumai srovės lygintuvų reikia keleto (dažniausiai keturių) diodų, dažnai gaminami kelis lygintuvinius diodus viename korpuse turintys rinkiniai.
Diode
Kasilionys
Kasilionys – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Gudienos.
Lagarfljoutas
Lagarfljoutas  – ilgas ežeras rytų Islandijoje. Ilgis 25 km, plotis iki 2,5 km. Driekiasi šiaurės rytų kryptimi. Gilus, didžiausias gylis siekia 112 m. Ežero apylinkėse yra vienintelis Islandijos miškas Halormstatarskouguras. Ežeru prateka Lagarfljouto upė, nešanti savo vandenis į Norvegijos jūrą. Taip pat suteka keletas mažesnių upelių.
Prie ežero įsikūrusios gyvenvietės: Ejilstadiras, Felaberas, Breka, Halormstadhuras.
Pasakojama legenda, kad Lagarfljoute gyvena paslaptingas milžiniškas kirminas Lagarfljótsormur.
Abromiškis (Anykščiai)
Abromiškis – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Šeimyniškių.
Kasiulkai
Kasiulkai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Ariogalos.
Keidžiai
Keidžiai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Jašiūnų. Seniūnaitijos centras. Praeina kelias Jašiūnai–Pilakainys. Telkšo Keidžių tvenkinys.
Kroatijos futbolo varžybos 2000–2001 m.
Kroatijos futbolo varžybos 2000–2001 m.
Pirmosios rungtynės
-
Atsakomosios rungtynės
--
FC Oțelul Galați
Galacio „Oţelul“ – Rumunijos futbolo klubas iš Galacio.
SC Oțelul Galați
Bankrutavus „Oțelul“ klubui, jo gerbėjai subūrė naują klubą Asociația Clubul Sportiv Suporter Club Oțelul Galați.
Sedos seniūnija
Sedos seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Mažeikių rajono savivaldybės pietvakariuose.
Yra Renavo dvaras.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 10 seniūnaitijų:
Abromiškis (Utena)
Abromiškis – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Užpalių.
Celtaliai
Celtaliai – (Tzeltal) indėnų tauta, įsikūrusi Los Altos regiono aukštumose, Meksikos valstijoje Čiapase. Jie priklauso vienai iš daugelio majų etninių grupių, o jų kalba priklauso majų kalbų celtalių pogrupiui. Dauguma celtalių gyvena bendruomenėmis, kurios šiandien yra organizuotos panašiai kaip tai buvo daroma prieš daugelį metų. Be to, Meksikos sistema siekia gerbti tradicinę vietinę valdžią ir politiką. Celtalių namai yra paprasti ir juose gyvena viena šeima. Moterys dažnai dėvi tradicinius drabužius.
Tam, kad patenkintų savo šeimos poreikius, daugelis celtalių užsiima žemdirbyste ir amatais. Tradiciškai celtaliai yra pajėgūs pagaminti daugiau maisto. Šį maistą jie pardavinėja artimiausiame mieste ir tai yra jų pajamų šaltinis.
Celtalių religija turi katalikų ir vietinio tikėjimo bruožų. Vis dar praktikuojamas yra šamanizmas ir tradicinė medicina.
Mersis
Mersis  – upė Jungtinėje Karalystėje, Anglijos šiaurės vakaruose. Prasideda ties Stokportu, susiliejus Etrou, Goito ir Teimo upėms, ištekančioms Peninų kalnuose. Teka į vakarus, įteka į Airijos jūrą ir sudaro ilgą Mersio estuariją, Viralo pusiasaliu atskirtą nuo Di estuarijos.
Upė laivuojama, kanalu sujungta su Trentu. Lygiagrečiai Mersio upei yra iškastas Mančesterio kanalas. Mersio slėnis labai urbanizuotas, čia įsikūrusios Didžiojo Mančesterio, Mersisaido aglomeracijos.
Miečkų Sucholaščkai
Miečkų Sucholaščkai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Staviskų valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietryčius nuo Staviskų, apie 21 km į pietryčius nuo Kolno ir apie 68 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Škotijos futbolo varžybos 1962–1963 m.
Škotijos futbolo varžybos 1962–1963 m.
Finalo rungtynės
-
Peržaidimas
-
Didžioji Saluva
Didžioji Saluva arba Gončarovas (, nuo 1939 m. Groß Saalau, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Гончарово) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Domnovo kaimo gyvenvietės kaimas.