cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvos ir Naujosios Zelandijos santykiai
Abi šalys yra Jungtinių Tautų, EBPO, kitų tarptautinių organizacijų narės. Lietuvai atstovauja nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius, reziduojantis Tokijuje (iki 2021 m. juo buvo Gediminas Varvuolis), o Naujajai Zelandijai atstovauja nepaprastoji ir įgaliotoji ambasadorė, reziduojanti Varšuvoje. Oklende veikia Lietuvos garbės konsulatas.
Santykiai Lietuvos okupacijos metais
Lietuvą okupavus SSRS Naujoji Zelandija kurį laiką išliko vienintelė iš dviejų valstybių Okeanijoje (su Australija), palaikiusių ryšius su Lietuvos diplomatinėmis atstovybėmis ir vykdžiusių tyliąją nepripažinimo politiką. Vis dėlto Naujoji Zelandija 1974 m. pripažino sovietinę inkorporaciją de jure.
Lietuvių skaičius Naujojoje Zelandijoje reikšmingai išaugo po Antrojo pasaulinio karo, nes keliems šimtams lietuvių buvo leista į Naująją Zelandiją persikelti iš Vokietijos pabėgėlių stovyklos. 1949–1950 m. čia įsikūrė apie 400 lietuvių, kurių didžioji dalis vėliau išvyko į Jungtines Amerikos Valstijas, Kanadą, Australiją. Tarp garsesnių Naujosios Zelandijos lietuvių, perkeltų į Naująją Zelandiją, – menininkas Rudolf Gopas. 1949 metais lietuviai įkūrė Lietuvių draugiją, o 1951 m. kovo mėnesį ją pervadino į Naujosios Zelandijos lietuvių bendruomenę. Draugija 1950–1958 metais leido laikraštį „Naujosios Zelandijos lietuvis“. 1952 m. įsteigta sekmadieninė lietuvių mokykla (veikė iki 1960 m.) 1956 metais Naujosios Zelandijos lietuvių bendruomenė Didžiosios Britanijos ministrui pirmininkui Antoniui Idenui nusiuntė telegramą su prašymu per susitikimą su SSRS vadovybe nepamiršti okupuotos Lietuvos problemos, o 1961 metais įteikė protesto laišką Brazilijos vyriausybei, uždariusiai tenykštę Lietuvos ambasadą.
Santykių dinamika tarp išeivių lietuvių ir Naujosios Zelandijos smarkiai pasikeitė 1974 metais, Naujosios Zelandijos vyriausybei pripažinus Baltijos šalių, įskaitant Lietuvos, aneksiją teisėta. Iškart po to Naujosios Zelandijos lietuvių bendruomenė nusiuntė protesto laišką šalies ministrui pirmininkui, vyriausybės kitiems nariams, opozicijos lyderiams, Naujosios Zelandijos visuomenę informavo apie Lietuvoje vykstančias represijas. Tais pačiais metais ir Australija ėmėsi tokio paties žingsnio, tačiau Naujoji Zelandija, skirtingai nuo Australijos, tokio sprendimo niekada neatšaukė.
Atgimimo Lietuvoje laikotarpiu (1988–1990 m.) Naujosios Zelandijos lietuviai šalies dienraščiuose skelbė straipsnius apie lietuvių tautos siekį atkurti nepriklausomą valstybę.
Santykiai po 1991 m.
1991 m. rugpjūčio 28 d. Naujoji Zelandija tapo antrąja Okeanijos valstybe po Australijos, pripažinusia Lietuvos nepriklausomybę.
2004 m. rugsėjo 14-15 dienomis Lietuvoje lankėsi Naujosios Zelandijos užsienio reikalų ministras Honas Filas Gofas, kur susitiko su Lietuvos prezidentu Valdu Adamkumi. Tai buvo pirmasis aukšto rango Naujosios Zelandijos pareigūno vizitas Lietuvoje.
2015 m. kovo mėn. Lietuvos užsienio reikalų ministras Linas Linkevičius išvyko pirmojo oficialaus vizito į Naująją Zelandiją, kur susitiko su šalies parlamento pirmininku Deividu Karteriu, užsienio reikalų ministru Miurėju Makkiuli ir opozicijos pranešėju užsienio reikalams Deividu Šyreriu. 2015 m. spalio 1 d. Niujorke tarp šalių pasirašytas susitarimas dėl darbo atostogaujant programos, skirtos 18-30 metų amžiaus Lietuvos ir Naujosios Zelandijos piliečiams. 2016 m. įstatymas ratifikuotas.
2016 m. birželį Lietuvoje lankėsi Naujosios Zelandijos užsienio reikalų ministras Miurėjus Makkiulis ir susitiko su Lietuvos užsienio reikalų ministru Linu Linkevičiumi.
Švietimo, mokslo, sporto ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
2021 m. liepos 18 d. vietinės lietuvių bendruomenės iniciatyva Oklande surengtas pirmasis lietuviškų filmų festivalis.
Ekonominiai santykiai
2020 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Naujosios Zelandijos siekė 21,2 mln. eurų, o Naujoji Zelandija buvo 76-a pagal prekybos apimtis Lietuvos prekybos partnerė.
Prekybos balanse vyrauja eksportas iš Lietuvos į Naująją Zelandiją.
2021 m. Naujosios Zelandijos tiesioginių užsienio investicijų dydis Lietuvoje buvo neigiamas. Tuo tarpu Lietuva tiesioginių investicijų Naujojoje Zelandijoje 2020 m. neturėjo.
Santykiai su laisvoje sąjungoje su Naująja Zelandija esančiomis teritorijomis
Lietuva yra užmezgusi prekybinius ryšius su dviem teritorijomis, esančiomis laisvoje sąjungoje su Naująja Zelandija, Kuko Salomis ir Niuje.
Kuko Salos
2018 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Kuko Salų siekė 2,4 tūkst. eurų.
Prekybos balanse dominuoja importas iš Kuko Salų į Lietuvą.
Niujė
2018 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Niujės siekė 36,9 tūkst. eurų, o į Niuję eksportuotų prekių nebuvo.
Pasiuntiniai Lietuvai
Sąrašas nėra baigtinis
Skroblus (reikšmės)
Skroblumi vadinama:
Spengla (Merkys)
Spengla – upė pietų Lietuvoje, Trakų ir Varėnos rajonuose; Merkio dešinysis intakas. Prasideda Gudaraisčio pelkėje, Gudakiemio apylinkėse, 8 km į rytus nuo Onuškio. Teka į pietryčius, aukštupyje prateka Galvožerio, Spenglos, Greiželio ežerus, toliau teka Rūdiškių miškais. Įteka į Merkį 82 km nuo jo žiočių, į pietvakarius nuo Valkininkų.
Intakas – Lielukas (dešinysis), tekantis iš Lieluko ežero. Vidutinis nuolydis – 102 cm/km. Žemupys įeina į Spenglos hidrografinį draustinį.
Pagrindinė gyvenvietė prie Spenglos – Kalviai.
Upėvardis laikytinas l priesagos vediniu iš šaknies speng-/spengti („ūžti ausyse, skambėti“); taip pat galimai nuo spangti („akti“), spangas („silpnai matantis, aklas“) arba spingėti („silpnai šviesti“).
thumb|left|250px|Spenglos žemupys draustinyje
Jonas Fredro
Jonas Fredro iš Nižniovo (m. apie 1508 m.) – Rusios vaivada.
Petras Karla (1937)
Petras Karla (1937 m. balandžio 9 d. Didžiasalyje - 1969 m. spalio 14 d. Vilniuje) – Lietuvos irkluotojas, mokslininkas, olimpietis, specializavosi aštuonviečių valčių irklavime. Lietuvos (1957, 1960, 1961, 1964) ir TSRS (1961, 1962, 1963, 1964) aštuonvietės irklavimo čempionas.
Biografija
Pirmasis treneris R. Vaitkevičius. 1962 m. baigė VU ir įgijo fiziko specialybę. 1962 m. su TSRS rinktine pasaulio irklavimo čempionate Liucernoje užėmė 2 vietą. 1963 m. TSRS tautų spartakiados irklavimo varžybų nugalėtojas. 1963 m. Kopenhagoje ir 1964 m. Amsterdame vykusiuose Europos čempionatuose užėmė 2 vietą. 1964 m. Tokijo olimpiadoje užėmė 5 vietą. 1965 m. tapo TSRS sporto meistru. Baigęs sportininko karjerą įsidarbino Vilniaus universiteto Fizikos fakulteto Molekulinės akustikos laboratorijoje. P. Karla lazeriu tyrinėjo akustines bangas.
Jonas Fredro
Biografija
Iki 1508 metų buvo Rusios vaivada.
Šeima
Žmona − Katerina Kierdej. Vaikai:
Lietuvos kurčiųjų draugija
miniatiūra|LKD logotipas žymi tris pirmąsias asociacijos pavadinimo raides, vaizduojamas pirštų abėcėle. Lietuvos kurčiųjų draugija (toliau LKD) – tai savanoriška, nepriklausoma, nepolitinė Lietuvos kurčiuosius vienijanti asociacija, įsteigta 1938 m. kovo 24 d. Organizacija atstovauja ir gina kurčiųjų teises, organizuoja tarptautinius ir nacionalinius renginius, skleidžia kurtiesiems aktualią kultūrinę, edukacinę medžiagą, padeda jiems realizuoti teisę į darbą, mokslą, profesijos siekimą, poilsį. Burdama klausos negalią turinčius asmenis, draugija padeda įgyvendinti savo narių socialinės integracijos į visuomenę poreikius. LKD taip pat plėtoja kurčiųjų santykius su visuomene, skleidžia informaciją apie kurčiųjų gyvenimo būdą, kultūrą, lietuvių gestų kalbą. Pagrindinė draugijos būstinė įsikūrusi Vilniuje, Šv. Kazimierio g. 3.
Black Blue & You Tour
„Black Blue & You Tour“ – amerikiečių hiphopo grupės „The Black Eyed Peas“ koncertinis turas, kurį rėmė „Pepsi“.
Istorija
2007 m. rugsėjo 1 d. per grupės oficialių internetinį tinklalapį buvo praneštos visos turo datos bei vietos. Buvo aplankyta daugiau nei 22 valstybės, tik Kinijoje surengti trys koncertai.
Lietuvos kurčiųjų draugija
Nuo 2018-ųjų penkerių metų kadencijai įstaigai vadovauti išrinktas draugijos prezidentas Kęstutis Vaišnora.
Black Blue & You Tour
Koncertas El Salvadore
Koncertas El Salvadore buvo atšauktas dėl vokalistės Fergie ligos, nors ji sugrojo vieną dainą, o kiti grupės nariai surengė vienos valandos trukmės šou.
Lietuvos kurčiųjų draugija
Istorija
1933 m. Jadvygos Tūbelienės iniciatyva Kaune buvo įkurta Žmogaus globos draugija 1938 metais Kaune įsteigia kurčnebylių mokyklą-institutą. Draugija rūpinosi kurčiųjų švietimu, mokytojų parengimu, siuntimu stažuotis į Vokietiją, Olandiją. Tų pačių metų kovo 24 d. aklojo Prano Daunio ir kurčiojo aktyvisto Petro Makutėno, grupės gydytojų, pedagogų ir kitų visuomenės atstovų iniciatyva Vidaus reikalų ministerijos draugijos registre įregistruojama ir Kaune įkuriama Kurčiųjų nebylių globos draugija, labdaringais tikslais šelpusi kurčiuosius, besirūpinusi jų švietimu. 1939 metais draugija įkuria kurčiųjų mokyklą, kurioje po metų mokėsi 70 vaikų. Žmogaus globos ir Kurčiųjų nebylių globos draugijų veiklą 1940 metais nutraukė sovietinė okupacija. 1944 metais įkuriama Lietuvos kurčiųjų draugija, globojama Socialinio aprūpinimo ministerijos; į draugiją priimami visi šalies kurtieji. 1986 metais draugijai priklausė trys gamybinio mokymo kombinatai (Vilniuje, Kaune, Panevėžyje), penki kultūros namai (Vilniuje, Kaune, Panevėžyje, Šiauliuose, Klaipėdoje), septyni klubai (Alytuje, Marijampolėje, Ukmergėje, Telšiuose, Utenoje, Plungėje, Tauragėje) ir vienas teatras Vilniuje „Mimika“, įkurtas 1953 m., 1982 metais gavęs liaudies teatro vardą. Nuo 1989 m. draugija leidžia mėnraštį Akiratis. 1990 Vilniuje įsteigta Lietuvos kurčiųjų sporto federacija. Lietuvai atkūrus Nepriklausomybę, Lietuvos kurčiųjų draugija tapo Lietuvos nebylių sąjungos veiklos tęsėja ir pareigų perėmėja. 1991 metais draugijos pirmininku išrinktas Petras Gasiūnas. 1992 metais LKD įstojo į Pasaulinę kurčiųjų federaciją, o 2006 metais tapo Europos kurčiųjų sąjungos nare.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Facebook paskyra
Instagram paskyra
YouTube paskyra
Samana (mitologija)
Samana – demonas Mesopotamijos mitologijoje. Greičiausiai taip pat buvo vadinama ir javų liga, kurią galėjo sukelti kenkėjiški vabzdžiai. Manyta, kad Samana veikia įgaliotas gydymo deivės Gulos.
Samana minimas užkalbėjimuose, datuojamuose Senosios Babilonijos karalystės laikotarpiu. Šiais užkalbėjimais nuo demono Samanos buvo siekiama apsaugoti kūdikius, jaunus vyrus ir moteris bei prostitutes. Tikėta, kad Samana labiausiai puoląs kūdikius ir prostitutes. Minima, jog Samana turėjęs liūto nasrus, slibino dantis, skorpiono uodegą ir erelio nagus. Šio demono buveinė – požemio pasaulis.
Beržtai (Ščiutinas)
Béržtai  – kaimas Baltarusijoje, Gardino srityje, Ščiutino rajone. Įsikūręs Astrynos kaimiškojoje apylinkėje, 40 km į šiaurės rytus nuo Gardino, 5 km nuo Lietuvos sienos. Pro kaimą teka Katra, šalia telkšo Beržtų ežeras (Beržtas), aplink veši šilai (Gudų giria), gausu pelkių. Ateina kelias iš Novy Dvoro. Stovi medinė Šv. Paraskevos cerkvė (1816 m.), buvęs administracijos pastatas. Apylinkėse kasamos durpės (įmonė „Verteliški“), į durpyną nutiestas siaurasis geležinkelis.
Istorija
Beržtai pirmąsyk minimi 1460 m. kaip didžiojo kunigaikščio valda Gardino apskrityje. XV a. antroje pusėje čia lankydavosi LDK kunigaikščiai Kazimieras Jogailaitis, Aleksandras, 1496 m. Beržtuose posėdžiavo LDK seimas. 1633 m. Beržtuose medžiojo karalius Vladislovas Vaza. Motiejus Sarbievijus medžioklę Beržtų miškuose aprašė poemoje Silvi ludia („Miško nuotykiai“).
Vilniaus vaivadija (1793)
Vilniaus vaivadija – trumpalaikis ATR administracinis-teritorinis vienetas, gyvavęs 1793 m. Centras – Vilnius.
Beržtai (Ščiutinas)
Istorija
XVIII a. pabaigoje kraštas atiteko Rusijai, 1819 m. pastatyta cerkvė. 1863 m. Beržtų apylinkėse veikė A. Lenkevičiaus sukilėliai. 1885 m. Beržtuose gyveno 933 žmonės, veikė valsčiaus valdyba, cerkvė, felčerių punktas, valdinė mokykla. XIX a. buvo Gardino apskrities kaimas, Beržtų valsčiaus centras.
1921–1939 m. priklausė Lenkijai, buvo Beržtų valsčiaus centras. TSRS laikais Beržtai buvo apylinkės centras. Iki 2001 m. veikė tarybinis ūkis. 2002 m. Beržtų apylinkė panaikinta, 2002–2013 m. priklausė Novy Dvoro apylinkei.
Vilniaus vaivadija (1793)
Istorija
Apskritis sudaryta Gardino seimo metu 1793 m. lapkričio 23 d., tačiau prasidėjęs 1794 m. sukilimas neleido vaivadijai pilnai įsigalioti.
Suskirstymas
Vaivadijai priskirti 3 regionai:
2017 m. Austrijos Grand Prix
'''2017 m. Austrijos Grand Prix''' – 9-osios 2017 m. Formulės 1 sezono lenktynės. Jos vyko Red Bull Ring trasoje 2017 m. liepos 7-9 dienomis.
Eksmuto įlanka
thumb|Eksmuto įlankos žemėlapis Eksmuto įlanka – Indijos vandenyno dalis prie vakarinių Australijos krantų, Vakarų Australijoje. Įsiterpusi tarp žemyno ir Šiaurės Vakarų Kyšulio pusiasalio (kai kuriuose šaltiniuose vadinamas Eksmuto pusiasaliu ). Ilgis 90 km, plotis žiotyse 30 km, gylis iki 22 m.
thumb|left|Eksmuto įlankos pietinė dalis: Audrų įlanka ir Dulo sala Vakarinei pakrantei būdingi žemi kalkakmenio krantai su siaurais stambiagrūdžio žvirgždo paplūdimiais, pietinei ir rytinei – dumblėtos ir smėlingos seklumos su mangrovių sąžalynais, už kurių plyti dumblėtos, smėlingos ir druskingos užliejamos žemumos. Įteka Janaris (Yannarie). Vakarinėje pakrantėje įsikūręs Eksmuto miestas, Šiaurės Vakarų kyšulyje veikia Australijos karinių jūrų laivyno ryšių stotis (atidaryta 1967 m.).
Įlankoje suskaičiuotos 8 jūrų žinduolių (kuprotieji banginiai, diugoniai, delfinai), daugiau kaip 63 selachijų (rajų ir ryklių), daugiau kaip 15 jūrinių gyvačių, 5 jūrinių vėžlių, 790 kaulingųjų žuvų, 831 pilvakojų, dvigeldžių ir galvakojų, 143 dygiaodžių ir 173 vėžiagyvių rūšys; pakrantėse pastebėtos 95 migruojančių ir perinčių paukščių rūšys, tarp jų 11 endeminių. Nedidelė įlankos dalis (šiaurėje, prie Šiaurės Vakarų kyšulio) priklauso į Pasaulio paveldo sąrašą įtraukto Ningalu rifo teritorijai.
1644 m. vakarinį įlankos krantą ištyrė olandų jūrininkas Abelis Tasmanas. 1818 m. įlanką britų admirolo Edvardo Pelu (Edward Pellew), Eksmuto vikonto, garbei pavadino įlanką tyrinėjęs australų keliautojas Filipas Parkeris Kingas (Phillip Parker King).
UiTM FC
„UiTM Football Club“ – Malaizijos futbolo klubas iš Šah Alamo. Šis klubas atstovauja UiTM arba Universiti Teknologi MARA (Maros Technologijos Universitetui). Tapo pirmuoju Malaizijos futbolo klubu, kuris atstovaudamas universitetui pateko į stipriausią šalies futbolo lygą (Superlygą).
Istorija
Klubo ištakos siekia 2008 m., kai prie UiTM (Maros Technologijos Universiteto), buvo suburta futbolo ekipa.
Žaidė Premjer lygoje (antroji pakopa), o vėliau sėkmingai licencijavosi ir pateko į aukščiausią divizioną (Superlygą).
2021 m. žaidė Superlygoje, tačiau užėmė dvyliktą vietą iš dvylikos dalyvių ir iškrito iš aukščiausios lygos.
Sezonai
Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.
Šokiai Mulen de la Galet kavinėje
Apie paveikslą
Paveikslą „Šokiai Mulen de la Galet kavinėje“ Ogiustas Renuaras sukūrė 1876 m. Jame pavaizduota sekmadienio popietė Mulen de la Galet kavinėje Paryžiaus Monmartro pasilinksminimų kvartale, kurioje savaitgaliais linksmintis rinkdavosi darbininkų klasės paryžiečiai su geriausiais savo drabužiais. Kavinė buvo pavadinta vietoje stovinčio malūno pavadinimu. Paveiksle paryžiečiai pavaizduoti šokantys, geriantys ir valgantys galetas. Paveikslo istorija smulkiai aprašyta O. Renuaro draugo Žoržo Rivjero. Tapytojas sumanė šį paveikslą 1876 m. gegužę ir tuo tikslu įsikūrė apleistame kotedže su sodu netoli malūno. Šioje vietoje jis nutapė kelioliką paveikslų, tarp jų „Supynes“. Ši vietovė dabar yra Monmartro muziejaus dalis. Didelių matmenų būsimo paveikslo drobę O. Renuaro draugai rytais padėdavo nugabenti iki kavinės. Daugelis jų pozavo paveikslo veikėjams ir juos išvardijo Ž. Rivjeras, kuris taip pat pavaizduotas paveiksle. Pirmame plane pavaizduota moteris su mėlynai ir rožinei dryžuota suknele yra O. Renuaro sesuo Estelė. O. Renuaras nutapė mažesnių matmenų paveikslo versiją, kuri yra beveik tapati didžiajai, skiriasi šiek tiek laisvesniais potėpiais ir raiškesnėmis spalvomis.
1877 m. O. Renuaras pademonstravo „Šokius Mulen de la Galet kavinėje“ trečiojoje impresionistų grupės parodoje, tačiau nėra tikrai žinoma, kuri versija, didesnė ar mažesnė, buvo išstatyta. Paveikslas visuotinai laikomas reikšmingiausiu dešimtmečio O. Renuaro kūriniu ir vienu iš chrestomatinių impresionistinės tapybos pavyzdžių. Didesniąją versiją parodos metu įsigijo O. Renuaro draugas, tapytojas Gustavas Kajebotas. Paveikslas išbuvo jo nuosavybėje iki 1894 m., kai G. Kajebotas mirė. Po to paveikslas perėjo valstybės nuosavybėn apmokant laidotuvių išlaidas. 1896−1929 m. paveikslas buvo eksponuojamas Liuksemburgo muziejuje Paryžiuje. Po to iki 1986 m. eksponuotas Luvre ir tais metais perkeltas į Orsė muziejų. Mažesnioji paveikslo versija išliko privačioje nuosavybėje ir 1990 m. viešo aukciono metu buvo parduota už 78,1 mln. JAV dolerių. Tuo metu tai buvo antras pagal brangumą viešai parduotas paveikslas.
Trakų vaivadija (1793)
Trakų vaivadija – trumpalaikis ATR administracinis-teritorinis vienetas, gyvavęs 1793 m. Centras – Trakai.
Istorija
Apskritis sudaryta Gardino seimo metu 1793 m. lapkričio 23 d., tačiau prasidėjęs 1794 m. sukilimas neleido vaivadijai pilnai įsigalioti.
Suskirstymas
Vaivadijai priskirti 3 regionai:
Higrofitas
thumb|180px|[[Liekninis viksvameldis]]
Higrofitai (🇬🇷 'drėgnas' + 🇬🇷 'augalas') – sausrai neatsparūs, higromorfinės sandaros augalai, augantys nuolat drėgnose augavietėse.
Augavietės
Auga vandens telkinių krantuose, žemapelkėse, ant kupstų, plovų arba negiliai vandenyje, drėgnose, pavyzdžiui, žemuminėse pievose, kuriose dėl drėkinimo ne tik atmosferos krituliais, bet ir gruntiniu vandeniu, jiems pakanka drėgmės. Kai kurie higrofitai ypač gausiai auga vandens telkinių krantuose bei sudaro stabilias bendrijas. Plačialapių miškų augalai pagal požymius, susijusius su hidrologiniu režimu, yra higrofitai.
Pagal augavietes higrofitai skirstomi į tris grupes: drėgnų ir ūksmingų miškų, šlapių pievų ir pelkių, bei ežerų pakrančių bei paupių higrofitus.
Prisitaikymas
Higrofitai yra gerai prisitaikę palaikyti vandens balansą – santykį tarp šaknimis įsiurbto ir transpiracijos metu išgarinto vandens. Kadangi auga drėgmės pertekliaus zonose, jiems nereikia reguliuoti transpiracijos, tad šio proceso intensyvumas gali būti artimas fiziniam garavimui nuo atviro vandens paviršiaus. Kadangi higrofitams nereikia taupyti vandens, jų ląstelių osmosinis potencialas žemas (0,8-1,3 MPa), o įtampa vandens induose, lemianti vandens patekimą į augalą, vos keli barai (kserofitų įtampa vandens induose siekia 80 barų). Netekę vandens higrofitai greitai nuvysta, tad jie neilgai išlaiko turgorą nuskynus. Daugeliui higrofitų būdinga heterofilija – lapai, panirę po vandeniu būna kitokios formos nei esantys virš vandens. Dėl šios savybės tokie augalai yra amfibiniai (būdmainiai) – prisitaikę augti tiek apsemti vandens, tiek jam nusekus. Higrofitai dažnai pasižymi regresiniais anatominiais ir morfologiniais bruožais, kurie palengvina tiesioginį vandens įsisavinimą, o šaknis naudojama tik įsitvirtinimui, bet ne mitybai.
Kalikstas Poninskis
Kunigaikštis Kalikstas Poninskis (1753 m. Ozero k., netoli Seradzo – 1817 m. birželio 13 d. Poninkos k.) – Lenkijos valstybinis ir karinis veikėjas, magnatas, Karūnos armijos generolas-majoras (1775), Targovicos konfederacijos narys (1792), Braclavo seniūnas.
Biografija
Lenkijos magnatų Pononskių giminės atstovas, herbo „Lodzia“ savininkas. Babimosto seniūno Motiejaus Poninskio (apie 1700–1758) ir Apolonijos Jaračevskos, Lendzsko kašteliono Jeronimo Jaračevskio dukters, jaunesnysis (ketvirtasis) sūnus. Karūnos didžiojo iždininko Adamo įbrolis ir generolo-majoro Adamo giminaitis.
1766–1770 m. Kalikstas Poninskis buvo kadetu riterių mokykloje Varšuvoje. Įsteigė 12-tą Karūnos Pononskių vardo pulką ir 1775–1785 m. vadovavo jam generolo-majoro laipsnyje. Pulko mecenato ir generolo laipsnį pardavė Petrui Ožarovskiui.
1778 m. Kalikstas Poninskis buvo išrinktas deputatu į seimą nuo Poznanės vaivadijos, o 1780 m. – nuo Braclavo vaivadijos.
Ketverių metų seime Kalikstas Poninskis pasisakė už bausmės sušvelninimą vyresniam broliui Adamui.
1794 m. surinko į pagalbą Lenkijos sukilėliams, vadovaujamiems Tado Kosciuškos, brangenybes, kurių vertė – 1100 Lenkijos zlotų.
Mirė savo valdose Poninko kaime, šalia Polonės, Voluinėje. Buvo palaidotas Polonėje.
Šeima
Kalikstas Poninskis buvo vedęs du kartus. Jo pirmoji žmona – Barbora Liubomirska, kunigaikščio Jurgio Ignoto Liubomirskio (1687–1753) duktė iš antros santuokos su Johana von Štein (1723–1783), Chmelniko seniūno ir Rusijos armijos generolo-leitenanto Kaspero Liubomiorskio (1724–1780) našlė. Santuoka buvo sudaryta 1780 m. liepą, bet po to iširo. Nuo 1791 m. ji turėjo „garsų“ romaną su giminaičiu Adamu, kuris 1792 m. sausį viešai atsiprašė Kaliksto Poninskio. 1793 m. balandį ji ištekėjo už Aleksandro Vinickio.
Antrą kartą vedė Liudviką Chržčonovską. Nei su pirmąja, nei su antrąja žmona vaikų nesusilaukė.
Rokas Kostiuškevičius
Biografija
2009 m. Europos čempionate užėmė 37-ą vietą.
2012 m. pasaulio jaunimo čempionas. Tais pačiais metais pasaulio suaugusiųjų čempionate sportininkas užėmė 27-ą vietą.
2013 m. Kostiuškevičius 18-ajame Europos čempionate surinko 14035 taškus ir pelnė pirmąją vietą. Nuo antroje vietoje likusio jo tėvo Rimo Kostiuškevičiaus jis atsiplėšė 160 taškų.
Treneris - R. Komža.
Tarptautinė oro transporto asociacija
Tarptautinė oro transporto asociacija (IATA) – tarptautinė nevyriausybinė oro bendrovių ir transporto asociacija. Jos būstinė yra Kanados Monrealio mieste, kuriame įsikūrusi ir kita aviacijos organizacija Tarptautinė civilinės aviacijos organizacija.
IATA organizacijos tikslas yra atstovauti visą aviacijos pramonę ir lyderiauti pasaulyje. IATA vienija apie 230 oro bendrovių, kurių maršrutai sudaro apie 93 % viso pasaulio bendrovių maršruto. Šiuo metu IATA veikia daugiau nei 150 pasaulio šalių. Organizacija sprendžia klausimus, susijusius su skrydžių saugumu, tarptautiniais standartais, oro uostams, transporto bendrovėms teikia klasifikacijos kodus, rengia ir tvirtina aviacijos taisykles. Organizacijai vadovauja Tony Tyler.
Istorija
IATA buvo įkurta 1919 m. Hagoje. Neveikė Antrojo pasaulinio karo metu. Atkurta 1945 m. balandžio 19 d. Kuboje. Tuo metu organizacija vienijo 57 nares iš 31 šalies, daugiausiai iš Europos ir Šiaurės Amerikos. 2013 m. jungė apie 240 oro transporto bendrovių.
Misija
IATA teigia, kad jų veiklos tikslas yra atstovauti ir ginti aviacijos pramonės tikslus visame pasaulyje. Visos aviacijos taisyklės ir nuostatos yra parengtos arba patvirtintos IATA organizacijos. Pagrindinis IATA tikslas yra teikti saugų transportavimą keleiviams.
Skroblus I
Skroblus I – viensėdis Utenos rajono savivaldybėje, 3 km nuo Šeimaties.
Malavėniukai
Malavėniukai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 4 km į rytus nuo Šiaulių, prie „Popiežiaus kelio“, Švedės tvenkinio rytiniame krante.
Istorija
Prie kaimo buvo senkapis. TSRS okupacijos metais kaimas priklausė Ginkūnų daržininkystės tarybiniam kolūkiui.
Oskar Kokoschka
Oskaras Kokoška (, 1886 m. kovo 1 d., Piochlarnas – 1980 m. vasario 22 d., Montrė) – XX a. Austrijos tapytojas, poetas, dramaturgas. Ekspresionizmo meno srovės atstovas.
Biografija
Oskaras Kokoška gimė 1886 m. kovo 1 d. Piochlarne, Austrijoje. Jo vaikystė nebuvo šviesi − po 3 metų nuo gimimo šeima bankrutavo ir persikėlė į Vieną, kur 1891 m. mirė vyresnysis brolis. 1904 ar 1905 m. O. Kokoška įstojo mokytis į vietos menų ir amatų mokyklą. Jis dirbo dailininku Vienos meninėse dirbtuvėse (Wiener Werkstätte), kurios 1908 m. išleido pirmąją O. Kokoškos poezijos knygą. Tais pačiais metais dailininkas buvo griežtai kritikuotas už savo eksponuotus tapybos kūrinius ir pašalintas iš dirbtuvių. Jį pastebėjo architektas Adolfas Losas, kuris tapo ištikimu O. Kokoškos rėmėju, įvedė į meninius Vienos sluoksnius. Šiuo laikotarpiu O. Kokoška kūrė pjeses, kurios laikomos vienomis pirmųjų ekspresionistinės dramaturgijos pavyzdžių.
1910 m. įvyko pirmoji personalinė O. Kokoškos paroda Paul Cassirer galerijoje Berlyne ir kita sekė Folkwang muziejuje Esene. O. Kokoška pradėjo bendradarbiauti Herwarth Walden žurnale „Der Sturm“. Tarp 1910 ir 1914 m. O. Kokoška daugiausiai tapė portretus, gyveno tai Berlyne, tai Vienoje. 1911 m. užmezgė meilės romaną su Alma Maler, austrų kompozitoriaus Gustavo Malerio našle. Romanas nutrūko prasidėjus karui. 1915 m. O. Kokoška savanoriškai stojo tarnauti kariuomenėje Pirmojo pasaulinio karo metu ir patyrė sunkią traumą Rytų fronte. 1917 m. atsigaudamas nuo traumos apsigyveno Dresdene, 1919 m. priėmė profesoriaus postą vietos akademijoje. 1918 m. publikuota Paul Westheim plati monografija apie menininką. Dresdene O. Kokoška sukūrė 3 pjeses.
1920 − 1935 m. O. Kokoška daug keliavo po Europą, Šiaurės Afriką, Vidurio Rytus, tapė peizažus, kurie laikomi viena jo kūrybos viršūnių. 1934 m. dėl nacistų įsigalėjimo Vokietijoje apsigyveno Prahoje. 1937 m. tapo Čekoslovakijos piliečiu. Jis 1936 m. nutapė Čekoslovakijos prezidento Thomas Garrigue Masaryk portretą ir jie susidraugavo. 1937 m. Vokietijos nacistai priskyrė O. Kokoškos dailės darbus prie „degeneracinio meno“ ir pašalino iš viešųjų muziejų, galerijų. 1938 m. O. Kokoška persikėlė į Angliją kartu su Olda Palkovska (1915−2004), būsima žmona, įvyko jo pirmoji paroda JAV. Anglijoje O. Kokoška kūrė antikarinius paveikslus (vyko Antrasis pasaulinis karas). 1947 m. priėmė D. Britanijos pilietybę. 1948 m. buvo surengta keliaujanti O. Kokoškos paroda JAV, 1950 m. − Vokietijoje.
1953 m. O. Kokoška apsigyveno Vilniove prie Ženevos ir mokė Tarptautinėje vaizduojamojo meno vasaros akademijoje, įsteigė savo „Matymo mokyklą“ Zalcburge (Schule des Sehens). 1956 m. buvo publikuotas O. Kokoškos literatūros kūrinių rinkinys, jis pradėjo užsiimti scenos dekoracijų kūrimu. O. Kokoška mirė 1980 m. vasario 22 d. Montrė mieste Šveicarijoje. Palaidotas Klaranso kaimo kapinėse Vo kantone.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1927–1928 m.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1927–1928 m.
1927–1928 m. Šiaurės Airijos futbolo taurė
Šiaurės Airijos futbolo taurė ( – „Airijos taurė“) vyksta nuo 1880 metų.
Konstal 114Na
Konstal 114Na – sudvejintų žemagrindžių tramvajų modelis, 1997 m. gamintas Lenkijos bendrovės „Konstal“. Tai prailgintas tramvajaus Konstal 112N variantas.
Skroblus II
Skroblus II – viensėdis Utenos rajono savivaldybėje, 7 km nuo Šeimaties.
Konstal 114Na
Iš viso buvo pagaminti 2 Konstal 114Na tramvajai.
Gorainių apylinkė
Gorainių apylinkė sovietmečiu buvo:
Kazys Maksvytis
Kazys Maksvytis (g. 1977 m. birželio 15 d.)  – Lietuvos krepšininkas, krepšinio treneris.
1999 m. Lietuvos kūno kultūros akademijoje įgijo kūno kultūros ir krepšinio trenerio bakalauro laipsnį, 2001 m. – kūno kultūros ir sporto magistro laipsnį.
Rungtyniavo Klaipėdos krašto komandose „Klaipėdos konteinerių terminalas“ (2012–2014 m.), „Geras Sprendimas“ (2014–2015 m.).
2010 m. trenerio karjerą pradėjo Kauno „Aisčiuose“, vėliau treniravo „Sakalus“, „Lietkabelį“ (2017 m. – LKL 2 vieta), porą kartų – „Neptūną“ (2014 m. LKL – 2 vieta, 2013, 2019 m. – 3 vieta). 2019 m. pasirašė sutartį su Rusijos klubu iš Permės „Parma“. 2019 m. dalyvavo NBA vasaros lygoje, dirbo Minesotos „Timberwolves“ trenerių štabe.
Kazys Maksvytis sėkmingai treniravo Lietuvos jaunimo rinktines: su U-16 rinktine laimėjo 2008 m. Europos čempionatą, su U-18 – 2010 m. Europos čempionatą, su U-20 – 2011 m. pasaulio ir 2012 m. Europos čempionatus. 2019 m. K. Maksvyčiui siūlyta užimti Lietuvos nacionalinės rinktinės vyr. trenerio postą, bet dėl įsipareigojimų „Parmos“ klubui atsisakė siūlomų pareigų.
2022 m. balandžio 11 d. tapo Kauno Žalgirio vyr. treneriu. 2022–2023 m. Eurolygos sezone komanda pateko į atkrintamąsias varžybas (užimta 7-oji vieta), taip pat laimėjo Lietuvos krepšinio lygą.
Kazys Maksvytis išugdė būrį žinomų Lietuvos krepšininkų: Joną Valančiūną, Arną Butkevičių, Donatą Motiejūną, Edgarą Ulanovą, Roką Giedraitį ir kt.
Naugarduko vaivadija
Naugarduko vaivadija – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Abiejų Tautų Respublikoje ir XX a. Lenkijos Respublikoje. Vaivadijai priklausė dabartinės Baltarusijos, Lenkijos ir Lietuvos žemės. Centras – Naugardukas.
Aruru
Aruru – viena iš deivių motinų Mesopotamijos mitologijoje. Kai kada įvardijama dievo Enlilio seserimi.
Teigiama, kad tai gali būti ikišumeriškos kilmės deivė. Dievų sąraše An = Anum Aruru ir įvairios kitos deivės motinos (Ninhursaga, Ninmah, Nintu, Ninmena, Dingirmah, Mama, Belet-ili) iš esmės jau buvo sutapatintos viena su kita.
Minima Gilgamešo epe, pasak kurio, iš molio sutvėrusi Enkidu. Taip buvę atsakyta į priespaudos kamuojamų Uruko (Gilgamešo miesto) gyventojų maldas. Sukurti Enkidu – lygiavertį varžovą Gilgamešui – Aruru paliepęs dangaus dievas Anu. Kaip pasakojama kai kuriose sukūrimo mito atmainose, Aruru sutvėrusi žmones ir nusprendusi jų likimus. Teigiama, kad su Aruru tapatinta deivė Ištarė, vadinta „žmonių giminės kūrėja“.
Aruru minima ir šumerų mite „Enlilis ir Sud“. Enlilis, paprašytas deivės Nanibgal, pasiunčia pas nuotaką Sud seserį Aruru. Ji keliauja su didžiuliu karavanu, gabenančiu Enlilio dovanas: laukinius ir prijaukintus gyvūnus, pieno produktus, medų, vaisius, metalus ir brangakmenius. Sud atvykus į Enlilio šventyklą Nipūre, jos veidas apliejamas aliejumi (galbūt tai padaro Aruru).
Korol i Šut
Korol i Šut  – Rusijos roko muzikos grupė, kurios ištakos siekia 1988 m. grupės lyderio ir kompozitoriaus Michailo Goršeniovo. Iš pradžių buvo vadinama „Kontora“.
Istorija
1996 m. išleido savo pirmąjį albumą – „Камнем по голове“, o po vienerių metų – antrąjį albumą „Король и Шут“.
2004 m. grupę paliko Marija Nefiodova. 2013 m. birželio 19 d. nuo širdies nepakankamumo mirė grupės lyderis Michailas Goršeniovas. Po šio įvykio muzikantai pranešė ketinantys atlikėjo atminimui surengti paskutinius koncertus ir nutraukti grupės veiklą; paskui likę nariai susibūrė į grupę „Severnij Flot“.
Fulco di Verdura
thumb|Fulco di Verdura Fulco di Verdura (Fulco Santostefano della Cerda; 1898 m. kovo 20 d. – 1978 m.) – Verduros kunigaikštis ir Murata la Cerda markizas, įtakingas Italijos juvelyras.
Gyvenimas
Gimė Palerme, Italijoje. Jis buvo paskutinis nešiojantis jau išnykusį Sicilijos, Verduros kunigaikščio titulą ir susigiminiavęs su iškiliu Sicilijos kunigaikščiu, rašytoju Giuseppe Tomasi di Lampedusa, žymaus romano „Leopardas“ autoriumi. Jo karjera prasidėjo susipažinimu su dizainere Gabrielle „Coco“ Chanel ir kompozitoriumi Cole Porter. Di Verduros biografija buvo publikuota „Thames and Hudson“ autorės Patricijos Corbett.
Išrūginis (upė)
Išrūginis – mažas upelis pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Marcinkonių seniūnijoje, Dainavos girioje; Ūlos dešinysis intakas. Išteka iš Išrūginio ežero, telkšančio 1 km į vakarus nuo Zervynų. Vinguriuoja į šiaurės vakarų pusę. Įteka į Ūlą 14,4 km nuo jos žiočių, 0,5 km į pietryčius nuo Mančiagirės, šalia kelio tilto per Ūlą.
thumb|left|160px|Išrūginio upelis prie pat žiočių
Naugarduko vaivadija (1793)
Naugarduko vaivadija – trumpalaikis ATR administracinis-teritorinis vienetas, gyvavęs 1793 m. Centras – Naugardukas.
Istorija
Apskritis sudaryta Gardino seimo metu 1793 m. lapkričio 23 d., tačiau prasidėjęs 1794 m. sukilimas neleido vaivadijai pilnai įsigalioti.
Administracinis suskirstymas
Vaivadijai priskirti 3 regionai:
Kėbliai
Kėbliai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 7 km į šiaurę nuo Šiaulių, prie kelio, prie Kulpės upės.
Geografija
Kėblių kaimo žemės yra į rytus nuo Bridų ir tęsiasi iki plento į Joniškį. 1916 m. Vokietijos kariuomenė nutiesė geležinkelį Šiauliai–Mintauja, kuris eina per Kėblių kaimą ir padalija jį į dvi dalis. Nuo geležinkelio į rytus nuo seno yra dirbamų laukų plotai. Po 1922 m. žemės reformos čia susikūrė 15 naujų sodybų.
Senoji kaimo dalis liko į vakarus nuo geležinkelio. Senąjį kaimą sudarė viena ilga gatvė nuo Šilų miškelio iki geležinkelio pervažos netoli Domantų kaimo. Centrinę gatvę sudarė kelias iš Šiaulių į Joniškį ir Rygą. Kelias prarado savo reikšmę 1858 m. nutiesus plentą į Šiaulius per Ginkūnus. Po žemės reformos vakarinėje dalyje liko 18 sodybų. Ne visoms reikėjo keltis į naujas vietas, nes žemės buvo šalia namų. Gatvė išliko.
Kolūkių laikais kaimo padalinimas dar labiau įsitvirtino. Vakarinė dalis atiteko kolūkiui „Pirmyn“ ir melioracijos vajaus metu buvo sunaikinta. Visus sodybų pastatus nugriovė. Žmonės išsikėlė gyventi į Bridus ar kitur. Rytinė dalis atiteko Ginkūnų tarybiniam ūkiui. Melioracijos metu kelios sodybos liko nenugriautos.
Istorija
Šiaulių „Aušros“ muziejuje 2007 m. rodyta iš Paryžiaus muziejų atvežta Napoleono laikų karinio žemėlapio kopija. Patį žemėlapį sudarė kariniai topografai, kurie 1799 m., persirengę pirklių rūbais, karieta važiavo iš Tilžės į Rygą. Pašto stotyse sustodavo „pailsėti“ visai dienai. Tuo laiku jie braižė žemėlapį, pažymėdami įvairius objektus, kurie galėtų būti naudingi kariuomenei. Šiame žemėlapyje tarp Šiaulių ir Meškuičių yra pažymėtas tik Kėblių kaimas. Kitų kaimų nežymėta. Galima spėti, kad 1799 m. Kėblių kaimas buvo didesnis už kitus.
Kraštotyrininkas Gustavas Gontis savo „Vinkšnėnų kaimo istorijose“ rašo, kad iki Pirmojo pasaulinio karo Kėblių kaime buvo lentpjūvė ir parduotuvė. Po karo atsirado pradinė mokykla ir geležinkelio stotelė.
Kėblių pradinė mokykla įsteigta 1922 m. Žinoma mokytojo Sakalausko pavardė, kitų mokytojų pavardės nežinomos. 1945 m. Mokykla perkelta į išvežto ūkininko sodybą už plento ir pavadinta Domantų pradine mokykla. 1970 m. Mokykla uždaryta.
1949 m. įsteigtas Kėblių kolūkis, kuris 1954 m. su Bridų, Vinkšnėnų, Jurgeliškių, Kėblių ir Sutkūnų kolūkiais sujungtas į Šiaulių apylinkės kolūkį „Pirmyn“. 1991 m. kolūkis išardytas į 7 žemės ūkio bendroves, kurios per 10 metų žlugo.
Žymūs žmonės
Kėbliuose gimė:
Hipotezės
Filme „Saulės mūšis“ (scenarijų parašė Gintaras Songaila, režisierius Saulius Bartkus, konsultantai istorikai Tomas Baranauskas ir Romas Batūra) po vaizdų Romoje, kur popiežius duoda bulę su leidimu rengti žygį į Saulės žemę, rodomas žemėlapis. Jame ryški raudona rodyklė rodo žygio kelią iš Mintaujos iki Saulės žemės. Rodyklė baigiasi ties ta vieta, kur žemėlapis atitinka Kėblių laukus. Kaimo pavadinimas neminimas, bet rodyklės galas aiškiai rodo, kad kalavijuočių stovykla įrengta Kėblių laukuose.
Per tą laiką Šiaulių kunigaikščiai broliai Bulioniai ir žemaičių kunigaikštis Vykintas iš Tverų rinko žemaičių kariuomenę priešui išvyti. Rašytojas K. Alminas apysakoje „Šiaulių mūšis“ detaliau išvardija lietuvių karių išsidėstymą prieš mūšį. Kalavijuočių bazės užimtą plotą jis vadina laukais netoli Meškuičių. Lietuvių kariai išsidėstė keliose vietose. Paskutinę naktį prieš mūšį Ariogalos ir Raseinių kariai praleido Vinkšnėnų miškuose. Tauragės, Viekšnių ir Skuodo kariai susirinko miške kairiojo Tautinio upelio pusėje. Už Kulpės stovėjo Tverų ir Vaiguvos kariai, vadovaujami Vykinto. Bulionių vadovaujami Šiaulių kariai iš vakaro persikėlė per Mūšos upę ir ruošėsi užstoti priešui kelią iš priekio. Penktą dieną priešai pajudėjo iš stovyklos. Slinko lėtai. Žirgams teko labai didelis krūvis: slėgė šarvai ir užimtasis grobis. Vykintas su savo kariais sekė besitraukiančius priešus ir laukė, kad jie nueis į tinkamą mūšiui vietą. Sulaukę reikiamo momento, žemaičiai užpuolė priešus anksti rytą pelkėtoje vietoje. Įvyko mūšis. Daug priešų žuvo, dalis pabėgo. Buvo išvaduoti belaisviai, atsiimtas priplėštas grobis.
Aukso moneta
Aukso moneta – moneta, nukaldinta iš aukso arba lydinio, kuriame vyrauja auksas. Auksas buvo naudojamas monetoms kaldinti nuo pat monetų išradimo, daugiausia dėl paties aukso vertės.
Dabar kaldinamos aukso monetos skirtos arba parduoti kolekcionieriams, arba kaip kaupiamosios monetos. Kaupiamųjų aukso monetų nominalas nėra svarbus, svarbus aukso kiekis jose ir jo vertė.
Auksas buvo naudojamas monetų kalyboje nes yra:
Istorija
thumb|right|250px|Auksinės 20 Švedijos kronų monetos Senovės Egipto faraonai apie 2700 m. pr. m. e. ėmė kaldinti auksinius žetonus, kuriuos naudodavo kaip dovanas.
Lydijos karalius Krezas (Croesus) (560–546 m. pr. m. e.) ėmė kaldinti pirmas auksines monetas. Tai buvo grubios monetos, kaldintos iš elektrumo – gamtinio blyškiai geltono aukso ir sidabro lydinio. Pirmųjų monetų metalo sudėtis buvo panaši į sudėtį grynuolių, kurie būdavo randami Paktolo (Pactolus) upės, tekėjusios per Lydijos sostinę Sardį, sąnašynuose. Karaliaus Krezo auksinės monetos sekė po sidabro monetų, kurias apie 700 m. pr. m. e. kaldino Argo karalius Feidonas.
546 m. pr. m. e. Krezas pralaimėjo karą su persais ir žuvo. Persai perėmė auksą kaip pagrindinį metalą savo monetų gamybai.
VI–V a. pr. m. e. Kinijoje buvo kaldinamos piniginės priemonės Ying yuan – 3-5 mm storio aukso lakštai su įspaustais kvadratiniais ar apskritais įrašais.
Aukso monetos ilgą laiką buvo pagrindinė pinigų forma, kurią nustojo naudoti tik XX a. pradžioje. Daugelis pasaulio šalių nustojo naudoti aukso monetas ir atsisakė aukso standarto 1933 m., kai Didžiosios depresijos metu žmonės ėmė masiškai kaupti auksą. JAV 1933 m. įsaku Nr. 6102 buvo uždrausta kaupti auksą ir doleris buvo devalvuotas aukso atžvilgiu. Doleris nuo aukso buvo visiškai atsietas tik 1971 m.
Daugelyje šalių yra kaldinamos aukso monetos, kurios yra legalios mokėjimo priemonės, tačiau yra skirtos ne apyvartai, o kolekcionieriams ar kaip kaupimo priemonė.
Kolekcionuojamosios aukso monetos
Aukso monetų vertę lemia daug veiksnių – retumas, senumas, išvaizda, tiražo dydis. Kolekcionieriai labai vertina aurėjus, solidus ir spur ryal.
2002 m. liepos mėn. labai reta 1933 metų 20$ moneta Double Eagle buvo parduota Sotheby's aukcione už $7 590 020. Tai vertingiausia JAV moneta. 1933 m. JAV monetų kalykloje buvo nukaldinta daugiau kaip 445 tūkst. monetų Double Eagle, bet beveik visos jos buvo perlydytos išleidus įsaką Nr. 6102. Išliko tik kelios monetos.
2007 m. Karališkoji Kanados kalykla nukaldino 100 kg aukso monetą, kurios nominalas – 1 mln. dolerių. Monetos auksas tada kainavo virš 2 mln. dolerių. Monetos skersmuo – 50 cm, storis – 3 cm. Pirmoji nukaldinta moneta buvo numatyta kaip priemonė reklamuoti kaupiamąsias Kanados monetas auksinius klevo lapus (Gold Maple Leaf). Vėliau atsirado tokių monetų pirkėjų, ir kalykla paskelbė, kad šias monetas kaldins pagal užsakymus ir pardavinės už 2,5-3 mln. dolerių. 2007 m. gegužės 3 d. kalykla turėjo 5 užsakymus.
Austrija anksčiau kaldino 37 cm skersmens 31 kg masės aukso monetas Vienna Philharmonic. kurių nominalas – 100 000 eurų.
2011 m. Perto monetų kalykloje nukalta didžiausia ir vertingiausia pasaulio aukso moneta Australian Kangaroo One Tonne Gold Coin. Monetos svoris – viena tona, skersmuo – apie 80 cm, storis – virš 12 cm, vertė – daugiau nei 50 mln. Australijos dolerių. 2012 m. įrašyta į Gineso rekordų knygą.
Rimas Kostiuškevičius
Rimas Kostiuškevičius – Lietuvos oro balionų sporto pilotas. Daugkartinis Lietuvos čempionas.
James Wan
Džeimsas Vanas (, pinyin: Wēn Zǐrén, g. 1977 m. vasario 26 d.) – australų kino režisierius, scenarijų autorius, prodiuseris ir komiksų rašytojas. Dž. Vanas daugiausia dirba su siaubo žanru, labiausiai jį išgarsino tokie kūriniai kaip „Pjūklas“, „Tūnąs tamsoje“ ir „Išvarymas“. Pastarasis yra antra pelningiausia siaubo franšizė, jos vertė viršija 2 mlrd. JAV dol.
Michailas Petersonas
Michailas Petersònas (, 1885 m. rugsėjo 22 d. [spalio 4. d.] Kerenskas, Penzos gubernija, Rusijos imperija – 1962 m. lapkričio 22 d., Maskva, Rusijos TFSR) – XX a. Rusijos kalbininkas. Indoeuropeistikos, lietuvių, armėnų, prancūzų kalbų, sintaksės ir rusų kalbos mokymo metodikos specialistas. Vienas iš Maskvos lingvistinės mokyklos atstovų. Filologijos mokslų daktaras, profesorius.
Rimas Kostiuškevičius
Biografija
2000 m. Europos čempionate Liuksemburge liko 43-ioje vietoje. 2001 m. Pasaulio aviacijos žaidynėse užėmė 76-ą vietą. 2002 m. pasaulio čempionate pakilo į 26-ą vietą. 2003 m. Europos čempionate Vilniuje užėmė 9-ą vietą. Po metų vykusiame pasaulio čempionate Kostiuškevičius buvo 13-as. 2005 m. Europos oro balionų čempionate surinkto 10782 taškus ir liko 7-as. Tą pačią vietą sportininkas užėmė po metų vykusiame pasaulio čempionate. 2007 m. Europos čempionate buvo devintas. 2008 m. pasaulio oro balionų čempionate liko 42-as, o pasaulio karšto oro orlaivių čempionate – 8-as. 2009 m. Europos čempionate pasiekė 15-ą vietą. 2010 m. Pasaulio čempionato 8-os vietos laimėtojas.
Michailas Petersonas
Biografija
Tėvas – Nikolajus Petersonas (1844–1919 m.), jaunystėje dirbęs mokytoju Jasnaja Polianoje, asmeniškai pažinojo L. Tolstojų ir F. Dostojevskį, buvo filosofo N. Fiodorovo šalininkas ir jo darbų leidėjas; M. Petersono motina – iš Ogariovų šeimos.
M. Petersonas mokėsi Ašchabado ir Verno gimnazijose, šiuose miestuose jo tėvas dirbo teisėju. 1912 m. drauge su N. Trubeckojumi baigė Maskvos universiteto Istorijos – filologijos fakulteto lyginamosios kalbotyros skyrių: specializavosi lyginamosios kalbotyros ir indoeuropeistikos srityse, jo vadovas buvo Viktoras Požezinskis. Liko dirbti lyginamosios istorinės kalbotyros ir sanskrito katedroje. Maskvos universitete ir kitose Maskvos aukštosiose mokyklose dėstė indoeuropiečių kalbų lyginamąją gramatiką, sanskritą, lietuvių kalbą, rusų kalbos sintaksę ir kt; docentas (nuo 1916 m.), profesorius (nuo 1925 m.). Maskvos lingvistinio būrelio sekretorius (1918–1923 m.). Priklausė įvairioms RTFSR Liaudies švietimo komisariato ir Valstybinės mokslo tarybos komisijoms sprendžiant kalbų dėstymo mokyklose klausimus. Jis taikė savotišką dėstymo metodiką: mokyti pradėdavo ne nuo pratimų, o tiesiai nuo neadaptuoto teksto skaitymo ir nagrinėjimo. Pirmosiose paskaitose M. Petersonas visapusiškai išanalizuodavo vieną – du žodžius, vieną frazę. Pamažu tempas greitėdavo, informacijos apie kalbą kiekis didėdavo, ir netrukus studentai jau savarankiškai galėdavo nagrinėti sudėtingus tekstus.
Rimas Kostiuškevičius
Biografija
Treneris – R. Komža.
Michailas Petersonas
Biografija
1925 ir 1931 m. vyko į komandiruotes užsienyje.
Nuo 3-ojo dešimtmečio pabaigos buvo kritikuojamas už tai, kad nepritarė marizmui, spaudoje buvo išvadintas „pseudomokslo atstovu“. Filologijos katedras atskyrus nuo Maskvos universiteto 1931 m. dirbo Maskvos V. Potiomkino pedagogikos institute, Mokslinių tyrimų instituto pradinėje mokykloje, nuo 1938 m. – Maskvos N. Černyševskio filosofijos, literatūros ir istorijos institute. Įsteigus Maskvos universiteto Filologijos fakultetą 1941 m. jame dėstė įvadą į kalbotyrą, graikų ir lietuvių kalbas, sanskritą. M. Petersonas artimai bendravo su J. Balčikoniu.
Nuo 5-ojo dešimtmečio vidurio dirbo ir TSRS mokslų akademijos Rusų kalbos institute. 5-ojo dešimtmečio pabaigoje dėl ideologinės marizmo šalininkų kampanijos buvo priverstas nutraukti dėstymą, beveik nebepublikavo darbų. Po 1950 m. vėl ėmė dėstyti Maskvos universiteto Filologijos fakultete, ir studentams, nepaisydamas tebesitęsiančios „oficialiojo“ mokslo šalininkų kritikos, sugebėjo perduoti F. Fortunatovo mokyklos paveldą ir aukštus profesinius bei etinius standartus (tuo metu tarp jo mokinių buvo T. Bulygina, T. Jelizarenkova, V. Ivanovas, V. Kočergina, V. Toporovas ir kt); jis redagavo leidžiant rinktinius F. Fortunatovo darbus (1956 m.).
1952 m. pabaigoje M. Peteronas sunkiai susirgo ir nutraukė dėstymą.
Mokslinis indėlis
Be įvairiapusės dėstytojavimo veiklos, M. Petersonas įnešė žymų indėlį į lietuvių kalbos ir gramatikos teorijos studijas. Išleido „Lietuvių kalbos apybraižą“ (1955 m.), joje pateikė pirmuosius statistinius duomenis apie lietuvių kalbos garsų ir jų klasių dažnumą. Parašė straipsnių apie M. Mažvydo „Katekizmo“ kalbos ypatybes, K. Donelaičio sintaksę. Žymiausiu M. Petersono darbu laikoma apybraiža apie rusų kalbos sintaksę, šiame darbe jis pabandė F. Fortunatovo gramatinę teoriją taikyti sintaksės lygmens reiškiniams; tirdamas sintaksę vienas iš pirmųjų pasitelkė statistinius metodus. Vis dėlto mokslininką domino ne įvairių reiškinių ir kalbos vienetų kiekinis santykis pats savaime, o kaip priemonė, kurią naudojant galima atskirti gyvus, besivystančius kalbos elementus nuo senų, negyvų elementų, kalboje išlikusių kaip ankstesnių laikotarpių liekanos. Jis mokė savo studentus griežtai skirti sinchroninius ir diachroninius reiškinius.
Igoris Ščekočichinas
Igoris Ščekočichinas (g. 1980 m. birželio 22 d., Ignalinoje) – Lietuvos biatlonininkas ir slidininkas.
Michailas Petersonas
Mokslinis indėlis
M. Petersonas žinomas ir kaip metodistas, darbų apie prancūzų ir rusų kalbų mokymą, rusų rašybos principus ir kitas problemas autorius. Parašė ortografinį žodyną, jame daugiau kaip 50 000 žodžių.
Igoris Ščekočichinas
Biografija
1999 m. pasaulio jaunimo čempionate Suomijoje sprinto rungtyje užėmė 37 vietą, o persekiojimo 29 vietą. 2000 m. Lenkijoje vykusiame Europos čempionate jaunimo grupėje iškovojo 3 vietą persekiojimo (12,5 km) rungtyje. Tais pačiais metais pasaulio jaunimo čempionate Austrijoje iškovojo 10 vietą toje pačioje rungtyje ir 12 vietą sprinte bei Norvegijoje vykusiame pasaulio biatlono čempionate sprinto rungtyje 90 ir klasikiniu stiliumi 87 vietą. Po metų pasaulio biatlono čempionate Suomijoje sprinto rungtyje 70 vietą ir klasikiniu stiliumi 82 vietą. 2001 m. Prancūzijoje Europos biatlono pirmenybėse vyrų 20 km individualioje rungtyje užėmė 45 vietą.
Bunjamin Shabani
Bunjaminas Šabanis (,, g. 1991 m. sausio 30 d.) – albanų kilmės Šiaurės Makedonijos futbolininkas, saugas.
Karjera
Futbolininko karjerą pradėjo tuometiniame FK Baškimi Kumanovo.
2009 m. vasarą persikėlė į Suomiją. Žaidė FC Oulun Pallo. 2010 m. vasarą paliko klubą.
2010–2012 m. rungtyniavo KF Shkupi, o 2012–2014 m. – KF Shkëndija.
2014–2015 m. atstovavo FK Partizani Tirana (Albanija).
Grįžęs į Makedoniją 2015–2017 m. rungtyniavo KF Renova, o 2017–2018 m. KF Shkupi.
2018–2019 m. atstovavo armėnų FA Širak, o vėliau perėjo į kosoviečių FC Drita.
2020 m. perėjo į FC Struga (Šiaurės Makedonija). Tapo 2022–2023 m. Pirmos lygos čempionu.