cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šiaulių savivaldybės taryba 1990–1995 m.
Į rinkos ekonomiką
1991 m. vasario 28 d. priėmus Valstybinio turto privatizavimo įstatymą, pirmosios buvo parduotos prekybos ir paslaugų įmonės. Iki tarybos kadencijos pabaigos pilnai arba iš dalies buvo privatizuota per 150 miesto įmonių bei 200 kitų objektų. Jau 1992 m. miesto valdyboje buvo užregistruota 5351 įmonė, iš kurių tik 3,3 proc. buvo valstybinės, 11,9 proc. akcinės bendrovės, 1374 – naujos. 1995 m. sausio 1 d. mieste veikė 5876 įmonės, iš jų 84 valstybinės, 915 akcinės bendrovės, 4832 individualios įmonės. Įsisteigė du šiaulietiški bankai – „Šiaulių bankas“ (1992 m. vasario 17 d.) ir bankas Snoras (1992 m. vasario 12 d. įsteigtas kaip Šiaulių krašto bankas).
Nuorodos
Oficiali svetainė
Jakutija
Jakutija arba Sacha ( – „jakutų žemė“, ), oficialiai – Sachos Respublika (Jakutija)  – Rusijos administracinio teritorinio suskirstymo vienetas (federacijos subjektas). Jis yra Rusijos rytuose, Tolimųjų Rytų federalinės apygardos šiaurėje ir vakaruose, prie Laptevų ir Rytų Sibiro jūrų. Šiaurės rytuose ribojasi su Čiukotka, rytuose – su Magadano sritimi ir Chabarovsko kraštu, pietuose – su Amūro ir Čitos sritimis, pietvakariuose – su Irkutsko sritimi ir vakaruose – su Krasnojarsko kraštu. Administracinis centras – Jakutskas.
Jakutija – didžiausias pasaulyje administracinis vienetas.
Istorija
Jakutai į šį regioną atsikraustė XIII a. iš Centrinės Azijos. Jakutai (savivardis – sachai) kildinami ir iš tiurkų, ir iš mongolų. Jie nukariavo vietines medžiotojų gentis ir kraštą pavadino Sacha – pagal istorinę Persijos sritį. Evenkai jakutus vadino yako ir šis pavadinimas prigijo rusų kalboje. Jakutų karaliai valdė ne tik dabartinę Jakutijos teritoriją, bet ir čiukčių, evenkų gyvenamas žemes.
Rusai čia pasirodė XVII a. pradžioje. 1632 m. rugsėjo 25 d. prie Lenos upės kazokai įkūrė Lenos fortą (Ленский Острог). 1638 m. Maskvos vyriausybė nurodė įkurti naują administracinį regioną, kurio centru tapo šis fortas. Prie Lenos upės pradėjo keltis rusai. Jie čia pradėjo vystyti žemdirbystę.
Rusijos imperijos laikais Jakutija tapo tremties, katorgos vieta. Ši tradicija buvo pratęsta ir sovietiniais metais (Lenos deltoje, Jakutske, taip pat Janos, Indigirkos ir Kolymos upių baseinuose).
Tarybiniu laikotarpiu pradėta industrializacija, iškasenų gavyba, kelių tiesimas. Autonominės respublikos statusą įgavo 1922 m. balandžio 27 d. 1992 m. įgavo respublikos Rusijos Federacijos sudėtyje statusą.
Geografija
Jakutija yra didžiausia pasaulyje kurios nors valstybės administracinė teritorija (plotas – 3083,523 tūkst. km² ). Iš šiaurės į pietus ji driekiasi apie 2500 km, iš rytų į vakarus – apie 2000 km. Jakutijai priklauso ir Naujojo Sibiro salos, esančios tarp Laptevų ir Rytų Sibiro jūrų. Jakutija driekiasi per tris laiko juostas – UTC+10, UTC+11 ir UTC+12 (vasarą laikas nekeičiamas).
Reljefas
Į vakarus nuo Lenos upės driekiasi Vidurio Sibiro plokščiakalnis, šiaurėje besileidžiantis į Šiaurės Sibiro žemumą. Tarp Lenos, Aldano ir Viliujo upių plyti Vidurio Jakutijos žemuma. Kitapus Lenos driekiasi kalnynų ir kalnagūbrių virtinė (Verchojanos kalnagūbris, Janos-Oimiakono kalnynas, Čerskio kalnagūbris, Aldano kalnynas, Stano kalnagūbris), šiaurėje besileidžianti į žemumas (Janos-Indigirkos, Kolymos). Aukščiausia vieta – Pobedos k. (3003 m, kitais duomenimis – 3147 m; Čerskio kalnagūbryje). Kalnuose gausu naudingų iškasenų: naftos, dujų, anglies, deimantų, aukso, sidabro.
Klimatas
thumb|right|150px|[[Amga|Amgos upė]] Klimatas ryškiai kontinentinis, atšiaurus, nes beveik 40 % Jakutijos yra už poliarinio rato. Šalis įeina į 3 klimato juostas: arktinę, subarktinę ir vidutinių platumų. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra svyruoja nuo -28 °C (pakrantėje) iki -50 °C (kalnuose), o Oimiakono rajone yra šalčiausia šiaurės pusrutulio vieta, kur 1926 m. užfiksuota -72,2 °C temperatūra. Liepos mėnesio temperatūros nuo 2 °C (pakrantėje, salose) iki 19 °C (centrinėje dalyje). Kritulių per metus iškrinta 200–700 mm.
Vidaus vandenys
Didžiausia Jakutijos upė – Lena, tekanti centrine krašto dalimi. Svarbiausi jos intakai Jakutijoje – Aldanas, Viliujis, Oliokma. Be to, dar yra daug upių, įtekančių į arktines jūras: Jana, Indigirka, Kolyma, Oleniokas, Anabaras. Respublikoje yra apie 700 ežerų ir tvenkinių (Mogotojevo, Nedželi, Nerpičjo, Viliujsko tvenkinys). Lygumose ir žemumose gausybė pelkių.
Dirvožemiai ir augalija
Visoje Jakutijos teritorijoje išplitęs amžinasis įšalas. Didžiajai daliai būdingi taigos jauriniai dirvožemiai. Šiaurėje – tundros glėjiniai, upių slėniuose – salpiniai dirvožemiai. Jūrų pakrantėse ir salose būdingos arktinės dykumos. Šiaurėje ir aukštai kalnuose vyrauja tundra. 47 % Jakutijos teritorijos užima taiga, kurios būdingiausias augalas – daūrinis maumedis. Taip pat auga eglės, sibiriniai kėniai ir spygliuočiai. Pietuose auga pušys. Upių slėniuose plyti pievos.
Administracinis suskirstymas
Jakutija padalinta į 36 savivaldžias teritorijas: 34 rajonus (ulusus) ir 2 miestų savivaldybes. Rajonai savo ruožtu dalijami į miestiškuosius ir kaimiškuosius naslegus, kurių iš viso yra 365, jų tarpe 31 nacionalinis.
Ekonomika
thumb|right|260px|Deimantų kasykla Udačne 43 % Jakutijos BVP sudaro pramonė. Svarbiausia pramonės šaka – gavyba. Sangare, Čulymane, Zyrjankoje išgaunama akmens anglis, centriniuose rajonuose – gamtinės dujos ir nafta, Mirne – deimantai, Ust Neroje, Kulare – auksas, Ėsė Chajoje – alavas, Kempendjajyje – valgomoji druska. Svarbiausia apdirbamosios pramonės šaka – medienos kirtimas ir apdirbimas. Pajūryje, prie upių išvystyta žvejyba ir žuvies perdirbimas. Yra ir lengvosios bei mašinų pramonės įmonių. Veikia kelios galingos elektrinės (Viliujo HE, Jakutsko, Čulymano, Nerjungrio ŠE). Centrinėje Jakutijoje auginamos grūdinės kultūros (avižos, miežiai, kviečiai), daržovės. Veisiamos kiaulės, galvijai. Elnininkystė, kailinių žvėrelių auginimas. Žvejyba.
Šeši upių ir 2 jūrų uostai. Jakutske yra tarptautinis oro uostas. Per respublikos pietus driekiasi Baikalo-Amūro geležinkelis (BAM). Yra 2 federacinės reikšmės keliai: Jakutskas – Bolšoj Never ir Jakutskas – Magadanas („Kolymos traktas“).
Gyventojai
right|thumb|250px 45,5 % Jakutijos gyventojų yra jakutai, 41,2 % – rusai, 3,7 % – ukrainiečiai. Dar gyvena šiek tiek žydų, totorių, evenkų, evenų, dolganų, čiukčių, jukagyrų ir kitų Sibiro tautelių. Oficialios kalbos – rusų ir jakutų (kuria kalba apie 25 % gyventojų). 64,3 % gyventojų gyvena miestuose. Rusai ir kiti slavai, gyvenantys Jakutijoje, išpažįsta krikščionybę (ortodoksai). Tuo tarpu vietiniai gyventojai praktikuoja šamanizmą ir tikėjimus dvasiomis. Svarbiausi miestai:
Lietuviai
Jakutiją XIX amžiuje intensyviai tyrinėjo lietuvių kilmės geografas Jonas Čerskis, kurio vardu yra pavadintas kalnagūbris ir gyvenvietė.
1941–1954 metais daug lietuvių buvo ištremta į įvairias Jakutijos vietoves arba įkalinta ten įkurtuose lageriuose.
Jakutske buvo siūloma pastatyti paminklą lietuvių kalinių ir tremtinių atminimui, bet nebuvo gautas Rusijos valdžios pritarimas. 2006 m. spalio 10 d. šis paminklas atidengtas Vilniuje, Aukų gatvėje prie buvusių KGB rūmų. Paminklo autoriai – skulptorius Jonas Jagėla ir architektas Algis Vyšniūnas. Steloje tremtinių atminimas pagerbtas keturiomis (lietuvių, anglų, rusų ir jakutų) kalbomis. Jos kūrimą didžiąja dalimi finansavo Lietuvos Respublikos Vyriausybė.
Janauka (Čiulėnai)
Janauka – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Toliejų.
Indera SC
„Indera Sports Club“  – Brunėjaus futbolo klubas iš Bandar Seri Begavano miesto.
Istorija
Klubas 2013 m. ir 2014 m. tapo šalies čempionais.
2018 iškovojo šalies futbolo taurę.
Sezonai
Šaltiniai:
MS ABDB
„Majlis Sukan Angkatan Bersenjata Diraja Brune“  – Brunėjaus futbolo klubas iš Bandar Seri Begavano miesto.
Klubo pavadinimas paprastai trumpinamas MS ABDB.
Istorija
Klubas 2017/2018 m. tapo šalies čempionais.
Brunėjaus Superlyga
Šaltiniai:
Akmenės rajono savivaldybės taryba 1995–1997 m.
Akmenės rajono savivaldybės taryba – Akmenės rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1995 m. kovo 25 d.
Teisinis pagrindas
Rinkimai įvyko vadovaujantis 1992 m. spalio 25 d. Konstitucijos nuostatomis, 1994 m. liepos 7 d. naujuoju Vietos savivaldos įstatymu ir nauju 1994 m. liepos 7 d. savivaldybių tarybų rinkimų įstatymu. Buvo panaikintos savivaldybių pakopos, iki 25 sumažintas savivaldybės tarybos narių skaičius, meras tapo ir atstovaujamosios, ir vykdomosios valdžios galva.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Akmenės rajono savivaldybės taryba 1997–2000 m.
Akmenės rajono savivaldybės taryba – Akmenės rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1997 m. kovo 23 d. vadovaujantis 1996 m. gruodžio 23 d. pakeistu Savivaldybių tarybų rinkimų įstatymu. Taip pat buvo pakeista Konstitucija, tarybų kadencija prailginta iki 3 metų.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Janaslavas
Janaslavas – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 7 km į pietvakarius nuo Lazdijų, 1 km nuo sienos su Lenkija, prie kelio. Šalia telkšo Akmenių ežeras. Seniau ties Janaslavu veikė Lazdijų muitinė.
Istorija
XIX a. pab. kaimas priklausė Seinų apskrities Krasnavo valsčiui, Lazdijų parapijai.
Rombinės rajos
Rombinės rajos (Rajidae) – rombinių rajožuvių (Rajiformes) šeima. Kūnas rombo formos, plokščias, uodega plona, aiškiai skiriasi nuo liemens. Maitinasi smulkiomis žuvimis ir vėžiagyviais.
Paplitusios šaltesniuose vandenyse. Kiaušiniai vystosi pakibę ant augalų.
Šeimoje yra 25 gentys ir 229 rūšys.
Janavas (Druskininkai)
Janavas – kaimas Druskininkų savivaldybėje, 4 km nuo Raudonikių.
AB Stumbras
„Stumbro“ gamyklai priklausantys prekių ženklai: „Millennium vodka“ (degtinė),  „Lithuanian vodka“ (degtinė), „Stumbras vodka“ (degtinė), „Gloria“ (brendis), Imperial XII (brendis), „Devynerios“ (trauktinė), „Stumbro Starka“ (trauktinė), „Krupnikas“ (likeris), „Summer Garden“ (likeris) ir kt. „Stumbras“ savo produkciją eksportuoja į 30 pasaulio šalių.
„Stumbro“ gamykla priklauso įmonei AB „MV Group Production“, kuri priklauso „MV GROUP“ – vienai didžiausių įmonių grupių Baltijos šalyse, veikiančiai keturiuose verslo sektoriuose: gamyba, platinimas, logistika ir prekyba.
„Stumbro“ gamyklos adresas: K. Būgos g. 7, LT-44355  Kaunas. miniatiūra|200px|left|Įmonės iškaba miniatiūra|265px|right|Įmonės pastatai
Janauka (Varėna)
Janauka – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Kibyšių, prie kelio atšakos į Genius.
AB Stumbras
Carinė Rusija
Įmonė pirmuosius savo metus pradėjo skaičiuoti tuo laikmečiu, kai Lietuvą ir visą buvusią Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę valdė imperinė Rusija. Visa dabartinė šalies teritorija buvo padalyta į 2 gubernijas – Vilniaus ir Kauno. Kaunas buvo pagrindinis gubernijos centras, todėl jame įkurta pirmoji stipriųjų alkoholinių gėrimų gamykla. Pats „Stumbro“ įkūrimas siejamas su 1894 m. carinės Rusijos priimtu Valstybinio degtinės monopolio įstatymu. Šis įstatymas reiškė, kad visą degtinės gamybą ir pardavimą valstybė perėmė į savo rankas (alkoholio monopolis). Taip Rusijos valdovas nusprendė siekdamas padidinti imperijos iždą ir pagerinti parduodamo produkto kokybę. Rusijoje (kartu ir Lietuvoje) tuo metu veikė apie 5000 įvairių varyklų ir spirito gamyklų. Kauno gubernijos valdyba ir miesto valdžia buvo palankiai nusiteikusios dėl degtinės gamyklos įsteigimo.
Janauka (Varėna)
Istorija
XIX a. pab. Janaukos (Januvkos) sodyba pateko į Seinų apskrities Kudrėnų valsčių, Liškiavos parapiją.
AB Stumbras
Carinė Rusija
Jau 1903 m. būsimajai gamyklai „Stumbras“ buvo parinktas ir nupirktas žemės sklypas. Sklypas buvo Cerkovnaja gatvės ir Fruktovyj skersgatvio kampe Kaune. Įsigijus sklypą pradėta statyti „Stumbro“ gamyklą, šios statybos baigtos 1906 m. pabaigoje. Tuomet oficialus gamyklos pavadinimas skambėjo taip: „Kazionyj Nr. 1 vinyj očistnyj sklad“ (valstybinis degtinės (spirito) valymo sandėlis Nr. 1). Degtinę gamindavo iš dviejų rūšių spirito – 96 ir 90 laipsnių. Čia pat ją išpilstydavo į įvairaus dydžio butelius ir siųsdavo į prekybą.
Kaizerinė Vokietija
Gamykla iki pat 1914 m. buvo nuolat modernizuojama ir plečiama. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui ir žlugus Rusijos imperinei valdžiai, Kauną užėmė vokiečiai. Jie nepripažino degtinės ir jokių kitų stipriųjų alkoholinių gėrimų gamybos. Siekdami kuo labiau nuskurdinti šalį ir visą imperiją, vokiečiai beveik sugriovė „Stumbro“ gamyklą. Ji vokiečių valdymo laikotarpiu veikė tik dalinai, o pagrindiniame gamyklos korpuse vokiečiai įrengė pirtį.
Pasibaigus Pirmajam pasauliniam karui „Stumbro“ gamykloje buvo laikomas Lietuvos valstybės spirito rezervas (2 cisternos po 12 000 kibirų), kitose dviejose cisternose Kauno miesto elektros stotis laikė naftą (žibalą), o viename iš pastatų veikė net makaronų fabrikas. Gamyklos sandėlis priklausė karinei intendantūrai.
Tarpukaris
Po Nepriklausomybės paskelbimo 1918 m. Lietuvos valdžia didelį dėmesį skyrė ūkio atkūrimui, todėl susirūpinta alkoholio gamybos ir prekybos politika, turėjusia garantuoti dideles ir greitas biudžeto pajamas.
Pagal 1923 m. įvestą valstybinį degtinės monopolį, kiekvienas degtinės sandėlis turėjo savo monopolį tam tikroje apskrityje. „Stumbras“ (tuo metu vadintas Kauno degtinės sandėliu) aptarnavo teritoriją nuo Zarasų iki Raseinių. Tarpukario Lietuvoje „Stumbras“ buvo aktyviai atnaujinamas: pirkta naujausios technikos, remontuojami pastatai.
1926 m. dirbo 65 darbuotojai – daugiausia iš visų tuo metu veikusių degtinės sandėlių. Tai buvo svarbus ekonominis vienetas, teikęs stambius užsakymus stiklo fabrikams, dailidėms, spaustuvėms, todėl sandėlio veikla rūpintasi aukščiausiu lygiu – ji svarstyta net Ministrų kabineto posėdžiuose. Kaune tarpukariu veikė ir kitų alkoholinių gėrimų gamyklų, vėliau sujungtų į vieną darinį, pvz., M. Velykio (1884–1955) įkurtas likerių fabrikas, tapęs Kauno degtinės sandėlio dalininku, taip pat kelios spirito varyklos.
Sovietinis laikotarpis
Lietuvą okupavus sovietinei Rusijai, visi fabrikai ir gamyklos buvo nacionalizuoti. Kauno degtinės gamyklos pastatai Antrojo pasaulinio karo metu išliko nesugriauti, tačiau traukdamiesi vokiečiai išsivežė rektifikacijos įrenginius, todėl teko iš naujo komplektuoti techniką. 1948 m. nuspręsta degtinės gamyklą sujungti su M. Velykio likerių fabriku ir taip paversti ją stambiausiu gėrimų gamintoju sovietinėje Lietuvoje.
Nuo 1952 m. pradėtas įmonės įrangos atnaujinimas, įdiegtos automatinės pilstymo ir butelių pakavimo linijos leido 30% pakelti įmonės produktyvumą, pagerinti gaminių kokybę, gerokai išplėsti asortimentą. Aukščiausioji valdžia niekada neišleido „Stumbro“ veiklos iš akių, pradedant butelių dydžiu ir baigiant etiketėmis bei asortimentu. Daugelis „Stumbro“ gaminių gavo kokybės ženklus, buvo eksportuojami į užsienio šalis, pelnė tarptautinį pripažinimą.
1975 m. prie jų pagal geografinį modelį prijungus Atanavo, Balbieriškio ir Šilutės spirito varyklas, nusistovėjo bendras Kauno „Stumbro“ pavadinimas.
Atgavus Nepriklausomybę
Atgavus Lietuvai Nepriklausomybę, gamykla pradėjo veikti kaip valstybinė akcinė bendrovė, o 2003 m. ją privatizavo koncernas MG BALTIC. Atėjus naujiesiems savininkams buvo atnaujinti visi pagrindiniai prekės ženklai, skirtos milijoninės investicijos rinkodarai, išleisti nauji produktai, tokie kaip „Devynerios“ Žalios, „Devynerios“ Raudonos, „Stumbras vodka“ Šimtmečio degtinė. Buvo atnaujinta technologinė bazė, kuri leido gamyklai tapti viena moderniausių bendrovių Baltijos šalyse.
Nuo 2008 m. „Stumbras” itin suaktyvino savo veiklą eksporto rinkose. Šiuo metu bendrovės produkcija parduodama daugiau nei 30-yje pasaulio šalių. Eksportuojamos „Stumbro“ degtinės, trauktinės, likeriai, brendžiai. Bendrovė nuolat investuoja į savo prekės ženklų stiprinimą užsienio šalyse, daug dėmesio skiria ne tik gėrimų skoniui, bet ir jų išvaizdai. Tokių prekės ženklų kaip „Lithuania vodka“, Stumbras vodka“ pakuotės yra įvertintos aukso medaliais prestižiškiausiuose Europos dizaino konkursuose.
Trauktinė
„Stumbras“ trauktines gamina nuo gamyklos įkūrimo.
Stumbro muziejus
2009 m. atidarytas pirmasis ir bene vienintelis stipraus alkoholio muziejus Lietuvoje apžvelgia ne tik Stumbro gamyklos istoriją, bet ir šalies alkoholio vartojimo kultūrą, įmonės vaidmenį Lietuvos industrializacijos raidoje. 100 metų senumo pastatuose tebeveikianti gamykla ir pats muziejus atskleidžia istorinę atmintį ir tuo pačiu leidžia išvysti, kaip Stumbro gamykloje šiandien kuriami ir pilstomi gėrimai.
Vadovybė
Valdyba: Darius Mockus (pirmininkas), Artūras Listavičius, Rolandas Vingilis, Vytis Mockus, Marijus Cilcius.
Jancava
Jancava – viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 11 km nuo Imbrado.
Plimutas (Masačusetsas)
Plimutas – miestelis JAV Masačusetso valstijos Plimuto apygardoje. 2000 m. jame gyveno 51 701 žmogus.
Istorija
Plimutas buvo pirmoji MayFlower laivo įgulos išsilaipinimo vieta ir pirmoji Plimuto kolonijos gyvenvietė. 1620 m. įkurta anglų naujakurių, vadinamų piligrimais. Tai buvo antroji ilgalaikė gyvenvietė Britų Šiaurės Amerikoje ir Plimuto kolonijos administracinis centras, kol 1691 m. kolonija buvo aneksuota Masačiūsetso įlankos kolonijos.
1932 m. vasaros olimpinės žaidynės
'''1932 m. vasaros olimpinės žaidynės, oficialiai vadinamos X olimpinėmis žaidynėmis''', vyko liepos 30 – rugpjūčio 14 d. Los Andžele, Kalifornijoje, JAV. Dėl kilusios didžiosios ekonominės krizės nei vienas kitas miestas nepareiškė noro rengti Olimpines žaidynes. Daugelio šalių delegacijos nepajėgė sumokėti už kelionę į JAV ir neatvyko. Šalies prezidentas Herbert Hoover žaidynėse nepasirodė ir tapo pirmąja valstybės galva nedalyvavusia olimpiadoje savo šalyje.
Menai
Olimpinių žaidynių metu vyko ir meno varžybos. Nors į olimpinę programą neįtraukti, bet medaliais buvo apdovanoti menininkai penkiose kategorijose: architektūros, literatūros, muzikos, tapybos ir skulptūros. Kai kurios rungtys turėjo po dar kelias porungtes. Visi darbai turėjo būti susieti su sporto tema.
Dalyvaujančios šalys
thumb|240px|Dalyvavusios šalys Iš viso žaidynėse pasirodė 37 šalių dalyviai. Kolumbija ir Kinijos respublika (vėliau žaidynėse vadinta Kinijos Taipėjumi) pirmą kartą dalyvavo žaidynėse.
Janavas (Ignalina)
Janavas – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 7 km nuo Kačergiškės.
Istorija
XX a. pr. įėjo į Novoaleksandrovsko apskritį. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Vidžių valsčius).
Šiaulių miesto savivaldybės taryba 2000–2003 m.
Šiaulių miesto savivaldybės taryba – Šiaulių miesto savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2000 m. kovo 19 d.
Tarybos nariai
Tarybos nariais kadencijos metu buvo 43 miesto visuomenės atstovai.
Veikla
Pirmasis tarybos posėdis įvyko 2000 m. kovo 31 d. Sudarius Naujosios sąjungos (socialliberalų), Lietuvos centro sąjungos ir Lietuvos demokratinės darbo partijos koaliciją mere išrinkta Vida Stasiūnaitė. Jos pavaduotoju išrinktas Vaclovas Vingras. Valdybos nariais tapo Vytautas Vestartas, Vytautas Juškus, Valerijus Simulik ir Edvardas Peleckas. Administracijos direktoriumi paskirtas Justinas Sartauskas. 2001 m. susijungus LDDP ir LSDP, LDDP frakcija, nesutikdama su valdančiosios daugumos „morkų rovimo“ politika, kai buvo atleisti iš darbo daug patyrusių administracijos darbuotojų, pasitraukė iš koalicijos. Tačiau 2001 m. gegužės 8 d. V. Stasiūnaitei pavyko į daugumą įtraukti vieną LPKTS atstovą, Vladas Damulevičius tapo antruoju mero pavaduotoju, buvo pakeista ir valdybos sudėtis.
2002 m. balandžio 11 d. atsistatydino mero pavaduotojas V. Vingras, o taryba pareiškė nepasitikėjimą ir mere V. Stasiūnaite bei jos pavaduotoju V. Damulevičiumi. Laikinai mero pareigas pavesta eiti E. Peleckui. Balandžio 18 d. buvo paskelbtas naujas tarybos posėdis, bet jame naujo mero išrinkti nepavyko. Tik balandžio 24 d. miesto meru išrinktas Vaclovas Volkovas, jo pavaduotojais Edvardas Peleckas ir Laimontas Dinius. Valdybos nariais išrinkti Edvardas Žakaris, Alma Javtokienė, Vytautas Giedraitis ir Aidas Gedvilas, Komunalinių paslaugų komiteto pirmininku išrinktas Rimantas Lazdynas, Miesto plėtros komiteto pirmininku Vaclovas Vingras. Ši komanda ir baigė tarybos kadenciją. Įsigaliojus 2002 m. vasario 25 d. Vietos savivaldos įstatymo pataisoms buvo panaikinta valdyba.
2000 m. pradėtos kelios urbanistinės programos. Nutarta atnaujinti pirmąją TSRS pėsčiųjų gatvę, vietoje autobusų stoties ir buvusių gamyklos „Nuklon“ kultūros namų vietoje pastatyti prekybos centrus, pastatyti kultūros ir sporto kompleksą Dainų parke, leista privačiai bendrovei pastatyti pirmąjį tokio tipo turgaus paviljoną Lietuvoje. Buvo patvirtintas 22 investicinių projektų sąrašas, kuriems finasavimą numatyta gauti iš Europos Sąjungos fondų.
2000 m. pabaigoje buvo sudaryta Šiaulių regiono plėtros taryba, kuri įsteigė regiono atliekų tvarkymo įmonę (ŠRATC) ir pradėjo rengti strateginį plėtros planą. 2002 m. buvo priimta bendruomenių atstovų rinkimo tvarka, įsisteigė Rėkyvos ir Lieporių bendruomenės. Tik kadencijos pabaigoje pradėtas rengti iš naujo miesto Bendrasis planas.
Tarybos veikla sudarė prielaidas atsigauti miesto ekonomikai. Pagal viešųjų darbų programą, suteikus lengvatas įmonėms vien 2002 m. dirbo 1003 neturintys nuolatinio darbo šiauliečiai. Smulkaus ir vidutinio verslo paramos fondu, kuriam iš miesto biudžeto buvo skiriama kasmet po 150-175 tūkst. litų, pasinaudodavo kasmet po 30-35 naujas įmones. Buvo pradėjęs atsigauti ir Zoknių oro uostas. 2001 m. jame lankėsi 93, 2002 m. jau 176 komerciniai lėktuvai, įmonės pajamos išaugo iki 1,3 mln. litų. Nepaisant to, įmonei buvo paskelbtas bankrotas. Per visą kadenciją nebuvo padidintas nei vienas komunalinių paslaugų tarifas, o šilumos energijos kaina mažinta du kartus.
Bradostas
Bradostas  – istorinis Kurdistano regionas, esantis į lygumose vakarus nuo Urmijos ežero. Jis iš dalies atitinka dabartinio Irano Vakarų Azerbaidžano provincijos šiaurinę dalį. Taip pat to paties pavadinimo pusiau priklausoma kurdų valstybė, egzistavusi regione XV–XIX a.
Geografija
Regionas yra derlingoje lygumoje, iš pietų apribotoje Zagroso kalnyno (Mukrijano regionas), iš rytų – Urmijos ežero, iš vakarų – Armėnijos kalnyno (kurdų Hakiario regionas). Priklauso šiaurės Kurdistanui, čia kalbama kurdų kurmandžių dialektu. Regiono upės yra trumpos ir visos teka iš vakarų į rytus į Urmijos ežerą. Svarbiausios jų – Nazli, Šachras, Baranduzas. Smulkesnieji Baradosto subregionai – Somai, Baradost, Tergavar, Margavar, Dizadžas ir kt.
Tai – vienas atokiausių šiaurės rytinių Kurdistano regionų, kuriame greta kurdų gausu ir azerių, apgyvendinusių derlingiausias žemumas. Iki XX a. svarbios mažumos buvo krikščionys armėnai ir asirai.
Istorija
I tūkst. pr. m. e. asirų šaltiniuose buvo žinomas kaip Gilzanas, vėliau priklausė Senovės Armėnijai – buvo vienas iš 15 tradicinių Armėnijos regionų – Persarmėnija. Nuo tų laikų čia gyvena krikščionys asirai ir armėnai, regione gausus krikščioniškas paveldas.
Po arabų užkariavimo VIII a. regionas prijungtas prie Kalifato. Kalifatui nusilpus, čia susiformavo viena ankstyviausių viduramžių kurdų valstybių – Urmijos emyratas. Vėliau jį prisijungė Zengidai. Vėliau regione viepatavo Seldžiukai, Ilchanidai, Timūridai.
XV a. susidarė prielaidos susikurti vietinei kurdų valstybei – Bradosto emyratui su sostine Urmijoje. Augant Safavidų grėsmei, Bradosto kunigaikštis Amir Khan Lepzerin susivienijo su gretimu Mukrijanu ir pradjo karą su persais. Didžiausias mūšis įvyko 1609-10 m. prie Dimdimo pilies. Jam pasibaigus kurdų pralaimėjimu, emyratas prijungtas prie Persijos, daug Bradosto kurdų išnaikinta ir ištremta į Chorasaną. Vietoj jų daug tiurkų (azerių) kolonizavo kraštą.
XVII a. į regioną atsikėlė naujas klanas – šekakai (sheqaqi), kurie kildino save iš vakarų, t. y. iš Dijarbakyro. Jie ir kitos kurdų gentys kaip plėšikai siaubė kitus Irano regionus, ypač Pietų Azerbaidžaną. Šis Irano pasienio su Osmanų imperija kraštas buvo de facto nekontroliuojamas centrinės vyriausybės, tačiau valdomas šekakų vadų.
Iš jų kilo Simko Šekakas (1887–1930), kuris paėmė kontrolę, kai jo tėvas Cewer Agha buvo nužudytas. 1918-22 m. jo iniciatyva buvo sukurta kurdų valstybė, kuri siekė įtraukti į išsivadavimo kovą visus kurdus. Simko Šekak pavyko surinkti kurdų armiją ir jos padedamas kontroliavo ne tik istorinį Bradostą, bet ir Mukrijaną pietuose. Šis kurdų sukilimas baigėsi Irano pergale, o Simko buvo nužudytas. 1946 m. regioną trumpai užvaldė Mahabado respublika, kilusi iš Mukrijano regiono.
Aukso karštinė
miniatiūra|Vyras ieško aukso upėje Aukso karštinė (arba „Aukso karštligė“) – aukso ieškotojų karštligiškas antplūdis į vietoves, kuriose buvo atrasti vertingi aukso telkiniai. XIX a. įvyko kelios aukso karštligės Jungtinėse Valstijose, Australijoje, Kanadoje, Naujojoje Zelandijoje ir Pietų Afrikoje.
Aukso karštligės sąlygodavo nevietinių gyventojų įsikūrimą tam tikroje teritorijoje visam laikui ir vaidino svarbų vaidmenį Šiaurės Amerikos ir Australijos periferijų kultūroje. Tuo metu, kai pinigai rėmėsi aukso atsargomis, naujai iškastas auksas teikė postūmį visai ekonomikai.
Pirmoji svarbi aukso karštligė vyko JAV Apalačų kalnuose. Ją sekė Kalifornijos aukso karštligė 1848–1849 m. Siera Nevadoje, patraukusi ir visuomenės vaizduotę. Iš karto po Kalifornijos aukso karštligės Kalifornijoje įsikūrė amerikiečiai, ir valstija 1850 m. įstojo į sąjungą. Vėlesnės karštligės vyko vakarinėje Šiaurės Amerikos dalyje, palengva besislinkdamos į šiaurę: Freizerio kanjone, Cariboo rajone ir kitose Britų Kolumbijos dalyse bei Uoliniuose kalnuose. „Paskutinioji didžioji aukso karštligė“ buvo Klondaiko karštligė Kanados Jukono teritorijoje (1898–1899 m.), įamžinta Džeko Londono romanuose, Roberto V. Serviso poezijoje ir filmuose (pvz., Čarlio Čaplino „Aukso karštligė“).
Viktorijos aukso karštligė, vykusi Australijoje 1851 m., netrukus po Kalifornijos karštligės, buvo ryškiausia iš kelių Australijos karštligių. Ji turėjo ypatingą reikšmę Australijos, ypač Viktorijos ir Melburno, politiniam ir ekonominiam vystymuisi. Paskui aukso karštliges sekė pirmųjų geležinkelių ir telegrafo linijų statyba, daugialypės kultūra plėtra, kiti reiškiniai, tokie kaip rasizmas, Eurekos streikas ir vežimo katorgos darbams pabaiga. Vitvatersrando karštligė Transvalyje turėjo tokią pačią svarbą Pietų Afrikos istorijai, sąlygodama Johanesburgo įkūrimą ir įtampą tarp būrų ir britų naujakurių.
Paprastai aukso karštliges žymėjo bendras džiaugsmingas „dykai visiems“ jausmas, kai bet kas galėjo beveik žaibiškai tapti labai turtingu. Istorinė aukso karštligių svarba suteikė šiam terminui ilgesnį gyvenimą, ir dabar jis vartojamas kapitalistinėje santvarkoje apibūdinti bet kokią ekonominę veiklą, kurios dalyviai lenktyniauja tarpusavyje ieškodami naujos ir greičiausiai labai pelningos rinkos, dažnai skubinami technologinių tobulėjimų.
Jančiaušiškė
Jančiaušiškė – viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, prie kelio, 12 km nuo Naudvario.
Turanas (reikšmės)
Žodis Turanas gali reikšti:
Išvestiniai terminai:
Jančiai (Vilkaviškis)
Jančiai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Lekėčių, prie kelio.
Samoa salynas
thumb|250px|Salyno žemėlapis
Samoa salynas – salynas pietinėje Ramiojo vandenyno dalyje, Polinezijoje. Apima 3030 km² plotą. Salos vulkaninės kilmės. Sudaro kelios didesnės salos (Upolu, Savajas ir Tutuila) bei keletas mažesnių salelių, prisišliejusių prie didesniųjų (Manonas, Apolima, Aleipatos salos, Manua salos, Rozos atolas). Aukščiausia vieta – Silisilio kalnas (1858 m, Savajo s.). Gausu užgesusių ugnikalnių. Salas dengia tropiniai miškai. Klimatas tropinis, karštas. Lietingasis laikotarpis trunka nuo lapkričio iki balandžio. Nereti taifūnai.
Jančiūrai
Jančiūrai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Giedraičių.
Istorija
Kaimas minimas 1775 m. Giedraičių bažnyčios mirusiųjų metrikų knygoje.
Parašiutas
thumb|JAV Karinių jūrų pajėgų pėstininkas su keturkampio formos parašiutu. Parašiutas – įtaisas, kuris krentančio žmogaus ar krovinio greitį sumažina iki saugaus, leidžiančio saugiai nusileisti.
Dalis šiuolaikinių parašiutų leidžia sklęsti ir nusileisti pasirinktoje vietoje. Parašiutai taip pat naudojami kaip stabdymo įtaisai aviacijoje, mažinantys stabdančio lėktuvo (ar daugkartinio naudojimo kosminio aparato) greitį ir trumpinantys stabdymo kelią.
Parašiutus naudoja kariai, kai reikia nusileisti į priešo teritoriją, lakūnai, kai tenka gelbėtis iš sugedusio ar pamušto lėktuvo. Parašiutas puikiai tinka kroviniams (pvz., maistui ir amunicijai) nuleisti į tas vietas, kur lėktuvai negali nusileisti.
Istorija
Pirmą kartą parašiutas panaudotas 852 metais, kai bandyta nušokti nuo Kordobos bokšto. Nežinomas šuolininkas liko gyvas.
1178 metais nežinomas šuolininkas bandė nusileisti parašiutu nuo vieno iš Konstantinopolio bokštų, bet nusileisdamas susilaužė nemažai kaulų ir vėliau mirė.
thumb|left|Leonardo da Vinči parašiuto projekto rekonstrukcija. Parašiuto eskizų rasta ir didžiojo italų dailininko, mokslininko ir inžinieriaus Leonardo da Vinči 1485 metų rankraščiuose. thumb|[[Apollo 15 kapsulė leidžiasi su dviem išskleistais parašiutais]] 1783 metais parašiutą iš naujo išrado prancūzas Sebastijanas Lenormandas, kuris, beje, ir pavadino šį įtaisą „parašiutu“.
1785 metais parašiutą išbandė Žanas Pjeras Blanšaras (Jean Pierre Blanchard), iš aukštai skrendančio oro baliono sėkmingai nuleisdamas šunį.
1793 metais pats Blanšaras išbandė šuolį parašiutu. Oro balionas pradėjo kristi, ir Blanšaras išsigelbėjo nusileisdamas parašiutu.
1890 m. Polas Letemanas (Paul Letteman) ir Paulius Katčenas (Kathchen Paulus) pagamino ir išbandė pirmąjį savaime išsiskleidžiantį parašiutą.
1912 metais JAV armijos kapitonas Albertas Beris (Albert Berry) pirmasis sėkmingai nusileido parašiutu iš lėktuvo.
Janelioniai
Janelioniai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 4 km nuo Pašvitinio. Saugomas Janelionių vėjo malūnas.
Gyventojai
miniatiūra|220px|left|Akmuo prie [[Viršytis|Viršyčio Janelionių kaimui atminti]]
JAE futbolo čempionatas
Pro lyga arba Arabian Gulf League (ankestesniais metais) – JAE aukščiausioji futbolo lyga, įkurta 1973 metais.
Klubų pasiekimai
Atnaujinta; 2022 m. birželio 12 d.
Janydžiai
Janydžiai – viensėdis Anykščių rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės rytus nuo Anykščių. Vakarinė kaimo dalis prijungta prie Anykščių miesto.
Šventupys (Venta)
Šaltavandenis, gausiai maitinamas šaltinių ir gobiamas medžių lajos. Vasarą, liepos mėnesio pabaigoje, kasmet Užlieknėje vykdavo šv. Magdelenos atlaidai, kur suplaukdavo minios maldininkų. Tikintieji plaudavo upelio vandeniu žaizdas, kiti semdavosi jo į butelius ir veždavosi į namus.
Lėlaičiai (Tirkšliai)
Lėlaičiai (arba Lielaičiai, Lelaičiai) – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Užlieknės, kaimas prie Ventos, tarp Užlieknės ir Pavenčių k.-Viekšnių vieškelio. Kaimo rytiniu pakraščiu teka Pievys, yra jo užtvanka, sudegusio malūno liekana, peri gulbės, kurias globoja užtvankos savininkė Emilija Elekšienė. Dar vieni Lėlaičiai Mažeikių rajone yra Šerkšnėnų seniūnijoje.
Janikūnai
Janikūnai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km į rytus nuo Panemunio.
Dudukas
Dudukas – tradicinis medinis pučiamasis muzikos instrumentas, populiarus Kaukaze, Artimuosiuose Rytuose, Balkanuose.
Turi dvigubą liežuvėlį. Tai labai senas instrumentas, pačioje senovėje gamintas iš kaulo ar nendriškų stiebų. Dabar dudukas yra gaminamas iš medienos. Armėnijoje, kur šis instrumentas itin populiarus, jis gaminamas iš abrikoso (nacionalinio medžio) medienos. Standartinis dudukas turi vieną oktavą, tačiau yra įvairių regioninių variacijų. Duduku kartais vadinamas kiek kitoks Balkanuose paplitęs instrumentas kavalas.
Dudukas išsiskiria savo itin melodingu, melancholišku, gedulingu, bet tuo pat metu ir skaidriu skambesiu. Grojimas šiuo instrumentu sudėtingas ir reikalauja gerų kvėpavimo įgūdžių.
Duduko partijos ne kartą panaudotos žymiuose filmuose – „Paskutinė Kristaus pagunda“ (kompozitorius Peter Gabriel), „Gladiatorius“ (Hans Zimmer), „Siriana“ (Alexandre Desplat), „Kruvinasis deimantas“ (James Newton Howard), „Varnas“ (Graeme Revell), „Kristaus kančia“ (John Debney) ir kt.
Bene žymiausias visų laikų duduko virtuozas buvo armėnų muzikas Dživanas Gasparianas, atlikęs muziką daugeliui aukščiau paminėtų filmų, dalyvavęs pasauliniuose turuose.
Lenskas
Istorija
Gyvenvietė šalia Lenos įkurta dar iki 1663 m. ir vadinosi Muchtuja (Мухтуя). 1963 m. pervadintas į Lenską ir gavo miesto statusą. Svarbus medienos kirtimo, apdirbimo ir eksporto centras. Upių uostas. Keliu sujungtas su Mirnu ir Viliujo upe.
Neriungris
Neriungris  – miestas Rusijoje, Jakutijos pietuose, 740 km nuo Jakutsko, Stano kalnagūbryje, prie Neriungrio upės (Lenos baseinas).
Akmens anglių gavyba. Yra šiluminė elektrinė. Mašinų, statybinių medžiagų pramonė. Šalia miesto praeina Lenos plentas, o gretimoje Berkakito gyvenvietėje yra geležinkelio stotis. Neriungris įkurtas 1975 m.
Mirnas (Jakutija)
Mirnas  – miestas Rusijoje, Jakutijos vakaruose, prie Ireliacho upės (Viliujo baseinas), 1207 km nuo Jakutsko. Rajono centras.
Plėšrieji paukščiai
Plėšrieji paukščiai − paukščiai, kurie medžioja, žudo kitus gyvūnus ir minta jų mėsa. Dalis plėšriųjų paukščių, ypač Naujojo pasaulio grifai, bei kiek mažiau tai būdinga senojo pasaulio grifams, maitinasi daugiausia kritusių gyvūnų maita. Tik kai kurios Gypaetinae ir Gypinae pošeimių grifų rūšys neretai puola ir gyvus gyvūnus.
Mirnas (Jakutija)
Statybinių medžiagų, maisto pramonė. Gyvenvietė įkurta 1955 m., apylinkėse radus deimantų. Tai didžiausia šalyje deimantų kasykla. 1959 m. gavo miesto statusą. Keliais sujungtas su Lenos ir Viliujo upėmis.
Plėšrieji paukščiai
thumb|right|200px|Kai kurių plėšriųjų paukščių genčių ir rūšių kūno siluetai skrydyje – [[Avėdra|avėdros (Gypaetus barbatus), tikrųjų grifų (Gyps) genties, erelio juokdario (Terathopius ecaudatus), tikrųjų erelių (Aquila) genties, tikrųjų suopių (Buteo) genties, lingių (Circus) genties, tikrųjų peslių (Milvus) genties, Elanoides forficatus, tikrųjų sakalų (Falco) genties, tikrųjų vanagų (Accipiter) genties.]]
Apibūdinimas
Daugiau ar mažiau plėšriais gali būti laikomi labai daug paukščių, ornitologijoje plėšriesiems paukščiams priskiriami penki konkretūs būriai – vanaginiai paukščiai (Accipitriformes), kariaminiai paukščiai (Cariamiformes), Naujojo pasaulio grifai (Cathartiformes), sakaliniai paukščiai (Falconiformes) ir pelėdiniai paukščiai (Strigiformes). Absoliuti jų dauguma turi tvirtus, grobiui laikyti pritaikytus nagus, tvirtą ir mėsai plėšyti pritaikytą snapą, labai gerą, grobio paieškai pritaikytą regą. .
Beveik visoms plėšriųjų paukščių rūšims būdingas lytinis dimorfizmas (patelės didesnės už patinus), išskyrus amerikinių grifų šeimos rūšis.
Plėšriųjų paukščių skirstymas
Plėšrieji paukščiai skirstomi į dieninius, kurie gyvenimo būdu aktyvūs šviesiu paros metu ir naktinius, kurie yra aktyvūs sutemomis ir tamsiu paros metu.
Dieniniai plėšrieji paukščiai
Dieniniams plėšriesiems paukščiams priskiriami vanaginių paukščių (Accipitriformes), kariaminių paukščių (Cariamiformes), Naujojo Pasaulio grifų (Cathartiformes) ir sakalinių paukščių (Falconiformes) būriai. Jiems būdingas tvirtas kūno sudėjimas ir plati krūtinė. Kojų ir krūtinės raumenys puikiai išvystyti, galva palyginus nedidelė. Stipriai išvystytas regėjimas. Snapas trumpas, prie galvos padengtas oda, lenktas.
Prie iki istoriniais laikais išnykusių dieninių plėšriųjų paukščių taksonų, priskiriama teratornitidų (Teratornithidae) šeima, su labai stambiais paukščiais gyvenusiais mioceno ir pleistoceno epochose. Jie laikomi giminingais amerikos grifų (Cathartidae) ir gandrinių (Ciconiidae) šeimoms. Iki šiol mažiausiai yra nustatytos keturios jų gentys bei penkios rūšys, tarp kurių didingasis argentavis (Argentavis magnificens). Dar stambesni plėšrieji paukščiai egzistavo kariaminių paukščių (Cariamiformes) būrio, siaubapaukščių (Phorusrhacidae) šeimoje: Onactornis pozzi, Phorusrhacos longissimus, Titanis walleri, Physornis fortis, Paraphysornis brasiliensis, Brontornis burmeisteri ir kitos rūšys.
Burbulis (upė)
Burbulis – upelis Lietuvoje, Kauno miesto pietrytiniame pakraštyje; Sėmenos dešinysis intakas. Prasideda ties Dubravos miškais. Teka į šiaurės vakarus palei Kauno pakraščio nausėdijas. Įteka į Sėmeną 7,5 km nuo jos žiočių. Visa upelio vaga reguliuota.
Plėšrieji paukščiai
Naktiniai plėšrieji paukščiai
Naktiniams plėšriesiems paukščiams priskiriamas pelėdinių paukščių (Strigiformes) 1 būrys. Jie turi kompaktišką kūną, didelę galvą, dideles į priekį nukreiptas akis, riestą snapą, stiprias kojas su aštriais nagais ir turi labai jautrią klausą.
Stambiausios ir smulkiausios rūšys
Viena stambiausių kada nors gyvenusių mūsų planetoje skraidžiusių plėšriųjų paukščių rūšių buvo didingasis argentavis (Argentavis magnificens); jo išskleistų abiejų sparnų galų skersmuo siekė 7 m, kūno svoris 70–78 kg, ilgis 1,7–2 m. Šių didžiulių paukščių trys fosilijos rastos iš vėlyvojo mioceno epochos laikotarpio, šiaurės vakarų ir centrinėje Argentinoje. Viena didžiausių egzistavusių plėšriųjų paukščių rūšių buvo Kelenken guillermoi. Jų kūnai būdavo 3,2 m aukščio, 2,28 m ilgio ir sverdavo apie 230 kg. Verta paminėti palyginus visai neseniai, jau istoriniais laikais, apie 1400 metus išnykusius milžiniškuosius Hasto erelius. Jų svoris 9–15 kg, kitais šaltiniais – apie 16,5 kg, kūno ilgis – iki 140 cm, atstumas tarp sparnų tarpugalių – 300 cm.
Šiais laikais iš gyvųjų taksonų patys stambiausi pasaulio plėšrieji paukščiai yra kondorai, Gypinae pošeimio rūšys, harpija, baltapetis jūrinis erelis, erelis beždžionėdis, avėdra, o iš jų patys stambiausi yra andiniai kondorai sveriantys iki 15 kg, iki 130 cm kūno ilgio, o skersmuo tarp išskleistų abiejų sparnų galų pas juos iki 330 cm.
Smulkiausia tarp plėšriųjų paukščių yra kaktusinė pelėda (Micrathene whitneyi), sverianti 36-48 g, 12,5-14,5 cm kūno ilgio, o skersmuo tarp išskleistų abiejų sparnų galų 27 cm.
Galerija
Plėšriųjų paukščių rūšių paveiksliukai pagal šeimas:
Tuvos autonominė sritis
Tuvos autonominė sritis, Tuvos AS – buvęs administracinis teritorinis Rusijos TFSR vienetas, sudarytas 1944 m. spalio 11 d. Tarybų Sąjungai prisijungus Tuvos liaudies respubliką.
1961 m. spalio 10 d. Tuvos AS buvo performuota į Tuvos autonominę tarybų socialistinę respubliką.
Dabar tai Rusijos Federacijos sudėtyje esanti Tuvos respublika.
Administracinis suskirstymas
1945 m. rugpjūčio mėn. Tuvos AS turėjo 16 chošunų (rajonų) ir 1 sritinio pavaldumo miestą (Kyzylas):
1953 m. vasario 23 d. buvo panaikinti Mongun-Taigos ir Tere-Cholio rajonai.
1957 m. kovo 28 d. buvo panaikintas Kyzylo rajonas.
1961 m. balandžio 11 d. buvo panaikinti Sut-Cholio ir Čaa-Cholio rajonai.
Tuvos AS pertvarkant į Tuvos ATSR autonominė sritis turėjo 11 rajonų.
Janioniai
Janioniai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 12 km nuo Ramygalos.
Jankaičiai
Jankaičiais vadinami kaimai:
Kavoliškio dvaras
Kavoliškio dvaro sodybos fragmentai stovi Kavoliškyje (Rokiškio kaimiškojoje sen.), Rokiškio rajone, 0,5 km į pietus nuo kelio. Dvaro sodybos fragmentai yra vietinės reikšmės paminklas. Sodybos teritorija užima 7,5 ha. Išlikę du saldainių fabriko pastatai (Melioratorių g. 10 ir 10A), akmens mūro tvarto liekanos, parko fragmentai. miniatiūra|240px|left|Pirmas saldainių fabriko pastatas
Istorija
Kavoliškio dvaro sodyba minima nuo XVII a. Vienaaukščiai mediniai dvaro rūmai buvo pastatyti apie 1700 m. 1844 m. dvaro inventoriuje šalia rūmų paminėti mūriniai ūkiniai pastatai: tvartas, klėtis, svirnas. XX a. pirmoje pusėje čia veikė saldainių fabrikas. Rūmai stovėjo iki XX a. antros pusės, kol buvo nugriauti.
Nuo XVIII a. pabaigos dvaro sodybą valdė Komarovskių giminė. Paskutiniai dvaro savininkai buvo broliai Hektoras Leopoldas ir Julius Komorovskiai. Julius Komorovskis buvo Lenkijos prezidento (2010–2015) Bronislavo Komorovskio senelis. Kavoliškis garsėjo turtinga biblioteka bei jų šeimos archyvu. Saldainių fabrike buvo gaminami grafienės Komorovskienės sausainiai, ledinukai ir karamelės.
Architektūra
Dvaro rūmų pastato centre buvo pastatytas portikas, paremtas 4 medinėmis kolonomis, virš kolonų buvo įrengtas siauras balkonas. Keturšlaitis stogas buvo dengtas gontais. Parke išlikusi liepų alėja, pavieniai medžiai (išskirtini maumedžai, klevai, uosiai), tvenkinys.
Janiūnai
Janiūnai – buvęs viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 13 km nuo Švenčionių.
Janina (Zarasai)
Janina – viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Imbrado.
Upinės dygliauodegės rajos
Upinės dygliauodegės rajos (Potamotrygonidae) – rombinių rajožuvių (Rajiformes) šeima. Kūnas apskritas, 25 cm skersmens. Paplitusios Pietų Amerikos rytinėje dalyje. Gyvena upėse, kurios įteka į Karibų jūrą ir į Atlanto vandenyną.
Šeimoje yra 4 gentys, 20 rūšių.
Utra
Utra (Otra) – upė pietų Norvegijoje, daugiausia Serlando apskrityje. Prasideda Skandinavijos kalnuose, Setesdalsheinės masyve, Eusto-Agderio apskrityje. Teka į pietus, aukštupyje prateka ežerų virtinę (Eraksjordenas, Biuglansfjordenas, Hartevatnas, Kilefjordenas ir kt.), teka Setesdalio slėniu. Įteka į Skagerako sąsiaurį ties Kristiansandu.
Upė patvenkta 12 hidroelektrinių užtvankų. Svarbesnės gyvenvietės prie Utros: Valė, Biuglanas, Evė, Venesla, Kristiansandas.
Antanašės dvaras
Antanašės dvaro sodybos rūmai stūkso šalia Antanašės kaimo, Rokiškio rajone, 2 km į pietryčius nuo Obelių, 0,4 km į pietvakarius nuo kelio, Našio paežerėje. Antanašės dvaro kompleksas įrašytas į Lietuvos kultūros vertybių registrą, paskelbtas regioninės reikšmės architektūros paminklu. miniatiūra|240px|left|Dvaro rūmai miniatiūra|240px|left|Rūmų fragmentas
Istorija
Antanašės dvarvietę nuo XVIII a. valdė Bilevičių, Morikonių, Romerių giminės. Antanašėje gyveno žymus visuomenės veikėjas Mykolas Juozapas Romeris (1776-1853). Po jo mirties paveldėtame dvare apsigyveno iš tremties sugrįžęs Edvardas Jonas Romeris (1806-1878). Romerių turėta sodyba 1855 m. sudegė, bet E. J. Romeris pastatė naujus mūrinius rūmus. Po E. J. Romerio mirtes dvarą paveldėjo jo sūnus Bronislovas (1856-1899). Po šio ankstyvos mirties Antanašės valdos atiteko jo vaikams. Dvare buvo saugomos antspaudų, tabokinių ir žiedų bei paveikslų kolekcijos. Didelę vertę turėjo Romerių šeimos archyvas, kuriame buvo sukaupti dokumentai nuo XVI a.
Sovietmečiu dvarvietė buvo kolūkio nuosavybė. Juose buvo įsikūrusi kolūkio administracija, kultūros namai, biblioteka. Po kolūkio dvarą turėjo žemės ūkio bendrovė. Vėliau dvaro pastatas buvo privatizuotas. Sovietmečiu, be kitų perstatymų, griovimų, rūmų šiaurės vakarų pusėje pristatytas silikatinių plytų mūro priestatas.
2018 m. duomenimis, pagrindinis dvaro pastatas buvo intensyviai tvarkomas.
Architektūra
Dvarvietėje stovi pagrindinis neogotikinio stiliaus balto mūro statinys. Sodybą supa suformuoto peizažinio parko fragmentai, prieinantys prie Našio ežero. Link rūmų veda privažiavimo kelias su lapuočių medžių alėja. Parke išlikę medžių masyvai, grupės, pavieniai medžiai: vyrauja ąžuolai, pušys, eglės, klevai, liepos, uosiai, beržai. Yra daug priaugusių savaiminių medžių ir krūmų. Teritorijos centrinėje dalyje telkšo du natūralūs vandens telkiniai.
Dvaro pastatą yra nutapęs dailininkas Alfredas Romeris (1832-1897). Akvarelėje virš rūmų matyti iškilęs neogotikinis bokštas, deja, neišlikęs – jis XX a. buvo nugriautas. Rūmai paprastos architektūros, jų puošyboje nepanaudota ypatingų dekoro elementų. Statinys sudėtinis, sudarytas iš dviejų korpusų, 1 aukšto, su pusrūsiu ir pastoge, pritaikytas prie reljefo.
Žirgynas
Žirgynas - žemės ūkio įmonė, veisianti, tobulinanti, platinanti veislinius arklius.
Istorija
Pirmieji žirgynai įkurti XI - XII a. Daugiausia jų atsirado Vakarų Europoje XVIII - XIX a. Tada buvo išvestos geriausios arklių veislės: grynakraujai jojamieji, brabansonai, peršeronai, ardėnai, trakėnai, Hanoverio arkliai, Norfolko ristūnai.
Lietuvoje
1981 m. Lietuvoje buvo 5 valstybiniai žirgynai:
Pievys
Pievys – upė šiaurės vakarų Lietuvoje, Telšių ir Mažeikių raj., Ventos kairysis intakas. Išteka iš Balėnėlio ežero, Mitkaičių apylinkėse, 20 km į pietryčius nuo Mažeikių. Teka į šiaurės rytus. Lėlaičių kaimo teritorijoje įteka į Ventą, 216 km nuo jos žiočių.
Intakai: Starkupis, Geršupis, Žibilėlis (dešinieji), Ežerupis (kairysis).
Vidutinis vagos nuolydis 312 cm/km, vidutinis vandens debitas žiotyse 0,54 m³/sek. 7 km nuo žiočių, ties Žibikais, yra 11 ha dydžio tvenkinys (nuo 1974 m.). Stočkų k. buvo vandens malūnas, kuris per karą sudegė. Kitas tvenkinys yra žemupyje, Lėlaičių kaimo teritorijoje.
Gyvenvietės prie Pievio: Kanteniai, Pievėnai, Stočkai, Meškeliai, Žibikai, Lėlaičiai.
Jankiškė
Jankiške vadinami kaimai:
Juodasis akmuo
thumb|right|240px|Juodasis akmuo left|120px Juodasis akmuo (arba Meilės akmuo) – geologijos gamtos paminklas, esantis Mažeikių raj., Viekšnių seniūnijoje, Žibikų miške, Ventos regioninio parko teritorijoje. Dar kitaip vadinamas Meilės, Žibikų ar Didžiuoju akmeniu.
Akmuo pradėtas saugoti 1964 m. kovo 27 d., o gamtos paminklu buvo paskelbtas 2000 m. kovo 22 d., kartu tai ir archeologijos paminklas. Akmuo yra granitas, kurio ilgis siekia 5,59 m, plotis – 3,76 m, o aukštis – 1,98 m. Akmenį sudaro plagioklazas, mikroklinas, kvarcas, biotitas ir granatas.
Jankaičiai (Radviliškis)
Jankaičiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 6 km į pietus nuo Šaukoto, prie Praviršulio tyrulio.
Jankeliūnai
Jankeliūnai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 10 km nuo Nemenčinės.
Jankiškė (Kelmė)
Jankiškė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Kletiškės.
Užventė
Užventė – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, šalia kelio, 1,5 km į pietus nuo Viekšnių. Iš pietų pusės supa Kegrių miškas. Seniūnaitijos centras.
Gyventojai
1923 m. buvo 18 ūkių ir 112 gyventojų, 1959 m. – 64, 1970 m. – 123, 1979 m. – 160, 1987 m. – 275 gyventojai. 1971 m. kaime iš viso buvo 16 kiemų. Vėlesnių metų ūkių ir gyventojų skaičius: 1996 m. – 132 ūkiai ir 363 gyventojai, 1998 m. – atitinkamai 144 ir 356, 2000 m. – 124 ir 372.
Išvietė
Išvietė – nuo kitų pastatų atskirtas, lauko tualetas. Dažniausiai būna kaimiškose vietovėse, pakelėse. Paprastai neturi vandentiekio, kanalizacijos. Srutos kaupiamos izoliuotoje duobėje, iš kurios vėliau išsiurbiamos srutovežio arba įrengiama biologinio valymo sistema.
Daugėliškis
Daugėliškiu vadinama:
Al Ain FC
Aino (al Aino) futbolo klubas, o angliškuose šaltiniuose „Al Ain FC“  – JAE futbolo klubas iš Aino (al Aino) miesto.
Istorija
Klubas įkurtas 1968 m. Čempionų titulą iškovojo keturiolika kartų.
2020–2021 m. sezone liko šeštoje vietoje. Paskutinį kartą šalies čempionais tapo 2021–2022 m. sezone.
Brian Locking
Grojo bosine gitara.
Al Ain FC
Sezonai
Šaltinis:
Spalvinė gama
Purpurinė ir balta spalvos.