cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Žeimių šventoriaus Šiaurės koplyčia
'''Žeimių Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčios šventoriaus Šiaurės koplyčia''' – klasicistinė, balto mūro koplyčia su laidojimo rūsiu, stovinti Jonavos rajone, Žeimių miestelyje, priklausanti Žeimių Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčios architektūriniam kompleksui. Viena iš trijų šventoriaus koplyčių, stūksanti jo šiaurinėje dalyje prie tvoros, nuo Žeimių seniūnijos pastato pusės. 2020 m. duomenimis, koplyčia buvo nenaudojama, stovėjo tuščia, atveriamu mediniu dangčiu ir kopėčiomis (prastos būklės) nusileidimui į rūsį. miniatiūra|200px|left|Vidaus patalpoje tuščia. Grindyse – rūsio anga
Istorija
Šiaurės koplyčia iškilo dar prie senosios Žeimių bažnyčios, XIX a. antroje pusėje, priskiriama dvarininkams Nielovickiams. 1889 m. buvo paruoštas naujas mūrinės bažnyčios projektas (manoma, architekto Ustino Golinevičiaus), tačiau jis liko neįgyvendintas. Dabartinė bažnyčia pagal Vaclovo Michnevičiaus projektą iškilo vėliau, 1906 m.
Genėtinių mūšis
Genėtinių mūšis – 1863 m. balandžio 21 d. 1863 m. sukilimo metu įvykęs mūšis tarp sukilėlių ir Rusijos imperijos kariuomenės.
Žeimių šventoriaus Šiaurės koplyčia
Istorija
Koplyčia restauruota 2005-2006 m. pagal architektės Birutės Biekšienės parengtą restauracijos projektą.
Genėtinių mūšis
Mūšis
Sierakauskas, turėdamas daugiau kaip iš 300 žmonių sudarytą rinktinę, per Truskavą, Anciškį ir Vadoklius persikėlė į Raguvos miškus. Ties Genėtinių kaimu sukilėliai užėmė patogią poziciją šalikelėje. Palei jos krūmus pelkėtoje pievoje buvo prastas kelias.
Žeimių šventoriaus Šiaurės koplyčia
Architektūra
Šiaurės koplyčia panaši į klasicistinę Kosakovskių koplyčią, stovinčią priešingoje šventoriaus pusėje. Statinys plytų mūro sienomis, kompaktinis, stačiakampio plano, vieno aukšto, su įėjimu iš pietų pusės (nuo bažnyčios). Stogas dvišlaitis, yra pastogė. Priekyje įrengtas keturių kolonų portikas su trikampiu frontonu. Pastato frontoną priekyje vainikuoja metalinis kryžius. Šoninėse sienose įstatyti stačiakampiai langai su metalinėmis grotomis. Galinė siena sutapdinta su šventoriaus tvora. Įėjimo durys medinės, dvivėrės, rombu sukaltomis lentomis su metaliniais apkaustais. Koplyčios patalpa neužimta, be baldų. Jos vidaus sienose yra keletas nedidelių tuščių nišų.
Genėtinių mūšis
Mūšis
Kairiajam sukilėlių sparnui vadovavo Koliška, viduryje buvo S.Sierakauskas, o dešiniajame sparne buvo sustatyti kunigo A. Mackevičiaus vedami dalgininkai. Jie turėjo pulti sumišusį priešą ir atkirsti jo atsitraukimą. Pasala buvo puikiai sumanyta ir puikiai pavyko. Priešakinę kazokų vorą sukilėliai praleido, tačiau puolė pasirodžiusius pėstininkus, kurie keliavo susėdę vežimuose ir nesitikėjo sutikti priešą tokioje nepatogioje kovai vietoje. Šaudydami į priešus, kariai pradėjo veržtis pro dešinįjį sukilėlių sparną, taip norėdami ištrūkti iš apsupties. Juos pasitiko kunigo Mackevičius būrys sudarytas iš dalgininkų. Rusai mėgino pulti sukilėlius durtuvais, bet dalgininkai 6 kartus atmušė priešo puolimus. Nepavykus prasilaužti, pakrikusios Kavro rinktinės pajėgos neorganizuotai ėmė trauktis, tačiau atsitraukimą trukdė užlietos pievos.
Žeimių šventoriaus Šiaurės koplyčia
Architektūra
Po koplyčia įrengtas laidojimo rūsys su tinkuoto plytų mūro cilindriniu skliautu, 6 arkinėmis laidojimo kriptų nišomis, iš kurių 5 užmūrytos. Kriptose esama karstų su palaikais. Rūsio grindys išdėtos molio plytomis.
Genėtinių mūšis
Mūšis
Kautynės pasibaigė visišku rusų pajėgų sutriuškinimu. Daugiau kaip 40 rusų karių buvo nukauta, per 60 sužeista. Didelis skaičius gerų šautuvų ir visa gurguolė buvo perimta sukilėlių. Parinkta S. Sierakausko pozicija buvo tiek patogi, kad pačių sukilėlių buvo nukauti tik 2 žmonės, o 4 sužeisti.
Jūratės kalvos
Jūratės kalvos – Veneros paviršiaus darinys tarp 150-160° rytų ilgumos ir 56-63° šiaurės platumos, ilgis 420 km. Pavadinta lietuvių padavimo personažo, deivės Jūratės vardu.
Juodžių meteoritas
Juodžių meteoritas – akmeninis meteoritas, achondritas (tiksliau hovarditas), nukritęs 1877 m. birželio 17 d., 4 val. 30 min. Juodžių kaime netoli Panevėžio. Svėrė 51,5 g.
Išliko 4 nedidelės jo skeveldros. Didžiausia (masė 48 g) saugoma Čikagos, mažesnės (apie 1 g) – Londono, Paryžiaus ir Vienos gamtos muziejuose. Kur yra pagrindinė meteorito dalis – nėra žinoma, tačiau jis yra laikomas Hermio asteroido nuoskala.
Vosaucai
Vosaucai – agromiestelis pietvakarių Baltarusijoje, 14 km į pietryčius nuo Drohičino. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo kaimas ir palivarkas, Kobryno apskrities Vosaucų valsčiaus centras. Valsčiaus būstinė buvo Felicijanavoje, kuri dabar yra rytinė Vosaucų dalis.
Jolanta Vilutytė
Jolanta Vilutytė (g. 1969 m. gruodžio 14 d. Rokiškyje) – Lietuvos krepšininkė, ilgametė nacionalinės moterų krepšinio rinktinės narė, Europos čempionė (1997).
Adriano Pappalardo
Adrijanas Papalardas (g. 1945 m. kovo 25 d. Kopertinas) – italų dainininkas ir aktorius.
Biografija
2003 m. jis dalyvavo realybės šou „L'Isola dei Famosi“, o 2004 m. pasirodė Sanremo muzikos festivalyje su kūriniu „Nessun consiglio“.
Airijos futbolo varžybos 2012 m.
Airijos futbolo varžybos 2012 m.
Vincėlis
Vincėlis arba Vincelis - ežeras Lietuvoje, Utenos rajone, 6 km į pietus nuo Utenos. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus - 0,34 km, plotis - iki 0,24 km. Altitudė 136,8 m. Krantai žemi, pietuose pelkėti, rytuose ir pietuose apaugę medžiais ir krūmais. Vakarinė ir rytinė pakrantės kalvotos. Aplink ežerą plyti pievos ir dirbami laukai. Šiaurėje išteka upelis link Krašuonos intako Viržintėlės. Šalia įsikūręs Gimžiškių kaimas, kolektyvinių sodų bendrija. Vakarinėje ežero pakrantėje stūkso Gimžiškių piliakalnis.
Airijos futbolo varžybos 2012 m.
Galutinė lentelė
Pastabos.
Finalo rungtynės
-
2012 m. Lygos taurė
Airijos futbolo lygos taurė – vienas pagrindinių taurės turnyrų Airijoje, jame dalyvauja dviejose stipriausiose lygose žaidžiantys klubai ir kai kurios žemesniųjų lygų komandos.
Berciškė
Berciškė – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Saugų, prie Joniškio miško. Seniūnaitijos centras. Pro kaimą eina plentas.
Varacevičai
Varacevičai – kaimas pietvakarių Baltarusijoje, 13 km į pietvakarius nuo Ivanavos.
Istorija
XIX a. buvo čia buvo dvaras, palivarkas ir du kaimai, Kobryno apskrities Varacevičų valsčiaus centras.
Sigiris
Sigiris  – Kankano regiono miestas Gvinėjoje. Aukso kasyba ir apdirbimas. Mieste veikia muziejus, oro uostas.
Istorija
1888 m. šioje vietoje prancūzai pastatė fortą. Vėlesniais metais pradėjo kurtis gyvenvietė.
Regione kasamas auksas. Į šiaurę ir šiaurės vakarus nuo Sigirio bei palei Tinkiso upę.
Patrizia Webley
Patricija Veblej (g. 1950 m. gruodžio 1 d. Romoje) – italų aktorė, daugiausia vaidinusi siaubo bei erotiniuose filmuose. Kai kurių filmų tirtuose pažymėta savo tikruoju vardu Patrizia de Rossi.
Biografija
Aktorė karjerą kine pradėjo 1975 m. erotinėje komedijoje „Gli angeli dalle mani bendate“, tais pačiais metais atliko nedidelį vaidmenį Tinto Brass filme „Kitės salonas“.
Paskutinis jos vaidmuo buvo mini seriale „L‘isola del gabbiano“ (1981).
Agvas Lindasas
Gojaso Agvas Lindasas  – miestas pietvakarių Brazilijoje, Gojaso valstijoje, 193 km nuo Gojanijos, Brazilijos miesto vakarinis priemiestis. Tai penktas pagal dydį miestas Gojaso valstijoje ir vienas sparčiausiai augančių miestų Brazilijoje.
Butrimonių valsčius
Butrimonių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietų Lietuvos teritorijoje. Centras – Butrimonys.
Istorija
Valsčius žinomas nuo XIX a. 2-osios pusės Vilniaus gubernijoje, jame gyveno nemažai totorių. 1926 m. valsčiui perduotas Apuškonių viensėdis ir Česauka (Stakliškių valsčius), 1930 m. – Klydžionių kaimas (Pivašiūnų valsčius), 1931 m. – didžioji Pivašiūnų valsčiaus dalis (55 gyvenvietės), 1933 m. – Gonciūnai (Stakliškių valsčius). Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Alytaus rajonui (3 apylinkės), Daugų rajonui (3 apylinkės) ir Jiezno rajonui (6 apylinkės).
Gyvenvietės
1936 m. valsčiuje buvę kaimai:
Dvarai:
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 7488 žmonės:
Muhamedas al Bucharis
Muhamedas al Bucharis (, 810–875 m.) – IX a. musulmonų hadisų žinovas, rinkėjas. Autoritetingiausio hadisų rinkinio (sunos) tarp sunitų sudarytojas.
Biografija
Abu Abdula Muhamedas ibn Izmailas, pramintas „Buchariečiu“ (al-Bukhari), gimė 810 m. liepos 19 d. Bucharoje, tuometinėje Transoksianoje (dabar Uzbekistanas). Jis nebuvo kilęs iš arabų. Būdamas 16 metų amžiaus jis atliko hadžą į Meką. Nuo vaikystės domėjosi hadisais (Mahometo darbų, minčių pasakojimais). Jis keliavo po Hidžazą, Egiptą, Siriją, Iraką, Persiją juos rinkdamas. Pasakojama, kad jis užrašė 600 tūkst. hadisų, iš kurių išrinko apie 7275, kuriuos laikė patikimiausiais ir įtraukė į rinkinį pavadinimu „Išsamus rinkinys patikimai perduotų hadisų, išrinktų iš Dievo pasiuntinio darbų, poelgių ir kovų“. Paprastai šis rinkinys vadinamas trumpiau: Al Džami al Sahih („Tikrųjų rinkinys“) ir Sahih al Buchari („Buchario tikrieji“). Rinkinys suskirstytas skyriais pagal temas ir daug hadisų juose pasikartoja, tad skirtingų užrašytų hadisų jame yra apie 4000. Šio rinkinio hadisai labiausiai taikyti islamo teisės nuostatoms. Kai kuriuos jų galima siauriau išskirti kaip teologinius ir iš religijos istorijos. Tarp sunitų šis rinkinys vertinamas autoritetingiausiu teisės šaltiniu po Korano.
Tarp kitų Al Buchario veikalų paminėtina „Didžioji istorija“, kuri yra hadisų perdavėjų biografijų žinynas. Minima, kad Muhamedas al Bucharis buvo įsivėlęs į religinį ginčą Nišapūre ir grįžo į Bucharą. Tačiau joje atsisakė tapti vietos valdytojo ir jo vaikų mokytoju ir išsikėlė į mažą Chartanko kaimelį prie Samarkando, kur mirė 875 m. rugpjūčio 31 d. Palaidotas Samarkande. Kai kurių amžininkų jis buvo kaltintas pareiškimu, kad kieno nors iš atminties pacituotas Koranas tampa sukurtu ir nėra amžinas. Ši mintis laikyta eretiška. Vėliau pasirodžiusiose biografijose tvirtinta, kad Al Bucharis neigė tai pasakęs. Tarp jo mokinių buvo Muslimas ibn al Hadžadžas, antro pagal autoritetingumą hadisų rinkinio sudarytojas. Samarkande virš jo kapo pastatytas memorialas.
Vilkmedžiai
Vilkmedžiai (arba Vilkomedis) – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Saugų, prie Joniškio miško. Seniūnaitijos centras.
Einšteino šachmatai
Einšteino šachmatai  – tai pasakiškų šachmatų rūšis, kurioje po kiekvieno ėjimo figūros rangas keičiasi: po ėjimo be kirtimo – figūros vertė mažėja pagal schemą: V→B→R→Ž→P→P, o po kiekvieno kirtimo – ji didėja pagal schemą: P→Ž→R→B→V→– (kertančios valdovės vertė nesikeičia).
Pėstininkai pasiekę paskutinę gulstinę nėra aukštinami. Jie gali atsirasti ir pirmojoje gulstinėje atėjus į ją baltųjų žirgui ir tapus pėstininku. Toks pėstininkas gali eiti per vieną, du ar tris laukelius bei gali būti nukirstas prasilenkiant su priešingos pusės pėstininkais, esančiais trečioje ar ketvirtoje gulstinėse. Aštuntoje gulstinėje esantis baltųjų pėstininkas ėjimų neturi.
Figūros vaikšto, kerta pagal tradicinių šachmatų taisykles.
Einšteino šachmatų taisyklės dažniausiai naudojamos, kuriant sutarto mato, serijinius, tiesioginius uždavinius.
Einšteino šachmatų nuostatos panaudojamos ne tik uždaviniuose sudarytuose tradicinėmis, bet ir su pasakiškomis figūromis. Dalyvauja konkursuose.
Užrašai
Sutrumpintas šachmatų uždavinių tarptautinis žymėjimas prasideda trumpiniu, kuris užduotyje rašomas, nurodant uždavinio tipą ir ėjimų skaičių. Toliau seka sprendinių, ar dvynių skaičius.
Mažasis Duimunas
Pietinėje salos dalyje yra stačios uolos, likusioje dalyje stūkso Slættirnir kalnas, kurio viršūnė siekia 414 metrų. Saloje ganosi avys, apsistoja jūriniai paukščiai. Į salą galima patekti tik kopiant virve.
Einšteino šachmatai
Užrašai
Po užrašyto, pagal tradicinių šachmatų taisykles ėjimo, skliausteliuose pažymima: koks paėjusios figūros naujas rangas: pav., 1...Bxe5(V)
Kai uždaviniai sudaryti pagal pasakiškų šachmatų taisykles, tai pagal kokias, pažymima naujos eilutės viduryjeː pav., Einšteino šachmatai.
Einšteino šachmatų istorija
Einšteino šachmatų taisykles 1981 m. pasiūlė prancūzų šachmatų kompozitorius Romeo Bedonis (Romeo Bedoni).
Einšteino šachmatų uždaviniai
Nagrinėjant V. Aleksandrovo šachmatų uždavinį išryškėja Einšteino šachmatų ypatumai. Dar keletas uždavinių, kuriuose panaudotos Einšteino šachmatų taisyklės. {|
Izidorius Girčys
Izidorius Girčys (1903 m. vasario 28 d. – 1989 m. gegužės 2 d.) – fotografas, Lietuvos fotomenininkas, žurnalistas.
Biografija
Izidorius Girčys gimė 1903 m. vasario 28 d. Bradesių kaime Zarasų rajone. Girčių šeimoje augo devynetas vaikų. Žemės tėvai turėjo nedaug, todėl vaikai eidavo uždarbiauti pas turtingesnius ūkininkus. 1928 m. I. Girčys Pasvalyje nusipirko seną asmeninį fotoaparatą ir pradėjo fotografuoti.
Mokėsi Šiaulių fotostudijoje „Lietuva“. Panevėžio krašte, Ramygaloje atidarė savo fotostudiją. Pradėjo siųsti nuotraukas į žurnalus ir taip ėmėsi žurnalistinės fotografijos. 1933 m. persikėlė gyventi ir dirbti į Kauną.
Spaudos fotografas
Tapęs spaudos žurnalistu I. Girčys bendradarbiavo su populiariausiais Lietuvos Respublikos periodiniais leidiniais. Jo reportažines bei temines nuotraukos dažnai spausdino: ”Trimitas”, ”Karys”, ”Policija”, ”Lietuvos aidas”, ”Mūsų Vilnius”, ”Jaunoji karta”, ”Lietuvos geležinkelininkas”. Daug kartų fotografavo Lietuvos Prezidentą Antaną Smetoną, kitus žymius to meto žmones. Nuotraukas žymėjo specialiu žymekliu: "Spaudos fotografas I. Girčys". Nuo 1937 m. buvo Lietuvos fotografų-profesionalų draugijos narys. Girčys buvo laikomas vienu geriausių ir gabiausių to meto Lietuvos fotografų. Dėl to Kauno fotografų draugija pasiuntė jį pasitobulinti į Prancūziją, susipažinti su fabriko „Liumjer“ produkcija, pasimokyti dirbti su šios garsios firmos gaminiais.
Veikla karo metais ir pokariu
1948 m. pabaigoje Anykščiuose pradėjus leisti rajono laikraštį, I. Girčys tapo pirmuoju Anykščių krašto spaudos fotografu. Iki 1955 m. jis dirbo redakcijose fotokorespondentu ir žurnalistu. Buvo laikomas asmeniniu rašytojo Antano Vienuolio - Žukausko fotografu.
Šeima
Žmona Adelė Verikaitė-Girčienė (1911–1956) – medikė, anksti mirė. Izidorius liko našlys. Užaugino tris vaikus: Eugenija Girčytė (1944–2008) – tarnautoja, Aušra Girčytė-Grigaravičienė (g. 1946 m.) ir Vilius Girčys (g. 1952 m.), dar vienas sūnus Eugenijus Girčys (1940–1943) mirė vaikystėje.
Izidorius Girčys mirė 1989 m. gegužės 2 d. Anykščiuose. Palaidotas Traupio (Anykščių raj.) kapinėse.
Palikimo išsaugojimas
2017 m. liepos 22 d. I.Girčio fotonegatyvų archyvą Irma Randakevičienė perdavė Anykščių L. ir S. Didžiulių viešajai bibliotekai.
Fotografijos istorikas Tomas Ivanauskas tyrinėja I. Girčio fotografijos veiklą ir kūrybos palikimą, parengė ir paskelbė publikacijų šia tema. Jis nustatė, jog žymiosios Nepriklausomos Lietuvos periodo, 1939 m. fotografijos, vaizduojančios Tris Kryžius ir Lietuvos kariuomenės karį, atliekantį sargybą, autorystė priklauso Izidoriui Girčiui.
2019 m. vasario 28 d. Anykščių L. ir S. Didžiulių viešojoje bibliotekoje atidarytas atviras lankytojams Izidoriaus Girčio muziejus, adresas: Vyskupo skveras 1, LT-29145 Anykščiai.
2019 m. liepos 25 d. Anykščių miesto šventės metu skulptorius, profesorius Romualdas Inčirauskas padovanojo Izidoriaus Girčio muziejui savo sukurtą atminimo medalį.
Adryžynas
Adryžynas – agromiestelis pietvakarių Baltarusijoje, 28 km į pietus nuo Ivanavos, pasienyje su Ukraina. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo čia kaimas ir palivarkas, Kobryno apskrities Adryžyno valsčiaus centras.
This Godless Endeavor
This Godless Endeavor – šeštasis progresyviojo metalo muzikos grupės Nevermore studijinis albumas, išleistas 2005 metais.
Maktaaralo rajonas
Maktaaralo rajonas  – Kazachstano administracinis vienetas, labiausiai į pietus nutolęs šalies rajonas, esantis Pietų Kazachstano srityje, pasienyje su Uzbekija. Maktaaralo rajonas – pusiau eksklavas, iš trijų pusių supamas Uzbekijos, iš ketvirtosios – Šardaros tvenkinio. Iki 1993 m. vadintas Pachtaaralo rajonu.
Maktaaralo rajonas užima 1800 km² plotą, turi 304,3 tūkst. gyv. (2017). Jo administracinis centras – Žetysajus. Didesnės rajono gyvenvietės: Asykata (buv. Kirovskis), Atakentas (buv. Iljičius), Myrzakentas (buv. Slavianka). Nacionalinė populiacijos sudėtis: 83,22 % – kazachai, 8,11 % – tadžikai, 3,73 % – uzbekai (2015).
Rajone daugiausiai vystoma tekstilės ir siuvimo pramonė, pagaminama per 70 % srities medvilnės pluošto. Ūkiuose auginami galvijai, avys ir ožkos, kiaulės, arkliai, kupranugariai.
Asaunica
Istorija
XIX a. buvo kaimas, Kobryno apskrities Asaunicos valsčiaus centras.
Arnasajus (Pietų Kazachstano sritis)
Arnasajus – buvęs aūlas Kazachstano pietuose,  Pietų Kazachstano srityje, Šardaros rajone, pusiau eksklavas Uzbekistano teritorijoje.
Ananindeua
Ananindeua  – miestas šiaurės rytų Brazilijoje, Paros valstijoje, Beleno priemiesčių srityje. Tai antras pagal dydį miestas Paros valstijoje ir trečias visame Amazonės regione.
Arnasajus (Pietų Kazachstano sritis)
Nuo Arnasajaus iki Maktaaralo rajono – 15 km, iki Šardaros rajono – 18 km. Gyvenvietė pasiekiama vieninteliu keliu Šardara–Žetysajus, iš dalies praeinančiu kaimyninės šalies teritorija.
Ananindeua
1 % šio miesto sudaro Utingos parkas, kuris buvo įkurtas 1993 m., siekiant išsaugoti šio miesto gamtą ir apsaugoti jį nuo itin didelės taršos. Taip pat šiame mieste yra tarptautinė Amazonės slėnio akademija.
Arnasajus (Pietų Kazachstano sritis)
Gyventojų skaičius 2010 m. – 650, vėliau – 0.
Ananindeua
Savivaldybės plotas – 190,5 km², gyventojų skaičius – 540 410 (2021 m.).
Vít Krejčí
Vitas Kreičis (, g. 2000 m. birželio 19 d.) – Čekijos krepšininkas, žaidžiantis NBA lygoje besivaržančioje Atlantos „Hawks“ komandoje.
Karjera
V. Kreičis karjerą pradėjo Saragosoje, su kuria sužaidė savo pirmąsias rungtynes 2017 m. kovo 5 d., būdamas 16 metų. 2019-2020 m. sezone vidutiniškai žaisdamas 9,2 minutes per rungtynes jis vidutiniškai pelnė 3,2 taškus per rungtynes ir buvo išrinktas į simbolinę visų ACB jaunuolių komandą. 2020 m. rugsėjo 25 d. rungtynėse prieš Madrido „Real“ jis patyrė kairio kelio traumą, kuri nutraukė jo sezoną.
Šalies rinktinė
2019 m. jaunimo iki 20 metų Europos B diviziono krepšinio čempionate V. Kreičis vidutiniškai pelnydamas 14,9 taškus, atkovodamas 5,1 kamuolius, bei atlikdamas 5,1 rezultatyvius perdavimus atvedė Čekijos rinktinę iki čempionato finalų, kuriuose pralaimėjo Portugalijos rinktinei, iškovodami sidabro medalį. V. Kreičis debiutavo Čekijos vyrų suaugusiųjų rinktinėje 2019 m. pasaulio krepšinio čempionato atrankose.
Gynybinis griovys
thumb|250px|[[Bodiamo pilis apsupta vandens]] Gynybinis griovys − gilus platus griovys, paprastai iškastas priešais įtvirtinimų sienas ar pylimus, trukdantis atakuojantiems pasiekti sieną ar pylimą.
Grioviai buvo naudojami tiek ilgalaikiuose, tiek lauko įtvirtinimuose, nuo gilios senovės iki Pirmojo pasaulinio karo. Gynybinių griovių išnykimas susijęs vis platesniu apkasų naudojimu. Po to nauji gynybiniai grioviai nebeįrenginėti. Tačiau imta naudoti ypatingą gynybinių griovių rūšį − prieštankinius griovius.
Pradžioje grioviai atsirasdavo sukasinėjant gynybinius pylimus, nes pylimams reikalingas gruntas būdavo imamas iš atsirandančio griovio vietos. Taip susidarydavo gynybinių griovio ir pylimo kompleksas. Vėliau ant pylimų atsirado dar ir sienos.
Gynybiniai grioviai būna dvejopi − sausieji ir su vandeniu. Pastarieji grioviai būdavo užpildyti stovinčiu, kartais − pratakiniu vandeniu. Grioviai su vandeniu apsaugodavo gynybines sienas ir nuo pasikasimo po jomis.
Kartais pilys ir tvirtovės būdavo apsuptos ne grioviais, bet didesniais vandens telkiniais − pvz., pastatytos upių ar ežerų, jūros salose.
Senųjų civilizacijų gynybiniai grioviai
Vienas seniausių įtvirtinimų su vandens grioviu yra senovės Egipto tvirtovė Buhenas, stovėjusi Nubijoje. Griovių likučiai aptikti ir Babilono griuvėsiuose, senovės Egipto ir Asirijos reljefuose.
Europa
Europoje naudojo tiek sausus, tiek vandens griovius. Kartais griovius tiek paplatindavo, kad jie imdavo panėšėti į ežerus. Kartais pilys stovėdavo pusiasalio gale, todėl griovys būdavo kasamas tik skersai pusiasalį, kad pilis liktų saloje. Kai kurias pilis supančio vandens lygį palaikydavo patvenktos upės.
Po viduramžių statytų tvirtovių, skirtų gintis nuo šautuvais ir patrankomis ginkluotos kariuomenės dažniausiai turėdavo sausus gynybinius griovius. Nors kartais jų grioviai būdavo ir su vandeniu. Tokios tvirtovės pavyzdys yra Olomouco bastioninė tvirtovė. XIX statyti poligoniniai fortai turėdavo tik sausuosius griovius. Einant laikui nemažai įtvirtintų pilių virto rūmais ar didikų rezidencijomis, skirtomis ne gynybai, o svečių apgyvendinimui. Supantys gynybiniai grioviai ir ežerai virto dekoratyviniais. Kai kurie XVII a. statyti rūmai Prancūzijoje jau nebuvo įtvirtinami, tačiau buvo tradiciškai apsupami grioviais, o į juos įvažiuoti reikėdavo per tiltus.
Azija
Daugelis dabar stovinčių Japonijos pilių turi griovius užpildytus vandeniu, bet feodaliniais laikais grioviai dažniau būdavo sausi. Ir šiandien kalnų pilys turi sausus griovius.
Amerika
Gynybiniai grioviai daugiau asocijuojasi su Europos pilimis, tačiau tokius griovius įsirengdavo ir Misisipės kultūros Šiaurės Amerikos indėnai. Ten grioviai sudarydavo kai kurių įtvirtintų kaimų išorinę gynybos įrenginių dalį.
Dabartis
Gynybiniai šiuolaikinėje karyboje reikšmės praktiškai neturi. Tačiau jie yra gana efektyvi priemonė apsisaugoti nuo užminuotų automobilių tarano.
Vladimiras Vladimirovskis
Vladimiras Vladimirovskis (1893 m. spalio 18 d. Kaune – 1971 m. sausio 24 d. Minske) – Baltarusijos TSR teatro ir kino aktorius, TSRS liaudies artistas.
Biografija
Gimė 1893 m. spalio 18 d. Kaune kaip Vladimiras Maleiko, tėvas Josifas dirbo meistru. Vaikystę praleido Bobruiske. Dalyvavo I pasauliniame kare, buvo sužeistas ir paimtas į nelaisvę. 1920 m. pradėjo aktoriaus karjerą Bobruisko teatre. 1921-1922 m. vaidino Smolny teatre Sankt Peterburge. 1924-1959 m. vaidino 1–ajame Baltarusijos dramos teatre. 1940 m. apdovanotas Lenino ordinu. II pasauliniame kare vaidindavo pafrontės teatruose. Nuo 1941 m. TSKP narys. 1955 m. suteiktas TSRS liaudies artisto vardas. Mirė 1971 m. sausio 24 d. Minske. Buvo vedęs aktorę Jekateriną Zamešiną su kuria susilaukė sūnaus Boriso.
Lietuvos teniso sąjunga
Lietuvos teniso sąjunga (LTS) - teniso organizacija Lietuvoje. Vienija per 170 narių; ~47 teniso trenerius.
Adresas: Ažuolyno g. 5, Vilnius.
Toto IV
„Toto IV“ – ketvirtasis roko grupės Toto studijinis albumas, išleistas 1982 m. kovo 8 d. „Columbia Records“ leidėjų kompanijos.
Urugvajaus demografija
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Urugvajaus demografiją.
Gyventojų skaičius:  3 494 382 (2009 m. apskaičiavimai)
Etninės grupės: thumb|right|240px|Urugvajaus populiacijos kitimas 1961 - 2003 m. Gyventojų skaičius pateikiamas tūkstančiais. Struktūra pagal amžių: Amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 0,466 % (2009 m. apsk.)
Gimstamumas: 13,91 gimimų/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)
Mirtingumas: 9,12 mirčių/1000 gyv. per metus (2008 m. apsk.)
Migracijos indeksas (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): -0,16 migrantų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)
Miestuose gyvenančių žmonių procentas: 92 % (2008 m. apsk.)
Lyčių pasiskirstymas:
Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus: 11,32 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)
Vidutinė gyvenimo trukmė:
Vyresnių nei 15 metų žmonių raštingumas:
Earl Wilson
Harvis Erlas Vilsonas (, 1907 m. gegužės 3 d. Rokfordas, Ohajas, JAV – 1987 m. sausio 16 d. Jonkersas, Niujorko valstija, JAV) – amerikiečių žurnalistas, rašytojas ir paskalų apžvalgininkas, bene žinomiausias dėl savo šešias dienas per savaitę leistos nacionalinės sindikuotos laikraščio skilties „It Happened Last Night“ („Tai nutiko praėjusią naktį“).
Biografija
E. Vilsonas gimė Rokforde, Merserio apygardoje, vakarų Ohajuje, ūkininko Arturo Vilsono (Arthur Wilson) ir Chlojos Hafman Vilson (Chloe Huffman Wilson) šeimoje. Jis lankė Centrinę vidurinę mokyklą ir, naudodamasis savo tėvo spausdinimo mašinėle, aprašydavo mokyklos įvykius. Jaunojo E. Vilsono motina jį skatino siekti nesusijusios su ūkininkavimu karjeros. E. Vilsonas bendradarbiavo su „Rockford Press“ ir Laimos miesto „Republican Gazette“, kurie pirmieji jam sumokėjo už straipsnius. Prieš įstodamas į koledžą 1925 m., jis taip pat rašė Pikvos miesto „Daily Call“. E. Vilsonas Ohajuje dvejus metus mokėsi Heidelbergo koledže, o tada perėjo į Ohajo valstijos universitetą, kur dirbo studentų valdomame dienraštyje „The Lantern“. Be to, ne visą darbo dieną jis dirbo dienraštyje „Columbus Dispatch“ ir sostinės Tarptautinės naujienų tarnybos biure. E. Vilsonas žurnalistikos bakalauro laipsniu Ohajo valstijos universitetą baigė 1931 m.
1935 m. jis pradėjo dirbti dienraštyje „The Washington Post“, drauge siųsdamas savo darbų pavyzdžius vienam iš laikraščio „New York Post“ redaktorių. Vėliau, 1935 m., E. Vilsonas atvyko į Niujorką dirbti laikraštyje „New York Post“ ir apsistojo Blykerio gatvėje (Bleecker Street) įsikūrusiame pensione. Čia jis sutiko sekretorę Rozmari Lajons (Rosemary Lyons) iš Rytų Sent Luiso (Ilinojus) ir 1936 m. ją vedė. Pora keletą metų vargo, kol E. Vilsono darbas laikraštyje „New York Post“ pasidarė pelningesnis.
Vienintelis jųdviejų vaikas Erlas Vilsonas jaunesnysis gimė 1942 m. gruodžio 1 d. E. Vilsono iš 1942 m. karan išėjusio žurnalisto paveldėta skiltis pradžioje buvo laikoma „užkamšalu“ (tuščioms laikraščio vietoms užpildyti), tačiau galiausiai ji buvo leidžiama iki 1983 m. E. Vilsonas dirbdavo po 18 valandų per parą, paprastai keldavosi vėlai ryte, apskambindavo naujienų šaltinius ir surinkdavo keleto padėjėjų ataskaitas. Vakarais vykdavo vakarieniauti į „Toots Shor’s“ arba kitus panašius restoranus teatrų rajone, jam draugiją palaikydavo žmona Rozmari, skaitytojams žinoma kaip B. W. (pradžioje tai buvo santrumpa iš Barefoot Wife 'Basakojė Žmona', tačiau šiai paprieštaravus E. Vilsonas pravardę pakeitė į Beautiful Wife 'Gražioji Žmona'). Sutuoktiniai naktinėse įstaigose leisdavo laiką iki paryčių.
6-ojo dešimtmečio pradžioje E. Vilsono Brodvėjaus aukštuomenės gyvenimo paskalų skiltis tapo svarbiu žiniasklaidos šaltiniu, E. Vilsonas, kitaip nei dauguma kitų paskalų apžvalgininkų, turėjo garbingo, patikimo ir sąžiningo žurnalisto reputaciją. E. Vilsono aukštuomenės metraščiai tapo 1971 m. išleistos knygos „Niekam nežinomas pramogų verslas“ („The Show Business Nobody Knows“) pagrindu. Be to, E. Vilsonas parašė dar dvi knygas: „Pramogų verslo apnuoginimas“ („Show Business Laid Bare“) ir be Franko Sinatros sutikimo išleistą biografiją „Sinatra: nesankcionuota biografija“ („Sinatra: An Unauthorized Biography“). Pirmoji iš šiųdviejų knygų įsimintina tuo, kad joje atskleidžiami nesantuokiniai prezidento Dž. Kenedžio ryšiai.
6-ajame dešimtmetyje E. Vilsonas dalyvavo keliose televizijos laidose, nuo 1951 m. gegužės iki 1925 m. kovo vedė pramoginę televizijos laidą „Išėjimas į sceną“ („Stage Entrance“), vaidino save patį filmuose „Kopakabana“ („Copacabana“, 1947), „Veidas minioje“ („A Face in the Crowd“, 1957), „Slaptas koledžas“ („College Confidential“, 1960), „Paplūdimio antklodė bingo“ („Beach Blanket Bingo“, 1965) ir „Kur buvai, kai užgeso šviesa?“ („Where Were You When the Lights Went Out?“, 1968).
Sulaukęs 79-erių, keletą metų kovojęs su Parkinsono liga, po šešių dienų nuo patirto insulto E. Vilsonas mirė 1987 m. sausio 16 d. Šv. Juozapo ligoninėje Jonkerse, Niujorko valstijoje. Liko sūnus Erlas Vilsonas jaunesnysis, muzikinio teatro dainų kūrėjas. Žmona Rozmari mirė anksčiau, 1986 m. vasario 23 d.
1900 metų JAV prezidento rinkimai
1900 metų JAV prezidento rinkimai buvo surengti 1900 metų lapkričio 6 dieną. Tai buvo pakartotinė kova tarp 1896 metų JAV prezidento rinkimų varžovų respublikonų partijos kandidato Viljamo Makinlio ir demokratų partijos kandidato Viljamo Dženingso Briano. Ekonomikos suklestėjimas ir neseniai pasiekta pergalė Ispanijos-Amerikos kare padėjo Makinliui užsitikrinti pergalę rinkimuose. Dėl viceprezidento Gareto Hobarto mirties 1899 metais prezidentas Makinlis savo viceprezidentu pasirinko Niujorko gubernatorių Teodorą Ruzveltą.
Baltų vienybės diena
thumb|Baltų vienybės diena [[Šiauliai|Šiauliuose, ant Salduvės piliakalnio]] thumb|Sutiktuvės prie Salduvės piliakalnio thumb|Jelgavos folklorinis ansamblis Baltų vienybės diena  – Lietuvos ir Latvijos atmintina diena, minima rugsėjo 22 d., pažymint 1236 m. Saulės žemėje įvykusį Saulės mūšį, kuriame susivieniję žemaičiai ir žiemgaliai sumušė ir sunaikino į popiežiaus Grigaliaus IX 1236 m. vasario 19 d. paskelbtą kryžiaus žygį išvykusį Kalavijuočių ordiną. 2000 m. Lietuvos ir Latvijos Seimai Saulės mūšio dieną – rugsėjo 22-ąją – paskelbė Baltų vienybės diena. Baltų vienybės dieną, rugsėjo 22 d. 18 val. 46 min. Saulė pasiekia rudens lygiadienio tašką.
Istorija
Bendrą genčių pavadinimą baltai, kaip mokslinį terminą, XIX a. viduryje pateikė vokiečių mokslininkas Georgas Neselmanas ir nuo tada jis tapo visuotinai vartojamas. Vardą lėmė tų genčių gyvenamosios teritorijos geografinė padėtis prie Baltijos jūros. Baltų gentys: žiemgaliai, žemaičiai, sėliai, latgaliai, nalšėnai, skalviai, prūsai, jotvingiai, galindai ir kitos, buvo giminingos kalba, papročiais, religija, kultūra ir paliko žymų pėdsaką visoje Europos teritorijoje. Šiandienos baltų kalbomis, kurios yra vienos archajiškiausios indoeuropietiškoje šeimoje, pasaulyje tebekalba tik lietuviai ir latviai.
2010 m. rugsėjo 25 d. Šiaulių miesto, Šiaulių, Akmenės, Joniškio, Kelmės, Pakruojo ir Radviliškio rajonų savivaldybės iš Lietuvos ir Latvijos Jelgavos bei Duobelės savivaldybės susitarė 2011 m. kartu plačiai paminėti Saulės mūšio 775-tąsias metines.
Šventė
Baltų vienybės simbolis – ugnis, uždegama aukščiausiose apylinkės kalvose ir piliakalniuose, prisimenant, kad baltų gentys signaliniais laužais įspėdavo viena kitą apie artėjantį priešą. Renginį „Baltų vienybės ugnis – kalnų sąšauka“ organizuoja Šiaulių gamtos ir kultūros paveldo apsaugos klubas „Aukuras“, sąšaukoje dalyvauja Žemaičių kultūros draugija, Kuršių nerijos nacionalinis parkas, Valstybinis Kernavės kultūrinis rezervatas, Lietuvos jaunieji maironiečiai, Dubysos regioninis parkas, Žagarės regioninis parkas, Latvijos folkloro informacijos centras, Lietuvos ramuvų sąjunga, kitos organizacijos. 2009 m. rugsėjo 22 d. minint Baltų vienybės dieną ugnys užkurtos ant 57 kalnų Lietuvoje, 8 – Latvijoje, 1 – Lenkijoje ir 1 – Gudijoje.
Eufauzijos
Eufazijos (Euphausia) – smulkūs, planktoniniai aukštesnieji vėžiagyviai, aptinkami visuose vandenynuose. Ši vėžiagyvių grupė yra vadinama kriliu.
Klasifikacija
Eufazijų būriui priklauso dvi šeimos. Euphausiidae šeimai priklauso 85 rūšys, Bentheuphausiidae šeimoje yra tik viena rūšis.
Sandara
Kūną sudaro 21 segmentas. Dažniausiai 1–2 cm dydžio vėžiagyviai, tačiau yra kelios rūšys (pvz., Thysanopoda spinicauda), kurių ilgis siekia 6–15 cm. Karapaksas suaugęs su krūtine. Skirtingai, nei krevečių, žiaunos nepridengtos. Turi dvi antenas. Krūtinės kojos dvišakos. Sudėtinės (facetinės) akys yra ant stiebelių. Turi fotoftorus (švytėjimo organai). Gerai išvystyta kraujotakos sistema.
Biologija
Gyvena 2–6 metus. Užima svarbią vietą mitybos grandinėje. Dauguma eufazijų minta fitoplanktonu, yra filtratorių ir taip pat kelios giluminės rūšys minta zooplanktonu. Filtratoriai, giluminiai – plėšrūs. Eufazijos – baltymų šaltinis banginiams, ruoniams, paukščiams ir žuvims. Eufazijų vystymasis sudėtingas, nes yra kelios lervinės stadijos. Nauplijaus, pseudometanauplijaus ir metanauplijaus stadijose maitinasi trynio turiniu. Kalytopsio stadijoje jau susiformuoja karapaksas ir lerva pradeda maitintis. Furcilijos fazėje susiformuoja segmentai.
Čilės demografija
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Čilės demografiją.
Gyventojų skaičius:  16 940 862 (2009 m. apskaičiavimai) thumb|right|240px|Čilės gyventojų amžiaus piramidė (2014 m.) |thumb|right|210px|Čilės populiacijos kitimas nuo 1820 - 2050 m. (prognozė) Struktūra pagal amžių: Amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 0,881 % (2009 m. apsk.)
Gimstamumas: 14,64 gimimų/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)
Mirtingumas: 5,77 mirčių/1000 gyv. per metus (2008 m. apsk.)
Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus: 7,71 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)
Vidutinė gyvenimo trukmė:
Vyresnių nei 15 metų žmonių raštingumas:
thumb|250px|[[Čilės]] Dauguma Čilės gyventojų yra europiečių palikuonys. Gyventojų daugumą sudaro kolonistų Ispanų (ypač Baskai), palikuonys bei vėlesniais laikais imigravę Vokietijos, Prancūzija, Italija, Graikija, Šveicarija, Skandinavijos (ypač Švedijos), Jungtinės Karalystės ir Airijos, Rytų Europos (Lenkijos, Rusijos ir Kroatijos). 52,7 % (8.8 mln.) ir 90 % (15 mln.) gyventojų yra baltaodžiai.
Vietiniai indėnai, kurių yra 3,2 %.
Šalyje daugiausiai vartojama ispanų kalba, kuri yra vienintelė oficiali kalba.
Ratifikacija
Ratifikãcija, ratifikãvimas (, iš ratus 'teisėtas; galiojantis' + facio 'darau', iš facere 'daryti') – aukščiausios valstybinės valdžios institucijos aktas, kuriuo (pa)tvirtinama tarptautinė sutartis. Ji prieš tai būna pasirašyta įgalioto valstybės atstovo (paprastai – valstybės vadovo, pvz., Prezidento). Ratifikacija kai kuriose Vakarų šalyse taip pat yra Konstitucijos pataisų tvirtinimas (žr. Konstitucinė teisė).
Lietuva
Lietuvos Respublikos tarptautinių sutarčių ratifikavimo tvarką detalizuoja Tarptautinių sutarčių įstatymas (LR TSĮ 8 str.). Jis numato, kad tarptautines sutartis ratifikuoja Lietuvos nacionalinis parlamentas (t. y. Seimas) įstatymu (8 str. 1 d.). Lietuvos Respublikos tarptautines sutartis ratifikuoti Lietuvos Respublikos Seimui teikia Lietuvos Respublikos Prezidentas savo iniciatyva ar pasiūlius Vyriausybei (8 str. 2 d.). Remiantis 8 straipsnio 1 dalyje nurodytu įstatymu, parengiami ratifikavimo raštai (8 str. 3 d.).
Esminės Tarptautinių sutarčių įstatymo nuostatos Lietuvos teisėje remiasi Lietuvos Respublikos Konstitucija:
'''67 straipsnio 16 punktas
''Seimas /…/ ratifikuoja ir denonsuoja Lietuvos Respublikos tarptautines sutartis, svarsto kitus užsienio politikos klausimus;
'''138 straipsnis
''Seimas ratifikuoja ar denonsuoja šias Lietuvos Respublikos tarptautines sutartis:
''Įstatymuose, taip pat tarptautinėse sutartyse gali būti numatyti ir kiti atvejai, kai Seimas ratifikuoja Lietuvos Respublikos tarptautines sutartis.
'''10 straipsnio 2 dalis
''Valstybės sienos gali būti keičiamos tik Lietuvos Respublikos tarptautine sutartimi, kai ją ratifikuoja 4/5 visų Seimo narių.
Vokietija
Vokietijos Konstitucija (59 str. 2 d.) numato, kad tarptautinės sutartys dėl Federacijos politinių santykių arba dėl įstatymų leidybos yra reikalingos pritariamojo įstatymo. Po ratifikacijos tarptautinės sutarties tekstas skelbiamas įstatymų biuletenyje Bundesgesetzblatt.
Vaineikių Medsėdžių senosios kapinės
Vaineikių Medsėdžių senosios kapinės, vadinamos Kapeliais, Maro (Marų) kapeliais, Markapais, Prancūzkapiais (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas –, senasis vertybės kodas – L550) – neveikiančios kapinės centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Vaineikių Medsėdžiuose (Darbėnų seniūnija), 0,64 km į šiaurės rytus nuo kelio , Vaineikių miške, Šukupio dešiniajame krante.
left|thumb|200px|Kapinių koplytėlė
Kapinės
Įrengtos šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi pailgoje, 32 m ilgio, 25 m pločio, iki 2 m aukščio ovalioje kalvelėje. Papėdėje jas juosia statinių tvora, kurios šiaurės rytinėje pusėje įrengti vienvėriai varteliai.
Neveikiančios, apleistos, netvarkomos, apaugusios mišriu mišku, kuriame dominuoja pušys. Laidojimo žymių nesimato, paviršius lygus. Ties viduriu stovi medinė koplytėlė su Švč. Mergelės Marijos skulptūra. Abipus jos pastatyta po aukštą, medinį, monumentalų, kryžmišką kryžių.
Teritorijos plotas – 0,11 ha, perimetras – 137 m. left|thumb|200px|Kapinių I kryžius rigth|thumb|200px|Kapinių II kryžius
Istorija
Veikė nuo XVII a. iki XVIII a. pabaigos. Jose laidoti Didžiųjų Medsėdžių kaimo gyventojai. Mirusiuosius pradėjus laidoti Darbėnų parapijos kapinėse, kapinaitėse XIX a. – XX a. pr. buvo pakasami savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai.
Kapinės vadinamos Kapeliais, Maro (Marų) kapeliais, Markapais (🇬🇸). Pasakojama, kad jose laidotos maro epidemijų aukos. Kiti pasakojimai mena, kad kapinaitėse 1812 m. buvo palaidoti invazijos į Rusijos imperiją metu Vaineikių apylinkėse žuvę Napoleono kariuomenės kariai. Todėl kapinės dar vadinamos Prancūzkapiais. Padavimai mena, kad naktimis čia pasirodydavo ir praeiviams vaidendavosi aukštos, kardais ginkluotos, sunykusių ir apipelijusių kūnų pavidalo prancūzų kareivių šmėklos.
Mirusiems atminti ir šventai jų ramybei saugoti nuo seno kapinėse stovėjo koplytėlė su 1885 m. nežinomo Vaineikių apylinkių dievbdirbio padarytomis medinėmis, polichromuotomis Švč. Mergelės Marijos Sopulingosios, šv. Barboros, Šv. Juozapo ir Švč. Mergelės Marijos Nekalto Prasidėjimo skulptūromis ir monumentalus, ąžuolinis, kryžmiškas kryžius. Prie koplytėlės kaimo gyventojai per gegužines šventes rinkdavosi pagerbti mirusiųjų, giedodavo Visų šventųjų litaniją.
Kapines seniau juosė karčių tvora. Sovietmečiu jos buvo primirštos, o kryžius ir koplytėlė sunyko. Apie 2000 m. vietos gyventojai kapines aptvėrė nauja statinių tvora, pastatė koplytėlę ir porą kryžių.
1972–1984 m. kapinės buvo vietinės reikšmės archeologijos paminklas (kodas AV-495). 1997 m. registruotas kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąraše (kodas L550), 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.
1935 m. kapines aprašė mokytoja Adelė Alsytė. 1956 m. žvalgė kraštotyrininkas Vladas Šaulys, 1959 m. – Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1995 ir 2004 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (istorikės Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė).
Eustachijus Kirdzejus
Eustachijus Kirdzejus (? – 1661) – LDK valstybinis veikėjas. Smolensko (1649–1653) ir Žemaitijos kaštelionas (1653–1661).
Biografija
Kilo iš Kirdzejų giminės, herbo „Bełty“ savininkas, Radzivanovskio Kirdzejaus ir Sofijos Valavičiūtės sūnus.
Valstybės tarnyba
Buvo karaliaus dvariškis, nuo 1610 metų užėmė įvairias pareigybes Gardino paviete: pastalininkis iki 1626 m., žemės raštininkas iki 1626 m., teisėjas nuo 1639 m., vėliavininkas nuo 1646 m. 1649 metais buvo paskirtas Smolensko kaštelionu, o vėliau ir Žemaitijos kaštelionu.
Šeima
Buvo vedęs Sofiją Chrapovickaitę, Trakų žemės teisėjo Adomo Chrapovickio dukterį. Eustachijaus sūnus Jonas Kazimieras tapo Trakų kaštelionu.
Henry Salt
Henris Soltas (1780 m. birželio 14 d. – 1827 m. spalio 30 d.) – anglų dailininkas, keliautojas, diplomatas ir egiptologas.
Gyvenimas
Soltas buvo fiziko sūnus, gimęs Ličfilde. Jis mokėsi portretų tapybos pirmiausia Ličfilde, o po to Londone pas Žozefą Faringtoną ir Džoną Hopnerį. 1802 m. buvo paskirtas sekretoriumi ir braižytoju pas Džordžą Aneslį, Valencijos Vikontą. Jie pradėjo keliauti rytų kryptimi, aplankė Indiją. 1806 m. sugrįžo į Angliją. Jo paveikslai buvo naudojami iliustruoti Vikonto knygai „Kelionės ir kelionė į Indiją“, kuri buvo išleista 1809 m.
1809 m. Soltas grįžo į Etiopiją valstybinei misijai ištirti prekyba ir diplomatinius santykius su kariuomenės vadu Ras Volde Selasiu. Taip pat aplankė Abisiniją ir keliavo po jos gilumą, kelionė tęsėsi nuo 1809 iki 1810 m. turint Britanijos vyriausybės suteiktas teises. Kelionių metu piešė ir surinko vaizdus, padarytus Šv. Elenos saloje, Indijoje, Ceilone, Abisinijoje ir Egipte. Vėliau grįžo atgal į Angliją, tačiau nenutraukė draugystės su Etiopijos karo vadu Sabagadžiu.
1815 m. Soltas buvo paskirtas Britanijos generaliniu konsulu Kaire. Savo buvimo Egipte metu jis sukaupė kolekciją egiptietiškų artefaktų, faraono Ramzio II galvą iš Ramezėjaus, kurią atgabeno Giovanni Battista Belzoni, galva buvo padovanota Britanijos muziejui. Luvro muziejui, Paryžiuje, buvo padovanotas Ramzio III sarkofagas. Soltas taip pat finansavo kasinėjimus Tėbuose ir Abu Simbele, Gizoje bei prie sfinkso. Jean-François Champollion pareiškė jam pagyrimus egiptiečių hieroglifų dešifravime.
Jis mirė Disuke, netoli Aleksandrijos 1827 m. spalio 29 d. Visgi palaidotas Aleksandrijoje, kur visą laiką dirbo britų konsulu; ant jo kapo iškaltas įrašas: "Jo pasišventęs genijus ištyrinėjo ir atskleidė hieroglifus bei kitas šio krašto senienas." Visas jo literatūrinis bei meninis palikimas atiteko Britų muziejui, tarp jų, trečioji surinkta kolekcija, kurią sudarė 1083 daiktai. Visa tai 1835 m. pervežta į Londoną.
Opalė
Òpalė – agromiestelis pietvakarių Baltarusijoje, 28 km į šiaurės vakarus nuo Ivanavos. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo kaimas Kobryno apskrities Opalės valsčiuje.
Ysalmis
Ysalmis (, SV Idensalmi) – miestas Šiaurės Savo regione, Suomijoje. Savivaldybės teritorijoje gyvena 21 947 žmonės (2016 m. duomenys). Gyventojų daugumą sudaro suomiai. Yra geležinkelio stotis. Mieste gaminami garsiakalbiai, mechanizuota įranga, Olvi alus.
Istorija
1627 m. įkurta Ysalmio parapija. Gyvenvietė kūrėsi aplink bažnyčią. 1891 m. suteiktos miesto teisės.
Jonas Alfonsas Liackis
Jonas Alfonsas Liackis (? – 1646 m. lapkričio 30 d.) – LDK valstybinis veikėjas. Minsko (1630–1634) ir Žemaitijos kaštelionas (1634–1643), Žemaitijos generalinis seniūnas (nuo 1643 m.). Lietuvos bajorų Liackių giminės atstovas, herbo „Cmok“ savininkas, Teodoro Liackio ir Izabelės Bonareli de Raver sūnus. Jo senelis buvo Teodoras Aleksandras Liackis, žmona – Joana Tolvašaitė, vienturtė Žemaitijos kašteliono Adomo Tolvaišos dukra. Su ja turėjo dukrą Izabelę ir tris sūnus: Teodorą Aleksandrą, Samuelį Janą ir Petrą Kazimierą.
Biografija
Mokėsi Padujos universitete. Jaunystės metus praleido Lenkijos-Lietuvos valstybės valdovo Zigmanto Vazos dvare, kur mokėsi gerų manierų, karo meno. Išsiskyrė karuose su Švedija, Turkija ir Rusija. Kartu su karaliaus pajėgomis J. A. Liackis kariavo prie Smolensko su rusais, prie Chotyno – su osmanais, o Livonijoje ir Prūsijoje – su švedais. Už pasižymėjimą tarnyboje buvo apdovanotas naujomis valdomis: jis tapo Dinaburgo seniūnu. Vėliau jis tapo Vilniaus pakamariu. Apie 1627 m. jis tapo Minsko kaštelionu, o netrukus ir Žemaitijos seniūnu. 1629 m. jo lėšomis Aukštadvaryje buvo pradėta statyti mūrinė Šv. Dominyko bažnyčia ir įsteigtas Dominikonų vienuolynas, tačiau komplekso statybos pabaigos 1667 m. nebesulaukė.
J. A. Liackis Žemaitijoje valdė Viekšnių ir Leckavos dvarus. 1618 m. įsikūrus Griežėje kalvinams ir pradėjus skelbti protestantizmo idėjas, J. A. Liackis savo dvare ant Ventos kranto 1637 m. pastatydino katalikų koplyčią. Tikėjimo priešai šią koplyčią keletą kartų sudegino, bet buvo atstatyta. Šio dvarininko vardu buvo pavadinta aplink koplyčią besikurianti Leckava.
Buvo palaidotas Aukštadvaryje (dab. Trakų raj.), giminės mauzoliejuje Šv. Dominyko koplyčioje, šalia savo tėvų.
Sparno mojis
miniatiūra| Šio [[Boeing 777|Boeing 777-200ER sparnų mojis – atstumas taško A iki taško B ]] Gyvūno ar lėktuvo sparnų mojis (taip pat vadinama – sparno mostas) – atstumas nuo sparno taško, esančio toliausiai nuo korpuso, iki kito sparno tokio pat taško. Pavyzdžiui, keleivinio lainerio Boeing 777–200 sparnų mojis yra 60,93 metro (199 pėdų 11 colių); didžiausias išmatuotas paukščio – keliaujančiojo albatroso (lot. Diomedea exulans), sugauto 1965 m., sparnų mojis siekė 3,63 metro. miniatiūra|[[Kolibris skrydyje]]
Lėktuvo sparnų mojo matavimas
Terminas „sparnų mojis“ kartais naudojamas kaip sinonimas terminui „sparnų ilgis“. Pastaruoju terminu apibūdinamas sparno priekinės briaunos ilgis nuo skraidančio gyvūno kūno ar orlaivio fiuzeliažo iki sparno galo. Šie terminai kaip sinonimai naudotini tik kalbant lėktuvus, turinčius 90º kampu prie fiuzeliažo tvirtinamus sparnus, taip pat kalbant apie skraidančius gyvūnus (pvz. tokius kaip pterozaurai, šikšnosparniai, vabzdžiai ir kt.). Daugumos didesniais nei 300 km/h greičiu skraidančių lėktuvų sparnai yra strėliški, todėl jų atveju sparno ilgis bus didesnis nei jo mojis.
Poveikis orlaivių konstrukcijai ir gyvūnų evoliucijai
miniatiūra|Lietuviškas sklandytuvas [[LAK-17 gali turėti 15 arba 18 m. mojo sparnus, kurių proilgis siekia 24,63]] Sparno keliamoji galia yra proporcinga jo plotui, todėl sunkesniam gyvūnui ar lėktuvui reikalingas didesnis sparnų plotas. Sparno plotas yra sparno ilgio ir jo vidutinio pločio (vidutinės aerodinaminės chordos) sandauga, todėl ilgas siauras sparnas arba trumpesnis, platesnis sparnas turi tą pačią keliamąją galią. Horizontalaus skrydžio pastovumui naudingiausias kiek įmanoma didesnis proilgis (sparno ilgio ir pločio santykis), nes tai sumažina indukcinį pasipriešinimą, sąlygojamą ant sparno galų besiformuojančių sūkurių. Dėl šios priežasties sklandytuvų gamyboje sparno ilgio apribojimai dažniausiai yra sąlygojami medžiagų, iš kurių gaminamas sparnas, techninių savybių. miniatiūra|[[An-225|An-225 Mrya turėjo 88,40 m. mojo sparnus]] Didelius atstumus nuskrendantys paukščių, pavyzdžiui, albatrosų ar gandrų, kaip ir daugumos komercinių orlaivių, sklandytuvų sparnai pasižymi dideliu sparno ilgio ir pločio santykiu. Tuo metu gyvūnai ir orlaiviai, kurių sėkmė priklauso nuo manevringumo (naikintuvai, plėšrūs, taip pat vabzdžiais besimaitinantys paukščiai, taip pat paukščiai, gyvenantys tarp medžių ir krūmų) pasižymi trumpesniais, platesniais sparnais, sudarančiais galimybę su mažesniu oro paspriešinimu atlikti posvyrį ir taip pradėti judėjimo krypties pakeitimo manevrą. Šiuo atveju ilgi siauri sparnai sąlygoja didesnį kampinį pasipriešinimą ir didesnes sparno apkrovas manevro metu, tačiau leidžia sklęsti mažesniu greičiu.
Didžiausiu sparno ilgio ir pločio santykiu pasižymi orlaivių sraigtai: tiek propeleriai, tiek, ypač, - sraigtasparnio rotoriai.
Skraidančių gyvūnų sparnų mojis
miniatiūra|Albatrosas Norint išmatuoti paukščio sparnų plotį, egzempliorius yra paguldomas ant nugaros, sparnai ištiesiami per visus sąnarius ir matuojamas atstumas tarp labiausiai nutolusių kiekvieno sparno plunksnų galiukų.
Vabzdžio sparnų plotis matuojamas kaip dvigubas atstumas nuo krūtinės ląstos centro iki sparno viršūnės arba kaip dvigubas atstumas nuo kūno iki statmenai kūnui iškelto sparno viršūnės.
Mažiausias sparnų mojis
miniatiūra|Starr Bumble Bee II