cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šomalis
Būdinga augalija − plačialapiai, lapus metantys medžiai ir krūmai: rytinis bukas, kaštainialapis ąžuolas, paprastasis buksmedis, juodalksnis, kaukazinis alksnis, baltoji tuopa, pterokarija, geležinė parotija, paprastasis skroblas, rytinis skroblas, valgomasis kaštainis, grūstinis šermukšnis, lenkoraninė albicija ir kt. Šių medžių paplitimas priklauso nuo aukščio virš jūros lygio ir dirvos pobūdžio. Spygliuočių nedaug (sutinkami kadagiai, kiparisai, tujūnai, kukmedžiai). Miškuose išlikę stambiųjų žinduolių: leopardų, lūšių, sirinių rudųjų lokių, šernų, vilkų, paprastųjų šakalų, nendrinių kačių, barsukų, ūdrų.
Šomalio regione apsistoja daug migruojančių paukščių rūšių, skraidančių tarp Rusijos ir Afrikos. Todėl, siekiant apsaugoti augaliją ir gyvūniją, čia įkurta nemažai saugomų teritorijų:
Pelnas vienai akcijai
Pelnas vienai akcijai (, EPS) – finansinis rodiklis, lygus įmonės grynojo pelno daliai padalintai iš vidutinio skaičiaus paprastųjų akcijų.
Pelnas vienai akcijai yra vienas iš pagrindinių rodiklių, naudojamų lyginti įmonės, kurios akcijos laisvai platinamos Vertybinių popierių biržoje, patrauklumą investuotojams. Tarptautiniai finansinės atskaitomybės standartai IAS/IFRS ir US-GAAP nustato pelno apskaičiavimo vienai akcijai ir atskaitomybės reikalavimus metinėje atskaitomybėje.
Pelno vienai akcijai apskaičiavimas
Pelnas vienai akcijai apskaičiuojamas tokia formule:
Skaičiuojant S_A įtraukiami visi įprastų akcijų skaičiaus pasikeitimai per apskaitomą periodą.
Pelnas vienai akcijai apskaičiuojamas įvertinant apyvartoje esantį akcijų skaičių, vadinamas akcijos bazinis pelnas. Taip pat yra ir rodiklis apytikris pelnas akcijai, įvertinami galimi akcijų skaičiaus ir pelno pasikeitimai konvertuojant kitus vertybinius popierius į įprastas akcijas (sakykim, išleistų obligacijų keitimą į akcijas, ar dividendų išmokas pagal naujai privilegijuotas akcijas).
Apskaičiuojant EPS vietoj realaus švaraus pelno gali būti naudojamas laukiamas švarus pelnas, finansinių analitikų duomenys. Tokiu atveju kalbama apie akcijos laukiamą pelną.
Kataro geografija
Padėtis
Kataras įsikūręs Artimuosiuose Rytuose, Kataro pusiasalyje (ilgis apie 160 km, plotis 55–80 km), išsišaunančiame nuo Arabijos pusiasalio į Persijos įlanką. Iš vakarų skalauja Bahreino įlanka, skirianti Katarą nuo Bahreino salos. Vakarinėje pakrantėje atsišakoja Zikrito pusiasalis.
Kataras turi vienintelę sausumos sieną su Saudo Arabija (ilgis 87 km). Kranto linijos ilgis – 563 km. Pusiasalį supa koralų rifai ir salos (Katarui priklauso Chalulio ir kitos mažos salos).
Reljefas
Visą Kataro pusiasalį užima plokščia žemuma, pietuose iškylanti iki 103 m (Kurain Abu al Baulo arba Galailo kalva). Tai yra virtinė žemų klinčių atodangų, einančių iš šiaurės į pietus nuo Zikrito pro Um Babo iki pietinės sienos. Ryškiausias kalnas – stačiu skardžiu iškylantis Nachšas (90 m). thumb|left|240px|Nachšo kalnas šalies pietuose
Pietryčiuose yra Chor al Adaidas („vidinė jūra“), kalvotų smėlio kopų sritis, supanti mažą įlankėlę Persijos įlankoje.
Klimatas
Katare klimatas tropinis žemyninis. Sausio mėnesio vidutinė temperatūra +22 °C, liepos +35 °C. Aukščiausia temperatūra vidurvasarį pasiekia +50 °C, o žiemos naktimis gali atvėsti iki 4–5 °C. Per metus iškrinta nuo 55 mm (pietuose) iki 125 mm (šiaurėje) kritulių. Lietūs dažniausiai iškrinta žiemą, per retas audras. Dažnos dulkių ir smėlio audros.
Hidrografija
thumb|240px|Druskių krūmokšniai Duchano sebchoje thumb|240px|Druskinga šlapynė Um Taiso nacionaliniame parke
Gėlo vandens telkinių Katare nėra. Rytinėje pakrantėje yra įdruskėjusių pelkių (sebchų), dykumas raižo sausvagės (vadžiai).
Dirvožemiai
Katare vyrauja gipsažemiai, rytuose – druskožemiai; pietryčiuose yra pradžiažemių.
Gyvoji gamta
Beveik visą teritoriją užima smėlio dykumos. Miškų nėra. Pakrantėse vietomis veši nendrynai, yra tamarindų sąžalynų. Auga kiečiai, akacijos, eglūnai.
Čekiškė
Čekiškė – miestelis Kauno rajono savivaldybės vakaruose, 15 km į šiaurę nuo Vilkijos. Seniūnijos ir parapijos centras. Urbanistikos paminklas. Radialinis miestelio planas susiformavo XVIII a. viduryje. Trijų pagrindinių gatvių sankryžoje – ne visai taisyklingo trikampio plano aikštė. Joje – mūrinė Čekiškės Švč. Trejybės bažnyčia, pastatyta 1935 m. buvusios medinės bažnyčios vietoje, aplink aikštę – tankiai sustatyti pastatai. Čekiškės senojoje dalyje vyrauja XIX a. pabaigos ir XX a. pradžios vienaukščiai, centre daugiausia mediniai namai. Išlikusi buvusi Čekiškės sinagoga. Veikia Čekiškės Prano Dovydaičio gimnazija, biblioteka, senelių globos namai (nuo 1993 m.), kultūros centras, paštas (LT-54046).
Kataro geografija
Gyvoji gamta
Šalyje užfiksuota 21 žindulių rūšis  – čia sutinkami fenekai, katės margaritos, hienos, šakalai, įvairūs šokliai, gausu roplių (varanai, agamos, gekonai, gyvatės, apvaliagalviai), voragyvių (skorpionai, vorai, falangos). Iš paukščių tarpo būdingi kirai, flamingai, garniai, žąsys. Didelė gyvūnijos įvairovė šalį supančiuose rifuose (veisiasi apie 70 rūšių verslinių žuvų, vėžiagyviai, moliuskai, pintys, yra jūrinių vėžlių).
Įsteigta keletas saugomų teritorijų Al Rimo biosferos rezervatas (1200 km²), Um Taiso nacionalinis parkas (nuo 2006 m.) ir kt.
Čekiškė
Etimologija
1542 m. dabartinio miestelio vietoje minimas Piktakiemis, greta kurio įsikūrė Čekiškės dvaras. 1600 m. minima jau ir pati Čekiškė kaip gyvenvietė. Miestelio vardas tikriausiai yra asmenvardinis vietovardis – nuo asmenvardžio Čekas, Čekis, Čekys. Miestelio vardo kilmė nuo čekų tautos yra mažai tikėtina, tačiau minėti asmenvardžiai galėjo kilti ir nuo tautos vardo.
Geografija
Miestelis įsikūręs Vidurio Lietuvos kalvagūbryje, kairiajame Dubysos krante šalia kelio Vilkija–Ariogala, į pietus nuo Ariogalos.
Istorija
Dabartinio miesto vietoje 1542 m. minimas Piktakiemio kaimas, XVI a. viduryje į pietryčius nuo Piktakiemio, už upelio įkurtas Čekiškės dvaras (ankstesnis vardas – Čekakampiai), o 1600 m. jau minima ir Čekiškės gyvenvietė Šedvydžių dvaro žemėse. XVII a. Čekiškė priklausė dvarininkui Gedgaudui Jurgiui Gedgaudui Mackevičiui. Apie 1620 m. jis pastatė bažnyčią ir čia buvo įkurta parapija, 1625–1627 m. pradėjo veikti parapinė mokykla, bet 1636 m. kaimas ištuštėjo ir 1687 m. Vilkijos seniūnijos inventoriuje minimas tuščias 6 valakų kaimas – Piktakiemis arba Čekiškė. XVII a. pabaigoje – XVIII a. pradžioje pradėjo kurtis miestelis, minimas 1738 m., kuris 1762 m. gavo turgaus ir prekymečių privilegiją. XIX a. pirmoje pusėje veikė parapinė mokykla. 1844 m. gyveno 90 Romos katalikų gyventojų. 1857 m. jau buvo 51 sodyba. 1863 m. su Rusijos imperijos kariuomenės daliniais čia kovėsi B. Koliškos vadovaujami sukilėliai. 1885 m. veikė 3 maldos namai, pašto stotis. XIX a. Čekiškė – privatus miestelis Kauno apskrityje, valsčiaus centras.
Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1999 m. Prezidento dekretu patvirtintas Čekiškės herbas.
Gyventojai
1959 ir 1970 m. gyventojų surašymuose minimas ne tik Čekiškės miestelis, bet ir Čekiškės ligoninė – 22 gyventojai 1959 m. ir 20 gyventojų 1970 m. Galima spėti, kad ji buvusi dabartinių Čekiškės socialinės globos ir priežiūros namų vietoje, kurie čia buvo įkurti 1994 m.
Žymūs žmonės
Čekiškėje gyveno:
Žaduvėnų ežerėlis
left|120px
Talis Miletietis
Talis Miletietis (, 624 m. pr. m. e. Milete – 546 m. pr. m. e.) – graikų filosofas, ikisokratikas, antikinės ir kartu Europos filosofijos ir mokslo pradininkas.
Gyvenimas
Talis Miletietis gyveno maždaug 620–540 m. pr. m. e. Jis gimė Mileto mieste. Miletas buvo senovės graikų Jonijos miestas vakarinėje Mažosios Azijos pakrantėje (dabar tai Turkijos provincija Aydin). Talis Miletietis buvo pirmasis istoriškai tikras senovės graikų filosofijos atstovas. Antikinėje tradicijoje – vienas iš „septynių išminčių“. Jis buvo vienas iš Mileto mokyklos įkūrėjų. Žinios apie Talį ir jo gyvenimą yra prieštaraujančios: vienos kalba apie jo praktišką pirklio sugebėjimą, kitos – apie jo nepraktiškumą. Herodotas paliudijo, kad Talio politika išmintinga: jis pataręs joniečių miestams susijungti į vieną valstybę prieš persus.
Talis žinojo, kaip galima išmatuoti piramidžių aukštį ir laivų nuotolius jūroje, tai aiškiai rodo jį buvus mokytą geometrą. Tačiau šiuos skaičiavimus jis atliko greičiau kaip technikas nei kaip mokslininkas: jis nemokėjo tų skaičių tinkamai pagrįsti ir numatė reiškinius nežinodamas jų priežasčių (Saulės užtemimo numatymas).
Talis turėjo praktinių žinių, o ne mokslinį žinojimą, nes atskiri taiklūs pastebėjimai ir atskiri teisingi teiginiai dar nėra mokslas. Jie privalo būti vienas su kitu susieti ir sutvarkyti. Mokslo tikslas yra tiesos, svarbios pačios savaime.Proklas nurodo, jog Talis Miletietis atskleidė arba įrodė, kad skersmuo dalija skritulį pusiau, kad kampas, įbrėžtas į pusapskritimį, yra status, kad kryžminiai kampai lygūs, kad lygiašonio trikampio kampai prie pagrindo lygūs ir kt. Šiuos teiginius iš dalies jau buvo atskleidę babiloniečiai ir egiptiečiai. Tačiau babiloniečių ir egiptiečių geometrija buvo daugiausia praktinio ir taikomojo pobūdžio, o graikų geometrija siekė įrodyti, kad geometriniai teiginiai teisingi ne tik atskiru, atsitiktiniu, bet ir kiekvienu atveju. Talis matematika ir astronomija užsiiminėjo praktiniais tikslais ir praktiniu būdu. Tačiau be šito jis mėgino ieškoti tiesos filosofijoje, kur negalėjo būti nė kalbos apie praktinius tikslus. Talį galima vadinti mokslininku tik kaip filosofą. Graikų filosofai, ieškodami savo pirmtakų, vis ateidavo iki Talio, o dar toliau įeiti į praeitį nesugebėdavo. Dėl to tikėtina, kad jo filosofinė teorija buvo pirmoji mokslinė teorija, atsiradusi Europoje, o gal ir visame pasaulyje.
Pirmoji filosofijos problema
Talis ir jo pasekėjai nemanė, kad medžiaga yra inertiška masė, kurios išjudinimui reikalinga išorinė jėga, nes medžiagos ir judinančios veiklos skirtumas suvoktas vėliau.
Pirmųjų fiziologų vartotos sąvokos buvo neabstrakčios. Jie manė, kad judėjimo galia yra pagrindinė medžiagos savybė. Ši galia buvo suprantama kaip gyvybės ir sielos apraiška. Talis sakė, kad „visa yra gyva, kaip rodo gintaro ir magneto pavyzdžiai“. Dėl to, kad pirmieji graikų filosofai (tarp jų ir Talis) neskyrė medžiagos nuo jėgos, gyvybės, sielos, jie buvo vadinami „hilozoistais“.
Kodėl Talis manė, kad vanduo, o ne kitos rūšies medžiaga buvo gamtos pradžia? Manoma, kad įtakos tam turėjo mitologijos palikimas bei ryšys su Okeanu ir Temide. Nepaisant to, Talis savo nuomonę rėmė ir kitais argumentais pvz.: reiškinių stebėjimu:visa, kas gyva, gyvena drėgmės dėka, o kas mirę, sudžiūsta. Įvairūs stebėjimai Taliui sakyte sakė, kad vanduo yra gyvybės tiekėjas, kad jis turi gyvybines galias ir savybes, reikalingas visai gamtai atsirasti.
Matematika
Talis Miletietis buvo vienas iš pirmųjų matematikų, kuris paliko savo vardą jos istorijoje. Žinios apie matematinius Talio pasiekimus jo amžininkus pasiekė dėka Euklido Aleksandriečio veikalo „Pradmenys“, Proklo (412-485 m.) ir Diogeno Laertiečio (180-240 m.) darbų. Proklas savo ruožtu rėmėsi neišlikusiu Eudemo Rodiečio veikalu „Geometrijos ir aritmetikos istorija“, o Diogenas Laertietis citavo Pamfilą Epidaurietį. Vėlesnieji antikos autoriai aprašo keletą legendų apie tai, kaip Talis išmatavo Egipto piramidžių aukštį. Remiantis Diogenu Laertesu, Talis aukštį matavo remdamasis piramidžių šešėliu - jis pastebėjo tą momentą, kai jo šešėlio aukštis tapo lygus jo ūgiui. Pagal Plutarchą, Talis pastatė stulpą ant piramidės metamo šešėlio krašto. Išmatavus stulpo aukštį ir jo šešėlio ilgį, jis parodė, kad piramidės šešėlio ilgio ir stulpo šešėlio santykis yra lygus piramidės aukščio ir stulpo aukščio santykiui.
Talio reikšmė
Talis, teigdamas, kad pirminė medžiaga buvo vanduo nesulaukė atgarsio, nes kiti stebėjimai rodė, jog pasaulio pradžioje buvo ir kitų medžiagų. Vienas iš Talio sekėjų teigė, kad pirminė medžiaga buvo ugnis, kiti – kad oras. Pradų klausimą jie: Anaksimandras, Anaksimenas, Herakleitas – kėlė taip kaip Talis, todėl graikai Talį laikė savo filosofijos pirmtaku. Talio kūrinių neišliko, tačiau jis minimas Diogeno Aertiečio, Aristotelio veikaluose.
Pakalnė
Pakalnė  – upė Nemuno deltoje, Skirvytės dešinioji atšaka (3 % Skirvytės debito), Šilutės rajone.
Plotis 20 m, gylis 3–4 m, nuolydis 2,3 cm/km. Atsišakoja ties Rusne, teka į š. v., įteka į Kuršių marias. Nuo Pakalnės į kairę atsišakoja Vorusnė (7 km iki žiočių), į dešinę – Rusnaitė (1 km iki žiočių). Krantai 1,5 aukščio, nuo potvynių juos saugo 1,5 m aukščio pylimai.
Pavasarį upę užplūsta stintos. Mėgėjiška žūklė (reikalingas žvejo bilietas) galima nuo Skirvytės iki Nemuno priešakinės deltos gamtinio rezervato ribos. Žvejams leidžiama išsikrauti žuvis tik prieplaukose arba nustatytuose vietose.
Pakalnė tinka laivybai. Viso navigacijos sezono laikotarpiu (230 dienos) savaeigėmis plaukiojimo priemonėmis leidžiama plaukioti tik lėta eiga, o sustoti galima tik prieplaukose arba nustatytose vietose. Gylis Kuršių Marių žiotyse krenta iki 80 cm. Upėje yra dvi prieplaukos, viena jų – skirta mažiesiems laivams.
Upėvardis kilo nuo žodžio pakalnė („žema vieta kalno papėdėje, slėnis“).
Kristupas Steponas Sapiega
Biografija
Lietuvos magnatų Sapiegų giminės, Čereisko-Ružano linijos atstovas, herbo „Lis“ savininkas. Oršos pakamario Grigaliaus Sapiegos (m. 1600) ir Sofijos Stravinskaitės (m. iki 1611) jaunesnysis sūnus. Vyresnysis brolis – Vitebsko kaštelionas ir Lietuvos didysis taurininkas Aleksandras Dažbog Sapiega. Lietuvos didžiojo kanclerio Leono Sapiegos giminaitis.
Gimus buvo kalvinistu. 1603–1605 metais kartu su pusbroliu Jonu Stanislovu Sapiega mokėsi jėzuitų kolegiume, Braneve, kur perėjo į katalikybę. Mokslus tęsė Viurcburge, Frankfurte prie Maino ir Paryžiuje. 1608 metais grįžo iš užsienio į tėvynę.
1609–1611 metais Kristupas Steponas Sapiega dalyvavo Rusijos–Lenkijos karo, Lenkijos–Lietuvos armijos Smolensko apgultyje. 1613 ir 1616 metais buvo renkamas pasiuntiniu į seimus, 1617 metais tapo Lietuvos Tribunolo maršalka. 1614 metais gavo valdyti Lydos, o 1621 metais – Mstislavlio seniūniją. Tais pačiais metais 1621 metais buvo paskirtas Lietuvos didžiuoju raštininku.
Šeima
1619 metais vedė kunigaikštytę Aną Holovčinską (m. 1643), Mstislavlio vaivados, kunigaikščio Aleksandro Holovčinskio (apie 1570–1617) ir Elžbietos (Galšos) Valavičiūtėa dukterį. Vaikai:
Ūdrai
Ūdrai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, dešiniajame Nevėžio krante (prie Svirnupio žiočių). Išlikęs Ūdrų dvaras.
Ūkinė operacija
Ūkinė operacija – įvykis, kurį charakterizuoja atskiras ūkinis įvykis, įnešantis į turto ir jo šaltinius pokyčius.
Ūkinės operacija gali liesti tik įmonės turtą, balanso aktyvą, ar tik turto suformavimo šaltinius, balanso pasyvą, ar tuo pačiu laiku turtą ir jo susiformavimo aktyvus, balanso aktyvą ar pasyvą.
Visos ūkinės operacijos turi būti nurodomos apskaitoje jų atsiradimo laikotarpiu. Darant dvejybinius įrašus, ūkinės operacijos gali būti atvaizduotos tik balanso aktyve, tik balanso pasyve ar balanso aktyve ir pasyve. Jei dėl kokių tai priežasčių ūkinė operacija neįtraukiama į apskaitą, turi būti surašoma pažyma ir ištaisoma atskaitomybė ar iš vis pateikiamas kitas atskaitomybės variantas.
Interneto bendrovių burbulas
thumb|350px|Interneto bendrovės sudaro apie pusę [[NASDAQ indekso svorio.]]
Interneto bendrovių burbulas (aukštųjų technologijų bendrovių, dot com burbulas) buvo spekuliatyvus burbulas, apimantis 1995–2000 m. tarpsnį, pasiekęs aukščiausią tašką kovo 10 dieną NASDAQ akcijų indeksui palietus 5132.52 atžymą.
Pernelyg didelis optimizmas ir spekuliaciniai motyvai išpūtė interneto bendrovių burbulą. 1995–2000 m. dėl sparčiai brangstančių interneto bendrovių ir su jomis susijusių įmonių akcijų (išaugino „Nasdaq Composite“ indeksą 640 proc. iki visų laikų aukščiausio taško. Tačiau nuo 2000 m. gegužės mėnesį buvusių aukštumų indeksas nukrito maždaug 78 proc. ir rinkos kapitalizaciją sumažino 6 trilijonais dolerių). Smarkiai kilo visa akcijų rinka. Nuo 1999-ųjų per metus JAV NASDAQ akcijų indeksas padvigubėjo. Tačiau 2000 m. šis burbulas pradėjo bliūkšti.
Interneto bendrovių manija
Dvidešimtojo amžiaus devintasis dešimtmetis buvo informacinių technologijų (IT) triumfo liudininkas. Kompiuterių plitimas sukėlė programinės įrangos gaminimo bumą, pritraukusį rizikos kapitalistų pinigus. Pateikę pirminį viešąjį akcijų siūlymą vis daugiau ir daugiau IT bendrovių pateko į vertybinių popierių rinką. IT bendrovių akcijos buvo įtrauktos į NASDAQ, elektroninės vertybinių popierių biržos, sąrašus. Telekomunikacijų, interneto ir pažangią programinę įrangą gaminančios bendrovės buvo pavadintos naujosios ekonomikos bendrovėmis, nors dauguma jų net nebuvo pelningos. Buvo manyta, kad inovacinių technologijų lyderių apyvarta greitai padidės, o jų akcijos pradės nešti pelną. Naujosios ekonomikos bendrovės dažniausiai neuždirbdavo pelno, todėl analitikai sugalvojo naujus būdus ir rodiklius bendrovėms įvertinti, kad pateisintų tą kainą, kurią investuotojai buvo pasirengę mokėti už pelno neuždirbančių bendrovių akcijas.
Technologinė manija pasiekė viršūnę 2000 m. Investuotojai pradėjo abejoti savo viltimis gauti pelną ir nusprendė parduoti akcijas. Paaiškėjo, kad daug interneto bendrovių manipuliavo apskaitos duomenimis, o tai dar labiau pablogino finansiškai nesaugių bendrovių padėtį. NASDAQ indeksas krito 80 proc. nuo savo aukščiausios reikšmės 2000-jų pradžioje ir iki šiol nepasiekė prieš griūtį buvusio lygio. Daugelio vartotojų indėliai buvo vienaip ar kitaip susiję su vertybinių popierių rinka, todėl akcijų rinkos griūtis neišvengiamai paveikė visą ekonomiką.
Fajalas
thumb|250px|Fajalo padėtis Azoruose
Nacionalinė valstybė
Nacionalinė valstybė – tokia valstybė, kurios didžiąją gyventojų dalį sudaro kokios nors tautybės žmonės, arba žmonių grupė, laikanti save tos šalies piliečiais. Nacionalinėse valstybėse nebūtinai kalbama tokia kalba, kuria pavadinta šalis, pvz: šveicarai laiko save šveicarais kaip tauta, bet šneka vokiečių, italų, prancūzų ir retoromanų kalbomis.
Fajalas
Saloje gyvena 14 875 gyventojų (2001 m.), pagrindinė gyvenvietė – Horta. Verčiamasi žemės ūkiu, pienininkyste, turizmu.
Negotynas
Negotynas − ežeras Lenkijoje, Varmijos Mozūrų vaivadijoje, Mozūrijos ežeryne.
Ežero plotas 26,04 km², ilgis 10,8 km, plotis iki 4,8 km. Negotynas yra 115,7 m aukštyje virš jūros lygio. Didžiausias gylis − 40 m. Kranto linija mažai vingiuota, krantai žemi, kai kur apaugę mišku. Yra 3 salos. Šiaurėje jungiasi su Kisainio, pietuose – su Jagudžio ežerais. Šiauriniame krante įsikūręs Lėcius.
Galvos deformavimas
thumb|200px|right|Pradinės [[Naskos kultūra|Naskos kultūros laikų deformuota kaukolė, apie 200–100 m. pr. m. e.]] thumb|right|200px|VI a. pradžios deformuota kaukolė ([[Alemanai|alemanų kultūra)]] right|200px|thumb|[[Paul Kane paveikslas, rodantis sutvarstytą kūdikį plokštinama galva ir ir suaugusį činuką jau deformuota galva.]] Galvos deformavimas  – kūno modifikavimo variantas, kai dėl kultūrinių sumetimų žmogaus galva specialiai deformuojama siekiant suteikti tam tikrą pageidaujamą formą. Augančio vaiko (paprastai kūdikio, kol kaukolės kaulai ir kremzlės minkščiausi) galvą tam tikru būdu suveržia, kad pasikeistų kaukolės ir kartu visos galvos forma. Dažniausi keitimo variantai – galvos plokštinimas, paaukštinimas, kūgiškas suformavimas. Tipišką galvos modifikavimo procedūrą pradėdavo mėnesio amžiaus kūdikiui, ji trukdavo apie pusę metų.
Istorija
Tyčinis galvos formos keitimas, pagrįstas ryškiu kaukolės deformavimu, anksčiau buvo gana paplitęs įvairiose kultūrose, egzistavusiose skirtinguose kraštuose skirtingu metu. Galima manyti, kad šios praktikos ne sykį buvo išrastos savarankiškai.
Seniausieji žinomi galvų deformavimo pavyzdžiai aptikti dar gilioje senovėje, apie 45 tūkst. m. pr. m. e. (neandertaliečių kaukolės) ir 12 tūkst. metų pr.m.e. (protoneolitinių Homo sapiens, Šanidaro urvas, Irakas). Praktika egzistavo ir Pietvakarių Azijos neolito kultūrose.
Ankstyviausias literatūrinis šaltinis apie deformuotas kaukoles yra 400 m. pr. m. e. Tai Hipokrato veikalas, kuriame aprašyti makrocefalai arba ilgagalviai, taip pavadinti dėl jų naudoto kaukolių modifikavimo.
Žinoma, kad Senajame pasaulyje galvas deformuodavo dalis hunų ir alanų Vėlyvosios antikos laikais (300–600 m. e. m.). Rytų germanų tautos (gepidai, ostgotai, herulai, rugijai ir burgundai), valdyti hunų, perėmė šį įprotį. Vakarų germanų tautose galvų deformavimas buvo retai aptinkamas.
Amerikoje galvos deformavimą praktikavo majai, inkai, kai kurios Šiaurės Amerikos indėnų gentys. Žinomiausios tai dariusios gentys buvo činukai šiaurės vakaruose ir čoktavai pietryčiuose. Indėnų genčių grupė, vadinta plokščiagalviais, nenaudojo galvų deformavimo, juos taip pavadino kitos sališų gentys, kurios deformuodavo savo kaukoles. Kai kurios gentys, įskaitant čoktavus,, čehalius ir nuksekai , plokštindavo kūdikių galvas pririšdami jas prie kūdikių nešiojimo lentų.
Galvas deformuodavo ir Bahamuose gyvenę lukajanai, kai kurie Australijos aborigenai.
Frydrichas Racelis (Friedrich Ratzel) veikale „The History of Mankind“ 1896 m. rašė, kad atskiri galvos deformacijos, plokštinant pakaušį ir ilginant link viršugalvio, atvejai buvo aptikti Taityje, Samoa, Havajuose ir Paumotu salyne. Dažniausiai būdavo aptinkamos Malakulos saloje Naujųjų Hebridų salyne (dabar – Vanuatu), šioje saloje galvos buvo deformuojamos itin plokščiai.
Tulūzos regione (Prancūzija) tokias deformacijas savarankiškai darydavosi iki XX a. pradžios.
Metodai
300px|miniatiūra|dešinėje|Metodai, kuriais majai deformuodavo vaikų galvas. Deformavimą paprastai pradeda netrukus po gimimo ir jis gali trukti iki poros metų, kol išgaunama norima galvos forma arba kol vaikas nebenori veržtuvų. (Dingwall, 1931; Trinkaus, 1982; Anton and Weinstein, 1999).
Nusistovėjusios galvos deformavimo klasifikacijos nėra. Paprastai šioje srityje dirbantys mokslininkai sukuria savo klasifikavimo sistemą, bet jos tėra individualios, visuotinai nepriimtos. (Hoshower et al., 1995). E.V. Zhirov (1941, p. 82) Europoje ir Azijoje naudotus deformavimo variantus suskirstė į tris tipus:
Motyvacija
Galvos deformavimo praktikai paaiškinti siūlomos tokios priežastys:
Senovės Egiptas
Egiptas savo galios klestėjimo amžių pasiekė Naujosios karalystės laikotarpiu, kuomet valdė didžiąją Nubijos dalį bei didelę Artimųjų Rytų teritorijos dalį. Po to Egiptas iš lėto silpo. Savo egzistavimo laikotarpiu Egiptas buvo užpultas ir užkariautas didelio skaičiaus užsienio jėgų, tarp jų hiksų, libių, asirų, achmenidų persų, makedonų, valdant Aleksandrui Makedoniečiui. Iki 30 m. pr. m. e. Egiptą valdė graikiška Ptolemėjų karalystė, kol Kleopatrai valdant šalis patyrė nuosmukį ir tapo Romos imperijos provincija.
Geografija ir pavadinimai
Nilo slėnis sudaro natūralų geografinį regioną, iš rytų bei vakarų supamą dykumų, šiaurėje atsiremiantį į Viduržemio jūrą, o pietuose siekiantį pirmąjį Nilo slenkstį. Čia nuo pat senovės buvo ypač didelė gyventojų koncentracija, nulemta labai derlingos žemės, kurią užtikrino periodiškai, t. y. kasmet atsinaujinantys Nilo potvyniai, patręšiantys slėnį derlingu dumblu. Poreikis turėti vieningą valdžią, galinčią užsiimti Nilo vandens reguliavimu ir paskirstymu lėmė tai, kad jau 3000 m. pr. m. e. Egipte susikūrė vieninga valstybė. Dėl specifinės geografinės padėties faraonų Egiptas ilgą laiką išliko nepriklausoma valstybe ir savarankiška civilizacija.
Egiptas geografiškai buvo sudarytas iš dviejų gana skirtingų dalių. Šiaurinė, arba Žemutinis Egiptas pasižymėjo labai drėgnu klimatu, buvo pelkėta vietovė, vagojama daugybės smulkių upių ir kanalų. Pietinė dalis, arba Aukštutinis Egiptas sudarė siaurą ir ilgą juostą išsidėsčiusią šiaurės-pietų ašimi, ir koncentravosi ties pagrindine Nilo vaga. Aukštutinio Egipto šiaurinėje atkarpoje (kuri dar vadinama Viduriniu Egiptu) paraleliai Nilui ėjo Bahr Jusufo kanalas, jungiantis jį su Fajumo oaze.
Savo šalį egiptiečiai vadino keliais alternatyviais pavadinimais. Dažniausiai tarp jų paplitęs buvo Ta-Kemet, reiškiantis „juodoji žemė“, kuriuo buvo pabrėžiamas juodos (derlingos) žemės priešprieša raudonai (dykumos) žemei. Toks pavadinimas tikriausiai atsirado dėl to, kad potvynių metu ant krantų nusėdęs dumblas buvo tamsios spalvos. Su tuo buvo susijęs kitas Egipto sinonimas – Ta-Meri („dirbama žemė“). Egiptiečiai savo šalį taip pat vadino „dievų šalimi“ (Ta-Nečeru). Dar vienas paplitęs pavadinimas buvo tiesiog – Tavi (tAwy), kuris reiškė „abi žemės“, turint omenyje Aukštutinį ir Žemutinį Egiptą kartu.
Graikiškas terminas Aigyptos, iš kurio kilęs ir dabartinis Egipto pavadinimas daugumoje Vakarų kalbų, kildinamas iš senosios sostinės Memfio pavadinimo: vienas šio miesto vardų egiptietiškai buvo (🇪🇬). Asirai šiaurinį (Žemutinį) Egiptą žinojo kaip Muṣur, iš kurio kilo dabartinis Egipto pavadinimas (Misr) daugumoje musulmoniškų valstybių.
Istorija
Tradiciškai pagal Manetono periodizaciją, Senovės Egipto istorija skirstoma į periodus (priešdinastinis, senoji karalystė, vidurinioji karalystė, naujoji karalystė ir vėlyvasis laikotarpis), kurie savo ruožtu skirstomi į dinastijas. Nors remiantis naujausiais archeologiniais tyrinėjimais galima teigti, kad ši periodizacija yra supaprastinta, tačiau ji tebėra plačiausiai naudojama.
Royal Bafokeng stadionas
Royal Bafokeng stadionas – futbolo stadionas, esantis Rustenburgo mieste PAR. Stadioną 1999 m. pastatė ir nuo to laiko jį valdo Royal Bafokeng tauta, esanti PAR teritorijoje. Savo namų rungtynes šiame stadione žaidžia futbolo klubas Platinum Stars F.C.
Stadiono talpa buvo padidinta nuo 38 000 iki 44 530 vietų, nes jame 2010 m. vyko XIX pasaulio futbolo čempionato rungtynės.
Senovės Egiptas
Istorija
Pradžią Egipto civilizacijai davė Nilo upė. XX a. pabaigoje archeologai aptiko įrodymų, kad pietvakariniame Egipto krašte, netoli sienos su Sudanu žmonės gyveno 8000 m. pr. m. e. Archeologijos mokslo duomenimis, dabartiniame Egipte žmonės Sacharos dykumos oazėse gyveno dar prieš 12 000 metų. Į Nilo slėnį pirmieji žmonės pradėjo keltis VI tūkstantmetyje pr. m. e. Pirmoji Nilo kultūra susiklostė prieš 7000 metų.
Priešdinastinis laikotarpis (~3200 – ~3050 m. pr. m. e.)
thumb|upright|Tipiškas Nagados II periodo indas dekoruotas gazelėmis. (Priešdinastinis periodas) Apie šį laikotarpį turima mažiausiai žinių. Jam būdingas IV tūkstantmetyje pr. m. e. jau aptinkamos žemdirbių kultūros. Prie pirmųjų miestų ėmus šlietis aplinkinėms gyvenvietėms, atsirado primityvių valstybinių junginių, graikiškai vadinamų 'nomais'.
Išliko legenda, kad Aukštutinis Egiptas valdant karaliui Meniui (apie 3050–3000 m. pr. m. e.) užkariavo Žemutinį Egiptą. III a. pr. m. e. Egipto žynio Manetono tvirtinimu, Menis sukūrė dviejų valstybių sąjungą ir tapo pirmuoju Aukštutinio ir Žemutinio Egipto valdovu. Po suvienijimo Egiptas laikytas dviejų karalysčių sąjunga, o naujo valdovo karūnavimas simboliškai sujungdavo šias valstybės dalis. Iki pirmosios dinastijos pabaigos 2890 m. pr. m. e. Egipto valstybė sustiprėja, provincijas valdo karaliaus paskirti valdininkai, Egipto įtaka siekia Numidiją. Sostinė, buvusi Hierakonpolyje, perkeliama į Memfį (Men Nefer – „Harmoningas grožis“). Valdo I ir II dinastijos.
Senoji karalystė ir pirmoji suirutė
Senoji karalystė (apie 2700–2181 m. pr. m. e.) prasideda su trečiąja dinastija 2686 m. pr. m. e. Senosios karalystės įkūrėju laikomas karalius Džoseras. Būdinga stipri centralizuota karaliaus valdžia, sukuriamas sudėtingas biurokratinis aparatas.
Penkis amžius trukusiam Senosios karalystės laikotarpiui būdingas tipiškiausias egiptiečių menas, religija ir kultūra. Nuo trečiosios dinastijos stiprėja Saulės, kaip pasaulio dievo, supratimas, pamažu išstumiantis senesnius tikėjimus, kad žemiškasis dievas yra karalius. Dėl to karaliai rėmėsi tuo, kad ir po savo mirties jie išlaiko veiksmingą galią. Veiksmingiausias šio įtikinimo pavyzdys yra piramidės, kurios buvo pradėtos statyti senosios karalystės laikotarpiu.
2180–2025 m. pr. m. e. – pirmasis suirutės laikotarpis. Susilpnėjo centrinė valdžia, apleista irigacinė sistema, sunyksta menai, ėmė keistis religinė sistema. Manoma, kad senoji karalystė žlugo dėl 200–150 metų Artimuosiuose Rytuose trukusios sausros. Valdo VII–X (XI) dinastijos.
Vidurinioji karalystė ir antroji suirutė
thumb|upright|Amenemhatas III, paskutinis didis Viduriniosios karalystės valdovas
II krizė arba II suirutės laikotarpis (1750–1570 m. pr. m. e.). Apie 1700 m. pr. m. e. į Egiptą įsiveržė klajoklių semitų-hiksų gentys, kurios valdė 150 metų. Apie 1700-1650 m. pr. m. e. į Egiptą atsikrausto žydai, artimi hiksų giminaičiai, ir valdo Egiptą kartu su jais. Valdo XIV (XV)-XVII dinastijos.
Naujoji karalystė
thumb|Raudonoji Hatčepsutos koplyčia – Karnake
Naujoji karalystė (1580–1080 m. pr. m. e.) prasidėjo Aukštutinio Egipto karaliaus Amozio I (Ahmos – „Mėnulis gimė“), iš XVIII dinastijos, pergale prieš hiksus, jų sostinės Avario miesto sunaikinimu ir užkariautojų išvijimu į Sinajaus pusiasalio dykumą per Sueco sąsmauką bei žydų pavertimu vergais. XVIII dinastijos žymiausias vadovas – Tutmozis III, karvedys, 17-os žygių metu užkariavęs 350 miestų, Artimuosius Rytus nuo Nubijos iki Eufrato upės. 1457 m. pr. m. e. prie Kadešo (dab. Sirija) sumušė kanaanitų koaliciją.
Šios dinastijos valdymo metu, karalius Amenhotepas IV (1353-1336 m. pr. m. e.) įvykdė religinę reformą, panaikindamas senuosius dievus ir įvesdamas vieno dievo Atono (Saulės disko) kultą. Jo įkurta naujoji sostinė Achetatonas („Atono horizontas“) vėliau buvo sugriauta.
Pats garsiausias Naujosios karalystės valdovas – Ramzis II Didysis, karvedys, politikas ir diplomatas. 1258 m. pr. m. e. jis sudarė pirmąją pasaulyje žinomą taikos sutartį su hetitų valstybės valdovu Hatušiliu III. Tai pirmas kartas istorijoje, kada karas vyko ne iki kurios nors pusės galutinės pergalės, o baigėsi taikos derybomis. Egiptologai įrodė, kad Ramzio II laikais Egiptas pasiekė didžiausios savo šlovės apogėjų.
Trečioji suirutė ir Vėlyvasis laikotarpis
right|thumb|Sėdintis sfinksas. Lėkštė, rytų graikų menas, VI amžius pr. m. e. iš Naukračio Egipte
Apie 1185 m. pr. m. e. prasideda III pereinamasis laikotarpis. Valdant XXII dinastijos (iš Libijos) karaliams, oficialiai priimamas titulas „Per Aa“ – „Didelis namas“ (gr. – Pharao), kuris tampa Egipto karalių titulu. Laikotarpis baigiasi visiška suirute valstybėje. Valdo XXI–XXIV dinastijos (1185-747 arba 715 m. pr. m. e.).
Nuo 747 arba 715 m. pr. m. e. iki 656 m. pr. m. e. valdo XXV dinastija.
664 m. pr. m. e. į Egiptą įsiveržia asirai ir jį užkariauja. Taip baigiasi nepriklausomo Egipto istorija. Vėliau įsiveržia babiloniečiai. Iki 525 m. pr. m. e. valdo XXVI dinastija. 525 m. pr. m. e. persai užima Egiptą ir valdo iki 332 m. pr. m. e. Tai – XXVII–XXX dinastijos.
332 m. pr. m. e. Egiptą užkariauja Makedonijos karalius Aleksandras Didysis, kuris įkuria XXXI dinastiją. Prasideda helenizmo epocha. Nuo 304 m. pr. m. e. Egiptą ima valdyti Aleksandro suvestinio brolio Ptolemėjaus įkurta Ptolemėjų dinastija (iki 30 m. pr. m. e.).
Galutinis Egipto žlugimas siejamas su faraonės Kleopatros VII vardu, kuri pradėjo dinastinius karus su savo broliais-vyrais (Ptolemėjai XIII ir XIV) ir pasikvietė į pagalbą Romos armiją. Kleopatros ir jos meilužio Gajaus Julijaus Cezario nurodymu 47 m. pr. m. e. buvo padegta garsioji Aleksandrijos biblioteka (sudegė 500 000 senovinių raštų). Kleopatra nusižudė 30 m. pr. m. e. Egipto sosto paveldėtoją – Kleopatros ir Gajaus Julijaus Cezario 17-metį sūnų Cezarioną tais pačiais metais nužudė būsimasis Romos imperatorius Augustas. Valdo XXXI–XXXII dinastijos. Egiptas atsiduria Romos valdžioje. Romėnai valdė Egiptą nuo 30 m. pr. m. e. iki 638 m.
Visuomenė ir ekonomika
Valdžia faraonų rankose, bet šalį valdo pareigūnai, kuriems vadovauja du viziriai. Šalis suskirstyta į provincijas – nomus (gr.-apygarda), valdomas nomarchų. Egipto visuomenė buvo skirstoma į šias klases:
Egipte Buvo sukurta irigacinė sistema. Gyventojai gamino papuošalus, baldus, mokėjo mūryti, lydyti auksą, varį, alavą, bronzą, statė piramides (seniausia yra Džoserio piramidė) ir mastabas (arab. „stalas“, laidojimo pastatus-kapus), audė, naudojo arklių traukiamus kovos vežimus, augino rugius, kviečius, avižas, kepė duoną (be mielių ir su mielėmis), gamino 6 rūšių alų ir 5 rūšių vyną.
Kasdienis gyvenimas
Senovės Egiptiečiai labai vertino išvaizdą ir bendrąją higieną. Dauguma maudydavosi Nile ir naudodavo tešlinį muilą pagamintą iš gyvulinių riebalų bei kreidos. Vyrai nusiskusdavo visą kūną plikai; kvepalai ir aromatingieji tepalai būdavo naudojami norint sušvelninti odą bei paslėpti nemalonius kvapus. Senovės Egiptiečiai rūbus gamindavosi iš baltai dažytų lininių drobių; aukštuomenės nariai nešiodavo perukus, papuošalus bei naudodavo kosmetines priemones. Vaikai iki ~12-kos metų nebūdavo rengiami – jie vaikščiodavo nuogi. Pasiekus šį amžių berniukams būdavo plikai nuskutamos galvos, o jie patys – apipjaustomi. Motinos rūpindavosi vaikais, o tėvai išlaikydavo pačią šeimą.
Populiariausios pramogos – muzika bei šokiai. Tarp ankstyvųjų muzikinių instrumentų – fleitos ir arfos; kiek vėliau buvo išvystyti bei išpopuliarėjo instrumentai panašūs į trimitus, obojus bei dūdas. Naujosios Karalystės laikotarpiu būdavo grojama varpais, cimbolais, tambūrinais, būgnais bei iš Azijos atvežtomis liutniomis ir lyromis. Sistras – į barškutį panašus muzikos instrumentas – būdavo ypač svarbus religinių apeigų metu.
Kasinėjimai Deir el-Medinos darbininkų kaime leido tyrinėtojams sudaryti vieną detaliausių senovės pasaulio bendruomeninio gyvenimo aprašų. Nėra kitos tokios kasimvietės, kurios bendruomeninis gyvenimas būtų taip detaliai ištirtas kaip Deir el-Medinos.
Religija
thumb|Deivė Hator Politeistinė (apie 2000 dievų). Kiekviename iš nomų (41, kita versija – 42) buvo po 9 svarbiausius dievus, kurių trejetas sudarė dominuojančią šventąją trejybę. Tikėta pomirtiniu gyvenimu, todėl stengtasi kūną apsaugoti nuo irimo jį balzamuojant aliejais ir druska. Mumijos laidotos su amuletais ir Mirusiųjų knyga. Ši knyga buvo rašoma ant papiruso ritinėlių, joje daug užkeikimų, himnų dievams. Kiekviena gyvenvietė turėjo savo dievą. Kiekvienas dievas buvo atsakingas už tam tikrą gyvenimo sritį. Dievai buvo vaizduojami zoomorfinio pavidalo t. y. vaizduojami su žmogaus galva ir gyvūno kūnu ir atvirkščiai.
Aukščiausias dievas – saulės dievas Amonas Ra. Kiti dievai: Ozyris (eg. – User) (mirusiųjų valdovas, pirmasis žmonijos karalius), Izidė (eg. – Aset) (gyvybės, vaisingumo, motinystės ir sveikatos deivė), Horas (dangaus, tvarkos, medžioklės dievas), Setas (karo, tamsos, dykumos, šalčio ir chaoso dievas), Hator (dangaus, linksmybių menų ir meilės deivė) ir kiti. Egiptiečiai garbino ir gyvūnus, siedami juos su tam tikrais dievais: jautį Apį (dievo tvėrėjo Pta įsikūnijimas), krokodilus, kates, gyvates, gandrus.
Menas
Senovės Egipto menas stengėsi atspindėti amžinumą ir nekintamumą. Viskas buvo statoma amžiams, todėl vyravo didingas formos monumentalumas, tvirtumas, (piramidės, Labirintas, Karnako šventyklų kompleksas, Luksoro šventykla, Sfinksas). Pagrindiniai Egipto meno stiliaus bruožai: statiškumas, griežtas ir ryškus konstruktyvizmas, kanonizmas (tam tikrų normų ir taisyklių paisymas), geometrinis taisyklingumas, atidus natūros stebėjimas. Sėdinčios figūros būtinai turėjo būti sudėjusios rankas ant kelių, vyrai vaizduojami tamsesne nei moterų oda. Piramidės buvo statomos ne tik Senosios karalystės laikais (ne tokios gigantiškos), dabar yra rasta virš 100 piramidžių. Viduriniosios ir Naujosios karalystės laikotarpiu buvo statomi hipogėjai ir šventyklos.
Naujosios ir viduriniosios karalystės laikotarpiu paplito grožinė literatūra, kelionių aprašymai, himnai karaliaus garbei.
thumb|left|Echnatono dukterys, apie 1340 m. pr. m. e.
Mokslas
Sudarė kalendorių, sukūrė raštą, pirmieji pavartojo pagrindinius keturis matematikos veiksmus, skaičiavo trupmenomis. Buvo geometrijos pradininkai (plotų ir kampų matavimas) – piramidės orientuotos pasaulio šalių ir žvaigždžių (žvaigždynų) atžvilgiu. Išmanė astronomiją: stebėjo dangaus kūnų pokyčius, skyrė planetas nuo žvaigždžių, žvaigždes jungė į žvaigždynus. Gerai išmanė mediciną, jau buvo okulistų ir terapeutų, turėjo ligų vadovėlius. Nustatė širdies reikšmę kraujo apytakos sistemoje. Mokėjo balzamuoti (paraschitai) numirėlius.
Raštas
Atsirado IV tūkstantmečio pr. m. e. Egiptiečiai rašydavo papiruse arba užrašus kaldavo ant akmens. Rašto rūšys: hieroglifinis, hieratinis, demotinis. Hieroglifinis: buvo piešiami ženklai, realistiškai vaizduojantys gyvas būtybes, daiktus, procesus. Tokia rašto sistema buvo gana sudėtinga, tad po kiek laiko ženklai buvo supaprastinti, palikti tik būtiniausi vaizduojamų daiktų kontūrai. Šį – hieratinį – raštą vartojo Egipto žyniai. Paskutinioji egiptiečių rašmenų fazė – demotinis raštas – kursyvas, suredukuotas į brūkšnelius, lankelius ir ratukus, lengvai parašomas. Jame sunku atpažinti pirmykščius simbolius.
Egiptiečių rašto plėtotę skatino specialios rašomosios medžiagos – papiruso – išradimas.
Svarbiausi mokslo laimėjimai
Mokėjo atlikti keturis aritmetikos veiksmus, skaičiavo trupmenomis. Naudojo apytikslę π reikšmę (4×(8/9)² arba 3,160493…) apskritimo plotui skaičiuoti. Mokėjo išmatuoti žemės sklypą, statyti geometriškai labai tikslias piramides.
Papildoma informacija
Laikotarpiui nuo Meno iki Džoserio trūksta rašytinių šaltinių, tačiau yra pakankamai archeologinių duomenų. Senosios karalystės laikotarpiu buvo statomos milžiniškos piramidės, tam reikalingas lėšas paimdavo iš nomų. Valstybiniai vergai ten kasdavo kanalus, 2-3 kartus padidėdavo žemės plotai, tiek pat padidėdavo ir mokesčių į iždą. Per 150 m. sunyko drėkinimo kanalai. Jie vėliau buvo atstatyti ir vėl karaliaus valdžios autoritetas išaugo. Viduriniosios ir Naujosios karalystės metu karaliai laidojami tik hipogėjuose, kadangi visos piramidės buvo apiplėštos, o požeminėse kapavietėse išliko ir mumijos, ir įkapės (pvz., Tutanchamono kapas). Išliko piramidžių iš IX–VII a. pr. m. e., dauguma – buvusioje Nubijoje, kurios karaliai valdė ir Egiptą.
Sankeliai
Sankeliai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Mickūnų, visiškoje Lavoriškių–Nemenčinės miškų apsuptyje, į rytus nuo geležinkelio Vilnius–Turmantas. Yra gyvenamasis namas, pirtis bei ūkines paskirties pastatas, vystomas kaimo turizmas, aktyvus poilsis.
thumb|left|Posūkio į Sankelius ženklas Lavoriškių–Nemenčinės miškuose
Istorija
Detalesnių gyvenvietės istorinės raidos bruožų neužfiksuota, tačiau žmonių pasakojimai ir Sankelių prieigose žiojėjančios rūsių duobės liudija čia buvus kelių namų kaimą. Antrojo pasaulinio karo metu čia buvo fronto linija, manoma, kad karo metu kaime stovėję pastatai buvo sunaikinti. Netoli miške yra akmuo su iškaltomis žymėmis.
Velso Princo sąsiauris
thumb|right|250px|Sąsiaurio padėtis
Velso Princo sąsiauris  – Arkties vandenyno sąsiauris, esantis Kanados arktiniame salyne. Jungia Amundseno įlanką (Boforto jūra) ir Melvilio sąsiaurį, skiria Viktorijos ir Bankso salas. Ilgis 350 km, plotis 20–45 km, gylis iki 138 m. Didžiąją metų dalį dengiamas ledo. Sąsiaurį 1850 m. atrado airių jūrininkas Robertas Makliūras.
Pasinkų Šv. Jono Krikštytojo Gimimo parapija
'''Pasinkų Šv. Jono Krikštytojo Gimimo parapija''' - viena iš Bielsk Podlasko stačiatikių dekanato parapijų, Pasinkų kaime. Parapija įkurta apie XV a.-XVI a. amžių.
Vilniaus monetų kalykla
Manoma, kad Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje monetos pradėtos kaldinti valdant didžiajam kunigaikščiui Algirdui (1345–1377 m.), jos buvo kalamos iš sidabro. Taisyklingos formos sidabro monetos – denarai, pusgrašiai, grašiai – Vilniaus kalykloje pradėtos kalti didžiojo kunigaikščio Aleksandro valdymo metais (1492–1506 m.). Nuo XVI a. imta kaldinti aukso monetas.
Valdant Žygimantui Augustui Vilniaus monetų kalykla tapo monetų emisijos centru tiek Lietuvos didžiojoje kunigaikštystėje, tiek Lenkijos karalystėje. Tuo metu ši kalykla kaldino dvigubus denarus, pusgrašius, grašius, antrokus, trečiokus, ketvirtokus, šeštokus, pustalerius, talerius, dukatus, portugalus.
Iki 1569 m. Liublino unijos Vilniaus kalyklos monetos buvo kaldinamos su LDK herbu Vyčiu, vėliau – su LDK ir Lenkijos karalystės herbais. XVIII a. viduryje vėl kartais kaldino monetas tik su LDK herbu, taip pasireiškė vadinamasis „lietuvių separatizmas“.
XX a. pabaigos ir XXI a. pradžios kasinėjimuose Vilniuje aptikta daiktinių įrodymų, kad Vilniuje tikrai kaldintos monetos.
Ampyro siluetas
thumb|right|150px|1811 m. ampyro stiliaus drabužis šokiui Ampyro siluetas – siluetas, susidarantis vilkint suknelę su pakelta talija išsyk po krūtine ar šiek tiek žemiau ir laisvą žemiau talijos. Šio stiliaus suknelės palankios moterims su kriaušės tipo figūra, nes maskuoja iškilų pilvą, paryškina biustą. Suknelės forma pailgina regimą kūno aukštį. Žodis ampyras kilęs iš 'imperija' ir rodo, kad stilius suklestėjo Prancūzijos imperijos laikais.
Pirmieji tokio silueto pavyzdžiai žinomi iš antikos meno, kur vaizduotos to meto moterys, dėvinčios stačiakampio audeklo tunikas peplus ar labiau įprastus chitonus, sujuostus po krūtine. Tokie drabužiai kiek palaikydavo krūtinę ir buvo vėsūs ir patogūs drabužiai šilto klimato kraštams.
Paskutinius kelis XVIII a. metus šis stilius atėjo į madą Vakarų ir Centrinėje Europoje bei kultūriškai susijusiose šalyse. Šį siluetą D.Britanijoje išgarsino Ema Hamilton, kuri kūrė tokios išvaizdos drabužius, kad jie tiktų jos pozų vaidinimams, kuriuose imituodavo klasikinę antiką ir kurie buvo to meto Europos sensacija. Paskutinius kelis XVIII a. metus Paryžiuje neoklasicistiniai stiliai buvo perkeliami į to meto madą. Paryžiuje tą stilių kartais vadino „à la grecque“, kadangi primindavo vaizdus ant senovės Graikijos indų. thumb|left|200px|Ampyro (1800 m.) ir viktoriškojo stiliaus (1830 m.) moteriškų drabužių slėgio zonos. Ampyro siluetas paveikė 1795-1820 m. drabužių madas - padarė juos mažiau varžančiais ir griozdiškais, negu anksčiau ar vėliau populiarūs aukštosios mados stilių drabužiai. 1750-1795 m. buvo būdingi moteriški drabužiai su krinolinais ir standžia cilindriška dalimi virš krinolino.
Stilius vystėsi Napoleono laikais iki maždaug 1825 m., o po to ėmė įsigalėti smėlio laikrodžio formos viktoriški stiliai. Stiliui buvo būdingi balti drabužiai, kurie pabrėždavo aukštą socialinę padėtį (ypač ankstyvąjį laikotarpį), nes tuo metu tik pakankamai turtingi žmonės galėjo dėvėti šviesius, lengvai susitepančius drabužius.
To paties meto Anglijos moterų aprangos stilius, dažnai vadinamas „Anglijos regentystės“ stiliumi, vystėsi ta pačia talijos kėlimo kryptimi kaip ir Prancūzijoje, nors abi šalys tada kariavo.
Ampyro stilius atgijo XX a. 7-tą dešimtmetį.
Pavadinimas Ampyro siluetas atsirado XX a. pradžioje Britanijoje. Anglų kalboje žodis Empire tariamas su pseudoprancūzišku akcentu, todėl lietuvių kalboje tai virto žodžiu ampyras.
Siretas (miestas)
thumb|right|260px|Nacionalinio paveldo objektas – 1352 metais pastatyta Šv.Trejybės cerkvė Seretas arba Siretas – pramoninis miestas pietinėje Bukovinoje (Rumunija). Išsidėstęs ant Sireto upės dešiniojo kranto, netoli nuo Rumunijos–Ukrainos valstybinės sienos. Administraciškai priklauso Sučavos apskričiai.
Istorija
Archeologiniai tyrimai patvirtino spėjimus, kad žmonės šiose apylinkėse gyveno dar neolito laikais. Sireto upe nuo senų laikų ėjo svarbus prekybinis kelias, jungęs Dunojaus deltą su Europos šiaure. 1326 m. minimas pranciškonų vienuolynas. Nuo 1354 m. Siretas paskelbtas Moldavijos kunigaikštystės sostine, tuo metu sumūryta Šv.Treybės cerkvė tampa etalonu vėliau statomoms stačiatikių šventovėms krašte. 1377 m. mieste nukaltos pirmosios moldaviškos monetos.
Pagal legendą Moldovos gospodario Petro I Mušato motina perėjo į katalikybę, jos iniciatyva Serete pastatyta katalikiška Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia. Apie 1370 m. Moldovos valdovas Latco kreipėsi į Romos popiežių Urboną V prašydamas ierete įsteigti katalikų vyskupiją. Tai buvo padaryta 1371 m., pirmuoju vyskupu paskirtas Andrius Vasila (1388 m. tapęs pirmuoju Vilniaus vyskupu), vėliau vyskupiją valdė:
1373 m. prie Šv. Jono Krištytojo katedros įsteigtas dominikonų vienuolynas. Šalia kitos bažnyčios – konsekruotos Švč. Mergelės Marijos vardu – veikė pranciškonų vienuolynas su pirmąja šalyje mokykla (nuo 1371 m.), su 1380 m. įkurta pirmąja Moldovoje biblioteka. 1439 m. vyskupija nustojo gyvavusi. 1388 m. gospodaris Petras I Mušatas perkėlė sostinę į gretimą Sučavos miestą, o Sireto miesto pajamos paskirtos kunigaikštienėms išlaikyti. Tokias lėšas gaudavo ir gospodario Aleksandro Gerojo žmona Rimgailė. Sirete kirtosi viduramžių pirklių keliai, jame ypač aktyviai veikė prekybininkai armėnai. 1421 m. miestas tampa Armėnų bažnyčios vyskupo rezidencija. Sustiprėjus antikatalikiškoms nuotaikoms Bogdano III valdymo laikais (1504–1517 m.) nugriauti domininkonų ir pranciškonų vienuolynai, o vienuoliai išvyti iš miesto.
1770 m. Siretą užėmė Rusijos kariuomenė. Kilo choleros epidemija, kurios metu išmirė praktiškai visi miestiečiai. Po kelių metų visas kraštas atiteko Austrijos-Vengrijos imperijai ir įėjo į naujai suformuotą Bukovinos administracinį vienetą. 1869 m. surašymas parodė, kad gyventojų skaičius po choleros epidemijos atsistatė. Tuo metu siretiečių buvo 6 484, tame tarpe 30% rumunų, 28% žydų, 25% vokiečių ir 16% ukrainiečių. Prasidėjo ekonominio kilimo laikotarpis: buvo steigiamos gamyklos ir fabrikai, atidaromos mokyklos ir valdžios įstaigos, statomi religiniai pastatai.
Siretas priklauso europinių miestų sąjungai Douzelage (iš Lietuvos įeina Prienai).
Kadherinai
thumb|thumb|350px|Struktūrinių baltymų sąveika kadherininėje jungtyje. Kadherinų susirišimo pobūdis su aktino filamentais tebetyrinėjamas. Kadherinai yra transmembraniniai baltymai, atliekantys svarbų vaidmenį ląstelių tarpusavio sukibime ir užtikrinantys audinių vientisumą. Kadherinai turi sukibimo su kalciu regionus, taigi, jų veikimas priklauso ir nuo (Ca2+) jonų. Taip vadinama kadherinų super-šeima plačiąja prasme susideda iš kadherinų, protokadherinų, desmogleinų ir desmokolinų bei kt., kurių daugelis fragmentų yra kadherinai. Bandymuose su ląstelių kultūromis ir augančiame organizme buvo pastebėta, kad jie linkę sukibti su ląstelėmis, kurių paviršiuje yra tos pačios klasės kadherinų. Kadherinai ląstelės viduje būna sukibę su kateninais.
Klasikiniai
Skirstomi pagal audinius, kurių ląstelių paviršiuose jie aptinkami.