cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vina Stara
Vina Stara  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Cechanoveco valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Tapytojas (žvaigždynas)
thumb|Tapytojo žvaigždynas
Tapytojas (Pictor, Pic) – 59-as iš 88-ių pagal dydį pietinio pusrutulio blyškus žvaigždynas, praktiškai nematomas Lietuvoje. 1763 m. žvaigždynui pavadinimą suteikė Nicolas Louis de Lacaille.
α Pictoris – ryškiausia žvaigždyno žvaigždė, tris kartus didesnė už Saulę.
Bulgarijos futbolo varžybos 1956 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 1956 m.
Aukštupėnai
Aukštupėnai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Kupiškio, Lėvens kairiajame krante. Seniūnaitijos centras. Pro kaimą teka Aukštupys, o rytiniu pakraščiu – Juodupės intakas Lazdynupis.
thumb|left|150px|Koplytstulpis Aukštupėnuose
Etimologija
Kaimo pavadinimas kildinamas iš pro jį tekančio Aukštupio upelio (vandenvardinis vietovardis). Pradžioje taip ir vadintas.
Istorija
Šalia kaimo stūkso nedidelis Kupiškio (Aukštupėnų) piliakalnis, netoliese rasti žalvariniai papuošalai.
Kaimas įsikūrė po didžiojo Kupiškio gaisro, įvykusio 1876 m. birželio 28 d. Jį suprojektavo Gubernijos braižymo skyriaus inžinierius Tokminovas Kaune. Pirmą kartą paminėtas 1877 m. Kupiškio bažnyčios metrikų knygoje Aukštupių pavadinimu, nes jame 1877 m. vasario 07d. gimė Vladislovo ir Elzbietos Petrulytės Kriauzų sūnus Aloizas, o 1877 m. liepos mėn. 13 d. mirė Adomo ir Pulherijos Užtupaitės Kriūkų sūnus Ambroziejus trijų mėn. amžiaus. Tai pirmieji paminėti asmenys. Per I pasaulinį karą 1915 m. Vokietijos kariuomenė kaimą padegė. XX a. pradžioje kaime buvo valsčiaus centras.
1949 m. gegužės 19 d. įkurtas „Šešupės“ kolūkis. 1953–1957 m. priklausė „Aušros“, 1957–1963 m. – Aukštupėnų, nuo 1963 m. – „Piliakalnio“ kolūkiams. Sovietmečiu sparčiai plėtėsi. Dalis žemės po karo perduota Kupiškiui, o 1984 m. užtvenkus Lėvenį ir susiformavus Kupiškio marioms, dar dalis kaimo žemių buvo apsemta.
Piliakalnis
Piliakalnio aikštelė ir šlaitas apardyti per I pasaulinį karą iškasus apkasus.
Integratorius (schema)
Integratorius – elektroninė schema, atliekanti matematinę integravimo operaciją.
Žvėris
Žodis žvėris reiškia:
Integratorius (schema)
Integratorių galima surinkti iš operacinio stiprintuvo, rezistoriaus ir kondensatoriaus:
Žvėris
Susijusios sąvokos:
Integratorius (schema)
Integrating amplifier
Tokia schema integruoja (invertuotą) įėjimo signalą laiko atžvilgiu, kur Vin ir Vout yra laiko funkcijos:
(Vinitial yra integratoriaus įėjimo įtampą laiku t = 0.
Operational amplifier applications
Sąsaja
Sąsaja – bendraja prasme, atskirų elementų, reiškinių, dalykų ryšys, siejimasis.
Butkūnai (Ukmergė)
Butkūnai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Liaušių, prie kelio. Seniūnaitijos centras.
Dombrova
Dombrova gali reikšti:
Zyboliai (Obeliai)
Zyboliai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Obelių.
Marijampolės Ryto pagrindinė mokykla
Marijampolės „Ryto“ pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Marijampolėje, Mokyklos g. 22, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190453670.
Filialas: Marijampolės „Ryto“ pagrindinės mokyklos Baraginės pagrindinio ugdymo skyrius.
Istorija
Marijampolės 7-oji vidurinė mokykla įsteigta 1977 m. 2001 m. pavadinta „Ryto“ vidurine mokykla. 1999 m. įvestas pagilintas anglų ir vokiečių kalbų mokymas nuo 5 kl., matematikos pagilintas mokymas nuo 9 kl., 2001 m. – ankstyvasis anglų kalbos mokymas 2-oje klasėje. Dirba priešmokyklinio ugdymo grupė. 11-12 klasėse organizuojamas profilinis mokymas.
2010 m. birželio mėn. atidarytas mokyklos istorijos muziejus. 2010 m. rugsėjo 1 d. mokykla reorganizuota į Marijampolės „Ryto“ pagrindinę mokyklą. Nuo 2011 m. rugsėjo mėn. įdiegtas elektroninis dienynas.
Mokiniai
Per 25 metus mokykla išleido 24 moksleivių laidas – per 1000 abiturientų, iš jų 10 aukso ir 16 sidabro medalininkų. Nuo 1994 m. įteikti 6 atestatai su pagyrimu, tarp jų Irmantas Laukaitis, Simona Launikonytė.
Robertas Sutkus
Robertas Sutkus (g. 1953 m. sausio 26 d. Žiliai – m. 2008) – Lietuvos šachmatininkas, šachmatų teisėjas, tarptautinis korespondencinių šachmatų didmeistris (ICCGM), ICCF tarptautinis arbitras.
Biografija
XX a. aštuntajame dešimtmetyje buvo aktyvus šachmatų gyvenimo organizatorius. dirbo Lietuvos respublikiniame šachmatų ir šaškių klube, vėliau buvo jo direktorius. Žaidė korespondenciniais šachmatais ir šiai sporto šakai skyrė didelį dėmesį. Jo iniciatyva buvo remiama Lietuvos korespondencinių šachmatų rinktinė. Su ja Robertas laimėjo 7-ajame SSRS komandiniame čempionate (1984 m.), o 8-ajame čempionate (1987 m.) užėmė 2 vietą.
Aukso orda
Aukso Orda (mongolų kalba Altan Orda; totorių kalba: Altın Urda), dar vadinama Kipčiakų Orda – pusiau klajoklių mongolų (vėliau tiurkizuota) valstybė, gyvavusi nuo XIII a. vidurio iki XVI a. pradžios. Apėmė dideles Rytų Europos ir Vakarų Sibiro teritorijas. Nuo XV a. II pusės, netekusi daugybės sričių, buvo vadinama Didžiąja Orda.
Aukso Ordą 1236 m. įkūrė Čingischano vaikaitis Batijus (valdė 1236–1255 m.), iš pradžių kaip Džuči ulusą arba Kipčiakų chanatą. Nuo maždaug 1342 m. Aukso Ordos sostinė buvo Senasis Sarajus Volgos deltoje, vėliau sostinė perkeltą į Naująjį Sarajų (Berke-Sarajų).
Pavadinimas
Pagal vieną iš versijų, Aukso Ordos pavadinimas ilgai sietas su auksiniais Batijaus palapinių papuošimais. Pagal kitą, realesnę versiją, pavadinimas greičiausiai buvo susijęs su tradiciniu pasaulio šalių siejimu su tam tikromis spalvomis.
Patys Ordos gyventojai ją vadino „Baltąja Orda“. Dabartinio valstybės pavadinimo (istoriniuose šaltiniuose jis pasirodo tik XVII a.) atsiradimą greičiausiai lėmė vadinamosios Didžiosios Ordos (XV a. visų periferinių teritorijų netekusios Aukso Ordos išliekos) centrinė geografinė padėtis kitų totoriškų valstybių atžvilgiu. Mat viduramžiais daugumai tiurkų buvo įprasta penkias realias ar sąlygines kiekvienos didesnės geopolitinės srities dalis simboliškai žymėti penkiomis sakralinėmis spalvomis,– dėl šios priežasties XV a. II pusės kipčiakams Tochtamyšo (1378–1395 m.) ar Saido Achmato (1433–1435 m.) laikų Aukso Ordos teritorijos vakarinė dalis turėjo asocijuotis su balta, rytinė – su mėlyna, pietinė – su raudona, šiaurinė – su juoda, o centrinė – su geltona arba auksine spalva.
Kadangi į Aukso Ordą įėjo anksčiau stepėse gyvenę kipčiakai, arabų rašytojai ją vadino Kipčiakų Orda arba Kipčiakų chanatu. Vėliau, kai Aukso Orda suskilo į kelias sudėtines dalis, rusų metraščiai ją dar vadino Užvolgio Orda.
Priešistorė
Čingischanas mongolų imperiją padalino į 4 skirtines valdas, arba vadinamuosius ulusus. Vienas iš jų buvo Džuči ulusas, atsiradęs 1225 ar 1226 m. Mongolijos didžiojo chano siuzerenitetą Džuči uluso ir Aukso Ordos chanai pripažino iki ~1266 m. Vakarinė Džuči uluso dalis buvo padalinta jo sūnums – Mėlynosios (Rytų) Ordos valdovui Batijui ir Baltosios (Vakarų) Ordos valdovui Urdu (Bychovco kronikoje jis įvardytas kaip „Kurdas“).
Vėliau Batijui pavyko perimti Urdu teritorijos (apėmusios žemes į rytus nuo Volgos žemupio) kontrolę ir užvaldyti šiaurinę Juodosios jūros pakrantę bei įtraukti vietinius gyventojus tiurkus į savo kariuomenę.
XIII a. pirmosios pusės pabaigoje, 1236–1241 m., Batijus užkariavo didesniąją dalį Rytų Europos žemių. Su savo kariuomene Batijus pajudėjo iš Vidurinės Azijos, 1236 m. Volgos intako Kamos upyne užkariavo bulgarų valstybę.
1237 m. įsiveržęs į Volgos dešinįjį krantą, Batijus užkariavo daug rusų gyvenamų kraštų, galutinai pavergė stepių gyventojus kipčiakus arba polovcus.
Vėliau Batijaus kariuomenė pajudėjo į Vidurio Europą, Legnicos ir Mohi mūšiuose sumušė vakarų ir vidurio Europos kariuomenes, nusiaubė Lenkiją, Sileziją, Moraviją, Vengriją ir dalį Dalmatijos.
Visuomenė, valdymas ir valstybės vidinė organizacija
Rytų Europos stepes Batijus padalino atskiroms gentims (giminėms) ruožais, einančiais iš šiaurės į pietus, kad jos, priklausomai nuo klimato sąlygų, galėtų nuolat kilnotis ir turėtų geriausias gyvenimo sąlygas. Vasaros metu totoriai su visomis gyvulių bandomis keldavosi į šiaurę, o rudenį traukdavo į pietus. Totoriai taip pat augino ir javus. Griežtais įstatymais buvo saugomos genčių bandos ir pasėliai.
Valstybės susikūrimas
Mirus didžiajam Ordos chanui Ugedėjui, Batijus nutraukė Vienos apsiaustį ir žygį į vakarus ir skubiai grįžo į naujojo chano rinkimus. Gavęs žinią apie jam nedraugiško pusbrolio Gajuko išrinkimą, Batijus sustojo Rytų Europos stepėse, kurios labiausiai atitiko totorių tėvynės gyvenimo sąlygas. Iš pradžių Batijus su savo dvaru kilnojosi iš vienos vietos į kitą. Vėliau Batijus sustojo prie vieno iš žemutinės Volgos intakų, Achtubos. Taip susikūrė Aukso Orda, kurios pirmasis chanas buvo pats Batijus, valdęs 1241–1255 m.
Pirmąją sostinę Batijus įkūrė 1242 m. Saraj-Batu (netoli dab. Astrachanės). Šiek tiek anksčiau Mėlynoji Orda suskilo, kai Batijaus jaunesnysis brolis pasitraukė už Uralo kalnų, prie Obės ir Irtyšiaus, kur įkūrė savo Ordą. Batijaus sustojimas prie Volgos žemupio nebuvo atsitiktinis. Volga buvo svarbi prekybos arterija tarp Azijos (Persijos bei Irako) ir Europos.
Uzbekas ir Džanibekas
Aukso Ordos įkūrėjas Batijus mirė 1252–1253 m. Arabų metraščiai, vieninteliai išlikę rašytiniai šaltiniai, mini Sartaką ir Berkę kaip artimiausius jo įpėdinius, tačiau neaišku ar jie buvo Batijaus sūnūs, ar broliai. Gali būti, kad Sartakas buvo Batijaus sūnus, o Berkė – jo brolis. Berkė dėl savo žemių ribos susivaidijo su savo pusbroliu, Persijos chanu Gulagu, ir pradėjo su juo karą, padedamas Sirijos ir Egipto sultono Bibarso. Berkė 1266 m. mirė Gruzijoje, kariaudamas su Gulagu įpėdiniu. Čingischano palikuonių savitarpio kovos susilpnino Aukso Ordos valdžią.
Valdant Berkei iškilo vienas iš jo giminaičių, Nogajus, kurio Orda buvo tarp Dono ir Dniepro. Jis įsigalėjo valdant Berkės įpėdiniams Mengu Temirui, Tula-Bugai ir Toktui ir laikė juos nuo savęs priklausomais. Nepanorusį jo klausyti Toktą jis sumušė atvirose kautynėse. Bizantijos imperatorius ieškojo Nogajaus paramos kovoje su bulgarais ir jo palankumui įgyti išleido už jo savo dukterį.
Aukso Ordos chanų galybė ir reikšmė buvo atkurta valdant chanui Uzbekui, kuris buvo Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino amžininkas. Uzbekas atstatė chano autoritetą, visus sričių valdovus, emirus ir murzas jis privertė besąlygiškai jam paklusti ir vykdyti jo įsakymus. Net menkiausio pasipriešinimo jam nedrįso parodyti ir rusų kunigaikščiai. Tverės kunigaikščiai Aleksandras ir Dmitrijus Ordoje buvo nužudyti. Uzbekas paskelbė karą ir Persijos chanui Abu-Saidui.
Pasak Naugardo metraščio, Uzbekas mirė 1341 m. Iškart po jo mirties tarp jo palikuonių prasidėjo kruvinos kovos. Savo įpėdiniu Uzbekas buvo numatęs vyriausiąjį sūnų Tinibeką. Tačiau sostas atiteko jo jaunesniajam broliui Džanibekui, kuriam padėjo emirai, bijodami, kad bus išlaikyta griežta Uzbeko valdžia. Pats Džanibekas karo žygio metu buvo nužudytas savo sūnaus Birdibeko, susitarusio su kariuomenės vadu emiru Toglu-bajumi.
Vidaus krizė ir Mamajus
Po chano Džanibeko nužudymo (1357 m.) Aukso Ordoje prasidėjo nesibaigiantys pilietiniai karai ir anarchija. Šitie totorių vidaus karai turėjo didelės reikšmės tolimesnei lietuvių ekspansijai į rusų žemes: Lietuvos didieji kunigaikščiai ne tik galėjo paveržti iš totorių suvereniteto Podolę, Kijevą ir Černigovą-Severską, o vėliau ir Smolenską, bet buvo netgi pamažu įtraukti į totorių vidaus kovas. Birdibekas greitai pats žuvo nuo savo sūnaus Kulpos rankos. Kulpa emirų buvo paskelbtas chanu, bet chanu teišbuvo šešis mėnesius. Jį nužudęs Nevrus pats buvo nužudytas 1360 m. iš atvykusios iš Užuralės Ordos chano Chidirbeko. Temir-chodža, jo sūnus, nužudė savo tėvą ir užėmė jo vietą, bet po kelių dienų jį nuvertė emiras Mamajus, chano Birdibeko žentas. Mamajus paėmė valdžią į savo rankas, o chanu paskelbė Čingischano palikuonį Abdulą. Kiti emirai chanu paskelbė Chidirbeko brolį Amuratą. Amurato šalininkai greičiausiai buvo stipresni, nes jis pasiliko Aukso Ordoje prie Volgos, o Mamajus su Abdula turėjo keltis už Volgos.
Tuo neramumai nesibaigė. Atskiri emirai, nenorėdami pripažinti nei Abdulos nei Amurato ėmė kurti savo nepriklausomas valstybes. Bulat-temiras įsikūrė prie Volgos bulgarų žemėje ir davė pradžią Kazanės totorių Ordai. Emiras Tagajus įsikūrė su savo Orda tarp mordvių ir savo būstine padarė Narovčate. Iš čia jis puldinėjo rusų kraštus, daugiausia Riazanės kunigaikštystę. Chorezmo valdovas Urus-chanas priėmė jaunąjį Birdibeko sūnų Tochtamyšą ir pasiskelbė nepriklausomu. Emiras Chadži-čerkesas užgrobė Astrachanę ir ten valdė savarankiškai.
Ilga anarchija totorių tarpe leido rusų kunigaikščiams pamažu nusikratyti jų valdžios. Nuolat besikeičiant chanams rusų kunigaikščiai susilaikydavo nuo duoklės mokėjimo, kol paaiškės kas iš pretendentų į Aukso Ordos sostą nugalės. Pretendentai į sostą nedrįsdavo pasitraukti iš stepių ir priversti rusų kunigaikščius mokėti duoklę, nes bet kuriuo metu jų sostinę galėjo užpulti konkurentai. Rusų kunigaikščiai išdrįso kovoti su atskirais totorių būriais atvykusiais plėšti rusų žemių ir nesulaukdavo chano keršto.
XIV a. 8-ojo dešimtmečio pradžioje Mamajus vėl rado progą įsikišti į pretendentų dėl Aukso Ordos sosto kovas ir palaikydamas vieną iš jų tapo faktiškuoju Aukso Ordos valdovu. Jis ryžosi atstatyti totorių prestižą rusų žemėse. Pas jį atvykus karingajam Arabšahui iš už Uralo su savo Orda, Mamajus jį pasiuntė prieš nepaklusnų Suzdalės ir Nižnij Novgorodo kunigaikštį Dmitrijų, didžiojo kunigaikščio Dmitrijaus Doniečio uošvį. 1377 m. pavasarį totoriai prie Pjanos upės (Suros intakas), mordvių krašte, smarkiai sumušė rusus; po kautynių jie puolė Nižnij Novgorodą, jį sudegino ir su dideliu belaisvių skaičiumi grįžo atgal. 1378 m. Mamajus ryžosi nubausti Riazanės kunigaikštį Olegą, kuris taip pat buvo Maskvos didžiojo kunigaikščio Dmitrijaus sąjungininkas, ir pasiuntė prieš jį savo emirą Begičių. Tačiau prie Okos dešiniojo intako Vožos totoriai buvo sumušti jungtinės Maskvos, Riazanės ir Pronsko kariuomenės. Tuomet Mamajus 1379–1380 m. sudarė sąjungą su Maskvos kunigakščio priešu Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu Jogaila, liepė nužudyti nominalų chaną Mohamedą ir pats pasiskelbė Aukso Ordos chanu. Surinkęs visas totorių pajėgas ir susitaręs su Jogaila jis išžygiavo prieš Maskvą. Maskvos kunigaikštis Dmitrijus perėjo Doną ir puolė totorius, kol šie nebuvo susijungę su lietuviais. Kulikovo laukuose 1380 m. lapkričio 8 d. rusai vėl smarkiai sumušė totorius. Mamajaus kariuomenė buvo išsklaidyta, jo prestižas totorių tarpe krito.
Tochtamyšas
Mamajus dar ruošėsi kovoti su rusais, tačiau jį užpuolė jo svainis, Birdi – beko sūnus Tochtamyšas, gyvenęs pas Chorezmo chaną Urusą. Tochtamyšą parėmė Vidurinės Azijos chanas Tamerlanas. Tamerlanas savo nepaprastų karinių sugebėjimų dėka buvo paėmęs valdžią Bucharoje ir rytų Turkestane bei išplėtęs ją užgrobdamas Chorezmą (Chyvą). Tamerlano sostinė buvo Samarkande. Pagal nuo Čingischano einančią tradiciją niekas negalėjo vadintis chanu, jeigu nebuvo jo kraujo. Tamerlanas apeidavo tai visus įsakymus rašydamas fiktyvių chanų, jo pasirinktų iš Čingischano palikuonių, vardu. Anksčiau taip darė ir Mamajus, tačiau jo pasiskelbimas chanu davė pretekstą Tamerlanui pasiųsti prieš jį Tochtamyšą, kuris buvo tikrasis Čingischano palikuonis. Mamajaus vadams perėjus pas Tochtamyšą nugalėtasis Mamajus pabėgo į Krymą, pas savo sąjungininkus genujiečius Kafoje. Čia jis buvo nužudytas 1380 m.
Visa valdžia Aukso Ordoje atiteko Tochtamyšui, kuris pareikalavo iš visų savo priklausomų netotorių kilmės kunigaikščių nedelsiant atvykti pas jį. Rusų kunigaikščiai, ypač Kulikovo mūšio nugalėtojas Maskvos kunigaikštis Dmitrijus neskubėjo paklusti. 1382 m. Tochtamyšas sudegino Dmitrijaus sostinę Maskvą.
Tarpusavio santykių įtampa privedė prie trijų didelių susirėmimų. Pirmasis įvyko kažkur netoli Samarkando (1385–1386 m.). Tochtamyšas, kuris norėjo atsiimti savo užgrobtas žemes, buvo Tamerlano sumuštas ir priverstas grįžti į Europą. Antrasis susirėmimas įvyko prie Kondurgos upės, netoli Samaros. Tochtamyšas vėl buvo nugalėtas, Aukso Orda užimta ir apiplėšta. Tamerlanas su dideliu grobiu grįžo atgal į Samarkandą. Tochtamyšui pavyko susekti padėjusius Tamerlanui vadus: uglanai Bekbulat, Chodža Medin ir nekai Bekgič ir Turdučak buvo nužudyti, kiti spėjo su savo šalininkais pabėgti pas Tamerlaną. Svarbiausias iš jų buvo Edigėjus, kuris kurstė Tamerlaną visiškai sunaikinti Tochtamyšą.
Tochtamyšas kreipėsi į Lietuvos didįjį kunigaikštį Jogailą (1392–1393 m.), siūlydamas jam karinę sąjungą ir prekybos santykių atnaujinimą. Kokie buvo kreipimosi rezultatai tiksliai nežinoma, tačiau greičiausiai sąjunga buvo sudaryta, bet jos nuostatas vykdė jau Vytautas. 1395 m. vyko trečiosios kautynės tarp Tochtamyšo ir Tamerlano. Šį kartą Tamerlanas puolė Aukso Ordą iš Persijos, pro Derbentą perėjęs per Šiaurės Kaukazą. Kautynės įvyko šiaurės Kaukaze prie Tereko upės. Jos tęsėsi tris dienas ir Tochtamyšo vėl buvo pralaimėtos. Nugalėtojas, vydamasis Tochtamyšą, išsiuntinėjo būrius po visą Aukso Ordos teritoriją jos plėšti. Visa Tochtamyšo valstybė buvo užkariauta, sostinė vėl apiplėšta, o sostas perduotas vienam iš Urus – chano sūnų. Visus reikalus tvarkė Edigėjus. Tochtamyšas prieglobstį rado pas Vytautą Lietuvoje. Artimiausiu uždaviniu jis laikė įsitvirtinimą Kryme, kuris turėjo tapti baze kovai su priešininkais. Vytauto padedamas Tochtamyšas padarė kaip spėjama du žygius prieš Krymą (1396–1397 m.). Žygių rezultatas nėra aiškus, greičiausiai iš ten išsivesta daug belaisvių, tačiau Kryme neįsigalėta. 1399 m. buvo suruoštas didelis žygis, nukreiptas tiesiog prieš Aukso Ordos centrą. Tačiau prie Vorsklos upės Vytauto vadovaujama kariuomenė Edigėjaus buvo sumušta, o pats Tochtamyšas su savo šalininkais po šio naujo pralaimėjimo pasislėpė kažkur stepėse. Tochtamyšas toliau vedė partizaninį karą su Edigėjumi, arabų rašytojai suskaičiuoja dar 15 jų susirėmimų. Kada ir kur žuvo Tochtamyšas nežinoma. Po jo mirties kovą dėl valdžios tęsė jo sūnus.
Po Tochtamyšo
Po Vorsklos kautynių apie Aukso Ordą turima mažai žinių. Edigėjus stengėsi palaikyti totorių prestižą rusų žemėse. Jis net padėjo Maskvai, kaip savo vasalui, kovoti su Vytautu (1406–1408 m.). Kad Maskva šiam karui pasibaigus nenustotų klusnumo, jis 1409 m. nusiaubė rusų žemes nuo Dono iki Beloozero ir šiaurinio Haličo. Jis buvo apsupęs ir Maskvą, bet turėjo pasitraukti, nes gavo žinią iš savo pastatyto chano apie pavojų gresiantį sostinei iš kažkokio totorių pretendento į sostą. Atsitraukdamas Edigėjus paėmė iš Maskvos 3000 rublių išpirką ir išsivedė daugybę belaisvių. Vytautas iki Žalgirio mūšio laimėjimo į Aukso Ordos reikalus nesikišo. 1411–1412, Ibn Arabšacho liudijimu, Tochtamyšo sūnui Dželal – ed – dinui, Vytauto remiamam, pavyko paimti Aukso Ordą, bet jis ten išsilaikė tik iki 1414 m., kai buvo užmuštas savo brolio Kerimberdiejaus, kuris netrukus buvo nužudytas kito brolio. Edigėjus pasitraukė į Krymą ir ten valdė kaip atskiras valdovas. Keršydamas Vytautui 1416 m. jis netikėtai puolė Kijevą ir sudegino miestą, nors pilies ir nepaėmė. 1419 m. jis atsiprašė Vytauto ir, rodos, pripažino save jo vasalu. Vytautas nesiliovė kištis į Aukso Ordos reikalus, visada ten palaikydamas sau palankios partijos kandidatus į sostą. Be kitų, Vytauto pastatyti kandidatai buvo Tochtamyšo sūnūs Betsabulas ir Jarimferdiejus.
Byrėjimas ir Didžioji Orda
Pagrindiniai straipsniai: Krymo chanatas, Astrachanės chanatas, Didžioji Orda
XV a. pradžioje bekovojant dėl valdžios Aukso Ordoje nuo jos pradėjo atskilti atskiros teritorijos. Krymas virto savarankišku, čia įsikūrė Chadži-Girėjai. Volgos kairiojo intako Kamos baseine, senovės bulgarų žemėse, įsikūrė atskira totorių valstybė. Jos įkūrėjas buvo Machmutek, kuris ten pasislėpė, nužudęs savo tėvą Ulu-Machmetą ir brolį Jusupą. Mordvos ir Meščeros žemėje, kairiajame Okos krante, teritorijoje, anksčiau įėjusioje į Riazanės kunigaikštystę, vienas iš Machmuteko sūnų, Kasimas, sudarė savarankišką Kasimo Ordą, kuri buvo globojama Maskvos kunigaikščių. Atsiskyrusios Ordos, norėdamos išlaikyti savarankiškumą kovojo su Aukso Orda ar bent laikėsi atokiai. Rusų kunigaikščiai vis mažino savo duokles ir Aukso Orda susilpnėjo ekonomiškai.
Tokiu būdu XV a. 3-7 dešimtmetyje Aukso Orda galutinai suskilo į vad. Didžiąją Ordą (literatūroje pavadinama ir „Aukso Orda“; iširo 1502 m.) ir suverenius Sibiro, Kazanės, Kasimo, Astrachanės, Uzbekų bei Kazachų chanatus.
XV a. antrosios pusės pradžioje Didžiosios Ordos sostą užėmė Machmudas ir jo sūnus Achmetas. Pastarasis sudarė sąjungą su Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu Kazimieru, nukreiptą prieš Maskvą. Nepaisant visų atsidalinimų Didžiosios Ordos galia, ypač sąjungoje su Lietuva, rusams atrodė dar labai grėsminga, Maskvos kunigaikštis Ivanas III išsigandęs pabėgo į šiaurę su visa šeimyna ir iždu, ir ten slapstėsi nekovodamas. Achmetas ilgai laukė lietuvių kariuomenės Maskvos-Lietuvos pasienyje, prie Ugros upės, tačiau nesulaukęs pagalbos grįžo atgal. Iš keršto už apvylimą jis pakeliui nusiaubė Lietuvos žemes. Begrįžtantį su grobiu Achmetą užpuolė Šibano Ordos chanas Ivakas ir jį nukovė. Maskva, pasinaudojusi Achmeto žuvimu nustojo mokėti Didžiajai Ordai duoklę. Maskvos didysis kunigaikštis Ivanas III sudarė sąjungą su pikčiausiu Achmeto sūnų priešu, Krymo Ordos chanu Mengli Girėjumi, kuris visas Didžiosios Ordos jėgas atitraukė į save. Mengli Girėjui pavyko netikėtai užpulti Didžiosios ordos sostinę ir ją sudeginti. Achmeto sūnūs ieškojo pagalbos prieš Maskvos ir Krymo sąjungą Lietuvoje, pas didįjį kunigaikštį Aleksandrą. Lietuva žadėjo pagalbą, tačiau pati įsitraukusi į kovą su Maskva ir Krymu, negalėjo laiku pagelbėti. Mengli Girėjaus užpultas vienas iš Achmeto sūnų, Šeichas Achmedas (Sheikh Ahmed), rado prieglobstį Lietuvai priklausančiame Kijeve. Iš čia jis pradėjo derybas dėl pasidavimo Osmanų sultono globai. Už tai jis buvo suimtas ir ilgai laikomas Trakuose, o kai iš ten paspruko, sugautas buvo perkeltas Kauno pilį. Didžiosios Ordos centru po Sarajaus sudeginimo tapo Astrachanė, tačiau Astrachanės chanatas tebuvo buvusios Aukso Ordos galybės šešėlis. Kazanės ir Astrachanės Ordas Maskvos didysis kunigaikštis Ivanas IV užkariavo 1552–1552 m., o Krymo chanatą užkariavo Rusijos imperatorė Kotryna 1783 m.
Karinė organizacija
Batijus išlaikė savo valstybėje tą karinę ir civilinę organizaciją, kurią buvo sudaręs Čingischanas. Jo kariuomenė buvo organizuota pagal dešimtinę sistemą. Žemiausias karinis vienetas buvo dešimtis, vadovaujama dešimtininko, didžiausias vienetas dešimt tūkstančių karių arba tma. Karinė totorių organizacija buvo suderinta su jų genčių organizacija: aukščiausiais karo vadai buvo skiriami genčių vadai.
Karinės pergalės, kurios ypač XIII a. pabaigoje ir XIV a. pradžioje lėmė totorių kaip nenugalimųjų reputaciją, rėmėsi lengvai šarvuota ir judria kavalerija. Jei klasikinė feodalinė kariuomenė susidėjo iš dviejų ar daugiau dalių – sunkiai šarvuotos riterių kavalerijos ginkluotos ilgomis ietimis, kurią sudarė kilmingieji ir turtingi žemvaldžiai bei nešarvuotų ir paprastais ginklais ginkluotų pėstininkų, tai Aukso Ordos kariuomenę sudarė praktiškai tik kavalerija, ginkluota lengvais ginklais – lankais, ietimis ir kirviais.
Ypatingai gerų raitelių taktika buvo dideliu greičiu priartėti prie priešiškos kariuomenės, iššauti strėles ir mesti ietis bei greitai vėl atsitraukti.
Prekyba
Aukso Orda palaikė plačius prekybinius ryšius. Prekyboje didelę reikšmę turėjo Kamos bulgarai, kurie ir anksčiau palaikė nuolatinius prekybos kelius. Ypatingai buvo išvystyta prekyba per Krymą su Egiptu ir tuo metu galėjo lygintis su italų – Genujos ir Venecijos prekybiniais santykiais. Be to, buvo palaikomas sausumos prekybos kelias per Kijevą ir palei upes į šiaurę, kuriuo prekės buvo pervežamos į Vidurio Europą per Breslau, Didžiojo Naugardo ir Rygos pirklius. Su Indija plačiai prekiauta arkliais.
Vasalai ir sąjungininkai
Tarp totorių ir užkariautų rusų kraštų gyventojų ryšys buvo per šių kraštų valdovus, iš kurių totoriai reikalavo besąlygiško paklusnumo. Visi jie turėdavo vykti pas chaną ir prašyti jų patvirtinimo bei leidimo valdyti. Patvirtintiems kunigaikščiams buvo išduodamas „jarlykas“. Pasikeitus chanui kunigaikščiai turėdavo vėl vykti pas naują chaną ir iš naujo gauti jarlyką. Kunigaikštis privalėjo pas chaną atvykti ir su kiekvienu pareikalavimu.
Kol mongolų Didžioji Orda tebebuvo vieninga, rusų kunigaikščiai turėjo važinėti ir pas vyriausiąjį chaną į Karakorumą. Užkariautieji rusų kraštai turėjo kartu su totoriais eiti į karą ir mokėti dešimtinę. XIII–XV a. dauguma Rusios kunigaikštysčių (iki XIV a. I pusės – ir Gruzija su Armėnija) Aukso Ordai mokėjo nuolatinę duoklę. Po užkariavimo buvo daromi užkariautųjų asmenų ir jų turto sąrašai. Į sąrašus buvo įtraukiami visi gyventojai. Visi jie turėjo totoriams sumokėti nustatyto dydžio pagalvės mokestį sidabru, o jo neturint – bebrų, sabalų, juodųjų lapių, lapių, kiaunių ir kitais kailiukais. Kas nesugebėdavo sumokėti duoklės, totorių buvo parduodamas į vergiją. Nuo mokesčių buvo atleidžiami tik dvasininkai – metropolitas, vyskupai, kunigai, diakonai, vienuoliai ir jų tarnai. Už tai jie turėjo melstis už totorių chano ir jo valstybės gerovę. Pirmas visuotinis gyventojų surašymas įvyko 1257 m., valdant chanui Berkei. Buvo surašyti ir Didžiojo Naugardo gyventojai, nors jų krašto totoriai nebuvo užkariavę, tačiau jis pats pasidavė totoriams. 1275 m. buvo atliktas antras surašymas ir kartu padidintas pagalvės mokestis. Iš pradžių duoklę rinko patys totoriai. Vėliau teisė rinkti mokestį buvo perduodama rytų (Chyvos ir Bucharos) pirkliams, besermanams, už iš anksto chanui sumokėtą sutartinį mokestį. Dar vėliau, nuo XIV a. pirmosios pusės, teisė rinkti mokesčius tomis pačiomis sąlygomis buvo perduota Maskvos kunigaikščiams. Tokią teisę totoriai buvo suteikę Maskvos kunigaikščiui Ivanui Kalitai (valdė 1325–1341 m.), kuris jiems garantavo duoklės mokėjimą.
Savo valdžiai palaikyti užkariautuose rusų kraštuose chanas siųsdavo į svarbiausius rusų miestus specialius valdininkus, baskakus su totorių kariuomene, kuri ten pasilikdavo kaip įgula. Baskakai turėjo padėti rinkti mokesčius totorių, o vėliau rytų mokesčių rinkėjams. Be jų, į užkariautus kraštus buvo siunčiami chano pasiuntiniai teisti ir kunigaikščiams į sostą sodinti bei kitais reikalais. Visiems totorių valdininkams rusai turėjo duoti vežimus, maistą ir pašarą. Nepakeldami mokesčių naštos ir totorių priespaudos, gyventojai vienur kitur sukildavo, žudydavo totorių atstovus, ypač mokesčių rinkikus. Ypač didelis sukilimas 1262 m. kilo Vladimire prie Kliazmos, Rostove, Suzdalėje, Jaroslavlyje, Perejeslave Zaleskijame. Šie sukilimai buvo ypač žiauriai malšinami.
Gyventojai
Užkariautojai mongolai daugiausia apsigyveno prie Volgos ir Kamos. Nepaisant to, kad Ordą įkūrė mongolai, Aukso Ordos gyventojų pagrindą sudarė tiurkų gentys, ypač kipčiakai. Tiurkai ir mongolai tarpusavyje susimaišė ir buvo vadinami totoriais. Batijaus mongolų karių palikuonys sudarė aukščiausiąją visuomenės dalį, tačiau pati visuomenė buvo palaipsniui tiurkizuota ir prarado savo mongoliškąjį identitetą. Be to, ženklią dalį gyventojų sudarė stepių kirgizai, chorezmiečiai ir Volgos bulgarai. Šios gentys išpažino įvairias tradicines genčių religijas, nepaisant rusų pastangų atversti juos į stačiatikybę. Šaltiniuose minima, kad keli Rusios valdovai – Černihovo kunigaikštis Michailas ir Tverės kunigaikštis Michailas buvo nužudyti dėl to, kad atsisakė atnašauti stabams, tačiau chanai paprastai buvo tolerantiški stačiatikių tikėjimui.
Berkė pirmasis iš Aukso Ordos chanų su šeimyna priėmė islamą. Nors jis ir statė mečetes ir mokyklas islamui palaikyti ir platinti, bet islamas tarp totorių paplito tik prie chano Uzbeko (1312–1341 m.; šis laikotarpis laikomas Aukso Ordos „aukso amžiumi“), kuris islamą padarė valstybine Ordos religija. Valdant Berkei krikščionių skaičius, daugiausia rusų belaisvių, sostinėje buvo toks didelis, kad jiems 1261 m. buvo įkurta atskira vyskupystė.
Sienos ir administraciniai vienetai
Batijaus įkurta Aukso Orda neturėjo aiškiai nustatytų politinių sienų. Jis pats nukariavo tik Rostovo-Suzdalės arba pietryčių Rusią, pietines (Perejeslavlio, Černihovo ir Kijevo) kunigaikštystes, Volynę ir Haličą, Krymo pusiasalį ir dalį šiaurės Kaukazo. Vakaruose jo valdos siekė Karpatus ir Dunojaus žiotis. Šiaurės vakaruose Didžiojo Naugardo (Novgorodo ir Pskovo) valstybė pripažino totorių valdžią maždaug 1259 m., daugiausia Aleksandro Nevskio, kuris tikėjosi taip išvengti totorių žygių, dėka. Centrinė Rusios dalis, Smolensko kunigaikštystė totoriams pasidavė tik 1270 m.
Aukso Orda buvo dalinama į dvi dalis, kurios savo ruožtu dalinosi į mažesnius ulusus. Dauguma jų po subyrėjimo davė pradžią atskiroms valstybėms:
Ostrolenkos apskritis
thumb|right|250px|Apskrities administracinis suskirstymas Ostrolenkos apskritis  – apskritis šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje. Apskrities centras įsikūręs Ostrolenkos mieste. Apskritis šiaurėje ribojasi su Pišo apskritimi, rytuose su Kolno ir Lomžos, pietryčiuose su Mazovijos Ostruvo, pietuose su Viškuvo, pietvakariuose su Mazovijos Makuvo, vakaruose su Pšasnyšo ir šiaurės vakaruose su Ščytno apskritimi bei apskričiai nepriklausančiu Ostrolenkos miestu. Apskrityje yra 11 valsčių.
Apskrities valsčiai
Apskrityje yra 11 valsčių:
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki XII a. dabartinės apskrities šiaurinėse žemėse, į šiaurę nuo Narevo upės, gyveno baltų gentis galindai. XI a.-XIII a. vykstant aršioms galindų kovoms su jų pietiniais kaimynais mazoviečiais, dalis galindų pasitraukė į rytus, į jotvingių žemes.
Nuo X a.-XI a. iki 1526 m. priklausė Lenkijos karalystės Mazovijos kunigaikštystei. Nuo 1529 m. iki 1569 m. Liublino unijos Mazovijos vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Didžiosios Lenkijos provincijos Mazovijos vaivadijos valdose.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Balstogės vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Rytų Prūsijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Ostrolenkos vaivadijai.
Gyventojai
Pagal 2005 m. birželio 30 d. surašymo duomenis:
Islandų kalba
Islandų kalba – iš germanų prokalbės kilusi indoeuropiečių kalba, priklausanti germanų kalbų grupės šiaurės germanų pogrupiui, kuriam taip pat priklauso danų, švedų, norvegų ir farerų kalbos. Islandų, norvegų ir farerų kalbos priklauso vakarinėms šiaurės germanų kalboms, o švedų ir danų – rytinėms.
Kalba, kuri pradėjo dominuoti naujai apgyventoje saloje, buvo daugumos naujakurių vartojama senoji norvegų kalba. Ilgą laiką senosios islandų ir norvegų kalbos buvo beveik nepakitusios. Tik nuo XV a. kalbos išsiskyrė, o tiksliau – pradėjo keistis senoji norvegų kalba.
Senoji islandų kalba ilgai priešinosi naujovėms. Nors kalboje įvyko daug fonetikos pokyčių, senoji rašytinė islandų kalba mažai tepakito nuo XIII a. net iki šių dienų, joje beveik nėra tarptautinių žodžių. Todėl islandai supranta senovines sagas, edas, kurios parašytos daugiau kaip prieš 800 metų. Ši kalba neturi dialektų. Islandų kalba dėstoma įvairių pasaulio šalių universitetuose. Nemažai dėmesio susilaukė ir šiuolaikinė islandų literatūra.
Abėcėlė
Abėcėlė su lotyniškais rašmenimis Islandijoje atsirado kartu su krikščionybe, o tai įvyko 1000 metais. Seniausi Islandijos rankraščiai išlikę iki šių dienų yra iš XI a. antros pusės.
Konopkai (Suvalkų apskritis)
Konopkai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bakalariavos valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietus nuo Bakalariavos, apie 19 km į vakarus nuo Suvalkų ir 110 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Kuktiškių šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
'''Kuktiškių šv. Jono Krikštytojo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Kuktiškių miestelyje, 0,3 km į šiaurę nuo kelio. Parapijoje yra Kvyklių koplyčia.
miniatiūra|240px|left|Bažnyčios interjeras
Istorija
Tauragnų valsčiaus valdose, kurios 1387 m. dovanotos Vilniaus vyskupui, Kuktiškių palivarkas įsikūrė apie 1530 m. Vyskupas Benediktas Vaina 1604 m. pastatė bažnyčią. Manoma, kad apie 1689 m. ji buvo perstatyta, nes tais metais buvo konsekruota. 1784 m. jai priklausė Dryžių, Paąžuolių ir Vajelių kaimai. XVIII a. pab.-XIX a. pirmojoje pusėje veikė parapinė mokykla.
Latežeris
Latežeris – ežeras pietų Lietuvoje, Druskininkų savivaldybės teritorijoje, 8 km į pietryčius nuo Druskininkų. Ežeras rininės kilmės, pailgas, siauras, centrinėje dalyje susiaurėjęs. Plotas 86 ha, ilgis iš šiaurės į pietus 2,1 km, didžiausias plotis 0,74 km. Paviršiaus altitudė 108,6 m. Atabradas siauras, smėlingas.
Krantai aukšti, sausi, apaugę Dainavos girios pušynais. Įteka Kuosinė ir Yžninė, šiaurėje išteka Nemuno dešinysis intakas Ratnyčėlė. Ežeras priklauso Nemuno vidurupio baseinui. Šiauriniame ežero krante įsikūręs Latežerio kaimas, veikia LSMU vasaros poilsio stovykla, kaimo turizmo sodyba.
Kuktiškių šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
Istorija
Juozapas Pikturna, Kuktiškėse klebonavęs 1861–1867 m., už pažangią veiklą caro valdžios persekiotas.
1889 m. birželio 6 d. bažnyčia sudegė, pamaldos perkeltos į kapinių koplyčią. 1844 m. dokumente buvo įrašyta, kad kapinėse stovėjo medinė koplyčia su 6 balsų vargonais, joje buvo 7 paveikslai. Kapinės aptvertos apipjautais rąstais, kapinių varpinė turėjo 2 varpus. 1891 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia (rūpinosi klebonas kanauninkas Kazimieras Valiūnas). Ant kapų buvusi koplyčia 1925 m. nugriauta. Jos vargonai, altorius padovanoti Saldutiškio bažnyčiai.
Varškė
thumb|240px|Varškė thumb|240px|Varškė iš pakelio thumb|240px|Varškė lėkštėje thumb|240px|Varškė, pagardinta žolelėmis, prie bulvių su lupenomis Varškė – daug baltymų turintis rūgštus pieno produktas, gaminamas iš rūgusio pieno, atskyrus dalį išrūgų. Ji gaminama pramoniniu būdu 2, 5, 9, 18 % riebumo ir liesa varškė, varškės sūreliai bei varškės sūriai.
Kuktiškių šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
Istorija
1912–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. 1925 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa.
Po 1948 m. kunigas Česlovas Zažeckas nuteistas 25 m. kalėti. Į Lietuvą grįžo 1956 m.
Latežeris
Latežeryje sugaunami karšiai, lydekos, kuojos.
Vina-Vypychai
Vina Vipichai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Cechanoveco valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į rytus nuo Cechanoveco, apie 27 km į pietus nuo Mazovijos Vysokio ir apie 64 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1921 m. kaime buvo 21 namas ir 109 gyventojai, iš kurių 61 vyras ir 48 moterys, 108 lenkai ir 1 gudas.
Kuktiškių šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
Architektūra
Bažnyčia istoristinė, H raidės plano, su 4 priestatais, trisiene apside ir bokštu. Šventoriaus tvora akmenų mūro, su geležiniais ažūriniais vartais, šoniniais varteliais, laiptais. Šventoriuje stovi medinė varpinė, ornamentuotas kryžius.
Varškė
Pramoniniu būdu
Vienas iš pramoninių gamybos būdų, panaudojant sausą raugą, pagaminti varškei: iki 2-6 °C temperatūros;
Latežeris
Ežerėvardžio Lãtežeris šaknies lat-, lot- pirminė reikšmė buvusi „tekėti“ (plg. „skystumas, skystis“,  „dumblas, maurai“, sen.  „molis“).
Varškė
Maistinės ypatybės
Iš varškės žmogaus organizmas įsisavina didžiausią kiekį baltymų, kurie sudaryti iš amino rūgščių, atitinkančių žmogaus baltymų sudėtį. Kartu su varške gaunama kalio, kalcio, vitaminų. Maisto pramonės įmonės gamina įvairių rūšių varškę. Iš jos slegiami sūriai, daromi sūreliai, konditerijos ir kulinarijos gaminiai, įvairūs maistingi valgiai, desertai.
Kokybės reikalavimai varškei ir jos gaminiams:
Varškė klasifikuojama:
Georgis Markovas
Georgis Markovas (, 1929 m. kovo 1 d. Kniaževas, Sofija – 1978 m. rugsėjo 11 d. Londonas, nužudytas Bulgarijos KGB agento) – bulgarų rašytojas, žurnalistas, disidentas.
Biografija
1946 m. baigė Sofijos I gimnaziją, studijavo pramonės chemiją, dirbo chemijos inžinieriumi technologu ir mokytoju Technikos institute, leidykloje „Narodna Mladež“ Sofijoje. 1969 m. dėl politinių priežasčių emigravo į Italiją, vėliau išvyko į Didžiąją Britaniją, čia gavo politinį prieglobstį. Dirbo žurnalistu BBC, Laisvosios Europos radijuje, „Deutsche Welle“. Kritikavo Bulgarijos komunistinį režimą. Nužudytas Bulgarijos saugumo agento. 1978 m. rugsėjo 7 d. išėjęs iš darbo ir eidamas link automobilio per žmonių minią, pajuto adatos dūrį į koją iš praeivio skėčio. Kitą dieną pakilus temperatūrai ir kilus pykinimo priepuoliui nuvežtas į ligoninę mirė. Kaip vėliau paskelbė KGB generolas Olegas Kaluginas, nužudymą sankcionavo Bulgarijos komunistinis diktatorius Todoras Živkovas.
Dvareliškiai (Ukmergė)
Dvareliškiai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Želvos.
Georgis Markovas
Biografija
Parašė romanų, apsakymų, pjesių, kurios Bulgarijoje buvo uždraustos statyti.
Žiemkentė sausapintė
Žiemkentė sausapintė (Coltricia perennis) – šiurkšteninių (Hymenochaetaceae) šeimos grybas.
Kuktiškių šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
Architektūra
Bažnyčios šventoriuje yra medinis kryžius, pastatytas 1913 m. (aut. Antanas Deveikis), restauruotas 1988 m. Ant jo įrašas: „...313–1913. Krikščionijos laimėjimo sukaktuvėms paminėti.“ Priešais bažnyčią 1930 m. pastatytas Nepriklausomybės paminklas su šv. arkangelo Mykolo skulptūra, 1948 m. nugriautas, 1991 m. atstatytas (skulp. Stasys Žirgulis).
Vargonai
Pirmosiose Kuktiškėse statytose bažnyčiose vargonų nebuvo. Nuo 1749 m. minimas 6 registrų pozityvas. 1797 m. vizitacijos akte minėti maži, prasti vargonėliai, bet jau gaminami nauji 10 registrų vargonai. 1817 m. šie vargonai jau buvo remontuojami. Pagal 1826 m. inventorių, vargonai korinto stiliaus, su keturiomis kolonomis, vidurinės dažytos baltai, šoninės – žydrai, puošti drožiniais, viršuje kampuose dvi paauksuotos vazos, centre šv. arkangelo Mykolo statula. Vargonuose buvo 1817 m. naujai įsigytas būgnas. 1881 m. vargonai buvo remontuoti. 1891 m. pastatytoje dabartinėje bažnyčioje galėjo būti pastatyti dabartiniai vargonai. Jie turi Juozapo Radavičiaus (1857–1911) vargonų bruožų. Jų traktūra mechaninė, oro skirstymo dėžės sklendinės, griežykla įrengta vargonų centre, iškelta į priekį.
Mažėnų apylinkė
Mažėnų apylinkė (1954–1963 m. Medeišių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Žiemkentė sausapintė
Auga pavieniui, grupėmis, ypač sausuose pušynuose, miško aikštelėse. Nevalgomas, turi gydomųjų savybių. Gana dažnas.
Vaisiakūniai vienmečiai (kartais išgyvena dvejus metus), vidutinio dydžio. Kepurėlė 3-8 cm skersmens, paplokščia, šiek tiek įdubusi, aksomiška, sena – lygi, rievėta, ochrinės, pilkai rudos, geltonai rudos, kaštono spalvos, išblunkanti. Vamzdeliai 0,5-3 μm ilgio, poros apskritai kampuotos, su pilkšvomis apnašomis, nuaugusios kotu žemyn. Kotas 2-4x0,2-0,5 cm, kepurėlės spalvos, taip pat apšepęs. Trama plona, kamštiška, tampri, gelsva. Sporos 6-9x4-5 μm.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, p. 413
Dvareliškiai (Ukmergė)
Etimologija
Kaimo vardas yra bendrinio žodžio dvaras išvestinė forma su priesaga -išk. Manoma, kad toks vardas sugalvotas todėl, kad aplink kaimą buvo net trys dvarai.
Liublianos Olimpija
Liublianos „KK Union Olimpija“ – 1946 m. įkurtas Slovėnijos krepšinio klubas.
Adžmeras
Adžmeras – svarbus sufizmo centras. Mieste gyveno sufijų šventasis Moinudinas Čišti. Yra džainistų šventykla. Netoliese – šventasis Puškaros miestas ir ežeras.
Liublianos Olimpija
Istorija
Komanda nuo pat įkūrimo tapo viena stipriausių Jugoslavijos komandų, vėliau Slovėnijai atgavus nepriklausomybę, diktavo madas šios šalies krepšinio lygoje. Komandą ilgą laiką treniravo Zmago Sagadinas, su kuriuo Liublijanos komanda pasiekė didžiausias pergales.
Daug kartų kito komandos pavadinimas, iš pradžių ji vadinosi „Svoboda“. Vėliau tapo „ASK Olimpija“, „Brest Olimpija“, „Iskra Olimpija“, „Smelt Olimpija“ ir galiausiai „Union Olimpija“.
Komandos sudėtis
''2009 m. gruodžio 1 d.
Jonas I Cimiskis
Jonas I Cimiskis (, 925 m. – 976 m. sausio 10 d. Konstantinopolis) – 969–976 m. Bizantijos imperatorius.
Biografija
Kilęs iš armėnų aristokratų Kurkuasų šeimos, priskaitomas Makedonų dinastijai. Buvo imperatoriaus Nikiforo Foko giminaitis ir karvedys, padėjo jam užimti sostą. Dėl mažo ūgio pramintas Cimiskiu – armėn. Trumpuoju.
Nikiforui Fokui 963 m. tapus imperatoriumi paskelbtas Bizantijos kariuomenės vyriausiuoju vadu. 969 m. imperatoriaus žmonos, Jono Cimiskio meilužės Teofanos padedamas suorganizavo Nikiforo Foko nužudymą ir pasiskelbė imperatoriumi.
971 m. privertė Bulgariją pripažinti Bizantijos viršenybę, 971 m. liepos mėn. sumušė Kijevo Rusios kunigaikštį Sviatoslavą Igorevičių. 972 m. sureguliavo santykius su Vakarais, ištekindamas savo giminaitę Teofaną už Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Otono II. 974–975 m. sėkmingai kariavo su Fatimidais Sirijoje ir Mesopotamijoje. Mirė, kaip spėjama, nunuodytas vieno iš rūmų eunuchų.
thumb|left|Jono I Cimiskio karūnacija
Vojtkovice Dadai
Vojtkovice Dadai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Cechanoveco valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Šalia kaimo teka Nužeco upė. 1921 m. kaime buvo 23 namai ir 126 gyventojai, iš kurių 62 vyrai ir 64 moterys.
Izmailizmas
Izmailizmas – šiizmo atšaka. Antra pagal dydį po dvylikos imamų pasekėjų. Atsiskyrė nuo kitų šiitų, nesutarus, kas turėtų būti laikomas teisėtu šeštojo imamo Džafaro al Sadiko pasekėju. Izmailitai pripažįsta Izmailą ibą Džafarą, o ne jo jaunesnįjį brolį Musa al Kazimą. Po Izmailo sūnaus Muhamado ibn Izmailo mirties VIII a., izmailizmas transformavosi į tikėjimą, išpažįstamą ir dabar, besiorientuojantį į gilesnę, ezoterinę Korano interpretaciją. Grupė, vėliau išsivysčiusi į dvylikos imamų pasekėjus, liko prie labiau pažodinio islamo aiškinimo. Doktrina iš dviejų dalių: pirmoji zaharija, skirta visiems (Koraną aiškina paraidžiui), ir antroji, batinija, skirta elitui (Koraną aiškina alegoriškai, pasaulio raidą neoplatonizmo dvasia).
Suklestėjo ir tapo didžiausia atšaka Fatimidų kalifato metais – X–XII a.
Šiūpariai
Šiūpariai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 10 km į pietryčius nuo Gargždų, prie kelio į Švėkšną. Seniūnaitijos centras. Pro gyvenvietę teka upė Aisė. Veikia Šiūparių pagrindinė mokykla, medicinos punktas. Plėtojama sportinė veikla, turizmas. Šiūpariuose įkurtas jojimo sporto klubas „Žemaičiai“ dalyvauja varžybose ir pats jas rengia. Gyvenvietėje yra Sauliaus Baniulio kaimo turizmo sodyba. Naftos telkinys.
Žymūs žmonės
Šiūpariuose gimė Pranas Gudauskas (1906–1941), vienas iš lietuvių profesionaliojo cirko kūrėjų, cirko artistas.
Skėriai (reikšmės)
Žodis skėriai gali reikšti:
Atropai
Atropas (Atropus atropos) – stauridinių (Carangidae) šeimos žuvis, vienintelė rūšis atropų (Atropus) gentyje.
Kūnas 26,5 cm ilgio, suplotas. Viršutinis žandikaulis turi siaurą mažų dantelių eilę, apatinis – tris. Grobuoniška. Minta smulkiais vėžiagyviais ir kitomis mažesnėmis žuvimis. Paplitęs Indijos vandenyno ir Ramiojo vandenyno atogrąžų klimato vandenyse, nuo Pietų Afrikos iki Japonijos rytinės dalies.
Aukštupiai
Aukštupiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 13 km į šiaurės vakarus nuo Tauragės, 6 km į pietryčius nuo Žygaičių, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Veikia Žygaičių gimnazijos skyrius. Pro kaimą teka Jūros dešinysis intakas Ežeruona.
Istorija
Apylinkėse žmonių gyventa jau I tūkstantmetyje, į šiaurę nuo kaimo yra dabar suniokotas Aukštupių piliakalnis, aptiktas pilkapynas. 1932 m. įsteigta pradžios mokykla.
Gyventojai
1923 m. buvo 276 gyventojai, 44 ūkiai.
Vilkas (ežeras)
Vilko ežeras ir jo apylinkės 1960 m. paskelbtos botaniniu draustiniu (Vilko botaninis draustinis). Čia auga 278 aukštesniųjų augalų rūšys, jų tarpe ir saugomos – mažoji vandens lelija, menturlapė ežerutė, pelkinė žilė, kilnioji glindė. Ežero pakrantėse auga meldai, nendrės, plunksnalapės, alavijiniai aštriai, maurabragiai. Sutinkamos žuvys: karšiai, ešeriai, lydekos, raudės.
Į šiaurės vakarus nuo ežero įsikūręs Čivonių kaimas.
Adolfas Butkus (1906)
Adolfas Butkus (1906 m. gruodžio 11 d. Melninkai, Kėdainių valsčius – 1996 m. liepos 7 d. Mission Viejo, Kalifornijos valstija) – Lietuvos baleto artistas.
Biografija
1925 m. Kaune lankė baleto studiją, šoko Leo Delibeso balete „Kopelija“. 1933 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto Teisių fakultetą. 1935 m. lietuvių baleto trupės gastrolių Monte Karle (Monakas), Londone vadovas. 1935–1944 m. Valstybės teatro (1940–1941 m. Valstybinis dramos, operos ir baleto teatras, 1941–1944 m. Kauno didysis teatras) režisieriaus padėjėjas, baleto studijos vadovas.
Pasitraukęs į Vokietiją 1947 m. organizavo „Kopelijos“ pastatymą Augsburge, rengė baleto trupės pasirodymus lietuvių tremtinių stovyklose. Nuo 1949 m. gyveno JAV. Iki 1971 m. dirbo „People Gas“ bendrovėje, dalyvavo lietuvių kultūrinėje veikloje.
Algis Butkus (1928)
Algis Butkus (g. 1928 m. vasario 27 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius mechanikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1952 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 2000 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
1965–1975 m. dėstė Kauno politechnikos institute, nuo 1975 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (dab. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, nuo 2001 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Svarbiausi darbai iš vidaus degimo variklių kokybės vertinimo metodų, alternatyvių degalų panaudojimo būdų. 5 išradimų autorius.
Spermograma
Charakteristikos
Spermogramos charakteristikoje paprastai būna šie rodikliai (skliausteliuose nurodomos normos ribos): Papildomuose mėginiuose taip pat gali būti nustatomas spermos atsparumas, metabolinis aktyvumas, spermatozoidų ištvermingumas ir greitis (3 mm per minutę).
Pastebėtina, kad nukrypimai nuo normos nebūtinai reiškia kažkokį susirgimą – tai gali būti laikini pokyčiai dėl išorės veiksnių. Be to, spermograma galima įvertinti ne tik vyro nevaisingumą, bet ir kitus sveikatos sutrikimus. Spermogramos vertinimas turi būti kompleksiškas, visuminis.