cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Romos katalikų bažnyčios Albano suburbinė diecezija
thumb|right|250px|Albano katedra Romos katalikų bažnyčios Albano suburbinė diecezija  – Romos katalikų bažnyčios suburbinė diecezija, apimanti 7 miestus, kurios centras yra Albano Lacialės miestas Italijoje, 15 km nuo Romos.
Dabartinis diecezinis Albano vyskupas yra Marčelas Semeraras (Marcello Semeraro).
Obelaukių apylinkė
Obelaukių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Romos katalikų bažnyčios Albano suburbinė diecezija
Vyskupai po 1966 m
Po 1966 m. Albano diecezija turi titulinį ir diecezinį vyskupus. Jai buvo:
Obelaukių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Parovėjos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Biržų rajonui. 1954 m. prijungta Lyglaukių apylinkė ir dalis Biržų miesto, o dalis Obelaukių apylinkės prijungta prie Ageniškio apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Obelaukių apylinkė prijungta prie Biržų apylinkės.
Romos katalikų bažnyčios Albano suburbinė diecezija
Vyskupai po 1966 m
Dieceziniai vyskupai:
Tituliniai vyskupai (kardinolai vyskupai):
Miliai (reikšmės)
Miliais vadinama:
Misterijos
Misterijos (iš 🇬🇷 – „paslaptingumas, paslaptinga šventenybė“) – senovės graikų ir romėnų ritualiniai kultai, susiję su iniciacija. Pirmosios tokio tipo misterijos buvo Eleusino misterijos, prasidėjusios dar Mikėnų civilizacijos laikotarpiu. Misterijų kultas ypač suvešėjo vėlyvojoje antikoje. Romos imperatorius Flavijus Klaudijus Julijanas pradėjo net 3 skirtingų misterijų tradicijas, jų tarpe ir žymųjį mitraizmo kultą. Vėliau daug šių elementų perėjo į ankstyvąją krikščionybę. Justinas Kankinys neigdamas tą panašumą jį pavadino demoniška imitacija.
Misterinės religijos helenistiniame pasaulyje sudarė vieną iš trijų religijos formų greta imperinio kulto ir filosofinių tikėjimų. Tačiau dalyvavimas misterinėse religijose netrukdė žmogui būti ir kitų dviejų sekėju. Bet jei viešojoje religijoje praktiškai dalyvavo kiekvienas gyventojas, tai į misterijas buvo patenkama inicacijos ritualo metu. Nors misterijos dalinai kopijavo viešąją religiją, tačiau čia daugiau dėmesio teikta mistiniams jos elementams. Senovės Romoje krikščionybė taip pat buvo laikoma vienu iš misterinių tikėjimų, tačiau ji užuot likusi sektos pobūdžio tikėjimu pretendavo į viešosios religijos statusą, todėl ir susilaukė persekiojimų.
Misteriniai kultai išlaikė archaiškus, indoeuropiečių proreligiją siekiančius ritualus, siūlė žmonėms sugrįžimą prie savo šaknų, pirmykščio tikėjimo.
Greta tradicinių Eleusino, Mitros, Dionizo, Orfėjo misterijų taip pat gyvavo ir iš kitų kultūrų mitų sukurtos misterijos (Izidės, Sabazijaus, Kibelės).
Lamantininiai
Lamantininiai (Trichechidae) – sirenų būrio, didelių vandens žinduolių šeima. Gyvena Karibų baseine, Amazonės ir Vakarų Afrikos upių baseinuose. Uodega apvaliais kraštais.
Šie žoliaėdžiai gyvūnai gyvena seklumose ir minta vandens augmenija. Lamantinų šeimos atstovai nuo diugonių skiriasi kaukolės ir uodegos formomis. Lamantino uodega turi irklo formą, tuo tarpu diugonių – „šakutės“ formą. Pastovi dantų kaita, iš esmės nebūdinga žinduoliams. Nauji dantys, kaip ir drambliams, augdami žandikaulyje, pamažu išstumia senus ir nudilusius dantis.
Šeimoje tik viena gentis lamantinų gentis.
Bangos ilgis
Bangos ilgis (simbolis λ) – tai mažiausias atstumas tarp dviejų tos pačios fazės taškų vienoje bangoje. Vandens bangose šis atstumas matuojamas tarp bangų viršūnių arba tarp jų duobių. Bangos ilgis su bangos sklidimo greičiu ir dažniu susietas taip:
Čia:
v – bangos sklidimo greitis (km/s),
f – bangos dažnis (Hz arba 1/s),
λ – bangos ilgis (km).
Bangos ilgis fizikoje
Akustinės bangos sklidimo greitis yra vadinamas garso greičiu. Kai elektromagnetinė arba akustinė banga pereina iš vienos terpės į kitą, pasikeičia jos sklidimo greitis, todėl pasikeičia ir bangos ilgis.
Senojo Hario uolos
thumb|Senojo Hario uolos Senojo Hario uolos yra dvi kreidinės jūros uolos esančios netoli Purbeko salos, Dorsete, pietų Anglijoje.
Vieta
Senojo Hario uolos yra Studlendo rytuose, apie 4-is kilometrus nuo šiaurės rytų Svanadžo ir apie 10 kilometrų nuo didžiųjų pietinių miestų Pulo ir Bornmuto.
New light of Myanmar
The New Light of Myanmar (MY မြန်မာ့အလင်း : mran ma. a. lang: ; lietuviškai Naujoji Mianmaro šviesa; anksčiau The New Light of Burma) – valstybinis Mianmaro dienraštis, leidžiamas Mianmaro Informacijos ministerijos buvusioje šalies sostinėje Jangone.
Pradėtas leisti 1964 m. sausio 12 d. pavadinimu „The Working People’s Daily”, nuo 1993 m. balandžio 17 d. vadinasi „The New Light of Myanmar“.
2016 m. duomenimis, šio dienraščio tiražas buvo daugiau nei 24 000 egzempliorių, tai vienintelis šalyje laikraštis, leidžiamas anglų kalba.
Meilūnų apylinkė (Biržai)
Meilūnų apylinkė (arba Meiliūnų apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Vabalninko valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vabalninko rajonui. 1954 m. prijungta Gataučių apylinkė. 1963 m. sausio 12 d. Meilūnų apylinkė prijungta prie Geidžiūnų apylinkės ir Vabalninko apylinkės.
Gorskiai
Gorskiai, Gurskiai – nuo XVI a. žinoma Žemaitijos bajorų giminė.
Giminė
Kilę iš Varšuvos apskrities kaimo Góry (dab. Mazovijos vaivadija). Herbas „Nalenč“ žinomas nuo XIV a. pradžios, 1413 m. įvykus Horodlės unijai, padovanotas lietuvių bajorui Kočanui. Gorskių žemaitiškoji giminės šaka XX a. dažniausiai vadinosi Nalenč Gorskiais.
Pradininkas – Melchioro Gorskio sūnus Stanislovas Gorskis (m. apie 1620 m.) XVI a. penktame dešimtmetyje atsikėlęs į Žemaitiją ir 1574 m. vedęs žemaitę bajorę Darotą Adomavičiūtę-Ganusevičiūtę. Jų sūnūs Jonas Chrizostomas ir Rapolas – vyresnės ir jaunesnės Gorskių šakų pradininkai, kaip ir tėvas, buvo evangelikai reformatai.
Vyresniosios šakos dvarai Žemaitijoje: Čebatoriškiai, Gadvaičiai, Gintališkė, Mankiškės ir Pašatrija, jaunesniosios: Beržėnai, Biržuvėnai, Ketūnai, Padubysis, Pažižmė, Salantai, Šaukėnai, be to, ji turėjo Lelionų ir Sepijoniškių (Trakų apskritis), Lebiodų ir Olževo (Gardino apskritis) valdas. Žemaitijoje Gorskiai valdė seniūnijas, buvo Karšuvos, Rietavo, Tverų, Viešvėnų, Mstislavlio tijūnai, turėjo stalininkų, pastalininkų, medžioklininkų, pataurininkų, kariuomenės vėliavininkų ir kitus garbės titulus.
Gorskiai giminiavosi su Bilevičiais, Burbomis, Gadonais, Grudzinskais, Nagurskiais, Plateriais, Sirevičiais, Tiškevičiais, Kosakovskiais, Vainomis, Zabielomis ir kitais bajorais, grafais bei kunigaikščiais.
Giminės atstovai
Jaunesnės Gorskių šakos Rapolo Jono sūnus:
Jaime Iván Kaviedes
Ivanas Kavjedesas (Jaime Iván Kaviedes; g. 1977 m. spalio 24 d.) – buvęs futbolininkas, Ekvadoro futbolo rinktinės puolėjas.
Karjera
Vienas iš nedaugelio ekvadoriečių, žaidusių Europos klubuose. Žaidė daugybėje Europos ir Lotynų Amerikos klubų. Atstovavo ir tokioms garsioms komandoms kaip FC Porto, Celta Vigo. Dalyvavo 2002 m. pasaulio futbolo čempionate. Dalyvavo ir 2006 m. pasaulio futbolo čempionate, rungtynėse su Lenkija ir Kosta Rika pakeitė pagrindinį rinktinės puolėją Carlos Tenorio. Įmušė įvartį į Kosta Rikos rinktinės vartus.
Kavjedesas pagarsėjęs savo sunkiai tramdomu charakteriu, todėl dėl konfliktų su treneriais ilgai neužsibūna jokioje komandoje.
Pylimo gatvė
miniatiūra|2023 m. miniatiūra|Vaizdas [[Rusijos imperija|Rusijos imperijoje, kairėje – Vilniaus evangelikų reformatų bažnyčia (fotografuota iki 1915 m.)]]
Pylimo gatvė – gatvė Vilniaus senamiestyje.
Priklauso Senamiesčio seniūnijai (neporinė nuo Nr. 5, visa porinė pusė) ir Naujamiesčio seniūnijai (Nr. 1). Namų (adresų) skaičius: 77. Iš jų 76 Senamiestyje, 1 – Naujamiestyje. Ilgis: ~1,6 km. Dangą sudaro asfaltas, išskyrus atkarpą pabaigoje nuo Šv. Stepono gatvės iki Pylimo g. 61 namo, kur yra trinkelės.
Svėdasų šv. arkangelo Mykolo bažnyčia
Istorija
miniatiūra|180px|left|Varpinė
Svėdasų bažnyčia minima 1522 m. Vilniaus vyskupijos prelato J. Albino akte. Manoma, kad nuo XVI a. vidurio Svėdasuose klebono nebuvo (minimas 1538 m.). Mikalojus Radvila (1549–1616) Svėdasų katalikų bažnyčiai 1574 m. dovanojo Papiškio palivarką ir Medinių (Medginių) kaimą, vėliau pavadintą Kunigiškiais. Nuo 1574 m. minima parapinė mokykla, kuri vėliau buvo uždaryta. 1575 m. Kristupas Mikalojus Radvila savo fundacija įkūrė kalvinų bažnyčią, kuri vėliau atiteko katalikams.
1636 m. pastatyta evangelikų reformatų bažnyčia. 1647 m. iškelta byla, neva evangelikų maldos namai pastatyti per arti katalikų bažnyčios. Svėdasų dvarininkas 1648 m. įsipareigojo pastatyti mūrinę katalikų bažnyčią kapinėse. 1657 m. pradžioje evangelikų reformatų bažnyčia paskirta katalikams, kadangi jų bažnyčia buvo sudegusi. Ją grąžino Svėdasų savininkas ir Vilniaus vyskupas Jurgis Radvila kartu su Medginių palivarku prie Kamajų kelio (iš viso 18 valakų žemės su 78 baudžiauninkais), o miestelyje bažnyčiai paskyrė sklypą iš dvaro žemės.
Po rusų antplūdžio bažnyčia arba sugriauta, arba smarkiai apgadinta, kadangi 1676 m. įrengta naujai pastatyta katalikų bažnyčia, 1680 m. ją konsekravo vyskupas Slupskis. Ji buvo su 2 koplyčiomis (viena jų mūrinė). 1676 m. atstatyta parapinė mokykla. XVIII a. viduryje bažnyčios bokšte buvo valandas mušąs laikrodis. 1768 m. bažnyčios inventoriuje įrašyta įvairių styginių ir pučiamųjų muzikos instrumentų.
1794 m. Svėdasų klebonas kanauninkas Mykolas Smolskis (Smolenskis), remiamas kunigaikščio Karolio Radvilos ir grafienės Pliaterienės, prie senosios mūrinės bažnyčios pristatė medinę. Senoji palikta kaip navos koplyčia.
1840–1843 m. Svėdasų vikaras buvo kraštotyrininkas Liudvikas Adomas Jucevičius. Svėdasuose jis 1841 m. parašė „Žemaitijos atsiminimus“ (išleisti 1842 m.). 1848 m. grafas Liucijonas Morikonis (nesantuokinis grafo ir Kraštų palivarko gražuolės baudžiauninkės sūnus) šventoriuje pastatė Morikonių koplyčią-mauzoliejų – ši gotikinė koplyčia buvo skirta jo mirusioms žmonoms ir motinai. 1863 m. pastatyta mūrinė varpinė. 1877 m. bažnyčioje įrengti 10 registrų vargonai. Rusijos valdžia 1869 m. ištrėmė Svėdasų kleboną Kanutą Siaurimavičių, 1875 m. – vikarą Eligijų Montvilą.
1906 m. įsteigtas blaivybės draugijos skyrius, 1907 m. – „Saulės“ draugijos mokykla. Klebono Kazimiero Karbausko rūpesčiu 1909 m. prieglaudoje įrengta vaidinimų salė. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą pastatyta nauja klebonija. I pasaulinio karo metais nusiaubta Morikonių koplyčia. Klebono Jono Kraniausko iniciatyva 1930 m. suremontuota bažnyčia. Svėdasuose 1909–1956 m. vargonininkavo Petras Vinkšnelis. Jo vadovaujamas choras dalyvavo visose dainų šventėse Kaune 1924–1930 m. ir Klaipėdoje 1938 m. P. Vinkšnelis pastatė 4 operetes, apie 1936 m. įkūrė kanklininkių orkestrėlį.
Klebono kanauninko Antano Survilos rūpesčiu prieš Antrąjį pasaulinį karą pastatyta altarija ir parapijos salė (per karą sugriauta). Po karo A. Survila suremontavo bažnyčią. Nuo 1970 m. klebonavo Ignas Šaučiūnas (1905–1991; palaidotas šventoriuje). Svėdasų kapinių kunigų kalnelyje palaidoti čia tarnavę kunigai.
Architektūra
Bažnyčia istoristinė, bokštas neobizantinio stiliaus, kryžminio plano (38 × 30,2 m). Bizantinis aštuonsienis bokštas (aukštis 24 m). Šventoriuje stovi mūrinė neogotikinė varpinė (36 m aukščio, pastatyta 1863–1865 m.). Šv. Juozapo paveikslas – respublikinės reikšmės dailės paminklas. Šventoriuje yra balta mūrinė Morikonių kopyčia-mauzoliejus (pastatydino 1848 m. grafas Liucijus Morikonis žmonai Marijai, projekto autorius Georg Werner), joje yra senas laidojimų rūsys, koplyčia gausiai ornamentuota. Prie bažnyčios pastatytas šv. Jėzaus Širdies koplytstulpis, 1944 m. smarkiai sužalotas, vėliau restauruotas. Pakeliui link Šimonių už 1 km nuo miestelio pastatyta balta Švč. Marijos koplyčia. Tai prie senojo kelio į Kupiškį stovinti grafo L. Morikonio pastatyta koplytėlė, kurios viduje yra altorėlis su Švč. Mergelės Marijos skulptūra.
Romos katalikų bažnyčios Sabinos ir Podžo Mirteto suburbinė diecezija
thumb|right|200px|Podžo Mirteto katedra Romos katalikų bažnyčios Sabinos ir Podžo Mirteto suburbinė diecezija  – Romos katalikų bažnyčios suburbinė diecezija, kurios centras yra Podžo Mirteto (Poggio Mirteto) miestas Italijoje.
Sabina buvo vyskupijos centras nuo VI a., nors pirmųjų vyskupų sąrašas nėra žinomas. Oficiali popiežiaus Sabinos provincija buvo įsteigta popiežiaus Pauliaus V 1605 m.
Nuo 1842 m. Sabinos kardinolas vyskupas kartu turi ir Farfos abato titulą.
1925 m. Sabinos titulinė bažnyčia buvo sujungta su tokia pačia Podžo Mirteto bažnyčia ir oficialiai pavadinta Sabina e Poggio Mirteto, o nuo 1986 m. – Sabina–Poggio Mirteto.
Dabartinis diecezinis Sabinos ir Podžo Mirteto vyskupas yra Ernestas Mandara (Ernesto Mandara).
Dabartinis kardinolas vyskupas yra Džiovanis Batista Re (Giovanni Battista Re).
Filipinų regionai ir provincijos
thumb|250px|Filipinų regionai ir provincijos Filipinai yra pasidaliję į tris salų grupes: Lusono, Visajų ir Mindanao. Šios yra skirstomos į 17 regionų, 81 provinciją, 136 miestus, 1494 savivaldybes.
Provincijų sąrašas
Manilos metropolis įtrauktas palyginimui, tačiau tai nėra regionas ar provincija. (regioninis centras) || NCR || 9 932 560 || 636 || 15 617,2
Nomeda Bėčiūtė
Nomeda Bėčiūtė (g. 1965 m. gegužės 20 d. Vilniuje) – Lietuvos aktorė.
Biografija
1983-1987 m. studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose, 1987-1990 m. – Lietuvos valstybinėje konservatorijoje. Nuo 1990 m. Šiaulių dramos teatro aktorė. Sukūrė per 40 vaidmenų.
Adelostigma
Adelostigma – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis. Pavadinimas sudarytas sujungus du graikų kalbos žodžius: adelo- (nežinomas, paslėptas), stigma (žymė).
Leonel Brizola
Leonelis de Mora Brizola (, 1922 m. sausio 22 d. Kruzinjoje – 2004 m. birželio 21 d. Rio de Žaneire) – inžinierius, Brazilijos politinis veikėjas.
Biografija
1945 m. vedęs būsimojo Brazilijos prezidento Žoao Gularto seserį Neusą, įstojo į jo ir 1930–1945 m. bei 1950–1954 m. šalį valdžiusio Žetulo Dorneleso vadovaujamą Brazilijos darbo partiją. Nuo 1955 m. ne kartą buvo renkamas savivaldybės tarybos nariu, 1959–1963 m. buvo Pietų Rio Grandės valstijos gubernatorius.
Lietuvių frontas
Lietuvių frontas (LF) – pogrindinė antinacinė ir antisovietinė organizacija veikusi Lietuvoje ir užsienyje.
Leonel Brizola
Biografija
1964 m. po karinio perversmo emigravo į Urugvajų, JAV, Portugaliją. 1979 m. grįžo į Braziliją. 1980 m. įkūrė Brazilijos demokratinę darbininkų partiją.
Lietuvių frontas
Istorija
Lietuvių frontas – pirma pogrindinė antinacinė organizacija Lietuvoje, įkurta 1941 m. po to, kai Laikinoji vyriausybė buvo priversta nutraukti veiklą.
Leonel Brizola
Biografija
1983–1987 m. ir 1991–1994 m. Rio de Žaneiro valstijos gubernatorius. 1989 ir 1994 m. nesėkmingai kandidatavo prezidento rinkimuose.
Nuo 1989 m. vienas iš Socialistų Internacionalo vicepirmininkų, nuo 1999 m. SI Garbės pirmininkas.
Lietuvių frontas
Istorija
LF branduolį sudarė Lietuvos nepriklausomybės idėjų įgyvendinimui atsidavę Lietuvos aktyvistų fronto (LAF) nariai: prof. Juozas Ambrazevičius-Brazaitis, Adolfas Damušis ir kiti, daugiausia vadinamųjų jaunųjų katalikų aplinkos žmonės. Visose apskrityse buvo kuriamos LF grandys.
1942 m. pradėta organizuoti LF karinį padalinį „Kęstutis“. Šis padalinys turėjo tapti pagrindu Lietuvos kariuomenei atkurti. Tačiau 1944 m., Povilui Plechavičiui formuojant Vietinę rinktinę, LF parėmė jos organizavimą savo žmonėmis. „Kęstutis“, kaip atskiras vienetas, kovose nedalyvavo.
Po nelengvų derybų su kitomis pogrindinėmis organizacijomis, 1943 m. pavyko sudaryti bendrą pasipriešinimo veiklą koordinuojantį organą – Vyriausiąjį Lietuvos išlaisvinimo komitetą (VLIK).
1944 m. nacių įvykdytas VLIK’o ir Vietinės rinktinės likvidavimas, emigracija į Vakarus bei prasidėję NKVD suėmimai LF organizuotą veikimą Lietuvoje baigė. Daug LF narių vėliau tęsė kovą įvairiose kitose pasipriešinimo struktūrose - Lietuvos partizanų gretose ir emigracijoje.
Svarbus LF suvažiavimas įvyko 1948 sausio 24–25 Bad Cannstatt'e, Vokietijoje. Susirinkimas apjungė už Lietuvos sienų atsidūrusius rezistentus, kurie Lietuvoje priešinosi okupaciniams režimams. Jame buvo aptarta pasaulio politinė padėtis ir numatyta būsimos, atstatytos Lietuvos politinė sąranga.
Po šio suvažiavimo, Vokietijoje dar buvo išleisti trys „Į Laisvę“ numeriai: Nr. 2 (36) – 1948 m. birželio 2 d. ir Nr. 3 (37) – 1948 m. rugsėjo 10 d. Kitas „Į Laisvę“ numeris – 1 (38) – išėjo jau JAV 1953 m. gruodžio 1 d.
Zdzislav Palevič
Zdzislav Palevič ( g. 1961 m. rugsėjo 1 d. Jančiūnuose, Eišiškių rajonas) – Lietuvos ir Šalčininkų rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1984 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą ir įgijo lenkų kalbos mokytojo specialybę.
1984–1985 m. Kalesninkų vidurinės mokyklos direktorius. 1985–1991 m. Šalčininkų rajono komjaunimo komiteto pirmasis sekretorius. 1991–1995 m. Šalčininkų miesto meras. 1995–2009 m. Šalčininkų rajono mero pavaduotojas, nuo 2009 m. meras.
Politinė veikla
1991 m. Lietuvos lenkų sąjungos narys, Šalčininkų rajono skyriaus pirmininkas, 2004 m. Lietuvos lenkų rinkimų akcijos Šalčininkų miesto poskyrio pirmininko pavaduotojas.
Nuo 1995 m. Šalčininkų rajono savivaldybės tarybos narys.
775 m.
775 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Jeffrey Jacob Abrams
Džefris Džeikobas Abramsas (g. 1966 m. birželio 27 d. Niujorke) – amerikiečių kino ir televizijos prodiuseris, scenaristas, aktorius, kompozitorius ir režisierius. Kino ir televizijos gamybinės kompanijos „Bad Robot Productions“ įkūrėjas ir valdytojas. Televizijoje labiausiai žinomas iš kultiniais pripažintų serialų „Dingę“ ir „Ties riba“.
Biografija
Gimė televizijos prodiuserių žydo Gerald W. Abrams ir amerikietės Carol šeimoje, užaugo Los Andžele. Filmų pramone susidomėjo anksti, būdamas penkiolikos sukūrė muziką Don Dohler juostai „Nakties siaubūnas“. J. J. Abrams įstojo į Saros Lorens kolegiją, paskutiniame kurse kartu su draugu parašė scenarijų, pagal kurį „Touchstone Pictures“ sukūrė filmą „Kaip tvarkyti reikalus“, jame vaidino Čarlzas Grodinas ir Džeimsas Belušis. Tai buvo pirmas Abramso prodiusuotas darbas, po jo sekė „Kitoks Henris“ su Harisonu Fordu ir „Amžinai jaunas“ su Melu Gibsonu. J. J. Abrams yra vienas iš televizijos serialo „Dingę“ kūrėjų.
1996 m. susituokė su Katie McGrath. Turi tris vaikus: Henrį (g. 1998 m.), Greisę (g. 1999 m.) ir Augustę (g. 2006 m. sausio 11 d.).
Karjera
thumb|200px|left|Dž. Dž. Abramsas 2006 m.
Kartu su prodiuseriu Jerry Bruckheimer ir režisieriu Michael Bay, 1998 m. sukūrė „Armagedoną“. 2001-aisiais kūrė ir prodiusavo filmą „Smagus pasivažinėjimas“. Pirmą kartą atsidūrė televizijoje 1998 m. su keturis sezonus trukusiu serialu „Felisitė“. J. J. Abrams įkūrė prodiuserinę Bad Robot kompaniją, vėliau sukūrė ir prodiusavo ABC televizijos serialą „Slaptoji agentė“, su Deimonu Lindelofu parašė scenarijų mistinei dramai „Dingę“. Jis taip pat prodiusavo kitus ABC serialus – „What About Brian“ ir „Six Degrees“.
Abramsas prisidėjo prie „Supermeno“ scenarijaus kūrimo. 2006 m. įvyko jo režisūrinis debiutas, kai pasirodė „Neįmanoma misija 3“ su Tomu Kruzu. Taip pat prodiusavo 2008 m. filmą „Projektas: Monstras“, kartu su Deimonu Lindelofu 2009 m. baigė režisuoti vienuoliktą „Žvaigždžių kelio“ dalį. Kurį laiką svarstė ekranizuoti Stiveno Kingo „Tamsųjį bokštą“, 2009 m. lapkritį pranešė, jog šio kūrinio kino adaptacijos nekurs.
Dž. Dž. Abramsas sukūrė muziką „Slaptajai agentei“ ir teminę dainą „Felisitei“.
Su „Warner Brothers“ ir „Paramount Pictures“ pasirašė apie 50 mln. JAV dol. vertės sutartis dėl naujų televizijos serialų ir filmų kūrimo.
Dominas
Žodis dominas gali reikšti:
Live at Easy Street
„Live at Easy Street“ – amerikiečių alternatyvaus roko grupės „Pearl Jam“ koncertinis EP, išleistas 2006 m. birželio 20 d. Albume įrašytas grupės koncertas „Easy Street“ muzikos įrašų parduotuvėje Sietle, vykęs 2005 m. balandžio 29 d.
Albumo detalės
Grupė koncertą surengė, norėdama palaikyti nepriklausomas muzikos įrašų parduotuves. Iš viso buvo atlikta šešiolika dainų, tačiau į albumą pateko tik septynios. Albumas buvo išleistas J Records leidykloje ir buvo platinamas tik nepriklausomose muzikos įrašų parduotuvėse. Jame skamba grupės „Avengers“ daina „American in Me“, „Dead Kennedys“ daina „Bleed for Me“ ir grupės „X“ daina „The New World“, kurioje kartu groja grupės bosistas John Doe.
Plėšrūnas
Parazitai nuo plėšrūnų skiriasi tuo, kad nenužudo savo aukos, o maitėdžiai – tuo, kad gyvūnai, kuriais jie minta, jau būna negyvi.
Burundžio transportas
Burundžio ekonomikos vystymosi trūkumas yra tai, kad trūksta transporto. Šalis yra be išėjimo prie jūros ir neturi geležinkelio. Šalis turi 14 480 km kelių, iš kurių 7 % lieka neuždaryti visokiu oro. 2000 m. Burundyje buvo 7000 lengvųjų mašinų ir 9300 sunkvežimių.
Jūrų transportas
Burundis yra priklausomas nuo Tanzanijos, Ugandos, Demokratinės Kongo Respublikos ir nuo Zambijos. Tanganikos ežeras padeda plukdyti krovinius iš Kingomos miesto Tanzanijoje į Der es Salaam miestą, kuriame yra geležinkelis.
Oro transportas
Oro transportas yra palaikomas „Air Burundi“, kuris skrenda į Ruandą, Tanzaniją ir Demokratinę Kongo Respubliką. Tarptautiniai skrydžiai tiekiami oro kompanijų „Air Zaïre“, „Sabena“, bei kitų oro linijų. Bujumba mieste yra tarptautinis oro uostas. Burundis turi dar šešis mažesnius oro uostus, taip pat kaip ir daugybę sraigtasparnių nusileidimo aikštelių. 1997 m. 11 000 keleivių buvo pasinaudoję tarptautinėmis, bei vietinėmis paslaugomis.
Vestervikas
Vestervikas – miestas šiaurės Švedijoje, Smolando provincijoje, Vesterviko savivaldybės centras.
Ūsenis dailidė
Ūsenis dailidė arba ūsuotis dailidė (Ergates faber), ) – ūsuočių (Cerambycidae) šeimos vabalas. Kūnas 23-60 mm ilgio. Patelė tamsiai ruda, patinas rausvai rudas. Skraido liepos – rugsėjo mėn. prieblandoje arba naktį. Kiaušinėlius deda į pušų kelmus bei rąstus. Lervos kamiene vystosi apie 6 metus, todėl, dėl ilgo lervų vystymosi ciklo ši rūšis sparčiai nyksta. Išsiritusios lervos gyvena po žieve, o vėliau medienoje graužia iki 2 cm skersmens takus.
Vestervikas
Geografija
Miestas yra įsikūręs ant Baltijos jūros kranto.
Ūsenis dailidė
Lietuvoje reta rūšis. Įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Vestervikas
Istorija
Miesto teisės Vestervikui buvo suteiktos 1433 m.
Šalčininkėlių šv. Jurgio bažnyčia
Istorija
miniatiūra|220px|left|Bažnyčia ir varpinė
Pirmąją bažnyčią iki 1553 m. pastatė Jonas Hlebavičius. Ją 1568 m. pasisavino evangelikai reformatai. 1622 m. bažnyčią pastatė Teodoras Lackis. 1662 m. pastatyta nauja bažnyčia. 1820 m. bažnyčia buvo paramstyta, apleista, sienos supuvusios, be langų. Turto neturėjo.
Architektūra
Bažnyčia turi klasicizmo bruožų, stačiakampio plano, bebokštė, su 6 kolonų portiku. Šventoriaus tvora aukšta, akmenų mūro.
Aleksandra Aleksandravičiūtė
Aleksandra Aleksandravičiūtė (g. 1953 m. spalio 8 d. Vilnius) – lietuvių dailėtyrininkė, humanitarinių mokslų daktarė, profesorė.
Biografija
Gimė muzikų šeimoje, tėvas vargonininkas ir kompozitorius Zigmas Aleksandravičius. 1976 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1985 m. menotyros kandidatė, humanitarinių mokslų daktarė. 1990–1991 m. stažavo Romos universitete, 1998–1999 m. Karlsrujės aukštojoje dailės mokykloje ir Heidelbergo universitete.
Nuo 1976 m. Lietuvos dailės instituto (dab. Vilniaus dailės akademija) dėstytoja, nuo 1992 m. Doktorantūros skyriaus, nuo 2001 m. Dailės istorijos ir teorijos katedros vedėja, nuo 1992 m. docentė. Nuo 1993 m. dar dirba Kultūros ir meno institute (dab. Kultūros, filosofijos ir meno institutas), 1999 m. direktoriaus pavaduotoja, Sakralinės dailės skyriaus vadovė. 1995–1999 m. dėstė ir Vytauto Didžiojo universitete bei Lietuvos muzikos akademijoje. 1998–2001 m. Lietuvos dailės istorikų draugijos pirmininkė.
Nuo 1992 m. tyrinėja Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės XVII a. – XIX a. senąją bažnytinę dailę. Paskelbė apie 50 straipsnių apie lietuvių dailę.
Kreida (uoliena)
right|thumb|400px|[[Doverio baltosios uolos.]] Kreida – nuosėdinė uoliena, poringa minkšta balta klinties atmaina, sudaryta iš mineralo kalcito. Kreida susidarė iš mikroorganizmų kietų kalcio karbonatinių skeletų. Mikroorganizmams žuvus, jų skeletai nusėsdavo jūrų dugne ir laikui bėgant susiklostė dideli kreidos storiai.
Malviškas
Malviškas, Malviškiai, Malviška arba Maiskojė (, nuo 1938 m. birželio 3 d. Mallwen, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Gusevo rajone, 17 km į šiaurę nuo Gumbinės, prie Eimenio upės. Nuo 2008 m. birželio 30 d. Kubanovkos kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Malviško kaimo bendruomenė 1936 m. Minimas nuo 1539 m. Iki sunorminimo kaimo pavadinimas rašytas įvairiai: Malwiscken (1540 m.), Malwischkenn (1554 m.), Mulwiskenn, Malluschkenen, Malluschkeimen, Malwischcken. Vietovardis sietinas su veiksmažodžiu malvinti („jaukinti”). 1539 m. kaime gyveno 2 ūkininkai ir 1 amatininkas, 1542 m. – jau 6 ūkininkai. 1554/1555 m. mokesčių mokėtojų sąrašuose Malviške minimi 7 valstiečiai činšininkai. Kaimas priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai, 1718 m. pradėta formuoti Malviško parapija (oficialus statusas nuo 1728 m.), 1730 m. pastatyta bažnyčia. Per 1709–1711 m. marą kaimas neteko didesnės dalies gyventojų, po maro atkelta vokiečių kolonistų: 1736 m. Malviške gyveno 17 vokiečių ir tik 4 lietuvių šeimos: Jacob Schaetzcke, Albusch Pescheratis, Pritzkus Schwartzin, Jurg Mauritzatis.
1785 m. Malviškas buvo mišrusis (karališkųjų valstiečių ir kulmiškių) kaimas su bažnyčia ir 50 ugniakurų (gyvenamųjų pastatų), 1822 m. – bažnytkaimis su 2 vėjo malūnais ir 359 gyventojais. 1854 m. Malviške buvo 63 gyvenamieji pastatai ir 540 gyventojų. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1937 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Malviško valsčiaus centras.
XIX a. Malviške susiformavo 2 dvarai. 1874 m. administracinės reformos metu sudarytos dvi dvaro apygardos – Malviško I ir Malviško II, kurios 1928 m. prijungtos prie Malviško kaimo bendruomenės. 1879 m. Malviško I dvaras valdė 150 ha žemės, iš jų 98 ha ariamos, 46 ha pievų ir ganyklų, 5 ha miško. Dvarui priklausė Jungvaldės miškininkų sodyba Čiulkinių girios pakraštyje, veikė pieninė, buvo auginami arkliai ir galvijai. Malviško II dvaras valdė 153,5 ha žemės, iš jų 90 ha ariamos, 57 ha pievų ir ganyklų, augino veislinius galvijus, dvare veikė alaus bravoras ir spirito varykla.
XX a. pr. Malviške veikė valsčiaus įstaigos, mokykla, pašto skyrius, viešbutis, 3 užeigos namai su restoranais, vaistinė, kirpykla, taupomoji-skolinamoji kasa, kepykla, sūrinė ir pieninė, 2 mėsinės, konservų gamyklėlė, mašinų taisykla, 3 kalvės, malūnas, įvairios krautuvės; dirbo gydytojas, veterinaras, daug amatininkų. Bažnytkaimis buvo išsidėstęs išilgai Gumbinės–Ragainės plento, ant trijų kalvų. Pietinėje dalyje, abipus plento, buvo abi dvaro sodybos. Rytuose tekėjo Eimenio upė, vakaruose – Žąsupė; kiek toliau už jos driekėsi Čiulkinių giria. Aplink kaimo branduolį plačioje teritorijoje buvo išsibarstę keliolika viensėdžių.
Per Pirmąjį pasaulinį karą Malviškas buvo užimtas rusų, dalis kaimiečių pasitraukė į Vokietijos gilumą, vėliau grįžo. Po karo valstybės lėšomis atstatyti sugriauti pastatai, aikštėje prie bažnyčios atidengtas paminklas žuvusiems kariams. Baigiantis Antrajam pasauliniam karui, vietiniai gyventojai buvo evakuoti, bažnytkaimį užėmė Raudonoji armija. Po karo į Malvišką atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Sovietmečiu gyvenvietė labai suniokota: nugriauta karo mūšių nepaliesta bažnyčia, suniokota sūrinė-pieninė, išgriautas bažnytkaimio centras, dvarų sodybos. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Malviškas buvo Gumbinės rajono (Гумбинненский район), vėliau Gusevo rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Maiskojės apylinkės (Майский cовет) centras.
Gyventojai
Be to, 1910 m. Malviško I dvare gyveno 80, Malviško II dvare – 137 gyventojai.
Apylinkė
Maiskojės apylinkėje buvo šios gyvenvietės:
Bažnyčia ir parapija
thumb|Malviško bažnyčia XX. a. pirmame dešimtmetyje Iki XVIII a. pr. Malviškas priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai, gretimi kaimai – Kusų, Nybudžių, Kraupiško parapijoms. Dėl didelio atstumo iki Kusų ir blogų kelių malviškiečiams nuo 1714 m. leista laikyti pamaldas ūkininko sodyboje. 1718 m. pradėta formuoti Malviško parapija, kuriai 1728 m. suteiktas oficialus statusas. Parapijai priskirta apie 20 Kusų, Nybudžių ir Kraupiško parapijoms anksčiau priklausiusių kaimų. 1729 m. pradėta bažnyčios statyba, kuriai Prūsijos karalius skyrė 7 tūkst. talerių, 1730 m. baigta. Turėjo tris varpus; 1796 m. įrengti vargonai. Bažnyčia vėliau ne kartą remontuota, o 1827–1829 m. perstatyta. Buvo medinė, netradicinio aštuoniakampio plano su aštuoniakampiu trijų tarpsnių bokštu, kurį juosė dekoratyvinė tvorelė. Bažnyčios vidus buvo paprastas, be gausios puošybos; lubų skliautą rėmė kolonos, tarp kurių buvo įrengti kūrai. Bažnyčioje nebuvo sakyklos, kunigas sakydavo pamokslą, stovėdamas dešiniajame kūrų gale.
Parapija įkurta jau po didžiojo maro, todėl lietuvių joje buvo nedaug. 1848 m. parapijoje užregistruota 100 lietuvių, 1870 m. – 200 (5 % parapijos narių), 1878 m. – 120 (3,6 %), 1897 m. – 50 (1,49 %). Pamokslai sakyti vokiškai ir lietuviškai, XIX a. pab. – XX a. pr. lietuviškai tik 4 kartus per metus, vėliau tik vokiškai. Malviško bažnyčioje 1864–1873 m. kunigavo lietuvių kultūros veikėjas, vienas pirmųjų lietuvių periodikos pradininkų Kristupas Sturys.
Per Antrojo pasaulinio karo mūšius bažnyčia nenukentėjo, nugriauta sovietų valdžios pokario metais.
1939 m. Malviško parapijai priklausė kaimai ir dvarai:
Barry Levinson
Baris Levinsonas (, g. 1942 m. balandžio 6 d. Baltimorė) – JAV kino režisierius, scenaristas, prodiuseris.
Biografija
Studijavo televizijos žurnalistiką Amerikos universitete Vašingtone. Nuo septinto dešimtmečio vidurio rašė komedijas, televizijos pokalbių laidų ir kino scenarijus.
Kūryba
Vadinamieji „Baltimorės trilogijos“ filmai („Užkandinė“, Diner 1982 m., „Alaviniai žmogučiai“, Tin Men 1987 m., „Avalonas“ 1990 m.) grindžiami asmenine patirtimi, juose vaizduojami paprasti žmonės; būdingas humoras, nostalgiška nuotaika. Filme „Labas rytas, Vietname“ (Good Morning, Vietnam 1987 m.) komiškomis priemonėmis kritikuojamas JAV karas Vietname. Vadinamajame psichologiniame kelio filme „Lietaus žmogus“ (Rain Man 1988 m., Berlyno kino festivalio prizas, 2 Oskarai, visi 1989 m.) vaizduojamas sudėtingas ėjimas į didesnį kito ir savęs supratimą. Politinėje satyroje „Uodega vizgina šunį“ (Wag the Dog 1997 m., Berlyno kino festivalio prizas 1998 m.) parodomas žiniasklaidos ir politikų manipuliavimas visuomenės nuomone.
Sukūrė gangsterių („Bugsy“ 1991 m.), kriminalinių („Miegaliai“, Sleepers 1996 m., Lietuvoje rodytas pavadinimu „Pragaro virtuvės vaikėzai“, „Banditai“, The Bandits 2001 m.), fantastinių („Sfera“, Sphere 1998 m.) filmų; jiems būdingas įtaigus psichologinis scenarijus, geras aktorių ansamblis. Kitų režisierių, kai kurių savo filmų scenarijaus autorius ir prodiuseris.
Laukyčiai
Laukyčiai arba Bolšedorožnojė (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietvakarinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Pograničnojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Varmės žemės kaimo pavadinimas Laukītjai prūsiškos kilmės. 1419 m. minimi Laukiten. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Šventapilės apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Pogranično apylinkės kaimas.
Hematitas
right|thumb|200px|Hematitas Hematitas – mineralas, kurio cheminė sudėtis – geležies (III) oksidas Fe2O3. Minerale dažnai būna titano priemaišų.
Pavadinimas kilęs nuo žodžio hematelos „kraujas“ (hematitas – kraujuotas akmuo). Hematitas yra atsparus dūlėjimui mineralas. Hematito milteliais prisotintas smėlis yra geri natūralūs mineraliniai raudoni dažai, kurie dažnai nepraranda spalvos šviežumo net kaitriausioje saulėje. Priešingai, saulės spinduliai juos apsaugo nuo išblukimo. Nuolat spinduliams veikiant, didėja gamtinių pigmentų kristalinės struktūros pastovumas.
Kietumas pagal Moso skalę – 5,5-6,5. Tankis – 4,9-5,3.
Hematitas – labai dažnas mineralas. Spalva kinta nuo juodos ar pilkos iki rudos ar rausvai rudos.
Kasamas kaip geležies rūda. Mineralas randamas prie karštų versmių, iškrenta iš stovinčio vandens. Taip pat gali susidaryti dūlant kitiems mineralams, be šio mineralo susidaro kiti geležies oksidų mineralai kaip getitas, limonitas ir kiti.
Tana (sala)
thumb|220px|Salos žemėlapis
Tanos saloje gyvena ~20 tūkst. gyventojų (tankumas 36 žm./km²). Svarbiausios gyvenvietės yra Lenakelis (didžiausia) bei Isangelis (Tafea provincijos sostinė). Beveik visi gyventojai yra melaneziečiai, kalbantys Tanos kalbomis. Auginami kavamedžiai, svaigieji pipirai, vaisiai, daržovės, apdirbama kopra, verčiamasi turizmu. Saloje paplitęs vadinamasis krovinių kultas.
Jasiuliškių apylinkė
Jasiuliškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Vabalninko valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vabalninko rajonui. 1954 m. prijungta Šukionių apylinkė ir dalis Strazdžių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Jasiuliškių apylinkė panaikinta, jos teritorija prijungta prie Kratiškių apylinkės ir Vabalninko apylinkės.
Baltagurklis akmeninis strazdas
Baltagurklis akmeninis strazdas (Monticola gularis) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių rūšis, priklausanti akmeninių strazdų (Monticola) genčiai. Šios rūšies paukščiai aptinkami Kambodžoje, Kinijoje, Honkonge, Šiaurės Korėjoje, Laose, Malaizijoje, Mianmare, Rusijoje, Singapūre, Tailande ir Vietname.
Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės administracinis suskirstymas
Iki XV a.
thumb|LDK sudėtis 1430 m. XIII a. Mindaugui suvienijus Lietuvos kunigaikštystę, ją sudarė keliolika lietuvių-aukštaičių žemių: Upytė, Neris, Lietuva, Nalšia ir t. t. Jos XV-XVI a. tapo svarbios sudarant administracinius junginius - valsčius ir pavietus.
Susikūrus LDK ir valstybei plečiantis, į jos sudėtį patekdavo įvairios Rusios kunigaikštystės. Jos buvo įtraukiamos kaip savotiški administraciniai vienetai (tokiu būdu pati Lietuvos kunigaikštystė irgi tapo vienu iš jų). Tai - taip vadinamos dalinės kunigaikštystės. Dažniausiai jose likdavo valdyti vietos (arba lietuviškos) kunigaikščių dinastijos (pvz. Polocko, Smolensko, Voluinės, Černigovo, Kijevo, kunigaikštysčių atveju).
Kuršių apylinkė
Kuršių apylinkė sovietmečiu buvo:
Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės administracinis suskirstymas
Iki XV a.
XIV a. viduryje labai išaugusi Lietuvos kunigaikštystė skilo į dvi atskiras kunigaikštystes - Trakų (jai priklausė ir Žemaitija) ir Vilniaus. XIV a. 2-ojoje pusėje pradėtos steigti apskritys (pvz., Paštuvos, Trakų, Veliuonos, Vilniaus).
Šis dalinių kunigaikštysčių prijungimas tęsėsi iki pat XV a. pirmosios pusės. Tuo metu LDK teritorija išsiplėtė iki maksimumo. Be rusėnų kunigaikštysčių Polocko, Černigovo, Kijevo, Smolensko, Voluinės žemėse, LDK valdė ir totoriškas žemes Didžiojoje Dykroje. Jos siuzerenitetą taip pat pripažino ir grupė smulkių kunigaikštysčių rytuose - vadinamosios Okos aukštupio kunigaikštystės.
Reformos XV-XVI a.
thumb|LDK vaivadijos 1566 m. Pačioje XIV a. pabaigoje, siekiant centralizuoti valdymą, kunigaikštystės buvo palaipsniui naikinamos, ir jose paskiriami Lietuvos vietininkai. Tuo būdu jos tapdavo vietininkijomis (ar seniūnijomis) ir tiesiogiai priklausė Lietuvos kunigaikštystei. Jau 1390 m. sukurta Polocko seniūnija. Vėliau taip atsitiko su Smolensko, Vitebsko ir kitomis kunigaikštystėmis, esančiomis daugiausia dabartinės Baltarusijos teritorijoje.
Kėdainių rotušė
thumb|right|250px|Kėdainių rotušė (dešinėje pusėje – paminklas [[Radvilos|Radviloms)]] thumb|250px|Rotušė žiemą
Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės administracinis suskirstymas
Reformos XV-XVI a.
Per XV a. II pusę ir XVI a. pirmąją pusę LDK neteko daug teritorijų: rytinės dalinės kunigaikštystės perėjo į Maskvos pusę. Dėl to prarastos dauguma Černigovo, Smolensko žemių teritorijų.
Kėdainių rotušė
Kėdainių rotušė – viena iš trijų Lietuvoje išlikusių renesanso stiliaus rotušių. Stovi Didžiosios rinkos aikštėje. Adresas: Didžioji g. 1, Kėdainiai. Dviaukštis mūrinis kampinio plano pastatas.
Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės administracinis suskirstymas
Reformos XV-XVI a.
Per 1564–1566 metų LDK teritorines, administracines, bajorų teismų ir politines reformas galutinai nusistovėjo valstybės administracinė struktūra: panaikintos visos kunigaikštystės, suformuotos naujos vaivadijos (reformų metu Vilniaus vaivadija buvo gerokai apkarpyta), jos buvo suskirstytos į apskritis (išsamiau žr. čia). Kai kurios apskritys maždaug prilygo senesniajam valsčiui, kitos apėmė po kelis valsčius. Jos tapo bajorų luomo savivaldos, teismo, politiniu ir kariniu vienetu. Paviete veikė žemės teismas, pilies teismas, seimelis, čia buvo maršalka, pakamaris, vėliavininkas, vaiskis, mokesčių rinkikas, o nuo 1793 metų – kaštelionas.
Kėdainių rotušė
Rotušėje vyksta parodos, įvairūs reprezentaciniai ir kultūriniai renginiai, koncertai. Rotušės Skulptūrų kiemelyje eksponuojami lietuvių skulptorių darbai. Nuo 1991 m. iki 2002 metų čia veikė Rotušės dailės galerija, ekspozicijos salėse buvo rengiamos Lietuvos ir užsienio šalių profesionalaus meno parodos, vyko simpoziumai, plenerai, koncertai ir kiti kultūriniai miesto renginiai. Šiuo metu rotušėje įsikūręs Civilinės metrikacijos skyrius. I aukšto fojė eksponuojami menininkų darbai.
Vokietijos futbolo varžybos 1936–1937 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1936–1937 m.
Kėdainių rotušė
Anksčiau rotušės rūsyje buvo kalėjimas ir archyvai, pirmame aukšte – parduotuvės (jose buvo laikomos pavyzdinės svarstyklės, ilgio bei saiko matai), o antrame – Magistrato darbo patalpos ir teismo salė. Rotušėje įsikūrė viena pirmųjų Lietuvoje vaistinių (patalpą vaistinei nuomojo škotas Tomas Čenčeris).
Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės administracinis suskirstymas
Reformos XV-XVI a.
Po šių reformų LDK turėjo 13 vaivadijų su 30 pavietų.
Kėdainių rotušė
Istorija
XVI a. pabaigoje buvo pastatyta pirmoji gotikos stiliaus mūrinė miesto rotušė.
Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės administracinis suskirstymas
1569–1793 metai
Nuo 1569 m. iki 1772 metų nusistovėjo pastovi LDK vaivadijų sistema, ir jų sienos mažai kito. LDK buvo 9 vaivadijos (22 pavietai) ir Žemaitijos seniūnija (išsamiau žr. čia). Tiesa, viena iš vaivadijų, Smolensko vaivadija, ilgesnę dalį laiko buvo tik nominali - jos teritorijas valdė MDK. Nepaisant to, į vaivadiją buvo skiriami pareigūnai.
Kėdainių rotušė
Istorija
1653–1654 m. buvusi Kėdainių rotušė perstatyta iš dviejų aukšto mūro, renesanso stiliaus. Ji buvo L raidės formos, turėjo bokštą su laikrodžiu. Abu rotušės bokšto laikrodžio varpai skelbė magistrato posėdžių pradžią ir pabaigą, kvietė pirklių brolijos ir amatininkų cechų narius į susirinkimus, karines pratybas ir paradus.
Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės administracinis suskirstymas
1569–1793 metai
Livonijos vaivadija, Kuršo ir Žiemgalos kunigaikštystė nuo 1589 m. tapo vasaline LDK ir Lenkijos valda. Kuršo ir Žiemgalos kunigaikštystės dalis Piltenės apskritis buvo tiesiogiai pavaldi LDK.
1772-1795 metai
thumb|left|ATR vaivadijos 1789 m. thumb|Vaivadijos 1793 m. Po Pirmojo ATR padalijimo 1772 m. LDK liko 7 vaivadijos, 2 kunigaikštystės ir 22 apskritys (išsamiau žr. čia). 1790 m. buvo atkurta Vitebsko vaivadija (centras – Cholopeničai). 1791 m. lapkritį buvo priimtas administracinio-teritorinio suskirstymo įstatymas, pagal kurį LDK buvo suskirstyta į 10 vaivadijų ir 34 apskritis (išsamiau žr. čia).
Kėdainių rotušė
Istorija
Po 1770 m. gaisro rotušė sunyko.
Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės administracinis suskirstymas
1772-1795 metai
Po Antrojo ATR padalijimo LDK liko tik Žemaitijos seniūnija ir Trakų vaivadija, taip pat Vilniaus, Naugarduko, Bresto vaivadijų dalis. 1793 m. lapkritį Gardino seimas priėmė naują Lietuvos administracinio suskirstymo įstatymą, kuris LDK teritoriją suskirstė į 8 vaivadijas ir 24 apskritis (išsamiau žr. čia). Nemažai naujųjų vaivadijų buvo sukurtos senųjų apskričių pagrindu.
Kėdainių rotušė
Istorija
1960 m. ir 1983 m. pastatas atnaujintas.
776 m.
776 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Stasys Būdavas
Biografija
Iki 1922 m. mokėsi Papilės mokykloje, 1927 m. baigė Šiaulių berniukų gimnaziją. 1927–1929 m. studijavo Kauno kunigų seminarijoje, 1929–1933 m. Vytauto Didžiojo universitete. 1934–1944 m. kapelionas Šiauliuose, Kaune.
1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1947 m. atvyko į JAV, čia kunigavo, reiškėsi išeivijos visuomeniniame ir kultūriniame gyvenime. Palaidotas Majamyje.
Kūryba
Pirmąjį eilėraštį paskelbė 1922 m. Mokydamasis Šiauliuose 1926 m. išleido pirmąjį poezijos rinkinį „Širdies stygoms virpant“.
Jungtinių Amerikos Valstijų vyrų tinklinio rinktinė
JAV vyrų tinklinio rinktinė – komanda atstovaujanti JAV tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja JAV tinklinio federacija.
Uma
Žodis Uma reiškia:
Santrumpas:
777 m.
777 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Pop (albumas)
Pop – devintasis studijinis airių roko grupės U2 albumas, išleistas 1997 m. Jį sudaro 12 dainų, šešios iš jų išleistos kaip singlai.
Jean Sibelius
Žanas Sibelijus, arba Janas Sibelijus (1865 m. gruodžio 8 d. Hemenlinoje – 1957 m. rugsėjo 20 d. Jervenpėje) – suomių kompozitorius. Žymiausias Skandinavijos šalių simfoninės muzikos kūrėjas. Garsiausiu jo kūriniu minima simfoninė poema „Finlandia“.
Pop (albumas)
Albumo dainos
Visoms albumo dainoms muziką sukūrė U2, žodžius parašė Bono ir The Edge
Jean Sibelius
Jaunystė ir mokslai
Johanas Julijus Kristijanas Sibelijus gimė 1865 m. gruodžio 8 d. Hemenlinoje, Suomijos švedakalbių šeimoje. Jo tėvai: tėvas Kristijanas Gustafas Sibelijus, daktaras, ir motina Marija Šarlota Borg, vietos dvasininko duktė. Artimųjų būsimasis kompozitorius sutrumpintai buvo vadinamas Janiu. Jis turėjo vyresnę seserį Lindą (g. 1863 m. lapkričio 17 d.). 1868 m. epidemijos metu nuo šiltinės mirė šeimos tėvas. Šeimos ūkis turėjo daug skolų, nuosavybė buvo parduota, šeima paskelbta bankrutavusi ir persikraustė gyventi pas Marijos Šarlotos motiną, Jano senelę Julianą Borg ten pat, Hemenlinoje. 1869 m. kovo 27 d. gimė jaunesnis Jano brolis Kristijanas. 1872 m. Janas pradėjo lankyti švedišką mokyklą. 1874 m. Janas Sibelijus pradėjo lankyti suomių gramatikos mokykla, kuri buvo pirmoji Suomijoje, kurioje buvo mokoma suomiškai. J. Sibelijus pramoko suomiškai, susipažino su švedų autorių literatūriniais darbais ir suomių epu „Kalevala“.
Jano Sibelijaus šeima nebuvo ypatingai muzikali, tėvas kartais dainuodavo pritariant liutniai, motina mokėjo skambinti pianinu. Tarp jo šeimos giminaičių tiek iš tėvo, tiek iš motinos pusės buvo žinomų Suomijos muzikos kultūros veikėjų. Janas pradėjo mokytis skambinti pianinu būdamas septynerių, vadovaujamas tetos Julijos. Pirmąją savo kompoziciją sukūrė apie 1881 m. Tai buvo „Vandens lašai smuikui ir violončelei“ (Vesipisaroita viululle ja sellole ). Nuo beveik šešiolikos metų Janas grojimo smuiku mokėsi pas vietinio karinio garnizono muzikantų grupės vadovą. Pasak Jano, „dešimčiai sekančių metų tai buvo karščiausias mano troškimas, aukščiausias mano ambicijų tikslas − tapti didžiu smuiko virtuozu“. Jo sesuo Linda grojo pianinu, brolis Kristijanas violončele. Tarp 1880 ir 1885 m. Hemenlinoje Janas sukūrė apie 15 savo kompozicijų. Vasaras leisdavo Lovisoje prie Baltijos jūros pakrantės pas senelę iš tėvo pusės. Galbūt tai jame žadino polėkius kelionėms, tolimiems kraštams. Janas yra pasakęs „Hemenlina buvo, kur aš eidavau į mokyklą, Lovisa buvo laisvė“. Jo dėdė Johanas, jūrininkas, žuvo sudužus laivui dar prieš Jano gimimą. 1886 m. pradėjęs profesionalią muzikanto veiklą Janas naudojo dėdės vizitines korteles, kuriose jo vardas (Johanas) buvo užrašytas prancūziškai Jean (Žanas). Iš to kompozitoriui prigijo ir vėliau jis naudojo prancūzišką vardo užrašymą.
Viešėdamas Turku, Janas buvo globojamas dėdės Pero, savamokslio muzikanto ir prekiautojo grūdais. Jo bibliotekoje susipažino su įvairiomis partitūromis, tikriausiai Turku pirmą kartą išgirdo simfoninę muziką. 1885 m. rudenį Janas Sibelijus pradėjo studijuoti teisę Helsinkio universitete ir užsirašė į kursus Helsinkio muzikos institute. Janas apleido teisės studijas ir po metų galutinai atidavė pirmenybę muzikiniam lavinimuisi. Jis studijavo vadovaujamas instituto rektoriaus Martino Vegelijaus. Grojo smuiku solo, instituto kvartete ir orkestre, tačiau ilgainiui pradėjo suprasti, kad scenos baimė ir gana vėlyvas amžius, nuo kurio jis pradėjo smuikuoti, jam neleis tapti smuiko virtuozu. Keturių mokslų metų laikotarpyje jis parašė daugiau nei 100 muzikinių kūrinėlių, iš kurių „Styginių kvartetas A minore“ patraukė kritiko Karlo Flodino dėmesį: jis rašė, kad „Vienu mostu p. Sibelijus įžengė į aukščiausiąją gretą tų, kuriems priklausys Suomijos kūrybinės kompozicijos ateitis“.