cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Parcevo Šv. Dimitrijaus cerkvė
'''Parcevo Šv. Dimitrijaus cerkvė'''  – medinė cerkvė, esanti Parcevo kaime. Cerkvė priklauso Bielsko Viešpaties Prisikėlimo parapijai. Cerkvė pastatyta XIX a. pradžioje ir priklausė unitams, 1839 m. perėmė stačiatikiai. 1897 m. pristatyta varpinė. 1966 m. spalio 26 d. cerkvė buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Beržai (Jonava)
Beržai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje. Šalia yra Beržų tvenkinys. Iš dalies išlikęs Beržų dvaras. Veikė Beržų aštuon­metė mo­kyk­la.
1429 m.
1429 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
1937 m. pasaulio šachmatų čempionatas
right|thumb|400px| Prieš mačą revanšą: dėl figūrų spalvos traukiami burtai. Iš kairės: [[Aleksandras Aliochinas, Maksas Euvė ir organizacinio komiteto pirmininkas Maksas Levenbachas, Haga, 1937 m.]] '''1937 m. pasaulio šachmatų čempionatas''' tai 1937 m. spalio 5 – gruodžio 7 d. Olandijoje vykęs 30 partijų šachmatų mačas revanšas tarp Makso Euvės ir Aleksandro Aliochino. Mačas vyko 7-iuose miestuose: Hagoje, Roterdame, Amsterdame, Harleme, Leidene, Groningene, Delfte. Nugalėtojas turėjo surinkti daugumą taškų ir pasiekti ne mažiau 6-ių pergalių. Esant rezultatui 15 : 15 Maksas Euvė išsaugotų titulą. Mačas pasibaigė pretendento pergale 15½ : 9½ (+10 -4 =11). Aleksandras Aliochinas susigražino pasaulio čempiono titulą.
Čempionas
Pergalė prieš A. Aliochiną 1935 m. jam atnešė garbę ir titulą, bet ne pinigų (surinktos lėšos, kaip honoraras atiteko A. Aliochinui). Todėl pasirašęs mačo revanšo sutartį ir priėmęs tris pakvietimus į turnyrus, iškart, po kalėdinių švenčių, kibo į pedagoginę veiklą.
Tarp dviejų mačų dėl čempiono karūnos, tiesa ir bandymų buvo nedaug, M. Euvė turnyruose nelaimėjo 1-osios vietos: Bad Nauheime buvo trečias (po A. Aliochino ir P. Kereso), o Zandvorte – antras (po Rubeno Faino). Nors ir puikiai pradėjęs (4 iš 4), stambiausiame 1936 m. metų turnyre Notingeme, pasaulio čempionas toliau neatlaikė M. Botviniko ir R. Kapablankos pasiūlyto tempo. Jis pradžioje pralaimėjo A. Aliochinui, o po „amžiaus žioptelėjimo“ – E. Laskeriui, todėl pasidalijo, kartu su R. Fainu ir S. Reševskiu, tik trečiąją vietą, tiesa, A. Aliochinas tebuvo 6-tas. M. Euvei geriau sekėsi mini turnyruose – Amsterdame (1936) ir Bad Nauheime (1937), kur jis abu kartus pasidalijo 1-2 vietas ir du kartus laimėjo prieš A. Aliochiną.
Prieš mačą revanšą įvyko eilinis FIDE Kongresas, kuriame M. Euvė, pirmasis iš pasaulio čempionų, pasiūlė, kad kovų dėl pasaulio čempiono titulo organizavimas turėtų priklausyti tarptautinei organizacijai, kuri nustatytų laiką ir atrinktu oficialų pretendentą į titulą. Tačiau…. juo tapo ne R. Kapablanka, ar M. Botvinikas, bet S. Floras. Be to, FIDE atmetė olandų radijo bendrovės AVRO pasiūlymą 1938 m. surengti „pretendentų turnyrą“. Po to M.Euvė pareiškė, kad Kongresas nesugeba spręsti su pasaulio čempionatu susijusių klausimų. Jis pareiškė, kad, jei laimėtų mačą revanšą, sutiktų 1940 m. žaisti mačą su S. Floru, bet prieš tai, 1939 m., pasiruošęs priimti R. Kapablankos kvietimą mačui, jei toks būtų…
M. Euvė tapęs čempionu, su būdingu jam objektyvumu, buvo pareiškęs, kad vargu ar ilgai sėdės „soste“, bet prieš mačą revanšą jau buvo nusiteikęs optimistiškai.
Pretendentas
Po pirmojo mačo, išnagrinėjęs jo partijas, A. Aliochinas suprato, kad jis per stipriai neįvertino varžovo ir pradėjo pasiruošimą revanšui. Visų pirma, jam teko susitvarkyti su savimi: grįžti, vertinant šachmatų pozicijas, prie savo ankstesnio objektyvumo, kartu, neprarasti savo fantazijos ir atakų efektyvumo. Truputi aprimusios ambicijos išėjo jam į naudą. Eksčempionas su dviguba energija veržėsi į turnyrinę kovą ir naudingai praleido laikotarpį tarp mačų. Jis nepasiekė garsių pergalių, kaip 1930-aisiais, bet jam pavyko „sugrįžti“, be to, beveik visai atsisakyti priklausomybės nuo alkoholio.
Prognozės prieš mačą
Prognozės prieš mačą buvo palankios M. Euvei, kuris ir pats buvo įsitikines sėkme. Iš tikro: A. Aliochinui sunkiai sekėsi su juo žaisti, pradedant nuo 1926/1927 m. mačo, kuriame Aliochinas nugalėjo tik dėl pergalės 10-oje partijoje. Pasaulio šachmatų visuomenė 1937 m. laikėsi nuomonės, kad pasaulio eksčempiono žvaigždė leidžiasi.
Mačo eiga
Mačą M. Euvė pradėjo įtikinama pergale, ir po penkių partijų pirmavo 3 : 2. Jam pavykdavo kontroliuoti mačo įvykius ir kiek besistengė A. Aliochinas, olandas efektyviai jį stabdydavo.
Bet žaidžiant juodaisiais, 6-ojoje partijoje, M. Euvę ištiko nesėkmė. Ši partija buvo ne tik viena iš pačių ryškiausių neribotos A. Aliochino fantazijos, bet ir psichologinio jo agresyvumo pavyzdžių. Eksčempionas, 6-ajame ėjime paaukojęs figūrą, psichologiškai sutrikdė pasaulio čempioną. Apie tą žinomą partiją, pakeitusią viso mačo eigą, G. Kasparovas rašė: „ Tai sugalvoti galėjo tik Aliochinas – žmogus, naujoviškai permastęs visas praeities meistrų idėjas“.
Paveiktas šios triuškinančiai 23 ėjime pasibaigusios partijos, M. Euvė iš eilės pralaimėjo dar ir 7-ąją ir 8-ąją, o po trumpo atokvėpio ir 10-ąją partiją. Rezultatas A. Aliochino naudai išaugo iki 6½ : 3½. 1935 m., po 10-ies partijų, rezultatas irgi buvo A. Aliochino naudai, bet tada M. Euvė susikaupė ir laimėjo. Šį karta jis buvo psichologiškai palaužtas, gilumoj jau pasidavęs, nors toliau kovojo iš paskutiniųjų, bet iki pabaigos pilnai nuo patirto sunkaus smūgio nebeatsitokėjo.
Šimto dienų puolimas
Šimto dienų puolimas buvo galutinis Pirmojo pasaulinio karo etapas, kurio metu Sąjungininkai pradėjo seriją puolimų prieš Centrinį bloką Vakarų fronte nuo 1918 m. rugpjūčio 8 d. iki lapkričio 11 d. Šis puolimas prasidėjo Amjeno mūšiu ir iš esmės išstūmė vokiečių pajėgas iš Prancūzijos, kas privertė juos trauktis už Hindenburgo linijos. Puolimas galiausiai pasibaigė visuotinėmis paliaubomis. Sąvoka „Šimto dienų puolimas“ yra susijusi ne su konkrečiu mūšiu ar vieninga strategija, bet su sparčiomis Sąjungininkų pergalėmis, kurios prasidėjo nuo Amjeno mūšio.
1937 m. pasaulio šachmatų čempionatas
Mačo eiga
Tarp 11-os ir 20 partijos vyko apyligė kova su kai kuria M. Euvės persvara: jis laimėjo dvi partijas, kai A. Aliochinas – vieną. Tolimesniam rezultatui, kaip sutiko vėliau ir abu varžovai, buvo svarbi 18-oji partija, kurioje olandas praleido šansą priartėti per vieną tašką prie eksčempiono. Dar daugiau: jis galėjo laimėti 19-ąją ir 20-ąją partijas, kurios baigėsi lygiosiomis. Čempionas galutinai prarado viltį.
Šimto dienų puolimas
Tuometinė situacija
Vokiečių Pavasario puolimas Vakarų fronte, prasidėjęs 1918 m. kovo 21 d., baigėsi liepą. Vokiečiai užėmė teritorijas iki pat Marnos upės, bet jiems taip ir nepavyko pasiekti lemiamo proveržio. Kai baigėsi operacija „Marna-Reimsas“, Sąjungininkų pajėgų aukščiausiasis vadas prancūzas Ferdinandas Fošas suorganizavo kontrataką, kuri vėliau išsivystė į Antrąjį Marnos mūšį. Vokiečiai, suprasdami esantys neparankioje situacijoje, pasitraukė į šiaurę nuo Marnos. Dėl šio pasiekimo, Fošui buvo užtikrintas Prancūzijos maršalo titulas.
Fošas svarstė, kad Sąjungininkams jau vertėtų pereiti į puolimą. Didžioji dalis Amerikiečių ekspedicinių pajėgų jau buvo atvykusi į Prancūziją. Jų buvimas Europoje suteikė Sąjungininkų armijoms daugiau pasitikėjimo. JAV generolas Džonas Peršingas siekė, kad jo armija veiktų nepriklausomai. Britų armija taip pat buvo sustiprinta karių, grįžusių iš kampanijų Italijoje ir Palestinoje, bei atsargos karių, kurių anksčiau neišleido Britanijos ministras pirmininkas Loidas Džordžas.
1937 m. pasaulio šachmatų čempionatas
Po mačo
Iš kart po mačo M. Euvė rašė: „ Mačo revanšo rezultatas išsamiai ir aiškiai rodo : A. Aliochinas šiandieną ne tik stiprus šachmatininkas, bet – stipriausias pasaulyje. Jis žaidė nuostabiai, todėl man ne gėda, kad pralaimėjau tokiam varžovui….Jis buvo nuostabus visose stadijose, bet labiausiai mane sužavėjo su kokiu meistriškumu jis žaisdavo atidėtąsias partijas“.
Šimto dienų puolimas
Tuometinė situacija
Buvo svarstoma daugybė pasiūlymų, bet Fošas galiausiai priėmė feldmaršalo Daglaso Heigo, vadovavusio Britų ekspedicinėms pajėgoms, pasiūlymą smogti ties Somos upe, į rytus nuo Amjeno ir į pietvakarius nuo Somos mūšio vietos 1916 m., su tikslu priversti vokiečius atsitraukti nuo gyvybiškai svarbaus geležinkelio, jungiančio Paryžių su Amjenu. Soma kaip mūšio vieta buvo pasirinkta dėl keleto priežasčių. 1916 m. Soma žymėjo ribą tarp BEP ir Prancūzijos armijų, taip palengvinant jų kooperavimąsi. Taip pat Pikardijos kaimo vietovės buvo tinkamos tankų eksploatavimui, ne taip kaip Flandrijoje. Galiausiai, vokiečių gynybinės linijos, saugomos antrosios vokiečių armijos, buvo, palyginus, silpnos, nes jas nuolatos atakavo australų pajėgos.
1937 m. pasaulio šachmatų čempionatas
Po mačo
Mačo revanšo metu A. Aliochinas rodė ne tik išradingumą, kurį buvo praradęs 1-ojo mačo pabaigoje, bet ir žaidė atidžiau, mažiau rizikavo. Jis, neaštrino situacijos, kaip anksčiau būdavo, bet kokia kaina: jei aukojo, tai pagrįstai, be to, palaikydavo įtampą už tai nesuteikdamas varžovui pozicinių pliusų. Jei ir kur perlenkdavo lazdą, tai neprarasdamas padėties kontrolės, „neapsikasdavo“, kaip tai būdavo 1935 m. mače. Tai paveikė M. Euvę, kuris matyt nelaukė, kad mačui eksčempionas bus taip gerai pasiruošęs.
Šimto dienų puolimas
Amjenas
Amjeno mūšis prasidėjo 1918 m. rugpjūčio 8 d., pasitelkiant daugiau nei 10 Sąjungininkų divizijų, sudarytų iš australų, kanadiečių, britų ir prancūzų pajėgų, bei daugiau nei 500 tankų. Kruopščių pasiruošimų dėka, Sąjungininkams pavyko pradėti mūšį netikėtai. Puolimas, vadovaujamas Ketvirtosios britų armijos, pralaužė vokiečių linijas, o tankai atakuodami užnugarines vokiečių pozicijas, pasėjo paniką ir sąmyšį. Dienos pabaigoje vokiečių priekinėse linijose į pietus nuo Somos buvo sukurtas 24 km ilgio tarpas. Sąjungininkai į nelaisvę paėmė 17 000 karių ir pasisavino 330 šaunamųjų ginklų. Rugpjūčio 8 d. buvo suskaičiuota 30 000 vokiečių aukų, kai tuo metu žuvusių, sužeistų ar dingusių Sąjungininkų karių buvo tik apie 6 500. Milžiniškas Vokietijos moralės kritimas paskatino Eriką Ludendorfą praminti tą dieną „Juodąja Vokietijos armijos diena“.
Sąjungininkai valdė padėtį dar tris dienas, nors ir nebebuvo tokių įspūdingų rezultatų kaip rugpjūčio 8 d., nes greitos atakos metu buvo išeikvota didelė dalis amunicijos ir produktų. Per tas tris dienas Sąjungininkai sugebėjo pajudėti į priekį 19 km, nors tai daugiausiai buvo pirmos dienos rezultatas. Vokiečiams gavus pastiprinimą, jėgos daugmaž išsilygino.
Soma
1918 m. rugpjūčio 15 d. Fošas pareikalavo Heigo pratęsti Amjeno puolimą, nors ataka ir buvo silpna dėl produktų ir artilerijos stygiaus, o vokiečių rezervo kariai jau judėjo į frontą. Haigas atsisakė ir vietoj to nusprendė pradėti visiškai naują puolimą, kurį vestų Trečioji britų armija, Alberte (Alberto mūšis). Puolimas buvo pradėtas rugpjūčio 21 d.
285px|thumb|[[1918 m. rugsėjo 1 d., netoli Somos. Kulkosvaidis, kurį mūšiui parengė 54-asis Australijos batalionas.]]
Puolimas buvo sėkmingas, nes pavyko nustumti Antrąją vokiečių armiją 55 kilometrus atgal nuo pirminės fronto linijos. Albertas buvo užimtas rugpjūčio 22 d. Rugpjūčio 17 d. Dešimtoji prancūzų armija praplėtė ataką pietuose, o rugpjūčio 29 d. užėmė Noyon miestą. Rugpjūčio 26 d. į šiaurę nuo pradinės puolimo vietos britų armija praplėtė ataką dar vienuolika kilometrų, pradėdama Antrąjį Araso mūšį.
Pasistūmėjimas iki Hindenburgo linijos
Pralaužus priekinę gynybos liniją ir nustūmus vokiečius iki Hindenburgo linijos, prasidėjo daugybė naujų mūšių.
Perkėlus artileriją į priekį ir papildžius amuniciją, į rytus nuo Amjeno Ketvirtoji britų armija pasistūmėjo į priekį, o australų kariniai daliniai, kirsdami Somos upę, rugpjūčio 31 d., šv. Kventino mūšio metu, pralaužė vokiečių gynybines linijas. Rugpjūčio 26 d., Antrojo Araso mūšio metu, į šiaurę nuo Somos Pirmoji birtų armija praplėtė ataką dar 11 kilometrų.
Kostas Chalkias
Kostas Chalkijas (Κώστας Χαλκιάς; g. 1974 m. gegužės 30 d.) – buvęs Graikijos futbolininkas, vartininkas.
Šimto dienų puolimas
Pasistūmėjimas iki Hindenburgo linijos
Rugsėjo 10 d., Savy-Dallon mūšio metu, į pietus nuo BEP susitelkimo vietos, Pirmoji prancūzų armija pasiekė Hindenburgo liniją ties šv. Kventino kalva, o Dešimtoji prancūzų armija pasiekė Hindenburgo liniją šalia Laono rugsėjo 14 d., Vauxaillon mūšio metu. Ketvirtoji britų armija Hindenburgo liniją pasiekė ties šv. Kventino kanalu rugsėjo 18 d., Épehy mūšio metu.
Kostas Chalkias
Karjera
1994 m. pradėjo profesionalo karjerą „Panathinaikos“ klube, tačiau ten žaidė mažai, skolintas žemesnės lygos klubams. Vėliau žaidė „Iraklyje“, grįžo į „Panathinaikos“. 2005–2006 m. bandė rungtyniauti užsienyje (Anglijoje, Ispanijoje), bet ten įsitvirtinti nepavyko. 2006 m. grįžo į Graikiją.
Karjera rinktinėje
Kostas Chalkijas 2001 m. debiutavo Graikijos rinktinėje, varžybose prieš Estiją. Kaip atsarginis vartininkas dalyvavo graikams pergalingame 2004 m. Europos čempionate. Iš rinktinės pasitraukus Antoniui Nikopolidžiui, Chalkijas tapo vienu pagrindinių Graikijos vartininkų. 2012 m. birželio 23 d. rinktinei iškritus iš Euro 2012 paskelbė baigiantis karjerą nacionalinėje komandoje.
Šimto dienų puolimas
Pasistūmėjimas iki Hindenburgo linijos
Rugsėjo 2 d. vokiečiai jau buvo nustumti iki pozicijos ties Hindenburgo linija, kurioje jie pradėjo savo Pavasario puolimą.
Hindenburgo linijos mūšiai
Fošas jau planavo koncentruotų atakų seriją (vėliau pavadintą „Didžiuoju puolimu“) prieš vokiečių gynybines linijas Prancūzijoje, tuo pačiu norėdamas gerokai pastumti fronto liniją į priekį.
Pagrindiniai vokiečių gynybiniai įtvirtinimai buvo suregzti ties Hindenburgo linija, įtvirtinimai driekėsi nuo Cerny provincijos šalia Enos upės iki pat Araso. Dar prieš prasidedant Fošo planuotam puolimui, gausios vokiečių pajėgos buvo sutriuškintos Havrinkorte ir Saint Mihielyje rugsėjo 12 d.
Pirmoji „Didžiojo puolimo“ ataka buvo pradėta rugsėjo 26 d., vedant prancūzų ir amerikiečių kariams. Ši ataka buvo vykdoma sudėtingomis sąlygomis (dėl nelygaus reljefo), todėl Hindenburgo linija nebuvo pralaužta iki pat spalio 17 d.
Po dviejų dienų Alberto I vadovaujama armijų grupė, sudaryta iš Belgijos armijos, Antrosios britų armijos ir Šeštosios prancūzų armijos, pradėjo ataką netoli Ypro, Flandrijoje (Penktasis Ypro mūšis). Abi atakos buvo pradėtos sėkmingai, bet vėliau sulėtėjo dėl logistikos problemų.
258 px|thumb|Kanadiečių kariai glaudžiasi kelio Arasas-Kambrė griovyje.
Tokia katastrofa privertė Vokietijos kariuomenės vadus pripažinti, kad karą reikia kuo greičiau užbaigti. Smunkanti vokiečių moralė įtikino ir Sąjungininkų vadus bei politinius lyderius, kad karas gali būti užbaigtas dar 1918 m. Anksčiau, visos pastangos buvo dedamos į pajėgų ruošimą lemiamam puolimui 1919 m.
Už Hindenburgo linijos
Per spalį vokiečių armijos pasitraukė iš teritorijų, kurias buvo užėmusios 1914 m. Sąjungininkai spaudė vokiečius atgal iki pat geležinkelio linijos, jungusios Mecą ir Briugę, kuri tiekė produktus vokiečiams fronte šiaurinėje Prancūzijoje ir Belgijoje didžiąją karo dalį. Sąjungininkams pasiekus šią geležinkelio liniją, vokiečiai buvo priversti palikti vis daugiau sunkiosios technikos ir kitų reikmenų. Tokia situacija tik dar labiau žlugdė karių moralę ir mažino galimybes pasipriešinti Sąjungininkų kariuomenėms.
Didelius nuostolius patyrė tiek Sąjungininkų pajėgos, tiek besitraukianti vokiečių armija. Vokiečių ariergardas kovėsi su Sąjungininkų armijomis daugybėje mūšių visą spalį ir lapkričio pradžioje. Buvo kaunamasi iki paskutinių minučių, kai karinės paliaubos turėjo įsigalėti 1918 m. lapkričio 11 d. 11 valandą. Vienas paskutinių karių, žuvusių Pirmajame pasauliniame kare, buvo kanadiečių eilinis Džordžas Lorensas Praisas. Jis žuvo dvi minutės iki paliaubų įsigaliojimo.
Oslo fjordas
thumb|right|280px|Oslo fjordo pakrantė Oslo fjordas yra fjordas Pietų Norvegijoje.
Seniausios Oslo fjordą supančios teritorijos gyvenvietės datuojamos akmens ir bronzos amžiais. 100 km ilgio fjordas iš šiaurės į pietus besitęsiantis nuo Skagerako sąsiaurio iki Oslo uosto. Susijungia su Šiaurės jūra. Ties Drøbaku jis susiaurėja, bet netoli sostinės vėl išplatėja. Akershuso ir Østfoldo fiulkės supa fjordą rytuose, Buskerudo ir Vestfoldo vakaruose.
Fjordo pakrantėje įsikūrusios vienuose seniausių šalies miestų ir kaimų gyvena daugiau kaip 1 000 000 gyventojų. Daugelis šių gyvenviečių išsiskiria sena prekybos ir laivybos istorija. Regionas palaiko artimus ryšius su sostine, tad jo infrastruktūra labai gerai išvystyta. Ilgiausias Europoje 7,2 km po jūra iškastas tunelis jungia Frogna su Hurumu vakaruose. Oslo fjordo regione puikiai derinasi senasis kultūrinis paveldas ir modernioji pramonė bei verslas. Atokiau nuo pramoninių zonų pakrantė atrodo lyg nusėta didelėmis ir mažomis salomis, išraižyta užutėkių ir įlankų, išmarginta poilsiavietėmis ir valčių prieplaukomis bei spalvingais vasarnamiais. Vasaros dažniausiai šiltos, o Staverno mieste būna 200 saulėtų dienų per metus. Žiemos šiame regione retai būna žvarbios, iškrentančio sniego kiekį lemia vietovės aukštis virš jūros lygio ir nuotolis nuo pakrantės.
Dovana
thumb|240px| Kalėdinės dovanos Dovana – daikto, pinigų įteikimas kitam žmogui negaunant už tai jokio atlygio. Dažniausiai dovanos teikiamos švenčių proga. Dovanos tikslas emociškai teigiamai nuteikti adresatą. Kartais dovana siekiama išpirkti kaltę ar susitaikymo.
Dovanų klasifikacija pagal populiariausias progas
Populiariausios progos dovanoms - įvairios šventės:
Istorija
Senovės Romoje Naujų metų proga dovanodavo mažas simbolines dovanas: medžio šakelę arba vaisių iš nuosavo sodo – tai apdovanojamajam turėdavo atnešti laimę ateinančiais metais. Viduramžiais populiari dovana tarp Europos didikų buvo gyvas dramblys – iš Indijos arba Afrikos.
Su dovana susiję prietarai
Daugelyje kultūrų (nuo Lietuvos iki Kinijos) dovana susijusi su įvairiais prietarais. Pvz., daugelyje šalių dovanai netinka peilis arba žirklės, laikrodis ir muilas.
Ironweed
Filme vaidina Jack Nicholson, Meryl Streep, Carroll Baker, Michael O’Keefe, Diane Venora, Fred Gwynne, Tom Waits ir Nathan Lane. Už filmą Nicholson buvo nominuotas Oskarui kaip Geriausias aktorius, o Streep – kaip Geriausia aktorė.
Gvarambarė
Gvarambarė  – miestas Paragvajuje, Centriniame departamente, 31 km į pietryčius nuo Asunsjono. ~27 tūkst. gyventojų.
Miestas pasiekiamas Nacionalinio kelio Ruta 1 atšaka. Svarbus cukraus pramonės centras. Mieste veikia Azucarera Guarambaré ir Ingenio Azucarero La Felsina bendrovės, gaminančios cukrų iš vietinių cukranendrių ir eksportuojančios į JAV ir Europą. Miestui būdinga kolonijinė architektūra, yra XIX a. vilų, bažnyčia.
Gvarambarėje gimė žymus Paragvajaus rašytojas, muzikas Emiliano R. Fernández. Mieste vyksta didžiausias šalyje menų festivalis „Festival del Takuare'ẽ“. Jo metu pristatymus rengia muzikos ir šokių kolektyvai, teatrai, amatininkai.
Istorija
Gvarambarė įkurta 1538 m. konkistadoro Domingo de Iralos. Pavadinta gvaranių kasiko vardu.
Tomas Kairiūkštis
Tomas Jonas Kairiūkštis (1925 m. gruodžio 18 d. Tauragėje – 2003 m. sausio 16 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas patologas fiziologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1950 m. baigęs Vilniaus universitetą dirbo Eksperimentinės ir klinikinės medicinos institute, LSSR mokslų akademijos Eksperimentinės medicinos ir onkologijos institute. 1959 m. dalyvavo Londone vykusiame 4-ajame Europos alergologų kongrese. 1971 m. medicinos mokslų daktaras.
Tyrė kai kuriuos bendruosius nespecifinės terapijos poveikio dėsningumus ir galimus mechanizmus alerginių ir infekcinių alerginių ligų atvejais. Nebūdamas kalbininkas, pasižymėjo plačiu filologiniu išsilavinimu, gerai mokėjo nemažai svetimų kalbų. 1970–1987 m. 10 tomų instituto mokslinių darbų atsakingasis redaktorius.
Jurijus Aleksandrovas
Jurijus Aleksandrovas (g. 1934 m.) – rusų šaunamųjų ginklų konstruktorius. Labiausiai žinomas kaip automato AL-7 kūrėjas ir vienas iš automatų AK-107 ir AK-108 konstruktorių.
Jurijus Aleksandrovas gimė 1934 m. lapkričio 22 d. Ust-Kuto kaime Irkutsko srityje (Rusija). Tėvas Konstantinas žuvo Antrajame pasauliniame kare, motina Nina buvo ligoninės sąskaitininkė.
1952 m. baigė vidurinę mokyklą ir įstojo į Leningrado karinės mechanikos institutą. 1958 m. jį baigė su inžinieriaus diplomu.
1958 m. ėmė dirbti IžMaše, Vyriausiojo ginklų konstruktoriaus skyriuje, Jevgenijaus Dragunovo grupėje, kuri tuo metu kūrė snaiperinį šautuvą SVD, 1963 m. priimtą į ginkluotę.
1963 m. užsiėmė inžinieriniais projektais, kurių tikslas buvo patobulinti automatinių šaunamųjų ginklų mechanines sistemas ir padidinti taiklumą. 1969 m. sukūrė automatą AL-7, kuriame panaudojo subalansuotos atatrankos sistemą. Ginklas sėkmingai veikė bandymuose, parodydamas 1,5-1,5 kartus didesnį taiklumą, nei tuometiniai armijos ginklai.
Nuo 1974 m. J. Aleksandrovas (tuo metu – IžMašo vyriausiojo ginklų konstruktoriaus pavaduotojas) dalyvavo paleidžiant į serijinę gamybą automatus AK-74 ir AKS-74, tobulino gamyboje naudojamus technologinius metodus.
Vėliau dalyvavo kuriant civilinius ginklus pagal karinius modelius – medžioklinius karabinus „Tigr“ ir „Saiga“.
Diegdamas į AK-101 konstrukciją subalansuotos atatrankos sistemą sukūrė automatus AK-107 ir AK-108.
Apdovanotas Raudonosios Vėliavos ir Garbės Ženklo ordinais.
Šanchajaus uostas
2011 m. Šanchajaus uostas pasiekė rekordą ir perkrovė 30 milijonų TEU. Uostas įsikūręs prie rytinės Rytų Kinijos jūros pakrantės, pietinės Hangdžou įlankos pakrantės bei Jangdzės, Huangpu ir Tsiantango upių sankirtos.
1842 m. Šanchajuje pradėjo veikti prekybinis uostas. XX a. pabaigoje tai jau buvo didžiausias miestas ir uostas regione. 1949 m. Šanchajaus uostą perėmė Kinijos komunistų partija ir prekyba su užsienio valstybėmis buvo nutraukta, kas neigiamai atsiliepė uosto vystymuisi. 1991 m. Šanchajuje vykdyta ekonominė reforma. Nuo to laiko Šanchajaus uostas vėl pradėjo sparčiai augti ir prekiauti su užsienio uostais.
Uostas išskiriamas į penkias pagrindines zonas: Jangdzės upės, Huangpu upės bei tris jūrines zonas. Tai vienas svarbiausių susisiekimo ir ekonomikos objektų Jangdzės upės regione.
Dilgėliniai
Dilgėliniai (Urticaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima, kuriai priklauso vienametės arba daugiametės žolės su dilginamaisiais plaukeliais. Lapai išsidėstę pražangiai arba priešiškai, sveiki ar giliai suskaldyti. Žiedai susitelkę į varpos ar šluotelės pavidalo žiedynus.
Šeimoje yra apie 50 genčių ir apie 2600 rūšių, kurių didesnė dalis paplitusi tropikuose. Lietuvoje auga viena dilgėlių gentis su 3 rūšimis:
Bygirdai
Bygirdai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Turgelių.
Kuraševo Šv. Antono Piečerskio cerkvė
'''Kuraševo Šv. Antono Piečerskio cerkvė'''  – medinė cerkvė, esanti Kuraševo kaime. Cerkvė priklauso Kuraševo Šv. Antono Piečersko parapijai. Cerkvė pastatyta 1868 metais, 1898 m. perstatyta, architektai Sylwester Wasiluk ir Łukasz Prokopiuk. 1998 m. gegužės 15 d. cerkvė buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Sabalėnų piliakalnis
Sabalėnų piliakalnis, Sabakalnis – piliakalnis ir gyvenvietė Prienų rajono savivaldybės teritorijoje, į pietus nuo Sabalėnų kaimo, Pakuonio seniūnija. Pasiekiamas iš plento Purvininkai – Rokai Laukiškėse pasukus rytų kryptimi į dešinę žvyrkeliu, pavažiavus 1 km, už dviejų stačių posūkių pasukus į dešinę pietų kryptimi, 1,6 km link Sabalėnų – yra dešinėje, vakaruose nuo kelio.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje didelėje kalvoje. Aikštelė netaisyklingo keturkampio formos, pailga rytų – vakarų kryptimi, 72x40 m dydžio. Šlaitai nuolaidūs, 6­-8 m aukščio. Piliakalnis labai suardytas arimų, dabar dirvonuoja, šiaurinis šlaitas dirbamas.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia.
Tyrimai
1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.
Antanas Grigelis (1929)
Antanas Grigelis (1929 m. gegužės 19 d. Švendubrė, Alytaus apskritis – 1995 m. liepos 4 d. Slupskas, palaidotas Vilniuje) – Lietuvos zoologas hidrobiologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Sabalėnų piliakalnis
Tyrimai
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Antanas Grigelis (1929)
Biografija
1956 m. baigė Vilniaus universitetą. 1986 m. biologijos mokslų daktaras.
1956–1991 m. dirbo Biologijos institute (nuo 1959 m. Zoologijos ir parazitologijos institutas, nuo 1989 m. Ekologijos institutas). 1961–1968 m. Buivydiškių žemės ūkio technikumo, 1969–1971 m. – Vilniaus pedagoginio instituto, 1993–1995 m. – Slupsko pedagoginio universiteto dėstytojas. Nuo 1993 m. profesorius. 1967–1995 m. Lietuvos hidrobiologijos draugijos pirmininkas.
Mokslinė veikla
Tyrė mažašeres žieduotąsias kirmėles oligochetus, kitas Lietuvos ežerų zoobentosą sudarančias gyvūnų grupes. Parašė, su kitais, apie 10 knygų.
Entebės operacija
300px|thumb|right|Senasis Entebės oro uosto terminalas 2008 m. Entebės operacija – karinė Izraelio operacija prieš Palestinos išlaisvinimo liaudies fronto ir Vokietijos Revoliucinių kuopelių teroristus, 1976 m. birželio 27 d. užgrobusius Air France oro linijų lėktuvą. Jos metu, 1976 m. liepos 4 d., Izraelio specialiosios pajėgos buvo lėktuvais perskraidintos 4000 km į Ugandos Entebės oro uostą, kurio terminale išlaisvino ten laikytus 102 iš 106 įkaitų. Operacijos metu žuvo vyresnysis buvusio Izraelio ministro pirmininko B. Netanyahu brolis, Izraelio specialiųjų pajėgų grupės vadas Yonatan Netanyahu ir buvo sužeisti dar penki Izraelio kariai, taip pat nukauti visi terminale buvę teroristai ir iki 45 Ugandos kareivių. Siekiant pagerbti žuvusį Y. Netanyahu, šis reidas dar vadinamas Yonatan operacija. Reido metu žuvo ir trys įkaitai, tačiau kiti 102 įkaitai buvo išlaisvinti ir nugabenti į Izraelį. Viena įkaitė, lėktuvui nusileidus Entebės oro uoste, dėl apsinuodijimo buvo pervežta į Entebės ligoninę. Po oro uosto terminalo šturmo, Ugandos kareiviai ją nužudė.
Lėktuvo užgrobimas
1976 m. birželio 27 d. aviakompanijos Air France lėktuvas Airbus A300, skridęs maršrutu Tel Avivas – Paryžius nusileido tarpinio sustojimo Atėnų oro uoste, kuriame tuo metu vyko personalo streikas. Tuo pasinaudojo jį užgrobusi keturių teroristų grupė, iš jų du buvo Palestinos išlaisvinimo liaudies fronto nariai, o kiti du – Vokietijos kraštutinių kairiųjų radikalų, vadinamosios Revoliucinės kuopelės, nariai. Lėktuvui pakilus iš Atėnų oro uosto jame buvo 246 keleiviai ir 12 įgulos narių. Teroristai privertė įgulą nusileisti Libijos Bengazio oro uoste. Bengazyje buvo paleista viena nėščia keleivė, o lėktuvą papildžius kuru, jis birželio 28 d. perskrido į Ugandos Entebės oro uostą. Entebėje prie lėktuvo užgrobėjų prisijungė dar keturi teroristai, kurie pareikalavo paleisti Izraelyje ir keliose Europos valstybėse įkalintus palestiniečius, o to nepadarius iki 1976 m. liepos 1 d., pagrasino šaudysiantys įkaitus. Prezidento Idi Amino vadovaujamos Ugandos karinės pajėgos parėmė teroristus, kurie suskirstė įkaitus į dvi grupes: žydus ir Izraelio piliečius bei didžiają dalį įkaitų iš pirmosios grupės paleido. Lėktuvo įgulos nariai savo noru pasiliko su likusiais terminale įkaitais, nors teroristai leido jiems išskristi kartu su kitais paleistaisiais į Paryžių. Laikomų įkaitais Entebės oro uoste liko 106 asmenys.
Operacijos planavimas
Liepos 1 d. Izraelio vyriausybė bandė vesti derybas su teroristais, siekdama, kad šie atidėtų ultimatumo laiką iki liepos 4 d. Ugandos prezidentas Idi Amin taip pat paprašė teroristų atidėti terminą iki liepos 4 d. Šis laiko atidėjimas Izraeliui leido pasirengti įkaitų išlaisvinimo operacijai. Vienas Izraelio pajėgų karininkas ketverius mėnesius buvo Izraelio pajėgų karinėje misijoje Ugandoje ir suteikė informacijos apie Ugandos pajėgumus, taip pat paaiškėjo, kad Entebės oro uostą statė Izraelio kompanija, todėl buvo rasti šio objekto brėžiniai, pagal kuriuos Izraelyje pastatytas Entebės oro uosto maketas. Mossad nusiuntė savo agentą į Nairobį, kuris lengvu lėktuvu nuskrido iki Entebės oro uosto ir skrisdamas virš terminalo atliko kelias jo nuotraukas. Izraelio vyriausybė susitarė su Kenijos vyriausybe, kad ši leistų Izraelio pajėgų lėktuvams Lockheed C-130 Hercules skristi Kenijos oro erdve ir leistis Nairobio oro uoste pasipildyti kuro. Mossad taip pat apklausė teroristų paleistus ir išskraidintus į Paryžių asmenis, iš kurių sužinojo svarbios informacijos apie įkaitus, jų buvimo vietą terminale, teroristus ir Ugandos kareivius bei jų turimą ginkluotę.
Izraelio specialiųjų pajėgų grupė
Operacijai Entebės oro uoste įvykdyti Izraelis surinko apie 100 karių grupę, kurią suskirstė į tris padalinius: vadovavimo ir kontrolės, specialiųjų pajėgų Sayeret Matkal terminalo šturmo grupės (ją sudarė apie 30 karių, kurių pusė turėjo įsiveržti į terminalą ir išlaisvinti įkaitus, o kita pusė – atremti galimą Ugandos pajėgų ataką) bei palaikymo grupės, kuriai pavesta užkirsti kelią galimam Izraelio transporto lėktuvų užpuolimui, sunaikinti Ugandos karinių oro pajėgų MIG lėktuvus oro uoste, padėti išlaisvintiems įkaitams įlipti į lėktuvus ir juos papildyti kuru.
Skrydis į Entebę
Pakilę keturi Izraelio pajėgų lėktuvai Lockheed C-130 Hercules, praskrido ties Šarm el Šeichu, toliau tęsė skrydį virš Raudonosios jūros vos 30 m aukštyje, kad jų nesusektų Egipto, Saudo Arabijos ir Sudano radarai. Ties pietine Raudonosios jūros dalimi, jie kirto Džibučio teritoriją ir perskridę tarp Somalio ir Etiopijos Ogadeno regiono, pasuko link Viktorijos ežero. Šiuos lėktuvus taip pat lydėjo du Boeing 707, iš kurių viename buvo įrengta karo ligoninė, o kitame – operacijos štabas. Vienas Boeing 707 nusileido Nairobio oro uoste, kitas – visos operacijos metu skraidė virš Entebės oro uosto.
Baltasis paltusas
Baltasis paltusas (Hippoglossus hippoglossus) – plekšniažuvių (Pleuronectiformes) būrio žuvų rūšis. Paplitęs šiaurinėje Atlanto vandenyno dalyje: nuo Biskajos įlankos pietuose iki Barenco jūros ir Grenlandijos pakrančių šiaurėje.
Entebės operacija
Įkaitų išlaisvinimas
|right|thumb|240px|Entebės oro uosto skrydžių valdymo centras 2009 m. Izraelio lėktuvai Entebės oro uoste nusileido vėlai vakare, apie 23 val. Iš lėktuvų prie oro uosto terminalo šturmo grupė privažiavo Land Rover džipais. Kolonos priekyje vyko juodas Mercedes-Benz, turėjęs suklaidinti Ugandos kareivius, esą juo važiuoja prezidentas Idi Amin. Priartėjus prie terminalo, du Ugandos kareiviai įsakė artėjantiems automobiliams sustoti. Šturmo grupė paleido į juos ugnį iš ginklų su duslintuvais, tačiau vienas iš grupės narių, pastebėjo, kad Ugandos kareiviai dar gyvi ir ėmė šaudyti iš paprasto šturmo šautuvo. Saugodamasi, kad nebūtų iš anksto pastebėta, šturmo grupė nedelsiant atakavo terminalo pastatą. Prieš įsiverždama į terminalą, šturmo grupė įspėjo įkaitus nedelsiant gultis ant žemės, tačiau vienas įkaitas liko stovėti ir atakos metu buvo nukautas. Susišaudymo su teroristais, trukusio mažiau nei dvi minutes, metu žuvo dar du įkaitai bei buvo nukauti visi teroristai. Tuo tarpu Entebės oro uoste nusileidus likusiems Izraelio lėktuvams, šturmo palaikymo grupė sunaikino oro uoste buvusius Ugandos MIG lėktuvus ir oro uosto radarą. Izraelio pajėgoms perkeliant įkaitus į lėktuvus, Ugandos kareiviai ėmė šaudyti iš oro uosto skrydžių kontrolės bokšto. Izraelio pajėgos atsišaudė iš šautuvų ir granatsvaidžių. Šio susišaudymo metu, spėjama, kad snaiperio ugnimi, buvo nukautas Izraelio šturmo grupės vadas Yonatan Netanyahu. Visa operacija, kurios metu buvo nukauti Entebės oro uosto terminale buvę 7 teroristai ir iki 45 Ugandos kareivių, užtruko 53 minutes. |right|thumb|240px| Izraelio lėktuvas po įkaitų išlaisvinimo operacijos nusileidęs Tel Avivo oro uosteVisi operacijoje dalyvavę lėktuvai iš Entebės oro uosto vienas po kito išskrido į Nairobį, iš kurio perskrido į Tel Avivą.
Baltasis paltusas
Kaip ir kitos plekšniažuvės, paltusas yra suplotos formos. Nugara tamsiai ruda, pilka ar juoda, pilvas balkšvas. Baltasis paltusas yra viena didžiausių kaulinių žuvų pasaulyje – jis užauga iki 4,7 m, gali sverti iki 320 kg ir išgyventi ~50 metų.
Entebės operacija
Ugandos veiksmai po operacijos
Izraelio lėktuvams išskridus iš Entebės oro uosto, Ugandos kareiviai, vykdydami asmeninį Idi Amino įsakymą, nužudė Entebės ligoninėje paguldytą vieną 75 metų amžiaus įkaitę Dora Bloch. Kartu buvo nužudyti ir keli ligoninės gydytojai bei medicinos seserys, bandę tam pasipriešinti. Siekdamas atkeršyti Kenijai už suteiktą paramą Izraelio pajėgoms, Idi Aminas įsakė nužudyti ir kelis šimtus Kenijos gyventojų, gyvenusių Ugandoje.
Baltasis paltusas
Gyvena vandenyno dugne, 50–2000 m gylyje, nors retkarčiais išplaukia į paviršių. Mailius plūduriuoja pelaginėje zonoje, bet užaugęs iki 4 cm, plaukia į dugną. Lytiškai subręsta tik ~10-uosius metus. Mailius maitinasi vėžiagyviais, o suaugusios žuvys medžioja susiliedamos su vandenyno dugnu ir puldinėdamos kitas žuvis (menkes, silkes, jūrų laputes, tobius).
Entebės operacija
Tarptautinė reakcija
Ugandos vyriausybė kreipėsi į Jungtinių Tautų Saugumo Tarybą, dėl Izraelio karinių veiksmų, kuriais buvo pažeistas Ugandos suverenitetas. Tačiau Saugumo Taryba šiuo klausimu nepriėmė jokios rezoliucijos. Vakarų šalys pasveikino Izraelį su sėkmingai pasibaigusia operacija, o arabų ir socialistinės valstybės Izraelio veiksmus Entebėje įvardijo kaip agresijos aktą.
Baltasis paltusas
Seniau baltasis paltusas buvo svarbus pramoninės žvejybos laimikis, bet dėl ilgo augimo laikotarpio šios žuvies populiacija ženkliai sumažėjo. Dabar paltusų žvejyba ženkliai ribojama, šios žuvys auginamos žuvininkystės ūkiuose.
Entebės operacija
Operacijos įamžinimas
Įkaitų išlaisvinimo drama Entebės oro uoste buvo pavaizduota keliuose dokumentiniuose ir meniniuose filmuose, tarp kurių ir 2006 m. britų sukurtoje dramoje „Paskutinis Škotijos karalius“. 2012 m. rugpjūtį, Ugandos ir Izraelio oficialūs asmenys Y. Netanyahu pagerbimo ceremonijoje prie Entebės oro uosto skrydžių valdymo centro, pareiškė esą kartu pasiryžę kovoti prieš terorizmą.
Meranas
Meranas – miestas Italijoje, Trentino-Alto Adidžės regione, Bolcano provincijoje (Pietų Tirolis). Miestas žinomas kaip spa kurortas, apsuptas virš 3 km aukščio kalnų, kelyje į Paserio, Vinšgau ir Ulteno slėnius. Praeityje Meranas irgi buvo populiari gyvenamoji vieta, kur apsistojo Franz Kafka, Ezra Pound, Paul Lazarsfeld ir kitos įžymybės, kurioms patiko švelnus klimatas.
Istorija
Menhyrai ir kiti radiniai rodo, kad ši vietovė buvo apgyvendinta III tūkst. pr. m. e. Miesto istorija prasidėjo 15 m. pr. m. e., kai romėnai užėmė Adidžės slėnį ir įkūrė pakelės stotį Statio Maiensis.
Gyvenvietė pirmąkart paminėta kaip Mairania 857 m. Tirolio pilies grafai Meranui suteikė miesto titulą XIII a. ir padarė Tirolio grafystės sostine. Grafystė atiteko Habsburgams 1363 m., kai Tirolio grafienė Margarita atsisakė titulo. Austrijos kunigaikštis Frydrichas IV perkėlė Tirolio rūmus į Insbruką 1420 m. Nors Meranas išliko Tirolio oficialia sostine iki 1848 m., jis prarado svarbą kaip ekonomiškai svarbus miestas kelyje iš Vokietijos į Italiją. Pinigų kalykla buvo perkelta į Halą Tirolyje 1477 m.
Tirolio sukilimas 1809 m. prieš prancūzus vėl atkreipė dėmesį į Meraną. Netoliese valstiečių armija sumušė prancūzų ir bavarų karius, kol sukilimas nebuvo numalšintas. Po Pirmojo pasaulinio karo pagal Saint-Germain-en-Laye sutartį Meranas su Pietų Tiroliu atiteko Italijos karalystei.
2010 m. balandžio 12 d. purvo nuošliauža trenkėsi į traukinį 30 km nuo Merano ir užmušė 9, sužeidė 27 žmones. thumb|center|600px|Paserio upės panorama.
Juozas Kairiūkštis
thumb|280px|[[Lietuvių mokslo draugija|Lietuvių mokslo draugijos narių grupė 1912 m. Pirmoje eilėje: Jonas Jablonskis, Žemaitė, Petras Kriaučiūnas, Jonas Basanavičius, Liudvika Didžiulienė, Jonas Dielininkaitis; antroje eilėje: Vincas Palukaitis, Antanas Vileišis, Baltramiejus Čepulis, Adomas Sketeris, Gabrielius Landsbergis-Žemkalnis, Jonas Ambrozaitis; trečioje eilėje: Juozas Kairiūkštis, Jonas Spudulis, Mečislovas Davainis-Silvestraitis, Mykolas Kuprevičius]] Juozas Kairiūkštis (1855 m. kovo 5 d. Girininkuose, Pakuonio valsčius – 1937 m. birželio 14 d. Kaune) – Lietuvos pedagogas, visuomenės veikėjas.
Biografija
1870 m. baigęs Veiverių mokytojų seminariją mokytojavo prie jos veikiančioje pavyzdinėje pradinėje mokykloje. 1872 m. Frydrichui Kuršaičiui padėjo tyrinėti lietuvių kalbą. Dėl rūpinimosi lietuvių kalbos dėstymu seminarijoje Rusijos administracijos perkeltas mokytojauti į Seinus. 1889 m. baigė Vilniaus mokytojų institutą. 1903–1906 m. Veiverių mokytojų seminarijos mokytojas. Už dalyvavimą 1905–1907 m. revoliuciniuose įvykiuose ištremtas iš Lietuvos. 1906–1910 m. mokytojavo Jendžejovo mokytojų seminarijoje (, Šventojo Kryžiaus vaivadija, Lenkija). 1910–1915 m. dėstė lietuvių kalbą ir kitus dalykus Vilniaus gimnazijoje, įvairiuose kursuose.
Vienas lietuvių švietimo draugijos „Rytas“ steigėjų, nuo 1910 m. Lietuvių mokslo draugijos narys. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui su šeima evakavosi į Rusiją, 1915–1918 m. mokytojavo Voronežo lietuvių gimnazijoje. 1919–1927 m. iki uždarymo Vilniaus lietuvių mokytojų seminarijos direktorius. Bendradarbiavo žurnaluose „Lietuvos mokykla“, „Šaltinis“.
Šeima
Kartu su žmona poete ir vertėja Julija Vichert-Kairiūkštiene (1864–1949) išaugino žinomas Lietuvos asmenybes: mokytoją Janiną Tumėnienę (1884–1972), geležinkelių inžinierių Kazimierą Kairiūkštį (1886–1918), gydytoją ir terapeutą Vladą Kairiūkštį (1887–1965), pedagogą Stasį Kairiūkštį (1889–1942), dailininką Vytautą Kairiūkštį (1890–1961)), rusų kalbos mokytoją Anatoliją Aldoną Dymnicką (1893–1980), menotyrininkę Haliną Kairiūkštytę-Jacinienę (1896–1984), medicinos akademiką Joną Kairiūkštį (1896–1957).
'' Juozo ir Julijos Kairiūkščių pora buvo diametraliai vienas kitam priešingi žmonės. Jis – lietuvis, ji – lenkė, jis – praktikuojantis katalikas, ji – užkietėjusi ateistė. Visi vaikai (išskyrus vieną dukterį) išaugo lietuviais, vadinasi, tėvo tautybės, ir visi liko ateistais, motinos įsitikinimų.'' (Rapolas Mackonis)
Anglijos futbolo varžybos 1903–1904 m.
Anglijos futbolo varžybos 1903–1904 m.
Fidžio administracinis suskirstymas
thumb|right|230px|Fidžio regionai ir [[Rotuma|Rotumos sala]] Fidžis yra suskirstytas į keturis regionus, o šie dar dalinami į 14 provincijų. Kiek šiauriau esanti Rotumos sala turi dalinę vidinę autonomiją, tačiau taip pat priklauso Fidžiui. Kiekvienas iš keturių regionų turi savo merą, kurie paskiriami Fidžio vyriausybės.
Guangdžou uostas
thumb Guangdžou uostas – Kinijos jūrų uostas Guangdžou mieste.
Guangdžou uostas veikė dar senovėje. Tai buvo svarbus uostas Činų dinastijos laikais ir buvo vienas pagrindinių taškų šilko kelio prekybai jūros transportu. Mingų dinastijos ir Čingų dinastijos laikotarpiu uostas tapo vienu užimčiausių Kinijos uostų. Guangdžou uostas jungiasi su trimis pagrindinėmis Pietų Kinijos upėmis: Dongu, Sidziangu ir Beidziangu.
Guangdžou uostas turi apie 4600 krantinių. Uostu dažniausiai plukdoma nafta, anglis, grūdai, cheminės trąšos, plienas, rūdos ir automobiliai.
Airijos futbolo varžybos 1928–1929 m.
Airijos futbolo varžybos 1928–1929 m.
1928–1929 m. Lygos taurė
Airijos futbolo lygos taurė yra vienas pagrindinių taurės turnyrų Airijoje, jame dalyvauja dviejose stipriausiose lygose žaidžiantys klubai ir kai kurios žemesniųjų lygų komandos.
Vytautas Jovaiša
Vytautas Jovaiša (1931 m. spalio 26 d. Klaipėdoje) – choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
1950 gegužės mėn. saugumo agentų buvo suimtas ir už antitarybinę veiklą nuteistas 25 metus kalėti. Bet, mirus Stalinui, bausmė sumažinta iki šešerių metų. Gyveno ir dirbo Sibire – Vorkutoje. Grįžęs į Lietuvą, 1956–1959 choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. B. Daukintaitė, A. Buzys ir A. Kepenis). 1960–1966 choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. K. Griauzdės klasė).
Nuo 1959 Priekulės vidurinės mokyklos muzikos mokytojas ir kultūros namų meno vadovas.
Nuo 1960 dėstė muziką ir dainavimą Šilutės 1-ojoje vidurinėje mokykloje ir dirbo kultūros namų meno vadovu. 1964 I respublikinei moksleivių dainų šventei parengė jaunučių chorą. 1960–1965 vadovavo Šilutės kultūros namų mišriajam chorui, vokaliniams ansambliams ir solistams. Chorą paruošė 1960 ir 1965 respublikinėms dainų šventėms, respublikinėse apžiūrose su juo laimėjo prizinių vietų, dalyvavo jaunimo šventėse Rambyne, Latvijos ir Estijos rajonų dainų šventėse, koncertavo Klaipėdoje ir Kaune.
1965–1992 Šilutės vaikų muzikos mokyklos direktorius, jaunių choro ir akordeonistų orkestro vadovas. Abu kolektyvus parengė 1969 respublikinei moksleivių meno ir sporto šventei, o vaikų chorą ir 1975 respublikinei dainų šventei. 1972–1977 Šilutės melioracijos statybos valdybos mišriojo choro vadovas. Kolektyvą paruošė 1975 respublikinei dainų šventei, chorų apžiūrose su juo pelnė prizinių vietų, koncertavo Smolensko ir Maskvos sričių gyvenvietėse. 1979–1986 vadovavo Šilutės rajoninių kultūros namų mišriajam chorui, su kuriuo dalyvavo 1980 ir 1985 respublikinėse dainų šventėse, nemažai koncertavo, dalyvavo televizijos laidoje ir įvairiuose kultūros renginiuose.
Nuo 1992 Šilutės politinių kalinių ir tremtinių mišriojo choro (50 dalyvių) „Pamario aidas" (1995) vadovas. Choras dalyvavo koncertuose, chorų sąskrydžiuose Vilniuje (1993), Panevėžyje (1995) ir Klaipėdoje (1997), parengtas 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje (talkino Č. Jovaiša). 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventei paruošė Žibų pradžios mokyklos jaunučių chorą.
V. Jovaiša buvo Šilutės rajono dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas, 1965–1974 rajono muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkas, meno mėgėjų kolektyvų vertinimo komisijos pirmininkas arba narys ir konsultantas. Sukūrė dainų chorams ir vokaliniams ansambliams. 1969 jis apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Pranas Naujokaitis
Pranas Naujokaitis (1905 m. spalio 2 d. Papartynuose, Šakių valsčius – 1984 m. rugpjūčio 12 d. Niujorke, JAV) – Lietuvos rašytojas, žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1927–1933 m. žurnalo „Tiesos kelias“ administratorius ir redakcijos narys. 1946–1949 m. – vienas leidinio „Lietuvių žodis“ redaktorių, 1951–1955 m. – žurnalo „Eglutė“ redaktorius, 1957–1958 m. laikraščio „Ateitis“ redaktorius. Vokietijoje ir JAV buvo Lietuvių žurnalistų sąjungos valdybos narys, 1961–1962 m. Lietuvių rašytojų draugijos pirmininkas.
Kūrybą spausdino „Ateities spinduliai“, „Pradalgė“.
Athenaeum (Vilnius)
thumb|170px|1842 m. išleisto žurnalo viršelis
Athenaeum – istorijos, filosofijos, literatūros, meno ir kritikos žurnalas, leistas 1841–1851 m. Vilniuje lenkų kalba.
Tradicija
Tradicija ( – perdavimas, pasakojimas) – istoriškai susidarančių ir įsitvirtinančių etninės grupės kultūros formų perdavimas iš kartos į kartą. Tradicijos apima tikėjimą, mitus, meną, dorovę, apeigas, papročius, folklorą, žaidimus ir kt.
Athenaeum (Vilnius)
Istorija
Publikavo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos XII–XVII a. archyvų dokumentus, nagrinėjo Lietuvos didikų Chodkevičių giminės istoriją, paskelbė straipsnių apie Lietuvos metraščius, Lietuvos suteiktas teises totoriams 1568 m., išspausdino L. A. Jucevičiaus „Žemaitijos prisiminimus“, J. Ig. Kraševskio straipsnį apie P. Smuglevičiaus kūrybą ir kitus raštus. Skelbtos apžvalgos, recenzijos, prisiminimai.
Tradicija
Svarbi tradicijų dalis yra ritualiniai, doroviniai papročiai. Papročiai susiklostė ir per ilgą laiką nusistovėjo iš gerbiamų poelgių. Pirmykštėje visuomenėje papročiai buvo universalūs ir pakankamas individų elgesio normavimo būdas, nes bendruomenės solidarumą lėmė materialinės kovos už būvį sąlygos. Pagal papročius buvo tvarkomos visos gyvenimo sritys, o moralės normos nesiskyrė nuo papročių visumos.
Tradicijos supažindina žmones su tautos istorija, kultūros vertybėmis, padeda pažinti savo tautos kultūros paveldą ir gyvąją tradiciją, formuotis tautinei savimonei, etniniam kultūros ugdymui. Įvairūs procesai (pvz., industrializacija, globalizacija, tautų asimiliacija, tam tikrų kultūrinių grupių marginalizacija) gali prisidėti prie laipsniško tradicijos nykimo.
Athenaeum (Vilnius)
Istorija
Bendradarbiavo I. Danilevičius, K. Podnisovskis, A. Pšezdeckis, V. Smokovskis, Eustachijus Tiškevičius ir kt.
Leido ir redagavo Juozapas Ignotas Kraševskis.
Kejėnų piliakalnis
Kejėnų piliakalnis, dar vadinamas Kaukuru, Švedų bokštu – piliakalnis, pilkapynas ir kapinynas Raseinių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Kejėnų kaimo (Ariogalos seniūnija), Šventupio kairiajame krante, miške.
Piliakalnis
Piliakalnis yra į pietryčius nuo kaimo, prie Šventupio ir bevardžio upelio santakos. Jį iš pietų juosia Šventupio, iš rytų ir šiaurės – bevardžio upelio slėniai. Nuo slėnių pusės šlaitai statūs, apie 14 m aukščio, vakarinėje pusėje tęsiasi aukštuma. Aikštelė trikampė, kraštinės ilgis apie 16 m, ją nuo aukštumos skiria 18 m ilgio ir 2,5 m aukščio pylimas ir už jo esantis apie 2 m gylio ir 38 m ilgio griovys. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu-II tūkstantmečio pradžia.
thumb|left|255px|Kejėnų archeologinis kompleksas nuo kelio thumb|left|255px|Kejėnų pilkapiai
Pilkapynas
Apie 300 m į vakarus nuo piliakalnio yra apardytas pilkapynas (17 pilkapių), vadinamas Švedkapiais, į šiaurę nuo jo – kapinynas. Ištirti 2 pilkapiai ir 500 m² kapinyno. Pilkapių sampilai 6–12 m skersmens ir 0,3-0,6 m aukščio, iškasinėti lobių ieškotojų, rasta akmenų vainikų liekanų. Mirusieji laidoti nedeginti su įkapėmis, kapuose rasta po vieną III a.-IV a. geležinį įmovinį ietigalį.
Kapinynas
1970 m. tyrimų metu kapinyne rasti 8 sudegintų X a.-XII a. mirusiųjų kapai ir 8 X–XIII a. žirgų griaučiai su įkapėmis. Rasta apie 380 dirbinių. Taip pat rasti 83 nedegintų XV a.-XVII a. mirusiųjų kapai.
Du degintiniai kapai buvo beveik be įkapių, rasti virš žirgų griaučių. Viename rastas žalvarinio lazdelinio smeigtuko fragmentas. Kapai buvo įrengti labai negiliai, vos 30 cm gylyje, ovalinėse 90x60 ir 120x60 cm dydžio duobutėse. Žirgai laidoti su geležiniais žąslais, turinčiais kaulinius skersinukus. Jų galvos puoštos žalvario apkalais, pagražintomis kamanomis, žvangučiais, gintariniais karoliukais. Visame 250 m² dydžio tyrinėtame plote iškart po velėna buvo daug degėsių, sudegusių kauliukų, įvairių perdegusių ir ugnyje nebuvusių dirbinių: žalvarinių vytinių antkaklių, juostinių apyrankių platėjančiais galais dalių, smeigtukų įvijine galvute, pasaginių segių aguoniniais, cilindriniais, pastorintais kampuotais bei gyvuliniais galais, plokštinių apskritų segių, geležinių pentinių plačiaašmenių kirvių, ietigalių, skiltuvų, ylų, verpstukų, datuojamų XI a.–XV a.
Tyrimai
thumb|255px|Piliakalnis nuo Šventupio slėnio thumb|255px|Piliakalnio viršūnė Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1970 m. atliko Kauno istorijos muziejus, tyrimų vadovas Juozas Antanavičius. 1999 m. kapinyną tyrė V. Kazakevičius. Radinius saugo Vytauto Didžiojo karo muziejus.