cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antanas Ambrulevičius
Biografija
Gyvenant Uchtoje susidomėjo skulptūra, dirbo ir mozaikos tecnika. Nors buvo savamokslis, bet buvo pakviestas vadovauti dailės būreliui miesto Pionierių rūmuose. Valdžios užsakymu sukūrė Jurijaus Gagarino ir Pionieriaus mozaikinius atvaizdus ant pastatų fasadų, parke iškilo paminklas sovietiniam didvyriui Pavlikui Morozovui. Pagal išlikusias fotografijas 1968 m. atkūrė nuniokotą skulptūrą Aleksandrui Puškinui, kuri buvo atlieta ir atidengta Uchtos aikštėje gerokai vėliau – 1999 m.
Lietuvos tūkstantmečio vaikai
Apie žaidimą
Televizijos projektas turi mobiliąją aplikaciją skirtą Android OS.
Laidos vedėjai ir prezidentai
Kiekvienais metais laimėtojai pagerbiami LR Prezidentūroje, kaip garbės svečiai kviečiami į įvairius valstybinės reikšmės renginius.
Antanas Ambrulevičius
Biografija
Bausmės atlikimo metu A.Ambrulevičius susituokė su Petrute Čiužaite, tremtyje gimė dukra Irena ir sūnus Antanas. Kelis kartus bandė grįžti į gimtąją šalį, bet negaudavo leidimo prisiregistruoti Lietuvos TSR. 1974 m. apsigyveno Latvijoje, pasienio su Lietuva mieste Bauskėje. Po Nepriklausomybės atkūrimo, 1993 m. su žmona ir sūnumi galiausiai persikėlė gyventi į Dzūkiją, o dukra liko gyventi Bauskėje.
Grįžęs iš lagerių ir tremties savo bute Alytuje sukūrė skulptūras: „Motina tremtinė“ ((2004 m. vandalų sudaužyta), „Motina Tėvynė“ ir „Domininkas Jėčys–Ąžuolis“ (visos Alytuje), „Emilija Pliaterytė“ (Kapčiamiestyje), „Švč. Marija“ (Balbieriškyje), „Mokytojas“ (Žiūronyse), „Petras Perkumas“ (Darbėnuose), „Šv. Kazimieras“ (Merkinėje). Dalyvavo Lietuvos šaulių sąjungos veikloje, 2008 m. išleido savo atsiminimų knygą.
Palaidotas Alytaus miesto Klevų gatvės kapinėse.
Orderis (architektūra)
Orderių elementai naudoti jau Senovės Egipto, Mesopotamijos, Finikijos, Persijos ir Indijos architektūroje. Klasikiniai orderiai sukurti Senovės Graikijoje, vėliau perimti romėnų. Pamažu prarado savo pirminę konstrukcinę paskirtį, tapo dekoratyviniu pastato elementu. Viduramžių architektūroje naudoti rečiau, išpopuliarėjo Renesanso epochoje, taikyti baroko, klasicizmo, neoklasicizmo architektūroje. XX a. pab.–XXI a. pr. vėl taikyti postmodernizmo architektūroje, bet netradiciškai, laisvai.
Elementai
thumb|Dorėninis (kairėje) ir jonėninis (dešinėje) orderiai ir jų elementai Kolona remiasi į stilobatą – viršutinę stereobato pakopą. Dauguma kolonų (išskyrus dorėniškąją) turi bazę – profiliuotą apatinę dalį, į kurią remiasi liemuo. Kolonos liemuo – ilgas, siauras, vertikalus cilindras. Liemuo būna tiesus, siaurėjantis į viršų (kartais į apačią), su entaze (išgaubtas); jo paviršius būna lygus arba puoštas vertikaliais grioveliais – kaneliūromis. Kolonos gale yra antablementą laikantis kapitelis. Kapiteliu perduodama antablemento apkrova kolonos liemeniui bei sukuriamas šių dviejų orderio elementų estetinis ryšys. Paprasčiausią – dorėninį kapitelį sudaro trys dalys: astragalas arba kaklelis, skiriantis kapitelį nuo liemens, echinas – vidurinė dalis, ir abakas, tiesiogiai remiantis antablementą. Antablementą sudaro trys vizualiai atskirtos horizontalios dalys: architravas (sija virš kolonų), frizas (vidurinė juosta) ir karnizas (viršutinė išsikišusi dalis).
Graikiškieji orderiai
Dorėninis ir jonėninis orderiai atsirado, pritaikius medinės sijinės perdangos konstrukciją akmeniniams pastatams. Masyvių, monumentalių formų dorėninis orderis pradėtas vartoti dorėnų genties teritorijoje Graikijos žemyninėje dalyje VII a. pr. m. e. pradžioje, puošnesnis ir grakštesnis jonėninis orderis – jonėnų gyvenamoje Atikoje ir Mažojoje Azijoje VII a. pr. m. e. viduryje. Vėlyvuoju klasikiniu laikotarpiu susiformavo jonėninio orderio atmaina – korintinis orderis, pavadintas pagal Korinto miestą. Visus tris orderius su nedideliais pakeitimais perėmė romėnai.
Dorėninis orderis
thumb|Dorėninis kapitelis [[Partenonas|Partenone]] thumb|Jonėninis kapitelis [[Britų muziejus|Britų muziejuje Londone]] thumb|180px|Korintinis kapitelis [[Panteonas (Roma)|Panteono portike Romoje]] Dorėninis – paprasčiausias iš visų orderių, laikomas ankstyviausia orderių rūšimi. Masyvus, monumentalių griežtų formų, be puošybos. Kolonos liemuo šiek tiek išgaubtas, siaurėjantis į viršų, su 20 kaneliūrų. Neturi bazės: remiasi tiesiai į stilobatą. Palyginti su kitais orderiais, kolonos liemuo trumpesnis ir storesnis, kartu su kapiteliu yra 4–8 kolonos skersmenų ilgio. Kapitelis paprastas, susidedantis iš kaklelio, profiliuoto echino ir kvadratinio abako. Antablementas sudarytas iš žemo, lygaus arba horizontaliomis linijomis paryškinto architravo, frizo su triglifais ir metopomis bei karnizo. Triglifai vertikaliais grioveliais suskaidyti į 3 ar 4 dalis, metopos – lygios arba papuoštos reljefais (kai kada tapyba).
Romėnų dorėninio orderio kolona lieknesnė, puošyba didesnė. Naudota bazė, dažnai būta ir pjedestalo. Romėniškasis orderio variantas plačiai naudotas renesanso ir klasicizmo architektūroje.
Dorėninio orderio pavyzdžiai – visos Sicilijos ir Pesto senesnės šventyklos, Atėnų Tesėjonas ir Partenonas.
Jonėninis orderis
Jonėninis orderis kildinamas iš panašaus, bet paprastesnio ir mažiau žinomo eolinio orderio. Jonėninė kolona remiasi į profiliuotą, dviejų nupjautų kūgių formos bazę, liemuo šiek tiek išgaubtas, su 24 kaneliūromis. Išskirtinis kapitelio bruožas – du į sraigės namelius panašūs užraitymai – voliutos. Echinas dekoruotas jonikais – kiaušinių ir strėlių ornamentų motyvais. Antablementą sudaro profiliuotas architravas, lygus arba reljefais puoštas frizas ir profiliuotas karnizas, dažnai atskirti vienas nuo kito ornamentuotomis juostomis. Būna ir be frizo. Viso orderio aukštis – devyni kolonos liemens žemutinės dalies skesmenys (18 modulių).
Skiriamas antikinis, Mažosios Azijos ir helenistinis jonėninis orderiai. Iš helenistinio susiformavo romėnų jonėninis orderis, plačiai naudotas renesanso, klasicizmo ir neoklasicizmo architektūroje. Žymiausi išlikę jonėninio orderio paminklai – Atėnės Nikės šventykla ir Erechtėjonas Atėnų akropolyje, Pergamo Dzeuso altorius.
Korintinis orderis
Korintinis – grakščiausias iš visų graikiškųjų orderių. Susiformavo iš jonėninio orderio IV a. pr. m. e. Romėnų architektas Vitruvijus orderio autoriumi laikė V a. pr. m. e. kūrusį graikų skulptorių Kalimachą. Nuo jonėninio labiausiai skiriasi aukštesniu ir puošnesniu taurės formos kapiteliu, apsuptu 2–3 eilėmis stilizuotų akanto lapų, su 4 abaką laikančiomis voliutomis kampuose. Architravas trijų profiliais atskirtų juostų, frizas su reljefiniais ornamentais arba užrašais, karnizas su dantukais ir modiljonais. Kolonos liemuo su 24 kaneliūromis, ilgis – 10 liemens skersmenų (20 modulių).
Korintinis orderis ypač paplito Romos imperijos laikais. Romėnų korintinis orderis skiriasi kapitelio siluetu, antablemento proporcijomis, karnizo profiliais ir puošyba. Vartotas Renesanso, baroko, klasicizmo ir istorizmo architektūroje.
Romėniškieji orderiai
thumb|180px|Kompozitinis kapitelis buvusiuose Teisingumo rūmuose [[Budapeštas|Budapešte]] Perėmę ir pritakę tris graikiškuosius orderius, romėnai sukūrė ir du savo – toskaninį ir kompozitinį orderius. Romėnų pastatuose orderiai buvo vartojami kolonadose, arkadose, portikuose. Įvairūs orderiai vartoti keliuose pastato aukštuose (mažasis orderis): apatiniame aukšte dorėninis, toskaninis (masyviausi), viduriniame – jonėninis, paskutiniame – korintinis ar kompozicinis (lengviausi). Vienas iš žymiausių pastatų, kurio aukštuose naudoti skirtingi orderiai – Koliziejus.
Kompozitinis orderis
Kompozitinis orderis pasižymi lengvomis, grakščiomis formomis, gausia skulptūrine puošyba. Pagrindinis skiriamasis bruožas – kombinuotas kapitelis su jonėniškomis voliutomis ir korintiniais akanto lapais. Kolona 10 skersmenų (20 modulių) aukščio, liemuo su kaneliūromis, remiasi į profiliuotą bazę su pjedestalu. Antablementą sudaro 2 dalių profiliuotas architravas, frizas ir ornamentuotas karnizas. Susiformavo I a. pr. m. e., iki Renesanso nebuvo išskirtas į atskirą rūšį, buvo laikomas korintinio orderio vėlyvąja romėniškąja atmaina. Naudotas Renesanso, baroko ir klasicizmo architektūroje.
Orderinė sistema vėlesniais amžiais
thumb|180px|[[Oksfordo universitetas|Oksfordo universiteto Bodlio bibliotekos „Penkių orderių bokštas“ su visais klasikiniais orderiais nuo toskaninio apačioje iki kompozitinio viršuje (1619 m.)]] Viduramžiais orderiai taikyti retai, dažniau buvo vartojami tik jų elementai. Orderinė architektūra atgimė Renesanso epochoje: orderiai pasidarė vienu svarbiausių Renesanso architektūros komponentų. Buvo matematiškai apskaičiuotos orderių proporcijos, nustatytas tų proporcijų santykinis vienetas – modulis (pusė kolonos skersmens). Vėlyvojo Renesanso ir baroko laikotarpiu paplito didysis orderis – kolonų, puskolonių arba piliastrų eilė, jungianti kelis aukštus. Transformuoti klasikiniai orderiai taikyti ir klasicizmo, ampyro, neoklasicizmo architektūroje. XX a. modernizmo architektūroje atsisakyta istorinių architektūros formų, ornamentų, orderių vietoje naudotos gelžbetoninės atramos. Postmodernistiniuose pastatuose orderiai taikyti laisvai, nesilaikant moduliais pagrįstų proporcijų ir standartų. Dalis architektų savo darbuose naudoja klasikinius orderius ir šiais laikais.
Terminas
„Orderio“ terminas pirmąkart sistemingai panaudotas Renesanso laikais italų architekto ir architektūros teoretiko Džakomo da Vinjolos veikale „Penkių architektūros orderių taisyklės“ (La regola delli cinque ordini d’architettura, 1562 m.). Vieninteliame iš antikos laikų išlikusiame architektūros veikale – Vitruvijaus traktate „Dešimt knygų apie architektūrą“ (De architectura libri decem, apie 20–30 pr. m. e.), keturios kolonų rūšys (dorėninė, joninė, korintinė ir toskaninė) vadinamos įvairiais vardais: genus (tipas, rūšis), mos (tradicija, paprotys), opera (darbas).
Lietuvoje
Lietuvoje orderių elementai vartoti nuo XVI a.; orderiai ypač paplito Renesanso ir klasicizmo laikotarpiu – K. Spampanio, M. Knakfuso, L. Stuokos-Gucevičiaus, K. Podčašinskio pastatuose. XX a. orderių elementus vartojo M. Songaila ir kai kurie kiti architektai.
FK Železničar Pančevo
Pančevo „Železničar“ – Serbijos futbolo klubas iš Pančevo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1947 m. Ilgą laiką žaidė žemesniuose divizionuose.
Nuo 2011 m.
Lūžis buvo 2011 m., kai naujai klubo vadovybei pavyko suburti pajėgią ekipą, kuri 2014–2015 sezone tapo Vojvodina lygos (Rytų grupėje), nugalėtoja. Patekimas į Serbijos Vojvodinos lygą tuo metu buvo didžiausia klubo sėkmė. Nuo 2015–2016 m. žaidė trečioje pakopoje ir 2019–2020 m. sezone tapo lygos nugalėtojais bei išsikovojo vietą Serbijos Pirmoje lygoje.
Serbijos Pirma lyga
Nuo 2020–2021 m. kovojo Pirmoje lygoje. Tuo metu čempionatas vyko pandemijos sąlygomis; dėl ​​COVID-19 viruso nuolat kildavo eilė nesklandumų, tačiau „Zeleznicar“ ekipa 2020–2021 m. sezone liko dešimtoje vietoje ir vos išvengė pašalinimo į žemesnį divizioną. (Vienuoliktą ir žemesnes vietas užėmusios ekipos buvo perkeltos žemesnį divizioną.)
2021–2022 m. pateko į stipriųjų grupę ir kovojo dėl galimybės patekti į SuperLiga.
Stadionas
Namų rungtynes žaidžia SC Mladost stadione, Pančeve, kuris talpina 1,2 tūkst. žiūrovų.
Žeimelis (reikšmės)
Žeimeliu vadinama:
Estijos futbolo varžybos 2012–2013 m.
Estijos futbolo varžybos 2012–2013 m.
Ona-bugeiša
miniatiūra|322x322px|Ona-bugeiša su naginata Ona-bugeiša ( – „moteris kovos menų meistrė“) – japonų moteris karė, dažniausiai priklausiusi aukštuomenei. Ona-bugeišos egzistavo dar prieš samurajų klasės susiformavimą vėlyvajame Heian laikotarpyje. Rašytinių šaltinių, liudijančių jų lygiavertį dalyvavimą mūšiuose kartu su vyrais yra nedaug, dažniausiai šios moterys kovos su įvairiais ginklais įgūdžius pritaikydavo saugant namus vyrams išvykus kariauti. Vienos žymiausių ona-bugeišų yra imperatorė Džingū, Tomoe Godzen, Hodžio Masako, Hangaku Godzen bei Nakano Takeko.
Kamakura laikotarpis
Ona-bugeišų klestėjimas, šio meto šaltiniai aprašo didžiausią moterų karių skaičių Japonijos istorijoje. Nors Kamakuros laikotarpiu pagrindine moterų pareiga laikytas rūpinimasis savo šeima, moterims buvo suteikta daugiau teisių. Jos galėjo valdyti šeimos iždą, testamentu palikti savo nuosavybę, taip pat buvo laikomos lygiavertėmis su vyrais titulų bei turto paveldėjimo reikaluose.
Edo laikotarpis
Neokonfucianizmo įtaka sumenkino ona-bugeišų padėtį visuomenėje. Samurajams pasitraukus iš kovos laukų ir tapus biurokratais, jų dukros tapo objektais kuriuos atidavus į teisingas rankas išaugdavo tėvo įtaka. Moterys negalėjo laisvai keliauti po šalį, jas privalėjo lydėti vyrai, buvo privalomi oficialūs dokumentai, aprašantys jų kelionės tikslą, taip pat jos dažnai sulaukdavo priekabiavimo iš patikros punktų darbuotojų. Šeimoje žmonos buvo laikomos menkesnėmis nei vyrai, moters kaip lygiavertės partnerės dalyvavimas kovoje tapo visiškai nepriimtinas. Nors moterys vis dar mokėsi kovos meno su naginata, šios žinios retai buvo pritaikomos praktikoje, tuo buvo užsiimama siekiant atspindėti idealizuotas samurajaus žmonos dorybes. Edo laikotarpiu naginata tapo vis labiau asocijuojama su moterimis, steigėsi kovos menų mokyklos orientuotos šio ginklo valdymą.
Imperatorė Džingū
miniatiūra|466x466px|Imperatorė Džingū įžengia į Korėją Pačia pirmąja ona-bugeiša yra laikoma imperatorė Džingū, valdžiusi šalį kaip regentė po savo vyro Čiūajaus mirties 209 m. iki 269 m., kuomet jos sūnus Odžinas įžengė į sostą. Iki Meidži restauracijos Džingū laikyta 15-ąja Japonijos imperatoriškąja valdytoja, tačiau remiantis išlikusiais istoriniais įrašais, šis titulas perduotas jos sūnui Odžinui. Imperatorė Džingū neretai istorikų laikoma mitine asmenybe dėl informacijos bei ją mininčių patikimų šaltinių trūkumo. Vis dėlto, istorijos pasakojančios apie Džingū invaziją į Korėjos pusiasalį yra aprašyta senosiose Japonų kronikose Kodžiki bei Nihon Šioki. Šiose istorijose Džingū, pasitelkusi porą šventų papuošalų, leidusių jai valdyti potvynius bei atoslūgius, 200 m. atvedė savo kariuomenę į Korėjos teritoriją nepraliejusi nei lašo kraujo. Taip pat minima, jog jos sūnus Odžinas gimė Džingū sugrįžus į Japoniją 203 m. Istorijose pasakojama, kad jis buvo pradėtas prieš Džingū išvykstant į mūšį ir išbuvo savo motinos įsčiose trejus metus. Remiantis mitologiniu aiškinimu Odžinas iš tikrųjų buvo Hačimanas, karo dievas, pasirinkęs ilgiau pasilikti motinos įsčiose, suteikdamas jai laiko užkariauti Korėją. Kitos versijos teigia, jog treji metai galėjo būti supainioti su trimis derliaus sezonais arba Čiūajaus tėvystė tebuvo mitinė ar simbolinė. Nors istoriniam imperatorės Džingū invazijos į Korėją patvirtinimui trūksta įrodymų, pasakojimai apie ją yra įkvėpiantys, perteikiantys ona-bugeišų stiprybę bei išmintį. Imperatorei Džingū paskirta kofun tipo kapavietė Naros prefektūroje. 1881 m. imperatorė Džingū tapo pirmąja moterimi, pavaizduota ant japoniško banknoto.
Tomoe Godzen
miniatiūra|386x386px|Tomoe Godzen Genpei karo metu (1180–1185 m.) dėl valdžios kovėsi du įtakingiausi vėlyvojo Heian laikotarpio klanai – Minamoto ir Taira. Penkerius metus vykęs karas baigėsi Minamoto klano pergale bei Kamakuros šiogūnato sukūrimu. Viename žymiausių Heiano laikotarpio literatūrinių kūrinių, „Heike monogatari“ detaliai aprašomas Genpei karas. Šioje sakmėje taip pat daug dėmesio skiriama Minamoto no Jošinaka pusėje kovojusiai ona-bugeišai Tomoe Godzen. Pasak „Heike monogatari“: „Tomoe buvo ypatingo grožio, baltos odos, ilgų plaukų ir malonių bruožų. Ji buvo išskirtinai stipri šaulė, kovojant kardu ji buvo karė verta tūkstančio, pasiruošusi susidurti su demonu ar dievu, jojant ar pėsčiomis. Ji itin gabiai valdė nesutramdytus arklius; ji jojo nenukentėdama pavojingiausiuose šlaituose. Kuomet mūšis būdavo neišvengiamas, Jošinaka siųsdavo ją kaip savo pirmąją kapitonę, vilkinčią tvirtais šarvais, per dideliu kardu ir galingu lanku; ir ji įvykdė daugiau žygdarbių nei kiti jo kariai“ Nugalėjus ir išstūmus Taira klano kariuomenę į vakarines teritorijas, Jošinaka užėmė Kiotą ir troško nuversti savo pusbrolį Joritomo, taip tapdamas klano vadu. Joritomo pasiuntė savo brolius Jošicunę ir Norijori nužudyti Jošinaką. Jošinakos ir Joritomo kariuomenės susidūrė Avadzu mūšyje 1184 m. Nepaisant Jošinakos karių drasos, Joritomo pajėgos buvo žymiai gausesnės užtikrinant jo pergalę ir klano vado poziciją. Tomoe pasižymėjo narsa beviltiško mūšio metu. Siekdama apsaugoti savo vyrą ir suteikti jam laiko atlikti sepuku, Tomoe įjojo į priešo gretas ir užšokusi ant stipriausio jų kario, numetė jį nuo žirgo ir nukirto jam galvą. Tolimesnis Tomoe likimas nėra žinomas, egzistuoja istorijos apie jos mirtį Avadzu mūšyje arba tapimą budistų vienuole. Dar viena versija teigia, kad Tomoe tapusi Vada Jošimori įkaite susilaukė sūnaus Asahina, laikytu stipriausiu kariu Kamakuros laikotarpiu. Nors Tomoe Godzen nėra pripažinta istorine asmenybe, jos pavyzdys turėjo įtakos visuomenės karių klasei ir kovos su naginata mokyklų steigimuisi. Jos veiksmai mūšyje susilaukė didelio dėmesio, remiantis jais tapyti paveikslai, taip pat pastatytas vaidinimas Tomoe no Monogatari.
Hodžio Masako
miniatiūra|245x245px|Hodžio Masako Pirmąja politikoje pasižymėjusia ona-bugeiša galime laikyti Hodžio Masako. Nuo pat jaunystės Masako buvo mokoma jojimo, medžioklės bei žvejybos, daugiau laiko praleisdavo kartu su šeimos vyrais nei su moterimis. Ištekėjusi už Minamoto no Joritomo, ji neilgai trukus susilaukė dukters O-Hime, kiek vėliau dviejų sūnų – Jorijė ir Sanetomo. Hodžio šeima liko ištikima ir rėmė Joritomo jo kovos, siekiant įtvirtinti savo valdžią, metu. Masako jojo į visas savo vyro rengtas karines operacijas ir nei karto nepralaimėjo mūšyje. 1192 m. Joritomo tapęs šiogūnu, o kartu ir įtakingiausiu vyru šalyje, savo galia dalijosi kartu su žmona bei jos giminėmis. Mirus jos vyrui Joritomo, Kamakuros šiogūnato valdovui, Masako tėvas Hodžio Tokimasa pasiskelbė savo anūko Jorije regentu. Kaip įprasta samurajų našlėms, po savo vyro mirties Masako plikai nusiskuto galvą ir davė budistų vienuolės įžadus. Tačiau priešingai nuo tipiško atsiribojimo nuo visuomeninio gyvenimo, ji nepersikėlė gyventi į vienuolyną ir aktyviai dalyvavo politikoje. Dėl šios priežasties Hodžio dažnai vadinama ,,šiogūne su abitu“. Nepaisant to, kad Jorijė jau buvo pilnametis ir turėjo teisę į šalies valdymą, Masako kartu su savo tėvu Tokimasa sukūrė regentų tarybą, kuri faktiškai priimdavo visus sprendimus. Tai nepatiko Jorijė, jis nekentė savo motinos šeimos ir buvo žymiai artimesnis žmonos giminei. Jis kartu su savo uošviu Hiki Jošikadzu nutarė išardyti regentų tarybą, tačiau apie tai išgirdusi Masako spėjo pranešti savo tėvui. Jošikadzu buvo nužudytas, o susirgęs Jorijė iškeliavo į Idzu provinciją. Ten, Masako nežinant, jis buvo nužudytas Tokimasos įsakymu. Po jo mirties 1203 m. šiogūnu tapo jauniausias Masako sūnus Minamoto no Sanetomo, kuris turėjo žymiai glaudesnį ryšį su ja nei brolis. Tačiau dėl jauno naujojo šiogūno amžiaus, valdžia visdar buvo sutelkta regentų tarybos rankose. Tokimasa naudojosi savo padėtimi, plėtė savo įtaką ir tapo pačiu galingiausiu žmogumi Kamakuroje. Neilgai trukus, Masako sužinojo jog Tokimasa planuoja nužudyti Sanetomo ir į jo vietą paskirti vieną iš savo sąjungininkų. Kartu su broliu Jošitoki Masako privertė Tokimasą atsistatydinti ir tapti vienuoliu. 1205 m. Tokimasa buvo išsiųstas į Kamakuros vienuolyną, kuriame mirė 1215 m. Sanetomo valdymo metu Masako užėmė svarbų karališkųjų rūmų tarpininkės postą. 1219 m. Sanetomo buvo nužudytas Jorijė jaunesniojo sūnaus, Minamoto giminė nebeturėjo žmogaus, užimsiančio sostą pagal paveldėjimo teisę. Masako ir regentas Jošitoki nutarė kad Kudžio Joritsunė taps sekančiu šiogūnu. Iki pat savo mirties 1225 m. Hodžio Masako buvo nepaprastai įtakinga moteris. Pasitelkusi savo sąjungininkus Masako taip pat iškovojo teisę moterims lygiavertiškai paveldėti turtus ir titulus. Masako savo drąsa ir išmintimi pasižymėjo Japonijos istorijoje ir pakeitė jos eigą.
Hangaku Godzen
Hangaku Godzen yra dar viena Kamakuros laikotarpiu iškilusi ona-bugeiša. Pavaldi Taira klanui Džio giminė skaudžiai pralaimėjo Genpei karą, taip prarasdama anksčiau turėtą įtaką. Hangaku kartu su savo pusbroliu Džio Sukemori prisidėjo prie Sukemoto bandymo nuversti Kamakuros šiogūnatą. Hangaku kartu su savo broliu Sukenaga užėmė gynybinę poziciją Tosakajamos forte. Vadovaudama 3,000 karių pajėgoms Hangaku narsiai gynė fortą prieš 10,000 žmonių kariuomenę, pavaldžią Hodžio klanui. Ji buvo sužeista strėlės ir paimta į nelaisvę, o Tosakajamos forto apsaugos pralaužtos. Hangaku nugabenta į Kamakurą bei supažindinta su šiogunu. Nors Hangaku kovojo priešo pusėje, daug žmonių buvo sužavėti jos narsa ir vienas Kai-Gendži klano karių, gavęs šiogūno sutikimą ją vedė. Likusį savo gyvenimą ji praleido Kai provincijoje, teigiama kad susilaukė vienos dukters. Hangaku Godzen Adzuma Kagami kronikoje apibūdinama kaip ,,bebaimė kaip vyras ir graži kaip gėlė“, rašoma kad dažniausiai kovoje naudodavo naginatą. Daug pasakotojų bei spausdintojų vaizdavo Hangaku savo darbuose, įskaitant ir vieną žymiausių moterų karių paveikslų autorių, Kunijošį.
Nakano Takeko
miniatiūra|253x253px|Nakano Takeko XVIII a. pabaigoje vykęs Aidzu mūšis žymi paskutinės ona-bugeišos įrašą istorijos puslapiuose. Nakano Takeko buvo karininko iš Aidzu duktė, bet užaugo Ede (Tokijuje), kur ji įgijo raštinį ir karinį išsilavinimą, jos specializacija buvo Ito-riu vieno kardo kovos stilius. Ji taip pat tapo itin įgudusia naginatos (ietis, kurio gale užuot smaigalio yra lenktas kardo ašmuo) instruktore. Penkeriems metams ji buvo įvaikinta savo kovos menų mokytojo, Akaoka Daisukės, bet paspruko nuo jo, kuomet jis bandė suorganizuoti jos vestuves. Ji grįžo pas savo tikrąją šeimą, į Aidzu 1868-aisiais. Būtent tuo laikotarpiu prasidėjo Bošino karas tarp Tokugavos šiogūnato ir imperatoriaus valdžios rėmėjų. Šiogūnatas pasidavė 1868-aisiais, tačiau nepaisant to, dalis pajėgų tęsė kovą, iš lėto atsitraukdami į Aidzu. Nakano prisijungė prie armijos kovodama prieš imperatoriaus pajėgas Aidzu mūšyje, kuris iš esmės buvo mėnesį trukusi apgultis. Nepaisant to, kad tuometinė Aidzu valdžia neleido moterims kovoti, Nakano suformavo dvidešimties moterų, ginkluotų naginatomis, grupę, į kurią prisijungė ir jos motina bei sesuo. Grupė dalyvavo kontratakoje, kuri turėjo pralaužti apgultį. Kovos metu Nakano įveikė penkis priešininkus, prieš mirtinai kulkai pataikant jai į krūtinę. Nerimaudama, jog priešas pasiimtų jos galvą kaip trofėjų, ji prieš mirtį liepė savo sesei Nakano Juko, ją nukirsdinti ir palaidoti. Šiogūnato pajėgos galiausiai pralaimėjo apgultį geriau ginkluotoms imperatoriaus pajėgoms. Kaip buvo prašyta, Nakano sesuo palaidojo jos galvą po pušimi Hokaidži šventykloje ir toje vietoje Nakano garbei buvo pastatytas paminklas. Šiais laikais kasmetiniame Aidzu rudens festivalyje grupė jaunų mergaičių dalyvauja eisenoje, skirtoje paminėti Nakano ir jos drąsiųjų moterų kovotojų veiksmams.
Kovos stilius ir ginklai
miniatiūra|Naginata Svarbiausia ona-bugeišų kovos strategija buvo išlaikyti atstumą tarp savęs ir priešininko, todėl ankstyvuoju Japonijos istorijos laikotarpiu lankas buvo nepamainomas ginklas, siekiant apsaugoti namus nuo užpuolikų per didesnį nuotolį. Vis dėlto, laikui bėgant šio ginklo buvo atsisakyta ir išlikusių įrašų apie ona-bugeišų lankų naudojimą istoriniuose šaltiniuose yra mažai. Ikoniškiausias su Japonijos moterimis kovotojomis siejamas ginklas yra naginata. Naginata – tai ilgakotis ginklas, su lenktu kardo ašmeniu vietoje smaigalio, buvo itin veiksmingai pritaikomas kovoje prieš raitelius, juos numetant nuo žirgo. Dažniausiai ona-bugeišos naudodavo ko-naginatą, mažesnę šio ginklo variantą, labiau pritaikytą atsižvelgiant į moterų ūgį bei jėgą. Edo laikotarpiu ištekėjusi moteris karė į savo vyro namus pasiimdavo naginatą, net jei anksčiau jos nenaudodavo, kaip simbolinę savo atliekamą pareigą visuomenei. Mokymasis kovos su naginata meno leisdavo tuometinėms moterims prisiliesti prie pasiaukojimo dvasios būdingos karių klasės idėjoms. Nors paveiksluose bei istorijose ona-bugeišos vaizduojamos narsiai kovojančios su naginata, dažnesniais atvejais moterys naudodavo kaiken – trumpą dviašmenį durklą. Dažniausiai šį ginklą naudodavo savigynai, ribotos erdvės vietose, kuriose naudoti naginatą būtų nepraktiška. Moterys nešiodavosi šį durklą specialioje kimono kišenėje arba jo rankovėje. Priešingai nuo profesionalaus kovos meno naudojant naginatą, moterys retai mokydavosi kautis su kaiken. Prireikus kovoti šiuo ginklu moteris suimdavo durklo rankeną dviem rankomis ir, įrėmusi jo galą sau į pilvą, bėgdavo padurti savo priešo pasitelkusi visą svorį. Tokio tipo puolimui palankios aplinkybės susiklostydavo retai, todėl kaiken neretai buvo naudojamas atlikti ritualinei savižudybei. Samurajų klasės moterys, siekdamos išsaugoti savo orumą ir gerą vardą, atlikdavo džigai (, „savižudybė“). Džigai tikslas buvo išsaugoti moters orumą po mirties. Priešingai nuo sepuku, kuomet vyrai turėjo įrodyti savo narsą kęsdami neįsivaizduojamą skausmą persipjaunant pilvą, džigai metu mirtis ištikdavo palyginus greitai. Naudojant kaiken moterys nusižudydavo persipjaudamos kaklo veną kairėje pusėje, tokiu būdu išvengiant kūno sudarkymo ir ilgai trunkančios priešmirtinės agonijos.
Benz Bz.IIIb
'''Benz Bz. IIIb''' – 1918 m. Vokietijos imperijos įmonėje "Benz & Cie. " sukurtas aštuonių cilindrų, vandeniu aušinamas „V“ formos aviacinis vidaus degimo variklis.
Konstrukcija ir gamyba
„Benz Bz. IIIb“ buvo kuriamas karo pabaigoje, Vokietijos pramonei ir kariuomenei stengiantis sukurti įrangą, galinčią sėkmingai konkuruoti su Antantės ginkluote. "Benz & Cie. " siekė pakartoti Prancūzijoje ir Ispanijoje sukurto 8 cilindrų variklio „Hispano-Suiza 8“ sėkmę ir todėl kai kuriuos sprendimus vystė atgalinės inžinerijos būdu, naudodmaiesi trofėjiniais numuštų Antantės lėktuvų varikliais. Rezultatas – „Benz Bz. IIIb“ gavosi gana didelis variklis, tačiau jis nebuvo toks efektyvus ir patikimas.
Šie varikliai nebuvo priimti į ginkluotę, tačiau daugelis Pirmojo pasaulinio karo pabaigos vokiečių lėktuvų prototipų naudojo tiek Bz. IIIb, tiek ir jo modifikacijas su reduktoriumi – Benz IIIbo ir Benz IIIbm. Pastarieji kentėjo nuo vibracijos problemų.
Skersabalis (ežeras)
Skersabalis arba Vainiekas – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, 6 km į pietvakarius nuo Trakų. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,31 km, plotis – iki 0,2 km. Altitudė 150,7 m. Krantai žemi, tik pietrytinis krantas aukštesnis. Ežerą supa Užutrakio miškas, o pietvakarinėje pakrantėje įsikūręs Vainių kaimas. Į vakarus telkšo mažesnis Akies ežeras. Skersabalio ežeras nenutekantis, priklauso Strėvos intako Margio baseinui.
Ežeras yra uždaroje privačioje teritorijoje.
Laisvoji Baltarusija
miniatiūra|Laisvoji Baltarusija, 1917 m. Laisvoji Baltarusija – Baltarusijos literatūros, politikos ir ekonomikos nacionalinės demokratijos krypties laikraštis, leistas nuo 1917 m. birželio 10 d. iki 1918 m. lapkričio mėn. Minske. Oficialiai laikraštį redagavo Baltarusijos visuomenės veikėjas Jazepas Liosikas, o leido – Baltarusijos nacionalinis komitetas (nuo 1917 m. liepos mėn. – Baltarusijos kultūros draugija). 1917 metais buvo leidžiamas du kartus per savaitę, 1918 metais – kas savaitę.
Laikraštis nebeleidžiamas Raudonajai armijai užėmus Minską 1918 m. lapkritį.
Aldona (kavinė)
Kavinė „Aldona“ – iki Antrojo pasaulinio karo veikusi Kauno kavinė.
Avikinis (12131138)
left|120px
Aldona (kavinė)
Istorija
1897 m. į tuometinį Kauno gubernijos centrą iš Varšuvos atvyko amatų mokyklą baigęs Aleksandras Perkovskis. Tais pačiais metais Nikolajaus prospekto ir Novaja gatvės (dabar – Laisvės al. ir Maironio g.) kampe jis įsteigė cukrainę, rūsyje veikė ir saldumynų kepyklėlė. Cukrainė ir joje įrengta bilijardinė greit išpopuliarėjo, 1907 m. miestiečiai bajorą A.Perkovskį išrinko deputatu į Kauno Dūmą. Pirmojo pasaulinio karo pradžioje ši išlikusi kavinė buvo bene vienintelė mieste, aptarnavusi kauniečius ir vokiečių okupacinės armijos kariškius.
Avikinis (12131138)
Avikinis – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 11 km į pietus nuo Labanoro, Baranavos miške, 0,11 km į šiaurę nuo didesnio dar vieno Avikinio ežero. Ežerėlio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,11 km, plotis – iki 0,07 km. Altitudė 144,2 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais, šiaurinis krantas pelkėtas. Vakarinė pakrantė kalvota. Ežeras nenutekantis, priklauso Žeimenos upės intako Lakajos baseinui.
Aldona (kavinė)
Istorija
1928 m. pastatas rekonstruotas, į užstatytą trečiąjį aukštą persikėlė kepyklėlė, o pati A.Perkovskio viešojo maitinimo įstaiga pervažiavo į naujas patalpas Laisvės al. 58 (tuometinis gatvės numeravimas). Vidus buvo rekonstruotas pagal paskutines madas, vakarais lankytojams grodavo Juozo Stupelio vadovaujamas orkestrėlis. Lankytojų nebuvo daug ir savininkas ieškojo papildomų pajamų – teko vieną kambarį išnuomoti šachmatų mėgėjams. Atsisakyta ir nerentabilios saldumynų kepyklėlės veiklos.
Ilgauodegė katė
Ilgauodegė katė (Leopardus wiedii) – katinių (Felidae) šeimos, mažųjų kačių (Felinae) pošeimio, Pietų Amerikos kačių (Leopardus) genties smulkus plėšrus žinduolis. Paplitęs Amerikoje: nuo Meksikos (taip pat užfiksuotas Teksase) iki Urugvajaus, šiaurės Argentinos ir pietų Brazilijos.
Aldona (kavinė)
Istorija
1934 m. spalio 4 d. kavinė persikėlė į buvusio baro „Pale Ale“ patalpas (tuo metu Laisvės al. 41; pokaryje šioje vietoje iškilo Kauno dramos teatro pastatas). Tėvo verslą perėmęs jaunasis Perkauskas lankytojų salę naujai suremontavo. Buvo įrengtas vietinio vyno baras, vakarais salėje būdavo šokama. Šalia veikė modernus „Metropolitan“ kino teatras. Kavinė buvo pavadinta tautišku „Aldonos“ vardu, o į atidarymą pakviesti žurnalistai pastebėjo, kad uniformuotos oficiantės puikiai aptarnauja.
1940 m. „Metropolitan“ kino teatrą ir aplinkinius pastatus tuometinė valdžia nacionalizavo. Kavinė „Aldona“ buvo uždaryta, jos savininkų likimas nežinomas.
Ilgauodegė katė
2017 m. klasifikacija
2017 m. paskelbtoje katinių šeimos rūšių klasifikacijoje, ilgauodegių kačių rūšyje išskiriami trys porūšiai :
Albatros W.8
Albatros W.8 – pirmojo Pasaulinio karo pabagoje Vokietijos Imperijos įmonės „Albatros Flugzeugwerke“ sukurtas jūrinis naikintuvas (pagal Idflieg klasifikaciją – „Wasserflugzeug“, liet. vandens lektuvas), biplanas, plūdinis lėktuvas.
Lėktuvas buvo kuriamas kaip pamaina Vokietijos imperijos karinio jūrų laivyno (vok. Kaiserliche Marine) naudotam Hansa-Brandenburg W.12. Dėl besibaigiančio karo šio orlaivio nepavyko išplėtoti toliau prototipo stadijos.
Istorija
1918 m. pradžioje Vokietijos imperijos karinio jūrų laivyno vadovybė siekė modernizuoti savo orlaivių parką modernesniais ir efektyvesniais modeliais. Tarp orlaivių, kurie buvo laikomi pasenusiais, buvo 1917 m. pradėtas naudoti jūrinis naikintuvas-hidroplanas Hansa-Brandenburg W.12. Pasiūlymas pasiūlyti modernesnio orlaivio projektą ir tris prototipus bandymams buvo pateiktas įmonei „Albatros Flugzeugwerke“.
„Albatros“ pateikė tam metui tradicinės formos biplaną, kuriame buvo integruotos kai kurios buvusio įmonės konstruktoriaus Ernsto Heinkelio idėjos, įskaitant su sumažintą uodegos peleką.
Iš trijų užsakytų egzempliorių buvo pagaminti tik du. Vienintelis jų skirtumas – viename iš jų buvo sumontuotas aerodinaminis propelerio ašies gaubtas.
Konstrukcija
Pagal sparnų konfigūraciją W.8 buvo pusantrasparnis biplanas, su didesniu viršutiniu sparnu, sumontuotu aukštai ir vamzdeliais sujungtu su fiuzeliažu.
Plūdumą užtikrino pora didelių medinių plūdurų, vamzdeliais sujungtų su korpusu ir apatiniu sparnu.
Orlaivio jėgainė – aštuonių cilindrų „V“ formos vandeniu aušinamas 195 AG (144 kW) galios variklis Benz Bz.IIIb, montuojamas fiuzeliažo priekyje, integruotas į fiuzeliažo konstrukciją ir sukantis fiksuoto žingsnio dvimentį medinį sraigtą.
Ginkluotę sudarė fiksuotas ir su propeleriu fiksuotas 7,92 mm kalibro kulkosvaidis LMG 08/15, ir šaulio valdomas ant žiedo sumontuotas 7,92 mm kalibro Parabellum LMG 14.
Techniniai duomenys (W.8)
Skrydžio duomenys
Ginkluotė
Lietuvos rinktinė UEFA Tautų lygoje 2020–2021 m.
Čia pateikiami Lietuvos vyrų futbolo rinktinės rezultatai 2020–2021 m. UEFA Tautų lygos turnyre. Lietuva žaidė C divizione. Lietuva grupėje užėmė 3 vietą ir išliko C divizione.
Falcon 9
Falcon 9 – iš dalies daugkartinio panaudojimo, dviejų pakopų, vidutinių krovinių raketa-nešėja, gaminama JAV astronautikos bendrovės „SpaceX“. Ji gali gabenti krovinius ir įgulą į Žemės orbitą.
Raketą sudaro dvi pakopos. Pirmoji pakopa yra daugkartinio panaudojimo ir gali nusileisti vertikaliai, ant autonominės baržos vandenyne arba, jei pakanka kuro, grįžti į nusileidimo aikštelę esančią raketų paleidimo komplekse. Antroji pakopa yra panaudojama tik vieną kartą ir yra skirta nugabenti krovinį į galutinę orbitą. Krovinį nuo atmosferos saugo dviejų dalių aptakas. Raketai pakilus virš atmosferos, šis aptakas atsijungia į dvi dalis ir nukrenta į vandenyną. Nuo 2016 m. „SpaceX“ eksperimentuoja su krovinio aptakų sugražinimu ir daugkartiniu panaudojimu.
Iš viso raketa turėjo kelias versijas: v1.0, v1.1, v1.2 ir naujausioji - „Falcon 9“ Block 5. Pirmoji v1.0 raketos versija atliko 5 skrydžius nuo 2010 iki 2013 m., v1.1 versija atliko 14 skrydžių tarp 2013 m. ir 2016 m. sausio, v1.2 FT – 36 skrydžius tarp 2016 m. ir 2018 m. Nuo nuo 2018 m. naudojama naujausia versija - „Falcon 9“ Block 5, kuri gali į Žemės orbitą iškelti iki 22 000 kg (pirmoji pakopa neišsaugoma)  ir iki 17 400 kg (pirmoji pakopa nusileidžia).
Avinis eraičinas
Avinis eraičinas (Festuca ovina) – miglinių (Poaceae) šeimos eraičinų (Festuca) genties augalų rūšis.
Falcon 9
2008 m. kompanija „SpaceX“ laimėjo NASA kontraktą dėl krovinių gabenimo į Tarptautinę kosminę stotį kosminiu aparatu „SpaceX Dragon“. Pirmoji šio kontrakto misija įvykdyta 2012 m. spalį.
Avinis eraičinas
Stiebas iki 60 cm aukščio. Lapai 0,3–0,6 mm pločio, susisukę, išlinkę. Auga sausuose miškuose, sausose ir nualintose pievose. Mėgstamas avių.
Šaltiniai
thumb|left|200px|Augalo požymiai
Jozo Aoki
(g. 1929 m. balandžio 10 d. - m. 2014 m. balandžio 23 d.) – buvęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Eurovizijos dainų konkursas 2010
thumb|250px|right| {{legend|#22b14c|Šalys patekusios į finalą}} {{legend|#d40000|Šalys nepatekusios į finalą}} {{legend|#ffc20e|Pasitraukusios šalys}}
250px|thumb|right|[[Telenor arena]]
Eurovizijos dainų konkursas 2010 – 55-asis Eurovizijos dainų konkursas, vykęs Telenor arenoje pietinėje Oslo dalyje, Norvegijoje, po to, kai šios šalies atstovas Aleksandras Rybakas laimėjo 2009 m. konkursą su daina „Fairytale“. Norvegija Euroviziją jau rengė 2 kartus: 1986 m. ir 1996 m.. Tais metais konkursą laimėjo Vokietijos atstovė Lena su daina „Satellite“, parašyta Julie Frost ir Johno Gordono. Antroji vieta atiteko Turkijai, trečioji – Rumunijai, ketvirtoji – Danijai, o penktoji – Azerbaidžanui.
Pusfinaliai vyko 2010 m. gegužės 25 ir 27 dienomis, o finalas – gegužės 29 d. Buvo nuspręsta, kad nuo šiol žiuri lemia 50 % ne tik finalo, bet ir pusfinalių rezultatų. Taip pat buvo siūloma sugrąžinti orkestrą, tačiau to neįvyko.
39 šalys dalyvavo konkurse. Andora, Čekija, Juodkalnija ir Vengrija pareiškė pasitraukiančios. Lietuva iš pradžių taip pat pareiškė pasitraukianti, bet vėliau patvirtino savo dalyvavimą ir tapo 39 dalyvaujančia valstybe. Konkurso finale nugalėjo Vokietija. Tai buvo antroji jų pergalė Eurovizijoje po 28 metų pertraukos ir pirmasis atvejis nuo 1997 m. kai nugalėjo „didžiojo ketverto“ šalis.
Vedėjai
2010 m. kovo 10 d. NRK paskelbė konkurso vedėjus. Tai Erik Solbakken, Haddy Jatou N'jie ir Nadia Hasnaoui. Solbakkenas ir N’jie pristatė atlikėjos ir dirbo „žaliajame kambaryje“ balsavimo metu, o Hasnaoui pristatė rezultatus. Tai buvo antrasis kartas, kai konkursą vedė daugiau nei du vedėjai.
Balsavimas
2009 m. spalio 11 d. EBU pranešė, kad pusfinaliuose, kaip ir finale 50 % rezultatų lemia komisijos tam, kad pusfinalių rezultatai būtų panašesni į finalo. Kiekvienos šalies žiūrovai ir komisija balsuoja už labiausiai patikusias dainas. Daugiausiai taškų surinkusios dešimt dainų atitinkamai gauna iš tos šalies 12, 10 ar 8−1 taškų. Pusfinaliuose dešimt daugiausiai taškų surinkusių dainų patenka į finalą. 2008 ir 2009 m. žiuri deleguodavo į finalą vieną šalį, nepatekusią į žiūrovų devynetuką. Tų pačių metų spalio 26 d. EBU paskelbė, kad balsavimas prasideda dar prieš pirmąjį pasirodymą ir dar 15 minučių po paskutinės nuskambėjusios dainos.
Galimas orkestro grįžimas
Ne mažai Eurovizijos gerbėjų garsiame interneto tinklalapyje „Facebook“ ėmė siūlyti sugrąžinti orkestrą į 2010 m. Euroviziją, kurio atsisakyta 1998 m. Nuo to laiko atlikėjai dainuodavo ne pagal gyvą, o pagal įrašytą muziką. Tačiau šiuo klausimu neįvyko jokių pakeitimų.
Šalių paskirstymas
2010 m. vasario 7 d. šalys buvo suskirstytos į 2 pusfinalius. Prieš tai, valstybės buvo sugrupuotos į penkis krepšelius pagal balsų pasiskirstymą paskutiniais metais. Iš visų krepšelių, šalys į 2 pusfinalius buvo suskirstytos per pusę. Taip pat buvo nulemta, kuriuose pusfinaliuose balsuos didžiojo ketverto šalys (Ispanija, Jungtinė Karalystė, Prancūzija, Vokietija) ir šeimininkė Norvegija. Šalių pasirodymų numeriai pusfinaliuose ir finale bei šalių balsų paskelbimo seka finale buvo traukiami 2010 m. kovo 23 d.
Pusfinaliai
Iš viso 34 šalys pasirodė konkurso pusfinaliuose. Šalys į pusfinalius buvo suskirstytos 2010 m. vasario 7 d., o pasirodymų eilės numeriai buvo traukiami 2010 m. kovo 23 d.
Siekiant išlaikyti intrigą, finalistai buvo skelbiami burtų tvarka. Išsamūs pusfinalių rezultatai buvo paskelbti tik po finalo.
Išsamūs komisijos/žiūrovų balsavimo rezultatai
Išsamūs komisijos/žiūrovų balsavimo rezultatai buvo paskelbti 2010 m. birželį.
Išsamūs komisijos/žiūrovų balsavimo rezultatai finale
Išsamūs komisijos/žiūrovų balsavimo rezultatai buvo paskelbti 2010 m. birželį.
Balsavimo eilė finale
<li> Portugalija <li> Azerbaidžanas <li> Graikija <li> Islandija <li> Danija <li> Prancūzija <li> Ispanija <li> Slovakija <li> Bulgarija <li> Ukraina <li> Latvija <li>🇲🇹 Malta <li> Norvegija
12 taškų
Po 12 taškų surinkusios šalys
Lielplatuonė
Lielplatuonė – kaimas Latvijoje, Jelgavos savivaldybėje, Lielplatuonės valsčiuje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Elėjos ir 9 km nuo Lietuvos sienos. Lielplatuonėje yra pradinė mokykla, biblioteka, bendrosios praktikos gydytojo kabinetas, paštas ir kelios parduotuvės. Lielplatuonės dvaras yra valstybinės reikšmės architektūros paminklas, o Stanuvėnų senkapiai – archeologijos paminklas. 2021 m. kaime gyveno 290 žmonių.
Istorija
Gyvenvietė susiformavo aplink buvusio Lielplatuonės dvaro centrą. Lielplatuonė pirmą kartą kronikose paminėta 1500 m., XVII a. ji vadinosi Šēnverderi. Nuo XIX a. Lielplatuonės dvaras priklausė Hanų šeimai, o 1845 m. pagal architekto Emilio Johano Alberto Štrauso planą buvo pastatyti dvaro rūmai. 1859–1860 m. pastatas buvo perstatytas.
Po Antrojo pasaulinio karo Lielplatuonė išaugo į didesnę gyvenvietę. 1949 m. Gyvulininkystės ir veterinarijos mokslinių tyrimų institutas Lielplatuonėje įkūrė gyvulių bandymų stotį.
Balčiūkas
Balčiūkas arba Balčiukas – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 6,5 km į pietus nuo Kaltanėnų, Veikūnų miške, Žeimenos upės slėnyje. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,4 km, plotis – iki 0,31 km. Altitudė 132,9 m. Vakarinis krantas žemas ir pelkėtas, kiti krantai daugiausia aukšti, apaugę medžiais. Rytine pakrante eina geležinkelis Švenčionėliai-Utena ir kelias. Vakaruose ežeras per pelkę protakomis jungiasi su čia pat tekančia Žeimena.
Ažukalnis (Švenčionių r.)
left|120px
Ažukalnis – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 3 km į pietryčius nuo Labanoro, Labanoro girioje. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,12 km, plotis – iki 0,06 km. Altitudė 157,4 m. Krantai aukštoki, ištisai apaugę medžiais. Į šiaurę nuo ežero įsikūręs Aukštasalės kaimas.
Ežeras nenutekantis, priklauso Labanoro ežero baseinui (Peršokšnos upės baseinas).
Takaši Mizuno
(g. 1931 m. balandžio 28 d.) – buvęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1955 m.
David Rudisha
David Lekuta Rudisha (g. 1988 m. gruodžio 17 d.) – Kenijos lengvosios atletikos sportininkas, kuris specializuojasi 800 m bėgimo distancijoje. 2010 m. rugpjūčio 22 d. Berlyne ir rugpjūčio 29 d. Rietyje vykusiose varžybose sportininkas pagerino pasaulio rekordą.
Biografija
David Rudisha gimė centrinėje Kenijoje. Jo tėvas – Daniel Rudisha, kuris yra buvęs bėgikas, bei nacionalinės 4x400 m estafetės rinktinės narys, kuris kartu su komanda pelnė sidabrą 1968 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
David savo tarptautinę karjerą pradėjo 2006 m. Pekine vykusiame pasaulio jaunimo čempionate jis pelnė aukso medalį. Po metu sportininkas tapo ir Afrikos jaunimo grupės nugalėtoju. 2008 m. Afrikos lengvosios atletikos čempionate Rudisha pelnė savo pirmąjį auksą suaugusiųjų lygyje. 2009 m. sezono metu bėgikas pasiekė pasaulinį normatyvą ir atstovavo Kenijai 2009 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionate. Kvalifikaciniame ture sportininkas atbėgo pirmas, o pusfinalyje savo grupėje liko trečias ir tapo greičiausiu rungties dalyviu, kuris nepateko į finalą. 2010 m. sportininkas iškovojo antrąjį Afrikos pirmenybių auksą. Tais pačiais metais sportininkas pasiekė ir 800 m pasaulio rekordą.
Simonetta Stefanelli
Simoneta Stefaneli (, g. 1954 m. lapkričio 30 d. Lacijas, Roma) – buvusi Italijos kino aktorė, vėliau tapusi renginių vedėja bei mados dizainere.
Biografija
Kine Simoneta Stefaneli debiutavo sulaukusi 14-os – filme „La moglie giapponese“. Keletą metų gaudavusi nedidelius vaidmenis įvairių Italijos režisierių filmuose, 1972 m. ji nusifilmavo Francis Ford Coppola kriminaliniame epe „Krikštatėvis“, kuriame suvaidino į Siciliją ištremto Maiklo Korleonės (akt. Al Pacino) jaunąją žmoną Apoloniją Viteli. Prie šio vaidmens jai teko grįžti 1977 m., kuomet buvo kuriamas serialas, o jos vaidmuo tapo kur kas svarbesnis.
Po „Krikštatėvio“ Stefaneli sulaukė pasiūlymo tęsti karjerą Holivude, tačiau atsisakė, baimindamasi tapti tipiškų vaidmenų atlikėja ir liko gimtinėje.
Aštunto dešimtmečio viduryje Stefaneli susipažino su aktoriumi Michele Placido, su kuriuo kartu filmavosi kelete juostų. Kartu jie susilaukė 3 vaikų, iš kurių 2 tapo aktoriais (Brenno Placido ir Violante Placido). 1989 m. Stefaneli ir Placido oficialiai susituokė, tačiau jau 1994 m. išsiskyrė. Būtent Placido režisuotame filme „Le amiche del cuore“ 1992 m. ji atliko savo paskutinį vaidmenį kine.
Po skyrybų Stefaneli kartu su vaikais kurį laiką gyveno Londone, tačiau po to grįžo į Romą. Šiuo metu jai priklauso parduotuvė „Simo Bloom“, kur ji kuria rankines bei avalynę.
Tošio Ivatani
(g. 1925 m. spalio 24 d. - m. 1970 m. kovo 1 d.) – buvęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1951–1956 m.
Klovainių III karjeras
Klovainių III karjeras – karjero tvenkinys Lietuvoje, Pakruojo rajone, pietrytiniame Klovainių miestelio pakraštyje. Sudarytas išeksploatavus dolomito išteklius ir prisipildžius vandens. Tvenkinys pasagos formos, jo ilgis pietvakarių-šiaurės rytų-pietryčių kryptimi – 0,73 km, plotis – iki 0,31 km. Altitudė 58,5 m. Krantai neaukšti, vietomis apaugę krūmais. Pietuose iš Klovainių IV karjero įteka, o šiaurėje iš tvenkinio išteka Ramytės upė (Daugyvenės intakas). Vakaruose už Gapelio upelio telkšo Klovainių II karjeras. Pietrytinėje pakrantėje stūkso miškelis, į šiaurės rytus plyti dirbami laukai.
Baldokas
left|120px
Baldokas – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 7 km į pietus nuo Labanoro, Baranavos miške, 0,2 km į rytus nuo Karočio ežero. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,35 km, plotis – iki 0,17 km. Altitudė 149,1 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais, šiaurinis krantas pelkėtas. Į šiaurę nuo ežero įsikūręs Pabaldakio viensėdis.
Ežeras nenutekantis, priklauso Lakajos upės intako Peršokšnos baseinui.
NGC 6540
NGC 6540 (arba Djorg 3) – kamuolinis spiečius, esantis Šaulio žvaigždyne. Nuo Saulės šis spiečius nutolęs 17 300 šm, o nuo galaktikos centro – 9100 šm. Objekto regimasis ryškis – 9,30, o regimasis skersmuo – 9,5 arkminutės.
Pirmasis šį objektą aptiko William Herschel 1784 m. gegužės 24 d. (savo kataloge pažymėjo H II.198). Spiečių jis įvardijo „blyškiu ūku“. Ilgą laiką šis spiečius buvo įvardijamas padrikuoju. Kaip padrikąjį spiečių, šį objektą į savo 1930 m. katalogą įtraukė ir Per Collinder, pažymėdamas Cr 364. 1986 m. rugsėjį šį objektą nepriklausomai atrado S. Djorgovski (pažymėjo Djorg 3); jis manė, kad objektas gali būti kamuolinis spiečius.
1994 m. Eduardo Bica, Sergio Ortolani ir Beatriz Barbuy nustatė, kad Djorg 3 yra tas pats objektas kaip ir NGC 6540 bei galutinai patvirtino, kad tai kamuolinis spiečius.
Skirtingai nuo didžiumos kitų kamuolinių spiečių, NGC 6540 skersmuo labai nedidelis – jis siekia apytikriai 5 šviesmečius. Šis spiečius išsiskiria ir savo netaisyklinga forma. Keliama versija, kad tokia forma NGC spiečiui būdinga dėl to, kad jis susidarė susijungus dviem mažesniems kamuoliniams spiečiams.
Aviacinė bomba
Aviacinė bomba – sprogmuo, metamas iš orlaivio. Ji sudaryta iš aptakaus korpuso, kuris pripildytas užtaiso (sprogstamųjų, padegamųjų, nuodingųjų ir kt. medžiagų), aerodinaminių plokštumų (stabilizatoriaus, valdomų plokštumų valdomosiose ir koreguojamosiose bombose), balistinio žiedo, sprogdiklio, stabdymo įtaiso (turi tik iš nedidelio aukščio mėtomos aviacinės bombos), valdymo sistemos (valdomosios ir koreguojamosios). Aviacinėse bombose naudojami kontaktiniai, distanciniai ir nekontaktiniai sprogdikliai. Stabdymo įtaisas – parašiutas, raketinis variklis, skėtinis stabilizatorius.
Istorija
Pirmą kartą aviacinėmis bombomis bombardavo Italijos aviacija 1911 m. per Italijos ir Turkijos karą.
Nepriklausomos Lietuvos (1919-1940) karo aviacija buvo ginkluota skeveldrinėmis bei ardomosiomis bombomis. Pirmą kartą aviacinę bomba panaudota 1919 m. gegužės 28 d. (prieš Daugpilyje ir jo priemiesčio Gryvos fronte įsitvirtinusius bolševikus). Ypač daug aviacinių bombų numesta per I pasaulinį karą, bombarduota per Korėjos, Vietnamo karus, taip pat Afganistane bei Čečėnijoje.
Klasifikacija
Pagal paskirtį bombos skirstomos į pagrindines (skirtos taikiniams naikinti – ardomosios, skeveldrinės ardomosios, betonmušės, prieštankinės, šarvamušės, padegamosios, giluminės bombos), ir pagalbines (šviečiamosios, dūminės, signalinės, imitacinės, mokomosios ir kt). Pagal užtaiso pobūdį aviacinės bombos būna sprogstamosios, padegamosios, cheminės (su kovinės nuodingosios medžiagos užtaisu), mišriosios (skeveldrinės cheminės) ir branduolinės (atominės, termobranduolinės bombos). Pagal valdymo bei sklendimo būdą aviacinės bombos būna laisvakritės (nevaldomosios), koreguojamosios (sklendimą valdymo sistema koreguoja aerodinaminiais paviršiais) ir valdomosios (lazerinėmis, televizinėmis ir kt. sistemomis).