cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sambharas
Daržovės, tamarindo minkštimas, masala, ciberžolė ir asafetida su druska yra kartu apverdamos. Tada pridedama virtų lęšių (dažniausiai suskaldytų ankštinių cajanus cajan) ir baigiama daržoves virti. Prieskonių mišinio aliejaus, pagaminto iš garstyčių sėklų ir kitų ingredientų, į išvirtą sambharą įdedama kaip papildomo skonio ir kvapo stipriklio, o paruoštas patiekalas paduodamas su šviežiais kalendros ar murėjos lapeliais.
Liminėlis (Utenos r.)
Liminėlis – ežeras Lietuvoje, Utenos rajone, 2 km į pietvakarius nuo Daugailių. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,41 km, plotis – iki 0,16 km. Altitudė 139,1 m. Krantai žemi, pelkėti, tik rytinis krantas sausas ir aukštesnis. Ežeras telkšo ~ 13 ha dydžio Nuodegulių pelkės pietinėje dalyje. Iš pietų ir šiaurės ežerą supa Taukeliškio miškas, kitose pakrantėse plyti pievos. Netoliese įsikūręs Bajoriškių kaimas. Ežerą iš pietų į šiaurę prateka Liminos upelis link toje pačioje pelkėje telkšančio Limino ežero (Indrajos upės baseinas).
Heroes of Might and Magic V
Heroes of Might and Magic V (sutrumpintai Heroes V arba HoMM5) yra penktasis „Heroes of Might and Magic“ serijos ėjimais pagrįstas strateginis kompiuterinis žaidimas, sukurtas įmonės „Nival Interactive“ ir 2006 m. gegužės 16 d. išleistas „Ubisoft“.
Frakcijos
Žaidime yra šešios frakcijos: Haven, Inferno, Necropolis, Dungeon, Sylvan ir Academy. Žaidimo papildymai prideda dar dvi frakcijas – Fortress ir Stronghold.
Ninšubur
Ninšubur – dievybė Mesopotamijos mitologijoje, dievų pasiuntinys, patikėtinis, šauklys (sukkal). Buvo laikomas tiek moteriškąja, tiek vyriškąja dievybe, lytis būdavo tokia pat, kaip ir dievybės, kurios pasiuntiniu tarnavo. Ninšubur minimas įvairiuose mituose, kuriuose ši dievybė – deivės Inanos arba dangaus dievo Anu pasiuntinys.
Pirmosios žinios apie Ninšubur siekia ankstyvąjį dinastinį laikotarpį. Šiuo laikotarpiu Ninšubur buvo Lagašo valdovo Urukaginos dievybė globėja, taip pat aptikta apžadinė auka, kurios įraše Ninšubur pirmąkart įvardijamas dievų pasiuntiniu. Žinoma keletas teoforinių asmenvardžių, datuojamų Trečiosios Ūro dinastijos laikais. Dievybė minima šumerų šventyklų himnuose, pasak kurių, Akilo vietovėje būta jos šventyklos.
Kaip deivės Inanos pasiuntinė, minima šumerų mite „Inanos nužengimas į požemio pasaulį“. Čia ji maldaudama kreipiasi į įvairius dievus, mėgindama įtikinti juos išgelbėti Inaną iš požemio pasaulio. Mite „Inana ir Enkis“ Ninšubur išgelbsti Inaną nuo Enkio pasiųstų pabaisų. Šiame mite Ninšubur atlieka panašų vaidmenį kaip ir dievas Isimudas, Enkio pasiuntinys Inanai.
5 Astrėja
thumb|right|Dydžių palyginimas: Pirmieji 10 asteroidų, lyginant su [[Mėnulis|Mėnuliu. Astrėja – penkta iš kairės]] 5 Astrėja – stambus asteroidų žiedo asteroidas, kurį 1845 m. atrado Karlas Liudvigas Henkė (Karl Ludwig Hencke).
Ninšubur
Šumerų mituose Ninšubur vaizduojama kaip visiškai atsidavusi savo viešpatei Inanai, be to, ji pasižymi gilia išmintimi, turi ir karo dievybės bruožų. Kaip dievo Anu pasiuntinys ir sergėtojas, Ninšubur galėdavęs kada panorėjęs vaikščioti jo akivaizdoje (tokį statusą paprastai turėdavę asmens sargybiniai).
5 Astrėja
Paviršius pasižymi dideliu atspindžio koeficientu (ryškus), o sudėtis – tikriausiai geležies–nikelio mišinys su magnio ir geležies silikatais.
Dongša salos
miniatiūra|dešinėje|200px|Dongša salos, 1986 m. palydovinė nuotrauka Dongša salos  – atolinių salų grupė Pietų Kinijos jūros šiaurėje.
5 Astrėja
Minėtas astronomas mėgėjas (pašto tarnautojas, dar atrado 6 Hebę) ieškojo kito jau rasto asteroido Vestos, bet atsitiktinai pastebėjo Astrėją. Už tai Prūsijos karalius jam paskyrė kasmetinę 1200 markių rentą.
Ninšubur
Ninšubur minima ir Isino šventųjų vestuvių tekstuose, pasak jų, deivė lydi jaunąjį pas mylimąją. Šiuo atveju Ninšubur, kaip nurodo danų istorikas Thorkild Jacobsen, yra „šventoji E-anna tarnaitė“.
Dongša salos
Salynas apima vakaruose esančią Dongša salą ir rytuose esančius du arkinius 50 km ilgio koralinius rifus Nanwei ir Beiwei. Visus tris darinius jungia povandeninis atolas, supantis seklią lagūną salyno centre. Dongša sala yra vienintelė teritorija virš jūros lygio. Jos plotas apie 240 ha. Salos išsidėsčiusios maždaug 450 km į pietvakarius nuo Taivano krantų ir apie 300 km į pietryčius nuo Honkongo.
5 Astrėja
Astrėja neišsiskiria tarp kitų asteroidų fizikinėmis savybėmis, ji žymi tuo, kad po keturių pirmųjų asteroidų atradimo praėjo 38 metai (ilgą laiką buvo manoma, kad asteroidų viso yra keturi).
Dongša salos
Priklauso Kinijos Respublikai (Taivanas), tačiau pretenzijas į salas reiškia ir Kinijos Liaudies Respublika. Ginčytinoje teritorijoje nėra nuolatinių gyventojų. Čia lankosi tik žvejai, Kinijos Respublikos kariškiai ir tyrėjai. Yra oro uostas.
Ninšubur
Ilgainiui Ninšubur buvo sutapatintas su dievu Papsukalu, kuris buvo ne konkrečių dievybių, o apskritai dievų pasiuntinys. Tapatintas su žvaigždynu, atitinkančiu dabartinį Oriono žvaigždyną.
Dievybės vardas šumerų kalba reiškia „rytų viešpats / viešpatė“.
Šlapabalė
Šlapabalė – buvęs viensėdis Molėtų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Arnionių I.
Buzova
Buzova  – kaimas centrinėje Ukrainoje, Kijevo srities pietvakariuose; Bučos rajono gyvenvietė. Nuo šalies sostinės Kijevo nutolęs 40 kilometrų atstumu. Pro kaimą eina M06 greitkelis Kijevas–Žytomyras.
Istorija
Kitados Kijevo sritis priklausė Lietuvos didžiajai kunigaikštystei. Po Liublino unijos priklausė Lenkijos karalystei, o nuo 1793 m. Rusijos imperijai. 1991 m. Ukraina paskelbė nepriklausomybę ir kaimas priklauso Ukrainai.
Lenkijos karalystės laikotarpiu
Apie 1600 m. buvo įkurta Buzovos gyvenvietė. Priklausė kunigaikščių Ostrogiškių Belohorodo dvarui.
1704–1712 m. dalis dešiniakrantės Ukrainos, įskaitant nusiaubtą Buzovą, buvo pavaldi etmonams Mazepai ir Skoropadskiui. Pagal susitarimą tarp Lenkijos ir Rusijos, šios teritorijos sugrįžo į Lenkijos administracijos kontrolę.
Po kazokų karų, kurie nusirito per regioną, 1720 m. Buzovoje tebuvo penki kiemai.
Rusijos valdžioje
1793 m., po antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo, kai dešiniakrantė Ukraina (Kyjivo, Braclavo ir Podilės vaivadijos) tapo Rusijos imperijos dalimi.
1820 m. kaimas priklausė grafienei Izabelei Leduchovskai, kuri tais metais jį pardavė Vikentijui Cyvinskiui. Po V.Cyvinskio mirties dvarą paveldėjo jo sūnūs Vladyslavas ir Kazimiras. Kraštotyrininkas Lavrentijus Pochilevičius savo veikale („Pasakojimai apie Kijevo gubernijos apgyvendintas sritis“. – K., 1864 m.) paminėjo, kad 1860-ųjų pradžioje kaime gyveno „628 abiejų lyčių gyventojai“.
1871 m. Kijevo universiteto profesorius A. Matvejevas aktyviai tvarkė savo ūkį kaime, įveisė sodą, pastatė garo malūną ir kitus ūkinius pastatus.
1900 m. Buzovoje buvo 216 kiemų, gyveno 1058 gyventojai, iš jų vyrai – 479, moterys – 579.
Sovietmetis
Apie 1930–1931 m. kaime įvyko staigus žmonių nuskurdimas, kurį lėmė priverstinis ir „savanoriškas“ kolūkio kūrimas komunistų įsakymu. Kolūkio viršininku Kolosovas buvo atsiųstas į kaimą. Kolektyvizaciją lydėjo stiprius ūkius turėjusių valstiečių, „kurkulių“ ir „podkurkulnikų“ trėmimas į Sibirą, jų namuose buvo įkurdinti mokytojai, atsiųsti dirbti į kaimą. Veikė naujai įkurta mokykla buvususioje dvarininkų sodyboje. Kolūkyje iš žmonių buvo atimti gyvuliai ir žemė, tad žmonės vos galėjo išsimaitinti. Žmonės kolūkiuose buvo verčiami dirbti už dyką ir neturėjo teisės išeiti iš kolūkio. Užauginta kolūkio produkcija būdavo išgebenama į Rusiją, o gyventojai skurdo. 1932 m. rudenį komjaunuolių būriai iš gyventojų atėmė viską, todėl netrukus kaime prasidėjo badas.
Ukrainos valstybėje
Iki 2020 m. liepos 18 d. Buzova priklausė Kijevo-Sviatošino rajonui. Rajonas buvo panaikintas vykdant Ukrainos administracinę reformą, kuri sumažino Kijevo srities rajonų skaičių iki septynių. Kijevo-Sviatošyno sritis buvo padalinta į Bučos, Fastivo ir Obuchivo rajonus, o Buzova buvo priskirta Bučos rajonui.
Per 2022 m. invaziją į Ukrainą, Rusijos pajėgų taikiniais tapo Buzovos futbolo stadionas ir vyko susirėmimai dėl aeroklubo pakilimo tako, esančio visai šalia kaimo. 2022 m. kovo 1 d. buvo pranešta, kad sviediniai pataikė į privačius gimdymo namus, esančius šalia greitkelio, ir kad prieš kelias dienas šioje vietovėje vyko įnirtingos kautynės. Vėliau buvo pranešta, kad kaime rasta masinė Rusijos pajėgų nužudytų civilių kapavietė.
Sportas
Pastaruoju metu gyvenvietę garsina futbolo klubas „Nyva“, atkurtas 2017 m. ir tapęs profesionaliu klubu. Šalia kaimo įsikūręs aeroklubas, kurio nariai užsiima pilotavimu, sklandymu, parašutizmu ir aviamodeliavimu.
Jennifer Jason Leigh
Dženifer Džeison Li (, tikrasis vardas – Jennifer Leigh Morrow; g. 1962 m. vasario 5 d.) – amerikiečių aktorė.
Biografija
Dženifer tėvas Vic Morrow buvo aktorius, o motina Barbara Turner – scenaristė. Šeima iširo, kuomet jai buvo 2 metai. Dženifer yra vidurinioji iš 3 seserų, taip pat dar vienos dukters motina susilaukė antrojoje santuokoje. Jos patėvis – režisierius Reza Badiyi.
Debiutavusi epizodiniu vaidmeniu filme „Tod eines Fremden“ (1976), kuriame taip pat vaidino ir Jason Robards, vėliau ji vaidino keliuose televizijos serialuose, kol 1981 m. gavo svarbų – nebylės išprievartautos merginos – vaidmenį filme „Eyes of a Stranger“.
Vėliau Dženifer filmavosi pas režisierius Robert Altman („Short Cuts“), Agnieszka Holland („Washington Square“). 1995 m. pasirodžiusioje Stephen King romano ekranizacijoje „Doloresa Kleiborn“ ji vaidino pagrindinės herojės Kathy Bates dukterį. Už vaidmenį filme „Georgia“ (1995) ji sulaukė kritikų liaupsių, tačiau, priešingai prognozėms, nebuvo nominuota Oskarui.
1999 m. Dženifer vaidino paskutiniame Stanley Kubrick filme „Plačiai užmerktos akys“. Vėliau režisierius nusprendė scenas perfilmuoti, tačiau aktorė tuo metu buvo užsiėmusi vaidmeniu kitame filme ir galiausiai Dženifer scenos iš filmo buvo visiškai iškirptos.
2002 m. ji vaidino Sam Mendes trileryje „Road to Perdition“ ir Jane Champion erotiniame trileryje „In the Cut“ su Meg Ryan. Filme „Mašinistas“ (2004) jos partneriu buvo Christian Bale, o „The Jacket“ (2005) – Adrien Brody.
2003 m. režisierius Vincent Gallo buvo numatęs jai vaidmenį juostoje „The Brown Bunny“, tačiau Dženifer atsisakė dėl filme esančios oralinio sekso scenos (šį vaidmenį atliko Chloë Sevigny).
2015 m. režisierius Quentin Tarantino pakvietė ją į filmą „Grėsmingasis aštuonetas“. Dženifer tuo metu retai pasirodydavo didesniuose Holivudo filmuose ir juosta tapo puikia proga priminti apie save. Šis pasirodymas atnešė jai Oskaro, BAFTA ir Auksinio gaublio nominacijas.
2017 m. ji pasirodė žinomo TV serialo „Tvin Pyksas“ 3-ame sezone.
Šeima
1983 m. Dženifer tėvas Vic Morrow žuvo ant jo ir dar dviejų vaikų nukritus sraigtasparniui filmuojant juostą „Twilight Zone: The Movie“. Vėliau Dženifer ir jos sesuo padavė į teismą kino kompaniją Warner Bros. ir filmo režisierius John Landis bei Steven Spielberg. Po metų buvo pasiektas susitarimas, kurio detalės neviešintos.
Pagrindiniai apdovanojimai
1989 m. aktorė buvo įtraukta į „Harper's Bazaar“ „America's 10 Most Beautiful Women“ sąrašą.
Quantum Group of Funds
Quantum Group of Funds – apribotos rizikos fondų grupė. Šie fondai buvo integruoti į Soros Fund Management investicinių fondų valdymo įmonę. Šių fondų bendras valdomas turtas – 8 mlrd. dolerių.
Istorija
Quantum Group of Funds Iki 1992 m. buvo mažai žinoma. Šie fondai išgarsėjo spekuliacija, pagrįsta Global Macro strategija, kuri buvo nukreipta prieš pervertintą svarą. Taktiško pardavimo skolon (10 mlrd. GBP) dėka centrinis bankas jau nebegalėjo atlikti veiksmingos valiutų rinkos intervencijos stabilizuojant svarą sterlingų, todėl kad Quantum Funds darė didelę įtaką. Qantum Funds pasiskolintus svarus iškeitė į kitas ES valiutas – VFR markę bei Prancūzijos frankus. 1992 rugsėjo 15 d. Anglijos centrinis bankas buvo priverstas pradėti nuvertinimo procedūrą, o tai savo ruožtu paskatino svarą sterlingų pasitraukė iš EVS sąjungos 1992 m. Šis įvykis išgarsino fondą. Be to, Quantum Funds susižėrė 1 mlrd. dolerių pelno.
Murukku
miniatiūra|250px|right|Rankomis paruošti muruku
Muruku (Murukku) – pikantiškas, traškus užkandis, kilęs iš Indijos subkontinento, populiarus pietinėje Indijoje ir Šri Lankoje. Užkandžių pavadinimas kilęs iš tamilų kalbos – „susuktas“, kuris reiškia jo formą. Indijoje murukku ypač populiarus Tamilnado, Keralos ir Andhra Pradešo valstijose. Jis taip pat yra paplitęs šalyse, kuriose įsikūrusios indų ir šrilankiečių diasporos, įskaitant Singapūrą, Fidžį ir Malaiziją.
Muruku paprastai gaminamas iš maltų ryžių ir indinės pupuolės (Vigna mungo) miltų. Kartais šis patiekalas vadinamas chakli – panašiu produktu, ruošiamu su papildomu ingredientu avinžirnių miltais. Iš miltų mišinio su vandeniu, druska, asafetidos ir sezamo arba kumino (Cuminum cyminum) sėklų pagaminama tešla, kuri gali būti įvairaus standumo. Padaromi į spirales arba rites, žiedus panašūs gaminiai. Jų forma gaunama susukant rankomis, formų pagalba, išspaudžiant tešlą su maistiniu švirkštu. Po to jie iškepami augaliniame aliejuje.
Gvozdansko pilis
Gvozdansko pilis – pilis Kroatijoje, Sisako–Moslavinos apskrities Gvozdansko kaime.
Spėjama, kad pilis buvo pastatyta antroje XV a. pusėje, kai kasybos teises gavo didikų Zrinskių šeima. Pirmą kartą pilis paminėta 1488 m. Keletą kartų pilį bandė užimti Osmanų imperija. 1578 m. įvyko sėkmingas Gvozdansko užėmimas ir turkai čia valdė iki 1718 m.
Tanis
Tanis (🇬🇷, sen. egip. Džanet, Biblijoje − Zoanas, dabar San al Hadžaras) – senovės Egipto miestas Nilo deltoje, 19-ojo Žemutinio Egipto nomo sostinė ir Egipto sostinė Trečiojo tarpuvaldžio metu (apie 1081–711 m. pr. m. e.).
Tanyje buvo aptikta radinių iš Senosios ir Viduriniosios Egipto karalysčių laikų, taip pat iš Ramzio II Naujosios karalystės laikų, tačiau jie visi yra atvežtiniai. Vienu metu Tanio vietovė tapatinta su Ramzio II sostine, Piramzio miestu, tačiau vėlesni atradimai nurodė kitą Piramzio vietą. Tanio vietovė iš pradžių priklausė Žemutinio Egipto tryliktajam nomui, po to − keturioliktajam Viduriniosios karalystės laikais. Vėliau miestas tapo devynioliktojo nomo sostine.
Tanio miestas tikriausiai išaugo valdant Ramziui XI. Smendis (apie 1081−1055 m. pr. m. e.) pavertė Tanį uostu po Piramzio miesto sunykimo. Smendis tikriausiai buvo palaidotas Tanyje, nes jame rasta viena iš faraono kanopų. Ankstyviausi išlikę Tanio pastatai datuojami Psusenio I (apie 1039−991 m. pr. m. e.) laikais, kai faraonas pastatė sieną aplink Amono šventyklą iš Piramzio liekanų. Vėlesni 21 ir 22 dinastijų faraonai plėtė šventyklos kompleksą. Tanio reikšmė pradėjo menkti VIII a. pr. m. e. pabaigoje, kai kušitų valdovas Šabaka perkėlė sostinę į Memfį ir kiek toliau į rytus išaugo Peluzijaus miestas. 30-osios dinastijos faronas Nektanebas I buvusius Amono šventyklos statinius ardė tam, kad sukurti dirbtinį šventąjį ežerą. Už Amono šventyklos sienos buvo mažesnė šventykla, dedikuota Nut ir Chonsu, kurioje taip pat buvo garbinama Astartė. Statybos mieste tęsėsi Ptolemėjų (332−30 m. pr. m. e.) laikais, tačiau prasidėjus romėnų laikotarpiui miestas sunyko ir virto mažu kaimu, kuris galutinai apleistas vietovę VII a. užkariavus arabams.
Vietovę 1860−1880 m. tyrė Ogiustas Marjetas, 1883−86 m. − Flindersas Pytris ir 1921−51 m. − Pjeras Montė. Pastarasis 1939 m aptiko senovėje neišplėštą Psusenio I kapą su auksine faraono mumijos kauke ir sidabriniu karstu. Šis kapas buvo viso faraonų kapų komplekso dalis, kuriame taip pat palaidoti faraonai Amenemopas, Osorkonas II ir Šešonkas III.
Fastivas
Fastivas  – srities pavaldumo miestas Ukrainoje, Kijevo srityje, nutolęs 64 km į vakarus nuo Kijevo. Rajono administracinis centras.
Istorija
Kitados Kijevo sritis priklausė Lietuvos didžiajai kunigaikštystei. Po Liublino unijos priklausė Lenkijos karalystei, o nuo 1793 m. Rusijos imperijai. 1991 m. Ukraina paskelbė nepriklausomybę ir miestas priklauso Ukrainai.
XVI amžiuje dėl dažnų totorių puolimų miestas beveik ištuštėjo.
Lenkijos karalystės laikotarpiu
1601 m. miestui suteiktos Magdeburgo teises.
1604 m. spalio 12 d. Ukrainos ir Lenkijos kariuomenė sustojo mieste, 1605 m. birželio 20 d. užėmė Maskvą.
Pirmoje XVII amžiaus pusėje Fastivas, nors ir turėjo mažo miestelio privilegijas, iš esmės liko kaimu. 1630 metais čia buvo 152 kiemai. Buvo išvystyta galvijininkystė, žemdirbystė. Svarbią vietą užėmė žvejyba, medžioklė ir amatai amatai: audimas, keramika, medžio apdirbimas.
1704–1712 m. dalis dešiniakrantės Ukrainos buvo pavaldi etmonams Mazepai ir Skoropadskiui. Pagal susitarimą tarp Lenkijos ir Rusijos, šios teritorijos sugrįžo į Lenkijos administracijos kontrolę.
Rusijos valdžioje
1793 m., po antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo, kai dešiniakrantė Ukraina (Kijevo, Braslavo ir Podolės vaivadijos) tapo Rusijos imperijos dalimi.
1797 m. tapo Kijevo gubernijos Vasilkivo rajono miesteliu. 1825 m. gruodžio 29 d., per dekabristų sukilimą Trylisų kaime, kur buvo dislokuota Černihivo pulko 5-oji kuopa, prasidėjo demonstracija, kurią palaikė Vasilkivo mieste esančios kuopos.
Tarasas Ševčenka lankėsi Fastivo regione per Perepjato pilkapio kasinėjimus. Rašytojui turtinga istorinė Fastivo regiono praeitis buvo artima ir įdomi, tai liudija daugybė jo darbų: „Vienuolis“, „Švačka“, „Iržavecas“.
Fastivo srityje didžiulės valdos priklausė turtingiems lenkų magnatams Branickiams, Potockiams ir kitų giminių atstovams
Sovietmetis
Nuo 1921 m. pavasario Fastivščina beveik septynis dešimtmečius buvo Sovietų Sąjungos dalis.
Du baisūs prieškariniai badai (holodomoras) neaplenkė Fastivo, kaip ir nemažos dalies Sovietų Ukrainos.
Ukrainos valstybėje
Ukrainai taupus nepriklausoma valstybe, prasidėjo privatizacijos procesai. Mieste veikusios valstybinės įmonės privatizuotas.
Per 2022 m. invaziją į Ukrainą, Rusijos pajėgų taikiniais tapo šalies sostinė Kijevas ir netoliese esantys miestai.
CS Don Bosco
Lubumbašio „Don Bosco“, o trumpai CS Don Bosco – Kongo Demokratinės Respublikos futbolo klubas, įsikūręs Lubumbašyje.
Istorija
Klubas buvo suformuotas 1948 m. Rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje.
2021–2022 m. rungtyniavo aukščiausioje lygoje.
Pasiekimai
Aukščiausia lyga
Futbolo taurė
Supertaurė
Kirgizijos ledo ritulio lyga
Kirgizijos ledo ritulio lyga – aukščiausia Kirgizijos ledo ritulio lyga, įkurta 2007 m.
Čangningas
Čangningas – Šanchajaus rajonas, sudarantis pietvakarinę miesto branduolio dalį. Plotas 37,19 km², gyventojų 690 tūkst. (2010 m.).
miniatiūra|kairėje|Čangningas, 2007 m. Rajonas yra greta į vakarus nutiesto Šanchajaus Hongčiao tarptautinio oro uosto. Taip pat yra Šanchajaus Hongčiao geležinkelio stotis, paskutinė Pekino–Šanchajaus greitojo geležinkelio atkarpa. Veikia keli universitetai. Teritorijoje daugiausia vyrauja gyvenamųjų daugiabučių kvartalai, yra daug žaliųjų zonų. Rajone gyvena nemažai užsieniečių.
Užliesėnis
Užliesėnis – buvęs kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Alantos.
CSP UM Timișoara
Timišoaros UM – buvęs Rumunijos futbolo klubas iš Timišoaros.
Tymai
thumb|300px|Vakcinacijos mastai pasaulyje Tymai  – sunki ūminė virusinė infekcinė liga, pasižyminti karščiavimu, odos bėrimu ir kvėpavimo takų bei akių junginės uždegimu. Sergant tymais, dažnai dar prisideda viruso sukeltas plaučių uždegimas, gerklų pakenkimas, rečiau – smegenų uždegimas. Tymų sukėlėjas yra vieno antigeninio tipo RNR turintis virusas, priklausantis Paramyxovirus šeimos Morbillivirus genčiai. Tymams imlūs yra ir vaikai, ir suaugusieji. Tymų infekcijos šaltinis – šia liga sergantis žmogus. Pagrindinis perdavimo būdas – oro lašelinis.
Prevencija
Nuo tymų galima apsisaugoti pasiskiepijus kombinuota epideminio parotito (kiaulytės) – tymų – raudonukės (MMR) vakcina. Kad susidarytų ilgalaikis imunitetas tymų vakciną būtina įskiepyti bent du kartus. Tai gyvų susilpnintų virusų vakcina. Galimas šalutinis vakcinos poveikis: sukarščiuojama, antrą savaitę po paskiepijimo kartais šiek tiek išberia, panašiai kaip sergant tymais, bet šis bėrimas pranyksta negydomas per 1–3 dienas. Viruso plitimą ir protrūkius sustabdyti galima tik vykdant sistemingą vakcinaciją. Tymai buvo ir iki šiol yra viena dažniausių mirčių priežasčių tarp visų vakcinomis kontroliuojamų ligų. Tymais dažniausiai sergama šalyse, kur skiepijimų apimtys nepakankamos.
Lietuvoje
Lietuvoje nuo tymų pradėta skiepyti 1964 m. Nors pasiektos didelės tymų vakcinos skiepijimo apimtys, susirgimų šia sunkia infekcine liga Lietuvoje daugėja. Lietuvoje vaikai nuo tymų skiepijami 15 mėn. ir 6-7 m. amžiaus kombinuota (MMR) vakcina.
Armėnijos ledo ritulio lyga
Armėnijos ledo ritulio lyga – aukščiausia Armėnijos ledo ritulio lyga, įkurta 2000 m.
Verkiai (Molėtai)
Verkiai – buvęs viensėdis Molėtų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Inturkės.
Jotulė
Jotulė – nedidelis upelis Šakių rajone, Kriūkų seniūnijoje, Nemuno kairysis intakas. Įteka į Nemuną 167,0 km atstumu nuo pastarojo žiočių, vandentakio kodas LR upių klasifikatoriuje – 10011870. Upelio ilgis – 6,0 km, baseino plotas – 10,8 km². miniatiūra|220px|left|Dvejų angų pralaida Kriūkuose, Nemuno gatvėje. Sienoje – data „1928 J.M.“
Čingpu
Čingpu – Šanchajaus rajonas, esantis miesto vakarinėje dalyje. Plotas 675,11 km², gyventojų 1 mln. (2010 m.).
Jotulė
Žymesni intakai: Gudupelis (kairėje), Valakupis, Strazdupis (dešinėje).
Šalia įsikūrusios gyvenvietės: Pajotuliai, Joginiškiai, Kriūkai.
Jungtinės Karalystės vyrų vandensvydžio rinktinė
Jungtinės Karalystės vyrų vandensvydžio rinktinė – nacionalinė komanda, kuri atstovauja Jungtinei Karalystei oficialiose vandensvydžio varžybose.
Veseluvka (Molėtai)
Veseluvka – buvęs viensėdis Molėtų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Giedraičių.
Baltarusijos ledo ritulio lyga
Baltarusijos ledo ritulio lyga, Baltarusijos Ekstralyga – aukščiausia Baltarusijos ledo ritulio lyga, įkurta 1992 m.
Izraelio ir Lietuvos santykiai
Izraelio ir Lietuvos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Izraelio ir Lietuvos. Tarptautiniai santykiai tarp šalių oficialiai užmegzti 1992 m. sausio 8 d., o Izraelis pripažino Lietuvos nepriklausomybę 1991 m. rugsėjo 4 d. ir buvo tarp pirmesnių tai padariusių ne Europoje esančių valstybių.
Abi šalys yra Jungtinių Tautų ir Sąjungos Viduržemio jūros regionui narės.
Santykių istorija
1995 m. Lietuvos prezidentas Algirdas Brazauskas viešėjo su vizitu Izraelyje, kur apsilankė prie Raudų sienos, atsiprašė žydų tautos ir Izraelio valstybės už tuos lietuvius, kurie nacių okupacijos metais prisidėjo prie žydų žudynių. Kai vizito Izraelyje metu jį prie Kneseto su transparantu, skelbiančiu, kad karo metais baltaraiščiai išžudė visą jo šeimą ir artimuosius, pasitiko neaukšto ūgio protestuotojas, A. Brazauskas nieko nesakęs jį apkabino ir pabučiavo.
Seime veikia Tarpparlamentinių ryšių su Izraelio Valstybe grupė (dabartinis pirmininkas – TS-LKD narys Emanuelis Zingeris).
Minint 25-uosius užmegztų dvišalių santykių metus Izraelio Valstybės Ambasada netoli Rukainiai (Vilniaus raj.) pasodinta ąžuolų giraitė.
Lietuvoje yra lankęsi aukščiausi Izraelio vadovai – Šimonas Peresas ir Benjaminas Netanjahu. Savo ruožtu be prezidento A. Brazausko Izraelyje su oficialiu vizitu yra lankęsis Lietuvos premjeras Saulius Skvernelis.
Ekonominiai santykiai
2021 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Izraelio siekė 101 mln. eurų, o Izraelis buvo 46-a pagal prekybos apimtis Lietuvos prekybos partnerė.
Pagal tiesioginių užsienio investicijų Lietuvoje dydį Izraelis yra 29-as (investicijos siekia 54,99 mln. eurų). Savo ruožtu Lietuvos tiesioginių investicijų dydis Izraelyje 2021 m. buvo neigiamas (investuotojo finansiniai įsipareigojimai įmonei viršijo įmonės finansinius reikalavimus investuotojui).
Istorijos vertinimas
Santykiuose tarp Izraelio ir Lietuvos būta ir tebėra nemažai ginčų dėl istorijos vertinimo, ypač nediplomatiniame lygmenyje. 1996 m. Lietuvos prokuratūrai išdavus arešto orderį karo nusikaltimais kaltinamo buvusio KGB papulkininkio Nachmano Dušanskio suėmimui, Izraelis išduoti Dušanskį Lietuvai atsisakė. Šis 2008 m. mirė laisvėje Haifoje. Nemažai diskusijų susilaukia aktyvisto Efraimo Zurofo teiginiai apie Lietuvos istoriją.
2017 m. vis gerėjančius dvišalius santykius aptemdė skandalas, kai rašytojos Rūtos Vanagaitės knygos, įskaitant knygą holokausto tema „Mūsiškiai“ buvo išimtos iš knygynų dėl autorės niekinančių pareiškimų pagrindinių antisovietinio pasipriešinimo dalyvių Adolfo Ramanausko adresu. Tam įvykus Izraelio spauda ėmė kaltinti lietuvius Holokausto menkinimu. Tam Lietuvoje reziduojantis nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Amiras Maimonas davė atkirtį gimtadienio proga aplankydamas žymiojo partizano dukterį ir, anot jos, išsakęs „oficialią poziciją pabrėždamas, kad jo valstybė gerbia ir vertina [lietuvių] laisvės kovą, kuriai vadovavo <…> Adolfas Ramanauskas Vanagas.“
Jaysuma Saidy Ndure
Jaysuma Saidy Ndure (g. 1984 m. liepos 1 d.) – Gambijoje gimęs, bet šiuo metu Norvegijai atstovaujantis lengvaatletis, kuris specializuojasi sprinto rungtyse. Norvegijos nacionalinis rekordininkas.
Biografija
Sprinteris pirmą kartą pasirodė tarptautinėje arenoje 2002 m. sudalyvavęs pasaulio jaunimo čempionate. Tąkart sportininkui sužibėti nepavyko ir jis liko 27 vietoje. Tais pačiais metais lengvaatletis debiutavo Sandraugos žaidynėse ir kvalifikaciniame etape pasiekė nacionalinį Gambijos rekordą. 2003 m. Jaysuma pasirodė 2003 m. pasaulio čempionate, kuriame pasiekti gerų rezultatų nepavyko. 2004 m. Afrikos pirmenybėse iškovojo bronzos medalį. Tai vienas iš keturių Gambijos medalių žemyno čempionate. Tais pačiais metais lengvaatletis buvo vienas iš dviejų šalies atstovų 2004 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. 2005 m. pasaulio čempionato metu Jaysuma pasiekė pusfinalius, kuriuose savo grupėje liko per vieną vietą nuo finalo atbėgęs penktas. 2006 m. sportininkas paskutinė kartą sudalyvavo Sandraugos žaidynėse. Tais pačiais metais jis priėmė Norvegijos pilietybę ir pradėjo atstovauti šiai šaliai. 2008 m. jau su Norvegijos olimpine rinktine jis dalyvavo 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. 200 m bėgimo rungtyje sprinteris netgi pateko į pusfinalį, bet jame nestartavo. Po metų vykusiame 2009 m. pasaulio čempionate 100 m rungtyje jis pasiekė pusfinalį, o 200 m bėgime jis nestartavo. 2010 m. Europos lengvosios atletikos čempionatas Jaysumai buvo pirmosios senojo žemyno pirmenybėse. Abiejuose dalyvautose rungtyse jis pasiekė finalinius bėgimus. Tais pačiais metais jis pagerino Norvegijos nacionalinį 100 m bėgimo rekordą iki 10.00 m.
Izraelio ir Lietuvos santykiai
Lietuvos ordinų kavalieriai Izraelio piliečiai
Už nuopelnus Lietuvai apdovanoti devyni Izraelio piliečiai. Nemaža jų dalis – litvakai.
Rasų kapinių koplyčia
Rasų kapinių koplyčia – neogotikinė koplyčia, stūksanti Vilniuje, senosiose Rasų kapinėse. Centrine vadinama kapinių koplyčia yra valstybinės reikšmės architektūros paminklas.
Istorija
1841 m. kapinėse, tarp dviejų kolumbariumų, Misionierių vienuolyno vizitatoriaus Juozapo Bagdonavičiaus pastangomis pradėta statyti koplyčia. Pastatyta 1850 m. Praėjus trims dešimtmečiams, gydytojo Hilarijaus Raduškevičiaus pastangomis 1883 m. vietoj medinės pradėta statyti neogotikos stiliaus mūrinė varpinė su kripta giminės palaidojimams. Pastatyta 1888 m. Kapinių koplyčios autoriai buvo broliai Tomas, Bronislovas ir Stanislovas Tišeckiai, Raduškevičių šeimos koplyčios-varpinės autorius – architektas-inžinierius Julianas Januševskis.
Pirmą kartą koplyčia remontuota 1929–1930 m.
2006–2009 m. statinio fasadai restauruoti pagal architektės Juditos Olšauskienės projektą. Restauravimo metu taip pat sutvarkyti koplyčios pamatai, cokolis, mūrinių sienų paviršius, laiptai, perdengtas stogas.
2019 m. koplyčia buvo tvarkoma, rengiantis čia palaidoti 1863-1864 m. sukilimo vadų ir dalyvių palaikus. Jų sarkofagams koplyčios nišose įrengti du kolumbariumai. Vilniaus Gedimino kalne rastus sukilėlių ir jų vadų Zigmanto Sierakausko bei Konstantino Kalinausko palaikus (viso 20 asmenų) 2018 m. nuspręsta perlaidoti Rasų kapinių koplyčioje.
Architektūra
Pastato tūris – sudėtinis, sudarytas iš stačiakampio plano, kompaktinio tūrio kapinių koplyčios su laidojimo rūsiu ir prie pietvakarinės dalies pristatytos kvadratinio plano, dviejų tarpsnių su smaile Raduškevičių šeimos koplyčios-varpinės. Kapinių koplyčios stogas trišlaitis, koplyčios-varpinės smailės stogo forma piramidinė keturšlaitė. Iš kitų stogo elementų paminėtinas tinkuoto plytų mūro kapinių koplyčios kupolo būgnas su virš jo kylančiu kūgio formos žibintu (žibinto architektūrinio dekoro elementai neišlikę).
Kapinių koplyčios vidaus patalpa ovalo formos plano, su balkonu vakarinėje dalyje ir kvadrato formos plano oratorijumi, į kurį patenkama per kapinių koplyčios pietvakarių nišoje įrengtą įėjimą. Kapinių koplyčios kupole įrengta stačiakampė įėjimo iš laiptinės į balkoną anga su liunete. Koplyčios laiptų atraminėse sienutėse ir koplyčios-varpinės cokolyje įrengtos laidojimo kriptų arkinės nišos. Įėjimas į laidojimo rūsį priestate prie kapinių koplyčios rytinio fasado užmūrytas.
Kapinių koplyčios vakarų fasade virš laužytos formos frontono iškyla dviejų tarpsnių bokštelis kryžiui. Fasadus puošia reljefiniai Raduškevičių šeimos herbai, įkomponuoti varpų angų vimpergose. Varpinės smailės šlaituose buvusi „Apvaizdos akies“ kompozicija neišlikusi. Įrengtos devynios memorialinės lentos su iškaltais įgilintais įrašais lenkų kalba.
2000 m. paminklas įrašytas į Kultūros vertybių registrą. Vertingųjų savybių pobūdis: architektūrinis (lemiantis reikšmingumą, svarbus); dailės (lemiantis reikšmingumą, svarbus); memorialinis (lemiantis reikšmingumą, svarbus); sakralinis (lemiantis reikšmingumą, svarbus).
Keturiasdešimt Totorių tvenkinys
Keturiasdešimt totorių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Vilniaus rajone, 4 km į pietvakarius nuo Pagirių, į pietus nuo Keturiasdešimt Totorių kaimo. Sudarytas užtvenkus Asdrės upę (Vokės intakas) 3,6 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš vakarų į rytus – 2,43 km, plotis – iki 0,3 km. Netoli užtvankos į šiaurę yra nutįsusi dvišakė 0,7 km ilgio užpelkėjusiu galu įlanka, į kurią įteka upeliai A-1 ir A-1-2. Altitudė 141 m. Krantai aukštoki. Vakarinis galas gausiai užžėlęs vandens augalija. Pietinėje pakrantėje stūkso Ropėjos miškas, šiaurinėje – įsikūręs Tarnėnų kaimas, plyti pievos. Pasroviui iškart telkšo Kryžiškių tvenkinys.
Académic Club Rangers
Kinšasos „Académic Club Rangers“, o angliškuose šaltiniuose žinomas kaip Académic Club Rangers, o trumpai AC Rangers – Kongo Demokratinės Respublikos futbolo klubas įsikūręs Kinšasoje.
Istorija
Klubas buvo suformuotas 2000 m. 2021–2022 m. rungtyniavo aukščiausioje lygoje.
Pasiekimai
Aukščiausia lyga
Futbolo taurė
Supertaurė
OpenWrt
OpenWrt – atvirojo kodo projektas, skirtas Linux pagrindu veikiančioms operacinėms sistemoms. OpenWrt dažniausiai naudojamas duomenų perdavimo tinkle veikiančiuose įterptuosiuose įrenginiuose, pvz. maršrutizatoriuose. Visi OpenWrt komponentai buvo optimizuoti, kad būtų pakankamai maži ir tilptų į ribotą atmintį turiunčius namų maršrutizatorius.
OpenWrt gali būti konfigūruojamas naudojant komandinę eilutę arba grafinę sąsają (LuCI). Egzistuoja apie 3500 pasirenkamų programinės įrangos paketų, kuriuos galima įdiegti naudojant opkg paketų valdymo sistemą.
Istorija
OpenWrt projektas buvo pradėtas 2004 m., kai „Linksys“ savo WRT54G serijos belaidžiams maršrutizatoriams sukūrė programinę įrangą naudodama GNU GPL licencijuotą išeitinį kodą. Pagal šios licencijos sąlygas „Linksys“ turėjo savo modifikuotą versiją padaryti prieinamą pagal tą pačią licenciją, kas leido nepriklausomiems kūrėjams kurti išvestines versijas. Iš pradžių palaikymas apsiribojo WRT54G serija, tačiau vėliau buvo išplėstas, įtraukiant įvairius kitų skirtingų gamintojų įrenginius.
OpenWrt versijos istoriškai buvo pavadintos kokteilių, tokių kaip White Russian, Kamikaze, Backfire, Attitude Adjustment, Barrier Breaker ir Chaos Calmer, vardais, o jų receptai buvo rodomi prisijungus naudojant komandinės eilutės sąsają.
Suderinama įranga
OpenWrt savo svetainėje pateikia įrangos, kurios veikimas su OpenWrt yra patvirtintas, lentelę. OpenWrt rekomenduoja rinktis įrenginį, kuriame yra bent 16 MB flash ir 64 MB RAM atminties.
Vėželiai (Molėtai)
Vėželiai – buvęs viensėdis Molėtų rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Videniškių.
FCM Onești
Oneščio FCM – Rumunijos futbolo klubas iš Oneščio.
Istorija
2003 m. iširo, bet 2006 m. vėl atkurtas.
Įrenginio tvarkyklė
Įrenginių tvarkyklė – specialaus tipo kompiuterinė programinė įranga įdiegta tam, kad būtų galima naudoti techninę įrangą. Paprastai tai yra bendravimo su prietaisu sąsaja, naudojanti specialią kompiuterinę ryšių posistemės įrangą, kuri skirta prijungti, teikti komandas arba priimti duomenis iš prietaiso. Tvarkyklės yra būtinos norint susieti techninę įrangą su operacine sistema ir programine įranga. Tai yra specializuota kompiuterinė programa priklausanti nuo techninės įrangos bei operacinės sistemos, kuri aktyvuoja kitą programą, paprastai operacinę sistemą, taikomosios programinės įrangos paketą ar kompiuterinę programą, kad užtikrintų bendravimą su techniniu įtaisu ir paprastai įsikiša valdant būtinus asinchroninius, priklausomus nuo laiko techninės įrangos sąsajos poreikius.
Pagrindinis projekto tikslas yra įrenginių tvarkyklių abstrakcija. Kiekvienas techninio įrenginio modelis (net tos pačios klasės prietaiso) yra skirtingas. Naujesni modeliai išleidžiami gamintojų, kurie suteikia daugiau patikimumo ar geresnių rezultatų, tačiau jų kontrolė dažnai skiriasi nuo pirmtakų. Negalima tikėtis, kad kompiuteriai ir jų operacinės sistemos tiek dabar, tiek ateityje žinos, kaip kontroliuoti kiekvieną prietaisą. Kad išspręstų šią problemą, operacinės sistemos iš esmės nusako kaip turėtų būti kontroliuojamas kiekvieno prietaiso tipas. Tada įrenginio tvarkyklės funkcija yra versti operacinės sistemos numatytos funkcijos signalus į prietaiso specifinius signalus. Teoriškai naujas prietaisas, kuris yra kontroliuojamas nauju būdu, turėtų veikti tinkamai, jei tvarkyklė yra tinkama. Nauja tvarkyklė užtikrina, kad įrenginys atrodytų ir veiktų kaip įprasta, operacinės sistemos požiūriu.
Tėvinis procesas
Tėvinis procesas yra kompiuterinis procesas, kuris sukūrė vieną ar daugiau vaikų procesų.
Operacinėse sistemose su hierarchine procesų organizacija (pvz., UNIX, Linux), kiekvienas procesas, išskyrus nulinį procesą (kintamasis) yra sukuriamas, kai kitas procesas atlieka „fork“ sistemos komandą. Procesas, kuris iššaukia „fork“ komandą, yra tėvinis procesas, o naujai sukurtas procesas vadinamas vaiko procesu. Kiekvienas procesas (išskyrus nulinį procesą) turi tik vieną tėvinį procesą, bet gali turėti daug vaikų procesų.
Vaiko procesas baigia darbą, iškviesdamas sistemines komandas:
Tėvinis procesas yra informuojamas apie jo vaiko proceso nutraukimą per SIGCHLD (SIGCHILD – vaiko proceso signalas) signalą. Tėvinis procesas gauna vaiko proceso išėjimo būseną, iškviesdamas „wait“ sistemos komandą. Tačiau, jei tėvinis procesas to neatlieka, vaiko procesas tampa mirusiu procesu.
Olivia Rodrigo
Olivija Izabelė Rodrigo (Olivia Isabel Rodrigo, g. 2003 m. vasario 20 d.) – amerikiečių dainininkė, dainų autorė ir aktorė. Išgarsėjo vaidindama „Disney“ serialuose „Bizaardvark“ ir „High School Musical: The Musical: The Series“. 2020 m. pasirašė kontraktą su „Geffen Records“ ir „Interscope Records“ muzikos įrašų leidyklomis bei kitų metų sausį išleido debiutinį singlą „Driver's Licence“, susilaukusį didžiulio populiarumo visame pasaulyje ir tapusiu vienu geriausiai parduodamu 2021–ųjų singlų. Debiutinis atlikėjos albumas „Sour“ išleistas 2021 m. gegužę.
Vildžiūniškis
Vildžiūniškis – buvęs kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 7 km į pietvakarius nuo Skudutiškio.
Kārlis Zāle
Karlis Zalė (, 1888 m. spalio 28 d. Mažeikiuose, Lietuva – 1942 m. vasario 19 d. Inčukalnis, Latvija) – Latvijos skulptorius.
Gimė (kaip Johanas Karlis Leonhardas Zalite) Mažeikiuose dirbusio mūrininko šeimoje. Augo Liepojoje. 1909–1913 m. mokėsi Kazanės dailės mokykloje, 1916 m. – Dailės skatinimo draugijos piešimo mokykloje Sankt Peterburge, 1917–1920 m. – Peterburgo dailės akademijoje. 1921–1923 m. studijavo Berlyne.
Po mokslų Rusijoje ir Vokietijoje grįžo į Rygą, kur dėstė skulptūrą (1936–1942 m. Latvijos dailės akademijoje, nuo 1936 m. – profesorius) ir ją kūrė.
Žymiausi darbai – Laisvės paminklas ir Brolių kapai Rygoje. Taip pat sukūrė monumentalių paminklų, skulptūrinių portretų (J. Rainio, 1927 m.), figūrinių kompozicijų („Žvejas“, 1939 m.). Mokydamasis Berlyne patyrė konstruktyvizmo ir kubizmo įtaką. Kūriniams būdingas herojiškumas, patriotiškumas, monumentalumas, simboliškumas.
Kvatro-Braso mūšis
Kvatro-Braso mūšis – Napoleono karų mūšis, įvykęs 1815 m. birželio 16 d., tarp Prancūzijos maršalo M. Nėjaus vadovaujamos Prancūzijos kariuomenės ir britų bei olandų pajėgų, pavaldžių A. Velingtonui.
Padėtis prieš mūšį
Napoleonas buvo pasiryžęs užimti kryžkeles prie Kvatro-Braso, nes manė, kad tai vienintelė vieta kur gali susijungti Prūsijos ir Velingtono kariuomenės. Todėl jis pasiuntė maršalą M. Nėjų, kad užbėgtų už akių britų vadovaujamų pajėgų pagalbai prūsams. Tačiau princas Oranietis taip pat suprato strateginę šių kryžkelių reikšmę. Birželio 16 d. ryte 8000 princui pavaldžių olandų karių buvo užėmę Kvatro-Brasą, kai prisiartino Nėjus su 24 000 karių pajėgomis.
Smolensko gubernija
Smolensko gubernija – Rusijos imperijos gubernija, apėmusi vakarinę dabartinės Rusijos dalį. Centras – Smolenskas. 1912 m. įėjo į Lietuvos-Baltarusijos kraštą, nors priklausė Vidurio Rusijos gubernijoms.
Istorija
Smolensko gubernija sudaryta 1708 m. gruodžio 29 d., netrukus 1713 m. liepos 28 d. panaikinta, iš jos dalies sudaryta Rygos gubernijos Smolensko provincija. Pastaroji 1726 m. pervadinta Smolensko gubernija. 1775 m. gubernijos vietoje įkurta Smolensko vietininkija, 1796 m. vėl pervadinta gubernija.
Administracinis suskirstymas
Smolensko gubernijai 1802–1918 m. priklausė 12 apskričių.
1913 m. buvo 239 valsčiai, 4122 seniūnijos, 12 miestų, 14 472 kitos gyvenvietės.
Dautarų pelkė
Dautarų pelkė arba Parakalnis – pelkė šiaurės Lietuvoje, Mažeikių rajone, 11 km į šiaurės rytus nuo Ylakių, 2 km į pietvakarius nuo Dautarų. Plotas – 5,36 km². Slūgso nusidriekusi iš šiaurės į pietus per 4 km. Šiaurėje siekia Latvijos sieną. Vakariniu pakraščiu teka Lūšis.
Kroatijos ledo ritulio lyga
Kroatijos ledo ritulio lyga – aukščiausia Kroatijos ledo ritulio lyga, įkurta 1991 m.
Berenikė III
thumb|Berenikė III
Japonijos ir Lietuvos santykiai
Japonijos ir Lietuvos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Japonijos ir Lietuvos. Santykiai oficialiai užmegzti 1922 m. gruodžio 20 d., tuometei Japonijos imperijai pripažinus Lietuvos nepriklausomybę, tačiau tarpvalstybinių kontaktų pradžia laikomi 1919 m. sausio 3 d., kai Japonija Lietuvą pripažino de facto.
Japonija pripažino sovietų įvykdytą Baltijos šalių, tarp jų ir Lietuvos, aneksiją. 1991 m. rugsėjo 6 d. Japonija pripažino atsikūrusios Lietuvos nepriklausomybę, o 1991 m. spalio 10 d. atnaujinti diplomatiniai santykiai. Lietuva savo šalies ambasadą turi Tokijuje bei garbės konsulatus Sapore, Osakoje, Fukujamoje ir Gifu, tuo tarpu Vilniuje yra įsikūrusi Japonijos ambasada.
Pirmieji kontaktai tarp japonų ir lietuvių XIX a.
thumb|150px|Jukičis Fukudzava Pirmieji kontaktai tarp Lietuvos ir Japonijos užsimezgė tuometei Japonijai nutraukus savo izoliacionizmo politiką. 1858 m. Rusijos imperijos atstovu Japonijoje paskirtas garsios Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės giminės palikuonis Josifas Goškevičius, dalį savo gyvenimo praleidęs Vilniaus gubernijoje. 1852 m. jis aplankė Japoniją kaip vertėjas derybose dėl santykių tarp Rusijos ir Japonijos užmezgimo, vėliau išleido rusų-japonų žodyną. Laikomas japonistikos pradininku Lietuvos teritorijoje.
Tuo tarpu pirmasis kontaktas iš Japonijos pusės įvyko 1862 m., kuomet rugsėjo 18 d. japonų delegacija, taip vadinamoji Bunkiū misija keliaudama traukiniu iš Sankt Peterburgo į Berlyną pravažiavo Lietuvos teritoriją ir trumpam išlipo Kaune. Šis įvykis yra aprašytas misijos dalyvio valstybės veikėjo ir žurnalisto Jukičio Fukudzavos, kuris misijoje dirbo vertėju.
Vis dėlto dėl Lietuvos geopolitinės padėties ir atstumo ryšiai išliko visiškai minimalūs, apie daugiau netiesioginių ryšių duomenų nėra.
1905–1919 m. laikotarpis
thumb|150px|left|Steponas Kairys 1905 m. vykusio karo tarp Rusijos ir Japonijos metu dalis lietuvių, kaip carinės Rusijos karių, dalyvavo kovodami mūšiuose. Vienas jų – generolas Silvestras Žukauskas, vadovavęs mūšiams Mandžiūrijoje. Japonijai laimėjus karą, ženkliai išaugo lietuvių inteligentijos, siekiančios autonomijos ar nepriklausomybės nuo Rusijos imperijos, susidomėjimas Japonija. 1906 m. būsimo socialdemokratų partijos pirmininko ir Nepriklausomybės akto signataro Stepono Kairio išleistos trys pirmosios lietuviškos knygelės apie Japoniją. Jose nagrinėjama Japonijos visuomenė, istorija, mąstymo būdas, konstitucija. Šis įvykis neretai laikomas kertiniu japonologijos sklaidai Lietuvoje.
1916 m. rugpjūčio mėnesį keliaudami iš Lietuvos į JAV dvi savaites Japonijoje praleido Martynas Yčas ir Jonas Žilius. 1917 m. grįždamas iš JAV į Lietuvą Japonijoje lankėsi Jonas Šliūpas su dukra Aldona. 1918 m. Lietuvai paskelbus apie valstybingumo atkūrimą buvo aktualus Japonijos imperijos, kaip vienos Pirmojo pasaulinio karo laimėtojų, prielankumas. Pirmieji diplomatiniai kontaktai prasidėjo pačioje 1919 m. pradžioje.
Santykiai Tarpukario laikotarpiu (1919–1940)
Japonija de jure pripažino Lietuvą 1922 m. Iki tol tarp Japonijos ir Lietuvos būta nemažai diplomatinių kontaktų, daugiausiai dėl to, kad Japonija buvo Ambasadorių konferencijos, atsakingos už Klaipėdos krašto administravimą, narė. 1925 m. Japonija, kartu su Italija, Didžiąja Britanija ir Prancūzija ratifikavo Klaipėdos konvenciją, kuria buvo nustatytas Klaipėdos krašto, kaip autonominio regiono, priklausančio Lietuvai, statusas.
Dėl geografinės padėties ir kitų priežasčių santykiai tarp šalių glaudžiai vystomi nebuvo. Vis dėlto Lietuvoje buvo gan populiarus japonų kovos menas džiudžitsu, kurio 1929–1930 m. Kauno aukštesniojoje policijos mokykloje buvo mokoma kaip privalomos disciplinos. Lietuvos visuomenininkas Matas Šalčius net tris kartus lankėsi Japonijoje. Pirmąjį kartą lankėsi 1919 m., paskutinįjį kartą - 1934 m., ir sugrįžęs į Lietuvą parašė knygą Svečiuose pas keturiasdešimt tautų, kurioje detaliai aprašo ir Japonijos situaciją, kultūrą. Apie Japoniją lietuviškoje spaudoje taip pat rašė nuo 1933 m. ten gyvenęs kunigas Albinas Margevičius.
Berenikė III
Ji buvo priversta ištekėti už Ptolemėjo XI 80 m. pr. m. e. Jis įsakė ją nužudyti po 19 dienų, bet liaudis sukilo ir po kelių dienų jį nužudė.
Japonijos ir Lietuvos santykiai
Santykiai Tarpukario laikotarpiu (1919–1940)
1929 m. vasario 18 d. tarp Lietuvos ir Japonijos pasirašytas susitarimas dėl vizų panaikinimo, o 1930 m. gegužės 2 d. - Prekybos ir laivininkystės sutartis. 1930 m. Lietuvoje taip pat lankėsi Tautų Sąjungos pasekretoriaus pareigas einantis Jotaro Sugimura. Vis dėlto glaudesni dvišaliai santykiai nesivystė. Japonijai užėmus Mandžiūriją ir tęsiant karinius veiksmus Kinijoje, Tarpukario Lietuvos spauda tai atvaizduodavo neigiamai.
1939 m. Nacių Vokietijai pareiškus ultimatumą Lietuvai dėl Klaipėdos krašto, Japonija, nepaisant Klaipėdos konvencijos įsipareigojimų, buvo viena iš Vokietijos pretenzijas parėmusių šalių (Lietuvos neparėmė nė viena signatarė). Tai nesutrukdė tais pačiais metais atidaryti Japonijos konsulato - jis įsteigtas 1939 m. profesoriaus Juozo Tonkūno išnuomotame name Vaižganto g. Būtent konsulate 1940 m. vasarą konsulas Čiunė Sugihara išdavė didžiąją dalį tranzitinių vizų Lenkijos ir Lietuvos žydams, bėgusiems nuo galimo nacių persekiojimo.
Dautarų pelkė
Didesnioji pelkės dalis – plynraistinė žemapelkė, šiaurės rytuose ir pietvakariuose – aukštapelkinė plynė.
Japonijos ir Lietuvos santykiai
Santykiai okupacijų metais
Sovietinė okupacija nutraukė ir po truputį besiplėtojančius dvišalius santykius. Tačiau tikėtina, kad neformalių kontaktų tarp abiejų tautų būta Sibire, kur buvo ištremti ir japonų karo belaisviai ir dalis pietinio Sachalino salos gyventojų. Sovietinės okupacijos metais Japonija buvo viena iš kelių Varšuvos paktui nepriklausiusių valstybių, pripažinusių Baltijos valstybes Sovietų Sąjungos dalimi po šių okupacijos. Vis dėlto nėra žinių, kad tuo laikotarpiu iki Michailo Gorbačiovo pertvarkų tuometėje Lietuvos TSR būtų lankęsi Japonijos diplomatai ar vyriausybės atstovai, nes santykiai tarp pačios Japonijos ir TSRS išliko sudėtingi.
Bulgarijos ledo ritulio lyga
Bulgarijos ledo ritulio lyga – aukščiausia Bulgarijos ledo ritulio lyga, įkurta 1949 m.
Japonijos ir Lietuvos santykiai
Santykiai okupacijų metais
Paskutiniaisiais TSRS gyvavimo dešimtmečiais Lietuvoje Japonija domėjosi keletas lietuvių. Romualdas Neimantas užmezgė santykius su keletu Japonijos mokslininkų, buvo į šią šalį nuvykęs ir parašė savo knygas Gyvenimas ant ugnikalnio (1984 m.), Rytai ir Lietuva (1988 m.) bei Nuo Nemuno iki Fudzijamos (1992 m.). Arvydas Ališauskas, japonų kalbos išmokęs Maskvoje, buvo pirmasis lietuvis vertęs literatūrą iš japonų kalbos. Jam priklauso Sakio Komacu, Rieko Nakagavos, Pimėjo Ogavos kūrinių vertimai. Nors sovietmečiu santykiai tarp Lietuvos ir Japonijos neplėtoti, Atgimimo laikotarpiu 1989 m. liepos 9 dieną Klaipėda pirmoji Lietuvoje užmezgė miestų partnerių ryšius su Kudži miestu Ivatės prefektūroje. Santykiai buvo tokie šilti, kad po 1991 m. sausio įvykių, remdamas Lietuvos gyventojų siekį išlaikyti nepriklausomybę, tuometis Kudži miesto meras Jošiakis Kudžis išsiuntė SSRS vadovui Michailui Gorbačiovui protesto laišką, reikalaudamas sustabdyti ginkluotą agresiją, dėl ko vėliau apdovanotas Vytauto Didžiojo ordino Karininko kryžiumi. Pažymėtina ir tai, kad per Sausio įvykius Vilniuje būta žurnalistų bei diplomatų iš Japonijos, filmavusių ir informavusių Japonijos diplomatinį korpusą apie tuomečius įvykius, vėliau transliuotus per Japonijos televiziją. Prie informacijos apie sausio 13-osios įvykius sklaidos prisidėję Japonijos piliečiai apdovanoti sausio 13-osios atminimo medaliais.
Politiniai ryšiai
1997 m. Vilniuje atidaryta Japonijos ambasada, 1999 m. - Lietuvos ambasada Tokijuje. Nuo 2008 m. Lietuvoje pastoviai reziduoja Japonijos ambasadorius. Tarp šalių pasirašyta bevizio režimo sutartis (pirmiausia ją vienašališkai 1994 m. sausio 25 d. Japonijos piliečiams įvedė Lietuva, o 2000 m. vasario 24 d. pasirašyta abiejų vyriausybių, pasikeičiant notomis).