cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kuskusas
Virimas
thumb|200px|Kuskuso puodas Kuskusas ne tik gaminamas, bet ir verdamas gana sudėtingai. Labai svarbu jį išvirti taip, kad rutuliukai nesuliptų, o kuskusas būtų birus. Tam naudojamas specialus kuskuso puodas (dažnai vadinamas prancūzišku terminu couscousier, įgalinantis virti kuskusą vandens garuose. Tokio puodo apatinėje dalyje (vadinama gdrah) verdama ar troškinama mėsa, daržovės. Nuo jų kylantys garai kaitina kuskuso kruopas viršutiniame puode (vadinamas kiskas), kartu suteikdami jam aromatą ir skonį. Kartais kuskusas verdamas kartu su priedais – prieskoniais, razinomis, riešutais (tai būdinga Maroko virtuvei).
Šiuo metu pasaulyje paplitęs greitai pagaminamas kuskusas, kuris nereikalauja specialaus gaminimo, o tiesiog užpilamas karštu vandeniu ir atsargiai išmaišomas šakute.
Patiekimas
thumb|200px|left|Kuskuso valgis Bet koks patiekalas, patiekiamas su virtu kuskusu irgi vadinamas kuskusu. Dažniausiai jį sudaro lėkštėje supiltos kuskuso kruopos, ant kurių sudedama troškinta mėsa, žuvis, daržovės (ši viršutinė dalis vadinama marga). Dažnai papildomai patiekiamas harisa padažas.
Istorija, paplitimas ir variacijos
Seniausi kuskuso paminėjimai yra XIII a., kuomet kulinarijos knygose jis aprašomas kaip vienas svarbiausių Magribo valgių. Bet manoma, kad kuskusas buvo gaminamas gerokai anksčiau. Lucie Bolens teigia, kad jis buvo gaminamas jau prieš mūsų erą, nes Numidijos karalių kapuose randami tam skirti indai. Clifford Wright sieja kuskuso gamybos pradžią su arabų atėjimu VII a., kuomet Magrebe paplito kietieji kviečiai.
Kuskusas buvo ir yra naudojamas visoje šiaurės Vakarų Afrikoje, o į rytus nuo Kirenaikos jau paplitusi Egipto virtuvė. Kuskuso tradicijos padarė įtaką Levanto virtuvei, kur jis žinomas kaip maftul.
Dėl istorinės įtakos kuskusas išplito į Sahelio virtuvę, kur daugiausiai gaminamas iš sorų kruopų. Dramblio Kaulo Krante jis vadinamas attieke ir gaminamas iš manijoko.
Dėl musulmonų Europoje XX a. kuskusas išplito Prancūzijoje ir kitur. Dabar jis žinomas visame pasaulyje.
Klaidas
Klaidas  – upė Jungtinėje Karalystėje, pietų Škotijoje. Prasideda Pietinėse aukštumose, teka Vidurio Škotijos žemuma į šiaurės vakarus. Įteka į Airijos jūros Klaido užutėkį. Sudaro ilgą estuariją.
Laivuojama, kanalu sujungta su Šiaurės jūra. Prie Klaido įsikūręs Glazgo miestas.
Jonas Rimša
Jonas Rimša gali reikšti:
Stars (Collabro albumas)
Stars – debiutinis britų muzikinio teatro grupės „Collabro“ albumas, išleistas 2014 m. rugpjūčio 15 d. Albume esančios dainos yra perdainuotos iš įvairių spektaklių, filmų ar kitų grupių. Nors pats albumas susilaukė įvairių kritikų įvertinimų, tai nesutrukdė jam pasiekti pirmąją vietą Jungtinės Karalystės albumų tope.
Taštagolas
Taštagolas – Rusijos miestas Kemerovo srityje, Taštagolo rajono administracinis centras, nutolęs 511 km į pietus nuo Kemerovo, 145 km – nuo Novokuznecko.
Krakinis (Vilniaus r.)
left|120px
Taštagolas
Taštagolas – išvystytos kalnakasybos pramonės miestas prie Kondomos upės (Tomės intakas), turintis 23,1 tūkst. gyventojų (2010 m.). thumb|left|240px|Taštagolo geležinkelio stotis
Krakinis (Vilniaus r.)
Krakinis arba Krokinis – ežeras Lietuvoje, Vilniaus rajone, 6 km į šiaurės vakarus nuo Sužionių. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,17 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 166 m. Krantai žemi, pelkėti – ežeras telkšo nutįsusioje iš šiaurės į pietus ~ 6 ha dydžio pelkėje. Iš šiaurės prieina Dubingių miškas, pietinėje pakrantėje įsikūręs Greičiūniškių kaimas. Pietuose išteka upeliukas link netoliese telkšančio Širvino ežero (Asvejos ežero baseinas).
Taštagolas
Geografija
Taštagolas išsidėstęs kalvotame taigos rajone – Kalnų Šorijoje, Altajaus ir Sajanų kalnų sandūroje. Į rytus nuo miesto plyti Šorijos nacionalinis parkas.
Ekonomika
Čia išgaunama ir sodrinama geležies rūda, taip pat tiekiama žaliava į Novokuznecko metalurgijos įmones. Pagrindinė miesto įmonė – Taštagolo rūdynas (Таштагольский рудник, priklausantis ОАО Евразруда). Vystoma statybinių medžiagų pramonė.
Taštagolas yra galutinė stotis Pietų Kuzbaso geležinkelio linijoje „Taštagolas–Novokuzneckas–Kemerovas“. Su Altajaus Respublika miestą jungia 2008 m. nutiesta automagistralė į Turočiaką. Su gretimais regionais taip pat susisiekiama oro maršrutais per vietinį oro uostą.
Vaizdingos kalnų apylinkės palankios vystyti turizmą, ypač – kalnų slidinėjimą.
Kultūra, švietimas
thumb|left|240px|Kalnų Šorijos kelias „Novokuzneckas–Taštagolas“ Veikia kelių valstybinių aukštųjų mokyklų – Sibiro industrijos universiteto, Kuzbaso technikos universiteto – filialai.
Taštagole veikia miesto kraštotyros, Kalnų Šorijos etnografijos ir gamtos muziejai, Šorijos ekologijos muziejus „Tazgol“.
Kopliku
Kopliku (dar žinomas kaip Koplik i Poshtëm) – miestas ir savivaldybė šiaurės vakarų Albanijoje. Malesia e Madės apygardos administracinis centras, Škoderio apskrityje. 11 275 gyventojai (2011 m. duomenys). Yra į šiaurę nuo Škoderio. Netoliese telkšo Skadaro ežeras.
1984 m. suteiktas miesto statusas. Savivaldybe tapo po 1992 m. liepos 26 d. surengtų demokratinių rinkimų.
Kirėnė
Kirėnės griuvėsiai dėl savo svarbos 1982 m. įtraukti į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Avietiškiai
Avietiškiai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Pašaltuonio, dešiniajame Šaltuonos krante. Kaime, paribyje su Pašaltuoniu, yra paminklas Pašaltuonio krašto knygnešiams ir savanoriams. Saugomas Avietiškių ąžuolas.
miniatiūra|220px|left|Gatvė miniatiūra|220px|left|Ūkis
Richard Kingson
Ričardas Kingsonas (Richard Kingston arba Richard Kingson; Turkijoje – Faruk Gürsoy; g. 1978 m. birželio 13 d.) – buvęs Ganos futbolo rinktinės vartininkas. Turi Turkijos pilietybę. Jo brolis – futbolininkas Larėja Kingstonas.
2010 m. lapkričio 2 d. pasirašė vienerių metų sutartį su galimybe pratęsti dar vienam sezonui, su Blackpool klubu.
2006 m. pasaulio čempionate buvo pagrindinis rinktinės vartininkas. Ypač puikiai žaidė mače su Čekija ir BBC pavadintas vienu geriausių Afrikos vartininku.
Su rinktine taip pat dalyvavo 1996 m. vasaros olimpinėse žaidynėse, 1996, 1998, 2000, 2008, 2010 m. Afrikos Tautų taurėse.
Miesto stadionas (Poznanė)
Miesto stadionas yra futbolo stadionas Poznanėje, Lenkijoje. Stadionas yra pietvakarinėje miesto dalyje. Jame namų rungtynes žaidžia Lech Poznań ir Warta Poznań. Po 2010 m. rekonstrukcijos yra 43 000 sėdimų vietų, stadionas visiškai uždengtas. Tai vienas iš stadionų, kuriuose vyko Euro 2012 rungtynės.
Stadiono atidarymas įvyko 2010 m. rugsėjo 20 d. Jo metu koncertavo Sting.
UEFA Euro 2012
Stadione buvo žaidžiami keli grupių etapai. thumb|right|250px|Stadionas 2010 m.
Skustelė
Skustelė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Krasnapolio valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į rytus nuo Krasnapolio, apie 5 km į vakarus nuo Seinų ir 112 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Mergalaukis
Mergalaukis – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, prie geležinkelio Alytus-Šeštokai ir plento, 2 km į rytus nuo Simno. Seniūnaitijos centras. Anksčiau buvo Mergalaukio geležinkelio stotis (nugriauta), medicinos punktas.
Istorija
Istorijos šaltiniuose 1559 m. minimas kaimas ir Mergalaukio dvaras. 1953–1993 m. daržininkystės tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1954 m. įsteigta pradžios mokykla, 1958–2001 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 2001 m. Mergalaukio pagrindinė mokykla. 1948 m. įkurta biblioteka.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Vytautas Vitkauskas
Vytautas Vitkauskas (1935 m. rugpjūčio 1 d. Kuršėnuose – 2012 m. vasario 18 d. Šiauliuose, palaidotas Kuršėnuose) – Lietuvos kalbininkas, leksikografas, redaktorius.
Biografija
1958 m. baigė Vilniaus universitetą, 1975 m. apgynė filologijos mokslų kandidato (dabar – humanitarinių mokslų daktaro) disertaciją „Žemaičių dūnininkų šnektų morfofoneminiai dialektizmai“. 1999 m. apgynė habilitacinį darbą „Lietuvių kalbos tarmių morfofoneminiai reiškiniai ir jų svyravimas“.
Mokslinė veikla
V. Vitkauskas – „Lietuvos TSR upių ir ežerų vardyno“ (1963 m.) vienas sudarytojų, akademinio „Lietuvių kalbos žodyno“ autorius (1973–1981 m.) ir redaktorius (1978–1995 m.), nuo 1994 m. – vyr. redaktorius (1996–2002 m.). Šiam veikalui užrašė apie 65 000 žodžių iš įvairių tarmių. Už darbą prie Žodyno kartu su kitais 1996 m. paskirta Lietuvos mokslo premija. Daug dirbo rengiant „Lietuvių kalbos žodyno“ elektroninį variantą (2005), „Dabartinės lietuvių kalbos žodyno“ (vyr. red. S. Keinys) 3–5 leidimus (1993, 2000, 2004 m.).
V. Vitkauskas – lietuvių tarminės leksikografijos pradininkas. 1976 m. išleido „Šiaurės rytų dūnininkų šnektų žodyną“, 1988 m. kartu su Gertrūda Naktiniene ir Aldona Paulauskiene – „Druskininkų tarmės žodyną“ (J. Balčikonio premija).
Paskelbė straipsnių lietuvių dialektologijos, kalbos kultūros, teatro klausimais. Keliolikos knygų autorius. „Lietuvių kalbos atlasui“ ištyrė 22 gyvenamąsias vietas.
Duogiai (Zarasai)
Duogiai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 7 km į rytus nuo Suvieko, miškelių, raistų apsuptyje. Ateina keliukas nuo Grybinės.
Dėmėtosios raguotės
Dėmėtosios raguotės (Balistoides) – raguotinių (Balistidae) šeimos žuvų gentis.
Vilniaus Žvėryno gimnazija
thumb|260px|Gimnazijos pastatas iš kitos pusės
Vilniaus Žvėryno gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, Žvėryne, Žalioji g. 4, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190001081. Steigėjas Vilniaus miesto savivaldybės taryba.
Istorija
1939 m. Vykinto gatvėje, name Nr. 11, veikė septynmetė lenkiška mokykla. 1939 m. lapkričio 25 d. ji pavadinama 2-ąja pradine mokykla. Šios mokyklos vedėja Petronėlė Birutė Šičkaitė. Mokykla liko lenkiška, tik įvedamos lietuvių kalbos pamokos. Paraleliai Moniuškos gatvės name Nr. 27 veikė 4-oji pradinė mokykla. Jos vedėjas Juozas Jankauskas. Vokietmečiu mokykla blaškoma iš vienos vietos į kitą (Vykinto g. 11, vėliau Birutės g. 40).
Nuo 1944 m. pradinės mokyklos vadovu paskiriamas Pranas Stasionis. Veikia lenkiškos ir lietuviškos klasės. 1949 m. septynmetė mokykla persikelia į suremontuotas patalpas Vykinto g. 11. 1952 m. ši mokykla vadinama 24-ąja septynmete mokykla. 1959 m. rugsėjo 1 d. mokyklai suteiktas vidurinės mokyklos statusas, ji pavadinta Vilniaus 15-ąja vidurine mokykla, ir rugsėjo pirmąją mokykla sutiko naujose patalpose – Žaliojoje gatvėje Nr. 4. Nuo 1960 m. mokyklai vadovavo Emilija Asanavičienė. Suburiamas stiprus pedagogų kolektyvas, įvedamas sustiprintas chemijos mokymas.
1994 m. mokyklai suteiktas Žvėryno vidurinės mokyklos vardas. 1995–1996 m. mokyklos bendruomenė apsisprendžia siekti humanitarinio profilio gimnazijos statuso, suformuojama pirmoji gimnazijos klasė, stiprinama mokyklos materialinė bazė, mokytojai kelia kvalifikaciją, kuriamos ir tobulinamos individualios programos, dalyvaujama įvairiuose projektuose.
1999 m. balandžio mėnesį Lietuvos Respublikos Gimnazijų taryba mokyklai suteikė humanitarinės gimnazijos statusą. 2007 m. mokyklos pastatas buvo renovuotas.
Aga
thumbAga ( 'vadas, šeimininkas, valdovas') – civilinio valdininko ar karinio vado titulas Osmanų imperijoje. Jį dažnai prijungdavo prie vardo, pvz., Mazen Aga.
Kariniai titulai
Osmanų imperijoje tam tikrų kariuomenės rūšių vadai buvo vadinami agomis:
Agos titulą turėdavo ir mažesnių dalinių vadai, pvz.:
Civiliniai titulai
Agos titulą gaudavo ir aukštas pareigas einantys civiliai valdininkai. Pvz., Kizlar Aga buvo vyriausiasis juodasis eunuchas, o Kapi Aga – vyriausiasis baltasis eunuchas. Abu jie atlikinėjo labai svarbias pareigas sultono dvare.
Cochise
thumb|200px|Kočizo biustas. Autorė Betty Butts, 2004 m.
Kočizas (apačių kalba K'uu - ch'ish,, 1815 m. – 1874 m. birželio 8 d.), čirikivavų apačių čokonų („centrinių“ arba „tikrųjų“ čirikavų) giminės vadas ir 1861 m. prasidėjusio maišto prieš baltuosius lyderis. Kočizo apygarda Arizonoje pavadinta jo vardu.
Biografija
Kočizas buvo vienas žymiausių apačių lyderių (kartu su Geronimo), kovojęs su amerikiečių invazija XIX a. Jis buvo apibūdinamas kaip labai aukštas, raumeningas, klasikinių bruožų vyras, su ilgais juodais plaukais.
Kočizas ir čokono čirikavai gyveno šiuolaikinės Meksikos Sonoros regiono šiaurėje, dabartinių Naujosios Meksikos ir Arizonos valstijų teritorijoje. Tai buvo tradicinės apačių žemės prieš atsikraustant europiečiams. Braunantis ispanams, o vėliau meksikiečiams į jų žemes, čirikavai vis labiau ėmė priklausyti nuo Meksikos vyriausybės tiekiamo maisto, norint juos apraminti. Kai ši praktika buvo nutraukta 1831 m., daugelis čirikavų grupių ėmė plėšikauti, kad papildytų savo maisto atsargas.
Meksikos vyriausybė ėmė rengti karinius žygius, norėdama paimti į nelaisvę ar neutralizuoti čirikivų apačius, tačiau sulaukė aršaus pasipriešinimo iš Kočizo ir jam pritariančių apačių. Meksikiečių reidai ilgą laiką buvo nesėkmingi, neretai juos tiesiog sustabdydavo apačiai. Norėdami pajungti čirikavus, meksikiečiai, padedami amerikiečių ar etninių amerikiečių samdinių, ėmė žudyti apačių civilius. Taip žuvo ir Kočizo tėvas. Tai tik dar labiau supykdė apačius ir paskatino juos keršyti. 1848 m. Meksikos kariškiams pavyko sučiupti Kočizą, kai šis užpuolė Fronterą Sonoroje, tačiau vėliau iškeitė jį į tuziną meksikiečių belaisvių.
Ericsson Globe
„Ericsson Globe“ (anksčiau – Stokholmo „Globe Arena“) – uždara arena, esanti Stokholmo rajone Johaneshove, Švedijoje. „Ericsson Globe“ arena yra didžiausias pasaulyje pusrutulio formos statinys, kurio statybos darbai truko dvejus su puse metų. Arena iš išorės primena didžiulį baltą rutulį, jos diametras siekia 110 m, o aukštis iš vidaus 85 m. Pastato tūris – 605 000 kub. metrai. Arenoje telpa 16 000 žiūrovų renginių ir koncertų metu, o per ledo ritulio rungtynes – 13 850.
Jahuaras Huakakas
thumb|200px|Jahuaro Huakako iliustracija 1615 m. kronikoje
Ericsson Globe
2009 m. vasario 2 d. teisės į Stokholmo „Globe Arena“ pavadinimą oficialiai atiteko Švedijos telekomunikacijų bendrovei „Ericsson“, kuri areną pervadino į „Ericsson Globe“.
Cochise
Pasienio konfliktai
Regione, kuriame gyveno apačiai, nuo 1831 m. iki 1850 m., kai didžiąją teritorijos dalį aneksavo JAV, nuolat tvyrojo įtampa tarp apačių ir europiečių naujakurių. Po aneksijos prasidėjo gana trumpas taikos periodas. 1856 m. Kočizas susitikęs su majoru Inoku Stinu iš JAV armijos 1-ojo dragūnų pulko pažadėjo leisti amerikiečiams keliauti per čirikavų kraštą pietiniu maršrutu į Kaliforniją. Taip pat neprieštaravo, kai „Buterfield Overland Mail“ įkūrė pašto stotį Apačių perėjoje. Kočizas joje net įsidarbino medkirčiu.
Ericsson Globe
Žymesni renginiai ir pasirodę atlikėjai
1989, 1995, 2012 ir 2013 m. čia vyko pasaulio ledo ritulio čempionato rungtynės. Taip pat 1989, 2002–2012 m. filmuota Melodifestivalen – Švedijos nacionalinė atranka į „Euroviziją“. 2007, 2008, 2009, 2010, 2011 m. filmuoti Švedijos muzikinio šou „Idol“ finalai. Arenoje surengta 2000, 2016 m. „Eurovizijos“ dainų konkursai.
Arenoje savo pasirodymus surengė šie atlikėjai ar grupės: Eric Clapton, Spice Girls, Eminem, Anastacia, Cher, Celine Dion, Metallica, Green Day, Britney Spears, Rihanna, Rammstein, Jennifer Lopez, Beyoncé, The Killers, Depeche Mode, Kylie Minogue, U2, Muse ir kt.
Cochise
Pasienio konfliktai
Trapi taika ilgai netruko, nes amerikiečių ekspansija į apačių teritoriją tęsėsi. Oficialiai taika baigėsi 1861 m., kai apačių būrys nuvarė vieno fermerio galvijus ir pagrobė jo dvylikos metų posūnį. Kočizas ir dar penki jo būrio nariai buvo neteisingai apkaltinti dėl šio išpuolio (kurį atliko kojoterų apačių būrys). Šeši įtariamieji buvo sulaikyti nepatyrusio armijos karininko (leitenanto Džordžo Baskomo) ir atgabenti į fortą apklausai. Kadangi jie neigė savo kaltę, buvo areštuoti ir įkalinti.
Jahuaras Huakakas
Jahuaras Huakakas (,, 'verkiantis krauju') – inkų karalystės valdovas (sapa inka), valdęs tarp 1380 ir 1400 m.
Cochise
Pasienio konfliktai
Sulaikytieji bandė pabėgti, vienas apačas buvo nušautas, kiti pagauti, Kočizui pavyko pasprukti. Jis skubiai paėmė įkaitus, tikėdamasis susiderėti dėl likusių keturių apačių išlaisvinimo. Tačiau planas nepavyko, abi pusės nužudė savo įkaitus, o šis įvykis vėliau buvo pavadintas „Baskomo afera“. Keršydamas Baskomas pakorė Kočizo brolį ir du jo sūnėnus, kas galutinai supykdė apačių vadą. Ši afera buvo pagrindinė priežastis, dėl kurios kilo 25-ius metus trukę „Apačių karai“.
Jahuaras Huakakas
Imperatoriaus Inka Rokos ir pagrindinės žmonos Mamai Mikai sūnus. Vaikystėje vadintas Tito Kusi Hualpa. Mamai Mikai buvo ualjakanų kilmės ir pradžioje buvo pažadėta ajarmakų valdovui, tačiau vėliau atiduota Inkai Rokai. Tas sukėlė karą tarp genčių. Ualjakanai pagrobė Tito Kusi Hualpą ir perdavė ajamarakams kaip išpirką už Mamai Mikai. Pasak legendos, kai ajarmakai susiruošė paaukoti vaiką, šis pradėjęs verkti krauju. Toks reiškinys nustebino ajarmakus ir jie vietoje inko paaukojo alpakas. Po metų inkams pavyko išvaduoti vaiką.
Cochise
Pasienio konfliktai
Kočizas prisijungė prie savo 70-ies metų uošvio Mango Kolorado, kartu jie surengė daugybę atsakomųjų išpuolių ir naujakurių apiplėšimų. Daugybė žmonių žuvo abiejose pusėse, tačiau apačiai po truputį ėmė viršų ir JAV buvo priversta siųsti ekspediciją, vadovaujamą generolo Džeimso Karletono.
Jahuaras Huakakas
Mirus tėvui, jo įpėdinis, pagal įvykį, išgelbėjusį jo gyvybę, pasivadino Jahuaru Huakaku. Savo valdymo metu bandė suvienyti imperiją, apjungti daugiau naujų žemių, tačiau patyrė didelį aplinkinių genčių pasipriešinimą. Kuomet Jahuaras Huakakas organizavo vieną iš užkariavimo žygių, čankų gentis išsilaisvino iš vergijos ir apsupo Kuską. Jie užpuolė ir karališkuosius rūmus, tačiau Jahuaras Huakakas spėjo pabėgti į Intikančos šventyklą. Visgi čankai įsiveržė į šventyklą, nužudė imperatorių ir daugumą karališkosios giminės narių. Pasak legendos, inkų valstybę nuo žlugimo išgelbėjusi tik didelė audra, kurią čankai palaikė blogu ženklu. Naujuoju valdovu tapo Jahuaro Huakako sūnus Virakoča, kuris tęsė kovą su čankais.
Baharitai
Baharitai, kitaip Bahri dinastija – mameliukų kilmės dinastija, 1254-1382 m. valdžiusi Mameliukų sultonatą (Egiptą). Pirmoji iš dviejų mameliukų dinastijų.
Cochise
Apačių perėjos konfliktas
1862 m. Mangas Koloradas ir Kočizas su 500 karių gynė savo pozicijas Apačių perėjoje nuo Kalifornijos savanorių, vadovaujamų Džeimso Karletono. Pabėgti juos privertė tik nukreipta į jų pozicijas haubicų ugnis. Šis įvykis vadinamas Apačių perėjos mūšiu.
Pasak žvalgo Džono Kremonio ir istoriko Dano Frapo, haubicų ugnis kaipmat privertė apačius trauktis. Tačiau Aurora Hunt, Karletono biografė, rašo: „Tai buvo pirmas kartas, kai indėnai susidūrė su artilerijos ugnimi. Nepaisant to, jie dar kelias valandas atkakliai kovėsi, kol galiausiai pabėgo.“
1863 m. Mangas Koloradas buvo suimtas, kai ėjo tartis su amerikiečiais, nešdamas taikos vėliavą. Vėliau Mangas buvo pakartas, o jo kūnas išniekintas. Tai paskatino tolimesnį apačių priešinimąsi baltiesiems užkariautojams. Kočizas tęsė savo antpuolius visą XIX a. septintą dešimtmetį.
Paėmimas į nelaisvę, pabėgimas ir karo pabaiga
thumb|250px|Dragūno kalnai pietų Arizonoje. Po daugelio susirėmimų Kočizas ir jo vyrai buvo nustumti į Dragūnų kalnus, kuriuos sugebėjo naudoti kaip slėptuvę ir bazę, iš kur toliau rengdavo puolimus prieš baltuosius naujakurius. 1870 m. Indėnų reikalų biuro vadovas Elajus Parkeris (pirmasis šio biuro vadovas indėnas) ir kiti valdžios atstovai sumanė pakviesti Kočizą į Vašingtoną, tikėdamiesi įvesti taiką apačių genčių žemėse. Baltiesiems Kočizą pavyko rasti tik 1871 m. pavasarį, bet kai ryšys buvo užmegztas, vadas vyriausybės kvietimo nepriėmė. Tais pačiais 1871 m. regione įsikūrusiai JAV armijai vadovauti buvo paskirtas generolas Džordžas Krukas.
Generolas išsiuntė penkias kavaleristų kuopas, kad išnaršytų Dragūnų kalnus. Apačiai generolą praminė Pilkuoju Vilku. Kočizas paspruko ir nusigavo į Naująją Meksiką. Kočizas pats inicijavo susitikimą su generolu Gordonu Greindžeriu iš Santa Fė. Abu norėjo susitarti, Kočizas jau buvo senas, o generolui buvo proga išgarsėti. Taikos sutartis buvo pasirašyta, Kočizas persikėlė į Canada Alamozos rezervatą. Tačiau jau kitais metais čirikavams buvo įsakyta persikelti į Tularosos rezervatą, Naujoje Meksikoje, o jų noras pasilikti gimtosiose žemėse, Arizonoje, nebuvo patenkintas, nors taip buvo sutarta pasirašant taikos sutartį. Kočizas pabėgo ir beveik visus metus (1872) vėl rengė išpuolius prieš naujakurius.
Kitais metais generolas Oliveris Hovardas, padedamas Kočizo kraujo brolio Tomo Jefordso, po derybų pasirašė naują susitarimą. Amerikiečiai nusileido kai kuriems apačių reikalavimams. Kočizas persikraustė į rezervatą Arizonoje, kur 1874 m. birželio 8 d. po sunkios ligos mirė.
Kočizui mirus, čirikavų vadu tapo jo sūnus Taza. Tačiau jis nesugebėjo suvienyti apačių genčių taip, kaip tėvas, todėl netrukus atsinaujino plėšikavimai, kuriuos Kočizas buvo griežtai uždraudęs.
Šeima
Kočizas 1830 m. vedė Nah – ke – de – sah, Mango Kolorado dukterį. Jie turėjo sūnus Tazą, gimusį 1842 m. ir Naiče, gimusį 1856 m.
Kisumu
Kisumu  – miestas vakarų Kenijoje, Viktorijos ežero pakrantėje (prie Vinamo įlankos). Apskrities centras. Geležinkelis į Mombasą, oro uostas, veikia kelto linija į Džindžą. Prekybinis žemės ūkio regiono centras (ryžiai, cukrus, galvijai). Verčiamasi žvejyba, laivų remontu, tekstilės, cukraus gamybos pramone. Veikia Maseno universitetas, muziejus, laikrodžio bokštas, impalų draustinis, žvalgykla Viktorijos ežero pakrantėje.
Istorija
Kisumu įkurtas 1900 m. kaip uostas, skirtas sujungti Ugandos geležinkelį su geležinkeliu link Indijos vandenyno. Pradžioje gyvenvietė dar vadinta Port Florensu (Port Florence), bet vėliau grąžintas vietinis pavadinimas. Kisumu taip pat buvo svarbi hidroplanų, skraidžiusių tarp Sautamptono ir Keiptauno, nusileidimo vieta. Palaipsniui Kisumu tapo svarbiu prekybiniu ir transporto mazgu. Iki 2013 m. Kisumu buvo Njanzos provincijos administraciniu centru.
Smalėnų Dombas
Smalėnų Dombas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Krasnapolio valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 2 km į pietus nuo Krasnapolio, apie 10 km į vakarus nuo Seinų ir 110 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Bukauodegiai unguriai
Bukauodegiai unguriai (Cyematidae) – pelikanžuvių (Saccopharyngiformes) būrio žuvų šeima.
Priklauso nedidelės, iki 16 cm ilgio ištęstą kūną turinčios giliavandenės žuvys. Plaukioja prie pat dugno iki 5 km gylyje.
Paplitę visuose vandenynuose.
Šeimoje yra 2 rūšys:
Spernia
Spernia – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Simno, prie kelio, truputį į šiaurę nuo Dusios ežero. Per kaimą teka Spernia.
Helsingborgs IF
Helsingborgo IF – Švedijos futbolo klubas iš Helsingborgo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1907 m., kai susijungė Svithiod ir Stattena (nepainioti su šių dienų Stattena IF). Klubas pirmąsias rungtynes ​​sužaidė 1907 m. birželio 6 d., kuriose įveikė IFK Helsingborg 6:2.
1914 m. klubas pralaimėjo Švedijos taurės ir Svenssons taurės finale. Tais metais klubas buvo pakviestas žaisti Švedijos serijoje, bet atsisakė, nes manė, kad draugiškos rungtynės atneša daugiau lankytojų. Be to, klubo žaidėjai dirbo ne visą darbo dieną, o tai reiškė, kad reguliarios išvykos ​​rungtynės būtų buvusios nepraktiškos.
1915 m. gegužės 30 d. rajono pirmenybėse klubas 5:4 pralaimėjo Gӧtai.
1918 m. klubas Švedijos taurės finale pralaimėjo IFK Göteborg.
Sezonai
GE; grupių etapas.
Spalvinė gama
Mėlyna ir raudona spalvos.
Apranga
Nuo 1907 m. ekipa rungtyniavo baltais marškinėliais ir mėlynais šortais, o vėliau pakito spalvinė gama – raudoni marškinėliai ir mėlyni šortai.
Žaidėjai
Atnaujinta; 2022 m. kovo 8 d.
Bulvių traškučiai
thumb|180px|Bulvių traškučiai thumb|180px|„[[Pringles“ traškučiai]] Bulvių traškučiai (amer., air. ir brit. ) – ploni bulvių griežinėliai, skrudinami aliejuje gruzdintuvėje arba orkaitėje, kol tampa traškūs.
Bulvių traškučiai buvo išrasti atsitiktinai. 1853 metais Moon’s Lake House restorane (JAV) vienas iš klientų nevalgė pakepintų bulvių ir nusiuntė atgal į virtuvę, teigdamas, kad jos nepakankamai traškios. Restorano virėją Goerge Crum labai papiktino tokia kritika, tad jis supjaustė bulves itin plonomis skiltelėmis, prisūdė ir iškepė. Ironiška, tačiau norėjęs sugadinti pietus virėjas sukūrė tikrą „hitą“ – bulvių traškučius, o šio restorano savininkas įtraukė juos į meniu sąrašą ir pavadino Saratoga Chips. Traškučiai tapo vienais populiariausių iškylų ir vakarėlių užkandžių. Europą (pirmiausia – Angliją) bulvių traškučiai pasiekė 1921 m., bet kaip užkandis paplito tik maždaug po 30 metų.
1895 m. William Tappendonas iš Klivlendo įsteigė pirmąją pasaulyje „čipsų“ gamyklėlę. 1920 m. atsirado trys pagrindinės įmonės: Wise Potato Chips, Lay’s, Hanover Home Brand Potato Chips. Šiais laikais gamyklos gamina traškučius naudojant nepertraukiamo tipo kepyklas arba staigaus kepimo metodą.
Komercinės firmos pardavinėja bulvių traškučius, supakuotus specialiuose sandariuose maišeliuose, įpakavimuose. Paprastai bulvių traškučiai po iškepimo yra pasūdomi. Kitokios bulvių traškučių rūšys gaminamos naudojant įvairius prieskonius ir ingredientus, įskaitant prieskonines žoleles, aštrius prieskonius, sūrius ir dirbtinius priedus.
Bulvių traškučiuose yra daug aromatizatorių, produkto skonį stiprinantis priedas – natrio glutamatas, kuris minkština kaulus.
Klasikinis bulvių traškučių gaminimo būdas: bulvės pjaustomos plonais griežinėliais ir apie 8 minutes skrudinamos aliejuje. Tačiau jei kepama ilgiau nei 30 sekundžių, produkte atsiranda kancerogeninė medžiaga akrilamidas. Norint to išvengti, gamintojai ėmėsi kitos gamybos technologijos: pirmiausia paruošiama bulvių tyrė, iš jos formuojami traškučiai, kurių kepimo laikas užtrunka tik 15-20 sekundžių.
180px|thumb|Įvairios „Dip“ rūšys su traškučiais
Vytautas Kojala
Vytautas Kojala (1932 m. rugpjūčio 12 d. Širvintose, Ukmergės apskritis – 2019 m. balandžio 25 d. Vilnius) – Lietuvos teisininkas, advokatas, partinis veikėjas, habilituotas socialinių mokslų daktaras.
Biografija
1958–1959 m. Šalčininkų rajono komiteto II sekretorius. 1963 m. baigė Vilniaus aukštąją partinę mokyklą. 1963–1971 m. dirbo LKP CK. 1964 m. baigė Vilniaus universitetą. 1969 m. Sąjunginiame institute nusikalstamumo priežastims tirti apgynė disertaciją „Nepilnamečių nusikaltimo prevencija“, teisės mokslų kandidatas. 1971–1976 m. LKP Vilniaus miesto komiteto II sekretorius, kandidatas į LKP CK narius. 1975–1980 m. LSSR AT deputatas, Jaunimo reikalų komiteto pirmininkas.
1978–1984 m. Vilniaus aukštosios partinės mokyklos mokymo ir mokslo reikalų prorektorius, nuo 1981 m. profesorius. 1979 m. Visuomenės mokslų akademijoje prie SSKP CK apgynė disertaciją „Loginiai ir istoriniai teisėtumo įgyvendinimo aspektai“, teisės mokslų daktaras. 1990–1992 m. Lietuvos teismo ekspertizės instituto mokslo darbuotojas, 1995–2015 m. advokatas. Rašė kriminologijos tema.
Advokato praktikoje išgarsėjo 2001 m., kai gynė prieštaringos reputacijos verslininką Georgijų Dekanidzę, kurio sūnus Borisas Dekanidzė tapo paskutiniuoju nuteistuoju Lietuvoje, kuriam už žurnalisto Vito Lingio nužudymą įvykdyta mirties bausmė.
Paprastosios raguotės
Paprastosios raguotės (Balistes) - raguotinių (Balistidae) šeimos žuvų gentis.
Acta Historica Universitatis Klaipedensis
thumb|225px|Leidinio viršelis Acta Historica Universitatis Klaipedensis – tarptautinis istorijos tematikos atviros prieigos žurnalas, leidžiamas Klaipėdos universiteto Baltijos regiono istorijos ir archeologijos instituto.
Leidinys
Acta Historica Universitatis Klaipedensis pradėtas leisti 1993 m. kaip Klaipėdos universitete įsteigto Vakarų Lietuvos ir Prūsijos istorijos centro mokslo darbų žurnalas. Tai pirmas Klaipėdos universiteto tęstinis mokslo darbų leidinys. Pirmasis tomas parengtas Klaipėdoje, išleistas Vilniuje, visi likę, pradedant antruoju – Klaipėdos universiteto leidykloje. Iš pradžių serijoje buvo publikuojami straipsnių rinkiniai ir monografijos, nuo aštuntojo tomo – tik straipsnių rinkiniai. Septintasis tomas neišleistas. 2006–2010 m. keturi serijos tomai išleisti su atskira paantrašte „Studia Antropologica“.
Žurnale spausdinami recenzuoti žinomų Lietuvos, Lenkijos, Rusijos, Vokietijos, Latvijos ir kt. valstybių profesionalių mokslininkų straipsniai. Straipsniai publikuojami lietuvių, anglų, vokiečių arba rusų lenkų kalbomis su anotacijomis lietuvių ir anglų kalbomis bei išsamiomis santraukomis įvairiomis kalbomis.
Pranas Šarpnickis
Biografija
1974 m. pradėjo lankyti pradinę Krakių mokyklą (Skuodo raj.). 1985 m. baigė Skuodo antrąją vidurinę mokyklą. 1992 m. baigė Vilniaus Universitetą ir įgijo žurnalisto specialybę. 1986-1996 m. dirbo šalies žiniasklaidoje. Korespondentu Skuodo rajono laikraštyje "Mūsų žodis" ir Kauno rajono laikraštyje "Komunizmo vėliava". LRTV radijo reporteriu. Spaudos reporteriu: žinybiniuose laikraščiuose "Statybų pastoliai" ir "Ave vita" (reporteriu ir redaktoriu), savaitraštyje "Ūkininko patarėjas", dienraštyje "Kauno laikas". Atsakinguoju sekretoriumi dienraštyje "Kauno diena". 1996-2014 m. - UAB "Mūsų linija" direktorius. 1987-2000 m. TV žurnalistų konkurso "Tele maratonas Ad Rem" vykdantysis prodiuseris. 2000 m. - publicistinės TV laidos "Autodafė" (LRTV) vykdantysis prodiuseris.
Kūrybinė veikla
1992-1994 m. parašė ir iliustravo tris knygutes vaikams: "Šešėlių vagys", "Tiksėjimo meistras", "Drakonų krašte". 1994-1997 m. dienraščio "Kauno diena" pasakų ir žaidimų puslapio vaikams "Laputa" sumanytojas ir redaktorius. 1993m. - pirmojo lietuviško komiksų žurnalo "BUS DAR" leidėjas ir redaktorius. 1994m. - pirmojo lietuviško komiksų savaitraščio "BUS DAR" leidėjas ir redaktorius. 2000-2002m. - literatūrinio mokslinio žurnalo "Imperija" leidėjas ir redaktorius.
Teodoras Četrauskas
Teodoras Četrauskas (g. 1944 m. gegužės 7 d. Čiobiškyje, dab. Širvintų raj.) – lietuvių rašytojas ir vertėjas.
Biografija
1969 m. baigė vokiečių kalbą ir literatūrą Vilniaus universitete. Nuo 1970 m. „Vagos“ ir „Vyturio“ leidyklų redaktorius, atsakingas už vokiškai kalbančių šalių literatūros leidybą. Nuo 1986 m. laisvai kuriantis rašytojas ir vertėjas, gyvena ir dirba Vilniuje.
Išvertė daugiau kaip 80 knygų, tarp kurių yra tokių autorių, kaip G. Grasas, T. Bernhardas, F. Kafka, E. Canettis, S. Lencas, A. Dioblinas, M. Endė ir kitų kūriniai.
Parašė keletą vaikams ir suaugusiesiems skirtų knygų. Kūryba versta į vokiečių, vengrų, slovakų, fryzų ir kitas kalbas.
Vypersdorfo, Streleno, Feldafingo, Visbio, Edenkobeno ir kitų kūrybos namų stipendiantas.
Suomija Eurovizijoje
thumb||right|200px||[[Marion Rung 1962 m.]] thumb||right|200px||[[Viktor Klimenko 1965 m.]] thumb||right|200px||[[Fredi & ystävät 1976 m.]] thumb||right|200px||[[Vesa-Matti Loiri 1980 m.]] thumb|right|200px||[[CatCat 1994 m.]] thumb||right|200px||[[Jari Sillanpää 2004 m.]] thumb||right|200px||[[Lordi 2006 m.]] thumb||right|200px||[[Hanna Pakarinen 2007 m.]] thumb||right|200px||[[Teräsbetoni 2008 m.]] thumb||right|200px||[[Waldo's People 2009 m.]] thumb||right|200px|[[Kuunkuiskaajat 2010 m.]] thumb||right|200px|[[Pernilla Karlsson 2012 m.]] thumb||right|200px|[[Krista Siegfrids 2013 m.]] thumb||right|200px|[[Softengine 2014 m.]]
Suomija Eurovizijos dainų konkurse dalyvavo 55 kartus. Debiutavo 1961 m. ir prabėgus 45 metams nuo debiuto laimėjo.
Istorija
Prieš 2006 m. pergalę, Suomija buvo laikoma mažai sėkminga Eurovizijos šalimi. Konkurse paskutinę vietą užėmė devynis kartus iš tris kartus pelnė nulį taškų (zero points). Aštuntajame ir devintojo dešimtmečio pradžioje Suomija buvo labiausiai paveikiama įvairiomis iškritimo schemomis, skirtomis apriboti dalyvaujančių šalių kiekvienų metų konkurse skaičių. Dėl žemų rezultatų Suomija neteko teisės dalyvauti 1995, 1997, 1999, 2001 ir 2003 metais. Iki 2006 m. net buvo paskelbtas populiarus anekdotas, kur vyras išlaisvina džiną iš butelio:
Pirmoji pergalė
2006 metais Suomija laimėjo konkursą, nugalėtojų daina radikaliai skyrėsi nuo pagrindinių konkurse vyraujančių Europop žanro dainų. Tuomet grupės Lordi daina „Hard Rock Hallelujah“ surinko didžiausią taškų skaičių (292) Eurovizijos dainų konkurso istorijoje, bet šis rekordas vėliau buvo pagerintas 2009 m. Norvegijos atstovo (387).
Kalba
Visos Suomijos dainos atliekamos anglų kalba nuo 1973 iki 1976 m. ir nuo 2000 metų (išskyrus 2008, 2010 ir 2012 m.). Dvi dainos, 1990 ir 2012 m., buvo atliekamos švedų kalba, kuri yra oficiali Suomijos kalba kartu su suomių kalba. Visos kitos Suomijos dainos buvo atliekamos suomių kalba.
Dalyvavimas
1 Deleguota į finalą komisijos sprendimu.
Barščevas (Choroščius)
Barščevas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, 3 km į pietryčius nuo Choroščiaus ir apie 11 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė LDK. XIX a. buvo kaimas, Balstogės apskrities Choroščiaus valsčiaus centras.
Nuo 1945 m. iki 1954 m. kaimas buvo Barščevo valsčiaus centras.
Kontaktas
Žodis kontaktas gali reikšti:
Duoniūnai
Duoniūnai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Kupiškio, prie kelio. Pro kaimą teka Kupos upelis.
Kontaktas
Kita:
Balandžiai (Eržvilkas)
Balandžiai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, pietvakarinėje Eržvilko miestelio pusėje. Pro kaimą teka Šaltuona, kaimą kerta kelias.
Stabienščizna
Stabienščizna – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Krasnapolio valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į rytus nuo Krasnapolio, apie 6 km į vakarus nuo Seinų ir 114 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Pavadinimo kilmė
Švedų mokslininko, Suvalkijos vandenvardžių ir vietovardžių tyrinėtojo Knut Olof Falk manymu kaimo pavadinimas kilęs nuo jotvingių kalbos žodžio stabis (akmuo), kaip ir Ščeberkos upė, Ščebros ir Stabingio kaimai.
Dekapolis
Dekapolis – Artimųjų Rytų (Istorinės Sirijos) regionas Helenizmo laikotarpiu, buvęs dabartinės Jordanijos šiaurės vakaruose ir Sirijos pietvakariuose. Jį sudarė 10 savivaldžių labai stipriai helenizuotų miestų, kuriuose buvo vartojama graikų kalba ir kultūra.
Miestai
Dekapolis apėmė didžiąją dalį Gileado (be Perėjos), Amoną ir pietinį Bašaną. Nors miestų sąrašas nebuvo iki galo nusistovėjęs, anot Plinijaus Senojo, jam priskiriami šie miestai:
Raida
Dauguma miestų buvo įkurti graikų, kuomet regionas atiteko Seleukidų imperijai ir buvo valdomas kaip Sirija-Koele provincijos dalis. Iš kitų Sirijos miestų regionas išsiskyrė ypač aukštu helenizacijos lygmeniu, o regionai aplinkui labiau išlaikė savo vietinę arabišką, aramėjišką, Hebrajišką kultūrą. Miestai laikytini graikų kolonijomis, nes sukurti pagal graikų polio modelį.
Kadangi Dekapolis sudarė ryčiausią imperijos dalį, Romai buvo ypač svarbu šiame avanposte skatinti ir puoselėti graikų kultūrą. Todėl, nors miestai niekada nesudarė politinės konfederacijos, tarp jų skatinti prekybiniai mainai, tiesti keliai. Jie niekuomet neprijungti prie Erodo Judėjos karalystė, kaip tai atsitiko su aplinkiniais regionais. Tačiau kai 106 m. į rytus nuo Dekapolio įkurta dar viena provincija – Arabija, regiono reikšmė sumenko. Romėnai nebeskatino bendros tapatybės, vėliau išskaidė miestus tarp trijų skirtingų provincijų. Nepaisant to, miestai išlaikė kitoniškumą aplinkinių tautų atžvilgiu iki arabų užkariavimo.
VII a. regionui perėjus Rašidunų kalifatui, įvyko sparti krašto islamizacija ir arabizacija. Dauguma miestų buvo sugriauti, tačiau keletas jų (Gerasa-Džerašas ir Skitopolis-Beit Šeanas) išliko iki mūsų dienų, o du iš jų (Filadelfija-Amanas ir Damaskas) yra šiuolaikinių valstybių sostinės.
Luarė
Luarė  – Prancūzijos departamentas šalies centrinėje dalyje, Centro regione, pavadintas Luarės upės vardu. Administracinis centras – Orleanas (Orléans).
Departamentą sudaro 3 apskritys, 21 kantonas, 25 municipaliniai susivienijimai ir 325 komunos. Plotas – 6 775 km².
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais Orleano provincijos dalyje.
Geografija
thumb|Luarės keliai Luarės departamentas ribojasi su Esono, Senos ir Marnos, Jonos, Nievro, Šero, Luaros ir Šero ir Ero ir Luaros departamentais.
Vidutinis aukštis virš jūros lygio 100 m, mažiausias – 66 m, didžiausias – 273 m.
Armėnijos lietuviai
Armėnijos lietuviai – lietuviai, gyvenantys ar dirbantys Armėnijoje, išlaikę lietuvybę bei dalyvaujantys lietuviškoje veikloje.
Istorija
Pirmieji lietuviai Armėnijoje pradėjo kurtis XIX a. Tai buvo Rusijos imperijos kariuomenės kariai ir Armėnijos geležinkelio tiesėjai. Jų padaugėjo per Pirmąjį pasaulinį karą, kai dalis Rusijos imperijos karių lietuvių buvo pasiųsta į Rusijos–Turkijos frontą. 1917–1918 m. lietuvių kultūros ir švietimo draugijų susikūrė Sarykamyše, Karse, Aleksandropolyje (pastarajame – 49 nariai). 1918 m. daugumai lietuvių grįžus į Lietuvą draugijos veikla nutrūko.
Luarė
Ekonomika
Daugiau, kaip 60 % įmonių veikia Orleano apylinkėse, apie 20 % – Montarži. Pagrindinės iš jų:
Armėnijos lietuviai
Istorija
Po 1988 m. žemės drebėjimo lietuvių gelbėtojų grupė dirbo Spitake. Iki 1995 m. bendros Lietuvos ir Armėnijos statybos bendrovės darbuotojai padėjo atstatyti Spitako, Artiko miestus.
Luarė
Ekonomika
Žemės ūkyje 4200 įmonių dirba apie 40 000 žmonių.
Turizmas
Departamento svarbiausios įžymybės:
Politika
Luarės departamentui Prancūzijos senate atstovauja 3 senatoriai, Atstovų rūmuose – 5 deputatai. Generalinę tarybą sudaro 41 narys, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Ivankivas
Ivánkivas  – miesto tipo gyvenvietė Kijevo srityje (Ukraina). Ivankivo rajono centras. Šalia miesto teka Teterivas. Gyvenvietėje stovėjo pilis, nugriauta 1834 m. Dabar čia stovi stačiatikių cerkvė, kultūros namai, krikščionių šventykla, sinagoga ir maldų namai, ligoninė, mokykla, prieplauka ant Teterivo kranto, odos perdirbimo fabrikas.
Sąjungos aikštė
miniatiūra|250px|right|Sąjungos aikštės želdiniai miniatiūra|250px|right|Link memorialo
Sąjungos aikštė – aikštė Kaune, dešiniajame Neries krante, Vilijampolėje. Ji yra ištįsusio stačiakampio formos, ribojama pietuose – Neries krantinės gatvės, šiaurėje – Panerių gatvės, rytuose ir vakaruose – užstatyta chruščioviniais daugiabučiais pastatais. Per vidurį kerta Bajorų gatvelė. Beveik visu perimetru apsodinta medžių eilėmis, skiriančiomis žaliąją zoną nuo intensyvaus eismo kaimyninėse gatvėse. Čia sutvarkytas skveras, įrengta vaikų žaidimo aikštelė, pastatyti šiuolaikiniai treniruokliai.
Pietinėje dalyje dirbtinai sukurtos iškilios reljefo formos, supilant pylimus. Stūkso nuo sovietmečio išlikęs komjaunimui atminti memorialas, kuriame dalinai demontuotas Gedimino Baravyko ir Vytauto Vieliaus sukurtas monumentas (1979 m.). Pats memorialas išlikęs, bet prastos būklės. Anksčiau ši vieta buvo pavadinta Komjaunimo aikšte.
Šalia esantys objektai: Neries krantinės parkas, Šv. Juozapo bažnyčia, ritualinių paslaugų įmonė (buv. kino teatras), Vilijampolės policijos nuovada, LSMU bendrabučiai, Kartų namai.
Istorija
1923 m. buvo siūloma Vilijampolėje įrengti gatvių tinklą su žiedine aikšte centre. 1929 m. inž. archit. Edmundas Alfonsas Frykas parengė naują gatvių tinklo projektą, perkeltą į Kauno miesto planą. Pagal jį pakartota žiedinė Sąjungos aikštė ir išvestos dar 5 spindulinės gatvės. Dabartinėje aikštės teritorijoje suplanuoti 4 nedideli kvartalai, į vieną jų patenka senosios katalikų kapinės, įkurtos XIX a. pabaigoje.
Tikslas
Tikslas – siekiamas rezultatas, kuris tenkina šias charakteristikas :
Dar konkrečiau, tikslas – sakinys, nusakantis bendrą ar sąlyginę verslo įmonės būklę, kurios bus siekiama arba kuri bus išlaikoma tam tikromis priemonėmis einant laikui. Tikslas praplečia viziją ir turi būti ganėtinai siaurai apibrėžtas. Jis gali būti išmatuotas ir skaidomas uždaviniais. Pavyzdžiui, picerijos tikslas gali būti beveik visada laiku pristatyti picą.
Sąjungos aikštė
Istorija
Pagal 1929 m. parengtą Vilijampolės gatvių tinklo projektą Linkuvos, Panerių, Lampėdžių ir kt. gatvių sankryžoje turėjo būti suformuota apskritos formos aikštė (pavadinta Sąjungos vardu).
1934 m. Vilijampolės namų savininkų draugija kreipėsi į Kauno miesto burmistrą dėl parko įrengimo vietos gyventojams. Sąjungos aikštės tvarkymo projektas buvo patvirtintas tik 1936 m., gavus gyventojų skundus dėl rekreacinių plotų trūkumo šiame rajone. Apskritos formos Sąjungos aikštės projektas, iki prarandant nepriklausomybę (1940 m.), nebuvo spėtas galutinai realizuoti, o sovietmečiu šio sumanymo ir visai atsisakyta. Sąjungos aikštė buvo suformuota tarp dab. Neries krantinės ir Panerių g., į aikštės teritoriją įtraukiant buvusias kapines. Pietrytinėje dalyje likusių katalikų kapinių teritorija po Antrojo pasaulinio karo dar padidėjo. Karo metu tai buvo žydų geto teritorija ir kapinėse buvo laidojami mirę žydai.
Sovietmečiu buvo suformuota vientisa taisyklinga dabartinės aikštės erdvė, panaikintos trys skersinės gatvelės per aikštę. Aštuntame XX a. dešimtmetyje buvo panaikintos senosios kapinės. 1974 m. kapinių vietoje prasidėjo komjaunuolių memorialo statyba (autoriai – G. Baravykas, V. Vielius, Steponas Šarapovas). Memorialas atidengtas 1979 m. Jo demontavimas pradėtas 1991 m., stelos išvežtos į Grūto parką.
Sąjungos aikštė Vilijampolėje bene geriausiai iliustruoja ideologijų kaitą mieste. Vilijampolė kadaise turėjo savo kino teatrą – „Vilnis“, įsikūrusį prie šios aikštės. Sovietmečiu ir pirmaisiais nepriklausomybės metais žiūrėti kino filmų į jį susirinkdavo minios žmonių, neretai į seansus būdavo sunku gauti bilietų.
2012 m. Vilijampolės seniūnija dalį Vietos bendruomenių savivaldos programos lėšų panaudojo aikštės teritorijos tvarkymo darbams.
Ateityje sutvarkant aikštę siūloma jai suteikti, iš vienos pusės, memorialinę funkciją geto istorijos, žmonių palaidojimo vietos įprasminimui, iš kitos pusės, skvero dalyje sukurti šiuolaikinę poilsio zoną.
Memorialas
miniatiūra|250px|right|Memorialo kalnelis, žvelgiant nuo Neries krantinės Memorialo vieta pasirinkta neatsitiktinai – Vilijampolėje 1919 m. įvyko pirmasis LLKJS suvažiavimas. Šis rajonas, be to, garsėjo proletarinėmis tradicijomis (darbininkų streikai, komunistinės pogrindžio kuopelės). Memorialinis ansamblis atidengtas Lietuvos komjaunimo 60 metų jubiliejaus išvakarėse, 1979 m. sausio 26 d. Monumento konkursą laimėjo tada dar Dailės instituto studento S. Šarapovo projektas. Jis atliko skulptūrinę paminklinio ansamblio dalį, architektūrinę – G. Baravykas ir V. Vielius.
Buvo panaudotos architektūrinių sienų užtvaros, suskaidant jomis kalnelį ir sukuriant „savitą interjerinę erdvę“. Įeiti į memorialo vidų buvo galima trimis plačiais takais, įterptais tarp architektūrinių sienų. Takai vedė prie ansamblio centre esančių dviejų reljefinių plokščių ir tarp jų pastatyto „aukuro“. Takų pradžioje jų plotis siekė 8 m, kylant į ansamblio centrą tolydžio siaurėjo. Dolomitinėmis plokštelėmis dengtos sienos nuo memorialinio komplekso papėdės link centro siekė beveik 7 m aukštį. Viršuje pastatytos trys stelos su bronzinėmis bareljefinėmis plokštėmis: „Kova“ skirta 1919 m. komjaunuoliams, antrąja išreikštas 1944 m. komjaunuolių atminimas, trečioji stela imitavo 6 m. varpinę, ji skirta visam 1919–1945 m. komjaunuolių kovų periodui atminti.
Santvarkai pakitus, miesto valdžiai teko vykdyti nelengvą likvidacijos darbą – komjaunuolius vaizduojantys bareljefai demontuoti, o memorialo architektūrinės dalies liekanos Sąjungos aikštėje stūkso iki šiol.
Ingrid Martz
Íngrid Martz (g. 1979 m. rugsėjo 17 d. Meksike) – Meksikos aktorė.
Ji taip pat filmavosi muzikiniuose klipuose. Ingrid yra susižadėjusi su aktoriaus Guy Ecker sūnumi John Michael Ecker, kuris taip pat siekia tapti aktorium. Ingrid Martz taip pat pozavo FHM viršeliui. Ingrid studijavo vaidybą El Centro de Capacitación Artística de Televisa (CEA). Ji yra pasakius kad niekada nesiruošia dainuoti, nors praeityje turėjo kelis pasiūlymus.
Dryžosios raguotės
Dryžosios raguotės (Balistapus) – raguotinių (Balistidae) šeimos žuvų gentis.
Pelikanžuvė
Pelikanžuvė (Eurypharynx pelecanoides) – pelikanžuvių (Saccopharyngiformes) būrio žuvis, vienintelė pelikanžuvinių (Eurypharyngidae) šeimoje.
Tai neįprastos išvaizdos žuvis, turinti labai didelę burną ir galinti praryti už save didesnį grobį. Gyvena labai giliai (net iki 8 km) subtropinio ir tropinio klimato jūrose. Minta kitomis žuvimis, planktonu.
Durpėnai
Durpėnai – buvęs viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Gelvonų.
Maltos futbolo varžybos 1962–1963 m.
Maltos futbolo varžybos 1962–1963 m.
Mindaugas Kieras
Mindaugas Kieras (g. 1980 m. birželio 7 d. Elektrėnuose) – buvęs ledo ritulininkas, treneris.
Biografija
Gimė 1980 m. birželio 7 d. Elektrėnuose. 2002 m. ir 2004 m. Pasaulio II diviziono čempionato aukso medalio laimėtojas. Po čempioniško 2018 m. IIHF ledo ritulio turnyro nusprendė baigti profesionalo karjerą.
Bahavalpūras (kunigaikštystė)
thumb|Herbas thumb|Bahavalpūro kunigaikštystės padėtis Bahavalpūras – kunigaikštystė dabartiniame Pakistane, Pandžabe, egzistavusi iki 1955 m. Sostinė – Bahavalpūras.
Dauguma kunigaikštystės gyventojų buvo musulmonai (80 proc.). Susikūrė 1690 m. Nuo 1866 m. Bahavalpūras buvo administruojamas anglų administracijos. 1955 m. panaikinta ir įjungta į Pandžabo provinciją.
Vandenynų raguotės
Vandenynų raguotės (Canthidermis) - raguotinių (Balistidae) šeimos žuvų gentis.
FR-F2
FR-F2 (iš 'pertaisomas šautuvas; F2 modelis') – standartinis Prancūzijos kariuomenės snaiperinis šautuvas, skirtas šaudyti į taikinius iki 800 m nuotolio.
Konstrukcija
Šautuvo vamzdis yra padengtas polimeriniu gaubtu, didelę vamzdžio dalį apsaugančiu nuo netolygaus įkaitimo. Šautuvo kojelės kitokios nei modelio pirmtako.
Šautuvas naudoja 7,62×51 mm NATO šovinius.