cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
William Sealy Gosset
thumb|right|William Sealy Gosset Viljamas Gosetas (, 1876 m. birželio 13 d. – 1937 m. spalio 16 d.) – anglų statistikas. Geriausiai žinomas Student (Studento) slapyvardžiu, kuriuo pasirašinėdavo savo mokslinius straipsnius. Pagrindinis nuopelnas – Studento t - skirstinys.
292 m. pr. m. e.
'''292 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
1677 m.
1677 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Jurkūnas
Jurkūnas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Jurkūnienė (ištekėjusi moteris) ir Jurkūnaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Duž
Duž:
Džnana joga
Džnana joga ( „žinojimo joga“) arba džnanamarga ( „žinojimo kelias“) pagal hinduistinę teologiją – vienas iš kelių svarbiausių kelių dvasiniam išsilaisvinimui (mokšai) pasiekti. Ji yra viena iš keturių pagrindinių jogos kelių (kiti: karma joga, bhakti joga, radža joga). Šis metodas pabrėžia intelekto, mąstymo, pažinimo (ज्ञान = jñāna-) sutelktumą, o ne skrupulingą apeigų laikymąsi ar dievybių garbinimą. Džnanamarga pagrįsta tiesioginiu aukščiausiosios būties dvasiniu suvokimu.
Pasitelkęs Vedantos filosofiją, džnanos jogas savo protą skiria jo paties prigimties tyrimui, mokosi atskirti baigtinius netikrus dalykus nuo begalinių. Tokiu būdu jis ugdo savo beaistriškumą (vairagya).
Gajūnai
Gajūnai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, Biržų girios pietiniame pakraštyje, prie Serbentos upelio, 7 km į šiaurę nuo Papilio. Yra kapinaitės ir nedidelis plokštinis XVI–XVII a. kapinynas.
Istorija
Paminėti 1608 m. Papilio dvaro inventoriaus dokumentuose (18 valakų). 1923 m. buvo 42 ūkiai.
Anksčiau minimas Gajūnų dvaras.
Liucija Valatkienė-Varneckytė
Liucija Valatkienė-Varneckytė (1939 m. sausio 1 d. Juodeikių k. Plungės raj.) – choro dirigentė ir pedagogė.
Biografija
Baigusi Plikių (Plungės raj.) septynmetę mokyklą, 1953–1957 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. Birutė Razauskienė-Daukintaitė). 1957–1962 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. Algimanto Lopo klasė).
Nuo 1962 m. rudens – Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, kurį laiką vadovavo žemesniųjų kursų moksleivių chorui. Pedagogė parengė apie 60 jaunųjų chorvedžių – iš jų trys tapo respublikinių jaunųjų dirigentų konkursų laureatais.
Be pedagoginio darbo, L. Valatkienė nuolat dirbo ir su mėgėjų chorais bei vokaliniais ansambliais. 1962–1966 m. buvo Kauno profsąjungų kultūros rūmų berniukų choro „Varpelis“ chormeisterė, 1964–1965 m. – Kauno mokytojų namų mišriojo choro chormeisterė, 1968–1970 m. – Kauno politechnikos instituto studentų mišriojo choro „Jaunystė“ chormeisterė, 1974–1976 m. – Kauno radijo gamyklos „Banga“ mišriojo choro chormeisterė, 1977–1981 m. – Kauno fabriko „Mada“ mišriojo choro chormeisterė. 1982–1986 m. vadovavo Kauno „Dailės“ kombinato moterų vokaliniam ansambliui, kuris buvo miesto meno mėgėjų apžiūrų laureatas.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Kalausas
Kalausas  – upė pietų Rusijoje, Stavropolio krašte; Rytų Manyčiaus dešinysis intakas. Prasideda krašto pietuose, netoli sienos su Karačajų Čerkesija. Teka į šiaurę Stavropolio aukštuma, žemupyje pasuka į rytus ir teka Kumos-Manyčiaus įduba. Įteka į Čograjaus tvenkinio ant Manyčiaus upės vakarinį galą.
Didžiausias intakas – Aigurka (dešinysis). Aukštupyje maitinama Stavropolio kanalo vandeniu, atitekančiu iš Kubanės upės. Seniau upės žemupyje buvo stebima bifurkacija: Kumos-Manyčiaus įduboje upė išsišakodavo ir duodavo pradžią Rytų ir Vakarų Manyčių upėms, tačiau pastačius Kalauso užtvanką tapo Rytų Manyčiaus intaku. Prie Kalauso įsikūrę Svetlogrado ir Ipatovo miestai.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1947–1948 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1947–1948 m.
Comedy Central
Comedy Central – kabelinės televizijos kanalas Jungtinėse Amerikos Valstijose, transliuojantis nuo 1991 m. birželio 1 d. Transliuoja komedinio pobūdžio programas. Paskutiniais metais Comedy Central iš nedidelio kabelinės televizijos kanalo peraugo į vieną iš populiariausių kabelinės televizijos kanalų JAV.
Kanalas transliuojamas ir už JAV ribų: Europoje, Indijoje, Pietryčių Azijoje, Lotynų Amerikoje, Australijoje ir Naujojoje Zelandijoje, Viduriniuosiuose Rytuose ir Afrikoje.
293 m. pr. m. e.
'''293 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Trakiškiai (reikšmės)
Trakiškiai yra:
Rugsėjo 22
Rugsėjo 22 yra 265-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 266-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 100 dienų.
Vardadieniai
Eigantė – Tamošius – Tomas – Mauricijus – Tarvinas – Virmantė
Strobėnai
Strobėnai arba Kulikovas (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Zelenogradsko rajone, nuo 2006 m. gruodžio 28 d. Kovrovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Strōbijeins prūsiškos kilmės. 1405 m. minimas Strobieyn. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities kaimas. 1910 m. buvo 128 gyventojai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. – 2006 m. Romanovo apylinkės kaimas.
Naujoji viešoji vadyba
Naujoji viešoji vadyba – plati sąvoka, apimanti įvairaus pobūdžio viešojo sektoriaus reformas, kurios siekia įdiegti privataus sektorius valdymo modelius bei padidinti biurokratinių valdymo struktūrų efektyvumą ir atskaitomybę. Naujoji viešoji vadyba gali būti apibūdinta kaip verslo vadybos principų, metodų ir technologijų taikymas viešojo sektoriaus organizacijose. Ji suprantama ne tik kaip viešojo sektoriaus mažinimas, bet svarbiausia – kaip jo modernizavimas.
Naujas viešojo valdymo požiūris
Siekiant šių tikslų devintame dešimtmetyje viešajame sektoriuje pradėjo formuotis naujas vadybinis viešojo valdymo požiūris. Įvairių šalių mokslininkai skirtingai įvardijo tą naują viešojo administravimo reformų paradigmą, pavyzdžiui, C. Pollitt naująjį vadybinį požiūrį vadino menedžerializmu, kiti - postbiurokratine paradigma, ar rinka pagrįstu viešuoju administravimu, Osborn ir Gaebler - antreprenerių valdžia, naujuoju viešuoju valdymu, tačiau ilgainiui prigijo NVV terminas.
Viešojo valdymo reformų priežastys
Per pastaruosius dešimtmečius, pradedant nuo aštunto dešimtmečio vyko daugybė viešojo administravimo reformų. C. Pollit ir G. Bouckaert teigimu, per įvairias valstybes nusirito reformų banga. Autoriai pateikia viešojo valdymo reformų modelį, kuriame atsispindi reformų procesas daugelyje šalių. Pagal minėtąjį modelį viena plačiai paplitusių viešojo valdymo reformų priežasčių - tikslas riboti valstybės išlaidas, palengvinti biurokratizmo naštą ir pertvarkyti socialinę politiką.
Kita viešojo valdymo reformai įtakingų veiksnių grupė - politinė sistema, tai yra naujos valdymo idėjos, piliečių spaudimas, partijos pilietinės idėjos. Vienas svarbiausių nagrinėjamai temai elementų yra naujų valdymo idėjų įsiliejimas į viešąjį sektorių. Įvairiuose šalyse minėtosios priežastys turėjo skirtingą įtaką viešojo valdymo reformoms, priklausomai nuo šalies ekonominės, politinės, sociokultūrinės situacijos, tačiau autoriai stengėsi suformuluoti bendrąjį modelį, apibendrindami nagrinėtų šalių patirtį.
Kilmė
Europoje iki pastarųjų dešimtmečių viešojo administravimo sąvoka labiau buvo siejama su politikos procesu, jame dalyvaujančiais asmenimis bei politikos esme. Dar 1942 m. anglų mokslininko J.Burnham paskelbtos idėjos, kad vadybininkai, o ne politikai turi turėti daugiau įtakos viešajam administravimui, po Antro pasaulinio karo Europoje buvo primirštos ir jos pradėjo įsigalėti tik 20a. 8–ajame dešimtmetyje. Politikos pabrėžtinumas viešajame administravime Vakarų Europos valstybėse buvo labai ryškus 1950-1970 metais. Tai didėjančio valdžios aktyvumo, plečiant viešąjį sektorių ir kuriant „gerovės valstybę“ atspindys. Devintajame dešimtmetyje iš pradžių anglosaksiškose šalyse, o paskui ir kitose Vakarų valstybėse pradėjo formuotis naujas vadybinis požiūris, integruojantis į viešojo valdymo sistemą geriausius verslo valdymo, ekonomikos principus. Naująjį vadybinį požiūrį C. Hood pavadino Naująja viešąja vadyba.
NVV susiformavo XX amžiaus 80-ųjų metų viduryje kaip administravimo reforma, visų pirma Naujojoje Zelandijoje ir Australijoje. Valstybėse, kuriose NVV yra įdiegta, jos poveikis peržengia institucijų ribas ir viešojo sektoriaus institucines struktūras ir plačiai teigiamai apima įvairias visuomenės sritis.
Turbūt geriausias naujojo viešojo valdymo pavyzdys tarptautiniame kontekste yra Naujosios Zelandijos administracinė reforma. Bandydama sukurti efektyvesnes viešasias organizacijas, vyriausybė privatizavo esmines valstybės funkcijas ir pertvarkė personalo sistemą. Kad vyriausieji pareigūnai labiau orientuotųsi į darbo atlikimą, įdiegė naują metodą valdžios agentūrų produktyvumui ir efektyvumui išmatuoti, ir taip pertvarkė departamentines sistemas, kad jos atspindėtų valdžios įsipareigojimą atsiskaityti.
Teoriniai pamatai
Apie NVV ir jos teorinę bazę sudarančias teorijas mokslininkai dažnai apsiriboja trumpa formule „NVV= Viešojo pasirikimo teorija + Menedžerizmas“. Viešojo pasirinkimo teorijos ir naujos institucijų ekonomikos principai yra išorinės struktūros reformos bazinė koncepcija, kurioje mėginama keisti požiūrį į viešojo sektoriaus valdymą, o menedžerizmas rekomenduoja perkelti privačiame sektoriuje taikomą instrumentarijų į viešąjį sektorių.
Viešasis pasirinkimas Viešojo pasirinkimo teorijos argumentai remiasi prielaida, jog visi individai yra racionalūs savanaudžiai. Valdžios tarnautojai elgiasi kaip savo poreikius ir biudžetą maksimizuojantys biurokratai. Norint to išvengti, diegiami rinkos ekonomikos reguliavimo mechanizmai, didesnė konkurencija, atskiriami paslaugų gamintojai ir kontroliuojantys asmenys.
Menedžerizmas Menedžerizmas nėra jokia savarankiška teorija. Jis labiau pasižymi įsitikinimu grindžiamų teiginių ir praktikų, vadinamųjų vadybos principų taikymu specifinėms problemoms spręsti. Esminės vadybos šakos atsirado apibendrinant išbandytas praktikas, kurių laikomasi, kad jos galėtų sėkmingai padėti ir kitiems. Esminė prielaida siekti socialinės pažangos ir kartu efektyviai spręsti ekonomines ir socialines problemas yra veiksmų laisvė. Veiksmų laisvė suteikia galimybę institucijoje įdiegti profesionalią vadybą, laikomą svarbiausiu organizavimo būdu, siekiant produktyvumo didėjimo. Produktyvumas didėja tada, kai darbo jėga taiko technologijas, siekiančias maksimizuoti produktyvumą. Taigi remiantis menedžerizmui būdingais samprotavimais prieinama prie technologijų tobulėjimo ir galiausiai prie socialinės pažangos.
NVV ypatybės ir privalumai
Patirties išryškinti pagrindiniai NVV privalumai:
Lietuva
Viešojo valdymo modernizavimo reformos Lietuvoje vidurio ir rytų Europos šalyse: XX amžiaus pabaigoje, kai Vakarų valstybėse vyko NVV principų sklaida, Vidurio ir Rytų Europos šalyse vyko esminiai pokyčiai - socialistiniu planavimu pagrįsti ūkiai buvo transformuoti į kapitalistinę rinkos ekonomiką, susikūrė liberalios demokratijos; Labiausiai NVV principų diegimą Vidurio ir Rytų Europoje skatina integracijos į Europos Sąjungą procesai .Kontinentinei Europai būdinga mišri viešojo valdymo sistema, turinti ir tradiciniam vėberiniam viešajam modeliui, ir NVV koncepcijai būdingų savybių XX amžiaus pabaigoje, kai Vakarų valstybėse vyko NVV principų sklaida, Vidurio ir Rytų Europos šalyse (taip pat Lietuvoje ir Lenkijoje) vyko esminiai pokyčiai - socialistiniu planavimu pagrįsti ūkiai buvo transformuoti į kapitalistinę rinkos ekonomiką, susikūrė liberalios demokratijos. Šios šalys, skirtingai nei tokios valstybės kaip Jungtinės Amerikos Valstijos ar Didžioji Britanija, turėjo iš naujo sukurti savo viešojo valdymo institucijas.
Vertinant po nepriklausomybės atgavimo Lietuvos vykdomas viešosios politikos reformas, galima teigti, kad tam tikrais momentais jos sutapo su neoliberalia reformų ideologija, tačiau šie sutapimai buvo nulemti ne tik tam tikrų vertybinių nuostatų, bet ir būtinybės ir/arba tam tikrų interesų grupių ir tarptautinių organizacijų spaudimo. Tai pasakytina ir apie Lenkijos viešosios politikos reformas. Ž. Židonis taikliai pastebi, kad jeigu Vakarų Europos šalys sprendė problemą, kokios turi būti viešojo ir privataus sektorių proporcijos, tai atgavusi nepriklausomybę Lietuva tiesiog buvo priversta atkurti privatųjį sektorių, nes po 1940 m. okupacijos įvykdyta nacionalizacija jį visiškai sunaikino. Tiek Lietuvoje, tiek ir Lenkijoje valstybinio sektoriaus įmonių privatizavimas, tiek valstybės vaidmens mažinimas buvo greičiau ekonominės ir socialinės transformacijos pasekmė nei tam tikros ideologijos įgyvendinimas. Kalbant apie valstybės tarnybos reformas Lietuvoje - 1999 m. priimtas Valstybės tarnybos įstatymas rėmėsi Prancūzijos, Vokietijos ir Ispanijos valstybės tarnybos modeliais. Šie modeliai, kitaip nei anglosaksiškais, tarnautoją traktuoja kaip valstybės valios vykdytoją, o ne kaip paslaugų teikėją. Lietuva pasirinko Vėberisvėberinę, nuopelnais grindžiamą valstybės tarnybą, hierarchinės subordinacijos kelią. Kitaip pasielgė kaimyninė Estija, kuri pasiryžo kurti efektyviai veikiančią valstybę su mažu valstybiniu sektoriumi, minimaliai reguliuojančią šalies ekonominį ir socialinį gyvenimą.
NVV apraiškos Lietuvoje
Diegiant NVV elementus Lietuvoje, siekiama perimti pažangią kitų šalių viešojo valdymo patirtį. Lietuvoje pati NVV sąvoka nėra plačiai vartojama politikų ir valstybės tarnautojų, tačiau tai nereiškai, kad ji nėra diegiama Lietuvos VS. Kaip pirmuosus žingsnius diegint NVV elementus Lietuvoje, galima įvardinti A.Kubiliaus vyriausybės valdymo laikotarpį, sudarant „Saulėlydžio“ ir „Saulėtekio“ komisijas, kurių uždavinys buvo sumažinti ir racionalizuoti valdymo išlaidas, supaprastinti verslo reguliavimą. Svarbus yra valstybės ir savivaldos institucijų strateginis biudžeto planavimas. Išskirtinis dėmesys skiriamas bendruomenės įtraukimui į savivaldybių valdymą. Daugėja alternatyvias paslaugas teikiančių mokyklų, universitetų, sveikatos priežiūros įstaigų, socialinę paramą teikainčių nevyriausybinių organizacijų. NVV apraiškomis Lietuvoje galima pavadinti vidaus audito ir kitų institucinių mechanizmų, skirtų viešųjų institucijų atsakomybei didinti, diegimą: Valstybės tarnautojų tobulinimosi centro veiklą, viešųjų konkursų organizavimą ir kt. Tobulinami vadybiniai procesai, pvz., vieno langelio principas.
Aléxis Tsípras
Aleksis Cipras (, g. 1974 m. liepos 28 d. Atėnuose) – Graikijos politikas, partijos „Sinaspizmos“ pirmininkas ir radikaliųjų kairiųjų koalicijos „Syriza“ lyderis. Nuo 2015 m. sausio 26 d. – Graikijos ministras pirmininkas.
Naujoji viešoji vadyba
Lietuva
Ryškus NVV elementų taikymas pastebimas Lietuvos Respublikos Vyriausybės 2004 m.patvirtintoje Viešojo administravimo plėtros iki 2010 m. Strategijoje. Ypač daug dėmesio skiriama geresniam valdymui, žmogiškųjų išteklių valdymui, elektroninei valdžiai. Viešojo administravimo sektoriaus strateginis tikslas - sukurti skaidrią, veiksmingą, orientuotą į rezultatus ir tinkamą asmenų aptarnavimą viešojo administravimo sistemą, pagrįsta IT. Siekiant sukurti efektyvią valstybės tarnybą ir sėkmingai vykdyti viešojo administravimo reformą, būtina nuosekliai tobulinti žmogiškųjų išteklių sistemą, taikant strateginį valdymą, skatinant rezultatyvumą, didinant ekonomiškumą, plečiant darbuotojų tobulėjimo galimybes, skatinant darbuotojų atsakomybę, savarankiškumą, motyvaciją ir konkurenciją, ugdant gyventojų dalyvavimą savivaldoje.
Kritika
Vienas pirmųjų mokslininkų ,teigusių, kad naujoji viešoji vadyba yra rimta grėsmė demokratijai, buvo L.Terry. Jis tą nuostatą išdėstė 1998 m. paskelbtame straipsnyje ir aktyviai ją gynė vėliau. Pastaraisiais metais ta tematika JAV žurnalas „Public Administration Review“ atspausdino keletą įvairių autorių (L.DeLeon, R.Denhardt, B.G.Peter ir kt.)straipsnių.
Aléxis Tsípras
Biografija
Dar būdamas mokinys 9-to dešimtmečio pabaigoje pradėjo veiklą Graikijos komunistų partijos jaunimo organizacijoje, studijų metais buvo studentų judėjimo ir profsąjungos aktyvistas.
Naujoji viešoji vadyba
Kritika
Šie NVV oponentai išryškino neigiamas šio modelio savybes:
Joninis ryšys
300px|thumb|right|[[Natris ir fluoras jungiasi joniniu ryšiu ir suformuoja natrio fluoridą.]] Joninis ryšys yra cheminis ryšys, kuris susiformuoja dėl elektrostatinės sąveikos tarp skirtingai įkrautų jonų. Jonai yra dviejų tipų: katijonai, kurie dažniausiai būna metalai, ir anijonai, dažniausiai būna nemetalai. Grynas joninis ryšys negali egzistuoti: visi joniniai junginiai turi mažo laipsnio kovalentinį ryšį. Dėl to, laikoma, kad joninis ryšys yra ten, kur joninis požymis yra didesnis negu kovalentinis.
Aléxis Tsípras
Biografija
1999 m. gegužės mėn. išrinktas „Sinaspizmos“ jaunimo organizacijos sekretoriumi, aktyviai dalyvavo rengiant Graikijos socialinį forumą ir tarptautinius protestus prieš „neoliberalią globalizaciją“. 2004 m. gruodžio mėn. išrinktas „Sinaspizmos“ sekretoriumi jaunimo ir švietimo klausimams, o 2008 m. vasario mėn. – partijos pirmininku (jauniausias parlamentinės partijos vadovas Graikijos istorijoje).
2006 m. dalyvavo kovoje už Atėnų mero postą, surinkęs 10,51 % balsų užėmė trečiąją vietą. 2009 m. tapo Graikijos parlamento nariu, partijos frakcijos pirmininku.
Joninis ryšys
Joniniai junginiai laidūs elektos srovei, kai jie yra išlydomi arba patenka į tirpalą, bet ne kaip kietas kūnas. Dažniausiai jie turi aukštą lydymosi temperatūrą ir tirpsta vandenyje.
Aléxis Tsípras
Biografija
Europos kairiųjų partija 2014 m. iškėlė A. Ciprasą kandidatu į Europos Komisijos pirmininko pareigas. Rinkiminės kampanijos metu jis kritikavo ES neoliberalų kursą ir griežto taupymo politiką, kėlė bedarbystės, Socialinio teisingumo ir pagalbos nukentėjusiems nuo ekonominės krizės problemas.
Joninis ryšys
Susiformavimas
Joninis ryšys susiformuoja, kai metalo atomas, kurio jonizacijos energija yra maža, išlaisvina elektroną. Atomas tampa katijonu, o kitas atomas (dažniausiai nemetalas) prisijungia tą elektroną.
Aléxis Tsípras
Biografija
Priešlaikiniuose parlamento rinkimuose 2015 m. sausio 25 d. A. Cipraso vadovaujama partija surinko 36,3 % balsų ir gavo 149 vietas (iš 300) parlamente. Kitą dieną buvo suformuota vyriausybinė koalicija kartu su nacionalistine dešiniąja „Nepriklausomųjų graikų“ partija, o A.Cipras tapo 189-uoju Graikijos ministru pirmininku.
Joninis ryšys
Susiformavimas
Pvz., stalo druska yra natrio chloridas. Kai natris ir chloras susijungia, natrio atomas praranda elektroną, suformuodamas katijoną (Na+), o chloro atomai prisijungia elektronus ir tampa anijonais (Cl−). Šie jonai traukia vienas kitą santykiu 1:1 ir susidaro natrio chloridas (NaCl).
Joninis ryšys pasireikš tik tada, kai bendras energijos pokytis reakcijoje yra palankus – kai reakcija yra egzoterminė. Kuo didesnė energija, tuo stipresnis ryšys.
Agronomija
Agronomija ( 'laukas, dirva' + nomos 'dėsnis') – su žemės ūkio augalų auginimu susijusi mokslų visuma. Anksčiau agronomija buvo laikoma visos žemės ūkio gamybos moksliniu pagrindu, įskaitant ir gyvulininkystę. Vėliau agronomijos samprata siaurėjo. Pirmiausia nuo agronomijos atsiskyrė zootechnika, paskui ž. ū. ekonomika, ž. ū. inžineriniai mokslai (melioracija, žemėtvarka, ž. ū. mechanizacija, ž. ū. statyba, ž. ū. produktų perdirbimo technologija). Nepaisant to, agronomija iki šiol liko kompleksinis, iš daugelio šakų sudėtas, mokslas.
Agronomijos uždavinys – tyrinėti žemės ūkio augalų savybes bei augimo sąlygas ir rasti būdus bei priemones, kaip jas pagerinti.
Istorija
Seniausios rašytinės žinios iš agronomijos aptinkamos graikų poeto Heziodo (Hesiodos, VIII–VII a, pr. m. e.) poemoje "Darbai ir dienos. Tačiau romėnai agronomijos pradininku laikė kartaginietį Magaoną (Mago, VI a. pr. m. e.). Jo veikalai Romos senato nurodymu buvo išversti į lotynų kalbą. Romėnai Katonas (Cato, 234–149 m. pr. m. e.), Varonas (Varo, 116–27 m. pr. m. e.) sukūrė gausią agronomijos literatūrą. Ypač reikšmingi Kolumelos (Columela, I a.) darbai, kuriuose apibendrinama antikinio pasaulio laukininkystės, gyvulininkystės, bitininkystės ir sodininkystės patirtis.
Viduramžiais, be romėnų agronomijos veikalų, didžiausio pripažinimo sulaukė 1471 m. Italijoje išleista P. de Krescencijaus (de Crescentiis, 1230–1310) ž. ū. enciklopedija „Žemės dirbimas“.
Kapitalistinių santykių atsiradimas paspartino gamtos mokslų plėtotę. Tai turėjo didelę reikšmę agronomijai.
Ypač jai svarbūs augalų mitybos atradimai:
Taip pat prasidėjo domėjimasis dirvožemiu kaip savarankišku gamtos kūnu.
Jų darbai padėjo pamatus teisingam dirvožemio derlingumo supratimui ir šiandieniniai agronomija. Ypač daug nusipelnė J. Lybigas, dabartinės agrochemijos pradininkas, siūlęs naudoti mineralines trąšas.
XVIII a. agronomine veikla pradėjo domėtis ne tik mokslininkai, bet ir išsilavinę ž. ū. praktikai. Buvo suvokta pašarinių augalų reikšmė ž. ū. gamybos intensyvinimui.
D. Britanija: Vokietija: Rusija:
Visa tai ardė pūdyminę žemdirbystę ir padėjo plisti naujoms intensyvesnėms žemdirbystės sistemoms.
Anglijoje H. Deivis (Davy, 1778–1829) padėjo pamatus dirvožemio fizikinių savybių tyrimams. Toliau fizikinę dirvotyros kryptį Vokietijoje plėtojo G. Šiūbleris (Schübler, 1787–1734), M. E. Volnis (Wollny, 1846–1901), Rusijoje P. Kostyčevas (1845–1895). Jie įrodė, kad dirvožemio derlingumas priklauso ne vien nuo cheminių savybių.
XIX a. vid. ir antrajai pusei būdinga augalininkystės plėtra. Tam turėjo reikšmės ir praktinė A. fon Rozenbergo-Lipinskio (Rosenberg-Lipinski, 1797–1881), A. Šulco-Lupico (Schultz-Lupitz, 1831–1899) veikla Vokietijoje, D. Polotrackio (1760-1818), I. Stebuto (1833–1923) Rusijoje. Bulvės iš daržų perkeltos į laukus, plito cukriniai runkeliai, saulėgrąžos, geltonžiedžiai lubinai, seradelės, sėtinės pievos ir kultūrinės ganyklos. Buvo suformuoti sėklininkystės teoriniai pradmenys. 1876 F. Nobė išleido pirmąjį tos srities veikalą „Sėklotyra“ apie ž. ū. augalų sėklų biologines ir ūkines savybes.
Prancūzų botanikas T. P. Turneforas (Tournefort, 1656–1708) vienas pirmųjų pastebėjo, kad ž. ū. augalų ligas sukelia parazitai. Fitopatologijos, arba augalų ligų mokslo, pagrindus padėjo A. de Baris (de Bary, 1831–1888). 1858 pasirodė J. Kiūno (Kühn, 1825–1910)parašytas pirmasis praktinės augalų apsaugos vadovėlis.
XIX a. antrojoje pusėje daugėjo fosforo, kalio ir azoto trąšų gamyklų. Pirmasis mineralinių trąšų fabrikas D. Britanijoje pradėjo veikti 1846 m. Liverpulyje, o Rusijos imperijoje – 1868 m. Kaune. Kauno fabrike superfosfatas buvo gaminamas iš kaulų. Tai skatino agronominės krypties dirvotyroje susidarymą ir sparčią agrochemijos plėtrą.
Mokslo įstaigos
Žemės ūkio dalykai, pirmiausia ekonomika ir technologija, pavadinti kameraliniais mokslais, pradėti dėstyti universitetuose. Vokietijoje 1727 m. Halės ir Frankfurto prie Oderio universitetuose įsteigtos pirmosios kameralinių mokslų katedros.
Vėliau ž. ū. disciplinas imta dėstyti ir kituose universitetuose: Pirmoji savarankiška aukštoji ž. ū. mokykla 1806 m. atidaryta Miogline (Vokietija, netoli Berlyno). 1834 m. įkurtas trumpai veikęs Vana Kustės ž.ū. institutas (Netoli Tartu) – pirmoji aukštesnioji žemės ūkio mokykla Rusijos imperijoje. 1848 m. mokslo metus pradėjo Gori Gorecko ž.ū. institutas (nuo 1925 m. Baltarusijos ž.ū. akademija).
XIX a. taip pat buvo įkurtos pirmosios žemės ūkio mokslinių tyrimų įstaigos:
Sent Džonas (Liberijos upė)
Didžiausi intakai: Mani, Džau, Mečlinas, Bensonas.
Upė vandeningiausia būna spalį (did. debitas 233,49 m³/s), sekliausia – vasarį (maž. debitas 18,95 m³/s). Vagoje pasitaiko slenksčių, yra krioklys. Žemupio vaga išplatėja iki 1,6 km. Ties žiotimis yra Gamyklos sala (Factory Island).
Sent Džone sutinkami smailiasnukiai krokodilai, veisiasi 65 rūšių žuvys (didysis nilinis ešerys, elektrinis šamas, tilapija, ūsorius, straubliuotis ir kt.), nemaža vandens paukščių.
Upė pavadinta Šv. Jono garbei, kadangi portugalų keliautojai XV a. upę aptiko per Jonines.
US Cremonese
Kremonos „Cremonese“ – Italijos futbolo klubas iš Kremonos.
Violeta Tauragienė
Violeta Tauragienė (g. 1944 m. vasario 5 d., Kėdainiai) – vertėja, 2013 m. Metų vertėjo krėslo apdovanojimo laureatė.
Biografija
Nuo 1946 metų gyvena Vilniuje. 1950–1961 mokėsi Vilniaus S. Nėries II vidurinėje mokykloje, 1961 metais įstojo į Vilniaus universiteto Filologijos fakultetą, po metų persikėlė mokytis į Rygos universiteto Filologijos fakultetą, kurį baigė1966 metais. 1976–1979 metais mokėsi aspirantūroje Maskvos Literatūros institute. Disertacijos vadovas – akademikas Michailas Gasparovas. 1982 metais Vilniaus Universitete apgynė filologijos daktaro disertaciją iš poezijos vertimo teorijos.
Per pastaruosius 15 metų yra gavusi stažuočių ir kvietimų paviešėti bei padirbėti vertėjų koledžuose bei menininkų kūrybos namuose Airijoje, Anglijoje, Belgijoje, Graikijoje, Ispanijoje, Italijoje, JAV, Kanadoje, Prancūzijoje, Švedijoje, Šveicarijoje.
∫
Ženklas ∫ atsirado pakeitus ženklą ſ (Ilgoji s), kuris buvo pasirinktas todėl, kad integralas yra sumų riba.
Simbolis ∫ Unikode žymimas U+222B, Lateche -. HTML žymimas  (šešioliktainis),   (dešimtainis) ir   (vardinis).
Simbolis ∫ yra labai panašus į simbolį ʃ (vadinamą eš).
Piotras Čaikovskis
Piotras Iljičius Čaikovskis (1840 m. gegužės 7 d.Votkinskas, netoli Uralo, Rusijos imperija – 1893 m. lapkričio 6 d.Sankt Peterburgas, Rusijos imperija) – rusų romantinės eros kompozitorius, vienas produktyviausių vokalinės ir instrumentinės muzikos kūrėjų. Muzikai būdingas rusiškas charakteris, tačiau jo muzika buvo labiau vakarietiška, nei kitų tuometinių Rusijos kompozitorių, nes Čaikovskis sėkmingai derino rusiškas liaudies melodijas ir tarptautinius elementus.
Vaikystės metai
thumb|180 px|left|Čaikovskių šeima 1848 metais: iš kairės į dešinę Piotras, sėdi jo motina, toliau seserys Aleksandra ir Zinaida, brolis Nikolajus ir tėvas (pirmą kartą fotografiją publikavo Modestas Čaikovskis 1906 m.)
Piotras Čaikovskis gimė 1840 m. gegužės 7 d. nedideliame Votkinsko miestelyje (Urale), metalurgijos fabriko direktoriaus Iljos Petrovičiaus Čaikovskio ir jo žmonos Aleksandros Andrejevnos Čaikovskajos šeimoje. Jis buvo antras vaikas šeimoje: 1838 m. gimė vyresnysis brolis Nikolajus, 1842 m. – sesuo Aleksandra, 1843 m. – jaunesnysis brolis Ipolitas. Ilja Čaikovskis iš pirmosios santuokos turėjo dukterį Zinaidą. Su Čaikovskiais gyveno ir jų giminaitės: teta Nadežda Timofejevna ir dukterėčios Lidija Čaikovskaja (našlaitė) bei Nastasja Vasiljevna Popova. Vaikai gyveno namo mezonine.
1844 m. į Votkinską iš Sankt Peterburgo mokyti Čaikovskių vaikų atvyko guvernantė prancūzė Fanni Diurbach (Fanny Dürbach (1822–1901 m.)), kurią visi šiltai priėmė: „''Pasitikti išbėgo daug žmonių, prasidėjo apkabinimai ir bučiniai, tarp žmonių buvo sunku atskirti artimuosius nuo tarnų, toks meilus ir šiltas buvo visuotinis visų džiaugsmas. Mano tėvas priėjo prie jaunosios merginos ir pabučiavo ją kaip giminaitę. Šis paprastumas, patriarchaliniai santykiai iš karto sušildė jaunąją užsienietę ir padarė ją beveik šeimos nare''“.
Būdamas šešerių metų, Piotras jau neblogai skaitė prancūziškai ir vokiškai. Iš kitų vaikų jis išsiskyrė nepaprastu švelnumu, jautrumu kito nelaimei ir bet kokiai neteisybei. Pirmieji muzikiniai įspūdžiai, kaip vėliau pasakojo kompozitorius, susiję su neapsakomo grožio liaudies dainomis ir motinos dainuojamais romansais, arijomis. Iš visų kūrinių ypač ilgai atmintyje išliko Aliabjevo „Lakštingala“, visada primindavo motiną.
Čaikovskių namuose stovėjo fortepijonas, taip pat iš sostinės atvežtas instrumentas – orkestrina (mechaniniai vargonai). Būtent per orkestriną mažasis Piotras pirmą kartą išgirdo Cerlinos ariją iš Mocarto „Don Žuano“, kas padarė jam didelį įspūdį. Ant šių vargonų volelių taip pat buvo ištraukos iš Rosinio, Belinio ir Donicečio operų. Pirmą kartą prie fortepijono Piotrą tikriausiai pasodino motina, vėliau 1845–1848 m. jį ėmė mokyti Marija Palčikova, kilusi iš baudžiauninkų ir pramokusi muzikos.
Kol Čaikovskių šeima gyveno Votkinske, jiems dažnai vakarais tekdavo girdėti fabriko darbininkų ir valstiečių dainas. Iš guvernantės Fanni Diurbach vėlesnių metų laiško Piotrui Čaikovskiui: „''Man ypač patiko ramūs, aksominiai vakarai vasaros pabaigoje… iš balkono klausėmės švelnių ir liūdnų dainų, tik jos vienos nutraukdavo šių nuostabių naktų tylą. Jūs turite jas atsiminti, nė vienas iš Jūsų tada nėjo miegoti. Jei įsiminėte šias melodijas, perteikite jas savo muzikoje. Jūs sužavėsite tuos, kas negali jų girdėti Jūsų šalyje.''“
Vaikystėje Piotras Čaikovskis kūrė poeziją, daugiausiai prancūzų kalba ir labai domėjosi Liudviko XVII biografija ir gyvenimu. 1868 m. jau būdamas suaugęs Paryžiuje įsigijo graviūrą, vaizduojančią Liudviką šventykloje, ir ją įrėmino. Ilgą laiką ši graviūra ir Antono Rubinšteino portretas buvo vienintelės jo namų puošmenos.
1848 m. vasario mėnesį Ilja Piotrovičius Čaikovskis išėjo į pensiją, turėdamas generolo-majoro laipsnį. Tų pačių metų rugsėjį su visa šeima jis laikinai persikėlė gyventi į Maskvą, kad išspręstų privačios tarnybos klausimą. Fanni Diurbach, supratusi, jog ji jau gali būti našta vaikams, nes jiems reikėjo tęsti mokslus mokymo įstaigose, anksti ryte nuo vaikų slapta išėjo iš namų ir pasiprašė ją priimti į tarnybą pas žemvaldžius Neratovus. Kartu su savo daiktais ji išsivežė „Piotro muziejų“: popieriaus likučius, senas jo užrašų knygeles ir prirašytus juodraščius. Ji nusprendė pasilikti šiuos daiktus, nes tikėjo, kad kada nors su Piotru tikrai susitiks.
Lapkričio mėnesį šeima persikėlė iš Maskvos į Sankt Peterburgą, kur Piotras ir Nikolajus buvo išsiųsti į Šmelingo pensionatą. Pensionate vaikai lankė muzikos pamokas pas mokytoją Filipovą, pirmą kartą aplankė teatrą, Piotrą sužavėjo opera, baletas ir simfoninis orkestras. Sankt Peterburge Piotras susirgo tymais, dėl jų atsirado komplikacijų, susijusių su centrinės nervų sistemos veikla. Komplikacijos pasireiškė priepuoliais, tačiau tai galėjo būti paveldėta ir iš senelio Asiero. Nusprendusi sūnų Nikolajų leisti mokytis į Kalnakasybos inžinierių korpuso institutą, šeima 1849 m. pradžioje persikėlė į Alapajevską, kur Ilja Čaikovskis buvo priimtas į Jakovlevo įpėdinių gamyklos vadovo pareigas. Norėdami paruošti sūnų Piotrą tolesniems mokslams, tėvai 1849 m. pabaigoje nusamdė naują guvernantę Anastasiją Petrovą, ką tik baigusią Nikolajevskio institutą Sankt Peterburge. 1850 m. gegužės 13 d. Alapajevske gimė Piotro broliai dvyniai Anatolijus ir Modestas.
Pirmųjų studijų metai Peterburgo teisės mokykloje
thumb|180 px|left|Piotras Čaikovskis su Peterburgo teisės mokyklos studento uniforma 1859 m. thumb|right|Imperatoriškosios teisės mokyklos absolventai 1859 m., Piotras Čaikovskis 7-as iš kairės pirmoje eilėje
1850 m. motina nuvežė Piotrą į Peterburgo Teisės mokyklą, kur berniukas įstojo į parengiamąją klasę. Vienas svarbiausių šios mokyklos privalumų buvo tas, kad čia besimokantiesiems buvo dėstoma muzika. 1850 m. rugpjūčio 22 d. Piotras Čaikovskis su motina apsilankė teatre, kuriame žiūrėjo Glinkos operą „Ivanas Susaninas“. Piotras pirmą kartą išgirdo rusų operą, atliekamą didelio orkestro, choro ir solistų. 1850 m. spalio viduryje jie apsilankė Adolfo Adamo balete „Žizelė“, kuriame pagrindinį vaidmenį atliko italų kilmės balerina Karlota Grisi. Spalio mėnesį Aleksandra Andrejevna Čaikovskaja grįžo į Alapajevską – „šlykščią Alapeichą“, kaip Piotras miestą pavadino viename iš savo laiškų tėvams.
Išsiskyrimas su motina Piotrui sukėlė psichologinę traumą. Jo patikėtinis Peterburge buvo šeimos draugas Modestas Vakaras, kuris sekmadieniais nusivesdavo Piotrą ir jo brolį Nikolajų pasisvečiuoti į savo namus. Vieną tokį sekmadienį Čaikovskis į globėjo namus netyčia užnešė skarlatina, pasigavęs ją vienoje iš parengiamųjų Teisės mokyklos klasių. Modesto Vakaro penkerių metų sūnus Nikolajus susirgo ir staiga mirė. Pamatęs berniuko lavoną ir pirmą kartą susidūręs su šeimos sielvartu, dešimties metų Piotras Čaikovskis dėl visko kaltino save, nors niekas jam nepriekaištavo ir net nuslėpė vaiko diagnozę.
Iki 1851 m. pavasario Piotru rūpinosi Ivanas Veicas ir Platonas Vakaras. Tų pačių metų balandį Piotras Čaikovskis pirmą kartą išvydo imperatorių Nikolajų I „taip arti, kaip tėvo sofa stovi jo kontoros kabinete“ dvarininkų suvažiavimo vaikų pokilyje. Sentimentaliai aistringuose laiškuose tėvams Piotras maldavo tėvų aplankyti jį, tačiau per visus 1851 m. tik kartą trims savaitėms buvo atvykęs berniuko tėvas.
1852 m. gegužę Ilja Čaikovskis paliko tarnybą ir su šeima persikėlė gyventi į Sankt Peterburgą, o Piotras sėkmingai išlaikė stojamuosius egzaminus į pirmąją Teisės mokyklos klasę. Jo klasės auklėtojais buvo „labai ribotas, bet labai geras, tai yra malonus žmogus“ Ivanas Alopeusas ir Eduardas Galiardas de Bakara, o mėgstamiausias mokytojas buvo Josifas Beraras, dėstęs literatūrą ir prancūzų kalbą. Mokykloje Piotras mokėsi groti fortepijonu pas Francą Bekerį (Franz Becker) ir dainavo chore, vadovaujamame Gabrielio Lomakino. Kadangi Piotras Čaikovskis turėjo gerą klausą ir malonų diskantą, jam dažnai tekdavo dainuoti sudėtingiausias partijas, vienu metu net vadovauti mokyklos chorui. Laisvalaikio valandomis berniukas mėgdavo improvizuoti girdėtų operų ir savo paties sukurtomis temomis.
thumb|right|Pastatas Sankt Peterburge, kuriame buvo įsikūrusi Imperatoriškoji teisės mokykla
Sekdamas muzikinį Sankt Peterburgo gyvenimą Piotras Čaikovskis pamatė abi Michailo Glinkos operas, taip pat Nestoro Kukolniko dramą „Kunigaikštis Cholmskis“, Džiakomo Mejerberio operas, taip pat Karlo Vėberio romantinę operą „Laisvasis šaulys“, susipažino su Aleksandro Dargomyžskio, Šuberto ir Šumano muzika. 1853 m. gegužę kartu su Piotru Čaikovskiu vienoje klasėje mokėsi poetas Aleksejus Apuchtinas („Liolia"), jie susidraugavo ir jų draugystė tęsėsi visą gyvenimą. Kaip artimiausias draugas Apuchtinas turėjo nemenką įtaką Čaikovskiui: jo tikėjimui, vertybėms, įsitikinimams ir literatūrinėms pažiūroms. Mokslo metais Čaikovskis pradėjo aktyviai skaityti, daugiausia tas knygas, kurios buvo tėvų namuose.
Čaikovskio motina Aleksandra Andrejevna 1854 m. susirgo cholera. Gydytojai ją gydė, tačiau nesėkmingai, motina mirė 1854 m. birželio 25 d. Šeši vaikai, iš kurių vyriausiajam buvo šešiolika metų, sekė motinos karstą. Ilja Čaikovskis žmonos laidotuvių dieną taip pat susirgo cholera, tačiau išgyveno. Grąžinęs Nikolajų ir Piotrą mokytis į klases, paskyręs Aleksandrą ir Ipolitą į uždaras mokymo įstaigas, Ilja Čaikovskis su ketverių metų dvyniais kuriam laikui persikėlė gyventi pas savo brolį Piotrą Čaikovskį.
1855–1858 m. vokietis pianistas Rudolfas Kiundingeris (Rudolph Kündinger), kurį sūnui Piotrui nusamdė tėvas, išmokė Piotrą groti pianinu. Klasėje P. Čaikovskis taip pat susipažino su Vakarų Europos instrumentine muzika, grojo su mokytoju kūrinius keturiomis rankomis. Pamokos su Kiundingeriu buvo nutrauktos 1858 m. pavasarį, kai Ilja Čaikovskis dėl vienos aferos prarado visą savo turtą ir ir buvo priverstas ieškoti darbo. Ilja Čaikovskis buvo paskirtas Technologijos instituto direktoriumi ir su vaikais persikėlė į didelį valstybinį butą. 1859 m. gegužės 25 d. Piotras Čaikovskis baigė Teisės mokyklą, birželio 10 d. gavo pažymėjimą ir jam buvo suteiktas devintos klasės tituluotojo patarėjo carinės Rusijos imperijos rangas. Vėliau Peterburgo teisės mokyklos 50-mečio proga Čaikovskis sukūrė „Tesininkų dainą“ ir „Teisininkų maršą“. Mokyklos iškilmėse jis atsisakė dalyvauti, dėl to 1885 m. gruodžio 5 d. abu kūriniai buvo atlikti be autoriaus.
Iš karto po Teisės mokyklos baigimo Piotras Čaikovskis įstojo į tarnybą Rusijos imperijos Teisingumo ministerijos departamento I skyriuje, kur daugiausia rūpinosi valstiečių reikalais. Laisvu nuo tarnybos metu jis pramogavo, lankė vakarėlius savo sesers Aleksandros, brolio Nikolajaus, pusseserės Anetos bei bičiulio poeto Apuchtino draugijoje, taip pat lankėsi operos teatre, kur, veikiamas draugystės su Luidžiu Pičoliu, kuris mokė jį italų kalbos, atidavė pirmenybę itališkajai operai.
Tuo metu, t. y. 1859 m., didžioji kunigaikštienė Elena Pavlovna (imperatoriaus Aleksandro II teta) ir jos globotinis, pianistas bei kompozitorius Antonas Rubinšteinas, įkūrė Rusijos muzikos draugiją, kuri turėjo skatinti Rusijos talentus. 1861 m. Piotras Čaikovskis lankė Muzikos draugijos muzikos teorijos pamokas. 1861 m. pirmą kartą išsipildė Piotro Čaikovskio noras išvykti į užsienį: nuo 1861 m. birželio 18 d. iki rugsėjo 21 d. jis kartu su tėvo draugu inžinieriumi V. Pisarevu kaip vertėjas vyko į komandiruotę po Europą. Per tris mėnesius jie aplankė Berlyną, Hamburgą, Briuselį, Antverpeną, Ostendę, Londoną ir Paryžių.
Studijos Sankt Peterburgo konservatorijoje
Idėja derinti valstybės tarnybą su muzikos pamokomis kilo kompozitoriaus tėvui Iljai Petrovičiui Čaikovskiui. Jis slapta konsultavosi su Kiundingeriu, kuris anksčiau mokė muzikos jo sūnų, klausdamas, ar sūnus turi tikrą muzikinį talentą. Kiundingeris atsakė, jog „Talento muzikai jis neturi, nėra tinkamas muzikinei karjerai, pradėti muzikinę karjerą jau per vėlu – jam greitai bus dvidešimt vieneri“. Nepaisant tokio nuviliančio atsiliepimo, tėvas ragino sūnų tęsti muzikos mokslus. Vėliau Kiuningeris apgailestaudamas rašė: „Jei būčiau galėjęs numatyti, kas išaugs iš mūsų teisininko, būčiau rašęs savo pamokų su juo dienoraštį“.
1861 m. rugsėjį Piotras Čaikovskis įstojo į Rusijos muzikos draugijos parengiamąsias klases, kurios 1862 m. buvo pertvarkytos į Sankt Peterburgo konservatoriją, kur jis tapo vienu iš pirmųjų kompozicijos klasės mokinių. Jo mokytojai konservatorijoje buvo Nikolajus Zaremba (kontrapunktas, muzikinė forma) ir Antonas Rubinšteinas (kompozicija ir instrumentai). Tuo pačiu metu Čaikovskis mokėsi groti fleita pas italų fleitistą-virtuozą Cezarį Čiardį (Cesare Ciardi) bei vargonais – pas vokiečių vargonininką-virtuozą Henriką Štilį (vok. Heinrich Stiehl). Žymiausi P. Čaikovskio bendrakursiai buvo būsimieji rusų pianistai ir pedagogai Gustavas Krosas ir Karlas Fanas-Arkas, vokiečių kompozitorius ir dirigentas Richardas Mecdorfas (Richard Metzdorff). Iki 1863 m. Čaikovskis derino muzikos studijas su pareigūno tarnyba, tačiau, primygtinai reikalaujant Antonui Rubinšteinui, paliko darbą, visiškai atsidavęs muzikai.
1863 m. Piotras Čaikovskis dalyvavo rusų kompozitoriaus Aleksandro Serovo operos „Judita“ premjeroje. Konservatorijoje jis artimai draugavo su būsimu iškiliu muzikos kritiku Hermanu Larošu, kuris anksčiau visų kitų sugebėjo įvertinti kompozitoriaus talentą ir su kuriuo ilgas valandas Čaikovskis grojo keturiomis rankomis. 1865 m. vasarą Čaikovskis praleido su seserimi Aleksandra Kamenkoje (Ukraina). Vėliau grįžo į Sankt Peterburgą, kur atsisveikino su išvykstančiais į Uralą tėvu bei broliais, seserimi Zinaida. Piotras Čaikovskis persikėlė į tuščią poeto Apuchtino, išvykusio į Maskvą, butą. Gyvenusį tuo periodu vienatvėje ir skurde, kompozitorių dažnai lankė mintys apie grįžimą į valstybės tarnybą.
Tarp Piotro Čaikovskio kūrinių, sukurtų studijų konservatorijoje metu, paminėtini 13 minučių uvertiūra „Audra“ pagal to paties pavadinimo Aleksandro Ostrovskio pjesę (nesusijusi su kitu, 1873 m. parašytu Čaikovskio kūriniu simfonine fantazija „Audra"), „Charakteringi šokiai“, sukurti simfoniniam orkestrui, vėliau įtraukti į operą „Vaivada“ (1868 m.). „Charakteringi šokiai“ pirmą kartą buvo atlikti 1865 m. rugpjūčio 30 d., vadovaujant Johanui Štrausui Pavlovsko koncertų salėje. Tai buvo pirmasis viešas Čaikovskio kūrinio atlikimas. Po to jis pats dirigavo Michailovskio rūmuose, grojant jo sukurtą naują „Uvertiūrą F-dur“, kurią atliko konservatorijos orkestras. Piotro Čaikovskio diplominis darbas buvo kantata „Odė džiaugsmui“, pagal to paties pavadinimo Fridricho Šilerio odę. Šis kūrinys buvo atliktas 1866 m. sausio 10 d. Kompozitorius kantatos premjeroje nedalyvavo, Sankt Peterburgo muzikantams ji nepadarė įspūdžio. Skaitydamas kantatą Antonas Rubinšteinas susiraukė, Aleksandras Serovas teigė, kad „tikėjosi daugiau“. Kantata džiaugėsi tik Larošas, įžvelgdamas šiame kūrinyje dideles Čaikovskio kūrybines galimybes. 1866 m. sausio 12 d. Piotras Čaikovskis baigė Sankt Peterburgo konservatorijos kursą su didžiuoju sidabro medaliu (aukščiausias tų metų apdovanojimas). Konservatorijos baigimo diplomas, kuris suteikė laisvojo menininko statusą, Čaikovskiui buvo išduotas tik 1870 m. balandžio 11 d., patvirtinus konservatorijos nuostatus.
1870-ieji Piotro Čaikovskio kūryboje – ieškojimų laikotarpis, tuo metu jis ėmė kurti operas. Jį traukė istorinė Rusijos praeitis, žmogaus likimo tema. Jo pirmoji opera „Vaivada“ (1868 m.), sukurta pagal Aleksandro Ostrovskio pjesę, kurios premjera įvyko 1869 m. Tačiau kompozitorius buvo ja nepatenkintas ir, pakartotinai panaudojęs jos dalis vėlesniuose kūriniuose, sunaikino rankraštį. Opera „Undinė“ sukurta 1870 m. Šios operos buvo atliktos tik ištraukos ir ji taip pat buvo sunaikinta. Taip pat šiuo laikotarpiu Čaikovskis parašė operą „Opričnikas“ (1872 m.), kurios premjera įvyko 1874 m. Taip pat Čaikovskis sukūrė operą „Kalvis Vakula“ (1874 m.), kurį pateikė Mu­zikos draugijos muzikos konkursui ir laimėjo dvi pirmąsias premijas, muziką Ostrovskio dramai „Snieguolė“, baletą „Gulbių ežeras“ (1876 m.), „Antrąją simfoniją“ (Симфония № 2 до минор, соч. 17 „Малороссийская“) ir „Trečiąją simfoniją“ (Симфония № 3 ре мажор, соч. 29), fantaziją „Frančeska da Rimini“ (1876 m.), „Variacijas rokoko tema“ (1876 m.) ir kt. kūrinius.
Gyvenimas Maskvoje ir kelionės po užsienį
thumb|180 px|left|Piotras Čaikovskis 1870 m.
Antono Rubinšteino brolis Nikolajus Rubinšteinas, atvykęs į Sankt Peterburgą ieškoti naujų darbuotojų, pasiūlė Piotrui Čaikovskiui laisvos kompozicijos, harmonijos, muzikos teorijos ir instrumentų kursų profesoriaus vietą Rusijos muzikos draugijos Maskvos skyriaus muzikos klasėse. Baigęs konservatoriją, 1866 m. sausio 17 d. Čaikovskis išvyko iš Sankt Peterburgo į Maskvą, kur sausio 25 d. pradėjo mokytojo karjerą. Kasmet Čaikovskis muzikos teorijos mokė 60–90 studentų. Dėstytojavo vienuolika metų (1866–1877 m.)
Formaliai Čaikovskis vis dar buvo valstybės tarnyboje: 1866 m. gegužę jis gavo dvaro patarėjo laipsnį, tačiau tai pinigų jam nepridėjo. Nikolajus Rubinšteinas, atsižvelgdamas į sunkią jauno kompozitoriaus finansinę padėtį, pakvietė jį įsikurti savo bute Maskvoje. Muzikos klasės buvo pertvarkytos į Maskvos konservatoriją, kurios iškilmingas atidarymas įvyko 1866 m. rugsėjo 13 d.
Iki 1870-ųjų pradžios Čaikovskis aktyviai dalyvavo organizuojant konservatorijos ugdymo procesą, kuriant mokymo programas ir instrukcijas. Buvo įtrauktas į Profesorių tarybą. Namų mokomosios ir metodinės literatūros nebuvimas privertė Čaikovskį dirbti su užsienio muzikologų ir teoretikų darbų vertimais (iš prancūzų ir vokiečių kalbų), taip pat rašyti savo vadovėlius. Intensyvų ir vaisingą profesoriaus Piotro Čaikovskio darbą labai vertino jo amžininkai.
Tarp garsių Piotro Čaikovskio mokinių buvo žinomi Rusijos muzikantai: kompozitorius ir pianistas Sergejus Tanejevas, smuikininkas Andrejus Arendsas, smuikininkas Stanislovas Barcevičius (lenkų kilmės, Stanisław Barcewicz), smuikininkas Josifas Kotekas, pianistas ir smuikininkas Vladislovas Pachulskis (lenkų kilmės, Władysław Pachulski), violončelininkas Anatolijus Brandukovas, pianistas ir dirigentas Aleksandras Zilotis, choro dirigentas Vasilijus Orlovas, kompozitorius Nikolajus Klenovskis ir kt.
1868 m. Čaikovskis pirmą kartą susipažino su „Galingojo sambūrio” kompozitoriais, pradėjo reikštis kaip muzikos kritikas. Nepaisant pažiūrų skirtumų, tarp jo ir minėto sambūrio narių susiklostė geri santykiai. Patarus „Galingojo sambūrio“ vadovui, kompozitoriui Milijui Balakirevui, Čaikovkis parašė uvertiūrą-fantaziją „Romeo ir Džuljeta“ (1869 m.), remdamasis to paties pavadinimo Šekspyro tragedija. Gegužės mėn. pabaigoje, pasibaigus mokslo metams konservatorijoje, profesorius Čaikovskis savo studento Vladimiro Šilovskio kvietimu ir lėšomis su juo savaitei išvyko į Berlyną, vėliau penkioms savaitėms – į Paryžių. Tais pačiais metais Paryžiuje Piotras Čaikovskis susitiko su operos dainininke Desire Arto (Marguerite-Joséphine-Désirée Montagney Artôt), kurios talentas jį sužavėjo.
thumb|190 px|right|Piotras Čaikovskis su žmona Antonina Miliukova
1870 m. gegužę Piotras Čaikovskis ir Šilovskis keletą dienų praleido Paryžiuje, po to iškeliavo į Vokietiją, į muzikos festivalį Manheime, skirtą Bethoveno 100-mečiui. Vasaros pabaigą jie praleido Interlakene, Šveicarijoje, kur kompozitorius kūrė antrąjį „Romeo ir Džuljetos“ uvertiūros leidimą. 1871 m. gruodžio mėn. Šilovskis vėl pasiūlė Čaikovskiui vykti į užsienį. Jie aplankė Nicą, Genują, Veneciją ir grįžo į Rusiją per Vieną. Nicoje Čaikovskis parašė du kūrinius fortepijonui – „Noktiurną“ ir „Humoreską“, paskirdamas juos Šilovskiui.