cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Angliškoji mokykla
Uždaviniai
A. Mekenzio uždaviniai pasižymi masyvumu. Jis nevengia didelio kiekio šachmatų figūrų, gebėdamas visoms duoti užduočių. Straipsnio pradžioje pateiktame jo uždavinyje panaudotos beveik visos juodųjų ir baltųjų figūros bei nemažai pėstininkų. Juodieji turi daug galimų ėjimų ir į kiekvieną yra tik po vieną matą.
Pirmas ėjimas 1.Žb7, užstojantis juodųjų valdovę, paruošia baltųjų atsakymus visai eilei juodųjų ėjimų. Uždavinyje 12-ka skirtingų matų. Įdomiausieji yra susiję su baterijų panaudojimu: '''1….R…g8 2.Bxf3#; 1….Že6 2.Bf5#; 1…Bf4/Bxd3(e4) 2.Bxe6; 1…Bg(h)3 2.Bf8#; 1….Kd4 2. Bf4#'''.
Agnapolio tvenkinys
Agnapolio tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kauno rajone, 11 km į šiaurės rytus nuo Kauno miesto centro, Lapių miestelio šiaurinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus Veiseistės upelį (Neries intakas) 2,9 km nuo jo žiočių. Tvenkinys lanko formos su į šiaurę nukreiptais galais, ilgis – 0,63 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 59,4 m. Krantai aukštoki. Pietinėje pakrantėje stūkso Sodelių miškas, vakarinėje - Staviščių miškas, šiaurėje - Šatijų sodų bendrijos gyvenvietė. Priešsroviui už 0,11 km telkšo Šatijų tvenkinys, pasroviui iškart – Lapių I tvenkinys.
Stanislovas Zenovičius
Stanislovas Zenovičius (apie 1610–1672) – LDK valstybinis veikėjas.
Vilkijos girininkas (1646 m.), Vilkamergės pateisėjas nuo 1653 m. ir pakamaris nuo 1661 m., Naugarduko kaštelionas (nuo 1671 m.).
Pasiuntinys į ATR 1665 metų seimą.
Biografija
Kilo iš bajorų Zenovičių giminės, herbo „Despot“ savininkas. Vilniaus žemės teisėjo Jurijaus Ivanovičiaus Zenovičiaus ir Anos Pranckevič-Radziminskos sūnus.
Šeima
Buvo vedęs du kartus: Amaliją Elžbietą fon Gerberštein, o po to Aną Musinaitę.
Turėjo sūnų Kristupą Zenovičių ir Aleksandrą.
Skirsnis (ženklas)
Skirsnis ( § ) – naujo skirsnio (paragrafo, sekcijos) pradžią žymintis simbolis, po kurio paprastai seka skirsnio numeris.
Vartojimas
Šis ženklas dažniausiai vartojamas teisiniuose dokumentuose, instrukcijose bei panašiuose sudėtinguose tekstuose. § naudojamas taip pat ir nuorodai į reikiamą skirsnį (.. tuomet daryti kaip nurodyta § 21) arba (padvigubintas) nuorodai į kelis su kalbama vieta susijusius skirsnius (.. šiuo atveju taikyti sąlygas, aprašytas §§ 21-25).
Istorija
Ženklas greičiausiai atsirado susiliejus dviem raidėm S. Pagal kitus šaltinius, ženklas senesnis ir gali būti kilęs iš šiek tiek panašaus egiptietiško hieroglifo 𓂢, kai kada galbūt reiškusio „atskleidžiama“. Šis hieroglifas buvo rašomas raudona spalva ir žymėjo skirsnio pabaigą (ne pradžią).
Paragrafo ženklas (§) buvo įtraukiamas į daugelio rašomųjų mašinėlių šriftą, net jei tame šrifte nebuvo pliuso ženklo ir kitų gana įprastų simbolių. Į ASCII kodą ženklas nepateko tačiau vėliau buvo įtrauktas į ISO 8859-1 ir dabar yra Unicode dalis.
Petriškiai (Jūžintai)
Petriškis – buvęs viensėdis Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Ragelių.
Lee Teng-hui
Ly Tenghujis (, 1923 m. sausio 15 d. – 2020 m. liepos 30 d.) – Taivano politikas, šalies prezidentas (1988–2000 m.), Taivano provincijos gubernatorius (1981–1984 m.), Taipėjaus meras (1978–1981 m.), aktyvus Taivano demokratizacijos, o vėlyvajame laikotarpyje ir nepriklausomybės nuo Kinijos šalininkas.
Biografija
Ly gimė 1923 m. sausio 15 d. Taivano šiaurės vakaruose, tuo metu kai sala buvo valdoma Japonijos imperijos. Pabaigęs mokyklą 1943 m. išvyko studijuoti į Kioto universitetą, tačiau intensyvėjant Antrajam pasauliniam karui buvo pašauktas į armiją ir studijos nutrūko. Po karo grįžo į Taivaną, studijavo Taivano nacionaliniame universitete ir 1949 m. gavo žemės ūkio ekonomikos bakalauro laipsnį. Tais pačiais metais, laimėjęs stipendiją magistro studijoms JAV, išvyko į Ajovos universitetą. Sėkmingai jį baigęs ir grįžęs į Taivaną pradėjo dėstyti Taivano nacionaliniame universitete, kaip ekonomistas įsitraukė į įvairių valstybinių agentūrų veiklą. 1965 m. dar kartą išvyko į JAV, studijavo žemės ūkio ekonomikos doktorantūroje Kornelio universitete ir 1968 m. apsigynė plataus pripažinimo sulaukusią ir vėliau atskirai išleistą disertaciją apie Taivano ekonominį vystymąsi. Grįžęs į tėvynę, vis aktyviau įsitraukė į politinę veiklą su, kaip pats teigė, siekiu spręsti Taivano ekonomines problemas.
SpVgg Bayreuth
SpVgg Bayreuth arba SpVgg 07 Elversberg – Vokietijos futbolo klubas iš Bairoito. Pilnas klubo pavadinimas – Spielvereinigung Oberfranken Bayreuth von 1921 e. V.
Lee Teng-hui
Biografija
Ly greitai pasinaudojo naująja pozicija dviejų tikslų įgyvendinimui: vietinių Taivano gyventojų pozicijų sustiprinimo ir šalies demokratizavimo. Pirmąjį tikslą lėmė tai, kad politinėje valdžioje ilgą laiką dominavo po 1949 m. iš Kinijos žemyninės dalies atsikėlę gyventojai, o Ly, pats gimęs Taivane, buvo tuo nepatenkintas. Tai jis sprendė į valdančiąsias pozicijas priimdamas daugiau vietinių taivaniečių. Įgyvendindamas antrąjį tikslą Ly inicijavo diskusiją su iki tol stipriai ribojamomis opozicinėmis politinėmis jėgomis bei paleisdamas dalį politinių kalinių. Tai suskaldė Gomindaną į dvi susipriešinusias frakcijas: palaikančius Ly ir jam besipriešinančius. Pirmoji galiausiai išlaikė dominavimą, o tai leido Ly inicijuoti naujas reformas: parlamento reformavimą ir demokratizavimą, vedusį prie 1991 m. įvykusių pirmųjų visuotinių rinkimų; žmonių teises ir laisves varžiusios karinės padėties atšaukimą 1992 m.; provincijos vadovų visuotinius rinkimus 1992 m.; visuotinius prezidento rinkimus, kurių pirmieji įvyko 1996 m.; įvairius kitus Konstitucijos, įstatymų bei baudžiamojo kodekso pakeitimus, suteikusius gyventojams daugiau politinių ir pilietinių teisių. Dėl šių pokyčių inicijavimo, Ly dažnai vadinamas „Taivano demokratijos tėvu“ arba „Ponu Demokratija“.
SpVgg Bayreuth
Istorija
Klubas įkurtas 1921 m. Negali pasigirti dideliais laimėjimais. Rungtyniavo žemesniųjų pakopų pirmenybėse.
2021–2022 m. rungtyniavo Regioninėje lygoje, tapo Bavarijos grupės nugalėtojais. ir po sezono perkelti į Trečią lygą.
Lee Teng-hui
Biografija
Nors anksčiau Ly palaikė „vienos Kinijos“ idėją, 1999 m. padarė pareiškimą, kad Kinijos ir Taivano ryšiai yra kaip „valstybės su valstybe“, t. y. dviejų nepriklausomų darinių. Tai sulaukė didelio Kinijos bei konservatyvių Taivano organizacijų nepasitenkinimo, tačiau laikui bėgant tapo visuotinai priimtina pozicija tarp Taivano gyventojų. Pasibaigus kadencijai, Ly pasitraukė iš Gomindano ir prisidėjo prie progresyvios taivanietišką tapatybę propaguojančios Taivano solidarumo sąjungos kūrimo.
Mirė 2020 m. liepos 30 d. Taivano veteranų ligoninėje nuo daugybinio organų nepakankamumo.
Wild World
Wild World – antrasis studijinis britų grupės „Bastille“ albumas, išleistas 2016 m. rugsėjo 9 d. Albumo singlas „Good Grief“ pasiekė tryliktąją vietą Jungtinės Karalystės singlų reitinge bei devintąją JAV roko singlų reitinge. Albumas sulaukė daugiausia teigiamų kritikų įvertinimų ir debiutavo pirmojoje Jungtinės Karalystės albumų reitingo vietoje.
Dainų sąrašas
Visų dainų autorius Dan Smith, prodiusavo Smith ir Mark Crew.
Kamojų valsčius
Kamojų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės vakarų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Kamojys.
Istorija
Įkurtas XIX a. Vilniaus gubernijoje. 1929 m. balandžio 11 d. prijungta dalis Adutiškio valsčiaus, o dalis Kamojų valsčiaus prijungta prie Lentupio valsčiaus ir Adutiškio valsčiaus.
Brūkšnelis
Brūkšnelis (-) – skyrybos ženklas, skirtas kelti žodžiams į naują eilutę, ar jungti sudėtinio žodžio dalims. Gramatiniuose tekstuose juo skiriamos šiaip kartu rašomo žodžio dalys, pažymimi priešdėliai bei priesagos.
Lietuvių kalboje brūkšneliu jungiami du sintaksiškai lygiaverčiai daiktavardžiai, reiškiantys vieno daikto ar reiškinio pavadinimą, pavyzdžiui, lopšelis-darželis. Brūkšnelis gali būti rašomas ir tarp dviejų sintaksiškai lygiaverčių būdvardžių, reiškiančių vieną kompleksinę daikto ypatybę, pavyzdžiui, politinė-socialinė santvarka. Brūkšnelis skiriasi nuo ilgesnio, kitas paskirtis turinčio brūkšnio.
Skiriasi jis ir nuo matematikoje vartojamo minuso ženklo. Tačiau senesnėse ISO 646 aplinkose bei neretai informatikoje apskritai dažniausiai visoms trims paskirtims vartojamas vienas simbolis, kurio ASCII kodas lygus 2D (šešioliktainėje sistemoje). Tas pats kodas (U+002D) brūkšneliui tebevartojamas ir Unicode.
Istorija
Manoma, jog brūkšnelį apie 1455 m. pasiūlė spausdinimo mašinos išradėjas Johannes Gutenberg. Jo presas reikalavo vienodo ilgio eilučių, o tarpo ilgis buvo fiksuotas. Todėl išradėjas ties eilutės pabaiga įterpė brūkšnius, kurie, jei reikia, pertraukdavo ir žodį (likusi žodžio dalis buvo spausdinama naujoje eilutėje). Tačiau J. Gutenbergo brūkšniai nėra horizontalūs (jie pasvirę 60 laipsnių).
Žodžių kėlimas į naują eilutę
Dažniausiai kelti prireikia, jei žodžiai ilgi, taip pat, jei teksto eilutės trumpos. Keliant žodžius, taip pat sutaupoma vietos. Tekstų procesoriai taip pat atpažįsta „nematomo brūkšnio“ kodą (HTLM & shy;), kuris nurodo, jog toje vietoje prireikus žodį galima kelti į naują eilutę (įterpiant brūkšnelį). Žodžius galima kelti tik ties skiemens riba, kurią aptikti automatiškai nėra paprasta. Jei, priešingai, žodžio ties brūkšneliu skelti neleistina, vartojamas „nepertraukiamo brūkšnelio“ simbolis).
Izabelino valsčius
Izabelino valsčius – valsčius vidurio Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Vakarų Varšuvos apskrityje. Centras – Izabelinas.
Istorija
Įkurtas 1994 m.
Altoniškių tvenkinys
Altoniškių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kauno rajone, 8 km į šiaurę nuo Ežerėlio miesto. Sudarytas užtvenkus Ovos upę (Nemuno intakas) 1,4 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 1,6 km, plotis – iki 0,2 km. Altitudė 43 m. Krantai aukšti, daugelyje vietų apaugę mišku. Kranto linija labai vingiuota. Pietinėje ir rytinėje pakrantėse įsikūręs Altoniškių kaimas, šiaurinėje – Riogliškių kaimas, vakarinėje pakrantėje stūkso Šnipo, Judraičių ir Papiškinės miškai.
Tvenkinys įrengtas 1978 m.
Elektros kėdė
Elektros kėdė – iš JAV kilusi bausmės įvykdymo forma, kai asmuo, nuteistas mirties bausme, pasodinamas į specialią kėdę ir pririšamas, prie jo kūno prijungiami elektrodai, o jais paleidžiama aukštos įtampos elektros srovė. Mirtis ištinka dėl širdies veiklos sustojimo, nors anksčiau manyta, kad dėl smegenų pažeidimo. Bausmė tebenaudojama kai kuriose JAV valstijose (Alabama, Arkanzasas, Florida, Misisipė, Oklahoma ir kt.).
Istorija
Elektros kėdę sukūrė JAV garlaivių inžinierius ir odontologas Alfred P. Southwick (1826–1898). Pirmąkart ji buvo panaudota 1890 m. rugpjūčio 6 d. Niujorke.
Žukainių valsčius
Žukainių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vakarų Baltarusijos teritorijoje, pasienyje su Lietuva. Centras – Žukainys.
Istorija
Įkurtas 1926 m. vasario 9 d. vietoje buvusio Aleksandravo valsčiaus. 1929 m. balandžio 11 d. prijungta dalis Lentupio valsčiaus ir Mikalavo valsčiaus, o dalis Žukainių valsčiaus prijungta prie Joniškio valsčiaus ir Kiemeliškių valsčiaus.
Ernst Barlach
Ernstas Barlachas (, 1870 m. sausio 2 d., Vėdelis – 1938 m. spalio 24 d., Giustrovas) – XX a. Vokietijos skulptorius, grafikas ir rašytojas. Vienas reikšmingiausių ekspresionizmo skulptūroje atstovų.
Biografija
thumb|left|150px|Ernst Barlach jaunystėje Ernstas Barlachas gimė 1870 m. sausio 2 d., Vėdelyje netoli Hamburgo gydytojo šeimoje. 1888−1891 m. mokėsi Hamburgo menų ir amatų mokykloje, 1891−1895 m. studijavo Dresdeno dailės akademijoje. 1895 m. E. Barlachas persikėlė į Paryžių, mokėsi porą metų Žiuljano akademijoje. Grįžęs į Vokietiją dirbo Hamburge, Berlyne, daugiausiai su keramine skulptūra Art nouveau stiliumi. Lūžis E. Barlacho kūryboje įvyko 1906 m., kai jis iškeliavo į Rusijos imperiją aplankyti dirbančio brolio Ukrainoje. Platūs tušti laukai ir sunkiai dirbantys tvirti valstiečiai padarė didelį įspūdį E. Barlachui, pasak jo, „nuogos žmogaus būsenos tarp Dangaus ir Žemės“. Šie vaizdai padėjo E. Barlachui išvystyti galingų figūrų skulptūrą, kuria jis perteikė įvairais emocines ir dvasines žmogaus būsenas. Jo skulptūrose svarbus drabužių vaizdavimas. E. Barlachas teikė pirmenybę skulptūrų drožinėjimui iš medžio ir skulptūros, kurios buvo sukurtos iš molio ar iš bronzos, išlaikydavo bruožus, būdingus medžio drožybai. Jis yra sukūręs religinių skulptūrų.
1907 m. E. Barlachas užsitikrino finansinį stabilumą pasirašęs sutartį su Berlyno meno dileriu Paul Cassirer, kuris už pastovią metinę išmoką įsipareigojo supirkti visus skulptoriaus kūrinius. 1910 m. E. Barlachas persikėlė į Giustrovo miestelį netoli Rostoko, kur praleido beveik visą likusį gyvenimą. Jo brandusis kūrybinis stilius beveik nebesikeitė nuo to laiko. E. Barlachas kūrė medžio raižinius ir litografijas, daugiausiai iliustruodamas savo paties parašytas pjeses. Pirmoji jo pjesė „Mirusi diena“ (Der Tote Tag) buvo publikuota 1912 m. Berlyne su 27 litografijų rinkiniu. Iki 1929 m. E. Barlachas parašė dar 6 pjeses, iliustravo J. V. Gėtės, F. Šilerio ir kt. kūrinius. Pirmojo pasaulinio karo metu E. Barlachas dirbo medicinos tarnyboje, po to buvo perkeltas į pėstininkų korpusą, iš kurio atleistas dėl širdies problemų. Po karo E. Barlachas sukūrė keletą monumentų karo atminimui Magdeburge ir Hamburge. Jis buvo tapęs žymiu dailininku, 1919 m. priimtas į Berlyno akademijos narius, 1925 m. − į Miuncheno. 1924 m. apdovanotas Kleisto prizu už literatūrą. 1928 m. E. Barlachas publikavo autobiografiją. 1930 m. pažymint skulptoriaus 60-metį buvo organizuota didelė jo paroda Berlyno akademijoje.
Po 1933 m. nacionalsocialistų atėjimo į valdžią Vokietijoje, E. Barlachas buvo priskirtas „degeneraciniams menininkams“. 1937 m. 381 jo kūrinys buvo konfiskuotas ir pašalintas iš Vokietijos muziejų, keli įtraukti į „degeneracinio meno“ parodą. Tikriausiai nacistams nepatiko griežta kai kurių jo kūrinių antikarinė žinia. Ernstas Barlachas mirė 1938 m. spalio 24 d. Giustrove. Palaidotas pagal paskutinį norą šalia tėvo Ratceburge, kur praleido vaikystę. Po karo skulptoriaus reputacija Vokietijoje buvo atstatyta, išleisti pilni jo raštai ir laiškai. Įsteigti trys muziejai: Hamburge, Giustrove ir Ratceburge.
FK Aragvi Dušeti
Dušečio futbolo klubas „Aragvi“ arba trumpai Dušečio „Aragvi“ – Gruzijos futbolo klubas iš Dušečio.
Namų rungtynes žaidžia Dušečio miesto stadione arba kitaip Centriniame stadione, kuris talpina 2 tūkst. žiūrovų.
Istorija
2008–2009 m. sezone komanda žaidė Antroje lygoje. Shiola Shiolashvili vadovaujama ekipa užėmė pirmą vietą Antrojoje lygoje. 2009/2010 m. sezone komanda turėjo galimybę dalyvauti Pirmoje lygoje, bet dėl ​​finansinių problemų klubas nepasinaudojo šansu. Miesto savivaldybė nustojo remti klubą. Nepaisant klubo žlugimo, futbolo mokykla ir toliau egzistavo ir buvo laukiama atgimimo.
Po kelerių metų klubas buvo atkurtas, tačiau finansinių problemų visiškai išspręsti nepavyko. Duodamas interviu, „Aragvi“ generalinis direktorius Soso Tchikaidze teigė, kad komandos suburti nepakanka savivaldybės suteiktos pagalbos.
2017 m. rugpjūčio mėn. buvo patvirtinta, kad „Jaba Credit“ tapo pagrindiniu klubo rėmėju. Nuo tada „Aragvi“ pasikvietė į ekipą keletą naujų žaidėjų. 2017 m. „Aragvi“ varžėsi Regioninės lygos B grupėje. Komanda turnyro lentelėje finišavo antra, surinkusi 60 taškų. Pereinamosiose varžybose Goryje Dušeto „Aragvi“ įveikė Calendžichos „Skuri“ ir pakilo į Trečią lygą (Liga 3).
2018 m. debiutavo Trečioje lygoje, kurioje užėmė šeštą vietą, kuri garantavo išlikimą lygoje tarp dvidešimties dalyvių.
2019 m. ekipa žaidė trečioje lygoje (Liga 3), kurioje užėmė trečiąją vietą. Dėl patekimo į antrą nacionalinę lygą kovojo su Erovnuli Liga 2 dalyviais Lančchučio „Guria“. „Aragvi“ namuose pralaimėjo 0-1. Atskomosiose rungtynėse po pagrindinio laiko pirmavo rezultatu 1-0, o varžovus nugalėjo pratęsimo metu pelnę įvartį ir pateko į Erovnuli Liga 2 (Antrąją nacionalinę futbolo lygą). Duščečio futbolininkai nugalėjo varžovus bendru dviejų rungtynių rezultatu 2-1. Ši pergalė klubui suteikė galimybę kilti į antros pakopos pirmenybes.
Sudėtis (2019)
Atnaujinta; 2019 m. spalio 3 d.
Serbentiškis (Jūžintai)
Serbentiškis – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Ragelių.
Skuri Calendžicha
Calendžichos futbolo klubas „Skuri“ arba trumpai Calendžichos „Skuri“ – Gruzijos futbolo klubas iš Calendžichos.
Angliškuose šaltiniuose klubas vadinamas FC Squri Tsalendjikha.
Namų rungtynes žaidžia miesto stadione arba kitaip Sašos Kvaracchalijos vardo stadione, kuris talpina 4 tūkst. žiūrovų.
Istorija
2017 m. „Skuri“ ir „Aragvi“ varžėsi pereinamosiose varžybose Goryje. Calendžichos „Skuri“ pralaimėjo Dušeto „Aragvi“, varžovai pakilo į Trečią lygą (Liga 3).
Pastaruoju metu Calendžichos „Skuri“ žaidė regioninėje lygoje.
Varnupys (Rokiškis)
Varnupys – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Ragelių.
Dž. Edgaras
'''Dž. Edgaras'''  – 2011 m. Klinto Ystvudo režisuota ir prodiusuota biografinė drama apie ilgametį FTB vadovą Džoną Edgarą Huverį, vadovavusį tyrimų biurui 48 metus, iki pat savo mirties 1972 m. ir pergyvenusį savo poste 8 JAV prezidentus.
Turinys
Filme Edgaras Huveris pasakoja savo biografui agentui Smitui apie savo ilgametę karjerą FTB vadovo poste, prisimindamas garsiausias bylas ir sunkumus, kuriuos jam teko įveikti kovojant su politikais, siekiančiais priversti FTB dirbti jiems.
Kadangi realiame gyvenime Huveris niekada nebuvo vedęs, filme pateikiama prielaida apie artimus jo santykius su savo ilgamečiu pavaduotoju Klaidu Tolsonu.
Peskai (Mastai)
Peskai – agromiestelis vakarų Baltarusijoje, 10 km į pietryčius nuo Mastų. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. tai buvo miestelis, Valkavisko apskrities Peskų valsčiaus centras.
Vilemiškis (Jūžintai)
Vilemiškis – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Ragelių.
Smaiginis šalmas
thumb|right|200px|Prūsijos policijos smaiginis šalmas Smaiginis šalmas, pikelhaubė (, iš sen. 'smaigalys; kirtiklis' + Haube 'kepurė') – šalmo pavidalo kepurė ar šalmas su trumpu smaigaliu viršugalvyje. Būdinga XIX a. ir XX a. pradžios Vokietijos kariuomenei, policijai ir gaisrininkams. Dažnai asocijuojama su tų laikų Prūsijos kultūra.
Smaiginiai šalmai paprastai būdavo daromi iš formuotos virintos odos, kurią dažydavo ir/ar lakuodavo bei apkaustydavo metaliniais apkaustais.
Istorija
thumb|left|200px|Rusijos pėstininkas su smaiginiu šalmu (1862 m.) Smaiginius šalmus 1842 m. sukūrė Prūsijos karalius Frydrichas Vilhelmas IV. Spėjama, kad vokiškosios pikelhaubės gali būti analogiškų to meto Rusijos kariuomenės šalmų kopija. . Nėra aišku, ar tai buvo nukopijavimas ar lygiagretus nepriklausomas sukūrimas. Ankstyvieji rusiški smaiginiai šalmai turėjo smaigus, kurie paradinėje uniformoje buvo naudojami kaip laikikliai sultanui iš arklio ašutų. Taip pat smaigalys buvo naudojamas ir kai kuriuose prūsiškų pikelhaubių modeliuose.
Frydrichas Vilhelmas IV karališkojo kabineto 1842 m. spalio 23 d. įsakymu įvedė pikelhaubes daugumai Prūsijos pėstininkų dalinių. Po to smaiginiai šalmai ėmė plisti kitose to meto susiskaldžiusios Vokietijos valstybėse. Pvz., Oldenburgo didžioji hercogystė priėmė juos 1849 m., Badeno didžioji hercogystė – 1870 m. 1887 m. Bavarijos karalystė tapo paskutine Vokietijos valstybe, priėmusia į karinę uniformą smaiginį šalmą.
thumb|left|200px|[[Otto von Bismarck|Otas fon Bismarkas su karininko kirasiro metaliniu smaiginiu šalmu]] XIX a. antroje pusėje smaiginius šalmus ėmė naudoti ir kitos valstybės – įskaitant Kolumbiją, Čilę, Meksiką, Portugaliją, Norvegiją ir Švediją. Smaiginis šalmas padarė įtaką ir kuriant D. Britanijos kariuomenės kamštinius šalmus bei D. Britanijos policijos iki šiol naudojamus šalmus.
Paprastai pikelhaubes gamindavo iš virintos odos, kurią nudažydavo juodai ir sutvirtindavo metalinėmis juostomis (karininkų šalmuose naudodavo paauksuotą ar pasidabruotą metalą). Pikelhaubės viršugalvyje būdavo metalinis smaigas. Ankstyvieji smaiginiai šalmai buvo aukšti, bet vėliau jie darėsi vis žemesni. 1867 m. bandė pikelhaubes palengvinti – pašalinti dalį snapelio ir snapelio formos antsprandžio, bet tas variantas pasirodė nevykęs.
Kai kurių Vokietijos artilerijos dalinių pikelhaubės viršugalvyje turėjo ne smaigus, o strypelius su rutuliukais. Iki Pirmojo pasaulinio karo Vokietijos generolai, štabų karininkai, dragūnai ir Prūsijos gvardijos pėstininkai bei kai kurie pėstininkų pulkai su paradine uniforma ant pikelhaubės smaigalio nešiodavo nuimamą juodą ar baltą pliumažą. Rusiški smaiginiai šalmai pradžioje turėjo prie smaigalio pritvirtiną ašutų sultaną, kurio vėliau dalis dalinių atsisakė. Rusiškųjų šalmų smaigai gale turėdavo rutuliuką, iš kurio sturodavo smaigalys. Rusijos kariuomenėje smaiginius šalmus beveik nustojo dėvėti po 1862 m. Iki 1914 m. tokius šalmus išlaikė tik gvardijos kirasirai bei žandarų korpusas. Rusijoje smailių karinių kepurių tradicija išliko ilgiau – TSRS budionovkos išvaizda kiek panašios į smaiginius šalmus.
Kitas būdingas smaiginių šalmų bruožas buvo šalmo priekyje buvusi ornamentinė plokštelės pavidalo ženklas, nurodantis pulką (paprastai valstybę ar provinciją, kurios buvo pulkas). Dažniausiai ženklas buvo su dideliu ereliu išskėstais sparnais – Prūsijos karalystės emblema. Bavarijos, Viurtembergo, Badeno ir kitų Vokietijos valstybių ženklai buvo kitokie. Rusiškų smaiginių šalmų emblema būdavo dvigalvis Rusijos erelis. Vokietijos kariniai smaiginiai šalmai šonuose, kur tvirtinami pasmakrės dirželio galai, turėjo dvi metalines kokardas. Dešinioji kokarda būdavo nacionalinė (raudona-juoda-balta), o kairioji žymėdavo provinciją, iš kurios būdavo kareivis (pvz., Prūsija – balta ir juoda, Bavarija – balta ir mėlyna).
Metalinius smaiginius šalmus dėvėdavo daugiausia kirasirai, su jais portretams dažnai pozuodavo aukšto rango kariškiai ir politikai. Šiuo šalmus kartais vadindavo „omaro uodegos šalmais“, kadangi segmentinis šalmo antsprandis primena segmentuotą omaro pilvelį. Prūsijos Gvardijos korpuso šalmai būdavo iš tombako su sidabriniais apkaustais. Nuo 1842 m. kirasirų naudoti šalmai būdavo poliruoto plieno su žalvariniais apkaustais. thumb|right|200px|Kaizeris [[Vilhelmas II, August von Mackensen ir kiti su smaiginiais šalmais, padengtais audeklinėmis užmautėmis (1915 m.)]]
thumb|left|200px|Smaiginis šalmas su dengiamąja užmaute 1892 m. buvo įvesta šviesrudė smaiginio šalmo užmautė M1892 Überzug, kurią naudojo manevruose ir kitokioje aktyvioje tarnyboje. Užmaučių paskirtis – saugoti šalmą nuo purvo ir maskuoti jį, nes dėl žalvarinių ir sidabrinių apkaustų „nuogi“ smaiginiai šalmai buvo lengvai pastebimi. Pulkų numeriai būdavo raudonai išsiuvinėti ar uždažyti (nuo 1914 m. rugpjūčio – žaliai) užmautės priekyje. Prūsijos gvardijos smaiginių šalmų užmautės jokių numerių ar kokių papuošimų neturėjo. Nuo saulės užmautės išblukdavo iki rusvumo.
1916 m. ėmė gaminti pilkas (feldgrau) užmautes, nors tada jau daugelis dalinių naudojo paprastus plieninius šalmus (Stahlhelm).
Pėstininkų smaiginiai šalmai iki 1914 m. imtinai būdavo odiniai. Karo metu mažėjo Vokietijos odos atsargos. Pikelhaubes ėmė gaminti iš kitokių medžiagų (pvz., presuoto veltinio, net popieriaus), o 1915 m. ėmė gaminti juos iš plonų plieno lakštų. right|thumb|200px|Smaiginio šalmo atvaizdus Pirmojo pasaulinio karo metų [[plakatas|plakatuose ir karikatūrose dažnai naudojo propagandoje prieš Vokietiją.]]
Jau pirmaisiais Pirmojo pasaulinio karo mėnesiais paaiškėjo, kad pikelhaubės neatitinka apkasų karo reikalavimų. Odiniai šalmai praktiškai nesaugojo nuo skeveldrų ir šrapnelių, o styrantys smaigai atkreipdavo dėmesį į besislepiančius kareivius. Dėl šių trūkumų ir medžiagų stygiaus buvo įvestas 1915 m. supaprastintas pikelhaubės modelis su nuimamu smaigu. 1915 m. rugsėjį buvo išleistas įsakymas fronte šalmus nešioti be smaigų. .
Pradedant 1916 m. pikelhaubes vis labiau ėmė keisti nauji plieniniai šalmai (Stahlhelm), kurie turėjo geriau saugoti galvas nuo skeveldrų. Smaiginiai šalmai tapo paradiniais, kuriuos dėvėdavo vyresnieji karininkai toliau nuo karo veiksmų zonos.
1918 m. žlugus Vokietijos imperijai smaiginiai šalmai buvo išbraukti iš Vokietijos karinės uniformos. Net policija ėmė dėvėti jėgeriškus kiverius. Antrajame pasauliniame kare Vokietijos kariuomenė jau naudojo tik plieninius šalmus.
Pikelhaubės šiais laikais
thumb|left|Švedijos Karališkojo leibgvardijos pulko Dragūnų bataliono (Dragoonbatallion) kareivis su ceremoniniu smaiginiu šalmu. To paties pulko pėstininkų batalionas (Guardsbatallion) dėvi juodus smaiginius šalmus. Pikelhaubės iki šiol yra kai kurių šalių paradinių uniformų elementas. Jas naudoja Švedijos leibgvardija, Portugalijos Nacionalinė Respublikos gvardija, Čilės, Kolumbijos, Venesuelos ir Ekvadoro Karinių akademijų kursantai, Čilės armijos orkestras, Kolumbijos Prezidento apsaugos batalionas. Jordanijos Eismo policija irgi dėvi pikelhaubių variantą. Dabartinės Rumunijos žandarmerija (Jandarmeria Romana)turi raitąjį padalinį, kuris vilkėdamas paradines uniformas dėvi pikelhaubes su baltais pliumažais – ši tradicija perimta iš XIX a.
Molupis (Minija)
Išteka į šiaurės vakarus nuo Didžiųjų Mostaičių. Teka mišku ir netoli Klaipėdos rajono ribos įteka į dešinįjį Žvelsos intaką Trumpę.
The Orb
„The Orb“ – elektroninės muzikos grupė, kurią 1988 m. įkūrė Alex Paterson ir „The KLF“ narys Jimmy Cauty. Jų ankstyvieji ambientinės muzikos ir dub DJ pasirodymai buvo įkvėpti praėjusio amžiaus aštuntojo ir devintojo dešimtmečio elektroninės muzikos kūrėjų, pastebima, kad daugiausia įtakos turėjo Brian Eno bei Kraftwerk. Dėl savo psichodelinio skambesio The Orb tapo kultiniu, atsirado pasekėjų, kurie rinkdavosi naktiniuose klubuose ir šėldavo apsvaigę nuo narkotikų.
Rudnios valsčius
Rudnios valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietų Lietuvos teritorijoje. Centras – Rudnia.
Istorija
Valsčius minimas nuo XVI a. vidurio, vėliau panaikintas. Atkurtas po I pasaulinio karo 1919 m., bet netrukus vėl panaikintas. Vėliau valsčius veikė 1939–1941 m. Baltarusijos TSR. 1941 m. sausio 15 d. Druskininkų, Marcinkonių ir Rudnios valsčiai, iki tol priklausę Baltarusijos TSR Pariečės rajonui ir Rodūnios rajonui, buvo priskirti Lietuvos TSR. Oficialiai Rudnios valsčius LTSR įsteigtas tų pat metų vasario 17 d. iš buvusių pietinių Varėnos valsčiaus ir šiaurinių Žubalaičio valsčiaus žemių. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Varėnos rajonui (5 apylinkės).
Žilberas de Lanua
thumb|Žilberas de Lanua Žilberas de Lanua (Guillebert de Lannoy; 1386–1462 m.) – flamandų keliautojas ir diplomatas, Burgundijos kunigaikščio šambelionas, Sluiso (Sluis) forto valdytojas, Aukso Vilnos ordino (pranc. L’Ordre de la Toison d’Or) riteris.
Burgundų pusėje dalyvavo Šimtamečiame kare. Su diplomatinėmis misijomis keliavo po Europą ir Artimuosius Rytus: lankėsi Prancūzijoje, Anglijoje, Lenkijoje, Teutonų ordino žemėse, LDK ir Maskvos didžiosiose kunigaikštystėse, Palestinoje. Buvo vienas pagrindinių 1420 m. Trua sutarties derybininkų.
1413–1414 m. vizito LDK metu lankėsi Lietuvos pajūryje, Vilniuje, Trakuose, Kaune, prie Nemuno vidurupio ir žemupio. 1421 m. jį, kaip Anglijos karaliaus pasiuntinį, prie Lvovo priėmė Jogaila, o Voluinės Kremenece – Vytautas.
Lietuvos gyventojų trėmimai
Lietuvos gyventojų trėmimai – Lietuvoje gyvenusių žmonių trėmimai XIX–XX a., kuriuos vykdė Rusijos imperijos ir TSRS valdžia. XIX a. trėmimai buvo taikomi pavieniams žmonėms, XX a. viduryje – taikyti masiškai.
Istorija
Rusijos imperija tremtį kaip bausmės formą pradėjo naudoti XVIII a. kolonizavus Sibirą. XIX a., kai didžioji dalis Lietuvos jau priklausė Rusijai, į Sibirą ir Kaukazą buvo tremiami 1830–1831 m. sukilimo ir 1863 m. sukilimo Lenkijoje ir Lietuvoje dalyviai. Svarbiausios imperijos tremties vietos buvo Užbaikalė, Jakutsko sritis, Jenisiejaus gubernija, Irkutsko gubernija, Tomsko gubernija, Sachalinas.
XX a. sovietai tremtį ėmė naudoti dar didesniais mastais, ne tik žmonėms, bet ir ištisoms tautoms. 1939 m. sovietams užėmus Vilniaus kraštą, o 1940 m. ir likusią Lietuvą, prasidėjo ir Lietuvos gyventojų trėmimai, trukę iki 1952 m. Priskaičiuojama, kad bendras ištremtųjų skaičius siekė apie 130 tūkstančių, daugiausia ištremta į Irkutsko sritį ir Krasnojarsko kraštą. Trėmimai nutrūko tik po J. Stalino mirties 1953 m.
Rūklys
thumb|240px|right|„Karaliaus Mindaugo sūnus Rūklys“ Autorė: dailininkė [[Lina Kalinauskaitė]]
Rūklys – 1263 m. Treniotos ir kitų sąmokslininkų buvo nužudytas drauge su broliu Rupeikiu ir tėvu Mindaugu.
Nuorodos
Žymiausi vaikai Lietuvos istorijoje
Passenger
Maiklas Deividas Rozenbergas (Michael David Rosenberg; g. 1984 m. gegužės 17 d.), geriau žinomas kaip „Passenger“ – britų dainininkas, dainų autorius ir muzikantas. Savo karjerą pradėjo 2003 m. su grupe „Passenger“. Grupei išsiskyrus, jis tęsė savo solinę karjerą pasilikdamas „Passenger“ pseudonimą. 2012 m., išleidęs singlą „Let Her Go“, susilaukė didelio populiarumo visame pasaulyje. Septintasis atlikėjo darbas, „Young as the Morning, Old as the Sea“, išleistas 2016 m. rugsėjį ir pasiekė pirmąją vietą Jungtinės Karalystės albumų reitinge. 2023 m. duomenimis, atlikėjas yra išleidęs trylika studijinių albumų, iš kurių naujausiasis, „Birds That Flew and Ships That Sailed“, išleistas 2022 m. balandį. Jis yra Arsenal FC rėmėjas.
Isaac Bashevis Singer
Izaokas Baševis Singeris gimė 1903 m. žydų šeimoje Leončino kaime netoli Varšuvos. Sulenkintai jo vardas skambėjo kaip Icek Hersz Zynger. Tiksli gimimo data nėra žinoma, tačiau ja laikoma lapkričio 11 diena. Tėvas buvo hasidų rabinas, motina Batšeba – Bilgorajaus rabino duktė. Vėliau Singeris savo motinos mergautinę pavardę naudojo savo literatūriniame pseudonime Izaak Baszewis, o vėliau pridėjo ir prie savo vardo. Tiek vyresnioji sesuo Esther Kreitman, tiek vyresnysis brolis taip pat buvo rašytojai. 1908 m. su tėvais persikėlė į vargingą žydų kvartalą Varšuvoje, kuriame ir užaugo. Gyvenimas šiame kvartale aprašytas kai kuriuose Singerio kūriniuose.
1935 m. Singeris paliko Lenkiją ir persikėlė į JAV. Manoma, kad tokį žingsnį lėmė auganti grėsmė iš Lenkijos kaimynės Vokietijos. Tai jį ir žmoną su sūnumi Izraeliu Zamiru išskyrė net dvidešimčiai metų, kadangi šie persikėlė į Maskvą, o iš jos – į Palestiną. Singeris įsikūrė Niujorke, dirbo vietiniame jidiš laikraštyje.
1938 m. jis sutiko Almą Vaserman (mergautinė pavardė Haiman), Vokietijos žydų pabėgėlę iš Miuncheno ir po dvejų metų su ja susituokė. Antrojo pasaulinio karo metais šalia pseudonimo „Baševis“ rašė pasirašydamas Varšavskiu ir D. Segal. Su naująja žmona įsikūrė Manhetene. 1981 m. Izaokui suteiktas valstybinio Niujorko universiteto Olbanyje garbės daktaro vardas.
Pažiūros
Nors Izaokas Singeris gyveno apsuptas JAV žydų ir buvo kilęs iš ortodoksų šeimos, jo santykis su judaizmu nebuvo vienareikšmės. Religiją ir filosofiją savo gyvenime laikė „privačia mistika“. Singerio žodžiais tariant „Kadangi Dievas buvo visiškai nežinomas ir amžinai tylus, jam buvo galima suteikti bet kuriuos bruožus, kuriuos jam žmogus pasirinko uždėti“. Singeris buvo auginamas kaip žydas ortodoksas ir buvo išmokęs visas žydų maldas, studijavęs hebrajų kalbą ir išmokęs Torą bei Talmudą. Savo trumpoje autobiografinėje novelėje „Mano tėvo teisme“ jis prisiminė, kad jo ir tėvų įsitikinimai išsiskyrė jam būnant virš dvidešimties, panašiai kaip ir vyresnėliui broliui. Jis ėmė leisti laiką su nereligingais bohemiškais menininkais Varšuvoje ir nors tikėjo Dievą, nustojo lankyti žydų pamaldas, įskaitant ypatingomis šventinėmis dienomis. Visą gyvenimą kėlė klausimą, kaip geras ir atjaučiantis Dievas galėjo leisti dideles kančias, kurias jis matė aplink save, kai Holokausto metu žuvo tiek daug jo vaikystės draugų. Vieno interviu su fotografu Ričardu Kaplanu metu Izaokas Singeris pripažino pykstantis ant Dievo dėl to, kas nutiko jo broliams: vyresnėlis brolis netikėtai mirė nuo trombozės 1944 m., o jaunėlis brolis mirė pietiniame Kazachstane, į kurį buvo ištremtas Stalino vykdytų trėmimų metu ir neišgyveno.
Singeris buvo vegetaras paskutinius 35 savo gyvenimo metus ir su vegetarizmu susijusi tematika neretai atsispindėdavo jo kūriniuose. Savo trumpame apsakyme „Skerdikas“ jis aprašė skerdykloje paskirto žmogaus dvasinę kančią siekiant sutaikyti jo atjautą gyvūnams ir jo darbą juos žudyti. Singeris jautė, kad mėsos vartojimas prieštarauja visiems idealams ir visoms religijoms: „Kaip mes galime kalbėti apie tiesą ir teisingumą, jei mes praliejame nekalto tvarinio kraują?“. Paklaustas, ar vegetaru tapo dėl sveikatos, jis buvo atsakęs, kad tapo „dėl viščiukų sveikatos“.
Kūrinyje „Laiško rašytojas“ jis rašė: „Santykyje su [gyvūnais], visi žmonės yra naciai. Nes gyvūnams tai yra amžina Treblinka“. " Ši citata tapo viena kertinių diskusijose, ar etiška vesti paraleles tarp Holokausto ir gyvūnų išnaudojimo.
1986 m. Stiveno Roseno išleistos knygos „Maistas dvasiai: vegetarizmas ir pasaulio religijos“ įvade Singeris rašė: „Nužudydamas gyvūną dėl maisto žmogus paneigia savo paties teisingumo troškimą. Žmogus meldžia gailestingumo, tačiau nesugeba būti gailestingas kitiems. Tad kodėl žmogus turėtų tikėtis gailestingumo iš Dievo? Neteisinga tikėtis kažko, ko pats negali kitam suteikti. Tai nenuoseklu. Aš niekuomet negaliu priimti nenuoseklumo ir neteisybės. Net jei tai ateina iš Dievo. Net jei išgirsčiau Dievo balsą, sakantį „Aš prieš vegetarizmą!“, atsakyčiau „O aš už“. Štai koks įsitikinęs jaučiuosi šiuo klausimu.“
Singeris laikė save konservatoriumi ir rašė netikįs, kad „visą laiką pataikaudami masėms galime ką nors rimtesnio pasiekti“. Atvirai kritikavo marksistinį sociopolitinį diskursą ir buvo rašęs, kad „didžiausi žydų priešai yra tie elementai, kuriuos dabartinis žydas įtiki (tiesiog patys save užhipnotizuoja) besančius draugais“. "
Kologrivas
Istorija
Kologrivas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo XVII a. 1778 m. tapo miestu, apskrities Kostromos gubernijoje centru.
Žydiškis
Žydiškis – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Rokiškėlių.
Kristupas Zenovičius
Biografija
Lietuvos bajorų Zenovičių giminės atstovas, herbo „Deszpot“ savininkas. Naugarduko kašteliono Stanislovo Zenovičiaus (apie 1610–1672) ir Amalijos Elžbietos fon Gerberštein sūnus.
LDK armijos pulkininkas. Nuo 1687 metų minimas kaip Ašmeno žemės maršalka. 1701 metais Kristupas Zenovičius gavo Ašmenos seniūniją. 1703–1709 metais – užėmė Lietuvos didžiojo raštininko pareigybę. 1709 metais Kristupas Zenovičius buvo paskirtas Minsko vaivada.
Antisapieginės opozicijos narys, 1700 metais dalyvavo Valkininkų mūšyje.
Šeima
Buvo vedęs du kartus. Jo pirmoji žmona tapo Terezė Kocielytė, Trakų vaivados Mykolo Kazimiero Kocielos sesuo. Antrą kartą vedė Brigitą Švikovską. Vaikai:
Nusivylusiojo pasikalbėjimas su savo siela
thumb|400px|Teksto rankraštis Berlyno muziejuje
Nusivylusiojo pasikalbėjimas su savo siela (sąlyginis pavadinimas) – senovės egiptiečių tekstas, datuojamas Viduriniosios Karalystės laikotarpiu. Išlikęs vieninteliu papirusiniu egzemplioriumi – tai 155 stulpeliai, užrašyti hieratiniu raštu.
Tekstą 1843 m. aptiko vokiečių egiptologas Karlas Richardas Lepsijus, jis paskelbtas 1859 m. Originalas saugomas Berlyne.
Teksto pradžia neaiški, jame gausu lakunų (neįskaitomų vietų). Teksto autorius kalbasi su savo siela (ba), kurią kaltina noru nuo jo atsiskirti ir apleisti jį anksčiau laiko. Žmogus skundžiasi sielai, kad jo vardas nekenčiamas, kad pasaulyje jis neturįs tikrų draugų, visi susvetimėję, pamiršę senovės papročius, gviešiasi vien turto. Tada autorius pašlovina mirtį kaip išsigelbėjimą, paguodą, gimtuosius namus. Jis teigia, kad po mirties plauksiąs saulėtaja eldija ir bus tarp išminčių, kalbančių su Ra.
Šakiniai (Vėžaičiai)
Šakiniai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės rytus nuo Vėžaičių ir 5 km šiaurės rytus-rytus nuo Lapių, prie Trumpės upelio. Į pietvakarius nuo kaimo plyti Šakinių miškas.
Istorija
1923 m. kaime buvo 13 ūkių.
Flambeau du Centre
Flambeau du Centre arba Flambeau Gitega – Burundžio futbolo klubas iš Gitegos, rungtyniaujantis aukščiausioje lygoje, vadinamoje Burundi Ligue A arba dėl rėmimo sutarčių žinomoje Burundi Primus Ligue pavadinimu. Namų rungtynes žaidžia savivaldybės stadione, talpinančiame 10 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Klubo ištakos siekia Le Messager FC jaunimo akademijos laikus, kai priklausė Le Messager Football Club Ngozi sistemai (Ngozio futbolo klubui „Le Messager“). Savo veiklą pradėjo kaip Ngozio klubo jaunimo akademija, o 2016 m. įkurtas atskiras futbolo klubas. Netrukus pateko į aukščiausią šalies lygą.
Nuo 2017–2018 m. sezono rungtyniavo Burundi Ligue A. Čempionais tapo 2021–2022 m. sezone.
Sudėtis
Atnaujinta: 2022 m. gruodžio 4 d.
Padaroskas
Padaròskas – agromiestelis vakarų Baltarusijoje, 26 km į pietryčius nuo Valkavisko. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo bažnytkaimis, Valkavisko apskrities Padarosko valsčiaus centras.
Lietuvos futbolo varžybos 1936–1937 m.
Lietuvos futbolo varžybos 1936–1937 m.
Lietuvos lyga
Pereinamosios rungtynės tarp Lietuvos lygos komandų ir apygardų laimėtojų:
JK Tabasalu
JK „Tabasalu“ – Estijos futbolo klubas iš Tabasalu. Šis straipsnis apie klubo vyrų pagrindinę ekipą. Esama ir vaikų, jaunimo, bei moterų ekipų.
Medžio apdirbimo pramonė
thumb|Medžių rąstai Medžio apdirbimo pramonė – miško pramonės šaka. Apima lentpjūves, standartinių namų, statybinių stalių dirbinių (faneros, medinės taros, degtukų, baldų) ir kitas medienos dirbinių įmones; ūkio šaka, apimanti medienos produkcijos paruošimą, gamybą bei realizavimą. Produkcija – pjautinė mediena (lentos, tašai, pabėgiai), klijuotinė fanera, drožlių plokštės, sporto inventorius, medienos plastikai (delta mediena, lignostonas). Ypač daug medienos žaliavos reikia popieriaus produkcijos gamybai. Nuo medienos pramonės priklauso baldų pramonė. Pagrindiniai medienos pramonės sektoriai yra medienos perdirbimas, popieriaus pramonė ir baldų gamyba.
JK Tabasalu
Istorija
Klubo ištakos siekia 2012 m. lapkričio mėn. Nuo 2017 m. vadinasi dabartiniu pavadinimu JK Tabasalu.
Medžio apdirbimo pramonė
Didžiausia medienos pramonės paroda Baltijos šalyse – „Medžio apdirbimas. Technologijos. Įranga. Įrankiai“ – vyksta Rygoje (Latvija). 2011 metų parodoje savo gaminius pristatė apie 70 kompanijų, iš jų 13 iš užsienio: Lietuvos, Estijos, Suomijos, Danijos, Lenkijos, Vokietijos, Prancūzijos, Italijos, Austrijos, Ispanijos, Baltarusijos, Rusijos ir Šveicarijos. Parodą aplankė 15 376 lankytojai. Bendras ekspozicinis parodos plotas – 8800 m².
JK Tabasalu
Istorija
Nuo 2019 m. rungtyniavo Esiliiga B. Užėmė septintą vietą ir išliko lygoje.
Medžio apdirbimo pramonė
Lietuva
XVI a. pradėta statyti vandens lentpjūves. 1759 metais Klaipėdoje pastatyta vėjo lentpjūvė. 1900 metais Lietuvoje veikė daugiau nei 110 įmonių su 3500 darbininkų medžio apdirbimo pramonėje. 1939 Lietuvoje (be Vilniaus ir Klaipėdos krašto) veikė 1508 įmonės.
JK Tabasalu
Istorija
2021 m. rungtyniavo Esiliiga B. Po pirmojo etapo buvo penktoje vietoje, o galutinėje komandų rikiuotėje liko šešti.
Medžio apdirbimo pramonė
Lietuva
Lietuvos medžio apdirbimo pramonė yra Lietuvos miškų ūkio, medienos pramonės ir susijusių pramonės šakų komplekso dalis. Lietuvos medienos pramonė sukuria apie 2 proc. pramonės pridėtinės vertės ir 13 proc. visos pramonės darbo vietų. Eksportas sudaro 55 proc. parduodamos pramonės produkcijos. Medienos žaliavos ir jų perdirbimo produktai daug metų buvo yra svarbi Lietuvos eksporto prekė.
JK Tabasalu
Istorija
2022 m. įpusėjus Esiliiga B pirmenybėms tvirtai pirmavo lygoje.
Pasiekimai
<...>
Dalybos ženklas
Dalybos ženklas ( ÷ ), arba obelus (nuo, ta pati šaknis kaip obeliskas) – tipografinis ženklas, vartojamas dalybos veiksmui matematikoje pažymėti. Ženklas labiau paplitęs vaikams skirtoje, mokomojoje literatūroje, juo žymimas kalkuliatoriaus klavišas. Sudėtinguose tekstuose dalyba dažniau žymima pasviru brūkšneliu arba rašant brūkšniu atskirtą skaitiklį virš vardiklio. Kaip dalybos ženklas gali būti naudojamas ir dvitaškis. Obelus dažnesnis labiau su Anglijos kultūra susijusiose šalyse.
Šį ženklą pirmas pasiūlė graikų filosofas Astriarchas, abejotinoms ar klaidingoms teksto vietoms žymėti. Kaip dalybos ženklą jį pirmąkart 1659 m. panaudojo šveicarų matematikas Johann Rahn. Lenkų, italų tekstuose kai kada obelu žymimi intervalai (1 ÷ 10 - nuo 1 iki 10). Praeityje kartais ženklas buvo naudojamas ir atimčiai žymėti. Norvegiškuose tekstuose tai pasitaiko ir dabar, žinomas panašiai atrodantis „komercinio minuso“ ženklas ( ⁒ ). Spausdinimo mašinėlių, pirmųjų spausdintuvų šrifte obelus retai pasitaikydavo. Jis būdavo nesunkiai išgaunamas spausdinant brūkšnelį virš dvitaškio.
Bežnypliai vėžiai
Bežnypliai vėžiai (Achelata) – dešimtkojų vėžių pobūris. Šie vėžiai turi keturias poras vaikščiojamųjų kojų, priekinė pora nėra virtusi žnyplėmis. Tik kai kurių rūšių pirmosios kojų poros galuose gali būti mažos žnypliukės. Pirmoji antenų pora paprastai daug stambesnė nei kitų vėžių. Bežnypliams vėžiams būdinga specifinės sandaros lerva, Phyllosoma. Ši plona, plokščia, ilgomis kojomis lerva per kelis metus užauga beveik delno dydžio. Nors lervos sandara gerai aprašyta, apie jos biologiją, maisto šaltinius nėra daug žinoma.
Bežnypliams vėžiams priklauso langustai ir meškiniai vėžiai (anksčiau išskiriama trečioji Synaxidae šeima dabar prisikirta langustams). Iškasenų randama nuo kreidos periodo.
2024 m.
2024 m. bus keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Slavacičai
Istorija
XX a. buvo Valkavisko apskrities Slavacičų valsčiaus centras.
Aleksandravo valsčius (Švenčionys)
Aleksandravo valsčius (, ; maždaug iki 1870 m. Strėčios valsčius, ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vakarų Baltarusijos teritorijoje, pasienyje su Lietuva. Centras – Strėčia, vėliau – Žukainys.
Istorija
Įkurtas XIX a. Vilniaus gubernijoje Strėčios, vėliau – Aleksandravo vardu. Apie 1870 m. prijungtas Želėdžio valsčius. 1926 m. vasario 9 d. reformuotas į Žukainių valsčių.
Bliudė
Bliudė – buvęs viensėdis Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km į pietus nuo Juodupės.
Finų kalbos
Finų kalbos – viena iš dviejų finougrų kalbų atšakų. Kita atšaka – ugrų kalbos. Finų kalbos paplitusios Rusijoje, Suomijoje, Estijoje, Norvegijoje ir Švedijoje. Mordvių ir marių kalbos kartais jungiamos į Volgos finų pogrupį. Dabar geografiškai nesusisiekiančias Baltijos ir Volgos finų kalbas jungė mirusios (XIII a. asimiliavo slavai) merių, meščerų ir muromų kalbos.
Skirstymas
Finų kalboms priklauso:
Rupeikis
thumb|240px|right|„Karaliaus Mindaugo sūnus Rupeikis“ Autorė: dailininkė [[Lina Kalinauskaitė]]
Rupeikis – 1263 m. Treniotos ir kitų sąmokslininkų buvo nužudytas drauge su broliu Rūkliu ir tėvu Mindaugu.
Nuorodos
Žymiausi vaikai Lietuvos istorijoje
Pilies sala (reikšmės)
miniatiūra|250px|right|Pilies sala Trakuose Pilies sala – sąvoka, turinti keletą reikšmių:
Bosnijos ir Hercegovinos futbolo varžybos 1997–1998 m.
Bosnijos ir Hercegovinos futbolo varžybos 1997–1998 m.
Finalas
Finale dalyvavo 4 musulmonų ir 2 kroatų klubai, o serbų klubai dalyvauti šiame turnyre atsisakė.
Mostaro grupė
Finalas:
1997–1998 m. Taurė
Dėl šalies taurės žaidė kroatų ir musulmonų taurių laimėtojai.
Kroatų taurė
Finalas:
Serbų taurė
Finalas:
Panevėžio Smėlynės gatvės tiltas
Panevėžio Smėlynės gatvės tiltas, prieškaryje Laisvės tiltas – automobilių transporto tiltas, kertantis Nevėžio upę Panevėžio miesto centre, Smėlynės gatvėje. Tiltas stovi Nevėžio ruože tarp Senvagės ir Skaistakalnio parko, jungia Naujamiesčio rajoną su senamiesčiu, Smėlynės ir J. Basanavičiaus gatves. Po tiltu įrengtos krantinės.
Istorija
miniatiūra|left|Laisvės tiltas [[Tarpukaris|tarpukario laikotarpiu]] miniatiūra|220px|right|Tilto konstrukcija
Tuometėje Tilto (dabar Smėlynės) gatvėje tarp Naujojo Panevėžio ir Smėlynės priemiesčio 1917 m. vokiečių okupacinė valdžia buvo pradėjusi statyti naują tiltą, bet įrengė tik atramas. Čia anksčiau stovėjo medinis tiltas. 1925 m. balandžio 9 d. miesto valdžia su tiltų inžinieriumi Pranu Markūnu po įvykusio konkurso sudarė naujo tilto statybos darbų sutartį. Tilto projektui P. Markūnas pasirinko fermų sistemą, kurią sudarė trys parabolinės arkos su stygomis. Gelžbetoninių arkų angos buvo po 25,6 m pločio, aukštis – 5 m, tilto bendras plotis – 8 m, ilgis – 76,8 m. Važiuojamosios dalies plotis buvo 4,9 m, jos šonuose įrengti du šaligatviai po 1,1 m. Tilto arkoms atremti panaudotos 1918 m. vokiečių paliktos betoninės atramos.
Tilto statybos darbai vyko sparčiai ir jau tų pačių metų rugpjūčio 26 d. buvo bandomas tilto tvirtumas – naują statinį tikrino per jį važiavę du žvyro prikrauti sunkvežimiai. Savaitraštis „Panevėžio balsas“ informavo apie tilto atidarymo iškilmes rugpjūčio 30 d., dalyvaujant kviestiniams svečiams iš Kauno – ministeriams ir kitiems. Tiltas buvo pavadintas „Laisvės“ vardu. Jis buvo gražios išvaizdos, dažnai fotografuojamas miesto panoraminiams atvaizdams, asmeninių nuotraukų albumams. Geodezininkas, hidrologas Steponas Kolupaila pažymėjo, kad „Iš upės tiltas gražiai atrodo, bet panevėžiečiai juo labai nepatenkinti: jis per daug siauras […], dažnai įvyksta susidūrimai ir kiti nesusipratimai“.
Išaugus transporto skaičiui ir įvairovei, 1961 m. buvo išplatinta gatvė, todėl „Laisvės“ tiltas buvo per siauras praleisti padidėjusį eismą ir buvo nugriautas. 1964 m. jo vietoje pastatytas daug platesnis, visiškai kitos konstrukcijos tiltas.
Konstrukcija
Smėlynės gatvės tiltas – tai du trijų tarpatramių suglausti gelžbetoniniai rėminiai–sijiniai tiltai, kurių abiejų perdangos galais remiasi į tą patį masyvų, atvirą, vientisos konstrukcijos ramtą. Ant abiejų suglaustų perdangų yra įrengtas vienas paklotas, todėl šis statinys laikomas vienu tiltu, ties viduriu turinčiu išilginę sanglaudą. Tilto tarpines atramas sudaro 0,9 m skersmens kolonos, kurios po tris apjungtos monolitiniais rostverkais ir rygeliais.
Tilto ilgis 52,55 m, jo tarpatramių ilgiai 13,45+25,65+13,45. Viduriniame 25,65 m ilgio tarpatramyje į perdangos rėmo gembes atremta 10,22 m ilgio intarpinė perdangos dalis. Perdangos apačioje, ties tilto viduriu, nutiesti šilumos tiekimo vamzdžiai, apžiūros takas. Tarpatramiai kraštuose perdengti monolitiniais skliautais. Viduriniojo tarpatramio monolitinės briaunotos perdangos abiejose dalyse (nuo aukštupio ir žemupio) yra po 4 kintamo aukščio sijas, apjungtas standumo diafragmomis. Intarpinėse dalyse sijos yra tėjinės, gembinėse – dvitėjinės.
Tilto važiuojamoji juosta yra 13,50 m, šalitilčiai – 3,20 m pločio.