cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Morgotas
„Quenta Silmarillion“
Po Sukūrimo nemažai Ainurų pasiryžta persikelti į Ea ir čia pasilikti amžiams. Patys galingiausi iš jų buvo vadinami Valomis, arba dar Pasaulio Galiomis, jų pagalbininkais ir asistentais (bet jokiu būdu ne tarnais) buvo Valoms savo galiomis tik truputį nusileidžiantys Majos. Nieko nelaukdami tiek Valos, tiek Majos ėmėsi Pasaulio struktūrizacijos – jiems priklauso galutiniai potėpiai Pasaulio sukūrime, kuriuos atliko naudodamiesi Didingosios Eru Muzikos Temomis. Melkoras ir jo pasekėjai taip pat pasirodo Ea, nieko nelaukdami jie naikina, griauna tai, kas ką tik buvo sukurta kitų Valų, skleisdami savo tamsiąsias intencijas. Pažymėtina, jog kiekvienas iš Galingųjų Valarų turi savo sferą Pasaulio kūrybos procese ar net keletą. Tai leido jiems susikoncentruoti ties tuo, ką žinojo geriausiai, kam jautė didžiausią potraukį ir ką atlikti, kokias misijas įgyvendinti jiems dievas Eru paskirstė galias. Melkoro sritis – gamtos stichijos bei smurtas, atitiko jo vidinius poreikius – geliantis šaltis, svilinantis karštis, žemės drebėjimai, sprogimai, anapusinė tamsa ir akinanti šviesa bei kiti destrukcijos elementai. Melkoras buvo toks galingas, jog likę Valos nebuvo pajėgūs jo sustabdyti ir ištaisyti jo padarytą žalą bei atstatyti pusiausvyrą. Tiesa, kol Ea nepasirodo dar vienas Vala, vardu Tulkasas.
Būdamas pakankamai galingas, Tulkasas nubloškia Melkorą į už Ardos esančią beribę tamsą. Melkoras, ilgai klaidžiojęs tamsoje ir šaltyje, ištaiko akimirką, kuomet atitraukęs Tulkaso dėmesį nuo savęs, grįžta atgal į Ardą ir sunaikina Du Šviesulius, kurie tuo metu yra vieninteliai šviesos šaltiniai. Arda pasineria į tamsą, o Almareno sala, kurioje pirmąkart apsistojo Ardoje ką tik pasirodę Valos, yra sunaikinama sprogus Dviem Šviesos Šaltiniams.
Netekę šviesos, Valarai pasitraukia į Tolimuosiuose Vakaruose esančias Amano žemes. Savo naujuosius namus Valos pavadina Valinoru. Po pavykusio pirmojo Melkoro pasikėsinimo, Valinoras gerai saugomas. Tuo tarpu Melkoras įsitvirtina Utumno tvirtovėje Šiaurės Rytuose, iš ten nusprendęs pradėti savo karaliavimą Viduržemėje.
Pirmasis Melkoro karaliavimo tarpsnis baigiasi, kuomet Kujvenijieno pakrantėse nubunda Iluvataro Pirmagimiai Elfai. Valarai, žinodami Melkoro žiaurumą ir stengdamiesi išgelbėti elfus, netikėtai pačiam Melkorui, puola Utumno tvirtovę, o patį Melkorą, surakinę Angainoro grandinėmis, nugabena atgal į Valinorą, kur Tamsusis Vala įkalinamas Mandoso Menėse trims šimtmečiams. Kaip rašoma „Silmarillion“, Melkoras prieš Valų puolimą vis dėlto spėja į nelaisvę paimti keletą Elfų. Kankindamas ir eksperimentuodamas, Melkoras juos paverčia pirmaisiais šį pasaulį išvydusiais Orkais. Tiesa, kitos versijos tvirtina, jog Orkai yra sutvėrimai be sielų, atgiję vien savo valdovo valia. Ši versija tarsi patvirtintų kitą, teigiančią, jog Morgotas norėjo aplink save matyti savo pavaldinius tokius pat kaip ir jis pats, kopijuodamas ir kurdamas juos pagal save. Kituose šaltiniuose Tolkinas rašo, jog Morgotas Orkus sukūrė iš netrukus po Elfų pabudusių žmonių.
Išlaisvintam Melkorui buvo leista sugrįžti į Valinorą, tačiau daugumai Valų tai nepatiko – jie nebepasitikėjo tuo, kuris kadaise buvo jų padermės, bet išdavė. Tuo tarpu Melkoras spinduliavo nuolankumą ir dorybingumą, tačiau savo tamsioje širdyje jau kūrė keršto planus Elfams, dėl kurių kaltės, jo nuomone, jis buvo užpultas ir suimtas kitų Valų. Netrukus Melkoro kėslai, ypač susiję su Noldoro Elfais, pamažu ima ryškėti. Patys sumaniausi bei anksčiausiai gimę iš visų trijų Elfų giminių, Noldoro elfai buvo perkelti gyventi į Valinorą, siekiant apsaugoti juos nuo tada dar nesugauto Melkoro, tačiau dabar, Melkorui sugrįžus į Valinorą ir matant Elfus aplink save, diena iš dienos jame kunkuliuojantis apmaudas stumte stūmė susidoroti su Pirmagimiais. Melkoras jautėsi tarsi vilkas avidėje. Kiti Valos, nujausdami Elfams gresiantį pavojų, antrąkart siunčia Tulkasą suimti Melkoro, tačiau jau per vėlu – pastarasis pasprukęs. Tačiau tai ne viskas – prieš pasitraukdamas Melkoras, padedamas Ungolianto, tamsos dvasios, įsikūnijusios milžiniškame, siaubingame vore, sunaikina Du Valinoro Medžius, nužudo Noldoro karalių Finvę bei pagrobia tris Silmarilo akmenis – Finvės sūnaus Feanoro pagamintus brangakmenius, pripildytus Dviejų Medžių šviesa. Išgirdęs šią žinią Fianoras pirmąkart Melkorą pavadina Morgotu – „Juoduoju Visa Ko Priešu“/”Juoduoju Pasaulio Priešu”.
Iki krentant paskutiniams Elfų įtvirtinimams, iš karto po Nirnaeth Arnoediado Mūšio, Žmogui, vardu Berenas, bei Elfei Lūtijenai, Thingolo dukrai, slapta pavyksta prasmukti į Angbandą ir pagrobti iš Morgoto karūnos vieną iš Silmarilo brangakmenių. Ilgą laiką Silmarilą saugoja pusiau Elfė, Bereno ir Lūtijenos anūkė Elvinga. Kiek vėliau, jausdama, kad laikyti neįkainojamą brangakmenį Siriono Žiotyse darosi pavojinga, Elvinga atiduoda jį savo vyrui Earendilui, turinčiam Silmarilą nugabenti atgal į vienintelę saugią vietą, už Jūrų esantį Valinorą, kur pastarasis ir patraukia.
Po to prasidėjusiame Niršulingajame Kare Beleriandas ir didžioji dalis Viduržemės šiaurinių žemių buvo išnaikinta. Tiesa, Morgotas galų gale nugalėtas. Jo kariuomenės beveik visiškai išžudytos. Visi Morogoto sąjungininkai drakonai sunaikinti, o Thagorodrimas galutinai sutriuškintas ant jo nukritus didžiausiam iš drakonų, Ankalagonui Juodajam, kurį nužudo pats Earendilas. Keletas likusių drakonų slėpdamiesi išsisklaido po visą Viduržemį, likę gyvi Balrogai, siekdami išvengti žūties, pasitraukia į požemius. Pats Morgotas slepiasi maldaudamas pasigailėti, bet antra galimybė jam nesuteikiama – nurėžtomis kojomis ir su nukaldintu iš jo karūnos antkakliu, prie kurio dar kartą prisegamos Angainoro grandinės, Tamsos Valdovas išklauso Valarų nuosprendį – tremtis. Morgotas, pro Nakties Duris ištremiamas į kitą erdvę, vadinamą Bedugne, kur jam teks laukti išpranašautos dienos, kada jį bus įmanoma galutinai sunaikinti. Morgoto nebėra, tačiau jo blogis išlieka, jo anomalijos, kadaise įpintos į Didingąją Ainurų Muziką ir apnuodijusios ją, iki pasaulio pabaigos darys poveikį visiems gyviems sutvėrimams…
Išvaizda
Melkoras pačioje pradžioje buvo kone visagalis – tokios didžiulės galios jam buvo suteiktos. Jam negalėjo prilygti nė vienas iš Ainurų. Tapęs Vala, Melkoras išliko kone toks pat galingas, deja, savo galias, priešingai nei kiti, Melkoras naudoja siekdamas dominuoti Ardoje. Siekdamas to Melkoras savo tamsias užmačias stengėsi skleisti per kai kuriuos Ardos Kūrėjus, slapta darydamas įtaką ir apnuodydamas jų mintis. Ir tik Vala, vardu Amanas, buvo visiškai neimlus Melkoro poveikiui. Įspėdamas kitus, Amanas sugeba priversti apriboti Melkoro priėjimą prie Visa Ko Kūrybos. Melkoro galios taip pat žymiai sumažinamos.
Vėliau viena iš esminių Morgoto padarytų klaidų, turėjusių įtakos jo pralaimėjimui, buvo ta, jog jis nenumatė, kad vienintelis iš Valų priimdamas fizinį kūną (tuo pačiu ir galimybę būti sunaikintam), jis, vienintelis iš Valų jaus baimę…
„Silmarilion“ Morgotas save laiko „Ardos Likimo Valdovu“ ir neabejotinu Visatos Karaliumi.
Būdamas pačiu galingiausiu Ardoje, Melkoras nesunkiai aplink save subūrė eilę ne tokių galingų kaip jis pats šalininkų grupę. Morgoto pakalikais tapo Majos arba sutvėrimai, kuriuos jis sukūrė pats: Morgoto Karo Vadas Sauronas, vėliau taip pat žinomas kaip Tamsusis Mordoro Valdovas, Gothmogas (Gothmog), Balrogų Valdovas bei Vyriausiasis Angbando Kapitonas, Glaurungas (Glaurung), Drakonų Tėvas, Ankalagonas Juodasis (Ancalagon „the Black“), didžiausiasis iš sparnuotųjų drakonų, Karčerotas (Carcharoth), galingiausiasis iš kada nors gyvenusių vilkų, Draugluinas (Draugluin), Vilkolakių Pirmtakas ir Tūringvetilė (Thuringwethil), Saurono vampyriškųjų šnipų pranašė.
Morgotas ne kartą yra išdavęs savo pavaldinius. Antai, kritus Noldorui, Morgoto pažadas atiduoti savo sąjungininkams iš Hithlumo Beleriando žemes buvo neištesėtas. Morgotas, žinodamas, kad niekuomet negalės pilnai pavergti žmonių, vengė būti apsuptas pastarųjų iš visų pusių.
Personažo atsiradimas
Pirminėse Tolkino istorijose Melkoras arba Morgotas nėra pats stipriausias iš Ainurų. Jis sulyginamas su Manve, Valarų lyderiu Ardoje. Tik vėliau, koreguodamas savo raštus, Tolkinas vaizduoja Melkorą kur kas galingesnį, kol galų gale, būsimasis Tamsos Valdovas tampa galingesnis nei visi kiti Valarai kartu paėmus. Galima daryti išvadą, jog blogis ir pyktis, glūdintys Melkore, pastarąjį sustiprina tiek, kad nė viena kita dieviška būtybė ar, juo labiau, mirtingoji negali prilygti ir galutinai nugalėti Tamsos Valdovo – nei pavieniui, nei kartu.
Kurdamas savo epą, Tolkinas ne kartą įvairiai manipuliavo ne tik savo neigiamo personažo galiomis, bet ir vardu. Noldoro Elfų suteiktas Morgoto vardas pasiliko iš esmės nepakitęs, ko negalima pasakyti apie pirminį Tamsos Valdovo vardą Melkoras. Ilgą laiką būsimasis Morgotas vadinamas Melko. Tiksliai išversti šį vardą į Sindarino kalbą yra ganėtinai sudėtinga, tačiau spėjama, kad tai reikštų Belcha, Melegoras arba Moelegas. Galima būtų daryti išvadą, jog iš pastarųjų kalbų išvertus tai reikštų: „Melka“ – „Godusis“ arba „Velka“ – „Liepsna“. Remiantis Tolkinu, galimą būtų daryti prielaidas, kad „Melko“ gali būti verčiamas kaip „Orgel“ arba „Išdidusis“, o Morgotas – “Svert – osas” arba „Juodasis Dievas“. Kuomet Morgotui suteikiama atitinkama veiklos sritis, remiantis „Turambaro Tinvelinto istorijomis“, Tamsos Valdovas vadinamas „Plieno Valaru“.
Nesutariama ir dėl Morgoto, Tamsos Valdovo, likimo. Pasak pirminės „Silmarilion“ versijos, Morgotas liks įkalintas Bedugnėje iki galutinio sunaikinimo dienos. Neįtrauktos į „Silmarilioną“ romano dalys teigia, jog vieną dieną Melkoras prasiverš pro jį saugantį Earendilą ir sugrįš iš Tamsos, tačiau paskutiniajame mūšyje kris nuo Tūrino Turambaro ir jo juodojo kardo…
Vytautas Petrulis (1930)
Vytautas Petrulis (g. 1930 m. rugpjūčio 18 d. Slavinčiškio k., Kupiškio raj.) – energetikas, nusipelnęs inžinierius.
Vladimiras Holubovičius
Biografija
Žmona Helena Cehak-Holubovičova. 1928 m. Vilniaus universitete baigė etnografiją, 1947 m. Poznanės universitete – archeologiją; 1947 m. istorijos daktaras.
Vytautas Petrulis (1930)
Biografija
1936–1941 m. mokėsi Kupiškio pradinėje mokykloje, 1941–1948 m. – Kupiškio gimnazijoje. 1953 m. su pagyrimu baigė KPI Elektrotechnikos fakultetą, įgydamas inžinieriaus elektrotechniko specialybę, ir tais pačiais metais atvyko dirbti į Klaipėdos valstybinę rajoninę elektrinę.
Vladimiras Holubovičius
Biografija
1932–1937 m. dirbo Vilniaus universiteto muziejuje. 1945 m. dalyvavo Minsko archeologijos kasinėjimuose. 1951–1962 m. Vroclavo universiteto Archeologijos katedros vedėjas; nuo 1952 m. profesorius.
Mokslinė veikla
1933–1938 m. su H. Cehak-Holubovičova Vilniaus ir Naugarduko vaivadijose ištyrė 27 archeologijos paminklus, kasinėjo Bekešo, Kreivosios pilies ir Aukštutinės pilies kalnus Vilniuje; rūpinosi paminklų apsauga. Šeštame dešimtmetyje tyrinėjo Vakarų Lenkijos archeologijos paminklus, tarp jų – Opolės senamiestį.
Vytautas Petrulis (1930)
Biografija
1953–1954 m. buvo elektrinės saugumo technikos inžinierius, 1954–1957 m. – Elektros cecho meistras, 1957–1959 m. – Elektros laboratorijos viršininkas, 1959–1962 – Elektros cecho viršininkas, 1962–1994 m. – direktorius, nuo 1994 m. iki dabar – generalinio direktoriaus patarėjas. 1979 m. suteiktas Lietuvos TSR nusipelniusio inžinieriaus vardas.
Dirbant direktoriumi buvo termofikuoti Klaipėdos, Tauragės, Palangos miestai, įrengta poilsio bazė energetikams Šventojoje, pastatyta gyvenamieji namai, valgykla bei sporto salė ir kt. įmonės dirbantiesiems, atidarytas įmonės muziejus.
Bendradarbiauja su Klaipėdos miesto spauda.
Azoto dioksidas
Azoto dioksidas – cheminis junginys, kurio formulė NO2. Tai yra vienas iš keleto azoto oksidų. yra pramoninės azoto rūgšties sintezės tarpinis junginys. Šios rausvai rudos toksiškos dujos turi aštraus prakaito kvapą ir yra žinomas oro taršalas.
Naudojamas nitrinimui, naftai valyti nuo sieros organinių junginių, kurui oksiduoti, junginių oksidacijai spartinti.
Gamyba ir reakcijos
Azoto dioksidas atsiranda kai azoto monoksidas yra oksiduojamas ore:
Laboratorijoje galima gauti termiškai skaidant diazoto pentoksidą, kuris gaunamas iš azoto rūgšties dehidratacijos:
Kai kurių metalų nitratai pakaitinus taip pat skyla išskirdami azoto dioksidą :
Antraip, koncentruotos azoto rūgšties redukcija metalu (tokiu kaip varis):
Arba, galiausiai, įdedant koncentruotą azoto rūgštį kartu su alavu. Šalutinis produktas yra alavo dioksidas.
Pagrindinės šiluminės savybės
200px|thumb|pooright|thumb|Azoto dioksido dujos pasiverčia į bespalves diazoto tetraoksido  dujas esant mažoms temperatūroms. Šioje nuotraukoje buteliuose yra vienodas dujų kiekis skirtinguose temperatūrose.
būna pusiausvyroje kartu su bespalvėmis diazoto tetraoksido dujomis.
Pusiausvyra apibūdinama entalpija ΔH = −57.23 kJ/mol, kuri yra egzoterminė. NO2 yra labiau palankesnė aukštoms temperatūroms, o mažose temperatūrose vyrauja diazoto tetraoksidas (N2O4). Bespalvis diazoto tetraoksidas gali būti gaunamas kaip kietas jo kietėjimo taške −11.2 °C. NO2 yra paramagnetinis, dėl savo neporinio elektrono, tuo tarpu N2O4 yra diamagnetinis.
Azoto dioksido chemija yra plačiai tiriama. Esant 150 °C, skaidosi išlaisvinant deguonį per endoterminį procesą (ΔH = 114 kJ/mol):
Kaip oksidatorius
Kaip sako N-O ryšio silpnumas, yra geras oksidatorius. Dėl šios priežasties, jis degs, kartais sprogstančiai, su daug junginių, pvz., angliavandeniliais.
Virtimas į nitratus
yra naudojamas sukurti bevandenius metalų nitratus iš oksidų:
Alkilo ir metalo jodidai duoda šiuos nitritus:
Saugumas ir tarša
Azoto dioksidas yra toksiškas jį įkvėpiant. Tačiau, kaip junginys yra aitrus ir lengvai aptinkmas uosle mažose koncentracijose, todėl įkvėpimas gali būti išvengiamas. Vienas iš galimų šaltinių yra azoto rūgšties dūminimas, kurį spontaniškai gamina esant 0 °C. Plaučių edemos apsinuodijimo simptomai atsiranda praėjus keletui valandų po mažos, bet lemtingos dozės. Taip pat mažos koncentracijos (4 ppm) apmarins nosį, taip sukeldamos pavojų gauti dar didesnę dozę.
Yra šiek tiek įrodymų, kad ilgas buvimas prie koncentracijų ties 40–100 µg/m³ gali sumažinti plaučių funkcionalumą ir padidinti riziką kvėpavimo simptomams.
Činšo teisė
Činšo teisė – valstiečio teisė naudotis feodalo žeme už piniginį arba piniginį ir natūrinį mokestį – činšą.
Istorija
Atsirado XII a.-XIV a., buvo paplitusi visoje Europoje, labiausiai Prancūzijoje, kur ji vadinosi cenzyva. Pagal činšo teisę naudojimasis žeme yra paveldimas, prievolės – fiksuotos. Valstiečiai, naudojęsi žeme pagal činšo teisę buvo vadinami činšininkais (Čekija, Abiejų Tautų Respublika, Vokietija), cenzitarijais (Prancūzija), cenzuarijais (Anglija).
Azoto dioksidas
Saugumas ir tarša
Azoto dioksidas suformuojamas daugelyje degimo reakcijų, naudojant orą kaip oksidatorių. Esant pakilusioms temperatūroms azotas jungiasi su deguonimi ir formuoja azoto oksidą:
Činšo teisė
Istorija
Činšo teisės plitimas reiškė feodalinių santykių nykimą. Žemę feodalai činšo teisės pagrindu išnuomodavo laisviesiems valstiečiams ir miestiečiams. Rytų Europoje šį procesą pristabdė antroji baudžiavos raida, palivarkinio ūkio kūrimas. Įsigalint kapitalistiniams santykiams ir privačiai žemės nuosavybei činšo teisė pradėjo nykti. Prancūzijoje ji išliko iki 1789–1799 m. Prancūzijos revoliucijos, Vokietijoje buvo panaikinta per 1848–1849 m. revoliuciją.
Azoto dioksidas
Saugumas ir tarša
Azoto oksidas gali būti oksiduojamas ore ir susidaro azoto dioksidas. Esant normalioms atmosferinėms koncentracijoms tai yra labai lėtas procesas.
Činšo teisė
Istorija
Lietuvoje činšo teisė įsigalėjo XIV–XVI a. Jos plitimą stabdė baudžiava. Plačiau ji buvo praktikuojama gyvenvietėse, daugiausia miesteliuose, kuriems buvo suteikta Magdeburgo teisė. Užnemunės kaimuose panaikinta 1864 m., miestuose 1866 m. Likusios Lietuvos dalies kaimuose činšo teisė panaikinta 1886 m., miestuose ir miesteliuose – 1926 m. Činšiniai santykiai Lietuvoje galutinai panaikinti 1940 m.
Azoto dioksidas
Saugumas ir tarša
Labiausiai pastebimi šaltiniai yra vidaus degimo varikliai. Butano dujų šildytuvai ir krosnys yra taip pat šaltiniai. Oro perteklius, reikalingas pilnam kuro sudegimui įveda azotą į degimo reakcijas aukštose temperatūrose ir gaunamas azoto oksidas. Apribojant gamybos poreikius naudojamas apibrėžtas oro kiekis degime. Namų ūkyje azoto dioksido šaltiniai yra žibalo šildytuvai ir dujų šildytuvai.
thumb|Azoto dioksido 2011 troposferinio stulpelio tankis. Azoto dioksidą taip pat gamina atmosferiniai branduoliniai bandymai ir jis yra atsakingas už rožinės spalvos grybų debesis.
Azoto dioksidas yra aukšto masto teršalas, turintis kaimo vietovėse kaip kur koncentracijas apie 30 µg/m³, netoli pavojingo sveikatai lygio. Azoto dioksidas vaidina svarbų vaidmenį atmosferos chemijoje, įskaitant troposferinio ozono susidarymą. 2005 m. tyrėjai iš Kalifornijos universiteto, San Diege, pasiūlė ryšį tarp lygių ir staigaus kūdikių mirties sindromo.
Azoto dioksidas taip pat yra natūraliu būdu pagaminamas per žaibines audras. Terminas šiam procesui yra „atmosferinis azoto fiksavimas“. Sukeltas lietus per tokias audras yra labai geras sodui, kadangi jame yra daug trąšų. (Henry Cavendish 1784, Birkland -Eyde Process 1903, et-al)
Zarnenas
Zarnenas – Šveicarijos kantono Obvaldeno sostinė, esanti ant Zarneno ežero kranto. Miestas turi truputį mažiau nei 10 tūkst. gyventojų, o jį supa kalnai.
Istorija
Akmens ir Bronzos amžiaus radiniai rodo, kad Zarneno slėnis buvo apgyvendintas nuo senovės. Metams bėgant miestas tapo svarbiu prekybos centru.
Geografija
thumb|left|220px|Zarneno miesto aikštė Zarnenas yra 473 m aukštyje virš jūros lygio ant Zarneno ežero kranto. Ežeras užima apie 7.5 km². Miestą supa kalnų grandinės, o greta yra saugomos pelkės. Žymiausias arti esantis kalnas yra Pilotas, iškilęs 2132 m virš jūros lygio.
Zarnenas šiandien
Pastaruosius kelerius metus miestas stabiliai auga. Jis palankus plėtrai dėl arti esančios Liucernos. Daugelis Zarneno gyventojų dirba Liucernoje ir ten vyksta traukiniais arba automobiliais.
Zarnene veikia keletas kompanijų: Sarna Polymer Holding (vandeniui nepralaidžios sistemos statyboms), Leister Technologies (lazeriniai suvirinimo ir pjovimo prietaisai) ir Nahrin AG (sveikas maistas).
Kimbirai
Kimbirai – kaimas Birštono savivaldybėje, 1 km nuo Birštono Vienkiemio.
Boforto jūra
280px|thumb|miniatur|links|Boforto jūra thumb|left Boforto jūra – jūra, skalaujanti Kanados (Šiaurės Vakarų teritorija, Jukonas), JAV (Aliaska) ir Princo Patriko salos krantus. Jūra priklauso Arkties vandenynui. Jūros plotas maždaug 450 000 km². Gylis siekia 3749 m. Į jūrą įteka Makenzis ir daug kitų mažų upių. Manoma, kad jūros dugne yra naftos, todėl tarp JAV ir Kanados vyksta teritoriniai ginčai. Jūrą beveik ištisus metus būna sukaustę ledynai.
Jūra pavadinta anglų admirolo F. Boforto garbei.
Helene Fischer
Biografija
Helena Fišer gimė Sibiro mieste Krasnojarske, Rusijoje (tada Tarybų Sąjungoje). Helena buvo antras vaikas Pėterio ir Marijos Fišer šeimoje. Jos tėvas dirbo psichologijos mokslo mokytoju, o jos mama – universiteto inžiniere. Seneliai buvo Pavolgio vokiečiai, kurie 1941 m. buvo ištremti į Sibirą. 1988 m., kai Helenai buvo ketveri, kartu su tėvais ir šešerių metų seserimi emigravo į Velšteiną, Vakarų Vokietijoje.
Baigusi mokyklą, Helena Fišer įstojo į Frankfurto muzikos ir teatro mokyklą trejiems metams, kur studijavo dainavimą ir vaidybą. Tuo metu, kai studijavo toje mokykloje, jos mama paslapčia nukopijavo demonstracinį kompaktinį diską su šešiomis dukros dainomis ir išsiuntė į skirtingas įrašų studijas muzikos profesionalams, kur ją ir pastebėjo.
Nuo 2008 m. Helena Fišer draugauja su Florian Silbereisen, su kuriuo susipažino dar 2005 m. jo TV laidoje, kai kartu dainavo duetu. 2011 m. Berlyno Madam Tiuso muziejuje atidengta dainininkės vaškinė figūra. 2012 m. gruodį prisijungė prie kampanijos prieš nepilnamečių prostituciją. 2014 m. Miunchene ji pristatė savo parfumerijos liniją „That’s Me“.
Atlikėja 2015 m. surengė „Farbenspiel-Tour“ koncertinį turą. Jo metu koncertuose apsilankė 800 000 žiūrovų. Nacionalinis TV transliuotojas ZDF nufilmavo du Helenos Fišer šou iš Berlyno olimpinio stadiono ir išleido DVD.
Upynos seniūnija (Šilalė)
Upynos seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Šilalės rajono savivaldybės pietryčiuose.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 7 seniūnaitijos:
Farerų futbolo varžybos 1976 m.
Farerų futbolo varžybos 1976 m.
Jeff Ament
Jeff Ament (g. 1963 m. kovo 10 d.) – amerikiečių kilmės muzikantas ir dainų rašytojas, geriausiai žinomas, kaip alternatyvaus roko grupės „Pearl Jam“ bosistas. Jis, kartu su Stone Gossard, Mike McCready ir Eddie Vedder, įkūrė šią grupę. Taip pat yra grojęs tokiose grupėse, kaip „Green River“ ir „Mother Love Bone“, davusioms pradžią grunge judėjimui. Šiuo metu taip pat priklauso grupėms „Three Fish“, „Tres Mts.“ ir „RNDM“. 2008 m. muzikantas išleido savo solinį albumą „Tone“, taip pat 2012 m. antrąjį – „While My Heart Beats“. Šiuo metu yra išleidęs keturis solinius įrašus.
2017 m. balandį, kartu su „Pearl Jam“, buvo įtrauktas į „Rokenrolo šlovės muziejų“.
Atgaila (krikščionybė)
Atgaila – nuoširdus ir gilus apgailestavimas dėl atliktų nuodėmių, lydimas kaltės jausmo. Šis apgailestavimas paprastai minimas kaip būtina sąlyga gauti atleidimui.
2011 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
'''2011 m. Lietuvos šachmatų čempionatas''' – tai 78-asis Lietuvos vyrų ir 64-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatai.
Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas
78-asis Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas vyko Vilniaus rajone, viešbutyje, įsikūriusiame Nemenčinės seniūnijos Tuščiaulių kaime, 2011 m. balandžio 25 – balandžio 30 d. Jame dalyvavo 45 dalyviai, kurie 9 ratus varžėsi šveicariškąja sistema. Iš praėjusių metų prizininkų nežaidė pernai bronzą laimėjęs Matas Narmontas. Galvojimui skirtas laikas kiekvienam buvo po 90 min iki partijos pabaigos, po kiekvieno padaryto ėjimo, pridedant po 30 sek. Sąlygos buvo nelengvos: dalyviams teko sužaisti 9 ratus per 6 dienas, todėl tris dienas jiems teko rungtyniauti po 2 ratus (9 30 – 10 ir 15-16 val).
Po keturių ratų
Po keturių ratų vievaldžiu lyderiu buvo kaunietis didmeistris Šarūnas Šulskis. Jis turėjo 4 taškus iš 4 galimų. Po 3,5 taško turėjo šiaulietis Rokas Klabis ir vilnietis TM Gediminas Šarakauskas. Dar pustaškiu buvo atsilikusi aštuonių žaidėjų grupė į kurią įėjo: didmeistriai: Algimantas Butnorius ir Vidmantas Mališauskas, tarptautiniai meistrai Gintautas Piešina, Vaidas Sakalauskas, FIDE meistras Povilas Tvarijonas bei Tomas Laurušas, Marius Bieliauskas ir Tomas Tvarijonas.
Po šešerių ratų
Penktajame rate dauguma pirmaujančių dalyvių tarpusavyje žaidė taikiai: lygiosiomis baigėsi R. Klabio susitikimas su Š. Šulskiu, V. Sakalausko – su G. Šarakausku, V. Mališausko – su T. Tvarijonu, P. Tvarijono su A. Butnoriumi. Tik G. Piešina pralaimėjo M. Bieliauskui, o T. Laurušas įveikė S. Kalvaitį. Po penkto rato Š. Šulskis, surinkęs 4,5 taško išliko vienvaldžiu lyderiu, bet jo įkandin, atsilikusi pustaškiu, sekė keturių žaidėjų grupė, kurioje buvo šiaulietis R. Klabis, kaunietis T. Laurušas, vilnietis G. Šarakauskas ir kaunietis M. Bieliauskas. Šeštajame rate didmeistriai pasiekė pergales: Š Šulskis juodosiomis nugalėjo TM G. Šarakauską, V. Mališauskas – R. Klabį, o A. Butnorius baltosiomis – M. Vičą. Beto, M. Bieliauskas baltosiomis įveikė T. Laurušą, o Tomas Tvarijonas -sužaidė lygiomis su TM V. Sakalausku. Po 6 ratų DM iš Kauno Š. Šulskis tebebuvo pirmas (5,5 tšk), įkandin jo buvo kaunietis M. Bieliauskas (5 tšk.). Toliau sekė didmeistriai: kaunietis A. Butnorius ir vilnietis V. Mališauskas (po 4,5 tšk.). Pustaškiu nuo jų buvo atsilikę 10 žaidėjų.
Likus dviem ratams
Septintajame rate lyderių grupėje DM Š. Šulskis baltosiomis figūromis laimėjo prieš M. Bieliauską, DM V. Mališauskas – prieš DM A. Butnorių, TM V. Sakalauskas – prieš K. Vasylių, T. Laurušas – prieš R. Žebelį, o TM G. Šarakauskas juodosiomis – prieš T. Stremavičių, R. Klabis – prieš P. Tvarijoną ir T. Tvarijonas – prieš V. Šetkauską. Likus dviem ratams iki čempionato pabaigos pirmavo DM Š. Šulskis (6,5 tšk.), tašku atsiplėšęs nuo DM V. Mališausko (5,5 tšk). Juos vijosi skaitlinga žaidėjų grupė: R. Klabis, M. Bieliauskas, T. Laurušas, G. Šarakauskas, T. Tvarijonas ir V. Sakalauskas. Visi jie, buvo surinkę po 5 taškus, ir dar galėjo tikėtis prizinės vietos.
Prieš paskutinį ratą
Aštuntajame rate Š.Šulskis, įveikęs V. Mališauską, surinko 7,5 taško ir, likus vienam ratui, užsitikrino pirmąją vietą. Kitose lyderių grupės partijose: V. Sakalauskas juodaisiais įveikė M. Bieliauską, o T. Tvarijonas baltaisiais – R. Klabį. G. Šarakausko partija su T. Laurušu pasibaigė taikiai. Likus paskutiniam ratui DM Šarūnas Šulskis turėjo 7,5 taško ir jau buvo iškovojęs čempiono vardą. Toliau sekė du žaidėjai: Tomas Tvarijonas ir TM Vaidas Sakalauskas, turėję po 6 taškus, Dar trys žaidėjai: TM Gediminas Šarakauskas, Tomas Laurušas ir DM Vidmantas Mališauskas buvo surinkę po 5,5 taško.
Paskutinis ratas
Paskutiniame rate buvo kovojama tik dėl antros ir trečios vietų. TM V. Sakalauskas baltaisiais baigė lygiosiomis su DM Š. Šulskiu. Šis pustaškis dėl geresnių papildomų rodiklių leido jam užimti trečiąją vietą (6,5 tšk.), o Š. Šulskiui, kuris jau buvo tapęs 2011 m. Lietuvos šachmatų čempionu, surinkti 8 taškus iš 9 galimų. TM G. Šarakauskas baltaisiais laimėjo prieš antroje vietoje buvusį T. Tvarijoną ir dėka geresnių papildomų rodiklių užėmė antrąją vietą (6,5 tšk.) DM V. Mališauskas savo partiją su T. Laurušu laimėjo ir taip pat surinko 6,5 taško, bet jo papildomi rodikliai leido jam užimti tik 4-ą vietą.
Vyrų čempionato lentelė
Pastaba * b – žaidė baltosiomis figūromis, j – juodosiomis figūromis. TB1, TB2, TB3 – papildomi rodikliai. -1  – kai šveicariškaja sistema rengiamame turnyre yra nelyginis dalyvių skaičius, tai paskutinėje vietoje esančiam dalyviui pritrūksta varžovų rate ir jis gauna tašką.
Lietuvos moterų šachmatų čempionatas
64-iasis Lietuvos moterų šachmatų čempionatas vyko Vilniaus rajone, viešbutyje, įsikūriusiame Nemenčinės seniūnijos Tuščiaulių kaime, 2011 m. balandžio 25 – balandžio 30 d., toje pačioje vietoje ir laiku, kaip ir vyrų čempionatas. Dalyvavo 17 šachmatininkių, kurios varžėsi šveicariškąja sistema. Iš praėjusių metų čempionato prizininkių nebuvo tik antrą vietą laimėjusios MDM D. Daulytės. Galvojimui skirtas laikas kiekvienai buvo po 90 min iki partijos pabaigos, po kiekvieno padaryto ėjimo, pridedant po 30 sek. Sąlygos buvo nelengvos: dalyvėms teko sužaisti 9 ratus per 6 dienas, todėl tris dienas teko rungtyniauti po 2 ratus (10 ir 16 val).
Po penkerių ratų
Penktajame rate lyderių grupėje partijos buvo rezultatyvios: Dominyka Batkovskytė – Salomėja Zaksaitė 0:1, Giedrė Vanagaitė – MTM Živilė Šarakauskienė 0:1, MFM Daiva Batytė : Ksenija Černavina 1:0, MFM Vesta Kalvytė – Marina Mališauskienė 1:0. Po penkių ratų vienvalde lydere buvo vilnietė Salomėja Zaksaitė; jos sąskaitoje buvo 5 taškai. Tašku mažiau turėjo, kita vilnietė, Živilė Šarakauskienė, o trečioje vietoje – su 3,5 taško – plungiškė Daiva Batytė.
Po septynerių ratų
Šeštajame rate Ž. Šarakauskienė juodosiomis figūromis laimi prieš S. Zaksaitę ir ją paveja turnyrinėje lentelėje. I.Žalimaitė baltosiomis laimi prieš D. Batytę, o V. Kalvytė – prieš A. Juknaitę. K. Černavina baltosiomis pralaimi D. Batkovskytei, o Mališauskienė – G, Vanagaitei.
Po šešių ratų turnyre buvo dvivaldystė: tarptaurinės moterų meistrės Ž. Šarakauskienė ir S. Zaksaitė pirmavo turėdamos po 5 taškus. Tašku atsilikusios buvo keturios varžovės: D. Batkovskytė, G. Vanagaitė, I. Žalimaitė ir V. Kalvytė.
Po septynerių ratų vienvalde lydere tapo Ž. Šarakauskienė, surinkusi 6 taškus. Po jos sekė trys žaidėjos: G. Vanagaitė, S. Zaksaitė ir D. Batkovskytė, turėjusios po 5 taškus. D. Batytė, su 4,5 taško, buvo penkta.
Likus vienam ratui
Likus vienam ratui pirmavo Ž. Šarakauskienė (6,5 tšk.). Toliau sekė: G. Vanagaitė, S. Zaksaitė ir D. Batkovskytė turėjusios po 6 taškus. Jos visos tebeturėjo galimybių tapti čempionato prizininkėmis. Vilčių iškovoti medalį, susiklosčius palankiai aplinkybėms, tebeturėjo ir D. Batytė, turėjusi 5 taškus.
Paskutinis ratas
Paskutiniame rate lyderė Ž. Šarakauskienė žaidė baltosiomis su V. Beinoraite ir laimėjo. Kitos pretendentės į medalius, žaidusios juodosiomis figūromis, taip pat laimėjo prieš varžoves: D. Batkovskytė prieš D. Batytę, S. Zaksaitė – prieš M. Lepeškaitę, G. Vanagaitė prieš K. Apanavičiūtę.
Lietuvos moterų šachmatų čempionato aukso medalį iškovojo MTM vilnietė Živilė Šarakauskienė, surinkusi 7,5 taško iš 9 galimų. Tai ketvirtoji jos pergalė Lietuvos moterų čempionate. Kadangi trys žaidėjos buvo surinkusios po 7 taškus, kad išsiaiškintų, kam atiteks kiti medaliai, teisėjams teko skaičiuoti pretendenčių papildomus rodiklius. Jie buvo geriausi 14-metės panevėžietės Giedrės Vanagaitės – tad jai atiteko antroji vieta. Pagal geresnius rodiklius pripažinta trečioji vieta MTM vilnietei Salomėjai Zaksaitei, o ketvirtoji – irgi vilnietei, Dominykai Batkovskytei.
Moterų čempionato lentelė
Pastaba * žaidė b – baltosiomis figūromis, j – juodosiomis figūromis. TB1, TB2, TB3 – papildomi rodikliai. -1  – kai šveicariškaja sistema rengiamame turnyre yra nelyginis dalyvių skaičius, tai paskutinėje vietoje esančiam dalyviui pritrūksta varžovų rate ir jis gauna tašką.
Tikrieji žalvarniai
Tikrieji žalvarniai (Coracias) – žalvarninių paukščių (Coraciiformes) būrio, žalvarninių (Coraciidae) šeimos paukščių gentis.
Lietuvoje aptinkama viena rūšis – europinis žalvarnis (Coracias garrulus).
Biliūnai (Kupiškis)
Biliūnai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Skapiškio, 11 km į šiaurės rytus nuo Kupiškio. Per kaimą teka Mituva. Plyti nedidelės kapinės, netoliese yra Topolio parkas.
Istorija
thumb|left|180px|Kristaus kryžiaus kelio koplytstulpis Biliūnuose
Pirmą kartą paminėtas 1555 m. rugpjūčio 2 d., kai Stanislovas Jurgaitis Ožakas Skapas fundaciniame rašte Skapiškio bažnyčiai nurodė, jog iš savo žemių jai užrašo 6 valakų Biliūnų kaimą. 1775 m. minimas kaip priklausantis Viktorui Tūlai, vėliau – Tūlai Topoliui.
1919–1940 m. priklausė Rokiškio apskrities Skapiškio valsčiui. Pokario metais didelė dalis kaimo gyventojų įsitraukė į partizanų gretas.
1949 m. gegužės 12 d. įkurtas „Sakalo“ kolūkis, iki 1977 m. buvo šio kolūkio centrinė gyvenvietė. Kaimas išaugo, veikė kultūros namai, biblioteka.
Kimentmedis
Kimentmedis – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Ilgižių III.
Plačiaburniai
Plačiaburniai (Eurystomus) – žalvarninių (Coraciidae) šeimos paukščių gentis.
Žargonizmas
Žargonizmų – svetimžodžių pavyzdžiai:
Zambijos vėliava
thumb|200px|Zambijos vėliava thumb|200px|right|Šiaurės Rodezijos vėliava 1923–1964 metais Zambijos vėliava buvo įteisinta 1964 metų spalio 24 dieną, šaliai atgavus nepriklausomybę iš Didžiosios Britanijos. Dabartinei Zambijai būnant Britanijos kolonija (Šiaurės Rodezija), kaip ir daugelis kitų kolonijų, jos vėliavą sudarė tradicinis, tuo metų kolonijose patvirtintas formatas – mėlynos (dar raudonos bei žydros) spalvos fonas su kairės pusės viršutiniame kampe esančia Didžiosios britanojos vėliava.
Mikroschemų rinkinys
thumb|200px|Motininis mikroschemų rinkinys
Zambijos vėliava
Zambijos vėliavos pagrindas yra žalios spalvos fonas, simbolizuojantis gamtą bei žemės ūkį, su dešiniajame šone esančiais simboliais: viršutiniame dešiniajame – oranžinės spalvos erelis, simbolizuojantis tautos kilimą, problemų sprendimą; bei apatinėje dešiniojoje pusėje esančios vertikalios spalvos: raudona, juoda, oranžinė. Raudona simbolizuoja kovą už laisvę; juoda – Zambijos žmones, oranžinė – šalies gamtinius resursus, daugiausia varį.
Žargonizmas
Žargonizmų – naujadarų pavyzdžiai:
Mikroschemų rinkinys
Mikroschemų rinkinys (, lietuviški neįsitvirtinę pakaitalai valdymo mikroschema, mikroschemų grandinė) – daugiafunkcijinių mikroschemų rinkinys viename ar keliuose mikroschemų korpusuose. Būna įvairių paskirčių mikroschemų rinkiniai, pvz., rinkiniai, skirti stiprintuvams, kontroleriams ar kitiems prietaisams realizuoti, bet plačiau ši sąvoka taikoma, kalbant apie kompiuterių mikroschemų rinkinius.
Zambijos vėliava
1996 metais buvo atliktos tam tikros nedidelės vėliavos modifikacijos.
Žargonizmas
Žargonizmų – žodžių su nauja prasme pavyzdžiai:
Mikroschemų rinkinys
Kompiuterio mikroschemų rinkiniai
Kompiuteriuose naudojami mikroschemų rinkiniai (neretai vadinami žargonu „čipsetas“) atlieka dvi pagrindines funkcijas: duomenų perdavimo (realizuoja duomenų magistrales ir jų kontrolerius) bei įvairius nesudėtingus, standartinius įrenginius. Dažniausiai tai dvi (rečiau – viena ar trys) mikroschemos, įmontuotos į sisteminę plokštę. Pagal funkcijas šios mikroschemos skirstomos į šiaurinį tiltą ir pietinį tiltą.
Tropas (muzika)
Tropas atsirado VIII a.-IX a. Graikijoje. Pradžioje tropai buvo rašomi proza, o vėliau hegzametru arba garsais, ilgesniais už raidę, bet trumpesniais už žodį. Apie XI a. į tropus įvestas ritmas.
Seniausias lenkiškas tropas yra Velykos (lenkiškai – Wielkanoc, Chrystus s martwych wstał je – „Kristus prisikėlė“). Tai yra pirmasis lenkiškas užrašas, rastas „Plocko Graduale“ nuo XIV a.
Mikroschemų rinkinys
Pietinis tiltas
Pietinis tiltas yra įrenginys, realizuojantis įvairias papildomas kompiuterio dalis: periferines magistrales (ISA, PCI ir pan.), įvairių rūšių (PCI, USB, IDE ir pan.) kontrolerius. Be šių dalių, pietiniame tilte būna ir įtaisai, skirti apsikeitimui duomenimis tarp paties pietinio tilto ir vieno ar kelių šiaurinių tiltų.
Tropas (muzika)
Trop
Vermachtas
Vermachto įkūrimas
Iki Vermachto įkūrimo 1935 m. Vokietijos kariuomenė buvo vadinama reichsveru. Pagal Versalio taikos sutartį, Vokietijos armija negalėjo būti didesnė nei 100 000 karių. Bet 1935 m. kovo 16 d. Vokietijoje įvesta karo prievolė, o tų pačių metų spalio 15 d. atidaryta Reicho karo akademija ir Vokietijos armija buvo pervadinta į vermachtą.
Vadovybė
Iki 1938 m. Vermachtas buvo pavaldus Reicho karo ministerijai. Tačiau po Fričo-Blombergo skandalo 1938 m. vasario 4 d. ši ministerija buvo panaikinta, o vietoj jos įkurta Vyriausioji vermachto vadovybė - (OKW - ). Nuo to laiko pastarajai buvo nominaliai pavaldžios ginkluotųjų pajėgų rūšių vadovybės: Sausumos pajėgų vyriausioji vadovybė (OKH - ), Karo laivyno vyriausioji vadovybė (OKM - ) ir Karo aviacijos vyriausioji vadovybė (OKL - ). Bet faktiškai ginkluotųjų pajėgų rūšys veikė beveik nepriklausomai.
Brisbane Roar FC
Istorija
2009 m. kovo 5 d. komanda pranešė pakeisianti savo vardą į Brisbane "Roar" FC, nes dar dvi komandos 2009-2010 m. sezone žaidė lygoje iš Kvinslando.
Sudėtis
Atnaujinta: (2020 m. sausio 3 d.):
Magistralinis kelias A15 (Lietuva)
A15 – magistralinis kelias, jungiantis Vilnių ir Lydą. Kelio ilgis Lietuvoje – 44,81 kilometrų. Šiame kelyje yra 1 „juodoji dėmė“
Kelio trasa prasideda Vilniuje, Liepkalnio g. Eina Vilniaus miesto, Vilniaus ir Šalčininkų rajonų teritorija. Svarbesnės gyvenvietės prie kelio – Totorinė, Marijampolis, Jašiūnai, Šalčininkėliai ir Šalčininkai. Trasa baigiasi ties siena su Baltarusija, už Šalčininkų. Už sienos, kelias eina tolyn link Lydos.
Pakoku
Pakoku (mjanmų kalba: Vaizdas:Pakokku.png) – miestas Magvės regione Mianmare. Jis yra 30 km į šiaurės vakarus nuo Bagano prie Ajejarvadžio upės. Apie 130 tūkst. gyventojų.
Mieste yra koledžas ir universitetas.
Bonsai
miniatiūra|Bonsai medelis Bonsai  – tai tradicinis japoniškas medelių auginimo ir puoselėjimo menas. Išvertus iš japonų kalbos, žodis „bonsai“ reiškia „sodinti padėkle“.
Dažnai bonsai medeliai būna apibūdinami kaip miniatiūrinės gamtos imitacijos, tačiau meno atstovai savo kūriniais stengiasi perteikti daugiau nei vien pamėgdžiotą gamtos vaizdą. Bonsai medeliai yra ne mažos gamtoje egzistuojančių medžių kopijos, bet dirbtinai sukurti tobuli, idealūs medžiai, sukurti augti vazonėlyje, kuris pabrėžia jų grožį. Kūrimo procesas remiasi emocijomis, kurias menininkas nori sukelti kūrinio stebėtojui – medelis kultivuojamas norint sužavėti ir padaryti įspūdį medelio įspūdinga forma, tobulais žiedas ar kitais atributais. Dažnai toks idealus medis gali net neegzistuoti gamtoje, todėl bonsai menininkai nesutinka, kad šis menas remiasi gamtos kopijavimu.
Seno amžiaus bonsai medeliai dažnai turi daugiau nei vieną kultyvuotoją. Tokie medeliai, meno kūriniai yra auginami ir puoselėjami daugelį metų, ir laikui bėgant perduodami iš menininko menininkui, kurių kiekvienas kultivuodamas kūriniui padaro savitą įtaką. Nemažai bonsai medelių šiuo metu parduodamų Japonijoje yra auginami jau apie šimtą metų ir yra parduodami už dideles sumas.
Istorija
Bonsai meno šaknys yra kilusios iš Kinijos dekoratyvinių medelių meno, kinų kalba vadinamo penjing. Yra sunku nustatyti tikslų momentą, kada menas atkeliavo į Japoniją, tačiau labiausiai bonsai pradėjo plisti Kamakuros laikotarpiu, kai dzen budizmo įtaka šalyje sparčiai didėjo. Bonsai menas Japonijoje visada buvo glaudžiai susijęs su dzen budizmu, kuris formavo meno estetiką ir reputaciją. Kai bonsai menas atvyko į Japoniją, laikui bėgant japonų menininkai jam pritaikė savitas taisykles ir principus, kurie nebuvo būdingi kiniškajai meno atmainai. Meno vertybės ir filosofija japonų buvo smarkiai pakeistos per daugelį metų. Bonsai meno filosofija tapo senųjų rytietiškų tikėjimų ir Rytų Azijai būdingų filosofijų apie žmogaus, jo sielos ir gamtos harmoniją, mišiniu.
Kamakuros laikotarpiu bonsai buvo populiarus visuomenės elito užsiėmimas. Tuo metu buvo pradėta bonsai kūrinius laikyti namų viduje, kur jiems buvo skiriama speciali lentyna. Būtent to meto aukštuomenės dėka bonsai medeliai nebebuvo laikomi tinkamais stovėti tik lauke, o tapo vidine namų puošmena.
XVII-ame ir XVIII-ame amžiuje Japonijoje į tradicinius japoniškus menus buvo sutelkta daug dėmesio ir jų svarba žymiai išaugo. Bonsai menas buvo pradėtas laikyti itin gilaus gamtos supratimo simboliu. Būtent šiuo metu pagrindine meno taisykle tapo atsisakymas visko, kas nereikalinga ir susitelkimas į svarbiausias medelio dalis bei natūralų jo grožį. Toks minimalistiškas atsisakymas visko, kas nėra būtina, buvo ir tebėra labai svarbus japoniškos gyvenimo filosofijos bruožas. Maždaug šiuo metu bonsai taip pat tapo prieinamas ir žemesniesiems visuomenės sluoksniams. Mažųjų medelių vazonuose paklausa žymiai išaugo ir pamažu bonsai įsitvirtino kaip svarbi japoniškos kultūros ir tradicijų dalis.
Laikui bėgant, bonsai mene ėmė atsirasti daugybė įvairių stilių, kurie labai skyrėsi vienas nuo kito. Menininkai ėmė į kūrinius komponuoti japonų kultūrai svarbius gamtos elementus, tokius kaip akmenys, augalai, ar netgi smulkios pastatų ir žmonių figūrėles, kas vėliau tapo atskiru menu, pavadintu bon-kei. Bonsai menininkai taip pat ieškojo galimybių perteikti miniatiūrinius gamtos peizažus- vėliau tapusių sai-kei menu. Šie stilių ir naujovių ieškojimai toliau plėtė artistines bonsai meno galimybes.
Maždaug XIX amžiaus viduryje Japonija po ilgo izoliacijos nuo kitų šalių laikotarpio atsivėrė svečiams iš svetur. Keliautojų, aplankiusių Japoniją, dėka pasaulyje sklido žodis apie miniatiūrinius medelius vazonuose, kuriais buvo imituojami realūs, subrendę medžiai. XIX amžiaus pabaigoje organizuotos parodos Londone, Vienoje ir ypač 1900-aisiais Paryžiuje vykusi Paryžiaus Pasaulio Paroda prisidėjo prie bonsai meno sklidimo po visą pasaulį.
Kilus tokiam susidomėjimui bonsai medeliais, greitai besivystanti industrija ir natūraliai užaugusių medelių trūkumas privertė japonus pradėti komercinę bonsai kūrinių produkciją. Keli meno stiliai buvo priimti kaip pagrindiniai, o menininkai medelių kultyvavimui ėmė naudoti vielą, bambukus ir kitokias auginimo technikas. Japonijoje ėmė atsidarinėti bonsai auginimo centrai, skirti vien auginti, kultivuoti ir vėliau eksportuoti bonsai medelius. Pradėti naudoti skirtingų rūšių medeliai, kurie galėjo prisiderinti prie įvairiausių klimato zonų, o bonsai auginimo ir formavimo technikos sparčiai tobulėjo. Dabar bonsai menas pasaulyje atstovauja skirtingus laikus, kultūras ir skonius gausybėje šalių, kuriame yra praktikuojamas.
E014
Europos kelias E014 – ~190 km ilgio greitkelis Kazachijoje, jungiantis Usjaralą ir Doistiką. Kelias visiškai nesusijęs su keliu E14.
Bonsai
Istorija
Šiandien Japonijoje bonsai menas yra laikomas svarbiu japoniškos kultūros ir vertybių simboliu. Bonsai medeliai nebėra skirti tik visuomenės elitui – juos įsigyti ir jais džiaugtis gali bet kokio socialinio sluoksnio atstovai.
Honda Civic
Honda Civic – kompaktiškas automobilis. 1972 m. liepą buvo pristatytas dviejų durų kupė, rugsėjį buvo išleistas ir trijų durų modelis. Jame buvo 1,169 l tūrio variklis ir priekiniai varomieji ratai (kaip britų British Mini), automobilio salonas buvo gana erdvus, nepaisant mažų jo išmatavimų.
Bonsai
Naudojamų medelių rūšys
Bonsai meno kūriniai yra labai įvairūs lyginant juos pagal medelių rūšis, veisles, formas, dydžius ir kitas detales. Juos galima skirstyti į tris pagrindines kategorijas: medelių rūšys, panaudotas stilius ir dydis. Bonsai medelių būna dviejų rūšių: vadinamieji amžinai žaliuojantys ir lapus keičiantys medeliai. miniatiūra|Amžinai žaliuojantis bonsai medelis
Honda Civic
Pirmuosiuose modeliuose buvo montuojamas radijo imtuvas, šildytuvas, puta paminkštinta plastiko apdaila, dviejų greičių stiklo valytuvai ir dažyti plieniniai ratlankiai. Dabartinis Civic modelis tapo žymiai prabangesnis – turi palydovinę navigaciją, šešių greičių mechaninę greičių dėžę, oro kondicionierių, centrinį užraktą ir elektra valdomus langus.
Bonsai
Naudojamų medelių rūšys
Dydis
Siekiant įvertinti medelius pagal dydį, dažniausiai matuojamas bonsai medelių aukštis. Nėra jokių nustatytų išmatavimų, kuriais reikėtų sekti, tačiau tinkamas medelio aukštis gali būti nustatomas pagal kambario, kuriame medelis stovės, dydį, arba pagal tai, koks dydis labiausiai atskleis medelio ypatybes. Medelis neturėtų gausiai viršyti 90 centimetrų. Vidutinis bonsai medelio aukštis siekia apie 45 centimetrus. Pagal dydį medeliai skirstomi į didelius (90 centimetrų ar daugiau), vidutinius (apie 45 centimetrų) ir mažus (10 centimetrų ar mažiau).
Honda Civic
Naujos laidos Honda Civic gaminami ir su elektriniais ekonomiškais varikliais saugančiais gamtą.
Bonsai
Bonsai meno estetika
miniatiūra|Žydintis bonsai medelis Per amžius praktikos, japonų bonsai meno atstovai išpuoselėjo tam tikras savitas technikas ir taisykles, būdingas tik japoniškajai meno atmainai. Nors taisyklės egzistuoja ir yra skirtos padėti menininkams dirbti, nuodugnus sekimas jomis negarantuoja sėkmingo rezultato. Bonsai tikslas yra sukurti menišką ir stebėtoją traukiantį kūrinį, o ne nustatytomis taisyklėmis sekant išauginti bonsai meno vadovėlių nurodymus tobulai atitinkantį medelį. Šiame mene kiekvienas trūkumas perteikia įsitikinimą, kad gamtos tobulybė slypi jos netobulumuose. Kiekvienas gamtoje augančio medžio linkis ir forma nėra sukurtas stebuklo – už jų visada slypi tam tikra priežastis, todėl kuriant bonsai kūrinį klaidos ir trūkumai gali būti suvokiami kaip dalis natūralaus gamtos grožio. Bonsai menininko užduotis yra tyrinėti medelio prigimtį ir tuo naudojantis perteikti norimą mintį savo sukurtu dizainu ir reprezentacijos būdu. Tačiau pradedantiesiems menininkams yra paprasčiau įvaldyti meną sekant tam tikrais bonsai kūriniams būdingais estetiniais principais. Keli principų pavyzdžiai:
Bonsai Lietuvoje
Žinomiausias bonsai meno atstovas Lietuvoje – japoniškų sodų kūrėjas menininkas Kęstutis Ptakauskas. Įvertinto ir žinomo kaip bonsų meistras, K. Ptakausko darbai pripažinti ir tokiose šalyse kaip Japonija, Pietų Korėja, Šveicarija, Prancūzija, Anglija ir kt. 1994-aisiais jo įkurta „Bonsai studija“ organizuoja bonsai medelių formavimo kursus, parodas, japoniškų menų festivalius ir kitus su bonsai menu susijusius renginius. Per daugiau nei dvidešimt metų nuo įkūrimo, „Bonsai studija“ suorganizavo dešimt tarptautinių bonsai ir suiseki parodų, penkis japonų menų festivalius, apie 100 įvairių paskaitų ir kt. K. Ptakauskas yra išleidęs knygą pavadinimu „Ryto rasos sodas“, kurioje pristatoma japoniška kultūra, bonsų estetika, menas ir kt.
Dar vienas žinomas bonsai menininkas Lietuvoje yra Kęstutis Totoraitis. Jis įkūrė parduotuvę „Bonsaisodas.lt“, kurioje prekiauja savo augintais ir formuotais bonsai medeliais. Kartu su žmona jis taip pat įkūrė pirmąjį Lietuvoje bonsai medelių viešbutį.
Lacuna Coil
Lacuna Coil yra Italijos gotikinio metalo grupė iš Milano.
Akambai
Akambai, kambai – Rytų Afrikos tauta, priklausanti bantams, gyvenanti Kenijos vidurinėje dalyje. Populiacija ~2,3 – 2,5 mln. žmonių. Kalba Nigerio kalbų šeimai priklausančia kambų kalba (kikamba).
Pagal padavimą, jie atsikėlė iš pietryčių, nuo Kilimandžaro kalno (manoma, kad Kenijoje gyvena nuo XVIII a. pirmos pusės). Plačiai paplito po Keniją (iš jų kalbos kilęs ir šalies pavadinimas), aktyviai prekiavo su vandenyno ir Viktorijos ežero pakrančių tautomis. Kolonistiniu laikotarpiu akambai buvo arabų ir europiečių karavanų vedliai per centrinius Kenijos rajonus.
Tradiciniame tikėjime paplitęs protėvių kultas, animizmas, aukščiausia dievybė – Ngai. Dabar tarp akambų plinta krikščionybė. Verčiasi žemdirbyste, ganykline gyvulininkyste, geri keramikai, krepšių pynėjai, medžio raižytojai. Nuo XX a. pab. dalis akambų uždarbiauja miestuose ir verslo rajonuose.
Antanas Stanevičius (1953)
Antanas Stanevičius (g. 1953 m. liepos 26 d. Užunevėžiai, Panevėžio rajonas) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, poetas, fotografas.
Biografija
1970 m. baigė Panevėžio rajono Raguvos vidurinę mokyklą, 1975 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete – žurnalistikos specialybę.
1972–1974 m. Vilniaus universiteto savaitraščio „Tarybinis studentas“ korespondentas, 1974–1983 m. laikraščio „Tiesa“ korespondentas, 1983–1986 m. savaitraščio „Literatūra ir menas“ korespondentas, atsakingasis sekretorius. 1986–2002 m. – dienraščio dienraščio „Tarybinė Klaipėda“ ir „Klaipėda“ vyriausiasis redaktorius. Nuo 2002 m. UAB „Eglės leidykla“ direktorius ir redaktorius.
Lietuvos fotomenininkų sąjungos, Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
Maršalo Salų vėliava
thumb|250px|right|[[Vaizdas:FIAV 110110.svg|23px Vėliavos santykis: 10:19]] right|thumb|250px|Ramiojo vandenyno salų globojamos teritorijos vėliava; naudota [[1965–1979 m.]] right|thumb|250px|[[JTO vėliava, naudota Mikronezijoje 1947–1965 m.]] right|thumb|250px|[[JAV vėliava, naudota Mikronezijoje 1944–1986 m.]] Maršalo Salų vėliava buvo patvirtinta 1979 m. gegužės 1 d.
Antanas Stanevičius (1953)
Kūryba
Personalinės parodos: