cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Serbijos istorija
Serbų pasipriešinimas ir Austrijos-Turkijos karai
Europos jėgos ir ypač Austrija rungėsi daugelyje karų prieš osmanų imperiją, padedama serbų, kurie gyveno okupuoti osmanų. Per Austrijos-Turkijos karą (1593–1606), 1594 m. serbai suorganizavo sukilimą Banate – turkiškoje Panonijos dalyje, o sultonas Muradas III atsakė degindamas šventojo Savos relikvijas – serbams patį švenčiausią monumentą, kurį gerbė net serbų kilmės musulmonai. Hercegovinoje serbai subūrė dar vieną pasipriešinimo centrą, bet kai Turkija ir Austrija pasirašė taikos sutartį, jie atsisakė keršto turkams. Tokia įvykių eiga per ateinančius šimtmečius tapo įprasta.
thumb|left|Belgrado apsiaustis 1717 m. Per didįjį karą (1683–1690) tarp Turkijos ir Šventosios Lygos, į kurią įėjo Austrija, Lenkija bei Venecija ir kurią rėmė popiežius, šios trys jėgos pakurstė serbus maištauti prieš osmanus, ir netrukus prasidėjo sukilimai bei partizaninis karas Balkanų regione: nuo Juodkalnijos ir Dalmatijos pakrantės iki Dunojaus baseino ir senosios Serbijos (Makedonijos, Raškos, Kosovo ir Metohijos). Tačiau kai austrai išvedė kariuomenė iš Serbijos, jie pakvietė serbus keltis šiauriau į Austrijos teritorijas. Turėdami rinktis tarp osmanų priespaudos ir gyvenimo krikščioniškoje šalyje, serbai apleido namus ir persikėlė į šiaurę, vedami patriarcho Arsenije Čarnojevic.
Kitas svarbus serbų istorijos epizodas vyko 1716-18 m., kai serbų etninės teritorijos nuo Dalmatijos, Bosnijos ir Hercegovinos, Belgrado ir Dunojaus baseino vėl tapo karo lauku naujam Austrijos-Turkijos karui, pradėtam princo Eugenijaus Savojiečio. Dar kartą serbai kovėsi už Austriją. Po taikos sutarties pasirašymo Požarevac mieste, osmanai neteko visų teritorijų Dunojaus baseine, taip pat šiaurinės Serbijos ir šiaurinės Bosnijos, Dalmatijos ir Peloponeso žemių.
Paskutinis austrų-turkų karas, vadinamas Dubica karu (1788-91) kilo austrams pakursčius Bosnijos krikščionius maištauti. Iki XX a., kai sugriuvo dvi didžiosios imperijos, daugiau nekilo jokių karų.
Naujųjų laikų Serbija
Serbija gavo autonomiją Osmanų imperijoje per du sukilimus 1804 m. (vadovavo Dorde Petrovic – Karadorde) ir 1815 m. (vadovavo Milošas Obrenovic), nors turkų kariai sostinėje Belgrade dislokavo karius iki 1867 m. Turkijos imperija jau patyrė didelę vidaus krizę be vilties atsigauti. Tai turėjo didelės įtakos visiems krikščionims gyvenusiems osmanų priespaudoje. Serbai ne tik pradėjo nacionalinę, bet ir socialinę revoliuciją, ir palaipsniui Serbija ėmė domėtis Europos valstybėmis, susipažindama su buržuazijos visuomenės vertybėmis.
Serbijos kunigaikštystė
miniatiūra|left|Gegušės susirinkimas Karlovice paskelbia Serbijos Voivodiną 1848 m. thumb|200px|Serbija ir Vojvodina atskirų imperijų sudėtyje
Po sėkmingų sukilimų ir karų prieš osmanus, susiformavo nepriklausoma Serbijos kunigaikštystė, kuri gavo tarptautinį pripažinimą 1878 m. Serbija buvo kunigaikštystė arba „kneževina“ (knjaževina) nuo 1817 iki 1882 m. ir karalystė nuo 1882 iki 1918 m., kurių gyvavimo metu vidaus politika sukosi aplink konfliktą tarp Obrenovic ir Karadordevic šeimų.
Šis laikotarpis pažymėtas dviejų dinastijų pasiketimu, pradedant Dorde Petrovič – Karadžiordže, pirmojo serbų sukilimo vadu, ir Milošu Obrenovic, antrojo serbų sukilimo vadu. Toliau vystantis Serbijai progresavo ekonomika, kultūra, menai, pirmiausia dėl išmintingos šalies politikos siųsti jaunus žmones į Europos sostines gauti išsilavinimo. Jie grįždavo su naujomis idėjomis ir vertybių sistema. Vienas iš užsienio politikos pasikeitimų, kurį perėjo Turkijos provincija, buvo Serbijos karalystės pripažinimas 1882 m.
Tuo pačiu metu, per 1848-ųjų revoliuciją, serbai Austrijos imperijoje išsireikalavo autonominės Serbijos provincijos, žinomos kaip Serbų Voivodina. Austrijos imperatoriaus sprendimu, 1849 m. lapkričio mėn., ši provincija pertvarkyta į Austrijos karališkas žemes ir pavadinta Serbijos ir Tamiš Banat kunigaikštyste. Prieš serbų valią 1860 m. provincija panaikinta, bet to regiono serbai gavo galimybę pasiekti savo politinius reikalavimus 1918 m. Šiandien šis regionas žinomas kaip Vojvodina.
1885 m. Serbija buvo prieš susijungimą su Bulgarija ir rytų Rumelija ir užpuolė Bulgariją. Tai žinoma kaip serbų-bulgarų karas. Nepaisant geresnių ginklų ir vadovų, Serbija pralaimėjo.
Serbijos karalystė
thumb|200px|Serbijos karalystės teritorija 1913 m.
1882 m., Serbija gavo karalystės statusą. Taip ji tapo Europos valstybių susitelkimo dalimi ir atsirado pirmosios politinės partijos, pradėjusios naują politinio gyvenimo periodą. 1903 m. valstybės perversmas, į sostą atvedęs Karadordės vaikaitį karalių Petar I, atvėrė kelią parlamentinei demokratijai Serbijoje. Turėdamas Europos lygio išsilavinimą, šis liberalus karalius išvertė Džono Stiuarto Milo „On liberty“ ir parašė valstybės konstituciją. Tai sukūrė parlamentinės valdžios ir politinės laisvės laikotarpį, kurį sutrukdė išsilaisvinimo kovų pradžia. 1878 m. Berlyno sutartis garantavo Serbijai visišką nepriklausomybę, tačiau neleido sujungti visų serbų gyvenamų žemių. Serbų vadovybė, paveikta sėkmingo Vokietijos ir Italijos suvienijimo XIX a. orientavosi į pietų slavų išvadavimą iš Habsburgų ir Osmanų imperijų. Dėl to 1912–1913 m. kilo Balkanų karai, tai buvo viena iš I pasaulinio karo priežasčių. Balkanų karai 1912–1913 m. apribojo turkų valdžią Balkanuose. Turkija buvo nustumta atgal iki Bosporo ir žemėse iš kurių jie pasitraukė susikūrė naujos Balkanų valstybės.
miniatiūra|left|Serbijos karalystės kariuomenė 1914 m.1914 m. Birželio 28 d. Austrijos sosto paveldėtoją Francą Ferdinandą Bosnijos sostinėje Sarajeve nužudė Gavrilo Principas, „Jaunosios Bosnijos“ narys ir vienas ir „Juodosios Rankos“ (Crna Ruka) žudikų, ir tai tapo priežastimi Austrijai pradėti karą prieš Serbiją, kas laikoma Pirmojo pasaulinio karo pradžia, nepaisant Serbijos sutikimo (liepos 25 d.) su beveik visais Austrijos reikalavimais (jie nesutiko išduoti žudiką Austrijai). Serbijos armija gynė šalį ir pasiekė keletą pergalių, bet galiausiai ją sutriuškino Vokietijos, Austrijos-Vengrijos ir Bulgarijos pajėgos, ir ji turėjo pasitraukti iš šalies teritorijos per Albanijos kalnynus iki Adrijos jūros. Rugpjūčio 16 d. Antantė pažadėjo Serbijai Sremo, Bačkos, Baranjos, rytų Slavonijos, Bosnijos ir Hercegovinos ir rytų Dalmatijos žemes po karo kaip kompensaciją. Korkyroje atsinaujinusi Serbijos armija sugrįžo kautis Tesalonikų fronte kartu su Antantės pajėgomis – Prancūzija, Jungtine Karalyste, Rusija, Italija ir JAV. Pirmajame pasauliniame kare nukentėjo 1 264 000 žmonių – 28 % Serbijos 4,5 mln. populiacijos, kurioje užregistruota ir 58 % vyrų populiacjos netektis, kurios nepavyko pagerinti.
Jugoslavijos karalystė
220px|thumb|left|Belgradas XX a. pradžioje Dėl sėkmingos sąjungininkų gynybos 1918 m. rugsėjo mėn. Bulgarija pasidavė, o vėliau išlaisvintos ir okupuotos serbų žemės (1918 lapkritis). Lapkričio 25 d. serbų asamblėja, Bunjevci ir kitos Vojvodinos tautos Novi Sade nubalsavo už prisijungimą prie Serbijos. Taip pat lapkričio 29 d. Nacionalinė Juodkalnijos karalystės asamblėja balsavo už sąjungą su Serbija, o po dviejų dienų Austrijos-Vengrijos pietinių slavų žemių vadovų asamblėja balsavo už prisijungimą prie naujos Slovėnų, kroatų ir serbų valstybės, kuri vėliau žinoma kaip Jugoslavijos karalystė.
Pasibaigus Pirmajam pasauliniam karui ir sugriuvus Austrijos-Vengrijos bei osmanų imperijoms, susidarė palankios sąlygos Serbų, kroatų ir slovėnų karalystei pripažinti 1918 m. gruodžio mėn. Jugoslavų idealai jau ilgai buvo paplitę tarp trijų valstybių intelektualų, kas ir davė pavadinimą valstybei, bet tarptautinis politinių jėgų susibūrimas tada neleido jo įgyvendinti. Tačiau po karo, intelektualai idealistai pasidavė politikams ir, būdami įtakingiausi kroatų politikai, oponavo naujos valstybės sukūrimui nuo pat pradžių.
1920 m. pradžioje, serbų premjero ministro Nikola Pasičiaus vadovaujama Jugoslavų vyriausybė panaudojo spaudimą prieš balsuotojus ir etnines mažumas, konfiskuodami opozicinius biuletenius ir kitus opozicijai palaikyti skirtus įrankius, daugiausia Kroatijos valstiečių partijai ir jos mažesniems sąjungininkams. Pasičius manė, kad Jugoslavija turi būti centralizuota, vietoj skirtingų regionų savivaldybių ir identitetų kurianti Belgrado rankose sutelktą Didžiosios Serbijos nacionalinę koncepciją.
Tačiau šalis į krizę pateko, kai serbų atstovas parlamente ėmė šaudyti į opozicijos suolus, vietoje nužudydamas du ir mirtinai sužeisdamas Kroatijos valstiečių partijos lyderį, Stjepan Radic 1928 m.
Karalius Aleksandras I, pasinaudojęs krizės rezultatais, uždraudė nacionalines parijas 1929 m., sumažino vyriausybės galią ir pervadino šalį Jugoslavija. Jis tikėjosi užgniaužti separatistines tendencijas ir nuraminti nacionalistines aistras. Tačiau pasikeitė jėgos tarptautiniuose santykiuose: Italijoje ir Vokietijoje į valdžią atėjo naciai, Stalinas tapo absoliučiu Sovietų sąjungos vadovu. Nė viena iš šių trijų valstybių nerėmė Aleksandro I politikos. Pirmosios dvi norėjo peržiūrėti tarptautines sutartis pasirašytas po Pirmojo pasaulinio karo, o sovietai užsibrėžė tikslą atgauti pozicijas Europoje ir vykdyti aktyvesnę tarptautinę politiką. Jugoslavija buvo kliūtis tiems planams, o karalius Aleksandras I rėmė Jugoslavijos strategiją.
Per oficialų visitą prancūzijoje 1934 m., karalių Marselyje nužudė tarptautinės Makedonijos revoliucinės organizacijos narys. Ekstremalių nacionalistų organizacija Bulgarijoje turėjo planų aneksuoti teritorijas palei rytų ir pietų Jugoslavijos sieną kartu su „Ustaše“ (kroatų fašistų separatistų organizacija) kooperacija. 1930-ųjų pabaigoje tarptautinė politinė arena paženklinta augančia netolerancija tarp autoritetingų asmenybių, agresyvia totalitarinių režimų politika ir nuostata, kad tvarka po Pirmojo pasaulinio karo prarado savo galią, o rėmėjai prarado pozicijas. Kroatų lyderis Vlatko Maček ir jo partija sugebėjo iškovoti Kroatijos banovinos (administracinės provincijos) sukūrimą 1939-ais. Susitarimas pažymėjo, kad Kroatija lieka Jugoslavijos dalimi, bet jis staigiai sukūrė nepriklausomą politinį tapatumą tarptautiniuose santykiuose.
Serbija Antrame pasauliniame kare
miniatiūra|left|Vokietijos kariai lydi civilius į egzekuciją [[Kragujevacas|Kragujevaco mieste 1941 m.]] miniatiūra|Vokietijos okupuota marionetinė Serbijos valstybė („Nedičiaus Serbija“) Įsibėgėjus Antrajam pasauliniui karui, princas-regentas Paulius pasirašė sutartį su Hitleriu (kaip ir Bulgarija, Rumunija, Vengrija). Tačiau, sukilus tautai, sutartis buvo atmesta, ir princas-regentas buvo ištremtas. Visas karališkąsias pareigas perėmė nepilnametis karalius Petras II.
Tuo būdu 1940-ųjų pradžioje Jugoslavija buvo apsupta priešiškų valstybių: išskyrus Graikiją, visos kitos kaimyninės šalys buvo pasirašiusios sutartis arba su Vokietija, arba su Italija. Hitleris stipriai spaudė Jugoslaviją prisijungti prie ašies jėgų. Vyriausybė netgi buvo linkusi su juo susitarti, bet dauguma gyventojų tokios sutarties nepalaikė, vyko demonstracijos prieš nacizmą, kurias valdžia grubiai slopino.
1941 m. balandžio mėn. Liuftvafė pradėjo bombarduoti Belgradą ir kitus didesnius miestus. Pagrindinės jėgos iš Vokietijos, Italijos, Vengrijos ir Bulgarijos įsiveržė į Jugoslaviją. Po trumpo karo Jugoslavija besąlygiškai pasidavė. Klausydamas patarimų ir ieškodamas sąjungininkų paramos, karalius Petras II paliko šalį. Jį sutiko kaip didvyrį, sugebėjusį pasipriešinti Hitleriui. Karališkoji Jugoslavijos vyriausybė, vienintelis legalus Jugoslavijos valdžios organas, tęsė darbą Londone. Tada okupuojančios ašies jėgos padalino Jugoslaviją. Vakarų žemės bei Bosnija ir Hercegovina paverstos marionetine šalimi, pavadinta Nepriklausoma Kroatijos valstybe, valdoma kroatų politinės karinės organizacijos – ustašių. Serbija tapo antrąja nacių marionete, vadovaujama serbų armijos generolo Milano Nedičiaus. Šalis buvo žinoma kaip Nedičiaus Serbija. Šiaurinės dalys aneksuotos Vengrijos, o Bulgarijai teko rytų ir pietų žemės. Kosovas ir Metohija aneksuoti Albanijos, kurią rėmė fašistinė Italija. Juodkalnija irgi atiteko Albanijai, o vėliau ją okupavo Italijos kariai. Slovėniją pasidalijo Vokietija ir Italija, pastaroji dar gavo salų Adrijos jūroje.
Serbijoje vokiečių okupantai pastatė keletą koncentracijos stovyklų žydams ir komunistinio partizanų judėjimo nariams, taip pat rojalistams četnikams, kurie liko ištikimi karaliui ir savarankiškai pradėjo pasipriešinimo judėjimą.
Didžiausios koncentracijos stovyklos buvo Banicoje ir Sajmištėje šalia Belgrado, kur, pagal pačius kukliausius duomenis, nužudyta apie 40 000 žydų. Visose stovyklose išnaikinta apie 90 % Serbijos žydų populiacijos. Vengrijos aneksuotame Bačkos regione 1942 m. nužudyta daugybė serbų ir žydų. Etninių serbų persekiojimas vyko ir Sremo regione, kurį valdė Nepriklausoma Kroatijos valstybė, ir Banato regione, valdomame Vokietijos.
miniatiūra|Jugoslavijos partizanai 1944 m. Vokietijos okupacinių pajėgų brutalumas ir kroatų ustašių režimo vykdytas serbų, žydų, čigonų ir prieš ustašius nusiteikusių kroatų genocidas sukūrė stiprų antifašistinį pasiprišinimą Nepriklausomoje Kroatijos valstybėje. Daugelis režimo priešininkų prisijungė prie komunistų partijos suburtų partizanų (nacionalinė išsivadavimo armija, vadovaujama Josipo Broz-Tito) kare prieš nacius ir komunizmo priešus. Rojalistų generolo Dragoliubo Michailovičiaus vadovaujami četnikų partizanai buvo palaikomi serbų ir kovojo pieš ustašius, komunistus ir vokiečius. Pasikeitus jėgų santykiui, į karo pabaigą komunistai četnikus nugalėjo ir nelegaliai įgijo valdžią Jugoslavijoje.
Karo eigoje ir po jo komunistų partizanai nužudė daug civilių, kurie nerėmė komunistų idėjų. Komunistai šaudė žmones be teismo arba teisdami politiniais ir ideologiniais motyvais. Tikima, kad dešimtys tūkstančių, daugiausia serbų, komunistų buvo nužudyti per pirmus metus po karo. Pagal komunistų vykdytą žemės ūkio reformą pokario metais valstiečiai, grasinami įkalinimu, turėjo atiduoti didžiąją dalį kviečių, javų ir gyvulių valstybei. Žemė ir nuosavybė buvo masiškai konfiskuojamos. Dauguma žmonių taip pat buvo apžmeižti ir neteko civilinių teisių. Visose žiniasklaidos srityse įsigalėjo cenzūra ir sukurtas Tito kultas.
1944 m. spalio 20 d. Raudonoji armija išlaisvino Belgradą, o iki metų pabaigos ir visą Serbiją. Jugoslavija buvo tarp šalių, kare nukentėjusių labiausiai: 1 700 000 (10,8 % gyventojų) žmonių nužudyta, o valstybei padaryta žala pagal to meto kainas siekė 9,1 milijardą JAV dolerių.
Serbija Jugoslavijos Socialistinės Federacinės Respublikos sudėtyje
miniatiūra|J. Brozas Tito ir JAV prezidentas [[Richard Nixon|Ričardas Niksonas su žmonomis Baltuosiuose rūmuose 1971 m.]] Po karo Josipas Broz-Titas tapo pirmuoju naujos socialistinės Jugoslavijos prezidentu ir valdė geležiniu kumščiu. Kažkada buvusi žemdirbių šalis, Jugoslavija tapo vidutinio lygio industrine valstybe ir įgijo teigiamą tarptautinę reputaciją, remdama dekolonizacijos procesą ir prisiimdama vadovaujantį vaidmenį neprisijungusių šalių judėjime. Socialistinė Jugoslavija buvo sudaryta iš 6 respublikų (iš šiaurės į pietus): Slovėnijos, Kroatijos, Bosnijos ir Hercegovinos, Serbijos, Juodkalnijos ir Makedonijos bei dviejų autonominių Serbijos regionų – Vojvodinos bei Kosovo ir Metochijos. Nors dėl etninių ir istorinių priežasčių autonominiai regionai galėjo būti suformuoti ir kitose respublikose, jie atsirado tik Serbijoje. Dauguma tokį reiškinį laikė ne serbų kilmės Tito noru susilpninti Serbiją.
Iš pradžių komunistų valdžia kopijavo Sovietų Sąjungos santvarkos modelį, bet 1948 m. paaštrėjus santykiams tarp abiejų šalių, nuo Sovietų Sąjungos atsiribojo ir vykdė nepriklausomą politiką, bendradarbiaudama su Vakarų šalimis bei išsaugodama dalį rinkos ekonomikos elementų.
1974 m. konstitucija šiek tiek padidino Jugoslavijos respublikų ir Serbijos regionų autonomiją. Daugelis tai laiko atskaitos tašku, nuo kurio Jugoslavijos reikalai ėmė blogėti.
Po Tito mirties 1980 m. valstybei kasmetinės rotacijos būdu vadovavo šešių respublikų ir dviejų autonominių regionų vadovai. Centrinė valdžia nusilpo, atgijo nacionaliniai nesutarimai. Per 1980-tuosius respublikos skirtingai pradėjo tvarkyti savo ekonomikas: į vakarus orientuotos Slovėnija ir Kroatija vykdė rinkos ekonomikos reformas, o Serbija toliau laikėsi valstybinės nuosavybės programos. Ekonominiai nesutarimai irgi kėlė įtampą tarp respublikų. Federacijos iširimui priešinosi tik serbai. Nuo 1987 m. Serbijos vadovu tapęs Slobodanas Miloševičius panaikino Vojvodinos ir Kosovo autonomijas, Kosove prasidėjo neramumai.
Jugoslavijos žlugimas
thumb thumb Socialistinė Jugoslavijos federalinė respublika skilo 1991–1992 m. per keletą karų, paskelbus Slovėnijos, Kroatijos, Bosnijos ir Hercegovinos nepriklausomybes. Serbai, bandydami išlaikyti slavų žemes įsivėlė į karus su Bosnija ir Hercegovina ir Kroatija. Makedonija paliko federaciją taikiai.
1992 m. žlugus Jugoslavijos SFR, Serbija su Juodkalnija sudarė Jugoslavijos federaciją, kuri 2003 m. performuota į Serbijos ir Juodkalnijos valstybių sąjungą. 1998 m. Serbija dalyvavo kariniame konflikte su Kosovu, kuris bandė atsiskirti. 2000 m. nuverstas karus sukėlęs autoritarinis serbų vadovas Slobodanas Miloševičius.
Serbijos nepriklausomybė
Juodkalnijos piliečiai 2006 m. gegužės 21 d. nubalsavo už visišką nepriklausomybę (55,5 proc. „Taip“ ir 44,5 proc „Ne“). Juodkalnija paskelbė nepriklausomybę 2006 m. birželio 3 d., Serbija padarė tą patį 2006 m. birželio 5 d. ir tai reiškė Serbijos ir Juodkalnijos valstybių sąjungos panaikinimą ir nepriklausomos Serbijos valstybės susikūrimą.
Po taikaus atsiskyrimo Juodkalnija, kaip ir Serbija, tapo savarankiška valstybe 2006 m. Tarptautinės teisės ir įsipareigojimai perleisti Serbijai, kaip Federalinės Jugoslavijos respublikos ir Serbijos ir Juodkalnijos paveldėtojai.
Kosovo statusas
2008 m. vasario 17 d. Kosovas paskelbė nepriklausomybę nuo Serbijos. Kosovą pripažino daug šalių, tarp kurių JAV ir dauguma ES šalių.
Benininkai
Benininkai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Pagėgių, prie Benininkų upelio ir kelio. Paštas LT-99285.
Istorija
1950–1992 m. buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.
Metal Gear Solid 4: Guns of the Patriots
Metal Gear Solid 4: Guns of the Patriots (メタルギアソリッド, Metaru Gia Soriddo, arba MGS) – tai garsiosios Metal Gear Solid serijos pratęsimas PS3 konsolei. Žaidime valdomas tradicinis serijos herojus Solid Snake. Veiksmas vyksta 2014 metais, praėjus 5 metams nuo Metal Gear Solid 2 įvykių.
Žaidimas
Žaidimas palaiko 5.1 Dolby Digital ir 720p, bet galutinis produktas gali turėti 7.1 Dolby Digital ir 1080p.
Solid Snake valdymas labai panašus į Snake Eater, bet dabar dar labiau supaprastintas ir patogesnis.
Žaidimą galima pereiti vien tik pirmojo asmens režimu.
Žaidime yra virš 70 ginklų ir daiktų.
Kadrų skaičius(FPS) – 60 per sekundę ir krenta tik labai retai, kai ekrane labai daug sprogimų.
Visi video intarpai yra sukurti žaidimo variklio.
Pilkšvas žaidimo filtras nėra vienintelis žaidime, skirtingose vietovėse bus skirtingas filtras.
Žaidimo sunkumo lygiai :
HUD spalvą galima bus rinktis iš 20 spalvų paletės.
Kauno Atletas
Atletas – istorinis krepšinio klubas, įkurtas 1962 m. Klubas dalyvavo LKL čempionate iki 2007 m., kai dėl finansinių sunkumų pasitraukė iš čempionato.
2020-2021 m. sezone klubas persikėlė į NKL.
Rekordai
Kauno „TOPO Centras-Atletas“ žaidėjas Vilius Gabšys 2004 m. sausio 10 d. mače su Klaipėdos „Neptūnu“ įmetė 10 tritaškių iš 14 (71,4 % taiklumu) ir užfiksavo du naujus LKL rekordus (taškų per vieną mačą – 46, ir įmestų tritaškių per vieną mačą – 10). „TOPO Centras-Atletas“ šį susitikimą laimėjo 108:91.
Pasiekimai
{|
Žymiausi žaidėjai ir treneriai
Treneriai:
Romas (reikšmės)
Žodis romas reiškia:
Susiję terminai:
Vlodavos cirkulas
Vlodavos cirkulas - viena iš Habsburgų monarchijos, Galicijos ir Lodomerijos karalystės apskričių egzistavusi 1803-1809 metais. Apskritis buvo įkurta sujungus Palenkės Bialos cirkulą ir Chelmo cirkulą. Vakaruose ribojosi su Sedlcų cirkulu, pietuose su Liublino cirkulu, šiaurėje ir rytuose su Rusijos imperija. Apskritis pavadinta Vlodavos miesto vardu, bet apskrities centras buvo Palenkės Bialos miestas. 1809 m. teritorija prijungta prie Varšuvos kunigaikštystės, Sedlcų departamento.
Žamblu
Žamblu  – miestas vidurio Belgijoje, Valonijoje, Namiūro provincijoje, pusiaukelėje tarp Vavro ir Namiūro. Yra žemės ūkio universitetas, įsikūręs buvusioje abatijoje. Miesto varpinė priklauso į UNESCO pasaulio paveldą įtrauktoms Belgijos ir Prancūzijos varpinėms.
Istorija
Miestas pradėjo kurtis aplink 945 m. įkurtą Šv. Petro abatiją. 1578 m. mieste vyko Žamblu mūšis tarp Ispanijos ir olandų sukilėlių.
Gabriliava
Gabriliava – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 7 km į pietryčius nuo Žaslių, prie Vilniaus−Kauno geležinkelio. Seniūnaitijos centras. Prateka Prakusa (Ilgių ežero intakas).
Gyventojai
thumb|left|240px|Geležinkelio pervaža šalia Gabrilavos
Lapciai
Lapciai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vyškų valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 16 km į šiaurės vakarus nuo Bielsko ir apie 27 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Juozas Balčiūnas-Švaistas
Juozas Balčiūnas-Švaistas (1891 m. kovo 30 d. Rokiškis – 1978 m. rugsėjo 21 d. Los Andželas, JAV) – Lietuvos rašytojas, redaktorius, Lietuvos kariuomenės pulkininkas.
Biografija
1909–1913 m. mokėsi Panevėžio mokytojų seminarijoje. Kelerius metus mokytojavo Stačiūnuose. 1915 m. įstojo į mokytojų institutą Stavropolyje. 1917 m. baigė karo mokyklą Maskvoje. 1924–1928 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultete.
1918 m. Vokiečiams besitraukiant iš Lietuvos, suorganizavo Obelių miesto komitetą ir valsčiaus miliciją tvarkai palaikyti. 1919–1939 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje, pulkininkas. 1928–1935 m. žurnalo „Karys“ redaktorius, 1942–1944 m. Kauno miesto savivaldybės švietimo referentas. 1941 m. redagavo pirmuosius du leidinio „Lietuvių archyvas“ tomus.
1944 m. pasitraukė į užsienį, nuo 1949 m. gyveno JAV. Dirbo laikraščio „Naujienos“ redakcijoje.
Daug apysakų ir vaizdelių išspausdino leidiniuose „Skaitymai“, „Lietuva“, „Sekma diena“, „Lietuvos aidas“, „Naujoji Romuva“. Išvertė F. Dostojevskio romaną „Nusikaltimas ir bausmė“ (1929–1930 m., 6 d.).
Dovydiškių sutartis
Dovydiškių sutartis – 1380 m. gegužės 31 d. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Jogailos ir Vokiečių ordino didžiojo magistro Vinricho fon Kniprodės įgaliotinių taikos sutartis, sudaryta Dovydiškėse (veikiausiai Užnemunėje).
Pasirašyta per tam tikslui surengtą medžioklę, kad nekiltų įtarimo Kęstučiui. Jogaila slapta pasižadėjo nepadėti Trakų kunigaikščiui Kęstučiui ir jo vaikams, jeigu jų valdas pultų kryžiuočiai. Jogaila siekė susidaryti saugų užnugarį kovai su maištaujančiais broliais - Polocko kunigaikščiu, pretendentu į Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sostą Andriumi ir Briansko kunigaikščiu Dmitrijumi Algirdaičiu ir karui su jų sąjungininku, Maskvos didžiuoju kunigaikščiu Dmitrijumi Doniečiu.
Dovydiškių sutartis sukėlė kovą tarp Jogailos ir Kęstučio bei kuriam laikui susilpnino Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės priešinimąsi vokiečių agresijai į lietuvių žemes.
Pavadinimą Dovydiškės pateikė kronikininkas Vygandas Marburgietis. Kiti variantai – Daudiškės, Dorodisken. 1381 m. liepos 18 d. pro šią vietovę Kęstutis su kariuomene ėjo kariauti prie Įsruties, taigi, galima spėti, kad Dovydiškės gali būti Užnemunėje arba Rytų Prūsijoje netoli Romintos girios.
Gyventojų tankumas
right|360px thumb|right|360px|Gyventojų tankis pagal valstybes, 2005 m. liepos duomenimis thumb|220px|Walled City Gyventojų tankumas yra gyventojų skaičius tenkantis tam tikros teritorijos plotui.
Paprastai gyventojų tankumas skaičiuojamas vienam kvadratiniam kilometrui, tokiu atveju imamas bendras gyventojų skaičius teritorijoje (valstybėje, regione ir pan.) ir dalinamas iš jos ploto, išreikšto kvadratiniais kilometrais. Tokiu būdu skaičiuojamas šalies, miesto, apskrities arba viso pasaulio gyventojų tankumas. Nurodant valstybės gyventojų tankumą paprastai skaičiuojamas tik valstybės sausumos plotas.
Bendras pasaulio gyventojų tankumas yra 44,7 žm./km².
Valstybės
Palyginimui Lietuvos gyventojų tankumas yra 48 žm./km².
Grenlandijoje gyventojų tankumas yra dar mažesnis nei Mongolijoje (0,025 gyv./km²), tačiau ji nėra savarankiška valstybė, o Danijos sudėtinė dalis. Rečiausiai gyvenamas žemynas yra Antarktida – 0,0001-0,0003 gyv./km².
Atskirai paimtas gyventojų tankumo dydis yra mažai sakantis, nes atspindi tik vidutinę vertę. Jame neatsižvelgiama į geografines sąlygas, pvz., negyvenamas sritis – dykumas, kalnus. Dėl to šalių mastu dideliu gyventojų tankumu nepasižymi tokios šalys kaip Egiptas, Saudo Arabija ar Kinija.
Miestai
Valstybės viduje gyventojų tankumas labai skiriasi. Tankiausiai gyvenami yra miestai, kuriuose taip pat yra tankiau ir rečiau gyvenami rajonai. Pavyzdžiui, Makao (Kinija) yra labai didelis gyventojų tankumas – 16 521 gyv./kv.km. Makao miesto rajone Freguesia de Santo Antonio jis yra žymiai didesnis – čia vienam kvadratiniam kilometrui tenka beveik 100 000 gyventojų.
Galbūt didžiausias kada nors pasiektas gyventojų tankumas pasaulyje buvo Honkongo rajone Walled City, kuris 1993 m. buvo nugriautas. Čia 0,026 km² plote gyveno 50 000 gyventojų, o tai sudaro rekordinį 1 900 000 gyv./km² skaičių.
Europoje dideliu gyventojų tankumu pasižymi Paryžius (24 672 gyv./km²). 11-ame miesto rajone (11. Arrondissement), gyventojų tankumas siekia 40 672 gyv./km².
Miestų ar jų dalių gyventojų tankumo skaičiavimas vien pagal administracines ribas gali būti mažai atspindintis realią padėtį, nes priklauso nuo to kokie negyvenami plotai priskiriami tai teritorijai (miškai, parkai).
Retai gyvenamos vietos
thumb|240px|Negyvenami rytų Sibiro plotai
Retai gyvenamos vietos paprastai pasižymi itin nepalankiomis gyvenimo sąlygomis. Praktiškai negyvenamos sausumos vietos yra ledynai (Antarktida, didžioji Grenlandijos dalis, arktinės ir antarktinės salos), kadangi dėl pastovios ledo dangos ir neigiamų temperatūrų neįmanoma vystyti jokios ūkinės veiklos. Taip pat labai mažu gyventojų tankumu pasižymi dykumos (Didžioji Smėlio, Didžioji Viktorijos dykuma, Atakama, centrinė Sachara, Arabijos dykuma ir kt.), kadangi ten dėl vandens, augalijos stygiaus, aukštų ir kontrastingų temperatūrų išgyventi sunku, bene vienintelės gyvenamos vietos yra oazės. Kalnai taip pat gyvenami retai, kadangi ten sudėtingas susisiekimas, stinga derlingo dirvožemio, atšiaurus klimatas.
Miškų masyvuose nors ir pakanka tiek drėgmės, tiek derlingo dirvožemio, tiek statybinių medžiagų, tai retai gyvenamos vietos, dėl susisiekimo problemų, izoliacijos nuo visuomenės, sunkumų įsisavinant miškingus plotus (itin retai gyvenama Sibiro, Aliaskos ir Kanados taiga, Amazonijos miškai). Retai gyvenami ir bemiškiai dideli lygumų plotai – tundra, stepės, savanos. Pagrindinės priežastys gali būti nepalankus klimatas (kritulių stygius ar nepastovumas, dideli temperatūrų skirtumai), nederlingas dirvožemis, statybinių medžiagų trūkumas. Tarp tokių retai gyvenamų lygumų galima paminėti tundrų regionus, Patagoniją, Gran Čiaką, prerijas, Afrikos savanų ruožus, Centrinės Azijos stepes.
Dar retai gyvenamos ar išvis negyvenamos yra atokios salos dėl sudėtingo susisiekimo, labai riboto išteklių kiekio. Tokių salų pavyzdžiai gali būti Šv. Elenos, Tristano da Kunjos salos, Pitkernas, didelė dalis Okeanijos atolų, Malvinų salos ir kt.
Tankiai gyvenamos vietos
Nuo seniausių laikų žmonės kūrėsi upių slėniuose ir deltose. Upės nuolat teikė vandenį, reikalingą žemdirbystei, kasmetiniai upių potvyniai palikdavo itin derlingą aliuvio sluoksnį, puikiai tikusį auginti kultūras. Be to upėmis nesudėtinga keliauti, vystyti prekybą. Taip pat geroms žemdirbystės ir prekybos vystimo sąlygomis pasižymi derlingos, palankiose klimatinėse sąlygose esančios lygumos ar neaukšti kalnai, jūrų pakrančių užutėkiai, tarpukalnių slėniai. Iš tokių tankiai gyvenamų vietų paminėtinas Nilo žemupys, Didžioji Kinijos lyguma, Indo-Gango žemuma, Vakarų Europos lygumos, JAV Pakrantės žemuma, Meksiko slėnis, Nigerio delta.
Taip pat itin tankiai gyvenamos palankiose gamtinėse sąlygose esančios ir ne izoliuotos salos – Java, Sumatra, Balis, Didžioji Britanija, Šri Lanka, Japonijos salos, Espanjola, Karibų salos.
Lietuva
thumb|200px|Gyventojų tankumas Abiejų Tautų Respublikoje XVI a. thumb|200px|Gyventojų tankumas Abiejų Tautų Respublikoje XVIII a.
Kadangi Lietuvos gamtinės sąlygos visoje teritorijoje yra panašios, todėl ir gyventojų tankumas visame plote tolygus. Tankiausiai gyvenami miestai, tačiau bendras gyventojų tankumas nebūtinai didžiausiuose miestuose, kadangi į didžiųjų miestų plotą įeina nemaži miškų, parkų masyvai, yra istorinės dalys, kuriose nėra gyvenamos, tuo tarpu neseniai išaugusiuose, pramoniniuose miestuose didžiąją dalį užima gyvenamieji kvartalai, todėl jų gyventojų tankumas didesnis; palyginimui – Vilnius (1354 žm./km²), Kaunas (2281 žm./km²), Klaipėda (1926 žm./km²), Marijampolė (2271 žm./km²), Panevėžys (2236 žm./km²), Mažeikiai (2956 žm./km²). Taip pat pakankamai tankiai gyvenamos priemiesčių teritorijos.
Bendrai paėmus Lietuvoje tankiausiai gyvenami centriniai ir vakariniai rajonai (45-60 žm./km²), kur vyrauja lygumų plotai ir palankiau verstis žemdirbyste. Rečiausiai gyvenami rytų ir pietryčių Lietuvos plotai (15-20 žm./km²), kur plyti nemaži miškų masyvai, gausu vandens telkinių, o paviršius kalvotas.
Užvis rečiausiai gyvenama Lietuvos teritorija yra Labanoro seniūnija, esanti Labanoro girioje (1,3 žm./km²). Kita retai gyvenama sritis – Marcinkonių seniūnija Varėnos rajone. Jos vidutinis gyventojų tankumas tik 3,6 žm./km². Beveik visą seniūnijos teritoriją dengia Dainavos giria.
Dev Patel
Devas Patelis (, g. 1990 m. balandžio 23 d.) – indų kilmės Jungtinės Karalystės aktorius, žinomas iš populiaraus E4 TV serialo Skins, bei režisieriaus Denio Boilo 2008 m. dramos Lūšnyno milijonierius.
Naujamiestis (Vilnius)
Naujamiestyje veikia daug Vilniaus pramonės, prekybos, komunikacijų, statybos, transporto bendrovių, Lietuvos komercinių bankų (SEB, Luminor ir kt.) padaliniai, yra daug ambasadų (Kinijos, Japonijos ir kt.), medicinos įstaigų, turizmo ir paslaugų bendrovių. Naujamiestyje įsikūręs Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultetas. Vakariniame pakraštyje, už Geležinio Vilko gatvės prasideda Vingio parkas (su vasaros estrada, VU botanikos sodo padaliniu, stadionu, kapais, koplyčiomis). Šiauriniame pakraštyje, šalia Lukiškių iškilęs Tauro kalnas.
thumb|left|240px|Naujamiestis 2008 m.
Dev Patel
Biografija
Devas lankė Longfildo pradžios mokyklą, paskui Vaitmoro vidurinę mokyklą , kurioje lankė dramos pamokas.
Naujamiestis (Vilnius)
Pietrytiniame Naujamiesčio pakraštyje stovi Vilniaus geležinkelio stotis ir Vilniaus autobusų stotis. Rajoną kerta daug svarbių gatvių: Savanorių prospektas, J. Basanavičiaus, Naugarduko, Kauno, Tūkstantmečio (pietinio aplinkkelio dalis). Daug svarbių VVT stotelių: Stotis, Savanorių prospektas, Gerosios Vilties st., Sparta, Žemaitės st., Čiurlionio st.
Dev Patel
Biografija
Nuo 2000 m. lankė Reiners Leino akademijoje tekvondo ir 2006 m. kovo 11 d. iškovojo juodą diržą. Devas dalyvavo įvairiuose nacionaliniuose ir tarptautiniuose tekvondo čempionatuose ir 2004 m. Pasaulio tekvondo čempionate Dubline pelnė bronzos medalį.
Naujamiestis (Vilnius)
Istorija
Nors Naujamiestis pagal savo pavadinimą − Naujas miestas, iš tiesų − tai vienas seniausių Vilniaus rajonų. 1860 m. nutiesus Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelį, rajono vystymasis tapo itin spartus. 1875 m. sudarytas naujas miesto plėtros planas. Naujamiestis šiame plane suskirstytas stačiakampiais kvartalais, vietoj buvusių gatvelių ir keliukų suplanuotos tiesios gatvės. Šis planas, su nedideliais pakeitimais, buvo įgyvendintas. Dabartinė Naujamiesčio gatvių sistema suformuota laikantis 1875 m. plano. Atsirado Mindaugo, Švitrigailos, Vytenio, T. Ševčenkos, Kauno, Panerių, Šaltinių, Aguonų gatvės. XIX a. pabaigoje šiose gatvėse gerokai suintensyvėjo statybos. Kaip ir visame Vilniuje, čia pradėti statyti daugiaaukščiai mūriniai pastatai.
Dev Patel
Biografija
Devo Patelio aktoriaus karjera prasidėjo 2007 m., kai buvo pakviestas TV serialo jaunimui Skins peržiūrą. Po sėkmingos peržiūros jis gavo JK gyvenančio musulmono jaunuolio iš Pakistano Anvaro Kharalo vaidmenį. Serialas, pasakojantis apie Bristolio jaunimo gyvenimą sulaukė didelio pasisiekimo JK ir tęsėsi du sezonus.
2008 m. Devo sukurtas pagrindinis filmo Lūšnyno milijonierius vaidmuo – Džamalas Malikas, aktoriui atnešė pasaulinį pripažinimą. Filmas pelnė filmų festivalių, kino akademijų apdovanojimus ir nominacijas, o Devas 2009 m. pelnė geriausio jauno atlikėjo (aktoriaus) apdovanojimą.
thumb|300px|right|Džel, Mišelė ir Anvaras seriale [[Skins (serialas)|Skins]] thumb|300px|right|Džamalas Malikas filme [[Lūšnyno milijonierius (filmas)|Lūšnyno milijonierius]]
Fluoritas
thumb|150px|Dirbinys iš fluorito Fluoritas – halogenidų klasės mineralas, kalcio fluoridas, CaF2.
Pagal Moso skalę fluorito kietumas yra 4. Kristalinė struktūra – kubinė, rečiau oktaedras ar dodekaedras.
Fluoritas pasižymi fluorescentinėmis savybėmis, kai kurie fluorito pavyzdžiai pasižymi termofluorescentinėmis savybėmis.
Jis būna pačių įvairiausių spalvų: permatomas, baltos, geltonos, raudonos, mėlynos, žalios. Žinomas nuo Antikos laikų.
Randamas dažniausiai žematemperatūriniuose hidroterminiuose plyšiuose. Taip pat granituose, marmuruose ir kitose metamorfinėse uolienose. Naudojamas plieno, aliuminio, fluoro vandenilio rūgšties gamyboje ir kt.
Libros grupė
Libros grupė, Libra holdingas – lietuviško kapitalo baldų pramonės kontroliuojančioji bendrovė, viena didžiausių Lietuvoje medienos ir baldų gamybos grupių.
Koncerno valdybos pirmininkas, generalinis direktorius – Tomas Juška. Įmonių grupės akcininkai – Vilmantas Petrauskas, Tomas Juška, Irmantas Rajunčius ir Edvardas Tamulis; 21,18 proc. „Libros holdingo“ akcijų 2004 m. įsigijo buvęs Norvegijos žiniasklaidos ir pramonės koncerno „Orkla“ vadovas Jensas P. Heyerdahlas.
Istorija
„Libra“ grupė veiklą pradėjo 1991 m.: ją įkūrė penki Vilniaus universiteto Ekonomikos fakulteto studentai. Tada 20–22 metų jaunuoliai nusprendė išbandyti sėkmę dirbdami medienos perdirbimo ir baldų pramonės versle.
2004 m. buvo parduota gaminių už 280 mln. litų. 2006 m. investicijoms skirta 15 mln. litų.
Medienos perdirbimo įmonės 90 proc. baldų pramonės produkcijos eksportuoja į Vokietiją, Japoniją, JAV, Švediją, Norvegiją ir kitas valstybes.
Bendrovės
„Libros holdingas“ jungia bendroves į „Libros grupę“.
Grupėje yra:
Kozielos-Poklevskiai
Kozielos-Poklevskiai (kartais - Poklevskiai-Kozielos) (, 🇷🇺) – bajorų giminė, kilusi iš Maskvos Didžiosios kunigaikštystės.
Giminės pradininku laikomas Petras Kozlovas, kuris kartu su kunigaikščiu Andrėjum Michailovičium Kurbskiu Livonijos karo metu perėjo į ATR pusę. Po Ulos (Časnikų) mūšio susvyravus maskvėnų frontui, drąsiau pasijuto ir caro represuojami Maskvos didbajoriai. 1564 m. balandžio 30 d. į lietuvių pusę perbėgo žymus karvedys, kunigaikštis Andrėjus Michailovičius Kurbskis. Tikėtina, kad Kozlovas buvo ne prastos kilmės ir karalius Žygimantas Augustas jam suteikė Poklevo valdą Ašmenos paviete bei bajoro titulą. Todėl nuo XVII a. giminės pavadinimas siejamas su geografine vietove.
1616 m. Petro proanūkis Fabijonas Ivanovičius Koziela-Poklevskis buvo Vitebsko pavieto kaštelionas.
Kita kilmės versija - kilmė nuo priedneprės, kai giminės pradininkas Kozel 1415 m. buvo LDK pasiuntiniu Lenkijos Vislicoje. 1504 m. minimi broliai Jonas ir Mykolas Kozelos.
Lietuvoje giminė buvo įsikūrusi Aukštaitijoje, valdė Degsnio, Vaduvų ir Jotaučių dvarus.
Giminės atstovai
Skiriamos net penkios giminės šakos, iš kurių su Lietuva daugiausia ryšių turi ši:
thumb|right|200px|[[Poklevskių-Kozelų koplyčia Ukmergės raj. Antakalnio I kaime]]
Trėmimai
Pagal Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimų centro duomenis iš Utenos rajono ištremta:
Titas Pomponijus Atikas
Titas Pomponijus Atikas (109–32 m. pr. m. e.) – romėnų didikas (raitelis – eques), geriausiai žinomas dėl savo draugystės su oratoriumi ir politiku Marku Tulijum Ciceronu. Jam dedikuotas Cicerono traktatas apie draugystę (De Amicitia), o jų susirašinėjimą Cicerono išlaisvintas vergas ir asmeninis sekretorius Markas Tulijus Tironas surinko į šešiolika knygų (Epistulae ad Atticum).
Kilęs iš raitelių klasės Pomponijus gimė ir užaugo Romoje. Jaunystėje mokėsi su Ciceronu, Liucijum Torkvantu, jaunesniuoju Marijum „su kuriais jis tapo toks artimas, kad nebuvo nieko brangesnio už juos per visą jo gyvenimą“[Neposas]. Jis buvo geras studentas ir 85 m. pr. m. e. jis išvyko lavintis į Atėnus, kur paniro į literatūrą ir filosofiją. Jis taip mylėjo Atėnus ir jų kultūrą, kad pasiėmė pravardę „Atticus“ t. y. „žmogus iš Atikos“. Apie tai užsimenama Cicerono penktoje knygoje De finibus bonorum et malorum.
Atikas praturtėjo gavęs palikimą ir sumaniai tvarkydamasis dvare. Jis naudojo turtus savo pomėgiui laiškams ir išlaikė būrį vergų, treniruotų kopijuoti ir rišti knygas ir išleido, tarp kitų dalykų, savo draugo Cicerono kūrinius. Pats Atikas parašė vieną knygą (graikiškai) konsultuojamas Cicerono, ir šiek tiek poezijos. Niekas iš jo kūrinių neišliko.
65 m. pr. m. e. Atikas apsigyveno Romoje. Pagal epikūrines savo nuotaikas, jis nesikišo į politiką kiek tik buvo įmanoma, išskyrus kai Ciceronui iškildavo pavojus. Pvz.: kai Ciceronas buvo priverstas palikti šalį 49 m. pr. m. e., Atikas jam padovanojo 250 tūkst sestercijų. Bet iš esmės į politiką nesikišo, nors, kaip Ciceronas, buvo optimatų (aristokratų „partija“) narys ir laikėsi konservatyvių pažiūrų.
Prieš dėdęs mirtį, jis buvo dėdės įsūnytas ir pasivadino Titu Servilijum Pomponijanu. Vėliau jis vedė triumvirato nario Kraso proanūkę. Ji jam pagimdė sūnų, kuriam suteikė jo vardą (mažai apie jį žinoma), ir dukrą Ceciliją Atiką, kuri vėliau buvo pirmoji Marko Vipsanijaus Agripos žmona.
Jis likųsį gyvenimą praleido Romoj ir nusižudė nusimarindamas badu, po to kai kelis mėnesius nepagydomai sirgo. Kornelijus Neposas parašė jo biografiją.
Liesis (Vitaitis)
Biografija
Priskiriamas legendinei Palemono dinastijai, Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vito, valdžiusio 1268-1269 m sūnus. Vienas keturių Lietuvos didžiojo kunigaikščio Traidenio (valdė 1269–1282 m.) brolių, minimų XIII a. Haličo–Voluinės metraštyje.
Neigiamą Traidenio įvaizdį sukūrę rusų metraštininkai jo brolių Baržos, Sirpučio, Liesio ir Svalkenio gyvenimą aprašo palankiai – šie buvo priėmę stačiatikių tikėjimą. Liesis su Barža ir Svalkeniu žuvo kovose su Voluinės kunigaikščiu Vasilka Romanovičiumi.
Edenas
thumb|right|260px|„Adomas ir Ieva Edeno sode“ (dail. [[Lukas Kranachas Vyresnysis, 1530 m., aliejus, drobė. Vienos meno istorijos muziejus)]] Èdenas ( – sodas; ; ) – Biblijoje aprašyta vieta, kurioje Dievas apgyvendino pirmuosius žmones Adomą bei Ievą ir iš kurio už nepaklusnumą išvarė.
Vaizduojamas kaip sodas, kuriame teka upės, auga gyvybės, gėrio ir blogio pažinimo medžiai. Dievas uždraudė valgyti pažinimo medžio vaisius, bet žaltys sugundė žmones ir jie buvo ištremti.
Edene kelią prie gyvybės medžio saugo cherubinas su ugnies kalaviju.
Edenas apibrėžtas Pradžios knygoje Senajame Testamente kaip sodas, plytintis į rytus nuo Izraelio, toje vietoje, kurią užlieja upė, išsišakojusi į keturias upes: Pisoną, Tigrą, Eufratą ir Gehoną.
Nuo ankstyvosios krikščionybės laikų Edenas pradėtas tapatinti su rojumi.
Judaizmas
Judaizme – teisiųjų amžinojo gyvenimo po mirties vieta.
Biruta Baumanė
Biruta Baumanė (, 1922 m. birželio 6 d. Kalnamuiža, Tervetės valsčius – 2017 m. sausio 21 d.) – latvių tapytoja.
Biografija
Mokėsi Tervetės vidurinėje mokykloje, kurioje mokytojavo jos tėvai Liucija ir Fricis Fridbergai. 1940 m. baigė Jelgavos gimnaziją. 1940–1941 m. mokėsi pas dailininką R. Sutą. 1941–1943 m. studijavo filosofiją Latvijos universiteto Filosofijos faluktete, jį uždarius perėjo į Filologijos fakultetą, bet 1948 m. baigė Latvijos dailės akademiją.
1951 m. ištekėjo už skulptoriaus Karlio Baumanio, 1953 m. gimė duktė Lainė (dailininkė Lainė Kainaizė).
Kūryba
Nutapė buitinės tematikos žanrinių kompozicijų (ciklas „Latgalių vestuvės“ 1967–1969 m., „Trys žvejų kurtos“ 1969 m., „Valstiečiai“ 1970 m.), portretų („Autoportretas naktį“ 1965 m.), peizažų („Senas žvejų uostas Ventspilyje“ 1969 m.), figūrinių kompozicijų su cirko, teatro, liaudies švenčių motyvais („Už kulisų“ 1973 m., „Linksmasis smuikininkas“ 1974 m., „Klounas ir akrobatė“ 1975 m., diptikas „Cirkas“ 1980 m.), aktų, natiurmortų. Ankstyvieji kūriniai prislopintos ochros spalvos, vėlesnieji ryškių, lokalių spalvų. Paveiksluose dažnai išlieka drobės faktūra, neuždažyto grunto lapai. Nuo 1956 m. dalyvavo parodose.
Studentiškos dvikovos randas
thumb|right|250px|Studento korporanto nuotrauka. Matyti keli seni randai ir viena šviežia žaizda. 1896 m. Studentiškos dvikovos randas – akademinio fechtavimo dvikovose gautas randas. Nuo maždaug 1825 m. tokie randai laikyti savotiškomis garbės žymėmis. Vadinti įvairiai – menzuro randai, gyrimosi randai, vokiškai Schmitte ar Renommierschmiss. Dvikovų randai buvo populiarūs tarp aukštesnių socialinių sluoksnių austrų ir vokiečių, kurie XIX a. pabaigoje ir XX a. pradžioje užsiiminėjo akademiniu fechtavimu. Dvikovų randai buvo laikomi savo klasės ir garbės ženklais, nes fechtavimas buvo populiarus tarp universitetų studentų, o fechtavimo draugijos to meto Austrijos ir Vokietijos universitetuose turėjo aukštą statusą. Šie randai yra savotiškas ankstyvas skarifikacijos pavyzdys šiuolaikinės Europos visuomenėje. Dvikovų praktika ir susiję randai buvo paplitę ir to meto Vokietijos kariškių tarpe.
Amerikiečių turistai, apsilankydavę Vokietijoje XIX a. pabaigoje, būdavo sukrėsti pamatę Heidelbergo, Bonos, Jėnos ir kitų didžiųjų Vokietijos universitetų studentus korporacijų narius su randuotais veidais. Vieni randai seni, kiti šviežesni, treti vis dar sutvarstyti.
To meto akademinis fechtavimas labai skyrėsi nuo dabartinio sportinio fechtavimo. Dvikovų dalyviai naudojo ne rapyras, o sunkius kardus. Tokie kardai palikdavo kur kas rimtesnius randus, negu dabartiniai standartiniai sportiniai kardai. Individualios dvikovos tarp studentų buvo ritualizuotos. Neretai dėvėdavo apsauginius drabužius, pvz., dešinės rankos apsaugą.
Dvikovų randų kultūra buvo labiausiai įprasta Vokietijoje ir Austrijoje, mažiau kai kuriose Centrinės Europos šalyse. Trumpam buvo pasirodžiusi net Oksfordo universitete. Vokietijos kariškiams iki Pirmojo pasaulinio karo buvo leidžiama kautis garbės dvikovose. Šią praktiką 1933 m. vėl atnaujino nacistinė Vokietijos vyriausybė.
Tokioje studentiškoje dvikovoje buvo laikoma idealu ir narsos demonstravimu išstovėti ir gauti smūgį (o ne padaryti žaizdą kitam). Nugalėtoju laikydavo žmogų, kuris gebėdavo pasibaigus dvikovai nueiti su akivaizdžia veido žaizda. Būdavo svarbu parodyti savo tvirtybę dvikovoje ir gebėjimą nebijoti gaunamų žaizdų.
Socialinė reikšmė
Randai būdavo gaunami tam tikrame socialiniame kontekste, susiję su socialine padėtimi ir akademine institucija, todėl jie rodė individo narsą ir tai, kad jis tinkamas partneris šeimai sukurti. Dvikovų randai būdavo akivaizdžiai matomi, tačiau ne tokie rimti, kad individas būtų suluošintas ar visiškai sudarkytu veidu. Pvz., Otas fon Bismarkas netgi teigė, kad randai yra narsos ženklas, kad žmogaus drąsumą galima įvertinti pagal „randų skaičių jo skruostuose“.
Mažumų grupės Vokietijoje irgi įsitraukdavo į šią praktiką, laikydamos tai būdu pagerinti savo padėtį. Pvz., kai kurie žydai tame irgi dalyvaudavo ir išdidžiai demonstruodavo savo veidų randus. 1874 m. Viljamas Osleris (William Osler, tada medicinos studentas) apsilankė Berlyne ir aprašė „vieną mano pažįstamą daug žadantį ispaną, kurio pusė veido, paprastai tai kairioji pusė, buvo išraižyta netaisyklingai išsibarsčiusiais visomis kryptimis einančiais randais, kurie skruostą padalino į įvairių formų lopus, tai keturiolikos dvikovų žymės.“ Kai kurie Vokietijos žydai randus laikė socialiai sveikų individų žymėmis.
Randų prigimtis
Randai paprastai būdavo kairiajame skruoste, o dešinysis likdavo be randų. Patyrę fechtuotojai, dalyvavę daugelyje susirėmimų, dažnai įgydavo ir daug randų. Vienas 1877 m. miręs dvikovininkas „...kovėsi ne mažiau kaip 13 dvikovų, bet galvoje, veide ir kakle turėjo 137 randus.“
Paprastai žaizdos būdavo nesunkios: „žaizdos paprastai sukeldavo tik laikiną nepatogumą ir iki gyvos galvos savo žymėse palikdavo liudijimą apie kovotą kovą. Sužeidimai, išskyrus nosies, lūpų ir ausų, net ne visada būdavo skausmingi, ir bjaurių randų galima išvengti, jei tik sužeistasis neima pernelyg daug gerti, dėl ko žaizdos sutinsta ir paraudonuoja. Naudojami kardai būna tokie skustuviškai aštrūs, kad jie kerta nesumušdami, todėl žaizdos kraštai gali būti sėkmingai suspausti, kad veidas neliktų sudarkytas, kaip kad būna, jei, pvz., nukertama ausis.“
Kartais į žaizdas dėdavo ašutų ir palikdavo jas žiojėti, kad susidarę randai būtų ryškesni. Ašutai veikdavo kaip žaizdos dirgikliai.