cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hevešas
Geografija
Pietinė medės dalis yra Didžiojoje Vengrijos lygumoje. Šiaurėje kyla Biuko kalnai, įtraukti į Biuko nacionalinį parką, Matros kalnai su aukščiausiu šalyje Kekešo kalnu (1014 m). Yra dirbtinis Tisos ežeras. Svarbiausios upės – Tisa, Zadva, Tarna, Laškas.
UE Extremenya
Istorija
Klubas įkurtas 1998 m. Tuo metu vadinosi Francfurt Cerni. Nuo 2003 m. vadanasi dabartiniu pavadinimu.
Streets of Rage
Streets of Rage  – šonan slenkantis beat 'em up (muštynių) žanro žaidimas, bendrovės „Sega“ 1991 m. rugpjūčio 2 d. išleistas konsolei Mega Drive. Pirmoji (iš trijų) serijos dalis. Vėliau žaidimas buvo pritaikytas ir kitoms platformoms, kaip antai Sega Game Gear, Mega-CD, Master System ir naujesnėms.
Buvo išleista žaidimų serijos motyvais paremta piešinių serija, kuri pasirodė „Sonic the Comic“ komiksuose. Žaidime vyrauja pripažinimo sulaukusi chiptune muzika, sukurta Yuzo Koshiro ir vėliau išleista atskirame albume, skirtame Japonijos muzikos rinkai.
Apžvalga
Kaip ir dvejais metais anksčiau „Segos“ išleistame „Golden Axe“, priešai žaidime atslenka iš abiejų ekrano pusių bei kartais išlenda ir iš kitų vietų. Žaidėjo tikslas yra nukauti visus priešininkus ir pereiti aštuonias vietoves, įvardijamas raundais. Išskyrus 7 raundą, visuose kituose susiduriama su bosu, neproporcingai dideliu priešu, kurį reikia įveikti. Priešingai nei žaidimo tęsiniuose, nei vienas iš priešų žaidime neturi vardų (tik japoniškosios versijos žinyne). Be to, tik bosai turi gyvybės skaitiklį. Kaip ir kituose panašiuose žaidimuose, „Streets of Rage“ galima nuo žemės pasiimti ginklų, tokių kaip buteliai ar nutekamieji vamzdžiai. Specialios atakos metu „Streets of Rage“ žaidime žaidėjui kovoje pagelbsti kairėje ekrano pusėje atvažiavęs policijos automobilis, iš kurio išlindęs policininkas iššauną sprogstamuosius užtaisus link žaidėją supančių priešų ir juos išžudo. Po vieną tokią ataką žaidėjui suteikiama vienai gyvybei arba vienam žaidimo lygiui. Tačiau žaidime taip pat galima rasti daiktų, suteikiančių ypatingų savybių. Paskutiniame raunde negalima pasinaudoti specialia ataka.
Žaidime viso yra trys veikėjai. Adam Hunter (pasižymėjęs boksininkas) yra pastebimai lėtesnis, bet stipresnis nei kiti. Axel Stone (kovos menų virtuozas) sugebėjimai yra vidutinio lygio, t. y. jis yra kiek lėtesnis už Blaze, bet vikresnis, tačiau kiek silpnesnis už Adam. Blaze Fielding (dziudo eskpertė) yra silpniausia iš visų, tačiau vikriausia ir gali iššokti aukščiausiai. Jos šuolių nuotolis ilgiausias, o dėl jos dziudo sugebėjimų priešininkų permetimai daro daugiausiai žalos.
Priklausomai nuo to ar žaidžiama dviese ar vienam, yra dvi skirtingos žaidimo pabaigos.
Įvertinimas
„Streets of Rage“ buvo gerai įvertintas kritikų. Žurnalo „MegaTech“ apžvalgoje teigta, kad žaidimas pasižymi „puikiais veikėjų modeliais, foniniais vaizdiniais ir muzika, taip pat puikiu žaidimo stiliumi ir galimybe žaisti dviese – viskuo, ko reikia puikiam pirkiniui.“ Žurnalas „Mega“ žaidimui skyrė 6-ąją vietą visų laikų geriausių Mega Drive konsolei skirtų žaidimų sąraše.
„GamesRadar“ rašė, kad žaidimo garso takelis – vienas geriausių iš kada nors sukurtų.
Strabla
Strabla  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vyškų valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 17 km į šiaurę nuo Bielsko ir apie 24 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaime yra Strablos geležinkelio stotis.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1617 m. kaime pastatyta pirmoji bažnyčia. 1779 m. bažnyčios varpinė. XVII a. kaime pastatyti rūmai, kurie perstatyti 1780-1785 metais. Bažnyčios ir rūmų pastatų kompleksai yra įtraukti į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Stanislavas Vaupšas
thumb|Stanislavas Vaupšas
Stanislavas Vaupšas (taip pat Stanislavas Vaupšas-Vaupšasovas, 1899 m. liepos 27 d. Gruzdžiuose, Šiaulių raj. – 1976 m. lapkričio 19 d.) – TSRS žvalgas, pulkininkas, Tarybų Sąjungos Didvyris (1944 m.).
Biografija
Gimė 1899 m. Gruzdžiuose (Šiaulių raj.). Nuo 1914 m. gyveno Maskvoje, dirbo žemkasiu, armatūrininku gamykloje „Provodnik“.
1918 m. savanoriu įstojo į Raudonąją Gvardiją, vėliau – Raudonąją Armiją. Rusijos pilietinio karo metais kaip eilinis karys kariavo Pietiniame fronte, vėliau Rytų fronte prieš generolo Dutovo ir baltųjų čekų dalinius, vėliau -Vakarų fronte. 1919 m. Smolenske baigė karinius politinius kursus ir buvo paskirtas 151-ojo pulko politvadovas.
1920–1924 m. kaip Raudonosios Armijos Žvalgybos valdybos darbuotojas dirbo pogrindyje Vakarų Baltarusijoje, kūrė teroristinius būrius ir vadovavo jiems, kovojo su tuometinės Lenkijos (kuriai tada priklausė Vakarų Baltarusija) valdžia. Už veiklą Baltarusijoje buvo apdovanotas garbės ginklu ir Raudonosios Vėliavos ordinu.
Nuo 1924 m. dirbo žvalgybos organuose. 1927 m. baigė Raudonosios Armijos Vadų kursus (Курсы комсостава РККА). Maždaug nuo 1930 m. dirbo Baltarusijos GPU.
1937–1939 m. dalyvavo Ispanijos pilietiniame kare, atlikinėjo diversines užduotis frankistų užnugaryje. Buvo respublikonų armijos 14-ojo partizanų korpuso štabo vyriausias patarėjas žvalgybinių – diversinių operacijų klausimais. Pseudonimai – Šarovas ir draugas Alfredas. Vadovavo diversantų – sprogdintojų mokyklai. Žvalgybiniame žaidime įveikė vokiečių rezidentą Ispanijoje Otto Kirchnerį, išgavo vokiečių žvalgybos dokumentus, kurių dėka likvidavo didelį vokiečių agentų tinklą. Respublikonams pralaimėjus slapta išvežė dalį jų archyvų.
Nuo 1939 m. dirbo TSRS NKVD centriniame aparate. TSRS-Suomijos karo metu formavo žvalgybines – diversines grupes. nuo 1939 m. lapkričio vadovavo slidininkų batalionui, veikusiam Karelijos sąsmaukoje. 1940 m. tapo VKP(b) nariu (komunistu).
1940–1941 m. kaip agentas nelegalas buvo žvalgybinėje komandiruotėje Suomijoje ir Švedijoje (pseudonimas Jakovas). 1941 m. grįžo į TSRS.
1941 m. pabaigoje kariavo prie Maskvos – buvo Ypatingos paskirties atskirosios motošaulių brigados (, OMSBON) bataliono vadas. Po to jam buvo pavesta suformuoti ypatingos paskirties būrį, kuris turėjo pereiti fronto liniją ir veikti vokiečių kariuomenės užnugaryje Minsko apylinkėse.
Aleksandras Vabalas
Aleksandras Vabalas (g. 1910 m. gruodžio 31 d. senu stiliumi gruodžio 18 d. Kybartuose, Vilkaviškio apskritis) – Lietuvos ekonomistas, visuomenės veikėjas, žurnalistas.
Biografija
1931–1936 m. studijavo ekonomiką Vytauto Didžiojo universitete, 1944–1947 m. studijas gilino Insbruko universitete (Austrija), kur gavo daktaro laipsnį.
Stanislavas Vaupšas
Biografija
1942–1944 m. vadovavo stambiam spec. paskirties partizanų būriui „Vietiniai“ (~700 partizanų), veikusiam Minsko srityje (Baltarusija). Tuo metu Vaupšas buvo žinomas kaip papulkininkis Gradovas. Vaupšui buvo pavaldūs dar 15 partizanų būrių, 72 diversinės ir pogrindinės grupės. Vaupšo vadovaujami partizanai naikino vokiečių kareivius, sprogdino karinius ešelonus, geležinkelio kelius ir tiltus. Jis palaikė ryšius su kitais Baltarusijoje veikusiais partizanų būriais ir pogrindžio grupėmis, koordinavo jų veiklą. Per 28 mėn. jo vadovaujami partizanai nuvertė 187 traukinius su kariuomene, karine technika ir šaudmenimis, išvedė iš rikiuotės virš 14 tūkstančių vokiečių kariškių, atliko 57 stambias diversijas, iš jų 42 – Minsko mieste. Turėjo apie 500 agentų, rinkusių žvalgybinę informaciją apie vokiečių dalinius ir karinę veiklą.
Aleksandras Vabalas
Biografija
Priklausė ekonominių studijų draugijai, Lietuvos žurnalistų sąjungai, buvo Turizmo draugijos reikalų vedėjas. Kauno radiofone skaitė paskaitas ekonominėmis ir turizmo temomis, rašė į leidinius „Fiziškas auklėjimas“, „Sveikata ir darbas“, „Tautos ūkis“, „Lietuvos aidas“, „Diena“ ir kt. 1935 m. redagavo žurnalą „Sporto dienos“.
Stanislavas Vaupšas
Biografija
1944 m. jam suteiktas Tarybų Sąjungos Didvyrio vardas. S. Vaupšas buvo vienas iš 9 TSRS užsienio žvalgybos karininkų, apdovanotų Tarybų Sąjungos Didvyrio vardu už kovą priešo užnugaryje.
1945 m. dirbo NKGB centriniame aparate Maskvoje. 1945 m. rugpjūčio mėn. dalyvavo kovos veiksmuose su Japonija. Po to vadovavo NKGB operatyvinei grupei, naikinusiai Mandžiūrij oje japonų agentus.
Aleksandras Vabalas
Biografija
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, kur bendradarbiavo Dilingene leistame laikraštyje „Mūsų kelias“. 1948 m. emigravo į Venesuelą, dalyvavo lietuvių bendruomenės veikloje, bendradarbiavo žurnale „Tėvų kelias“.
Stanislavas Vaupšas
Biografija
Nuo 1946 m. gruodžio – žvalgybos skyriaus viršininkas Lietuvos MGB. 1946–1954 m. Lietuvos TSR saugumo organų darbuotojas. Nuo 1954 m. – atsargoje. Išėjęs į atsargą gyveno Maskvoje, kur ir mirė. Parašė tris memuarų knygas.
Apdovanojimai ir įamžinimas
Apdovanotas 4 Lenino ordinais, Raudonosios Vėliavos ordinu, Tėvynės karo 1 ir 2 laipsnio ordinais, Baltarusijos TSR Darbo Raudonosios Vėliavos ordinu (1932 m.), medaliais.
1980 m. TSRS Ministrų Tarybos nutarimu Pabaltijo pasienio apygardos 95-ojo Pasienio būrio 21-oji užkarda buvo pavadinta Vaupšo vardu. Užkarda priklausė Kapsuko (dabar Marijampolė) pasienio komendantūrai. Lietuvai atgavus nepriklausomybę ir 1992 m. iš Lietuvos išvedus TSRS karinius dalinius, šios užkardos nebeliko. Tačiau 1994 m. Rusijos Pasienio kariuomenės vyriausiojo vado įsakymu Tarybų Sąjungos Didvyrio pulkininko S. A. Vaupšasovo (Vaupšo) vardu buvo pavadinta kita užkarda 23-ajame Pasienio būryje Kaliningrado srityje. Užkarda saugo Rusijos-Lietuvos sieną. 23-iojo pasienio būrio mokomojo centro kariniame miestelyje stovi bronzinis Vaupšo biustas.
Prologas
Prologas ( iš pro – prieš ir logos – žodis) – siužetinio (epinio arba draminio) grožinės literatūros kūrinio įžanginė dalis, kuri supažindina su faktais, įvykiais, buvusiais prieš užsimezgant kūrinio veiksmui.
Antikos tragedijoje monologo arba dialogo formos prologu žiūrovai buvo paruošiami sekti scenoje vyksiantį veiksmą.
Lietuvos kariuomenės atkūrimas (1990 m.)
1990 m.
1990 m. kovo 12 d. Aukščiausioji Taryba priėmė nutarimą, kad TSRS karinės prievolės įstatymas Lietuvos piliečiams nebegalioja.
1990 m. kovo 14 d. nutarimu Aukščiausioji Taryba nutraukė TSRS karinių komisariatų veiklą Lietuvoje, ir TSRS Aukščiausiosios Tarybos pirmininkui Michailui Gorbačiovui pasiūlė derėtis dėl neteisėtai Lietuvoje esančios kariuomenės išvedimo. Tačiau atsakydamas M. Gorbačiovas 1990 m. balandį įvedė 76 dienas trukusią ekonominę blokadą.
1990 m. gegužės 31 d. prie Krašto apsaugos departamento įkurtas karinis – techninis sporto klubas su filialais, kuris būrė vyrus krašto apsaugos tarnybai.
1990 m. rugpjūčio 21 d. įsteigta Apsaugos tarnyba.
1990 m. rugsėjo 10 d. įsteigtas Pasienio apsaugos tarnybos skyrius.
1990 m. lapkričio 23 d. Lietuvos kariuomenės įkūrimo sukakčiai paminėti Kaune įvyko pirmasis po pusės šimtmečio okupacijos Lietuvos karių paradas.
Proktitas
Proktitas (🇬🇷 – išeinamoji anga) – tiesiosios žarnos uždegimas, kurį sukelia mikroorganizmai (dizenterijos, tuberkuliozės, vidurių šiltinės, gonorėjos, sifilio), patekę pro žarnyną arba išeinamąją angą. Kartais proktitas prasideda, sergant hemorojumi ir kitomis ligomis.
Lietuvos kariuomenės atkūrimas (1990 m.)
1990 m.
1990 m. gruodžio 20 d. Kaune įkurti Karininkų kursai.
Proktitas
Sergant proktitu, ligoniui skauda tiesiojoje žarnoje, jis dažnai tuštinasi, išmatose būna gleivių, kartais kraujo.
Liga gydoma sulfanilamidais, antibiotikais bei kitais vaistais. Daromos gydomosios klizmos.
Lietuvos kariuomenės atkūrimas (1990 m.)
1991 m.
1991 m. sausio 17 d. buvo įkurta Savanoriškoji krašto apsaugos tarnyba (SKAT), tūkstančiui savanorių buvo pavestos užduotys saugoti svarbius energetikos ir kitus valstybinius objektus.
1991 m. vasario 22 d. įsteigtas Mokomasis junginys, turėjęs rengti karius valstybės gynybai. Tuo tarpu Sovietų Sąjunga iki pat Rugpjūčio pučo įvairiausiomis priemonėmis stengėsi Lietuvai vėl primesti sąjunginės respublikos statusą:
1991 m. gegužės 19 d. Krakūnų pasienio kontrolės poste nužudytas pamainos viršininkas Gintaras Žagunis.
1991 m. liepos 31 d. Medininkų pasienio kontrolės poste žiauriai nužudyti septyni muitininkai ir policininkai. Šių žudynių vykdytojus ir organizatorius tebegloboja dabartinė Rusijos valdžia.
1991 m. spalio mėn. paskelbtas pirmas naujokų šaukimas į tikrąją krašto apsaugos tarnybą.
1991 m. spalio 15 d. įkurta Gelbėjimo ir civilinės saugos tarnyba, kuri turėjo koordinuoti valstybės institucijų veiklą didelių nelaimių padariniams likviduoti.
1991 m. spalio 16 d. buvo likviduotas Krašto apsaugos departamentas, o vietoj jo pradėta kurti Krašto apsaugos ministerija.
Rockstar Advanced Game Engine
Rockstar Advanced Game Engine (RAGE) – grafinis variklis, sukurtas studijų „Rockstar San Diego“ ir „Rockstar North“ („Rockstar Games“) ir skirtas kompiuteriniams žaidimams, veikiantiems su Playstation 3, Xbox 360, Wii ir Microsoft Windows sistemomis.
Čigonai (reikšmės)
Žodis čigonai reiškia:
Lietuvos kariuomenės atkūrimas (1990 m.)
1991 m.
1991 m. gruodžio 30 d. buvo suteikti pirmieji Lietuvos karininkų laipsniai.
Nuo 1992 m.
Visus 1992–1993 m. buvo sparčiai kuriamos naujos Lietuvos kariuomenės pajėgos:
1992 m. sausio 2 d. pradėjo dirbti Krašto apsaugos ministerija.
1992 m. sausio 2 d. atkurta Lietuvos karo aviacija – suformuota Krašto apsaugos aviacijos tarnyba.
1992 m. rugsėjo 1 d. Vilniuje duris atvėrė Krašto apsaugos mokykla.
1992 m. spalio 25 d. referendume priimta nauja Lietuvos Respublikos Konstitucija apibrėžė Lietuvos valstybės politinės, teisinės ir ekonominės sistemos pagrindus, nustatė nacionalinio saugumo užtikrinimo ir valstybės gynimo principus.
1992 m. lapkričio 1 d. įkurta Karinių jūrų pajėgų flotilė, jai perduoti anksčiau suformuoto Atskirojo laivų diviziono laivai ir įranga.
Antanas Šapalas
Antanas Šapalas (1914 m. rugsėjo 16 d. Vartų kaime, dab. Prienų rajonas – 1945 m. balandžio 19 d. Pucke) – Lietuvos ateitininkų organizacijos veikėjas..
Lietuvos kariuomenės atkūrimas (1990 m.)
Nuo 1992 m.
1992 m. lapkričio 19 d. iškilmingai paskelbė, kad atkuriama Lietuvos Respublikos kariuomenė. Taip buvo baigtos kurti ginkluotosios pajėgos ir pradėta formuoti krašto apsaugos sistema, plečiamos atskiros kariuomenės rūšys.
Antanas Šapalas
Biografija
Baigęs Prienų „Žiburio“ gimnaziją, studijavo chemiją Vytauto Dižiojo universitete. Buvo „Ateities“, „XX amžiaus“, „Ateities spindulių“, „Studentų dienų“ laikraščių bendradarbis. Aktyvus ateitininkas. 1940 m. perorganizavo moksleivių ateitininkų darbą veikti pogrindžio sąlygomis. 1941 m. buvo vienas iš Lietuvių aktyvistų fronto organizatorių, 1941 m. birželio sulikimo dalyvis. Aktyviai priešinosi nacių okupacijai: buvo Prienų „Kęstučio“ kovos būrio ryšininkas, bendradarbiavo slapta leidžiamame laikraštyje „Į laisvę“. 1943 m. buvo išrinktas Studentų ateitininkų sąjungos pirmininku.
Lietuvos kariuomenės atkūrimas (1990 m.)
Sovietų okupacinės kariuomenės išvedimas
1992 m. sausio 17 d. Maskvoje Lietuvos ir Rusijos vadovai Vytautas Landsbergis ir Borisas Jelcinas pasirašė Rusijos kariuomenės išvedimo iš Lietuvos komunikatą.
Antanas Šapalas
Biografija
Gestapo suimtas 1944 m., tardytas Kauno ir Tilžės kalėjimuose. Nuteistas kalėti Štuthofo koncentracijos stovykloje be teisės gauti laiškus. 1945 m. pavasarį kartu su kitais lietuviais kaliniais Alfonsu Lipniūnu ir Jonu Rimašausku buvo paskirtas įrenginėti ligoninę Putzig (dab. Puckas, Lenkija) miestelyje. Dienomis rinkdavo iš gyventojų patalynę, lovas, o naktimis slaugydavo ligonius. Užsikrėtes dėmėtąja šiltine, mirė. Buvo palaidotas miestelio kapinėse.
Lietuvos kariuomenės atkūrimas (1990 m.)
Sovietų okupacinės kariuomenės išvedimas
1992 m. vasario 27 d. iš Lietuvos iškeliavo pirmasis svetimos kariuomenės dalinys.
Antanas Šapalas
Biografija
1989 m. rugsėjo 16 d. palaikai buvo perlaidoti Lietuvoje, Prienų-Birštono kapinėse. Kapavietėje pastatytas lietuviškas koplytstulpis.
Lietuvos kariuomenės atkūrimas (1990 m.)
Sovietų okupacinės kariuomenės išvedimas
1992 m. rugsėjo 8 d. Maskvoje buvo pasirašytas Rusijos Federacijos ginkluotųjų pajėgų išvedimo iš Lietuvos Respublikos teritorijos grafikas.
Iki 1992 m. pabaigos iš Lietuvos pasitraukė 78 proc. numatytų išvesti pajėgų. Lietuvos valdžia perėmė 52 karinius objektus, tarp jų ir didžiausią Vilniuje Šiaurės karinį miestelį, karinius miestelius Ukmergėje, Marijampolėje ir Pabradėje. Paskutinis Rusijos karinis ešelonas pervažiavo valstybinę Lietuvos sieną 1993 m. rugpjūčio 31 d., oficialiai užbaigdamas Rusijos kariuomenės išvedimą.
Sporto dienos
Sporto dienos – dvisavaitinis sporto žurnalas, 1935 m. ėjęs Kaune, Laisvės al. 14 a.
Istorija
Leido „Maisto“ sporto klubas. Spausdino laikraščio „Dešimt centų“ spaustuvė, A. Narkevičiaus spaustuvė. Redaktorius Aleksandras Vabalas. Išėjo 35 numeriai.
Kriptofazija
Kriptofazija (crypto 'slaptas' + phasia 'kalbos sutrikimas') - kalba, kurią susikuria ir tarpusavyje vartoja identiški dvyniai, kurią supranta tik jiedu.
Daugelis lingvistų sieja kriptofaziją su idioglosija, kuri reiškia beveik tą patį, bet apima ir veidrodiškus veiksmus, pvz., sinchronišką vaikščiojimą, identiškas manieras. Kriptofazija yra labai mažai ištirta.
Šaltiniai teigia, kad identiški ir neidentiški dvyniai (tryniai, ketvertukai) šį gebėjimą išsiugdo, kadangi tarpusavyje bendrauja daugiau, negu su tėvais ar kitais žmonėmis. Šis paaiškinimas nėra įrodytas.
Martynas Jankus
Martynas Jankus (1858 m. rugpjūčio 7 d. Bitėnai, Šilutės apskritis – 1946 m. gegužės 23 d. Flensburgas, Vokietija, 1993 m. gegužės 30 d. perlaidotas Bitėnų kapinėse) – Mažosios Lietuvos visuomenės veikėjas, publicistas, spaustuvininkas, vienas „Aušros“ leidėjų. Dar tarpukario metais dėl tvirtos prolietuviškos pozicijos ir veiklos, skirtos Mažosios ir Didžiosios Lietuvos suartėjimui, buvo pavadintas Mažosios Lietuvos patriarchu.
Spaudos darbuotojas
1882–1883 m. išleido savo surinktų dainų rinkinius. 1883 m. laikraščio „Aušra“ vienas iniciatorių, rėmė ją lėšomis, rūpinosi administraciniais reikalais, 1884 m. balandžio mėn. – 1885 m. rugpjūčio mėn. nuo Nr.4 iki 8 jo atsakingasis redaktorius. Taip pat kartu su J. Mikšu 1884–1885 leido „Aušros kalendorius“. 1886–1887 m. leido ir redagavo laikraštį „Garsas“, 1891–1893 m. pirmojo lietuvių satyrinio laikraščio „Tetutė“, 1892 m. „Naujoji Aušra“, 1894 m. „Lietuviškas darbininkas“, „Ūkininkų prietelius“, 1900–1902 m. „Saulėteka“, 1909–1910 m. „Deinos laps“ redaktorius ir leidėjas. 1889–1892 m. „Varpo“ ir 1890–1905 m. „Ūkininko“ administratorius ir leidėjas.
1889 m. įsigijo spaustuvę Ragainėje, vėliau ją perkėlė į Tilžę, kur ji veikė iki 1892 m. varžytinių. Įsteigė spaustuvę Bitėnuose, kur ji veikė iki 1909 m. varžytinių. Išspausdino 312 knygų ir 15 periodinių leidinių lietuvių ir vokiečių kalbomis.
Savo leistoje periodikoje propagavo Didžiosios ir Mažosios Lietuvos suartėjimo idėją, kuri daugeliui lietuvininkų XIX a. pabaigoje nebuvo priimtina. Todėl Jankaus leidiniai Mažojoje Lietuvoje buvo leidžiami palyginti mažais tiražais ir stokojo populiarumo.
Visuomenės veikėjas
thumb|left|260px|Vyriausiasis Mažosios Lietuvos gelbėjimo komitetas ir jo bendradarbiai. Sėdi iš kairės: [[Vilius Šaulinskis, Jurgis Lėbartas, komiteto pirmininkas Martynas Jankus, Jonas Vanagaitis; stovi iš kairės: Steponas Darius, Aivas Ivaškevičius, A. Marcinkevičius, Juozas Pronckus. 1923 m. sausio 19 dieną.]]
Propaguodamas Didžiosios ir Mažosios Lietuvos kultūrinio suartėjimo idėją, Jankus buvo vienas iš 1885 m. Tilžėje įsteigtos „Birutės“ draugijos – pirmosios pasaulietinės mažlietuvių draugijos – iniciatorių, 1889–1892 m. jos pirmininkas. Vokietijos valdžiai pasikėsinus į lietuvių kalbos viešo vartojimo sferą, kartu su bendraminčiais bandė ginti lietuvninkų kultūrinius interesus. 1890 m. kartu su Jonu Smalakiu ir Dovu Zauniumi įsteigė pirmąją lietuvininkų politinę organizaciją – „Lietuwiszkos Konserwatywų Draugystės Komitetą“, kuris rūpinosi lietuvininkų kandidatų kėlimu rinkimuose į Prūsijos landtagą bei Vokietijos reichstagą.
Per Pirmąjį pasaulinį karą keičiantis geopolitinei situacijai, Jankus tapo politinio Mažosios ir Didžiosios Lietuvos suartėjimo šalininku. 1917 m. Rusijos imperijos lietuvių seime Petrograde jis net paskelbė deklaraciją apie Mažosios Lietuvos norą susijungti su Didžiąja Lietuva, o 1918 m. grįžęs į tėviškę, tapo vienu iš Tilžės akto signatarų. Kaip Lietuvai lojalus mažlietuvių veikėjas, 1920 m. kooptuotas į Lietuvos Tarybą ir dalyvavo propagandinėje veikloje Lietuvai rengiantis jėga užimti Klaipėdos kraštą. 1922 m. pabaigoje Jankus tapo vadinamojo Vyriausiojo Mažosios Lietuvos gelbėjimo komiteto, kuris savo veikla maskavo Lietuvos dalyvavimą Klaipėdos sukilime, pirmininku.
Po 1923 m. gyveno savo sodyboje Bitėnuose ir buvo dažnai lankomas kaip krašto įžymybė. thumb|right|Mažosios Lietuvos atstovai [[Lietuvos Taryba|Lietuvos Valstybės Taryboje Kristupas Lekšas, Martynas Jankus ir Jurgis Strėkys]]
Bibliografija
Parašė arba parengė 45 knygeles; daugelyje jų (pvz., kaip „Trumpi nusidavimai Prūsų Lietuvos“ (1891 m.), „Lietuvininkų bei Lietuvos nusidavimai“ (1897 m.) propagavo lietuvių suartėjimo idėjas; taip pat paskelbė socialinės ir politinės satyros eilėraščių rinkinėlių. Išleido Didžiosios ir Mažosios Lietuvos lietuvių liaudies dainų rinkinėlių. Bendradarbiavo ir JAV lietuvių spaudoje. Pasirašinėjo slapyvardžiais (V. Giedris, Martyneitis, Bitėnų Merčius ir kt.).
Betliejaus taikos ugnis
miniatiūra|Betliejaus taikos ugnis Betliejaus taikos ugnis (BTU) – simbolinė akcija, skirta žmonijos taikai ir brolybei. Ji buvo pradėta radijo ir televizijos transliuotojo ORF iniciatyva 1986 m. Austrijoje, Linco mieste. Idėja kilo socialinės paramos akcijos „Šviesa tamsoje“ metu. Kasmet ypač pasižymėjęs vaikas iš Austrijos keliauja į Palestiną ir Betliejuje uždega žvakę, kuri lėktuvu, specialioje kapsulėje, transportuojama į Vieną. Iš pradžių ugnis yra platinama po visą šalį, o vėliau ir po Europą. Šią Betliejaus Taikos Ugnies nešimo užduotį visose šalyse atlieka tų valstybių skautai.
Stasius Michelsonas
Stasius (Stasys) Michelsonas (1881 m. gruodžio 13 d. Palėvenėje, Kupiškio valsčius – 1973 m. rugpjūčio 24 d. Bostone) – politinis veikėjas, istorikas, JAV lietuvių spaudos darbuotojas, kultūros veikėjas.
Biografija
Tikroji pavardė – Michalkevičius, kilęs iš Kosciežo herbo bajorų. Pradinį mokslą ėjo kartu su kitų bajorų vaikais namų mokykloje Paliepių dvare netoli Rokiškio, išmoko prancūzų, vokiečių, lotynų, rusų kalbas. 1896 m., nuvežtas pas pusbrolį kunigą, buvo rengiamas stoti į kunigų seminariją, bet 1900 m. įstojo į Rygos vokišką technikos mokyklą. 1904 m. įstojo į Rygos politechnikos institutą, kur įsijungė į socialdemokratų veiklą.
1905 m. – revoliucijos veikėjas, Lietuvos socialdemokratų partijos narys. 1906 m. kovo mėn. pabėgo nuo arešto ir emigravo į JAV. Dirbo Bostone, metalo dirbinių ir pianinų dirbtuvėje. 1908 m. su J. Gegužiu iš A. Žvingilo nusipirko „Keleivį“ ir jį leido iki 1943 m., vėliau – kartu su žmona Margarita, o 1945 m. laikraštį, spaustuvę ir pastatą padovanojo Amerikos lietuvių socialistų sąjungai, iki 1953 m. laikraščio administratorius. Dalyvavo Susivienijimo lietuvių Amerikoje, Tėvynės mylėtojų draugijos, Lietuvių socialistų sąjungos veikloje. XX a. ketvirtame dešimtmetyje įsitraukė į antinacinį judėjimą.
1912–1945 m. leido „Keleivio kalendorių“, pats spausdinosi Ikso slapyvardžiu. 1912 m. subūrė scenos mėgėjų būrelį „Žaibas“, kuris pastatė per 20 veikalų. Perskaitė per 2000 paskaitų visuomenei lietuvybės, socializmo, laisvamanybės klausimais. Parašė mokslo populiarinamųjų knygelių.
Merionys I
Merionys – kaimas Švenčionių rajono savivaldybės pietuose, 11 km į rytus nuo Pabradės, kairiajame Meros upelio krante (priešais Pamerionis). Į pietus nuo kaimo plyti raistai.
Britpop
Britpop buvo britų alternatyvaus roko kultūrinis judėjimas, kuris pelnė populiarumą XX a. 10-ojo dešimtmečio viduryje Didžiojoje Britanijoje. Jam būdingas britų 7-to, 8-to dešimtmečio gitarinės pop muzikos įkvėptų atlikėjų ir grupių iškilimas. Nors ir šios grupės iš vis neturėjo juos vienijančio skambesio, jos buvo sugrupuotos kartu pagal savo įrašus pirmiau kaip estrados atlikėjai ir vėliau kaip nacionalinis kultūrinis judėjimas. Blur ir Oasis yra žymiausios šio judėjimo atstovės, kitos įtakingos grupės įvairiai siejamos su Britpop judėjimu yra Suede, Pulp, Elastica, Ocean Colour Scene, Supergrass ir The Verve.
Alberto Giacometti
Biografija
Albertas Džakometis gimė 1901 m. spalio 10 d. Borgonovo vietovėje rytų Šveicarijos kalnuose. Jo tėvas Džovanis buvo tapytoju postimpresionistu, motina Aneta Džakometi-Stampa, kilusi iš pasiturinčių vietos žemės savininkų. Albertas Džakometis buvo vienas iš keturių šeimos vaikų. Dėdė Augustas buvo tapytojas simbolistas, krikštatėvis Cuno Amiet – tapytojas fovistas. Brolis Diego tapo baldų dizaineriu, brolis Bruno – architektu. Būdamas dešimties Albertas piešė ir siuntė piešinius krikštatėviui. Būdamas dvylikos Albertas nutapė pirmą savo paveikslą aliejiniais dažais. 1915 m. Albertas pradėjo mokintis evangelikų mokykloje Šyrse. 1919 m. Albertas persikraustė į Ženevą, kur mokėsi taikomųjų menų mokykloje vadovaujamas tapytojo puantilisto David Estoppey ir skulptoriaus Maurice Sarkissoff.
1920 m. gegužę Albertas kartu su tėvu keliavo į Italiją, susipažino su Tintoreto tapyba Venecijoje, Džoto freskomis Padujoje, lankėsi muziejuose Florencijoje ir Romoje, kur jam įspūdį paliko egiptiečių menas. 1922 m. Albertas buvo Paryžiuje, kur iki 1925 m. mokėsi Gran Šomjero akademijoje (Académie de la Grande-Chaumière). Tuo metu jį pradėjo traukti kubizmas ir primityvizmas. 1926 m. jis eksponavo pirmą reikšmingą savo kūrinį, skulptūrą „Moteris šaukštas“ Tiuilri salone. Albertas Džakometis kūrybiškai buvo artimu daugeliui to meto Paryžiaus skulptorių, tarp kurių Aleksandras Archipenka, Raimonas Diušanas-Vijonas, Anri Loranas, Žakas Lipšicas. Apie 1930 m. Džakomečio stilius pasikeitė, tapo artimas siurrealizmui. Žymesniais šio laikotarpio kūriniais minimi: „Kubistinė kompozicija“ (1926), „Trys figūros lauke“ (1929), „Sulaikytas kamuolis“ (1930-31), „Rūmai ketvirtą ryto“ (1930-32), „Nematomas objektas“, „1 + 1 = 3“ (1933-34).
Britpop
Judėjimas kilo kaip reakcija prieš įvairias muzikines ir kultūrines kryptis vėlyvuosiuose 9-tame ir 10-tame dešimtmečiuose. Acid house ir hiphopo iškilimas atnaujino domėjimąsi gruvu ir „vežančio“ ritmo dainomis britų indie muzikoje, bei Madchesteriu. Dėl to labiau „tradicinė“ gitarinė muzika buvo „nustumta į šoną“. Shoegazing judėjimas 9-to ir 10-to sandūroje taip pat ėjo prieš madą kurti psichodelines, pasikartojančias dainas, ypač paveiktas tokių grupių kaip The Jesus and Mary Chain ir My Bloody Valentine.
Alberto Giacometti
Biografija
Po 1960 m. skulptoriaus sveikata labai suprastėjo, nors jis nenutraukė darbo. Albertas Džakometis mirė 1966 m. sausio 11 d. Kūre, Šveicarijoje, nuo perikardito komplikacijų. 2003 m. Paryžiuje valstybiniu įsakymu buvo įkurtas Alberto ir Anetės Džakomečių fondas, kuris valdo didžiausią skulptoriaus darbų kolekciją, taip pat archyvinius dokumentus ir kitą medžiagą, kurią testamentu paliko Anetė Džakometi, mirusi 1993 m. Kitos stambiausios Džakomečio kūrinių kolekcijos viešose galerijose sukauptos Kunsthauze Ciuriche ir Beyeler fonde Bazelyje. Skulptorius buvo apdovanotas pirmuoju prizu Karnegio tarptautinėje parodoje Pitsburge (1961), didžiuoju prizu Venecijos bienalėje (1962), Gugenheimo tarptautiniu prizu už tapybą (1964) ir Berno universiteto garbės daktaro laipsniu (1965). Albertas Džakometis paliko ne mažiau 550 skulptūrų (įskaitant variantus) ir 120 tapybos darbų.
2010 m. Džakomečio kūrinys „Einantis žmogus I“ tapo brangiausiai parduota skulptūra viešo aukciono metu už 104,3 mln. JAV dolerių. 2014 m. skulptūra „Vežėčios“ buvo parduota už beveik 101 mln. JAV dolerių. 2015 m. skulptūra „Rodantis žmogus“ buvo parduota už 141,2 mln. JAV dolerių su aukciono mokesčiais ir sumušė pačiam Džakomečiui priklausantį rekordą.
Juodųjų serbentų geltonasis pjūklelis
Pažeidžia juoduosius serbentus ir agrastus. Lietuvoje išsivysto dvi šio pjūklelio generacijos. Kokonai žiemoja žemėje. Pirmosios generacijos pjūkleliai kenkia birželio mėn., o antrosios – liepos, rugpjūčio mėnesiais. Žalą daro lervos. Jos žalios spalvos su smulkiomis tamsiomis dėmelėmis ar taškeliais. Galva šviesiai žalia su tamsiai dėmėtu ar taškuotu piešiniu. Kūno pirmas ir galinis segmentai gelsvi. Lervos turi 20 kojų. Jos labai ėdrios, iš apgraužtų lapų lieka tik gyslos. I generacija paprastai būna negausi. Uogų nokimo metu išsirita antrosios kartos suaugėliai pjūkleliai. Jie masiškai skraido liepos mėn. II dekadoje. Pjūkleliai suaugėliai maitinasi skėtinių augalų žiedų nektaru ir pernokusių uogų sultimis. Šios kartos pjūklelių patelės deda kiaušinėlius. Kartais ant vieno lapo randama 15-103 kiaušinėliai. Kiaušinėlius deda ant apatinės lapų pusės, pagal gyslas. Lervos iš kiaušinėlių išsirita liepos mėn. III dekados pabaigoje. Jos labai ėdrios, dažnai augalai lieka visai be lapų. Jų pažeisti augalai labai nusilpsta. Kai kurių veislių krūmai po tokio intensyvaus pažeidimo rudenį pražysta. Dalis pažeistų augalų žiemą stipriai pašąla.
Gausiausiai šių pjūklelių ant serbentų būna nokstant uogoms, kai negalima naudoti jokių kovos priemonių. Todėl jau gegužės mėn. reikia stebėti pirmosios kartos suaugėlius ir nustatyti jų gausumą bei gyvybingumą.
Kovos priemonės
Pastoviai purenant dirvą po krūmais, sunaikinami kokonai.
Teach-In
„Teach-In“ – olandų muzikinė grupė, 1975 m. Eurovizijos dainų konkurso nugalėtojai.
Grupė susikūrė 1969 m. Enschedėje, Nyderlanduose, ją sudarė Hilda Felix (vokalas), Henk Westendorp (vokalas), John Snuverink (vokalas, gitara), Frans Schaddelee (bosinė gitara), Koos Versteeg (vokalas, klavišiniai) ir Rudi Nijhuis (būgnai).
1975 m. grupė su daina „Ding-a-dong“ atstovavo Nyderlandams ir laimėjo Eurovizijos dainų konkursą. Olandų kalbos versija „Dinge-dong“ Nyderlandų Top 40 dainų sąraše užėmė trečiąją vietą.
Oregonas
Oregonas  – 33-oji JAV valstija (nuo 1859 m. vasario 14 d.). Sostinė – Salemas. Plotas – 254,8 tūkst. km².
Didžiausi miestai
2010 m. duomenys
Ekonomika
Valstija daugiausia uždirba iš žemės ūkio produktų, galvijų, pieno produktų. Valstija pirmauja pagal šparaginių pupelių, pipirmėčių, brokolių, žemuogių užauginamus kiekius. Valstija taip pat gauna pelno iš miškų ūkio. Kiti valstijos produktai yra popierius, įvairūs mechanizmai.
Griežpelkiai I
Griežpelkiai I – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Lauksargių, prie kelio. Griežpelkių seniūnaitijos centras.
Istorija
Apie 2000 m. dar veikė Griežpelkių pradinė mokykla, bet vėliau panaikinta.
Ščepanai
Ščepanai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vyškų valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 16 km į vakarus nuo Bielsko ir apie 36 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Kapsos kultūra
Arealas
Kapsos kultūra 8000 – 2700 m. pr. m. e. buvo paplitusi Šiaurės Afrikoje, kur dabartiniai Tunisas, Alžyras, Marokas. Gimininga Dabos kultūrai.
Kultūra
Kapsos kultūrai būdingi ornamentuoti stručio kiaušinių kevalų indai ir kiaukutynai, smulkūs ploni akmeniniai įrankiai, turintys bruožų, būdingų Gravetės kultūrai, Perigordo kultūrai, Iberijos-Mauritanijos kultūrai ir Orinjako kultūrai. Žmonės vertėsi medžiokle, rinko maistą, aptinkama didelių kiaukutynų ir žvėrių kaulų, susimaišiusių su kriauklėmis, krūvų. Naudojo raižiklius, gremžtukus, strėlių antgalius, titnaginius įrankius, padarytus iš nuoskalų (daugumos ašmenys su plačia nugarėle) ir geometrinių formų mikrolitus.
Mirusiuosius laidojo kiaukutynuose, rasta palaikų, palaidotų po juodos ar pilkos žemės ir akmenų sampilais. Mirusieji laidoti su gausiomis įkapėmis (titnaginiais įrankiais, indais). Šiaurės Afrikos uolose rasti piešiniai priskiriami Kapsos kultūros žmonėms.
Chad Smith
Chadwick „Chad“ Gaylord Smith (g. 1961 m. spalio 10 d.) – amerikiečių kilmės muzikantas, dabartinis grupės „Red Hot Chili Peppers“ būgnininkas. Prie šios grupės jis prisidėjo 1988 m. ir dėl nuopelnų muzikinėje veikloje yra Rokenrolo šlovės muziejaus narys. Taip pat Chad Smith yra grojęs ir įrašinėjęs su daugybę garsių muzikantų, tokių kaip Johnny Cash bei Joe Satriani.
Muzikantas laikomas vienu geriausių šių laikų būgnininkų. 2013 m. žurnalas „Spin“ jį išrinko dešimtu geriausiu alternatyvios muzikos būgnininku. Tais pačiais metais žurnalo „Rhythm“ surengtame visų laikų geriausių ritmo palaikytojų tope, Chad Smith, kartu su kolega bosistu Flea, užėmė ketvirtąją vietą.
Forli-Čezenos provincija
Forli-Čezenos provincija – Italijos provincija Emilijos-Romanijos regione. Provincijos sostinė –Forli.
Sovetskaja Litva (laikraštis)
Sovetskaja Litva  – visuomeninis–politinis dienraštis, leistas nuo 1940 m. liepos 10 d. iki 2003 m. rusų kalba Kaune ir Vilniuje.
Istorija
1940–1941 m. ėjo pavadinimu „Truženik“ (Труженик, Darbininkas) Kaune, 1944–1990 m. – „Sovetskaja Litva“ Vilniuje, nuo 1990 m. „Echo Litvy“ (Эхо Литвы, Lietuvos aidas). Nuo 1941 m. birželio 22 d. iki 1944 m. rugsėjo 26 d. laikraštis nebuvo leidžiamas.
1944–1990 m. Lietuvos komunistų partijos CK, LTSR Aukščiausiosios Tarybos ir LTSR Ministrų Tarybos organas, 1990–1992 m. – Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos ir Vyriausybės, 1992–1994 m. – Lietuvos Respublikos Seimo ir Vyriausybės visuomeninis–politinis laikraštis. Tiražas 1981 m. – 79 000 egz., 1993 m. – 26 000 egz., 1997 m. – 12 000 egz.
1989 m. Lietuvos komunistų partijai atsiskyrus nuo TSKP, nuo jos atskilusi promaskvietiška grupuotė „КПЛ на платформе КПСС“ kartu su buvusio kolektyvo dalimi leido laikraštį ankstesniu pavadinimu „Советская Литва“, kurį spausdino Baltarusijos KP spaustuvė, redaktorė Stanislava Juonienė. Teismui uždraudus naudoti senąjį pavadinimą, kurį laiką ėjo laikraštis kiek pakeistu pavadinimu „Litva Sovetskaja“ („Литва Советская“).
Bendradarbiai
Redakcijoje dirbo ar bendradarbiavo Rita Baltušytė, Venantas Butkus, M. Chienas, T. Doval, Antanas Dulinskas, L. Filipavičienė, Isakas Kaplanas, Algirdas Karosas, Virgilijus Mundrys, Petras Šatkus, L. Vaisbergas, Isakas Vistaneckis, B. Zaksas.
Valkeakoskis
Valkeakoskis – miestas pietvakarių Suomijoje, 35 km į pietus nuo Tamperės. Išvystyta popieriaus pramonė.
Istorija
Nuo viduramžių sparčiau augo Seksmekio gyvenvietė, kurioje XIX a. buvo pastatytas malūnas, klestėjo medienos pramonė. 1973 m. Seksmekis prijungtas prie Valkeakoskio.
Zablūdavos apylinkė
Zablūdavos apylinkė (arba Zabludavos apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Vyžuonų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Utenos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Anykščių rajono Šventupio apylinkės ir Utenos rajono Vyžuonų apylinkės.
Petras Dusburgietis
thumb|Kronikos viršelis Petras Dusburgietis (, gimė XIII a. - XIV a. 1-ojoje pusėje - mirė po 1326 m.) – Vokiečių ordino metraštininkas, galimai magistro kapelionas, 1326 m. parašęs lotynišką Prūsijos žemės kroniką (Chronicon terrae Prussiae), kurioje daugiausia rašė apie kryžiuočių kovas su prūsais, pateikė detalią Prūsijos nukariavimo istoriją, taip pat apie kovų prieš Lietuvą pradžią.
Manoma, kad kilęs iš Nyderlandų miesto Dusburgo, kur veikė Vokiečių ordinas. Galimai mokėsi Kelne. Kada atvyko į Prūsiją nežinoma, istorikai siūlo dvi datas – 1289 m. ir 1309 m. Ten būdamas lankėsi Karaliaučiuje, Ragainėje, Marienburge.
Kronikoje Petras Dusburgietis aprašo XIII a. – 1330 m. įvykius Prūsijoje ir Lietuvoje. Rašo apie Romovės kulto centrą Prūsijoje kuriame gyvena krivis (vyriausiasis žynys), o jam paklūsta ne tik prūsai, bet ir kitos aplinkinės baltų gentys. Aprašo Vokiečių ordino įsikūrimą Prūsijoje, Durbės mūšį, Didžiojo prūsų sukilimo eigą ir kitus prūsų sukilimus. Pažymi, kad 1283 m. pasibaigė karas su prūsais ir prasidėjo karas su lietuviais. Kalba apie kryžiuočių antpuolius į Lietuvą - Junigedą (Veliuoną - 1292, 1293, 1298, 1313, 1315, 1317, 1318, 1319 m.), Pieštvę (Seredžių - 1293, 1298, 1318, 1322 m.), Bisenę (1283, 1313, 1316 m.), Aukaimį (Batakius - 1285, 1300, 1302, 1305 m.), Gedimino pilį Žemaitijoje (Kvėdarną - 1317, 1324, 1330 m.), Medininkų žemę Žemaitijoje (1314, 1316, 1320, 1329 m.), Gardiną (1284, 1296, 1306 m.), Kolainius (1290 m.), Sudargą (1317 m.) ir kitus.
Rašydamas rėmėsi amžininkų pasakojimais, savo pastebėjimais, taip pat „Seniausiuoju Prūsijos metraščiu“, magistro Heinricho fon Hohenlojės pranešimu. Kronikoje nemažai stebuklų aprašymų.
Petro Dusburgiečio kronikos pagrindu Jonas Posilgė parašė eiliuotą Prūsijos kroniką vokiečių kalba.
Adelaide United FC
Sudėtis
Atnaujinta: (2020 m. sausio 3 d.):
Jasas-Nadkūnas-Solnokas
Jasas-Nadkūnas-Solnokas  – medė Vengrijos centrinėje dalyje. Įeina į Šiaurės Alfeldo regioną. Administracinis centras – Solnokas.
Geografija
Medė driekiasi Didžiojoje Vengrijos lygumoje. Pagrindinės upės – Tisa, Zadva, Kerešas, Beretio.
thumb|left|240px|Tisafiuredo apylinkės
Kareivos (Kražiai)
Kareivos – viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, 9 km nuo Karklėnų.
Mylionys
Mylionys – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 9 km į rytus nuo Švenčionių, greta kelio. Netoliese telkšo ežeras Gilūtas.
Gunaras Bindė
Gunaras Bindė (, g. 1933 m. gruodžio 27 d. Tiltiniai, Bejos valsčius) – latvių fotografas.
Biografija
Dalyvavo daugiau, kaip 150 tarptautinių fotografijos parodų, individualios parodos surengtos Lietuvoje (Kaunas – 1967 m., Šiauliai – 1977 m., Vilnius – 1978 m., Klaipėda – 1979 m.), Estijoje ir daugelyje kitų Europos šalių, Rusijoje, JAV, jose pelnė daugiau, kaip 60 apdovanojimu. 1966 m. režisavo dokumentinį filmą apie fotografiją „Alio, Maskva“, kino žurnalą „Menas“. Iliustravo grožinės literatūros knygų (Imantas Zieduonis. Epifanijos 1978 m.). Jo aktus spausdino žurnalas „Nemunas“.
Nuo 1964 m. fotoklubo „Ryga“, 1989-2002 m. Latvijos fotomenininkų sąjungos, nuo 1997 m. Latvijos profesionalių fotografų asociacijos narys.
Paneretys
Paneretys – viensėdis Biržų rajono savivaldybėje, Latvijos pasienyje, Neretos kairiajame krante, 3 km į šiaurę nuo Kvetkų. Šalia dunkso Gikonių miškas. Negyvenamas.
Fort Rosas
thumb|right|250px|Fort-Rosas 1828 m. thumb|right|250px|Paskutinio Fort-Roso komendanto Rotčevo namas, vienintelis išlikęs tų laikų pastatas.
Fort Rosas – buvusi rusų gyvenvietė ir medinė tvirtovė šiaurinės Kalifornijos (JAV) pakrantėje, 80 į šiaurę nuo San Francisko, įkurta 1812 m. Rusijos Amerikos kompanijos kaip kailinių žvėrių medžioklės ir prekybos kailiais postas. 1841 m. Rusijos Amrikos kompanija Fort-Rosą pardavė žemvaldžiui Džonui Sateriui.
Fort-Rosas buvo labiausiai pietinė rusų gyvenvietė Šiaurės Amerikoje. Dabar tai Kalifornijos valstijos istorinis parkas. Iš pirmosios gyvenvietės iki šių laikų išliko tik paskutinio komendanto Rotčevo namas, paskelbtas nacionaliniu istoriniu paminklu. Kiti dabartiniai Fort-Roso pastatai yra rekonstrukcijos.
Įkūrimas
thumb|right|200px|Aleksandras Baranovas Sprendimą įkurti Kalifornijoje tvirtovę ir gyvenvietę priėmė Aleksandras Baranovas. Jis pasiuntė dvi ekspedicijas (1808-1809 m. ir 1811 m.), vadovaujamas Rusijos Amerikos kompanijos tarnautojo leitenanto Ivano Kuskovo, ieškojusias vietos tvirtovei. Kuskovas aptiko plynaukštę 30 km į šiaurę nuo Rumiancevo įlankos (dabar - Bodegos įlanka), nuo likusios vietovės atskirtą gilių tarpeklių ir apsuptą aukšto miško ir ganyklomis. Už dešimties kilometrų tekėjo upė, kurią pavadino Slavianka (, dabar 'Rusų upė').
Aptiktoje vietoje 1812 m. Kuskovas ir 25 rusų kolonistai bei 90 aleutų įkūrė įtvirtintą gyvenvietę. Pirmas jos pavadinimas buvo Rosas Į tą teritoriją teises reiškė ispanai, bet ji praktiškai nebuvo kolonizuota. Joje gyveno vietiniai kašajų grupės pomo indėnai. Rusų kolonistai sklypą savo kolonijai išpirko už tris antklodes, trejas kelnes, du kirvius, tris kauptukus ir kelis vėrinius karolių.
Roso kolonija buvo piečiausia rusų kolonija Šiaurės Amerikoje, ji buvo kuriama kaip žemės ūkio gyvenvietė, turėjusi aprūpinti Aliaskos kolonijas maisto produktais. Pirmaisiais metais Rose taip pat buvo vystoma ir prekyba kailiais, bet pagrindinis verslas buvo žemės ūkis ir smulki pramonė.
Santykiai su ispanais
thumb|left|250px|Kuskovo namas Ispanai laikė, kad Kalifornija yra jų teritorija, bet Rusijos Amerikos kompanija teigė, kad ispanų valdų ribos į šiaurę nuo San Francisko nėra apibrėžtos, o vietiniai indėnai ispanams nėra pavaldūs.
Ispanija nenorėjo gadinti santykių su Rusija, todėl Naujosios Ispanijos vicekaraliui buvo nurodyta elgtis itin delikačiai, bet kad rusų gyvenvietė būtų panaikinta nepažeidžiant draugiškų santykių tarp Ispanijos ir Rusijos. .
1816 m. San Franciske vyko derybos tarp Oto Kocebu ir Aukštutinės Kalifornijos gubernatoriaus Pablo Vincentės de Solos, kuriose gubernatorius palietė klausimą dėl Roso tvirtovės. Kuskovas Kocebu pareiškė, kad jis gyvenvietę įkūrė vyresnybės įsakymu ir ją panaikinti gali tik gavęs įsakymą. Buvo pasirašytas protokolas, kuriame buvo išdėstytos abiejų pusių pozicijos ir kuris buvo išsiųstas į Sankt Peterburgą.
De Sola paspartino ispaniškąją Kalifornijos kolonizaciją.
1821 m. susikūrė Meksika, kuri irgi kelis kartus nesėkmingai bandė diplomatiniais metodais išstumti rusus iš Fort Roso. Rusijos Amerikos kompanija bandė paveikti Rusijos užsienio reikalų ministeriją, kad ši paspaustų Meksikos vyriausybę pripažinti kolonijos sienas. Ministerija atsisakė tai daryti, nes su Meksika neturi diplomatinių ryšių.
1835 m. Rusijos Amerikos kompanijos valdytojas pirmo rango kapitonas Ferdinandas Vrangelis buvo nuvykęs į Meksiką sudaryti prekybos sutartį ir ištirti Meksikos vyriausybės pozicijas Fort Roso atžvilgiu. F. Vrangelis išsiaiškino, kad Meksiką sutiktų pripažinti Fort Rosą, jei Rusija oficialiai pripažintų Meksiką. Jis nesėkmingai bandė paveikti carą Nikolajų I, kad šis pripažintų Meksikos nepriklausomybę.
Santykiai su indėnais
Gyvenvietėje indėnai dirbo nuo pat jos įkūrimo. Pradžioje jie buvo samdomi darbuotojai, už darbą jiems mokėjo miltais, mėsa, drabužiais, suteikdavo gyvenamą vietą. Vėliau ėmė naudoti ir priverstinį darbą, tad santykiai su indėnais pablogėjo. Tačiau tarp rusų kolonistų ir indėnų jokių ginkluotų susirėmimų nebuvo. Indėnų santykiai su kitais kolonistais Kalifornijoje tokie taikūs nebuvo.
Per indėnus Rusijos Amerikos kompanija bandė įteisinti savo valdas Kalifornijoje. 1817 m. kapitonas leitenantas Leontijus Gagemeisteris, tuo metu dirbęs Rusijos Amerikos kompanijoje, aplankė Roso koloniją ir susitiko su aplinkinių indėnų genčių vadais. Jis padėkojo už suteiktas žemes, įteikė jiems dovanas, o vadą, kurio genties žemėse stovėjo tvirtovė, apdovanojo medaliu „Rusijos sąjungininkai“. Susitikimo protoklą pasirašė tik Rusijos pusės atstovai (Leontijus Gagemeisteris, Ivanas Kuskovas, kompanijos komisionierius Kirilas Chlebnikovas ir kt.). Vėliau Rusijos Amerikos kompanija šiuo dokumentu remdavosi kaip sutartimi, teigdama kad indėnų vadai „labai patenkinti, kad vietovę užėmė rusai, nes dabar jie gyvena saugiai nepuldinėjami kitų indėnų, kas anksčiau būdavo, ir kad saugus laikotarpis prasidėjo nuo rusų gyvenvietės įkūrimo“. .
Per visą rusiškąjį Fort Roso egzistavimo laikotarpį tvirtovei negrėsė išorinis užpuolimo pavojus.
Vygandas Marburgietis
Vygandas Marburgietis (gyveno apie 1365–1409 m.) – Vokiečių ordino heroldas (diplomatas) Prūsijoje, kuris viduriniąja vokiečių aukštaičių kalba eiliuotai parašė Prūsijos kroniką (baigė 1394 m.).
Iš kronikos originalo liko tik atskiri fragmentai - apie 500 eiliuotų eilučių (iš viso jų, kaip manoma, būta apie 17 000). Tačiau išliko pilnas, nors ir kiek sutrumpintas, kronikos vertimas į lotynų kalbą (Chronica nova Prutenica), kurį XV a. viduryje atliko Konradas Geselenas lenkų kronikininko Jano Dlugošo užsakymu. Šis lotyniškas rankraštis pirmą kartą paskelbtas Eduardo Račinskio 1842 m. Lietuvių kalba kronika išleista 1999 m. (Rimanto Jaso vertimas).
Vygandas daug rašė apie prūsus ir lietuvius. Šiuo metu tai yra svarbiausias šaltinis, pasakojantis apie XIV a. lietuvių kovas su kryžiuočiais.
Marburgietis pasakoja apie tai, kaip 1336 metais Pilėnų šturmo metu vokiečių spaudžiami likę gyvi jos gynėjai patys pasirinko mirtį, matydami, kad neatsilaikys prieš puolančią ordino kariuomenę. Viena senė kirviu nužudžiusi šimtą vyrų, o paskui pati tuo pačiu kirviu persiskėlė sau galvą. Pilies vadas Margiris, nužudęs žmoną, pats kalaviju persirėžė pilvą taip, kad pasileido žarnos – ir mirė.
Taip pat pasakojama apie 1382 m. įvykusias kunigaikščio Kęstučio laidotuves Vilniuje, kai kartu buvo sudeginti arkliai, drabužiai, ginklai, medžiokliniai paukščiai ir šunys.
Potaras
Potaras  – upė centrinėje Gajanoje; Esekvibo kairysis intakas. Prasideda Pakaraimos kalnuose, Ajanganos kalno papėdėje. Teka į rytus savanų ir selvos plotais. Potaro vagoje yra devyni kriokliai, iš kurių žymiausias – Kajeturo krioklys. Dalis upės įeina į Kajeturo nacionalinį parką.
Upės baseine išgaunamas auksas ir deimantai. Pagal upę pavadintas čia atrastas mineralas potaritas.
Alfred Nobel
Alfredas Bernardas Nobelis (Alfred Bernhard Nobel; 1833 m. spalio 21 d. – 1896 m. gruodžio 10 d.) – švedų chemikas, inžinierius, dinamito išradėjas, Nobelio premijos steigėjas.
Vaikystės ir studijų metai
Alfredas Nobelis buvo trečiasis vaikas inžinieriaus ir išradėjo Imanuelio Nobelio (1801 – 1872) ir Andrietos Ahlsel šeimoje. Šeimoje jau buvo du vyresni broliai.
Ankstyvoje vaikystėje, 1837 m., su tėvu persikraustė į Sankt Peterburgą, kur Imanuelis Nobelis užsiėmė jūrinių torpedų projektavimu ir gamyba. Tai jam gerai sekėsi, ir 1842 m. Imanuelis jau turėjo pakankamai pinigų savo šeimai apgyvendinti Sankt Peterburge. Čia jo sūnūs mokėsi pas geriausius mokytojus ir gavo geriausią išsimokslinimą. Būdamas 17 metų Alfredas Nobelis gerai kalbėjo rusų, švedų, prancūzų, anglų ir vokiečių kalbomis, labai domėjosi anglų literatūra ir poezija. Alfredo tėvui nepatiko toks jo susidomėjimas literatūra, nes jis norėjo, kad Alfredas dirbtų pas jį įmonėje inžinieriumi. Tam, kad Alfredas praplėstų savo žinias chemijos srityje, tėvas jį išsiuntė mokytis į užsienį. Per dvejus metus jis aplankė Švediją, Vokietiją, Prancūziją ir JAV.