cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alpro
Alpro – tarptautinė Belgijos maisto pramonės kompanija, gaminanti pieno produktų pakaitalus. Įkurta 1980 m.
Didžiausia dalis Alpro produkcijos gaminama iš sojos. Taip pat siūlomi produktai iš migdolų, ryžių, avižų, kokosų, anakardžių ir lazdyno riešutų.
Produkcija parduodama virš 30 šalių: Belgijoje, Austrijoje, Bulgarijoje, Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje, Kanadoje, Kroatijoje, Čekijoje, Danijoje, Suomijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje, Graikijoje, Vengrijoje, Izraelyje, Italijoje, Nyderlanduose, Norvegijoje, Lenkijoje, Portugalijoje, Rumunijoje, Airijoje, Jungtinėje Karalystėje, Rusijoje, Slovakijoje, Pietų Afrikos Respublikoje, Ispanijoje, Švedijoje, Turkijoje, Ukrainoje ir Arabijos pusiasalio šalyse.
Ricky Martín
Enrique Martín Morales (dar žinomas kaip Ricky Martín, g. 1971 m. gruodžio 24 d. San Chuane, Puerto Rikas) – pop dainininkas, Grammy apdovanojimo laimėtojas.
Solo karjerą pradėjo 1991 m. Jau pardavė 34 mln. albumų visame pasaulyje.
Diskografija
] Jis dar yra žinomas Gėjus
Kolešnikai
Kolešnikai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Monkų valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės rytus nuo Monkų ir 41 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Eugeniusz Skrobocki
Eugeniuš Skrobocki (1950 m. Eišiškėse, Lietuvos TSR – 2010 m. vasario 4 d. Gardine) – žurnalistas, Baltarusijos lenkų bendruomenės veikėjas, savaitraščio Głos znad Niemna redaktorius, Baltarusijos lenkų sąjungos viceprezidentas.
Biografija
Gimė 1950 m. Eišiškėse, baigęs profesinę mokyklą dirbo šaltkalviu. Vėliau studijavo žurnalistiką Baltarusijos universitete. Nuo 1975 m. Baltarusijos žurnalistų sąjungos narys. Po tarnybos armijoje pradėjo dirbti Astravo Pravdos laikraštyje. Vėliau tapo laikraščio Gardino Pravda redaktoriumi. XX a. devinto dešimtmečio pabaigoje buvo vienas iš Baltarusijos lenkų sąjungos įkūrėjų. 1989–1996 m. buvo savaitraščio Głos znad Niemna redaktorius. 1992 m. įkūrė ir redagavo žurnalą Lenkijos žurnalas. 1990-1995 m. buvo Gardino srities deputatas. 1995 m. kaip lenkų sąjungos atstovas dalyvavo rinkimuose į Baltarusijos aukščiausiąją tarybą. Mirė 2010 m. vasario 4 d. Gardine.
Fulgencijus Rimgaila
Fulgencijus Rimgaila (arba Fulgentas Rimgaila, Fulgentijus Rimgaila,, 1805 m. Dubėnų dvare, Vaiguvos parap., Šiaulių aps. – 1870 m. birželio 21 d., palaidotas Kurtuvėnuose) – žemaičių dailininkas, matematikas ir architektas, romantizmo atstovas.
Biografija
Gimė Rimgailų bajorų šeimoje. Tėvas - Tadas Rimgaila - ATR kariuomenės Lenkijos padalinių karininkas, išėjęs į atsargą gyveno Šiaulių paviete. Motina - Veronika Rimgailaitė-Rimgailienė. Rimgailų šeimoje užaugo šeši sūnūs: 1. Kalikštas - nuo 1810 m. Vilniaus Universiteto filosofijos kandidatas; 2. Liudvikas - Šiaulių miesto raštininkas, ATR kariuomenės Lenkijos padalinių poručikas; 3. Karolis - nuo 1814 m. Vilniaus Universiteto filosofijos kandidatas, mirė apie 1830 m.; 4. Juozapas - Vilniaus gubernijos pasienio teismo regentas; 5. Kamilis ir 6.Fulgentas - filosofijos magistras.
Fulgencijus Rimgaila baigė Padubysio mokyklą, vėliau studijavo Vilniaus universitete (Filosofijos fakultete), 1828 m. apgynė filosofijos magistro laipsnį. 1829 m. Berlyne pas architektą K. F. Schinkelį pusmetį mokėsi piešimo ir projektavimo. 1829–1831 m. su K. Podčašinskio rekomendacija Paryžiaus dailės akademijoje studijavo architektūrą (pas architektą J. L. Durand’ą); po 1830–1831 m. sukilimo negalėjo grįžti į Lietuvą. Privačiai mokė matematikos, dirbo geležinkelio ruožo Paryžius–Strasbūras statyboje, manoma, dalyvavo I pasaulinės parodos Londone paviljono projektų konkurse. 1856 m. grįžo į Lietuvą.
Susirašinėjo su K. Podčašinskiu, Lenkijos laikraštyje Gazeta Warszawska recenzavo jo knygą Architektūros pradmenys akademiniam jaunimui (Początki architektury dla użytku młodzi akademickiey 3 d. 1828–56); nepritarė K. Podčašinskio propaguotam sekimui antikos architektūra.
thumb|200px|Fulgencijus Rimgaila - žemaičių architektas
16 m. pr. m. e.
'''16 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Laumakė
Laumakė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Dietkauščiznos, 1 km nuo Lietuvos ir Baltarusijos valstybės sienos, prie kelio. Šiaurėje kaimo teka Dysna, įsteigtas Dysnos hidrografinis draustinis.
Rugpjūčio 4
Rugpjūčio 4 yra 216-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 217-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 149 dienos.
Šventės
(kol kas neįvestos)
Vardadieniai
Gerimantas – Milgedė – Domantas – Dominykas – Irta
Zoroastrizmas
thumb|right|230px|[[Faravaharas, arba Feroharas – vienas pagrindinių zoroastrizmo simbolių, kuris, kaip manoma, vaizduoja Fravašį arba Chvareną. Faravaharas reljefe. Persepolis, Iranas.]] thumb|right|230px|Šventoji zoroastrų piligriminė [[Čakčakas|Čakčako šventovė Jezde (Iranas)]] thumb|right|230px|Senovinė zoroastrų [[Atešgah šventovė netoli Baku, Azerbaidžane. Dar XIX a. ir XX a. pradžioje šioje šventovėje lankėsi Zaratustros pasekėjai iš Indijos]] thumb|right|230px|Prie [[Jezdas|Jezdo miesto iki šiol išlikęs „Tylos bokštas“, arba „dakhma“, kuriame tradiciškai buvo praktikuojamas dangiškasis laidojimo būdas, kuomet į bokšto viršų atnešdavo mirusius ir palikdavo kad juos sulestų grifai. ]]
Dar prieš zoroastrizmo bei vedų religijų atsiradimą greičiausiau būta bendros indoiranėnų religijos, kurios bruožai atsispindi tiek Avestos, tiek vedų sakraliniuose tekstuose. Pastarųjų religijų tradicijoms buvo būdingas simnolinio-ritualinio gėrimo haomos (somos) vartojimas. Tačiau Zaratustra nepripažino iki tol garbintų dievybių bei pasmerkė gyvūnų aukojimo ritualą antropomorfiškai haomos dievybei bei enteogenų vartojimą. Nepaisant to, haomos gėrimo ritualai vėliau buvo atkurti.
Zoroastrizmas akcentuoja tiesą ir teisingumą, tačiau atmetami celibatas ir asketiška gyvensena. Tikintieji praktikuoja įvairius ritualus, tarp kurių yra ir ugnies garbinimas, dangiškasis laidojimas.
Teologija
Zoroastrizmas remiasi dualizmo principu – egzistuoja dvi jėgos. Gėrio jėga yra tikrasis dievas – Ahūra Mazda (Išmintingasis Viešpatis), o blogio jėga yra piktoji dvasia, vadinama Angra Mainjumi. Pasaulyje nuolatos vyksta šių dviejų jėgų kova ir kiekvienas žmogus pasirenka į kurią pusę stoti. Zoroastrai tiki, kad galų gale laimės Ahūra Mazda.
Spėjama, jog kai kurios zoroastrizmo religinės idėjos – paskutiniojo teismo, mirusiųjų prisikėlimo, dangaus ir pragaro, angelologija ir kt., tapo sudėtine vėlesnių abraomiškųjų religijų teologijos dalimi.
Istorija
Zoroastrizmo pradininku laikomas Zaratustra, Vakaruose žinomas kaip Zoroastras. Zaratustra parašė ir dalį religijos šventosios knygos – Avestos. Tai buvo oficiali Sasanidų Persijos religija ir turėjo didelę reikšmę Achemenidų laikais.
Nors zoroastrizmas pačiam Zaratustrai gyvam esant nebuvo labai populiarus, vėliau jį praktikavo Persijos karaliai (Persijai tuo metu priklausė ir Iranas). Vėliau Persijos teritoriją užėmė Aleksandras Makedonietis ir zoroastrizmas beveik išnyko, tačiau jis vėl atgijo Persijai atgavus nepriklausomybę (apie 226 m. e. m.) ir tapo valstybine Persijos religija.
651 m. e. m. arabai užkariavo Persiją ir daugelis gyventojų atsivertė į islamą. Zoroastriečiai buvo persekiojami, jų tikėjimas buvo užgniaužtas, šventyklos sugriautos. Tačiau per islamo užkariautojų įsiveržimus dešimtys tūkstančių iš Persijos pabėgo į Indiją, kurioje gavo prieglobstį su sąlyga, kad nesituoks su kito tikėjimo išpažinėjais ir nebandys atversti hinduizmo išpažinėjų daugumos į zoroastrų tikėjimą.
Po intensyvių represijų XIX a. pabaigoje ir XX a. pradžioje zoroastrų padėtis pagerėjo. Spaudžiama Britų imperijos, Kadžarų dinastija panaikino ilgą laiką galiojusią džiziją ir valstybės remiamą persekiojimą prieš bendruomenę. Nuo 1925 m. iki 1979 m. valdžiusi Pahlevių dinastija atvirai pripažino Persijos zoroastriškąsias šaknis. Reza Šachas Pahlevis, būdamas naujo nacionalistinio judėjimo dalimi, ėmėsi plataus masto Persijos kultūrinio perorientavimo, orientuodamasis į senovės istoriją. Jis sugrąžino šalies seną pavadinimą, kaip ją vadino Sasanidai – Iranas, pervadino mėnesius pagal zoroastrų kalendorių. Mohammadas Reza Šachas Pahlavis labai vertindamas pranašo Zaratustros indėlį į senovės persų kultūrą tęsė daugelį savo tėvo susitaikinimo darbų. Šachas taip pat įgyvendino daug socialinių reformų, kuriomis siekė iškelti zoroastrus į beveik lygiavertę padėtį su musulmonų absoliučia dauguma. Tačiau 1978–1979 m. Irane įvykusi revoliucija staiga nutraukė šį trumpą zoroastrams laisvės laikotarpį.
Draugas (Kaunas)
Draugas – Lietuvos socialistinės darbo jaunuomenės mėnesinis laikraštis, leistas 1922–1924 m. Kaune.
Istorija
Leido Lietuvos socialistinės darbo jaunuomenės sąjunga „Draugas“. Pirmasis numeris išėjo 1922 m. sausio mėn. Leidinys skirtas miesto ir kaimo darbo jaunimui. Spausdino Š. Levi spaustuvė, Raidės spaustuvė (nuo Nr. 3) Varpo spaustuvė (Nr. 5). Nuo 1924 m. vietoj „Draugo“ leistas „Jaunimo draugas“.
Bendradarbiavo Kazys Binkis, Butkų Juzė, Albinas Iešmanta, Mykolas Januškevičius, A. Navickas ir kt.
Zoroastrizmas
Mirusiųjų laidojimas
Jezdo tylos bokšte mirusiųjų kūnai buvo iškeliami į bokšto viršų, suguldomi koncentriniais ratais į bokšto centrą nukreiptomis pėdomis ir paliekami, kad juos sulestų grifai. Vaikai buvo dedami į vidinį žiedą, moterys – į tarpinį, o vyrai – į išorinį žiedą. Kai iš kūnų buvo pašalinta mėsa, raumenys ir organai, o skeletai išbalinti ir susilpninti saulėje, jų kaulai buvo sudedami į bokšto viršaus centre esančią duobę, kad suirtų. Toks jų nuo seno praktikuojamas laidojimo būdas yra tradicijos dalis ir vadinamas dangiškuoju laidojimu. Pagal šios religijos tikėjimą, po mirties kūnas tampa nešvarus, kuomet piktosios dvasios, arba taip vadinamas „nasu“, ateina užpulti mirusiojo kūną ir sielą. Anot religijos – „nasu“ užteršdami mirusio kūną, kelia grėsmę ir gyviesiems. Tad dangiškasis laidojimas laikomas švaria mirtimi, nes apsaugo nuo ilgo puvimo proceso – kadangi plėšrieji paukščiai, pavyzdžiui, grifai, gali sulesti kūną iki kaulų vos per keletą valandų.
Draugas (Kaunas)
Istorija
Redagavo redakcinė komisija, Zigmas Buračas (nuo Nr. 2).
Zoroastrizmas
Mirusiųjų laidojimas
Kai prieš tūkstantmečius buvo pastatyti, Jezdo „Tylos bokštai“ buvo toli nuo dabartinio Jezdo miesto šurmulio, bet bėgant laikui miestas išsiplėtė iki tylos bokštų. Dabar tylos bokštai nebenaudojami tokiam laidojimui – zoroastrai ėmė taikyti alternatyvius „švarios mirties“ metodus, pavyzdžiui, laidoti kūnus cementu išklotuose karstuose, kad būtų išvengta žemės užteršimo.
Nors Jezdo „Tylos bokštai“ dabar yra reliktas, zoroastrai kitose vietose palaiko dakhmos tradiciją. Indijos parsai zoroastrai vis dar praktikuoja tokį tradicinį laidojimą po atviru dangumi, nors pastaraisiais dešimtmečiais šį ritualą atlikti tapo sunkiau dėl smarkiai sumažėjusios grifų populiacijos. Pasak 2012 m. šaltinių, kad pagreitintų kūno irimą dėl intensyvaus karščio, Mumbajaus zoroastrų bendruomenė eksperimentuoja su saulės koncentratoriais. Taip pat buvo pasiūlyta įsteigti grifams specialias prieglaudas, kad būtų galima išauginti daugiau šių plėšriųjų paukščių, kurie galėtų lesti mirusių žmonių kūnus.
Bendruomenės demografija
Nuo to laiko, kuomet islamo platintojų zoroastrai buvo pradėti persekioti, iki šių dienų Indijoje išliko didžiausia zoroastrų bendruomenė ir vienintelė pasaulyje vieta (netoli Mumbajaus), kur iki šiol veikia „Tylos bokštas“, kur praktikuojamas zoroastrų mirusiųjų bendruomenės tradicinis dangiškasis laidojimas.
Lentelėje pateiktas zoroastrų didžiausių bendruomenių pagal šalis skaičius 2004 ir 2012 m.:
Kazys Skaisgirys
Kazys Skaisgirys (1891 m. kovo 16 d. Marčiukų kaime, Lukšių valsčiuje, Šakių apskrityje – 1944 m., karo metu dingo Vokietijoje), vargonininkas, chorvedys.
Biografija
Baigęs Lukšių pradžios mokyklą, 1909–1912 m. pas vietos parapijos vargonininką mokėsi vargonuoti. Pirmojo pasaulinio karo metais vargonininkavo Rusijoje, o 1923–1944 m. Plokščiuose ir Sintautuose (Šakių apskr.). 1926–1929 m. Klaipėdoje vasaros metu lankė muzikos kursus mokytojams ir gavo vargonininko cenzą (dėst. J. Žilevičius). Su Sintautų bažnyčios choru K. Skaisgirys dalyvavo 1924 m. ir 1928 m. visos Lietuvos dainų šventėse Kaune, o su bažnyčios ir Šaulių sąjungos chorais 1938 m. Klaipėdos ir 1939 m. Alytaus dainų šventėse. Jo sūnus, taip pat Kazys Skaisgirys (1927–2005 m.), nuo 1949 m. gyveno JAV – Čikagoje ir yra daug pasidarbavęs lietuvių išeivijos muzikinei kultūrai.
Nuo 1981 m. K. Skaisgirys (sūnus) vadovavo J. Žilevičiaus ir J. Kreivėno lietuvių muzikologijos archyvui, nuo 1987 m. kartu su S. Sližiu redagavo žurnalą „Muzikos žinios", rašė straipsnius, tvarkė, redagavo ir leido muzikos kūrinius bei kitokius leidinius.
Ledainė
thumb|Ledainės projekcija thumb|Ledainė
Ledainė – ledu šaldoma patalpa greitai gendantiems maisto produktams laikyti, ledo saugykla.
Ledainės veikimas
Didelė ledainė turi ledo patalpą ir kelias maisto produktų kameras, kurios dažniausiai būna ledainės viduryje. Bendras sukaupto ledo tūris dažniausiai yra 3-4 kartus didesnis už bendrą kamerų tūrį, kad tirpstant ledui žema temperatūra būtų palaikoma visus metus. Ledainės ledas sukraunamas sudarant angas orui cirkuliuoti (vėdinimas), t. p. susidariusiam vandeniui nubėgti. Tirpsmo vanduo susirenka vandens rinktuvuose, iš čia nuleidžiamas arba išsiurbiamas vandens siurbliais. Ledainės ledas paruošiamas (išpjaunamas, iškertamas) ir sudedamas žiemą.
Lietuvoje
Storo mūro, kartais dvigubo medinio rentinio ledainės rūsys buvo įleidžiamas į žemę, lubos gerai izoliuojamos spaliais, samanomis, eglišakėmis. Kartais ledainės būdavo įrengiamos gyv. namų rūsiuose, po svirnais, kt. pastatais. Nemažai dvarų ir vienuolynų ledainių pastatų išliko iki XXI a. pradžios. Valstiečių ledainės būdavo kaupo pavidalo arba įrengtos pavėsingose vietose tam tikslui iškastose duobėse: jų dugnas išklotas žagarais, šiaudais arba su plyšėtomis grindimis, su grįstais grioveliais tirpstančio ledo vandeniui nutekėti. Dengtos lentomis, užklotos šiaudais, eglišakėmis, durpėmis, velėna.
Dainiškė
Dainiške vadinami kaimai:
17 m. pr. m. e.
'''17 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Petras Kalnius
Petras Kalnius (g. 1948 m. lapkričio 16 d. Vaineikių Medsėdžiai, Darbėnų valsčius) – Lietuvos etnologas, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
1972 m. baigė istoriją Vilniaus universitete. 1984 m. Baltarusijos SSR Mokslų akademijos menotyros, etnografijos ir folkloro institute apgynė istorijos mokslų kandidato disertaciją „Dabartinė LTSR pramonės darbininkų šeima“. Lietuvos mokslo taryba mokslinį laipsnį nostrifikavo 1993 m. Nuo 1997 m. Lietuvos katalikų mokslų akademijos narys.
1972–1975 m. dirbo Kėdainių kraštotyros muziejuje bei Kultūros ministerijos Mokslinėje metodinėje kultūros paminklų apsaugos taryboje. Nuo 1975 m. dirba Istorijos institute, 1989–1991 m. Etnografijos skyriaus vedėjas. Nuo 1993 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas.
Mokslinė veikla
Tyrimų kryptys: etniniai procesai, Lietuvos modernioji šeima ir tautinės mažumos, dabartinių lietuvių regioninė savimonė, etnodemografija. Bendradarbiauja Estijos žurnale „Pro etnologia“.
Šiaurės Airijos vėliava
thumb|200px|right|Šiuo metu Šiaurės Airija savo vėliavos neturi ir naudoja Jungtinės Karalystės vėliavą thumb|200px|right|[[Alsterio vėliava, kurią naudojo Šiaurės Airijos vyriausybė 1953-1972 m.]]
Iki 1973 m. Šiaurės Airijos vyriausybė naudojo vadinamąją Alsterio vėliavą (Ulster Banner). Šią vėliavą iki šiol naudoja kai kurios Šiaurės Airijos politinės ir sportinės organizacijos, kai kurios vietinės savivaldos organizacijos.
Dainiai (Trakai)
Dainiai – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Paluknio, prie Luknos, miškų apsuptame slėnyje.
Euro 2008/C grupė
2008 m. Europos futbolo čempionato C grupės varžybos.
Prancūzija – Italija
Campionat d'Europa de futbol 2008
Baziliskas
Bazilisko idėja gali būti kilusi iš Indijos raguoto žalčio arba kobros su gaubtuvu. Plinijus Vyresnysis baziliską aprašo kaip gyvatę su auksine karūna. Viduramžiais baziliskas buvo vaizduojamas gyvate su gaidžio galva, kartais net žmogaus galva. Katalikiškame mene baziliskas vaizduojamas kaip Šėtonas ir antikristas. Protestantams tai buvo pontifiko simbolis.
Pagal legendą egzistuoja dvi baziliskų rūšys. Pirmosios rūšies baziliskai degina viską prie ko prisiartina, o antrosios – viską, kas gyva, žudo žvilgsniu. Abiejų rūšių baziliskų buvo bijoma ir teigiama, kad jie kvėpavimu naikina augmeniją bei skaldo akmenis. Buvo tikima, kad jei raitelis mėgins nudurti pabaisą ietimi, nuodai perėję per ietį užmuš raitelį ir jo arklį. O vienintelis būdas užmušti baziliską, laikyti jam prieš akis veidrodį, nežiūrint į jį tiesiai. Baziliskas turėtų mirti nuo išgąsčio išvydęs savo atvaizdą.
Tačiau buvo manoma, kad baziliskai turi priešą gamtoje. Manyta, kad žebenkštis turi imunitetą jo mirtinam žvilgsniui, o sužeista žebenkštis suėda šiek tiek rūtos, kuri grąžina gyvūnui jėgas. Dar pavojingesnis priešas – gaidys, kurio giedojimas baziliskui mirtinas.
Nudobtas baziliskas buvo kabinamas namie, kad atbaidytų vorus. Jis taip pat buvo naudotas Apolono ir Dianos šventyklose, kur nedrįsdavo niekas pašalinis įeiti.
Heraldikoje baziliskas vaizduojamas kaip gyvūnas su gaidžio galva, liemeniu ir kojomis, gyvatės liežuviu ir šikšnosparnio sparnais. Jo gyvatiška uodega baigiasi rodyklės formos galu.
Lietuva
miniatiūra|Vilniaus bazilisko skulptūra Lietuvos nacionalinio muziejaus Vilniaus gynybinės sienos bastėjos ekspozicijoje. Manoma, kad Vilniuje baziliskas pradėtas minėti Žygimanto Augusto valdymo laikais, nors pirmasis jį aprašė, Vilniaus universiteto profesorius, istorikas Adomas Ignacas Naramovskis XVIII a. pr., o Teodoras Narbutas pirmas Vilniaus baziliską susiejo su konkrečia vieta – Bokšto, Subačiaus ir Bastėjos gatvių sankirta. Jis taip pat mini, kad visi žūdavo nuo Vilniaus bazilisko žvilgsnio. Tačiau nuteistas miriop ir pasiųstas į bazilisko buveinę nusikaltėlis, vietoje skydo pasiėmė veidrodį. Todėl Vilniaus baziliskas žuvo nuo atsispindėjusio veidrodyje savo paties žvilgsnio.
Gibraltaras (reikšmės)
Žodis Gibraltaras gali reikšti:
1715 m.
1715 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Įvykiai
Nedatuoti
Kolodzežas
Kolodzežas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Monkų valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietvakarius nuo Monkų ir 39 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Jolanta Polikevičiūtė
Jolanta Polikevičiūtė (g. 1970 m. rugsėjo 25 d.) – Lietuvos dviratininkė, olimpietė.
1994 m. kartu su Lietuvos komanda laimėjo sidabro medalius komandinėse lenktynėse laikui plento dviračiais. Tris kartus atstovavo šaliai olimpinėse žaidynėse, geriausias pasiekimas - 5 vieta 1996 m.
Blastobazidinės kandys
Blastobazidinės kandys (Blastobasidae) – drugių (Lepidoptera) šeima.
Lietuvoje užregistruotos šios rūšys:
Šiaulių demografija
Šiaulių miesto demografija apima duomenis apie Šiaulių miesto gyventojų skaičiaus pokyčius, jų pasiskirstymą pagal įvairius kriterijus ir būstą nuo 1589 m. iki šių dienų miesto administracinėse ribose.
Šiaulių gyventojų skaičius 1589-2007 m.
thumb|400px
Abiejų Tautų Respublikoje
Pirmuosius kiek tikslesnius duomenis apie Šiaulių gyventojų skaičių suteikia 1589 m. lapkričio 2 d. Upytės pavieto mokesčių rinkėjo kvitas Šiaulių ekonomijos administracijai. Tais metais miestas sudegė ir už 26 namus, stovėjusius miesto aikštėje, 52 namus kitose gatvėse ir 29 lūšnas nebereikėjo mokėti mokesčių. Tuo metu Šiauliuose gyveno 40 pirklių, 40 amatininkų, 13 kepėjų, buvo 6 mėsinės, 3 iš jų priklausė bažnyčiai. Tačiau sunku pasakyti, kiek tikslūs šie skaičiai, nes bažnyčios turtas buvo skaičiuojamas atskirai, nuo jo valstybės (karaliaus) mokesčiai nebuvo imami. Tik po 1617 m., kai Šiaulių ekonomijos administracija bažnyčios klebonui perleido 3 kaimus mainais už namus mieste, miesto namų skaičius gali būti tikslus. Bažnyčiai liko žemės tarp šventoriaus ir Rūdės upelio su dviem šio upelio tvenkiniais, 2 ežerai, klebonija, vikarų namas, špitolė ir mokykla. Bet netrukus ir bažnyčios žemėje pradėti statyti karaliaus valdinių namai. 1738 m. joje buvo 9 kiemai, 1762 m. jau 14.
Kol gyventojai buvo pradėti skaičiuoti ne dūmais (namais), o „galvomis“, dažniausiai imamas sąlyginis skaičius, pagal kitų miestų pavyzdį žinant, kad dūme vidutiniškai gyveno apie 6-7 gyventojus.
1655 m. Šiauliai pergyveno Švedijos okupaciją, o po 1656 m. sukilimo prieš švedus dalis miesto sudeginta, gyventojai nužudyti arba pabėgę. Iš 199 dūmų 17 sudegė, o dar 36 dūmai liko tušti. Aplinkiniai kaimai buvo visiškai sudeginti. 1709 m. miestą nusiaubė gaisras, o 1710 m. iš Vakarų Europos atklydo maras, išnaikinęs pusę gyventojų. 1729 m. Augustas II paskelbė universalą, kuriuo kviečiama gyventojus persikelti iš svetur, jie viliojami atleidimu nuo mokesčių. Ir gyventojų ėmė daugėti.
Dainiškės
Dainiškėmis vadinami kaimai:
Dainiškė (Ignalina)
Dainiškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 3 km nuo Grybėnų.
Šiaulių demografija
Abiejų Tautų Respublikoje
Gyventojų Šiauliuose gerokai sumažėjo po 1765 m. pradėtos vykdyti Šiaulių ekonomijos reformos. Ekonomijos valdytoju tapęs Antanas Tyzenhauzas iškėlė tikslą įkurti palivarkus, kurių žemę dirbtų lažininkai, naudodami pažangią agrotechniką, įsteigti manufaktūras ir sudaryti palankias sąlygas prekybai vandens ir sausumos keliais. Iš miesto buvo atimta žemė Vijoliuose, sklypai prie senosios Joniškio gatvės, platinant turgaus aikštę išgriauti prie jos stovėję namai. Miestas neteko 90 iš 208 sklypų. Be to, miestelėnams uždėta prievolė eiti lažą dvare.
Pasikeitė ir gyventojų tautinė sudėtis. Pakviesti dirbti į manufaktūras audėjai atvyko iš Šveicarijos, staliai iš Vokietijos, statybininkai iš Rygos. 1789 m. vokiečiais užrašyta 13 miestelėnų ir 7 kampininkai, šveicarais – 12 miestelėnų šeimų. 1772 m. įsisteigė netgi liuteronų bendruomenė, jai paskirtas sklypas bažnyčios statybai. Padaugėjo taip pat žydų ir lenkų. Po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m. Rusijos administracija suskaičiavo 835 žydus, bet po poros metų, pasak gorodnyčiaus (policijos viršininko) pranešimo, jų buvo tik 483. Pačių žydų metraščiuose užfiksuoti 2757 gyventojai žydai, bet į šį sąrašą galėjo patekti ir aplinkinių miestelių gyventojai, priklausę bendruomenei. Krikščionių rusai vieną kartą suskaičiavo 882, kitą – 748. Bet ir šiais skaičiais sunku tikėti, nes dar 1793 m. vokietis Fridrichas Šulcas mieste suskaičiavo 300 namų su 3500 gyventojų.
Pavardės
1600-1750 m. mokesčių ir teismų raštuose užtinkama gana daug vienodų miesto gyventojų pavardžių. Matyt, gyventojai buvo pakankamai sėslūs. Vėliau lenkų įtakoje kai kurios pavardės netgi toje pačioje šeimoje tampa tik panašios, pav., Gudynas, Gudanauskas, Gudanavičius. 1755 m. mieste gyveno keturios Anusevičių ir Tartilų, trys Čepulių, dar dvi Čepulevičių šeimos. Dažnai minimos tokios pavardės, kaip Birutis, Dabrikas, Didžiulis, Gečas, Janavičius, Jurgaitis, Karkalas, Kaušas, Kiršinas, Kibildis, Kubuldis, Laukutis, Pakarklinskis, Stugys, Šimonavičius, Valius. Vėliau, kai oficiali teismų kalba tapo lenkų, Dabrikas tampa Dabrikavičium, Kurtkus – Kutkevičium, Valius – Valevičium ir pan.
Rusijos imperijoje
Bendros gyventojų apskaitos metodikos nebuvo ir Šiauliams tapus Rusijos imperijos Kauno gubernijos miestu. Patikimiausi vidaus reikalų ministerijos duomenys, nes gorodnyčius kasmet siųsdavo ataskaitas. Tačiau jis paprastai neskaičiavo rusų kariuomenės stovėjusios mieste, kai kurių pirklių ir užsieniečių. 1798 m. mieste gyveno 1237 žmonės, o 1811 m. jau 2670. Šiauliai gyventojų skaičiumi buvo vienas didžiausių miestų. Tuo metu Panevėžys turėjo 1878, Ukmergė – 2651 gyventoją. Bet 1812 m. prieš įsiveržiant Napoleono kariuomenei, mieste priskaičiuota tik 1115 gyventojų, o karo metu buvo likę 451. Netgi 1825 m., prasiautus choleros epidemijai, ataskaitose nurodomi tik 923 gyventojai, kai Panevėžys jų turėjo 2120, Ukmergė – 4153, Raseiniai – 2169. Beje, moterų rasta tik 235, matyt, įskaičiuota ir mieste stovėjusi kariuomenė. 1811 m. gyventojų lygį Šiauliai pasiekė tik 1837 m. Įtakos turėjo ir 1831 m. sukilimas, kurio metu Šiauliuose vyko kelios sukilėlių kautynės su reguliaria caro kariuomene. Keliasdešimt miesto gyventojų žuvo sukilimo metu. 1827 m. duomenimis mieste gyveno 1742, 1833 m. – 1316, 1837 m. – 2316, 1839 m. – 2685, 1840 m. – 2870 gyventojų.
1836 m. pradėjus tiesti Rygos – Tauragės – Tilžės plentą suaktyvėjo miesto ekonominis gyvenimas, todėl pradėjo augti ir gyventojų skaičius. Spartesniam augimui trukdė iš visų pusių miestą supančios dvarų žemės. Mieste, pasak Šiaulių gorodnyčiaus metinių ataskaitų nuolat gyveno 35-50 valstiečių.
Gyventojai pagal luomus
Ataskaitose gerokai skiriasi bajorų skaičius, nors juos buvo privalu suskaičiuoti tiksliai vien dėl privalomos karinės tarnybos. Pavyzdžiui, 1845 m. gorodničius ataskaitoje gubernatoriui įrašė, kad Šiauliuose yra 196 bajorai, o žiniose gubernijos statistikos komitetui paminėjo 387 bajorus. Tačiau bendras miesto gyventojų skaičius ataskaitoje pateikiamas 3944, o žiniose – 3790. Bajorų skaičiaus sumažėjimui įtakos turėjo 1832 m. įstatymas, reikalaujantis bajorystės įrodymų.
1851 m. pasak Kauno gubernijos valdybos leistos „Kauno gubernijos atmintinės“, mieste gyveno 4754 žmonės, o gorodnyčiaus ataskaitoje gubernatoriui įrašyti 6002, iš jų miestiečių luomo – 4780. Šįkart gorodničius įtraukė ne tik valstybės valdininkus bajorus, bet ir neturėjusius tarnybos, priskaičiuoti ne tik karių šeimų nariai, bet ir kariškiai. 1861 m. „Atmintinė“ pateikia tik 5834 gyventojus. Tuometinė statistika leidžia palyginti Šiaulių ir kitų miestų didžiųjų Kauno gubernijos miestų gyventojų skaičių.
Palyginamoji lentelė
Kalnų ežeras
Kalnų ežeras arba Paulenkos ežeras – ežeras Lietuvoje, Ukmergės rajone, 3,5 km į šiaurės rytus nuo Veprių, Kalnų miško viduryje. Ežeras ovalo formos, ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,13 km, plotis – iki 0,095 km. Altitudė 88,4 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais. Šiaurės rytuose išteka upeliukas link Pavarklo upelio (Armonos intakas).
Šiaulių demografija
Rusijos imperijoje
Rusijos kariuomenės Generalinio štabo duomenys, rinkti apie miesto galimybes karo atveju, leidžia pažvelgti į miesto gyventojus ir socialiniu požiūriu pagal užimtumą:
Per 65 metus amatininkų skaičius padidėjo apie 7 kartus. Kita vertus, 1797 m. savo kapitalą mieste buvo užregistravę 22 pirkliai, o 1825 m. jų liko tik 2.
Carinė statistika gyventojus skirstė na pagal tautybę, o pagal tikėjimą. Kaip etninės grupės buvo išskiriami tik žydai, karaimai ir totoriai. Vieninteliame 1840 m. rugpjūčio 30 d. gorodnyčiaus pranešime Vilniaus gubernijos statistikos komitetui yra informacijos, kad Šiauliuose gyvena 1193 lietuviai ir žemaičiai, 2319 žydų, 50 vokiečių ir 1 italas, bet neužsimenama apie rusus ir lenkus. Tais metais Šiauliuose gyveno 1126 katalikai, 59 liuteronai, 2 evangelikai reformatai, 66 sentikiai, bet neminimi stačiatikiai. 1858 m. gyveno 3519 katalikų, 83 liuteronai, 84 stačiatikiai ir 3196 žydai. Iš žydų 1848 m. net 2634 (94,8 %) priklausė miestiečių luomui. 1858 m. žydų miestiečių buvo 3112, arba 52,8 %. Vilniaus ir Kauno gubernijose žydams buvo draudžiama gyventi kaimuose.
1863-1919 m.
Gyventojų Šiauliuose sparčiau daugėti pradėjo kai 1863 m. buvo panaikinta baudžiava ir kai 1867 m. buvo nutiestas geležinkelis Liepoja–Romnai. Vien per dešimtmetį iki 1873 m. jų pagausėjo du kartus. Per kitus du dešimtmečius miestas išaugo dar 2,6 karto. Išlaisvinti iš asmeninės priklausomybės bežemiai ir mažažemiai valstiečiai plūstelėjo į miestą, kur steigėsi naujos ir plėtėsi senos įmonės. Pagausėjo ateivių ir iš tolimesnių baltarusiškų bei rusiškų gubernijų. 1897 m. pirmojo gyventojų surašymo duomenimis iš kitų Kauno gubernijos miestų ir kaimų buvo atvykę 2685 (51,8 % visų atvykėlių), iš Kuršo gubernijos – 285 (5,6 %), iš Vilniaus gubernijos 206 (4 %), iš Vitebsko gubernijos 79, iš Jaroslavlio gubernijos 329, iš Mogiliovo gubernijos 266 žmonės. 1897 m. Šiauliai pagal gyventojų skaičių jau buvo antras Kauno gubernijos miestas.
Pastebimas lietuvių ir žemaičių dalies mažėjimas (iki 27,8 %) ir lenkų dalies augimas (15,4 %). Net 63,1 % kilmingųjų bajorų save priskyrė lenkams, lietuvių bajorų liko tik 24,7 %. Užtat lietuviais save įvardijo net 60,9 % valstiečių luomo žmonių. Surašymo duomenimis mieste buvo 20,7 % rusų valstiečių, bet daugiausia tai buvo kareiviai. Rusų didžiausia dalis, net 60,9 % buvo tarp valdininkų ir 76,5 % tarp dvasininkų, bet visi jie sudarė tik 9,6 % miesto gyventojų.
1909 m. lietuvių gyveno 4363 (24,2 %), rusų 2641 (14,7 %), lenkų 129 (0,7 %), žydų 10 140 (56,4 %), kitų tautybių – 720 (4,0 %). Per 1897-1909 m. visoje Kauno gubernijoje lietuvių padaugėjo 11,7 %, o rusų, nors ir nežymiai, sumažėjo. O Šiauliuose lietuvių sumažėjo 3,6 %, bet rusų padaugėjo 5,1 %. Taip pat sumažėjo lenkų, bet padaugėjo žydų – net 13,3 %. Po 1905-1907 m. revoliucijos mieste padidėjo kariuomenės kontingentas, padaugėjo rusų tautybės tarnautojų ir inžinierių, o ypač mokytojų, nes lietuviams, baigusiems aukštąsias mokyklas, nebuvo leidžiama dirbti Lietuvoje.
Žydai sudarė 54,9 % pramonės ir net 68,4 % amatų darbininkų. Lietuvių pramonėje dirbo 23,1 %, amatuose 11,5 %, lenkų – 14,7 % pramonėje ir 11,4 % amatuose. Užtat 1909 m. mieste jau buvo 699 kapitalo ir namų savininkai bei 846 jų šeimų nariai – 9,6 % visų gyventojų, neskaitant pirklių, kapitalo turėjusių valstybės tarnautojų ir pramonės įmonių savininkų. 47,8 % buržuazijos sudarė žydai, 30,9 % lenkai ir tik 16,1 % lietuviai.
Valdžios įstaigose dirbo 78 rusai, 28 lietuviai, 19 lenkų, 8 žydai, 14 kitų tautybių. Iš 94 mokytojų 24 buvo rusai, 6 lietuviai, 3 lenkai ir 55 žydai. Tarp mokslo, literatūros ir meno darbuotojų nebuvo nei vieno ruso ir lietuvio, 1 buvo lenkas, 10 žydų. Mieste dirbo 31 medikas žydas, 10 lenkų, 9 lietuviai ir 8 rusai. Teisininkai buvo 5 rusai, 3 lietuviai, 2 lenkai, 2 žydai. Be to 1909 m. mieste buvo 1034 kariai, 135 kaliniai, 34 paštininkai, 276 galvijų augintojai arba žemdirbiai.
Tačiau miesto plėtrą sustabdė Pirmasis pasaulinis karas. 1915 m. balandžio 15 d. vokiečių kariuomenei staigiai puolant rusai nespėjo pasiruošti evakuacijai, todėl likęs valdybos archyvas, pinigai ir kitas turtas balandžio 17 d. buvo padegtas. Nuo valdybos pastato užsidegė kiti namai. 1915 m. liepos 8 d. laikraštis „Русское слово“, dėl visko kaltindamas vokiečius rašė, kad iš Šiaulių liko didelės kapinės. Buvo sugriauta 65 % miesto namų, mieste liko tik 5000 gyventojų.
Atgavus nepriklausomybę
1918 m. pabaigoje padėtis mieste jau buvo normali, pradėjo grįžti ir į kaimus, ir į Rusiją pasitraukę gyventojai, 1918 m. lapkričio 24 d, buvo išrinkta miesto savivaldybės taryba, kuriai vadovauti ėmėsi burmistras Kazimieras Venclauskis. Tačiau 1918 m. lapkričio Vokietijos revoliucija pakeitė padėtį fronte ir paskatino bolševikų puolimą. Šiaulius užėmus bolševikams vėl daliai gyventojų teko bėgti iš miesto. O 1919 m. kovo 10-11 d. Vokietijos kariuomenės daliniai, antrą kartą užimdami Šiaulius, 4-5 valandas miestą apšaudė iš artilerijos, nors mieste nebebuvo nei vieno kareivio. Vėl kilo gaisrai, daug gyventojų neteko būstų, todėl daliai vėl teko pasitraukti pas gimines į kaimą. Gyventojus išgąsdino ir prasidėję vokiečių plėšikavimai, žudynės, civilių žmonių ir besikuriančios Lietuvos kariuomenės karių žudynės. 1919 m. rugsėjo 29-30 d. miestą užėmė bermontininkai, paskelbę Lietuvą vieningos ir nedalomos Rusijos dalimi. Tik lapkričio 23 d. Lietuvos partizanai bermontininkus sumušė prie Radviliškio, o gruodžio 8 d. Lietuvos kariuomenė atsiėmė Šiaulius. Besitraukdami bermontininkai apšaudė miestą iš sunkiųjų pabūklų ir padegė daug pastatų. Žuvo 33 žmonės.
1920 m. pradžioje Šiauliuose jau vėl buvo 11 tūkst. gyventojų, o 1923 m. atlikus gyventojų surašymą, pradėtame atstatyti mieste jau gyveno 21 357 žmonės, 10 746 vyrai ir 10 641 moteris. Iš jų 15 058 (70,4 %) buvo lietuviai, 5338 (25 %) žydai, 304 rusai, 198 vokiečiai, 119 lenkų, 66 latviai ir 274 kitų tautybių. Lietuvių skaičius išaugo aplinkinių kaimų sąskaita. Be to, nebegrįžo į Rusiją pasitraukę rusų kariškiai, žandarai, valdininkai. Dalis žydų emigravo į Vakarų Europą ir JAV.
Pagal tikybą buvo 15 080 katalikai,5382 judėjai (daugiau, negu žydų tautybės gyventojų), 439 liuteronai, 395 stačiatikiai. 76,5 % gyventojų buvo raštingi. 12 592, arba 58,9 % buvo darbingo amžiaus. 2048, arba 20,3 % jų dirbo pramonėje, 13 % valstybinėse bei visuomeninėse įstaigose, 11,4 % prakyboje, 3063 namų šeimininkės, 654 tarnaitės, 1787 padieniai darbininkai, 264 gyvenantys iš savo kapitalo. Bet apie 25 % pramonės darbininkų neturėjo darbo, todėl miesto valdžia skubiai organizavo viešuosius darbus. Šiauliai pagal gyventojų skaičių užėmė trečią vietą po Kauno ir Klaipėdos. Pagal užimamos teritorijos plotą (24 km²) miestas liko ketvirtas po Kauno, Klaipėdos ir Panevėžio.
1939 m. Šiauliuose jau buvo 31 641 gyventojas, per 16 metų jų skaičius išaugo 1,5 karto. Darbininkų skaičius padidėjo 1,7 karto iki 3435 žmonės. Savininkų (pramonininkų, prekybininkų, amatininkų) buvo 1914, o dirbančių jų šeimų narių buvo 3063, arba iš viso 39,5 % savaveiksmių gyventojų. Daugiausia dirbančiųjų buvo fabrike „Batas“ – 500, Jakobo Frenkelio odų apdirbimo fabrike – 400, linų apdirbimo fabrike „Semlin“ – 400, brolių Nurokų odų fabrike – 120, alaus darykloje „Gubernija“ – 100, saldainių fabrike „Birutė“ – 90 darbuotojų.
Okupacijų metais
1940 m. Šiauliuose buvo apie 33 tūkst. gyventojų ir tai buvo trečias miestas po Vilniaus ir Kauno. Antrojo pasaulinio karo ir pokario metais buvo nužudyta apie 40 000 Šiaulių ir jų apylinkių žmonių. Žuvo 93 % mieste gyvenusių žydų.
TSRS okupacijos metais gyventojų apskaita buvo organizuojama per kas dešimtmetį vykdomus gyventojų surašymus. 1950 m., didžiųjų miesto pramonės įmonių statybos išvakarėse Šiauliuose gyveno 44 200 žmonių. Tačiau pastačius naujas dviračių, televizorių, staklių gamyklas, rekonstravus maisto pramonės įmones, odų ir avalynės pramonės įmones, mieste pradėjo trūkti darbo jėgos. Trūkumą užpildė aplinkinių kaimų ir miestelių gyventojai. Tik nedidelė dalis buvo perkelta iš Rusijos. 1959 m. mieste jau gyveno 59,7 tūkst. gyventojų, o prasidėjus masinei daugiabučių namų statybai, 1970 m. gyventojų skaičius išaugo iki 93 tūkst., 1974 m. viršijo 100 tūkst., o 1979 m. pasiekė 118 tūkst. 1981-1985 m. į miestą atvyko 5699 gyventojai, 1986-1990 m. – 7583 žmonės.
Atkūrus nepriklausomybę
Nepriklausomybės atkūrimo metais iš pradžių gyventojų skaičius dar augo, vien 1990 m. į miestą atvyko 428 imigrantai. Bet jau 1991 m. dėl emigracijos gyventojų skaičius sumažėjo 1209, 1992 m. – 2145, 1993 m. – 2714 asmenų. Ir tik dėl gimstamumo 1992 m. gyventojų skaičius beveik pasiekė 150 tūkstančių žmonių, tačiau šios ribos taip ir neperžengė, nes netrukus prasidėjo gyventojų ekonominė emigracija į JAV, Vokietiją, Angliją, vėliau į kitas Europos šalis. Be to, 1991-1993 m. iš miesto išvyko ir apie 7 tūkst. okupacinės kariuomenės kareivių, taip pat karininkų bei jų šeimų narių. Ekonominė emigracija didžiausią mastą pasiekė 1997-2000 m., kai iš miesto kasmet išvykdavo po 2300-2700 žmonių, nes nedarbo lygis buvo pasiekęs 18,8 %.
Dėl to, kad dauguma emigrantų buvo jauni žmonės, pakito ir natūrali gyventojų reprodukcija. 1991 m. 1000 gyventojų teko 15,8 gimusiųjų ir 8,1 mirusiojo, o natūralus prieaugis siekė 7,7, tačiau1994 m. buvo paskutinieji metai, kai natūralus gyventojų prieaugis dar buvo teigiamas – 323 žmonės. Tais metais mieste gimė 1729 kūdikių – 813 mergaičių ir 916 berniukų. Mirė 1406 šiauliečiai, iš jų 120 žuvo nelaiminguose atsitikimuose, 15 buvo nužudyta, 64 gyvenimą baigė savižudybe. 1990 m. gimė 2271, 1991 m. 2350, 1992 m. 2271, 1993 m. – 1950 vaikų. 2004 m. mieste gimė 1155, o 2005 m. 1049 kūdikių, mirė 2004 m. 1339, o 2005 m. 1400 žmonių. Miesto mokyklose kasmet sumažėja po 1000 moksleivių. Vaikų ypač sumažėjo per 2003 m. – nuo 31294 metų pradžioje iki 27917 metų pabaigoje.
2001 m. mieste gyveno 61289 vyrai ir 72743 moterys, iš jų iki 15 m. amžiaus – 27793, Darbingi – 82178, pensinio amžiaus – 24061. 2005 m. vyrų sumažėjo iki 59246, moterų iki 70774, vaikų iki 22809, pensinio amžiaus iki 22823 ir tik darbingų asmenų padaugėjo iki 84388.
Nedarbo lygis 2000 m. sausio 1 d. siekė 15,7 % (16024 bedarbiai), 2001 m. – 16,4 % (15896 bedarbiai), 2002 m. – 14,8 %, 2003 m. – 9,9 %, 2004 m. – 8,1 %, 2005 m. sausio 1 d. sumažėjo iki 3,6 % (Lietuvos vidurkis buvo 4,89 %), 2006 m. sumažėjo iki 2,7 % 2007 m. sausio 1 d. iki 1,7 %. Nuo 2005 m. jaučiamas darbo jėgos trūkumas.
Gyventojų tankis per 2001-2006 metus sumažėjo nuo 1655 iki 1605 žmogaus kv km. 1999 m. miesto plotas, prijungus gretimas Šiaulių rajono teritorijas, padidėjo nuo 69,53 iki 81,13 km².
2005 m. Šiauliuose buvo 50060 būstų, iš jų 42672 butai daugiabučiuose namuose, 5872 individualūs namai, 1516 gyventojų turėjo individualaus namo dalį.
19 m. pr. m. e.
'''19 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Kinder Surprise
Kiekvieno šokoladinio kiaušinio viduje yra plastikinė dėžutė, kurioje randamas tam tikras žaislas. Šis šokoladas buvo sukurtas specialiai vaikams, atkartojant itališką Velykų tradiciją, kuomet suaugusieji vaikams dovanoja didelius kiaušinius su žaislais viduje. M. Ferrero iškėlė idėją, kad mažu siurprizu vaikai galėtų būti nudžiuginami kiekvieną dieną. „Kinder Surprise“ žaislai tapo populiarūs įvairiomis progomis, pačius žaisliukus tiek vaikai, tiek suaugę pradėjo kolekcionuoti. Kasmet rinkoje pasirodo apie 100 naujo tipo žaisliukų. Nuo 1974 m. visame pasaulyje buvo parduota virš 30 milijardų šių kiaušinių.
Kinder Surprise kiaušinį sudaro dvipusis šokoladas – išorėje pieniškas šokoladas, viduje – baltas. Viduje randamoje plastikinėje dėžutėje būna žaisliukas. Jis kartais būna sudedamas iš kelių dalių. Žaisliuką slepianti dėžutė yra geltonos spalvos, taip atspindint kiaušinio trynį.
2018 m. sausį JAV buvo pradėta pardavinėti specialūs „Kinder Surprise“ kiaušiniai „Kinder Joy“. Šiuose kiaušiniuose žaisliukas ir šokoladas yra įpakuoti atskirai, taip apsaugant vaikus nuo užspringimo ir kitų nelaimių. Iki tol įprasti „Kinder Surprise“ JAV nebuvo pardavinėjami.
Meno salos vėliava
thumb|right|200px|[[Meno sala|Meno salos vėliavoje pavaizduotas triskelionas]] 200Px|thumb|Meno salos automobilio numerio lentelė su triskelionu.
Kinder Surprise
Tuo tarpu 2016 m. nauji Čilės maisto žymėjimo įstatymai uždraudė „Kinder Surprise“ pardavinėti šioje šalyje.
Meno salos vėliava
Meno salos vėliava - raudonas laukas su baltu triskelionu iš trijų kojų centre. Tokia vėliava naudojama dar nuo XIII a. ir siejama su Sicilijos vėliava, kurią tuo metu valdė normanai.
Karpatų Rusia
Karpatų Rusia arba Užkarpatė  – istorinis-kultūrinis regionas į pietus nuo Karpatų kalnų, dabartinės Ukrainos teritorijoje. Praktiškai sutampa su Ukrainos Užkarpatės sritimi. Slovakų ir vengrų jis vadinamas Prieškarpate.
Geografinė padėtis
Užkarpatė sudaro šiaurės rytinį Panonijos pakraštį, prisišliejusį prie pietinių Karpatų šlaitų. Rytuose ir pietuose ją uždaro Tisos upė, o vakaruose – Hernadas. Regionas šiaurėje ribojasi su kalnuota Huculščina, rytuose – su rumunų Maramurešu.
Meno salos vėliava
Trijų kojų triskelionas yra senas Meno salos simbolis, panašus į Sicilijos simbolį Trinacria - trys plokštiniais šarvais šarvuotos per kelius sulenktos kojos su pentinais, sujungtos ties šlaunies sąnariais. Meno triskelionas nėra griežtai apibrėžtas, todėl vyriausybės dokumentuose, piniguose, vėliavose, turistų atributikoje naudojami skirtingi jo variantai. Paprastai Meno triskelionui būdingi trispindulė simetrija, sukimasis pagal laikrodžio rodyklę (nors būna ir atvirkščias variantas). Viršutinės kojos šlaunis gali būti pavaizduota kaip laikrodžio rodyklė, rodanti 12:00 (o kartais - 11:30 ar 10:00). Kojos per kelius kartais sulenktos 90°, o kartais 60° ar net beveik 120° kampu.
Karpatų Rusia
Istorija
Ankstyvoji Užkarpatės istorija susijusi su Panonijos istorija. Jos senieji gyventojai buvo keltai, dakai. Ankstyvaisiais viduramžiais ją kontroliavo hunai, gepidai ir avarai. Nuo IV a. į regioną per Karpatus iš gretimos Galicijos migravo slavai, kurie VII–VIII a. tapo žinomi kaip baltieji chorvatai. Iš čia jie vėliau migravo į pietus, į dabartinės Kroatijos teritoriją. Žinomas jų IX a. kunigaikštis buvo Laborecas.
Meno salos vėliava
Trys kojos siejamos su gana vėlai atsiradusiu salos herbo šūkiu (moto): Quocunque Jeceris Stabit ('Kaip bemesi, jis stovi'). Tai aiškinama mintimi, kad Meno gyventojų charakteriui būdingas stabilumas ir tvirtumas. Daugelyje salos mokyklų šis šūkis naudojamas kaip priemonė atkaklumui ir sunkiam darbui propaguoti.
Vasarinis grambuolys
Vasarinis grambuolys (Amphimallon solstitiale) – grambuolių (Melolonthidae) šeimos vabalas.
Karpatų Rusia
Istorija
1570 m., Po Vengrijos skilimo, Užkarpatė atiteko Osmanų vasalei Transilvanijos kunigaikštystei. Nuo 1699 m. Transilvanijoje įsigalėjo Habsburgų monarchija. XIX a. ji buvo Transleitanijos dalis. 1910 m. regione didžiausią dalį sudarė ukrainietiškai kalbantys gyventojai (330 tūkst. / 54,5 %), 30,6 % kalbėjo vengriškai, 10,6 % – vokiškai 1,9 % – rumuniškai.
Po I pasaulinio karo žlugus Austrijai-Vengrijai, 1918 m. Galicijos ukrainiečiai sukūrė Vakarų Ukrainos Liaudies Respubliką, prijungdami prie jos Užkarpatę bei šiaurės Bukoviną. Tačiau patys Užkarpatės ukrainiečiai nebuvo tikri dėl savo ateities, nes dalis jų norėjo likti su Vengrija, kita dalis – jungtis prie Čekoslovakijos, o dar kiti norėjo nepriklausomybės. Dėl ilgos kultūrinės izoliacijos nuo pagrindinių ukrainiečių žemių, jie buvo linkę save laikyti atskira tauta, rusinais.
Vasarinis grambuolys
Lietuvoje dažna rūšis.
Karpatų Rusia
Istorija
Per 1919 m. regionas buvo užimtas paeiliui Čekoslovakijos, Rumunijos ir Vengrijos armijų. Galiausiai metų pabaigoje patvirtinta Paryžiaus taikos sutartis Užkarpatę paliko Čekoslovakijai. Nuo 1927 m. ji sudarė vieną iš keturių šios valstybės administracinių regionų, tačiau pasižymėjo atsilikimu. Rusinų kalbai buvo suteiktos visos garantijos. Tačiau siekiant kelti krašto ekonomiką ir raštingumo lygį į jį migravo daug slovakų kilmės inteligentijos. 1938 m. Karpatų Ukraina gavo autonomiją ir turėjo savo vyriausybę.
Vasarinis grambuolys
Požymiai
Kūnas 14 - 18 mm, gelsvas arba gelsvai rudas. Priešnugarėlė tankiai plaukuota, trumpesni plaukeliai pilkšvi, prigludę. Skydelis plaukuotas, šviesesniais ilgesniais plaukais. Antsparniai su neryškiomis išilginėmis briaunelėmis, apaugę ilgais, retais pasišiaušusiais plaukeliais.
Karpatų Rusia
Istorija
1939 m. Trečiasis Reichas užėmė Čekoslovakiją, ir tuoj pat Užkarpatė paskelbė nepriklausomybę kaip Karpatų Ukrainos Respublika, bet ją iš karto okupavo Vengrija. Jos sudėtyje Užkarpatė išliko per visą karą, kol 1944 m. jos „neišlaisvino“ Raudonoji Armija. Su jos pagalba buvo suformuotas Užkarpatės Ukrainos nacionalinis komitetas, vadovaujamas Ivano Turianicos, kuris paskelbė norą prisijungti prie TSRS. 1945 m. vasario 1 d. Čekoslovakijos armija pasitraukė iš regiono, palikdama jį visiškai sovietų kontrolei. 1946 m. Užkarpatė prieš jos norą buvo inkorporuota į Ukrainos TSR, o rusinai pradėti traktuoti kaip ukrainiečiai.
Vasarinis grambuolys
Gyvenimo būdas
Vabalai skraido maždaug nuo birželio 15 iki liepos 15 vakarais, saulei nusileidus, dažnai dideliais spiečiais. Skrenda į šviesą. Dieną vabalai slapstosi dirvos viršutiniame sluoksnyje. Minta augalų lapais ir žiedais. Liepos pabaigoje į dirvą padeda apie 35 kiaušinėlius ir nudvesia.
Lervos vystosi dirvoje, minta mažomis šaknimis ir augalų liekanomis, išauga iki 50 mm. Kenkia žemės ūkio augalams ir spygliuočių medžių, ypač pušų šaknims. Lervos peržiemoja dvi žiemas ir susisuka į kokoną trečiais metais.
Karpatų Rusia
Istorija
Po Ukrainos nepriklausomybės Užkarpatė liko jos dalimi, tačiau vietos gyventojų tarpe egzistuoja ir separatistinių nuotaikų. Pvz. 2008 m. buvo paskelbta Karpatų Rusios respublika, kas susilaukė griežto atsako iš Ukrainos vyriausybės. Šiuo metu 80,5 % gyventojų yra ukrainiečiai (0,8 % laiko save rusinais), 12,1 % – vengrai, 2,6 % – rumunai.
1957 m.
1957 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Valdas Antanas Gurskis
Valdas Antanas Gurskis (g. 1936 m. spalio 12 d. Kloviniuose, Utenos apskritis) – Lietuvos tapytojas.
Tūkstantis ir viena naktis
thumb|250px|Rankraštis
Valdas Antanas Gurskis
Biografija
1956 m. baigė Kauno dailės mokyklą. 1962 m. baigė monumentaliąją tapybą Lietuvos dailės institute.
Tūkstantis ir viena naktis
„Tūkstantis ir viena naktis“  – viduramžių arabų pasakų rinkinys, kurio šaltinis – IX a. persų pirklio „Tūkstantis pasakų“ vertimas. Pasakų rinkinys turėjo įtakos daugelio Azijos ir Europos tautų tautosakai bei literatūrai.
Valdas Antanas Gurskis
Biografija
Nuo 1962 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje: Maskva 1969 m., 1976 m., Nagasakis 1973 m., Helsinkis 1989 m. Individualios parodos surengtos Lietuvoje nuo 1975 m. – 27, Maskvoje 1989 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, užsienio (Bulgarijos, Rusijos) muziejai.
Tūkstantis ir viena naktis
Istorijos pradžioje neįvardintos salos tarp Indijos ir Kinijos karalius Šachrajaras, šokiruotas žmonos neištikimybės, ją nužudo. Manydamas, kad visos moterys yra neištikimos, liepia savo viziriui kasnakt atvesti jam vis po naują žmoną. Praleidęs su ja naktį, ryte karalius įvykdo egzekuciją. Tai tęsiasi, kol gudri vizirio dukra Šacherezada sukuria planą ir pasisiūlo tapti sekančia karaliaus žmona. Po vedybų kiekvieną naktį ji valandų valandas pasakoja istorijas, o auštant nutraukia jas nepabaigusi ir karalius norėdamas sulaukti pabaigos yra priverstas vis atidėti egzekuciją. Istorijos pabaigoje Šacherezada jau buvo pagimdžiusi karaliui tris sūnus, o tas, įsitikinęs žmonos ištikimybe, atšaukė savo įsaką.
Pasakojamos istorijos yra labai įvairios – istoriniai pasakojimai, tragedijos, komedijos, poemos, meilės istorijos, musulmonų religinės legendos. Dažnai pasakos yra kelių lygmenų – vienos pasakos herojai pasakoja kitą pasaką. Daugumoje vakarietiškų vertimų žinomiausios istorijos – apie Aladino lempą, jūreivį Sinbadą, Ali Babą ir keturiasdešimt plėšikų. Kai kurias iš šių istorijų prancūzų orientalistas Antuanas Galandas pridėjo tik XVIII amžiuje, pritaikęs jas tuometiniam prancūzų skoniui, ypač pabrėždamas erotinius pasakų motyvus. Istorijose gausu pasakojimų apie džinus, burtininkus, legendines vietas, kai kur minimi realūs asmenys ir vietovės.