cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tautinio darbo apsaugos batalionas
1941 m. liepos 4 d. ir 6 d. žudynės VII Kauno forte
Šios žydų žudynės buvo tuomet didžiausios įvykdytos nacių valdomose žemėse. Lietuvių sukilėlių sulaikyti beginkliai žydai buvo sušaudyti be jokio teismo. Žudynės grubiai pažeidė 1907 m. Hagos tarptautinę konvenciją uždraudžiančią kolektyvines bausmes. Kauno karo komendantas Jurgis Bobelis privalėjo drausti batalionui vykdyti SS 3/A operatyvinio būrio Karlo Jägerio įsakymą. Visgi, jisai savo nuožiūra ten dažnai lankėsi, duodavo įsakymus sargybai, nurodė išlaisvinti žydų moteris, vaikus, 70 Lietuvos nepriklausomybės karų savanorius ir dar kelis žydus.
Liepos 7 d., Kauno karo komendantas Jurgis Bobelis pranešė laikinajai vyriausybei, jog SS  A operatyvinės grupės vadas Stahleckeris pranešęs, kad „masinė žydų likvidacija“ toliau nebus vykdoma, ir nurodęs  Vilijampolėje steigti  žydų getą į kurį visi Kauno žydai privalėjo persikelti iki rugpjūčio 15 d..
Po pirmųjų šaudymų VII forte atsistatydino apie 200 Tautinio darbo apsaugos bataliono kareivių.
Liepos 3 d. kapitonui Andrius Staugaičiui įsakyta telkti 6-ąją kuopą, tačiau pirmųjų žudynių dieną liepos 4 d. jisai atleistas iš tarnybos jo paties prašymu. Toliau 6-ąją kuopą telkė liepos 5 d. priimtas Zigmas Šliavas, tačiau po dviejų savaičių jisai paleistas į atsargą savo paties prašymu. Liepos 17 d. priimtas ir kuopos vadu paskirtas kapitonas Juozas Ūselis. Tą pačią dieną pradėta formuoti 7-oji kuopa. Jos vadas voldemarininkas, Geležinio vilko organizacinio skyriaus viršininkas kapitonas Antanas Švilpa, o vado padėjėjas leitenantas Antanas Gudelis.
Žudynėse toliau daugiausia dalyvaudavo 3-ioji kuopa, neretai – 1-oji, kartais – 2-oji. Itin didelėms žudynėms įtrauktas visas batalionas, išskyrus tuo metu sargybą einančius ar kitas užduotis atliekančius karius. Vokiečiai nurodydavo kada, kur ir kaip vykdyti žudynes. Joms visada vadovaudavo keletas vokiečių karininkų ir be jų dalyvaudavo 10–20 vokiečių karių.
Be žydų ir kitų žmonių laikymo ir sušaudymo, batalionas taip pat saugojo svarbius karinės ir ūkinės reikšmės objektus Kaune ir jo priemiesčiuose, sovietinių karo belaisvių stovyklas. Bataliono kariai „valydavo“ Kauno apylinkes, atsiliepdami į Kauno karo komendatūrą ateinančius pranešimus, kad Lietuvoje likę raudonarmiečiai, komunistai ar šiaip plėšikai plėšikauja, ieško maisto ir civilinių drabužių, išžudo šeimas, kad neliktų liudytojų.
Voldemarininkų pučas
SS ir voldemarininkai buvo nepatenkinti sumažėjusiu žydų žudymu. Liepos 23-24 d. voldemarininkų Geležinis Vilkas surengė pučą prieš Lietuvos laikinąją vyriausybę. Dauguma Tautos darbo apsaugos bataliono karininkų, ypač jaunesnieji karininkai, buvo voldemarininkai arba jiems prijaučiantys. Grįžę į savo buvusius iki 1940 m. birželio 15 d. postus vadovaujantys policijos pareigūnai irgi buvo tokie, įskaitant Kauno policijos vadovą Antaną Žarskų, kuris su keliais vyrais suėmė Policijos departament direktorių  Antaną Michelevičių. 3-os kuopos vadas leitenantas Juozas Barzda, paaiškinęs savo kariams, jog eina „versti“, su jais po vidurnakčio atvyko prie komendatūros ir bandė pašalinti komendantą Jurgį Bobelį, kuris tačiau užsibarakadavo.
Liepos 24 d. kapitonas Stasys Kviecinskas išleido įsakymą Nr.9 komendatūrai. Voldemarininkų Organizacijos Tarybos nutarimu jisai skiriamas Kauno komendantu vietoj Jurgio Bobelio, o jo padėjėju skiriamas pulkininkas Mykolas Kalmantas. Majoras Kazys Šimkus skiriamas Tautos Darbo Apsaugos bataliono vadu vietoj Andriaus Butkūno.
Vokiečių karo komendantas generolas Maximilian Ritter von Pohl parodė savo nepasitenkinimą SS remiamu puču atsiųsdamas pulkininkui Bobeliui padėkos raštą, nepripažindamas naujo komendanto Stasio Kviecinsko ir su juo nebendraudamas.
TDA bataliono išgryninimas
thumb|right|250px|Liepos mėn. 1941 m., lietuvis policininkas su belaisviais žydais.
thumb|right|250px|Liepos mėn. 1941 m., Tautos darbo apsaugos bataliono sugaudyti ir surišti žydai.
Po voldemarininkų pučo žymiai paspartėjo Hamano skrajojančio būrio išžudymas Lietuvos provincijos žydų. Dešimt vokiečių esesininkų būrį lydėdavo kokia trisdešimt lietuvių karių iš Tautos Darbo Apsaugos bataliono 3-osios kuopos, kuriai vadovavo Bronius Norkus. Žydų vyrų, moterų ir vaikų sulaikymą, laužymą ir pristatymą organizavo naujai paskirtas Lietuvos saugumo policijos vadovas Vytautas Reivytis. Nuo savo veiklos pradžios Marijampolėje liepos 7 d. iki pučo, Hamano skrajojantis būrys išžudė 466 žmones, iš kurių 79% žydai. Po pučo iki rugsėjo 12 d. būrys papildomai sušaudė 61,108 žmonės, iš kurių 98% buvo žydai. Netrukus Lietuvos provincijoje neliko žydų.
Voldemarininkai savo nuožiūra priimdavo, paaukštindavo ir atleisdavo bataliono karininkus. Karininkai į atsakingas pareigas buvo skiriami su Geležinio vilko rekomendacija. „Geležinio vilko“ štabo viršininko Igno Taunio rekomendacija priimti Pranas Šopaga, Juozas Krikščiūnas ir Juozas Jurkūnas. Į tarnybą priimta 11 naujų karininkų, kurie beveik visi buvo karo pasitraukę iš Raudonosios armijos 29-ojo ŠTK. Nuo liepos 31 d. iki rugpjūčio 9 d. septyni karininkai buvo paleisti iš tarnybos kaip voldemarininkams nepatikimi ar dėl to, kad atsisakė būti žudynių vykdytojais ar liūdytojais: Julius Abramavičius, Stepas Paulauskas, leitenantas gydytojas Antanas Narbutas, jaunesnieji leitenantai Vladas Goras, Povilas Grigaliūnas, Jurgis Janulevičius ir Jonas Ralys.
Vokiečiai perima vadovavimą
thumb|right|250px|Kauno IX fortas
1941 m. liepos 30 d. Rytų krašto (Ostlando) karo vado įsakymu vokiečių 11-ojo rezervinės policijos bataliono (RPB) vadas majoras Franzas Lechthaleris perėme vadovavimą Lietuvos darbo tarnybai ir visiems partizanų junginiams. Rugpjūčio 6 d. jis tai raštu pranešė Kauno karo komendantui Stasiui Kviecinskui ir pareikalavo pasirūpinti, kad jo nurodymai ir įsakymai būtų besąlygiškai vykdomi. Iš rašto matyti, kad jis su Stasiu Kviecinsku jau buvo svarstęs būtinumą pertvarkyti ir perginkluoti lietuviškus dalinius. Stasys Kviecinskas įsakymu Nr. 18 paskelbė majoro nurodymą. Nuo to laiko lietuvių pajėgos buvo tiesiogiai pavaldžios vokiečiams.
1941 m. rugsėjo 24 d. atsargos generalinio štabo majoras Romas Kiaulėnas raštu pareiškė Kauno karo komendantui Stasiui Kviecinskui, jog bataliono karių nedrausmingumas piktina gyventojus. Kariai meta petardas į ožkas, granatomis muša žuvis, geria ir triukšmauja, nevalo batų, nesiskuta. „Kareiviai, atsilankydami pas privačius (civilius) gyventojus, su pasigėrėjimu pasakoja apie patirtus „malonumus“, naikinant žydus. Tas demoralizuoja gyventojus, o, be to, tai turėtų būti tarnybinė paslaptis. " Juos reikia drausti "…nes jei šie lietuviški batalionai ir nebeatstovauja kariuomenės dalinių, bet platesnė visuomenės masė dar žiūri kaip į Lietuvos kariuomenės likučius arba kaip į naujai besikuriančią kariuomenę.“
1941 m. gruodžio 1 d. SS štandartenfiureris Karlas Jägeris buvo priverstas sustabdyti žydų išžudymą. Jisai savo ataskaitoje teigiamai vertino TDA bataliono karių („partizanų“) dalyvavimą žudynėse: „Veiksmai pačiame Kaune, kur mūsų žinioje buvo pakankamas skaičius daugiau ar mažiau paruoštų partizanų, priešingai tiems ir dažnai dideliems sunkumams, kuriuos tekdavo įveikti kitose vietose, atrodydavo kaip paradinis šaudymas.“
1942 m. spalio 22 d. Zenonas Blynas savo dienoraštyje rašė, jog vokiečiai pareikalavo bataliono karius prisiekti. ''Atrodo, kad batalionų kareiviai jokiu būdu neprisieks. Kam jie turi prisiekti? Fiureriui, ar vokiečių tautai? Teisinasi: yra savanoriai ir toliau kovos, bet neprisieks.''
Po karo, sovietinė valdžia nuteisė daug buvusių bataliono karių už dalyvavimą masinėse žydų ir kitų asmenų žudynėse ir už kovą su raudonaisiais partizanais. 1961 m. rugsėjo 25 d. buvę 1-osios kuopos kariai Pranas Matiukas, Jonas Palubinskas, Boleslovas Čirvinskas, Aleksas Raižys, Leonas Mecius, Juozas Kopūstas, Klemensas Skabickas, Stasys Bendzius buvo patraukti baudžiamojon atsakomybėn ir vėliau sušaudyti.
Poškų valsčius
Istorija
Įkurtas po II pasaulinio karo, bet netrukus panaikintas 1947 m. lapkričio 6 d. prijungiant prie Priekulės valsčiaus.
Vokietijos futbolo varžybos 1908–1909 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1908–1909 m.
Arikoko nacionalinis parkas
Arikoko nacionalinis parkas − parkas Arubos saloje, užimantis apie 18 % salos teritorijos.
Parko teritorijoje išsidėstęs Jamanotos kalnas (188 m) ir Arikoko kalva (176 m).
Arikoko nacionalinis parkas garsus savo urvais. Didžiausias iš jų yra Fonteino urvas, išpuoštas indėnų petroglifais. Gvadirikio urvai yra sujungti tuneliu, kuriuose gausu šikšnosparnių. Chulibos urvas vadinamas „meilės tuneliu“ ir už patekimą į jį reikia sumokėti.
Augalija nacionaliniame parke gan įvairi: medžiai divi - divi, įvairiarūšiai kaktusai, tropinės gėlės. Iš gyvūnų Arikoke veisiasi vietiniai triušiai, driežai ir gyvatės barškuolės.
Jelgavos rūmai
Jelgavos rūmai  – rūmai Latvijoje, Jelgavoje. 40 km į pietus nuo Rygos, kelio Ryga–Jelgava dešinėje pusėje siaurame pusiasalyje tarp Lielupės ir jos senvagės Driksnos.
Įžymaus Rusijos dvaro architekto Frančesko Bartolomeo Rastrelio (1700–1771 m,) pastatyti rūmai yra vienas iš nedaugelio Kuršo ir Žiemgalos hercogystės (1562–1795) sostinės pastatų, išlikusių iš 1944 m. sugriauto miesto.
Rūmų istorija prasideda 1737 m., kai po Ketlerų dinastijos paskutinio hercogo Ferdinando mirties naujuoju Kuršo ir Žiemgalos hercogystės valdovu išrinko Ernstą Johaną Bironą – Rusijos karalienės Anos Ivanovnos favoritą. Kad pabrėžtų hercogų dinastijos pasikeitimą Kurše, Ernstas Bironas nusprendė naujus rezidencijos rūmus statyti prieš tai buvusios hercogų rezidencijos – XIV a. pastatytos Livonijos ordino pilies vietoje. Senąją Jelgavos pilį tų pačių metų rudenį susprogdino ir nugriovė, kad atlaisvintų vietą būsimiesiems rūmams.
1738 m. birželio 14 d. buvo padėtas naujųjų rūmų pamatinis akmuo ir pradėta statyba. Ji vyko dviem etapais: 1738–1740 m. ir 1763–1772 m. 1740 m. rudenį buvo sumūryti visi trys rūmų korpusai ir pradėti centrinio korpuso vidaus apdailos darbai. Statybos darbus nutraukė hercogo E. Birono areštas 1740 m. lapkričio 20 d. Peterburge ir po to sekusi tremtis. Iš Jelgavos į Peterburgą išvežė konfiskuotas rūmų statybines ir apdailos medžiagas, krosnis, langus bei daug kitų daiktų, kuriuos Rastrelis panaudojo Peterburgo rūmų statyboje.
1795 m. Kuršo ir Žiemgalos hercogystė nustojo egzistuoti. Ji buvo prijungta prie Rusijos imperijos kaip Kuršo (Kurliandijos) gubernija. Rūmuose įkūrė gubernatoriaus rezidenciją ir gubernijos administracines įstaigas.
Antrą kartą Prancūzijos karalius, pasivadinęs Lilės grafu, buvo apsistojęs rūmuose nuo 1804 m. pabaigos iki 1807 m. rudens.
Po to rūmuose vėl įsikūrė Kuršo gubernatorius. Iki 1915 m. ten buvo gubernijos administracinis centras. Po Pirmojo Pasaulinio karo rūmai tapo Latvijos valstybine nuosavybe. 1937 m. pastate įsikūrė Latvijos žemės ūkio rūmai, buvo pastatytas naujai įkurtos Latvijos Žemės ūkio akademijos laboratorijos korpusas. Šiuo metu rūmuose yra Latvijos žemės ūkio universitetas (Latvijas Lauksaimniecības universitāte) administracija ir keturi iš devynių Latvijos Žemės ūkio universiteto fakultetų.
Jau 1740 m. rūmų cokoliniame aukšte buvo skirtos atskiros patalpos hercogų kapavietėms ir į ten perkėlė mirusiųjų valdovų sarkofagus; 1583 m. statyti ir 1738 m. nugriauti bažnytinio rūsio skliautai. 1820 m. kapavietes įrengė pietrytinio skvero cokoliniame aukšte, kur jos yra ir šiandien.
Apykojis
Apykojis – ant blauzdų ir kojų pirštų mūvimi papuošalai, primenantys apyrankes ir žiedus.
Istorija
Apykojai pradėti mūvėti nuo metalinių dirbinių atsiradimo pradžios; aptinkami įvairiuose pasaulio regionuose. Apykojais tebesipuošia Afrikos tautos.
Lietuvoje apykojų randama labai retai, dažniausiai turtingų moterų ir vaikų kapuose. Marvelės kapinyne (Kaunas) rastas IV a. pabaigos 5–6 m. vaiko kapas su žalvariniais, juostinių apyrankių tipo keturiais (po du ant blauzdikaulių) apykojus – pusiau apskrito pjūvio 5,1 x 6,2 x 0,8 cm lankeliais, išorėje puoštais įkartėlių eilėmis.
Monas
Monas reiškia:
Monas gali būti ir pavardė ar vardas:
Krūminė (Vilnius)
Krūminė – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Lavoriškių.
Maklsfildas
Maklsfildas – miestas šiaurės vakarų Anglijoje, prie Bolino upės, 45 km į rytus nuo Česterio. Išvystyta tekstilės, inžinerijos, plastmasės, popieriaus, vaistų pramonė. Yra kelios aukštosios mokyklos, karališkoji mokykla, kolegijos.
FC Hjørring
Football Club Hjørring (FC Hjørring) – Danijos futbolo klubas iš Joringo.
Istorija
Klubas įkurtas 2006 m.
2013 m. vasarą prasidėjo bendradarbiavimas su Frederikshavn fI ir nuo tų metų radosi kitas darinys, žinomas Vendsyssel FF pavadinimu.
Iš kito klubo (Hjørring Idrætsforening) įsigijo Pirmojo diviziono licenciją.
747 m.
747 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
FC Hjørring
Istorija
Kelis sezonus (2010/11, 2011/12 ir 2012/13 m.) klubas žaidė Pirmame divizione.
Benediktas Babrauskas
Benediktas Babrauskas (1910 m. liepos 1 d. Akšeliškėje, Kurtuvėnų valsčius – 1968 m. gruodžio 13 d. Cicere, JAV) – lietuvių rašytojas, poetas, kritikas, visuomenės veikėjas.
Biografija
1928 m. baigė Šiaulių gimnaziją. Studijavo Vytauto Didžiojo universitete. 1930–1934 m. laikraščio „Lietuvos studentas“ redaktorius. 1934–1937 m. Telšių gimnazijos mokytojas, 1938–1940 m. dirbo Mažeikių, 1940–1941 m. Naujosios Vilnios gimnazijose, 1941–1944 m. Kauno mokytojų seminarijoje. 1944 m. išvyko į Austriją, vėliau į Vokietiją. 1945–1949 m. dirbo Viurtenbergo lietuvių gimnazijoje.
1949 m. išvyko į JAV, gyveno Čikagoje. 1950–1964 m. dirbo Čikagos aukštesniojoje lituanistinėje mokykloje. Nuo 1950 m. Čikagos lietuvių rašytojų klubo pirmininkas, 1951–1958 m. Lietuvių rašytojų draugijos pirmininkas. 1961–1963 m. Lietuvių fondo tarybos sekretorius. Vienas lietuvių bendruomenės Kultūros fondo steigėjų, 1955–1957 m. vicepirmininkas.
Kūryba
Literatūros, kalbos ir kultūros temomis bendradarbiavo leidiniuose „Naujoji Romuva“, „Linija“, „Skynimai“, „Pradalgės“, „Vairas“, „Dienovidis“, „Draugas“, „Aidai“, „Gabija“. 1933 m. išspausdino atgarsio susilaukusį straipsnį „Rašoma taip, o rašysim kaip?“, 1948 m. išėjo jo redaguota mokyklinė antologija „Lietuvos keliu“. 1962 m. parengė naują „Dabartinės lietuvių kalbos žodyno“ leidimą. 1965 m. parengė ir redagavo „Lietuvių beletristikos antologiją“.
Jurbarko tiltas
thumb|right|260px|Tilto fragmentas
Šimtmečio tiltas – tiltas per Nemuną, jungiantis Jurbarką su pietiniame upės krante esančiais Kiduliais, Šakių ir Jurbarko savivaldybes.
Radziluvo valsčius
Radziluvo valsčius  – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Grajevo apskrityje. Centras – Radziluvas. Ribojasi su Goniondzo, Grajevo, Jedvabno, Pžitulų, Tžcianų ir Vonsošo valsčiais.
Jurbarko tiltas
Istorija
Tai ilgiausias (494 m ilgio) Lietuvoje automobilių tiltas, pastatytas kelio 57,0 km. Projektą parengė Kijevo projektavimo institutas „Sojuzdorprojekt“. Rangovas – Rygos tiltų statybos trestas. Pradėtas statyti 1975 m. sausio mėnesį. 1978 m. spalio 26 d. atliktas tilto sijų deformacijos patikrinimas. Tiltas atidarytas eismui 1978 m. lapkričio 3 d., jam suteikta 100 metų garantija. 2018 metais rugpjūčio mėnesį tiltui buvo suteiktas Lietuvos Šimtmečio vardas.
Radziluvo valsčius
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Apie XV a. šias vietoves pradėjo kolonizuoti mozūrai ir lenkai. Nuo 1138 m. iki 1526 m. dabartinės valsčiaus žemės priklausė Lenkijos karalystės Mazovijos kunigaikštystei, o nuo 1529 m. iki 1569 m. Mazovijos vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Didžiosios Lenkijos provincijos Mazovijos vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui. Nuo 1815 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, 1837–1866 m. Augustavo gubernijai, 1867–1914 m. Lomžos gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. ir 1944 m. valsčius priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Grajevo rajonui. 1941–1945 m. priklausė Trečiajam reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Lomžos vaivadijai.
Kaišialakiai
Kaišialakiai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybės pietvakariuose, 2 km į pietryčius nuo Tarnėnų, Vokės upės kairiajame krante, Baltosios Vokės durpyno šiaurės rytiniame pakraštyje. Yra žvyro telkinys. Į šiaurę ir vakarus nuo kaimo plyti Melekonių miškas.
Radziluvo valsčius
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1395,98 zlotai.
Administracinis suskirstymas
Barvikai, Boravskių Avisa, Boravskių Avisos Kolonija, Brodovas, Brichai, Čachai, Čaplė, Červonkai, Dembuvka, Dušė, Glinkai, Grondas, Janovas, Karvovas, Kieljanai, Klimaševnica, Konopkai, Konopkų Avisa, Kaunatkai, Kramaževas, Lojės Avisa, Lojės Grezkas, Mikutai, Mšcichai, Okrasinas, Ostrovikas, Raciborai, Radziluvas, Radziluvo Kolonija, Ridzevo Šlacheckiai, Ridzevo Pienožekas, Slučas, Slučo Kolonija, Sošnia, Švienceninas, Šviencenino Kolonija, Šlasai, Šijkai, Viozovnica, Vipichai, Zakževas ir Zavisiai.
Ušciankai (Augustavo apskritis)
Ušciankai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Augustavo valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į pietvakarius nuo Augustavo ir 80 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Buržo katedra
Buržo katedra − Romos katalikų bažnyčia Burže, Prancūzijoje.
Tiksli bažnyčios pastatymo data nežinoma, bet pagal vieną dokumentą galima spręsti, kad 1195 m. darbai jau buvo prasidėję. Katedros statyba buvo baigta 1324 m. Bažnyčia gotikinio stiliaus, modifikuoto kryžiaus formos. Dėl unikalios formos, matmenų, puošybos bei architektūros elementų ši bažnyčia 1992 m. buvo įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Ušciankai (Augustavo apskritis)
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Vokietijos futbolo varžybos 1909–1910 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1909–1910 m.
Ekvadoro himnas
„Salve, Oh Patria!“ (Sveikiname tave, o Tėvyne!) – Ekvadoro Respublikos valstybinis himnas. Himno eiles parašė Juan Leon Mera, vėliau tapęs Ekvadoro Senato vadovu. Melodijos autorius – Antonio Neumane. Himnas oficialiai naudojamas nuo 1886 m.
Siim-Sander Vene
Siim-Sander Vene (g. 1990 m. lapkričio 12 d. Tartu, Estija) – profesionalus Estijos krepšininkas.
Ekvadoro himnas
Himną sudaro 6 strofos ir priedainis. Dažniausiai atliekama sutrumpinta versija tokia tvarka: priedainis-II strofa – priedainis. Sportinių varžybų metu ir pan. dažniausiai grojamas tik priedainis. Kartais grojama ir įžanga (be žodžių).
Siim-Sander Vene
Siim-Sander Vene pradėjo savo klubinę karjerą 2005 m., būdamas 14 metų žaidė TTU KK komandoje. 2006 m. atvyko žaisti į „Žalgiris-2“ ekipą. Nuo 2009 m. Kauno „Žalgirio“ pagrindinės komandos narys.
2010 m. spalio 5 d. buvo paskolintas Kauno „Kauno“ klubui. 2010 m. gruodžio 20 d. buvo paskolintas Vokietijos Liudvigsburgo „EnBW“ klubui.
2013 m. liepos pabaigoje sugrįžo į Kauno „Žalgirio“ klubą ir pasirašė 2+1 sutartį.
Aleksandrava (Varėna)
Aleksandrava – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, į šiaurę nuo Varėnos ir apie 12 km į vakarus nuo Valkininkų gel. stoties, prie kelio. Kaimas, jį įkuriant, pavadintas pagal Rusijos caro Aleksandro vardą. Kaimas yra beišnykstantis, jame belikę tik pora vienkiemių.
Dygusis ragijus
Lietuvoje dažna rūšis.
Mergelės galaktikų spiečius
Mergelės galaktikų spiečiuje yra apie 2500 galaktikų, jis kartu su Vietine galaktikų grupe ir daugybe kitų mažesnių galaktikų spiečių sudaro Mergelės galaktikų superspiečių, dar vadinamą Vietiniu superspiečiumi.
Daugelis šviesių galaktikų šiame spiečiuje buvo atrastos astronomo Charles Messier 1770–1780 metais ir jo kataloge identifikuotos kaip ne kometiniai dariniai. Tikroji jų prigimtis paaiškėjo tik 1920 m.
Spiečiaus galaktikas galima stebėti ir su nedideliu paprastu teleskopu.
right|400px|thumb|none|Mergelės spiečiaus žvaigždėlapis
Kažkas atsitiko
Kažkas atsitiko – 1986 metais sukurtas muzikinis filmas, kuriame specialiai nufilmuoti trijų grupių vaizdo klipai: Vytauto Kernagio su „Artele“, „Foje“, „Anties“. 1996 m. filmą VHS formatu perleido „Bomba Records“. thumb|225px|left|Kadras iš filmo. Algirdas Kaušpėdas prisimena: ''„Tai režisieriaus Artūro Pozniakovo ir dailininko Galiaus Kličiaus darbas, kuriuo norėta parodyti Lietuvai, kad mes turime naują ir savitą muzikinę kultūrą. Filmas buvo toks populiarus, kad visos kino kopijos buvo sunešiotos į skutus“''.
Visos „Foje“ ir dalis „Anties“ dainų nufilmuotos fonograminiame koncerte Vilniaus Kalnų parke, surengtame specialiai filmui. Į filmavimą pakvietus vilniečius, neplanuotai susirinko tūkstantinė minia. Andrius Mamontovas buvo kelioms dienoms paleistas iš armijos, kad dalyvautų šiame filme. Ta proga „Foje“ su iš „Anties“ vienam vakarui pavogtais būgnais įrašė dainą „Keistuolis“.
Šio filmo dailininkai sukūrė „Anties“ postmodernistinį sceninį įvaizdį, kurį grupė naudoja iki šiol.
Kaišenėliai
Kaišenėliai – kaimas Raseinių rajono savivaldybės šiaurėje. Šiaurės rytiniu pakraščiu teka Žobra. Aptiktas kapinynas.
Istorija
1854 m. minimas Kaiszaneli kaimas.
Žarnava I
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Madridas (regionas)
Madrido regionas, oficialiai – Madrido bendruomenė  – viena iš 17 Ispanijos autonominių bendruomenių. Yra šalies centre, istorinėje Kastilijos srityje, aplink sostinę Madridą. Ribojasi su Kastilijos ir La Mančos bei Kastilijos ir Leono regionais. Regiono sienos sutampa su Madrido provicijos ribomis.
Didžiausi miestai: Madridas, Mostolesas, Alkala de Henaresas, Fuenlabrada, Leganesas, Alkorkonas, Chetafė, Torechon de Ardosas, Alkobendasas.
Shrewsbury Town FC
Šrousberio „Town“ – Anglijos futbolo klubas iš Šrousberio. Klubo komanda 2019-2020 m. sezone žaidžia Anglijos Pirmojoje futbolo lygoje.
Gilbert Newton Lewis
Gilbertas Niutonas Luisas (, 1875 m. spalio 23 d. Veimutas, Masačūsetso valstija – 1946 m. kovo 23 d. Berklis, Kalifornijos valstija) – JAV fizikochemikas.
Biografija
1899 m. baigė Harvardo universitetą, 1907 m. – Masačusetso technologijos institutą.
Nuo 1907 m. dirbo Kalifornijos universitete Berklyje; nuo 1912 m. profesorius.
Tyrimų sritys – chemijos termodinamika, elektrochemija. 1916 m. sukūrė kovalentinio ryšio teoriją, 1926 m. su H. C. Urey – vieną rūgščių ir bazių teorijų, pavadinta jo vardu. Pasiūlė fotono terminą.
Gana (hinduizmas)
Gana (, „minia“, „pulkas“, „būrys“ ir t. t.) – hinduizmo mitologijoje uždara dievybių grupė (bendrija), sudaryta paprastai iš žemesniųjų dievų ir pusdievių.
„Gana – devata“ grupei priklausė 9 klasės mitologinių būtybių: aditjos, višvos (višvadevai), vasu, tušitai, abhasvarai, anilai, maharadžikai, sadhi, rudrai. Šie žemesnieji dievai ar pusdieviai tarnavo Šivai, ir juos valdė Ganeša („Ganos valdovas“), jų vedlys, Šivos ir Parvati sūnus. Ganeša buvo ne kaip dieviškosios Ganos šeimininkas ir valdovas, bet kaip tarpininkas tarp jos ir Šivos.
Dievybės, sudariusios ganą, rinkdavosi gana – narvatoje („Ganos kalne“), kuri buvo jų buveine. Šios devynios dievybių grupės tikriausiai tapo devynių riši ganų prototipu valdant arhatui (dieviškajam išminčiui) Mahavirai.
Senovės Indijoje terminu „gana“ vadindavo visokias bendruomenines sąjungas: bendruomenės kolektyvą, kaip bendrijos vienetą, vėliau – respublikinio tipo valstybinius darinius (plg. su „sangha“) ir taip pat aukščiausiąjį valdžios organą (tarybą) tose respublikose. Būrimasis į ganas (bendrijas) padarė įtaką budistų (ir džainistų) vienuolių ordinams, amatininkų bendrijoms ir pan.
Marijampolės tvenkinys
Marijampolės tvenkinys arba Marijampolės marios arba Marijampolės II tvenkinys – tvenkinys Marijampolės savivaldybėje, į pietus nuo Marijampolės. Susidaręs patvenkus Šešupės upę (Nemuno intakas) 206,4 km nuo jos žiočių. Ilgis iš pietų į šiaurę 4,75 km (pagal Lietuvos upių, ežerų ir tvenkinių kadastro duomenis, tvenkinio aukštutinė riba yra 50 m aukščiau Nartelio kaimo sodų bendrijos Nartelio 2-sios gatvės), plotis iki 0,38 km. Altitudė 70,5 m. Krantai daugiausia aukšti, šlaitai apaugę medžiais. Pietinėse pakrantėse plyti dirbami laukai, vakarinėje pakrantėje įsikūrusi sodų bendrija.
Debitas:
Užtvanka 310 m ilgio, 10 m pločio. Vandens pralaida – slenkstinė. Įrengta 1974 m. Tvenkinio vanduo naudojamas laukų drėkinimui, buitinėms reikmėms. Veikia 600 kW galios mažoji hidroelektrinė, pastatyta 1998 m. Prie Marijampolės tvenkinio įsikūrusios gyvenvietės: Kumelionys, Liepynai, Liucinavas, Nartelis, Būdbaliai. Yra didelė – 9,1 ha sala, tiltu sujungta su rytiniu krantu. Saloje ir aplink esančiuose 2 pusiasaliuose suformuotas Marijampolės marių parkas su kempingu – mėgstama marijampoliečių poilsio vieta. Yra ir dar viena sala (0,11 ha). Vakariniame krante stūkso Kumelionių piliakalnis
Vokietijos futbolo varžybos 1910–1911 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1910–1911 m.
Krūminiai (Zarasai)
Krūminiai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Daneikių.
Irano Kurdistano demokratinė partija
Irano Kurdistano demokratinė partija (PDKI, Kurdiškai – Partî Dêmokratî Kurdistan – Iran, persiškai – Hezb – e Demokrat – e Kordestan – e Iran) – Kurdistano demokratinio socializmo krypties politinė partija, veikianti Irane.
Istorija
Įsteigta 1946 m. rugpjūčio 16 d. Mahabade vietoje 1942 m. įkurtos Kurdistano atgimimo tarybos. 1947 m. sausio 22 d. ji paskelbė Kurdistano Respubliką su sostine Mahabade. Tačiau ši respublika gyvavo vos 11 mėnesių. Po Irano ir TSRS pakto Irano armija 1947 m. gruodžio 17 d. Kurdistaną užėmė, o PDKI lyderius – partijos pirmininką ir šalies prezidentą Gazį Mohamedą, gynybos ministrą M. Hoseiną Seifi Gazį, parlamento narį Abulgasemą Sadri Gazį pakorė respublikos sostinėje. Su kitais buvo susidorota Sakeze ir Bukane.
Po dvejų metų partijos veikla buvo atnaujinta, surengti masiniai streikai visame Kurdistane. 1953 m. nuvertus Mosadžio vyriausybę, visame Irane buvo suvaržytos žmonių teisės ir laisvės, buvo imtasi represijų ir prieš kurdus. Nauji policiniai reidai pasikartojo 1959 m. ir 1964 m., kai apie 300 partijos narių buvo įkalinti ilgiems metams. 1989 m. liepos 13 d. Vienoje (Austrija) buvo nužudyti PDKI Generalinis sekretorius dr. Abdul Rahmanas Gasemlu ir du jo bendradarbiai. 1992 m. rugsėjo 17 d. Berlyne nužudytas ir Gasemlu įpėdinis dr. Sadegas Šarafkandis, atvykęs į Socialistų Internacionalo kongresą.
Ideologija
Pagrindinis partijos siekis: „Demokratiją Iranui ir autonomiją Kurdistanui“. PDKI atmeta bet kokį terorizmą ir ginkluotos kovos būdus. Ji siekia sukurti socialinę demokratinę visuomenę ir laukia paramos iš viso pasaulio taikos ir laisvės siekiančių organizacijų.
Struktūra
Aukščiausias organas yra Centro komitetas, kurį sudaro 10 nuolatinių ir 21 nenuolatinis narys. CK iš savo tarpo renka 7 narių Politinį biurą, į kurį įeina ir kongrese išrinktas partijos Generalinis sekretorius. PDKI kongresai vyko 1945, 1964, 1971, 1980, 1982, 1984, 1985, 1988, 1992, 1995, 1997, 2000 ir 2004 m.
Aleksandras Vanagas
Aleksandras Vanagas (1934 m. rugpjūčio 12 d. Buivėnuose – 1995 m. balandžio 13 d. Vilniuje) – Lietuvos kalbininkas, profesorius, žymiausias XX a. 2-osios pusės lietuvių onomastikos tyrėjas.
Biografija
1954 m. baigęs Subačiaus vidurinę mokyklą, Vilniaus universitete studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą.
1959–1995 m. dirbo Lietuvių kalbos institute, 1962–1965 m. šio instituto aspirantas. 1976–1987 m. Dabartinės literatūrinės lietuvių kalbos skyriaus, 1987–1990 m. Žodynų skyriaus vadovas, 1984–1990 m. direktoriaus pavaduotojas, 1990–1995 m. direktorius.
Nuo 1990 m. Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) Lietuvių kalbos katedros vedėjas. 1990–1992 m. Valstybinės lietuvių kalbos komisijos prie LR Seimo pirmininkas. 1993–1995 m. VDU Atkuriamojo senato pirmininkas. Vadovavo VDU ir Lietuvių kalbos instituto doktorantūrai, dėstė Vilniaus pedagoginiame universitete, Lituanistikos fakultete.
Tyrė lietuvių hidronimus (vandenvardžius), vietovardžius, asmenvardžius, taip pat analizavo baltų etnogenezės problemas. Parašė kelias mokslo populiarinimo knygeles, daug straipsnių. Daug prisidėjo norminant vandenvardžius ir gyvenamųjų vietų vardus, organizavo vietovardžių rinkimą ir pats juos rinko.
Ganeša
thumb|180px|Ganeša Ganeša hinduizme – išminties dievas, mokslo, rašto, mokyklų globėjas, žemesniųjų dievų ganų (Šivos palydovų) valdovas. Kiti nuolatiniai jo vardai: Ganapatis (गणपति = Gaṇapati- „pulkų viešpats“), Vighnešvara (विघ्नेश्वर = Vighneśvara- „viešpats kliūčianaikis“), Vinajaka (विनायक = Vināyaka-).
Ganeša nėra vedinė dievybė, greičiausiai kilusi iš ikiarijiškų liaudiškų tikybų. Kultas susiklostė apie V amžių.
Mitologija
Pasak kito mito, patsai Šiva iš pykčio nupjovęs savo sūnui galvą, kai vaikas neįleido jo į Parvatės kambarį; po to, kad nuramintų savo žmoną, jis pritaisęs prie Ganešos kūno netoliese pasirodžiusio dramblio galvą. Gyvuoja mitas, pasakojantis, jog Ganeša, užrašinėdamas Vjasos diktuojamą „Mahabhartą“, sulaužęs plunksnakotį; stengdamasis nepraleisti nė žodžio, Ganapatis nusilaužęs savo dešiniąją iltį ir ja toliau rašęs „Mahabharatos“ tekstą.
Vieną iltį Ganeša prarado kovoje su Parašurama: Parašurama atėjo aplankyti Šivos, bet Šiva miegojo, o Ganeša atsisakė jį įleisti; tuomet Parašurama metė į Ganešą savo kirvį ir nukirto dešiniąją iltį. Pagal kitą versiją Ganeša pats sau nusilaužė iltį, kovodamas su milžinu Gadžamukha, ir metė ją į savo priešininką; iltis turėjo magiškų galių ir pavertė Gadžamukhą žiurke, kuri tapo kinkomuoju Ganešos gyvūnu (vahana).
Kultas
Dievas Ganeša yra tyrumo, nekaltumo, išminties ir nuolankumo energija. Pagal Sahadža jogą Šri Ganeša valdo pirmąjį energetinį centrą (čakrą) muladharą. Jo simbolis – svastika, bydža mantra – OM. Šri Ganeša mėgsta saldumynus, todėl vienoje iš keturių rankų laiko ladu (indiškas skanėstas). Jam lenkiamasi raudonomis gėlėmis, saldumynais ir kumkumu (raudonąja Indijos uoliena).
Indijoje, Maharaštros regione yra 8 Ganešos svajambhūs. Tai vietos, kuriose iš žemės iškilo akmenys turintys Šri Ganešos formą. Tie akmenys nuo seno laikomi šventais.
Hinduistai Ganešą gerbia kaip išminties dievą ir kliūčių pašalintoją (plg. Ganešos žmonų vardus: Budhė – „protas“ ir Sidhė – „sėkmė“). Ganeša – vienas iš populiariausių indų dievų; Ganešos atvaizdai ir jam skirtos šventyklos plačiai paplitę visoje Indijoje, ypač pietuose. Hinduistai bhadros mėnesio (rugpjūtis–rugsėjis) šviesiosios mėnulio pusės 4 dieną švenčia Ganešos gimimo dienos šventę Ganešačaturthę. Ganeša garbinamas krumpliais daužant kaktą ir sukryžiuotomis rankomis tampant ausų spenelius.
FK Pelister Bitola
Bitolos „Pelister“ – Makedonijos futbolo klubas iš Bitolos.
Fiusenas
Fiusenas  – miestas Vokietijoje, Bavarijos žemėje, netoli sienos su Austrija. 14,4 tūkst. gyventojų (2002). Išsidėstęs prie Lecho upės, yra dirbtinis Forggensee tvenkinys. Miesto įžymybės – XIX amžiaus pabaigos Noišvanšteino ir Hohenšvangau pilys, popiežiaus palaiminta katalikų bažnyčia.
FK Pelister Bitola
Istorija
Klubo ištakos siekia 1924 m. Kitados rungtyniavo šalies aukščiausioje lygoje. Debiutavo 1992–1993 m. sezone, o pastaraisiais metais tai iškrisdavo, tai vėl būdavo perkeliami į elito divizioną.
Fiusenas
Istorija
Romėnų laikais čia buvo gyvenvietė prie Via Claudia Augusta kelio ir vadinosi Foetibus.
FK Pelister Bitola
Istorija
2021–2022 m. Pirmoje lygoje iškovojo vos dvi pergales, liko paskutinėje vietoje (dvylikti) ir po sezono buvo perkelti į žemesnį divizioną.
Bongovilis
Bongovilis – nedidelis miestas Gabono pietryčiuose, Aukštutinės Ogovės provincijoje, netoli sienos su Kongu. Miestas anksčiau buvo vadinamas Levai, tačiau šalies prezidento Omar Bongo garbei buvo pervadintas. Šiame mieste jis gimė ir savo valdymo metais šį miestą labai išplėtė.
Žvaigždynas
thumb|500px|Žvaigždynai olandų kartografo Frederiko de Vito [[žvaigždėlapis|žvaigždėlapyje (XVII amžius)]] thumb|right|480px|Oriono žvaigždynas Jano Hevelijaus žvaigždėlapyje (1690 m., veidrodinis atspindys) thumb|488x488px|Šiuolaikinės žvaigždynų ribos Žvaigždynas – grupė žvaigždžių, tarpusavyje vizualiai susijusių tam tikra konfigūracija. Nors trimatėje kosmoso erdvėje šios žvaigždės gali neturėti ryšio, žiūrint iš Žemės į nakties dangų jas galima sugrupuoti į tam tikras grupes. Senovėje žmonės taip žiūrėdami į dangų kai kurias žvaigždžių grupes/žvaigždynus siejo su tam tikrais simboliais. Dažniausiai tokie simboliai buvo mitiniai personažai arba gyvūnai.
Žvaigždynų sistematikos pradžia buvo Senovės Graikijoje. Hiparcho kataloge minimi 49 žvaigždynai, Klaudijus Ptolemėjus aprašė 48 šiaurinio dangaus žvaigždynus, vėliau tarp jų buvo įterpiami nauji, taip pat sugalvoti pavadinimai pietų pusrutulio žvaigždynams.
1922 m. Tarptautinė astronomų sąjunga (International Astronomical Union – IAU) priėmė dabar naudojamą žvaigždynų sąrašą. Jame yra 88 žvaigždynai. Šiuo metu astronomai žvaigždynui priskiria visus sutartame jo užimame plote esančius dangaus kūnus, taip pat ir nematomus plika akimi.
Ramaičiukas
Ramaičiukas – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 8 km į pietvakarius nuo Turmanto, Ilgio ežero pietuose esančiame pusiasalyje. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,12 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 151,3 m. Krantai neaukšti, ištisai apaugę mišku. Į rytus įsikūręs Degutiškių kaimas. Ežeras nenutekantis, priklauso šalia telkšančio Ilgio ežero baseinui.
Našaras
Našaras – miestas šiaurinėje Maltoje, prie Viduržemio jūros. Savivaldybės centras. Yra bažnyčia, kelios koplyčios, dvaro rūmai, vandens pramogų parkas.
Oibergas
thumb|right|250px|Oibergo panorama Oibergas − vulkaninės kilmės kalnas (168 m) Arubos saloje.
Live on Two Legs
Albumo detalės
Dainos, skambančios albume, įrašytos įvairiuose grupės koncertuose, grotuose 1998 m., ture po Šiaurės Ameriką. Gitaristas Mike McCready teigė, jog albumas buvo išleistas, nes grupė norėjo parodyti savo koncertinę jėgą. Albumas debiutavo penkioliktoje „Billboard 200“ topo vietoje ir JAV tapo platininiu.
Oibergas
Oibergas yra trečias taškas pagal aukštį Aruboje. Kalnas išsidėstęs salos viduryje, todėl gali būti matomas iš visų salos pusių.
Live on Two Legs
Albumo detalės
Dainoje „Daughter“ vokalistas Eddie Vedder įterpia kelias Neil Young dainos „Rockin' in the Free World“ eilutes, taip pat kelias „Pearl Jam“ dainos „W.M.A.“ Albume pridėtas ir Neil Young dainos „Fuckin' Up“ koveris.
Oibergas
Į kalno viršūnę veda 562 betoniniai laiptai. Giedrą dieną nuo kalno galima pamatyti Venesuelos pakrantę. Kalno viršūnėje yra pastatyta keletas antenų.
Tarptautinė jūrų organizacija
thumb|220px|TJO vėliava Tarptautinė jūrų organizacija (TJO; ) – Jungtinių Tautų specializuota agentūra, atsakinga už tarptautinių vandenų valdymą. Organizacija įkurta 1948 m. Ženevoje. Tai viena iš pagrindinių tarptautinių vandenų valdymu besirūpinančių organizacijų pasaulyje, vienijanti 174 valstybių. IMO veikla daugiausiai susijusi su jūrų transporto saugumu ir laivų keliamos vandens taršos mažinimu. Organizacija yra atskaitinga Ekonominei ir socialinei tarybai, jos būstinė įsikūrusi Londone.
Istorija
thumb|380px|IMO šalys narės (žalia spalva) ir asocijuotos narės (šviesiai žalia spalva). Iki IMO įkūrimo buvo ne vienas bandymas tarptautiniu mastu susitarti dėl bendrų tarptautinių vandenų taisyklių. Dar 1897 m. Belgijoje buvo įkurtas Tarptautinis jūrų komitetas (Comité Maritime International), kuriam priklausė septynios jūrinės valstybės. Komitete buvo sprendžiami jūrų transporto klausimai, iki 1937 metų buvo surengta 19 konferencijų, parengta keletas susitarimų. Šiuo metu šis komitetas reorganizuotas į nevyriausybinę organizaciją. Tarp 1921 ir 1946 m. taip pat veikė Tautų Lygai priklausanti Komunikacijų ir tranzito organizacija.
Po Antrojo Pasaulinio karo įsikūrusios Jungtinės Tautos 1946 m. įsteigė trumpai veikusį jūrų komitetą, kurį tais pačiais metais pakeitė laikina Transporto ir komunikacijų komisija. Įvertinusi esamą situaciją, komisija rekomendavo įkurti specialią jūrų klausimais besirūpinančią agentūrą, todėl 1948 m. buvo priimta Tarptautinės jūrų organizacijos konvencija, kurios pagrindu įsteigta plataus pobūdžio Tarpvyriausybinė jūrų konsultacinė organizacija, galinti spręsti bet kurias su tarptautiniais vandenimis susijusias problemas. Ji veiklą pradėjo 1958 m., kai įkūrimo konvenciją ratifikavo pakankamas kiekis valstybių.
1977 m. įvyko pirmasis įkūrimo konvencijos pakeitimas, panaikinant antrąjį straipsnį „organizacijos funkcijos turi būti konsultacinio ir patariamojo pobūdžio“, taip sustiprinant organizacijos sprendimų svarbą. 1982 m. buvo pakeistas ir pats pavadinimas į dabartinį Tarptautinės jūrų organizacijos.
Valdymas ir veikla
Pagrindinis sprendimų priėmimo organas yra kas dvejus metus vykstantis valstybių narių susirinkimas. Be jo veikia bent du kartus per metus susitikimus rengianti 32 valstybių taryba. IMO sudėtyje taip pat yra Jūrų saugumo, Jūrų aplinkos apsaugos, Teisės, Technologinio bendradarbiavimo ir Vykdomasis komitetai.
IMO veikla susijusi su tarptautinių normų kūrimu, priimant dviejų rūšių dokumentus. Pirmieji yra rekomendacinio pobūdžio kodeksai, dėl kurių susitariama susirinkimuose arba komitetuose. Kodeksuose pateikiami patarimai įvairiais specifiniais klausimais, kaip kad taršos mažinimo arba laivybos saugumo užtikrinimo. Kiekviena valstybė savarankiškai nusprendžia dėl šių normų įgyvendinimo. Antro tipo dokumentai yra teisiškai įpareigojančios konvencijos, priimamos tarptautinių konferencijų metu. Kiekviena konvencija pasirašoma atskirai; jos nebūtinai apima visas IMO šalis nares. IMO taip pat veikia kaip konvencijų sekretorijatas ir rūpinasi jų įgyvendinimu.
Nepilnas IMO konvencijų sąrašas:
Finansavimas
IMO veikla finansuojama iš privalomų ir savanoriškų valstybių narių įnašų.
Nariai
2019 vasario duomenimis IMO priklauso 174 valstybių ir tris šalys, turinčios asocijuotos narės statusą. Lietuva į IMO įstojo 1995 metais.
Vertinimas
Organizacija giriama dėl sugebėjimo priimti naujus reikalavimus, reaguojant į įvairaus pobūdžio problemas, atsižvelgimu į aplinkos apsaugą. Pavyzdžiui, Tarptautinė konvencija dėl teršimo iš laivų prevencijos laikoma vienu sėkmingiausių IMO pasiekimų, sugriežtinusių reikalavimus tanklaiviams, įtakojusių jų konstrukcijos pokyčius ir sumažinusių užterštumą nafta bei kitomis medžiagomis. Naujausi šios konvencijos pakeitimai apima ir laivų keliamos oro taršos apribojimus. Tuo pačiu organizacija kritikuojama dėl silpno sugebėjimo priversti valstybes laikytis įsipareigojimų, neskaidraus valdymo.
Kapupė
Kapupė  – upė Lietuvoje (Pakruojo raj.) ir Latvijoje (Bauskės sav.); Švitinio dešinysis intakas (Lielupės baseinas). Prasideda netoli Žeimelio, teka į šiaurę Žiemgalos žemuma. Įteka į Švitinį 25 km nuo jo žiočių. Visa Kapupės vaga sureguliuota, jos plotis siekia 6 m, gylis – iki 1,7 m.
Upėvardis kilo nuo žodžio kapai, kapinės („mirusių laidojimo vieta“).
Arma (dievas)
Arma – hetitų Mėnulio dievas (Saulės dievo priešybė), blogio, ligų šaltinis. Šio dievo kultas ryškiausias Hetitų valstybės pietuose ir vakaruose, kur gyveno luviai. Per Armai skirtas apeigas būdavo aukojamas jautis (tuo metu valdovas rečituodavo religinius tekstus).
Apie 1200 m. pr. m. e. žlugus Naujajai hetitų karalystei, Armos kultas išnyko. Vardas paminėtas Lidijos ir senovės graikų raštijoje (IV a. pr. m. e.).
Antazavės seniūnija
Geografija
Seniūnija išsidėsčiusi rytinėje rajono dalyje, seniūnijos centras Antazavės kaimas – vietovė, įsikūrusi netoli į vakarus nuo kaimo plytinčio Antazavės šilo, kiek piečiau telkšančio Zalvio (Zalvės) ežero. Seniūnijoje yra Antazavės šilas, čia buvo Vytauto apygardos, Lokio rinktinės, Vyties kuopos partizanų dislokacijos ir mūšio vieta. Mūšio vietoje atstatytos dvi žeminės.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 5 seniūnaitijos:
The Legend of Zelda
thumb|right|300px|Žaidimų serijos logotipas thumb|right|260px|„The Wind Waker“ vaizdalaukis. Žaidimų metu valdomas žaliais drabužiais ir žalia, smailiakepure apsivilkęs pagrindinis herojus. Jo vardas pagal nutylėjimą yra Link, tačiau kiekviename žaidime žaidėjas gali pats pasirinkti sau patinkantį vardą ir jis vėliau pavaizduojamas žaidimo dialogų languose, pats herojus žaidimuose neištaria nei žodžio. Herojaus pagrindinės kovos priemonės yra kardas ir skydas. The Legend of Zelda − maginės fantastikos veiksmo−nuotykių kompiuterinių žaidimų serija, sukurta „Nintendo“ dizainerių Shigeru Miyamoto ir Takashi Tezuka. Serijos plėtojimu ir leidyba daugiausia užsiima pati „Nintendo“, tačiau keletas žaidimų buvo patikėti kompanijoms „Capcom“, „Vanpool“ ir „Grezzo“. Žaidimų pagrindą sudaro veiksmo, nuotykių ir galvosūkių sprendimo elementai. „The Legend of Zelda“ yra viena žinomiausių „Nintendo“ frančizių. Bendri serijos žaidimų pardavimai 2016 m. vertinami 82 mln. vienetų.
Priešistorė
„The Legend of Zelda“ žaidimuose pasaulį iš chaoso sukūrė trys dievybės: galios dievybė Din − žemę, išminties dievybė Nayru − tvarką, valios dievybė Farore − pasaulio gyventojus. Palikdamos pasaulį dievybės jame paliko trijų aukso trikampių artefaktą Triforce (triguba galia). Pasak legendos, kas užvaldys Triforce artefaktą, tam atsivers galimybė įgyvendinti bet kokį savo troškimą. Tačiau, jei artefaktą užvaldęs neturės savyje balanso tarp vertybių: galios, išminties ir valios − tuomet artefaktas skils į tris dalis ir užvaldžiusiajam liks toji dalis, kurios vertybę jis vertina labiausiai. Likusios dvi dalys dėl lemties atsidurs kitų dviejų pasaulio gyventojų rankose. thumb|right|200px| „The Legend of Zelda“ žaidimų artefaktas Triforce − trys aukso trikampiai, suformuojantys vieną trikampį. Žaidimų eigoje Triforce gali būti net nepaminėtas, tačiau jo simbolis nuolat pasirodo aplinkoje, bei ant pagrindinių veikėjų rankų. Pasaulį sukūrusios dievybės paliko Triforce saugoti deivei Hailijai (Hylia). Išgirdę apie artefakto galią, daugelis demonų sukilo ir vadovaujami karaliaus Demaiso (Demise) bandė jį užvaldyti. Norėdama apsaugoti artefaktą, deivė Hailija surinko išlikusius žmones į žemės plotą ir iškėlė jį į dangų paversdama skrajojančiomis salomis. Mūšį žemės paviršiuje visgi laimėjo likę pasaulio gyventojai ir demonų karalius Demaisas buvo įkalintas Užrakintoje šventovėje. Deivė, norėdama sunaikinti demonų karalių, tikėjosi panaudoti Triforce galią, tačiau būdama deive to negalėjo padaryti. Demaisas liko užrakintas, tačiau užraktas negalėjo jo išlaikyti amžinai. Hailija iškeliavo norėdama atsisakyti savo dieviškumo. Išvykdama ji paliko savo kardą su stebuklingomis galiomis įveikti blogį deivės statuloje skrajojančioje Skyloft saloje. Praėjo keli tūkstančiai metų, istorija virto legenda, salos danguje žemės gyventojų buvo pamirštos, pasaulis įgijo Hairulės (Hyrule) vardą.
Žaidimų chronologija
Po šių įvykių Zelda liko gyventi ant žemės, Hairulėje. Iš jos kilo Hairulės karalių giminė, kurios kiekvienoje kartoje dukteriai princesei buvo suteikiamas Zeldos vardas. Triforce artefaktas buvo Šviesos šventovėje, kuri savo ruožtu buvo šventojoje dimensijoje (Sacred Realm), į kurią patekimas iš Hairulės pasaulio buvo galimas tik per Laiko šventovę. Norėdami apsaugoti šį patekimą, Hairulės valdovai virš šventyklos pastatė Hairulės pilį, aplink kurią išaugo karalystės sostinė.
Chronologinė žaidimų seka: „Skyward Sword“ → „The Minish Cap“ → „Four Swords“ → „Ocarina of Time“.
1. Herojui pralaimėjus: „A Link to the Past“ → „Oracle of Seasons“ ir „Oracle of Ages“ → „Link's Awakening“ → „A Link Between Worlds“ → „Tri Force Heroes“ → „The Legend of Zelda“ → „The Adventure of Link“.
3. Herojui laimėjus (suaugusiojo era): „The Wind Waker“ → „Phantom Hourglass“ → „Spirit Tracks“.
Žaidimų veiksmas vyksta ne vien Hairulės pasaulyje, kai kuriuose laikmečiuose Hairulės karalystė buvo sunaikinta, skiriasi Hairulės žemėlapiai. Iš herojų visuose žaidimuose pasikartoja tik Link ir Zelda (išskyrus „Tri Force Heroes“ ir „Majora's Mask“, pastarajame pasirodo tik trumpai).
Žaidimų eiga
Beveik kiekvieno serijos žaidimo istorija atsikartoja ta pati. Princesė, vardu Zelda, pagrobiama, o žaidėjas perima jaunuolio Link vaidmenį ir jam tenka gelbėti princesę, o kartais ir visą pasaulį nuo piktojo burtininko. Didžioji dalis žaidimų vyksta Hairulės pasaulyje, kurio kai kurios vietovės nuolat pasikartoja − Hairulės pilis ir miestas, Hailijos ežeras, Kakariko kaimas, Hairulės lyguma. Pagrindinė rasė žaidime, iš kurios kilę ir Zelda, ir Link − hailijanai, labai panašūs į žmones, išsiskiria smailomis ausimis. Kitos rasės: goronai − kalnų gyventojai, zoros − vandens gyventojai, kokiri − miško gyventojai. Žaidimuose pasirodo fėjos, goblinai ir įvairių kitų rasių būtybės. Pokalbiai tarp veikėjų vaizduojami dialogo languose.