cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Um Kalsum
Vaikystė ir karjeros pradžia
thumb|left|Kūdikystėje. Su tėvu Ibrahimu El Beltagiu Gimė giliai pamaldžioje kaimo imamo Ibrahimo el Sajido el Beltagio ir namų šeiminkės Fatmos el Malegi šeimoje. Gimimo vieta – Tamai e Zahairos kaimas, priklausantis Senbelaveino miestui, Dakahlijos muchafazoje, Nilo deltoje. Jos tikslūs gimimo metai išlieka nežinomi, kadangi tuo metu Egipte privalomų gimimo metrikų nebuvo. Skirtingi šaltiniai įvardija 1898 m. gruodžio 31 d., 1904 m. gruodžio 31 d. arba 1904 m. gegužės 4 d. Dainuoti išmoko savamoksliškai, klausydamasi, kaip tėvas moko vyresnį brolį Khalidą dainuoti. Talentas pasireiškė ankstyvame amžiuje. Tėvas ją išmokė cituoti Koraną; teigiama, kad ji išmoko atmintinai visą knygą. Pastebėjęs dukros gebėjimus dainuoti, tėvas pasiūlė jai prisijungti prie giminės ansamblio, kur ji dainuodavo pritariamuoju balsu. Scenoje ji būdavo aprengta berniukai, taip pat dėvėdavo beduinišką galvos apdangalą, kad nesudarytų nepatogumų tėvui, kuris jaudindavosi dėl dukros reputacijos. Kai Um buvo šešiolikos, ją pastebėjo vidutiniškai garsus dainininkas Mohamedas Abo al Ela. Jis išmokė Um dainuoti klasikinį arabišką repertuarą. Po kelių metų Um sutiko žymų kompozitorių ir ūdistą Zakariją Ahmadą, kuris pakvietė merginą į Kairą. Um Egipto sostinėje įsikūrė 1923 m. Um kelis kartus lankėsi Amino Beh Al Mahdžio namuose jo paties kvietimu, kur mokėsi groti ūdu. Ten ji labai artimai susibičiuliavo su Rauheja al Mahdi, Amino dukterimi. Um net dalyvavo Rauhejos dukters vestuvėse, nors buvo linkusi privengti viešumo privačiame gyvenime.
Ankstyvaisiais karjeros metais konkuravo su dviem tuomet populiariomis panašaus balso tembro dainininkėmis Munira El Mahdeja ir Fatija Ahmad.
Profesionali karjera
Amino al Mahdžio dėka Um susipažino su Kairo kultūriniu gyvenimu. 1924 m. ją supažindino su poetu Ahmedu Ramiu, jai vėliau parašiusiu 137 dainas, supažindinusiu su prancūzų literatūra ir galop tapusiu arabų kultūros ir literatūros interpretacijos mentoriumi. 1926 m. ji paliko Odeon įrašų studiją ir perėjo į „Gramophone“ įrašų kompaniją, kuri jai mokėjo gerokai dosnesnį honorarą. Neilgai trukus ji sutiko ūdo virtuozą ir kompozitorių Mohamedą El Kasabgį, supažindinusį ją su Arabų teatro rūmais, kur ji patyrė pirmą koncertinę sėkmę. Neįskaitant Mohamedo El Kasabgio, Um tuo metu didelę muzikinę įtaką darė Davudas Hosnis, taip pat mokęs dainuojant kontroliuoti balsą ir atlikti arabiškus muvašša, specifinį nereliginės arabiškos muzikos žanrą. 1932 m. jos solo įrašų pardavimai pasiekė tokį mastą, kad ji galėjo surengti didelį koncertinį turą Artimuosiuose Rytuose ir Šiaurės Afrikoje, pasirodydama didžiuosiuose arabų miestuose – Damaske, Bagdade, Beirute, Rabate, Tunise ir Tripolyje.
thumb|Plakatas, kviečiantis į Um Kalsum [[Jeruzalėje, Palestinos mandate 1930 m.]]
1934 m. Um Kalsum dainavo pirmosios Kairo radijo (nacionalinės radijo stoties) transliacijos metu. Nuo to laiko ji koncertuodavo kiekvieno mėnesio pirmojo ketvirtadienio vakarą per visą keturiasdešimties metų karjerą.
XX a. ketvirtajame dešimtmetyje jos repertuaras ėmė įgauti savitą formą. Be jos charakteringo balso dainos tuomečiams klausytojams taip pat būdavo patrauklios dėl modernaus muzikos stiliaus ir romantinių temų. Savo repertuare atlikdavo daugiausiai poeto Ahmado Ramio ir kompozitoriaus Mohamedo el Kasabgio kūrinius, kuriuose taip pat būdavo grojama europietiškais instrumentais – violončele ar kontrabosu. 1936 m. Um debiutavo kaip aktorė Frico Krampo kino juostoje Weddad. Per savo karjerą ji suvaidino dar penkiuose filmuose, kurių keturis režisavo Ahmedas Badrachanas, iš kurių Sallama ir Fatma sulaukė daugiausiai sėkmės.
1944 m. Egipto karalius Farukas I ją apdovanojo Dorybių medaliu, aukščiausiu šalies apdovanojimu, įprastai naudojamu karališkosios šeimos nariams ir nusipelniusiems politikams pagerbti. Nepaisant to, teigiama, kad karališkoji šeima priešinosi solistės galimoms vedyboms su karaliaus dėde, todėl su karališkąja šeima santykiai buvę labai šalti. Tai iliustruojantis epizodas – karo tarp arabų ir Izraelio metu ji atsisakė atlikti konkrečią dainą to prašant Egipto legionui. Vis dėlto iškart po Egipto revoliucijos nuo jos atsitolino nemažai Egipto muzikantų dėl jos buvusių ryšių su ką tik nuverstu Egipto karaliumi, radijo stotys kurį laiką vengė groti jos dainas. Teigiama, kad apie tai sužinojęs Gamalas Abdelas Naseras, po perversmo tapęs prezidentu, tokį radijo stočių poelgį sukritikavęs pajuokaudamas, kad „Jie ką, išprotėjo? Ar nori, kad Egiptas nuo mūsų nusisuktų?“.
Yra teigiančių, kad Um prisidėjusi prie Nasero politinės programos populiarinimo visuomenėje. Yra žinoma, kad Nasero kalbos ir kitos jo vyriausybės žinutės būdavo transliuojamos iškart po kasmėnesinių Um radijo koncertų. Taipogi ji atliko nemažai dainų, kuriose išreikšdavo palaikymą Naserui, su kuriuo siejo draugiški santykiai. Garsiausia jos daina, susijusi su Naseru – 1956 m. Sueco krizės metu atlikta „Wallāhi Zamān, Yā Silāḥī“ („Jau seniai tave ėmiau, o ginkle“), 1960–1979 m. net tapusi Egipto himnu.
Um ne kartą rėmė Egipto karinius veiksmus konflikto su Izraelio metu. Kasmėnesinius koncertus ji tęsė iki 1972 m.; jie visada pritraukdavo daugybę žmonių arabiškame pasaulyje, skubėdavusių namo koncerto pasiklausyti. Koncertai trukdavo 3-4 valandas, per juos solistė atlikdavusi du ar tris kūrinius.
Auksinis amžius
thumb|Um Kalsum su to meto iškiliausiais Egipto klasikinės muzikos atstovais. Iš kairės: [[Riad Al Sunbati|Riadas Al Sunbatis, Mohamedas El Kasabgis, Faridas al-Atrašas, Zakarija Ahmadas.]]
Um Kalsum muzikinė kryptis XX a. penktąjį ir šeštąjį dešimtmečiais ir brandus atlikimo stilius lėmė didžiulę sėkmę ir tai, ką galime vadinti dainininkės aukso amžiumi. Keičiantis masių muzikiniam skoniui ir norėdama priartėti prie gryno egiptietiško stiliaus, Um ėmė bendradarbiauti su kompozitoriumi Zakarija Ahmadu ir poetu Mahmudu Bairamu el Tunsiu. Taip Um Kalsum paliko dar ketvirtajame dešimtmetyje jos repertuare dominavusį šiuolaikinį romansinį stilių, kuriam muziką rašė daugiausiai Mohamedas El Kasabgis. Um nustojo dainuoti Kasagbio muziką ankstyvajame penktajame dešimtmetyje. Jų paskutinis bendradarbiavimas scenoje buvo 1941 m., atliekant Raq el Habib („Mylimojo širdis minkštėja“), tuo metu vieną jos populiariausių, sudėtingiausių ir aukšto kalibro dainų.
Um Kalsum ėmė vis daugiau bendradarbiauti su jaunesniu kompozitoriumi, prieš kelerius metus papildžiusiu jos kūrybinę grupę, Riadu Al-Sunbačiu. Nors Sunbačiui reikšmingą įtaką ankstyvaisiais metais buvo padaręs Kasabgis, jo rašomos melodinės linijos buvo lyriškesnės ir labiau priimtinos Um Kalsum auditorijai. Kartu Um Kalsum bendradarbiavo su Ramiu, rašiusiu Sunbačio kūriniams tekstus bei al-Tunisiu ir Ahmadu.
1946 m. Um Kalsum savo auditoriją nustebino atlikdama religinio pobūdžio eiles Salou Qalbi („Klausk mano širdies“) klasikine arabų kalba (teksto autorius Ahmadas Šaukis, kompozitorius – Riadas al Sunbatis. Kūrinys buvo populiarus. Taipogi ir kitos panašios Šaukio parašytos eilės, kurioms muziką parašydavo Sunbatis, buvo atliekamos Um Kalsum. Vienoje jų, Woulida el Houda („Pranašas gimė“), parašytoje 1949 m., ji pritrenkė monarchistus dainuodama apie pranašą Mahometą eilutes, kad šis „socialistų imamas“.
1950 m., pačioje karjeros viršūnėje, Um Kalsum atliko Sunbačio kompoziciją iš persų į klasikinę arabų kalbą verstiems Omaro Chajamo kvatrenus. Šių kvatrenų tematika – epikūrizmas ir atpirkimas. Um 1966 m. savitai, pagal Sunbačio melodiją atlikta Ibrahimo Nagi poema Al Atlal („griuvėsiai“) laikoma dainininkės vizitine kortele. Kadangi tuo metu Um Kalsum vokalinės galimybės buvo pradėjusios stipriai prastėti, dainą galima laikyti paskutiniu grynai arabišku kūriniu dainininkės repertuare. Taikydamasi prie besikeičiančios situacijos Um Kalsum grįžo prie kūrinių, kuriuose akivaizdi Vakarų populiariosios muzikos įtaka, ir kuriems muziką rašė jos senas varžovas Mohamedas Abdelis Vahabas.
Gaižiškės
Gaižiškės – buvęs kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Šelvenų.
Um Kalsum
Auksinis amžius
Um Kalsum dainų trukmė atlikimo metu nebuvo nustatyta ir žiūrovų pageidavimu galėdavo būti ištęsta. Tokiu atveju vienos dainos trukmė vietoje 45 minučių pailgėdavo iki 90 minučių, o koncertai trukdavo iki penkių valandų ir per juos būdavo atliekamos trys dainos. Ši improvizacinė technika, kai viena eilutė ar posmas pakartojami keliskart, subtiliai keičiant emocijos intensyvumą, būdinga senam klasikiniam arabiškam dainavimui, Um buvo puoselėjama tol, kol leido vokalinės galimybės ir kol jos muzika netapo suvakarietinta.
Apie 1965 m. Um ėmė bendradarbiauti su kompozitoriumi Mohamedu Abdelvahabu. Be dainų apie meilę būta ir politinio pobūdžio dainų, kuriose palaikomas Egiptas ar arabai kovoje prieš Izraelio valstybę. Laura Lohman 1967 m. šešių dienų karą pralaimėjus Egiptui Um atliko liūdną dainą pavadiniomu Hadeeth el Rouh („sielos pamokslas“). 1971 m. įkūrus Jungtinius Arabų Emyratus (JAE), JAE pirmojo prezidento Zajedo bin Sultano al Nahjano kvietimu Um Kalsum surengė kelis koncertus švęsti šį įvykį.
Um Kalsum taip pat yra bendradarbiavusi su kompozitoriais Mahometu el Mugiu, Sajedu Mekavi ir Balighu Hamdžiu.
Mirtis, laidotuvės ir meninis palikimas
thumb|225x225px|Um Kalsum laidotuvių procesija
Um Kalsum mirė nuo inkstų nepakankamumo 1975 m. vasario 3 d., sulaukusi 76 metų amžiaus. Jos laidotuvės tapo valstybinio masto įvykiu, kuriame fiziškai dalyvavo apie 4 milijonai egiptiečių, norėjusių išvysti velionės kortežą. Skelbiama, kad jos laidotuvės sutraukė didesnes minias nei vėliau mirusio šalies prezidento. Gatvės, pro kurias važiavo kortežas, buvo laikinai uždarytos. Palaidota mauzoliejuje netoliese Al Šafio mauzoliejaus Mirusiųjų mieste, Kaire.
Um Kalsum laikoma viena geriausių arabų atlikėjų arabiškos muzikos istorijoje, padariusi didelę įtaką arabiškojo pasaulio atlikėjams ir ne tik. Um Kalsum muziką gyrė Bobas Dylanas, Marija Kalas, Mari Laforė, Bono ir Robertas Plantas, ir kiti. Senegaliečių atlikėjas Jusu Ndūras, kurio tėvas buvo Um Kalsum gerbėjas, 2004 m. išleido muzikinį albumą pavadinimu Egiptas, įrašytą su Egipto orkestru, kuriam stiprią įtaką padarė Um Kalsum muzika.
2001 m. Egipto valdžia dainininkės atminimui atidarė Žvaigždės iš Rytų muziejų.
thumb|Buvusio dainininkės namo vietoje [[Zamalekas|Zamaleke pastatytas paminklas Um Kalsum.]]
Egipto kultūros ministerija ne kartą organizavo Um Kalsum hologramos koncertus Kaire ir Dubajaus operos teatre.
San Marino futbolo varžybos 1990–1991 m.
San Marino futbolo varžybos 1990–1991 m.
1990–1991 m. Campionato Sammarinese di Calcio
Šeštasis.
Dalyviai
10 dalyvių. Po sezono dvi komandos iškrito.
Paūliai
Paūliai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 16 km į šiaurę nuo Marcinkonių, Ūlos dešiniajame krante. Kaimą supa Dainavos giria (Trakiškių, Mardasavo miškai). Keliukai į Milioniškę, Lavysą. Yra kapinaitės.
thumb|left|Kaimelio ūlyčia thumb|left|Paūlių kapinės
Istorija
XIX a. pab. Paūliai pateko į Trakų apskrities Varėnos valsčių, Žiūrų apylinkę. Priklausė Varėnos dvaro valdoms. Buvo 5 sodybos.
Monmartro žibuoklė (operetė)
„Monmartro žibuoklė“ trijų veiksmų Imrės Kalmano operetė parašyta pagal Julijaus Brumerio  ir Alfredo Grunvaldo  libretą.
Istorija
Pirmoji „Monmartro žibuoklės“ premjera įvyko 1930 m. kovo 21 dieną Johano Štrauso teatre Vienoje. Operetės veiksmas vyksta paryžietiškoje menininkų aplinkoje, tokioje pačioje, kurioje sukurta ir Džiakomo Pučinio opera La bohème.
Pagrindiniai veikėjai
Ninon (sopranas), Pipas de Fraskatis (tenoras), Raulis Delakroiks (lyrinis tenoras), Henris Murgeris (baritonas), Florimondas Herve, (tenoras), Violeta Kavalini (sopranas).
Turinys
Pirmas veiksmas Paryžiaus rajone Monmartre gyvena trys neturtingi menininkai: dailininkas Raulas, kompozitorius Florimondas ir rašytojas Henris. Raulio mylimoji Ninon pozuoja Afroditės atvaizdui. Jie pradeda ginčytis ir išsiskiria. Violeta taip pat myli tapytoją, tačiau atvirai to nerodo. Kadangi niekas neturi pinigų, Violeta parduoda savo medalioną, kad nupirktų maisto. Pasirodo antstolis, bet, visų nuostabai, jis nieko nereikalauja. Atvirkščiai - jis duoda didelę sumą pinigų, kurią jis gavo iš mecenato. Trys menininkai pasinaudoja šiuo netikėtu posūkiu, kad išpirktų Violetą iš jos globėjo.
Antras veiksmas Ninon susiranda naują draugą ir globėją – meno ministrą Pipo de Fraskati. Jo paramos dėka Ninon tampa žinoma vodevilių dainininke. Ji vis dar myli dailininką Raulį ir yra jam artima. Violeta įpareigoja ministrą paskirti Raulį Luvro restauratoriumi. Tačiau padėka už pagalbą atitenka Ninon. Kai naujausia Florimondo operetė sulaukia pripažinimo, artistų trijulė išsivaduoja iš nuolatinių finansinių rūpesčių ir antstolio persekiojimo.
2015 m. Monako Grand Prix
'''2015 m. Monako Grand Prix''' buvo 6-osios 2015 m. Formulės 1 sezono lenktynės. Jos vyko Monako trasoje gegužės 21-24 dienomis. Tai buvo 62-tas Monako GP per visą Formulės 1 istoriją.
Monmartro žibuoklė (operetė)
Turinys
Trečias veiksmas Florimondo operetė sulaukė didelio pasisekimo. Ninon tampa vakaro apdovanojimus pelniusia dainininke. Tačiau gavusi laišką iš Raulio, kuriame jis išsako savo ketinimą nusižudyti, ji išskuba iš teatro. Violeta prisiima vaidmenį ir išgelbėja spektaklį. Tuo tarpu baronas klausia Rotšildo apie medaliono pardavėją. Jis atskleidžia Violetai, kad iš tiesų ji yra grafienė Bernini ir kad yra labai turtinga. Violeta ir Raulis pagaliau susitinka.
2015 m. Monako Grand Prix
Lenktynes iš pole pozicijos pradėjo sezono lyderis L. Hamilton su Mercedes ekipa. Lenktynių pabaigoje britas atliko taktinę klaidą saugos automobilio fazės metu pasukęs į techninio aptarnavimo zoną. Klaida pasinaudojęs pergalę pelnė jo komandos draugas N. Rosberg. Antras finišavo Ferrari narys S. Vettel.
Monmartro žibuoklė (operetė)
Muzika
Garsiausio operetės muzikinio numerio, tango hito „Praėjusį vakarą tik sapnavau tave“, pirminėje partitūros versijoje nebuvo. Tango buvo sukurtas kaip vestuvių dovana jaunai kompozitoriaus žmonai Verai 1930 m. pavasarį, bet vėliau buvo įtrauktas ir į „Monmartro žibuoklę“, ir į „Čardašo karalienę“, kur veikėjas Edvinas kitu atveju nebūtų turėjęs savo solinio numerio. „Monmartro žibuoklė“ - lyriškiausia Imrės Kalmano operetė, o kai kurie jos numeriai ilgainiui tapo šlageriais, kaip pavyzdžiui „Karambolina“. Dėl išvystytų muzikinių numerių ansamblių chorų operetė dažnai prilyginama lyrinei operai.
11-asis Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionatas
11-asis Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionatas - tai individualios nuotolinės šachmatų varžybos vykdomos pagal ICCF taisykles. Čempionato pradžia 1980 m., pabaiga – 1982.
Monmartro žibuoklė (operetė)
1954 metų pastatymas Kauno valstybiniame muzikiniame teatre
Pastatyminė grupė: režisierius - Rostislavas Andrejevas, dirigentas - Nikolajus Zelinskis (🇷🇺), dailininkas - D. Barauskas, baletmeisteris - Vaclovas Germanavičius. Premjera įvyko 1954 m. gegužės 19 dieną.
1975 metų pastatymas Kauno valstybiniame muzikiniame teatre
Pastatyminė grupė: režisierė - Aldona Ragauskaitė, dirigentas - Juozas (Icikas) Idzelis, dailininkė - Viktorija Gatavynaitė, baletmeisteris - Česlovas Žebrauskas, chormeisteris - Ramūnas Tilvikas, koncertmeisteriai - Ligija Richterytė, Vida Tiškuvienė, Ilona Žvaginytė, Antanas Baranauskas, Pranas Čiurlys, choro koncertmeisteris - Antanas Dirvanauskas. M. Jankovskio pjesę į lietuvių kalbą išvertė E. Petrauskienė ir Antanas Drilinga. Premjera įvyko 1975 metų lapkričio 22 dieną.
11-asis Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionatas
Prizininkai
11-ojo Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionato nugalėtoju tapo Arūnas Ščiupokas (Šiauliai), nepralaimėjęs nei vienos partijos ir surinkęs 13,5 taškų iš 15-kos galimų. Po jo sekė du dalyviai surinkę vienodai taškų – po 11,5. Pagal papildomus rodiklius sidabras atiteko Gediminui Miškiniui (Vilnius), o bronza Eimučiui Jovaišai (Kaunas).
Monmartro žibuoklė (operetė)
1975 metų pastatymas Kauno valstybiniame muzikiniame teatre
Pagrindinių vaidmenų atlikėjai:
2008 metų pastatymas Kauno valstybiniame muzikiniame teatre
Pagrindinių vaidmenų atlikėjai:
Marko Deronja
Markas Deronja (Marko Deronja; g. 1995 m. gruodžio 29 d.) – Slovėnijos futbolininkas, vartininkas.
Karjera
Žaidė Slovėnijoje ir atstovavo SD Šenčur, NK Tolmin ir NK Kranj. Laimę bandė Slovakijoje, Austrijoje, Belgijoje, Rumunijoje ir Lietuvoje.
NK „Olimpia“ auklėtinis profesionalo karjerą pradėjo „Šenčur“ klube. Aukščiausioje Slovėnijos lygoje (1.SNL) debiutavo būdamas 18 metų ir sužaidė 4 rungtynes.
Vėliau vartininkas perėjo į NK „Tolmin“ klubą, kuriame sužaidė 12 rungtynių. Kurį laiką priklausė NK „Kranj“ klubui.
2016 m. vasarą perėjo į Slovakijos FC „VSS Košice“, su kuriuo tapo Antros lygos nugalėtoju. 2017 m. viduryje šis klubas bankrutavo ir žaidėjui teko ieškotis naujo klubo.
Vėliau pusantrų metų atstovavo Slovakijos Antros lygos „Poprad“ futbolo klubui.
2019 m. žaidė Austrijos ketvirtoje pagal pajėgumą lygoje, o 2019 m. rugsėjį persikėlė į Belgijos „Lommel“ klubą, kuriame žaidė kartu su lietuviu Tomu Švedkausku.
2021 m. vasarą atvyko į Lietuvą. Atstovavo FC Hegelmann Litauen klubui, kuris debiutavo A lygoje. Sutartis pasirašyta iki šių metų sezono pabaigos. A lygoje nesužaidė nė vienerių rungtynių. 2021 m. rugsėjo 14 d. gynė vartus LFF taurės rungtynėse prieš FK Garliava. Jose Hegelmann nugalėjo varžovus rezultatu 2:0 ir pateko į kitą etapą. Dvejas rungtynes sužaidė Antroje lygoje atstovaudamas klubo „bekų“ ekipai.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Jindržichūv Hradeco rajonas
Jindržichūv Hradeco rajonas  – vienas iš septynių Pietų Čekijos krašto rajonų. Administracinis centras – Jindržichūv Hradecas. 91 359 gyventojai (2016 m. duomenys).
Svarbesnės gyvenvietės
Žemiau yra pateikiami didžiausi rajono miestai ir miesteliai:
Vardaro regionas
Vardaro regionas  – mažiausias pagal gyventojų skaičių regionas Makedonijoje. Ribojasi su Graikija ir Pietvakarių, Pelagonijos, Skopjė. Pietryčių ir Rytų regionais. Regiono pavadinimas kilęs nuo Vardaro upės.
Ali Al-Habsi
Ali al Habsis (g. 1981 m. gruodžio 30 d.) – Omano futbolininkas, rungtyniaujantis vartininko pozicijoje, „Al-Hilal“ klube.
Vardaro regionas
Savivaldybės
Regionas padalintas į 7 savivaldybes.
Ali Al-Habsi
Karjerą pradėjo Jungtinių Arabų Emyratuose, vėliau Anglijos Bolton Wanderers, Wigan Athletic, Wigan Athletic, Brighton & Hove ir Reading klubuose. Nuo 2017 m. atstovauja „Al-Hilal“.
Nacionalinėje Omano rinktinėje žaidžia nuo 2002 m., yra sužaidęs 120 rungtynių.
Paulinavas (Švenčionys)
Paulinavas – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Sarių, Paulinavo miške, prie Mėžio upelio. Seniai išnykęs, likęs tik miško kirtimas sodybvietėje. Šiaurėje – Paulinavo pilkapynas.
Istorija
Iki 2015 m. turėjo viensėdžio statusą.
Paulišiai
Paulišiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 1 km nuo Kiaunorių.
Česky Krumlovo rajonas
Česky Krumlovo rajonas  – vienas iš septynių Pietų Čekijos krašto rajonų. Administracinis centras – Česky Krumlovas. 61 100 gyventojų (2016 m. duomenys).
Svarbesnės gyvenvietės
Žemiau yra pateikiami didžiausi rajono miestai ir miesteliai:
Vikram samvat
miniatiūra|250px|right|Džainų vienuolis ir sakų karalius (Kalakacharya Katha rankraštis [[Mumbajus|Mumbajaus muziejuje)]]
Vikram samvat (विक्रम सम्वत्) – vienas iš oficialių Nepale veikiančių kalendorių, taip pat naudojamas kai kuriose Indijos valstijose. Kaip ir daugelyje indų kalendorių, laikui skaičiuoti naudojami mėnulio kalendoriaus mėnesiai ir žvaigždiniai metai.
Vikram samvat kalendoriaus metai yra 56,7 metų priekyje, palyginti su saulės Grigaliaus kalendoriumi. Pvz. Vikram samvat 2073 metai prasidėjo 2016 ir baigėsi 2017 m. pagal vakarietišką kalendorių. Naujieji metai prasideda Baishak mėnesio pirmąją dieną, arba balandžio–gegužės mėnesiais. Ši metų šventė kasmet pažymima istoriniu karnavalu Bhaktapuro mieste, vidurio Nepale.
Istorija
Vikram samvat eros pradininku laikomas legendinis senovės Indijos valdovas Vikramaditja. Tai buvo pusiau istorinis, pusiau mitinis veikėjas, kurio vardu pavadinta naujoji era jam nugalėjus sakus.
Iškilus Nepalo Rana dinastijos valdovams, kalendorius kurį laiką buvo neoficialiai pripažįstamas kartu su sakų era. Ją pakeitė Vikram samvat 1823 m. Oficialiai įvestas 1958 m.
Indijoje oficialiai priimtas pataisytas Saka kalendorius, nors Indijos konstitucijos preambulės hindi versijoje konstitucijos priėmimo diena 1949 m. lapkričio 26 d. skelbiama Vikram samvat data Margsheersh Shukla Saptami Samvat 2006. Yra siūlymų, kad Vikram samvat pakeistų Indijos oficialų Saka kalendorių.
Machine Gun Kelly
Kolsonas Beikeris (Colson Baker, g. 1990 m. balandžio 22 d.), geriau žinomas savo sceniniu slapyvardžiu Machine Gun Kelly – amerikiečių muzikantas, reperis, dainininkas, dainų autorius ir aktorius, žinomas tiek alternatyviojo roko, tiek hiphopo scenose.
Karjerą pradėjo 2007–2010 m. laikotarpyje išleidęs keturis dainų rinkinius, o 2011 m. pasirašė kontraktą su „Bad Boy Records“ įrašų kompanija. Debiutinis atlikėjo albumas „Lace Up“ išleistas 2012 m. spalį ir pasiekė ketvirtąją vietą „Billboard 200“ reitinge.
Su penktuoju albumu „Tickets to My Downfall“, išleistu 2020 m. rugsėjį, Machine Gun Kelly paliko hiphopą ir žengė link alternatyviojo roko muzikos. Albumas pasiekė pirmąją vietą „Billboard 200“ reitingo vietoje. 2023 m. duomenimis, atlikėjas yra išleidęs šešis studijinius albumus, iš kurių naujausiasis, „Mainstream Sellout“, išleistas 2022 m. kovą.
Diskografija
Studijiniai albumai
Kruglava
Kruglava – buvęs kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Mažaičių.
Mark Williams
Markas Viljamsas, MBE (g. 1975 m. kovo 21 d.) – profesionalus velsiečių snukerio, pokerio žaidėjas ir buvęs boksininkas. Jis triskart yra tapęs pasaulio snukerio čempionu, iš viso 24 reitingo turnyrų nugalėtoju. Pradėjo karjerą 1992 m. Turi virš 550 šimtinių serijų. Jis yra pirmasis kairiarankis žaidėjas, laimėjęs pasaulio čempionatą.
M. Viljamsas gimė Velse. Nuo jaunystės žaidė snukerį, taip pat buvo perspektyvus boksininkas ir laimėjo visas 12 savo kovų jaunuolių amžiaus kategorijoje.
M. Viljamsas dažnai giriamas dėl jo įgūdžių įmušti tolimos distancijos kamuoliukus.
2004 m. jis už pasiekimus apdovanotas Britanijos imperijos ordinu.
2022 m. Viljamsas padarė savo 3 karjeros maksimumą ir tapo vyriausiu tai padariusiu žaidėju.
Atsparumas aktyvuotam C proteinui
Atsparumas aktyvuotam C proteinui – trombofilija dėl kraujo krešėjimo V faktoriaus atsparumo proteinui C. Dėl to V faktorius negali būti inaktyvuojamas ir padidėja trombozės rizika.
Patogenezė
Normaliomis sąlygomis aktyvus proteinas C jungiasi prie V krešėjimo faktoriaus ir jį suardo. Šitaip nutraukiama kraujo krešėjimo kaskada ir sustabdomas trombo formavimasis. Būklė, kai šis aktyvuotas proteinas C negali prisijungti ir sustabdyti krešėjimo proceso, vadinama atsparumu aktyvuotam C proteinui.
Priežastys
Atsparumas aktyvuotam C proteinui gali būti dėl įgimtų priežasčių arba dėl įgytų faktorių. Dažniausia priežastis apskritai ir dažniausia įgimta priežastis yra Leideno faktorius – V krešėjimo faktoriaus mutacija. . Ji nustatoma 95% atsparumo aktyvuotam proteinui C atvejų.
Diagnostika
Atsparumas aktyvuotam proteinui C gali būti nustatomas specialiais laboratoriniais tyrimais. Paprastai visi jie pagrįsti dalinio aktyvuoto tromboplastino laiko nustatymu. Tyrimo norma priklauso nuo naudojamų reagentų ir laboratorijos. Tyrimas tik parodo atsparumo aktyvuotam proteinui C egzistavimą, jo priežasčiai nustatyti reikalingi kiti tyrimai, pirmiausiai PGR Leideno mutacijos nustatymui.
Nenugalėtoji Prancūzija
„Nenugalėtoji Prancūzija“ (FI, LFI)  – demokratinė socialistinė kairiojo sparno populistinė partija Prancūzijoje. Partiją 2016 m. vasario 10 d. įkūrė Žanas Liukas Melanšonas, tuometinis Europos Parlamento narys ir buvęs Kairiųjų partijos (PG) pirmininkas. Partija siekia įgyvendinti ekosocialistinę programą L’Avenir en commun (liet. „Bendra ateitis“).
Partija iškėlė Ž. L. Melanšoną savo kandidatu 2017 m. prezidento rinkimuose. Pirmajame ture jis užėmė ketvirtą vietą, surinkęs 19,5% balsų ir nepatekęs į antrąjį turą maždaug 2%. Po 2017 m. įvykusių parlamento rinkimų „Nenugalėtoji Prancūzija“ sudarė 17 narių parlamentinę grupę Nacionalinėje Asamblėjoje, kurios pirmininku tapo Melanšonas. Tačiau 2019 m. Europos Parlamento rinkimuose partija iškovojo tik šešias vietas, nors buvo tikėtasi daugiau.
Mama Kilja
Mama Kilja  – mėnulio deivė inkų mitologijoje. Ji yra saulės dievo Inti sesuo ir žmona, pasaulio kūrėjo Virakočios dukra. Mama Kilja yra inkų civilizacijos protėvių Manko Kapako ir Mama Okljo motina, vestuvių, menstruacinio ciklo dievybė, moterų globėja.
Liuksemburgo futbolo varžybos 2021–2022 m.
Liuksemburgo futbolo varžybos 2021–2022 m.
Mama Kilja
Mama Kilja dar vadinama Motina Mėnuliu. Pasak Bernabé Cobo XVI a. raštų, inkai garbino mėnulį dėl jo nepaprasto grožio ir pasauliui teikiamų malonių. Pagal mėnulį buvo nustatomos datos, o mėnulio kalendorius buvo vienas svarbiausių laiko matavimo rinkinių Inkų imperijoje.
Nenugalėtoji Prancūzija
2022 m. Ž. L. Melanšonas vėl tapo partijos kandidatu į prezidentus. Pirmajame 2022 m. Prancūzijos prezidento rinkimų ture Melanšonas užėmė trečią vietą, surinkęs 7,7 mln. balsų, nedaug atsilikdamas nuo antrą vietą užėmusios Marine Le Pen.
Mama Kilja
Mėnulio užtemimai itin gąsdindavo inkus. Jie manydavo, kad Mama Kilją bando praryti kažkoks gyvūnas (puma, gyvatė). Žmonės sukeldavo didelį triukšmą, šūkaudavo, mostaguodavo rankomis, laidydavo ginklus bandydami nuvyti „žvėrį“. Inkai tikėjo, kad jei jie leis „žvėriui“ suėsti mėnulį, jie bus palikti tamsos karalystėje. Inkai tokią tradiciją išlaikė ir konkistos laikais, nes ispanai stebėjosi inkų sugebėjimais nuspėti mėnulio užtemimus ir gerbė jų tradicijas. Dar buvo tikima, kad mėnulis verkia sidabrinėmis ašaromis.
Nenugalėtoji Prancūzija
Partija kaip logotipą naudoja mažąją graikišką raidę fi.
Parlamento rinkimai
„Nenugalėtoji Prancūzija“ nedalyvauja Senato rinkimuose, nes judėjimas mano, kad aukštieji rūmai yra nedemokratiški ir neveiksmingi.
Daugvilienė
Daugvilienė:
Kusundai
Kusundai (sav. Myahq, बन रजा – „miško žmonės“) – Nepalo tauta. Gyvena išsibarstę tarp nepalų, nevarų ir kitų tautų šalies viduryje, Gorkhi rajone. Tauta neskaitlinga, besiasimiliuojanti (XX a. II pusėje – 5000 žm., 2001 m. – 164). Kusundų kalba beveik išnykusi, neturi žinomų giminingų kalbų (izoliuota). Dabar kusundai šneka nepalų ir kitomis vietinėmis kalbomis. Pagal tikybą hinduistai (iš esmės – vietinė tikyba su hinduizmo bruožais ir kastine sistema).
Kusundų kilmė neaiški. Jie negiminingi aplinkinėms tibietiečių-mjanmų tautoms ar indoarijams. Spėjama, kad jie gali būti giminingi austroneziečiams (pvz., mundams) arba kitoms izoliuotoms Pietų Azijos tautoms, ir būti pirmųjų gyventojų, besikrausčiusių iš Afrikos į Aziją ir Australiją palikuonimis, į Nepalą atsikėlusiais daug anksčiau už tibetiečių ir indoarijų kilmės tautas.
Tradiciškai vertėsi medžiokle (lankais ir strėlėmis) bei rankiojimu. Nuo XX a. pr. žemdirbiai (augina kukurūzus, ryžius, lęšius, daržovės), laiko gyvulius (ožkas, buivolus). Žemę dažniausiai nuomoja. Tarp derliaus nuėjimų medžioja ir rankioja. Dabar paplitusi medžioklė su šautuvais, šunimis. Medžioja būreliais po 2–3 žmones. Valgomų šakniavaisių kasimui vyrai naudoja kauptuką (šingką), moterys – peilį su lenktais ašmenimis. Medų renka iš medžių bites išrūkydami. Nuo XX a. antros pusės pradėjo žvejoti naudodami nuodingą žievę, tvenkdami upių vagas.
Kusundai gyveno būstuose iš šakų ir lapų. Židinys būdavo pastogėje. Dabar gyvena nepalietiškuose būstuose.
Vyrai vilki strėnjuostes iki kelių bei apsiaustą, moterys – nedurstytą sijoną, koftą, skraistę.
Valgo daugiausia augalinį maistą, verda jamso šaknis. Iki XX a. nevartojo naminių gyvulių mėsos, pieno, lydyto sviesto. Kusundai skirstosi į patrilinijines gimines (XX a. pr. – apie 60). Santuoka patrilokalinė, rečiau matrilokalinė, dažniausiai tarp pusbrolių ir pusseserių. Paplitęs leviratas, sororatas. Poligamija labai reta. Paplitusios santuokos su kitų tautybių moterimis, todėl nuo XX a. vid. prasidėjo ženkli kusundų asimiliacija.
Bendrojoje Nepalo kastų sistemoje užima vieną žemiausių padėčių, nors pretenduoja į priklausomybę karališkajai nepalitha hakuri kastai. Hinduistinių apeigų ir papročių nesilaiko, tik per šventes nešioja tiki („tašką“ ant kaktos). Ryškus deivės Kaoli (Kali) kultas, protėvių kultas, šamanizmas.
Grendžia (ežeras)
Grendžia  – ežeras Lietuvoje, Zarasų rajone, ir Latvijoje, Aukštutinės Dauguvos savivaldybėje 4,5 km į šiaurės vakarus nuo Turmanto. 1,06 ha ežero yra Latvijos teritorijoje. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,32 km, plotis – iki 0,18 km. Altitudė 134,4 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę medžiais ir krūmynais. Pakrantėse plyti krūmais apaugusios pievos, miškeliai. Iš vakarų į rytus prateka Vilenkos upė link Kampuočio I ežero (Laukesos upės baseinas). Šiaurinėje pakrantėje Latvijoje įsikūręs Grendzės kaimas.
Flawless Records
Flawless Records yra Jungtinių Amerikos Valstijų įrašų kompanija, kurią įkūrė nu metal grupės Limp Bizkit narys Fred Durst. Flawless yra „Geffen Records“ padalinys.
Pauliškės
Pauliškės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 10 km nuo Kariotiškių.
Mark Allen
Markas Alenas (g. 1986 m. vasario 22 d.) – Šiaurės Airijos snukerio žaidėjas. Jis laikomas sėkmingiausiu savo šalies profesionalu. Dabar reitinge užima 3 vietą, turi virš 550 šimtinių serijų, įskaitant 2 maksimalius breikus ir yra laimėjęs 9 reitingo titulus. Profesionalu tapo 2005 m., prieš tai laimėjęs mėgėjų čempionatą.
Nors iš prigimties yra dešiniarankis, jam patogiau žaisti snukerį kaire ranka.
M. Alenas yra filantropas. Per COVID-19 pandemiją jis paaukojo pinigų. 2021 m. jis prisipažino bankrutavęs.
2022 m. Alenas laimėjo 7 karjeros reitinginį titulą ir pakilo į 14 vietą visų laimėtojų bendrame sąraše. Netrukus po to jis laimėjo UK Championship, o tai buvo jo 8 karjeros titulas. 2023 m. sausį laimėjo Grand Prix čempionatą, iškovodamas 9 karjeros titulą ir susilygindamas su Šonu Merfiu. Savo geresnio žaidimo priežastį Alenas įvardijo sumažėjusį svorį, nes jam pavyko numesti maždaug 20 kg.
Pianiuha
Pianiuha  – kaimas Baltarusijos vakaruose, Gardino srities Zelvos rajone. Administraciškai priklauso Karalinavo apylinkei.
Istorija
Nuo XVIII a. dvaras priklausė Grabovskių giminei. 1789 m. jis buvo padalintas tarp ATR karinio ir valstybės veikėjo Jono Jurgio Grabovskio sūnų. Peniuga ir aplinkiniai kaimai atiteko 1794 m. sukilėliui, LDK kariuomenės generolui Povilui Jurgiui Grabovskiui (1759–1794), kuris mirė bevaikis (tikėtina, kad žuvo sukilimo metu ginant Varšuvos Pragos priemiestį nuo Rusijos caro kariuomenės). XIX a. viduryje dvarą valdė Henrikas Rodzevičius (~1825–1881). Už pagalbą 1863 m. sukilėliams jis su žmona buvo ištremti į Sibirą, o Peniugos dvaras konfiskuotas. 1867 m. valdas nusipirko Vladimiras Davydovas, jo palikuonys dvarą valdė iki I pasaulinio karo pabaigos.
XIX a. Pianiuha buvo kaimas ir dvaras Valkavisko apskrityje, veikė Pianiuhos valsčius. Vėliau kraštas įėjo į atsikūrusios Lenkijos Respublikos sudėtį, o Pianiuhos žemės buvo padalintos tarp besikuriančių lenkų kariškių, kaimas buvo Slavacičų valsčiuje. Nuo 1939 m., išskyrus II pasaulinį karą, įėjo į Baltarusijos TSR sudėtį.
Latako gatvė
Latako gatvė – Vilniaus senamiesčio gatvė, jungianti Bokšto ir Rusų gatves.
Kūkajis
thumb|300px|right|Kūkai portretas. Sukurtas minint 1150-ąsias Kūkai mirties metines. Kūkai (jap. 空海 Kūkai, reiškiantis „Tuščia jūra“, 774–835) arba dar kitaip žinomas kaip Kobo Daiši (jap. 弘法大師 Kōbōdaishi, liet. „Dharmos meistras“) – žymus Japonijos budistų vienuolis mokslininkas, Šingon (jap. 真言宗 Shingon-shū, liet. „Tikras žodis“) budizmo mokyklos įkūrėjas, pradininkas bei žinomiausias teoretikas, poetas, kaligrafas, inžinierius bei pasižymėjęs to meto Japonijos visuomenės veikėjas.
Latako gatvė
Gatvės istorija ir dabartis
Latako gatvėje dabartinio Dailės akademijos studentų bendrabučio vietoje kadaise stovėjo Šv. Mikalojaus Stebukladario palaikų Pernešimo cerkvė. XVI a. ji perkelta į dabartinę vietą Didžiojoje gatvėje. Latako ir Bokšto gatvių sankirtoje stovėjo Šv. Elijaus cerkvė. Vėliau, nugriovus cerkvę, buvo pastatytas pastatas, kuriame įsikūrė Niškovskio viešbutis.
Kūkajis
Ankstyvasis gyvenimas
Apie vieno žymiausių asmenybių Japonijos istorijoje susijusių su budizmu vaikystę ir ankstyvąjį gyvenimą nėra žinoma daug ir dėl daugelio faktų jo biografijos tyrėjai vis dar nesutaria, tačiau žinoma, jog būsimas dvasininkas gimė 774 m. birželio mėnesį, kilmingoje Saeki aristokratų šeimoje, Naros laikotarpio pabaigoje (jap. 奈良時代 Nara-jidai, 710–784), šis periodas svarbus savo pasikeitimais tuometinėje valdžioje. Įvairiuose šaltiniuose pateikiamas skirtingas Kūkai tikrasis vardas, tačiau remiantis šių laikų atliekamomis studijomis, rašytiniuose šaltiniuose dažnai pateikiamas Mao vardas, reiškiantis „Tikra žuvis“. Mao buvo antrasis šeimos vaikas iš keturių. Tuo laikotarpiu šeima gyveno Sanuki provincijoje (dabartinėje Šikoku saloje). Būsimojo vienuolio motina buvo kilusi iš Ato šeimos, kuri itin aktyviai studijavo kinų kultūrą bei prisidėjo prie to, kad Mao jaunystėje susidomėjo įvairiais poezijos, religinio pobūdžio bei filosofijos mokymais. Didžiausią įtaką tuo metu padarė Mao dėdė iš motinos pusės, kuris prisėmė atsakomybę už jaunuolio išsilavinimą. 789 m. būdamas penkiolikos metų Mao kartu su dėde išvyko į tuometinę Japonijos sostinę Narą, kur apsistojo ilgesniam laikui ir prižiūrimas bei padedamas dėdės ėmė studijuoti kinų kalbą ir kultūrą. Vėliau susidomėta Konfucijaus Analektais, Daoizmo principais. 791 m. septyniolikmetis Mao, norėdamas tapti valdininku, išlaikė stojamuosius egzaminus ir palikęs savo dėdės namus pradėjo lankyti Konfucijaus universitetą, kuriame tęsė savo kinų kultūros studijas, ypatingą dėmesį skirdamas žymiesiems Konfucijaus „Pavasario ir Rudens Analams“ (春秋 Chūnqiū). Šiuo studijų laikotarpiu Mao sutiko vieną budistų vienuolį, kuris jį supažindino su ezoteriniu mokymu ir tokiu būdu sukėlė susidomėjimą budizmu, o sukauptas žinios vėliau buvo panaudotos rašant darbą pavadinimu: „Trijų religinių mokymų nurodymai“ (jap. 三教指帰 Sangō shiiki), kuriame bandoma įvertinti konfucianizmo, budizmo bei daoizmo pagrindinius pasiekimus, per išsigalvotų trijų veikėjų diskusiją, kurių kiekvienas atstovauja skirtingą mokymą ir taip bando atsakyti į iškylančius klausimus. Tekste aiškiai matoma, jog didžiausias dėmesys skiriamas budizmui, galinčiam aiškiau ir suprantamiau atsakyti į kylančius klausimus apie žmogaus egzistenciją bei turinčiam didžiausią vertę iš trijų aprašomų mokymų. Manoma, kad autoriui tuo metu buvo dvidešimt ketveri, kuomet pasirodė šis pirmasis svarbus jo tekstas. thumb|300px|right|Kūkai statula
Latako gatvė
Gatvės istorija ir dabartis
Niškovskio viešbutis nugriautas 1944 m. Vietoj jo pastatytas Dailės instituto studentų bendrabutis. Antras ir trečias už bendrabučio stovintys namai dviaukščiai, paskutinis namas kampinis su Rusų g., vienaaukštis. Kitos pusės namai taip pat kažkuo neišsiskiria.
Kūkajis
Šingon budizmo link
Būdamas dvidešimt kelerių metų Mao sukėlė didelį savo šeimos nusivylimą prieš jų valią mesdamas mokslus universitete ir išvykdamas iš sostinės atgal į Šikoku salą, kad taptų kalnuose klajojančiu asketu. Nėra tiksliai žinoma, kodėl gabus jaunuolis taip staiga nusprendė mesti mokslus ir atsiskirti nuo visų iškeliaudamas į kalnus, tačiau spėjama, jog tam daug įtakos galėjo turėti pažintis dar studijų metu su budistų vienuoliu, sudominusiu jį ezoteriniu mokymu. Kita versija nurodo, kad Mao galutinai suprato, jog buvimas aukšto rango valdininku nėra jo pašaukimas ir nebegalėdamas pasipriešinti savo norui atsiduoti budizmo praktikavimui paliko universitetą ir išvyko į kalnus. Ten jis pradėjo studijuoti įvairias mantras bei visiškai vienas medituoti kalnuose, vėliau ėmė vykdyti mokslinius tyrinėjimus įvairiuose vienuolynuose ir tam paskyrė savo visą likusį gyvenimą. Tuo laikotarpiu Mao pasikeitė savo vardą į religinį vardą Kyōkai (liet. „Tuštumos jūra“), kurį vėliau dar kartą pakeitė į dabar gerai pasaulyje žinomą religinį vardą Kūkai. Taip pat tuo metu Kūkai labai susidomėjo Vairočanos tekstais (jap. 大日 Dainichi), tačiau Japonijoje jie buvo menkai išnagrinėti ir tam tikros teksto vietos kėlė daug klausimų, todėl jis nusprendė surasti atsakymus į iškilusius klausimus pats. Vienoje legendoje sakoma, kad Kūkai išstudijavo visus budistinius mokymus, kurie tuo metu buvo pasiekiami Japonijoje, tačiau vis tiek nesijautė atradęs tikrojo savo mokymo, todėl nusprendė dvidešimčiai dienų užsidaryti Todaidži šventykloje (jap. 東大寺 Tōdaiji, liet. „Didžioji Rytinė Šventykla“) ir karštai meldžiantis Budai prašyti parodyti tikrąjį jam skirtą mokymą. Vieną naktį, išsekęs nuo meldimosi, Kūkai susapnavo sapną, kuriame pasirodęs žmogus nurodė, jog viename iš Vairočanos budistinių tekstų yra visi atsakymai, kurių jis tuo metu ieškojo, tačiau vėliau susiradęs būtent tuos tekstus Kūkai susidūrė su problema aiškinantis tam tikras neišverstas iš sanskrito kalbos teksto vietas, todėl visais įmanomais būdais stengėsi išvykti į Kiniją, kad galėtų geriau suprasti šį tekstą.
Latako gatvė
Gatvės istorija ir dabartis
Latako gatvę yra nutapęs dailininkas Mstislavas Dobužinskis.
Kūkajis
Kelionė į Kiniją
Kūkai neilgai trukus Japonijos imperatoriaus Kanmu (jap. 桓武天皇 Kanmu-tennō, 737–806) paprašė leidimo vykti į Kiniją studijuoti kinų kalbos ir kultūros, pirmiausia pažymint, kad jį domina būtent Vairočanos tekstai. Leidimas buvo suteiktas nurodant, jog Kūkai Kinijoje praleis dvidešimt metų, o pačios studijos ir kitos išlaidos bus finansuojamos valdžios. Dvidešimties metų laikotarpis buvo pasirinktas manant, jog jo turėtų pakakti norint gerai išstudijuoti dominančius dalykus, tuo pačiu pasiliekant laiko sugrįžus į Japoniją paskleisti savo įgytas žinias kitiems. 804 m. Kūkai pasinaudojo imperatoriaus Kanmu gautu leidimu prisijungti prie diplomatinio pobūdžio misijos į tuometinę Kinijos sostinę Čanganą (kin.长安/長安 Cháng'ān), dabartinį Sianą (kin.西安 Xī'ān). Jau būdamas trisdešimties metų Kūkai priėmė įžadus ir tapo vienuoliu naujoku, kadangi tik įšventinti budistų vienuoliai galėjo dalyvauti misijoje. Likus trims mėnesiams iki išvykos, Kūkai Todaiži šventykloje oficialiai įšventintas į budistų dvasininkus. Dar tais pačiais metais vienuolis laivu pasiekė Kinijos krantus. Laivai iš Japonijos iš pradžių buvo pasitikti įtariai, kadangi tokia delegacija Kinijoje nebuvo laukiama ir tai buvo pirmasis tokio pobūdžio susidūrimas. Kadangi Kūkai puikiai mokėjo kinų kalbą, jis parašė laišką gubernatoriui, kuris vos tik gavęs tokį kreipimąsi užtikrino tinkamą atvykusiųjų pasitikimą. Vėliau dvasininkas parašė dar vieną laišką, prašydamas leisti jam vykdyti savo misiją atskirai nuo kitų ir leisti vykti į pačią Kinijos sostinę. Pagrindinė dvasininko užduotis buvo gilintis į Sanskrito kalbą, iš kurios buvo verčiami budistiniai tekstai, taip pat domėtis pačiu budizmu ir jo religinių praktikų taikymu. Viešėdamas Kinijoje Kūkai aplankė daug šventyklų ir vienoje iš jų sutiko savo būsimą ezoterikos mokytoją Huiguo (kin. 惠果 Huìguǒ, 746–805), vieną pagrindinių Kinijos Šingono budizmo meistrų. Susitikimas buvo labai laukiamas, tačiau tuo metu meistro Huiguo sveikata jau buvo labai prasta. Iš pradžių Kūkai tikėjosi praleisti 20 metų Kinijoje ir nuosekliai viską išstudijuoti, tačiau padedamas meistro Huiguo, Kūkai vos per kelis mėnesius padarė labai didelę pažangą ir buvo įšventintas į ezoterinio budizmo meistrus, galinčius perduoti šį mokymą ir kitiems. Neilgai trukus Huiguo mirė dėl prastos savo sveikatos būklės, tačiau prieš mirtį įspėjo Kūkai tęsti savo tyrinėjimus ir skleisti žinią Japonijoje apie ezoterinį mokymą. Iš viso Kūkai Kinijoje praleido apie dvejus metus, per visą šį laiką jis sukaupė nemažą religinių tekstų kolekciją, siekiančią kelis šimtus egzempliorių, taip pat įsigijo dvasininko apdarus, keliolika religinių instrumentų, skulptūrų ir paveikslų, reikalingų ezoterinių ceremonijų metu, kurių nebūtų įmanoma gauti Japonijoje. Išsamiau gilinosi į sanskrito kalbą, įvairius šia kalba parašytus tekstus, taipogi į Indijos budizmą, Kinijos poeziją bei kaligrafiją, menus.
Latako gatvė
Gatvės istorija ir dabartis
Latako gatvės ilgis apie 120 metrų, joje stovi septyni namai.
Kūkajis
Sugrįžimas į Japoniją
806 m. Kūkai grįžo atgal į Japoniją. Tuo laikotarpiu imperatorius Kanmu jau buvo miręs ir kadangi tuometinis Japonijos imperatorius Heidzei (jap. 平城天皇 Heizei-tennō, 773–824) per daug nesidomėjo budizmu, Kūkai jokio prielankumo iš imperatoriaus pusės nesulaukė ir jam buvo uždrausta įsikurti sostinėje. Paisydamas draudimo Kūkai išsikėlė į Kiūšiū salą (jap. 九州 Kiūshū, liet. „Devynios provincijos“). Tais pačiais metais, tačiau šiek tiek anksčiau nei Kūkai, iš Kinijos atgal į Japoniją grįžo dar vienas žymus Japonijos budistų vienuolis Saičo (jap. 最澄 Saichō, 767–822). Saičo iš imperatoriaus sulaukė didesnio palaikymo ir įkūrė Japonijoje Tendai budizmo mokyklą (jap.天台宗 Tendai-shū), kurioje taip pat remtasi ezoterinio mokymo principais, ritualais. Dėl jau esančios tokios mokyklos Kūkai mokymas imperatoriui pasirodė nereikalingas, tačiau vėliau išaiškėjo, jog Šingono mokymas yra daug platesnis ir labiau specializuotas. Iškilus Šingon mokyklai, Saičo kaip pirmojo Japonijos ezoterikos meistro galia nusilpo. Kūkai kurį laiką laukė leidimo sugrįžti atgal į sostinę. Tam, kad paspartintų procesą, jis nusiuntė teismui savo visus Kinijoje atliktus tyrinėjimus bei darbus ir jam buvo leista sugrįžti atgal į sostinę. 809 m. imperatoriškasis teismas Kūkai leido įsikurti kalnuose, visai netoli sostinės, dabartinėje Džingodži šventykloje (jap. 神護寺 Jingo-ji).
Kūkai ir Saičo
Tuo metu tarp Kūkai ir Saičo užsimezgė ryšys. Vasaros pabaigoje Saičo pasiuntė vieną iš savo mokinių pas Kūkai, su prašymu paskolinti tam tikrą ezoterinį tekstą. Taip prasidėjo susirašinėjimas tarp dviejų pasižymėjusių dvasininkų, kuriuos skyrė septynerių metų amžiaus skirtumas. Saičo lankydamasis Kinijoje taip pat studijavo ezoterinį mokymą, tačiau jautė, kad tam skyrė ne pakankamai dėmesio. Norėdamas gauti kuo daugiau žinių iš Kūkai, Saičo skolindavosi vienus ar kitus tekstus ir tokiu būdu gilinosi į ezoterinį mokymą. Taip pat jis siuntė ir savo mokinius, kad šie mokytųsi iš paties Kūkai. Iš pradžių Kūkai sutikdavo su vyresnio dvasininko prašymais pasidalinti sukauptais raštais, tačiau šiam paprašius paskolinti knygą apie Išminties Principus, Kūkai tai padaryti atsisakė, kadangi jo teigimu, tam tikri slapti mokymai gali būti perduoti tik tiesiogiai, iš mokytojo mokiniui. Šis įvykis buvo pirmasis, pradėjęs didinti įtampą tarp dvasininkų. Santykiai galutinai nutrūko, kai vienas iš Saičo geriausių mokinių, besimokiusių pas Kūkai, nusprendė pasilikti pas jaunesnį dvasininką, nepaisant Saičo prašymo sugrįžti.
Kūkai klestėjimo laikotarpis
Valdžios požiūris į Kūkai kardinaliai pasikeitė, kai sostą perėmė buvusio imperatoriaus jaunesnysis brolis Saga (jap. 嵯峨天皇 Saga-tennō, 786–842). Jis gana greitai atkreipė dėmesį į Kūkai, kadangi šis, kaip ir imperatorius, domėjosi kinų klasika ir poezija, taip pat buvo geras kaligrafas ir vertino šį meną. Tam tikras kaligrafijos meno technikas Kūkai parsivežė iš Kinijos ir pradėjo skleisti Japonijoje. Vienu iš žymiojo budistų dvasininko kaligrafijos meno mokinių tapo ir pats imperatorius Saga, kuriam Kūkai pagal specialų Kinijoje atsiradusį metodą pagamino keturis teptukus, taip pat rašalo. Su imperatoriumi Saga užsimezgusi draugystė buvo labai naudinga buvo Kūkai. 816 m. jis pateikė prašymą teismui, tikėdamasis gauti leidimą įkurti vienuolyną ant Kojos kalno (jap. 高野山 Kōyasan), kur jaunystėje klaidžiojo, metęs mokslus universitete. Dvasininkui buvo išduotas leidimas naudotis žeme savo budizmo sektos reikmėms ir 818 m. prasidėjo Kongobudži šventyklos (jap. 金剛峯寺 Kongōbuji) statybos, tačiau imperatoriškasis teismas įpareigojo Kūkai vykdyti tekstų perrašinėjimo darbus, atlikti apeigas, užtikrinančias saugumą ir taiką imperijos viduje bei imtis renovuoti kitas šventyklas. Dėl šių įsipareigojimų bei Kongobudži šventyklos nuotolio Šingon mokyklos įkūrėjas taip ir nesulaukė šios šventyklos galutinių statybų pabaigos. 823 m. pradžioje naujasis imperatorius Džiunas (jap. 淳和天皇 Junna-tennō, 785–840) sutiko Kūkai patikėti Todži šventyklą (jap. 東寺 Tōji) ir tai reiškė, kad Šingon budizmas pripažintas imperijos oficialios religijos dalimi. Tai buvo pirmasis kartas, kai Šingon sektos pavadinimas oficialiai pavartotas dokumentuose. Todži šventykla tapo pagrindinė Kūkai veiklos vieta, jam buvo leista turėti penkiasdešimt vienuolių ir naudoti šią vietą išskirtinai Šingon tikėjimo mokymui. Taip pat šventykloje teismo prašymu buvo atliekami ezoterinių ceremonijų pasirodymai. Šalia šios Todži šventyklos Kūkai 828 m. pabaigoje įkūrė meno ir gamtos mokslų mokyklą, skirtą paprastiems žmonėms, kurioje buvo mokoma ne tik budizmo, konfucianizmo ar daoizmo, bet ir pasaulietinių dalykų. Siekiant, kad ir mažiau privilegijų turintys vaikai galėtų lankyti šią mokyklą, mokslas joje buvo nemokamas. Deja, po Kūkai mirties mokykla ir visos jai priklausiusios žemės buvo parduotos ir vietoje jų įsigyti ryžių laukai, turėję paremti ir išlaikyti šventikų mokymus.
Kita veikla
817 m. ir 818 m. Kūkai buvo ypatingai produktyvūs, kadangi per šį laikotarpį dvasininkas užbaigė rašyti ir išleido tris religinio pobūdžio knygas, kuriose nagrinėjamos pagrindinės jo mokymo idėjos: „Nušvitimo pasiekimas per savo egzistenciją“ (jap. Sokushin Jōbutsu Gi); „Garso, žodžio ir realybės prasmė“ (jap. Shōji Jissō Gi) ir „Žodžio Hūm reikšmė“ (Unji Gi). Be savo dvasinės veiklos Kūkai pasižymėjo ir kaip puikus inžinierius. 821 m. pasitelkdamas savo inžinerinius sugebėjimus Kūkai netoli savo gimtosios Sanuki provincijos, dabartinės Šikoku salos, imperatoriaus prašymu rekonstravo vieną didžiausių drėkinimo rezervuarų Japonijoje. Rekonstrukcija truko kelis mėnesius ir buvo užbaigta sėkmingai, tai Kūkai atnešė dar daugiau žinomumo.