cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Donecko sritis
Švietimas ir kultūra
Srityje pastatytas vienas geriausių šalies stadionų – Donbaso Arena.
Dėl didelio gyventojų užimtumo sunkiojoje pramonėje Donbaso regione ypatingai švenčiamos profesinės šachtininko, metalurgo ir kitos šventės.
Turizmas
thumb|left|300px|Sviatohirsko vienuolynas thumb|250px|Bilosarajsko nerija
Sudėtinis skaičius
Sudėtinis skaičius yra skaičius kuris dalinasi ne tik iš savęs, bet ir iš daugelio kitų daliklių (daugiau nei 2). Kiekvienas sudėtinis skaičius (nesvarbu kokia tvarka dėstomi daugikliai) vieninteliu būdu reiškiamas pirminių daugiklių sandauga (fundametalioji aritmetikos taisyklė).
Jeigu n > 0 yra sveikasis skaičius ir 1 < a, b < n yra tokie sveikieji skaičiai, kad su jais n = a × b, tada n yra sudėtinis. Pagal apibrėžimą, kiekvienas sveikasis skaičius, kuris yra didesnis už vienetą yra arba pirminis, arba sudėtinis skaičius. Vienetas nelaikomas nei pirminiu, nei sudėtiniu skaičiumi.
Pavyzdžiui, sveikasis skaičius 14 yra sudėtinis, nes gali būti išskaidytas į daugiklius 2 × 7. Tuo pačiu, sv. skaičiai 2 ir 3 yra ne sudėtiniai, nes jie gali būti padalinti tik iš savęs ir vieneto.
Antažiegė
Antažiegė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Pakniškių. Stūkso Antažiegės piliakalnis.
Tideland
Tideland – 2005 metų režisieriaus Terry Gilliam ypač kontroversiškai vertinamas filmas pagal to paties pavadinimo Mitch Cullin novelę. Kritikų atsiliepimai svyruoja nuo itin blogų (neįmanoma žiūrėti, Richard Roeper) iki ypač gerų (šedevras, Harry Knowles). Pats Terry Gilliam siužetą pavadino Alisos stebuklų šalyje ir Psichopato mišiniu, šis apibūdinimas labai prigijo ir kritikų dažnai naudojamas filmo apžvalgose.
Jagelonių miškai
thumb|right|250px|[[Vuolasta|Vuolastos upelis Jagelonių miške]] Jagelonių miškai – miškų masyvas Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybės pietvakariuose, 3 km į šiaurės vakarus nuo Semeliškių. Užima 16,9 km² teritoriją, iš jos 15,2 km² apaugę medžiais. Sudaro Jagelonių miškas (šiaurėje) ir Budilių miškas (pietryčiuose). Miškai priklauso Trakų miškų urėdijos Jagelonių girininkijai.
Priklauso Strėvos baseinui (prateka jos intakas Vuolasta). Būdingas kalvotas reljefas, įlomėse yra pelkių bei 2 nedideli ežerėliai. Dirvožemiai – vėlėniniai jauriniai priemoliai, o įlomėse – vėlėniniai jauriniai pelkiniai.
Sudėtis:
Miškai kertami. Medynų vidutinis amžius – 47 metai.
Storakojai uodai
Lietuvoje yra apie 10-15 rūšių. Randami ant įvairių augalų žiedų ir lapų. thumb|left|210px|Storakojo uodo blauzda (tibia)
Alžyro istorija
Alžyro istorija – Alžyro teritorijoje gyvenusių etnosų raida nuo seniausių laikų iki dabarties.
Regionai
Alžyras yra valstybė, užimanti beveik 2,4 mln. km2 plotą, kuris atitinka daugiau nei pusę Europos Sąjungos teritorijos. Tokio dydžio valstybėje yra didžulė gamtinė ir kultūrinė įvairovė, o ilgą laiką atskiros jos dalys vystėsi atskirai, kaip skirtingi istoriniai regionai.
Tankiausiai gyvenama Alžyro dalis yra jos šiaurinis maždaug 130 km. pločio ruožas, prieinantis prie Viduržemio jūros. Istoriškai jis buvo vadinamas Numidija, Mauritanija, vėliau – Berberų krantu. Arabų terminologijoje jis dar vadinamas Viduriniu Magrebu. Jį visą užima Atlaso kalnų sistema, kur tarp kalnų grandinių įsiterpusios lygumos ir slėniai. Arčiausiai jūros esantis ruožas geografiškai vadinamas terminu telis. Giliau žemyne esantis ruožas vadinamas Aukštąja plynaukšte.
Čia išskiriami šie regionai, kurių kiekvienam būdingos skirtingos gamtinės ir kultūrinės savybės, neretai istorijoje jie turėjo savo valstybingumą:
San Pedro de Chuchujus
San Pedro de Chuchujus  – miestas Argentinoje, Chuchujaus provincijoje, San Fransisko upės slėnyje, 45 km į rytus nuo San Salvador de Chuchujaus. San Pedro departamento centras. 59 tūkst. gyventojų.
Nors nėra oficialių miesto įkūrimo dokumentų, manoma, kad miestas įkurtas 1883 m. šalia cukraus fabriko, kur čia veikė jau prie 13 metų. Per miestą eina Tukumano-Tartagalio kelias ir geležinkelis. San Pedre išvystyta cukraus pramonė. Apylinkėse auginamos cukranendrės, tabakas, citrusai ir kitos kultūros. Yra archeologijos muziejus.
Alžyro istorija
Priešistorė
Manoma, kad dabartinių berberų protėviai apgyvendino Alžyrą ir visą Šiaurės Afriką dar paleolito laikotarpiu. Jų plitimas siejamas su Iberijos-Mauritanijos kultūra, kuri buvo paplitusi Atlaso kalnų masyve vėlyvajame paleolite ir su Kapsos kultūra, kuri susiformavo Oreso kalnuose 8–3 tūkst. pr. m. e. thumb|left|Priešistoriniai piešiniai Tasilio Adžere 6 tūkst. pr. m. e. Šiaurės Afrikoje prasidėjo neolitas. Dėl tuometinio palankaus klimato Sacharos dykuma dar nebuvo susiformavusi, o teritorijoje vyravo savanos. Todėl ir Alžyro gilumoje suklestėjo brandi neolitinė kultūra. Jos palikimas – Sacharos uolų piešiniai, vaizduojantys vietos žmonių gyvenimą. Žymiausi jų – Tasilio Adžeras. Tarp ankstyviausių aptinkami gausūs vandens gyvūnai, taip pat buivolai, raganosiai, drambliai, liūtai, žirafos, liudijantys apie medžiotojų gyvenimą. Tuo pačiu aptinkami ir prijaukintų gyvūnų (avių, asilų) atvaizdai. Pastarųjų vis gausėjo, kol V–III tūkst. pr. m. e. vietos kultūra pasiekė didžiausią suklestėjimą. Tačiau III tūkst. pr. m. e. dėl klimato kaitos buvusios derlingos teritorijos buvo veikiamos dykumėjimo, dėl ko vietos gyventojų dauguma buvo priversti išsikelti į derlingesnę pakrantę. Sacharos dykuma sunaikino priešistorinę civilizaciją.
Pūnai ir Numidija
X a. pr. m. e. Alžyro pakrantėje savo kolonijas pradėjo kurti finikiečiai. Svarbiausi jų miestai valstybės pakrantėje buvo Iolas, Iomniumas, Ikosiumas (dab. Alžyras), Igilgilis (dab. Džidželis), Hiponas, Cirta ir kt. Maišydamiesi su senaisiais krašto gyventojais berberais, finikiečiai suformavo kreolinę pūnų tautybę ir kultūrą. Didžiausias jų miestas buvo Kartagina dabartinio Tuniso teritorijoje, iš kur Kartagina išplėtė hegemoniją po visą Alžyro pakrantę.
Pūnai įjungė Alžyro berberus į Viduržemio jūros prekybą, per kurią į kraštą ėjo daug naujovių. Tarp jų buvo ir fogarų irigacija, leidusi apgyvendinti dykumingas vietoves. Kartu, siekdami gauti egzotiškų prekių, pūnai vystė prekybinius kelius per Sacharos dykumą (Transsacharinę prekybą), kurie pasiekė Užsachario Afrikos teritorijas. Vietos gyventojai berberai, apgyvendinę dykumos oazes ir sukūrę čia miestus, tapo pagrindiniais tarpininkais ir aktyviai įsitraukė į prekybinius procesus. thumb|left|Karaliaus Masinisos mauzoliejus El Chrube thumb|Numidijos karalystė Berberai sukūrė savo pirmuosius valstybinius junginius, kurie III a. pr. m. e. konsolidavosi į didesnes valstybes. Numidijos karalystė buvo didžiojoje šiaurinio Alžyro dalyje ir šiaurės vakarų Libijoje, tuo tarpu Mauritanijos karalystė valdė šiaurinį Maroką ir vakarų Alžyrą. Krašto gilumoje gyveno getulai. Iš pradžių Numidiją sudarė dvi atskiros karalystės (gentinės sąjungos), Masilija ir Masesilija, valdomos atskirų valdovų. Tačiau Masilijos karalus Masinisa Pūnų karų metu sudarė sąjungą su Romos Respublika. Dėl to jam buvo atiduota valdyti visa Numidija, kuri tapo Romos kliente.
Romos imperijoje
Vėlesnis Numidijos karalius Jugurta pradėjo nesutarimus su Roma, ir galiausiai 104 m. pr. m. e. pralaimėjo karą. Jo karalystė buvo padalinta, o vėliau paversta Romos provincija. Iš pradžių ji vadinosi Numidija, o vėliau – Cezario Mauritanija. Numidijos pavadinimas ilgainiui nunyko ir Alžyro bei Maroko šiaurinė pakrantė pradėta vadinti Mauritanija. Jos vietiniams gyventojams berberams prigijo apibendrinantis pavadinimas maurai.
Romėnai Mauritanijoje skleidė savo civilizaciją, augo miestai, plito lotynų kalba, nuo pirmųjų mūsų eros amžių Alžyro šiaurinėje pakrantėje įsigalėjo krikščionybė. Iš romėnų laikų Alžyre išliko nemažai miestų ir kai kurių statinių. Ypač reikšmingi tarp jų, pvz. Timgadas, Džemila, Tipaza, įtrauktos į pasaulio paveldo sąrašą.
Alžyras viduramžiais
thumb|Berberų-romėnų karalystės VI a.
Vandalai ir Bizantija
Po Romos imperijos žlugimo V a. šiaurinėje Alžyro teritorijoje įsitvirtino vandalai, kurie čia migravo iš šiaurės Europos per Pirėnų pusiasalį, ir įkūrė Vandalų karalystę. Jų galios centrai buvo Hiponas dab. Alžyre ir Kartagina dab. Tunise. VI a. romėnų valdžią atkūrė Bizantijos imperija, kuri Alžyrą valdė kaip Afrikos egzarchatą.
Visu šiuo laikotarpiu mažiau kontroliuojamoje krašto gilumoje kūrėsi vietinės krikščioniškos berberų karalystės. Didžiausia jų buvo Maurų-romėnų karalystė bei jos įpėdinė Altavos karalystė su sostine Altavoje. Be to buvo Uarsenio, Hodnos, Oreso ir kitos karalystės. Kai kurios jų išsilaikė iki pat VIII a. pradžios. Karalienė Dihija Oreso kalnuose ypač priešinosi arabų užkariavimui ir vedė krikščionis berberus į pasipriešinimo kovą.
Islamizacija ir berberų renesansas
thumb|Alžyras XI a. thumb|Šiaurės Afrika XIV a. Per VII a. II pusę šiaurinis Alžyras buvo prijungtas prie musulmoniško arabų Omejadų Kalifato, kuris pradėjo intensyviai platinti islamą. Dalis berberų (pvz. zenatai) labai sparčiai priėmė islamą ir kartu su arabais dalyvavo tolimesniuose užkaravimuose. Jie didele dalimi prisidėjo prie Ispanijos užkariavimo ir islamizavimo. Pačioje šiaurės Afrikoje islamas ilgainiui vėl pakeitė vietos kultūrą.
Nepaisant to, berberai ir toliau išliko dominuojančia jėga visoje šiaurės Afrikoje. Čia formavosi jų gentinės sąjungos, tokios kaip sanhadži, zenata ir masmudai. VIII a. silpstant centralizuotai Kalifato valdžiai, Alžyre prasidėjo Didysis berberų sukilimas. Po jo kalifatas savo įtakos nebeatkūrė, ir dėl teritorijos konkuravo vietinės berberų (arba mišrios) dinastijos, kūrėsi valstybės. Neretai jos išpažino nesunitines islamo atmainas. Tarp berberų plito ibadizmas, šiizmas, sufrizmas. Altavos karalystė atgimė kaip Ifranidų emyratas su sostine Tlemsene, Uarsenyje įsigalėjo Rustamidų emyratas su sostine Tiarete, derlingose lygumose aplink Alžyro miestą dominavo magravai, o kalnuotoje Kabilijoje įsitvirtino kutamai.
Tiesa, vietinės Alžyro berberų dinastijos buvo silpnesnės, todėl dalį Alžyro teritorijos VIII–X a. kontroliavo ir Idrisidai, kurių galios centras buvo dab. šiaurės Maroke, ir Aglabidai, su centru dab. Tunise. thumb|left|[[Beni Hamadas|Hamadidų sostinės griuvėsiai įrašyti į pasaulio paveldo sąrašą]] Stipriausia iš Alžyro kilusi dinastija buvo Fatimidai. Ši mišri arabų ir berberų (kutamų) dinastija, paremta šiitų ideologija, formavosi Kabilijos regione kaip tam tikra religinė revoliucija. X a. pradžioje jie sugebėjo įsitvirtinti Tunise, kurį pavertė savo galios centru, o galiausiai nukariavo visą Šiaurės Afriką nuo Maroko iki Egipto.
Neramumai ritosi ir iš vakarų. Maroko kalnų gentyse brendo Islamo reformų idėjos, ir keletui religinių sektų pavyko sukurti savo galingas valstybes. Pirmieji buvo Almoravidai, nukariavę milžiniškas teritorijas nuo Mauritanijos iki Ispanijos ir nusiaubę vakarinį Alžyrą. Vėliau, XII a. juos sekė Almochadai, trumpam suvieniję visą šiaurės Afriką.
XIII a., nusilpus Almochadų imperijai, svarbiausia jų įpėdinė Alžyro teritorijoje buvo Zajanidų dinastija (1236–1554) su sostine Tlemsene. Je konkuravo su Maroko Marinidais ir Tuniso Hafsidais.
Alžyras Osmanų valdžioje
thumb|300px|Alžyro ejaleto administraciniai vienetai ir vasalinės valstybės XV a. pabaigoje Ispanijoje baigėsi rekonkista, ir Ispanija tapo svarbia žaidėja Viduržemio jūroje. Tarp 1505 ir 1510 m. Ispanija užėmė svarbius Alžyro pakrantės miestus – Oraną, Alžyrą, Bedžają. Nors pastaruosiuose jie valdžios neišlaikė, Oraną su pertraukomis ir labai sunkiomis sąlygomis kontroliavo iki pat 1792 m.
Tuo pat metu interesus regione turėjo ir besiplečianti Osmanų imperija, tuo metu jau valdžiusi didelę dalį musulmoniško pasaulio. Susidūrę su augančia Ispanijos įtaka, osmanai pasinaudojo vietiniais piratais. Alžyro prijungime prie Osmanų imperijos svarbų vaidmenį suvaidino du broliai piratai, Arudžas ir Hairedinas Rudabarzdis, kurie gavo didelį osmanų palaikymą. Pastarajam 1529 m. pavyko išvyti Ispanus iš Alžyro uosto. Iš karto po to jis pripažino Osmanų imperijos viršenybę ir atvėrė kelią Osmanų imperijai į Alžyro nukariavimą.
Per kelis dešimtmečius Osmanų imperija sėkmingai nukariavo nusilpusią Zajanidų valstybę ir surengė karines ekspedicijas į krašto gilumą. Vienos jų metu jie nukariavo oazių valstybę Tugurtą, taip užsitikrindami Transsacharinės prekybos kontrolę. Tiesa, kalnuotas Kabilijos regionas, kur susikūrė Kuku valstybė, išlaikė savo nepriklausomybę nuo turkų. thumb|left|Europiečių susitikimas su Alžyro dėjumi Osmanai šiaurinio Alžyro teritorijoje suformavo atskirą administracinį vienetą, kuris vadinosi Alžyro ejaletu su sotine Alžyro mieste. Iš pradžių provinciją administravo vietininkai, tituluojami beilerbėjais, nuo 1587 – pašomis, kurie buvo iš naujo skiriami kas 3 metai. Tokiu būdu provincija buvo tampriai inkorporuota į imperijos struktūrą.
Nuo XVI a. Šiaurės Afrikos pakrantėse labai intensyvėjo piratavimas, kurį osmanai palaikė. Šie piratai buvo vadinami berberų piratais, ir pagrindinius savo postus turėjo Alžyro uoste. Visa ši Viduržemio jūros pakrantė tuo metu tapo žinoma kaip Berberų krantas. Piratai neretai siaubdavo Europos pakrančių miestus, grobdavo krikščionis, kurie buvo verčiami vergais. Krikščionių prekybos laivų plėšimai pamažu prarado savo reikšmę, ypač po to, kai Europos jūrinės valstybės Anglija, Nyderlandai ir Prancūzija pradėjo sėkmingai gintis nuo korsarų, pvz., 1661, 1665, 1682, 1683, 1688 metais Alžyrą apšaudė Prancūzijos laivynas.
Alžyras Prancūzijos valdžioje
thumb|Prancūzijos Alžyro teritorijos augimas 1830 m. prancūzų kariuomenė užėmė Alžyrą, Oraną ir Bonė ir pradėjo krašto užkariavimą. Jiems pasipriešino Abdelkaderas (valdė 1832–1847 m.), kuris sėkmingai kovojo su prancūzais vakarų Alžyre. Tafnos sutartimi (1837) Prancūzija pripažino Abdelkaderą Alžyro emyru. Tačiau Abdelkaderas nesugebėjo bendradarbiauti su Ahmadu Bėjumi iš Konstantinos, kuris su prancūzais kovojo rytų Alžyre. Po to, kai prancūzų kariuomenė užėmė Konstantiną, jie įsiveržė į vakarų Alžyrą ir privertė Abdelkaderą bėgti į Maroką. Tik 1847 m. Abdelkaderas nutraukė pasipriešinimą. thumb|left|Prancūzų susišaudymas su vietinėmis pajėgomis Ankstyvųjų užkaravimų metu prancūzai naudojo įvairias priemones, tarp kurių buvo cheminis ginklas, masinės žudynės, koncentracijos stovyklos ir kitos. Prasidėjus Alžyro pertvarkymui į Prancūzijos provinciją, visa užimta teritorija tapo Prancūzijos dalimi, čia suformuoti trys departamentai.
Diegiant europinius standartus, buvo neatsižvelgiama į vietos kultūrines tradicijas. Vietos lyderiai buvo nušalinami ir marginalizuojami, tradicinė islamo teisė diskriminuojama, naikinamas kultūrinis paveldas. Ypatingas privilegijas gavo Alžyro žydai, kas sukėlė papildomą trintį visuomenėje. Į šalį buvo kviečiami prancūzų kolonistai, kuriems skirtos žemės buvo atimamos iš vietinių arabų ir berberų. Dėl žemės nusavinimų kilęs al-Muqrani sukilimas rytų Alžyre (1870–1871) buvo nuslopintas 80 000 prancūzų kariuomenės. Dėl šio sukilimo Alžyras prarado 25 % savo gyventojų ir papildomai apie 70 % žemių, kurios buvo perduotos prancūzų kolonistams.
Iki 1932 m. prancūzai palaipsniui užkariavo ir Alžyro Sacharą, suformuodami dabartines sienas. Dauguma jų buvo sukurtos dirbtinai, neatsižvelgant į vietos tautų tradicines ribas ir susiformavusius kultūrinius regionus.
Nuo XX a. III deš. Alžyre formavosi musulmonų lyderystė, pasipriešinimo kova prieš kolonizatorius. Būrėsi įvairios grupuotės, trap kurių įtakngiausios buvo Naconalinis išlaisvinimo frontas ir Nacionalinis Alžyro judėjimas. Reikalavimai ir protestai augo, tačiau pancūzų valdžia ėmėsi labai nuosaikių priemonių, kas vedė į didėjančią trintį trap visuomenės grupių.
Nepriklausomybės kovos
Nepriklausomybės judėjimui postūmį davė 1945 m. po neramumų Setif ir Guelma prancūzų armijos surengtos dešimtūkstantinės alžyriečių žudynės. 1954 m. lapkritį prasidėjo nepriklausomybės karas (Alžyro karas) prieš Prancūziją, vadovaujamas FLN (Front de Libération Nationale).
Tai buvo vienas iš labiausiai alinančių karų. Skirtingais duomenimis tarp 350,000 ir 1 milijono Alžyro gyventojų žuvo, dar apie 2 milijonai musulmonų tapo pabėgėliais. Po karo apie 1 mln. europiečių, žydų ir kolonizatorius rėmusių musulmonų paliko šalį. Buvo sugriautas žemės ūkis, miestai, infrastruktūra. Karo metu iš abiejų pusių užfiksuota daug žmogaus teisių pažeidimų, kankinimų, žudymų, nukreiptų prieš civilius gyventojus.
1962 m. po aštuonerių metų kruvino karo, pareikalavusio daugelio aukų iš abiejų pusių Evian’e sudaryta sutartimi Alžyras iškovojo nepriklausomybę.
Alžyro istorija nuo 1962 m
thumb|200px|Abdelaziz Bouteflika, prezidentas 1998-2019 m. thumb|200px|Abdelmadjid Tebboune 1962 m. liepos 1 d. Alžyre buvo surengtas referendumas ir liepos 3 d. Prancūzija paskelbė Alžyrą nepriklausomu. 1963 m. rugsėjo 8 d. referendumu buvo priimta Konstitucija ir tą patį mėnesį pirmuoju prezidentu buvo išrinktas Ahmedas Ben Bella.
1965 m. Houari Boumédiène įvykdė ginkluotą perversmą ir paėmė valdžią šalyje. Šis diktatorius laikė valdžią 11 metų, iki pat mirties. Savo valdyme jis derino kairiasias ideologijas su islamo idėjomis. Po Houari Boumédiène mirties pulkininkas Chadli Bendjedid išrinktas prezidentu 1979 m., perrinktas 1984 m. ir 1988 metais.
1999 m. buvo suplanuoti demokratiniai rinkimai, tačiau jų išvakarėse visi kandidatai, iškyrus Bouteflika, atsiėmė savo kandidatūras. Pastarasis vėl perrinktas prezidentu 2004, 2009 ir 2014 m. Prezidentavimo metais jis pabaigė pilietinį karą. FIS ginkluotasis sparnas Islamo Išsivadavimo Armija išsiskirstė 2000 m. sausį bei kaip ir kiti ginkluotų grupių nariai pasidavė pagal amnestijos programą, nukreiptą į nacionalinio susitaikymo skatinimą. Nepaisant to nedidelės ginkluotų kovotojų grupės tebekonfrontuoja su vyriausybinėmis pajėgomis ir vykdo paskirus kaimų puolimus ir kitokias teroristines akcijas.
2010 m. Alžyrą pasiekė Arabų pavasario judėjimas, ir žurnalistai bei jaunimas išėjo protestuoti į gatves prieš diktatūrą, varžomas laisves, korupciją. Naujus rūpesčius Alžyrui kelia ir berberų nacionalizmas, didelė bedarbystė, būstų trūkumas ir poreikis diversifikuoti nafta besiremiančią ekonomiką.
2019 m. Bouteflika paskelbė, kad ir toliau kandidatuos rinkimuose į prezidento postą. Tačiau kilus didžiuliams neramumams, žinomiems kaip Hirako judėjimas, arba Šypsenų revoliucija, balandžio 2 d. atsistatydino. Tų pačių metų pabaigoje demokratinuose rinkimuose laimėjo Abdelmadjid Tebboune. Nepaisant pasaulį ištikusios COVID-19 pandemijos, jis pradėjo šalyje demokratizacijos procesus. 2020 m. šalyje priimta nauja demokratinė konstitucija.
Putinai (Alytus)
Putinai – šiaurės vakarinė Alytaus miesto dalis, esanti tarp Putinų, A. Jonyno, Žuvinto ir Naujosios gatvių. Dominuoja 5, 9, 12 aukštų stambiaplokščiai gyvenamieji namai. Stovi 5 mokyklos, 4 vaikų darželiai. Daug prekybos centrų. Yra žvyro telkinys. Veikia Alytaus Šv. Brunono koplyčia.
Istorija
XX a. 2-ojoje pusėje kaimas priklausė Alytaus rajonui, bet palaipsniui buvo prijungtas prie miesto – dar 2001 m. dalis kaimo buvo rajone, tačiau 2009 m. jau nebe.
Paprastoji katuogė
Paprastoji katuogė (Rubus saxatilis) – erškėtinių šeimos daugiametis žolinis augalas. Jo lapai trilypiai, žiedai balti. Vaisiai stambūs raudoni, sultingi rūgštūs kaulavaisiai. Auga Europos miškuose, krūmuose, daubų šlaituose.
Vaisiai valgomi švieži, verdama jų uogienė. Ilgesniam laikymui uogos konservuojamos su cukrumi arba džiovinamos.
Kadangi uogos turi vitamino C, organinių rūgščių, mineralinių ir kitokių medžiagų, jos gydo. Liaudies medicina jas vartoja nuo mažakraujystės, peršalimų, podagros, sąnarių uždegimų.
UD Las Palmas
Gran Kanarijos las Palmo UD – Ispanijos futbolo klubas iš Gran Kanarijos las Palmo.
Samuel Noah Kramer
Samuelis Noahas Krameris (, 1897 m. rugsėjo 28 d. Žaškivas, dab. Čerkasų sritis – 1990 m. lapkričio 26 d. Niujorkas) – JAV archeologas orientalistas, šumerologas.
Reinoldijus Šarkinas
Reinoldijus Šarkinas (g. 1946 m. liepos 16 d. Toliūnuose, Ukmergės rajonas) – Lietuvos bankininkas.
Samuel Noah Kramer
Biografija
Žydas. 1906 m. su šeima persikėlė į JAV. Baigė Pensilvanijos universiteto Rytų studijų departamentą. 4-6 dešimtmetyje dalyvavo archeologiniuose kasinėjimuose Irake, Bagdado, Stambulo ir kt. miestų muziejuose tyrinėjo šumerų kultūros paminklus. Pirmasis dešifravo šumerų dantiraštinius minuskulus, ištyrė ir paskelbė svarbiausius šumerų mitus, epus, Ūro-Namu, Lipito-Ištarės įstatymus ir kitus tekstus.
Reinoldijus Šarkinas
Biografija
1953–1964 m. mokėsi Siesikų vidurinėje mokykloje. 1968 m. baigė Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultetą.
1968–1972 m. Vilniaus buitinės chemijos gamyklos „Spindulys“ inžinierius, „Lietuvos buitinės chemijos“ susivienijimo vyresnysis inžinierius, Darbo ir darbo užmokesčio biuro viršininkas. 1972–1980 m. LSSR Švietimo ministerijos Planavimo ir finansų valdybos viršininko pavaduotojas, Buhalterinės apskaitos skyriaus viršininkas, Planavimo ir finansų valdybos viršininkas. 1980–1982 m. Kubos Švietimo ministerijos patarėjas finansų klausimais. 1983–1990 m. LSSR finansų ministerijos Kultūros ir sveikatos apsaugos finansavimo valdybos viršininko pavaduotojas, viršininkas, Biudžeto departamento direktorius. 1991–1995 m. LR finansų ministro pavaduotojas, ministerijos sekretorius.
1992–1995 m. Lietuvos banko valdybos narys. 1995–1996 m. LR finansų ministras. 1996–2011 m. Lietuvos banko valdybos pirmininkas.
Apdovanojimai
2003 m. apdovanotas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro kryžiumi.
Kolno valsčiaus herbas
150px|right|thumb|Kolno valsčiaus herbas Kolno valsčiaus herbas  – Kolno valsčiaus heraldinis simbolis, pradėtas naudoti 2008 m. gegužės 28 dieną.
Aprašas
Raudoname lauke ant žalios kalvos pavidalo papėdės auksinė medinė gynybinė siena, kurios rąstai viršuje nusmailinti, su mediniai vartais, kurių viršuje – stogelis.
Pasaulio laipiojimo sporto čempionatas
Istorija
1991 m. Vokietijoje įvyko pirmasis pasaulio čempionatas, kuriame vyko laiko lenktynių ir pirmavimo rungtys. 2001 m. į programą įtrauktas kopinėjimas kybiais. 2018 m. čempionate pirmą kartą vyko olimpinės daugiakovės varžybos.
Nuo 2012 m. iki 2018 m. čempionato programoje buvo ir neįgaliųjų sportinio laipiojimo rungtys, bet vėliau iš programos pašalintos ir nuo 2019 m. vykdomos atskirame neįgaliųjų pasaulio čempionate.
Timofejeva
Timofejeva − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Antežeriai (reikšmės)
Antežeriais vadinami kaimai:
Jonušas Kiška
Jonušas Kiška (1586 m. – 1654 m. sausio 13 d. Krivyčiai, Ašmenos apskritis) – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės valstybės ir karinis veikėjas, Polocko vaivada, Lietuvos lauko etmonas, Lietuvos didysis etmonas, vienas turtingiausių Lietuvos didikų.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos lenkų ir čekų kilmės lietuvių didikų Kiškų giminės. Tėvas Stanislovas Kiška, motina Elžbieta Sapiegaitė. Broliai Stanislovas Kiška, Mikalojus Kiška, Kristupas Kiška. Žmona Kristina Druckaitė-Sakalinskaitė, vaikų neturėjo.
Studijuodamas Vilniaus universitete iš kalvinizmo perėjo į katalikybę. Su 16 raitelių būriu 1604 m. dalyvavo didžiojo etmono J. K. Chodkevičiaus vadovaujamame Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės žygyje į Livoniją. Per karą su Švedija pasižymėjo 1605 m. Salaspilio, 1609 m. – Baltakmenio ir Parnavos mūšiuose Latvijoje, už nuopelnus Abiejų Tautų Respublikos valdovas Zigmantas Vaza 1610 m. jį paskyrė Piarnu seniūnu.
Dalyvavo ir 1609–1618 m. Abiejų Tautų Respublikos kare su Rusija. 1611 m. pasižymėjo Smolensko tvirtovės apgultyje, su J. K. Chodkevičiaus vadovaujama Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomene žygiavo į Maskvą, už tai valdovo 1621 m. paskirtas Polocko vaivada. 1622 m. su 200 karių dalyvavo Mituvos apgultyje, kuriai vadovavo Lietuvos lauko etmonas Kristupas Radvila Jaunasis.
1620 m. Salose, (Ašmenos apskritis) pastatydino ev. reformatų Šv. Kryžiaus Pakylėjimo bažnyčią. Nuo 1624 m. studijavo Paduvos universitete. Nuo 1635 Lietuvos lauko etmonas, nuo 1646 m. balandžio 17 d. Lietuvos didysis etmonas. Būdamas per senas vadovauti karui su kazokais, kariuomenę patikėjo Lietuvos lauko etmonui Jonušui Radvilai.
Diversifikavimas
Investicijų portfelio diversifikavimas – priemonė valdant ir investuojant turimas vertybes.
Gali būti nustatoma (teisės aktų arba bendrovės vadovybės), kad į vieno emitento vertybinius popierius ar pinigų rinkos priemones gali būti investuota ne daugiau kaip tam tikras procentas (Lietuvoje – 5 procentai kolektyvinio investavimo subjekto) turtą sudarančių grynųjų aktyvų.
Į vieno emitento vertybinius popierius ar pinigų rinkos priemones Lietuvoje gali būti investuota daugiau kaip 5 procentai, bet ne daugiau kaip 10 procentų grynųjų aktyvų, su sąlyga, kad tokių investicijų bendra suma nėra didesnė kaip 40 procentų grynųjų aktyvų (šis apribojimas netaikomas indėliams ir išvestinėms investicinėms priemonėms, kuriomis prekiaujama ne biržos rinkoje, jeigu jų emitentą prižiūri priežiūros institucija).
Investicijos į indėlius vienoje kredito įstaigoje negali sudaryti daugiau kaip tam tikro procento (Lietuvoje – 20 procentų) kolektyvinio investavimo subjekto turtą sudarančių grynųjų aktyvų.
Bendra investicijų į vieno asmens išleistus vertybinius popierius, pinigų rinkos priemones ar indėlius bei įsipareigojimų, atsirandančių iš išvestinių finansinių priemonių sandorių su tuo asmeniu, suma negali būti didesnė kaip tam tikra dalis (Lietuvoje – 20 procentų) kolektyvinio investavimo subjekto turtą sudarančių grynųjų aktyvų.
Taip pat gali būti nustatoma, kad investicijos į kokios nors valstybės ar savivaldybių išleistus arba garantuotus vieno emitento vertybinius popierius ar pinigų rinkos priemones negali būti didesnės kaip tam tikra dalis (Lietuvoje į Europos Sąjungos valstybių išleistus popierius – 35 procentai) kolektyvinio investavimo subjekto turtą sudarančių grynųjų aktyvų.
Vertybinių popierių priežiūros subjektas (institucija, fondo vadovybė, kontrolės subjektas) gali leisti investuoti į tam tikrus vertybinius popierius ar pinigų rinkos priemones ir didesnę dalį grynųjų aktyvų, jei tokiu atveju investuotojų interesai būtų pakankamai apsaugoti, investuota į, pavyzdžiui, ne mažiau kaip 6 emisijų vertybinius popierius ar pinigų rinkos priemones, o į vienos emisijos vertybinius popierius ar pinigų rinkos priemones investuota ne daugiau kaip tam tikra dalis (pvz., 30 procentų) grynųjų aktyvų.
Investicijos į obligacijas tam tikrais atvejais negali būti didesnės kaip tam tikra dalis (pavyzdžiui, 25 procentai) grynųjų aktyvų. Gali būti nustatoma, kad kai į tokias vieno emitento obligacijas investuojama daugiau kaip keli procentai (bet ne daugiau kaip, pvz., 25 procentai) grynųjų aktyvų, bendra tokių investicijų suma negali būti didesnė kaip, pavyzdžiui, 80 procentų grynųjų aktyvų.
Taip pat gali būti nustatoma, kad į įmonių, priklausančių grupei, kuri turi sudaryti konsoliduotą finansinę atskaitomybę, išleistus vertybinius popierius ir pinigų rinkos priemones gali būti investuota ne daugiau kaip tam tikra dalis (pvz., 20 procentų) grynųjų aktyvų.
OH
Dviraidė santrumpa OH gali reikšti:
Altingas
thumb|Islandijos Altingo rūmai Reikjavike, pastatyti 1880–1881 m. Altingas – Islandijos parlamentas.
Istorija
Pirmą kartą sušauktas 930 m. pietvakarių Islandijoje, Tingo slėnyje, iš čia ir pavadinimas – liet. „Visi į Tingą“. Vykdė įstatymų leidybos ir teismines funkcijas. 1662 m. Danijos vyriausybė panaikino įstatymų leidybos teisę. 1800 m. Reikjavike įsteigus Aukščiausiąjį Teismą Altingas panaikintas. 1843 m. Danijos karalius Kristijonas VIII atkūrė kaip parlamentą su patariamojo balso teise. 1874 m. suteikta įstatymų leidybos teisė. Altingas veikė kaip dvejų rūmų parlamentas. 1991 m. abeji rūmai sujungti.
Altingą sudaro 63 deputatai, renkami visuotiniuose rinkimuose 4 metams.
Kipro futbolo varžybos 2011–2012 m.
Kipro futbolo varžybos 2011–2012 m.
Finalo rungtynės
- -- -- -
---
Norvegijos futbolo taurė
Norvegijos futbolo taurė – pagrindinis taurės turnyras Norvegijoje, vyksta nuo 1902 metų. Iki 1937 m. buvo pagrindinis šalies futbolo turnyras.
Totorkalnis
Totorkalnis – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 28 km į šiaurę nuo Biržų, Nemunėlio kairiajame krante, upės kilpoje, Biržų girios šiauriniame pakraštyje.
Istorija
1641 m. šioje vietovėje gyveno tik totoriai. Totorkalnyje veikė pradžios mokykla. 1949–1993 m. kolūkio „Auksinė varpa“ gyvenvietė.
Janavas (reikšmės)
Janavas gali reikšti:
Antrasis Petro laiškas
Antrasis Petro laiškas – viena iš Naujojo Testamento knygų. Autorius siūlo krikščionims, kuriems skirtas šis laiškas, susikaupti tikrajam Dievo pažinimui ir gyventi kaip tie, kurie laukia Jėzaus Kristaus sugrįžimo.
Turinys
Laiške kalbama apie Dievo pažinimą ir jo apreiškimą, netikrus mokytojus, teigiama, kad Kristus tikrai sugrįš.
Autorius ir parašymo laikas
Autorius vadina save Simonu Petru, tačiau yra abejojančių, ar laiškas iš tikrųjų rašytas Petro, ir manančių, kad jis galėjo būti sukurtas I a. pabaigoje ar truputį vėliau. Tai argumentuojama tuo, jog laiško stilius ir idėjos labai skiriasi nuo Pirmojo Petro laiško. Antrasis šio laiško skyrius iš dalies sutampa su Judo laišku.
Tiškevičiūtė
Tiškevičiūtė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Tiškevičienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Tiškevičius.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Tomašević
Tomašević − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Trimitai
Trimitai – buvęs kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 10 km nuo Krekenavos.
Karliškės
Karliškės – kaimas Alytaus rajono savivaldybės pietryčiuose, 3 km į pietvakarius nuo Daugų. Gamtos paminklas – Mergos akmuo (arba Karliškių akmuo). Stūkso Karliškių aukakalnis.
Juris Bojārs
Juris Bojars (, g. 1938 m. vasario 12 d. Rygoje) – teisininkas, teisėtyrininkas tarptautininkas ir civilistas, Latvijos politinis veikėjas.
Išsilavinimas
1952 m. baigė Rygos 49 – ąją vidurinę mokyklą, 1956 m. – Ogrės Miško pramonės technikumą, 1962–1966 m. studijavo Maskvos Valstybės saugumo aukštojoje mokykloje tarptautinius santykius, 1977–1980 m. mokėsi TSRS Užsienio reikalų ministerijos Diplomatijos akademijos aspirantūroje, kur parengė ir apgynė teisės mokslų kandidato disertaciją. 1987 m. apgynė teisės daktaro disertaciją „Pilietybė tarptautinėje ir valstybinėje teisėje“, nuo 1992 m. – habilituotas daktaras. 1991 m. – Latvijos Mokslų akademijos narys korespondentas, 1992 m. akademikas.
Darbinė veikla
1956 m. paskirtas miškininku į Kalnų Altajaus miško pramonės ūkį. 1957–1960 m. tarnavo tarybinėje armijoje, dirbo elektromonteriu Kuržemėje. Iki 1972 m. dirbo Latvijos TSR Valstybės saugumo kontržvalgybos skyriuje. 1972–1984 m. Latvijos Užsienio reikalų ministerijos patarėjas, skyriaus vedėjas, skaitė įvairius kursus Latvijos universiteto Teisės fakultete, nuo 1984 m. jame dirbo nuolat.
Šaulio A
Šaulio A šaltinį sudaro trys komponentės: didžiausia jų – tai rytinis Šaulio A šaltinis, kuris yra supernovos liekana, vakarinis Šaulio A šaltinis, pasižymintis spiraline struktūra, bei labai ryškus kompaktiškas radijo šaltinis Šaulio A*, esantis šios struktūros centre.
Juris Bojārs
Politika
1988 m. prasidėjus Atgimimo procesui aktyviai įsijungė į Liaudies fronto organizavimą, buvo vienas iš pirmosios programos autorių, pristatė ją LTF I suvažiavime. Buvo pirmasis LTF Politinės komisijos pirmininkas.
Šaulio A
Rytinis Šaulio A šaltinis
Jis yra apie 25 šviesmečių skersmens. Panašu, kad tai yra supernovos, sprogusios prieš 10 000–100 000 metų, liekana. Tačiau manoma, kad šis sprogimas buvo 50-100 kartų stipresnis, nei standartinė supernova. Yra daroma prielaida, kad rytinis Šaulio A šaltinis – tai liekana žvaigždės, kuri labai priartėjo prie centrinės juodosios bedugnės ir buvo gravitaciškai suspausta.
Juris Bojārs
Politika
Kaip LTF atstovas 1988 m. išrinktas TSRS liaudies deputatu, 1990 m. Latvijos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos deputatu, dirbo Įstatymų leidybos klausimų komisijoje.
Šaulio A
Vakarinis Šaulio A šaltinis
Vakarinis Šaulio A šaltinis atrodo kaip spiralė su trijomis vijomis. Iš tiesų ši struktūra yra sudaryta iš daugelio dujų bei dulkių debesų, kurie sukasi aplink Šaulio A* šaltinį ir krenta į jį milžiniškais greičiais – iki tūkstančio kilometrų per sekundę. Šių debesų paviršinis sluoksnis yra jonizuotas dėl masyvių OB spektrinės klasės žvaigždžių poveikio.
Juris Bojārs
Politika
1992 m. išrinktas Latvijos demokratinės darbo partijos pirmininku, nukreipė ją socialdemokratiniu keliu. 1995 m. jo iniciatyva partija pasivadino Latvijos socialdemokratų partija, o 1998 m. įsijungė į Latvijos socialdemokratų darbininkų partiją. 2005 m. išrinktas LSDSP pirmininku.
Šaulio A
Vakarinis Šaulio A šaltinis
Šis šaltinis yra apsuptas masyvaus vėsesnių molekulinių debesų disko.
Juris Bojārs
Politika
Apdovanotas „Trijų žvaigždžių“ III laipsnio ordinu ir 1991 m. Barikadų gynėjo atminimo ženklu.
Publikacijos
Daugiau, kaip 400 mokslinių publikacijų ir 9 monografijų autorius. Iš jų svarbiausios:
Šaulio A
Šaulio A*
thumb|300 px| Šaulio A* (centre) ir du šviesos aidai (apibraukti) Daug astronomų yra įsitikinę, kad mūsų galaktikos centre, kaip ir kitose galaktikose, yra supermasyvi juodoji bedugnė. Šaulio A* šaltinis kol kas laikomas tikimiausia jos vieta. Radijo bangų diapazone gautos Šaulio A* nuotraukos parodo, kad jo skersmuo yra apie pusės Merkurijaus orbitos dydžio. Manoma, kad Šaulio A* šaltinio masė yra apie 3.7 milijono Saulės masių. Šaulio A* masė buvo nustatyta, remiantis netolimos žvaigždės S2 orbitiniu judėjimu. Nustatyta, kad ši žvaigždė labai greitai, iki 5000 km/s, sukasi aplink Šaulio A*, kurio masė tokiu atveju tikrai yra apie 3.7 milijono Saulės masių.
Tikima, kad itin masyvios juodosios bedugnės egzistuoja daugumos kitų galaktikų centruose.
Jonavos šilumos tinklai
thumb|Jonavos rajoninės katilinės kaminas. AB Jonavos šilumos tinklai – Lietuvos energetikos pramonės bendrovė Jonavos rajone, šilumos tiekėjas, viena didžiausių Jonavos įmonių. 72 darbuotojai.
Buveinės adresas: Klaipėdos g. 8, LT-55169, Jonava.
Metinė apyvarta – 23,3 mln. Lt (2008 m.). Nuostolis iš šilumos ir karšto vandens verslo – 6,672 mln. Lt. Eksploatuoja 7 katilines (bendra instaliuota galia – 101,5 MW). Valdomų šilumos tinklų ilgis – 40,6 km. Realizuojamas šilumos kiekis – 126,7 GWh.
Veikla
Centralizuotai tiekia šilumą, prižiūri šilumos tiekimo sistemą, valdo šilumos perdavimo tinklus. Pagrindinis – Jonavos rajoninė katilinė (LT-2-EN1). Išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų (ŠESD) kiekis – 34 642 tonų CO2 (2008 m.).
2007 m. spalio mėn. įgyvendintas projektas „Jonavos miesto centralizuoto šilumos tiekimo tinklų modernizavimas diegiant šiuolaikines technologijas“, pasiektas pagrindinis projekto tikslas – užtikrinti patikimą ir efektyvų šilumos tiekimą Jonavos mieste. Projekto metu AB „Jonavos šilumos tinklai“ modernizavo 941 m magistralinių centralizuotai tiekiamos šilumos trasų Jonavos mieste. Projekto metu buvo nutiesti modernūs šilumos perdavimo vamzdynai panaudojant bekanalę technologiją ir įrengiant vamzdynų izoliacijos pažeidimų nustatymo įrangą. Projektas sąlygojo techninių nuostolių perdavimo tinkle sumažėjimą, šilumos tiekimo paslaugos kiekybinių bei kokybinių parametrų užtikrinimą Jonavos mieste. Šio projekto įgyvendinimas sudarė sąlygas sumažinti šilumos perdavimo nuostolius. Projektas buvo ypač svarbus siekiant užtikrinti patikimą šilumos tiekimą Jonavos mieste, kadangi projekto metu buvo modernizuojamos pagrindinės didžiausius šilumos nuostolius ir avarijų tikimybę turinčios magistralinės trasos Jonavos mieste.
Dar es Salamas
Dar es Salamas (Dar es Salaam; arabiškai „taikos namas“) yra didžiausias Tanzanijos miestas (2,70 mln. gyv., 2005 m.), ekonominis centras, buvusi Tanzanijos sostinė. Įsikūręs Indijos vandenyno išraižytame krante; tai pagrindinis Tanzanijos uostas, per kurį eksportuojama kava, medvilnė, sizalis. Yra tarptautinis oro uostas. Išvystyta maisto, tekstilės, naftos pramonė. Nutiestas naftotiekis į Zambiją. Yra universitetas, botanikos seodas, istorijos ir etnografijos muziejus.
Istorija
1862 m. Dar es Salamą įkūrė Zanzibaro sultonas. 1885 m. vokiečių Rytų Afrikos bendrovė miestą atėmė iš Zanzibaro sultono ir miestas 1891–1919 m. buvo Vokietijos Rytų Afrikos kolonijos gubernatoriaus sostinė. 1916 m. Dar es Salamą užėmė anglai ir 1919–1961 m. jis buvo Jungtinės Karalystės Tanganikos mandato administracinis centras, 1961–1964 m. nepriklausomos Tanganikos, o 1964–1993 m. – oficiali Tanzanijos sostinė.
Tomaševič
Tomaševič − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Bulgarijos vyrų futbolo rinktinė
Bulgarijos vyrų futbolo rinktinė – Bulgarijai atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kontroliuojama Bulgarijos futbolo sąjungos. Tai pajėgi komanda, dalyvavusi tiek pasaulio, tiek Europos čempionatuose. Itin sėkmingai pasirodė 1994 m. pasaulio čempionate, kur užėmė 4 vietą. Rinktinė taip pat laimėjo bronzą 1956 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Melburne ir sidabrą 1968 m. Meksike.
Gibų valsčiaus herbas
150px|right|thumb|Gibų valsčiaus herbas Gibų valsčiaus herbas  – Gibų valsčiaus heraldinis simbolis, naudojamas nuo 2011 m. kovo 28 d.
Aprašas
Žaliame lauke virš papėdės su dviem sidabrinėmis banguotomis juostelėmis sidabrinė sulenkta dešinė ranka su sidabrine pirštine, laikanti sidabrinę strėlę, pervėrusią kabančią auksinę žuvį galva aukštyn.
Antežeris
Antežeris – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 14 km nuo Anykščių.
Vienaraginės
Šeimoje 26 gentys, 107 rūšys.
Antkalniai
Antkalniais vadinami kaimai:
Akruksas
thumb|250px|Akrukso padėtis danguje Akruksas,(α Cru, Alpha Crucis, HD 108248) – trinarė žvaigždė, susdedanti iš 1,60 ryškio B1 spektrinės klasės submilžinės, 2,1 ryškio B1 spektrinės klasės pagrindinės sekos žvaigždės ir 4,9 ryškio B4 spektrinės klasės submilžinės. Nuotolis nuo Saulės yra 320 šviesmečių.
Portfelis
Terminas Portfelis turi keletą reikšmių:
Kūna
Kūna gali reikšti:
Marijampolės seniūnija
Marijampolės seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Marijampolės savivaldybės pietinėje dalyje, į rytus ir vakarus nuo Marijampolės.
Kobros
Kobros (Naja) – aspidų (Elapidae) nuodingų gyvačių gentis.
Marijampolės seniūnija
Geografija
Marijampolės seniūnija – viena ilgiausių savivaldybėje. Vakarinė jos dalis ribojasi su Vilkaviškio rajonu, rytinė – su Igliaukos seniūnija. Per seniūniją eina keliai Kybartai–Vilnius ir Marijampolė–Kalvarija bei geležinkelis Kaunas–Alytus, taip pat automagistralė „Via Baltica“. Teka Šešupė, į ją įteka Sūduonia ir Gulbinas. Pietrytinėje seniūnijos dalyje plyti Amalvos pelkė – botaninis-zoologinis draustinis. Prie Balsupių, užtvenkus Rausvę, tyvuliuoja nemažas tvenkinys (18,4 ha). Be šio dar yra 4 mažesni tvenkiniai Valavičiuose, Pasūduonėje ir Igliškėliuose.
Kobros
Paplitusios Afrikoje, Artimuosiuose Rytuose, Pietryčių Azijoje ir Indonezijoje.
Rūšys
Gentyje yra 21 rūšis:
Marijampolės seniūnija
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 10 seniūnaitijų:
PAE
PAE:
Kazonai
Kazonai – buvęs kaimas šiaurės vakarinėje Plungės rajono savivaldybės teritorijos dalyje.
Istorija
Pavadinimas kilo iš asmenvardžio Kazonas daugiskaitinės formos. Kaimas minimas XIX a. Priklausė Beržoro dvarui. 1870 m. buvo 72 žemės rėžiai. Lietuvos apgyvendintų vietų 1923 m. sąraše nebeminimas.
Tomkienė
Tomkienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Tomkaitė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Tomkas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Ženeva
Ženeva  – antrasis pagal dydį Šveicarijos (po Ciuricho) ir didžiausias prancūziškai kalbančiojo Šveicarijos regiono – Romandijos – miestas. Ženevos kantono sostinė. Įsikūręs prie Ronos upės ištakų Ženevos ežere.
Ženevos savivaldybėje (ville de Genève) 2018 m. gruodį buvo 201 818 gyventojai; Ženevos kantone (o jį iš esmės sudaro miestas ir artimiausi priemiesčiai) – 499 480 gyventojų.
Ženevoje reziduoja daug tarptautinių organizacijų: Jungtinių Tautų Europos padalinys, Pasaulio sveikatos organizacija, Pasaulio prekybos organizacija, Raudonasis Kryžius, CERN ir kt.
Istorija
Keltų laikais Ženeva buvo vienos iš keltų tautos – alobrogų sostinė. Romos imperijos laikais miestas buvo placdarmas, nuo 400 m. iki 1536 m. – vyskupų rezidencija. Be to penktame ir devintame dešimtmetyje veikė Burgundijos karalių rezidencija.
Ekonomika
Mieste išvystyta paslaugų sfera, nuo seno jis apibūdinamas kaip pasaulio finansų centras, besispecializuojantis daugiausiai privačioje bankininkystėje (aktyvai sudaro apie vieną trilijoną JAV dolerių), taip pat finansavime ir tarptautinėje prekyboje.
Ženevoje įkūrė savo pagrindines būstines tokios garsios pasaulinio lygio kompanijos kaip Japan Tobacco International, Mediterranean Shipping Company, Gunvor, Vitol, Merck Serono, SITA, SGS, STMicroelectronics, Weatherford, Caterpillar, DuPont, Cargill Take-Two Interactive, Electronic Arts, Invista, Procter&Gamble ir Oracle. Įmonė Hewlett-Packard pagrindinę rezidenciją, skirtą Europai, Afrikai ir Artimiesiems Rytams, įsteigė gretimame Merene.
Daugelį metų Ženevoje puoselėjama itin tikslių rankinių laikrodžių gamyba (Baume&Mercier, Charriol, Chopard, Franck Muller, Patek Philippe, Gallet&Co., Jaeger-LeCoultre, Rolex, Universal Genève, Raymond Weil, Omega, Vacheron Constantin, Frédérique Constant). Du stambūs aromatinių medžiagų maisto ir parfiumerijos pramonėms gamintojai Firmenich ir Givaudan mieste įsteigė ne tik savo pagrindinius ofisus, bet ir gamybinius cechus. Apie 22 tūkst. miestiečių darbuojasi tarptautinių organizacijų būstinėse.
Ryšiai su Lietuva
Ženeva nuo seno traukė lietuvius savo aukštosiomis mokyklomis. Šiame mieste studijavo dailininkas Adomas Varnas, Steigiamojo Seimo narys Maksas Soloveičikas, žurnalistas Juozas Mačernis, diplomatas Narcizas Prielaida, arfistė Joana Daunytė ir kt.
Po Lietuvos Nepriklausomybės paskelbimo, 1920 m. vasario 11 d. ženeviečiai suorganizavo mitingą, reikalaudami suteikti jai oficialųjį pripažinimą. Mitinge kalbėję prof. P. Hard ir prof. Ed. Privat nušvietė Lietuvos istoriją ir pabrėžė jos norą tapti nepriklausoma. Oficialiai Šveicarija pripažino Lietuvą de jure 1921 liepos 19 d. Iki 1927 m. mieste veikė Lietuvos nuolatinė delegatūra prie Tautų Sąjungos (adresas – 15 Q. d. Mont-Blanc Genéve). 1936 m. buvo įsteigta Lietuvos nuolatinė pasiuntinybė prie Tautų Sąjungos, įgaliotuoju ministru paskirtas pulkininkas Kazys Škirpa. 2018 m. rugpjūčio 6 d. Lietuvos Respublikos nuolatinės misijos prie Jungtinių Tautų patalpose Ženevoje pradėjo veikti šalies konsulatas.
Sportas
Ženevoje 1954 m. vyko V pasaulio futbolo čempionatas, o 2008 m. – XIII Europos futbolo čempionatas. Žymiausi futbolo klubai:
Dinaburgo pilis
Istorija
thumb|left|250px|Maketas Daugpilio muziejuje Jau 1277 m. pilį apsupo Ldk Traidenis. Mėnesio bėgyje pilis be perstojo buvo šturmuojama panaudojant 4 kilnojamuosius priedangos bokštus. Tarp puolančiųjų kovėsi ir rusai, bet tai sėkmės neatnešė, todėl lietuviai buvo priversti sunaikinti apgulties įrangą ir per Dauguvą pasitraukti. Magistras atsakė nesėkmingu žygiu į Lietuvos gilumą 1278 m. Rusai ir lietuviai XIV-XVI a. puolė ir griovė pilį, bet magistrai kiekvieną kartą ją atstatydavo:
Architektūra
thumb|left|250px|Viduramžių kapinių vieta Pilies planas buvo netaisyklingos formos. Citadelė pastatyta išnaudojant vietos reljefo privalumus, be to, buvo laikoma pakankamai didele: 120 žingsnių į ilgį, 40 žingsnių į plotį. Virš upės lygio pilies bokštai buvo iškilę 24 m, ją iš kitų pusių juosė gilios griovos. Jei būtų pastatyta pradėta Daugpilio HES (1987 m. statybos nutrauktos), piliavietė būtų tapusi sala, iškilusia virš vandens 7-8 m. Žemiau stovėjo papėdės gyvenvietė. Papilį juosė 2,5 m storio gynybinė siena. Pilies sienos buvo aklinos, su šaudymo angomis.
Būklė
Piliavietė pradėta tirti 1888 m. (V. Neimanas), vėliau – ruošiantis statyti HES. Ant Vecpilės (Naujenės) piliakalnio, priklausiusio Jersikos kunigaikštystei, išlikę šios pilies pamatų griuvėsiai. 1996 m. pastatytas miniatiūrinis buvusio statinio maketas (1:40, 2009 m. restauruotas). Netoli piliakalnio įrengta poilsiavietė – Riterių aikštė, kurioje kiekvienais metais į riterių ir rūmų damų gretas įšventinami žmonės, įnešę svarų indėlį į Naujenės pagasto (valsčiaus) vystymą. Link piliavietės veda pažintinis istorinis takas, praeinantis pro buvusias viduramžių kapines, panaikintas prieš Daugpilio HES statybas.
Tomkus
Tomkus − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Tomkienė (ištekėjusi moteris) ir Tomkutė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Užušiliai
Užušiliai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 12 km nuo Biržų. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka.
Pressurized Mating Adapter
thumb|right|Erdvėlaivis „Discovery“, prijungtas prie TKS, panaudojant PMA adapterį thumb|right|Modulis „Unity“, jau PMA-2 adapteriu sujungtas su erdvėlaiviu „[[Space Shuttle Endeavour|Endeavour“, PMA-1 adapteriu jungiasi prie „Zaria“ (NASA nuotrauka)]] PMA  – hermetiškas prisijungimo adapteris, Tarptautinės kosminės stoties (TKS) elementas. Šie adapteriai jungia rusiškus АПАС tipo jungties mazgus naudojančius aparatus (modulis „Zaria“, erdvėlaiviai „Shuttle“, komerciniai kosminiai aparatai bei būsimi naujieji žmonių pilotuojami erdvėlaiviai ) su amerikietiškais CBM ( 'vieningas švartavimosi mechanizmas') tipo jungimosi mazgus naudojančiais jungiamaisiais TKS mazgais – „Unity“, „Harmony“ ir „Tranquility“. Iš viso Tarptautinėje kosminėje stotyje yra trys tokie elementai.
Užušiliai
Istorija
1611 m. pirmą kartą kaimas paminėtas istoriniuose šaltiniuose.
Pressurized Mating Adapter
Istorija
1998 m. gruodžio 4 d. startavo daugkartinio naudojimo JAV erdvėlaivis „Space Shuttle Endeavour“ nešdamas „Unity“ modulį su dviem hermetiškais prisijungimo adapteriais PMA-1 bei PMA-2.
Amerikietiški CBM tipo mazgai, sumontuoti modulyje „Unity“ buvo nesuderinami su rusiškuoju АПАС mazgu. Prie „Unity“ tiesiogiai prisijungti negalėjo ir „Shuttle“: jo jungiamajame skyriuje taip pat sumontuotas tas pats rusiškas АПАС. Todėl prie priekinio ir galinio „Unity“ jungties mazgo buvo prijungti 2 hermetiški nupjautinio kūgio formos prisijungimo adapteriai PMA. Prie PMA-1 buvo prijungtas modulis „Zaria“, o prie PMA-2 – „Shuttle“. Adapteriuose buvo sumontuoti modulio „Unity“ valdymo ir kontrolės kompiuteriai. Pradiniame TKS kūrimo etape šie kompiuteriai taip pat buvo skirti duomenų, garso bei vaizdo perdavimui.
Vėliau, 2001 m. lapkritį, į TKS atvykus JAV laboratorijai „Destiny“, PMA-2 buvo prijungtas prie šio mazgo priekio. Dar vėliau, 2007 m. lapkričio 12 d., PMA-2 buvo perkeltas į jo galutinę poziciją – prijungtas prie jungiamojo mazgo „Harmony“, kuris buvo iškeltas į orbitą 2007 m. spalio 23 d.