cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Raidos genetika
Vėliau ląstelių likimas gali būti lemiamas ir jų kilmės (somatinės kamieninės ląstelės - blastai).
Bazinis kūno modelis
Diferenciacija lemia ląstelių specializaciją, tačiau ne organizaciją. Kiekvienos rūšies atstovai turi panašų bazinį kūno modelį (planą), t. y. panašią organizaciją. Pvz, H. sapiens išorinis kūno modelis yra bilateraliai simetriškas kraniokaudalinės ašies atžvilgiu ir asimetriškas dorsoventralinės ašies atžvilgiu. Kai kurie vidaus organai lokalizuoti asimetriškai, kas lemia dešinės - kairės ašį. Visi organai ir audiniai formuojasi šių ašių sudaromoje trimatėje erdvėje laiko atžvilgiu; toks struktūrinis modelis atsiranda labai anksti. Vėliau, tokia pati struktūra atsikartoja atskirame organe (pvz, rankos pirštai), audinyje, ląstelėje.
Rudgalviai
Rudgalviai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 6 km į pietvakarius nuo Endriejavo. Seniūnaitijos centras.
Zinkiškės
Zinkiškės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Senųjų Trakų, prie Senųjų Trakų–Senojo Tarpupio vieškelio, greta Užutrakių miško. Į rytus nuo kaimo teka Medrynia kurios pakrantėje yra Strakiškių senovės gyvenvietės vieta.
Taksonas
|thumb|270px|[[Afrikinis dramblys|Afrikiniai drambliai iš Loxodonta genties yra plačiai pripažintas taksonas.]] Taksonas – tam tikro giminingumo organizmų grupė biologinėje organizmų klasifikacijoje, turinti unikalų pavadinimą.
Taksonų pavyzdžiai yra pupinių šeima, drugių būrys , geluoninių plėviasparnių pobūris Aculeata ir pan.
Taksono rangas – kategorija, maždaug atitinkanti taksoną sudarančių organizmų evoliucinio giminingumo laipsnį. Kuo giminingesni grupės organizmai, tuo žemesnio rango taksoną jie sudaro. Žemiausias taksono rangas, kurį sudaro tokie giminingi organizmai, kad net gali tarpusavyje laisvai kryžmintis, yra biologinė rūšis. Taksonų rangai atitinka organizmų sistemos hierarchinius lygius.
Organizmo apibūdinimas – organizmo priskyrimas konkrečiam taksonui.
Hideo Nakata
Hideo Nakata (g. 1961 m. liepos 19 d.) – Japonijos kino režisierius ir scenaristas.
Biografija
Nakata gimė Okajamoje (Japonija). Varakuose žinomas dėl savo japoniškojo siaubo žanro filmų, tokių kaip „Skambutis“ (1998 m.), „Skambutis 2“ (1999 m.) ir „Tamsūs vandenys“. Šie jo filmai buvo perstatyti Holivude.
Nakata ketino sukurti savo pirmąjį filmą anglų kalba „True Believers“, tačiau vėliau to atsisakė. Vėliau kino kompanija „DreamWorks“ jam pasiūlė režisuoti filmo „Skambutis 2“ (2005 m.) amerikietiškąją versiją, taip jis debiutavo Vakaruose su savo paties filmo adaptacija. Yra parašęs kūrinį apie vaiduoklius „Kaidan“. Šiuo metu dirba prie biografinio filmo apie rašytoją Lafcadio Hearn, parašiusį kraupių apsakymų ciklą „Kwaidan“.
Afanasijus Nikitinas
Afanasijus Nikitinas (Афанасий Никитин; mirė ~1474 m.) – rusų pirklys, keliautojas, rašytojas, žymus savo kelionių aprašymu „Kelionės už trijų jūrų“. Jis taip pat tapo vienu pirmųjų europiečių, aplankiusių ir aprašiusių Indiją.
Biografija
Gimė Tverėje. Buvo pirklys, keliavo. 1466 m. išvyko į prekybinę kelionę į Indiją. Jis keliavo žemyn Volgos upe, toliau pro Derbentą, Baku, kirto Kaspijos jūrą ir pasiekė Persiją. Ten Nikitinas pragyveno metus ir 1469 m. pavasarį iš Ormūzo uosto per Arabijos jūrą nuplaukė iki Bahmanio sultonato Indijoje. Ten jis praleido 3 metus, tyrinėjo ir aprašė Indijos kultūrą, visuomenę, papročius, valdžią, kariuomenę. Pasak savo kelionės aprašymo, Nikitinas ten pradėjęs laikytis musulmoniškų papročių, nors pasakojimo pabaigoje prisiekia ištikimybę krikščionybei. Grįždamas Afanasijus Nikitinas aplankė Maskatą, Fartako sultonatą, Somalį ir Trabzoną, o 1472 m. pasiekė Feodosijos uostą Kryme. Tačiau keliautojas gimtosios Tverės nepasiekė ir žuvo LDK teritorijoje, Smolensko apylinkėse.
1489 m. Nikitino rankraščio versija išspausdinta Sofijos ir Lvovo metraščiuose.
Mikalojus III
Mikalojus III (, tikroji pavardė Giovanni Gaetano Orsini, g. apie 1216 m. Roma – 1280 m. rugpjūčio 22 d. Sorianas prie Viterbo) – 188-asis Romos katalikų bažnyčios popiežius (1277 m.).
Biografija
thumb|120px|left 1244 m. kardinolas, popiežiaus patarėjas, jo atstovas sprendžiant gvelfų ir gibelinų konfliktą Florencijoje. Nuo 1262 m. generalinis inkvizitorius, nuo 1263 m. pranciškonų ordino globėjas. Stiprino ir plėtė Popiežiaus valstybę, prijungdamas prie jos Ravenos egzarchato teritoriją, siekė Apaštalų Sostą padaryti nepriklausomą nuo imperatoriaus valdžios bei Neapolio ir Sicilijos karaliaus Karolio I Anžu įtakos, privertė jį atsisakyti Romos senatoriaus titulo ir valdžios Toskanoje. Rūpinosi vienuolijomis, Laterane pastatydino popiežiškąją koplyčią Sancta Sanctorum, restauravo Laterano rūmus ir Šv. Petro baziliką, įkūrė Vatikano sodus.
Žvirblis (laikraštis)
miniatiūra|„Žvirblis“ (1915 m. 1-asis numeris) Žvirblis – juokų ir satyros mėnraštis, humoro ir satyros mėnesinis laikraštis, leistas 1915–1917 m. Čikagoje, Bostone.
Istorija
Leidėjas J. Krasauskas, redaktorius Antanas Pranas Kneižys. 1917 m. prie „Žvirblio“ prijungtas leidinys „Laisvamanių žiedai“.
Kleščelių žydų kapinės
Kleščelių žydų kapinės – žydų kapinės, įkurtos XIX a. Kleščelės mieste. Kapinių plotas 0,3 ha. Kapinėse išlikę apie 250 antkapių su užrašais hebrajų kalba.
Benediktas Andriuška
Benediktas Andriuška-Andruška (1884 m. kovo 30 d. Vilkaičiuose, Plungės raj. – 1951 m. vasario 6 d. Verchneuralske, Čeliabinsko sr.) – jėzuitas, kunigas, religinis rašytojas, vertėjas.
Biografija
Tėvas Benediktas Andriuška gimė 1884 m. kovo 30 d. Vilkaičiuose, Plungės rajone, ūkininkų šeimoje. Lankė Lieplaukės rusišką pradinę mokyklą. 1901 m., baigęs Palangos progimnaziją, įstojo į Kauno kunigų seminariją. Po pusantrų metų ją baigęs, slapta nuo tėvų jis perėjo Rusijos – Austrijos sieną ir 1903 m. kovo 3 d. įstojo į Alicijos jėzuitų naujokyną, esantį Staraviezs mieste. Pabaigęs naujokyną ir padaręs pirmuosius įžadus studijavo senąsias kalbas, ruošėsi filosofijos studijoms, vadovavo klierikų chorui. Po dvejų metų persikėlė į Nawy Sačs miestelį netoli Čekoslovakijos ir 1908 m. rudenį pradėjo studijuoti filosofiją. Nuo 1911 m. trejus metus mokytojavo Jėzuitų gimnazijoje Chyrow mieste, prižiūrėjo ligonius. Iki 1913 m. dėstė rusų kalbą ir liturginį giedojimą Chirovo (Austrija) didžiojoje jėzuitų gimnazijoje. 1913 – 1917 m. studijavo teologiją Lione, Prancūzijos Jėzuitų teologate. 1915 m. įšventintas į kunigus. Iki 1918 m. Kenterbūryje mokėsi asketizmo. 1919 m. atvyko į Londoną, specializavosi filosofijoje, ruošė religinę literatūrą lietuvių kalba. 1920 m. jis sugrįžo į Lietuvą. Kauno kunigų seminarijoje dėstė filosofiją, fiziką, liturginį giedojimą. Kaune norėjo steigti Jėzuitų gimnaziją, tačiau 1920 m. rudenį dar tebevyko karas su lenkais, todėl buvo nutarta gimnazijos steigimą atidėti vėlesniam laikui, o pats išvyko į Krokuvą padėti lenkams jėzuitams spaudos darbe.
1920 m. išvyko į Belgiją, kur Antverpene, Aukštosios komercijos mokyklos internate dirbo auklėtoju, dėstė rusų kalbą. Gavęs iš jėzuitų Generolo ir T. Bley nelauktą žinią – įpareigojimą, kartu su Vakarų Vokietijos provincija, atkurti Lietuvos jėzuitų provinciją, 1923 m. gegužės mėnesį Tėvas Andruška grįžo į Lietuvą. Kauno kunigų seminarijoje jis dėstė bažnyčios istoriją ir lotynų kalbą, redagavo „Žvaigždę“ (nuo 1926 m. iki 1927 m. vasario mėn.), T.B.Andruška parašė bei išvertė 34 knygas bei brošiūras, sukūrė porą vaidinimų ir muzikinių kūrinių. Iki 1930 m. profesoriavo Kauno kunigų seminarijoje, dėstė lotynų k., pasaulinę istoriją. 1926 m. arkivyskupo Skvirecko buvo paskirtas Maldos Apaštalavimo ir Kunigų sąjungos direktoriumi. Norėdami greičiau atkurti Lietuvos jėzuitų provinciją, 1929 m. vokiečių okupacijos metais tėvai jėzuitai Pagryžuvyje atidarė naujokyną. Trečio vienuolyno steigimo uždavinys buvo pavestas Tėvui Andruškai. Nuo 1930 m. Tėvas Benediktas Andriuška dirbo Šiaulių šv. Ignaco bažnyčios rektoriumi. 1930 m. birželio 15 d. T.B.Andruška nuvyko į Šiaulius ir kanauninko St. Sarapo bei Dr. Domininko Jasaičio pagalba rado tinkamus namus vienuolynui. 1930 m. liepos 1 dieną Kaune buvo pasirašyta sutartis, pagal kurią tėvai jėzuitai įgijo Šiauliuose Boleslovo Stankaus nuosavybę, esančią Vilniaus gatvėje 245. Nuosavybė kainavo 100 000 litų. Didelę dalį sumos T. B. Andruška pasiskolino iš gerų žmonių. Savo rezidencijoje T. Andruška pradėjo kurtis tik rugpjūčio 4 dieną. Jam į pagalbą atvyko brolis Valerijonas Šimkus. Rugpjūčio 20 d. kanauninkas St. Sarapas pašventino koplyčią, kurioje susirinkdavo iki 500 žmonių. T.B.Andruška susiorganizavo chorą, parašė daug giesmių, kurias 1937 m. išleido atskiru leidiniu. Kad turėtų iš ko pragyventi, gavo religijos pamokų pradžios mokykloje.
1931 m. iš Paryžiaus jam padėti atvyko Tėvas Pranas Masilionis. Matydamas daug žadančią ateitį, 1933 m. vasario 3 d. T.B.Andruška nupirko Marijos Janulevičiūtės nuosavybę. Jis manė, kad Šiauliuose bus galima pastatyti bažnyčią ir gimnaziją. 1935 m., geradarių iš Amerikos Bružikų padedamas, susilaukė 10 000 dolerių ir pradėjo statyti bažnyčią. Vėliau, jo nuomone, toji bažnyčia būtų virtusi gimnazijos sale. 1936 m. pradžioje jėzuitų Generolas pranešė, kad kovo 25 d. bus paskelbtas Lietuvos jėzuitų viceprovincijos steigimo dekretas. T. Andruška tapo viceprovincijolu. Lietuvos jėzuitų provincija buvo visiškai atskirta nuo Vokietijos.
1938 m. T. B. Andruška atstovavo viceprovincijai Romoje, kur vyko tėvų jėzuitų suvažiavimas. Pakeliui į suvažiavimą jis sustojo Insbruke ir aplankė ten studijuojančius lietuvius klierikus, rūpinosi pas Romos provincijolus, kad lietuvių klierikai būtų priimti mokytis nemokamai, nes finansinė Lietuvos viceprovincijos padėtis buvo silpna: daug klierikų ir brolių naujokų mokėsi (48), o kunigų buvo mažai (15). Eidamas viceprovincijolo pareigas T.B.Andruška daug ko keisti negalėjo, nes darbai buvo nusistovėję, o darbininkų pasirinkimas mažas. Iš Amerikos jis pasikvietė Tėvą Praną Aukštikalnį.
Pavaldęs viceprovinciją trejetą metų T.B.Andruška paprašė T.Generolą atleisti jį iš viceprovincijolo pareigų. Atėjus rusams, T. B. Andruška kurį laiką gyveno pas savo draugą Kaišiadorių vyskupijoje. Paskui savo pareigas perdavė Stasiui Gruodžiui. Užėmus Lietuvą vokiečiams jis persikėlė į Pagryžuvį ir dėstė filosofiją jėzuitams klierikams. Nuo 1944 m. vėl Šiaulių šv. Ignaco bažnyčios rektorius. Vėliau pasitraukė į nuošalesnę vietą - Varlaukį, Tauragės apskrityje. Čia 1949 m. vasario 21 d. buvo suimtas ir nubaustas kalėti 10 metų. Mirė 1951 m. vasario 6 d. Verchni – Uralske, Čeliabinsko srityje. Apie tai liudija suomis Herald Hjelt su Tėvu Andruška sėdėjęs vienoje celėje. Pasak suomio, Tėvas Andruška negalėjęs laikyti šv. Mišių, bet celėje laikydavęs pamaldas ir komponuodavęs dainas ant rūkomojo popieriaus. Persišaldęs ir gavęs širdies smūgį jis mirė. Apie Tėvo Andruškos mirtį laisvajame pasaulyje gyveną lietuviai sužinojo tik 1954 metais.
Veikla
Tėvas Benediktas Andriuška mokėjo lotynų, lenkų, vokiečių, rusų, prancūzų ir anglų kalbas. Įvairiais būdais bandė kelti žmonių religinį sąmoningumą. 1919 m. kartu su prel. Januškevičium atgaivino jau mirusią Lietuvoje organizaciją - šv. Vincento Pauliečio konferenciją. Jos tikslas: teikti materialinę ir moralinę pagalbą ligoniams ir vargstantiems. Nuo 1923 m. į šią organizaciją įsijungė daug kunigų ir jos veikla plačiai išplito. 1923 m. Tėvas Benediktas Andriuška atnaujino Maldos Apaštalavimo sąjungą ir jai vadovavo iki 1930 m. Sąjunga labai išaugo, jai priklausė 100 tūkstančių narių. 1926 -1927 metais Tėvas Benediktas Andriuška redagavo religinį žurnalą „Žvaigždė". 1925 m. kartu su prof. Pr. Venckum įsteigė naują apaštališką kunigų sąjungą Unio Apostolica ir jai vadovavo iki 1936 m. Šiai sąjungai priklausydavo 20 - 40 kunigų. Tėvas Benediktas Andriuška daug rašė. Jo paties parašyta 20 knygų ir tiek pat išversta iš anglų, prancūzų ir vokiečių kalbų. Mėgo muziką, giesmes, dainas. Giedodavo tenoru, turėjo muzikinių gabumų. Rašė giesmių tekstus ir kūrė muziką, grojo vargonais. Patekęs į kalėjimą, tėvas Benediktas buvo kameros siela. Visus ramindavo, guosdavo. Gavęs siuntinį, dalydavosi su kitais, ypač su tais, kurie nieko negaudavo. Kai būdavo ypač sunku, juokaudavo, pasakodavo anekdotus, kad išblaškytų nuotaiką, mokydavo užsienio kalbų. Nežiūrint silpnos sveikatos, jis dirbo kartu su visais anglies kasyklose iki pat mirties.
Atminimo įamžinimas
1992 m. Šiaulių Šv. Ignaco Lojolos bažnyčios rektoriumi dirbęs kunigas Stanislovas Kazėnas ir buvusios 5-osios vidurinės mokyklos (Didždvario gimnazijos) administracija, jėzuitų bendruomenei priklausančiose patalpose, bendromis pastangomis įkuria Šiaulių Tėvo Benedikto Andruškos katalikiškąją pradinę mokyklą.
2000 m. gegužės 7 d. Romos Koliziejuje buvo iškilmingai paskelbti naujieji kankiniai, tarp jų ir Kauno arkivyskupijos pasiūlytas kunigas Benediktas Andriuška.
Literatūra
Mūsų švyturiai: trumpos biografijos - nekrologai / Vilkaviškio vyskupijos bažnytinių reikmenų bendrovė. - Vilnius: Valst. leidybos centras, 1992. P. 8.
Homeozinis genas
Homeoziniai genai kontroliuoja pozicinį ląstelės identitetą – apsprendžia regioną ar poziciją embrione. Jie sukoncentruoja kitus genus, lemiančius organų, esančių tam tikrame segmente, raidą (veikia kaip selektoriai). Šie genai koduoja transkripcijos veiksnius (TV), reguliuojančius kitų genų aktyvumą (trans - veikiantys reguliaciniai elementai). Mutacijos homeoziniuose genuose lemia homeozę – vienos struktūros transformaciją į kitą.
Pagrindiniai kontrolės genai
Homeoziniai genai yra pagrindiniai kontrolės genai (PKG) (angl. master control genes); jie pradeda grandininę reakciją aktyvuodami arba išjungdami kitus genus, kurių produktai reguliuoja kitus genus ir t. t. PKG yra pirmas genas, aktyvuotas hierarchijoje ir koduojantis pirmąjį TV šioje hierarchijoje. PKG produktas aktyvuoja kitų genų rinkinį, kuris koduoja kitų TV rinkinį ir taip paleidžiama genų ekspresijos kaskada bei formuojamas informacinis tinklas – inicijuojama diferenciacija. Taigi vienas (!) PKG genas gali lemti tokius sudėtingus procesus kaip akies ar galūnių formavimąsi arba homeotinę transformaciją. PKG gali būti aktyvuojami dviem būdais:
Orija (ežeras)
Orija – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Kalvarijos savivaldybėje, apie 3 km į pietus nuo Kalvarijos. Ilgis šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi 2,1 km, plotis iki 0,57 km. Altitudė 116,6 m. Gylis siekia 7,7 m. Krantai daugiausia aukšti, statūs, o galuose – žemi, supelkėję. Ežerą supa dirbami laukai, krūmynai. Įteka 4 upeliai (Raudnyčia ir 3 bevardžiai), išteka Orijos upelis (Gasdos intakas, Kirsnos baseinas).
Prie Orijos ežero įsikūrę Orijos, Smalninkų, Naujienėlės kaimai, kolektyvinių sodų bendrija, kaimo turizmo sodyba.
Vandenvardis siejamas su baltiška šaknimi *ār-, reiškiančia „erdves, platybes, laukus“ (plg. oras ir  – „ariamas laukas“). Galbūt šios šaknies vediniais žymėti toli, atokiuose laukuose buvę vandenys.
Geo Milevas
Geo Milevas (, tikroji pavardė Георги Мильов Касабов, 1895 m. sausio 15 d. Radnevas, Stara Zagoros sritis – 1925 m. gegužės 15 d. Sofija) – bulgarų poetas, vertėjas, politinis veikėjas.
Biografija
Studijavo filologiją 1911–1912 m. Sofijos ir 1912–1914 m. Leipcigo universitetuose. Dalyvavo Pirmajame pasauliniame kare, buvo sunkiai sužeistas į galvą, neteko akies. 1918–1919 m. gydėsi Berlyne, bendradarbiavo ekspresionistinės kūrybos žurnaluose „Die Aktion“ ir „Der Sturm“. 1919–1922 m. Sofijoje leido modernaus meno žurnalo „Vezni“ (Везни). 1922 m. įstojo į Bulgarijos komunistų partiją, 1924 m. leido politizuotą žurnalą „Plamek“ (Пламък).
Žymiausias kūrinys – herojinė romantinė poema Rugsėjis (September 1924 m., išspausdinta žurnalo Plamak), kurioje vaizduojamas 1923 m. Rugsėjo sukilimas. Jam pasirodžius areštuotas žurnalo tiražas. 1925 m. teisme nuteistas metams kalėjimo. Nužudytas policijoje per apklausą.
Tarp jo verstų poetų Sofoklis, Viljamas Šekspyras, Stefanas Malarmė, Polis Verlenas, Emilis Verherenas, Aleksandras Puškinas, Vladimiras Majakovskis ir kiti.
Jonas VI Kantakuzinas
Jonas VI Kantakuzinas (, apie 1293 m. Konstantinopolis – 1383 m. birželio 15 d. Mistra, Peloponesas, Graikija) – 1347–1354 m. Bizantijos imperatorius
Biografija
Kilęs iš Kantakuzinų Paleologų dinastijos. Peloponeso vietininko Mykolo Kantakuzino ir Angelinos Kantakuzinos sūnus.
Šeima
Žmona Irena Asanina, vaikai:
Valdymas
1328–1341 m. imperatoriaus Androniko III Paleologo pirmasis ministras. Statydamas laivus, siekė mažinti Bizantijos priklausomybę nuo Genujos ir Venecijos pirklių. 1341 m. tapo mažamečio sosto įpėdinio Jono V Paleologo regentu, bet dalies diduomenės buvo apkaltintas išdavyste.
1341 m. pasiskelbė imperatoriumi ir, sudaręs sąjungą su turkais osmanais (dėl to laikomas atsakingu už jų atėjimą į Europą), 1347 m. užėmė Konstantinopolį.
Susirašinėjo su Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu Algirdu ir Voluinės bei Vladimiro kunigaikščiu Liubartu Gediminaičiu dėl atskiros Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Stačiatikių bažnyčios metropolijos steigimo.
Tapęs pilnamečiu Jonas V Paleologas privertė jį atsisakyti sosto. 1354 m. jis įstojo į vienuolyną. Parašė atsiminimus apie 1320–1356 m. įvykius.
Nida Vasiliauskaitė
Nida Vasiliauskaitė – Lietuvos publicistė, filosofė.
Biografija
Baigė filosofijos bakalauro bei magistro (2000 m.) studijas Vilniaus universiteto Filosofijos fakultete, 2005 m. apgynė daktarės disertaciją „Racionalumo problema šiuolaikinėje politinėje filosofijoje“. 2012–2013 m. Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų instituto lektorė. Dėsto komunikacijos teoriją. VGTU Humanitarinio instituto Filosofijos ir komunikacijos katedroje. 2005–2021 m. naujienų portalo „Delfi“ apžvalgininkė, visuomenės gyvenimo reiškinių komentatorė.
Nuo 2003 m. Lietuvos socialinių mokslų forumo narė, nuo 2003 m. Lietuvos jaunųjų mokslininkų sąjungos narė. Buvo Tolerantiško jaunimo asociacijos, Naujosios Kairės judėjimo nare. Išreiškė ketinimą steigti savo partiją.
Mokslinė veikla
Nida Vasiliauskaitė paskelbė mokslinių publikacijų, straipsių kultūros ir meno leidiniuose, akademinių tekstų recenzijų, filosofų Ž. F. Liotaro, Slavojaus Žižeko ir Žako Ransjero tekstų vertimus ir apie 400 publicistinių-analitinių tekstų politikos ir komunikacijos temomis.
Joneliai (Ukmergė)
Joneliai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Liaušių, prie kelio. Piečiau kaimo auga Laurinavos miškas, vakaruose teka upėkšnis Šapalas.
Zypliabūdis
Zypliabūdis – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Lukšių.
Gyventojai
miniatiūra|left|Kaimo kraštovaizdis. Išdžiūvęs [[Lenkupys]]
Kolainių apylinkė
Kolainių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Mirskiškė
Mirskiškė – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, Kurtuvėnų regioninio parko rytiniame pakraštyje. Išlikusi dvaro sodyba, technikos paminklas – XIX a. statytas vandens malūnas su veikiančia technologine įranga. Šalia dvaro yra Pirmojo pasaulinio karo karių kapinės. Vakaruose plyti Paraudžių miškas.
Kolainių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Užvenčio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Užvenčio rajonui. 1954 m. prijungta Labunavėlės apylinkė, o dalis Kolainių apylinkės prijungta prie Užvenčio apylinkės. 1969 m. sausio 13 d. visa Kolainių apylinkė prijungta prie Užvenčio apylinkės.
Mirskiškė
Istorija
Buvęs Bubių dvaro palivarkas. Dvaras priklausė Platono Zubovo broliui Dmitrijui, 1836 m. jį paveldėjo Nikolajus Zubovas, kuris, pasinaudodamas likusia Dubysos-Ventos kanalo įranga, užtvenkė Dubysą ir pastatė vandens malūną. Dvarus išparceliavus jo savininku tapo Zubovo žentas Vladas Kurkauskas, Vilniaus miesto komendantas, Klaipėdos krašto gubernatorius. Dvaras grąžintas jo palikuonims.
Svetoslavas Minkovas
Svetoslavas Minkovas (, 1902 m. vasario 14 d. Radomyras, Perniko sritis – 1966 m. lapkričio 22 d. Sofija) – bulgarų rašytojas. Bulgarų modernistinės fantastinės literatūros pradininkas.
Biografija
1921 m. Sofijos universitete studijavo slavų filologiją, 1922–1923 m. – finansų mokslus Miunchene. Dirbo bibliotekininku, redaktoriumi, žurnalistu, 1943–1944 m. Bulgarijos diplomatas Tokijuje. Nuo 1944 m. Bulgarijos komunistų partijos narys.
Kūryba
Apsakymų rinkiniuose žymi modernizmo įtaka. Realistiniuose apsakymuose vaizduojamas vad. mažojo žmogaus likimas. Parašė apybraižų rinkinį „Madridas dega“, 1936 m., satyrinių apsakymų. Kūryboje ryški satyra ir groteskas.
Ljobregatas
Ljobregatas  – upė Ispanijos šiaurės rytuose, Katalonijoje. Prasideda Pirėnuose, teka į pietus, kerta pajūrio kalnagūbrį (Katalonijos pakrantės kordiljeros) ir, suformuodamas deltą, įsilieja į Viduržemio jūrą.
Pagrindiniai intakai – Kardeneris ir Anoja.
Teka per El Prat de Ljobregato miestą.
XIX a gale ir XX a pradžioje upės aukštupyje kūrėsi pramoninės kolonijos išnaudojusios upės energiją. Ko gero garsiausia iš jų – Guelio kolonija, žinoma dėl architekto Antonio Gaudi bažnyčios.
Zirnajai
Zirnajais vadinamos gyvenvietės:
Kampo de los Alisoso nacionalinis parkas
Campo de los Alisos nacionalinis parkas – saugoma gamtos teritorija Argentinoje, Tukumano provincijos vakaruose, sudarytas 1995 m. Skirtas apsaugoti kanų miškus ir Andų augaliją.
Kalnų miškuose vyrauja lauramedžiai ir riešutmedžiai. Taip pat auga talos, tabaquillo ir horco molle. Aukščiau 1000 m vyrauja retos giraitės. Virš 1500 m auga Alstroemeria genties augalai, juodauogiai šeivamedžiai, pušys, riešutmedžiai. Aukščiau prasideda krūmynai, kalnų pievos ir dykynės.
Būdingi gyvūnai: guanakai, pumos, ocelotai, laukinės katės, šiauriniai Andų elniai. Taip pat nacionaliniame parke yra paleontologinių tyrimų vietų. Tai inkų kultūros Ciudacita gyvenvietės griuvėsiai. Išlikę pastatai datuojami 1480 m.
Plikiai
Plikiai – miestelis Klaipėdos rajono savivaldybėje, į šiaurės vakarus nuo Gargždų, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Stovi katalikų Šv. Šeimos – Jėzaus, Marijos ir Juozapo bažnyčia (pastatyta 1932 m.) ir Plikių evangelikų liuteronų bažnyčia (pastatyta 1896 m.), dešimtmetė Plikių Ievos Labutytės pagrindinė mokykla, biblioteka, ambulatorija, paštas (LT-96014), kultūros namai, kelios parduotuvės. Didžiausia įmonė – UAB „Sakuona“ (apie 370 darbuotojų). Pro miestelį prateka Eketė, per kurią užtvenktas tvenkinys.
thumb|left|Plikių evangelikų liuteronų bažnyčia
Etimologija
Vietovardis kildinamas iš asmenvardžių Plìkis, Plikỹs (< pravardinės kilmės, iš plìkas, plìkis).
Istorija
XIX a. Plikiai – kaimas Klaipėdos apskrityje. 1896 m. pastatyta liuteronų bažnyčia. XX a. pradžioje nutiestas Klaipėdos–Plikių siaurasis geležinkelis, pastatyta galinė Plikių geležinkelio stotis.
Kosta Rikos vėliava
thumb|250px|Kosta Rikos vėliava Kosta Rikos vėliava oficialiai priimta 1906 m., lapkričio 27 d. Tačiau horizontalios raudonos, baltos ir mėlynos spalvos buvo naudojamos nuo 1848 m., kai Kosta Rika paliko Centrinę Amerikos Federaciją ir pasiskelbė nepriklausoma respublika.
Juostelių santykis – 1:1:2:1:1.
Lietuvos verslo kolegijos Apskaitos ir teisės katedra
Vakarų Lietuvos verslo kolegijos Apskaitos ir teisės katedra (VLVK TK) - buvęs Vakarų Lietuvos verslo kolegijos (VLVK) struktūrinis padalinys; Teisės katedra. Veiklos sritys - teisinis švietimas (teisės dėstymas), teisės mokslinė veikla (tyrimai, straipsnių publikavimas ir kt.). Pagrindinė studijų programa - Teisė.
Adresas: Šilutės pl. 2, LT-91110, Klaipėda.
Istorija
Teisės dėstytojai (2010 m.) - asistentai J. Paulionis (Teisės pagrindai), J. Stanevičienė (Teisės pagrindai), M. Urbonavičius (Verslo teisė), M. Ignatjevas (Verslo teisė).
Panemunės rajonas (Kaunas)
Panemunės rajonas (iki 1955 m. Stalino rajonas) – buvęs LTSR administracinis-teritorinis vienetas Kauno miesto teritorijoje. Driekėsi miesto rytuose ir pietuose, buvo pavadintas pagal Panemunę.
Istorija
Įkurtas 1941 m. kovo 21 d. kaip Stalino rajonas, kuris panaikintas 1955 m. rugsėjo 8 d.
Vėl sudarytas 1962 m. gruodžio 10 d. jau Panemunės vardu. Tuo metu apibrėžtos rajono ribos: Z. Angariečio g., Suvalkiečių g., Kauno geležinkelio tiltas, Nemuno upė, Čiurlionio g., Tunelio g., geležinkelis Kaunas–Vilnius, Ateities g., miesto šiaurinė, rytinė ir pietinė riba iki Z. Angariečio g. 1969 m. sausio 13 d. patikslintos rajono ribos: Kauno miesto vakarų ir šiaurės ribos, Neries upė, Kapsų g., Rokiškio g., Žemaičių g., Raudonosios Armijos pr., Laisvės al., Majakovskio g., Nemuno upė, Jiesios upė ir Kauno miesto pietų riba iki Kauno miesto vakarų ribos.
Apylinkės
1949 m. buvo šios apylinkės:
1954 m. apylinkės panaikintos.
Plungės herbas
Plungės herbas – vienas iš Plungės miesto ir Plungės rajono savivaldybės heraldikos atributų.
Aprašas
Herbo mėlyname lauke raudonu kaspinu perrištas auksinis kviečių pėdas, virš jo – auksinė Dievo Apvaizdos akis.
Istorija
1792 m. sausio 13 d. Lietuvos ir Lenkijos valdovas Stanislovas Augustas Plungei suteikė miesto teises ir herbą – „kviečių pėdas, laisvai surištas karmazininiu kaspinu, o virš varpų – Dievo Apvaizda“. Herbas išlikęs iki šių dienų. 1792 m. viduryje miesto herbas ir savivalda panaikinti. 1969 m. jis pirmą kartą atkurtas oficialiai (herbo autorius - Arūnas Tarabilda). Tada dėl ideologinių motyvų Dievo Apvaizdos akis buvo pakeista į saulę. Bet ir ši modifikacija 1970 m. uždrausta.
Herbas atkurtas dar kartą 1990 m. Herbo etalono autorius – dailininkas Arturas Aliukas. Tuomet jį patvirtino Lietuvos heraldikos komisija, o 1997 m. birželio 6 d. dekretu Nr. 1312 patvirtino Lietuvos Respublikos Prezidentas.
Saulius Kuzminskas
Karjera
S. Kuzminskas savo karjerą pradėjo „Sakalų“ komandoje, joje per vienerias rungtynes pelnydavo vidutiniškai po 4,3 taško. Pasibaigus sezonui krepšininkas nusprendė vykti į NCAA lygos Berklio universitetą, tačiau taip ir nepritapo šioje ekipoje, tad praleidęs JAV tik vieną sezoną grįžo į LKL ir tapo „Šiaulių“ komandos vienu iš lyderiu. „Šiauliuose“ talentingą aukštaūgį pastebėjo „Lietuvos Ryto“ komandos vadovai ir pakvietė į savo gretas.
Vilniuje krepšininkas praleido du sezonus, tačiau žaidė labai nedaug, geriausias jam buvo 2003–2004 m. LKL sezonas, kuriame per rungtynes S. Kuzminskas pelnė po 10,3 taško. Po 2004–2005 m. sezono krepšininkas išvyko į Prancūzijos komandą „Maritime“, šalies lygoje vidutiniškai pelnė po 5,1 taško, o FIBA Europos taurės varžybose po 8,4 taško.
2006–2007 m. sezoną lietuvis pradėjo Liublijanos komandoje, tačiau šiai pasitraukus iš Eurolygos turnyro paliko komandą ir 2007 m. vasario mėnesį perėjo į Vokietijos Oldenburgo klubą.
Pasibaigus 2006–2007 m. sezonui krepšininkas paliko Vokietiją ir grįžo į „Šiaulių“ komandą, kurioje jau buvo žaidęs 2001–2003 m.
2012 m. rugsėjo 17 d. pasirašė sutartį iki sezono pabaigos su Šiaulių „Šiaulių“ klubu. 2015 m. gegužės 6 d. paskelbė apie karjeros pabaigą.
XIII Europos futbolo čempionato atranka/G grupė
XIII Europos futbolo čempionato atrankos G grupės rezultatai.
-
Kleščelių senoji sinagoga
Kleščelės Senoji sinagoga - medinė sinagoga stovėjusi Kleščelės mieste šalia turgaus aikštės.
Istorija
Sinagoga buvo pastatyta XIX a. pirmoje pusėje. Per 1881 m. mieste siautusį gaisrą sinagoga sudegė. Vietoje sudegusios sinagogos buvo pastatyta nauja medinė Kleščelės sinagoga.
Luvro piramidė
Luvro piramidė  – moderni stiklo piramidė, vienas iš Paryžiaus simbolių, stovinčių Luvro muziejaus Napoleono kieme. Buvo statoma 1985–1989 m. pagal žymaus kinų kilmės amerikiečių architekto Ieoh Ming Pei projektą. Ji tapo pagrindiniu įėjimu į muziejų.
Šalia didžiosios piramidės pastatytos trys kitos, mažesnės piramidės, atliekančios vien apšvietimo funkciją. Statinio briaunos sudarytos tik iš stiklo segmentų, todėl optimaliai apšviečiamas požeminis vestibiulis. Ten yra kasos, informacijos tarnyba ir įėjimai į visus tris muziejaus kompleksus. Aplink didžiąją piramidę trykšta fontanai.
Paminėjimas literatūroje
Luvro piramidė minima Deno Brauno romane „Da Vinčio kodas“.
Andrius Skerla
Andrius Skerla (g. 1977 m. balandžio 29 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, treneris. Kitados buvo vienas pagrindinių Lietuvos nacionalinės rinktinės gynėjų, daugiausiai varžybų už Lietuvos rinktinę sužaidęs žaidėjas (iki 2020 m.). Dėl kibios žaidėjo gynybos pramintas „Voru“.
Žaidėjo karjera
Karjeros pradžia prasidėjo FK Žalgiris ekipoje.
2000 m. birželio pabaigoje persikėlė iš Olandijos į Škotijos Dunfermline Athletic FC klubą, su kuriuo pasirašė trejų metų kontraktą. 2002 m. vasario viduryje pratęsė kontraktą su Škotijos klubu dar trejiems metams. 2005 m. rugpjūčio pabaigoje persikėlė į Rusijos Tomsko „Tom“ klubą, norėdamas žaisti arčiau savo namų.
2007 m. pasirašė 2 metų kontraktą su „Vėtros“ klubu, tačiau jau birželio pabaigoje pasirodė gandų, kad A. Skerla gali išvykti į užsienį.
2007 m. rugpjūčio pabaigoje gandai pasitvirtino, nes žaidėjo kontraktą perpirko lenkų Kielcų „Koronos“ klubas ir sudarė naują vienerių metų kontraktą su A. Skerla.
2008 m. perėjo į Jagiellonia Białystok.
2012 m. kovo pradžioje pasirašė sutartį su Vilniaus „Žalgirio“ klubu.
FK Žalgiris
2014 m. sausio pradžioje baigė karjerą ir tapo VMFD „Žalgiris“ vyr. trenerio asistentu.
2016 m. paskirtas „Žalgirio“ dublerių vyriausiuoju treneriu.
FC Hegelmann
2022 m. gruodžio mėn. pasirašyta trejų metų sutartis, galiojanti iki 2025 m. sezono pabaigos, su Kauno rajono „Hegelmann“ klubu.
Pasiekimai
1996/1997 m., 2011/2012 m., 2012/2013 m. su FK Žalgiris Vilnius 1999 m. su PSV Eindhoven 2010 m. su Balstogės „Jagiellonia“ 2010 m. su Balstogės „Jagiellonia“ 2013 m. su FK Žalgiris Vilnius 2013 m. su FK Žalgiris Vilnius
Kilučių ežeras
Kilučių ežeras – ežeras šiaurės Lietuvoje, Biržų rajono savivaldybės teritorijoje, Biržų pietryčių pakraštyje. . Plotas 88,4 ha. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 1,6 km, didžiausias plotis 0,7 km. Paviršiaus altitudė 55 m. Didžiausias gylis 3,5 m, vidutinis gylis 2,1 m. Baseino plotas 268 km².
Špitolė
Istorija
Iki XVI a. Lietuvoje nebuvo ne tik jokių gydymo įstaigų, bet ir sėsliai gyvenančių gydytojų, turinčių aukštąjį medicininį išsilavinimą. Išsilavinę gydytojai gyvendavo tik magnatų dvaruose arba Vilniuje ir liaudžiai buvo neprieinami.
Kilučių ežeras
XX a. pradžioje ežere dar augo reliktinis plūduriuojantysis agaras (Trapa natans). Agarus Kilučių ežere primena ir posakis „Ar nenori Kilučių agaro?“ (t. y. neįmanomo dalyko).
Špitolė
Istorija
Pirmoji špitolė Lietuvoje įkurta Vilniuje 1514 metais. Steigėjas medicinos daktaras Martynas Dušnickis (iš Dušnikų). Jis savo ir suaukotomis lėšomis Gedimino aikštės pietinėje dalyje pastatė namą, kuriame įsikūrė pirmoji špitolė. Joje buvo 10 lovų, turėjo savo vaistinę, virtuvę, koplyčią ir patalpas aptarnaujančiam personalui. Miręs steigėjas paliko visą savo turtą šiai špitolei.
Kilučių ežeras
Rytiniame krante įsikūręs Kilučių, pietiniame – Buožiškio kaimai. Šiaurrytine pakrante eina kelias.
Špitolė
Istorija
Vėliau atidarytos špitolės: 1519 m. 12 lovų ir dar viena 1676 m. Kaune, 1536 m. 70-ties lovų – Šv. Trejybės. Ši špitolė buvo gavusi privilegiją rinkti mokestį už naudojimąsi vieninteliu tiltu per Nerį Vilniuje – Žaliuoju tiltu, buvo ir privilegija, draudusi statyti kitą tiltą. 1560 m. įkurta Šv. Spaso. 1635 m. atidaryta špitolė psichiniams ligoniams. 1709 m. atidaryta Šv. Roko špitolė, kurioje steigėjas ir dar 7 padėjėjai mirė nuo maro slaugydami juo sergančius ligonius. 1723 m. – Šv. Jokūbo špitolė, vėliau tapusi pirmąja ligonine Lietuvoje. 1744 m. atidaryta didžiausia – 150 lovų Gailestingųjų Seserų – špitolė.
Pietų Ramiojo Vandenyno Mandatas
Pietų Ramiojo Vandenyno Mandatas  – Japonijai Tautų Lygos perleista mandatinė teritorija Ramiajame vandenyne, kurią sudarė keletas salų grupių (dab. Palau, Marianos Šiaurinės Salos, Mikronezijos Federacinės Valstijos, Maršalo Salos). Teritorijos administravimo teisės atiteko Japonijai po to, kai Vokietijos imperija pralaimėjo Pirmajame pasauliniame kare.
Špitolė
Istorija
Plintant reformacijai buvo steigiamos ir reformatų špitolės. Eustachijus Valavičius įkūrė ne vieną špitolę – Šv. Mykolo gatvėje ir 1583 m. – Naujamiestyje, Upytės paviete. XVIII a. žydai LDK taip pat steigė savo špitoles. 1775 m. Lietuvos-Lenkijos seimas įsteigė „špitolių komisiją“ ir pavedė jai prižiūrėti tvarką špitolėse. Pirmuoju pirmininku paskirtas vyskupas Masalskis.
1791 m. įsteigta „policijos komisija“, kuri prižiūrėjo daugumą visuomeninių įstaigų, tarp jų ir špitoles. Pabrėžtina, jog valdžia špitolių visiškai nerėmė. 1796 m. valdžios organų potvarkiu įvykdyta Vilniaus ligoninių reforma: senos ir nuskurdusios špitolės buvo sujungtos ir su savo fondais bei ligoniais pavestos reorganizuotai Šv. Jokūbo ligoninei. Taigi XVIII a. pabaigoje baigiasi neformalių ligoninių – špitolių laikotarpis ir Šv. Jokūbo špitolė tampa didžiausia bei pirmąja ligonine Lietuvoje.
Pietų Ramiojo Vandenyno Mandatas
Įkūrimas
Prasidėjus I pasauliniam karui, 1914 m. iki tol šioje teritorijoje egzistavusi Vokietijos kolonija Vokietijos Naujoji Gvinėja buvo okupuota dviejų valstybių – Japonijos ir Australijos. Japonijos okupuotosios sritys 1919 m. Versalio sutartimi buvo pripažintos kaip C klasės mandatinė teritorija ir patikėtos administruoti Japonijos imperijai.
Tarpukaris ir II pasaulinis karas
Iš karto pradėjus administruoti teritoriją, Japonija ėmė sparčiai ją kolonizuoti. Į salas masiškai kėlėsi japonai, korėjiečiai, okinaviečiai ir kitos imperijos tautos. Tai padvigubino vietos gyventojų skaičių.
4-tą dešimtmetį, besiruošdama karui, Japonija teritorijoje ėmė kurti karinius uostus, fortus ir kitus karinius objektus. Mikronezijos salos strategiškai tapo svarbios kaip lėktuvų leidimosi vieta ir vietos papildyti degalams, maisto atsargoms įveikiant tolimus Ramiojo vandenyno atstumus.
Per II pasaulinį karą iš turimų salų Japonija rengė atakas. Karo metu jiems pavyko praplėsti šią teritoriją, okupuojant Nauru, Guamą, Kiribatį ir netgi Australijos šiaurines teritorijas.
Valdymas
Pietų Ramiojo Vandenyno Mandatas buvo administruojamas Japonijos imperijos karo laivyno. Jo būstinė buvo įkurta Čiuko atole.
Administraciškai Mandatą sudarė šeši administraciniai rajonai:
Kultūra
Mandato administravimo metu japonai masiškai kėlė kolonistus į vietos salas, padvigubindami gyventojų skaičių. Dėl to daug šių salų gyventojų turi japoniško kraujo. Salose buvo introdukuojama japoniška kultūra, statomos šintoistinės šventyklos.
Mergelė
thumb|Mergelės žvaigždynas
Mergelė (Virgo, Vir) – 2-as pagal dydį šiaurės pusrutulio žvaigždynas. Lietuvoje geriausiai matomas pavasarį. Mergelės žvaigždynas tapatinamas su graikų deive Astraja. Mergelėje dabar yra rudens lygiadienio taškas. Šiaurinėje dalyje, netoli Almuredino yra didelė galaktikų sankaupa. Mergelės žvaigždyne yra artimiausias iki šiol rastas kvazaras 3C273.
Kartais minimas senovinis lietuviškas pavadinimas Valgio nešėja.
Zodiako ženklas
left|24px
6-asis Zodiako ženklas.
Crvena Zvezdos stadionas
Stadion Crvena Zvezda yra įvairios paskirties stadionas Belgrade, Serbijoje. Daugiausiai naudojamas futbolo varžyboms. Atidarytas 1963 m. Jame namų varžybas žaidžia FK Crvena Zvezda. Stadionas pilnai dengtas, talpina 55 538 žiūrovus.
Marakana
Paskutiniajame XX a. dešimtmetyje dėl UEFA saugumo reikalavimų stovimas vietas pakeitė sėdimos. Vietų skaičius sumažėjo iki 60 000. 2008 m. atlikta stadiono renovacija.
Kulių šv. vyskupo Stanislovo bažnyčia
'''Kulių šv. vyskupo Stanislovo bažnyčia''' – katalikų bažnyčia, stovinti Plungės rajone, Kulių miestelyje, prie kelio. Bažnyčia klasicistinė, su istoristiniu bokštu, priklauso bažnyčios statinių architektūriniam kompleksui. miniatiūra|220px|left|Bažnyčios interjeras: masyvių [[piliorius|piliorių ribojama pagrindinė nava su dekoruotais skliautais]]
Istorija
Pirmąją medinę bažnyčią 1644 m. pastatė Stanislovas Vaina (buvo Plungės parapijos filija). Jai dovanota 15 valakų žemės. 1750 m. pastatyta nauja bažnyčia, 1790 m. – mūrinė klebonija. 1776 m. įkurta parapija. Nuo 1804 m. veikė parapinė mokykla. 1806 m. įsteigta altarija. Kulių bažnyčia garsėjo Švč. Marijos paveikslu (įsigytas iki 1693 m.). Parapijiečiai manė jį esant stebuklingą. 1847 m. pakeisti bažnyčios sienojai. Kapinėse XIX a. pastatyta kapinių koplyčia.
1831–1874 m. Kuliuose kunigavo Kazimieras Skrodzkis (nuo 1849 m. klebonas), 1856 m. išleidęs lietuvišką katekizmą, rūpinęsis švietimu, parapinėmis mokyklomis. 1893–1900 m. klebonavo visuomenės veikėjas Vincentas Jarulaitis, 1898–1901 m. vikaravo Juozas Tumas-Vaižgantas. Klebonija buvo virtusi draudžiamos lietuviškos spaudos platinimo centru. V. Jarulaičio rūpesčiu 1900 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia (Karlo Eduardo Strandmano projektas). Klasicistinio stiliaus bažnyčia parapijai nepatiko, todėl pristatytas bokštas, kurio projekte nebuvo. 1918 m. bažnyčią konsekravo vyskupas Pranciškus Karevičius.
2006 m. po mūriniais statiniais, priklausiusiais bažnyčiai, archeologai aptiko didžiulius rūsius su židiniais, taip pat siauras, į tunelius panašias angas. Būta ir šildymo sistemos – iš virtuvės pastato rūsiuose esančių židinių dūmtraukiai suvesti į vieną didžiulį kaminą. Skliautuoti rūsiai primena nedideles menes, o viena į tunelį panaši niša atsiremia į pamatą. Šių statinių istorinė praeitis ir požemių paskirtis neaiški.
Architektūra
Bažnyčia klasicistinė, tinkuoto mūro su šešių kolonų portiku pagrindiniame fasade, vainikuojamu trikampio frontono. Dorėninį orderį imituojantis antablementas juosia visą bažnyčią. Virš frontono – istorizmo stiliaus bokštas, kuris projekte nebuvo numatytas. Bažnyčia yra stačiakampio tūrio halė. Interjero erdvė suskaidyta stačiakampiais masyviais pilioriais, dalijančiais vidaus erdvę į tris navas, jas dengia dekoruotos skliautinės lubos. Skliautų nerviūros ir jų sankirtos paryškintos ornamentuotais bordiūrais. Ornamentais dekoruotos ir bažnyčios sienos su piliastrais bei pilioriais.
Vargonų chorą remia 2 medinės apskrito skerspjūvio kolonėlės su aštuonkampiais postamentais ir kapiteliais. Šios bažnyčios vargonai beveik identiški 1904 m. statytam Alsėdžių bažnyčios instrumentui – tiek klaviatūrų, tiek balsų skaičiumi. Juos pastatė meistras iš Latvijos Emilis Martinas (1848-1922). Instrumentas turi 2 manualines ir pedalinę klaviatūras bei 13 balsų. Tai romantinis, kamerinio pobūdžio instrumentas.
Kulvos Švč. Mergelės Marijos bažnyčia
'''Kulvos Švč. Mergelės Marijos bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Kulvos kaime, prie kelio. miniatiūra|240px|left|Bažnyčios interjeras
Istorija
1782 m. bažnyčia buvo filija. 2 km į pietvakarius nuo Kulvos, Sangailiškiuose, buvo koplyčia. Joje taip pat laikytos pamaldos. Kauno maršalas J. Stanevičius ir kunigas Saulyta gavo iš vyresnybės pinigų ir bažnyčią 1847 m. atnaujino. Kunigo Julijono Norkevičiaus iniciatyva įsteigta parapijos bibliotekėlė. 1909 m. įsteigta parapija.
1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Vargonininkas Jonas Jakaitis XX a. pradžioje suorganizavo bažnytinį chorą. Nuo 1909 m. kas antrą sekmadienį pradėta giedoti lietuviškai. Bažnyčia 1911 m. perstatyta, paaukštintas bokštas.
Marijampolės Jono Totoraičio progimnazija
Marijampolės Jono Totoraičio progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Marijampolėje, S. Dariaus ir S. Girėno g. 7, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 290452950.
Kulvos Švč. Mergelės Marijos bažnyčia
Istorija
Per Antrąjį pasaulinį karą mūrinė bažnyčia sudegė. Išliko varpinė ir presbiterija, šventoriaus kampe – Daunoravičių koplyčia. Šiuo metu pagrindinio pastato pamatai užkonservuoti po stogeliu, varpinė tebenaudojama.
Marijampolės Jono Totoraičio progimnazija
Istorija
Marijampolės 5-oji vidurinė mokykla įsteigta 1971 m. rugsėjo 1 d., dirbo 48 mokytojai, mokėsi 1299 mokiniai. Kelerius metus nuo 1 kl. buvo įvestas sustiprintas dailės mokymas. 1978 m. pradėtas sustiprintas matematikos mokymas 9-12 kl. Mokyklos tarybą sudaro moksleiviai, pedagogai ir tėvai.
Kulvos Švč. Mergelės Marijos bažnyčia
Architektūra
Bažnyčia įrengta mūriniame gyvenamajame name su mansarda. Kulvoje ilgai klebonavo (nuo 1928 m. ir po karo) Antanas Sieklickas (1891–1980 m.).
Marijampolės Jono Totoraičio progimnazija
Istorija
2000 m. įvestas profilinis mokymas. 11-12 klasėse kaip pasirenkamasis dalykas dėstoma esperanto kalba. 2001 m. 10 mokyklos esperantininkų dalyvavo Europos Parlamento renginyje „Euroscola“ Strasbūre, o Deimantė Ivanauskaitė konkurse iškovojo taurę.
Veikia 40 papildomo ugdymo būrelių ir fakultatyvų. Žymiausi – choreografijos, etnokultūros, kūno kultūros, kraštotyros. Choreografai A. Mačiukienė ir A. Ramanauskas dalyvauja kiekvienoje dainų šventėje, o 2003 m. Pasaulio lietuvių dainų šventėje „Mes“. Kraštotyrininkų darbai nuolatos patenka į respublikinį jaunųjų kraštotyrininkų nacionalinės ekspedicijos turą. Mokyklos krepšininkai, merginų ir vaikinų komandos, garsūs ne tik mieste, bet ir apskrityje, kaip daugelio varžybų nugalėtojai. Aviamodeliavimo būrelio vadovas Mindaugas Karčiauskas yra kosminių modelių Pasaulio taurės čempionas. Mokyklos muziejus įkurtas 2001 m., švenčiant gyvavimo 30-metį.
Mokiniai
Baigė 2219 abiturientų, iš jų 19 aukso, 42 sidabro medalininkai, 28 su pagyrimu. Išleistos 34 laidos. Mokyklą baigė:
Paryžiaus observatorija
thumb|right|250px|Paryžiaus observatorija Paryžiaus observatorija  – astronomijos observatorija Paryžiuje, vienas iš didžiausių astronomijos centrų pasaulyje. Istoriniai observatorijos pastatai yra kairiajame Senos upės krante miesto centre, tačiau dabar dauguma mokslininkų dirba Miodon rajone. Paryžiaus observatorija pastatyta 1667 m.
Paryžiaus observatorija atlieka šias užduotis:
Observatorijai priklauso Saulės observatorija Miodone ir radijo astronominė observatorija Nansi rajone.
Šioje observatorijoje yra 1891 m. pastatytas vienas didžiausių dvigubų teleskopų – jo ilgis siekia 16,2 m, lęšių plotis – 83 cm ir 62 cm.
Zirnajai (Rokiškis)
Zirnajai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 15 km nuo Obelių.
Šiaurės Korėjos herbas
thumb|right|200px|Dabartinis [[Šiaurės Korėja|Šiaurės Korėjos herbas]] Šiaurės Korėjos herbas – Šiaurės Korėjos valstybės simbolis. Kaip ir Šiaurės Korėjos vėliava, šalies herbas buvo įteisintas 1948 m. rugsėjo 8 d. Pats herbo formatas yra gana panašus į buvusių bei esamų komunistinių šalių herbus, akcentuojantis tam tikrą šalies specifiką. Šiaurės Korėjos herbo centre yra pavaizduota prie šventojo Pektusano kalno esanti milžiniška hidroelektrinė, o virš jos – raudonoji penkiakampė žvaigždė, teikianti „šviesą“ korėjiečių tautai. Herbo kraštuose yra vaizduojami ryžiai – pagrindinis korėjiečių maistas, nuo kurių gausos priklauso liaudies gerovė. Ant raudonojo audeklo yra užrašyta – „Korėjos Liaudies Demokratinė Respublika“.
Arūnas Kuras
Biografija
1972–1977 m. studijavo Vilniaus universitete, 1980 m. Leningrado M. Bechterevo psichoneurologiniame mokslinio tyrimo institute, 1984 m. Leningrado gydytojų tobulinimosi institute, 1992–1993 m. Kalifornijos universitete, 1995–1999 m. Norvegijos grupinės analizės institute (Vilniuje). 1984 m. stažavosi Berlyno sveikatos namuose.
Dalyvavo Aleksandro Alekseičiko, Viktoro Franklio, Karlo Rodžerso, Virdžinijos Satir ir kituose seminaruose.
Veikla
Dirbo Lietuvos mokslų akademijoje (1977-1979), N.Vilnios psichiatrinėje ligoninėje (1978-1985), Kauno medicinos institute (1985-1990), Lietuvos darbo rinkos mokymo ir konsultavimo tarnyboje (1990-1997), KĮ "Interverslas" (nuo 1994), Vyrų krizių ir informacijos centre (2007-20018), Vilniaus šeimos centre (nuo 1996).
Skaitė paskaitas Vilniaus universitete, Mykolo Romerio universitete, Vilniaus pedagoginiame universitete.
Marijampolės Petro Armino progimnazija
Istorija
1929 m. Marijampolės 1-ajai pradinei mokyklai suteiktas poeto Petro Armino-Trupinėlio vardas. 1934 m. pastatyta nauja Petro Armino pradinė mokykla. 1941 m. Petro Armino vardas panaikintas. Mokykla vadinama 1-ąja pradine mokykla. 1956 m. mokykla tapo 4-ąja vidurine mokykla. 1979 m. pastatytas naujas vidurinės mokyklos pastatas Vytenio gatvėje. 1986 m. įkurtas mokyklos muziejus. 1989 m. vidurinei mokyklai grąžintas Petro Armino vardas.
UEFA čempionų lyga 2010–2011 m.
Trečiasis atrankos etapas (1/64 finalo)
Ne čempionų turnyras:
Čempionų turnyras:
Šiame etape pralaimėję klubai patenka į Europos lygos ketvirtąjį atrankos etapą.
Ketvirtasis atrankos etapas (1/32 finalo)
Ne čempionų turnyras:
Čempionų turnyras:
Šiame etape pralaimėję klubai patenka į Europos lygos grupių etapą.
Grupių etapas (šešioliktfinalis)
Iš kiekvienos grupės po 2 komandas patenka į aštuntfinalį, o trečioji – į UEFA Europos lygos šešioliktfinalį.
A grupė
Galutinė rikiuotė:
B grupė
Galutinė rikiuotė:
C grupė
Galutinė rikiuotė:
D grupė
Galutinė rikiuotė:
E grupė
Galutinė rikiuotė:
F grupė
Galutinė rikiuotė:
G grupė
Galutinė rikiuotė:
H grupė
Galutinė rikiuotė:
Achema
Istorija
thumb|240px|left|Gamykla 1984 metų buklete 1962 m. netoli Jonavos miesto pradėta statyti Jonavos azotinių trąšų gamykla (Jonavos TSKP XXV suvažiavimo azotinių trąšų gamykla, vėliau – Gamybinis susivienijimas „Azotas“, G/S „Azotas“, Jonavos „Garbės ženklo“ ordino TSKP XXV suvažiavimo „Azoto“ gamybinis susivienijimas). Gamyklos vietą lėmė patogi geografinė padėtis (Lietuvos centrinė dalis, automagistralės ir geležinkelio linijos, jungiančios įmonę su didžiaisiais Lietuvos miestais bei Baltijos jūros uostu).
1965 m. vasario 9 d. pradėtas gaminti sintetinis amoniakas (1965 m. vasario 9 d. laikoma įmonės įkūrimo data, kartu ir didžiosios chemijos pradžia Jonavoje). Vėliau pradėtas gaminti metanolis (1968 m.), karbamidas (1971 m.), azoto rūgštis (1972 m.), amonio salietra, karbamido formaldehido dervos (KFD) ir polivinilacetato dispersija, PVAD (1973 m.).
1977 m. pagamino 258 000 t (perskaičiavus į azotą) azoto trašų ir 48 000 t (perskaičiavus į 100 % P2O5) fosforo trąšų, bendroji produkcija – 86,5 mln. rublių. Produkcija siunčiama į TSRS (Estijos TSR, Latvijos TSR, Baltarusijos TSR, Rusijos TSR, Ukrainos TSR).
Nuo 1989 m. Tarptautinės trąšų gamintojų asociacijos (IFA) narė, gautas IFA sertifikatas.