cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Naujasis viešasis valdymas
„Naujasis viešasis valdymas“ – viešojo administravimo metodas, kuris akcentuoja privatizaciją, darbų atlikimo įvertinimą, strateginį planavimą ir kitas vadybos perspektyvas. Pagal Lindą Kaboolian pažymi, kad naujasis viešasis valdymas skatina administracines technologijas: klientų aptarnavimą, sutartis, sudaromas darbų atlikimo pagrindu, konkurenciją, rinkos lengvatas ir dereguliaciją.
„Naujojo viešojo valdymo“ tikslas
Pagerinti socialinius ryšius, pilietinį dalyvavimą, bendradarbiaujantį veikimą ir abipusę paramą bei įtaką.
„Naujojo viešojo valdymo“ objektas
Klientas, nes tų valdžių, kurių varomoji jėga yra klientas, turi atidžiai jų klausytis, valdžios turi sukurti tarp paslaugų teikėjų konkurenciją, turi teikti ištekliais, kuriais klientai galėtų naudotis rinkdamiesi paslaugų teikėjus.
Atsiradimo pagrindas
„Naujojo viešojo valdymo atsiradimui reikšmės turėjo fiskalinės aštuntojo dešimtmečio krizės, kurių siekis buvo sukurti valdžią, kuri „dirbtų geriau ir kainuotų mažiau“. Tuo pačiu metu valstybių vadovai, kuriems rūpi atskaitingumas ir didelis našumas, ėmėsi pertvarkyti savo biurokratines agentūras, naujai apibūdinti organizacijų misiją, supaprastinti agentūros veiklos procesus ir decentralizuoti sprendimų priėmimą.
Hierarchinis valdymas iš dalies turi būti pakeistas horizontaliais ryšiais tarp institucijų ir centrinės vyriausybės galių apribojimu. Didesnis valdymo funkcijų decentralizavimas suteikia daugiau atsakomybės vietiniai valdžiai ir kitoms decentralizuotoms viešosios valdžios struktūroms.
Naujosios valstybės reformų diegimas dešiniajame sektoriuje sukuria kolektyvinių sprendimų priėmimo sistemą. Priimant ir įgyvendinant sprendimus, dalyvauja įvairios decentralizuotos viešosios valdžios institucijos, socialiai atsakingas privatus verslas, nevyriausybinės organizacijos, pilietinės bendruomenės, vykdomos konsultacijos tarp šių organizacijų.
Turbūt geriausias naujojo viešojo valdymo pavyzdys tarptautiniame kontekste yra Naujosios Zelandijos administracinė reforma. Bandydama sukurti efektyvesnes viešąsias organizacijas, vyriausybė privatizavo esmines valstybės funkcijas ir pertvarkė personalo sistemą. Kad vyriausieji pareigūnai labiau orientuotųsi į darbo atlikimą, įdiegė naują metodą valdžios agentūrų produktyvumui ir efektyvumui išmatuoti, ir taip pertvarkė departamentines sistemas, kad jos atspindėtų valdžios įsipareigojimą atsiskaityti (Boston, 1996).
Naujosios Zelandijos reformų efektyvumas, panašiai kaip analogiškos veiklos Kanadoje, Didžiojoje Britanijoje ir Jungtinėse Valstijose, viso pasaulio valdžios įspėja, jog ieškoma naujų standartų ir diegiami nauji vaidmenys.
Romualdas Kurila
Romualdas Kurila (g. 1945 m. liepos 15 d. Kaptoriūnuose, Pastovių rajonas, Baltarusija) – Lietuvos inžinierius mechanikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1968 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1983 m. technikos mokslų daktaras. 1996 m. stažavo Lulea, 2001 m. Chalmerso (Švedija) ir Vienos m. (Austrija) technologijos universitetuose.
1970–1973 m. Metalo pjovimo staklių instituto Vilniaus filialo vyresnysis inžinierius, 1973–1985 m. Kauno politechnikos instituto mokslinio centro „Vibrotechnika“ vyresnysis mokslo darbuotojas. Nuo 1985 m. KPI (nuo 1990 Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, 1985–1996 m. Darbų saugos katedros vedėjas, nuo 1991 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys – netiesiniai reiškiniai sąveikaujant vibruojantiems kūnams, labai tikslios ultragarsinės pavaros, vibraciniai mechanizmai, triukšmo ir vibracijų mažinimo būdai, darbo aplinkos įtaka žmogaus sveikatai, vibracijų, triukšmo įtaka žmogaus reakcijoms, jų trukmei, klaidų skaičiui, judesio tikslumui. Sukurta triukšmo ir vibracijų priemonė, kuri leido 78 kartus sumažinti statinio vibraciją. 119 išradimų, iš jų 7 patentuoti, autorius.
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro didysis kryžius
thumb|167px|Ordinas. thumb|81px|Juostelė.
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro didysis kryžius, iki 2002 m. Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro didysis kryžius – aštuntas pagal svarbą Lietuvos valstybės apdovanojimas, kuriuo Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu apdovanojami nusipelnę Lietuvai asmenys, pasižymėję uoliu ir sąžiningu darbu valstybinėje tarnyboje ar visuomeninėje veikloje. Šiuo ordinu gali būti apdovanojami ir užsienio valstybių piliečiai. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino šventė yra Vasario 16-oji – Lietuvos valstybės atkūrimo diena.
Aprašas
Ordino ženklai numeruojami. Apdovanojimo ženklo numeris įrašomas į apdovanotam asmeniui įteikiamą ordino diplomą. Ordinais apdovanojama nuosekliai – pradedant nuo žemiausio laipsnio: Riterio, Karininko, Komandoro, Komandoro didžiuoju ir Didžiuoju kryžiais.
Kandidatus apdovanoti ordinu teikia: Seimo Pirmininkas ir jo pavaduotojai, Ministras Pirmininkas, Vyriausybės nariai. Teikimai ordinų kancleriui pristatomi ne vėliau kaip prieš du mėnesius iki apdovanojimo dienos. Juose pateikiama kiekvieno kandidato biografija, nuopelnų aprašymas, duomenys apie ankstesnius valstybės apdovanojimus, nurodymas, kokiam apdovanojimui pristatoma, taip pat asmens tapatybę patvirtinančio dokumento kopija.
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro didysis kryžius nešiojamas ant 40 mm pločio kaklo kaspino, kuris rišamas ant kaklo. Vyrai šio laipsnio kryžių nešioja taip: ordino kaspinas rišamas po marškinių apykakle, o pats kryžius kabo tiesiai po kaklaraiščio mazgu. Moterys ordino kryžių nešioja ant to paties pločio kaspino kokardos, prisegtos kairėje krūtinės pusėje (tam tikrais atvejais moterys šio laipsnio kryžių gali nešioti ir ant kaklo). Ordino žvaigždė segama kairėje krūtinės pusėje
Ordino kavalieriai
Iki 2006 m. gruodžio 12 d. ordinu buvo apdovanoti 192 asmenys. Pirmieji 39:
Dakaro regionas
Dakaro regionas  – vienas iš 11 Senegalo regionų, esantis šalies vakaruose, Žaliajame kyšulyje. Administracinis centras – Dakaras.
Administracinis suskirstymas
Regionas padalintas į 4 departamentus:
Dragočių miškas
Dragočių miškas – miškas Šilų seniūnijoje, Jonavos rajone. Išsidėstęs į šiaurės rytus nuo Jonavos ir Šilų ir į pietvakarius nuo Panoterių. Miške auga pušys, beržai ir kiti medžiai.
Priklauso Jonavos miškų urėdijai, Jonavos girininkijai.
Per mišką nutiestas kelias.
Kervėkštas
Kervėkštas – upelis pietryčių Žemaitijoje, pietvakarinėje Raseinių rajono savivaldybės teritorijos dalyje, kairysis Tramalko intakas.
Vandentakio kodas 16010755.
Geografija
Ištakos yra Pavailabių kaimo pietrytinėje dalyje, 0,48 km į pietryčius nuo kelio Aleknai–Vailabai. Teka atvira vietove pietvakarių kryptimi, Vailabų kaime darydamas lankstą į šiaurę. Didžioji vagos dalis ištiesinta, paversta melioracijos kanalu, tik ties žiotimis išlikusi natūrali upelio kilpa. Į Tramalką įteka 1,6 km nuo jo žiočių, Vailabų centrinėje dalyje, 0,37 km į šiaurę nuo kaimo kryžkelės.
Kemsa
Kemsa (Atrichum) – (Polytrichales) eilės gegužlinių (Polytrichaceae) šeimos augalų gentis.
Stiebas status. Lapai lancetiški, dažniausiai banguoti.
Auga netankiomis vejomis.
Lietuvos rūšys
Žinomos 3 rūšys, iš jų:
Bristolio įlanka (Aliaska)
thumb|250px|Įlanka žemėlapyje
Svarbiausios pakrančių gyvenvietės: Dilingamas, King Salmonas, Naknekas.
thumb|left|250px|Įlankos pakrantės
Lisa De Leeuw
Liza Di Lieu (, tikrasis vardas – Lisa Trego; g. 1958 m. liepos 3 d. Moline, JAV) – buvusi pornografinių filmų aktorė, 1978–1987 m. vaidinusi daugiau kaip 100 juostų ir įtraukta į AVN bei XRCO Šlovės galerijas.
Biografija
Baigusi mokyklą Liza įsidarbino naudotas mašinas parduodančioje kompanijoje, o jos tuometis draugas – vietiniame kino teatre, demonstruojančiame filmus suaugusiems. Netrukus jie nusprendė persikelti į Los Andželą, kur matė daugiau užsidirbti pinigų. 1978 m. rugpjūtį Liza ėmė dirbti modeliu vyrų žurnalams. „- Nežinojau, kad reikės pozuoti apsinuoginus, bet mano krūtinė buvo tokia didelė, kad jiems nerūpėjo, kad turiu šiek tiek antsvorio. Dirbau kiekvieną mėnesio dieną; jie padarė tiek foto sesijų žurnalams, jog atrodė, kad mano atvaizdai yra visur. Kažkas pasakė, kad galėčiau uždirbti gerus pinigus pornografijoje ir aš nutariau pamėginti.“
Nepaisant to, svorio problema kankino ją visą laiką: būdama 165 cm ūgio ji svėrė ne mažiau kaip 60 kg. Nors filmuose ji paprastai atlikdavo ne pagrindinius vaidmenis ir nebuvo laikoma žvaigžde kaip Seka, Anetė Heven ar Veronika Hart, vis dėl to buvo žinoma ir mėgstama aktorė, o labiausiai ją garsino filmų serija „Swedish Erotica.“ Liza niekada nebuvo padariusi pertraukos savo karjeroje: „- Tikrai nežinau kodėl tai tęsiau. Manau, tai dėl to, kad atlygis buvo geras ir man patiko pati vaidyba.“
1979 m., filmuojant „Pro-Ball Cheerleader“, Liza susirgo plaučiu uždegimu, nes daugiau kaip 3 valandas turėjo kęsti filmavimą lietuje.
Jos vaikinui Dougui, su kuriuo ji atvyko į Los Andželą patiko stebėti Lizos filmus ir jis pats mėgino aktoriaus karjerą, tačiau šeima nežinojo apie tikrąją jos veiklą.
1981 m. Liza pelnė pirmą apdovanojimą, bet neteikė tam didelės reikšmės, nes nebuvo pakviesta į ceremoniją ir apie nominaciją sužinojo faktui įvykus.
1982 m. ji vaidino „B“ kategorijos filme „It’s Called Murder, Baby“, kuris vėliau buvo sumontuotas kaip pornografinis ir pavadintas „Dixie Ray, Hollywood Star“.
Tuo laiku Liza ir Dougas susituokė, tačiau 1984 m. santuoka iširo. Vėliau ji dar kartą ištekėjo, tačiau apie jos vyrą žinoma tik tiek, kad jis muzikantas.
Devinto dešimtmečio viduryje, ypač po skyrybų, Liza priaugo daug svorio ir režisieriai ėmė ją kviesti tik epizodiniams, daugiausia be sekso vaidmenims. Pamažu ji grįžo į pornografiją ir kartu su Džinder Lyn prodiusavo keletą filmų. Tuo laikotarpiu vyko pornografinių filmų perėjimas nuo kino prie video formato, drastiškai sumažėjo biudžetai, dingo scenarijai, o atsiradusios naujos aktorės ėmė stumti iš rinkos vyresniąsias. Vykstant šiai pornografijos transformacijai, Liza pamažu pasitraukė iš viešumos.
Gandai apie mirtį
2003 m. pasirodė informacija, kad Liza, būdama 35, 1993 m. lapkričio 11 d. mirė nuo AIDS. Buvo manančių, kad ji užsikrėtė nuo aktoriaus John Holmes, kuris nuo šios ligos mirė 1988 m., tačiau tai mažai tikėtina, nes jiedu kartu filmavosi 1981 m., o asmeniniame gyvenime nepalaikė jokių santykių. Labiau tikėtina, kad šia liga Liza galėjo užsikrėsti per švirkštus, nes karjeros pabaigoje jau buvo žinoma apie jos priklausomybę nuo narkotikų.
Vis dėlto buvęs režisierius David Jennings bei dar keletas šaltinių tvirtina, kad šis gandas apie Lizos mirtį buvo paskelbtas sąmoningai jos aplinkos žmonių, kad padėtų aktorei išvengti viešumo ir ji nebūtų atpažįstama realiame gyvenime. Spėjama, kad ji kartu su šeima gyvena Aševilyje, Šiaurės Karolinoje.
Algirdas Alfonsas Pekeliūnas
Algirdas Alfonsas Pekeliūnas (1933 m. rugpjūčio 28 d. Kvietiniškyje, Rokiškio valsčius – 2018 m. gruodžio 8 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, leidėjas, vertėjas.
Biografija
Mokėsi Kazliškio pradžios mokykloje ir Rokiškio Juozo Tumo-Vaižganto gimnazijoje. 1956 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistikos studijas. 1956–1957 m. Mažeikių rajono laikraščio „Komunistinis rytojus“ laiškų skyriaus vedėjas. 1957–1958 m. Šilutės rajono laikraščio „Leninietis“ korespondentas. 1958–1961 m. LLKJS Šilutės rajono komiteto I sekretorius. 1961–1962 m. Tauragės rajono laikraščio „Tarybinis žodis“ redaktorius. 1963–1966 m. Jurbarko rajono laikraščio „Šviesa“ redaktorius.
1966-1968 m. mokėsi Maskvos aukštojoje partinėje mokykloje prie SSKP CK. 1968–1972 m. LKP CK spaudos sektoriaus instruktorius. 1972–1992 m. LSSR valstybinio leidyklų, poligrafijos ir knygų prekybos reikalų komiteto „Vagos“ leidyklos direktorius. 1993–1999 m. Lietuvos mokslų akademijos leidyklos „Academia“ direktoriaus pavaduotojas, „Vilties“ spaustuvės leidybos, Informacijos instituto leidybinio skyriaus vedėjo pavaduotojas.
Išvertė per 10 knygų, sudarė apybraižų apie socialistinio darbo didvyrius rinkinį „Gyvenimo egzaminas“ (1972 m.).
Palaidotas Rokantiškių kapinėse.
Oahu
300px|thumb|right|Vaikiki paplūdimys saulei leidžiantis Oahu (kai kada lietuviškuose šaltiniuose Oahus) – trečioji pagal dydį ir tankiausiai gyvenama vulkaninės kilmės Havajų sala.
Priklauso JAV Havajų valstijai, pietinėje salos pakrantėje įsikūrusi ir valstijos sostinė Honolulu.
Svarbiausi duomenys
thumb|right|300px|Hawaii Kai gyvenvietė
Geologija
Salą suformavo du vulkaniniai skydai - Vaianae ir Koolau. Iš esmės visas Oahu reljefas yra šių dviejų ugnikalnių veiklos padarinys. Vaianae iškilo prieš ~3,9 mln. metų ir nurimo prieš ~2,5 mln. m. Šiuo metu erozijos stipriai paveikti Vaianae fragmentai sudaro vakarinę Oahu salos dalį. Koolau išsiveržė prieš 2,5 mln. m., augdamas iškilo iki vandens paviršiaus, o prieš 1,7 mln. metų pasiekė apie 3 km aukštį ir nurimo (dėl erozijos poveikio liko tik 960 m). Rytinis Koolau pakraštys su visa kaldera nuslinko į vandenyną, palikdamas dabartinę Koolau kalnų grandinę, o nuslinkusios uolienos guli išsibarsčiusios vandenyno dugne į rytus nuo Oahu. Prieš 500 000 metų Koolau vėl pradėjo veržtis ir nurimo maždaug prieš 32 000 m.
Sala yra aktyvioje tektoninėje zonoje, todėl čia gana dažnai juntami žemės drebėjimai.
Istorija
Polineziečių legendos byloja, kad Oahu buvo pirmoji iš Havajų salų, kurioje išsilaipino jų protėviai. Ji taip pat buvo pirmoji, kurią 1778 m. sausio 18 d. pamatė kapitono Džeimso Kuko įgula trečiosios ekspedicijos metu (bet išsilaipino Kauai).
Antrojo Pasaulinio karo metais karo veiksmai Ramiajame vandenyne prasidėjo būtent Oahu, kai 1941 m. gruodžio 7 d. Japonijos aviacija ir povandeniniai laivai netikėtai užpuolė Perl Harbore dislokuotą JAV Ramiojo vandenyno laivyną ir padarė amerikiečiams milžiniškų nuostolių. right|300px|thumb|Hanauma įlanka Oahu yra patrauklus turizmo centras, kasmet saloje apsilanko virš 5 mln. turistų. Šiaurinės salos pakrantės paplūdimiai garsėja didelėmis bangomis, sutraukiančiomis banglenčių sporto mėgėjus iš viso pasaulio. Šioje pakrantėse nufilmuoti garsūs serialai "Dingę" (Lost) ir "Gelbėtojai" (Baywatch).
Deimantų viršukalnė (Diamant Head)
Vulkaninio kūgio, išsiveržusio prieš 200-150 000 metų liekana. Gamtos paminklas. Turistams parengti kopimo takai, galima pakilti keltuvais.
Hanauma įlanka
Vulkaninio kraterio vietoje susiformavusi jūros įlanka, įsiterpusi į Oahu pietrytinę pakrantę rytuose nuo Honolulu. Kasmet čia apsilanko apie trys milijonai turistų. Gamtos draustinis. Čia auga ir bręsta žaliųjų vėžlių (Chelonia Mydas) jaunikliai, išsiperėję Prancūzų fregatų seklumos paplūdimiuose, gausu papūgžuvių.
Vaikiki
Garsus paplūdimys pietinėje Oahu pakrantėje, šalia Honolulu. Daug viešbučių, klesti turizmo industrija. Siekiant pagausinti smėlio kiekį, 1920-30 metais čia buvo baržomis plukdomas Kalifornijos paplūdimių smėlis.
Šventyklų slėnis
Slėnis rytinėje Oahu dalyje, prie Kaneohe miestelio, kuriame XX a. septintajame dešimtmetyje įkurtos kapinės, pastatytos budistų ir krikščionių šventyklos.
Goricija
Goricija  – miestas Italijoje, autonominiame Friulio–Venecijos Džulijos regione, Goricijos provincijos sostinė. Miestas yra Julijos Alpių šlaite, netoli Slovėnijos sienos. Tai vietinis turizmo, pramonės ir verslo centras. Nuo 1947 m. kitoje dabartinės Italijos-Slovėnijos pusėje susikūrė Naujosios Goricijos miestas: visas regionas buvo Italijos ir Jugoslavijos pretenzijų objektas ir kai buvo galiausiai nubrėžtos sienos Naujoji Goricija atsidūrė Jugoslavijos pusėje. Abi Goricijos ir Šempeter-Vrtojba nuo 2011 m. gegužės sudarė bendrą metropolijos zoną, kurią valdo bendra taryba.
Ula (Dauguva)
Ula  – upė Baltarusijoje, Vitebsko srityje; kairysis Dauguvos intakas. Išteka iš Lepelio ežero, teka į rytus, po santakos su Lukomka ir Usveika, už Čašnikų, pasuka į šiaurę. Įteka į Dauguvą ties Ulos miesteliu.
Goricija
Goricija yra Isonco ir Vipavos slėnių susijungime. Šalia šios lygumos yra Kolijo kalvos, žinomos dėl savo vyno. Šiaurėje stovintys kalnai apsaugo miestą nuo Bora vėjo, kuris veikia aplinkines sritis. Taip Goricija išlaiko švelnų viduržemio klimatą ir pritraukia poilsiautojus.
Ula (Dauguva)
Pagrindiniai intakai – Lukomka, Usveika, Svečianka. Plotis apie 30 m, vietomis iki 50 m, salpa iki 100 m, žemupyje iki 400 m.
1564 m. sausio 26 d. prie Ulos žiočių įvyko Ulos mūšis.
Goricija
Miesto pavadinimas tikriausiai kilo nuo slovėniško žodžio gorica, kuris reiškia „maža kalva“. Tai labai dažnas vietovardis slovėnų gyvenamuose rajonuose.
Istorija
Goricija atsirado kaip sargybos bokštas ar priešistorinė pilis Isonco upės brastoms kontroliuoti. Iš pradžių atsirado mažas kaimelis netoli Via Gemina romėnų kelio, kuris jungė Akvilėją ir Emoną (dabar Liubliana). Goricijos vardas pirmąkart paminėtas 1001 m. balandžio 28 d. dokumente, kuriame Šventosios Romos imperatorius Otonas III dovanoja Goricijos kaimą ir pilį Akvilėjos patriarchui Jonui II ir grafui Epenšteinui iš Friulio.
Grafas Meinhardas, kilęs iš Bavarijos, save vadino Goricijos grafu nuo 1127 m. Per keturis šimtus metų grafystės ribos dažnai keitėsi dėl karų su Akvilėja ir kitomis grafystėmis. Nuo XI a. Goricija turėjo du plėtros branduolius: politiškai svarbią pilį viršuje ir verslų kaimą apačioje.
1500 m. Goricijos grafai išmirė ir grafystė atiteko Habsburgams po trumpos Venecijos respublikos okupacijos 1508 ir 1509 m. Po truputį Goricija tapo daugiataučiu komerciniu miestu, kur buvo kalbama vokiškai, slovėniškai, itališkai, venecijietiškai, friuliškai.
XVI a. vidury Goricija buvo svarbus protestantizmo centras, bet amžiaus pabaigoje paėmė viršų Janez Tavčar vadovaujami katalikai. Jis pakvietė į miestą Jėzuitus, kurie nuo to laiko vaidino svarbų vaidmenį kultūriniame miesto gyvenime. 1751 m. atsirado Goricijos archivyskupystė. Čia buvo perkeltos brangenybės iš Akvilėjos.
1861 m. atsirado Goricijos ir Gradiskos grafystė, kuriai suteikta didelė autonomija. Nors kartais mieste pasitaikydavo įtampa tarp slovėnų ir italų, klestėjo abi tautos.
1915 m. gegužės 24 d. prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, kalvose į vakarus nuo Goricijos prasidėjo mūšiai tarp italų ir austrų. Miestas smarkiai nukentėjo, dauguma gyventojų buvo evakuota 1916 m. pradžioje. Italijos armija įžengė į miestą po Šeštojo Isonco mūšio 1916 m. rugpjūtį, bet po Kaporeto mūšio 1917 m. spalį ir lapkritį Centrinių valstybių sąjunga nustūmė italus už Pjavės upės.
Po Kaporeto mūšio miesto gyventojai pasidalino: slovėnų nacionalistai norėjo pusiau nepriklausomos Jugoslavijos, valdomos Habsburgų, friulų konservatoriai siekė, kad Rytų Friulis įeitų į Austrijos Federacijos sudėtį, o italų iredenistai reikalavo Goricijos prijungimo prie Italijos. Po karo slovėnai įkūrė Slovėnų, Kroatų ir Serbų valstybę, o friulai toliau reikalavo iš austrų autonomijos. 1918 m. lapkritį italų kariai vėl užėmė Goriciją ir panaikino abiejų tautų politinę įtaką mieste.
Pirmais italų okupacijos metais Goricija priklausė Julijos markai (1918–1919 m.), o 1920 m. tapo Italijos dalimi. 1924 m. miestas prijungtas prie Udinės provincijos (tada vadinosi Friulio provincija). Valdant fašistams buvo uždrausta slovėnų kalba. Kaip atsakas buvo įkurtos antifašistinės slovėnų organizacijos (pvz.: TIGR). Daug slovėnų bėgo į Jugoslaviją ar Pietų Ameriką, ypač Argentiną. Po Italijos paliaubų 1943 m. rugsėjį miestą išvadavo slovėnų partizanai, bet greitai užėmė Vokietijos naciai. Po trumpo jugoslavų partizanų valdymo 1945 m. Goricija atiteko sąjungininkams.
1947 m. rugsėjo 15 d. Goricija tapo Italijos dalimi, bet Jugoslavijai atiteko keli rajonai Gorijos savivaldybėje. Jugoslavijai teko prieškario Goricijos provincijos apie pusę ploto ir 20% gyventojų. Valstybių siena ėjo vos ne per miesto centrą ir daug monumentų atsidūrė Jugoslavijoje, kuri nusprendė pastatyti Naująją Goriciją 1948 m.
Nors miesto padalinimas buvo lyginamas su Šaltojo karo Berlynu, Italija ir Jugoslavija nesipyko dėl miesto, o palaikė draugiškus santykius, kurie išliko ir po Jugoslavijos žlugimo 1991 m.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Goricija yra užmezgusi partnerystės ryšius:
Čirčikas (upė)
Čirčikas  – upė Uzbekistane, Taškento srityje; Syrdarjos dešinysis intakas. Susidaro sutekėjus Čatkalo ir Pskemo upėms, prasidedančioms vakarų Tianšanyje. Teka pietvakarių kryptimi, pirmuosius 30 km kanjonu, vėliau lyguma. Įteka į Syrdarją netoli Činazo.
Pačiame aukštupyje upė patvenkta, susidaręs Čarvako tvenkinys. Upės vanduo naudojamas drėkinimui, įrengta nutekamųjų kanalų sistema. Čirčiko slėnyje įsikūrę miestai yra Gazalkentas, Čirčikas ir Taškentas.
Klebiškio piliakalnis
Klebiškio piliakalnis su gyvenviete, žinomas ir Pakiauliškio vardu – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 22588) Prienų rajono savivaldybės teritorijoje, Klebiškio kaime, Šilavoto seniūnija. Pasiekiamas važiuojant Klebiškio vakariniu pakraščiu einančiu keliu į šiaurę, yra kairėje vakaruose nuo kelio, už 30 m neprivažiavus jo posūkio į dešinę. Šalia stovi Klebiškio koplyčia.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Kiauliškės dešiniajame krante. Išliko tik piliakalnio pylimas ir griovys, o į šiaurės vakarus nuo jų buvusi aikštelė nuplauta upelio. Duomenų apie jos dydį ir formą nėra. 13 m pločio pylimas iškilęs 20 m virš upelio. Jo 7 m aukščio išorinis rytinis šlaitas leidžiasi į 14 m pločio, 2 m gylio griovį, kurio dalis išlikusi ir piliakalnio pietvakarių papėdėje. Pylimo vakarinė – šiaurės vakarų dalis nuslinkusi, šiaurės vakarų ir pietryčių šlaitai eroduoja. Šiaurės vakarų šlaite, 30-40 cm gylyje matyti iki 20 cm skersmens akmenys, molis. Pylimo šiaurės vakarų šlaitas apaugęs lapuočiais, vakarinis šlaitas nukirstas, kiti šlaitai dirvonuoja.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 41 000 m².
Tyrimai
1953 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Jonas Basanavičius spėjo čia buvus Vaiguvos pilį.
Rytinėje papėdėje, 3,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta brūkšniuotos, lygios, grublėtos ir žiestos keramikos, šlako.
Jadvyga Pekarskaitė
Jadvyga Pekarskaitė-Karaliūnienė (g. 1957 m. lapkričio 1 d. Trakų rajonas) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė.
Biografija
1976 m. baigė Aukštadvario vidurinę mokyklą, 1981 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę.
1981–1992 m. laikraščio „Jonavos balsas“ korespondentė, pramonės skyriaus vedėja, atsakingoji sekretorė, redaktoriaus pavaduotoja, 1991–1992 m. – laikraščio redaktorė. Daugiausia rašė gamybos bei ekonomikos temomis, spausdino reportažus. Nuo 1992 m. dienraščio „Lietuvos rytas“ redakcijos Kauno skyriaus korespondentė, nuo 1995 m. dienraščio „Lietuvos rytas“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotoja. Daugiausia rašo teisėsaugos klausimais. Nuo 2010 m. dienraščio „Laikinoji sostinė“ redaktorė.
Manus
Manus ( – „žmogus“) – hinduizmo mitologijoje žmonijos pirmtakas.
Apie Manų
Puranose jau galima suskaičiuoti 14 manų: septynis buvusius ir septynis būsimus. Iš kiekvieno jų užgimė žmonija tam tikru pasaulio periodu – manvantaroje („Manaus periode“), kuris trunka 71 mahajugą, arba 306 720 000 „žmonių“ metų (žr. juga).
Pirmas iš 14-os Manų – Manus Svajambhūva, Svajambhaus („pats savaime esantis“, t. y. Brahma) ir jo žmonos Šatarupos sūnus. Pagal kitą versiją Svajambhū pasidalino į vyrišką ir moterišką puses, iš kurių gimė Viradžas, o Viradžas susilaukė Manaus Svajambhūvo (plg. su kabalistiniu ir bibliniu Adomu).
Manus Svajambhūva, viešpatavęs kritajugos epochoje, sukūrė septynis Pradžapačius, arba didžiuosius rišius. Iš likusių 13-os Manų dažniausiai žinomi:
Manui priskiriamas indų teisinis kodeksas Manusmriti (Manava dharmašastra).
Padavimai
Su 7-uoju Manumi, Vaivasvata, susijusi senovės indų legenda apie potvynį, panaši į šumerų, graikų ir semitų mitus. Pirmą kartą legenda buvo aprašyta „Šatapatha Brahmanoje“ (I 8, 1): vienąkart ritualinio apsiplovimo metu į Manaus rankas papuolė žuvytė (Matsja). Žuvytė paprašė Manų užauginti ją, už ką ji atsidėkosianti ir išgelbės jį nuo besiartinančio potvynio. Kai ji tapo didele žuvimi, Manu paleido ją į marias ir, pagal jos patarimą, susirentė laivą. Netrukus prasidėjo potvynis; Manus pririšo laivą prie atplaukusios žuvies rago, ir ji atplukdė jį prie šiaurėje esančio, vienišo tarp vandenų, kalno. Po kurio laiko, potvynio vanduo atslūgo, nusinešdamas visą gyvybę, ir Manus pasiliko žemėje vienas. Jis paaukojo dievams auką, ir iš šios aukos užgimė mergina – Ila (kitaip, Ida). Ila tapo jo žmona, ir nuo jos susilaukė palikuonių – sukūrė žmonijos priedermę, vadinamą „iš Manaus gimę“ (manuṣya, manujā).
„Mahabharatoje“ (III 185) žuvis, išgelbėjusi Manų, – Brahmos įsikūnijimas, o laive kartu su Manumi plaukė ir 7 rišiai. Pagal kitą versiją žuvis – Višnaus avatara Matsja, ir jis gelbėja ne tik Manų, bet ir daugybę gyvų būtybių bei augalų sėklų.
1041 m.
1041 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Stasys Ruzgaila
Stasys Ruzgaila (1922 m. gruodžio 22 d. Pelėkiuose, Darbėnų valsčius, Kretingos apskritis – 2019 m. sausio 15 d.) – Lietuvos pedagogas, krepšinio treneris, Kretingos rajono garbės pilietis.
Biografija
Užaugo Palangoje. Nuo 1931 m. mokėsi Palangos pradžios mokykloje, nuo 1934 m. gimnazijoje, 1939–1943 m. Šventosios Vytauto Didžiojo gimnazijos Palangos skyriuje. Susitikimas su Feliksu Kriaučiūnu ir Pranu Lubinu paskatino domėtis krepšiniu. Su kitais vaikinais subūrė Palangos krepšinio komandą „Švyturys“, kuri 1942–1944 m. buvo stipriausia Vakarų Lietuvoje.
1943–1945 m. medžio apdirbėjas Palangos lentpjūvėje. 1945–1947 m. Kretingos apskrities sporto komiteto pirmininkas. 1947–1951 m. neakivaizdiniu būdu studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute. 1947–1967 m. Kretingos I-os vidurinės mokyklos fizinio lavinimo mokytojas.
Bendradarbiavo laikraščiuose „Sportas“, „Švyturys“, „Pajūrio naujienos“.
Nuo 2008 m. Kretingos sporto mokykla rengia tradicinius Lietuvos nusipelniusio krepšinio trenerio Stasio Ruzgailos vardo turnyrus.
Rugiagėlė
Rugiagėlė (Centaurea cyanus) – astrinių (Asteraceae) šeimos pogentė, priklausanti bajorių (Centaurea) genčiai. Lietuvoje dar vadinama vasilka, vosilka. Yra apie 30 rūšių.
Lotyniškas vardas augalui suteiktas pagal kentaurą Cheironą, kuris rugiagėlių žiedų nuoviru išsigydė žaizdą, kai Achilas jį sužeidė Hidros krauju užnuodyta strėle. Romėnų derliaus deivė Cerera vaizduota su rugiagėlės žiedu plaukuose.
Augavietės ir paplitimas
Šiuo metu natūraliai paplitusi Europoje ir Vakarų Azijoje. Rugiagėlė nebuvo Vidurio Europos vietinis augalas. Kilusi iš Viduržemio jūros regiono pietrytinės dalies. Iš ten po Europą išplito greičiausiai su grūdinėmis kultūromis. Rugiagėlės kartu su grūdais įvežtos bei auga ir visuose kituose žemynuose, galbūt išskyrus Afriką.
Auga javų pasėliuose, daugiausia žiemkenčiuose, dirvonuose, rečiau kitose laukų kultūrose ir pakelėse, mėgsta lengvas dirvas. Dėl eutrofikacijos (per didelio laukų tręšimo) daugelyje šalių laukuose buvo pradėjusi nykti.
Aprašymas
thumb|260px|Rugiagėlės žiedas
Vienametis, rečiau daugiametis augalas. Iki 70 cm aukščio stiebas šakotas, briaunotas. Lapai pailgi, į pamatą siaurėjantys, kiek pilkšvi, apaugę plaukeliais. Dauginasi sėklomis. Žiedai mėlyni (tiesa, retkarčiais pasitaiko baltų ar rausvų). To paties graižo žiedai skirtingi. Išorinio rato žiedai stambūs, piltuvėlio pavidalo, belyčiai, jų paskirtis – vilioti vabzdžius, o graižo viduryje žiedai siauri, vamzdiški, dvilyčiai, jie brandina vaisius. Visus šiuos mėlynus žiedelius apgaubia žalia pailga skraistė. Žydi pavasarį ir vasarą (gegužės - rugsėjo men., Lietuvoje nuo birželio iki rugsėjo ). Mėgsta lengvas, mažai maistinių medžiagų turinčias dirvas.
Žieduose yra nektaro, juos lanko ir apdulkina bitės bei kamanės. Vaisiukai apaugę šiurkščiais plaukeliais, turi neilgus skristukus, juos platina vėjas ir gyvūnai, o dažniausiai patenka į dirvą su javų grūdais.
Rugiagėlė žinoma kaip rugių ir žiemkenčių piktžolė, stelbianti kultūrą.
Panaudojimas
Kaip dažinis ir vaistinis augalas ji yra naudinga, žiedai naudojami farmacijoje. Nors tiesioginis gydomasis rugiagėlių poveikis nėra įrodytas, jos naudojamos gydant uždegimus, odos paraudimus. Žiedai dažo mėlyna spalva verpalus, audinius. Retkarčiais naudojama kosmetikoje. Bitininkystėje vertinamos kaip dėl didelio cukraus kiekio nektare (34 %).
Rugiagėlių žiedai dedami į kai kuriuos arbatos mišinius dėl grožio, pvz., mišinys Lady Grey.
Austrija
XIX a. pabaigoje rugiagėlė tapo vokiečių nacionalinio judėjimo simboliu. Šio judėjimo dalimi buvo vadinamasis Šionererio judėjimas Austrijoje. Šionererio partija Vokiečių Sąjunga (Alldeutsche Vereinigung), kuriai buvo būdingos antisemitinės ir vokiečių tautos suvienijimo idėjos, rugiagėlę laikė vokiečių ištikimybės simboliu. Kadangi judėjimas pasisakė už Austrijos-Vengrijos valstybės likvidavimą ir prisijungimą prie vokietijos imperijos, Austrijos pareigūnai rugiagėlės nešiojimą laikė "išdavikišku" ir už tai baudė.
Švedija
Švedijoje rugiagėlė yra Esterjotlando provincijos gėlė, XIX a. pabaigos judėjimo dėl balsavimo teisės ženklas, o šiais laikais liberalų partijos simbolis. Panašius partijų simbolius naudoja jos broliškosios partijos Alandų salose ir Suomijoje.
Estija
Rugiagėlės nuo 1968 m. yra nacionalinis Estijos augalas. Rugiagėlė taip pat yra Estijos konservatyviosios liaudies partijos - EKRE simbolis.
Prancūzija
Prancūzijoje Bleuet de France („Prancūzijos rugiagėlė“) yra daugybės karo, ypač abiejų pasaulinių karų, aukų atminimo simbolis. Nešiojantys šį simbolį solidarizuojasi su veteranais, našlėmis ir našlaičiais.
2018 m. Prancūzijos centrinis bankas išleido 2 eurų atminimo monetą Le Bleuet de France, fleur de mémoire et solidarité 1918–2018, kurios pagrindinis motyvas yra geometriškai stilizuota rugiagėlė.
Brynco ežeras
Brynco ežeras yra Šveicarijoje, Berno kantone.
Interlakeno (Interlaken) miestas ir Mateno (Matten) bei Unterzeeno (Unterseen) komunos išsidėstę pietvakarinėje ežero pusėje.
Brynco ežeras yra gilioje dauboje; jis negilus, jo krantai statūs. Ežero ilgis – 14 km, plotis – 2,8 km. 250 m nuo Izeltvaldo yra vienintelė ežero sala, vadinama „sraigių sala“ (Schneckeninsel).
Per Brynco ežerą teka Arė. Palikusi Brynco ežerą, Arė tuoj pat įteka į Tūno ežerą, kuris anksčiau buvo Brynco ežero dalis. Į patį ežerą įteka daug nedidelių upelių.
Brynco ežeras nėra žuvingas. Nepaisant to, 2001 m. jame buvo pagauta 10 000 kg žuvies.
Nuo 1839 m. Brynco ežere vykdoma laivyba. Šiuo metu ežeru plaukioja penki keleiviniai laivai.
Audimas
thumb|Audimo staklės thumb|Audiniai thumb|Lininis audinys thumb|Audiniai lovai thumb|Audiniai Audimas – audinio gaminimas iš siūlų audimo staklėmis tam tikra tvarka supinant dvi statmenas siūlų sistemas – išilginę (metmenis) ir skersinę (ataudus). Audinio savybes, išvaizdą ir raštą (naudojant ir skirtingų spalvų siūlus) lemia siūlų supynimo tvarka, arba pynimas.
Technologija
Pagal norimą pynimą metmenys suveriami į nytis; jos audžiant tam tikra tvarka periodiškai kilnojamos ir sudaromos žiotys. Pro jas šaudykle, vandens ar oro srautu, iešmais, sviedikliu ir kt. būdais tiesiamas ataudų siūlas; pakeltose nytyse suverti metmenys dengia tiesiamą ataudą, o nuleistose yra po juo. Pratiestas ataudas muštuvuose įstatytu skietu primušamas prie išausto audinio prieaudo. Išausta audinio dalis atitraukiama ir įriečiama į audinio veleną, o nuo metmenų veleno vėl nuvyniojama metmenų. Tokias operacijas atlieka tiek rankinės, tiek mechaninės audimo staklės.
Audžiant staklėmis metmenys tampomi, lankstomi, todėl dyla ir gali trūkinėti. Paprastai metmenų verpalai verpiami iš pakankamai ilgo bei stipraus pluošto ir specialiai apdorojami. Siūlai pervejami į talpesnes, dažniausiai kūgines rites, pašalinant ydingas siūlų dalis. Iš kelių šimtų taip suvytų ričių apmetami metmenų velenai (didelės plačios lygiagrečių vijų ritės) metmenims audimo staklėse tiekti arba metinio velenai (dar didesnės tarpinės ričių pakuotės).
Medvilniniai, lininiai ir cheminio pluošto metmenys po metimo glituojami – specialioje mašinoje suvilgomi klijingų medžiagų tirpalu ir ištempti džiovinami. Paskui jie įriečiami į audimo staklių metmenų veleną. Tokie metmenys daug atsparesni dilimui ir daugkartiniam mechaniniam poveikiui, ne taip trūkinėja. Metmenys veriami vėrimo stovuose (rankiniu būdu) ar automatinėse vėrimo mašinose. Kai pakartotinai ruošiamasi austi to paties užtaisymo metmenimis, jie primazgymo mašina priraišiojami prie staklėse paliktų metmenų galų. Ataudai pervejami į šeivas (šaudyklinėms staklėms) arba į dideles (panašias į metmenų) rites (modernioms bešaudyklėms staklėms). Kartais ataudai suvilgomi specialia emulsija. Labai sukrūs siūlai garinami autoklavuose.
Pramoniniu būdu audžiama audyklose, jos būna arba atskiros, arba tekstilės įmonėje. Audyklos turi dar rūšiavimo ir brokavimo skyrių – jame audiniai valomi, adomi bei rūšiuojami, po to gabenami į dažymo ir apdailos cechus.
Istorija
Austi pradėta neolite iš gyvulinės (vilna), gyvūninės (šilkas) kilmės ir įvairių augalinių pluoštų. Pirmieji audimo įrankiai buvo lentelės su dviem skylutėmis, vėliau keturiomis ar šešiomis. Jas persukant susidaro žiotys, pro kurias peršaunami siūlai. Toks audimas vadinamas vytiniu, juo iki XIX a. taip buvo audžiamos įvairių spalvų ir sudėtingų raštų siauros juostos.
Bronzos amžiuje Vidurio Europoje austa vertikaliosiomis staklėmis, kurių apmatai buvo įtempiami moliniais (kartais ir akmeniniais; Šveicarija) pasvarais. VI a. atsirado audimo manufaktūrų (Konstantinopolis), XVI a.- XVIII a. jos paplito ir Europoje. 1785 m. išradus mechanines audimo stakles, namudinį ir amatininkiškąjį audimą pradėjo stelbti tekstilės pramonė.
Lietuva
Lietuvoje nuo seno austi balti ir spalvoti audiniai. II a.- IV a. kapinynuose randama kanapinių, lininių ir vilnonių audinių, austų dvinytai bei trinytai, nuo IX a.- XII a. ir keturnytai, liekanų. Iš pradžių austa vertikaliosiomis, nuo XIII a. – horizontaliosiomis staklėmis. XIX a. – XX a. viduryje austa pusės rėmo ar pilno rėmo mechaninėmis audimo staklėmis.
Gijos metmenims ir ataudams buvo ruošiamos taip: iš priverptų ričių siūlai nuvejami ant lanksčio, išbalintos ar nudažytos sruogos vytuvais pervejamos ant reketuko (krijelio), o nuo jo ant judamųjų mestuvų. Juos vietoj sieninių pradėta naudoti XIX a. pradžioje. Metmenys į stakles riečiami trise: vienas laiko nuo mestuvų nuimtą pynę, o kiti du riečia. Po to į stakles kabinamos nytys ir į jas veriami metmenys. Suvėrus į nytis veriama į skietą. Baigus verti skietas įstatomas į mintuvus, rišamos pakojos. Ataudams siūlai nuo vytuvų nuvejami į šeivas; jos dedamos į šaudyklę.
Austa senesniųjų kartų tekstilės pavyzdžiu, kurti nauji raštai, t. p. buvo perimama audimo cechų, dvarų manufaktūrų, audimo mokyklų patirtis. XIX a. pab. Vilniuje įsteigus audimo mokyklą imta rengti parodas. Tautodailės tradicijas 1926–1940 m. puoselėjo Žemės ūkio rūmai. Ilgainiui profesionalaus amato reikšmė didėjo, meistrai plėtojo senąsias audimo tradicijas. Liaudies audimo techniką ir būdus tebenaudoja tautodailininkai. 1972 m., 1977 m., 1982 m., 1988 m. Panevėžyje surengtos audėjų dienos.
Juozas Ašembergas
Juozas Ašembergas (g. 1936 m. rugsėjo 13 d. Vainežerio kaime, Lazdijų rajone) – lietuvių diplomatas.
Mokėsi Lazdijų raj. Veisiejų vidurinėje mokykloje.
J. Ašembergas 1995–1997 m. buvo Lietuvos Respublikos Nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Kazachstano Respublikoje.
Simas Jasaitis
Simas Jasaitis (g. 1982 m. kovo 26 d. Vilniuje) – buvęs krepšininkas, žaidęs lengvojo krašto puolėjo pozicijoje. Ilgametis Lietuvos vyrų krepšinio rinktinės žaidėjas, treneris.
Profesionalo karjerą pradėjo 2000 m. Vilniaus „Sakalų“ klube. 2001 m. perėjo į Vilniaus „Lietuvos rytą“, kuriame žaidė iki 2006 m.
2006 m. perėjo į vieną tituluočiausių Europos klubų – „Maccabi“, ir nors šioje komandoje buvo vienas pagrindinių žaidėjų, bet sezonas nebuvo sėkmingas nei komandai, nei asmeniškai pačiam krepšininkui. 2007 m. rugpjūtį krepšininkas perėjo į ACB lygoje žaidžiantį Vitorijos „TAU Ceramica“ klubą. 2008 m. birželio 28 d. klubo prezidentas paskelbė, kad kitą sezoną klube nerungtyniaus Simas Jasaitis. 2008 m. liepą pasirašė 600 tūkst. eurų per sezoną vertės sutartį su Badalonos „Joventut“. 2009 m. liepos 30 d. pasirašė vienerių metų sutartį su Stambulo „Galatasaray Café Crown“ klubu, tačiau sezono pabaigoje nepratęsė sutarties su Turkijos klubu. . 2010 m. gruodžio 31 d. pasirašė kontraktą su Vilniaus „Lietuvos rytu“. 2011 m. liepos 19 d. pasirašė vienerių metų sutartį su „Türk Telekom“ komanda. 2012 m. birželio 15 d. pasirašė dvejų metų kontraktą su Krasnodaro „Lokomotiv-Kuban“ ekipa.
2017 m. liepos pabaigoje sugrįžo į Lietuvą ir pasirašė vienerių metų sutartį su Panevėžio „Lietkabelio“ klubu.
2019 m. rugpjūčio viduryje persikėlė į Ispanijos antrosios lygos Palensijos „Baloncesto“ klubą, su kuriuo pasirašė vienerių metų sutartį.
2022 m. birželio viduryje prisijungė prie Mažeikių „Mažeikių“ klubu ir tapo žaidžančiuoju vyr. trenerio asistentu. 2023 m. gegužės pabaigoje oficialiai baigė profesionalo karjerą ir tęsė savo asistento karjerą Mažeikių klube.
Svalkenių apylinkė
Svalkenių apylinkė (arba Svolkėnų apylinkė, Svolkenų apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Žeimių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Jonavos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Žeimių apylinkės.
Imbarės II akmuo su dubeniu
Imbarės, kitaip – Skaudalių, antrasis akmuo su dubeniu (saugotinas kultūros paveldo objektas) – mitologinis akmuo šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Imbarėje (Imbarės seniūnija), 0,6 km į vakarus nuo kelio ir 0,96 km į pietvakarius nuo jo sankryžos su keliu Salantai–Imbarė, Salanto kairiajame krante, Ožkinio krūmų miške.
Akmuo
Teritorijos plotas – 4 m².
28 m į rytus yra Imbarės (Skaudalių) akmuo su dubeniu, 0,4 km į šiaurės rytus – Imbarės kapinynas, 0,73 km į šiaurę – Imbarės piliakalnis.
Tyrimai
Akmenį 1999 m. aptiko architektas Algimantas Mockus. Aplinką 1999 ir 2013 m. žvalgė Julius Kanarskas.
Akmuo įrašytas į Salantų regioninio parko kultūros paveldo objektų sąrašą.
Aleksoto šv. Kazimiero bažnyčia
'''Aleksoto šv. Kazimiero bažnyčia''' – katalikų bažnyčia Kaune, Aleksote, Antakalnio g. 35, apie 0,6 km į šiaurę nuo Aleksoto turgavietės. Pagrindinėje rajono Veiverių gatvėje, įkalnėje, pastatyta lankytino objekto nuoroda į šv. Kazimiero bažnyčią. Šalia viena kitos stovi senoji medinė ir naujoji mūrinė bažnyčios.
miniatiūra|200px|left|Senoji bažnyčia thumb|right|250px|Naujosios bažnyčios vidaus erdvės fragmentas (konstruktorius S. Byla)
Istorija
Aleksote ir Marvos dvare 1782 m. minimos koplyčios. Kauno klebonas pavasariais į Aleksoto koplyčią pasiųsdavo kunigą. Kunigas Juozas Vailokaitis dovanojo bažnyčiai sklypą ir 2 ha žemės, o kunigas Juozas Vyšniauskas 1921 m. pastatė medinę bažnytėlę iš seno kluono medžiagos.
1923 m. Aleksoto parapijos klebonas kun. Jaronimas Valaitis susirūpino bažnyčios padidinimu. Padidintos bažnyčios projekto autorius buvo inžinierius Valerijonas Verbickis. Tais pačiais metais projektas patvirtintas Lietuvos atstatymo komisariato, su sąlyga, kad būtų atsižvelgta į komisijos pataisymus. Pagal šį projektą buvo pristatyta presbiterija ir zakristija.
Šiuo metu senojoje bažnytėlėje Aleksoto šv. Kazimiero parapijos „Caritas" organizuoja vaikams ir jaunimui įvairius užsiėmimus, renginius.
Dabartinė modernistinė bažnyčia pastatyta atkūrus Lietuvos valstybingumą, 1997 m. (arch. A. Kančas). Jos statyba rūpinosi 15-asis Aleksoto parapijos klebonas mons. Jonas Kavaliauskas (1923–2011) (palaidotas šventoriuje).
Architektūra
Senoji bažnyčia liaudiško baroko stiliaus, stačiakampio plano, su apside, vienabokštė, trinavė, su siauresne stačiakampe presbiterija. Abipus presbiterijos šliejasi dvi zakristijos. Šventoriaus tvora metalinė. Išlikęs 1927 m. Juozo Masalco išlietas varpas „Šventasis Kazimieras“.
Fasaduose vyrauja liaudies architektūrai būdingi bruožai, kurie derinami su stilinės architektūros formomis. Priekiniame fasade įrengtas dvikolonio portiko formos atviras prieangis. Virš jo, bokšto apatinio tarpsnio viduryje, įkomponuotas langas-rožė. Bokšto viršūnė užbaigiama piramidiniu stogeliu. Du ornamentuoti kryžiai vainikuoja vakarų fasado bokštą ir apsidę. Kryžiai sukurti apie 1921 m.
Vidaus erdvę skaido trys poros lieknų kolonų. Navų erdvę gaubia trapecinio skerspjūvio lubos. Siaura presbiterija dengta žemu pusapvaliu medinės konstrukcijos skliautu. Navų dalies gale virš pagrindinio įėjimo dvi kolonos remia choro erdvę. Bažnyčioje buvo įrengti trys altoriai. Yra vertinga XX a. 4-o dešimtmečio klausykla (aut. Jonas Glamba iš Veiverių).
Naujoji bažnyčia modernių architektūros formų. Šventovės stogas pereina į karūną–karališkąjį simbolį. Bažnyčios interjeras asketiškas, simbolizuojantis karališkos kilmės šv. Kazimiero paprastumą, vargstančiųjų šalpą. Bažnyčioje yra „Šv. Kryžiaus“ ir „Šv. Kazimiero“ relikvijos, dail. Sofijos Rickevičiūtės tapytas šv. Kazimiero paveikslas. Galinio fasado sienoje, po niša, įmūrytas vyskupo Juozo Žemaičio 1992 m. balandžio 26 d. pašventintas kertinis akmuo. Cokoliniame aukšte įrengtos šarvojimo patalpos.
1042 m.
1042 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Velnio siuvėjas
miniatiūra|250px|right|Akmuo Kujos upės krante
Velnio siuvėjas  – riedulys Latvijoje, Maduonos rajone, dešiniajame Kujos upės krante priešais Jaunaizinį. Akmuo naudojamas kaip medinio tilto atrama. miniatiūra|250px|left|Ant akmens nutiestas lieptas
Akmens ilgis – 6,4 m, plotis – 6,0 m, aukštis – 4,2 m. Tūris – 100 m³. Riedulys turi beveik apvalią formą.
Vykus melioracijos darbams 1982 m., kai buvo tiesinama Kujos upės vaga, akmuo buvo iškastas. Anksčiau viso dydžio nebuvo galima stebėti.
Istevonų kalbos
thumb|Germanų dialektinių grupių paplitimas apie pirmuosius mūsų eros metus: {{legend|Blue|[[Šiaurės germanų kalbos}} {{legend|Red|Ingevonų kalbos}} {{legend|Orange|Istevonų kalbos}} {{legend|Yellow|Irminonų kalbos}} {{legend|Green|Rytų germanų kalbos}}]] Istevonų kalbos, arba Vėzerio-Reino germanų kalbos  – vokiečių kalbininko Frydricho Maurerio (Friedrich Maurer) pasiūlytas terminas, kuriuo vadinama grupė senovės vakarų germanų dialektų, iš kurių kilo žemutinių frankų, Reino frankų dialektai, taip pat ir olandų kalba bei vokiečių vakarų vidurio dialektai. Kitos dvi vakarų germanų dialektų grupės – ingevonų ir irminonų kalbos.
Terminas „istevonų kalbos“ sudarytas pagal istevonus, kultūrinį-kalbinį germanų genčių junginį; istevonus mini Tacitas savo knygoje „Germania“.
Marija Bedarfaitė
Marija Bedarfaitė (g. 1927 m. rugsėjo 24 d. Kaune) – dainininkė (sopranas) – muzikos mokytoja, chorvedė.
Biografija
Baigusi Kauno 3-ąją mergaičių gimnaziją, 1947–1949 m. dainavimą studijavo Kauno konservatorijoje (Aleksandro Kačanausko ir Aleksandros Staškevičiūtės klasės), 1949–1954 m. dainavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje Vilniuje (N. Karnavičienės klasė), kartu studijavo ir choro dirigavimą doc. Antano Budriūno klasėje. Gyvendama Bulgarijoje, stažavo pas prof. T. Milanovą Sofijos eksperimentinėje muzikos mokykloje.
1952–1954 m. – Vilniaus 13-ojo vaikų darželio, 1954–1964 m. – 9-ojo vaikų darželio muzikos vadovė. 1960–1964 m. – Vilniaus berniukų choro „Ąžuoliukas" jaunučių choro vadovė ir balso lavinimo mokytoja. Kurį laiką buvo Vilniaus medicinos mokyklos muzikinio auklėjimo pedagogė, Respublikiniame mokytojų tobulinimosi institute dėstė muziką vaikų darželių muzikos vadovėms, auklėtojoms ir vedėjoms.
1964–1977 m. gyveno ir dirbo Bulgarijoje, Veliko Tirnovo mieste. Vaikų muzikos mokykloje dėstė solfedžio ir privalomąjį fortepijoną, vadovavo mokyklos parengiamajam vaikų chorui ir miesto mergaičių chorui.
Kalvarijos savivaldybė
Kalvarijos savivaldybė – administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje, pasienyje su Lenkija. Administracinis centras – Kalvarija.
Marija Bedarfaitė
Biografija
Grįžusi į Lietuvą, 1977–1996 m. dirbo Vilniaus berniukų chore „Ąžuoliukas“ ir „Ąžuoliuko“ muzikos mokykloje. Vadovavo mažylių ir pradinių klasių berniukų chorams, mažuosius choristus mokė gražiai ir išraiškingai dainuoti. Su berniukais padarė įrašų Lietuvos radijui ir plokštelėms, dalyvavo koncertuose. Jaunučių chorui dirigavo 1980 ir 1985 m. „Ąžuoliuko" 20-mečio ir 25-mečio jubiliejiniuose koncertuose. Kaip solistė daug koncertavo Lietuvoje ir svetur.
Kalvarijos savivaldybė
2005 m. buvo ligoninė, 3 ambulatorinės gydymo įstaigos, 7 medicinos punktai, pensionas, vaikų laikinosios globos namai, dvi vidurinės, suaugusiųjų vidurinė, 5 pagrindinės, muzikos mokyklos, vaikų lopšelis-darželis, dvi ikimokyklinio ugdymo įstaigos, 5 bažnyčios, 14 kultūros centrų, 13 bibliotekų, Turizmo ir verslo informacijos, sporto, globos ir užimtumo centrai, Kalvarijos krašto etnografijos ir V. Svitojaus kaimo kapelos „Gegužio žiedai“ muziejai. 3 poilsiavietės – Kalvarijos pakraštyje, prie Jurgežerių (veikia vaikų vasaros poilsio stovykla Gintaras) ir Orijos ežerų.
Marija Bedarfaitė
Biografija
Pedagogė sukūrė nemažai dainelių vaikams, kartu su A. Kauniene ir Kazimieru Linkevičiumi išleido knygą „Muzikinis auklėjimas vaikų darželyje" (1964 m.). 1959 m. mokytoja apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Kalvarijos savivaldybė
Geografija
Plotas 441 km² (0,7% Lietuvos ploto). 12 012 gyventojų (2011 m., 0,4 % Lietuvos gyventojų). Kalvarijos savivaldybės teritorija yra Sūduvos aukštumoje, šiaurinėje dalyje vyrauja lyguminis, pietinėje – kalvotas reljefas. Didžiausias aukštis – 246,1 m (Aistiškių kalva) šiaurės vakaruose prie Aistiškių kaimo. Sausio vidutinė temperatūra – 4,6 °C, liepos 17,5 °C. Kritulių iškrinta 603–641 mm per metus.
Skraistė (heraldika)
Skraistė, šalmaskraistė – herbo elementas. thumb|200px|Zimmerische Chronik.