cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Petkūnai (Zarasai)
Petkūnai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Mukulių.
Marija Lasickienė
Marija Kučina-Lasickienė (, g. 1993 m. sausio 14 d.) – Rusijos lengvaatletė, kuris specializuojasi šuolių į aukštį rungtyje. Daugkartinė pasaulio čempionė.
Marija Kučina ištekėjusi už Rusijos lietuvio sporto komentatoriaus Vlado Lasicko.
Pučkuriai
Pučkuriai – buvęs kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Varnių.
Fotografas
thumb|right|XIX a. fotografas foto studijoje Fotografas – asmuo, kuriantis nuotraukas. Pagrindinis fotografo naudojamas įrankis yra fotoaparatas.
Fotografai mėgėjai fotografavimu užsiima kaip laisvalaikio praleidimu ar hobiu, o fotografams profesionalams nuotraukų darymas yra darbas, atliekamas pagal užsakymą užfiksuoti įvykį straipsnio iliustracijai, renginį jo dalyvių atsiminimui, objektą reklamos kūrimui, ar kitokiais atvejais. Profesionalūs fotografai gali dirbti kompanijose (įskaitant nuosavas foto studijas) arba būti laisvai samdomi.
Žemaitija (reikšmės)
Žemaitija – vienas iš Lietuvos etnokultūrinių regionų.
Fotografas
thumb|left|Fotografai sporto varžybose Fotografai skirstomi pagal vyraujantį jų nuotraukų objektą į gamtos fotografus, karo fotografus, sporto fotografus, vestuvių fotografus, portretistus, paparacius ir kitokias kategorijas.
Žemaitija (reikšmės)
Kitos reikšmės:
Mitchell Duke
Per savo karjerą daugiausia žaidė Australijoje bei Japonijoje, trumpai rungtyniavo Saudo Arabijoje.
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 2013 m. Pakviestas į 2022 m. pasaulio čempionatą, kuriame įmušė pergalingą įvartį į Tuniso vartus.
Lyduokių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Žemaitkiemio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ukmergės rajonui. 1954 m. prijungta Nuotekų apylinkė ir dalis Skačiūnų apylinkės.
Thomas Bickel
Tomas Bikelis (g. 1963 m. spalio 6 d.) – buvęs Šveicarijos futbolininkas, rungtyniavęs Šveicarijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1986–1995 m.
Makmahono linija
thumb|250px|Makmahono linija žymi dabartinės Indijos [[Arunačal Pradešas|Arunačal Pradešo valstijos (raudona spalva) šiaurinę ribą.]] thumb|220px|Henry McMahon, pagal kurį pavadinta Makmahono linija. Makmahono linija – pasienio tarp Indijos ir Tibeto demarkacinė linija, įteisinta 1914 m. Šimlos konvencijoje tarp britų kolonijinės valdžios ir tuo metu de facto nepriklausomo Tibeto atstovų. Pavadinta pagal derybose dalyvavusį ir liniją pasiūliusį britų užsienio sekretorių Henry McMahon. Iki šių dienų Indijos pusė Makmahono liniją traktuoja kaip teisėtą demarkacinę ribą su Kinijos Liaudies Respublika, žyminčią šiaurinę Arunačal Pradešo valstijos ribą, o Kinija ją laiko ginčytina.
Iki Kinijos-Indijos karo
MakMahono linija leido Britų Indijai administruoti didelę kalnuotą Himalajų teritoriją, kuri buvo pavadinta Šiaurės rytų pasienio agentūra (North-East Frontier Agency). 1947 m. kraštas atiteko nepriklausomybę paskelbusios Indijos žinion, o po metų Tibetas pripažino, kad nepriklausoma Indija perima Britų Indijos susitarimus, įskaitant ir įsipareigojimą dėl Makmahono linijos.
1950 m. Kinijos Liaudies Respublika okupavo Tibetą ir pareiškė pretenzijas į Šiaurės rytų pasienio agentūrą, nes nepripažino Makmahono linijos. Reaguodama į tai, Indijos valdžia įsteigė kariuomenės prižiūrimus pasienio kontrolės postus. Suprastėjus santykiams tarp Kinijos ir Indijos, Makmahono linija tapdavo pavienių konfliktų vieta: 1959 m. rugpjūčio 25 d. nedidelė Indijos karių grupė peržengė liniją ir buvo apšaudyti Kinijos pasienio apsaugos; tų pačių metų spalio 21 d. įvyko nedidelis apsišaudymas, dėl kurio abi pusės kaltino viena kitą. Nors Kinijos premjeras Džou Enlai pasiūlė abiejose Makmahono linijos pusėse atitraukti kariuomenes ir taip suformuoti demilitarizuotą zoną, Indijos premjeras Džavaharlalis Nehru tokio pasiūlymo nepriėmė. Palaipsniui Kinija sustiprino savo karines pajėgas regione ir 1962 m. spalio 20 d. peržengusi liniją pasistūmėjo į Indijos kontroliuojamą dalį. Šis įsiveržimas bei panašūs veiksmai viena diena anksčiau Aksai Čino regione sukėlė trumpai trukusį Kinijos–Indijos karą. Nepaisant silpno Indijos pasipriešinimo, netrukus kinai atsitraukė iki Makmahono linijos, pabaigdami karą tų pačių metų gruodžio mėnesį. Teritorija buvo faktiškai grąžinta Indijos žinion.
Po Kinijos-Indijos karo
Nepaisant 1972–1981 m. vykusių Indijos ir Kinijos derybų dėl ginčytino teritorijos statuso, susitarimo nepavyko pasiekti. 1972 m. kraštas paskelbtas Indijos sąjungine teritorija, jam suteiktas Arunačal Pradešo vardas, o 1987 m. teritorija įgavo valstijos statusą. Iki šių dienų Indijos pusė Makmahono liniją traktuoja kaip teisėtą demarkacinę ribą, o Kinija ją laiko ginčytina.
Varnakėlis
Varnakėlis – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 5 km į šiaurę nuo Pabradės, į pietus nuo Pabradės poligono. Kranto linija vingiuota, į šiaurę yra nutįsusi įlanka. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,23 km, plotis – iki 0,15 km. Altitudė 142,6 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais ir krūmais. Ežerą supa Pabradės miškas. Ežeras nenutekantis, priklauso Žeimenos upės baseinui.
Į šiaurės vakarus už 0,1 km telkšo didesnis ežeras Varnakis.
Petkūniškiai
Petkūniškiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 1 km nuo Kaulakių.
Sauseris
Sauseris – buvęs kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Varnių.
Etimologija
Kaimo vardas yra asmenvardinis vietovardis, siejamas su asmenvardžiu Sauseris.
Maicel Uibo
Maiselis Uibas (g. 1992 m. gruodžio 27 d.) – Estijos lengvaatletis, kuris specializuojasi daugiakovių rungtyse. Olimpietis, pasaulio čempionatų prizininkas.
Biografija
2016 m. atstovavo Estijai 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse, kuriose liko 24-as. 2018 m. pasaulio uždarų patalpų čempionato bronzos medalininkas septynkovėje. 2019 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionato sidabro medalininkas dešimtkovės varžybose.
Šventvalkis
Šventvalkis – buvęs kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Pavandenės.
Petkuškis
Petkuškis – viensėdis Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Obelių.
Dokšicos valsčius
Dokšicos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės Baltarusijos teritorijoje. Centras – Dokšica.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. 1929 m. balandžio 11 d. prie Dokšicos valsčiaus prijungta dalis Parafjanavos valsčiaus, Porpliščos valsčiaus ir Tumilavičų valsčiaus, dalis Dokšicos valsčiaus perduota Gluboko valsčiui ir Porpliščos valsčiui, o Dokšicos valsčius reformuotas į naują Halubičų valsčių.
Elena Arosjeva
arba mergautine pavarde Elena Kytyriova (g. 1984 m. kovo 12 d. Arzamo-16 mieste, Gorkio srityje) – Rusijos aktorė.
Vaidmenys
Nuo 2003 m. Elena pradėjo vaidinti Satyrikono teatre. 2005 m. baigė Maskvos meno teatro mokyklos Vaidybos skyrių (Konstantino Raikino kusas). Tais pačiais metais aktorė pirmą kartą vaidino televizijos seriale „Liuba, vaikai ir gamykla“ su Tatjana Dogileva. 2005 m. Kutyriova dalyvavo projektuose „Juodoji deivė“ ir „Rubliovka Live“. Vaidino filmuose ir serialuose. Žinomiausi serialai „Prakeiktas rojus“ (2008 m.), „Nulinis kilometras“ (2007 m.), „Rojaus obuoliai“ (2008 m.), „Paskutinioji užkarda“ (2009 m.), „Namų pavyzdinis turinys“ (2010 m.), „Kol papartis žydi“ (2012 ,.), „Departamentas“ (2013 m.) ir kt.
Varnakis (Švenčionių r.)
Varnakis – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 7 km į pietvakarius nuo Labanoro, Čiulų miške, 0,15 km į šiaurę nuo plento. Ežeras ovalo formos, ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,18 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 153,1 m. Krantai ištisai apaugę medžiais, žemi, tik šiaurinis krantas aukštokas. Ežeras nenutekantis, priklauso Stirnelės upelio baseinui (Žeimenos upės intako Lakajos baseinas).
Frank Ordenewitz
Nacionalinėje komandoje žaidė 1987 m.
Dargiškės
Dargiškės – buvęs kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Lauko Sodos.
Bombosvaidis
thumb|250px|Antrojo pasaulinio karo laikų bombosvaidis Hedgehog, naudotas kovai su povandeniniais laivais.
Bombosvaidis  – karo laivo įtaisas, šaudantis giluminėmis bombomis, skirtas kovai su povandeniniais laivais, taip pat – su torpedomis. Bombosvaidžiai sukurti Pirmojo pasaulinio karo metais.
Bombosvaidžiai būna dujasraučiai ir reaktyviniai.
Po Antrojo pasaulinio karo daugiausia naudojami daugiavamzdžiai reaktyviniai bombosvaidžiai, pvz., norvegų 203 mm Terne ir švedų 375 mm Bofors, kurie turi 2, 4 arba 6 vamzdžius, šaudymo nuotolis 300–3600 m.
Istorija
thumb|left|7,5 colio laivyno haubica BL  – 1917 m. sukurtas bombosvaidžių pirmtakas laive SS „Boonah“. Kova su povandeniniais laivai neatrodė labai svarbi iki Pirmojo pasaulinio karo pradžios, kai Vokietija ėmė povandeniniais laivais smaugti D. Britanijos prekybą Atlanto vandenyne ir kitur. Pirmasis ginklas prieš povandeninius laivus buvo giluminės bombos – paprastai didelės statinės su sprogstamosiomis medžiagomis, kurias iš laivo ritindavo į vandenį ir kurios, nuskendusios į tam tikrą užduotą gylį, sprogdavo nuo hidrostatinio sprogdiklio. Pirmnojo pasaulinio karo metais giluminės bombos buvo geras ginklas, bet su savais trūkumais. Laivas su giluminėmis bombobomis turėdavo praplaukti virš povandeninio laivo, kad išmestos gilumines bombos galėtų sprogti ties povandeniniu laivu. Bombas tada išmesdavo linija paskui plaukiantį laivą, o ne efektyvesniais „lopais“. Laivas turėjo būti pakankamai greitas, kad spėtų nuplaukti iš vietos, kur ką tik išmetė netrukus sprogsiančias gilumines bombas. Tik labai arti sprogusios giluminės bombos galėjo išsyk nuskandinti povandeninį laivą, sprogusios kiek toliau – tik jį apgadinti. Kadangi bombomis pataikyti į povandeninį laivą būdavo sunku, tad povandeninius laivus dažnai tik pažeisdavo.
Ankstyvieji priešpovandeniniai bombų svaidytuvai
thumb|Hedgehog bombosvaidis eskadrinio minininko [[HMS „Westcott“ priekiniame denyje (1945 m. lapkritis)]] Po pirmojo pasaulinio karo buvo kuriami giluminių bombų svaidytuvai, kurie nusviesdavo bombas apie 30 m nuo laivo. Tai buvo gerokai efektyviau nei senoji sistema, jas naudodamas laivas galėdavo išsviesti svaidytuvu ir išridenti laivugalio bėgiais iki 10 giluminių bombų, kurios padengdavo tam tikrą jūros plotą. Tačiau tokia giluminių bombų svaidymo sistema reikalaudavo arti priplaukti prie povandeninio laivo, o prisiartinus dingdavo sonaro hidroakustinis kontaktas su povandeniniu laivu, Povandeniniai laivai tuo „akluoju“ tarpsniu pasinaudodavo ir atlikdavo išsisukimo manevrą.
Antrojo pasaulinio karo laikų bombosvaidžiai
Antrojo pasaulinio karo metais buvo sukurti pirmieji priešpovandeniniai bombosvaidžiai. Visi jie turėjo bendrą savybę – iššaudavo gilumines bombas į vandenį priešais povandeninį laivą atakuojantį laivą, kol sonaras su šiuo dar palaikydavo akustinį kontaktą. Garsusis Hedgehog (angl. 'ežys') turėdavo 24 mažas 18 cm skersmens apie 28 kg sveriančias gilumines bombas su maždaug 15 kg užtaisais.
Alvydas Pranas Steponavičius
Alvydas Pranas Steponavičiaus (1943 m. gegužės 29 d. Kaune – 2020 m. birželio 29 d. Kaune) – Lietuvos architektas urbanistas.
Biografija
Gimė mokytojų šeimoje. 1953–1960 m. mokėsi Kauno 8-oje vidurinėje mokykloje. 1960–1966 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Statybos fakultete, įgijo architekto urbanisto specialybę.
Nuo 1967 m. Lietuvos architektų sąjungos narys, 1982–1990 m. sąjungos pirmininko pirmasis pavaduotojas – Kauno skyriaus pirmininkas. 1988–1994 m. Lietuvos automobilių klubo viceprezidentas. Kauno architektūrinės urbanistinės ekspertų tarybos (KAUET) narys. Visuomeninės organizacijos „Vieningas Kaunas“ narys.
Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Donizete Oliveira
(g. 1968 m. vasario 21 d.) – buvęs Brazilijos futbolininkas, rungtyniavęs Brazilijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1990–2000 m.
Petraičiai (Klaipėda)
Petraičiai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Veiviržėnų.
Arcangelo Corelli
Arkandželas Korelis (, 1653 m. vasario 17 − 1713 m. sausio 8 d.) – italų baroko kompozitorius ir smuikininkas virtuozas. Padarė reikšmingos įtakos solo sonatos, trio sonatos ir concerto grosso (arba concerti grossi) žanruose. Buvo vienu reikšmingiausių smuiko grojimo technikos mokytojų Vakarų muzikos istorijoje ir pirmuoju kompozitoriumi, kuris išgarsėjo išimtinai vien instrumentiniais kūriniais..
Biografija
Arkandželas Korelis gimė 1653 m. vasario 17 d. Fuzinjano miestelyje, tarp Bolonijos ir Ravenos. Jo tėvai Arcangelo ir Santa Corelli buvo pasiturintys žemės savininkai. Sūnus buvo pavadintas tėvo, kuris mirė mėnuo prieš jam gimstant, vardu. Korelis turėjo 4 vyresnius brolius. Pagal liudijimus, muzikos Korelis mokėsi pas dvasininką Faencoje, po to mokėsi Luge ir 1666 m. persikėlė į Boloniją, kuris buvo reikšmingu muzikinės kultūros centru Italijoje. Anot Padre Martini, Korelis mokėsi pas smuikininką Giovanni Benvenuti, vėliau – pas Leonardo Brugnoli. Minimi ir kiti mokytojai. 1670 m. Korelis įstojo į Bolonijos Filharmoniją (Accademia Filarmonica).
1675 m. Arkandželas Korelis minimas Romoje smuikininku orkestro sudėtyje pasirodymo San Luigi dei Francesi bažnyčioje metu. Jo gyvenimo metai tarp 1670 ir 1675 m. nežinomi. Spėjamos kelionės į Prancūziją (kur jis esą sukėlė Liuli pavydą) ir Ispaniją – niekuo nepatvirtintos. Romoje Arkandželas Korelis greitai tapo vienu žymiausių miesto smuikininkų. 1676–1678 m. jis smuikavo San Marcello bažnyčioje oratorijas. 1676 ir 1678 m. vėl minimas San Luigi dei Francesi bažnyčioje. 1679 m. jis smuikavo Teatro Capranica atidarymo metu. Minima, kad 1679 m. jis dirbo Švedijos karalienei Romoje Kristinai, jam kūrinius užsakinėjo kilmingieji. 1681 m. Korelis sukūrė pirmąjį savo opusą iš 12 bažnytinės muzikos trio sonatų, kurį dedikavo karalienei Kristinai. Po Kristinos Arkandželo Korelio rėmėju tapo kardinolas Benedetto Pamphili, kuris jau anksčiau rėmė renginius San Marcello bažnyčioje.
Gali būti, kad apie 1680 m. Korelis lankėsi Vokietijoje. 1682 m. vėl minimas pirmuoju smuikininku San Luigi bažnyčioje. Antruoju smuikininku buvo jo mokinys Matteo Fornari. 1684 m. Korelis įtrauktas į Šv. Secilijos kongregaciją kartu su Alessandro Scarlatti. 1685 m. Korelis publikavo 2-ąjį opusą − trio sonatų rinkinį, dedikuotą rėmėjui kardinolui Benedetto Pamphili, kurio Palazzo al Corso rūmuose tikriausiai nuolat koncertuodavo. 1687 m. Korelis buvo pirmuoju smuikininku iš 150 ir 100 dainininkų koncertų Kristinos rezidencijos Pallazzo Riario metu, surengtų Anglijos karaliaus Jokūbo II ambasadoriaus Rodžerio Palmerio Vatikane garbei. Tais pat metais Korelis vadovavo mišių atlikimui Jėzaus Vardo bažnyčioje ir Santa Casa Lorete Kristinos pasveikimo proga. Antrajam pasirodymui Korelis dar sukūrė simfoniją trimitui.
1687 m. kardinolas Benedetto Pamphili pasamdė Korelį muzikos vadovu už 10 Florencijos piastrų mėnesinį atlygį. Korelis, Matteo Fornari ir ispanų kilmės violončelininkas Giovanni Lorenzo Lulier dažnai koncertuodavo kaip styginių trio. Lulier pats buvo kompozitorius ir su Korelio pagalba rašė muziką koncertams. 1689 m. Korelis paruošė savo 3 opusą iš 12 sonatų, dedikuotą Modenos hercogui Frančeskui II. 1690 m. Arkandželas Korelis persikraustė į Boloniją, kur jį rėmė kardinolas Pietro Ottoboni, kuriam tuomet buvo vos 22 metai (į postą paskirtas dėdės popiežiaus Aleksandro VIII). 1694 m. kardinolui Korelis sukūrė 4-ąjį opusą. 1700 m. jis paruošė 5-ąjį opusą, dedikuotą Brandenburgo elektoriaus žmonai Sofijai Šarlotei. 1702 m. Korelis trumpai lankėsi Neapolyje, kur vadovavo operos koncertams. Anot pasakojimų, Korelis buvo nustebintas neapoliečių meistriškumo ir pats pradėjęs groti Alessandro Scarlatti kūrinį kelis kartus suklydo. 1706 m. Korelis, kartu su Bernardo Pasquini ir Alessandro Scarlatti, buvo priimtas į Romos Arkadijos akademiją (Accademia degli Arcadi). Apie 1707–1708 m. Korelis tikriausiai turėjo ryšių su Hendeliu, atliko keletą jo kūrinių, minima, nesėkmingai. Po 1707 m. Arkandželas Korelis pasitraukė iš aktyvaus muzikavimo, peržiūrėjo savo kūrinius concerto grosso žanre. Kūrė 6-ąjį opusą. 1713 m. parašė testamentą, kuriuo visus savo smuikus ir rankraščius dovanojo mokiniui Matteo Fornari, po paveikslą – kardinolams rėmėjams Pietro Ottoboni ir Carlo Colonna. Arkandželas Korelis mirė 1713 m. sausio 8 d. Palaidotas Romos Santa Maria della Rotonda (Panteone). Po Korelio mirties Matteo Fornari publikavo 6-ąjį opusą Amsterdame, dedikuotą Pfalco elektoriui Johanui Vilhelmui II, kaip buvo planuota Korelio. Korelio įtaka plito tiek per jo kūrinius, tiek per mokymą. Jis laikomas vienu reikšmingiausių smuiko mokytojų istorijoje, concerto grosso žanro formos formuotoju.
Kūryba
Pagrindinę Korelio kūrybos dalį sudaro 6 instrumentinių kūrinių opusai.
Varniukas (12132349)
left|120px
Varniukas – ežeriukas Lietuvoje, Švenčionių rajone, 9,5 km į pietvakarius nuo Labanoro, Baranavos miške, 0,1 km į pietvakarius nuo Žiežulinio ežero. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,085 km, plotis – iki 0,07 km. Altitudė 154 m. Krantai ištisai apaugę medžiais, žemi. Pakrantės kalvotos. Ežeras nenutekantis, priklauso Žeimenos upės intako Lakajos baseinui.
Į pietus telkšo dar vienas Varniuko ežeriukas.
Laičių apylinkė (Ukmergė)
Laičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Deltuvos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ukmergės rajonui. 1954 m. prijungta dalis Kunigiškių apylinkės, dalis Varžų apylinkės ir dalis Kurėnų apylinkės, o dalis Laičių apylinkės prijungta prie Deltuvos apylinkės. 1986 m. spalio 20 d. Laičių apylinkė prijungta prie Ukmergės apylinkės.
Herbert Tennigkeit
Biografija
Antrojo pasaulinio karo pabaigoje kartu su motina ir broliais pasitraukė į Saksoniją, vėliau šeima pervažiavo į Vakarų Berlyną. Motinai patarus, Herbertas Tennigkaitis įgijo dažytojo specialybę, bet vėliau pasirinko aktoriaus kelią: 1962–1964 m. Diuseldorfe privačiai mokėsi pas aktorių Otto Štreliną, taip pat lankė dainavimo užsiėmimus.
Vaidino daugelyje Vakarų Vokietijos teatrų: Tourneetheater (Remšeidas), Landesbühne (Hanoveris), Stadttheater (Liuneburgas), Städtische Bühne (Kelnas), Ernst-Deutsch-Theater (Hamburgas), Theater im Zimmer (Hamburgas), Komödie (Hamburgas), Komödie (Frankfurtas prie Maino), Altonaer Theater (Hamburgas). Gastroliavo Nyderlanduose, Austrijoje ir Didžiojoje Britanijoje. Be sceninės veiklos darbavosi ir garso įrašų studijose, įkalbėjo Karlo Majaus, Žiulio Verno ir kt. garsių autorių knygas. Nuo 1970-tųjų metų pabaigos vaidino daugybėje televizijos filmų ir serialų, dažniausiai turėjusių kriminalinį atspalvį. Bene didžiausios sėkmės sulaukė anesteziologo dr. Laudanno vaidmuo kultiniame seriale Schwarzwaldklinik. ARD televizijoje 1985 m. jis vedė populiarią pramogų laidą Einer wird gewinnen.
Herbertas Tenningkaitis taip pat daug nuveikė įgarsinant užsienio fimus; pavyzdžiui, jo balsu vokiškai į kino žiūrovus prabildavo garsus amerikiečių kino aktorius Alanas Oppenheimeris. Savo gerbėjams jis buvo žinomas ir kaip skaitovas, savaip interpretuodamas Rytprūsių autorių kūrinius klaipėdiškių tarme: Zygfrydo Lenco „Švelnūs buvo tie Suleikiai“ arba Giunterio Rudžio „Iš kur atkeliauja samdinės?“
Pokaryje kelis kartus lankėsi gimtajame krašte. 2001 m. jis skaitė vokiečių rašytojų kūrinius Pagėgių mokiniams, o 2011 m. Lietuvoje vykusiose Vokiečių kultūros dienose savo programą „Linksmos ir pamokančios Rytprūsių istorijos: proza, eilės, anekdotai” pristatė Klaipėdoje, Nidoje ir Šilutėje.
Fosfenas
miniatiūra|350x350px|Mechaninio fosfeno meninis atvaizdavimas Fosfenas – reiškinys, apibrėžiamas kaip gebėjimas matyti šviesą šviesai iš tikrųjų nepatenkant į akį. Žodis phosphene kilęs iš graikų kalbos žodžių phos („šviesa“) ir phainein („rodyti“). Fosfenas, sukeltas judėjimo ar garso, gali būti susijęs su regos nervo uždegimu.
Barysavo apskritis
Barysavo apskritis – buvęs Rusijos imperijos administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje Baltarusijoje. Centras – Barysavas.
Istorija
Apskritis įkurta 1793 m. po Antrojo ATR padalijimo ir priklausė Minsko gubernijai. 1797 m. prijungta dalis panaikintos Dokšicos apskrities. 1921 m. Minsko gubernija panaikinta, todėl Barysavo apskritis atiteko Baltarusijos TSR. 1924 m. Barysavo apskritis buvo panaikinta.
Administracinis suskirstymas
1913 m. apskrityje buvo 28 valsčiai. Po I pasaulinio karo priklausė 17 valsčių:
Klaipėdos šv. Brunono Kverfurtiečio bažnyčia
'''Klaipėdos šv. Brunono Kverfurtiečio bažnyčia''' – naujai statoma katalikų bažnyčia Klaipėdoje, Debreceno mikrorajone, Debreceno g. 3A.
Parapija
2007 m. sausio 7 d. Klaipėdoje įkurta nauja katalikų Telšių vyskupijos parapija, pavadinta Šv. Brunono Kverfurtiečio vardu. Jos aptarnavimas patikėtas pranciškonams konventualams. Laikinosios parapinės koplyčios adresas – Debreceno g. 3. Nauja parapija apima teritoriją, ribojamą Baltijos pr., Jakų žiedo, krašto kelio Šilutės kryptimi, Lipkių, Statybininkų, Nevėžio, Nemuno, Strėvos, Minijos gatvių.
Bažnyčios statyba
Būsimai bažnyčiai numatyta vieta – nuo Debreceno g. į pietus esančiame „Draugystės“ parke. Bažnyčios ir vienuolyno komplekso I statybų etapo darbai – koplyčios ir varpinės statyba pradėti 2011 m. Rangovas – UAB „Aldasta“, projektuotojas – UAB „Andrijauskas ir partneriai“ Klaipėdos architektų biuras Religinio centro statybas, be kitų, remia AB „Klaipėdos nafta". Šis centras taps ne tik tikinčiųjų susibūrimo vieta, bet ir užimtumo centru jaunimui, moksleiviams. Religinis centras statomas Klaipėdos Debreceno gyvenamajame rajone, kuriame susibūrusi gausi parapijiečių bendruomenė, būsimajame centre laukiama tikinčiųjų ir iš aplinkinių gyvenamųjų rajonų, kur, skaičiuojama, gyvena apie 50 tūkst. klaipėdiečių.
Parapija ir Lietuvos architektų sąjungos Klaipėdos apskrities organizacija buvo paskelbusi atvirą architektūrinį konkursą Klaipėdos šv. Brunono Kverfurtiečio bažnyčios ir vienuolyno komplekso architektūrinei idėjai sukurti. Pats bažnyčios ir vienuolyno kompleksas turi susidaryti iš keturių dalių: Koplyčia, Bažnyčia, Vienuolynas ir Varpinė. Statybos vyksta pagal architektų Mantės Černiūtės–Amšiejienės ir Ramūno Amšiejaus parengtą projektą.
Asteikių senosios kapinės
Asteikių senosios kapinės, vadinamos Markapiais (saugotinas kultūros paveldo objektas), yra rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kūlupėnuose (Kūlupėnų seniūnija), 0,37 km į rytus nuo kelio, Klevų gatvės kairėje pusėje, Vargučio upelio dešiniajame krante.
Kapinės
Įrengtos 0,6 m aukščio kalvelėje. Ovalo plano, pailgos rytų – vakarų kryptimi, 47 m ilgio ir 30 m pločio, apjuostos 0,5–1 m aukščio pylimo, sukrauto iš vidutinio dydžio akmenų. Pietų pusėje pylime paliktas tarpas varteliams.
Kapinės neveikiančios. Laidojimo žymių nėra. Paviršius nelygus, banguotas, žemėja į kraštus. Viduryje ant betoninio pamato stovi koplytėlė su Švč. Mergelės Marijos skulptūra, o į vakarus nuo jos – monumentalus kryžius. Kapinės apaugusios želdiniais.
Teritorijos plotas – 0,13 ha, perimetras – 152 m. thumb|left|300px|Kapinių koplytėlė ir kryžius
Istorija
Kapinės veikė XVI–XVIII a. Vadinamos Markapiais, Kapeliais, Senkapiais. Pasakojama, kad jose laidoti nuo maro mirę Asteikių gyventojai. Kapinėse stovėjo keli aukšti ąžuoliniai kryžiai ir koplytėlė su šventųjų skulptūrėlėmis.
Kapines apleidus, XIX a. jos aptvertos akmenų tvora. Iki XX a. pr. jose retsykiais laidoti kaimo savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai, užkrečiamų ligų epidemijų aukos.
1976 m. kapines kartografavo Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1983 m. – Visasąjunginio žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų instituto Vakarų filialas, 1996 m. – Valstybinis žemėtvarkos institutas. 1984 ir 2015 m. žvalgė Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė).
Tajai (grupė)
Tajai arba Tajų tautos – didelė tautų grupė, gyvenanti žemyninėje Pietryčių Azijoje, dabartiniame Tailande, Laose, Vietname, rytų Mianmare, Asame, pietvakarių Kinijoje. Kalba giminingomis tajų-kadajų kalbomis ir turi bendrą kultūrinę tapatybę. Nėra tapatūs Tailando tajams, kurie sudaro tik vieną iš tautų.
Egzistuoja keletas tajų apibrėžimų. Plačiausias apibrėžimas apima visas tajų-kadajų kalbomis kalbančias etnines grupes (įskaitant džvangus, li, buji ir kitus). Siauresnis apibrėžimas apima tik pietvakarių tajų kalbomis kalbančias tautas. Šis straipsnis koncentruojasi ties pastaruoju apibrėžimu.
Etimologija
Tajai save vadina ir kitų tautų yra įvardijami trimis sinonimiškais terminais: tai, lao, siam ir jų atitikmenimis.
Istorija
thumb|left|Pietvakarinių tajų (oranžinė spalva) paplitimas iki XIII a.
Tajų migracijos iki XIII a.
Manoma, kad pietvakariniai tajai nuo kitų tajų-kadajų tautų atsiskyrė tarp II a. pr. m. e. ir V a. Jie gyveno į pietvakarius nuo džuangų, ir jų protėvynė buvo dabartinis pietų Junanis ir šiaurės vakarų Vietnamas, kur sutinkama didžiausia etninė įvairovė. Ankstyvuoju laikotarpiu šie pietvakariniai tajai sietini su etnine grupe, kuri kinų šaltiniuose buvo vadinama ailao, ir kurios garbei pavadinti Ailao kalnai pietų Junane. Ankstyvuoju laikotarpiu, spėjama, ailao perėmė nemažai Kinijos kultūrinės įtakos, ką liudija skoliniai iš kinų kalbos, kinų kalendoriaus įtakota kalendorinė sistema ir kiti bruožai.
Visų pietvakarinių tajų kilmė ir ankstyvosios migracijos yra siejama su bendru mitu apie protėvį Chun Boromą. Lao legenda teigia, kad tajų tautos pradžia buvo Muang Thene (dabartinis šiaurės vakarų Vietnamas), kur dievai atsiuntė tris vadus ir buivolą. Šie paruošė žemę ryžių sodinimui, o kuomet buivolas numirė, iš jo šnervių išaugo moliūgas. Moliūgui plyšus, iš jo išėjo daugybė žmonių – tajų protėviai. Tada dievai nuleido į žemę Chun Boromą, kuris valdė žmones 25 m. Kai kuriuose šaltiniuose, ypač kinų istoriografijoje, jis tapatinamas su Nandžao valstybės įkūrėju Piluoge, valdžiusiu 728–748 m. thumb|Tajų migracija Greičiausiai nuo VIII a. tajai iš savo protėvynės migravo į pietus ir vakarus, apgyvendindami iš pradžių menkai kontroliuojamas kalnuotas sritis, o vėliau leisdamiesi į derlingus slėnius, kuriuos iki tol valdė Khmerų imperija. Tajų migracijos nulėmė šios imperijos žlugimą. XIII a. tajai jau buvo apgyvendinę didžiules teritorijas, dalinai išstumdami ir asimiliuodami senuosius vietos gyventojus monus-khmerus.
Taip susiformavo tajų gyvenamas arealas, tradiciškai vadinamas Lamthong, ir atskiri tajų kultūriniai regionai. Šie septyni regionai irgi yra pagrindžiami mito. Anot jo, Chun Boromas po mirties jis padalino teritoriją septyniems savo sūnums:
Tumilavičų valsčius
Tumilavičų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės Baltarusijos teritorijoje. Centras – Tumilavičai.
Tajai (grupė)
Karalystės po XIII a.
thumb|Svarbiausios tajų karalystės XV a. Nors atskiruose tajų regionuose jau VIII a. susiformavo ankstyvosios tajų valstybės, didžiausias tajų klestėjimas buvo po XIII a., kuomet tajų kilmės dinastijos įsitvirtino derlinguose upių slėniuose. Čia buvo vykdoma masinė vietos gyventojų taizacija. Tuo pat metu tajai perėmė aukštesnę ir senesnę vietos kultūrą, paremtą Indijos kultūra: meno principus, filosofiją, Theravados budizmą, senųjų monų ir khmerų rašto sistemų pagrindu sukūrė atskiras rašto sistemas.
Tumilavičų valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. 1929 m. balandžio 11 d. panaikintas, jo teritorija prijungta prie Dokšicos valsčiaus ir Halubičų valsčiaus.
Tajai (grupė)
Karalystės po XIII a.
Svarbiausios tajų valstybės po XIII a. buvo Lanna, Van Sango, Ajutajos, Ahomo karalystės, Šanų konfederacija. Jose konsolidavosi atskiros tajų etninės grupės: šiaurės tajai, lao, tajai, šanai, pietų tajai ir kt.
Nuo XV a. tajų valstybės susidūrė su grėsme iš kaimyninio Mianmaro ir Kinijos, kurios siekė įsigalėti tajų regione. XVIII a. pradžioje Lansangas subyrėjo į keturias valstybes, kuriose įsigalėjo Tailandas. XIX a. pabaigoje didžiumą tajų gyvenamų sričių galutinai pasidalino Britų Indija (šanų teritorijas), Tailandas (tajų ir dalies lao teritorijas) ir Prancūzijos Indokinija (lao ir kitas teritorijas).
Pabaisko apylinkė
Pabaisko apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Tajai (grupė)
Kultūrinė tapatybė
Be giminingų kalbų yra keletas bruožų, vienijančių tajų tautas:
Pabaisko apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Pabaisko valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Smėlių rajonui. 1954 m. prijungta dalis Vaitkūnų apylinkės, dalis Pašilės apylinkės ir dalis Mažeikiškių apylinkės, o dalis Pabaisko apylinkės prijungta prie Krikštėnų apylinkės. 1963 m. prijungta Kulniškių apylinkė ir dalis Krikštėnų apylinkės, o dalis Pabaisko apylinkės prijungta prie Pašilės apylinkės.
Tajai (grupė)
Įvairovė
Visi pietvakarių tajai yra lingvistiškai dalinami į keturias grupes, kurios iš dalies atitinka tradicinius tajų gyvenamo arealo regionus.
Budapešto memorandumas
Budapešto memorandumas – tarpvalstybinis dokumentas dėl saugumo garantijų, susijusių su Baltarusijos, Kazachstano ir Ukrainos prisijungimu prie Branduolinio ginklo neplatinimo sutarties. Memorandumą sudaro trys identiški politiniai susitarimai, pasirašyti 1994 m. gruodžio 5 d. ESBO konferencijoje Budapešte (Vengrija). Iš pradžių memorandumą pasirašė trys branduolinės valstybės: Rusijos Federacija, Jungtinė Karalystė ir JAV, tuo tarpu Kinija ir Prancūzija atskirais dokumentais pateikė kiek silpnesnes individualias nuostatas. Memorandumas uždraudė Rusijos Federacijai, Jungtinei Karalystei ir JAV grasinti arba naudoti karinę jėgą ar ekonominę prievartą prieš Ukrainą, Baltarusiją ir Kazachstaną, „išskyrus savigynai ar kitaip pagal Jungtinių Tautų chartijos nuostatas“. Remdamosi kitomis sutartimis ir memorandumu 1993–1996 m. Baltarusija, Kazachstanas ir Ukraina atsisakė savo branduolinių ginklų.
Istorija
1991 m. gruodžio mėn. likvidavus SSRS, jos vietoje susikūrė 4 nepriklausomos šalys, kurių teritorijose liko sovietų branduoliniai ginklai: Rusija, Ukraina,Kazachstanas, Baltarusija. Arsenalą formaliai kontroliavo susikūrusi Nepriklausomų valstybių sandrauga. Baltarusija turėjo tik mobiliuosius raketų paleidimo įrenginius, o Kazachstanas nusprendė greitai grąžinti Rusijai turėtas kovines galvutes ir raketas. Ukraina išgyveno vidinių debatų dėl savo požiūrio į branduolinį palikimą laikotarpį.
Sprendimas perkelti taktinę branduolinę ginkluotę į Rusiją buvo priimtas netrukus po Belovežo susitarimų, 1991 m. gruodžio 21 d. Alma Atoje pasirašius dokumentą dėl branduolinių ginklų likimo. Jau 1992 m. pavasarį visi taktiniai branduoliniai ginklai iš buvusios SSRS teritorijos buvo išgabenti į Rusiją.
Strateginių branduolinių ginklų likimas buvo nuspręstas 1992 m. gegužės mėn. Rusijai, Ukrainai, Kazachstanui, Baltarusijai ir Jungtinėms Valstijoms pasirašius papildomą Strateginės ginkluotės mažinimo sutarties START I susitarimą, žinomą kaip Lisabonos protokolas. Protokole buvo numatyta, kad pagal START I sutarties sąlygas SSRS teisių perėmėjos yra Baltarusija, Kazachstanas, Rusija ir Ukraina. Protokolas taip pat numatė Baltarusijos, Kazachstano ir Ukrainos įsipareigojimus kuo greičiau atsikratyti branduolinių ginklų ir prisijungti prie Branduolinio ginklo neplatinimo sutarties, remiantis branduolinių ginklų neturinčių valstybių teisėmis.
Nepaisant Ukrainos nebranduolinės valstybės statuso, kurį Aukščiausioji Rada paskelbė 1991 m. spalį, Ukrainos pozicija ratifikuojant Lisabonos protokolą pasirodė esanti sudėtinga. Šalies vyriausybė įvertino kompensacijos už nebranduolinį statusą dydį 2,8 mlrd. USD ir pareikalavo saugumo garantijų iš visų oficialiai branduolinį ginklą turinčių valstybių (Rusijos, JAV, Didžiosios Britanijos, Prancūzijos ir Kinijos). 1993 m. lapkričio 18 d. Aukščiausioji Rada ratifikavo START I sutartį su vienašališkais pakeitimais, kurie numatė, kad Ukraina turi pasilikti branduolinių ginklų. JAV ir Rusija nepripažino šios ratifikacijos.
Prezidentas Bilas Klintonas užsuko į Kijevą, pakeliui vykdamas į Maskvą pasirašyti Trišalio pareiškimo, išgirsti Ukrainos dvejones dėl jos branduolinio nusiginklavimo. Klintonas pasakė Kravčiukui, jog dokumento nepasirašymas gali smarkiai pakenkti JAV ir Ukrainos santykiams. Po nežymių pakeitimų 1994 m. sausio 14 d. Trišalį pareiškimą trys prezidentai Maskvoje pasirašė žiniasklaidos akivaizdoje. Po intensyvių derybų 1994 m. vasario 3 d. Ukrainos parlamentas ratifikavo pradinę START I sutartį ir Lisabonos protokolą.
miniatiūra|250px|right|Bilas Klintonas, Borisas Jelcinas ir Leonidas Kravčiukas 1994 m. sausio 14 d., Maskvoje pasirašius Trišalį pareiškimą
Ukrainai saugumo garantijos buvo suteiktos 1994 m. gruodžio 5 d. pasirašytu Budapešto memorandumu. Kaip kompensaciją Ukraina pagal Nano-Lugaro programą gavo apie 500 mln. USD. JAV taip pat susiejo sutarties sudarymą pagal Megatonų-megavatų programos susitarimą su Rusijos  160 mln. USD vertės branduolinio kuro tiekimu Ukrainos atominėms elektrinėms kaip kompensaciją už branduolinį ginklą.
Memorandumo pasirašymo metu Prancūzija ir Kinija taip pat turėjo branduolinius ginklus ir buvo Branduolinio ginklo neplatinimo sutarties šalys. Užuot pasirašiusi memorandumą, 1994 m. gruodžio 4 d. Kinija paskelbė savo vyriausybės pareiškimą dėl saugumo garantijų Ukrainai suteikimo, o Prancūzija perdavė Ukrainos delegacijai atitinkamą deklaraciją kartu su prezidento Fransua Miterano motyvaciniu laišku. Pagrindinis skirtumas tarp jų pareiškimų ir memorandumo yra tai, kad nėra nuostatos dėl privalomų konsultacijų ginčų atveju. Be to, tuo pačiu metu panašūs memorandumai buvo pasirašyti su Kazachstanu ir Baltarusija.
2009 m. Rusija ir JAV paskelbė bendrą pareiškimą, kad pasibaigus START I sutarties galiojimui memorandumo saugumo garantijos vis tiek bus gerbiamos.
Memorandumo tekstas
miniatiūra|250px|right|Memorandumas dėl saugumo garantijų, susijusių su Ukrainos prisijungimu prie Branduolinio ginklo neplatinimo sutarties
Šis memorandumas įsigalioja nuo jo pasirašymo momento.
Memorandumo teisinis statusas
Klausimas dėl memorandumo, kaip šalims teisiškai privalomo dokumento, statuso kėlė abejonių jau pasirašant. Pavyzdžiui, jį pasirašęs Leonidas Kučma pareiškė, kad pasirašymo metu Budapešte dalyvavęs Prancūzijos prezidentas Fransua Miteranas išreiškė įsitikinimą, kad jis nebus įvykdytas. Ukrainos prezidentas Viktoras Juščenka kažkada taip pat pasisakė už jo peržiūrą, nors tiesiogiai nepaskelbė apie šio susitarimo netinkamumą.
Malkarstai
Malkarstai – buvęs kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Viešvėnų.
Budapešto memorandumas
Memorandumo teisinis statusas
Tačiau buvęs Ukrainos prezidentas Leonidas Kravčiukas interviu Vokietijos agentūrai „Deutsche Welle“ teigė, kad Budapešto memorandumas tėra formalumas, nes iš tikrųjų Kijevas buvo bejėgis. Iš principo Ukraina neturėjo galimybės išlaikyti savo branduolinių ginklų. Šaliai reikėjo didelių lėšų, kad tuo metu kontroliuojamas trečias pagal dydį branduolinis arsenalas pasaulyje būtų saugus ir nuolatinėje kovinėje parengtyje. Jei Ukrainoje buvo gaminamos pačios raketos, tai jų branduoliniai užtaisai buvo tiekiami iš Rusijos. Ir dar svarbiau, kad visa branduolinio ginklo kontrolės sistema buvo Rusijoje, o Ukraina neturėjo prieigos prie jos. Pasak Kravčiuko, Ukrainai tai būtų kainavę 65 mlrd. USD, o valstybės iždas buvo tuščias. Be to, Vakarai grasino Ukrainai tarptautine izoliacija, nes Ukrainoje dislokuotos branduolinės raketos buvo nukreiptos į JAV. Todėl vienintelė galima išeitis, pasak Kravčiuko, buvo atsisakyti ginklų.
Reikia pripažinti, kad šios garantijos buvo tik formalumas, nes tuo metu sankcijų mechanizmai nebuvo sukurti. Memorandume nebuvo nurodytas atsako mechanizmas krizės atveju, išskyrus kreipimąsi į JT Saugumo Tarybą, jei prieš Ukrainą būtų panaudojamas branduolinis ginklas. 2013 m. Jungtinės Valstijos viešai pareiškė, kad „memorandumas nėra teisiškai privalomas“, vadindamos jį „politiniu įsipareigojimu“.
Politikų požiūris
2018 m. rugpjūčio 23 d. Leonidas Kučma interviu „Laisvės radijui“ Budapešto memorandumą pavadino viena iš trijų pagrindinių Ukrainos valdžios klaidų, padarytų ankstesniais šalies nepriklausomybės metais.
Varniukas
left|120px
Budapešto memorandumas
Politikų požiūris
2022 m. vasario 19 d. prezidentas Volodymyras Zelenskis, kalbėdamas Miuncheno saugumo konferencijoje, pagrasino pripažinti negaliojančiu Budapešto memorandumą (atitinkamai pripažinti negaliojančiu susitarimą dėl branduolinių ginklų atsisakymo). Jis iškėlė sąlygą atsisakyti tokio žingsnio surengiant memorandume dalyvaujančių šalių viršūnių susitikimą konsultacijoms. „Jei jos vėl neįvyks arba nebus priimti konkretūs sprendimai, remiantis jų rezultatais dėl saugumo garantijų mūsų valstybei, Ukraina turės visišką teisę manyti, kad Budapešto memorandumas neveikia, o visi 1994 m. nutarimai abejotini“. Atsakydama į šį pareiškimą, Vokietijos ambasadorė Kijeve Anka Feldhusen pakomentavo memorandumo teisinį statusą: „Budapešto memorandumas iš tiesų yra formatas be teisinių įsipareigojimų pagal tarptautinę teisę. Bet aš manau, kad dabar reikia išbandyti viską, kad išvengtumėte karo“. Vladimiras Putinas panaudojo Zelenskio komentarus kaip dalį savo teiginių, kad Ukraina gali susikurti branduolinį ginklą. Kritikai ginčijo Putino teiginius. Šią sutartį Rusija pažeidė, prasidėjus 2022 m. Rusijos invazijai į Ukrainą.
Varniukas
Varniukas – ežeriukas Lietuvoje, Švenčionių rajone, 9,5 km į pietvakarius nuo Labanoro, Baranavos miške. Ežeriuko ilgis iš šiaurės į pietus – 0,07 km, plotis – iki 0,05 km. Altitudė 154,5 m. Krantai aukšti, ištisai apaugę medžiais, tik šiaurinis krantas žemas. Ežeriukas nenutekantis, priklauso Žeimenos upės intako Lakajos baseinui.
Į šiaurę telkšo dar vienas Varniuko ežeriukas.
Budapešto memorandumas
Politikų požiūris
miniatiūra|250px|right|Valstybės sekretorius [[John Kerry|Džonas Keris susitikime su Budapešto memorandumo šalių ministrais (Paryžius, 2014 m.)]]
Memorandumo vaidmuo po 2014 m.
Ukrainos požiūriu, Rusija nuo 2014 m. pažeidinėja Budapešto memorandumo nuostatas. Taip vertinamas 2014 m. kovo 1 d. išduotas Rusijos Federacijos tarybos leidimas prezidentui panaudoti Rusijos karius Ukrainoje, Rusijos 2014 m. įvykdyta Krymo aneksija ir vėliau inicijuotas konfliktas Donbase.
Rusija oficialiai neigia kaltinimus pažeidus Budapešto memorandumą ir jo taikymą „vidaus politinės kilmės“ situacijai Kryme. Memorandumo rengimo metu Rusija „neįsipareigojo priversti dalies Ukrainos teritorijos gyventojų pasilikti šios šalies sudėtyje prieš jų valią“. Rusija taip pat kaltina pažeidus memorandumą Jungtines Valstijas ir ES, kurios Euromaidano metu palaikė opozicijos pusę ir grasino įvesti sankcijas Ukrainos valdžios institucijoms. Ji be to reiškė kaltinimus Ukrainai dėl agresyvaus nacionalizmo ir šovinizmo augimo, tautinių mažumų teisių pažeidimo. 2016 m. vasarį Rusijos užsienio reikalų ministras Sergejus Lavrovas pareiškė, kad „Rusija niekada nepažeidė Budapešto memorandumo. Jame buvo tik vienas įsipareigojimas – neužpulti Ukrainos branduoliniais ginklais." Remdamasi tuo, kad Kryme nebuvo didesnio masto karo veiksmų jo aneksijos metu, Rusija taip pat atmeta kaltinimus pažeidus draudimą panaudoti jėgą prieš Ukrainą.
JAV ir Didžioji Britanija pasmerkė Rusijos veiksmus kaip memorandumo ignoravimą/pažeidimą. Tuo pačiu metu JAV memorandumą vertino ne kaip susitarimą dėl saugumo garantijų, o kaip „susitarimą gerbti Ukrainos suverenitetą ir teritorinį vientisumą“.
Ekspertų vertinimas
Priešingai nei teigia kai kurie ekspertai, Budapešto memorandumo nuostatų analizė rodo, kad 2014 m. Vakarų šalys įvykdė savo įsipareigojimus Ukrainai, surengusios dokumente numatytas konsultacijas. Tačiau diplomatai ir ekspertai sutaria, kad 2014 m. įvykiai parodė Budapešto memorandumo, kaip branduolinių ginklų atsisakančios valstybės saugumo ir teritorinio vientisumo užtikrinimo instrumento, neveiksmingumą. Tokiu būdu buvo pažeistas pasaulinis branduolinio ginklo neplatinimo režimas kaip toks, nes pastarojo potencialiems pažeidėjams, pastebėjusiems, kad branduolinio ginklo atsisakymas nepadidina jų pačių saugumo lygio, atimama veiksminga paskata laikytis apribojimų branduolinių ginklų gamybos srityje.
Buvusio NATO generalinio sekretoriaus Džordžo Robertsono teigimu, Ukrainos pavyzdys parodė, kad branduolinio nusiginklavimo idėja nepasiteisino, ir leido manyti, kad „Krymo užgrobimas ir Ukrainos rytų okupacija vargu ar būtų buvę įmanoma, jei Kijevas nebūtų pasukęs vienašališko branduolinio nusiginklavimo keliu“. Dėl panašių priežasčių JT generalinis sekretorius Ban Ki Munas anksčiau laikė įvykius Kryme keliančiais grėsmę branduolinio ginklo neplatinimo režimui. Tame pačiame kontekste buvo išreikšta nuomonė, kad Budapešto memorandumo pažeidimas neigiamai veikia taikaus Korėjos pusiasalio sureguliavimo perspektyvas, nes be veiksmingų saugumo garantijų KLDR atsisakymas turėti branduolinį ginklą yra mažai tikėtinas.
Berniukas
thumb|Lietuvių berniukas. Berniukas – vyriškos lyties vaikas. Berniukams suaugus, jie vadinami jaunuoliais arba tiesiog vyrais. Jauni vyrai dažnai vadinami vaikinais, taip pat šis daiktavardis neretai vartojamas nurodyti savo mylimą vyrą.
Kai kuriose kultūrose berniuko gimimas laikomas palaiminimu, lyginant su mergaitės gimimu. Taip pat tradicinėse visuomenėse neretai berniukai yra labiau laukiami vaikai nei mergaitės. Viena to priežasčių – berniukams pirmiau nei mergaitėms suteikiami pagrindiniai skaitymo, rašymo ir matematikos įgūdžiai ir/arba siekiama, kad jie dirbtų tėvo profesiją, šitaip sumažinant finansinę naštą. Kita vertus, Indijoje dauguma įvaikintų vaikų yra mergaitės, nors berniukams visuomenėje apskritai teikiama pirmenybė, lyginant su mergaitėmis.
Branda
Fizine prasme berniukas tampa vyru subrendęs. Brendimas yra procesas, kurio metu vaikų kūnai subręsta į suaugusiųjų kūnus, pajėgius daugintis. Berniukams brendimas prasideda sulaukus vidutiniškai 11–12 m. amžiaus, o baigiasi 16–17 m. amžiaus.
Petraičiai (Pakruojis)
Petraičiai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 3 km nuo Stačiūnų.
Louis Tomlinson
Luisas Viljamas Tomlinsonas (Louis William Tomlinson; g. 1991 m. gruodžio 24 d., gimtasis vardas Louis Troy Austin) – anglų dainininkas ir dainų autorius, išgarsėjęs, kaip grupės „One Direction“ narys, su kuria kartu buvo nuo 2010 m.
Debiutinį solinį singlą „Just Hold On“ atlikėjas išleido 2016 m. gruodį. Ši daina susilaukė pasiekė antrąją vietą Jungtinės Karalystės singlų reitinge. 2017 m. liepą kartu su atlikėja Bebe Rexha išleido singlą „Back to You“, o gruodį – „Miss You“. Tais pačiais metais Tomlinson pateko į kompanijos „Debrett's“ sudarytą įtakingiausių Britanijos žmonių sąrašą.
Debiutinis atlikėjo albumas „Walls“ išleistas 2020 m. sausį ir pasiekė ketvirtąją vietą Jungtinės Karalystės albumų reitinge bei devintąją JAV. Antrasis atlikėjo darbas „Faith in the Future“ išleistas 2022 m. lapkritį ir pasiekė pirmąją vietą Britanijoje bei penktąją JAV.
Steigvilių vėjo malūnas
Steigvilių malūnas – kepurinis vėjo malūnas, esantis šalia Steigvilių kaimo (Žeimelio sen.), Pakruojo rajone, prie kelio. Šalia malūno, kitoje kelio pusėje, stovi buvusi malūnininko sodyba.
Technikos paminklas, 1992 m. įtrauktas į kultūros vertybių registrą (unik. kodas ). Nuo 2005 m. saugomas valstybės. Yra išlikę daug originalių dalių ir technologinės įrangos. Šiuo metu malūnas nenaudojamas jokioms reikmėms. 2019 m. Steigvilių malūnas suremontuotas. left|thumb|250px|Steigvilių vėjo malūnas 2016 m.
Istorija
Steigvilių malūną 1891 m. pastatė Jonas Beinoravičius, padedamas latvio malūnų meistro Bredikio. Jonas Beinoravičius dirbo malūnininku iki mirties, tuomet malūno valdymą perėmė jo sūnus Juozas Beinoravičius - Beinoras. 1941 m. malūnininku tapo Antanas Beinoras (Juozo sūnus). Šis, pasikeisdamas su broliu Pranu, dirbo malūne taip pat iki mirties 1976 m. Vėlesnius dvejus metus malūne dirbo Pranas Beinoras, kol 1978 m. jį pakeitė Juozas Pašiškevičius. Paskutinis Steigvilių malūno malūnininkas buvo Bronislavas Nausėda, dirbęs čia nuo 1988 iki 1993 m.
Adílson Batista
(g. 1968 m. kovo 16 d.) – buvęs Brazilijos futbolininkas, rungtyniavęs Brazilijos rinktinėje.
Steigvilių vėjo malūnas
Istorija
Sovietmečiu malūnas keletą kartų buvo atnaujintas, XX a. 7-ajame dešimtmetyje įrengtas elektros variklis, XX a. 9-ajame dešimtmetyje apskardintas stogas ir sutrumpinti sparnai, išmontuoti kepurės sukiojimo grąžulai.
Adílson Batista
Nacionalinėje komandoje žaidė 1990–1991 m.
Steigvilių vėjo malūnas
Istorija
2010 m. apatinė malūno dalis apkalta medinėmis lentomis.
2016 m. įamžintas filmuke „Steigvilių malūnas“.
Australinis baobabas
Australinis baobabas (Adansonia gregorii) – Australijoje augantis dedešvinių šeimos medis, Vakarų Australijos ir Šiaurės teritorijos šiaurinių regionų endemikas.
Vienintelė Australijoje auganti baobabų rūšis. Paplitęs Vakarų Australijos Kimberlio regione ir Šiaurės teritorijos šiaurės vakaruose. Genetiškai artimas Afrikoje augančiam tikrajam baobabui. Gali augti žemumose iki 300 m virš jūros lygio, dažniausiai aptinkamas retmiškiuose ir uolėtose vietovėse, kartais ir musoniniuose atogrąžų miškuose.
Savybės
Kaip ir kiti baobabai, australinis nesunkiai atpažįstamas iš apatinėje dalyje pastorinto kamieno, suteikiančio medžiui butelio išvaizdą. Užauga iki 5–15, dažniausiai iki 9–12 m aukščio, kamieno skersmuo siekia 5 m. Mediena minkšta, akyta, kaupianti vandenį. Sausuoju sezonu (Pietų pusrutulio žiemą) meta lapus, nuo lapkričio iki birželio augina naujus. Žydi gruodžio–gegužės mėnesiais. Žiedai balti, iki 75 mm ilgio su 6 cm ilgio kotais, žydi vieną–dvi paras – atsiveria vakare, apdulkinami naktį. Vaisiai rutuliški arba elipsoidiški, storasieniai, 10 x 4 cm ir didesnio dydžio. Sėklos inksto formos, 10–11 x 8 mm dydžio, apsuptos miltingo, rūgštaus, valgomo minkštimo.
Auga lėtai; gyvena daugiau nei tūkstantį metų, kai kurių medžių amžius vertinamas arti 2 tūkstančių.
Panaudojimas
Australijos aborigenai iš šaknų pluoštų veja virves, vaisiaus minkštimą ir sėklas naudoja maistui. Vaisiai dažnai išgraviruojami ar dekoruojami ir parduodami turistams. Valgomi ir jauni baobabų lapai bei jaunų medelių šaknys.
Kelerašio rajonas
Kelerašio rajonas – vienas iš Moldovos administracinių vienetų, esantis šalies centrinėje dalyje. Administracinis centras – Kelerašis. Taip pat yra 23 kaimai ir 30 komunų. Rajonas žinomas dėl savo raudonojo ir baltojo vyno bei konjako. 2012 m. duomenimis, rajone gyveno 78 800 gyventojų.
Geografija
Kelerašio rajonas šiaurėje ribojasi su Teleneščiu, rytuose su Orhėju, pietuose su Strešeniu, pietvakariuose su Nisporeniu bei vakaruose su Ungeniu. Aukščiausias rajono taškas siekia 400 m.
Rajonas yra Dniestro upės baseine. Taip pat teka Bikas, Ičelis ir Culă (Dunojaus intakai). Dauguma ežerų yra gamtinės kilmės.
Udžaė
thumb|250px|Atolo palydovinė nuotrauka
Udžaė  – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Maršalo Salose, Raliko salų grandinės centrinėje dalyje. Atolas yra 122 km į vakarus nuo Kvadžaleino atolo (tarp šių atolų dar yra mažas Laės atolas).
1529 m. atolą pasiekė pirmasis vakarietis – ispanas Alvaras de Saavedra. XIX a. atole veikė vokiečių kopros prekybinis punktas.