cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Martynaičiai
Istorija
Minint krikščionybės jubiliejų, 1901 m. Jokymo Paulausko iniciatyva kaime buvo pastatytas kaltinis kryžius. Prie jo kiekvienais metais kaimo gyventojai rinkdavosi prieš Šeštines, giedodavo giesmes, skaitydavo maldas.
1923 m. kaime buvo 21 sodyba. Prasidėjus žemės reformai, 1928 m. kaimas pirmasis Kartenos valsčiuje buvo išskirstytas į vienkieminius ūkius. Į vienkiemius besikeliantiems ūkininkams žemės sklypas buvo duodamas didesnis. Po reformos kaime jau buvo apie 30 žemės sklypų. Stambiausias ūkininkas buvo V. Paulauskas, turėjęs apie 35 ha žemės.
1948 m. iš kaimo į Sibirą buvo ištremta Paulauskų šeima. Jų sodyboje buvo įkurdinta 1949 m. įsteigto Martynaičių kolūkio valdyba ir apgyvendintos jaunos kolūkiečių šeimos. Pirmuoju kolūkio pirmininku tapo I. Karčiauskas.
Belgija vaikų Eurovizijos dainų konkurse
thumb|[[Lindsay Daenen 2005]] thumb|[[Fabian Feyaerts|Fabian 2012]]
Martynaičiai
Istorija
Kaimą smarkiai pakeitė 1967–1968 ir 1976–1977 m. melioracija, kurios metu žemdirbiai iš vienkiemių vėl buvo perkelti į gatvinį kaimą.
Belgija vaikų Eurovizijos dainų konkurse
Belgija vaikų Eurovizijos dainų konkurse debiutavo 2003 m. ir tik du kartus nepapuolė į geriausiųjų dešimtuką.
Arūnas Vasiliauskas
Arūnas Vasiliauskas:
Vadaktai (reikšmės)
Vadaktai yra:
Gesviai
Gesviai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 9 km nuo Klovainių.
Žvitravoriai
Žvitravoriai (Thanatus) – vikrūnų (Philodromidae) šeimos vorų gentis.
Europoje 7 rūšys, iš jų 3 randamos Lietuvoje. Dydis 5-6 mm. Visų rūšių pilvelis ovalinis, truputį pailgas, su tamsia širdiška dėme. Biologija mažai žinoma.
Gyvena sausose ir drėgnose vietose ant žemės, žemų krūmelių, retkarčiais po akmenimis.
Bakuno hidroelektrinė
Bakuno hidroelektrinė pastatyta Malaizijoje, Saravako valstijoje, užtvenkus Radžango upę (aukštupyje vadinamą Balui vardu). Tai didžiausia hidroelektrinė šalyje ir viena didžiausių Pietryčių Azijoje, turinti aštuonias 300 MW turbinas ir bendrą 2400 MW galią. Elektros gamyba pradėta 2011 m. rugpjūčio 6 d.
Hidroelektrinės projektas sulaukia nemažai kritikos, labiausiai dėl to, kad po upės užtvenkimo vanduo užliejo apie 70 000 ha didelę biologinę įvairovę turinčio miško, į kitas vietas turėjo persikelti apie 10 000 žmonių, sunaikinti jų pragyvenimo šaltiniai, nesuteiktos tinkamos naujos gyvenimo sąlygos. Taip pat abejojama projekto ekonomine verte, nes Saravakas ir gretimos teritorijos turi pakankamai elektros energijos, todėl nėra paklausos gaminamai Bakuno hidroelektrinėje, o pats daugiau nei 2 mlrd. JAV dolerių kainavęs projektas įtariamas kaip korupcinis.
Koklės provincija
Koklės provincija  – provincija, esanti Panamos centrinėje dalyje, Ramiojo vandenyno (Panamos įlankos) pakrantėje. Administracinis centras – Penonomė.
Geografija
Šiaurinę provincijos dalį užima vulkaninės kilmės kalnai (Centrinė Kordiljera), iškylantys nuo 200 iki 1600 m. Pietuose driekiasi plati lyguma, besitęsianti į vandenyno pakrantės. Klimatas tropinis ir labai drėgnas (nuo 2500 mm per metus pietuose iki 4000 mm šiaurėje). Svarbiausios upės (Grandė, Čikas) teka į Ramųjį vandenyną, nors kalnuose prasideda keletas upokšnių, tekančių į Karibų jūrą. Yra įsteigtas Generolo Omaro Torichoso nacionalinis parkas, kuriame yra ilgamečio šalies diktatoriaus žūties vieta.
Administracinis suskirstymas
Provincija padalinta į 6 apygardas (skliaustuose – administracinis centras):
Palenkės Sokoluvo Magistrackos gatvės sinagoga
Palenkės Sokoluvo Magistrackos gatvės sinagoga  - mūrinė sinagoga Palenkės Sokoluvo mieste, ''ul. Magistrackiej 4'' gatvėje. Sinagoga buvo pastatyta XIX a. pabaigoje. Per II pasaulinį karą sinagoga buvo suniokota. Po karo sinagoga buvo sutvarkyta ir joje įsikūrė biurai, butai ir parduotuvės.
Kristijonas VI
Kristijonas VI (, 1699 m. lapkričio 30 d. Kopenhaga – 1746 m. rugpjūčio 6 d. Hiršholmas, Šlėzvigas) – 1730–1746 m. Danijos ir Norvegijos karalius.
Biografija
Kilęs iš Oldenburgų dinastijos. Tėvas Frederikas IV, sūnus Frederikas V.
Valdymas
Vienas labiausiai išsilavinusių, bet ir nepopuliariausių Danijos valdovų, pasižymėjęs religiniu misticizmu. Vienas iš pirmųjų jo žingsnių buvo 1733 m. įvestas draudimas valstiečiams keisti nuolatinę gyvenamąją vietą ir eiti privalomąją karinę tarnybą, faktiškai panaikinęs tėvo priimtą aktą, kuriuo buvo panaikinta baudžiava. Šis draudimas buvo panaikintas 1788 m.
Kristijono VI užsienio politika buvo taiki, todėl suklestėjo ekonomika ir bankai. Karaliaus iždas, gavęs didžiules pajamas, galėjo finansuoti ypač puošnių rūmų, tokių, kaip Kristiansborgas (1732–1742 m., sudegė 1794 m.), Hiršholmas (1737–1739 m., sugriauti 1812 m.), Ermitažas (1734–1736 m.) statybą. Nors rėmė mokslus ir švietimą, bet dėl religinių įsitikinimų buvo uždaręs tėvo įkurtą pirmąjį nacionalinį teatrą.
Vaikai
Santuokoje su Sofija Magdalena gimė trys vaikai:
Kazuaki Tasaka
(g. 1971 m. rugpjūčio 3 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1995–1999 m., su ja dalyvavo 1999 m. Copa América.
Sambaso regencija
Sambaso regencija  – regencija Indonezijos Vakarų Kalimantano provincijoje. Šiaurėje ribojasi su Malaizija (Saravaku), pietuose ir rytuose – su Bengkajango regencija. Vakaruose skalauja Pietų Kinijos jūra. Administracinis centras – Sambasas.
Lao (kalba)
Lao kalba - tajų kalbų grupės kalba.
Laoso valstybinė kalba, dar vartojama Šiaurės rytų Tailande, Pietų rytinėje Kinijoje, Kambodžoje, Vietname, Mianmare.
Skiriamos 3 tarmių grupės: šiaurės, centro ir pietų. Literatūrinė lao kalba remiasi Vientiano tarme.
Lao kalba turi 6 tonų sistemą. Leksikoje daug skolinių iš pali ir sanskrito kalbų.
Vartojami tajų rašto atmainos rašmenys.
Teodoras Šimkevičius
Biografija
1961 m. baigė Kauno politechnikos instituto (KPI) Elektrotechnikos fakultetą ir įgijo inžinieriaus elektromechaniko kvalifikaciją. 1964 m. įstojo į KPI aspirantūrą ir 1968 m. apgynė technikos mokslų kandidato disertaciją „Asinchroninio vienfazio mikrovariklio su nesimetriniu statoriaus magnetolaidžiu darbo režimo tyrimas ir mechaninės charakteristikos skaičiavimas“. 1970 m. suteiktas pedagoginis docento mokslo vardas. 1977–1978 m. stažavosi Kanadoje, Toronto universitete.
1961 m. KPI Matematikos katedros asistentas, vėliau to paties instituto Mokslinio tyrimo sektoriaus mokslinis bendradarbis. 1967 m. atvyko dirbti į KPI Šiaulių vakarinio fakulteto Radiotechnikos ir elektrotechnikos katedrą. 1981–1992 m. KPI Šiaulių fakulteto dekanas, vėliau Elektros inžinerijos katedros docentas. Nuo 1999 m. Šiaulių universiteto Elektros inžinerijos katedros vedėjas.
1990–1995 m. Šiaulių savivaldybės tarybos deputatas. Paskelbė per 50 mokslinių publikacijų, 2 išradimų, kurių vienas užpatentuotas penkiose vakarų valstybėse, autorius.
Buldurai
Buldurai (latv. Bulduri) – Jūrmalos miesto dalis tarp Lielupės ir Dzintarų.
Biatlonas
thumb|250px|Biatlonininkė įveikia baudos ratą thumb|250px|Biatlonininkas šaudo į taikinius 2002 m. Žiemos Olimpinėse žaidynėse. Biatlonas (šiuolaikinė žiemos dvikovė; 'dukart' +  'varžybos, kova') – daugiausia žiemos metu kultivuojamas sportas, kuris susideda iš slidinėjimo kroso ir šaudymo mažo kalibro šautuvu į penkis už 50 m išdėstytus taikinius. Svarbiausias biatlono varžybas organizuoja Tarptautinė biatlono sąjunga (IBU), vienijanti 55 nacionalines federacijas. Prezidentas Olle Dahlin (Švedija).
Buldurai
Manoma, kad kurorto pavadinimas kilo nuo Johano Biuldringo (Johan Büldring), kuriam Livonijos ordino magistras Valteris fon Pletenbergas 1495 m. atidavė šią teritoriją. Iki 1922 m. šis jau nuo XIX a. ketvirtojo dešimtmečio populiariu tapęs kurortas vadinosi Bilderiņi.
Biatlonas
Varžybų taisyklės
Oficialios biatlono taisyklės yra patvirtintos Tarptautinės Biatlono Sąjungos ( (IBU).
thumb|200px|left|Šaudykla
Biatlono varžybos vyksta slidinėjimo trasoje, su dvejais arba keturiais šaudymo ruožais, šaudant gulomis ir stovint. Geriausią laiką parodęs arba pirmas kirtęs finišo liniją sportininkas laimi. Kiekviename etape šaudykloje šaudoma į penkis taikinius. Nepataikius į taikinį, priklausomai nuo varžybų tipo, yra skiriamos trijų rūšių baudos:
Buldurai
Šiais laikais Buldurai yra viena iš lankomiausių Jūrmalos poilsio zonų, kuri įsikūrusi tarp geležinkelio ir Rygos įlankos. Apgyvendinta ir zona tarp geležinkelio ir Lielupės (upės), kuri vadinasi Vecbuldurai. Bulduruose yra ligoninė, liuteronų bažnyčia, Krikščionių akademija, Buldurų geležinkelio stotis. Buldurų sodininkystės vidurinė mokykla buvo pirmoji sodininkystės mokymo įstaiga Latvijoje, įkurta 1910 m. buvusiame Buldurų dvare.
Biatlonas
Varžybų taisyklės
Sportininkai naudoja ne lengvesnius nei 3,5 kg mažo kalibro šautuvus. Atstumas iki taikinio 50 m, taikiniai apskritimo formos, 45 mm skersmens, šaudant gulomis, ir 115 mm, šaudant stovint.
Varžybų tipai
Rengiamos keleto tipų biatlono varžybos:
Istorija
Biatlonas išsivystė iš XVII–XIX a. Norvegijoje, Švedijoje, Rusijoje ir Anglijoje vykusių kareivių lenktynių su kliūtimis ir 1924 m. – 1948 m. demonstracinių olimpinių žaidynių kareivių patrulių lenktynių. Biatlono pasaulio čempionatai rengiami nuo 1958 metų, 1960 metais sportas įtrauktas į žiemos olimpinių žaidynių programą. 1992 m. Albervilio olimpinėse žiemos žaidynėse pirmą kartą rungtyniavo ir moterys.
1955 m. Vilniuje, Sapieginėje vyko Lietuvos slidinėjimo čempionatas, kurio programoje vasario 13 d. pirmą kartą Lietuvos istorijoje įvyko oficialios biatlono komandinės varžybos, kurias laimėjo vilniečiai. 1960 m. vasario 23 d. Vilniuje įvyko ir pirmosios individualios biatlono varžybos. Pirmasis Lietuvos biatlono čempionatas suorganizuotas 1961 m. Lietuvos biatlono federacija įkurta 1995 m., atskyrus biatloną nuo Lietuvos slidinėjimo federacijos. Žymiausi lietuviai biatlonininkai: Lietuvos olimpiečiai:
Varžybos
Biatlonas yra žiemos olimpinių žaidynių rungtis, taip pat kasmet vyksta pasaulio čempionatai bei pasaulio taurės varžybos, susidedančios iš atskirų etapų.
Lobuliarija
Lobuliarija (Lobularia) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos augalų gentis, kurioje viena Lietuvoje plačiai auginama rūšis – pajūrinė lobuliarija (Lobularia maritima). Augalas auginamas kaip dekoratyvinis darželiuose, kapinėse. Aukštis apie 10-30 cm. Žydi nuo birželio mėn. iki vėlyvo rudens. Turi medžiagų, veikiančių prieš skorbutą ir kai kuriuos uždegimus.
Paežeris
Paežeris – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Upynos. Seniūnaitijos centras. Vakarinė kaimo dalis dar žinoma kaip Paežeris I, rytinė – Paežeris II. Paežeryje yra rastas labai senas akmeninis kirvis, taip pat daug archeologinių radinių 1966 metais rasta tyrinėjimų metų Karnagos kalvoje, kur yra senkapis. Požerės šiaurėje, kur kaimą kerta automagistralė, yra aukščiausia jos vieta – 180 m virš jūros lygio. Toje vietoje stovi Rauško akmuo – 1973 metais rastas Rauško kaimo apylinkėse ir 1987 metais atgabentas čia. Jo svoris apie 15 tonų. Šalia akmens stovi aukuras žuvusiems Lietuvos keliuose, pastatytas 2003 metų Vėlinių išvakarėse.
Istorija
Kaimas minimas nuo 1562 metų, tada kaimas pavadinimas buvo Nartikas. Kaimas buvo Paežerio vaitystės centras, o vaitas – Petras Jočaitis.
Laoso politinė sistema
Laoso politinė sistema - socialistinės Laoso respublikos politinė santvarka. Šalyje teisėtai veikia tik viena partija - Laoso liaudies revoliucinė partija. Šalies vadovas yra prezidentas Choummaly Sayasone, taip pat einantis ir valdančiosios partijos vadovo pareigas. Aukščiausia Laoso institucija - Liaudies atstovų nacionalinis kongresas. Jis skiria prezidentą, sudaro vyriausybę.
1975 m. įsteigtas Aukščiausias nacionalinis susirinkimas (ANS), kurio pirmininku paskirtas prezidentas. ANS yra laikinas įstatymų leidybos institucija, turintis parengti Laoso Konstitucijos bei rinkimų įstatymų projektus, tvirtinti įstatymus.
Nuorodos
লাওস
Mirditės apygarda
Mirditės apygarda  – viena iš 36-ių Albanijos apygardų, esanti šalies šiaurėje. Priklauso Ležės apskričiai. 26 668 gyventojai (2010 m. duomenys). Plotas – 867 km². Administracinis centras – Rešenis. Ribojasi su Pukės, Kukesio, Diberio, Mačio, Kurbinio ir Ležės apygardomis.
Savivaldybės
Mirditės apygarda sudaryta iš 7-ių savivaldybių:
Labūnai
Labūnai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Kukečių, prie kelio. Yra Elvyravos pagrindinė mokykla.
Renata Kazlauskienė
Renata Kazlauskienė (g. 1977 m. spalio 5 d. Panevėžyje) – Lietuvos politikė.
Biografija
1995 m. baigė Panevėžio 11-ąją vidurinę mokyklą. 1998 m. studijavo Verslo kolegijoje finansus ir rinkotyrą. 2002 m. studijavo Vilniaus vadybos kolegijoje verslo vadybą. 2003 m. studijavo Vilniaus universitete vadybą ir verslo administravimą. 2004 m. baigė Vilniaus universiteto Komunikacijos fakulteto Žurnalistikos institutą ir įgijo ryšių su visuomene ir atstovo spaudai profesinių studijų diplomą.
1995–1996 m. dirbo administratore UAB Tarptautinėje statybos korporacijoje. 1996–1998 m. – Vilniaus darbo biržos užimtumo fondo apskaitos skyriaus vyresnioji specialistė. 2001–2002 m. – socialinių įstaigų priežiūros ir audito departamento prie socialinės apsaugos ir darbo ministerijos finansų ir administravimo skyriaus vyresnioji specialistė. 2003–2008 m. – UAB „Komunikacijų raktas“ projektų vadovė, projektų koordinatorė ir direktoriaus pavaduotoja. 2008 m. įkūrė renginių organizavimo įmonę UAB „AR Agentūra“.
2008 m. tapo Tautos prisikėlimo partijos nare, 2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose kandidatavo į seimo narius Raseinių vienmandatinėje apygardoje Nr.42 ir Tautos prisikėlimo partijos sąraše.
Sutuoktinis Gediminas Kazlauskas – Lietuvos aplinkos ministras, sūnus Naglis.
Rytų Mašonalandas
Rytų Mašonalandas  – provincija šiaurės rytų Zimbabvėje, ribojasi su Mozambiku. Apima šalies sostinę Hararę (į provincijos sudėtį neįeina). Administracinis centras – Marondera.
Administracinis suskirstymas
thumb|left|250px|Rytų Mašonalando rajonai
Rytų Mašonalandas padalintas į 8 rajonus:
FC Kickers Offenbach
Ofenbacho „Kickers“ – Vokietijos futbolo klubas iš Ofenbacho.
Aldona Bartusevičienė
Aldona Valiuškytė-Bartusevičienė (1924 m. spalio 16 d. Kaune – 2021 m. gruodžio 26 d. Vilniuje ) – Lietuvos gydytoja radiologė, visuomenės veikėja.
Pagalba (žurnalas)
miniatiūra|Leidinio „Pagalba“ pirmasis numeris (1904 m.) Pagalba – Mažosios Lietuvos evangelikų liuteronų leidinys, ėjęs 1904–1919 m., 1922–1938 m. Tilžėje, Priekulėje, Klaipėdoje, Tauragėje. Skelbėsi esąs krikščioniškas mėnesinis laiškas.
Istorija
Spausdintas gotišku šriftu. Iki 1905 m. Nr. 28 savaitraštis, vėliau – mėnesinis žurnalas. Leido Endrikis Šadagys, Mikelis Jurgelaitis, draugija „Sandora“.
Aldona Bartusevičienė
Biografija
1932–1936 m. mokėsi Ukmergės pradžios mokykloje, 1936–1939 m. Ukmergės Antano Smetonos gimnazijoje, 1939–1940 m. Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazijoje, 1940–1942 m. Vilniaus 2-ojoje vidurinėje mokykloje. 1942–1947 m. studijavo Vilniaus universiteto Medicinos fakultete. Šoko Valstybiniame dainų ir šokių ansamblyje, kuriam vadovavo kompozitorius Jonas Švedas.
1945–1947 m. VU Medicinos fakulteto Anatomijos ir histologijos katedros laborantė, 1947–1951 m. asistentė. 1951–1963 m. Vilniaus respublikinės klinikinės ligoninės rentgeno kabineto vedėja, VU Medicinos fakulteto dėstytoja, 1963–1965 m. Terapijos katedros asistentė, nuo 1965 m. docentė, nuo 1977 m. profesorė. 1974 m. medicinos mokslų daktarė. 1983–1989 m. VU Estetinio lavinimo katedros vedėja. Nuo 2007 m. Lietuvos veiklios ilgaamžystės akademijos prezidentė.
Patobulino 9 rentgeninio tyrimo metodus.
Pagalba (žurnalas)
Istorija
Skelbė religinius tekstus, bažnytines žinias, pasakojimus apie religines šventes, pasiuntinystes iš įvairių šalių, pasaulietines naujienas, didaktinio pobūdžio raštus dorovės, sveikatos klausimais. Nuo 1914 m. dalis teksto spausdinta lotynišku šriftu.
Keniči Uemura
(g. 1974 m. balandžio 22 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 2001 m., su ja dalyvavo 2001 m. FIFA konfederacijų taurės turnyre.
1995 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai
'''1995 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai''' – Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai, vykę 1995 m. kovo 25 d. (šeštadienį). Iš viso rinkiminių apylinkių buvo 2063. Aktyvumas – 44,85 % (balsavo 1 140 384 rinkėjų iš 2 542 717, turinčių rinkimų teisę).
Jonas Petras Kedys
Jonas Petras Kedys (1914 m. birželio 15 d. Raišupys, Igliškėlių valsčius – 2006 m. lapkričio 11 d. Sidnėjus, Australija. 2007 m. sausio 20 d. palaidotas Antakalnio kapinėse.) – Lietuvos miškininkas, ekonomistas, Australijos lietuvių visuomenės veikėjas.
Biografija
Mokėsi Navadų pradžios mokykloje, 1934 m. baigė Marijampolės Rygiškių Jono gimnaziją, 1936 m. – Alytaus aukštąją miškų mokyklą, 1949 m. – Erlangeno universitete (Vokietija) ekonomiką. Mokydamasis Alytuje dalyvavo Šaulių sąjungos veikloje, buvo jūrų skautas.
Nuo 1940 m. birželio mėn. dirbo Jurbarko girininkijoje. Bendradarbiavo nepriklausomos Lietuvos leidiniuose „Mūsų girios“, „Lietuvos aidas“, „Lietuvos žinios“, „Trimitas“. Dalyvavo pasipriešinime sovietiniam okupaciniam režimui, buvo suimtas, kalintas Tauragėje. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945 m. su kitais organizavo lietuvių gimnaziją Kaselio stovykloje.
1950 atvyko į Australiją, įsitraukė į Australijos lietuvių bendruomenės veiklą. Įsteigė „Šviesos“ skyrių Sidnėjuje ir jam pirmininkavo. Subūrė į draugiją Australijos miškininkus. Prekybos bendrovės „Bailia“ direktorius. Bendradarbiavo užsienio lietuvių spaudoje. Skaitė paskaitas. 1963–1992 m. drauge su J. Voteikiu įsteigė, leido ir redagavo anglų kalba politinį ketvirtinį leidinį „News Digest International“. Šis žurnalas buvo skaitomas dešimtyje kraštų. Iš savo lėšų 1997 m. įsteigė fondą „Talka“ lietuvių tautai, pagrindinis jo tikslas – parama daugiavaikėms šeimoms.
Rašė į lietuvių leidinius „Nepriklausoma Lietuva“, „Vienybė“, „Australijos lietuvis“, „Laisvoji Lietuva“, „Mūsų pastogė“ ir kt.
Fovizmas
250px|thumb| Anri Matiso vieno garsiausių kūrinių „Šokis“ grafiti (centre) Vilniuje Fovizmas ( 'laukiniai žvėrys') – tai modernaus meno srovė, atsiradusi XX a. pradžioje. Šis judėjimas išsivystė iš impresionistinės ir neoimpresionistinės dailės, tam turėjo įtakos V. van Gogo, P. Gogeno tapyba. Svarbiausia fovistų išraiškos priemonė – intensyvios, nenatūralios spalvos.
Terminas kilęs nuo kritiko Louis Vauxcelles panaudoto žodžio fauves (laukiniai žvėrys) apibūdinant grupę tapytojų 1905 m. Paryžiaus Rudens salone, tarp kurių – Anri Matisas, Andrė Derenas, Morisas de Vlaminkas ir kiti. Fovistus domino bendras gyvenimo, jo formų, spalvų vaizdas; jie manė, jog meno kūrinys – tai ilgų apmąstymų rezultatas, turintis nepakartojamą pobūdį ir privalantis išsiskirti giedrumu. Šie menininkai atsisakė linijinės ir erdvinės perspektyvos. Fovistų dekoratyvumas turėjo įtakos monumentaliajai tapybai, taikomajai dailei, plakato menui.
Garsiausi dailininkai
Dailininkų fovistų grupė susikūrė Paryžiuje ir eksponavo kartu 1905 − 1907 m. Vėliau kai kurie šių dailininkų pasuko kitų meninių ieškojimų keliu. Fovistų sąrašas:
Ližiai
Ližiai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Endriejavo. Seniūnaitijos centras.
Getaučiai
Getaučiai – kaimas šiaurinėje Plungės rajono savivaldybės dalyje, 7 km į pietvakarius nuo Žemaičių Kalvarijos ir 7 km į šiaurės rytus nuo Platelių.
Istorija
Pokario metais veikė Žemaičių apygardos, Kardo partizanų rinktinės partizanai.
Pagonų paslas
miniatiūra|Laikraščio „Pagonų paslas“ viršelis (1927). Pagonų paslas: nusidavimai iš Vangemano pasiuntinystės (Pagonû paslas: nusidawimai isz Wangemanno pasiuntinystės) – evangelikų liuteronų religinių tekstų laikraštis, leistas 1927–1932 m. Berlyne ir 1934–1937 m. Klaipėdoje.
Istorija
1934–1937 m. Klaipėdoje ėjo iliustruotas laikraštis, su prierašu Pranešimai iš Vangemano ir Gosnerio pasiuntinystės. Skirtas religijos klausimams, pasakojo apie misijų veiklą, jų uždavinius. Leido Kristupas Šernius. Spausdino J. V. Zyberto spaustuvė Klaipėdoje.
Ramoniškiai (Pilkalnis)
Ramoniškiai arba Leskovas (, nuo 1938 m. birželio 6 d. Hagenfließ, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 17 km į šiaurės rytus nuo Pilkalnio, 10 km į pietryčius nuo Lazdynų, abipus Žvirgalio. Nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrovolsko kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Ūkininko Lipkės namas ~1932 m. dešinėje|miniatiūra|260px|Ramoniškių kaimo bendruomenė 1936–38 m. Pirmąkart minimi 1584. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 5 ugniakurais, 1823 m. – valstiečių kaimas su 34 gyventojais. 1723-1818 m. priklausė Įsruties apskrities Grumbkaukaičių domenų valsčiui, 1818-1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Alksnupėnų valsčiui. Tikintieji iki 1793 m. priklausė Lazdynų, vėliau – Šilėnų evangelikų liuteronų parapijai. 1901 m. kaimo pakraščiu nutiestas siaurasis geležinkelis. Kaimo rytiniame pakraštyje prie Vieškalnių girios, Žvirgalio kairiajame krante buvo Aukštučių kolonija ir girininkijos sodyba. 1946–2008 m. buvo Pobedino apylinkės kaimas.
Vadaktai (Panevėžys)
Vadaktai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurę nuo Krekenavos, dešiniajame Nevėžio krante. Pro kaimą eina kelias Krekenava-Naujamiestis, atsišakoja kelias į Ustronę.
Istorija
XIX a. buvo Vadaktų dvaras Panevėžio apskrities Krekenavos valsčiuje.
Jonučių kapinės
Jonučių kapinės – veikiančios kapinės Jonučiuose, Kauno rajone. Pasiekiamos iš kelio Garliavoje ties Vytauto g. 163 pasukus į Ramybės g., pavažiavus apie 400 m. Jonučių kapines prižiūri Kauno rajono savivaldybės administracijos Garliavos seniūnija.
thumb|left|220px|Paminklas rezistentams atminti
Kapinėse yra skirta atskira teritorija rezistentų laidojimui. Prie pagrindinio tako pastatytas Tautos gedulo paminklas-aukuras, skirtas Laisvės kovotojams už nepriklausomybę. Vienoje paminklo plokštėje irašyta: „Surinktiems iš šulinių, šlaitų ir griovių, parvežtiems iš tolimų kraštų ir visiems nežinomiems kovotojams už Lietuvos laisvę". Pastatytas 1988–1990 m. Lietuvos tremtinių sąjungos Garliavos skyriaus iniciatyva. Monumento steigimo pradininkai A. Drūlia, V. Švirinas, P. Petraitis.
Istorija
Jonučių kapinės įkurtos XIX a. pradžioje kaip Jonučių bažnyčios parapinės kapinės.
Kazimieras Genys
Kazimieras Genys (1866 m. gruodžio 10 (naujuoju stiliumi – 22) d. Vatušiuose, Rietavo vls., Telšių aps., Kauno gub. – 1952 m. gegužės 21 d. Salantuose, Kretingos raj.) – Lietuvos katalikų bažnyčios kunigas, kanauninkas, kanonų teisės daktaras.
Biografija
Mokėsi privačiai pas Lauryną Ivinskį, valdinėje Rietavo liaudies (pradinėje) mokykloje, 1880–1884 m. – Liepojos gimnazijoje. 1884 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją, 1888–1892 m. studijas tęsė Peterburgo dvasinėje akademijoje, kurioje apgynė teologijos mokslų magistro laipsnį.
1892 m. birželio 11 (naujuoju stiliumi – 23 d.) įšventintas kunigu ir paskirtas Palangos progimnazijos kapelionu. Rėmė draudžiamos lietuviškos spaudos platinimą, tikybą dėstė lietuvių kalba. Už tai 1893 m. buvo atleistas iš pareigų, tačiau Rygos švietimo apygardoje sugebėjo pasiteisinti ir po 3 mėnesių buvo grąžintas į kapeliono pareigas. Rusijos valdžios pareigūnams 1896 m. pareikalavus, kad progimnazijos mokiniai melstųsi rusiškai, kapelionas tam pasipriešino. Dėl valdžios persekiojimų tais pačiais metais atsisakė pareigų ir išvyko į Roma. Šv. Apolinaro licėjuje studijavo kanonų teisę, apgynė kanonų teisės daktaro disertaciją, kuri 1912 m. lotynų kalba buvo išspausdinta Kaune.
1898 m. buvo paskirtas Butkiškės bažnyčios vikaru, 1899 m. – Naujųjų Varnių parapijos klebonu, nuo 1909 m. dirbo Sedos parapijos klebonu ir Alsėdžių dekanu. 1918 m. netoli Žemaičių Kalvarijos pašventino Sorų (Stonkaičių) koplyčią. Nuo 1921 m. – Žemaičių vyskupijos viceoficiolas, garbės kanauninkas, Kauno kunigų seminarijos profesorius. 1925 m. paskirtas Darbėnų parapijos klebonu, 1928–1930 m. dirbo Palangos, 1930–1931 m. – Aukštadvario vidurinių mokyklų direktoriumi. 1931 m. gavo valstybinę pensiją ir tapo Skuodo bažnyčios altarista, o 1944 m. pabaigoje atsikėlė į Salantų bažnyčios altariją.
Bendradarbiavo lietuviškoje spaudoje, skelbė straipsnius „Šaltinyje“, „Nedėldienio skaitymuose“, „Draugijoje“, „Viltyje“, „Lietuvos aide“, „Lietuvoje“, pasirašinėjo Sediškio slapyvardžiu.
Epifitas
thumb|357x357px|Epifitinis augalas ([[tilandsija) ant medžio kamieno, Kosta Rika]] Epifitas (iš 🇬🇷 'ant' + 🇬🇷 'augalas') – augalas, augantis ant kitų augalų, bet jais pasinaudojantis tik kaip atrama ir nesimaitinantis jų medžiagomis. Didžiausia epifitų įvairovė aptinkama drėgnuose atogrąžų miškuose, Pietų ir Centrinėje Amerikoje, Meksikoje. Lietuvoje tai dažniausiai samanos, kerpės ir dumbliai. Jie gali būti panaudojami kaip senų miškų arba taršos bioindikatoriai.
Be sausumoje ant medžių augančių epifitų, yra daugybė vandens dumblių augančių ant kitų dumblių arba vandens augalų.
Prisitaikymas
Epifitų prisitaikymas augti ant kitų augalų padeda pasiekti daugiau saulės šviesos fotosintezei.
Epifitams ypatingai svarbus vanduo, kurio jie gauna iš lietaus, rasos arba rūko. Vandeniui iš aplinkos surinkti kai kurie iš šių augalų naudoja pakitusius lapus. To pavyzdys – Indijoje augančios dišidijos (Dischidia rafflesiana) maišelio pavidalo lapai, kuriuose kaupiamas vanduo. Bromelijinių (Bromeliaceae) šeimoje yra augalų, kurių įgaubti lapai nukreipia vandenį į skrotelės centrą, kur vanduo gali būti kaupiamas. Lapus dengianti stora kutikulė taip pat padeda sutaupyti vandens tokiems augalams kaip epifitiniams gegužraibiniams (Orchidaceae). Kai kurie šios šeimos atstovai turi orines šaknis, kurias dengia velamenas – akytas negyvų ląstelių sluoksnis, kuris gali kaupti vandenį. Tilandsijų lapai gali būti padengti plaukeliais, kurie padeda sugerti vandenį iš atmosferos.
Epifitų sporos ir sėklos yra smulkios, lengvos, dažnai su skristukais. Jas dažniausiai išnešioja vėjas, bet gali būti platinamos ir paukščių.
Epifitų tipai
Pagal plitimo ir vystymosi būdą išskiriami trys epifitų tipai:
Pusiau epifitai
Ant kitų augalų auga tik tam tikru gyvenimo laikotarpiu. Išskiriami pirminiai ir antriniai hemiepifitai.
Pirminiai epifitai pradeda savo gyvenimo ciklą ant kitų augalų, tačiau tampa savarankiškais kai jų šaknys pasiekia žemę ir įsitvirtina joje. Daugelis tokių epifitų, net ir įsitvirtinę šaknimis dirvožemyje, visą gyvenimą naudojasi kitu augalu kaip atrama. Taip auga tropikų miškų nuostabioji monstera (Monstera deliciosa). Tačiau yra ir tokių rūšių, kurios suformuoja tvirtas šaknų arba stiebų struktūras ir gali išgyventi ilgiau nei medžiai prie kurių jie yra prisitvirtinę. Tokias struktūras gali suformuoti kai kurie fikuso genties atstovai (pvz.: Ficus pertusa).
Antriniai pusiau epifitai pradeda savo gyvenimą kaip savarankiški augalai, po mažu lipa aukštyn kitais medžiais, kol epifitų šaknys praranda kontaktą su žeme. Taip gali augti kai kurie tropikų papartiniai (Lomagramma guianensis, Polybotrya cylindrica).
Tikrieji epifitai
Trijų tipų šaknys:
Vaidringas
Vaidringas – gyvenvietė vakarinėje Austrijoje, Loferer Steinberge kalnų papėdėje, Kicbiuhelio apylinkėje, šalia Bavarijos, Zalcburgo žemės ir Tirolio sienos. Kartu su Fiberbruno, Hochfilceno, Sankt Jakobo ir Sankt Ulricho gyvenvietėmis sudaro Pilerzėtalio turizmo susivienijimą.
Savivaldybės (Gemeiderat) taryboje yra 13 narių. 4 nariai priklauso Wir für Waidring grupei, 4 – Waidring Aktiv grupei, 3 išrinkti nepartinių sąraše, 2 sociademokratų partijos nariai.
Istorija
thumb|left|Waidring Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1147 m. kaip Waitheringen.
Herbas
Vaidringo herbas – trys raudonos spalvos į apačią siaurėjantys laipteliai juodame fone. Herbas kilęs nuo Oto fon Valcheno (Otto von Walchen), kuriam priklausė Vaidringo kaimas, antspaudo. 1297 m. kaimą iš Oto fon Valcheno dukters ir jos vyro fon Froindsbergo (von Freundsberg) nupirko Zalcburgo arkivyskupas Konradas (Konrad IV. von Fohnsdorf). Oto fon Valcheno antspaudai išlikę ant dviejų dokumentų iš 1272 m. liepos 12 d. ir 1273 m. rugsėjo 29 d., kurie saugomi Austrijos valstybiniame archyve.
Virpūnėliai
Virpūnėliai (Pholcidae) – vorų (Araneae) šeima.
Pasaulyje yra apie 350 rūšių. Europoje 3 rūšys, iš jų viena gyvena Lietuvoje:
Cheliceros silpnai išsivysčiusios. Turi 8 akis: priekinės vidurinės akys yra mažos, likusios sudaro dvi grupes po 3. Kojos ilgos, be dyglių. Kūnas pilkai rudas, plonas. Ištiestų kojų tarpugalis iki 7 cm. Palietus ar į jį papūtus, voras atlieka virpantį judėjimą. Dėl to jis praranda kontūrus ir, galbūt, savo priešams yra mažiau pastebimas.
Vorai įsirengia dažniausiai kupolo formos išgaubtus gaudomuosius tinklus, kurie šiek tiek panašūs į Linyphiidae šeimos vorų tinklus. Voratinkliuose kabo pilvo puse į viršų. Palietus tinklą voras gindamasis ima jį siūbuoti. Tinklai lipnių gaudomųjų siūlų neturi, jie nuverpti iš tankios voratinklinės medžiagos, kurioje yra į sraigtus panašios siūlų kilpos. Šiose kilpose susipanioja patekę gyvūnai. Kuo tinklas senesnis, tuo jis tankesnis ir su daugiau kilpų. Norėdamas patektį pas grobį, voras turi nusivalyti nuo kelio seną tinklą jį iškąsdamas. Kartais toks iškandžiojimas gali užsitęsti apie valandą, kol voras pasiekia pagautą auką. Kartais vorai nelaukia, kol paklius auka, tuomet jie keliauja kitų vorų voratinkliais vogdami maistą ar net pačius tinklų šeimininkus.
Patelė tinkle cheliceromis laiko kiaušinėlių kokoną ir jį nešiojasi iki voriukų pasirodymo. Kiaušinėlių kokonas iš labai plono rezginio, kuriame matomi maždaug 20 šviesiai rausvų kiaušinėlių.
Gyvena patalpose, daržinėse, rūsiuose, vasarą išorinėje pastatų pusėje.
OMON
thumb|Omonininkai [[Raudonoji aikštė|Raudonojoje aikštėje 2006 m.]] OMON ( – „specialiosios paskirties mobilus būrys“) – Tarybų Sąjungoje 1987 m. įkurti specialios paskirties milicijos daliniai, tebeveikiantys iki šiol Rusijoje, Tadžikijoje, Baltarusijoje.
Lomių dvaras
Lomių dvaras - dvaras Treinojoje (Tauragės rajonas, Mažonų seniūnija), greta Lomių, prie kelio. Architektūrinę, istorinę, kraštovaizdinę vertę turinti Lomių dvaro sodyba į Lietuvos nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą įrašyta 2003 m. gruodžio 31 d. Sodybos kompleksui priklauso: svirnas (XIX a. pab.– XX a. pr.), namas (XX a. pr.) ir parko fragmentai.
Pagrandukas
Pagrandukas – žurnalas, leistas 1992–1995 m. Vilniuje. Skelbėsi esąs „žurnalas apie moterį ir jos namus“.
Istorija
Iki 1992 m. ėjo kaip žurnalo „Moteris“ priedas. Spausdino praktiškus patarimus moterims, šeimai. Leido UAB „Pagrandukas“ 4 kartus per metus. Tiražas 1992 m. – 110 400 egz., 1995 m. – 34 200 egz. Nuo 1995 m. tokiu pavadinimu leistas žurnalo „Moteris“ vidinis priedas.
Lomių dvaras
Parkas
Lomių parką XIX a. įkūrė dvarininkai Šulcai. Prieš Antrąjį pasaulinį karą E. Šulcui priklausė apie 300 ha žemės, malūnas, plytinė, daug kitų pastatų. Per karą dvarą valdė Fetingis.
Parkas mišrus ant kalvelės. Jos papėdėje teka Šunijos upelis. Iš parko pusės atsiveria puikūs vaizdai į gretimas apylinkes, esančias kitame upelio krante. Parke vyrauja vietiniai medžiai: paprastasis ąžuolas, paprastasis uosis, mažalapė liepa, paprastasis klevas, paprastasis šermukšnis, drebulė, paprastoji ieva. Iš pačių pirmųjų pasodintų medžių išliko europinių maumedžių (aukštis – 25–30 m, skersmuo – 70–92 cm), paprastieji kaštonai (čia jų atskiras medynėlis), didžialapės liepos.
Elvyrava
Elvyrava – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Pašiaušės ir 4 km į šiaurės vakarus nuo Kiaunorių, prie Šiaušės (Pašiaušės I tvenkinys). Elvyravos pagrindinė mokykla yra Labūnuose.
Taranakis
Taranakis, Egmonto kalnas  – snaudžiantis ugnikalnis (stratovulkanas) Naujojoje Zelandijoje, Šiaurės saloje, Taranakio regione. Aukštis 2518 m. Ugnikalnis turi vieną taisyklingiausių pasaulyje kūgių.
Taranakis susidarė maždaug prieš 135 tūkst. metų Taupo seisminėje srityje. Per pastaruosius 9000 metų ugnikalnis išsiveržia vidutiniškai kas 90 metų, o kas 500 m. sukelia labai galingus išsiveržimus. Paskutinis žinomas Taranakio išsiveržimas įvyko 1755 m.
Maoriai kalną Taranakiu vadina nuo neatmenamų laikų, o Egmonto kalnu jį pavadino Džeimsas Kukas kunigaikščio Egmonto garbei. Vėliau kalnas atgavo savo ankstesnįjį pavadinimą, o aplink esantis parkas tebevadinamas Egmonto vardu.
Vasaros mėnesiais nuo gruodžio iki kovo į šią dažniausiai lankomą Naujosios Zelandijos kalną galima užlipti be kopimo įrangos. Dėl to, kad čia greitai keičiasi orai ir kopia daug nepatyrusių žmonių, kopimas į šį kalną pareikalauja daugiausia aukų Naujojoje Zelandijoje lyginant su kitais kalnais.
Dėl kalno 1864–1866 m. tarp maorių ir kolonizatorių vyko Antrasis Taranakio karas. 1900 m. aplink Taranakį sudarytas Egmonto nacionalinis parkas.
Kvetkai
Kvetkai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės rytus nuo Papilio, 3 km nuo Lietuvos sienos su Latvija, Nemunėlio kairiajame krante. Seniūnaitijos centras. Stovi architektūros paminklas – medinė Kvetkų Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia su varpine, yra Kvetkų pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-41009).
Istorija
miniatiūra|250px|left|Gatvė su apleistais namais
Kvetkai pirmą kartą paminėti 1667 m. 1762 m. dvarininkai Kamarauskai Kvetkuose įkurdino atgailos kanauninkus ir pastatydino jiems vienuolyną, kurį Rusijos valdžia 1832 m. jį uždarė. 1769 m. įsteigta katalikų parapija. 1772 m. Pranas Kamarauskas pastatė medinę Kvetkų Šv. Jono Krikštytojo bažnyčią, ji perstatyta ir padidinta 1875 m., 1880 m. pastatyta bažnyčios varpinė. 1775 m. Kvetkai vadinami miesteliu.
1860 m. Kvetkų savininkas Feliksas Grincevičius, maršalkos paskirtas mokyklų kuratoriumi, paskyrė žemės sklypą ir miško medžiagos mokyklai statyti. Jo norus parėmė ir kiti dvarininkai, Petras Kamarauskas skyrė plytų, tačiau Rusijos valdžia mokyklą pavertė įsteigto Kvetkų valsčiaus namais. 1865 m. miestelyje įsteigta pradžios mokykla dėstomąja rusų kalba, 1947–1999 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1999 m. Kvetkų pagrindinė mokykla.
Spaudos draudimo metais rusas mokytojas Blagoveščenskij važinėjo po parapijos kaimus ir atiminėjo iš lietuvių maldaknyges, jas degino ir įsakė mokiniams taip daryti; jeigu kuris atsisakydavo, išvarydavo iš mokyklos. Vyskupas Motiejus Valančius dėl to skundėsi rusų įstaigose. Draudžiamą spaudą platino Jonas Mulokas, padedamas brolio sūnaus Petro Muloko ir kitų jaunesniųjų. Darbas nebuvęs labai pavojingas, nes vietos uriadninkas Strikas buvo palankus knygnešiams ir dažnai, ištikus pavojui, perspėdavo.
miniatiūra|180px|left|Nepriklausomybės ąžuolas
1905 m. ūkininkai nušalino rusišką valsčiaus administraciją ir išsirinko lietuvišką. 1905 m. lapkričio 6 d. septintos apylinkės žemiečių viršininkas užantspaudavo kasą ir bylas bei nutraukė savo darbą. Valsčiaus viršaičiu išrinktas Švabas iš Metlonių kaimo, seniūnu – Stasys Šimonis iš Rimšių, teisėju – Petras Kujalis iš Skrebiškių. Pradžios mokykla buvo uždaryta, rusas mokytojas nušalintas ir išvažiavo. Tačiau rusai ginkluotomis pajėgomis atstatė savo administraciją.
1907 m. Kvetkuose surengtas pirmasis lietuviškas vakaras, kūrėsi lietuviškos organizacijos. Nepriklausomybės metais buvo pradžios mokykla, jos pastatas skaldytų akmenų, kooperatyvas, vaistinė, pieninė, kelios krautuvės.
1941 m. liepos mėn. nužudyta apie 30 žmonių, yra nacių aukų kapinės.
Gyventojai
1775 m. smulkūs bajorai sudarė 17% visų parapijos gyventojų. 1923 m. buvo 56 kiemai.
Gestautai
Gestautai (anksčiau Geštautai) – kaimas Kretingos rajono savivaldybės pietvakarinėje dalyje, į vakarus nuo Kretingos, kairiajame Tenžės krante. Kaimas yra tarp šiaurinį pakraštį kertančio plento ir pietrytiniu pakraščiu einančio kelio Kretinga–Pryšmančiai–Vydmantai. Palei vakarinį kraštą teka dešinysis Danės intakas – Tenžė, skirianti nuo Pryšmančių kaimo, o rytuose stūkso Kvecių kaimo Girelės (🇬🇸) miškelis.
Kvetkai
Žymūs žmonės
Kvetkuose gyveno:
Gestautai
Istorija
Kaimas suformuotas Lietuvos žemės reformos metu išparceliuoto Kretingos grafo Aleksandro Tiškevičiaus Pryšmančių dvaro Platonavo palivarko žemėje. Nausėdijai priklausė 226,18 ha žemės, kurią Žemės tvarkymo departamento matininkas Jonas Bagdonas 1925 m. išdalino 47 naujakuriams: kumečiams, bežemiams Kretingos miestiečiams, Penkininkais vadinamoje Kretingos kaimo dalyje gyvenusiems mažažemiams, taip pat Nepriklausomybės kovose dalyvavusiems kariams.
Lyginant su kitais Kretingos valsčiaus kaimais, priemiestinėje gyvenvietėje buvo suformuoti nedideli ūkiai. Daugiausia žemės valdė Leonas Pikturna (10,2 ha), Jonas Duksas-Daukšas (9,94 ha), Jurgis Bendikas (9,89 ha), Ona Rybokienė (8,79 ha), Pranas Augutis (8,79 ha), Petras Paulauskis (8,48 ha), Antanas Vinkas (8,34 ha), Alfonsas Drungila (7,79 ha), Antanas Večerskis (6,36 ha) ir Antanas Kontrimas (6,21 ha). Nuo 3 ha iki 5,99 ha žemės gavo 22 valstiečiai. Kitiems atiteko nuo 1,08 ha iki 2,68 ha žemės sklypai. thumb|300px|Gestautų kaimas Kretingos-Palangos apylinkių topografiniame žemėlapyje. Apie 1939 m. thumb|right|300px|Gestautai sovietų armijos išleistame 1984 m. Kretingos apylinkių topografiniame žemėlapyje
Nausėdija iš pradžių vadinta senuoju vardu Platonavu. Kiek vėliau naujakuriai savo kaimą pervadino Gestautais, o šį vardą Žemės reformos valdyba patvirtino 1927 m. nutarimu Nr. 2720. Tačiau iki pat 1930 m. Kretingos katalikų parapijos tikinčiųjų sąrašuose buvo rašomas dar senasis vardas (Platonavas, Platanavas, Platinava, Gestautai-Platinava).
Naujakurys Jonas Daukšas (1897–1975) buvo kilęs iš Švenčionių krašto, dalyvavo Lietuvos nepriklausomybės kovose, buvo apdovanotas Vyčio Kryžiaus ordinu. Sukūręs šeimą su Sofija Grinevičiūte, įsikūrė iš valstybės gautoje žemėje, pasistatė sodybos trobesius ir užveisė didelį sodą.
Kėdainių krašto muziejus
thumb|250px|Kėdainių krašto muziejus
Gestautai
Istorija
Iš mažažemių aktyvumu pasižymėjo iš Kretingos miesto kilęs Pranas Padleckas (kitaip – Podleckis). Jis Pirmojo pasaulinio karo pradžioje buvo mobilizuotas į Rusijos armiją, fronte pateko į vokiečių nelaisvę, kartu su kitais belaisviais dirbo Vokietijos pramonės įmonėse. 1918 m. grįžo į Kretingą, vertėsi staliaus amatu, o po 1925 m. įsikūrė Lietuvos žemės reformos metu gautame 1,86 ha žemės sklype, kuriame pasistatė trobesius ir su šeima vertėsi žemdirbyste. Jis taip pat dalyvavo Kretingos valsčiaus, miesto ir apskrities visuomeniniame ir politiniame gyvenime, priklausė Lietuvos socialdemokratų partijai, kandidatavo rinkimuose į Seimą, apskrities ir valsčiaus tarybas, buvo Lietuvos nepriklausomybės 10-mečio minėjimo Kretingos komiteto narys. Būdamas kairiųjų pažiūrų, pirmosios sovietų okupacijos metais prisidėjo prie okupacinės valdžios vykdomos žemės reformos. Už savo pažiūras nacių okupacijos pradžioje buvo įskųstas, 1941 m. birželio 24 d. su sovietiniais aktyvistais ir žydų bendruomenės vyrais Kretingoje suimtas ir birželio 25 d. sušaudytas netoli savo namų Girelės miškelyje prie kelio į Palangą. thumb|left|Bulviasodis buvusio Gestautų kaimo Kairių žemėje. Fot. Julius Kanarskas. 2001 m. Ūkininkų sklypus jungė išilgai kaimo, lygiagrečiai Tenžės upei nusidriekęs kelias, pavadintas Penkininkų gatve. Pietinėje kaimo dalyje jis šakojosi į dvi atkarpas, kurios vedė į Klaipėdos krašto Bajorų gyvenvietę ir geležinkelio stotį. Šiaurinę dalį ir Penkininkų gatvę kirto senasis Kretingos–Palangos plentas, kuriuo per kaimą vasarai atostogauti vykdavo iš laikinosios sostinės Kauno į Kretingos geležinkelio stotį atvykę žymūs to meto politikos ir visuomenės veikėjai. Keliui susidėvėjus, per kaimą einanti atkarpa 1935 m. buvo atnaujinta.
Kėdainių krašto muziejus
Kėdainių krašto muziejus – Lietuvos kraštotyros muziejus Kėdainiuose, Didžioji g. 19.
Gestautai
Istorija
1948 m. rytinė Gestautų dalis buvo paskelbta Kretingos priemiesčiu. Vakarinė kaimo dalis priklausė Kretingos (vėliau – Vydmantų) tarybinio ūkio Pryšmančių skyriui, o šiaurinis pakraštys – K. Požėlos (Rūdaičių) kolūkiui.
Kėdainių krašto muziejus
Istorija
Muziejus įkurtas 1922 m. Kėdainių apskrities valdybos pirmininko V. Rybelio iniciatyva. 1922–1937 m. Kėdainių apskrities, 1937–1940 m. Kėdainių kraštotyros draugijos, 1940–1990 m. Kėdainių kraštotyros muziejus.
Gestautai
Istorija
1959 m. Lietuvos teritorinio-administracinio suskirstymo žinyne kaimas neregistruotas, tačiau tais pačiais metais vykusiame gyventojų surašyme minimas. Sovietinėje kartografinėje medžiagoje šią vietovę kitaip imta vadinti Geštautais, nes šiuo vardu kaimą vadino ir kai kurie jo senbuviai. Baigiantis XX amžiui, didžioji kaimo teritorijos dalis buvo prijungta prie Kretingos miesto ir suprojektuota individualių namų statybai. Tik nedidelė šiaurinė dalis išsaugojo kaimo statusą ir Gestautų vardą.
Šiandien Gestautai yra vienas mažiausių – po Dimitravo, Kretingos kaimiškosios seniūnijos kaimų, turintis 54,85 ha žemės, kuria nuo Pryšmančių–Kretingos kelio eina Kvecių gatvė. Iš pradžių kaime stovėjo tik trys sodybos. Šiuo metu patogioje geografinėje padėtyje esančiame Kretingos priemiestyje kyla nauji individualūs gyvenamieji namai bei kuriasi verslininkai, atidarę pirmąją kaime žuvies perdirbimo ir prekybos įmonę „Reba“.
Kėdainių krašto muziejus
Istorija
miniatiūra|160px|left|[[Saulės laikrodis, pavaizduotas muziejaus logotipe ]] thumb|250px|Kėdainių Evangelikų reformatų bažnyčia thumb|250px|Ragų baldų komplektas iš [[Apytalaukio dvaras|Apytalaukio dvaro Kėdainių krašto muziejuje]]
Muziejaus fondų pradžia – V. Rybelio surinkta apie 1000 eksponatų senienų kolekcija. Kėdainių Apskrities valdyba skyrė 3 nedidelius kambarėlius savivaldybės pastato pirmame aukšte (dab. Mikalojaus Daukšos viešoji biblioteka). Muziejaus inventorių sudarė 5 vitrinos, 3 spintos ir nedidelė lentyna. Ekspoziciją sudarė archeologijos, numizmatikos, etnografijos, gamtos ir istorijos skyriai, ginklų kolekcija bei miestų herbai. Visi muziejaus eksponatai buvo eksponuojami. Muziejus buvo lankomas tik pirmadieniais ir ketvirtadieniais, nuo 12 iki 14 valandos.
Pasaulinio karo metais muziejus ir jo rinkiniai labai nukentėjo: pasitraukiant naciams dalis eksponatų buvo susprogdinta ir išgrobstyta. Likę eksponatai buvo sukrauti į sandėlius net keliose vietose. Muziejaus vedėjas G. Bobelis dalį eksponatų išgelbėjo nuo galutinio sunaikinimo ir išgrobimo, tačiau vokiečių padaryti nuostoliai muziejui siekė 563 200 rublių. Tik 1945 m. gruodžio pabaigoje muziejui buvo suteiktos patalpos, tačiau jos dar kurį laiką buvo užpiltos Grūdų paruošų punkto grūdais.
Pokaryje muziejuje buvo sukaupta apie 5000 eksponatų. Tuometinė sovietų valdžia muziejų naudojo savo ideologijai skleisti. Muziejuje veikė socialistinės statybos, istorijos, liaudies meno ir archeologijos skyriai. 6-7 dešimtmečiuose muziejuje buvo organizuojamos ekskursijos rajono kolūkiečiams bei rajono mokykloms, vedamos istorijos pamokos, organizuojami susitikimai su karo veteranais, pogrindininkais.
1956 m. muziejus persikėlė į patalpas Tarybų g.23, o 1967 m. – į pastatą Tarybinės Armijos g. 45 (dab. J. Basanavičiaus g.). Čia buvo atliktas kapitalinis remontas, įrengti fondai. Po remonto muziejus naujai atvėrė duris 1969 m. 1977 m. Kėdainių kraštotyros muziejaus filialu tapo Kėdainių evangelikų liuteronų bažnyčia, kurioje buvo įkurta Dailės parodų salė. 1988 m. patikrinus muziejaus veiklą nustatyta, kad aplaidžiai vedama eksponatų apskaita, dalis vertingiausių eksponatų yra dingę, todėl buvo pakeista įstaigos vadovė ir beveik visas kolektyvas.
Prasidėjus Atgimimui, muziejuje buvo rengiamos naujos ekspozicijos apie tarpukario nepriklausomą Lietuvą, tremtinius. 1991 m. Kėdainių kraštotyros muziejus pertvarkytas į Krašto muziejų, prijungus naujus filialus: M. Katkaus memorialinį muziejų Ažytėnuose, J. Paukštelio memorialinį muziejų, Rotušės dailės galeriją, koncertų salę evangelikų reformatų bažnyčioje. 1993 m. įkurtas 1863 m. sukilimo muziejus Paberžėje, 1995 m. restauruota kunigaikščių Radvilų kripta evangelikų reformatų bažnyčioje bei pradėti restauruoti unikalūs XVII a. kunigaikščių Radvilų sarkofagai. 2000 m. rugsėjo mėn. Kėdainių krašto muziejus įsikūrė buvusiame XVII a. – XIX a. karmelitų vienuolyne.
Veikla
thumb|V.Svirskio kryžių ekspozicija muziejuje (2007 m.) Muziejus renka, saugo, tiria ir eksponuoja krašto archeologinę, etnografinę ir istorijos medžiagą, vykdo edukacinę ir leidybinę veiklą. Muziejuje sukaupta apie 37 700 eksponatų (2005 m., pagrindiniame fonde – 27 812, pagalbiniame fonde – 9 885). 2001 m. balandžio mėn. užbaigtas kunigaikščių Radvilų mauzoliejaus tvarkymas, saugomi XVII a. kunigaikščių Kristupo Perkūno, Jonušo, Mikalojaus, Jurgio, Stepono ir Elžbietos Radvilų sarkofagai, kuriuos restauravo Gintaras Kazlauskas. Muziejaus ekspozicijoje yra XIX a. pab. ragų baldai iš Apytalaukio dvaro, V. Svirskio kryžiai, H. Grinevičiaus fotografijų ir dokumentų kolekcija. Veikia XVII a. – XIX a. miesto istorijos, XIX a. – XX a. dvarų kultūros, liaudies buities, Lietuvos nepriklausomybės kovų ekspozicijos, eksponuojama vienuolio celė, tautinių ir konfesinių bendruomenių istorija. Turi 4 filialus – kunigaikščių Radvilų mauzoliejus evangelikų reformatų bažnyčioje, J. Paukštelio namai, Daugiakultūris centras (buv. Mažoji sinagoga, XIX a.) ir Vytauto Ulevičiaus medžio skulptūrų muziejus.
Muziejaus darbo laikas: antradieniais – šeštadieniais 10.00 – 17.00 val. 1863 m. sukilimo muziejaus ir Paberžės istorinio komplekso lankymas visomis savaitės dienomis nuo 9.00 iki 17.00 val. Radvilų mauzoliejaus darbo laikas gegužės – rugsėjo mėn. antradieniais – šeštadieniais nuo 11.00 iki 17.00 val.; Juozo Paukštelio namai lankytojus priima pirmadieniais – šeštadieniais.
Agripina Vyresnioji
thumb|dešinėje|Agripinos Vyresniosios biustas Vipsanija Agripina (14 m. pr. m. e. – 33 m. spalio 17 d.) – žymi Romos imperatorių Julijų–Klaudijų dinastijos atstovė, Augusto anūkė, Kaligulos motina, Nerono senelė.
Germaniko žmona. Lydėjo jį Germanijos kampanijose. 29 m. ištremta į Pandaterijos salą. Atkakliai priešinosi, badavo. Jai nusimarinus, Tiberijus visaip juodino jos atminimą, privertė Senatą jos gimimo dieną įrašyti į nelaimingų dienų sąrašą.
Laikoma idealios motinos ir žmonos pavyzdžiu ir visiška priešingybe savo dukrai Agripinai Jaunesniajai, Nerono motinai.
Gaubtatinkliai
Gaubtatinkliai (Linyphiidae) – vorų (Araneae) šeima.
Šie vorai tarp žolių, dirvos įdubimuose, ant medžių ir krūmų šakų įsirengia šiek tiek išgaubtus kupolą ar lietsargį primenančius gaudomuosius tinklus. Virš gaubtuvo, sudarančio tankiai supintų siūlų dangą, vorai nutiesia beveik nematomas gijas. Skrisdamas vabzdys į jas atsitrenkia ir nukrenta ant gaubtuvo, kur įsivelia lipniuose jo siūluose. Apatinėje tinklo pusėje esantys pritvirtinimo siūlai laiko gaubtuvą gerai įtemptą. Voras tupi apatinėje dangos pusėje nugara žemyn. Tokioje pozoje jis vos pastebimas, nes apatinė tamsioji pusė susilieja su dirvos ir šakų fonu, o viršutinė, šviesesnioji, sunkiai įžiūrima dangaus fone. Auką pačiumpa prakąsdamas dangalą. Tačiau kai kurios įkritusios skruzdėlės (Lasius, Formica) sugeba iš spąstų pabėgti arba pasipriešina puolančiam vorui.
Rudenį šie vorai savo voratinkliais, primenančiais nedidelius baltus skraidžius debesėlius, persikrausto iš vienos vietos į kitą („bobų vasara“).
Tai gausi, visame pasaulyje paplitusi vorų šeima, kurioje žinoma 562 gentys ir 4263 rūšys. Lietuvoje yra 170 rūšių.
Nuorodos
An Illustrated Catalog