cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Klaipėdos brass kvintetas
Istorija
Pirmasis koncertas surengtas 1986 metais. Muzikos kritikai pavadino jį „debiutantu, pranokusiu visus lūkesčius“. 1988 m. Saratove varinių pučiamųjų kvintetų konkurse kvintetas pelnė trečiąją vietą, o iš tarptautinio „Philips Jones“ konkurso Vengrijoje grįžo su diplomu. 1994 m. kolektyvas dalyvavo viename prestižiškiausių Europos kamerinių ansamblių konkursų Prancūzijoje, Elzase.
Kvinteto repertuare – renesanso ir XX a. autorių muzika, džiazo kompozicijos. Ansambliui ne vieną kūrinį dedikavo uostamiesčio kompozitoriai: Alvidas Remesa – Regtaimą, „Jomarką“, siuitą „Paskutiniam kuršiui atminti“, R. Šileika – kvintetą „Graviūra varyje”.
Su pūtikais yra koncertavę dainininkai V. Vadoklienė, N. Grigalavičiūtė, Š. Juškevičius, saksofonininkas P. Vyšniauskas, klarnetininkas P. Mateika. Ne kartą ansamblis koncertavo Vokietijoje, Danijoje, Olandijoje, Prancūzijoje, Lenkijoje.
Mogulistanas
Mogulistanas (alternatyvūs pavadinimai Mogolistanas, Džete ulusas, Mamlakat-i Mogolistan) − buvęs mongolų chanatas, 1347 m. susidaręs rytinėse Čagatajaus chanato teritorijose. Oficialiai chanatas laikė save tiesioginiu Čagatajaus chanato įpėdiniu. Jo valdanti dinastija buvo Čagataidų atšaka Tugluktimūridai.
Klestėjimo laikotarpiu chanatas tęsėsi nuo Tibeto kalnyno pietuose iki Balchašo ežero šiaurės vakaruose. Taigi, jis valdė dabartines teritorijas Rytų Turkestane (dab. Kinijos Sindziangas), Kirgizijoje, rytų Kazachijoje (Semirečjėje). Chanato politinis ir kultūrinis centras koncentravosi Ilio slėnyje (dab. pietryčių Kazachstanas) ir Tarimo baseine (Rytų Turkestane).
Istorija
1346 m. nužudžius Čagatajaus chanato chaną Kazaną, šalyje prasidėjo suirutė, ir gentinė dezintegracija. Suskilusio chanato rytinėse dalyse vietos gentys bandė sukurti konfederaciją. Vadovaujant Duglatų klanui, jie 1347 m. išrinko Čagataidą Tugluk Timūrą savo chanu. Taip susiformavo Mogulistanas su dviguba valdžios sistema: oficialiai chanatą valdė chanai, tačiau ilgą laiką realią valdžią šalyje turėjo jų padėjėjai (ulusbegai), skiriami iš Duglatų. Pastarieji beveik nepriklausomi valdė derlingiausias chanato pietvakarines sritis, vadinamas Manglai-Sube (ar Alti-Šahr, Kašgarija). Čia buvo šeši klestintys canato miestai: Jarkendas, Kašgaras, Chotanas, Aksu, Uč-Turfanas ir Jengi-Hisaras.
Pirmasis chanas Tugluk Timūras buvo stiprus valdovas ir net keletą kartų bandė atkurti buvusią Čagatajų galybę, įsiverždamas į Maveranachrą vakaruose. 1368 m. jo sūnus vykdė ekspansiją į rytus, prisijungdamas Turfano karalystę. Tačiau chanų valdžia valstybėje silpo, o dughlatų klanas išlaikė savo interesus ir į sostą skirdavo marionetinius chanus. Tuo metu Mogulistanas susidūrė su Timūro agresija iš Maveranachro. Chanatas buvo priverstas pripažinti Timūro valdžią ir perkelti sostinę į rytus, t. y. į Turfaną.
XV a. Mogulistanas vėl tapo nebepriklausomas, tačiau iškilo nauji priešai − oiratai šiaurėje. Nors sostinė buvo dar kartą perkelta, tačiau nepriklausomybė buvo išlaikyta. Valdant Esen Buga chanatas Semirečjėje priglaudė kazachų chanus, kas vėliau kuriam laikui užtikrino taiką su Kazachų chanatu.
Valdant Junus-chanui (1462–1487 m.) Mogulistanas netgi išsiplėtė į vakarus, užimdamas Taškentą. Po mirties 1487 m. Junus-chanas padalino teritorijas dviem sūnums. Vakarinės (dab. Kirgizija, Kazachijos Semirečjė) atiteko Machmud-chanui, kuris sostine padarė Taškentą. 1508 m. šią Mogulistano dalį užkariavo Muchamedas Šeibanis ir prijungė prie Bucharos chanato, o Machmud-chanas buvo nužudytas.
Rytinis Mogulistanas atiteko Achmad-chanui, kuris ir kurio įpėdiniai valdė toliau. Tačiau XVI a. labai stiprėjo grėsmė iš šiaurės vakarų, iš Kazachų chanato. Tuo metu, 1514 m. Tugluktimūridas Sultan Saidas įsiveržė į Manglai Sube ir galutinai nuvertė ulusbegų valdžią, įkūrė čia nepriklausomą savo valstybę − Moguliją. 1522 m. Mogulistano chanai dėl klajoklių invazijų iš vakarų buvo priversti dar kartą perkelti sostinę į Turfaną. Po 1570 m. jų valdžia nuversta, o Turfanas prijungtas prie Mogulijos.
Teritorijos
thumb|left|Mogulistano geografija. Mogulistaną sudarė trys atskiros teritorijos (regionai), viena tuo kitos atskirtos kalnų ir dykumų.
Camerata Klaipėda
Istorija
Orkestras su 13 narių įkurtas 2004 m., įkūrėjas Vilhelmas Čepinskis. Didžioji dalis orkestro narių buvo Lietuvos muzikos ir teatro akademijos studentai. „Camerata“ surengė daugiau kaip 200 koncertų garsindama uostamiesčio vardą Lietuvoje ir užsienyje, išleido kompaktinių diskų. Tačiau sunkmečiu Klaipėda neatnaujino sutarties su ansambliu ir šis persikėlė į Vilnių.
FK Šilkas Kaunas
Kauno „Šilkas“ – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Kauno.
Vytautas Andriuškevičius
Vytautas (Vytas) Andriuškevičius (g. 1990 m. spalio 8 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, žaidęs gynėjo pozicijoje.
Karjera
2019 m. liepos mėn. pranešta, kad žaidėjo kontraktą su FK Sūduva perpirko Kazachstano Konstanajaus „Tobol“ klubas.
2020 m. vasario 17 d. pranešta, kad žaidėjas atstovaus Petropavlo „Kyzylžar“, kurie debiutuos Premjer lygoje. Premjer lygoje lietuvis sužaidė dešimt rungtynių. 2020 m. lapkričio mėn. paaiškėjo, kad sutartis nebus pratęsta.
2021 m. balandžio mėn. V. Andriuškevičius pranešė, kad baigia futbolininko karjerą, ir išvyko dirbti į JAV, Oregon Premier FC Academy.
Rinktinės
Žaidė Lietuvos iki 19 metų ir iki 21 metų rinktinėse. 2011 m. rugpjūčio 11 d. debiutavo nacionalinėje rinktinėje, draugiškose varžybose prieš Armėniją.
Pakrūminis katilėlis
Pakrūminis katilėlis (Campanula rapunculoides) – katilėlinių (Campanulaceae) šeimos daugiametis augalas.
Juškonys (Utena)
Juškonys – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 5 km nuo Užpalių.
Vilja Anchela
Vilja Anchela  – miestas šiaurės Argentinoje, Čiako provincijoje. Mayor Luis Jorge Fontana departamento centras. 41 tūkst. gyventojų. Chemijos pramonė. Miesto muziejus, Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia.
Miestas įkurtas 1910 m., pavadintas miesto įkurėjo Chulijaus Uliso Martino (Julio Ulises Martín) žmonos Anchelos garbei.
Johanas Slevogtas
Biografija
Vienerius metus stažavosi Sankt Peterburgo evangelikų konsistorijoje pas pastorių Fehrmanną. Vėliau praktikavosi pas pastorių Jiurgenseną Charkove, kartu dirbdamas religijos pradmenų mokytoju vietinėje parapijinėje mokykloje. 1877–1878 m. mokytojavo Skaistkalnėje, po to Semgalėje (prie Jelgavos) tarnavo adjunktu pas pastorių Konradi. 1880 m. buvo paskirtas Codės (prie Bauskės) bažnyčios pastoriumi, šioje vietovėje sielovados veiklą vystė dvejus metus. Galiausiai su šeima apsigyveno Batoje, kur aptarnavo mažytę evangelikų parapiją. Kartu su žmona užaugino keturis sūnus (vienintelė duktė mirė kūdikystėje).
Dar vaikystėje domėjosi drugiais, buvo surinkęs jų kolekciją. Moksliškai vabzdžius pradėjo tyrinėti nuo 1894 m. Savo tyrimų rezultatus skelbė „Societas Entomologica“, „Insektenbörse“, „Horae Societatis Entomologicae Rossicae“, „Zeitschrift f. wiss. Insektenbiologie“ ir kt. žurnaluose. Apie Baltijos kraštų – Estijos, Latvijos, Rytprūsių ir Lietuvos – makrodrugius išspausdino du stambius darbus (tai buvo ir vieni pirmųjų lietuviškų drugių tyrimai). Neturėdamas po ranka mokslinės literatūros ir biologinio išsilavinimo, savo darbuose neišvengė klaidų, už ką buvo kritikuojamas. Tai nesutrukdė jam įstoti į Rusijos entomologų draugiją Sankt Peterburge ir tapti Entomologų ratelio Karaliaučiuje nariu korespondentu.
Rimvidas Jankauskas
Rimvidas Jankauskas (slapyvardis Kampas 1957 m. gruodžio 7 d. Klaipėda – 1993 m. spalio 7 d. Klaipėda) – Lietuvos tapytojas.
Biografija
1987 m. baigė Lietuvos dailės institutą. Nuo 1989 m. Lietuvos dailės instituto (nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademija) Kauno dailės instituto dėstytojas. Nuo 1991 m. Grupuotės „Angis“ narys.
Kūryba
Nutapė didelio formato paveikslų, kuriems būdinga spontaniška motyvo fiksacija ir nevaržoma ekspresyvi raiška, ryškių spalvų sąskambiai, simboliškumas. Tapyba artima abstrakčiojo ekspresionizmo stilistikai. Žymiausi vėlyvieji paveikslai – „Good bye/Sinagoga“ 1991 m., „Apleista sinagoga“, „Nukryžiuota obelis“, „Juoda saulė“, „Be pavadinimo/Samurajus“, visi 1993 m.) Dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje, surengė individualių parodų (1988 m., 1991 m., 1993 m. Kaunas, 1993 m. Frankfurtas prie Maino). Kūrinių turi Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Lietuvos dailės muziejus.
Smailiakepurė musmirė
Smailiakepurė musmirė (Amanita virosa) – musmirių (Amanita) genties mirtinai nuodingas grybas.
Kepurėlė kūgiška, vėliau paplokščia, ilgai lieka su įgaubtu kraštu, 3–7 (10) cm skersmens, balta, subrendusi šiek tiek geltona. Lakšteliai balti, išsidėstę tankiai, minkšti, laisvi. Kotas 5–12 cm ilgio, 1–2 cm storio, baltas, grubus, pagrindas gumbiškai sustorėjęs. Trama balta, po luobele gelsva, stora, minkšta, nemalonaus kvapo ir skonio. Sporos apvalios, amiloidinės, 8-13x7-12 μm dydžio. Grybas nuo KOH tirpalo pageltonuoja.
Auga spygliuočių miškuose. Ypač mėgsta brandžius eglynus, rečiau aptinkama lapuočių miškuose.
Mirtinai nuodinga rūšis. Vaisiakūnyje randama keletas nuodų.
Narevo Senoji sinagoga
Narevo Senoji sinagoga - medinė sinagoga stovėjusi Narevo kaime buvusioje ''ul. Piaski gatvėje, dabartinėje ul. Dąbrowski'' gatvėje.
Istorija
Sinagoga buvo pastatyta XIX a. pirmoje pusėje. Prieš I pasaulinį karą sinagoga sudegė. Sudegusios sinagogos vietoje buvo pastatyta nauja medinė Narevo sinagoga.
Vilniaus Pavilnio pagrindinė mokykla
Vilniaus Pavilnio pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, J. Kolaso g. 18, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lenkų kalba ir rusų kalba. Įstaigos kodas 190008065. Steigėjas – Vilniaus miesto savivaldybės taryba.
Sabilė
thumb|280px|Sabilės vynuogynas thumb|280px|Sabilės vyno šventė Sabilė – miestas Latvijoje, Talsų savivaldybėje, Abavos upės slėnyje, 25 km į pietus nuo Talsų. 1461 gyventojas (2021 m.).
Istorija
Istoriniuose šaltiniuose pirmąkart paminėta 1253 m., kai Livonijos ordinas užkariavo kuršių žemes. XIII a. Sabilėje pastatyta Livonijos ordino pilis, prie kurios 1462 m. minimas kaimas. Apie 1643 m. Kuržemės hercogystės valdytojas Jokūbas Ketleris Sabilei suteikė turgaus teisę, miestelis tapo amatų ir prekybos centru. Kiek vėliau Sabilėje pradėjo kurtis pirmieji žydai, dar labiau paskatinę amatų ir prekybos plėtrą. 1939 m. žydai sudarė 70 % visų gyventojų. Miesto teisės Sabilei suteiktos 1917 m.
2000–2009 m. buvo Sabilės savivaldybės administracinis centras.
Sabilės Vyno kalnas
Abavos upės dešiniajame krante esantis 33,7 m aukščio (altitudė 115 m.) Sabilės Vyno kalnas yra šiauriausias pasaulyje vynuogynas po atviru dangumi, 1955 m. įtrauktas į Gineso rekordų knygą. Vyno gamybos tradicijos Sabilėje siekia XIV a. Hercogo Jakobo laikais vynuogynas pertvarkytas, įrengtos terasos, atvežta naujų vynuogių veislių. Po Švedų tvano vynuogynas buvo sunykęs, bet Latvijos prezidentas Karlis Ulmanis 1936 m. jį atgaivino. Vynuogės augo 1,5 ha plote. 1939 m. organizuota piemoji Latvijos vynuogininkystės paroda.
Po Antrojo pasaulinio karo vynuogynu rūpinosi Pūrės daržininkystės bandymų stotis, tačiau tikro šeimininko nebuvo. 1989 m. studentų entuziazmo dėka Vyno kalnas vėl atgijo. Rimtesniems darbams paskatino buvęs Latvijos prezidentas Guntis Ulmanis. Vynuogynui perėjus Sabilės savivaldybės nuosavybėn, nuo 1999 m. kasmet liepos pabaigoje organizuojama Sabilės vyno šventė, o vynuogynas nuolat plečiamas, jame introdukuojamos naujos, atsparios šalčiams vynuogių veislės. 2008 m. augo 15 veislių, kurių daugumą išvedė selekcininkas Paulis Sukatniekas, daugiau, kaip 600 vynuogių krūmų. Pagrindinė veislė – „Zilga“.
Tačiau derlius būna labai nevienodas, priklauso nuo klimato pokyčių, nes vynuogės subręsta apie spalio mėn. Be to, vynuogynas nukenčia nuo jį pamėgusių turistų. 2007 m. buvo pagaminta tik 50 ltr. vyno. Vynas gaminamas pagal naminio vyno tradicijas, neskaidrinamas, yra rūgštoko skonio, bet puikaus aromato.
Sabilės piliakalnis
Piliakalnis, buvusios Sabilės pilies vieta, yra dešiniajame Abavos krante, ant 110 m aukščio nuo jūros lygio kalvos. X a. ant jo stovėjo medinė kuršių pilis, XIII a. ją sugriovę savo pilį pasistatė kalavijuočiai. Nuo Sabilės piliakalnio, kuris X–XIII a. buvo srities centras, atsiveria graži Sabilės miesto ir Abavos upės slėnio panorama.
Sabilės bažnyčia
Sabilės liuteronų bažnyčia pastatyta XIV a. 1450 m. jos bokšte įkeltas varpas yra vienas seniausių Europoje. Bažnyčioje vyksta ne tik pamaldos, bet ir klasikinės vargonų muzikos bei kameriniai koncertai.
Sinagoga
Sabilės sinagoga pastatyta 1890 m. Kaip maldos namai ji tarnavo iki 1941 m. Po karo, kai beveik visi miestelio žydai buvo nacių nužudyti, pastate įrengta parodų ir konferencijų salė, veikia muziejus.
Sportas
Išnaudojant aukštus kairiuosius Abavos upės šlaitus ant jų įrengtos 5 kalnų slidinėjimo trasos su keltuvais. Ant aukštesnės kalvos, vadinamos Švedų kepure, ir vasarą veikia 350 m. ilgio rogučių trasa.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Sabilė yra užmezgusi partnerystės ryšius:
Šionlindė (Girdavos apskritis)
Šionlindė arba Linevas (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Линево) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Mozyrio kaimo gyvenvietės kaimas prie Ašvinės upės ir kelio Oziorskas – Znamenskas.
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1601 m. minima Schönelinde. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Girdavos apskrities kaimas, nuo 1874 m. balandžio 9 d. Muldžių valsčiaus kaimas. Priklausė Muldžių parapijai, turėjo 24 ūbus (Prūsijos ūbas = 7,6597 ha) žemės. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Frydlando rajono, vėliau Pravdinsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Novo Bobruisko apylinkės kaimas.
Mauricio Pinilla
Maurisijas Pinilja (g. 1984 m. vasario 4 d.) – Čilės futbolininkas. Kitados atstovavo šalies nacionalinei rinktinei.
Karjera
Profesionalo karjerą pradėjo gimtinėje, atstovavo Čilės „Universidad“ klubui, o būdamas 19 metų pasirašė sutartį su Milano „Inter“, tačiau nė karto nepasirodė šio klubo pagrindinėje sudėtyje. Buvo slolinamas Chievo, o vėliau –ispanų Celta Vigo.
Žemaičių naujienos
miniatiūra|„Žemaičių naujienos“ (1935 m. 1-asis numeris) Žemaičių naujienos – lietuvių dienraštis, leistas 1935 m. gegužės 1 d. – birželio 9 d. Telšiuose, Mažojo kalno g. 13.
Istorija
Leistas vietoje laikraščio „Telšių naujienos“. Leido V. Vebras. Spausdino Vyskupijos spaustuvė Telšiuose. Išėjo 31 numeris.
Nušvietė Žemaitijos krašto gyvenimą, spausdino žinias iš įvairių Lietuvos regionų.
Redagavo B. Mačerauskas.
Mauricio Pinilla
Karjera
Nuo 2004 m. priklausė Sporting CP, buvo skolinamas ir rungtyniavo Ispanijos, Portugalijos, Škotijos klubuose.
2007 m. trumpam sugrįžo į gimtinę, bet netrukus persikėlė į Škotiją. Pažaidė Brazilijoje, Kipre.
2010 m. birželio 11 d. pasirašė ketverių metų sutartį su Italijos US Città di Palermo klubu. 2012 m. sausio 25 d. iki sezono pabaigos buvo išnuomotas Cagliari Calcio klubui.
2017 m. sugrįžo į gimtinę. Čilėje atstovavo Universidad de Chile ir Coquimbo Unido klubams.
Užsieniečio pasas
Užsieniečio pasas – asmens dokumentas, patvirtinantis asmens tapatybę ir kitos šalies pilietybę bei suteikiantis teisę išvykti iš išdavimo šalies ir grįžti į šią šalį leidimo gyventi išdavimo šalyje laikotarpiu.
Dennis Martínez nacionalinis stadionas
Dennis Martínez nacionalinis stadionas  – daugiafunkcis stadionas, esantis Nikaragvos sostinėje Managvoje. Daugiausia naudojamas beisbolo varžyboms, tačiau taip pat ir futbolo varžyboms, koncertams, šventėms. Šiame stadione namų varžybas žaidžia beisbolo klubas „Indios del Bóer“, futbolo klubas „Deportivo Walter Ferretti“, šalies futbolo ir beisbolo rinktinės.
Pastatytas 1948 m. ir pavadintas El Estadio Nacional. Po 1972 m. Managvą sugriovusio žemės drebėjimo, stadionas buvo atstatytas ir pavadintas diktatoriaus Anastasio Somoza García garbei. Valdžią 1979 m. užėmus sandinistams, stadionas pervadintas pagal Rigoberto López Pérez – žmogų, nužudžiusį Somosą. 1998 m., minint stadiono 50-metį, jis pavadintas Nikaragvos beisbolo legendos Dennis Martínez garbei.
Klaipėdos kamerinis orkestras
Klaipėdos kamerinis orkestras – kamerinis orkestras iš Klaipėdos.
Istorija
1992 m. susibūręs stygininkų ansamblis nuolatinę erdvę kūrybinei veiklai ir administracinę paramą rado Klaipėdos koncertų salėje. Koncertų sezonuose ir trijuose kasmetiniuose festivaliuose orkestras kas mėnesį publikai pristato naujas programas kaip reziduojantis salės kolektyvas. Į šio kamerinio orkestro repertuarą įeina įvairių epochų muzikiniai stiliai ir žanrai, pradedant baroku ir baigiant šiais laikais. 2009 m. meno vadovu tapo violončelininkas Mindaugas Bačkus. Orkestras yra koncertavęs daugelyje Lietuvos festivalių, Kauno ir Vilniaus filharmonijose, Vokietijoje, Lenkijoje, Ukrainoje, Latvijoje, Estijoje, Suomijoje, Italijoje, Šveicarijoje.
SodaStream
thumb|right|SodaStream| SodaStream – gazavimo sistemos prekinis vardas, kuris buvo sugalvotas Guy Gilbey 1903 metais. Tik vėlesniais metais atsirado sirupai, suteikiantys gazuotam gėrimui mėgstamą skonį. Tai tapo ypač populiaru 1970 ir 1980, kai buvo daugelis prekinių ženklų siūlančių sirupus. 1988 metais viena iš sirupų kompanijų susijungė su Soda-Club. Tais metais kompanija visą dėmesį sutelkė sveikesniems gėrimams kurti.
Lietuvoje SodaStream aparatais pradėta prekiauti tik 2008 m. gegužės mėnesį, tuo tarpu pasaulyje SodaStream populiarus tapo jau ankstesniais metais.
Įmonė
Iš pradžių įmonė buvo valdoma jos įkūrėjo W & A Gilbey, Ltd. 1986 m. po didelių permainų, SodaStream valdymas perleistas Cadburry Shweppes kompanijai. Pirmasis sodos (gaiviojo gėrimo)gaminimo įrenginys pagamintas 1955 metais. Pirmasis gaminys parduotas Anglijoje, tačiau vėlesniais metais jais imta prekiauti Vokietijoje, Australijoje, Naujojoje Zelandijoje. Bendrovės "Soda-Club Group" produkciją naudoja 75 % namuose gazuotus gėrimus gaminančių europiečių. Šiuo metu SodaStream prekiaujama 23 valstybėse beveik visuose žemynuose .Į Lietuvą SodaStream įrenginiai importuojami iš Izraelio, Aškelono miesto.
Vosiškės
Vosiškės – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 8 km. į rytus nuo Antalieptės.
Istorija
Kaime yra senos, beveik jau sunaikintos kapinaitės. 1970 m. kaimą sunaikino vykdyta melioracija.
Nikolajus Dolgorukovas
Nikolajus Dolgorukovas (, 1792–1847 m.) – Rusijos imperijos valstybinis ir karinis veikėjas.
Biografija
thumb|left|150px|Nikolajaus Dolgorukovo pirmoji žmona Marija Saltykova thumb|left|150px|Nikolajaus Dolgorukovo antroji žmona Liucija Vavžeckytė-Zabielienė Kilęs iš kunigaikščių Dolgorukių giminės. Žmona grafaitė Marija Saltykova (1795-1823 m.), sūnus Dmitrijus (1815-1846 m., jo žmona Aleksandra Golicyna), duktė Ana (1823–1845 m., jos vyras Grigorijus Gagarinas). 1812–1829 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. Dalyvavo karuose su Prancūzija, Persija, Turkija. 1828 m. kavalerijos generolas. 1829–1830 m. Rusijos imperijos pasiuntinys Persijoje. Nuo 1831 m. Minsko laikinasis karinis gubernatorius. 1831–1840 m. Vilniaus generalgubernatorius. Po 1830–1831 m. sukilimo stiprino rusifikavimo politiką ir griežčiau administravo jam pavaldžias gubernijas – 1832 m. uždarytas Vilniaus universitetas, įvesta griežtesnė cenzūra, iš mokyklų pamažu išguita lenkų kalba. 1840–1847 m. Charkovo, Poltavos ir Černigovo generalgubernatorius.
Pertas
Pertas – Vakarų Australijos valstijos sostinė. Miestas įkurtas 1829 m. rugpjūčio 12 d., prie Gulbių upės, netoli jos įtekėjimo į Indijos vandenyną, siekiant užkirsti kelią prancūzams kolonizuoti vakarų Australiją. Miesto teisės nuo 1856 m. Perto metropolinėje teritorijoje, kuri užima apie 6400 km², gyvena apie 2,2 mln. gyventojų (2022 m.). Artimiausias didesnis Australijos miestas yra Adelaidė už 2800 km.
Coleraine FC
Kolreino FC – Šiaurės Airijos futbolo klubas, įkurtas 1927 m. Kolreine.
Pertas
Pertas yra katalikų ir anglikonų arkivyskupijų centras bei svarbus finansinis centras. Mieste baigiasi didžioji Transaustralijos geležinkelio linija, jungianti Pertą su Sidnėjumi per Nalarboro dykumą.
„Miesto siela“ Perto gyventojai vadina Karalių parką, užimantį 400 ha miesto centro pakraštyje. Pietinę parko dalį užima botanikos sodas. Parke taip pat yra restoranas, sporto aikštelės, paminklai ir vieta piknikams ir išvykoms. Iš parko matoma Gulbių upė, toje vietoje išplatėjanti į ežerą, taip pat modernūs stiklo ir betono statiniai ant upės kranto.
Coleraine FC
Istorija
Klubo ištakos siekia 1927 m. Įkurtas Kolreine sujungus Coleraine Olympic ir Coleraine Alexandra klubus.
Pertas
Mieste populiarus buriavimas ir kiti vandens sportai.
Coleraine FC
Šiaurės Airijos pirmenybėse
Šaltiniai:
Pertas
Klimato požiūriu Pertas pasižymi beveik nuolatiniu giedru oru, sausomis ir karštomis vasaromis ir šilta žiema (17 °C).
Senieji gyventojai
Sprendžiant iš archeologinių radinių Gulbių upės aukštupyje, Perto apylinkės buvo gyvenamos žmonių jau prieš 38 000 m. Vakarų Australijos pietvakariuose gyveno Nyungar (Noongar) medžiotojų-rankiotojų gentys. Gulbių upės žemupyje buvę pelkynai ir ežerynai buvo svarbus maisto šaltinis genties žmonėms. Vietą, kur įkurtas Pertas, senieji gyventojai vadino Boorloo. Boorloo priklausė Nyungar genties Mooro klanui. Prie Gulbių upės gyveno keletas Nyungar klanų, vadinamų bendru Whadjuk pavadinimu.
Pirmieji europiečiai
Laikoma, kad pirmieji europiečiai, apsilankę būsimo miesto apylinkėse, buvo olandų kapitonas Vilemas de Vlaminkas ir jo ekspedicijos nariai 1697 m. sausio 10 d. Vlaminkas, kaip ir kiti po jo apsilankę europiečiai, manė, kad apylinkių žemė per skurdi, ir vietovė netinkama gyventi.
Gulbių upės kolonija
thumb|George Pitt Morison paveikslas Perto įkūrimas 1829 m. – istoriškai tiksli Perto įkūrimo oficialios ceremonijos rekonstrukcija. 1827 m. Gulbių upės apylinkes tyrinėjo anglų kapitonas Džeimsas Sterlingas (James Stirling). Grįžęs į Angliją, jis įtikino Jungtinės Karalystės vyriausybę įkurti Gulbių upės žiotyse laisvą, t. y., ne katorgininkų, koloniją ir pasisiūlė būti tos kolonijos gubernatoriumi. Vyriausybės sprendimui dėl kolonijos įkūrimo turėjo įtakos ir sklandę gandai, kad prancūzai Australijos vakariniame krante ruošiasi įkurti katorgininkų koloniją. 1829 m. birželio 4 d. į Gulbių upės koloniją atvyko pirmieji kolonistai. Šis įvykis laikomas Vakarų Australijos įkūrimu, įvykiui paminėti Vakarų Australijoje kasmet birželio pirmąjį pirmadienį švenčiama Vakarų Australijos diena. Buvo įkurtos trys gyvenvietės: Frimantlas, turėjęs tapti kolonijos uostu, Gildfordas – žemės ūkio produkcijos perkrovimo punktas Gulbių upės aukštupyje, ir Pertas – administracinis bei gynybinis centras.
Australijos Sandraugoje
thumb|left|St Georges Terrace 1968 m. Po 1900 m. referendumo Vakarų Australija 1901 m. prisijungė prie Australijos Sandraugos, Pertas tapo valstijos sostine. 1917 m. Pertas sujungtas tarpkontinentine geležinkelio linija su Rytų Australijos miestais, tačiau tik 1968 m. geležinkelio vėžė tarp atskirų valstijų standartizuota.
Antrojo pasaulinio karo metais Frimantlo uostas buvo Sąjungininkų povandeninių laivų bazė.
XX a. septintajame dešimtmetyje miestas patyrė dar vieną spartų augimą, kai valstijoje buvo rasta naftos, nikelio, boksitų, gamtinių dujų ir kitų iškasenų. Tuo metu pasikeitė miesto panorama – miesto centre pradėti statyti dangoraižiai. Perto augimas nesustojo ir XXI a.: Australijos Statistikos biuro duomenimis 2009–2014 m. Pertas buvo sparčiausiai augantis Australijos didmiestis.
Geografija
Pertas įsikūręs Australijos pietvakariuose, Indijos vandenyno pakrantėje, prie Gulbių upės žiočių, Darlingo kalnagūbrio papėdėje. Tai vienas labiausiai izoliuotų pasaulio didmiesčių: Pertui artimiausias panašaus dydžio miestas, Adelaidė, yra už daugiau nei 2100 km. Pertas izoliuotas ir nuo kitų Australijos didmiesčių: Džakarta yra arčiau Perto, negu Sidnėjus ar Brisbanas.
Centrinis verslo rajonas
Perto centro šiaurės vakarinėje dalyje vystomas valstybės ir valstijos remiamas Perth City Link projektas, jungiantis Perto centrą su Nortbridžo priemiesčiu. Šioje vietoje buvusi geležinkelio linija ir autobusų stotis įrengtos po žeme, o atsilaisvinusioje 13,5 ha teritorijoje statomi pastatai. 2012 m. pastatyta futuristinės architektūros Perto Arena, naudojama daugiausiai krepšinio varžyboms. Arenos pastato architektūra nusipelnė įvairių projektavimo ir architektūros institucijų pripažinimo.
Klimatas
left|thumb|Kotslou paplūdymys Perto klimatas – klasikinis mediteraninio (Viduržemio jūros) klimato pavyzdys. Vasaros karštos ir sausos, trunka nuo gruodžio iki kovo pabaigos, karščiausias mėnuo – vasaris. Aukščiausia oro temperatūra, +46,2° C, užregistruota 1991 m. vasario 23 d. Tą pačią dieną Perto oro uoste užregistruota dar didesnė – +46,7° C temperatūra. Nepaisant to, kad didesnė dalis kritulių iškrinta žiemą, vasaroms būdingos atsitiktinės, trumpos liūtys su perkūnija, ar šaltojo atmosferos fronto nešami lietūs. Kartais pasitaiko ir silpstantys tropiniai ciklonai su gausiais krituliais. Per vieną tokį lėtai judantį cikloną 1992 m. vasario 8 d. registruotas rekordinis vienos dienos kritulių kiekis – 120,6 mm. Vasaros popietėmis orą gaivina iš pietvakarių nuo vandenyno pučiantis brizas, pagal Perto uostamiestį miestiečių vadinamas „Frimantlo daktaru“. thumb|upright=0.75|Kengūros letena Karalių parke Žiemos švelnios ir gana drėgnos. Nuo gegužės iki rugsėjo iškrinta didesnė dalis Perto metinių kritulių, tačiau kritulių kiekis žiemą pastaraisiais dešimtmečiais linkęs mažėti. Žemiausia oro temperatūra, -0,7° C, užregistruota 2006 m. birželio 17 d. – vienintelis kartas, kai mieste buvo užregistruota neigiama temperatūra. Dienos metu net ir žiemos viduryje temperatūra retai nukrenta žemiau +16°. Nedideli sniego krituliai registruoti tik Perto rytiniuose priemiesčiuose, paskutinį kartą – 1968 m.
Vidutinė vandens temperatūra Perto pakrantėje svyruoja nuo 18,9° C spalį iki 23,4° C kovo mėnesį.
Gyventojai
Pertas yra ketvirtas pagal gyventojų skaičių Australijos miestas, aplenkęs Adelaidę 1984 m. 2022 m. birželį miesto aglomeracijoje buvo 2 224 475 gyventojai, per metus gyventojų skaičius padidėjo 1,5 % – daugiau, nei vidutiniškai visose Australijos valstijų ir teritorijų sostinėse (1,2 %).
Gyventojų kilmė ir imigracija
thumb|Kinų kvartalo vartai Perto gyventojų etninė sudėtis pradėjo keistis po Antrojo pasaulinio karo, atvykus imigrantams iš kontinentinės Europos šalių, daugiausiai – Italijos, Graikijos, Olandijos, Vokietijos ir Jugoslavijos. Iki tol beveik visi Perto gyventojai buvo kilę iš Britų salų. Kita ženkli migracija vyko XX a. pabaigoje, kai į Pertą atsikėlė afrikanai, anglai ir žydai iš Pietų Afrikos Respublikos. 2016 m. Perte gyveno 35 262 pietų afrikiečių, dėl ko Pertas kartais vadinamas „pietų afrikiečių diasporos sostine Australijoje“. Pietų Afrikos baltuosius gyventojus Pertas traukia savo geografine padėtimi, dideliais žemių plotais bei panašiu kaip ir Keiptaune klimatu. Nuo 1973 m., kai Australijoje atšaukta „Baltosios Australijos“ politika, daugėja imigrantų azijiečių iš Vietnamo, Malaizijos, Indonezijos, Tailando, Singapūro, Honkongo, Kinijos ir Indijos. Perte gyvena nemažai imigrantų ir iš Artimųjų Rytų, Afganistano, Pakistano, Lotynų Amerikos. Perte gyvena didžiausia pasaulyje anglomianmariečių bendruomenė, kurie atsikėlė į miestą po Birmos nepriklausomybės paskelbimo. Į Pertą atsikėlė ir nemažai angloindų iš Indijos.
Kalba
thumb|Šv. Marijos Perto Romos katalikų katedra 2016 m. gyventojų surašymo duomenimis 73,5 % gyventojų gimtoji kalba buvo anglų, 2,3 % – kinų mandarinų, 1,4 % – italų, 1,0 % – vietnamiečių, 1,0 % – Kantono kinų ir 0,7 % – arabų.
Valdžios institucijos
thumb|Parlamento rūmai thumb|right|Gubernatoriaus rūmai Perte yra įsikūręs Vakarų Australijos parlamentas, Gubernatoriaus rūmuose reziduoja Vakarų Australijos gubernatorius. Nuo 2008 m. Vakarų Australijos parlamento Įstatymų leidybos asamblejoje Perto miestas turi 42 iš 59 vietų, Įstatymų leidybos taryboje – 18 iš 36 vietų. Pertas turi 10 atstovų Australijos Federaliniuose atstovų rūmuose, dar trys atstovai renkami iš rinkiminių apygardų, kurių teritorijos didesnė dalis priklauso Perto aglomeracijai. Perte yra valstijos ir miesto teisėsaugos įstaigos, Australijos Federalinių teismų filialai. Perte vyksta kasmetiniai Australijos Aukščiausiojo teismo posėdžiai.
Perto administracinį regioną sudaro 30 savivaldybių: 20 miestų (City), 7 „miestelių“ (Town) ir 3 grafysčių (Shire):
Ekonomika
thumb|Perto centrinis verslo rajonas iš šiaurės Perto mieste sukuriami beveik du trečdaliai Vakarų Australijos bendrojo vidaus produkto. Dėl pastovios žaliavų paklausos Azijos ir ypač Kinijos rinkose Perto ekonomika pastaruosius dešimtmečius sparčiai augo, su trumpalaikėmis krizėmis 1990–91 ir 2017–18 m. Ketvirtadalis pasaulio didžiausių kalnakasybos kompanijų, tokių kaip Rio Tinto, Woodside Petroleum, BHP Group, turi savo atstovybę Perte. Dėl Perto geografinės izoliacijos miestas neturėjo sąlygų (nebuvo ekonomiškai naudinga) stambių pramonės įmonių vystymui, Perto pramonė daugiausiai skirta miestiečių, kalnakasybos ir žemės ūkio reikmėms patenkinti. Didžiausios pramonės įmonės koncentruotos Kvinanos, Velšpūlo ir Kjudeilo priemiesčiuose: naftos, plieno, aliuminio, nikelio perdirbimo įmonės, šiluminė elektrinė. Išvystyta ir laivų statybos bei remonto pramonė. Priemiesčiuose gausu nedidelių įmonių. Nuo XX a. vidurio Perto ekonomikoje didėja paslaugų sektoriaus dalis. 2019 m. kovą mieste buvo 6,4 % bedarbių.
Transportas
thumb|Perto geležinkelio stotis iš Wellington gatvės pusės Miesto rytuose esantis Perto oro uostas aptarnauja tarptautinius, regioninius ir vietinius skrydžius, Džendakoto oro uostas miesto pietiniuose priemiesčiuose skirtas bendrajai aviacijai ir čarteriniams reisams.
Miesto viešojo transporto (traukinių, autobusų ir keltų) paslaugas teikia Transperth operatorius, priemiestinius reisus aptarnauja Transwa. Perto aglomeracijoje yra 5 priemiestinių geležinkelių linijos, 70 geležinkelio ir 15 autobusų stočių. Perto centre yra keturi nemokami, dažnai kursuojančių autobusų maršrutai.
Kartą per savaitę iš Perto į Adelaidę ir Sidnėjų kursuoja keleivinis traukinys Indian Pacific. Prospector traukiniai jungia Pertą su Kalgurliu (kartą per dieną, savaitgaliais – dukart), Australind traukiniai – su Banberiu (dukart per dieną), AvonLink – su Nortamu (kartą per darbo dieną). Krovininiai traukiniai kursuoja iki Kjudeilo geležinkelio stoties 15 km į pietryčius nuo miesto centro.
Pagrindinis Perto keleivių ir konteinerių uostas yra Frimantle, 19 km į pietvakarius nuo miesto centro, Gulbių upės žiotyse („Vidinis uostas“). 20 km į pietus nuo Frimantlo, Kokberno sąsiauryje, Kvinanoje, yra Frimantlo krovininis uostas („Išorinis uostas“).
Tramvajai ir troleibusai
thumb|Perto tramvajus 1950 m. XIX a. pabaigoje Perte trumpą laiką veikė arklių tramvajus, 1899 m. įrengtas elektrinis. Iš pradžių jį valdė privati bendrovė, 1914 m. perėmė valstybė. 1913 m. Pertas turėjo 37 km ilgio tramvajų linijų ir 53 tramvajų vagonus. Iki XX a. penktojo dešimtmečio tramvajų tinklas plėtėsi, o nuo 1948 m. tramvajai pradėti keisti autobusais ir troleibusais. Paskutinė tramvajų linija uždaryta 1958 m. Keletas išlikusių Perto tramvajaus vagonų naudojami turistams Vaitmeno parke.
Nuo 1905 iki 1952 m. nedidelis, bet tankus tramvajų tinklas buvo ir Frimantle. Frimantlo tramvajus priklausė Frimantlo ir aplinkinėms savivaldybėms ir niekada nebuvo sujungtas su Perto tramvajų tinklu.
Nuo 1933 iki 1969 m. Pertas turėjo troleibusų tinklą. 1933 m. tai buvo pirmasis pastovus troleibusų tinklas Australijoje, o 1969 m. – paskutinis. Buvo naudojami vietinės gamybos troleibusai, keletas jų išsaugoti ir eksponuojami muziejuje Vaitmeno parke.
Inžineriniai tinklai
thumb|Manderingo užtvanka Perto energetikos sistema rūpinasi trys valstybinės Vakarų Australijos korporacijos: Velve Energy eksploatuoja anglies ir dujų, vėjo ir kitas jėgaines, Western Power prižiūri elektros tinklus, Synergy parduoda elektrą gyventojams ir verslo klientams.
Gamtinių dujų tiekėjai – buvęs valstybinis monopolistas Alinta Energy ir Kleenheat Gas (nuo 2013 m.).
Vandens tiekimu ir nuotekomis Perte ir visoje Vakarų Australijoje rūpinasi valstybinė bendrovė Water Corporation. Tradiciškai Perto vandens tiekimui buvo naudojami gruntiniai vandenys ir antžeminiai vandens telkiniai, tačiau dėl pastaraisiais dešimtmečiais sumažėjusio kritulių kiekio ir didėjančio gyventojų skaičiaus geriamo vandens pradėjo trūkti. Todėl Vakarų Australijos vyriausybės pastangomis pastatytos dvi vandens gėlinimo įmonės Kvinanoje (2006 m.) ir Biningupe (2011 m.), užtikrinančios apie 40 % Perto vandens poreikio.
Švietimo įstaigos
thumb|left|Vakarų Australijos universitetas Mieste yra keturi valstybiniai ir vienas privatus universitetas. Garsiausias iš jų – Vakarų Australijos universitetas (The University of Western Australia), įkurtas 1911 m. Universiteto neoklasikinis pastatas – turistų traukos objektas. Tai vienintelis Australijos universitetas, išugdęs Nobelio premijos laureatą: universiteto absolventas Baris Maršalas (Barry Marshall) buvo vienas iš 2005 m. Nobelio medicinos premijos laureatų.
Merdoko universitetas (Murdoch University), įkurtas 1973 m.
Editos Kauan universitetas (Edith Cowan University), įkurtas 1991 m. Vakarų Australijos Aukštojo mokslo kolegijos pagrindu. Į universiteto sudėtį įeina Vakarų Australijos Scenos menų akademija.
Menas ir pramogų renginiai
thumb|upright|Perto savivaldybės biblioteka Perto Kultūros centre sutelktos miesto pagrindinės meno, kultūros ir mokomosios įstaigos: Vakarų Australijos meno galerija, Vakarų Australijos muziejus, Vakarų Australijos valstybinė biblioteka, Valstybinė archyvų įstaiga, Perto Šiuolaikinio meno institutas ir Vakarų Australijos valstybinis teatro centras, kuriame įsikūrusios dvi teatro bendrovės: valstybinė Black Swan State Theatre Company ir Perth Theatre Company. Teatro centro didžiausia salė pavadinta Perte gimusio aktoriaus Heath Ledger vardu. Mieste taip pat yra Vakarų Australijos baletas, Vakarų Australijos opera ir Vakarų Australijos simfoninis orkestras. Kiti teatrai ir koncertų salės: Riverside Theatre Perto Susirinkimų ir parodų centre, Perto Koncertų salė, istorinis Jo Didenybės teatras, Regal Theatre Subiake ir Astor Theatre Maunt Lolyje. Koncertai rengiami ir Perto sporto arenose bei stadionuose. thumb|left|Perto aktorius Heath Ledger Pertas minimas grožinėje literatūroje. Airių politinis kalinys, rašytojas John Boyle O'Reilly 1879 m. išleido romaną Moondyne apie Gulbių upės koloniją, australų rašytojas Tim Winton aprašo Pertą 1991 m. išleistame romane Cloudstreet bei kituose savo darbuose. Perte filmuoti filmai Japanese Story (2003 m.), These Final Hours (2013 m.), Kill Me Three Times (2014 m.), Paper Planes (2015 m.). Perte užaugo australų legendinės roko grupės AC/DC pirmasis vokalistas Bon Scott, jo kapas Frimantlo kapinėse laikomas labiausiai lankomu Australijos kapu.
Perte vyksta kasmetiniai festivaliai: Perto tarptautinis meno festivalis, muzikinis St Jerome's Laneway festivalis, Perto tarptautinis komedijų festivalis, skulptūrų paroda Sculpture by the Sea.
Muziejai
thumb|Vakarų Australijos jūrų muziejus Frimantle Vakarų Australijos muziejaus (Western Australian Museum) Perto filialas – geologijos, gamtos, istorijos, etnografijos ekspozicijos.
Vakarų Australijos jūrų muziejus (Western Australian Maritime Museum) – Vakarų Australijos muziejaus filialas Frimantle. Indijos vandenyno, Gulbių upės, žvejybos, laivininkystės, jūrinės prekybos, jūrinės ginybos temos. Muziejuje eksponuojama Australia II jachta, nugalėjusi Amerikos taurės varžybose 1983 m.
Vakarų Australijos laivų nuolaužų muziejus (Western Australian Shipwrecks Museum) – Vakarų Australijos muziejaus filialas Frimantle. Vakarų Australijos pakrantėje nuskendusių istorinių laivų liekanų ir iš laivų nuolaužų iškeltų radinių ekspozicija.
Vakarų Australijos armijos muziejus (Army Museum of Western Australia) Frimantle. Įrengtas istoriniuose artilerijos barakuose.
Aviacijos paveldo muziejus (Aviation Heritage Museum) Bul Kryke. Vakarų Australijos aviacijos istorijos ekspozicija, istorinių lėktuvų kolekcija.
Scitech Discovery Centre – interaktyvus mokslo muziejus su planetariumu Vest Perte, atidarytas 1988 m.
Turizmas
2019–2020 finansiniais metais Pertą aplankė virš 4,7 milijonų Australijos ir virš 700 tūkstančių užsienio turistų. Turistų labiausiai lankomas miesto centras, Frimantlas, vandenyno pakrantė ir Gulbių upės apylinkės.
Perto centre turistų lankomas Perto Kultūros centras, muziejai, istoriniai Perto pastatai, Perto monetų kalykla – viena iš dviejų Australijos kalyklų, kuriose kalamos Australijos monetos, Yagan Square – šiuolaikinės architektūros aikštė su meno dirbiniais Australijos aborigenų tematika, 82,5 m aukščio Svono varpinė (Swan Bell Tower) su 18 varpų Gulbių upės pakrantėje, Karalių parkas – vienas didžiausių miesto parkų pasaulyje, su botanikos sodu ir Karo memorialu.
Saut Perto priemiestyje yra 17 ha ploto Perto Zoologijos sodas, įkurtas 1898 m., ir Senasis malūnas (Old Mill), 1835 m. – vienas seniausių Perto statinių.
thumb|left|Frimantlo kolonijinių laikų architektūra
Gulbių upės slėnis yra vienas svarbiausių Vakarų Australijos vynuogių auginimo regionų. Turistų lankomos vyno daryklos, nedidelės alaus ir romo daryklos, ūkiai, gaminantys sūrius, šokoladą, medų, alyvuogių ir lavandų aliejų, džiovintus vaisius, auginantys avis ir ožkas.
Perto aglomeracijos šiauriniame ir rytiniame pakraščiuose įkurti trys nacionaliniai parkai: Eivono Slėnio nacionalinis parkas, Džono Foresto nacionalinis parkas ir Jančepo nacionalinis parkas. 40 km² Vaitmeno parke auga endeminių augalų ir gyvena retų gyvūnų rūšys, įrengti transporto muziejai, veikia turistinis traukinukas ir elektrinis tramvajus.
Saulėlydžio pakrantės (Sunset Coast) turistiniame rajone miesto šiaurės vakaruose yra populiariausi miesto paplūdymiai, Marmiono jūros parkas, Vakarų Australijos akvariumas.
Sportas
thumb|Optus stadione vyksta kriketo ir australiškojo futbolo varžybos alt=|thumb|Perto Arena Populiariausia sporto šaka Perte – australiškasis futbolas. 2009–2010 m. sezone beveik 23 % vakarų australų bent kartą apsilankė australiškojo futbolo rungtynėse. Perte bazuojasi dvi Australijos futbolo lygos komandos: West Coast Eagles ir Fremantle Football Club. West Coast Eagles klubas yra vienas sėkmingiausių lygoje ir vienas didžiausių sporto klubų Australijoje. Kitos populiarios sporto šakos yra kriketas, krepšinis, futbolas ir regbis.
1962 m. Perte vyko VII Sandraugos žaidynės, 1987 m. – Amerikos taurės jachtų regata, 2003 m. – V pasaulio regbio čempionato grupių varžybos, 1991 ir 1998 m. – Pasaulio vandens sporto čempionatai, 2023 m. – FIFA moterų pasaulio taurės varžybos. Nuo 1989 iki 2006 m. Perte vyko Pasaulio ralio čempionatų Australijos ralio etapai. Perte kasmet vyksta Hopmano taurės teniso turnyras ir Perto tarptautinis golfo turnyras.
Shirley Jane Temple
thumb|right|Shirley Jane Temple, kairėje Širlė Džein Templ (1928 m. balandžio 23 d. – 2014 m. vasario 10 d.) – populiariausia Amerikos vaikų aktorė, 1930 metais laimėjusi Oskarų apdovanojimą, stepo šokėja. Suaugusi tapo žymia diplomate. Po didžiulės šlovės 1934 m. miuzikle „Bright eyes“, ji išgarsėjo keliuose filmuose, tapo didžiule žvaigžde didžiosios depresijos metu. Vėliau ji tapo Jungtinių Amerikos Valstijų ambasadore ir diplomate.
Dvišakė padraika
Dvišakė padraika (Diphasiastrum complanatum) – pataisinių (Lycopodopsida) šeimos, padraikų (Diphasiastrum) genties augalas.
Stiebas požeminis arba antžeminis, gulsčias, iki 100 cm ilgio, su daugeliu ryškiai žalių, iki 20 cm ilgio šakelių, sudarančių piltuvišką puokštę. Lapai smulkūs, iki 4 mm ilgio, lancetiški, prigludę prie šakelių. Varputės iki 2,5 cm ilgio, ant ilgų (iki 12 cm ilgio) varpkočių. sporifikuoja birželio – rugsėjo mėnesiais.
Sporos renkamos varputėms pageltus. Jų cheminė sudėtis panaši į pataiso šarkakojo.
Mykolas Mikalajūnas
Mykolas Mikalajūnas (1936 m. gruodžio 15 d. Janušavoje, Kėdainių valsčius – 2012 m. spalio 19 d. Vilniuje) – Lietuvos meteorologas, pedagogas, fizinių mokslų daktaras.
Biografija
Tėvai, seneliai ir proseneliai buvo evangelikai reformatai.
Gyveno ir mokėsi Kėdainiuose. 1959 m. Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultete įgijo meteorologo specialybę. Dirbo sinoptiku laivuose, plaukiojo su žvejais, banginių medžiotojais, dalyvavo mokslinėse ekspedicijose Atlante ir Baltijos jūroje. Iki 1962 m. ir 1965–1970 m. dirbo Vilniaus orų biure, 1970–1974 m. Lietuvos hidrometeorologijos valdyboje. 1974–1976 m. Vyriausiosios enciklopedijų redakcijos Geografijos ir geologijos redakcijos vedėjas. 1976–1988 m. Lietuvos hidrometeorologijos ir gamtinės aplinkos kontrolės valdybos viršininkas. 1988–1990 m. Vyriausiosios enciklopedijų redakcijos vyriausiasis redaktorius. 1989 m. gamtos mokslų kandidatas. 1990–1992 m. Enciklopedijų leidyklos generalinis direktorius.
1992 m. vienas iš Lietuvos biblijos draugijos įkūrėjų, 1992–2010 m. draugijos vykdomasis direktorius, nuo 1993 m. dar ir krikščioniškos leidyklos „Apyaušris“ vadovas. 1995–2011 m. Vilniaus pedagoginio universiteto dėstytojas; nuo 2008 m. docentas. 2006 m. Lietuvos evangelikų reformatų Sinodo kuratorius, 2010 m. Lietuvos evangelikų reformatų Konsistorijos prezidentas.
Paskelbė straipsnių iš taikomosios meteorologijos ir fenologijos, redagavo, leido knygas, recenzavo mokslo darbus. Parašė scenarijų mokslo populiarinimo filmui „Duokite mums gerą orą“ (su Algimantu Kundeliu, 1972 m.). Parengė „Rusų-lietuvių kalbų meteorologijos terminų žodyną“ (1975 m.).
Palaidotas šeimos kape, Kėdainių kapinėse (Kauno g.).
Juškonys (Vilnius)
Juškonys – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 7 km nuo Paberžės.
Frida Boccara
240px|miniatiūra|Frida Boccara 1969 m. Eurovizijoje
Frida Boccara (1940 m. spalio 29 d. Kasablankoje – 1996 m. rugpjūčio 1 d. Paryžiuje) – prancūzų dainininkė.
Boccara gimė Kasablankoje, Maroke. 1964 metais su daina „Autrefois“ dalyvavo Prancūzijos Eurovizijos dainų konkurso atrankoje, tačiau nesėkmingai. 1969 m. Eurovizijos dainų konkurse, kuris vyko Madride, Ispanijoje, su kūriniu „Un jour, un enfant“ atstovavo Prancūzijai ir kartu su Nyderlandų, Jungtinės Karalystės ir Ispanijos atstovėmis pasidalijo pirmą vietą. Daina „Un jour, un enfant“ po konkurso tapo populiari Prancūzijos radijo stotyse.
1980 ir 1981 metais Boccara dalyvavo Prancūzijos Eurovizijos nacionaliniuose finaluose, tačiau nelaimėjo. Mirė 1996 metais Paryžiuje, nuo plaučių infekcijos.
Kandukūris Vyrešalingamas
Kandukūris Vyrešalingamas (g. 1848 m. birželio 16 d. – m. 1919 m. gegužės 27 d.) – Indijos rašytojas, rašęs telugų kalba. Laikomas šiuolaikinės telugų literatūros pradininku.
Gimė brahmanų šeimoje. Dalyvavo Nacionaliniame judėjime už Indijos nepriklausomybę. Pradėjo leisti žurnalus telugų kalba, 1887 m. „Brahma samadž“ pavyzdžiu įkūrė kultūrinę draugiją „Brahmo mandyr“. Nuo 1919 m. buvo Literatūros mėgėjų draugijos prezidentas. Tyrė telugų literatūros istoriją, parašė komedijų, farsų, autobiografiją, į telugų kalbą išvertė Kalidasos „Šakuntalą“. Svarbiausias kūrinys – „Radžašekharos gyvenimas“ (, 1880 m.).
Kandukūris Vyrešalingamas buvo didelis kastinio susiskirstymo priešininkas, smerkė moterų beteisiškumą, kraičiu pagrįstus vedybinius papročius.
Jonas Malinauskas
Jonas Malinauskas:
Dangpa
thumb|right|250px|Korėjietis sargybinis su dangpa Dangpa – korėjietiška trišakė ietis, pirmą kartą aprašyta XVI a. kovos menų vadove „Muyejebo“ (Joseon dinastijos laikai). Vidurinis dantis šiek tiek ilgesnis už šoninius, kad ginklas mažiau strigtų priešininkų kūnuose. Koto galas turėjo smaigalį, kuris irgi būdavo naudojamas kautynėse.
Tipai
Buvo keli trišakių dangpa tipai:
Romualdas Giedraitis (1750)
Romualdas Giedraitis (1750 m. vasario 7 d. Babtinas netoli Babtų – 1824 m. spalio 15 d. Varšuva) – 1794 m. sukilimo veikėjas, generolas leitenantas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos kunigaikščių Giedraičių giminės. Tarnybą pradėjo 1765 m. Lietuvos antrajame pėstininkų pulke. 1771 m. Baro konfederacijos metu tarnavo dalinyje, kuriam vadovavo Mykolas Kazimieras Oginskis. 1794 m. sukilimo Lietuvos Didžiojoje kunigaikštystėje vienas organizatorių. Šiauliuose balandžio 16 d. su kitais paskelbė pirmąjį LDK gyventojų sukilimo aktą. Nuo balandžio 24 d. Lietuvos tautinės aukščiausiosios tarybos narys, generolas leitenantas. Birželio – rugpjūčio mėn. Žemaičių divizijos dešiniojo sparno vadas. Liepos 29 d. laimėjo Saločių kautynes. Sukilimui pralaimint 1794 m. rugpjūčio pabaigoje su savo daliniais pasitraukė į Lenkiją ir dalyvavo ginant Varšuvą. Sukilimą numalšinus emigravo į Prancūziją.
Per prancūzmetį, 1812 m. – Lietuvos laikinosios vyriausybės komisijos Karinio komiteto pirmininkas. Lietuvos bajorų pulkų, formuojamų Napoleono I armijai, generalinis inspektorius. 1812 m. rugpjūčio 31 d. Napoleono generolo Van Hogendorpo pavedimu paskirtas besiformuojančių lietuviškų dalinių vadu. 1813 m. sausio 30 d. jo vadovaujama Lietuvių raitelių divizija rusų kazokų sumušta Rytų Prūsijoje, prie Sierakovo, generolas ir daug jo karių pateko į nelaisvę. Iki 1815 m. kalėjo Archangelske, ir tik kai buvo įkurta Lenkijos Kongreso karalystė, jam leista grįžti į Varšuvą.
Šeima
thumb|left|Romualdo Giedraičio kapas Romualdas Giedraitis buvo vedęs Karoliną Aną Boržimovską (1766-1858). Vaikai:
Napoleonas Butkevičius
Napoleonas Butkevičius (1927 m. birželio 22 d. Seda – 1998 m. liepos 30 d. Kaunas) – Lietuvos inžinierius, termodinamikos specialistas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1961–1992 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas; nuo 1968 m. docentas.
Svarbiausi darbai iš termodinaminių procesų matematinio modeliavimo. Sukūrė inžinerinių metodų kokilių temperatūroms, įtempiams ir deformacijoms skaičiuoti.
Sfinksai
Sfinksai (Sphingidae) – drugių (Lepidoptera) šeima, kuriai priklauso stambūs su storu ir į galą nuolaidžiai nusmailėjusiu pilveliu drugiai. Straublelis ilgas, antenos storos, verpstiškos. Priekiniai sparnai ilgi, siauri, standūs, užpakaliniai trumpi. Sfinksai labai vikrūs ir ištvermingi skraidytojai, galintys toli keliauti. Todėl į Lietuvą užklysta iš Afrikos, Vidurinės Azijos, Viduržemio jūros kraštų. Skraido prietemomis ir naktimis. Vikšrai stori, pliki, ryškių spalvų, su mėsinga ar ragiška smailia išauga ant nugaros pilvelio gale. Pasaulyje yra apie 1200 rūšių.
Lietuvoje užregistruota 18 rūšių:
Japoninė makaka
Japoninė makaka (Macaca fuscata) – šunbeždžionių (Cercopithecidae) šeimos primatas, priklausantis markatų pošeimiui.
thumb|left|210px|Japoninė makaka
Domicelė Mikalauskaitė
Domicelė Mikalauskaitė (1923 m. lapkričio 25 d. Sobuva, Jiezno valsčius) – Lietuvos fiziologė ir biochemikė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
Biografija
1947 m. baigė Vilniaus universitetą. 1966 m. biologijos mokslų daktarė.