cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
1993 m. pasaulio šachmatų čempionatas
Mačo eiga
Banga po bangos ritosi baltosios figūros į sudarkytą juodųjų karaliaus tvirtovę, bet vis tik A. Karpovas sugebėjo išgelbėti pustaškį ir lygų mačo rezultatą.
Į sekančią partiją J. Timanas atėjo sutrikęs, aiškiai nesuprasdamas, kaip jam žaisti, kad įveiktų varžovą ir A. Karpovas, tiesiogine ataka prieš karalių, pasiekė antrąją pergalę. Ir vėl išsiveržęs į priekį, pirmavo iki mačo pabaigos.
Istorija su išleistomis pergalėmis, negebėjimu susikaupti, J. Timanui pasikartojo ir 9-oje ir 10-oje partijose. Pastarojoje Janas, turėdamas puikią padėtį, tiesiog „prisišaukė“ sau pralaimėjimą. Mačo rezultatas tapo 3 :1 A. Karpovo naudai.
O prieš 11-ą partiją F. Kampomanesas pranešė dalyviams, kad Omanas nesurinko žadėtą prizinį fondą ir atsiėmė savo kandidatūrą. Mačas pakibo ore!
FIDE prezidentui pavyko surasti savo artimo draugo, Indonezijos finansų ministro Mohamedo Hasano, kuris 1970–1980 metais buvo FIDE vadovybėje, palaikymą. Mačo dalyviams teko šiek tiek sušvelninti finansinius reikalavimus, ir po trijų savaičių jie nuvyko į Džakartą, kur sužaidė likusias 10 partijų.
Po mačų
Taip pasaulyje atsirado du šachmatų čempionai. G. Kasparovas išlaikė savo „istorinį“ titulą. Bet ką jis ruošėsi su juo daryti? N. Šortas labai greitai nuo PŠA veiklos pasitraukė ir G. Kasparovui teko pačiam naujojoje organizacijoje ieškoti rėmėjų, rūpintis pretendentų atranka. Šachmatų pasaulyje įsigalėjo dvivaldystė.
Nuorodos
[http://www.chessgames.com/perl/chess.pl?tid=55309 1993 m. pasaulio PŠA čempionato mačo Kasparovas – Šortas partijos]
Šachmatų čempionai
Žmogaus sūnus
The Son of Man – įžymus belgų dailininko René Magritte paveikslas. Paveikslas nutapytas 1964 metais. Darbas nutapytas aliejiniais dažais.
Bendrasis nacionalinis produktas
Metodikos
BNP yra skaičiuojamas 3 metodais:
Niūronys
Niūronys – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, kairiajame Šventosios upės krante, Anykščių regioniniame parke, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Yra Jono Biliūno memorialinis muziejus, Arklio muziejus, kuriuose pristatomos A. Baranausko ir A. Žukausko-Vienuolio memorialinio muziejaus ekspozicijos. Kaimą supa Niūronių girelė. Rytuose kaimą juosia Variaus upelis, yra Variaus atodanga.
Yra veikiančios kapinės (kapuose palaidoti 6 partizanai: būrio vadas Jonas Biliūnas-Žolynas (1901–1945), Jonas Janukėnas (1925–1945), Jurgis Jakniūnas (1923–1945), Liudvikas (?–1945), Vladas Maksimavičius (1920–1945) ir Kazys Žiukas (?–1945), žuvę 1945 m. birželio 23 d., ir 3 partizanai: Boleslovas Paškonis-Balandis (1926–1946), Justinas Urbonas (1920–1946) ir nežinomas, žuvę 1946 m. vasarą). Kapinių centrinėje dalyje 1990 m. buvo pastatytas medinis kryžius Lietuvos partizanams.
Istorija
Senovėje šiose vietose buvo randama geležies rūdos ir gaminama lietuviška geležis.
Rašytiniuose šaltiniuose minimi XVII a. (1729 m. Burbiškio palivarkui priklausė ir Niūronių kaimas, tuomet turėjęs 6 kiemus). XIX a. pab. minima Niūronių žemės valda, priklausiusi Venclovavičiams.
1912 m. kaime buvo įkurta pirmoji pradinė mokykla (veiklą atnaujino 1923 m.). Uždaryta 1976 m., jos patalpose pradėtas kurti Arklio muziejus, buvusios mokyklos pastate dabar veikia jo Tradicinių amatų centras. 1932 m. kaimas išskirstytas į vienkiemius, tuomet 868,40 ha žemės išdalinta 56 savininkams.
Nuo 1949 m. balandžio 2 d. iki 1976 m. kovo 4 d. Niūronys buvo J. Biliūno kolūkio centrinė gyvenvietė.
Niūronių kaime 2018 m. atkurti ir pastatyti trys senųjų Anykščių krašto sakralinių paminklų pavyzdžiai: Striukų sodyboje – dar XX a. I pusėje Anykščių kapinėse stovėjęs 1886 m. stogastulpis Striukų sodyboje (rekonstrukcijos autorius – Vladas Gaidys), kaimo kryžkelėje prie drožinių klėtelės – Anykščiuose prie A. Šiaučiulio sodybos buvęs 1865 m. stogastulpis (rekonstrukcijos autorius – Valdas Pelegrimas), prie upelio – XIX a. pabaigoje Anykščiuose stovėjęs koplytstulpis su Kristaus krikšto skulptūrine grupe (rekonstrukcijos autorius – Mykolas Tursa, skulptūros Dainiaus Veršelio). 2019 m. ties kaimo kelių sankryža iškilo istorinio Petro Blažio kryžiaus, nuo 1921 m. stovėjusio Kuniškiuose, tiksli kopija (rekonstrukcijos autoriai – Vytautas Taurelė ir Arnoldas Keibas, skulptūros D. Veršelio).
Arklio muziejus
Niūronių kaime 1978 m. įkurtas unikalus Arklio muziejus, kuriame galima susipažinti su jau daug šimtmečių trunkančia arklio ir žmogaus draugystės istorija, pajodinėti ar pasivažinėti karieta. Muziejus įsikūręs senoje daržinėje, buvusios pradinės mokyklos pastate. Muziejų įkūrė prof. Petras Vasinauskas (1906–1995), pats bričkele keliavęs po Lietuvą ir rinkęs eksponatus. Muziejuje sukaupta žemės ūkio padargų, vežimų, karietų, pakinktų ir daug kitų, šiandienos turistams nežinomų daiktų. Čia galima paglostyti arklius ir jais pajodinėti, rengiamos edukacinės programos aukštaitiškose gryčiose.
Pyragiai (reikšmės)
Pyragiais vadinami kaimai:
Ežeras Pyragiai (Indubas) Kupiškio rajone.
San Kristobalis
San Kristobalis reiškia šias vietoves:
Nemerkiemio žudynės
thumb|1944 m. Nemerkiemio žudynių aukos thumb|Tanko sušaudytas namas Nemerkiemio žudynės – vietinių gyventojų egzekucija, kurią 1944 m. spalio 21 d. Nemerkiemio kaime, į pietus nuo Gumbinės surengė puolanti Raudonoji armija.
Istorija
1944 m. spalio 16 d. generolo Ivano Černiachovskio III Baltarusijos fronto 5-ajai ir 11-ajai armijoms pavyko įsiveržti į Rytprūsius. Dar prieš puolimą sovietų propagandininkas rašytojas Ilja Erenburgas sukūrė daugybę kerštu persunktų tekstų. Kauno ir Vilniaus spaustuvės juos spausdino šimtais tūkstančių egzempliorių. Karius puolimui rengė ir per Vilniaus radijo stotį transliuojamas šių tekstų autoriaus balsas:
1944 m. spalio 21 d. užėmę Nemerkiemį, raudongvardiečiai surengė nespėjusių pasitraukti beginklių civilių gyventojų skerdynes. Buvo sadistiškai nužudytos 72 moterys, o 50 prancūzų karo belaisvių, šio susidorojimo liudininkų, sušaudyti. Kaip vėliau parodė liudytoja Gerda Mišulaitienė (Gerda Meschulat), rūsyje buvo pasislėpę 11 žmonių, tarp jų 4 vaikai. Sovietų karininkas liepė visiems išeiti lauk, kur kareiviai visus sušaudė.
Tačiau jau spalio 22 d. vokiečių „Hermano Geringo“ divizijos daliniai, 413-asis motorizuotų pėstininkų pulkas ir Įsruties folksšturmo kariai pradėjo kontrpuolimą ir spalio 23 d. atsiėmė Nemerkiemį. Radus nepalaidotus nužudytus žmones į kaimą atvyko Generalinio štabo, SS atstovai ir kariniai žurnalistai. Spalio 27 d. laikraštyje „Braunschweiger Tageszeitung“ ir kituose pasirodė straipsniai, detaliai aprašę žudynes.
Vokiečių pakviesta tarptautinė komisija, kuriai vadovavo estas Hjalmar Mäe, čia atvykusi po sėkmingo vermachto kontrpuolimo, spalio 31 d. nustatė, kad net 8 – 12 metų mergaitės ir 84 metų senutė buvo išprievartautos, pastarajai kareivišku kastuvėliu nukirsta pusė galvos.
Čybyda
Čybyda  – upė Rusijoje, Jakutijoje; Viliujaus dešinysis intakas. Prasideda Lenos plynaukštėje, teka į šiaurės rytus, toliau į šiaurę Vidurio Jakutijos žemuma.
Upė maitinasi lietaus ir sniego tirpsmo vandenimis. Užšąla spalį, atitirpsta gegužę.
Kengo Nakamura
(g. 1980 m. spalio 31 d.) – japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 2006–2013 m., su ja dalyvavo 2010 m. pasaulio futbolo čempionate.
Naujienos (Tilžė)
thumb|right|„Naujienos“
Naujienos – mėnesinis žurnalas, ėjęs 1901–1903 m. Tilžėje.
Istorija
Leido žurnalų „Varpas“ ir „Ūkininkas“ redakcijos. 1901 m. ėjo priedas „Vanduo ant žemės, po žeme ir viršuje žemės“. Tiražas 1903 m. – 1500 egz.
Spausdino mokslo populiarinimo straipsnius, grožinės literatūros kūrinius. Bendradarbiavo Petras Avižonis, Jonas Biliūnas, Konstantinas Jasiukaitis, Povilas Višinskis, Žemaitė.
Redaktorius Juozas Bagdonas.
Grynasis nacionalinis produktas
Grynasis nacionalinis produktas, GNP – nacionalinis produktas, lygus atėmus iš BNP tam tikro laikotarpio amortizacinius atskaitymus. Tai yra suma suteiktų paslaugų ir produkcijos, liekančios visuomenei vartoti bei gamybiniam kapitalui plėsti.
Hidžabas
Hidžabas  – arabiškas terminas reiškiantis „uždangą, pertvarą“. Arabiškai kalbančiose šalyse, bei Vakaruose hidžabu yra įprasta vadinti musulmonių dėvimus rūbus. Dažnai hidžabu yra vadinama skarelė ar galvos uždangalas, tačiau Korane šis žodis yra pavadintas khimār (خمار). Kita žodžio hidžabas reikšmė yra metafizinė, kuria šiuo žodžiu nurodoma uždanga skirianti žmogų ir Dievą.
Įprasta hidžabą asocijuoti su musulmonių dėvimais rūbais, tačiau hidžabas vienodai galioja ir musulmonams. Šiuo atveju hidžabo reikšmė yra kaip islamiškos aprangos norma, kuriai nusakyti islamo žyniai naudoja Koraną ir patikimus Pranašo Mahometo pasakymus (hadisus).
Moteriška apranga
Pagal kai kurias islamo teisines sistemas padori moteriška apranga yra ta, kuri dengia visą kūną, išskyrus veidą ir rankas. Sunitų rekomenduojama, kad dėvimas moteriškas drabužis būtų laisvas, neišryškinantis figūros. Vienas iš tokių tradicinių drabužių yra žinomas kaip džilbab. Taip pat nešiojamos skarelės, kurios rišamos įvairiais būdais ir dengia moters plaukus, bei kaklą. Salafi mokslininkai skatina dengtis ir veidus. Dažnai jų sakoma, kad dengtis veidus yra privaloma. Kiti mokslininkai tam prieštarauja teigdami, kad Vakaruose tuo tik labiau pritraukiamas dėmesys moteriai. Aprangos dalis dengianti veidą yra vadinama nikabu (niqab). Visiškai uždengiantis visą kūną drabužis, kuriuo paliekami tik maži plyšeliai akims yra vadinamas burka (burqa).
Vyriška apranga
Vyriško hidžabo normos skiriasi nuo moteriško dėl biologinių skirtumų tarp lyčių. Minimalus hidžabas musulmonui yra užsidengti nuo bambos iki žemiau kelių. Kaip teigiama viename iš sunos pavyzdžių, užsidengti visą kūną yra geriau, nei tik apatinę jo pusę. Taip pat rūbai neturi būti aptempti. Vyriški drabužiai dažnai sutinkami šiais pavadinimais: izar (dažnai nešiojamas vietoj kelnių), taub (ثوب‎, ṯawb), dišdaša (دشداشة, dišdāšä), kandura (كندورة, kandūrä), kamisas (قميص, qamīṣ). Galvos apdangalai: turbanas ar imama, kepuraitė – takija (taqiyah), skara – keffiyeh ir jai prilaikyti dėvimas igalas (‎عقال, ‘iqāl).
Pastabos
Gilbab
Griaučių krantas
Smėlis čia labai karštas, o jūra šalta, nes palei šį krantą šiaurės kryptimi teka šaltoji Bengelos srovė.
Nuo jūros pučia pietų vėjai. Namibijos sanai medžiotojai tuos vėjus pavadino Soo−oop−wa − tai vienas ypatingiausių dykumos gamtos reiškinių. Pučiant šiam vėjui, pavėjinis smėlio kopų šlaitas arba kita atvira jų dalis griūva sukeldama tokią smarkią byrančių kvarco smiltelių trintį, kad kopos tiesiog staugia.
Palei visą Griaučių krantą štorminiai vėjai sukelia skersines bangas. Šios bangos, slenkantis rūkas ir rifai padarė labai daug žalos laivams. Nuo vieno Griaučių kranto galo iki kito mėtosi okeaninių lainerių, vilkikų, kanonierių, tralerių ir kliperių nuolaužos.
Griaučių krantas šį vardą gavo, kai šveicarų lakūnas Karlas Naueris (Carl Nauer) 1933 m. netoli to kranto patyrė avariją skrisdamas iš Keiptauno į Londoną. Vienas žurnalistas pasakė, kad galbūt vieną dieną jo kaulai bus rasti ant Griaučių kranto. Nauerio palaikai nebuvo rasti, tačiau toks pakrantės vardas prigijo.
Greitasis Krišas
Greitasis Krišas  – upė Bihoro apskrityje (Krišana, Rumunija) ir pietryčių Vengrijoje. Susiliedama su Baltuoju Krišu ir Juoduoju Krišu sudaro upę Kerešą. Šie trys Krišai yra pagrindinės Krišanos krašto Rumunijoje upės.
Greitojo Krišo ištakos yra Džileu kalnuose (710 m virš jūros lygio aukštyje). Ties Diomaendredu (Vengrija) įteka į Kerešą (dešinysis intakas). Greitasis Krišas teka Bihoro apskrities sostinę Oradiją.
Miestai ir kaimai
Greitasis Krišas teka per šiuos miestus ir kaimus:
Intakai
Greitojo Krišo intakai:
Gaigalių piliakalnis (Utena)
Piliakalnis
Piliakalnis buvo įrengtas kranto kyšulyje, Bradesos ir jos bevardžio intako santakoje. Jį nuplovė vakarine papėde tekėjusi Bradesa, liko tik rytų – vakarų kryptimi pailga 24 m ilgio, 10 m pločio plokštesnė kalvos dalis, apaugusi krūmais, ir 7 m aukščio dirvonuojantis rytinis šlaitas.
Tyrimai
1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – I tūkstantmečio pradžia.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Naujienos (Šiauliai)
Naujienos – provincijos visuomenės savaitraštis, leistas 1931–1932 m. Šiauliuose.
Istorija
Leido ir redagavo Petras Kežinaitis. Spausdino Perkūno spaustuvė Telšiuose. Išėjo 38 numeriai.
Informavo apie Šiaulių apylinkių įvykius, spausdino populiarių romanų ištraukas. Bendradarbiavo Jonas Daugėla, A. Knyva, J. Paliulis, S. Žiemys ir kt.
Mūsų kraštas (žurnalas)
„Mūsų kraštas“ – Lietuvos kraštotyros draugijos žurnalas, ėjęs 1992–2004 m. Vilniuje.
Žurnalas
Leistas kaip 1934–1943 m. Šiauliuose ėjusio žurnalo „Gimtasai kraštas“ tęsinys kartą, 1992–1995 m. – du kartus per metus. Leido leidykla „Diemedis“. Tiražas 1992 m. – 10 000, 2004 m. – 1000 egzempliorių.
Skelbė straipsnius apie kraštotyros draugijos veiklą, kraštotyrininkų surinktą istorijos, etnografijos, tautosakos, paminklotyros medžiagą.
Treniruoklis
Treniruoklis - treniravimosi įrenginys (prietaisas), skirtas lavinti organizmo fizinį pasirengimą arba ruošti specialistus.
Treniruokliu kartais gali būti vadinamas ir elektroninis ar kitas įrenginys, skirtas psichologiniam lavinimuisi (žr. Simuliatorius).
Treniruokliai sporte dažniausiai naudojami lavinti raumenų jėgą ir ištvermę. Taip pat jie gali būti naudojami reabilitacijos tikslams (pvz., po traumų, ligų), kai reikia atstatyti natūralias organizmo funkcijas.
Naudojimas sporte
Sportiniai treniruokliai gali būti kelių rūšių:
Kitas naudojimas
Speciali treniravimo įranga (treniruokliai) naudojama rengiant astronautus, specialiųjų būrių kareivius, mokslo darbuotojus, išbandant įvairius eksperimentinius mechanizmus.
Nilo Upės vilajetas
Nilo Upės vilajetas  – Sudano vilajetas. Yra šiaurinėje šalies dalyje, Nubijos istoriniame regione. Administracinis centras – Dameras.
Geografija
Teritorija turi sieną su Egiptu. Vilajetu teka Nilas ir jo intakas Atbara, aplink plyti Nubijos dykuma. Prie Nilo yra senovės Nubijos miestų ir piramidžių liekanų (svarbiausias – Meroė).
Gyventojai
Krašte gyvena daugiausia arabai, nubiai ir bedžai. Svarbiausi miestai: Dameras, Atbara, Šendis, Berberas, Abu Hamadas.
Administracinis suskirstymas
Vilajetas padalintas į 6 rajonus:
Juozapas Ignotas Lukaševičius
Juozapas Ignotas Lukaševičius (1789 m. Lietuva – 1850 m. sausio 3 d. Varšuva) – Lietuvos ir Lenkijos tapytojas.
Biografija
1812 m. studijavo Vilniaus universitete pas J. Rustemą. Nuo 1813 m. gyveno Varšuvoje, 1817 m. studijavo Varšuvos universitete. Nuo 1819 m. Rusijos kunigaikščio Konstantino Pavlovičiaus rūmų Varšuvoje dailininkas.
Nutapė daugiausia batalinės tematikos paveikslų, daugiau, kaip 100 paveikslų, vaizduojančių Lenkijos kariuomenės būrius Varšuvoje, t. p. religinių kompozicijų, peizažų, portretų, miniatiūrų, Vakarų Europos meistrų kopijų. Tapyba akademistinė, būdinga kruopšti detalių modeliuotė.
1564–1566 m. LDK reforma
1564–1566 m. LDK vykdytos reformos daugelyje valstybės sričių – krašto apsaugos (karo), valstybės valdymo (administravimo), teismų sistemos ir savivaldos.
Šios reformos sekė po 1547 m. LDK valdose pradėtos Valakų reformos (tęsėsi iki aštuntojo dešimtmečio), kuria Vakarų Europos šalių pavyzdžiu buvo siekiama padidinti žemės ūkio efektyvumą, taip pat 1559 m. vykdytos valstybinių miškų revizijos. Reformos buvo susijusios su LDK bajorų siekiais gerinti luomo padėtį Lenkijos bajorų pavyzdžiu, kartu sudarytos prielaidos bendros valstybės sukūrimui.
Administracinis padalinimas
XVI a. pradžioje vietoj ankstesnių kunigaikštysčių buvo suformuotos vaivadijos, jų vietininkai gavo vaivadų pareigas. LDK teritorija suskirstyta į 15 vaivadijų su 30 pavietų. Sudarius Liublino uniją LDK liko 10 vaivadijų su 24 pavietais.
Reformos metu didesnės vaivadijos suskirstytos į pavietus. Vilniaus vaivadijoje išskirti Ašmenos, Lydos, Vilkmergės (Ukmergės) ir Breslaujos, o iš Trakų vaivadijoje – Gardino, Kauno ir Upytės pavietai.
Vietos valdymas (administravimas)
1565 m. gruodžio 30 d. LDK išleido privilegiją, kuria įsteigė seimelius. Pavieto ir vaivadijų bajorai įgavo teisę dalyvauti valstybės valdyme – šalia įprastų valstybės pareigūnų veiklos įvairiais valstybės valdymo klausimais (priešseiminiai, reliaciniai, elekciniai ir kt.) buvo pradėta šaukti pavieto seimelius. Šalia įprastų reikalų seimeliai rinkdavo kandidatus į žemės teismą, kitus pavieto urėdus, taip pat atstovus į seimą, surašydavo jiems instrukcijas.
Teismų sistema
Iki reformos teismų sistema buvo nenuosekli ir atskira kiekvienam luomui. Valstiečių teismus keitė dvaro teismas, kuriame teisė atitinkamai LDK vietinininkai arba patys bajorai. Atskirus teismus turėjo dvasiškiai, miestų gyventojai ir žydai. Bajorų ginčus spręsdavo LDK teismas, kur teisė jis pats arba paskirti urėdai – vietininkai, seniūnai, vaivados. Pastarųjų sprendimai galėjo būti skundžiami pačiam LDK.
1564 m. Bielsko seime LDK didikai atsisakė teisminių privilegijų ir sutiko paklusti bendram su visais bajorais teismui, procesas baigtas 1566 m. priėmus II Lietuvos statutą.
Pažymėtina, kad administracinių vienetų ir teismų vadovai buvo tie patys.
Norvegija
Norvegija (Norge/Noreg), oficialiai Norvegijos Karalystė (Kongeriket Norge/Noreg) – valstybė Šiaurės Europoje, vakarinėje Skandinavijos pusiasalio dalyje. Rytuose ribojasi su Švedija, šiaurės rytuose – su Suomija ir Rusija. Šiaurėje Norvegija prieina prie Barenco, vakaruose – prie Norvegijos, pietvakariuose – prie Šiaurės jūros, pietuose – prie Skagerako sąsiaurio. Norvegija taip pat turi jūrinę sieną su Danija ir Jungtine Karalyste. Ilgoje Atlanto vandenyno pakrantėje išsidėstę žymieji fjordai. Šalies sostinė ir didžiausias miestas – Oslas.
Arkties vandenyne Norvegijai priklauso Svalbardo salynas (Špicbergenas, Šiaurės Rytų Žemė, Lokių sala ir kt.) ir Jano Majeno sala. Antarktyje ir Atlanto vandenyne Norvegija valdo negyvenamas Buvė ir Petro I salas. Antarktidoje Norvegija reiškia pretenzijas į Karalienės Matildos Žemę.
Pavadinimas
Kitose vietinėse Norvegijos kalbose Norvegijos pavadinimas yra: Šiaurės samių Norga, Lule samių Vuodna, Pietų samių Nøørje, suomių Norja. Oficialus šalies pavadinimas norvegiškai: Kongeriket Norge (bokmål), Kongeriket Noreg (nynorsk). Kiti pavadinimai: Šiaurės samių Norgga gonagasriika, Lule samių Vuona gånågisrijkka, Pietų samių Nøørjen gånkarijhke, suomių Norjan kuningaskunta.
Istorija
thumb|200px|left|Olų piešiniai Altoje Pagal archeologinius radinius galima teigti, kad Norvegijoje žmonės gyveno 10 tūkst. m. pr. m. e. (prieš 12 000 metų). Dauguma Skandinaviją kolonizavusių žmonių atvyko iš dabartinės Vokietijos teritorijos prieš 11 000 – 12 000 metų.
IX a. Norvegiją sudarė daugybė mažų karalysčių. Tradicija teigia, kad po Hafrsfjordo mūšio 872 m. Haroldas I suvienijo Norvegiją ir tapo jos pirmuoju karaliumi.
Vikingų laikais (IX-XI a.) vyko susivienijimas ir ekspansija. Daugybė norvegų paliko gimtinę ir apsigyveno Islandijoje, Farerų salose, Grenlandijoje, įvairiose Airijos ir Britanijos srityse. Norvegai įkūrė keletą svarbių Airijos miestų: Dubliną, Limeriką ir Voterfordą. Jie taip pat įkūrė prekybos punktus prie daugybės keltų gyvenviečių. Krikščionybė paplito Norvegijoje misionieriškai veikusių karalių Olaf Tryggvasson (995–1000 m.) ir Olaf II Haraldsson (1015–1028 m.), nors Haakonas I (920–961 m.) buvo pirmasis krikščioniškas Norvegijos karalius. Nordų tradicijos išnyko IX–X a.
1349 m. Juodoji mirtis nužudė 40 %–50 % Norvegijos gyventojų ir sukėlė socialinį bei ekonominį nuosmukį. Šia dingstimi karalių politika po kelių personalinių unijų Danijos, Norvegijos ir Švedijos sostus atidavė Margaretai I, kai buvo sudaryta Kalmaro unija. Nors 1523 m. Švedija pasitraukė iš unijos, Norvegija išliko unijoje su Danija 434 metus iki 1814 m. XIX a. nacionalinio romantizmo laikais šis laikotarpis kartais buvo vadinamas „400 metų naktis“, nes karalystės karališkoji, intelektualinė ir administracinė galia buvo sutelkta Kopenhagoje, Danijoje. Kiti veiksniai irgi prisidėjo prie Norvegijos nuosmukio. 1537 m. įvedus protestantizmą Trondheimo archivyskupija buvo panaikinta, o jos pajamos atiteko rūmams Kopenhagoje. Norvegija prarado nuolatinį piligrimų srautą prie Švento Olafo (Olaf II Haraldsson) relikvijų Nidaroso katedroje, o kartu su juo prarado ir ryšius su ekonominiu ir kultūriniu gyvenimu likusioje Europoje. Be to XVII a. Norvegijos teritorija sumažėjo dėl Danijos-Norvegijos ir Švedijos karų. thumb|left|250px|Konstitucinis susirinkimas 1814 m. Nutapė Oscar Wergeland. Po to, kai Didžioji Britanija užpuolė Daniją ir Norvegiją, ji sudarė sąjungą su Napoleonu ir 1814 m. atsidūrė pralaimėjusiųjų gretose, turėjo iškęsti sunkias sąlygas ir 1812 m. masinį badą. Oldenburgai turėjo Norvegiją atiduoti Švedijos karaliui, bet Danijai liko Grenlandija, Islandija ir Farerų salos, anksčiau priklausę Norvegijai. Norvegija pasinaudojo šia galimybe ir paskelbė nepriklausomybę, pagal amerikiečių ir prancūzų modelį įvedė konstituciją ir 1814 m. gegužės 17 d. Danijos princą Kristijoną VIII išrinko karaliumi. Tai sukėlė karą tarp Norvegijos ir Švedijos, nes švedams už pagalbą karuose su Napoleonu buvo pažadėta Norvegijos teritorija. Tačiau Švedijos kariuomenė neįstengė iš karto nugalėti Norvegijos pajėgų. Norvegija buvo prijungta prie Švedijos ne kaip nauja teritorija, o kaip personalinės unijos šalis. Pagal sutartį Norvegija išlaikė liberalią konstituciją, nepriklausomas institucijas (įskaitant kariuomenę).
Tuo metu prasidėjo Norvegijos romantinis nacionalinis kultūrinis judėjimas, kai norvegai norėjo išreikšti ir apibrėžti savitą tautinį charakterį. Šis judėjimas apėmė visas kultūros sritis: literatūrą (Henrik Wergeland, Bjørnstjerne Bjørnson, Peter Christen Asbjørnsen, Jørgen Moe, Henrik Ibsen), tapybą (Hans Gude, Adolph Tidemand), muziką (Edvardas Grygas) ir net kalbos politiką, kur bandymai apibrėžti tautinę rašytinę norvegų kalbą baigėsi dviem oficialiom rašytinėm norvegų kalbom: Bokmål ir Nynorsk.
Christian Michelsen, laivybos magnatas ir politikas, 1905–1907 m. buvo Norvegijos ministras pirmininkas. Jis labiausiai žinomas dėl taikaus Norvegijos atsiskyrimo nuo Švedijos 1905 m. birželio 7 d. Norvegų didėjantis nepasitenkinimas unija XIX a. pabaigoje lėmė unijos panaikinimą, o tautos referendume norvegai nusprendė išlaikyti monarchiją, o ne įvesti respubliką. Norvegijos vyriausybė pasiūlė sostą Danijos princui Karlui ir parlamentas vieningai jį išrinko karaliumi. Jis pasivadino Haakonu VII pagal viduramžių nepriklausomos Norvegijos karalius. 1898 m. visiems vyrams suteikta balsavimo teisė, o moterims – 1913 m.
Per Pirmąjį Pasaulinį karą Norvegija buvo neutrali šalis. Norvegija pasiskelbė neutralia ir per Antrąjį Pasaulinį karą, bet 1940 m. balandžio 9 d. naciai į ją įsiveržė. thumb|250px|right|Norvegijos lakūnai [[JK|Jungtinėje karalystėje Antrojo pasaulinio karo metu]] Norvegija buvo nepasirengusi staigiam vokiečių puolimui, bet karinis pasipriešinimas vyko 2 mėnesius, ilgiau nei bet kurioj kitoj nacių užimtoj šaly, išskyrus Tarybų Sąjungą. Per Norvegijos kampaniją Kriegsmarine neteko daug laivų, įskaitant kreiserį Blücher. Vinjesvingeno ir Hegros mūšiai buvo paskutinis norvegų pasipriešinimas pietų Norvegijoje gegužės mėn., o norvegų armija šiaurėje puolė vokiečius Narviko mūšyje, kol buvo priversta pasiduoti birželio 10 d. sąjungininkams nustojus teikti paramą po Prancūzijos kapituliacijos. Karalius Haakonas ir Norvegijos vyriausybė tęsė kovą tremtyje Londone. Invazijos dieną kolaboruoti linkęs mažos Nacionalsocialistų partijos (Nasjonal Samling) lyderis Vidkun Quisling bandė užimti valdžią, bet vokiečių okupantai jį nuvertė. Tikroji valdžia priklausė okupacinės valdžios vadui Reichkomisarui Josef Terboven. Quisling, kaip ministras-prezidentas, suformavo kolaboracinę vyriausybę, kontroliuojamą vokiečių. Norvegijos fabrikai, skirti gaminti sunkiajam vandeniui, kuris reikalingas atominio ginklo gamybai, buvo apleisti po daugybės amerikiečių, britų ir norvegų bandymų juos sugriauti. Per penkis nacių okupacijos metus norvegai sukūrė pasipriešinimo judėjimą, kuris kovojo su vokiečiais karinėmis operacijomis ir pilietiniu nepaklusnumu. Tačiau žymiai svarbesnė sąjungininkams buvo Norvegijos prekybos laivyno rolė. Invazijos metu Norvegija turėjo ketvirtą pagal dydį prekybos laivyną pasaulyje. Jam vadovavo Norvegų laivybos bendrovė Nortraship ir jis dalyvavo daugybėje karinių operacijų.
Po karo į valdžią atėjo socialdemokratai ir valdė beveik visą šaltojo karo laikotarpį. 1949 m. Norvegija įstojo į NATO ir tapo artima JAV sąjungininkė. Du referendumai dėl įstojimo į Europos Sąjungą 1972 ir 1994 m. baigėsi nesėkme. 1970 m. Šiaurės jūroje, netoli Norvegijos krantų buvo rasti dideli naftos ir gamtinių dujų telkiniai, sukėlę ekonominį augimą.
Politinė sistema
200px|thumb|[[Hokonas VII|Hokono VII karūnacija 1906 m.]] 190px|thumb|left|Norvegijos parlamentas (Storting) 1814 m. gegužės 17 d. Norvegijoje įvesta konstitucija. Tai buvo padaryta pagal amerikiečių ir prancūzų modelį. Tuo pačiu, Norvegijos karaliumi, išrinktas Danijos princas Kristijonas VIII. Karalius įvardija premjerą ir jo pasiūlymu kitus ministrus. Vyriausybė privalo turėti karaliaus pasitikėjimą. Norvegijoje galioja parlamentarizmo principas. Vyriausybę kontroliuoja iš 169 parlamentarų sudarytas parlamentas. 150 parlamentarų tiesiogiai renkami Norvegijos 19 rinkimų apygardose. Likusios 19 vadinamųjų "išlyginimo" vietų paskirstomos proporcingai partijoms, kurios peržengė 4 proc. balsų ribą .Vyriausybė privalo turėti parlamento pasitikėjimą. Parlamentas yra renkamas kas ketverius metus (iki 1936 m. kas trejus). Iki 2009 m. Norvegijos parlamentas (Storting) susidarė iš dviejų rūmų Odelsting ir Lagting. Tai galioja tik įstatymų leidime. Taigi faktiškai Norvegijos parlamentas yra vienų rūmų.
Bendruomenės turi taip pat ir savo savivaldą. 437 Norvegijos komunos, kas ketverius metus, renka savo atstovus vietinei valdžiai. Visgi Norvegija yra unitarinė valstybė.
Šalies vadovas yra karalius Haroldas V.
Administracinis suskirstymas
Norvegija padalinta į 11 administracinių regionų, kurie vadinamos apskritimis (norvegiškai – Fylker), o šios dar padalintos į 356 savivaldybes (norvegiškai – Kommuner). Tik sostinės Oslo apskritis yra ir apskritis, ir savivaldybė. thumb|280px|right|Norvegijos karalystė Apskritys (skliausteliuose administraciniai centrai):
Be to Norvegijai priklauso ar ji administruoja Svalbardą, Lokių salą, Jan Majeną, Buvę, Petro I salą ir Karalienės Modos Žemę.
Be šių valstybės padalinimų egzistuoja skirstymas į penkias žemes (norvegiškai – Landsdel):
Šis padalijimas yra daugiau paprotinis (tradicinis, panašiai kaip Lietuvoje – Aukštaitija, Žemaitija, Dzūkija ir kt.), atspindintis geografinius ir tarmių (dialektinius) skirtumus. Jis šiuo metu oficialaus statuso neturi.
Geografija
thumb|left|230px|[[Sognės fjordas]] Norvegija sausumoje ribojasi su trimis valstybėmis: 1 619 km ilgio su Švedija, 727 km su Suomija ir 196 km su Rusija. Valstybės krantus skalauja Barentso jūra, Šiaurės jūra, Norvegų jūra. Norvegijos kraštovaizdžiui būdingos kalnų grandinės ir giliai į krašto gilumą įsirėžiantys fjordai. Sognės fjordas yra didžiausias ir ilgiausias fjordas Norvegijoje ir antrasis pagal ilgį pasaulyje (po Skorsbio fjordo).
Norvegija yra labai kalnuota šalis. 26 kalnų viršūnės yra virš 2 300 metrų aukščio. Aukščiausia iš jų yra Galhiopigenas (Galdhøpiggen). Jos aukštis siekia 2 469 metrus. Galhiopigenas yra ne tik aukščiausia Norvegijos, bet ir Skandinavijos viršūnė, esanti Jutunheimeno kalnyne. 25 000 km. ilgio Atlanto vandenyno pakrantė (su salomis 80 000 km.) yra išraižyta giliu įlankų, kurios sūrų jūrų vandenį nuneša labai toli į šalies gilumą. Be fjordų ir salų pakrantės ilgis siekia 2 650 km.
Norvegijai priklauso apie 150 000 salų, kurios sudaro ir salynus. Iš jų labiausiai žinomi salynai yra Lofotenas ir Vesterolenas. Pačioje šalyje gausu krioklių ir žuvingų upių. Didžiausias šalies ežeras yra Mjosa (362 km²). Ilgiausia Norvegijos upė yra Gloma. Jos baseinas užima 13 % valstybės ploto. Upė įteka į Šiaurės jūros Skagerako sąsiaurio Oslo fjordą ties Fredrikstadu. Labiausiai apgyvendinta Norvegijos sala yra Hinioja. thumb|right|230px|[[Karalienės Modos Žemė]] Norvegijos karalystei, neskaitant pagrindinės Norvegijos dalies hovedlandet, taip pat priklauso ir kiti teritoriniai vienetai Atlanto bei Arkties vandenynuose. Tai yra Svalbardas, Lokių sala ir Jan Majenas. Norvegija taip pat administruoja Pietų vandenyno Buvės salą. Ji nėra Norvegijos karalystės dalis, bet yra priklausoma nuo Norvegijos ir yra skaitoma šalutine dalimi bilandet. Taip pat nuo Norvegijos priklausomos teritorijos yra vulkaninės kilmės Petro I sala ir Karalienės Modos Žemė Antarktidoje.
Klimatas
Skandinavijos kalnai dalija šalies klimatą į vakarinėse pakrantėse dominuojanti humidinį ir rytuose dominuojantį kontinentinį klimatą. Norvegijos vakarų pakrantė, neskaitant savo padėties šiaurėje, pasižymi švelniu ir drėgnu klimatu. Tai lemia Šiaurės Atlanto srovė, kuri neša šilumą iš pietų. Dėl to pakrantės dažniausiai ištisus metus nėra padengtos ledu. Susikondensavęs jūros vanduo (krituliai) iškrenta vakarinėje kalnyno pusėje. Dėl to Bergenas yra vienas Europos miestų, kuriame iškrenta daugiausiai kritulių.
Ekonomika
thumb|left|200px|Norvegijos naftos platforma Statfjord A 1982 m. Norvegija – tai sėkmingos, klestinčios kapitalistinės valstybės pavyzdys, kurioje gerai suderinta rinkos ekonomika ir vyriausybės kišimosi į ją politika. Vyriausybė kontroliuoja gyvybiškai svarbiausius sektorius, tokius kaip naftos gavyba. Šalis turtinga gamtos turtų: nafta, hidroenergija, žuvimi, miškais, mineralais. Visa tai labai priklauso nuo naftos gavybos ir jos kainų, kadangi nafta ir gamtinės dujos sudaro trečdalį viso eksporto. Pagal naftos eksportą Norvegija yra trečia pasaulyje po Saudo Arabijos ir Rusijos. Norvegijos žmonės referendume dėl stojimo į Europos Sąjungą 1994 m. nusprendė neprisijungti, nepaisant to, šalis nemažai aukoja ES biudžetui. Net ir turėdama aukščiausią pragyvenimo lygį pasaulyje, šalis nerimauja dėl ateinančių dviejų dešimtmečių, kada naftos ir dujų ištekliai Norvegijos teritorijoje gali pradėti sekti. Dėl to, šiuo metu Vyriausybė stengiasi pasiekti kuo didesnį biudžeto perviršį iš Vyriausybinio naftos fondo, kurio pinigai investuojami užsienyje ir šiuo metu jų vertė siekia apie €1300 mlrd, arba 13 000 000 000 000 kronų. Po vangaus ekonomikos augimo 2002 ir 2003 m, atitinkamai 1 % ir 0,5 %, 2004 m. vėl pasiektas 3,3 % ekonomikos augimas. thumb|270px|Norvegijos eksportas 2006 m. Pagal HDI indeksą Norvegijos gyventojų gyvenimo lygis nuo 2001 m. iki 2006 m. buvo aukščiausias pasaulyje. 2007 m. ir 2008 m. šalis buvo antroje vietoje po Islandijos. Bet 2009 m. Norvegija vėl pasiekė pirmąją vietą. Pajamos vienam gyventojui, bei vaikų pinigai, Norvegijoje yra vieni didžiausių pasaulyje. Lyginant Norvegijos BVP indeksą, vienam žmogui, su Europos Sąjungos BVP indeksu (ES25=100), jis 2005 m. siekė 169.
Šalis daugiausiai importuoja iš Europos Sąjungos (apie 70 %). Didžiausia importuojamų prekių dalį sudaro staklės ir automobiliai (apie 40 %). Eksportuojama taip pat daugiausiai į Europos Sąjungą (apie 81 %). Daugiausiai eksportuojamas kuras apie 70 %.
2003 m. Norvegija tapo pirmąją šalimi, kuri įvedė įstatymą reguliuojantį lyčių kvotą aukštose pareigose. Nuo 2008 m. moterys Norvegijoje turi užimti mažiausiai 40 % aukštų pareigų į biržos sąrašus įtrauktose bendrovėse.
Valstybės biudžetas
Valstybės biudžeto išlaidos 2010 m. siekė 178 mlrd. JAV dolerių, o valstybės pajamos 226,8 mlrd. JAV dolerių. Vyriausybės skola 2010 m. siekė 47,7 % BVP.
2006 m. šalies išlaidos šiems sektoriams siekė (% BVP):
Demografija
Pasak Norvegijos statistikos departamento, 2007 m. į šalį imigravo 61 200 žmonių. Tai yra net 35 % daugiau nei 2006 m. 2008 m. pradžioje Norvegijoje buvo 459 600 imigrantai arba imigrantų vaikai. Tai sudaro 9,7 % Norvegijos populiacijos. Iš jų 350 000 buvo ne vakarietiškos kilmės. Daugiausiai Norvegijoje yra emigrantų iš Pakistano, Lenkijos, Švedijos, Irako, Somalio, Vietnamo, Danijos ir Vokietijos. Pakistaniečių šalyje yra apie 59 000 ir jie sudaro didžiausią etninę mažumą. Daugelis jų gyvena aplink Oslą. Taip pat sparčiai didėja Irako kilmės imigrantų populiacija. Po Europos Sąjungos praplėtimo 2004 m. Norvegija patyrė emigrantų iš centrinės ir rytų Europos šalių antplūdį. 2007 m. labiausiai išaugo emigrantų iš Lenkijos, Vokietijos, Švedijos, Lietuvos ir Rusijos skaičius.
2009 m. duomenimis vidutinė numatomo gyvenimo trukmė skaičiuojant nuo gimimo Norvegijoje yra 79,95 metų (77,29 vyrams, 82,74 moterims). Gyventojų amžiaus struktūra (2009 m. apsk.) :
Religija
thumb|right|240px|Nidaros katedra [[Trondheimas|Trondheime.]] Pasak oficialios 2019 m. statistikos, liuteronai (oficiali šalies religija) sudaro 69% Norvegijos populiacijos, kiti protestantai – 3,5 %, Romos katalikai – 1 %, musulmonai – 2 %, kitos religijų atstovai (daugiausiai budistai, sikhai, hinduistai ir judėjai) – 1 %. Likę neturi jokios religijos.
2005 m. apklausoje 32 % Norvegijos gyventojų sakė, jog jie „tiki, kad yra Dievas“, 47 %, kad „yra kokia nors dvasia arba dvasinė energija“, 17 % teigė, kad jie „netiki jokiais dievais, dvasiomis ar dvasinėmis energijomis“ ir 4 %, kad „nežino“. Pasak kelių kitų apskaičiavimų, net 72 % norvegų yra ateistai.
Ankstyvieji norvegai, kaip ir visi skandinavai, buvo pagonys, tikintys į skandinavų mitologiją. Samių religija buvo šamanistinė. Maždaug nuo 1000 m. iki 1150 m. misionierių pastangomis Norvegija pamažu tapo krikščionišku kraštu. Iki reformacijos norvegai buvo katalikų bažnyčios dalimi, bet 1536 m. perėjo į protestantizmą.
Kalbos
Norvegų kalba turi du oficialius rašomosios kalbos variantus: Bokmål ir Nynorsk. Abu variantai turi vienodą oficialų statusą ir yra vartojami administracijoje, mokyklose, bažnyčiose, televizijoje ir radijuje, bet dauguma žmonių (85–90 %) vartoja Bokmål. Maždaug 95 % gyventojų norvegų kalba yra gimtoji, bet daug žmonių kalba ir dialektais, kurie kartais žymiai skirasi nuo rašytinės kalbos. Daugelis Norvegijos dialektų yra panašūs ir skirtingais dialektais kalbantys žmonės dažniausiai gali tarpusavyje susikalbėti, nors kartais tam reikia nemažai pastangų. Daugiausiai šalies šiaurėje gyvenantys samiai kalba keliomis finougrų kalbų grupei priklausančiomis kalbomis. Jos taip pat turi oficialios kalbos statusą ir jų vartotojai turi teisę gauti išsilavinimą samių kalba nesvarbu kurioje Norvegijos vietoje begyventų. Kvenų kalba taip pat priklauso finougrų kalbų grupei ir yra labai artima suomių kalbai.
Norvegų kalba yra labai panaši į švedų ir danų kalbas ir šiom trim kalbom kalbantys žmonės gali vienas kitą suprasti. Daugelis norvegų, ypač gimę po antrojo pasaulinio karo, laisvai kalba angliškai. Vokiečių, prancūzų ir ispanų kalbos yra taip pat dažnai mokomos mokyklose kaip antra arba (dažniau) trečia kalba.
Literatūra
thumb|180px|[[Bjørnstjerne Bjørnson]] XIX a. antroje pusėje Norvegijoje įvyko kultūrinis pakylėjimas, prie kurio prisidėjo tokie autoriai kaip: Henrik Ibsen, Bjørnstjerne Bjørnson, Alexander Kielland, Jonas Lie, Amalie Skram, Arne Garborg, Hans Ernst Kinck ir Knut Hamsun. Jie įnešė labai didelį indėlį į Norvegijos kultūrą. Trys norvegai tapo Nobelio literatūros premijos laureatais: Bjørnstjerne Bjørnson (1903 m.), Knut Hamsun (1920 m.) ir Sigrid Undset (1928 m.).
Bibliotekos
Norvegijos bibliotekos, pasaulio bibliotekarų, yra laikomos pavyzdinėmis. Šalyje yra 892 viešosios, 336 mokslinės, 19 valstybinių bibliotekų, bei Norvegijos nacionalinė biblioteka. 1834 m. įvestas Bibliotekų įstatymas suteikia teisę nemokamai naudotis bibliotekomis.
Muzika
thumb|left|220px|[[Edvard Grieg]] Garsiausias norvegų kompozitorius yra Edvard Grieg. Taip pat kiti žymūs kompozitoriai yra Johan Svendsen, Christian Sinding, Fartein Valen, Harald Sæverud ir Geirr Tveitt.
Iki 1840 metų užrašytos norvegų liaudies muzikos buvo labai nedaug. O užrašyta muzika, tikima, buvo itin paveikta krikščionybės. Apskritai liaudies muzika Norvegijoje buvo orientuota į linksmybes ir šokius. Tautinis romantizmas, judėjimas, palietęs visą Europą XIX amžiuje, prisilietė ir prie Norvegijos ir padarė įtaką klasikinei šalies muzikai ir jos kompozitoriams. Smuikininkas Ole Bull buvo pirmasis svarbesnis norvegų muzikantas, vadinamas Šiaurės Paganiniu. Apie 1831 metus klasikinę sceną ėmė veikti tradicinė norvegų muzika. Ole Bull buvo pirmasis, pristatęs liaudies melodijas miestuose. Tuo pat metu, XIX amžiaus viduryje, šalies muzikinė scena įžengė į norvegų muzikos aukso amžių. Iškilo ir keletas kitų kompozitorių – tai Halfdan Kjerulf, Martin Andreas Udbye, sukūręs norvegų operą Fredkulla, Rikard Nordraak – novergų himno autorius, Ludvig Mathias Lindeman, Johan Svendsen ir Edvard Grieg. Ole Bull liaudies muzikos atradimai įkvėpė Edvard Grieg ieškoti liaudies muzikos šaltinių. Taip norvegų muzikantai ėmė jungti europines tradicijas su norvegų liaudies melodijomis. Norvegijos tautinis sąmoningumas augo ir tai puikiai atsispindėjo norvegų kuriamoje muzikoje. Palyginus su kitomis šalimis, norvegės kompozitorės buvo itin priimamos, o jų kūriniai publikuojami.
Norvegija taip pat yra labai populiari džiazo muzika. Garsiausi atlikėjai yra Jan Garbarek, Nils Petter Molvær, Arild Andersen, Rebekka Bakken, Silje Nergaard, Bugge Wesseltoft, Eivind Aarset, Terje Rypdal, Ketil Bjørnstad, Sidsel Endresen, Solveig Slettahjell ir Kirsti Huke.
Vizualinis menas
Garsiausias norvegų dailininkas yra Edvard Munch. Dauguma jo darbų yra saugomi Munch muziejuje (Munch-museet) Osle.
Vienas garsiausių norvegų fotografų, ypač gamtos fotografavime, yra Knud Knudsen. Jis labiausiai pasižymėjo įamžindamas XIX a. Norvegijos gamtovaizdžius. Didžioji dalis jo darbų yra saugomi Bergeno universiteto bibliotekoje.
Sportas
Slidinėjimas yra de facto valstybinis Norvegijos sportas. Altoje rasti raižiniai rodo, kad Norvegijoje slidinėti pradėta prieš 6000 m.
Nuorodos
Bendros nuorodos:
Žemėlapiai:
Bazalto pluoštas
thumb|right|250px|Įranga vienai bazalto gijai tempti
Bazalto pluoštas yra panašus į anglies pluoštą bei stiklo pluoštą, bet turi geresnes fizikines mechanines savybes negu stiklo pluoštas ir žymiai pigesnis negu anglies pluoštas. Ugniai atspari tekstilė iš bazalto pluošto naudojama aviacijos ir kosmoso bei automobilių pramonėse.
Gamyba
Bazalto pluošto gamybai bazaltas iš akmens laužyklų išlydomas apie 1400 °C temperatūroje. Lydalas išspaudžiamas pro filjerės angeles, ilgos sustingusios lydalo gijos tampa bazalto pluoštu. Bazalto gijos paprastai būna 9-13 µm storio. Jomis galima pakeisti asbesto pluoštą. Bazalto gijos turi didelį tampros modulį, todėl turi didelę savitąją trūkio jėgą - triskart didesnę negu plienas.
Istorija
Pirmą kartą bandyta gaminti bazalto gijas 1923 m. JAV. Vėliau jų technologijas tyrinėtojai kūrė po Antrojo pasaulinio karo JAV, Europoje ir TSRS. Šio pluošto gaminiai buvo taikomi karinėje, kosmoso ir aviacijos pramonėje. 1995 m. bazalto pluošto technologijos išslaptintos, jas imta plačiai taikyti civilinėse srityse.
Talleres de Córdoba
Kordobos „Club Atlético Talleres“ – Argentinos futbolo klubas, 1913 metais įkurtas Kordoboje.
Istorija
Klubo pavadinimas reiškia „Kordobos dirbtuvės“, nes jį įkūrė Kordobos geležinkeliečiai.
Petras Lukas
Petras Lukas (tikroji pavardė Lukošius, 1975 m. pakeitė pavardę į Dhula Yatri, 1897 m. lapkričio 16 d. Drūkčiai, Bernotavo valsčius, Telšių apskr. – 1986 m. birželio 26 ar 28 d. Kalifornija, JAV) – Lietuvos skulptorius, tapytojas realistas.
Biografija
1937 m. baigė skulptūrą Milano dailės akademijoje, 1939 m. – tapybą Romos karališkojoje meno akademijoje. 1941–1943 m. dėstė Vilniaus dailės akademijoje, ją uždarius pasitraukė į Austriją. Studijavo Vienos dailės akademijoje. 1945–1947 m. internuotas Šveicarijoje, Ženevoje mokėsi juvelyrikos. 1948–1963 m. gyveno Venesueloje. Nuo 1959 m. dėstė Andų universitete (Merida), profesorius. 1963–1965 m. studijavo Rytų meną Rabindranato Tagorės universitete (Šantiniketanas prie Kalkutos). 1966 m. gyveno JAV. 1967–1968 m. dėstė Udaipuro aukštesniojoje mokykloje Indijoje. 1969 m. grįžo į JAV.
Kūryba
Nuo 1938 m. dalyvavo parodose Lietuvoje, Italijoje, JAV. Sukūrė apvaliųjų, reljefinių skulptūrų („Kanklininkė“ 1941 m., „V. Domaševičiaus portretas“ 1942 m.), keramikos dirbinių, paminklinių kompozicijų, nutapė paveikslų.
Naujoji banga (Urugvajus)
Naujoji banga – Urugvajaus lietuvių dvisavaitis laikraštis, ėjęs 1931–1940 m. Montevidėjyje.
Istorija
Leido Urugvajaus socialistų partijos lietuvių skyrius. Redagavo Pranas Vikonis.
Billboard muzikos apdovanojimai
Billboard muzikos apdovanojimai – gruodžio mėnesį „Billboard“ žurnalo rengiamas kasmetinis Jungtinių Amerikos Valstijų muzikos apdovanojimų šou. BMA yra rengiami nuo 1990 metų. Nuo pat sukūrimo apdovanojimus transliuoja FOX kanalas. Tačiau, 2007 m. dėl nežinomų priežasčių nebuvo apdovanojimų šou.
Dešimtmečio atlikėjas
Nuo 1999 m. šou buvo pradėta apdovanoti prestižiniu Dešimtmečio atlikėjo apdovanojimu. Patti LaBelle įteikė šį apdovanojimą Mariah Carey.
Sėkmingiausi atlikėjai
Atskirų metų nugalėtojai:
Vietos
Nuo 1992 metų apdovanojimai buvo transliuojami tiesiogiai: Tada BMA tapo pirmaisiais apdovanojimų šou, kurie persikėlė į Las Vegasą:
Karakumai
thumb|250px|[[Takyras Karakumų dykumoje]]
Karakumai,  – 'juodasis smėlis') – dykuma Centrinėje Azijoje. Ji užima apie 70 procentų, arba 350 000 km² Turkmėnijos teritorijos. Karakumai driekiasi į rytus nuo Kaspijos jūros, Aralo jūra yra šiaurėje, o Amudarja ir Kyzylkumo dykuma šiaurės rytuose. Pietryčiuose remiasi į Karabilio ir Badchyzo aukštumas, pietuose – į Kopetdago priekalnes, vakaruose į Uzbojaus sausvagę.
Karakumai skirstomi į šiaurinius Užnugūzės Karakumus arba Užungūzės plynaukštę, Žemutinius (arba Vidurinius) Karakumus ir Pietryčių Karakumus. Šias dalis skiria Ungūzo įduba.
thumb|240px|Karakumų smėlynai
Karakumai susiklostė daugiausia iš senovinės Amudarjos vagos, tekėjusios iki Kaspijos jūros, suneštų nuogulų. Pietuose tokias nuogulas suklostė Murgabo ir Tedženo upės, ištekančios iš Hindukušo kalnų. Yra dideli gruntinio vandens telkiniai.
Vyrauja smėlynai, pietuose pereinantys į kauburynus. Yra barchanų, takyrų.
Klimatas vidutinių platumų žemyninis. Sausio vidutinė temperatūra nuo –2 °C šiaurėje iki 3 °C pietuose (absoliutusis minimumas atitinkamai –28 ir –16 °C), liepos – 30–32 °C (absoliutusis maksimumas 49 °C). Dideli (iki 50 °C) paros temperatūros svyravimai. Kritulių 60–150 mm per metus, pietuose iki 250 mm; daugiausia lyja kovą–balandį. Būna smėlio audrų.
thumb|240px|Karakumai pavasarį
Gyvoji gamta
Būdingi gyvūnai: kiškis tolajus, džeiranas, korsakas.
Gamta saugoma Repteko rezervate.
Ekonomika ir resursai
Maro ir Tedženo oazės žinomos dėl savo medvilnės. Karakumų dykumoje yra Darvazos dujų krateriai. Teritorijoje yra gausūs naftos ir gamtinių dujų telkiniai, sieros santalkos. Auginamos avys, kupranugariai.
Dykumą kerta didžiausias drėkinimo kanalas pasaulyje – Karakumų kanalas. Kanalas, kurį pradėjo statyti 1954 m., yra 1375 km ilgio. Per metus juo prateka 13-20 km³ vandens.
Per dykumą nutiestas Transkaspijos geležinkelis ir Transkarakumų geležinkelis (nuo 2006 m.).
Lesoto geografija
thumb|right|Lesoto topografinis žemėlapis thumb|right|200px
Geografinė padėtis – Pietų Afrika, apsuptas Pietų Afrikos Respublikos. Sienos su Pietų Afrikos Respublika ilgis – 909 km.
Lesoto reljefas labai kalnuotas, todėl šalis kartais vadinama „karalyste danguje“, kadangi visa šalies teritorija yra aukščiau 1400 metrų virš jūros lygio. Aukščiausias taškas yra Thabana Ntlenyana (3482 m).
Žiema Lesote tęsiasi nuo birželio iki rugpjūčio, temperatūrai nukrentant iki 0 °C. Kalnuose iškrinta sniego. Lietaus sezonas prasideda spalį ir tęsiasi iki balandžio mėn.
Gamtiniai ištekliai: žemės ūkio naudmenos ir ganyklos, nedideli kiekiai deimantų ir kitų mineralų.
Virinta
Virinta – upė rytų Lietuvoje, Molėtų ir Anykščių rajonuose; kairysis Šventosios intakas. Ji išteka iš Virintų ežero. Patekėjusi į šiaurės vakarus iki Alantos, ji toliau vingiuoja ta pačia kryptimi per Virintos hidrografinį draustinį. Toliau pratekėjusi pro Kurklių miestelį ji pasiekia Anykščių regioninį parką, kuriame įteka į Šventąją (75 km nuo jos žiočių) ties Vetygalos atodanga, 6 km į šiaurės rytus nuo Kavarsko.
Intakai:
Upės vaga labai vingiuota. Vidutinis nuolydis – 148 cm/km. Vidutinis debitas ties Vyliaudiškiu 4,4 m³/s, didžiausias – 94,4 m³/s, minimalus vasarą – 0,46 m³/s, minimalus žiemą – 0,55 m³/s. Pavasariui tenka 46 % upės metinio nuotėkio, vasarai 14 %, rudeniui 16 % ir žiemai 22 %. Ties Svobiškiu upė patvenkta.
Didesnės gyvenvietės prie Virintos: Mindučiai, Svobiškis, Piešiškės, Naujasodis, Alanta, Laičiai, Klabiniai (Molėtų raj.), Kurkliai, Pavirinčiai (Anykščių raj.).
Lankytinos vietos aplinkui:
Etimologija
Upėvardis galėjęs kilti nuo virti („verstis, kunkuliuoti“) arba galimai susijęs su („vanduo, lietus, upė“).
Mūsų kraštas (savaitraštis)
thumb|180px|Mūsų kraštas, 1934 m. Nr. 1 „Mūsų kraštas“ – Lietuvos tautiškosios minties savaitinis laikraštis, ėjęs 1930–1933 m. Panevėžyje, 1934–1935 m. Šiauliuose ir 1935–1938 m. Kaune.
Kiškėnai (Klaipėda)
Kiškėnai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Gargždų. Seniūnaitijos centras. Sodų bendrijos, virstančios nausėdijomis. Išlikęs Kiškėnų dvaras.
Etimologija
Kiškėnai – asmevardinis vietovardis, priesagos -ėn-vedinys iš asmenvardžio Kiškis.
Istorija
1540 m. Jorge Kyschke minimas Šlapžemės apylinkėse. Greičiausiai, ankstesnė forma buvo Kiškiai, galbūt priesagine forma norėta atskirti nuo kito kaimo vardo Kiškiai.
1785 m. minimas kaip mišrus kaimas, buvo 4 sodybos. Seno kaimo vietoje XVIII a. buvo įsikūręs dvaras Kischken-Görge. XX a. pr. dvaro valdytojas buvo Ernstas Hesė (Ernst Hesse).
Bežibintinės
Bežibintinės (Aulopodidae) – gelmiažuvių (Aulopiformes) šeima. Paplitusios Atlanto ir Ramiojo vandenyno tropinio ir subtropinio klimato jūrose. Aptinkamos ir Viduržemio jūroje.
Šeimoje 1 gentis atogrąžinės bežibintės (Aulopus) ir 10 rūšių:
Muziejus
Tai dažniausiai nesiekianti pelno viešoji įstaiga, tarnaujanti visuomenės tobulėjimui. Muziejams prilygintos įstaigos (gamtos rezervatai, paveldo centrai ir kitos) kartais vadinamos paramuziejais. Vienas pagrindinių muziejaus tikslų – šviesti visuomenę, muziejų sieja su kitomis edukacinėmis įstaigomis.