cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
KOD-1
Projektavimo ir eksploatavimo istorija
KOD-1 buvo sukurtas kaip vienvietis arba dvivietis biplanas. Pirmasis egzempliorius buvo pagamintas 1935 m. pabaigoje ir išbandytas Liepojos Šiauriniame aerodrome. Baigus bandymus 1936 m. sausį pirmasis KOD-1 buvo perskraidintas iš Liepojos į Rygos Spilvės oro uostą. Kovo 16 d. pirmasis ir dar trys naujai pagaminti lėktuvai buvo perduoti Aizsargų aviacijos padaliniui. Rugpjūtį buvo pagamintas dar vienas. Antroji lėktuvų serija iš trijų orlaivių buvo pagaminta 1938 m. gruodį. Lėktuvų gamykliniai numeriai buvo 10, 11, 12, 13, 21, 22, 23, 31, 32, 41, 42, 43.
Į pirmuosius KOD-1 modelius buvo montuojami oru aušinami penkių cilindrų radialiniai varikliai „Armstrong Siddeley Genet Major I". Dėl nuolatinio perkaitimo ir kompresijos problemų jų netrukus buvo atsisakyta ir nuo 1937 metų į lėktuvus buvo montuojami keturių cilindrų vienaeiliai de Havilland Gipsy Major varikliai.
Viso buvo pagaminti mažiausiai devyni lėktuvai. Lėktuvus įsigijusi Aiszargų organizacija už kiekvieną sumokėjo 15 000 – 17 000 latų, neskaitant pirmųjų orlaivių variklių keitimo, kuris kainavo po 10 400 latų kiekvienam lėktuvui.
Po 1940 m. įvykusios sovietinės Latvijos okupacijos KOD-1 nesudomino okupantų karinių pajėgų ir lėktuvas nebuvo naudojamas. 1941 metais Gulbenės aerodrome buvo tik vienas tinkamas skraidyti KOD-1. Prasidėjus Vokietijos karui su SSRS (operacija „Barbarossa“), 1941 m. liepos pradžioje evakuojant Gulbenės aerodromą į Sovietų Sąjungos gilumą, paskutinis KOD-1 sudužo kilimo iš Gulbenės metu, pilotas Viktors Krastinš – žuvo.
Kokė
Kokė – upelis Lietuvoje, Prienų rajone ir Kazlų Rūdos savivaldybėje; Vabalkšnės dešinysis intakas (Šešupės baseinas). Išteka iš Skriaudžių tvenkinio, telkšančio Skriaudžių kaime. Teka į vakarus, pietvakarius pradžioje Kazlų Rūdos miškų pakraščiais, toliau – apie kelią. Įteka į Vabalkšnę prie Guobų kaimo.
Intakai: Bajormūšis, Brokinė (kairieji).
Visa vaga ištiesinta. Prie Kokės įsikūrę kaimai: Skriaudžiai, Egliniškis, Bundziškės, Užbaliai, Gudeliai, Guobai.
Vandenvardis Kõkė neaiškios kilmės, greičiausiai kilęs iš žodžių kakėti (kaka) „siekti (brendant) dugną“, nors būta siūlymų sieti su koktus („šleikštus“), koka ir „gėdos stulpas“,  „sulinkęs, kuprotas“.
William Faden
Viljamas Fadenas (gimė 1749 m. – mirė 1836 m.) – Anglijos kartografas ir žemėlapių leidėjas.
Biografija
Gimė William Mackfaden (1711–1783) šeimoje. Buvo karaliaus Jurgio III geografas. Tuo metu jo pareigos buvo karaliui ir parlamentui teikti žemėlapius.
Žemėlapiai
Išleido Anglijos grafysčių žemėlapius, taip pat Europos šalių ir JAV. 1799 m. išleido „A map of the Kingdom of Poland and the Grand Duchy of Lithuania including Samogitia and Curland divided according to their dismemberments with the Kingdom of Prussia“ – ATR valstybės 54,5×62,5 cm žemėlapį, kurį jis sudarė Giovanni Antonio Rizzi-Zannoni žemėlapio pagrindu, kuris buvo išleistas 1772 m. Paryžiuje.
Gina Viliūnė
Gina Viliūnė (g. 1974 m. sausio 19 d. Vilniuje) – lietuvių rašytoja, prozininkė, istorinių romanų autorė.
Biografija
2000 m. baigė Vilniaus pedagoginį universitetą, etikos ir psichologijos specialybę. 2002 m. baigė gidų kursus.
Nuo 2012 m. rašo straipsnius žurnalams „Iliustruotoji istorija“, „Legendos“.
Bibliografija
Romanai:
Frustracija
Frustracija – nepasitenkinimo ir neužtikrintumo būsena, kylanti dėl negalėjimo patenkinti kurių nors poreikių, nesugebėjimo pasiekti tam tikrų tikslų arba susidūrus su problemomis; Emocinė reakcija į stresą, pasireiškianti nerimu, neviltimi, pykčiu.
Frustracija dažnai pasitaiko mokantis įvairių dalykų, pavyzdžiui, svetimųjų kalbų, vairavimo ir kitų įgūdžių. Gali kilti dėl streso patiriamo darbe kai nesiseka susidoroti su iškilusiu sunkumu. Pasireiškia ir stovint parduotuvės eilėse, transporto spūstyse ir panašiose situacijose. Ilgalaikė frustracija gali privesti prie depresijos, nuolatinio streso, trumpalaikė frustracija gali sukelti agresiją, savitvardos praradimą, nepasitikėjimą savimi.
Būdinga žmonėms ir aukštesniesiems gyvūnams. Pastariesiems frustracija atsiranda dėl biologinių poreikių tenkinimo sunkumų. Žmonėms atsirandanti dėl vidinių ar išorinių veiksnių. Būdingiausios vidinės kliūtys – poreikių slopinimas, vidiniai asmenybės konfliktai (pavyzdžiui, dėl kognityvinio konflikto žmonės patiria įtampą ar nemalonią būseną, kai jų įsitikinimai ar požiūris neatitinka jų elgesio), tam tikros asmenybės bruožų ypatybės, įvairios fizinės ir psichinės ydos, išorinės – kito žmogaus prieštaravimas, socialinių normų paisymas. Frustracija tuo stipresnė, kuo labiau trukdoma asmenybei reikšminga veikla, veiksmai ir kuo arčiau yra siekiamas tikslas.
Frustracijos teorijos kūrėjai psichologas J. Dollardas ir kiti 1939 m. iškėlė hipotezę, kad frustracija beveik visada sukelia agresiją, o agresija beveik visada yra reakcija į frustraciją. Jie pateikė prielaidą, kad žmogus, patyręs frustraciją, turi išreikšti bent šiek tiek agresijos, kad įvyktų savotiškas apsivalymas – katarsis. 1941 m. kiti Jungtinių Amerikos Valstijų psichologai (N. E. Milleris ir kiti) įrodė, kad dėl frustracijos neretai pasireiškia regresyvus elgesys.
Lietuvos spauda
miniatiūra|Buveinė
„Lietuvos spauda“ prekinio ženklo vietas valdo UAB „Reitan Convenience Lithuania“ (steigėja – norvegiška įmonė „Reitan Convienence AS"). Spaudos platinimo tinklui priklauso ir „Narvesen“ parduotuvių tinklas. Būstinė Vilniuje, Laisvės pr. 58.
Istorija
1944 m. įkurtas Respublikinis spaudos platinimo ir ekspedijavimo skyrius. 1964 m. jis tapo Respublikiniu spaudos platinimo susivienijimu „Lietuvos sąjunginė spauda“, 1989 m. – „Lietuvos spauda“, 1994 m. – akcine bendrove „Lietuvos spauda“. Nuo 2005 m. bendrovė priklausė Suomijos bendrovei „Rautakirja“, o nuo 2012 m. – norvegų „Reitan Servicehandel“ AS.
Veikla
Tinklą sudaro 203 „Lietuvos spauda“ kioskai ~70 miestų. Prekiaujama ~600 periodinės spaudos leidinių, ~700 rūšių kasdienio vartojimo prekių (elektroniniai ir įprastiniai viešojo transporto bilietai, tabako gaminiai, saldumynai, gaivieji gėrimai, kava, užkandžiai ir kt.), priimamos įmokos už komunalines, lizingo, draudimo, kabelinės televizijos ir telekomunikacijų paslaugas.
Letov Š-18
Letov Š-18 – 1925 m. Čekoslovakijos įmonėje „Letov" inžinieriaus Aloyzo Šmoliko (Alois Šmolik) sukurtas vienmotoris dvisparnis dvivietis mokymų lėktuvas, XX a. trečiame dešimtmetyje naudotas ir Lietuvos Aeroklubo.
Konstrukcija
miniatiūra|Letov Š-218 schema Š.18 (Lietuvoje vadintas „Šmoliku") buvo medinės konstrukcijos biplanas, kurio liemuo buvo dengtas klijuota fanera, o sparnai – audiniu. Vienodo ilgio ir pločio sparnai buvo sutvirtinti vienu „N“ raidės formos statramsčiu. Viršutinis sparnas prie fiuzeliažo buvo tvirtinamas plieninių statramsčių sistema tik fiuzeliažo šonuose, kas užtikrino gerą matomumą į priekį. Orlaivis turėjo dvigubą svirties tipo valdymą. Masyvi vamzdinė plieninė važiuoklė ašies viduryje buvo sutvirtinta papildomomis atramomis, besireminačiomis į apatinę fiuzeliažo dalį. Ratų bazė buvo 1,82 m, kas užtikrino orlaiviui patogų tūpimą ant neparengtų paviršių bei efektytviai sugerdavo nepatyrusių pilotų studentų „kietų“ nusileidimų smūgius. Variklis buvo montuojamas ant iš lakštinio plieno sukniedyto rėmo.
„Walter NZ-60“ variklio galia kilimo metu siekė 75 AG (55 kW), esant 1750 aps./min., nominali – 60 AG (44 kW), esant 1400 aps./min. Š-18 serijos orlaiviai buvo stabilūs ir lengvai valdomi.
Pirmam skrydžiui lėktuvas pakilo 1925 m. pavasarį. Jis buvo skirtas pakeisti pasenusius „Letov Š-10“ (1922 m.) ir „Aero A-1“ (1919 m.) orlaivius, sukurtus 1915 m. pasirodžiusio Hansa-Brandenburg B.I pagrindu. miniatiūra|Kapitonas Josefas Hamšíkas ir Letov Š-118 reklaminio skrydžio metu Rygoje. 1926 m. rugsėjo 28 d. Viešųų darbų miisterijos užsakymu 1926 m. pagamintas tęstiniam mokymui skirtas modelis su 85 AG (63 kW) galios Walter NZ-85 varikliu gavo indeksą Letov Š-118. 22 kg sunkesnio „Walter NZ-85“ variklio montavimas į fiuzeliažą didelių problemų nekėlė ir planeris liko nemodifikuotas. Šio modelio orlaiviu kpt. Josefas Hamšíkas 1926 m. rugsėjo 21 d. pradėjo reklaminį skrydį 3000 km ilgio maršrutu Praha – Olomoucas – Varšuva – Kaunas – Ryga – Talinas. Orlaivis sudomino Suomijos kariuomenę, kuri kartu paprašė atlikti keletą konstrukcinių pakeitimų bei sumontuoti galingesnį variklį. Atsaku į šiuos reikalavimus tapo Š-218.
1926 m. buvo pradėtas gaminti modelis Š-218 su iš plieninių vamzdelių suvirintu fiuzeliažu ir 120 AG (88 kW) galios Walter NZ-120 varikliu.
Eksploatacija
Modeliu su galingesniu „Walter NZ-120“ varikliu, skirtas Čekoslovakijai gavo indeksą Š-218, o skirtas Suomijai – Š-218A.
1929 m. Š-218 buvo pristatytas Helsinkio aviacijos parodoje. Po jos, 1930 m. kovo mėn. Suomijos kariuomenė įsigijo vieną ir, netrukus, – dar 9 šio tipo orlaivius bei gamybos licenciją. Pagal ją Suomijos valstybinė lėktuvų gamykla trimis serijomis pagamino dar 29 kiek modifikuotus orlaivius – atitinkamai 10 vnt. 1933 m., 10 vnt. – 1935 m. ir 9 vnt. – 1936 m. Kai kuriuose šaltiniuose teigiama, kad suomiški variantai buvo komplektuojami su galingesniu 145 AG (110 kW) Bramo radialiniu varikliu ir galėdavo išvystyti 155 km/h (83 mazgų, 96 mylių per valandą) greitį. Š-218 orlaivis 1933–1945 m. buvo pagrindiniu Suomijos karinių oro pajėgų pradinio mokymo orlaiviu. miniatiūra|Letov Š-218 Ketivrtojo dešimtmečio pradžioje Čekoslovakijos kariuomenė jau senstelėjusius Š-18 / Š-118 perdavė arba paskolino įvairiems aeroklubams (Prahos, Česke Budějovicų, Plzeno, Klatovų, Hradec Králové, Pardubicės, Brno, Olomouco, Moro, Ostravos, Bratislavos, Zvoleno ir kt.) arba Masaryko aviacijos lygos filialams (įsikūrusiems Klatovuose, Brno, Olomouce, Zlíne, Bratislavoje, Košicėje, Užhorode ir kt.), taip praktiškai įgyvendindama tuometu paskelbetą „1000 naujų pilotų“ iniciatyvą. Orlaivius nemokamai aptarnavo Čekoslovakijos kariuomenė ir kiekvienas mokytas pilotas.
Lietuvoje
miniatiūra|Letov Š-218 miniatiūra|J. Kumpikevičiaus Š-18 prie Linksmadvario angarų, 1934 m. Pirmąjį ir vienintelį Lietuvoje Š-18 (gamyklinis Nr. 6, čekoslovakiškas registracijos Nr. OK-LIS) 1933 m. įsigijo tuometinis Lietuvos ambasados Prahoje vairuotojas Julius Kumpikevičius. Įkvėptas Dariaus ir Girėno skrydžio 1934 m. kovo mėnesį jis iš Prahos atskrido į Kauną. Kelionės metu dėl gedimų keletą kartų teko daryti nenumatytus susotjimus.
1934 m. balandį J. Kumpikevičiui mėginant grįžti į Prahą, Š-18 variklis sugedo ore. Teko priverstinai tūpti prie Kybartų ir lėktuvą palikti Lietuvoje. 1934 m. vasarą sudužo Lietuvos Aeroklubo ANBO-II; LAK, ieškodamas būdų toliau mokyti IV-ąją LAK lakūnų laidą, LAK įsigijo šį lėktuvą. Orlaivis buvo naudojamas tiek lakūnų mokymui, taip pat sklandytuvų buksyravimui.
Pradinė Š-18 spalva buvo buvo rausvai ruda, su baltais čekiškos registracijos ženklais OK-LIS. Vėliau, perregistravus, jis gavo numerį LY-LAP. Po kapitalinio remonto lėktuvas buvo nudažytas sidabrine spalva su išlga raudona juosta. 1936 m. avarijos metu aplaužyti apatiniai sparnai buvo pakeisti naujais, pagamintais Gabrieliaus Miliūno namuose įrengtose LAK dirbtuvėse. Orlaivis Lietuvoje sulaukė 1940 m.
Išlikę egzemplioriai
miniatiūra|Letov Š-218A Suomijos aviacijos muziejuje
Operatoriai
Kariniai
Civiliniai
Federico Chiesa
Federikas Kjeza (g. 1997 m. spalio 25 d.) – Italijos futbolininkas, žaidžiantis „Juventus FC“ klube ir šalies rinktinėje. Jis yra buvusio Italijos profesionalaus futbolininko Enrico Chiesa sūnus.
Futbolininko karjera
Profesionalią karjerą 2002 m. pradėjo „Settignanese“ jaunimo klube.
2007 m. žaidėjas prisijungė prie „ACF Fiorentina“ komandos. Iki pat 2016 m. F. Kieza žaidė jaunimo komandoje. Sutartį su Florencijos pagrindine komanda italas pasirašė 2016 m.
2020 m. spalio 5 d. italas dvejiems metams buvo paskolintas „Juventus FC“ ekipai.
Su „Juventus“ ekipa italas laimėjo 2020 m. Italijos futbolo supertaurės ir 2020–21 m. sezono Italijos futbolo taurės varžybas.
Nuo 2018 m. F. Kjeza žaidžia Italijos vyrų futbolo rinktinėje. Su ja jis dalyvavo XVI Europos futbolo čempionate.
Pasiekimai
Juventus
Konstantinas Močiulskis
Albertas Konstantinas Močiulskis arba Konstantinas Močiulskis, (1826 m. rugsėjo 27 d. – 1887 m. lapkričio 2 d. Vilniuje) – Lietuvos evangelikų reformatų kunigas, superintendentas.
Biografija
1845-49 m. studijavo teologiją Dorpato universitete, priklausė studentiškai korporacijai Konventas Polonia. Po baigimo trejus metus klebonavo Papilyje, 1852-87 m. dirbo sielovados darbą Biržuose. Nuo 1867 iki 1882 m. buvo išrinktas Biržų distrikto superintendentu. Kartu su kunigu Oskaru Kurnatausku pastatė iki mūsų dienų išsilaikiusią raudonų plytų mūro Biržų evangelikų reformatų bažnyčią.
Nuo 1881 m. iki pat mirties 1887 m. tarnavo generaliniu superintendentu ir Sinodo cenzoriumi. Nuo 1859 m. devyniose Sinodo kolegijos kadencijose kaip superintendentas atstovavo Biržų parapijai ir Žemaitijos distriktui.
Donald Rumsfeld
Donaldas Henris Ramsfeldas (, – ) – JAV politikas, valstybės pareigūnas ir verslininkas, 1975–1977 m. ir 2001–2006 m. ėjęs JAV gynybos sekretoriaus pareigas. Jis buvo ir jauniausias, ir vyriausias žmogus ėjęs šias pareigas. 1963–1969 m. JAV Atstovų rūmų narys. 1969–1970 m. Ekonominių galimybių tarnybos direktorius, 1969–1973 m. JAV prezidento patarėjas, 1973–1974 m. nuolatinis JAV atstovas NATO, 1974–1975 m. Baltųjų rūmų administracijos vadovas. Iki antrosios kandencijos JAV gynybos sekretoriaus pareigose, Ramsfeldas ėjo vadovaujančias pareigas įvairiose kompanijose.
1954 m. Ramsfeldas baigė politikos mokslus Prinstono universitete. Baigęs tris metus trukusią tarnybą JAV kariniame jūrų laivyne, kandidatavo ir laimėjo vietą JAV Atstovų rūmuose. 1969 m. priėmė prezidento Ričardo Niksono paskyrimą į Ekonominių galimybių tarnybos direktoriaus pareigas, vėliau dirbo prezidento Niksono patarėju, vadovavo ekonomikos stabilizacijos programai, buvo paskirtas ambasadoriumi NATO. 1974 m. paskirtas prezidento Fordo administracijos vadovu, 1975 m. – JAV gynybos sekretoriumi. Fordui pralaimėjus rinkimus, grįžo į privatų verslą.
2001 m. prezidentas Džordžas Bušas antrą kartą paskyrė Ramsfeldą JAV gynybos sekretoriumi. Eidamas šias pareigas, Ramsfeldas vaidino svarbų vaidmenį Afganistano kare ir invazijoje į Iraką. Prieš ir invazijos į Iraką metu, Ramsfeldas teigė, kad Irakas aktyviai vykdo masinio naikinimo ginklų programą, tačiau jokių masinio naikinimo ginklų rezervų nebuvo rasta. Pentagono generalinio inspektoriaus tyrimu buvo nustatyta, kad aukštas Ramsfeldo politinis patarėjas „sukūrė ir išplatino sprendimų priėmėjams alternatyvų Irako ir Al Kaidos ryšių žvalgybinį įvertinimą, kurioje kai kurios išvados yra nesuderinamos su JAV žvalgybos bendruomenės konsensusu.“ Taip pat Ramsfeldo kadencija pasižymėjo skandalais dėl apklausose naudotų kankinimo metodų ir kankinimų Abu Graibo kalėjime. Ramsfeldas galiausiai prarado politinį pasitikėjimą ir 2006 m. atsistatydino.
Gangningo akmenslydžio centras
Gangningo akmenslydžio centras  – ledo arena Gangninge, Pjončano apskrityje, Pietų Korėjoje. 2018 m. žiemos olimpinių žaidynių arena akmenslydžio varžyboms.
Pakėvukai
Pakėvukai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Vaiguvos.
Darbėnų žydų II holokausto vieta
Darbėnų miestelio žydų bendruomenės moterų ir vaikų žudynių vieta ir kapas (valstybės saugoma nacionalinio reikšmingumo lygmens kultūros vertybė: unikalus kodas –, senas vertybės kodas – I49, senas kultūros paminklo Nr. IV379) – holokausto vieta šiaurės vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, šalia Darbėnų miestelio, Balto kalno miške, 230 m į pietvakarius nuo kelio , Dubupio dešiniajame krante.
Vieta
Holokausto vieta ir aukų kapas yra Balto kalno miške (Kretingos miškų urėdijos Darbėnų girininkijos 31 kvartale), Dubupio pakrantėje esančioje kalvelėje. Teritorija stačiakampio plano, 42 x 39 m dydžio, nežymiai pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, apaugusi mišku, kuriame dominuoja spygliuočiai. Kalvelės viršūnėje yra laukymė, kurioje pastatytas paminklas, o priešais jį sudėliotos kvadratinės betoninės plytelės.
50 m į šiaurės rytus nuo holokausto aukų kapo, prie miško keliuko (tako) pastatytas tipinis atminimo ženklas su Dovydo žvaigžde ir užrašu lietuvių ir anglų kalbomis: „HOLOKAUSTO AUKŲ KAPAI / HOLOCAUST MASS GRAVES / 50 M“.
Teritorijos plotas – 1604 m², perimetras – 120 m.
0,49 km į šiaurės vakarus yra Darbėnų žydų kapinės, 0,2 km į pietryčius – Darbėnų žydų III holokausto vieta, 2,1 km į vakarus – Darbėnų žydų I holokausto vieta, 5,9 km į pietvakarius – Skuodo žydų holokausto vieta prie Dimitravo. thumb|rigth|300px|Paminklas 1941 m. rugsėjo mėn. pradžioje šioje vietoje nužudytoms Darbėnų žydų bendruomenės moterims ir vaikams atminti
Paminklas
Holokausto aukų kapą žymi paminklas. Jį sudaro natūralus lauko akmuo, vertikaliai pastatytas ant aptašyto, netaisyklingo stačiakampio pavidalo, gulsčio akmens cokolio. Priekyje virš cokolio įbetonuota stačiakampė juodo akmens memorialinė plokštė su iškaltu užrašu jidiš kalba:
Paminklo aukštis – 207 cm, cokolio plotis – 200 cm, storis – 110 cm.
Istorija
1941 m. rugsėjo pradžioje viešosios policijos Darbėnų nuovados viršininkas sudarė sinagogoje laikomų moterų su vaikais sąrašą. Į jį patekusius apie 120 asmenų tos pačios dienos vakarą nuovados viršininko vadovaujami 7 pagalbiniai policininkai išsivedė iš sinagogos Vaineikių keliu į Balto kalno mišką, kuriame žiauriai nužudė, daužydami per galvas pagaliais, prie kurių galų buvusios pritvirtintos geležys. Po 2–3 dienų į tą pačią vietą buvo išvesta ir sušaudyta likusi 200 asmenų grupė. Iš viso Balto kalno miške prie Vaineikių kelio žuvo per 320 Darbėnų žydų bendruomenės moterų ir vaikų.
1971 m. žudynių vieta ir kapas įrašyti į vietinės reikšmės istorijos paminklų sąrašą (paminklo kodas IV379), 1993 m. registruotos Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registro istorinių vietų sąraše (vertybės kodas I49), 2005 m. pripažintos valstybės saugomu kultūros paveldo objektu, turinčiu istorinį ir memorialinį vertingųjų savybių pobūdį.
Llanfairpwll FC
Llanfairpwll FC – Velso futbolo klubas iš Lanfeirpulo miestelio.
Istorija
Klubas įkurtas 1899 m. Tuo metu vadinosi Llanfair Rovers FC. Yra dalyvavę Cymru Alliance pirmenybėse, bet jose neįsitvirtino.
Tigras (žvaigždynas)
thumb|220px|Tigro žvaigždynas, pavaizduotas Jacob Bartsch Planisphaerium Stellatum
Tigras  – buvęs žvaigždynas, simbolizavęs Tigro upę, tekančią Mesopotamijoje. Šis žvaigždynas pirmąkart pavaizduotas 1612 m. ant olando Petro Plancijaus gaublio.
Tigro „ištakos“ buvo ties Pegaso kaklu, jis „tekėjo“ tarp Gulbės ir Erelio žvaigždynų. Žvaigždynas driekėsi iki V pavidalo žvaigždžių grupės, priklausančios Gyvatnešio žvaigždynui; kurį laiką šį žvaigždžių grupė buvo priskirta Jautuko žvaigždynui.
Kai kada klaidingai tvirtinta, kad šį žvaigždyną įvedęs Jacob Bartsch; taip nutiko dėl to, kad Tigras spausdintiniu pavidalu pirmąkart pavaizduotas jo 1624 m. knygoje. Į 1687 m. Hevelijaus atlasą Tigro žvaigždynas nebuvo įtrauktas, o XVIII a. šis žvaigždynas pamirštas. Nebuvo pavaizduotas ir Johann Bode „Uranographia“ atlase (1801 m.).
Adomas Mendziblockis
Adomas Mendziblockis (, 1885 m. balandžio 4 d. Griškonys, 4 km nuo Butrimonių, Alytaus apskritis, Lietuva – 1956 m. rugpjūčio 25 d. Gdanskas, Lenkija) – žymus tarpukario Vilniaus tapytojas.
Biografija
thumb|200 px|left|Adomo Mendziblockio kapas Gdansko kapinėse
Adomas Mendziblockis gimė 1885 m. balandžio 4 d. Griškonių dvare, stovėjusiame Griškonių kaime, Butrimonių parapijoje Jono Mendziblockio ir 1863 m. sukilimo dalyvės Valerijos Bartuševičiūtės Mendziblockos šeimoje. Be Adomo šeimoje augo keturi vaikai: Vaitiekus, Samuelis, Sigizmundas, Izidorius ir duktė Eugenija, dar vienas Mendziblockių vaikas mirė vaikystėje. Adomo Mendziblockio senelis iš motinos pusės Adomas Bartuševičius buvo vienas Birštono kurorto įkūrėjų.
Apie 1899 m. Adomas Mendziblockis mokėsi Vilniaus piešimo mokykloje. Šią mokyklą buvo baigęs jo motinos pusbrolis Jurgis Jodkovskis.
1919 m. jis persikėlė gyventi į Varšuvą. 1922 m. grįžo gyventi į Vilnių, kur kūrė ir dirbo piešimo mokytoju. 1924–1936 m. A.Mendziblockis dirbo braižytoju Stepono Batoro universitete, Aprašomosios anatomijos katedroje, kuriai vadovavo prof. Michaelis Reicheris.
Vilniuje Adomas Mendziblockis priklausė Vilniaus dailininkų ir dizainerių draugijai bei Dailės skatinimo draugijai, su kuria eksponavo savo darbus. 1945 m. pabaigoje dailininkas Adomas Mendziblockis apsigyveno Gdanske, kuriame išgyveno iki mirties, t. y. 1956 m. rugpjūčio 3 d. Palaidotas Gdanske.
Kūryba
Adomas Mendziblockis parodose dalyvavo nuo 1913 m. Per savo gyvenimą surengė apie 20 personalinių parodų, daugiausiai tapė akvarele ir guašu realistinius Vilniaus miestų vaizdus, portretus.
Darbėnų žydų III holokausto vieta
Darbėnų ir Skuodo žydų moterų žudynių vieta ir kapas (valstybės saugoma nacionalinio reikšmingumo lygmens kultūros vertybė: unikalus kodas –, senas vertybės kodas – L569) – holokausto vieta šiaurės vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, šalia Darbėnų miestelio, Balto kalno miške, 350 m į šiaurės rytus nuo kelio , Dubupio kairiajame krante.
Vieta
Teritorijos plotas – 1610 m², perimetras – 160 m.
0,73 km į šiaurės vakarus yra Darbėnų žydų kapinės, 0,2 km į ta pačia kryptimi – Darbėnų žydų II holokausto vieta, 2,2 km į vakarus – Darbėnų žydų I holokausto vieta, 5,9 km į pietvakarius – Skuodo žydų holokausto vieta prie Dimitravo. thumb|rigth|300px|Paminklas 1941 m. rugsėjo mėn. pabaigoje šioje vietoje nužudytoms Darbėnų ir Skuodo žydų moterims atminti
Paminklas
Holokausto aukų kapą žymi paminklas. Jį sudaro natūralus, 120 cm aukščio, 100 cm pločio ir 40–60 cm storio granito akmuo, kurio priekinė viršutinė, apie 41 cm storio dalis nuskelta. Priekinės plokštumos apačioje pritvirtinta juodo akmens memorialinė plokštė, kurioje iškalta Dovydo žvaigždė ir užrašas jidiš ir lietuvių kalbomis: דאָ אין יאָר 1941 דערהארגעט 100 ײדן ŠIOJE VIETOJE 1941 m. NUŽUDYTA 100 ŽYDŲ.
Istorija
Nacistinės Vokietijos kariuomenei užėmus Darbėnus, žydų bendruomenės gyventojai (apie 550 žmonių) birželio 28 d. buvo surinkti miestelio centre ir pėsčiomis išvaryti į Kretingą, prie žydų kapinių nufotografuoti ir po poros valandų išsiųsti atgal į Darbėnus. Grįžę nakvojo po atviru dangumi, miestelio pietvakariniame pakraštyje, Kretingos gatvėje buvusios vaistinės kieme. Birželio 29 d. atvykę vokiečių karininkai, padedami pagalbinių policininkų, atskyrė apie 150 žydų vyrų, kuriuos sušaudė už miestelio prie Palangos kelio. Likę apie 400 moterų ir vaikų buvo uždaryta miestelio sinagogoje. Liepos mėnesį apie 60 jaunų moterų (merginų) buvo atrinkta ir išsiųsta pas valsčiaus ūkininkus pagalbiniams ūkio darbams. Sinagogoje likusios moterys su vaikais – apie 320 asmenų, vokiečių okupacinės valdžios įsakymu 1941 m. rugsėjo pradžioje buvo nužudytos Balto kalno miške prie Vaineikių kelio.
Prasidėjus žydų moterų žudynėms, pagalbiniams ūkio darbams išvežtas moteris okupacinės valdžios nurodymu ūkininkai privalėjo grąžinti į Darbėnų sinagogą. Čia taip pat buvo atvaryta apie 40 Skuodo žydų bendruomenės merginų, dirbusių pagalbinius ūkio darbus Dimitravo priverčiamojo darbo įstaigoje. Visas jas – apie 100 moterų ir merginų, 1941 m. rugsėjo mėn. pabaigoje pagalbiniai policininkai išsivarė Kašučių keliu į Balto kalno mišką ir jame sušaudė. Žudynių išvakarėse iš sinagogos pabėgti slapta pavyko tik Rivai Šatelienei ir Asiai Šubicaitei, kurias priglaudė Būtingės ūkininkai Katerina ir Benediktas Bagdonavičiai.
1997 m. žudynių vieta ir kapas registruoti Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąraše (L569), 2005 m. pripažinti valstybės saugomu kultūros paveldo objektu, turinčiu istorinį ir memorialinį vertingųjų savybių pobūdį.
Žiūrių ežeras (Molėtų r.)
Žiūrių ežeras arba Liminėlis – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 5 km į šiaurės vakarus nuo Molėtų, Žiūrų kaime. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,34 km, plotis – iki 0,19 km. Altitudė 151,6 m. Krantai aukštoki, sausi. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Pietryčiuose išteka upelis link čia pat telkšančio Limino ežero (Siesarties upės baseinas).
Gangningo ledo ritulio centras
Gangningo ledo ritulio centras  – ledo arena Gangninge, Pjončano apskrityje Pietų Korėjoje. 2018 m. žiemos olimpinių žaidynių arena ledo ritulio varžyboms.
Istorija
2014 m. oficialiai pradėti arenos statybos darbai. 2017 m. kovo 20 d. Gangningo ledo ritulio centras atidarytas. Trijų aukštų pastate įrengta standartinė 30 m x 60 m ledo aikštė ir 10 000 vietų žiūrovams.
Šumuganas
Šumuganas arba Šakanas – dievybė Mesopotamijos mitologijoje, laukinių gyvūnų globėjas, laikytas atsakingu už jų vaisingumą. Kai kada sutinkamas piemens įvaizdis. Tėvas – saulės dievas Šamašas (Utu). Tai ankstyva dievybė, žinios apie jos kultą siekia ankstyvąjį dinastinį laikotarpį (buvo garbinamas Ebloje ir Maryje). Aprašytas šumerų poemoje „Enkis ir pasaulio tvarka“. Joje šis dievas įvardijamas kaip „didvyris, kuris yra aukštosios lygumos karūna, lygumos viešpats, aukštosios lygumos liūtas, galingasis, didingoji Enlilio ranka“. Tvirtinama, kad Šakanas atsakingas už an.edin (aukštąją lygumą). Aukštoji lyguma aprašoma kaip „gera vieta, kupina žolės, augalų ir gausybės“, joje ganosi daugybė galvijų, laukiniai avinai.
Buvo siejamas ir su požemio pasauliu. Jo gyventoju Šakanas įvardijamas šumerų poemoje „Gilgamešo mirtis“, čia jam teikiamos dovanos. Minimas ir babiloniečių Gilgamešo epe. Septintojoje šio epo lentelėje pasakojama apie Enkidu, regintį požemio pasaulį, o jame – Šumuganą, Etaną ir Ereškigalę. Teigiama, kad Šumuganas su požemio pasauliu galėjo būti susietas dėl to, kad babiloniečiai požemio pasaulį gretino su dykuma, kurios gyvūnų globėjas taip pat buvo Šumuganas. Kita vertus, gali būti, kad Šumuganas, kaip ir Dumuzis (šis irgi buvo siejamas su edin lyguma), požemio pasaulyje praleisdavo karštuosius vasaros mėnesius.
Etimologija
Šumerai šią dievybę vadino Šakanu, tuo tarpu akadų tekstuose sutinkamas vardas Šumuganas. Vardo kilmė nėra aiški, manoma, kad jis galėjęs reikšti kažkokį keturkojį gyvūną.
Dvigubas kryžius
Dvigubas kryžius – lotynų kryžius su papildomu skersiniu – kryžma. Priklausomai nuo skersinių ilgio ir išdėstymo kryžiai vadinami įvairiai: Lotaringijos kryžiumi, patriarchiniu kryžiumi, stačiatikių kryžiumi, arkivyskupo kryžiumi.
Abi kryžmos gali būti komponuojamos arčiau ar toliau viena nuo kitos, išdėstomos simetriškai vertikalės centro atžvilgiu, virš arba žemiau jo. Galiausiai jos gali būti vienodo ilgio arba su viena iš jų trumpesne. Kryžmų galai dekoruojami skirtingai: apvalūs ar užapvalinti, platėjantys, nusmailinti, dvišakiai.
Naudojimas heraldikoje
Kryžiai heraldikoje pradėti naudoti II a. Dvigubas kryžius nuo 1140 m. naudotas ant vieno iš penkių sidabrinių brakteatų leidimų krikščioniškoje Kopanicos kunigaikštystėje (, dab. Brandenburgas).
Dvigubas simetriškas kryžius įdėtas Vengrijos herbe. Jis iš Bizantijos paplito XII a. pabaigoje valdant karaliui Belai III, išaugusiam Bizantijos dvare. Patriarchinis kryžius buvo naudojamas karaliaus herbe ir monetose.
Slovakijos vėliavoje, herbe, kelių miestų simboliuose naudojami dvigubi kryžiai dažniau su ilgėjančiomis nei lygiomis kryžmomis, taip pat labiau įprasti tarp skersinių lygūs atstumai išilgai vertikalės.
Lietuvos simbolikoje
Dvigubas kryžius Lietuvoje yra vienas valstybės simbolių. Jis naudojamas valstybinių apdovanojimų, karo aviacijos, policijos simbolikoje, pavaizduotas raitelio skyde Lietuvos herbe. Siejamas su Jogailaičių dinastijos herbu, kuriame įdėtas Jogailos asmeninis ženklas – Jogailaičių dvigubas kryžius. Tokiu ženklu jis tapo po to, kai Jogaila gavo Vladislovo krikšto vardą ir 1386 m. buvo karūnuotas Lenkijos valdovu. Dvigubo kryžiaus simbolis buvo perimtas iš Vengrijos per Vengrijos ir Lenkijos karaliaus Liudviko I (1326-1382) dukterį Jadvygą, kurią vedė. Gaudamas Vladislovo vardą, kartu Jogaila perėmė ir dvigubo kryžiaus simbolį. Ankstyvuoju laikotarpiu jo apatinė kryžma buvo vaizduojama ilgesnė už viršutinę. 1572 m. mirus paskutiniam Jogailaičių atstovui Žygimantui Augustui, kryžius imtas vadinti Vyčio kryžiumi.
Olos alegorija
miniatiūra|450px|Olos alegorija miniatiūra|280x280px|Platono Olos alegorija, Jan Saenredam, pagal [[Cornelis van Haarlem, 1604, Albertina, Viena]] Olos alegorija – pateikta graikų filosofo Platono veikale „Valstybė“ tam, kad būtų galima perteikti „švietimo poveikį ir jo trūkumą mūsų aplinkoje". Ji parašyta kaip dialogas tarp Platono brolio Glaukono ir jo mentoriaus Sokrato, pasakojamas pastarojo. Ši alegorija yra pateikiama po saulės analogijos ir padalintos linijos analogijos. Visos trys yra apibūdinamos kaip susiję su VII ir VIII knygų pabaigoje esančia dialektika.
Dialogo metu Sokratas apibūdina grupę žmonių, kurie visą savo gyvenimą buvo grandinėmis prirakinti prie urvo sienos. Žmonės žiūrėjo į  šešėlius, projektuojamus ant tuščios sienos, objektų, einančių priešais ugnį, esančią už jų, ir duodavo šešėliams vardus. Šešėliai buvo visa kalinių realybė. Sokratas aiškina, jog filosofas yra kaip kalinys, kuris yra išlaisvintas iš urvo ir pradeda suprasti, kad šešėliai ant sienos yra visai ne realybė, jis gali suvokti tikrąją, o ne dirbtinę, kalinių matytą šešėlių realybę. Oloje likę kaliniai nenori ištrūkti iš šio kalėjimo, nes jie nežino kitokio gyvenimo.
Sokratas pastebi, kad ši alegorija gali būti suporuota su ankstesnėmis saulės ir padalintos linijos analogijomis.
Terminologija
Olos alegorija taip pat vadinama olos analogija, olos mitu, olos metafora, olos palyginimu ar Platono Ola.
Įkalinimas urve
thumb|200px|right Platonas pradeda Sokrato prašymu Glaukonui įsivaizduoti urvą, kuriame žmonės buvo įkalinti nuo gimimo. Šie kaliniai yra prirakinti taip, kad jų kojoms ir kaklui nėra leidžiama judėti. Tokiu būdu jie yra verčiami žiūrėti į sieną priešais save, o ne žvalgytis po urvą, vieni į kitus ar save. Už kalinių yra ugnis, o tarp ugnies ir kalinių yra paaukštintas takas su žema siena, už kurios vaikštantys žmonės nešioja žmonių ar kitų daiktų lėles. Žmonės vaikšto už sienos taip, kad jų kūnai nesudaro kaliniams matomų šešėlių, bet objektai, kuriuos jie neša, sudaro (kaip lėlių teatre). Kaliniai negali matyti kas vyksta už jų, jie gali matyti tik šešėlius, susidarančius ant olos sienos priešais juos. Žmonių, vaikštančių už sienos skleidžiami garsų aidas atsimuša nuo sienų, ir kaliniai tiki, kad šie garsai yra skleidžiami šešėlių.
Sokratas teigia, kad šešėliai yra kalinių realybė, nes jie niekada nieko kito nėra matę; jie nesuvokia, kad tai, ką jie mato, yra objektų priešais ugnį šešėliai, tuo labiau, kad šie objektai yra įkvėpti realių dalykų už urvo sienų.
Išsilaisvinimas iš urvo
Tuomet Platonas taria, kad vienas kalinys yra paleidžiamas. Kalinys apsižvalgytų ir pamatytų ugnį. Šviesa pažeistų jo akis ir jam būtų sunku pamatyti šešėlius sukeliančius objektus. Jei jam būtų pasakyta, kad tai, ką jis mato, yra „tikra", o ne kita realybės versija, kurią jis mato ant sienos, jis negalėtų patikėti. Kęsdamas skausmą, tęsia Platonas, išlaisvintas kalinys nusigręžtų atgal ir grįžtų atgal prie to, prie ko jis yra įpratęs (t. y. prie judinamų objektų sukurtų šešėlių). Jis rašo: „…tai pakenktų jo akims, ir jis gelbėtųsi atsigręždamas į dalykus, į kuriuos jis galėjo pažvelgti, ir kuriuos manė esančius aiškesniais nei tie, kurie jam buvo parodyti.“
„Lėtai, jo akys prisitaikytų prie saulės šviesos. Pirma, jis galėtų matyti tik šešėlius. Palaipsniui jis galėtų įžiūrėti daiktų ir žmonių atspindžius vandens paviršiuje, o vėliau pamatyti ir pačius žmones bei daiktus. Vėliau, jis galėtų pažvelgti į žvaigždes ir mėnulį naktį, kol pagaliau jis galėtų žiūrėti į saulę.“ Tik po to, kai jis galėtų žiūrėti tiesiai į saulę, „jis galėtų mąstyti apie tai“, ir kas tai yra.
Grįžimas į urvą
Platonas tęsia sakydamas, kad išlaisvintas kalinys galvotų, jog išorinis pasaulis yra geresnis nei tas, kurį jis patyrė įkalintas oloje; „jis jaustųsi palaimintas dėl pokyčio, ir gailėtųsi, [kitų kalinių]“ bei norėtų išlaisvinti savo kolegas iš olos į dienos šviesą.
Grįžtantis kalinys, kurio akys jau priprato prie saulės šviesos, būtų aklas, kai jis vėl patektų į urvą, lygiai taip, kaip jis buvo aklas pirmąsyk išvydęs saulės šviesą. Kaliniai, anot Platono, iš grįžtančio žmogaus aklumo manytų, kad kelionė iš olos jį sužalojo ir kad jie neturėtų daryti to paties. Sokratas daro išvadą, kad kaliniai, jei galėtų, nužudytų kiekvieną, kuris bandytų juos išvilkti iš olos. (Taip pat žiūrėkite Aleksas Gendler Ted-Švietimo video esė apie Platono Olos alegoriją).
Alegorijos tematika kituose Platono veikaluose
miniatiūra|Urvo alegorija. Kairė (Iš viršaus į apačią): Saulė; Natūralūs dalykai; Natūralių dalykų šešėliai; Ugnis; Dirbtiniai objektai; Dirbtinių objektų šešėliai; Alegorinis lygmuo. Dešinė (iš viršaus į apačią): „Gera“ idėja; Idėjos, Matematiniai objektai; Šviesa; Būtybės ir Daiktai, Vaizdai, Saulės analogija ir Padalintos Linijos analogija Alegorija galimai yra susijusi su Platono Formų teorija, pagal kurią „Formos“ (arba „Idėjos"), o ne materialus pasaulis, kurį mes pažįstame per pojūčius, yra didžiausias ir tikriausias realybės variantas. Tik Formų išmanymas sudaro tikrąjį žinojimą arba tą, ką Sokratas teigia esant „gėriu". Sokratas informuoja Glaukoną, jog tobuliausi žmonės turi siekti aukščiausio išmanymo, kuris yra gebėjimas regėti Gėrį. Tie, kurie pasiekė ši aukščiausią lygmenį, neturi likti jame. Jie turi grįžti į olą ir gyventi joje su kitais kaliniais bei dalintis su jais darbais ir nuopelnais.
Viename žinomiausių Platono dialogų „Phaedo“ galima rasti panašių i Olos alegoriją detalių; filosofas pripažįsta, jog prieš filosofiją, jo siela buvo „tikra kalinė jo kūne… o vietoj to, kad gilintųsi į pačią tikrovę, yra priversta brautis pro kalėjimo grotas.“
Mokslinės diskusijos
Mokslininkai nesutaria dėl galimų Olos alegorijos interpretacijų, tiek žiūrint į jį iš epistemologinės pusės – tyrimas pagrįstas tuo, kaip Platonas mano mes sužinome dalykus – tiek per politinį objektyvą. Didžiąją dalį visų tyrinėjimų galima priskirti šioms dviem atšakoms, o likę tyrimai nesusiję nei su vienu, nei su kitu požiūrio tašku. Epistemologinis ir politinis vaizdas, pradėtas plėtoti atitinkamai Richard Lewis Nettleship ir A. S. Ferguson, yra aptarinėjami dažniausiai. Nettleship interpretuoja Olos alegoriją kaip pristatančią mūsų įgimtą intelekto nepakankamumą, siekiant parodyti kontrastą tarp mūsų žemesnio išmanymo ir filosofo, taip pat, kaip metaforą apie žmones, kurie negali ar nenori ieškoti tiesos ir išminties. Kita vertus, Ferguson, grindžia savo alegorijos interpretaciją teiginiu, jog urvas yra žmogaus prigimties metafora ir kad ji simbolizuoja skirtumą tarp filosofo ir korumpuotos vyraujančios politinės situacijos.
Tarp šių dviejų minčių stovyklų atsirado takoskyra. Dauguma šiuolaikiniu mokslininkų diskusijų dėl alegorijos atsirado dėl Martino Heideggerio alegorijos ir filosofijos visumos tyrinėjimų, žvelgiant pro žmogaus laisvės objektyvą jo knygoje „Žmogaus laisvės esmė: įvadas į filosofiją ir tiesos esmę: ant Platono Olos alegorijos ir Theaetetus“. Reaguodama į tai, Hannah Arendt, alegorijos politinės interpretacijos atstovė, siūlo versiją, jog Platonas „norėjo pritaikyti savo teorijų idėjas politikoje“. Priešingai, Heideggeris teigia, tiesos esmė yra būdas, o ne objektas. Arendt kritikavo Heideggerio alegorijos interpretaciją, pažymėdama, kad Heideggeris…klysta naudodamas olos pavyzdį interpretuoti ir kritikuoti Platono „Idėjų“ teoriją. ".
Literatūra
Sąrašas mokslinės literatūros, analizuojančios Olos alegoriją iš skirtingų požiūrio taškų (epistemologijos, politikos, alternatyvių, nepriklausomų): ]
Įtaka
Olos alegorijos idėją galima rasti daugelyje Vakarų Europos kultūros ir mokslo veikalų. Keletas pavyzdžių:
Lietuvos sportas
Istorija
Nuo 1922 m. vasario 1 d. iki spalio 22 d. leistas kaip mėnesinis iliustruotas žurnalas, nuo 1937 m. sausio 19 d. iki 1938 m. gruodžio 21 d. kaip savaitraštis. 1922 m. žurnalą leido Lietuvos sporto lyga, 1937–1938 m. Lietuvos fizinio lavinimosi sąjunga. Spausdino A. Bako spaustuvė, A. Narkevičiaus spaustuvė, Vilniaus spaustuvė Kaune. Išleista 113 numerių.
Žurnalas teikė informaciją apie Lietuvos sportinį gyvenimą, sportininkų laimėjimus, davė specialių žinių apie treniruotes, varžybų taisykles, akcentavo sporto reikšmę visuomenės gyvenime. Bendradarbiavo Valerijonas Balčiūnas, E. Boreišis, V. Degutis, Antanas Gustaitis, J. Jazbutienė, J. Kalvaitis, Romas Marcinkus, K. Markevičius, J. Meškauskas, Juozas Tonkūnas ir kt.
Leidyba atnaujinta 1992 m., laikraštį „Lietuvos sportas“ 3 kartus per savaitę leido Kūno kultūros ir sporto departamentas prie LR Vyriausybės. 1995–2000 m. laikraščio steigėja ir leidėja oficialiai buvo UAB „Lietuvos sportas“. Ėjo 3 kartus per savaitę. Tiražas: 6000-8000 egz. (1997 m.). Laikraštis rašė apie įvairias sporto šakas, jų būklę Lietuvoje, varžybas, sportininkus, sporto aktualijas.
Karolis Hessen-Kassel
Biografija
Karolis gimė landgrafo Vilhelmo VI Hessen-Kasselio ir jo sutuoktinės Hedvigos Sofijos Brandenburgietės (1623–1683) šeimoje. Iki 1675 metų Hesen-Kaselį valdė kaip regentė jo motina, iki kol Karolis netapo pilnametis. Vyresnysis Karolio brolis ir Hesen-Kaselio paveldėtojas, landgrafas Vilhelmas VII mirė 1670 metais Paryžiuje.
Landgrafo Karolio Hessen-Kasselio valdymo metais galutinai atsikratė Trisdešimtmečio karo, nuniokojusį šią šalį. Karolis sugebėjo sukurti stiprią armiją, dalyvavusią taip pat kare dėl Ispanijos paveldėjimo. Kaip ir kai kurie kiti Vokietijos valdovai savo laiko, Karolis savo karius subsidijuoti skolinosi iš kitų šalių.
1685 metais Karolis suteikė savo jaunesniam broliui Filipui dalį Hesen-Kaselio landgrafystės. Filipas toje teritorijoje, prie upės Vera pastatė savo rezidenciją – Filipstalio pilį, tapusią naujos landgrafystės centru – Hesen-Filipstal. Atstovai šaltuinės Heseno linijos tęsia savo giminę iki šių dienų.
1685 metų balandžio 18 d. Karolis atidarė savo šalį persekiojamiems Prancūzijoje hugenotams ir valdensams, taip pat nusprendė statyti jiems bažnyčias ir mokyklas. Paskutiniais metais į Šiaurinį Heseną persikėlė ne mažiau 4000 bėglių. 1699 metais landgrafas įkūrė Ziburgą ir apgyvendino į jį atvykusius hugenotus ir valdensus.
Savo valdymo metais landgrafas Karolis išplėtė Vilhelmschiozo parką Kaselyje. Jam, dalinai, priklauso kaskados „Herkulesas“ montavimas Vilhelmschioze. 1709 metais vadovaujant Karoliui Madero dykvietėje (Mader Heide) prasideda pirmieji archeologiniai kasinėjimai.
Šeima
Landgrafas Karolis buvo vedęs Mariją Amaliją Kettler (1653–1711), Kuršo hercogo Jakobo Ketlerio dukterį. Nuo santuokos su kuria gimė vaikai:
Ladgrafas Karolis taip pat ilgą laiką nuo 1713 metų turėjo romaną su Žana-Margarita de Fer, de Langalleri markize, nuo mkurios taip pat turėjo vaikų.
Katra (reikšmės)
Katra gali reikšti:
Berriew FC
Istorija
Yra žaidę Cymru Alliance lygoje 2009/2010 m. sezone, bet liko 12 vietoje ir pagal tuometinį reglamentą iškrito į žemesnį divizioną.
Vyčio kryžius
Vyčio kryžius arba Jogailaičių dvigubas kryžius yra vienas Lietuvos valstybės simbolių. Jo atsiradimas lietuviškoje simbolikoje yra sietinas su Lietuvos didžiojo kunigaikščio Jogailos krikštu 1386 m. ir yra perimtas iš Vengrijos santuokos su Lenkijos karaliene Jadvyga metu. Pirma kartą Jogailaičių dvigubas kryžius Lietuvos herbo Vyčio skyde pavaizduotas 1386 m. Lenkijos karaliaus Jogailos antspaude. Šis simbolis iš pradžių simbolizavo Jogailaičių dinastiją, tačiau 1572 m. mirus paskutiniajam Jogailaičiui Žygimantui Augustui imtas vadinti Vyčio kryžiumi.
Antras pagal reikšmę aukščiausias Lietuvos karinis valstybės apdovanojimas yra pavadintas Vyčio Kryžiaus ordino Didžiuoju kryžiumi.
Pakeršiai (Anykščiai)
Pakeršiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Džiugų, 12 km į pietus nuo Kurklių. Nuo 2004 m. veikia Gintaro Senulio kaimo turizmo sodyba „Svajonių Dvaras“. Anksčiau Pakeršių kaimas priklausė Karališkių Švč. Dievo Motinos globos cerkvei, dabar – Balninkų Šv. vyskupo Stanislovo parapijai. Kapinių neturėjo.
Etimologija
Kaimo pavadininimas Pakeršiai kilęs nuo ežerų pavadinimo Keršiai. O ežerai galimai tokį pavadinimą gavo todėl, kad čia gyventojai laikė keršus arklius. Juos vesdavo į ežerus maudyti, girdyti. Kita sakmė sako, kad prie ežero kadaise buvęs dvaras. Jo ponas turėjo didelį margą (keršą) šunį, kurį mylėjo ir prižiūrėjo geriau nei tarnus. Šie supyko ir paskandino keršį šunį ežere. Taip atsirado Keršio ežero pavadinimas. Keršio ežero gylis vietomis siekia 42 metrus.
Geografija
Pakeršiai ribojasi su Dragaudžių, Armoniškių, Auguškų, Navasiolkos, Naujasodžio ir Molėtų rajono Svironkų ir Pakeršių kaimais. Pakeršių kaimas yra abipus Keršių ežerų, kurie kaimą dalija į 2 dalis. Pakeršių kaimo dalis (į šiaurės rytus) priklauso besiribojančiai Molėtų rajono savivaldybei, Balninkų seniūnijai. Pietinėje kaimo teritorijoje yra Kreivašonkės miškas, šiaurėje – Šiaudinės miškas. Rytinė kaimo dalis patenka į Baldono geomorfologinį draustinį. Nuo 2009 metų priklauso Staškūniškio seniūnaitijai.
Istorija
Balninkų krašto archyviniuose dokumentuose pažymėta, kad 1554–1557 m. kaimui priklausė 15 valakų žemės. Paminėtos Bagdonų, Petravičių, Petkevičių, Aleknavičių. Bučių, Daubarų, Janavičių ir kitų gyventojų pavardės.
1923 metais kaime buvo 6 sodybos su 36 gyventojais. Daugiausiai rusų tautybės, vieni sentikiai, kiti stačiatikiai. Kaimui priklausė apie 60 ha žemės. 1937 metais kaimas buvo išskirstytas vienkiemiais ir turėjo 222,7 ha žemės.
Po II pasaulinio karo iš Pakeršių kaimo 1946 metais ištremtas į Sibirą partizanų rėmėjas ir patriotas Stasys Sabaliauskas, 1948 metais ištremta Vlado Gylio šeima (abu tėvai su 5 vaikais).
1949 metais kaimas prijungtas prie kolūkio „Pirmyn“, vėliau priklausė Kalinino kolūkiui. Naujasodžio tarybiniam ūkiui, Staškūniškio kolūkiui, kol 1992 metais šis kolūkis iširo.
2001 metais buvo 9 sodybos ir 3 nuolatiniai gyventojai (sentikių Vasilkovų šeima). 2011 metais jau gyveno 7 nuolatiniai gyventojai. 2015 metais kaime buvo 7 sodybos ir 4 nuolatiniai gyventojai.
Žymūs žmonės
Iš Pakeršių kaimo kilęs Jonas Sabaliauskas, išvykęs ir likęs gyventi Argentinoje. Su italų kilmės žmona jis turėjo du vaikus: dukrą Maria del Carmen ir Juan Emilio. Jo dukra Maria del Carmen iki šiol turi aukščiausius pasiekimus iš lietuvaičių pasauliniuose grožio konkursuose. 1967 metais ji laimėjo Mis Argentina (Buenos Aires) ir pirmosios Vicemis Pasaulis (Londonas) titulus. Mis Pasaulis 1967.
Iš Pakeršių kaimo kilęs vestuvių muzikantas Valdas Sabaliauskas (g. 1968 m.), grupės „Rojaus paukščiukai“ vadovas.
Dokšica
Dõkšica  – miestas šiaurės Baltarusijoje, Vitebsko srityje, 200 km į pietvakarius nuo Vitebsko, prie pat Berezinos upės žiočių. Dokšicos rajono centras.
Kvandongo ledo ritulio centras
Kvandongo ledo ritulio centras  – ledo arena Gangninge, Pjončano apskrityje Pietų Korėjoje. 2018 m. žiemos olimpinių žaidynių arena ledo ritulio varžyboms.
Dokšica
Istorija
Pirmą kartą paminėtas 1407 m. Ldk Vytauto Didžiojo dokumente. Po Abiejų Tautų Respublikos padalijimo, 1793 m. tapo Rusijos imperijos dalimi. 1812 m. sunaikintas prancūzų kariuomenės. XIX a. buvo miestas, Barysavo apskrities Dokšicos valsčiaus centras.
Antrojo pasaulinio karo metu, 1939 m. rugsėjo 17 d. okupuotas Raudonosio armijos. 1941 m. liepos 9 d. buvo okupuotas Trečiojo Reicho. 1940 m. gavo miesto teises. 1944 m. liepos 2 d. atiteko Tarybų Sąjungai.
Kvandongo ledo ritulio centras
Istorija
2014 m. oficialiai pradėti arenos statybos darbai universiteto miestelyje. 2017 m. Kvandongo ledo ritulio centras atidarytas. Penkių aukštų pastate įrengta standartinė 30 m x 60 m ledo aikštė ir 6 000 vietų žiūrovams.
1972 m. AFC Azijos taurė
'''1972 m. AFC Azijos taurė''' – penktasis AFC Azijos taurės turnyras, 1972 m. gegužės 7–19 d. vykęs Tailande. Turnyre dalyvavo 6 komandos, kurios pradžioje buvo suskirstytos į 2 grupes. Čempionais antrąsyk iš eilės tapo Irano futbolininkai, finale nugalėję pietų korėjiečius.
Stadionai
Čempionato varžybos vyko 1 Tailando stadione.
Atranka
Atrankoje į čempionatą dalyvavo 14 AFC narių. Būrys komandų pasitraukė prieš ar per atranką. Tailandas kaip šeimininkai ir Iranas kaip tuometiniai čempionai pateko be atrankos.
Turnyras dėl vietų grupėje
Prieš grupių turnyrą komandos sužaidė tarpusavyje dėl pasidalinimo į grupes.
Pakirkšnovys
Pakirkšnovys – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 1 km nuo Ilgižių III.
Pietų Korėjos futbolo supertaurė
Pietų Korėjos futbolo supertaurė – buvęs trofėjus, dėl kurio varžėsi Pietų Korėjos futbolo čempionai ir taurės laimėtojai.
Tai vienerios varžybos, kuriose nugalėtojas iškovodavo supertaurę.
Pakiauliškis
Pakiauliškis – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Šilavoto, prie kelių ir, ribojasi su Klebiškiu.
miniatiūra|220px|left|Akmuo partizanų Senavaičių atminimui, atidengtas 1995 m. miniatiūra|220px|left|Senavaičių sodyba
Žymūs žmonės
Pakiauliškyje išlikusi Agotos ir Juozo Senavaičių sodyba. Jie turėjo 11 ha žemės, augino 11 vaikų. Iš šios šeimos kilo Lietuvos pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui dalyviai – 5 broliai partizanai ir jų sesuo medicinos seselė: Vincas (slapyv. Žaliavelnis, Žalias Velnias, Šiaurys; 1923–1945), Juozas (slapyv. Senis; 1910–1949), Pranas (slapyv. Pranukas, Tabokius; 1917–1946), Jonas (slapyv. Rainys, Vėtra; 1925–1947), Kazimieras (slapyv. Zuikis; 1927–1946), Marija (slapyv. Marytė, Mirta; 1922–1945).
Paragaudžio pušis
Paragaudžio pušis – Šilalės rajono savivaldybės saugoma išskirtinė pušis, auganti Paragaudžio kaime (Kvėdarnos sen.), 1,5 km į šiaurės vakarus nuo Kvėdarnos miestelio. Medis rymo šalia pagrindinės kaimo gatvės, laukymėje ties pamiške. Apie 2 m aukštyje pušies kamienas išsišakojęs į tris dalis. miniatiūra|240px|left|Pušis išsišakojančiu kamienu
Duomenys
Šilalės rajono Liaudies deputatų tarybos vykdomojo komiteto 1989-05-24 sprendimu Nr. 92 paskelbta rajoninės reikšmės saugomu medžiu. Pagrindiniai duomenys:
Gangningo greitojo čiuožimo stadionas
Gangningo greitojo čiuožimo stadionas  – ledo arena Gangninge, Pjončano apskrityje Pietų Korėjoje. 2018 m. žiemos olimpinių žaidynių arena greitojo čiuožimo varžyboms.
Istorija
2014 m. oficialiai pradėti arenos statybos darbai. 2017 m. sausį Gangningo greitojo čiuožimo stadionas atidarytas. Keturių aukštų pastate įrengtas standartinis dvigubas 400 m greitojo čiuožimo stadiono takelis ir 8 000 vietų žiūrovams.