cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bronius Krivickas
Kūryba
Būdamas partizanu kūrė eilėraščius, sonetus, satyras, vertė, rašė publicistiką. Jo poezijoje kovojantis žmogus atsiskleidžia kaip įveikiantis savo žmogiškąsias silpnybes kūrėjas, per kančias išdidžiai eidamas į mirtį, randa Dievą ir meilę. Siekis tramdyti jausmus lėmė griežtų formų pasirinkimą. Satyrose naudojant groteską ir absurdo elementus tyčiojamasi iš sovietinės tikrovės, ironizuojami vadinamieji SSRS sąjungininkai.
Vienas pirmųjų 1948–1949 m. išvertė apie 80 J. V. Getės eilėraščių. Poezija (rinkiniai „Už didžią tiesą“, „Po Stalino saule“ ir kiti) plito nuorašais, spausdinta partizanų leidiniuose.
Paliko rankraštinį rinkinį „Žiaurusis Dievas“, kuriame į atskirus skyrius sudėta 1945–1949 m. poetinė kūryba – 34 eilėraščių pluoštas, 38 sonetų ciklas, 53 eiliuoti margumynai ir „Poilsio valandai“ – 63 satyriniai kūriniai. Didžiąją dalį Broniaus Krivicko kūrybos sudaro egzistencializmo poetikai būdingi eilėraščiai.
Vėjo malūnas
thumb|250px|„Velnio malūnas“ [[Šeduva|Šeduvoje]] thumb|250px|left |Vaškų vėjo malūnas Vėjo malūnas – energijos rūšies keitimo įtaisas, variklis, vėjo energiją verčiantis mechanine − sukimo momentu. Sudaro statinys, ant kurio įrengtas ratas su sparnais bei perdavimo mechanizmas, pavara.
Vėjo malūnai sukurti VII a. Persijoje. Lietuvoje daugiausia naudoti grūdams malti, kitur naudoti ir vandens pumpavimui (tokie malūnai populiarūs Nyderlanduose). Dabartinis vėjo malūno variantas yra vėjo jėgainė, vėjo energiją verčianti elektros energija.
Lietuvoje
Vėjo malūnai pradėjo prarasti svarbą, kai buvo išrasta garo mašina bei vidaus degimo variklis. Šis procesas Lietuvoje prasidėjo XIX a. pabaigoje. 1914–1921 m. Lietuvoje buvo apie 1000 vėjo malūnų. Šiuo metu apie 80 malūnų įrašyti į Kultūros paveldo registrą, kai kurie iš jų pritaikyti visuomenės poreikiams (Kleboniškių, Paežerių malūnai).
Šaltiniai
Molino
Desprezo debiutas
Desprezo debiutas šachmatuose pradedamas 1.h4 ėjimu. Pavadinimas suteiktas prancūzų žaidėjo Marselio Desprezo garbei. Kaip ir kiti retai pasitaikantys debiutai, 1.h4 turi dar keletą pavadinimų: vadinamas Kadaso debiutu (Gaboras Kadasas – vengrų žaidėjas) ir Reigano puolimu. Pasak Eriko Šilerio, „Neortodoksinių šachmatų debiutų“ autoriaus pastarasis pavadinimas suteiktas siekiant politiškai pasišaipyti iš Ronaldo Reigano, nes yra „visai nemotyvuotas ir sukuria silpnybes, atverdamas tik miglotas ateities galimybių perspektyvas“. Tačiau būtent šiuo ėjimu žaisti pradeda dauguma vos išmokusių žaisti žaidėjų.
Kaip ir 1.a4 – Veiro debiutas, 1.h4 laikomas nevykusiu pėstininko ėjimu, kuris nieko nesukuria kovojant dėl centrinių laukelių ir labai mažai padeda figūrų išvystymui. Vienintelė išlaisvinta figūra yra bokštas, kuris labai retai žaidimo pradžioje perkeliamas į h3. Be to, '''1. h4''' susilpnina karaliaus flangą. Todėl '''1. h4''' yra vienas rečiausių iš visų 20 galimų pradinių baltųjų ėjimų.
Juodieji į Desprezo debiutą dažniausiai atsako užimdami centrą 1…d5 arba 1…e5, taip pat galimas paprastas ir geras 1…Žf6 ėjimas. Atsakas 1…g6 yra retas, nes g7 rikio flanketo tampa neefektyvus dėl galimo baltųjų h4-h5 pėstininkų pranašumo.
Kadangi Desprezo debiutas labai retas, jis laikomas nestandartiniu debiutu ir klasifikuojamas A00 numeriu ECO knygoje.
Radiškis (reikšmės)
Radiškiu vadinami kaimai:
Nicola Porpora
thumb|Nikola Porpora Nikola Antonijus Džiačintas Porpora (, 1686 m. rugpjūčio 17 d. – 1768 m. kovo 3 d.) – italų kompozitorius.
Gimė Neapolyje, Italijoje. 1715–1722 m. dirbo kapelmeisteriu Neapolio Šv. Anupro konsistorijoje, privačiai mokė A. Ubertį, Farinelį, Kafarelį. Ilgą laiką bendradarbiavo su Metastazijumi. 1733–1736 m. vadovavo „Opera of the Nobility“, kuri varžėsi su G. F. Hendelio trupe. 1752–1758 m. gyveno Vienoje, mokė J. Haidną. Sukūrė daugiau nei 50 operų, tarp jų „Temistoklis“ (1718), „Eumenė“ (1721), „Ifigenija Aulidėje“ (1735), „Kamilos triumfas“ (1740), oratorijų, mišių, sonatų, 6 kamerines simfonijas.
Pašventys (reikšmės)
Pašvenčiu vadinami kaimai:
Algimantas Budrys (1950)
Algimantas Budrys (g. 1950 m. birželio 5 d. Paužuoliuose, Alantos valsčius) – Lietuvos sporto žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1972 m. baigė Vilniaus universitetą, įgydamas žurnalisto specialybę.
1972–1976 m. laikraščio „Sportas“ redakcijos korespondentas, atsakingasis sekretorius, 1976–1984 m. – žurnalo „Jaunimo gretos“ vyresnysis redaktorius, skyriaus redaktorius. 1984–1990 m. dienraščio „Tiesa“ sporto skyriaus vedėjas, kultūros skyriaus vedėjas, atsakingasis sekretorius. Nuo 1990 m. dienraščio „Lietuvos rytas“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, nuo 1992 m. vyriausiojo redaktoriaus pirmasis pavaduotojas. Krepšinio klubo „Lietuvos rytas“ viceprezidentas.
Parašė apybraižų, humoreskų, straipsnių, apžvalgų, reportažų sporto, kultūros, vidaus politikos temomis.
Žemasis notofagas
Žemasis notofagas (Nothofagus pumilio) – notofaginių (Nothofagaceae) šeimos lapus metančių medžių rūšis. Auga Pietų Amerikoje: Patagonijos Anduose ir Ugnies Žemėje.
Patagonijoje užauga iki 30 m aukščio, kamieno skersmuo siekia 1,5 m. Labiau į šiaurę nutolusiose vietovėse auga tik kalnuose, aukštesniame nei 1000 m aukštyje ir tik kaip krūmai. Lapai tamsiai žali, elipsiniai, dantytais kraštais, 2-4 cm ilgio; rudenį įgauna geltoną arba raudoną spalvą. Vaisius – 4-7 mm ilgio riešutas.
Žemasis notofagas gali pakelti žemas temperatūras (iki -30 °C), greitai atauga po gaisrų. Mediena kokybiška, gan tvirta, lengvai apdirbama.
thumb|210px|left|Žemųjų notofagų miškas Čilėje
Leviškiai
Leviškiai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Šilalės, dešiniajame Lokystos krante, prie jos intako žiočių. Kaime stūkso Leviškių piliakalnis.
Katastrofizmas
Katastrofizmas astronomjoje, taip pat geologijoje ir paleontologijoje – teorija, pagal kurią esminiai mūsų Saulės sistemos, Žemės ir gyvybės vystymosi (evoliucijos) bruožai buvo nulemti katastrofinių įvykių.
Katastrofizmo pradininku geologijoje ir paleontologijoje laikomas prancūzų gamtos tyrinėtojas Georges de Cuvier (1769–1832) sukūręs kataklizmų teoriją. Sąvoką „katastrofizmas“ (catastrophism) 1832 m. pirmasis įvedė britų filosofas ir gamtos mokslininkas William Whewell (1794–1866) kaip priešingą savoką aktualizmui.
Živinta
Živinta – buvęs kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Palomenės, prie Živintos upelio. Šalia Guručiai, Karlauka, Bagdoniškių kaimai.
Prienlaukio ežeras
Šalia pietinio ežero kranto praeina plentas. Aplink ežerą išsibarstę Prienlaukio ir Klebiškio kaimų sodybos.
Raseinių miškų urėdija
Raseinių miškų urėdija − valstybės įmonė, turto patikėjimo teise valdanti 19,5 tūkst. ha valstybinių miškų, o bendras miškų urėdijos plotas − 41 tūkst. ha. miniatiūra|200px|left|Drožto medžio skulptūra prie miškų urėdijos
Raseinių miškų urėdija įkurta 1918 m. pabaigoje. Raseinių miškų urėdiją sudarė 10 girininkijų: Šimkaičių, Šiluvos, Birbiliškės, Padubysio, Jurbarko, Kražių, Viduklės, Gruzdžių, Tytuvėnų ir Žagarinės. Raseinių miškų urėdija veikė iki 1944 m. 1958 m. buvo įsteigtas Raseinių miškų ūkis.
Raseinių miškų urėdijos teritorijoje yra įsteigtos šios saugomos teritorijos:
Raseinių miškų urėdijos miškai suskirstyti į 7 girininkijas.
Joniškėlio Gabrielės Petkevičaitės-Bitės gimnazija
Pasvalio rajono Joniškėlio Gabrielės Petkevičaitės-Bitės gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Joniškėlyje (Pasvalio raj.), Vytauto g. 37, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 290614950. Steigėjas Pasvalio rajono savivaldybės taryba.
Filialai:
Istorija
1808 m. Joniškėlio dvarininkas Ignotas Karpis (1780–1809) testamentu paskyrė 400 000 lenkiškų auksinų „steigti parapinei mokyklai prie Joniškėlio bažnyčios tos parapijos valstiečiams ir ligoninei tos pat parapijos ligoniams“. Mokymo priemonėms pirkti papildomai skirta 40 000 lenkiškų auksinų. Mokymas ir gydymas Joniškėlio parapijos žmonėms turėjo būti nemokamas. 1811 m. sausio 2 d. įvyko mokyklos atidarymas. 19-oje pastato kambarių buvo įsikūrę kabinetai, biblioteka, mokytojų butai. Pamokos vyko rusų ir lenkų kalbomis.
1838 m. mokykla pertvarkyta į žemesniąją agronomijos mokyklą. 1862 m. kovo mėn. į vyresniojo mokytojo pareigas pakviečiamas žinomas to meto visuomenininkas ir liaudies švietėjas Laurynas Ivinskis. Jo mokinė buvo ir būsimoji rašytoja Gabrielė Petkevičaitė-Bitė. 1869 m. pradėjo veikti Joniškėlio mokomoji agronomijos ferma. 1899 m. liepos 1 d. Joniškėlio parapinė mokykla pertvarkyta į I. Karpio vardo žemės ūkio mokyklą. 1903 m. mokslo metus mokykla pradėjo naujuose rūmuose. Pamokos vyko vėlų rudenį, žiemą ir ankstyvą pavasarį, kai sumažėdavo ūkio darbų. 1915 m., vykstant Pirmojo pasaulinio karo mūšiams, mokykla evakuavosi į Jekaterinburgą. Pradinės ir žemės ūkio mokyklų pastatai, likę be šeimininkų ir priežiūros, karo metu buvo nuniokoti, o jų turtas išgrobtas.
1919 m. Joniškėlyje atidaryta keturklasė vidurinė mokykla. 1929 m. ją uždarius, liko tik pradinė mokykla. Vietiniams ūkininkams prašant, 1933 m. ji išplėsta iki 7 skyrių. 1944 m. spalio 1 d. atidaryta progimnazija. Augant mokinių skaičiui, 1945 m. ji perkeliama į I. Karpio dvaro rūmus. Po metų Joniškėlyje įkurta gimnazija (mokėsi 190 mokinių). 1947 m. pradėtos kurti pionierių, 1948 m. komjaunimo organizacijos. 1949 m. gimnazija pavadinta Joniškėlio vidurine mokykla. 1950 m. mokyklą baigė pirmoji abiturientų laida. 1957 m. pradėtas tipinės 920 vietų vidurinės mokyklos statybos projekto rengimas, 1958 m. gegužės 16 d. pradėta statyba. 1959 m. lapkričio 1 d. į mokymo programą įvestas gamybinis mokymas. 1961 m. rugsėjo 30 d. valstybinė komisija priėmė vidurinės mokyklos pastatą. 1988 m. mokyklai suteiktas Gabrielės Petkevičaitės-Bitės vardas.
2000–2001 m. m. įvestas profilinis mokymas. Moksleiviai gali rinktis vieną iš profilių: humanitarinį arba realinį. 2004 m. sausio mėn. prie Joniškėlio vidurinės mokyklos prijungtos 4 kaimiškos pradinės mokyklos: Meškalaukio, Norgėlų, Švobiškio ir Deglėnų. 2006 m. vyko mokyklos pastato renovacijos darbai. 2010 m. Joniškėlio Gabrielės Petkevičaitės-Bitės vidurinei mokyklai suteiktas gimnazijos statusas.
2023 m. sausio 13 d. po įvykusio 2023 m. Pasvalio rajono dujotiekio sprogimo mokykloje laikinai buvo atidarytas pagalbos ir nakvynės punktas evakuotiems Valakėlių kaimo gyventojams.
Osipi Vidziori Piervšė
Osipi Vidziori Piervšė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Mazovijos Vysokio valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1921 m. kaime buvo 15 namų ir 114 gyventojų, iš kurių 58 vyrai ir 56 moterys, 3 stačiatikiai.
Šepetukas
Šepetukas (Corynephorus) – miglinių (Poaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso daugiametės arba vienmetės žolės su šluotelės pavidalo žiedynais. Gentyje apie 5 rūšys, paplitusios Europoje, Afrikoje, vidutinių platumų Azijoje, Australazijoje, Šiaurės bei Pietų Amerikoje.
Lietuvoje auga smiltyninis šepetukas (Corynephorus canescens).
Genčiai priskiriamos šios rūšys:
Žemutinis Naugardas
Žemutinis Naugardas  – miestas Rusijoje, prie Volgos ir Okos upių santakos; srities centras. Didelis upių uostas, svarbus geležinkelio mazgas, yra oro uostas, metropolitenas (nuo 1985 metų).
Labiausiai išvystyta pramonės šaka mieste – mašinų gamyba („GAZ“), taip pat gaminamos staklės, laivybos reikmenys, televizoriai. Išvystyta elektros energijos, juodosios metalurgijos, prietaisų gamybos, vaistų pramonė. Yra chemijos, medžio apdirbimo, statybinių medžiagų įmonės, daug lengvosios ir maisto pramonės subjektų, varomas alus, gaminamas šampanas. Pro miestą nutiestas dujotiekis ir naftotiekis.
Kultūra ir švietimas
Yra trys universitetai, medicinos akademija, daug institutų, konservatorija. Teatrai (dramos, operos ir baleto, komedijos, lėlių), muziejai (dailės, liaudies amatų, architektūros, upių laivyno, M. Gorkio ir kt.). Architektūros paminklai: 1500–1511 m. statytas kremlius su Mykolo Arkangelo soboru (pastatytas 1631 m.), Благовещенский vienuolynas (XIII a.), Pečeros vienuolynas (XIV a.), Успения cerkvė ant Iljos kalvos (nuo 1672 m.), Рождественская cerkvė (nuo 1719 m.), daug išlikusių XVIII–XX a. pastatų.
Istorija
Pirmieji slavai Okos ir Volgos santakoje įsikūrė XII a. Miestas įkurtas 1221 metais kaip Jurijaus Vsevolodičiaus tvirtovė Нижний. Dabartinis pavadinimas susiformavo XIV amžiuje. 1341 m. tapo Žemutinio Naugardo ir Suzdalės kunigaikštystės sostine. 1372 m. vietoje medinio kremliaus pradėta statyti akmeninė siena. 1392 m. žemės prijungtos prie Maskvos. XVI a. pradžioje pastatytas akmeninis kremlius. Nuo XVI a. 2-osios pusės – svarbus amatų ir prekybos centras pakeliui iš Maskvos į Vidurio Aziją, Indiją, Persiją. 1612 m. Žemutiniame Naugarde seniūnas Kuzma Mininas ir kunigaikštis Dmitrijus Požarskis surinko pašauktinius, kurie siekė išvaduoti Maskvą nuo ATR okupacijos. Nuo 1714 m. – gubernijos centras. 1896 m. mieste įvyko Pasaulinė paroda. 1905 m. vyko miesto gamyklos darbuotojų sukilimas.1932 m. miestui suteiktas Gorkio vardas, pagerbiant rašytoją M. Gorkį (1868–1936), gimusį šiame mieste. Antrojo pasaulinio karo metu tai buvo pagrindinis gynybinės pramonės centras Rusijos europinėje dalyje. Todėl nuo 1941 m. Iki 1943 m. miestas buvo bombarduotas vokiečių aviacijos. Nuo bombardavimo žuvo 590 miestiečių. 1980 m. į Gorkį ištremtas akademikas Andrejus Sacharovas. 1990 metais miestui sugrąžintas istorinis pavadinimas.
Suomijos futbolo varžybos 1954 m.
Suomijos futbolo varžybos 1954 m.
Ikelas
Ikelas graikų mitologijoje – miego ir sapnų dievas. Jis yra Hipno ir Pasitėjos sūnus, vienas iš Oneirojų. Kiti Oneirojai, jo broliai: Morfėjus, Fantasas.
Ikelo sritis buvo kontroliuoti tuos sapnų aspektus, kurie siejasi su realybe.
Aš – robotas
Aš – robotas  – 2004 m. JAV mokslinės fantastikos filmas. Muzika – Marco Beltrami. Leidėjas – 20th Century Fox. Filmo siužetas paremtas Aizeko Azimovo (Isaac Asimov) to paties pavadinimo knyga.
Rimantas Kazlauskas
Rimantas Kazlauskas (g. 1973 m. gegužės 8 d.) – Lietuvos futbolininkas.
Biografija
Žaidė Inkaras Kaunas (1991, 1994–1997), Ranga-Politechnika Kaunas (1995), Nevėžis Kėdainiai (2002), Neris Karmėlava (2003–2004) komandose.
Sužaidė 1 rungtynes Lietuvos rinktinėje
Ramoniškiai (reikšmės)
Ramoniškiais vadinami kaimai:
Norvainiai
Norvainiai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Traksėdžio, dešiniajame Lyties krante.
Hermoso ežeras
Hermoso ežeras ( 'gražus ežeras') – ežeras Argentinoje, Neukeno provincijos pietvakariuose, Lanino nacionaliniame parke. Telkšo Andų kalnų slėnyje. Rytiniuose krantuose auga notofagų miškai, vakariniuose – ficrojų ir lumų miškai. Ežeras Hermoso upe jungiasi su Makoniko ir Melekinos ežerais, kurie priklauso Kaleufu baseinui (Koljon Kuros intakas).
Skaudvilės valsčius
Skaudvilės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Skaudvilė.
Audrius Markevičius
Audrius Markevičius (g. 1971 m. spalio 5 d.) – Lietuvos futbolininkas.
Skaudvilės valsčius
Istorija
Valsčius įsteigtas 1861 m. Kauno gubernijoje. 1947 m. dalis teritorijos perduota naujam Upynos valsčiui. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Skaudvilės rajonui (11 apylinkių).
Audrius Markevičius
Biografija
Žaidė Inkaras Kaunas (1987–1997), Ranga-Politechnika Kaunas (1998), Inkaro veteranai Kaunas (2002), Lietava Jonava (2002), Rodiklis Kaunas (2004–2008), Aleksotas Kaunas (2009–) klubuose.
Skaudvilės valsčius
Gyvenvietės
1923 m. surašytos gyvenvietės:
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 15 285 žmonės:
John Legend
John Legend (John Stephens g. 1978 m. gruodžio 28 d.) yra Amerikos R&B dainininkas, dainų autorius, ir pianistas. Penkių Grammy apdovanojimų laimėtojas.
Jo debiutinis studijinis albumas „Get Lifted“, padedant Kanye Westo ir Snoop Doggo buvo išleistas 2004 m. pabaigoje ir tapo platininiu. Legend išgarsėjo dainomis „Used to Love U“ ir „Ordinary People“.
Antrasis solinis albumas „Once Again“, su tokiais hitais kaip „Save Room“ ir „Heaven“ buvo išleistas 2006 m. spalio pabaigoje. Albumas sulaukė ne mažesnio pasisekimo nei pirmasis darbas.
Živulčiškė
Živulčiškė – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 10 km į pietvakarius nuo Makniūnų, Nemuno pakrantėje.
Pakasokis
Pakasokis – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Balsių, 1 km į rytus nuo Čyžupio upelio ištakų.
Jurgis Lebedys
Jurgis Lebedys (1913 m. sausio 12 d. Devynduoniai, Gudžiūnų valsčius – 1970 m. liepos 12 d. Ščiurys, Molėtų raj., palaidotas Devynduoniuose) – Lietuvos literatūros istorikas, vienas žymiausių senosios lietuvių literatūros ir kultūros tyrinėtojų.
Biografija
1937 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultetą. 1937–1940 m. Utenos gimnazijos mokytojas, 1940–1941 m. Skuodo gimnazijos direktorius. Antrojo pasaulinio karo metu naciams okupavus Lietuvą suimtas, kalintas Kretingoje ir Dimitravo priverčiamojo darbo stovykloje. 1941 m. pabaigoje paleistas. 1942–1944 m. mokytojavo Utenos gimnazijoje, 1944–1946 m. – Panevėžio mokytojų seminarijoje. 1946–1948 m. Lietuvos mokslų akademijos Lietuvių literatūros instituto bendradarbis. Nuo 1946 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1953–1954 m. ir 1967–1970 m. Lietuvių literatūros katedros vedėjas. 1966 m. filologijos mokslų daktaras, 1968 m. profesorius.
Darbai
Visus senuosius raštus leido autentiškus ir transponuotus į dabartinę kalbą. Ieškodamas lietuvių folkloristikos ištakų iš Mažosios Lietuvos XVII a.-XVIII a. leidinių, gramatikų, žodynų, etnografijos veikalų išrinko lietuviškus priežodžius, patarles, mįsles, minkles, frazeologizmus ir paskelbė juos knygoje „Smulkioji lietuvių tautosaka XVII–XVIII a.: Priežodžiai, patarlės, mįslės“ (1956 m.). Su Kostu Korsaku suredagavo „Lietuvių literatūros istorijos chrestomatiją: Feodalizmo epocha“ (1957 m.) Išleido Saliamono Slavočinskio 1646 m. giesmyno fotografuotinį leidimą su plačia įvadine studija ir išsamiais komentarais (1958 m.) Su J. Palionių paskelbė studiją „Seniausias lietuviškas rankraštinis tekstas“ (1964 m.) Jo mokslo darbams, paremtiems gausia archyvine medžiaga, būdinga tiksli faktografija, kultūrologinis literatūros įprasminimas, preciziška tekstų analizė.
Minvydas Matlašaitis
Minvydas Matlašaitis (g. 1964 m. balandžio 7 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas.
Biografija
Žaidė Inkaras Kaunas (1993–1997; dukart tapo Lietuvos čempionu) ir Interas Visaginas (1997–1998) komandose.
Aušra Ručienė
Aušra Ručienė (g. 1962 m. gegužės 7 d. Prienuose) – Lietuvos teisininkė, advokatė, Kauno miesto savivaldybės politinė veikėja.
Biografija
1979 m. baigė Kauno 9-ąją vidurinę mokyklą eksternu. 1985 m. baigė Vilniaus universitetą, teisininkė.
1991–1992 m. Trakų rajono apylinkės teismo teisėja. Nuo 1992 m. A. Ručienės advokatų kontoros advokatė. 1993 m. įrašyta į Lietuvos Respublikos advokatų sąrašą. Specializacija – baudžiamoji teisė.
2011–2015 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narė.
Partijos Tvarka ir teisingumas narė.
Lietuvos teisininkų draugijos (LTD) Tarybos narė, Kauno skyriaus pirmininkė, nuo 2002 m. LTD Prienų skyriaus pirmininkė.
Vyras Rimas Antanas Ručys (g. 1954 m.), Seimo narys, buvęs degalinės UAB "Ručenta" vadovas. Dukros Deimantė ir Dovilė.
Paprastasis siauravabalis
Paprastasis siauravabalis (Bitoma crenata) smulkus (2,6 – 3,5 mm) vabalas, priklausantis Zopheridae šeimai, siauravabalių pošeimiui.
Aušra Ručienė
Biografija
Moka rusų, prancūzų kalbas.
Paprastasis siauravabalis
Išvaizda, biologija
Kūnas 2,6 – 3,5 mm, plokščias, šonai lygiagretūs. Galvos priekis, antenos ir kojos rūdžių raudonumo. Antsparniai ryškiai raudoni, jų siaura siūlė ir platus raištis per vidurį juodi. Antsparnių siūlė ir neporiniai taškuotų vagučių tarpueiliai iškilę, briaunelių pavidalo. Priešnugarėlės kiekviename šone yra po 2 briauneles. Antenos iš 11 narelių su dvinare buožele. Apatinė vabalo pusė metinė juoda. Kojos rausvos.
Suaugėliai ir lervos gyvena sausose vietose, po atšokusia medžių žieve, smulkių kinivarpų takuose ir sausuose kempinėse. Minta kinivarpų (balangraužių (Scolytus), Dryocoetes ir kt.) lervomis. Žiemoja suaugę vabalai. Generacijos trukmė – vieneri metai. thumb|250px|left|[[Paprastasis siauravabalis|Paprastojo siauravabalio (Bitoma crenata) lerva.]]
Paplitimas
Aptinkamas Europoje ir Artimuosiuose Rytuose. Gyvena ir Lietuvoje
Židrūnas Garšva
Židrūnas Garšva (g. 1969 m. birželio 11 d. Pakruojyje) – Lietuvos ir Kauno miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas, verslininkas.
Biografija
2007 m. baigė ekonomiką Kauno technologijos universitete.
Konsulinis korpusas
Konsulinis korpusas (, sutrumpintai CC) – konsulinių pareigūnų, akredituotų dirbti tam tikroje valstybėje, visuma. Vykdo konsulinę politiką, remdamasis užsienio reikalų ministerijos direktyvomis ir instrukcijomis, bendradarbiauja su kitais diplomatinės tarnybos (diplomatais, URM pareigūnais) tarnautojais.
Židrūnas Garšva
Biografija
2011–2019 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys.
Lietuvos socialdemokratų partijos Kauno miesto skyriaus narys, nuo 2019 m. skyriaus pirmininkas.
Žmona Eglė, vaikai Marta, Luka, Goda.
Aleksandras Geinrichas
Aleksandras Geinrichas (, ; g. 1984 m. spalio 6 d.) – vokiečių ir rusų kilmės Uzbekistano futbolininkas, rungtyniavęs puolėjo arba atakuojančio saugo pozicijoje.
Alloa Athletic FC
„Alloa Athletic FC“ – Škotijos futbolo klubas iš Aloa.
Istorija
Klubas įkurtas 1878 m.
La Bouche
„La Bouche“ – buvusi vokiečių eurodance grupė, susikūrusi 1994 metais Frankfurte, Hesene, Vokietijoje ir iširusi 2001 metais.
Diskografija
Studijiniai albumai:
Marcelo Moreno Martins
Marselas Morenas Martinsas (g. 1987 m. birželio 18 d.) – Bolivijos futbolininkas, nacionalinės rinktinės puolėjas.
2009 m. gegužės 30 d. buvo išnuomotas Brėmeno „Werder“ klubui iki sezono pabaigos su galimybe išpirkti kontraktą sezono pabaigoje. 2010 m. vasario 1 d. buvo išnuomotas iki sezono pabaigos „Wigan Athletic“ klubui.
Kadangi Marselo Moreno tėvas buvo iš Brazilijos, futbolininkas žaidė už Brazilijos jaunimo rinktinę, tačiau vėliau pasirinko Bolivijos rinktinę. 2007 m. rugsėjo 12 d. debiutavo Bolivijos nacionalinėje rinktinėje, varžybose prieš Peru.
Laimėjimai
Vitória
Cruzeiro
Šachtar Doneck
Werder Bremen
Flamengo
Asmeniniai
Cruzeiro
Wuhan Zall
Suomijos futbolo varžybos 1955 m.
Suomijos futbolo varžybos 1955 m.
Fobetoras
Fobetoras (sen.gr. Φοβητώρ; Fobêtốr 'gąsdinantis') – košmarų personifikacija graikų mitologijoje. Jis yra Hipno ir Pasitėjos sūnus, vienas iš Oneirojų. Kiti Oneirojai, jo broliai: Morfėjus, Fantasas.
Fobertono sritis buvo kelti baimę sapnuose (nuo phobe), jis su Fantasu, buvo atsakingi už gyvūnus ir kitus padarus sapnuose.
Oneiroi
Osipi Zakževizna
Osipi Zakževizna  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Mazovijos Vysokio valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1921 m. kaime buvo 14 namų ir 99 gyventojai, iš kurių 50 vyrų ir 49 moterys.
Cicibur Dužai
Cicibur Dužai  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Bialos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurę nuo Palenkės Bialos ir apie 101 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Per kaimą teka Klukuvkos upė.
Veršiukas
Veršiukas (arba Antaveršis) – ežeras vidurio Lietuvoje, Prienų rajone, apie 10 km į šiaurės rytus nuo Stakliškių. Ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus 1,12 km, plotis iki 0,55 km. Altitudė 193,1 m. Giliausia ežero vieta yra 25,7 m gylio. Krantai daugiausia statūs, aukšti, bet pietinis ir šiaurės vakarinis žemi ir supelkėję. Vakarinė pakrantė apaugusi mišku. Pietuose išteka upelis link Guostės upelio (Verknės baseinas).
Prie Veršiuko pietinio kranto yra Antaveršio, prie šiaurinio – Giriotiškių kaimai. Yra 2 kaimo turizmo sodybos.
Vandenvardis kilęs iš žodžio veršis („karvių jauniklis“).
Orionas
Orionas gali reikšti:
Diplomatija
thumb|240px|Iliustracija iš knygos "Codex diplomaticus Regni Poloniae et Magni Ducatus Lituanie". Vilnius, 1758–1764 m. Diplomatija visuma priemonių, kurių pagalba tarptautinės teisės subjektas (valstybė, tarpt. organizacija) yra atstovaujamas santykiuose su kitais subjektais. Diplomatai paprastai yra akredituojami – naujas pasiuntinys arba ambasadorius įteikia savo vyriausybės skiriamuosius raštus valstybės, kuriai jis yra skirtas vyriausybei, tuo patvirtindamas kad gali vesti derybas ir atstovauti savo šaliai. Diplomatams suteikiamas diplomatinis imunitetas, kuris saugo jį nuo galimos baudžiamosios, civilinės ar administracinės atsakomybės.
„Diplomatišku“ vadinamas toks elgesys, kuris rodo polinkį į kompromisus, taip pat stengiasi suprasti kitos pusės norus ir siekius.
Svarbiausios tarptautinės diplomatijos institucijos yra diplomatinės tarnybos.
Yra keletas pagrindinių diplomatijos formų. Paprasčiausia ir seniausia yra dvišalė diplomatija tarp dviejų valstybių. Ši diplomatija paprastai pasireiškia ambasadų veikla ir aukščiausiųjų valstybės pareigūnų vizitais į kitas šalis. Kita diplomatijos forma yra daugiašalė diplomatija, kai keletas valstybių vienu metu siekia gauti bendrą rezultatą, kuris būtų visoms joms įpareigojantis. Formalios daugiašalės diplomatijos pradžia laikomas XIX a. vykęs Vienos Kongresas.
Papildomam skaitymui
Lietuvių k.
Fantasas
Fantasas („vaiduoklis“) graikų mitologijoje – miego ir sapnų dievas. Jis yra Hipno ir Pasitėjos sūnus, vienas iš Oneirojų. Kiti Oneirojai, jo broliai: Ikelas, Fobetoras, Morfėjus.
Jo sritis buvo fantazijos, netikroviški sapnai. Fantasas kaip ir jo brolis Fobertonas įgaudavo įvairių gyvūnų ir padarų formas, tik Fantaso įgautos formos nebuvo tokios gąsdinančios kaip Fobertono.
Ludwig Wittgenstein
Liudvigas Vitgenšteinas (1889 m. balandžio 26 d., Vienoje, Austrijoje-Vengrijoje – 1951 m. balandžio 29 d., Kembridže, Jungtinėje Karalystėje) – žymus austrų filosofas, Kembridžo universiteto filosofijos profesorius (1939–1947 m.).
Liudvigas Vitgenšteinas įkvėpė dvi amžiaus pagrindines filosofines kryptis – lingvistinę, arba kasdienės kalbos, filosofiją bei loginį pozityvizmą. Svarbiausi jo darbai yra Loginis filosofinis traktatas (1921 m.) ir jau po Vitgenšteino mirties išspausdinta knyga Filosofiniai tyrinėjimai (1953 m.), kurią profesionalūs filosofai įvertino kaip svarbiausią XX a. filosofinį veikalą.
Pagal šiuos kūrinius Vitgenšteino filosofija paprastai skirstomi į ankstyvąjį (Traktato) ir vėlyvąjį (Tyrinėjimų) periodą. Abu periodus jungia įsitikinimas, kad filosofinės problemos neatskiriamai susijusios su kalba, kuria jos formuluojamos, tiksliau su tos kalbos logika. Vitgenšteino supratimu, filosofinė problema – ne pasaulyje ir ne mūsų požiūryje į jį, bet kalboje ir požiūryje į ją. Traktate į kalbą žiūrima ne tik kaip į filosofinio tyrinėjimo priemonę, bet ir kaip į vienintelį tokio tyrinėjimo objektą. Kalba yra „pasaulio veidrodis“: mes pažįstame pasaulį tik todėl, kad kalba savo esminiais bruožais, savo logine struktūra atspindi pasaulio struktūrą („Teiginys yra tikrovės atvaizdas“). Kad teiginys prasmingai atvaizduotų pasaulį, jo struktūra turi atitikti faktų, iš kurių sudarytas pasaulis, struktūrą: teiginio elementai – vardai – žymi, atitinka pasaulio elementus – objektus. Norint įsitikinti, ar teiginys turi prasmę, būtina suskaidyti jį į elementarias dalis, teiginius, kurie tiesiogiai atitinka pasaulio faktus ir žymi mūsų kalbos ribas, prasmės slenkstį. Jei teiginys yra prasmingas, tai jis yra arba teisingas, arba klaidingas; jei teiginiui negalima priskirti vienos iš šių dviejų charakteristikų, tokį teiginį Vitgenšteinas laiko beprasmiu. Filosofo supratimu, ideali būtų tokia kalba, kuri atvaizduotų faktus ir atskleistų loginius ryšius pačiu savo simbolių charakteriu. Deja, kasdienė, šnekamoji kalba labai tolima tokiam idealui ir dėl savo netobulumo – išraiškų neapibrėžtumo, jų daugiareikšmiškumo – yra daugelio filosofinių painiavų šaltinis. Vėliau Liudvigas atmetė daugelį Traktate aprašytų minčių. Požiūrį į filosofiją kaip į veiklą, o ne doktriną Vitgenšteinas išlaiko ir Filosofiniuose tyrinėjimuose, bet atsisako mėginimo sukurti tobulą kalbą ir laiko tokias pastangas iš esmės klaidingomis, atmeta sisteminį požiūrį į kalbą. Filosofo tikslu Liudvigas iškelia kalbos funkcionavimo įvairiose sferose ištyrimą ir aprašymą. Kalbos, kaip „pasaulio veidrodžio“ sąvoką pakeičia požiūris į kalbą, kaip į instrumentą, panaudojamą įvairiausiems tikslas. Į kalbos vartojimą jis ima žvelgti kaip į tam tikrą „kalbinį žaidimą“, kuriame teiginys laikomas ėjimu. Ankstyvasis Vitgenšteinas kasdienėje kalboje stengėsi įžvelgti užmaskuotą, realią loginę formą, struktūrą, beprasmybių priežastimi įvardindamas nutolimą nuo šio loginio kalbos karkaso. Tyrinėjimuose pripažįstama begalinė „kalbinių žaidimų“ įvairovė, filosofo uždavinys nebėra ieškoti kažko esmingo ir užslėpto kasdienės kalbos išraiškose. Tiek Traktate, tiek Tyrinėjimuose Liudvigas laikosi požiūrio, kad filosofija yra veikla, o ne doktrina ir išlaiko savitą literatūrinį stilių, dažnai apibūdinamą kaip poetinį. T. Eagleton’as pavadino Vitgenšteiną „poetų ir kompozitorių, dramaturgų ir romanistų“ filosofu.
Asmenybė
Nors gimė vienoje turtingiausių Austrijos-Vengrijos šeimų Vienoje, jis atsisakė didžiulio paveldo, kurį paliko šeima ir dirbo mokytoju, sodininku, vienu metu netgi buvo priverstas parduoti savo baldus, kad galėtų padengti išlaidas. Bertranas Raselas (Bertrand Russell) Liudvigą apibūdina kaip „tobulą genijaus pavyzdį – aistringą, įžvalgų, gilų ir valdingą“. Vitgenšteiną pažinojusieji teigė, kad tai buvo kenčiantis ir despotiškas žmogus. Ričardas Rortis (Richard Rorty) rašo, kad pasibjaurėjimą pačiu savimi jis išliedavo ant kiekvieno pasitaikiusio žmogaus.
Vitgenšteinų šeima
Pagal šeimos medį, kuris buvo sudarytas po Antrojo pasaulinio karo, Vitgenšteino tėvo prosenelis buvo Mozė Mejeris (Moses Meier), žydas, gyvenęs su žmona Brendel’e Simon, Vitgenšteinų kunigaikštystėje, Vestfalijoje. 1808 m. liepą išėjo Napoleono įsakas, kad žydų tautybės žmonės privalo pasirinkti naują paveldimą pavardę. Tuo būdu, Mejerio sūnus, taip pat Mozė, pasirinko savo darbdavių Vitgenšteinų pavardę ir tapo Moze Mejeriu Vitgenšteinu. Jo sūnus, Hermanas Kristianas Vitgenšteinas (tokį antrąjį vardą pasirinko norėdamas atitolti nuo žydiškos kilmės), vedė Fan’ę Figdor (Fanny Figdor), taip pat žydę, kuri atsivertė į protestantizmą prieš pat santuoką. Pora pradėjo sėkmingą verslą pardavinėdami vilną Leipcige, toli nuo savo tėvynės. Jie susilaukė 11 palikuonių, tarpe jų Liudvigo Vitgenšteino tėvo, Karlo, kuris XIX a. pabaigoje tapo vienu turtingiausiu vyrų Austrijos-Vengrijos imperijoje, dėka sėkmingo geležies ir plieno verslo. 1898 m. Karlas Vitgenšteinas visas savo investicijas pervedė į užsienį, tuo būdu apsaugodamas savo šeimą nuo nevaldomos infliacijos, kuri prasidėjo Austrijoje po Pirmojo pasaulinio karo.
Vaikystė
Karlas su žmona Leopoldina Kalmus (žydė iš tėvo pusės) susilaukė Liudvigo. Šeimoje iš viso gimė 9 vaikai. Keturios mergaitės: Hermina, Margareta (kurią tyrė Zigmundas Froidas XX a. ketvirto dešimtmečio pradžioje), Helena; ketvirtoji duktė mirė kūdikystėje; ir penki berniukai: Johanas, Kurtas, Rudolfas ir Paulius, kuris tapo pianistu nepaisant to, kad per karą neteko dešinės rankos. Liudvigas buvo jauniausias šeimoje.
Vaikai pakrikštyti katalikais ir užaugo nepaprastai intensyvioje aplinkoje. Vitgenšteinai tapo Vienos kultūrinio gyvenimo ašimi, o Karlas buvo svarbiausias menų mecenatas, užsisakantis Augusto Rodino darbus ir finansuojantis miesto parodų salę bei meno galeriją. Gustavas Klimtas nutapė Liudvigo seserį jos vestuvių proga, o Johanas Brahmsas ir Gustavas Mahleris pastoviai koncertuodavo jų namuose, specialiuose muzikos kambariuose.
Brolių savižudybės
Karlas Vitgenšteinas siekė savo sūnus paversti pramonės magnatais. Jis neleido vaikų į mokyklą (kad šie neįgytų blogų įpročių), bet lavino namuose, ruošdamas dirbti savo verslo imperijoje. Tačiau trys iš jų nusižudė, Paulius tapo pianistu, o Liudvigas filosofu, prieš tai trumpą laikotarpį dirbęs inžinieriumi. Karlas buvo griežtas perfekcionistas, kuriam trūko empatiškumo. Šeima tokį jo charakterį sunkiai išgyveno.
Antonis Gotliebas (Anthony Gottlieb) pasakoja istoriją apie Paulių, kuris kartą praktikavosi groti vienu iš septynių šeimos rojalių. Tuomet jis sušuko tėvui kitame kambaryje: “Negaliu groti, kai tu esi namuose, nes jaučiu kaip tavo skepticizmas mano atžvilgiu sunkiasi pro duris!”.
Švedų psichiatro Kristoferio Gilbergo (Christopher Gillberg) teigimu, Paului pasireiškė lengvos autizmo formos simptomai; vokiečių psichiatras Sulas Vulfas (Sula Wolff) daro prielaidą, kad jis kentė nuo šizoidinio asmenybės sutrikimo. Vyriausiasis iš brolių, Johanas, taip pat turėjo autizmo simptomų. Jis buvo pripažintas muzikos genijumi ir manoma, kad buvo homoseksualus. Mirė mįslingomis aplinkybėmis 1902 m. gegužę, kuomet pabėgo į Ameriką ir dingo plaukdamas Česapyko įlankoje. Spėjama, kad tai buvo savižudybė.
Lygiai po metų, būdamas 22 ir studijuodamas chemiją Berlyne, Rudolfas viename bare susimaišė mirtiną kokteilį iš pieno ir kalio cianido ir mirė agonijoje. Jis paliko keletą savižudybės raštelių, viename jų, kurį skyrė tėvams, Rudolfas rašė, kad sielvartauja dėl draugo mirties; kitame minėjo savo „iškrypusį polinkį“. Yra žinoma, kad šiuo laiko jis buvo kreipęsis į Mokslinį humanitarinį komitetą, organizaciją, kuri kovojo prieš Vokietijos Baudžiamojo kodekso 175 straipsnį, draudusį homoseksualinius intymius santykius (1871–1994 m.). Po šių įvykių, jo tėvas Karlas uždraudė šeimoje minėti sūnaus vardą. Kurtas nusišovė 1918 m. spalio 27 d., Pirmojo pasaulinio karo pabaigoje, kuomet Austrijos karinės pajėgos, kurioms jis vadovavo, atsisakė vykdyti jo nurodymus ir masiškai pasitraukė. Gotliebas rašo, kad Hermina apie Kurtą yra pasakiusi, esą šis savyje nešiojasi „pasišlykštėjimo gyvenimu bakteriją“.
Paulius ir Liudvigas taip pat svarstė apie savižudybę. Vitgenšteinas yra pasakęs draugui, Deividui Pinsentui, kad 1912 m. sausį, kuomet B. Raselas įvertino jo filosofiją ir padrąsino dirbti toliau, baigėsi devynerius metus trukęs vienišumas ir mirties troškimas.
Mokyklos metai
Po Johano ir Rudolfo savižudybių Karlas nusileido ir sutiko Paulių bei Liudvigą leisti į mokyklą. Aleksandras Vo (Alexander Waugh) teigia, kad Liudvigui tuo metu jau buvo per vėlu įstoti į mokslinę Vyner Noištato (Wiener Neustadt) gimnaziją; jis neišlaikė stojamųjų gimnazijos egzaminų ir tik pasimokius papildomai jam pavyko įstoti į Aukštąją Berlyno Technikos mokyklą Lince (Linz) – vokiško nacionalizmo tvirtovę, kurioje mokėsi 300 mokinių. Šis trejus metus trukęs laikotarpis prasidėjo 1903, kai Liudvigui buvo 13 metų. Jaunasis filosofas apsigyveno vieno iš mokyklos mokytojų namuose.
Pasak Vo, Vitgenšteinas mokykloje buvo nepritapėlis, reikalaudavo kitų mokinių gerbti jį ir kreiptis Jūs (formal German „Sie“), dažnai praleisdavo pamokas, patirdavo kitų berniukų patyčias. Mokyklos baigimo pažymėjime tik vienas dalykas – religijos pamoka – buvo įvertintas aukščiausiu balu; kiti pažymiai buvo blogesni. Jis turėjo tam tikrų sunkumų rašyme ir dėl to prastai išlaikė vokiečių kalbos egzaminą. 1931 m. Vitgenšteinas rašė: „Mano prasta rašyba vaikystėje, kuri persekiojo mane iki pat aštuoniolikos ar devyniolikos metų, yra susijusi su kitomis studijų metų nesėkmėmis“.
Praradęs tikėjimą
Kai Liudvigas mokėsi vidurinėje mokykloje, jis nusprendė, kad prarado tikėjimą Dievu, nenori turėti nieko bendra su juo ir kad tiesos, priimtinos visiems krikščionims, jam yra svetimos. Nepaisant to, Liudvikas vis tiek tvirtai tikėjo išpažinties svarba, kurią jis atliko kelis kartus per savo gyvenimą. Jis prisipažino savo draugams ir šeimai melavęs, sakęs bei daręs tai, kas prieštaravo jam pačiam. Savo dienoraščiuose mąstytojas rašė apie reikšmingiausią išpažintį savo vyresniajai sesei Herminai, kurią atliko dar besimokydamas vidurinėje mokykloje; Rėjus Monkas (Ray Monk) rašė, kad išpažintis galėjo būti apie jo tikėjimo praradimą. Jis apie tai diskutavo ir su kita savo seserimi Margarita (Gretl), kuri paskatino jį perskaityti Artūro Šopenhauerio (Arthur Schopenhauer) knygą „Pasaulis kaip valia ir vaizdinys“ (The World as Will and Representation). Šopenhauerio idealizmas yra Imanuelio Kanto (Immanuel Kant) idealizmo versija: pojūčių pasaulis yra tik regimybė, o etinė valia – vienintelė realybė. Tai požiūris, kuriuo vadovavosi Vitgenšteinas prieš atvykdamas į Kembridžą ir prieš pradėdamas domėtis Gotlobu Frege (Gottlob Frege) bei logika. Monkas teigia, kad Liudvigas prie šių teiginių grįžo Traktate, kuriame jo nuomonė apie idealizmą ir realizmą nesutapo.
Inžinerijos studijos Berlyne ir Mančesteryje
Studijuoti mechaninę inžineriją Vitgenšteinas pradėjo 1906 m. spalio 23 d. Berlyno Technikos Universitete (Technische Hochschule Berlin). Tuo metu jis buvo įsikūręs pas profesoriaus dr. Džouls (Jolles) šeimą. Po trijų studijų semestrų, 1908 m. gegužės 5 d. už didelį susidomėjimą ir plėtojamąją veiklą aeronautikos srityje buvo apdovanotas diplomu. Į Mančesterio Viktorijos universitetą. Vitgenšteinas atvyko 1908 m. pavasarį. Jis siekė įgyti daktaro laipsnį, turėjo daug su aeronautika susijusių planų: norėjo suprojektuoti ir sukonstruoti nuosavą lėktuvą. Dėl to vykdė aitvarų judėjimo aukštesniosiose atmosferose tyrinėjimus, eksperimentuodamas netoli Glossopo. Tuo metu jis gyveno netoliese, smuklėje Chunal Road kaimelyje, Derbišyro grafystėje. Smuklėje jis buvo vienas iš dviejų svečių. Vitgenšteinas taip pat turėjo propelerio su mažais reaktyviniais varikliais ant menčių galų dizaino projektą, kurį jis užpatentavo 1908 m. ir 1911 m. rudenį už jį gavo stipendiją iš universiteto. Vitgenšteinas gyveno the Grouse Inn smuklėje 1908 metais, kol vykdė savo tyrimus šalia Glossop.
Šiuo laikotarpiu jis susidomėjo matematika, ypač po to, kai perskaitė Bertrano Raselo (Bertrand Russell) Matematikos principus (The Principles of Mathematics) ir Gotlobo Fregės (Gottlob Frege) Pagrindinius aritmetikos dėsnius (Grundgeset der Arithmetik). Vitgenšteino sesuo Hermina sakė, jog jis dėl to tapo apsėstas matematikos, nors ir taip jau buvo bepradedąs prarasti susidomėjimą aeronautika. Vietoj to Vitgenšteinas nusprendė studijuoti filosofiją. Tuo metu jis save apibūdino kaip esantį „nenusakomoje konstantoje, beveik patalogiškoje agitacijos būklėje“. 1911 m. vasarą Vitgenšteinas nusprendė aplankyti Fregę Jėnos universitete, jį supažindinti su savo parašytu filosofijos veikalu ir paklausti jo nuomonės. Veikalas neišliko. Greičiausiai todėl, kad Fregė Vitgenšteiną smarkiai sukritikavo. Vitgenšteinas rašė: „Fregė buvo mažas, tvarkingas žmogutis su smaila barzdele, kuri šokčiodavo jam šnekant. Jis visiškai sumalė mane į miltus ir aš jaučiausi labai nusivylęs. Bet vėliau jis man pasakė: „Tu privalai sugrįžti“, todėl aš pralinksmėjau. Vėliau mes dar porą kartų diskutavome. Fregė visada šnekėdavo tik apie matematiką ir logiką. Jei aš nukreipdavau temą, jis pasakydavo ką nors mandagaus ir vėl sugrįždavo prie logikos ir matematikos temų.“
Studijos Kembridže ir Moralės mokslų klubas
Vitgenšteinas norėjo studijuoti su Frege, bet šis jam patarė studijuoti Kembridžo universitete pas B. Raselą. Taigi 1911 m. lapkričio 18 d. į Trinity koledžą Vitgenšteinas atvyko nepranešęs. Tuo metu Raselas pietavo su C. K. Ogdenu (C.K.Ogden), kai, pasak Raselo: „…pasirodė nepažįstamas vokietis, kuris menkai šnekėjo angliškai, bet nesutiko kalbėtis vokiškai. Pasirodo, tai buvo žmogus, mokęsis inžinerijos Charlottenburge, bet studijų metu aistringai susidomėjęs matematine filosofija ir atvykęs į Kembridžą išgirsti manęs.“ Vitgenšteinas greitai ėmė ne tik lankyti Raselo paskaitas, bet joms ir daryti įtaką. Išskyrus C.D. Brodą (C.D. Broad), E. H. Nevilį (E.H.Neville), studentai labai pasyviai lankydavo Raselo paskaitas, todėl ir H.T.J. Nortonas (H.T.J. Norton) iš pradžių buvo patenkintas, kai pasirodė Vitgenšteinas, nors pasitenkinimas bėgant laikui mažėjo. Vitgenšteinas Nortoną po paskaitų nusekdavo iki jo kabineto ir šnekėdavosi su juo apie filosofiją iki vakarienės meto. Raselas vis labiau irzo; savo mylimajai Otolinei Morel (Ottoline Morrel) jis rašė: „Mano vokietis draugas, atrodo, man bus tikra kančia.“ Vėliau Raselas pakeitė savo nuomonę ir netgi leidosi įtakojamas Vitengešteino. 1911 m. lapkritį jis rašė, jog iš pradžių galvojęs, jog Vitgenšteinas pamišęs, bet greitai nusprendęs, jog jis yra genijus: „Dėl tai kurių jo ankstesniųjų pastebėjimų buvo sunku apie jį spręsti. Jis, pavyzdžiui, vieną kartą pareiškė, jog visi egzistenciniai aiškinimai yra beprasmiai. Tai nutiko auditorijoje ir aš jį pasikviečiau pas save apsvarstyti šio teiginio: „Čia, šitame kambaryje šiuo metu nėra begemoto“ Kai jis nesutiko patikėti, aš pasižiūrėjau po kiekvienu stalu ir neradau nei vieno, bet jo neįtikinau.“ Praėjus trims mėnesiams po Vitengešteino atvykimo į Kembridžą Raselas sakė Moreliui: „Aš jį myliu ir jaučiu, jog jis galėtų išspręsti problemas, kurias išspręsti aš jau per senas… Jis yra jaunuolis, kurio tikimasi.“ Padėties apsikeitimas tarp Raselo ir Vitgenšteinas priėjo iki to, jog Raselas, 1916 m. Vitgenšteinui sukritikavus jo darbą, rašė: „Jo kritika, nors nemanau, jog jis suvokė tuo metu, bet buvo svarbiausias įvykis mano gyvenime ir paveikė viską, ką aš esu nuveikęs anksčiau. Aš žinojau, jog jis buvo teisus ir žinojau, kad daugiau nebegalėsiu nieko rimto nuveikti filosofijoje.“
1912 m. Liudvigas Vitgenšteinas įstojo į Kembridžo etikos mokslų klubą, įtakingą dėstytojų ir studentų filosofinių diskusijų grupę. Tų pat metų lapkričio 29 d. jis pristatė savo pirmąjį straipsnį – keturių minučių trukmės kalbą, apibrėžiančią filosofiją kaip „visus primityvius teiginius, kurie laikomi tiesa, nesant įrodymų ar įvairių tyrimų“. Šiuo požiūriu Vitgenšteinas pradėjo dominuoti visuomenėje, bei ypatinguose susitikimuose, skirtuose neeiliniams žmonėms. Dėstytojai juose nesilankydavo, tačiau visi žinojo, kad susitikimus organizuoja Vitgenšteinas. Tačiau ir jis turėjo galiausiai nustoti lankytis, kadangi 1930 m. pasirodė pranešimas, kad jis niekam nesuteikdavo galimybės pasisakyti. Filosofijos klubas tapo legendinis dėl 1946 m. spalio 25 d. įvykusio susitikimo Ričardo Breifveito (Richard Bratheweit) kambariuose, kur Vienos filosofas Karlas Poperis, kaip svečias buvo pakviestas sakyti kalbos. Poperio straipsnis vadinosi „Ar egzistuoja filosofinės problemos?“. Jame K. Poperis atskleidė savo negatyvų požiūrį į Vitgenšteiną, tvirtindamas, kad problemos filosofijoje yra tikros, o ne tik kalbinės mįslės. Nėra pakankamai detalios informacijos apie tai, kas įvyko vėliau, žinoma tik tiek, kad Vitgenšteinas įsiuto ir pradėjo grasinti karštu žarstekliu Poperiui bei reikalavo pateikti etikos taisyklės pavyzdį. Poperis pasiūlė vieną – „Negąsdinti atvykusiųjų su žarstekliais“ – tada Raselas liepė Vitgenšteinui nuleisti žarsteklį ir padėti į vietą. Tai buvo vienintelis kartas, kai trys garsiausi pasaulio filosofai buvo viename kambaryje. Buvo pranešta, kad susitikimas „neįprastai įkaito ir ginčų išvengti nepavyko“.
Džonas Meinardas Keinesis (J.M.Keynes) pakvietė Vitgenšteiną prisijungti prie Kembridžo Apaštalų, 1820 m. įsikūrusios elitinės slaptos bendruomenės, į kurią Raselas su Mūru įstojo dar būdami studentai. Bet Vitgenšteinui ten nepatiko ir jis lankėsi itin retai. Raselas nerimavo, kad Vitgenšteinas su savo literatūriniu protu, nesupras grupės humoro ar fakto, kad grupės nariai buvo įsimylėję vienas kitą. Lytonas Strachis (Lytton Strachey) 1912 m. gegužės 17 dieną pranešė Keinesui apie Apaštalų susitikimą, kuriame bus pristatytas Vitgenšteinas, vadindamas jį „Herr Sinckel-Winckel“.
1913–1920: Pirmasis pasaulinis karas ir Traktatas
Karlas Vitgenšteinas mirė 1913 m. sausio 20 d. Gavęs palikimą, Liudvigas tapo vienu iš turtingiausių žmonių Europoje. Dalį palikimo jis anonimiškai paaukojo austrų rašytojams bei aktoriams. Kiek vėliau, Vitgenšteinas pajuto, kad akademikų apsuptyje jis negali rasti atsakymų į svarbiausius jam klausimus, todėl 1913 m. pasitraukė į Skjoldeno kaimelį Norvegijoje, kur išsinuomavo dalį namo žiemai. Vėliau jis suvokė, kad tai buvo vienas iš produktyviausių laikotarpių jo gyvenime, kurio metu jis parašė Logiką (Logik) – garsiojo traktato pirmtaką.
Liudvigui primygtinai reikalaujant, Džordžas Mūras aplankė jį Norvegijoje 1914 m. Mūras užrašinėdavo Liudvigo mintis, šiam baisiai nirštant, jei tik jis padarydavo bent menkiausią klaidą. Grįžęs į Kembridžą, Mūras paprašė universiteto apsvarstyti Logikos, kaip tinkamo bakalauro laipsniui įgyti veikalo, priėmimą, tačiau šie atsisakė argumentuodami tuo, kad šis veikalas buvo netinkamas savo forma: neturėjo įvado bei komentarų. Vitgenšteinas įtūžo tai sužinojęs, nusiuntė Mūrui grėsmingą laišką ir nutraukė su juo ryšius.
Karinė tarnyba
1914 m. kilus Pirmajam pasauliniam karui, Liudvigas patyrė gilų sukrėtimą. Jis tapo savanoriu Austrijos – Vengrijos kariuomenėje, iš pradžių tarnavo laivyne, vėliau dirbo artilerijos dirbtuvėse. 1916 m. kovą jis buvo išsiųstas į frontą. Už veiksmus prieš Britanijos kariuomenę, Vitgenšteinas buvo apdovanotas ordinu už nuopelnus ir sulaukė daugybės pagyrų už drąsą, stiprybę bei didvyriškumą. 1918 m. gegužę jis tapo leitenantu. Už savo indėlį Austrijos kariniuose veiksmuose 1918 m. jis netgi pretendavo į aukščiausią garbės apdovanojimą Austrijos kariuomenėje, tačiau jo negavo. Viso karo metu jis vedė užrašus, kuriuose reguliariai užrašinėdavo filosofinius apmąstymus. Jie buvo labai svarbūs traktato užbaigimui.
Traktato užbaigimas
1918 m. vasarą Vitgenšteinas grįžo į savo šeimos vasarnamį Vienoje. Rugpjūčio mėnesį Traktatas buvo užbaigtas ir pateiktas leidėjams. Artimiausiu laikotarpiu Liudvigas patyrė daugybę skaudžių įvykių. Rugpjūčio 13 d. mirė jo dėdė. Spalio 25 d. jis sužinojo, kad leidėjai nusprendė nespausdinti jo veikalo, o 27 d. nusižudė brolis. Kiek vėliau, jis vėl buvo nusiųstas atgal į frontą, lapkričio 3 d. suimtas ir 9 mėnesius praleido kalėjime. 1919 m. rugpjūtį jis grįžo pas šeimą į Vieną. Liudvigas nusprendė padaryti du darbus: įstoti į mokytojų rengimo kolegiją ir tapti pradinių klasių mokytoju bei atsisakyti savo turto. 1914 m. jo paveldėtas turtas teikė jam 300 000 kronų pajamų per metus, o 1919 m. dėka investicijų Olandijoje bei Jungtinėse Amerikos Valstijose buvo vertas dar daugiau. Jis išdalino savo turtą broliams ir seserims.
Mokytojo darbas Austrijoje
1919 m. rugsėjo mėnesį, jis įstojo į mokytojų kolegiją Kundmanngase, Vienoje. Šeima žvelgė į tai skeptiškai, tačiau nusprendė nesikišti.