cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvių literatūra
Tarpukario literatūra
Prieš perdėtai rimtą literatūrą ėmė maištauti įvairių stilių eksperimentais susižavėjusių ir Kazio Binkio suorganizuotų lietuvių avangardistų būrelis – pats Binkis, Petras Tarulis, Salys Šemerys, Juozas Žlabys-Žengė, Juozas Tysliava, Teofilis Tilvytis, Antanas Rimydis, Butkų Juzė. Jauni bendraminčiai 1922 m. pradžioje išleido reklaminį laikraštį „Keturių vėjų pranašas“, o 1924–1928 m. – keturis žurnalo „Keturi vėjai“ numerius. Keturvėjininkai savo deklaracijose kritikavo tradicinius literatūros kanonus, maištavo prieš vyresniuosius lietuvių rašytojus, kandžiai parodijavo pripažintus klasikų kūrinius. Garbino jaunystę, veržlumą, vadavimąsi iš kaustančių mandagumo ir formos kanonų, valiūkiškai provokavo, maišydami aukštąjį ir žemąjį stilių. Keturvėjininkų manifesto šūkius geriausiai įprasmino Binkio eilėraščių knyga „Šimtas pavasarių“ (1923) ir Tarulio apsakymų rinkinys „Mėlynos kelnės“ (1927). Avangardizmo poetikos poreikį iš šalies patvirtino Jurgis Savickis, nepriklausęs Kauno keturvėjininkams („Šventadienio sonetai“ (1922) ir „Ties aukštu sostu“ (1928)).
Poezijoje ekspresionizmą ir simbolizmą jungė Leono Skabeikos eilėraščiai („Po juodo angelo sparnais“,1928). Keturvėjininkų maištą bandė pratęsti kairuoliškos pakraipos žurnalas „Trečias frontas“ (1930–1931), redaguotas Kosto Korsako ir Kazio Borutos, mažiau linkęs į formos eksperimentus, netrukus nukrypęs į ideologinę propagandą, politinę agitaciją. miniatiūra|180px|right|„Trečias frontas“, pirmas numeris
Avangardo sąjūdis sukūrė alternatyvą romantizmo-neoromantizmo tradicijai, gerokai išplėtė poetikos galimybes ir taip reikšmingai praturtino lietuvių literatūrą. Trečiojo dešimtmečio prozoje avangardo eksperimentai egzistavo greta psichologinio realizmo krypties pasakojimų, tęsiančių Žemaitės, Jono Biliūno tradicijas. Romano žanras dar nebuvo susiformavęs: epinio užmojo siužetą išplėsdavo eseistiniai ir publicistiniai intarpai, autoriaus svarstymai, įtaigūs išplėstiniai gamtos vaizdai (Vaižganto „Pragiedruliai“, 1918–1920). Antanas Vienuolis, ėmęsis stambiosios prozos, meniškai ir psichologiškai įtaigiai vaizdavo besikuriančios valstybės interesams priešingas visuomenės klases („Inteligentų palata“, 1922; „Vėžys“, 1925; „Prieš dieną“, 1925). Istorinio, satyrinio ar groteskinio romano atmainoms atsirasti prireiks dar dešimtmečio. Dominavo smulkioji proza – apsakymai, novelės. Šio žanro lyderis – Vincas Krėvė („Šiaudinė pastogė“, 1921–1922; „Raganius“, 1939).
Lėktuvo „Lituanica“ tragiškas skrydis per Atlantą tapo simboliniu lietuvių tautos istorijos įvykiu, kuris įkvėpė daugelį poetų, rašytojų, dailininkų, skulptorių, muzikų, teatro ir kino menininkų.
Trečiojo ir ketvirtojo dešimtmečių sandūroje poezijoje išryškėjo vėlyvojo neoromantizmo banga. Pirmąja šio svarbaus literatūrinio sąjūdžio kregžde galima laikyti debiutinį Salomėjos Nėries rinkinį „Anksti rytą“ (1927), kuris kritikus nustebino lakoniškumu ir skambumu. Neoromantizmas pristatytas naujuose leidiniuose „Pjūvis“ (1929–1931, red. Petras Juodelis), „Granitas“ (1930, red. Juozas Keliuotis), „Linija“ (1932, red. Stasys Anglickis), „Naujoji Romuva“ (red. Juozas Keliuotis). Tautinės vertybės buvo siejamos su europietišku modernizmu, avangardo pasiekimais, katalikiška pasaulėžiūra. „Naujoji Romuva“ priraukė jaunus neoromantikus, žymiausius intelektualus. Čia publikuota grožinė literatūra, vertimai, straipsniai, moderniosios dailės reprodukcijos, interviu, diskusijos prie apskritojo stalo. Žurnalas pasiekė ir išlaikė kultūriniam leidiniui neįtikėtinai didelį penkių tūkstančių egzempliorių tiražą. miniatiūra|180px|left|„[[Altorių šešėly“ – modernistinis romanas, sukurtas pagal vakarietiškas literatūrines tradicijas]]
Neoromantizmo poetika ryškiausiai atsiskleidė Jono Aisčio poezijos rinkiniuose „Eilėraščiai“ (1932), „Imago mortis“ (1934), „Intymios giesmės“ (1935), „Užgesę chimeros akys“ (valstybinė premija, 1937); Salomėjos Nėries rinkiniuose „Per lūžtantį ledą“ (1935), „Diemedžiu žydėsiu“ (valstybinė premija, 1938); Bernardo Brazdžionio rinkiniuose „Amžinas žydas“ (1931), „Krintančios žvaigždės“ (1933), „Ženklai ir stebuklai“ (1936), „Kunigaikščių miestas“ (valstybinė premija, 1939); Antano Miškinio rinkiniuose „Balta paukštė“ (1928), „Varnos prie plento“ (1935), poemų knygoje „Keturi miestai“ (1938). Nėris ir Aistis perėmė Binkio ištobulintą impresionistinę detalę, tautosakos stilizaciją derino su individualiu išgyvenimu, psichologiškai įtaigiai perteikė meilės jausmą, kūrė emocinės išpažinties, išskaidrintos leksikos, grakščių sintaksinių atkarpų, judraus vidinio muzikalumo kupiną eilėraštį. Miškinis tradicinę ir kartu modernią savo poeziją praturtino netikėtais miesto ir kaimo kontrastais, lyriškumo bei ironijos jungtimi, romantiškos jausenos ir kasdienės buities sandūromis. Jis žadino psichologinę įtampą perkeldamas herojinių baladžių situacijas į tarpukario epochą, siekė išreikšti konkretaus laikotarpio žmogaus pasaulėjautą, meilės lyrizmą, rūpestį Lietuva. Šiai kūrybai būdinga liaudies dainai artima ekspresija ir rimavimo eksperimentai. Prie neoromantizmo bangos nepritapo poetas Henrikas Radauskas, 1935 m. išleidęs pirmąjį eilėraščių rinkinį „Fontanas“. Radausko modernizmas, kaip ir Savickio prozoje, nebuvo susijęs su tautiškumu. Radauskas įgyvendino avangardistų šūkį eilėraštį „daryti“ remiantis eilėdaros taisyklėmis ir fonetinių sąskambių dėsniais, o ne kurti įkvėpimo valandą. Poetinis pasaulis čia yra pabrėžtinai dirbtinis: autorius ilgai derina proporcijas, šlifuoja eilėdarą, iš skirtingų sąvokų montuoja metaforas, ieško originalių palyginimų, netikėtų epitetų. Nors veiksmo vieta eilėraštyje neretai yra gamta, bet ji primena teatro sceną, o veikėjai – marionetes, su kuriomis autorius emociškai nesitapatina, tik žaidžia, kurdamas kartais graudžias, kartais ironiškas istorijas. Radauskas savaip pralenkė laiką. Kritikai nelabai perprato jo kūrybos principų novatoriškumo. Tik gerokai vėliau Radauskas buvo pripažintas didžiu poetu.
Prozoje neoromantizmas geriausiai išryškėjo Antano Vaičiulaičio ir Kazio Borutos kūryboje. Kauno universiteto auklėtinis Vaičiulaitis, persiėmęs prancūzų kultūros dvasia, savo knygose (romane „Valentina“, 1936, novelių rinkiniuose „Vakaras sargo namely“, 1932, „Vidudienis kaimo smuklėj“, 1933, „Pelkių takas“, 1939, apysakoje „Mūsų mažoji sesuo“, 1936) atsisako detalaus psichologizavimo, nuoseklios motyvacijos, herojiškų pozų, socialinių konfliktų, susitelkia į neskubrų pasakojimą, meilės ir harmonijos išgyvenimą, poetišką vaizdų slinktį, magišką visumos jutimą, herojų poelgius motyvuoja krikščioniškosios etikos principais. Kazys Boruta, nusivylęs kolektyvinėmis akcijomis, bet išlaikęs avangardinę aktyvizmo dvasią, savo eilėraščiuose realizavo laisvo žmogaus – neramaus lietuviško berno – viziją. Borutos romanuose „Mediniai stebuklai“ (1938) ir „Baltaragio malūnas“ (1945), kaip ir Vaičiulaičio kūryboje, svarbiausias komponentas – nuotaika, užkrečiantis pasakojimo tonas, grįstas ritminiu melodingumu. Boruta rašė modernų poetinį romaną, subtiliai stilizuodamas lietuvišką folklorą – mitus, padavimus, sakmes, pasakas.
Ketvirtajame dešimtmetyje suklestėjo lietuvių romanas, ligi tol buvęs antraeiliu žanru. Stiprų impulsą tam davė Vinco Mykolaičio-Putino autobiografiniu siužetu paremta knyga „Altorių šešėly“ (1932–1933), sukėlusi neregėtą susidomėjimą, ilgam tapusi romano etalonu. 1932 m. Ignas Šeinius išleido perredaguotą savo romaną „Kuprelis“ (prieš tai pasirodęs 1913 m. Amerikoje, kūrinys Lietuvoje buvo beveik nežinomas). Impresionistinio stiliaus atstovas Šeinius sukūrė hamsunišką meilės romaną ir lietuviško charakterio variantą, imponuojantį tikrumu. Antrąjį kūrybos pakilimą išgyvenantis Šeinius netrukus paskelbė visiškai priešingos stilistikos kūrinį – groteskinį mokslinį fantastinį romaną „Siegfried Immerselbe atsijaunina“ (1934), kuriame drąsiai demaskavo sparčiai kerojantį vokiečių nacionalizmą. miniatiūra|180px|right|[[Impresionizmas|Impresionistinio stiliaus atstovas I. Šeinius]]
Per vieną dešimtmetį Lietuvoje parašyti keli šimtai romanų. Vien 1935–1936 m. jų pasirodė daugiau nei keturiasdešimt. Gausioje stambiojoje prozoje vyravo realistinis psichologinis, socialinis, buitinis romanas. Minėtini Petro Cvirkos romanai „Žemė maitintoja“ (1935), „Meisteris ir sūnūs“ (1936), Jono Marcinkevičiaus „Benjaminas Kordušas“ (1937), Kazio Jankausko „Jaunystė prie traukinio“ (1936), Juozo Paukštelio „Pirmieji metai“ (1935) ir „Kaimynai“ (1939), Liudo Dovydėno „Broliai Domeikos“ (1936), Petronėlės Orintaitės „Daubiškės inteligentai“ (1937), Jurgio Jankaus „Egzaminai“ (1938) ir „Be krantų“ (1939), Juozo Grušo „Karjeristai“ (1935). Jų fone savitais charakteriais bei etnografinėmis detalėmis išsiskyrė Mažosios Lietuvos atstovės Ievos Simonaitytės romanai „Aukštujų Šimonių likimas“ (valstybinė premija, 1936), „Vilius Karalius“ (I d., 1939). Socialinius satyrinius romanus parašė Petras Cvirka („Frank Kruk“, 1934) ir Teofilis Tilvytis („Kelionė aplink stalą“, 1936). Istorinio romano tradiciją tęsė Kazio Puidos „Magnus Dux“ (1936) ir Fabijono Neveravičiaus „Blaškomos liepsnos“ (1936).
Per trumpą laiką lietuvių romanas išmėgino įvairią tematiką, stilistiką, sukūrė daug įdomių siužetų, psichologinių charakterių ir galėjo sėkmingai konkuruoti su šio žanro vertimais iš kitų kalbų, patenkinti išaugusias skaitytojų gretas ir išlavėjusį skonį. Didėjo knygų tiražai, gana sėkmingai plėtėsi knygynų ir bibliotekų tinklas, leidyklos spausdino geros poligrafinės kokybės knygas.
Labai dažnas lietuvių rašytojas, dailininkas, muzikas papildomai lavinosi Europoje, lietuviai dalyvaudavo tarptautiniuose renginiuose. Vyko natūralūs kultūriniai mainai, kuriuos nutraukė 1939 m. prasidėjęs Antrasis pasaulinis karas. Į Vilnių ėmė keltis valstybės institucijos, universiteto profesūra ir studentai, daug rašytojų čia atrado sau naujus namus. Tarp Lietuvos valstybingumo duobkasių, pasirašiusių prisijungimo prie SSRS sutartis ir tapusių naujosios administracijos valdininkais bei sovietinio režimo šaukliais, buvo nemažai talentingų, visuomenės gerbiamų rašytojų: Petras Cvirka, Antanas Venclova, Salomėja Nėris, Liudas Gira.
Pirmą kartą sukūrę savo tautinę valstybę lietuviai išgyveno didžiulį kūrybinį įkvėpimą, kuris leido per palyginti trumpą laiką priartėti prie europinio kultūros lygio. Tai patvirtino Nepriklausomybės epochoje išugdyta karta, savo kūrybines galias išskleidusi karo ir pokario metais dar iki 1950-ųjų: Antanas Škėma, Vytautas Mačernis, Alfonsas Nyka-Niliūnas, Julius Kaupas, Bronius Krivickas, Henrikas Nagys, Kazys Bradūnas ir kt.
Karo ir pokario metų literatūra
Kilus Antrajam pasauliniam karui, kurį Lietuvoje lydėjo dar ir žiaurūs pokario metai, pasirodė, kad griūva visos ankstesnės gyvenimo normos, įprastinės moralės ir žmogiškumo kategorijos. XX a. vidurio kūrybą, kuri ieškojo būdų paliudyti ir suprasti tai, kam buvo labai sunku rasti žodžių, galima pavadinti katastrofų literatūra. Kaip ir žmonės, literatūra atsidūrė tarp kraštutinių priešpriešų, tragiškų patirčių, baugių klausimų ir ateities nežinomybės. O kartu kaip niekad tapo reikalinga – atėjo toks laikas, kai poezijos, teatro ar muzikos daug kam prireikė kaip duonos, kad atsvertų sunkiai pakeliamą tikrovę. Karo metais literatūros kūrinių skaitymas padidėjo iki tarpukariu neregėto lygio – Maironio „Pavasario balsai“ išėjo 30 tūkst., Bernardo Brazdžionio „Per pasaulį keliauja žmogus“ – 10 tūkst. egzempliorių tiražu, o lietuviški pogrindiniai laikraščiai pasiekė 14 tūkst. tiražą (analogiškas skaitymo šuolis kartosis Sąjūdžio laikais). Lietuvių tauta nacių laikyta antrarūše, pasmerkta suvokietinimui arba masinei deportacijai, o lietuvių kalba šalia oficialios vokiečių turėjo tik laikinai „leistinos“ statusą. Nebebuvo jokių tarptautinių garantijų dėl Lietuvos ateities. Svarbiausi lietuvių kūrėjai suvokė atsakomybę – šiandien reikia saugoti, telkti naikinamą žmogiškumo prasmę ir teikti išlikimo orientyrus bendruomenei. miniatiūra|250px|right|[[Balys Sruoga|B. Sruogos muziejus (Kaunas)]]
Karo metais Lietuvoje susiformavo neginkluota antinacistinė rezistencija, tarp kurios tikslų kultūra ir švietimas užėmė labai reikšmingą vietą. Vienas svarbiausių, suvienijusių didelę visuomenės dalį, buvo išlaikyti Lietuvos švietimo sistemą, gimnazijas ir aukštąsias mokyklas – naciai jau 1941 m. rudenį buvo užsimoję visas jas uždaryti, o jaunimą išsiųsti dirbti reichui arba į frontą. Geležinė cenzūra lietuviškoms knygoms (nepraleidžiami net Maironio eilėraščiai, kuriuose neleistinai rašoma Lietuva, o ne Ostland, Nemunas, o ne „vokiečių upė Memel“) buvo apeinama paperkant cenzorius. Tokiu būdu išeidavo neišbraukyti klasikos leidimai ir kai kurie nauji kūriniai, o dalis, atkurtos „Sakalo“ leidyklos darbuotojams rizikuojant gyvybe – ir be cenzūros leidimo. Taip pasirodė svarbiausi rezistencinės poezijos tekstai – Mykolaičio-Putino rinkinys „Rūsčios dienos“, Brazdžionio „Iš sudužusio laivo“, „Šaukiu aš tautą“. Į nacių reikalavimą, kad Lietuvoje daugiausia būtų leidžiami vertimai iš vokiečių kalbos, neatsižvelgta. Be to, anot Brazdžionio, „per visus nacių okupacijos metus nebuvo išspaudinta nė viena mūsų rašytojo parašyta knyga, kur būtų garbinamas nacizmas – hitlerizmas ar fašizmas“. Priešingai, paskelbtuose ir nuorašais plitusiuose eilėraščiuose skambėjo įvykusios apokalipsės liudijimai, Biblijos parafrazės, laisvės pranašystės ir kaip niekad tikri kovos už žmogiškumą tonai. Ryškiausi Putino („Vivos plango, mortuos voco“, „Marche macabre“) ir Brazdžionio („Šaukiu aš tautą“, „Aš čia – gyva“) kūriniai, sujungę katastrofizmą ir tikėjimą, tapo klasikiniais, universaliais lietuvių dvasinio pasipriešinimo tekstais, persekiotais, nusirašinėtais ir atmintyje kartotais iki pat antrosios sovietinės okupacijos pabaigos.
Dvasinės rezistencijos atmosferoje karo metais brendo ir prabilo reikšminga jaunoji literatūros karta (vėliau, po karo, pavadinta žemininkais). Vytauto Mačernio, Kazio Bradūno, Henriko Nagio, Alfonso Nykos-Niliūno, Broniaus Krivicko, Mamerto Indriliūno, Pranės Aukštikalnytės, Eugenijaus Matuzevičiaus ir kitų kūryba jau tada buvo pastebėta ir išskirta kaip nauja lietuvių literatūros raidos pakopa. Jų pasaulėvoka jungė etninių šaknų jausmą ir gilų domėjimąsi Europos kultūra, troškimą kurti ir kelti sau aukštus reikalavimus. 1920–1924 m. gimusios kūrėjų kartos intelektualumas, ieškojimo aistra stebinanti: jiems atrodė būtina išmokti kuo daugiau kalbų – ypač prancūzų, vokiečių, rusų, anglų, italų, perskaityti kuo daugiau Europos literatūros, perprasti moderniąją filosofiją ir meną, kad lietuviškoji kūryba taptų universalesnė. Orientuojamasi į modernizmo aukštumas – ypač svarbūs Fiodoras Dostojevskis, Charles Baudelaire, Rainer Maria Rilke, Oskaras Milašius, filosofas Frydrichas Nyčė. Išeivijoje 1951 m. pasirodžius antologijai „Žemė“, jiems prigijo bendras žemininkų vardas. Deja, šių jaunų kūrėjų likimai paženklinti ankstyvomis žūtimis, partizanavimu, tremtimi, egzodu, priverstiniu nutilimu pokaryje. Paskutiniais metais prieš okupaciją šie kūrybingi žmonės susitiko Vytauto Didžiojo universitete, o 1940 m. su jauduliu persikėlė į senojo Vilniaus universiteto auditorijas. Universitete jau sklido naujos filosofinės krypties – egzistencializmo idėjos, išreiškusios modernaus žmogaus nerimą, jį kankinančius esminius gyvenimo klausimus, bet kartu kėlusios būtinybę atsilaikyti ribinių išbandymų, prievartos ir mirties akivaizdoje, siekti savo būties šioje žemėje pilnatvės. Vakarų Europos egzistencialistų mintis ir karo išaštrintus Europos kultūros apmąstymus šiems studentams perteikė originalūs filosofai, žymiausi to meto Lietuvos intelektualai – Antanas Maceina, Juozas Girnius, Levas Karsavinas, Vosylius Sezemanas, Juozas Keliuotis. miniatiūra|180px|right|Rašytojas, partizaninių kovų dalyvis [[Bronius Krivickas|B. Krivickas]]
Tačiau kurį laiką kitokia literatūra dar buvo kuriama ir Lietuvoje. Nuo pat Raudonosios armijos įžengimo Lietuvos miškuose prasidėjo ginkluotas pasipriešinimas okupacijai ir genocidui. Aktyvaus pasipriešinimo ir jo palaikymo mastai Lietuvoje buvo tokie dideli, kad sovietams su visa jų Antrąjį pasaulinį karą laimėjusia armija, saugumu ir vietiniais „naikintojais“ – stribais prireikė kone dešimties metų šiam frontui palaužti. Tarp partizanų atsidūrė literatų, akademinio jaunimo. Partizanų pogrindyje buvo sukurta ir spaudos leidyba – unikalus reiškinys, nes per visą laiką miškų bunkeriuose išėjo beveik 80 leidinių, kurių tiražai svyravo nuo kelių dešimčių iki keliasdešimties tūkstančių. Tokių leidinių redaktoriumi tapo 1945 m. į Biržų ir Pasvalio krašto miškus pasitraukęs poetas Bronius Krivickas. Jo eilėraščiuose išliko tikėjimas Biblijos žinia – menkas piemuo Dovydas, ginkluotas vien svaidykle, gali įveikti šarvuotą milžiną Galijotą, jeigu jo pusėje – tiesa. Suvokdami, kad kariniu požiūriu jų kova yra pasmerkta, partizanai siekė jos prasmę ir sudėtingą patirtį perduoti ateičiai autentiškais dienoraščių liudijimais, sukrečiančiais atsiminimais, naują lietuvių tautosakos klodą sukūrusiomis dainomis.
Literatūra Lietuvos TSR (1940 - 1990)
miniatiūra|250px|right|[[Salomėja Nėris|S. Nėris SSRS pašto ženkle]] Socialistinis realizmas puoselėjo konservatyvų estetinį skonį, didaktiškumą, atmetė avangardines, modernistines meno kryptis, o labiausiai buvo siekiama besąlygiško paklusnumo partijos politikai (partiškumo dogma). Kūrinio personažai galėjo klysti, tačiau galiausiai turėjo apsispręsti atlikti pareigą valstybei, aukoti savo asmeninį, šeiminį gyvenimą dėl visuomenės reikalų (kitaip būtų apibūdinti kaip „smulkiaburžuaziniai elementai“). Personažai be vidinio gyvenimo labiau panėšėjo į ideologines marionetes, negu į gyvus žmones. Prozoje buvo pageidaujamas didžiulės apimties romanas, šlovinantis šalies augimą, statybas, poezijoje dominavo himnas, odė, pakilaus tono žanrai. Poetai galėjo būti kritikuojami už meilės ar gamtos eilėraštį vien dėl to, kad jame aiškiai nematyti sovietinės ideologijos, o lyrinis „aš“ susitelkia ne į visuomeninius ar politinius rūpesčius, bet į savo vidinį pasaulį. Literatūra turėjo atlikti propagandos funkciją, todėl Stalino metais jokia kitokia literatūra buvo nepageidaujama ir nepriimtina. Lietuvių tautosaka paremtas Kazio Borutos romanas „Baltaragio malūnas“, pasirodęs 1945 m., buvo sutriuškintas oficialios kritikos, o po metų rašytoją pasodinus į kalėjimą pašalintas iš bibliotekų ir prekybos tinklo. Balys Sruoga buvo ilgai verčiamas taisyti autobiografinį romaną „Dievų miškas“, kuriame pasigendama tiesioginio fašizmo pasmerkimo, o pagrindiniam pasakotojui priekaištaujama, kad jis esą tesirūpina fiziologiniais reikalais ir herojiškai nekovoja su priešais. Sruoga, kaip ir daugelis to meto rašytojų, turėjo viešai pripažinti savo „klaidas“. Romanas buvo išleistas tik 1957 m. miniatiūra|180px|left|Literatūra iš Lietuvos įvairiomis progomis buvo pristatoma Maskvoje
Režimas mokėjo savo tikslams panaudoti autoritetą įgijusius rašytojus – kuo didesnis talentas atsidurdavo sovietinių kultūros prievaizdų akiratyje, tuo labiau jis buvo spaudžiamas kurti schematiškus, atvira propaganda dvelkiančius kūrinius. Net lietuvių literatūros klasikai neįstengė atsilaikyti prieš ideologinį diktatą: Antano Žukausko-Vienuolio „Puodžiūnkiemis“ (1952) ir Ievos Simonaitytės „Pikčiurnienė“ (1953) buvo aukštinami kaip pažangūs, idėjiškai reikšmingi romanai, smerkiantys „klasinius priešus“, ir tik nedaugelis žinojo, kad tai buvo cenzorių nurodymu keliskart perrašyti tekstai.
Kai daugelis rašytojų emigravo ar buvo represuoti, kai pirmaisiais pokario metais netikėtai mirė Stalino saulę „vežę“ Salomėja Nėris, Petras Cvirka, Liudas Gira, literatūros peizaže atsivėrė didžiulė dykynė. Visiems rašytojams teko privalomai mokytis marksizmo pagrindų, o į priešakines kūrėjų gretas iškilo ideologinio „sąmoningumo“ kursą išėjusi pokario komjaunuolių karta – Antanas Jonynas, Vladas Grybas, Vladas Mozūriūnas. Tarp poetų pamažu garsėjo kartu su 16-ąja lietuviškąja karių divizija iš fronto sugrįžęs Eduardas Mieželaitis, rašytojų susirinkimuose sulaukdavęs nuožmios kritikos dėl tariamo dekadentizmo. Privalomų temų repertuaras varžė žemininkų kartos poetą Eugenijų Matuzevičių. Iš gabesnių prozininkų minėtini Juozas Baltušis, Alfonsas Bieliauskas, Mykolas Sluckis, kurie vėliau, socrealizmo disciplinai švelnėjant, paskelbė meniškai vertingų kūrinių. Stalininiu laikotarpiu ypač nukentėjo dramaturgija. Oficialioji kritika teigė, kad socialistinis rašytojas neturi teisės juodinti darbo liaudies gyvenimo, atskleisti jo tamsiųjų pusių, nuomonių skirtumų. Drama be konfliktų pasidarė nevisavertė.
Rašytojas stalininio teroro metais neturėjo didelio pasirinkimo, susidūrė su griežta cenzūros sistema. Knygų leidybą prižiūrėjo ir galėjo veikti komunistų partijos svarbiausia institucija Centro komitetas, KGB ir tiesiogiai tam sukurta Vyriausioji valstybinių paslapčių spaudoje saugojimo valdyba prie SSRS Ministrų tarybos – Glavlitas. Knygos rankraštis pereidavo per leidyklos vadovybės, redaktorių rankas, tada patekdavo į Glavlitą, leidykla turėdavo įtraukti knygą į leidybos planus, kurie buvo tvirtinami Maskvoje, gauti teigiamus vidinių recenzentų atsiliepimus. Su neparankiu rašytoju susidoroti buvo galima ir už uždarų durų – darant psichologinį spaudimą (vadinamieji rašytojų „auklėjimai“), paliekant jį be darbo, nustatant honorarų dydį, nepublikuojant kūrybos, uždarant į psichiatrinę ligoninę ir panašiai. Šis sistemos nenuspėjamumas kėlė visa persmelkiančią baimę, ir leidyklas dažniausiai pasiekdavo tokios knygos, kur jau nebūdavo ką šalinti. Stalininiai metai išmokė rašytojus atsirinkti, ką reikia sakyti viešumoje, o ką pasilikti sau. Savicenzūra tapo nuolatine, sunkia, bet neišvengiama rašytojo būsena. miniatiūra|250px|right|[[Paulius Širvys|P. Širvio paminklas Dusetose]]
Po Stalino mirties (1953) prasidėjus „atšilimui“, rašytojai džiaugėsi iškovoję teisę nerašyti tik režimą „aptarnaujančios“ literatūros. Alfonso Maldonio, Algimanto Baltakio, Justino Marcinkevičiaus karta brendo stalininio laikotarpio dykvietėje (iš mokyklinių programų pašalinti visi „ideologiškai kenksmingi“ klasikai, „išvalytos“ viešosios bibliotekos, nutildyta vyresnioji kūrėjų karta), todėl iš pažiūros galėjo atrodyti ideologiškai patikimi, lojalūs komunistų partijai. Vis dėlto ir jie jautė dvasinę tuštumą, ieškojo patvaresnių vertybių, gręžėsi į tautosaką, ilgėjosi prieškarinio neoromantizmo, pasiekiamo iš vienintelio legalaus šaltinio – Nėries poezijos. Ši karta entuziastingai reagavo į staigų Mieželaičio pripažinimą (1962 m. už poemą „Žmogus“ jis apdovanotas prestižine Lenino premija), atidžiai įsiklausė į Pauliaus Širvio dainingus eilėraščius, kuriuose greta privalomų temų atsirado vietos intymiai išpažinčiai, meilės elegijoms, net aistroms ir bohemiškam siautuliui, nesiderinusiam su pavyzdingo sovietinio rašytojo įvaizdžiu.
Socialistinės literatūros kūrėjams įvertinti buvo pristeigta daugybė įvairaus rango premijų, garbės vardų (liaudies rašytojo, liaudies poeto, nusipelniusio kultūros veikėjo). Stalino premija pažymėta Salomėjos Nėries kūryba (po mirties, 1947), Teofilis Tilvytis už poemą „Usnynė“ (1951), Aleksandras Gudaitis-Guzevičius už romaną „Kalvio Ignoto teisybė“ (1951), Antanas Venclova už „Rinktinę“ (1952). Respublikinio masto literatūros premijų būta arti dvidešimties: Lietuvos TSR valstybinė premija (iki 1989 m. skirta 73 rašytojams ir literatūrologams), Žemaitės premija (už prozą kaimo tema, 1966), Prano Ziberto premija (už prozą apie darbininkus, 1972) ir kt. miniatiūra|250px|right|Savaitraštis „[[Literatūra ir menas“ (1978 m.)]]
Okupacijos ir tautos naikinimo akivaizdoje Lietuvoje instinktyviai buvo bandoma saugoti tautinę tapatybę ir istorinę atmintį. Nemažai rašytojų privalomą socrealistinį liaudiškumą, kuris buvo suprantamas kaip „menininko nušviečiamų klausimų svarbumas liaudžiai“, bandė interpretuoti kaip tautosakos, liaudies meno motyvus, simbolius.
Jaunesnė poetų karta siekė atverti socialistiniam realizmui visiškai svetimus folkloro bruožus – juoką, groteską (Sigitas Geda, Vytautas Bložė, Marcelijus Martinaitis). Mitologinių motyvų proza paneigė marksistinę linijinio ir progresinio laiko sampratą, priminė apie visai žmonijai ar atskiroms tautoms bendrą kolektyvinę pasąmonę. Žemdirbiška kultūra, žemės darbai tapo ritualais, kurie ir poetizuojami, ir apraudami kolektyvizacijos ir vienkiemių bei senųjų kaimų naikinimo akivaizdoje (Juozo Apučio, Romualdo Granausko proza). Buvo ir poetų, kuriems svetimas generacinis kolektyvizmas, kurie savo poetinę prigimtį bandė išreikšti gimtojo regiono tarme (Stasys Anglickis, Albinas Žukauskas). Sauliaus Tomo Kondroto prozoje baltų mitologija susipynė su universaliais mitais, priartėjo prie vakarietiško romano mitinio pasaulėvaizdžio, sudarė atsvarą racionaliam, totalitariniam mąstymui.
Sovietinei sistemai diegiant „komunizmo statytojo moralės kodeksą“, kultūra instinktyviai gynėsi, apeliuodama į istorinę tradiciją. Vis naujų rusifikacijos kampanijų akivaizdoje poetai kūrė himnus lietuvių kalbai, dramose, romanuose, poemose atgaivinta herojiškoji viduramžių Lietuvos istorija, dažnas spektaklis publikos suvoktas kaip uždraustų idėjų manifestacija. Vilniaus akademiniame dramos teatre aštuntajame dešimtmetyje pastatyta Justino Marcinkevičiaus draminė trilogija „Mindaugas, Mažvydas, Katedra“ tapo istorinės savimonės apoteoze. Spektakliuose ekstazę patirdavę žiūrovai dažnai net nepastebėdavo ten pat išsakytos antiklerikalinės kritikos, plakatinės personažų retorikos.
Maždaug nuo septintojo dešimtmečio Lietuvoje ėmė kurtis įvairios neformalios jaunimo grupės, kurios stengėsi susikurti nepriklausomą gyvenimo erdvę, gyventi taip, tarsi komunistinis režimas nė neegzistuotų. Katalikų bažnyčia, etnokultūrinis sąjūdis („Romuva“), jaunimo hipių judėjimas, menininkų bohema sudarė alternatyvias, nuo režimo iš dalies arba visiškai nepriklausomas bendruomenes. Totalitarinis režimas netoleruodavo tokių bendruomenių, jų kultūros. Bet koks autonomiškas veikimas savaime buvo sovietizmo kritika, nors specialiai to niekas galėjo ir nepabrėžti.
Lietuvoje vis daugiau pasirodė modernios, drąsios, improvizacijų laisve stebinančios literatūros. Geda, Martinaitis, Bložė domėjosi archajiškomis kultūromis, primityvizmu, giliaisiais lietuvių tautosakos lygmenimis. Tomas Venclova kūrė intelektualią poeziją ir dalyvavo negausiame politiniame pogrindyje, nepabūgo įsitraukti į Helsinkio grupę. Jonas Juškaitis vertė Rainerį Mariją Rilkę ir perėmė iš jo poezijos daug įvaizdžių bei intonacinių ypatumų, nebeslėpė susidomėjimo katalikiškuoju egzistencializmu. Judita Vaičiūnaitė nuo neoromantinio lyrizmo perėjo prie intelektualinės kultūros istorijos ir miesto erdvės refleksijos. Prozininkai Juozas Aputis, Bitė Vilimaitė, Jonas Mikelinskas, Romualdas Granauskas, Bronius Radzevičius didelį dėmesį skyrė vidiniam personažo gyvenimui. Net ir vyresnės kartos rašytojai tolo nuo jiems įprasto socialistinio realizmo šablonų, mėgino įvaldyti „sąmonės srauto“, „vidinio monologo“ techniką (Alfonso Bieliausko „Kauno romanas“, Mykolo Sluckio „Laiptai į dangų“), be užuolankų prabilo apie skaudžiausius pokario istorijos momentus (Jono Avyžiaus „Sodybų tuštėjimo metas“, Juozo Baltušio „Sakmė apie Juzą“). Egistencializmo idėjų atgarsiai literatūroje ir absurdo teatras buvo natūrali menininkų reakcija į sovietmečio sistemą ir stagnaciją. Ironijos, grotesko netrūko Juozo Erlicko, Stasio Jonausko, Vlado Šimkaus poezijoje, devintojo dešimtmečio Sauliaus Šaltenio apsakymuose.
Moderniosios literatūros proveržis nevyko be trukdžių. Moderniosios meno kryptys nebuvo priimtinos oficialiai. Visos laisvėjimo viltys žlugo 1968-aisiais numalšinus „Prahos pavasarį“. Kai 1972-aisiais Kaune po Romo Kalantos susideginimo į gatves plūstelėjo minios jaunimo, valdžia reagavo visu griežtumu. Uždaruose partiniuose posėdžiuose iškelta problema: kūrybinio jaunimo, pernelyg besidominčio Vakarų kultūra, perauklėti ir prisijaukinti nepavyko, jis ėmė veikti nepriklausomai ir jau įgijo skaitytojų palaikymą, tapo įtakinga intelektualine jėga, su kuria kovoti galima tik institucinėmis priemonėmis. Todėl 1972 m. buvo pašalinti „Literatūros ir meno“ bei „Nemuno“ redaktoriai, ilgametis grožinės literatūros leidyklos „Vaga“ direktorius Jonas Čekys. Nusitaikyta į moderniosios literatūros autorius, pirmiausia į poetus, painiose metaforose mėginant atpažinti užšifruotą antisovietinį kurstymą – išbarstomas jau anonsuotas ir knygynuose kaip signalinis egzempliorius pasirodęs Vytauto Bložės eilėraščių rinkinys „Preliudai“, neišleidžiama Tomo Venclovos parengta vertimų knyga „Choras“. Iš pasaulio poezijos, sulaikoma Juozo Apučio apysaka „Skruzdėlynas Prūsijoje“ bei Juditos Vaičiūnaitės eilėraščių rinkinys „Surūdijusi rožė“. Tačiau tais pačiais 1972 m. pasirodė ir labai svarbios poezijos knygos: Venclovos „Kalbos ženklas“, Gedos „26 rudens ir vasaros giesmės“, Vaičiūnaitės „Pakartojimai“, Juškaičio „Mėlyna žibutė apšvietė likimą“. Šios knygos viešai aštriai kritikuojamos, komplikuojasi visų šių autorių tolimesnis kūrybinis kelias.
Jaunesnė karta į literatūrą atėjo be privalomų reveransų valdžiai ir be socrealizmo ženklų. Sąstingio metu debiutavusiems jau ne tokia svarbi atrodė kaimo tematika – jie daugiausia skaitė Vakarų modernizmo autorius, domėjosi Rytų filosofija ir šiuolaikiniu menu (Onė Baliukonytė, Gražina Cieškaitė, Gintaras Patackas, Almis Grybauskas, Antanas A. Jonynas, Jurgis Kunčinas, Juozas Erlickas, Donaldas Kajokas, Kornelijus Platelis). Legaliai išleidžiamas šiai kartai svarbaus Henriko Radausko rinkinys. Devintojo dešimtmečio pradžioje oficialiai pripažįstama vyresnioji modernistų karta (Martinaitis, Geda, Bložė ir kt.), išauga jų knygų tiražai, jie patenka į literatūros istoriją, apdovanojami prestižinėmis premijomis.
Iš Sąjūdžio laikų spaudos akivaizdu, kad anuomet vienas įtaigiausių buvo vienybės ir solidarumo jausmas. Įvairių mitingų, koncertų metu scenoje galima buvo matyti vienu metu „Tautišką giesmę“ giedančius ekscentriškuosius pankus, partinius „mokslus“ ilgai krimtusius orius filosofus, buvusius disidentus. Devintojo dešimtmečio antrojoje pusėje prasidėjusiam tautiniam sąjūdžiui buvo reikalingas rašytojų sukauptas autoritetas. Rašytojai tapo mitingų oratoriais, visuomenės ir politikos analitikais. Į Sąjūdį įsitraukė rašytojai Vytautas Bubnys, Algimantas Čekuolis, Sigitas Geda, Alfonsas Maldonis, Justinas Marcinkevičius, Kazys Saja, Marcelijus Martinaitis, literatūrologė Meilė Lukšienė. Kitoje barikadų pusėje atsidūrė Juozas Baltušis, nespėjęs laiku persiorientuoti. Į Lietuvą 1989-aisiais grįžęs Bernardas Brazdžionis minių buvo sutiktas tarsi pranašas. Šiuo metu daugiausia dėmesio sulaukė publicistika, greta istorinių ir politinių klausimų svarstytos ekologinės problemos. Didelė dalis poezijos virto patoso kupina eiliuota publicistika.
Pasirodė pirmieji tremtinių, partizanų prisiminimai (svarbiausios knygos – Dalios Grinkevičiūtės „Lietuviai prie Laptevų jūros“ ir Juozo Lukšos-Daumanto „Partizanai“), kurių įtaiga pagrįsta ir naujais, totalitarinio režimo baisumą liudijančiais faktais, ir asmeninės išpažinties šokiruojančiu atvirumu. Memuarinė, dokumentinė literatūra užgožė beletristiką.
Išeivijos indėlis
miniatiūra|180px|right|Į gimtinę grįžęs [[Bernardas Brazdžionis|B. Brazdžionis buvo minių sutiktas tarsi pranašas]] Per Antrąjį pasaulinį karą, suvokdami neišvengiamą lemtį Sovietų Sąjungoje, į Vakarus surizikavo trauktis dauguma rašytojų, ten persikėlė lietuvių literatūros centras. Mūšiams pasibaigus Vokietijos „perkeltųjų asmenų“ stovyklose atsinaujino literatūros gyvenimas, o 1946 m. Tiubingene atkurta Lietuvių rašytojų draugija turėjo apie šimtą narių. Laisvos lietuvių literatūros gyvybę išeivijoje kūrė klasikai Krėvė, Vydūnas, Ignas Šeinius, Jurgis Savickis, viduriniosios kartos autoriai Jonas Aistis, Bernardas Brazdžionis, Antanas Vaičiulaitis, Henrikas Radauskas, karo metų jaunoji karta Nyka-Niliūnas, Bradūnas, Henrikas Nagys, Antanas Škėma, Marius Katiliškis, pagaliau jau Vakarų Europoje ir JAV debiutavę egzodo augintiniai Antanas Mackus, Liūnė Sutema, Kostas Ostrauskas ir daugelis kitų rašytojų. Apie 1950 m. kartu su pagrindine išeivių banga lietuvių literatūrinio gyvenimo centras persikėlė iš Vokietijos į JAV. Iki septintojo dešimtmečio tikroji kūrybos raida, visavertis tradicijų ir vakarietiško modernizmo tęsinys, originalumo proveržiai iš esmės vyks tik toje, nuo savo krašto atskirtoje, literatūros šakoje.
Manoma, kad apie septintojo dešimtmečio vidurį literatūros pajėgumas Lietuvoje ir išeivijoje tapo maždaug apylygis. Šeštajame dešimtmetyje buvo parašyti svarbiausi pokario išeivijos romanai: greta Katiliškio tradicinį lietuvišką kaimą įamžinusios „Užuovėjos“ (1952) ir tragiškos istorijos „Miškais ateina ruduo“ (1957) pirmiausia minėtina Antano Škėmos „Balta drobulė“ (1958) ir Birutės Pūkelevičiūtės „Aštuoni lapai“ (1956). Vyresnieji literatai užsiėmė atsiminimų ir dienoraščių rašymu, bandydami įprasminti praeitin nužengusią epochą (ypač išskirtini Mykolo Vaitkaus ir Jono Aisčio šio žanro pavyzdžiai). Vakarietišką stilistiką perėmė dramaturgija. Eksperimentinis absurdo teatras rodė lietuviško avangardo tradicijos, prasidėjusios kartu su „Keturių vėjų“ sąjūdžiu, gyvybingumą. Šios pašėlusios tradicijos įpėdiniu laikytinas ir Jurgis Mačiūnas, stereotipus laužančio „Fluxus“ sąjūdžio manifestų ir daugybės šokiruojančių akcijų įkvėpėjas, propagavęs nepriklausomą, anoniminį antimeną. Mačiūno idėjų „ambasadorius“ lietuvių literatūroje buvo poetas ir „filmininkas“ Jonas Mekas, siekęs poezijoje ir kine kraštutinio paprastumo.
Poezijoje greta jau išgarsėjusių žemininkų iškilo nužemintųjų, arba bežemių, karta. Gana gausi, bet tik dviem ryškesniais vardais išsiskyrusi kūrėjų grupė (be visose literatūros istorijose pirmiausiai minimų Algimanto Mackaus ir Liūnės Sutemos, dar jai priklauso Vitalija Bogutaitė, Danguolė Sadūnaitė, Marija Stankus-Saulaitė, Rimas Vėžys, Eglė Juodvalkė, Živilė Bilaišytė ir kt.). miniatiūra|180px|right|Rašytojas, disidentas [[Tomas Venclova|T. Venclova]]
Išeivijos literatūros kūrybinis potencialas metams bėgant senka, nes neatsiranda kūrybingų jaunimo pajėgų. Beveik neiškyla naujų vardų, išskyrus jau iš sovietinės Lietuvos emigravusius rašytojus: Izraelyje 1972 m. įsikūrusį prozininką Icchoką Merą bei 1977 m. į JAV atvykusį disidentą Tomą Venclovą.
Išeiviai buvo kategoriškai nusiteikę prieš bendradarbiavimą su oficialiąja LSSR rašytojų sąjunga ir prieš savo kūrybos perleidimą Lietuvoje. Kita vertus, sovietinėse literatūros istorijose, mokyklų vadovėliuose ir enciklopedijose išeivijos rašytojai kategoriškai ignoruoti, ypač jei jie būdavo paskelbę sovietinei propagandai prieštaraujančių kūrinių.
Tačiau Lietuvoje be didesnių kliūčių pasirodė jau pomirtinės Kėkšto, Juozo Tysliavos, Radausko, Mackaus poezijos rinktinės. 1970 m. pagaliau išmušė Mačernio, žemininkų kartos intelektualinio autoriteto, valanda – išleista jo rinktinė „Žmogaus apnuoginta širdis“. Pasirodė Jono Meko eilėraščių rinkinys (1971). Perleistas ir socialistinio realizmo autoritetui Baltušiui įspūdį padaręs Mariaus Katiliškio romanas „Miškais ateina ruduo“. Visos šios knygos tapdavo reikšmingais kultūrinio gyvenimo įvykiais, būdavo greitai išgraibstomos.
Šiuolaikinė literatūra
miniatiūra|180px|left|Atminimo lenta prie [[Sąjūdis|Sąjūdžio būstinės (Vilnius)]] Atkūrus Nepriklausomybę, lietuvių proza labai sparčiai keitėsi kiekybės, konceptualumo ir struktūros požiūriu – šis etapas nepalyginamas su jokiu kitu lietuvių literatūros gyvavimo tarpsniu. Prasidėjo ir džiugūs, ir skausmingi pokyčiai, nulemti totalitarizmo žlugimo. Jokių privalomų ideologinių apnašų neturinčias naujoves literatūroje skelbė Ričardo Gavelio „Nubaustieji“ (1987), Valdo Papievio „Ruduo provincijoje“ (1989), Jurgio Kunčino Vaizdas į mėnulį (1989), akinamai blykstelėjo debiutantų poezija ir novelistika: Aido Marčėno „Šulinys“ (1988), Rolando Rastausko „Albumas“ (1987), Jurgos Ivanauskaitės „Pakalnučių metai“ (1985), „Kaip užsiauginti baimę“ (1989), Danutės Kalinauskaitės „Išėjusi šviesa“ (1987). Juozo Apučio rinktinė „Gegužė ant nulūžusio beržo“ (1986) apdovanota Valstybine premija.
Pirmuosius metus galima apibūdinti kaip veržlų sprogimą, kuriam jau seniai buvo subręsta. Šis kaitos metas vadinamas įvairiai: atgimimo literatūra, dešimtojo dešimtmečio literatūra, pocenzūrine laisve, tradicijos baigtimi, nauju literatūros ciklu, kanonų subyrėjimu ir pan. „Dainuojančios revoliucijos“ metu gerai žinomos asmenybės pasuko į didžiąją politiką, dalyvavo Sajūdyje, ėjo į mitingų aikštes, suvažiavimus, piketus, demonstracijas, kalbėjo iš tribūnų, būrė tautą, rašė puikius publicistinius straipsnius (Justinas Marcinkevičius, Sigitas Geda, Marcelijus Martinaitis, Juozas Aputis, Kazys Saja ir kt.) Literatūros žmonės buvo matomi viešumoje, formavo intelektinį ir kultūrinį atgimimo bagažą, kelerius metus dominavo publicistika. Laikotarpiui būdinga kiekybinė gausa, ypatinga pagarba kultūroje dalyvaujantiems žmonėms. Entuziastingos bendruomenės dėmesį ypač prikaustydavo sakytinis rašytojų žodis.
Literatūroje stengtasi likviduoti baltas dėmes (publikuoti tremtinių, partizanų ir kitų rezistentų kūriniai), tekstai ištraukti iš archyvų (bibliotekose įkurtų vadinamųjų „specfondų“), plūstelėjo dokumentinė proza. Vien pokario rezistencijos ir tremties atsiminimų knygų 1988–2002 m. išleista per 500. Sumanytos dokumentinių, istorinių leidinių serijos bei tęstiniai leidiniai: „Tremties archyvas“, „Laisvės kovų archyvas“, „Genocidas ir rezistencija“. Išleistas enciklopedinis tremties ir kalinimo vietų žinynas ir kt. Gausiai publikuota po 1944 m. emigravusių išeivių kūryba, tautiečiai iš užjūrio siuntė pilnas dėžes ir pašto maišus knygų bibliotekoms, viešumoje vėl pradėjo funkcionuoti sovietmečiu į Vakarus pasitraukusių rašytojų pavardės (Tomo Venclovos, Icchoko Mero, Sauliaus Tomo Kondroto). Gimtinėje išeivijos poetas Bernardas Brazdžionis surinko pilnutėles sales ir aikštes klausytojų, o jo rinktinė „Poezijos pilnatis“ išėjo iki tol neregėtu 100 tūkstančių egzempliorių tiražu. Panaikinus sovietinę cenzūrą, pirmaisiais Nepriklausomybės metais išleistos Antano Vaičiulaičio, Mariaus Katiliškio, Kazio Bradūno, Henriko Nagio, Alfonso Nykos-Niliūno, Antano Škėmos, Tomo Venclovos, kritikų Rimvydo Šilbajorio, Vytauto Kavolio knygos, pasirodė emigracijos rašytojų autobiografijos ir interviu, išeivijos straipsnių rinkiniai.
Pasirodė sovietmečiu drausti veikalai, vadinami „kūriniais iš stalčiaus“. Du iš jų parašyti 1967 m. – tai Jono Mikelinsko romanas „Juodųjų eglių šalis“, atvirai vaizdavęs grėsmingą pokario metų atmosferą (publikuotas 1988) ir Juozo Apučio alegorinė apysaka apie sovietų okupuotus Rytprūsius „Skruzdėlynas Prūsijoje“ (1989). Rinkiniu „Gyvulėlių dainavimas“ išėjo prieš 30 metų sukurti Romualdo Granausko apsakymai, paskelbti anksčiau nepublikuoti Vytauto Bložės ir dar vieno kito poeto eilėraščiai.
Nepriklausomybę atgavusioje Lietuvoje literatūrinė bendruomenė ir atskiras kūrėjas sulaukė laiko, kai galima rašyti laisvai, kitaip, tuos rašymus taip pat laisvai interpretuoti. Ankstyvaisiais metais būta gana daug idealizmo, manyta, kad literatūra ir kūrėjai, būdami laisvi, entuziastingai plėtos nacionalinę kultūrą. Sovietmečio laikų oficioziniai autoriai keletą metų laikėsi kukliai pritilę. Buvo teigiama, kad literatūra gyvens normaliai, be jokių privilegijų, o jai padės tik talentas ir kūrėjo asmenybė. Išskirtinas Leonardo Gutausko romanas „Vilko dantų karoliai“, kuriame atvirai ir išradingai papasakota šeimos narių drama sovietinės okupacijos laikotarpiu. Pasak kritikų, kūryboje sveika truputį pažongliruoti seksu, obsceniškumu, žargonizmais – sovietmečio tabu dabar pasitarnausią kaip antausis konservatyviam davatkiškumui. Šią programą nedelsdami vykdė Herkus Kunčius, Juozas Erlickas, Ramūnas Kasparavičius ir kai kurie jaunesnės kartos rašytojai. Dekonstrukciniu užmoju pirmauja groteskus apie sovietinės tikrovės marazmą rašantis Herkus Kunčius (romanas-farsas „Nepagailėti Dušanskio“ (2006), kuriame komunistų partijos programa perrašoma kaip Evangelijos parodija). miniatiūra|250px|right|Rašytoja, keliautoja [[Jurga Ivanauskaitė|J. Ivanauskaitė]]
Antrasis periodas (1993–2000) pasižymėjo išcentrinėmis tendencijomis. Lietuvių rašytojai į naują politinę, socialinę, psichologinę ir estetinę lūžio situaciją reagavo nevienareikšmiškai – vieni skelbė nuosmukį, kiti puoselėjo idealistines iliuzijas, treti ramiai dirbo, o jaunoji karta bandė burtis į sambūrius ir skelbti naujas programas, bet galiausiai išsisklaidė kurti po vieną. Pakito visi žanrai ir jų hierarchija (poezija, romanas, novelė, esė, drama, memuarai) – vieni literatūros lauke užėmė naujas pozicijas, kiti prarado anksčiau turėtas. Laikai keitėsi pernelyg greitai. Maždaug iki 1994-ųjų kritikos akiratyje dar vyravo rimti kūriniai (bylojantys apie žmogui likimiškai svarbius dalykus), kurie dabar vadinami elitiniais, bet rinka labai greitai perėmė iniciatyvą ir pradėjo diktuoti sąlygas. Rašytojai jautėsi vis labiau nureikšminti (mažėjo tiražai, honorarai, skaitytojų, žiniasklaidos, rėmėjų dėmesys meninei kūrybai). Dėmesį nuo rašytojų „nutraukia“ atsivėrę kitos laisvo gyvenimo galimybės: gausėjanti periodika ir įdomių neliteratūrinių knygų leidyba, debatų įvairiais politiniais ir ekonominiais klausimais reikmė, išsiplėtęs medijų vaidmuo, interneto skverbtis, legalizuotos pramogos, kelionės ir t. t. Toks persigrupavimas daug kam buvo netikėtas ir dramatiškai išgyvenamas, todėl 1993–1997 m. daug kalbėta apie literatūros krizę. Buvo teigiama, kad vyko rimtosios kultūros genocidas. Pasak Ričardo Gavelio, „Tais laikais žmonės išties skendėjo nežinioje, nes jų pasaulis pernelyg spėriai keitėsi“.
miniatiūra|250px|left|Nuotykių romanų, vaizduojančių Lietuvos senovę, serijos „[[Skomantas (rašytojas)|Skomantas“ sumanytojas Kazys Almenas]] Ėmė kurtis naujos lietuvių literatūros tendencijos: miestiškojo mentaliteto stiprėjimas, poezijos delyrizacija, daiktiškėjimas, emocingas atsisveikinimas su sovietmečiu, rašytojų moterų aktyvumas, kūno ir jusliškumo prioritetas, žanrų ribų nykimas; esė iškilimas, žurnalistinio romano atsiradimas, nauja emigracinės literatūros banga, populiariosios kultūros invazija ir kt. XX a. dešimtajame dešimtmetyje labiausiai pastebima, skaitoma Jurgos Ivanauskaitės, Ričardo Gavelio, Jurgio Kunčino kūryba, apie ją daugiausia diskutuojama. Aistringiausias postmodernistas – Herkus Kunčius. Sigitas Parulskis – intelektualios esė pradininkas. Justinas Marcinkevičius, Marcelijus Martinaitis, Romualdas Granauskas, Juozas Aputis, Leonardas Gutauskas reprezentavo atsinaujinančią klasiką. Bitė Vilimaitė, Vanda Juknaitė, Renata Šerelytė – moterų kūrėjų atstovės, atjautos vaikams puoselėtojos. Petras Dirgėla – naujų raiškos būdų tautinės savasties esmei įvaizdinti, valstybingumo savimonei formuoti ieškotojas, lietuviško epo autorius. Visi jie neatsisako aukštojo meno orbitos.
Miestiškojo mentaliteto susiformavimas laikomas vienu svarbiausių lietuvių prozos atsinaujinimo veiksnių (Ričardo Gavelio Vilniaus ciklo romanai, ypač „Vilniaus pokeris“, 1989). Jurga Ivanauskaitė ilgai buvo skaitomiausių ir populiariausių lietuvių literatūros tekstų kūrėja. Ji išradingai kūrė ir savo pačios legendą (keliavo po Rytų šalis, keliones aprašė kaip dvasinių ieškojimų piligrimystę, studijavo budizmą, kovojo už Tibeto laisvę, iliustravo savo knygas). Rašytoja daugelyje savo romanų balansuoja tarp elitinės ir populiariosios literatūros. Tai, kad Ivanauskaitės indėlis į grožinę ir dokumentinę bei kelionių literatūrą yra visuotinai pripažintas, patvirtino Nacionalinės premijos suteikimas. Jurgio Kunčino romanai į lietuvių prozą įnešė bohemiško siausmo, išlaisvino juslių kalbą. Lietuvių literatūra įgavo daugiau kritiškumo, ironijos, humoro, žaismo. Gintaras Beresnevičius apibūdino „lietuvišką būklę“ kaip pastovią Rūpintojėlio būseną.
Nebeliko tradicinės kaimo ir miesto priešpriešos, kuri buvo labai akcentuojama sovietmečiu. Atsisveikinta su agrarine kultūra, nes užaugo naujos kartos su visiškai kitokia gyvenimo patirtimi, susiformavo urbanistinis mentalitetas. Ėmė plėtotis istorinė proza, ypač padaugėjo romanų iš LDK laikotarpio, kuriuose analizuojamas neišsipildęs Lietuvos likimas. Jaunimui sukurta „Skomanto“ nuotykinių kūrinių serija apie tolimą Lietuvos praeitį (1993 m. seriją sumanė rašytojas Kazys Almenas). Petro Dirgėlos istoriosofinės prozos kulminacija – monumentali keturių tomų (14 knygų) „Karalystė. Žemės keleivių epas“ (1997–2004). miniatiūra|180px|right|[[Sigitas Parulskis|S. Parulskis – intelektualios esė pradininkas]]
Trečiasis periodas šiuolaikinėje literatūroje prasideda naujuoju tūkstantmečiu, jam būdingas rinkodaros mechanizmų įsigalėjimas: pasikeitė knygų leidybos, platinimo ir reklamavimo mastai. Literatūra išgyveno neregėtos įvairovės tarpsnį, visi žanrai vystėsi ir transformavosi, vieni tapo lyderiaujančiais, kiti pasitraukė į nuošalę. Griežto žanro kanonas nebėra paklausus (smuko novelės, soneto, romano prestižas, bet ypač suklestėjo esė, suaktyvėjo moterų rašymas, išryškėjo feministinės gairės). Etapine knyga, įtvirtinančia ir apibendrinančia moterų kūrybą, laikytinas profesorės Viktorijos Daujotytės veikalas „Parašyta moterų“ (2001) – rašančių moterų literatūros istorija. Įsitvirtino žurnalistinis romanas ir iškilo nauja emigracinės literatūros banga, sumažėjo poezijos skaitomumas (sėkmingi poetai patraukė į prozos barus, ėmė rašyti romanus ir esė: Sigitas Parulskis, Donaldas Kajokas, Kęstutis Navakas, Gintaras Grajauskas, Rolandas Rastauskas, Markas Zingeris, Dovilė Zelčiūtė ir kt.).
Šiuolaikinė poezija
Neoavangardizmo, siurrealizmo, ekspresionizmo variantai pasirodo Dariaus Šimonio, Dainiaus Gintalo, Tomo S. Butkaus, Mindaugo Valiuko, Mariaus Buroko, Agnės Žagrakalytės, Gyčio Norvilo, Aušros Kaziliūnaitės poezijoje. Žodžio, garso ir daiktų junginiais poezijos sampratą provokuoja Benediktas Januševičius („0+6“ (2006), „Kiškis kiškiškai kiškena“ (2008). Sigito Parulskio avangardizmas laužo ne tik ir ne tiek poezijos tradiciją, kiek apskritai mąstymo stereotipus, klišes.
Poetai postmodernistai: Arūnas Spraunius, Neringa Abrutytė. Neoklasicizmo estetiką varijuojančią poezijos ryškiausias atstovas – Kornelijus Platelis. Poeziją be avangardo dekonstrukcijos ir postmodernios ironijos sėkmingai kuria Rimvydas Stankevičius, jo kūrybą galima priskirti „naujajam romantizmui“. Aido Marčėno kūryboje dera įvairūs elementai: muzikalumas, skaidrumas, frazės grynumas ir gatvės, kasdienybės kalba, klasikiniai Henriko Radausko, Tomo Venclovos naudojami įvaizdžiai ir vartotojiškos kultūros ženklai. Postmodernizmas legalizuoja tokį srovių ir stilių maišymą (neoromantizmas, postklasicizmas, siurrealizmas ir kt.), tačiau jam svetimas etinis ir estetinis hierarchijos jausmas, poeto reikšmės, išskirtinumo suvokimas, kuris aiškiai jaučiamas Marčėno kūryboje.