cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karl Carstens
Biografija
Reikšmingiausias Karstenso konstitucinis sprendimas buvo Bundestago paleidimas po sąmoningai surengto nepasitikėjimo votumo kancleriu H. Koliu 1982–1983. Nors ir parlamento nariai ginčijo Prezidento sprendimą Konstituciniame Teisme, tačiau šis sprendimą patvirtino, priimdamas vad. Karstenso nutarimą (vok. Carstens’ Entscheidung), dėl kurio vėliau kilo ginčų ir abejonių.
Tautos atmintyje Karstensas įstrigo dėl savo pomėgio keliauti pėsčiomis; jis išvaikščiojo kone visą Vokietiją. Keliones pėsčiomis kartu išnaudojo ir susitikimams su žmonėmis. Jie netgi lydėdavo Prezidentą tam tikrą kelionės atkarpą, su kuo Karstensas mielai sutikdavo. Antrajai kadencijai pretenduoti atsisakė dėl amžiaus (70 m.).
Zagorodnojė (Navinynai)
Zagorodnojė (,, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Černiachovsko miesto gyvenvietės dalis.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės, 1405 m. minimas Nawenynen kaimas. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas. 1947–2008 m. Berežkovskojės apylinkės kaimas.
Geiša
thumb| Geiša (jap. 芸者 geisha – „menininkė“, tiksliau gei – menas + sha – žmogus) – japonų tradicinė artistė, linksminanti savo svečius šokiu, dainavimu, arbatos ceremonija, išmokyta gražaus elgesio, svetimų kalbų. Besimokanti geiša Tokijuje vadinama han'gyoku (半玉), Kiote – maiko (舞妓, šokėja).
Geišų kultūros centrais yra Tokijas, Osaka ir Kiotas, kur jos atsirado XVII amžiuje. Kiote yra keletas vadinamųjų hanamači (花街 – „gėlių kvartalas“; hana taip pat yra eufemizmas, naudojamas prostitutėms apibūdinti). Šiuose malonumų kvartaluose pagal seną tradiciją okijose (moteriškose didelėse šeimose) gyvena geišos.
Tradiciškai geiša mokoma nuo pat vaikystės. Geišų namai mažas mergaites nuperka iš skurdžiai gyvenančių šeimų, jas užaugina ir išmoko geišų meno. Vaikystėje geišos dirba tarnaitėmis, padeda vyriausiai namų geišai - taip jos iš dalies moka už išlaikymą ir išmokslinimą. Šią mokymo formą suformavo tradicijos iš senų laikų ir ji vis dar egzistuoja Japonijoje. Dažniausiai šis mokymas trunka daugelį metų.
Nuo jaunų dienų geišos pradedamos mokyti įvairių menų, tokių, kaip grojimas muzikos instrumentais bei tradicinių formų dainavimas, tradicinių šokių, arbatos ruošimo ceremonijos, puokščių darymo menas (ikebana), poezijos ir literatūros. Stebėdamos ir padėdamos vyriausiajai namų geišai, jos įgyja patirties pasirenkant, derinant ir nešiojant prabangius kimono. Taip pat išmoksta įvairių žaidimų, bendravimo meno ir įgyja įgūdžių, reikalingų bendraujant su klientais.
Nuo pat geišų meno mokymosi pradžios būsimosios geišos (maiko) lydi vyriausiąją namų geišą į arbatos namus, vakarėlius ir banketus, iš geišos darbo aplinkos. Šis tradicinis mokymo metodas taikomas nebe visada, kadangi šiais laikais moterys, norinčios tapti geišomis, pradeda mokytis būdamos vyresnės.
Anksčiau labai jaunos mergaitės būdavo atvestos arba parduodamos geišų namams. Dabar geišos pačios savanoriškai pasirenka šį kelią.
Juozapas Kukta
Juozapas Kukta (1873 m. lapkričio 3 d. Trakiniuose (dab. Anykščių raj.) – 1942 m. birželio 16 d. Kaune) – vyskupas, visuomenininkas, lietuvybės puoselėtojas. Palaidotas Kaišiadorių Kristaus Atsimainymo katedroje.
Biografija
Tėvai – pasiturintys ūkininkai.
Pasimokęs namuose, išvyko į Vilnių pas dėdę Martyną Kuktą, vieną pirmųjų lietuvių spaustuvininkų. Mokydamasis privačiai baigė vidurinį mokslą.
Būdamas 18 m., įstojo į Vilniaus kunigų seminariją. Ją baigęs 1895–1899 m. mokėsi Peterburgo dvasinėje akademijoje. 1898 m. įšvęstas į kunigus, 1899 m. gavo teologijos magistro laipsnį ir paskirtas į Vilnių. 1899–1901 m.- Švč. Trejybės – Aušros vartų bažnyčios vikaras.
Vilniaus lietuviams katalikams atgavus Šv. Mikalojaus bažnyčią, Juozapas Kukta 1901–1906 m. buvo jos klebonas. Bažnyčioje buvo lietuviškos spaudos slėptuvė. Čia pradėjo laikyti pamaldas lietuvių kalba, subūrė lietuvių giedotojų bažnytinį chorą. Bažnyčia tapo lietuvybės centru Vilniuje.
Karl Unterkircher
200px|right|thumb|Karlas Unterkircheris Karlas Unterkircheris (Karl Unterkircher, 1970 m. rugpjūčio 27 – 2008 m. liepos 15) – italų alpinistas. 2004 m. Jis tapo pirmuoju žmogumi, tais pačiais metais be papildomo deguonies įkopusiu į dvi aukščiausias pasaulio viršūnes – Everestą ir K2, o 2007 m. iki tol neįveiktu maršrutu šiaurine siena įkopė į Gašerbrumo II viršūnę. Unterkircheris žuvo 2008 m. kopdamas į Nanga Parbato viršūnę Pakistane.
Niujorko gaujos
Niujorko gaujos – 2002 m. JAV fiktyvi epinė istorinė kriminalinė drama, kurios veiksmas klostosi XIX a. vid. Žemutinio Manhatano Faiv Pointso (Five Points) rajone. Filmą režisavo Martin Scorsese, o scenarijų parašė Jay Cocks, Steven Zaillian ir Kenneth Lonergan, įkvėpti 1928 m. nefiktyvios Herbert Asbury knygos „Niujorko gaujos“. Filmas pastatytas Romoje įsikūrusioje studijoje „Cinecittà“ ir išleistas „Miramax Films“.
Filmo veiksmas prasideda 1846 m., bet greitai peršokama į 1862-uosius. Dvi pagrindinės problemos Niujorke šios eros metu buvo airių imigracija ir federalinės vyriausybės įvykdytas priešų sutriuškinimas dar tebevykstančio pilietinio karo metu. Veiksmas telkiasi aplink nusikalstamos grupuotės bosą Bilą „Skerdiką“ Katingą (Daniel Day-Lewis) ir įtakingą politinį veikėją Tvydą (Jim Broadbent). Filmo kulminacijoje įvykstantis susigrūmimas tarp Katingo vadovaujamos grupuotės ir protagonisto Amsterdamo Veilono (Leonardo DiCaprio) bei jo sąjungininkų atitinka 1863 m. Niujorko riaušes, kilusias dėl šaukimo į kariuomenę pasipiktinimu.
Siužetas
1846-ieji. Žemutinio Manhateno Faiv Poinsto rajone susiremia dvi gaujos, Bilo „Skerdiko“ Katingo vedami „vietiniai“ (gimę JAV) ir neseniai atvykę airių katalikų imigrantai, žinomi kaip Pastipę triušiai. Kruvinos skerdynės pasibaigia, kuomet Katingas nužudo airių lyderį, „kunigą“ Veiloną. Veilono sūnus atsiduria Helgeito našlaičių namuose.
Amsterdamas Veilonas sugrįžta 1862 m. Jis sužino, kad kai kurie buvę Pastipusių triušių nariai dabar dirba Katingui. Veilonas pamažu prasimuša į Katingo grupuotės viršūnę ir sužino, kad kiekvienais metais, vasario 16 d., Katingas sukviečia miestelėnus atšvęsti pergalės prieš Pastipusius triušius. Siekdamas keršto, Amsterdamas ruošiasi nužudyti Katingą šios ceremonijos metu. Maždaug tuo metu jis susipažįsta su sėkminga vagile Džene Everdyn, bet jo jausmai greitai prislopsta, kai jis sužino, kad ji buvo Katingo globotinė ir dar tebejaučia jam jausmus. Amsterdamas prisijungia prie boso Tvydo imperijos.
Peilių mėtymo pasirodymo metu, Amsterdamas nusviedžia peilį į Katingą, bet šis jį atmuša savuoju ir atšokęs peilis susminga Amsterdamui į pilvą. Miniai triukšmingai džiūgaujant Katingas apdaužo Amsterdamą, bet palieka jį gyvą bei įteikia jam prisiminimą – išdegina peiliu vieną jo skruostų.
Prasideda riaušės. Sąjungos kareiviai įsiveržia į miestą sutramdyti riaušininkų. Aplinkui griaudėjant sprogimams Katingo ir Amsterdamo gaujos spėja apsikeisti keliais smūgiais iki kol juos nubloškia sprogimas. Atsipeikėjęs, Katingas pamato, kad į jį pataikė skeveldra. Amsterdamas pasmeigia Katingą ir šis miršta.
Katingas palaidojamas Brukline. Dženė ir Amsterdamas kartu išvyksta iš miesto.
Aktoriai
ir kt.
Vabalninkas
Vabalninkas – miestas Biržų rajono savivaldybėje, 26 km į pietus nuo Biržų. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Vabalninko Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia (pastatyta 1817 m.; su varpine), yra B. Sruogos vidurinė mokykla, biblioteka (nuo 1937 m.; su muziejumi), krašto muziejus (įkurtas 1995 m., nuo 2005 m. Biržų krašto „Sėlos“ muziejaus filialas), paštas. Miestelio centre stovi skulptoriaus skulptūra „Svajonė“ (autorius Rytas Belevičius, įvaizdžiu pasirinktas biblinis karalius Dovydas), centrinėje aikštėje pastatytas medinis stulpas su išraižytais Vabalninko valsčiuje gimusio poeto Jono Strielkūno eilėraščio žodžiais, stovi paminklinis akmuo pokario rezistencijos kovų dalyviams. Yra žydų kapinės.
thumb|left|Sinagoga „Beit Midrash“
Etimologija
thumb|left|[[Vabala|Vabalos upelis, suteikęs miestui vardą]]
Miesto pavadinimas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Vabalos upės, su priesaga ir galūne -ninkas. Dar iki XX a. tarpukario gyvavo pavadinimo lytis Vabalninkai.
Geografija
Mūšos-Nemunėlio žemumoje. Šiauriniu pakraščiu teka Vabala, kuri Vakaruose įteka į Tatulą, į vakarus nuo miesto prie kelio link Panevėžio žaliuoja Vabalninko šilas.
Istorija
thumb|left|250px|Vabalninkas (Wobolniki) pavaizduotas [[1706 m. Livonijos ir Kuršo žemėlapis|1706 m. Livonijos ir Kuršo žemėlapyje]]
Į pietus nuo miesto, prie Musės upelio yra V–XII a. senkapis, vadinamas Milžinkapiais, tyrinėtas 1975 m.
Vabalninko kaimas istoriniuose šaltiniuose minimas nuo 1554 m., Vabalninko dvaras – 1555 m. 1593 m. Varšuvos seimas pavedė Vabalninką karaliaus Žygimanto III žmonai Onai Austrei. 1617 m. pastatyta pirmoji medinė Vabalninko bažnyčia. LDK pakanclerio Jeronimo Valavičiaus rūpesčiu įkurta Vabalninko katalikų parapija, prie jos įkurta mokykla. Nuo 1618 m. Vabalninkas vadinamas miesteliu, 1619 m. Vabalninkui suteikta privilegija rengti turgų.
1625 m. Vabalninką paėmė švedai, miestelis nukentėjo nuo maro epidemijos. 1639 m. istorijos šaltiniuose paminėta Vabalninko parapijos mokykla. 1644 m. Vabalninko miestelėnams leista patiems daryti ir pardavinėti naminį alų. 1667 m. Vabalninkui pakartotinai patvirtinta teisė turėti turgų. Nuo XVII a. gyveno daug žydų, buvo sinagoga.
1696 m. sudegė pirmoji medinė Vabalninko bažnyčia, o 1698 m. ir visą Vabalninką ištiko pirmasis istorijos šaltiniuose minimas gaisras. 1714 m. Vabalninke pastatyta nauja medinė bažnyčia, ją vizitavęs kanauninkas Ancuta savo pranešime rašo, kad Vabalninke mokykla dar yra ir mokytojas, bet visai nebėra vaikų, nors mokytojas algą tebegauna. 1729 m. Vabalninką ištiko antrasis istorijos šaltiniuose minimas gaisras, kurio metu sudegė ir bažnyčia. 1734 m. Vabalninke pastatyta nauja medinė bažnyčia.
1775 m. Vabalninkui pripažintos Magdeburgo teisės, jis vadinamas laisvuoju miestu. Bet 1776 m. Magdeburgo teisės Lietuvoje buvo paliktos tik Vilniui, Kaunui ir Trakams, jų neteko ir Vabalninkas. 1789 m. istorijos šaltiniuose Vabalninkas vėl vadinamas laisvuoju miestu. 1777 m. Vabalninke pastatyta nauja parapijos mokykla, joje mokėsi 10 bajorų ir 30 ūkininkų bei miestelėnų vaikų. 1792 m. balandžio 26 d. Ldk Stanislovas Augustas Poniatovskis Vabalninkui pakartotinai suteikė miesto teises ir patvirtino herbą.
1831 m. kovo 23-25 d. norą dalyvauti 1831 m. sukilime pareiškė 244 Vabalninko parapijos valstiečiai. 1834 m. Vabalninką ištiko ketvirtasis istorijos šaltiniuose paminėtas gaisras. 1851 m. įsteigta valdinė Vabalninko pradinė mokykla. 1860 m. Vabalninke surašyta bažnyčia, mokykla, 2 sinagogos, 2 špitolės seneliams, alaus bravoras, malūnas, 7 krautuvės, valsčiaus įstaiga ir antstolio raštinė. 1869 m. rugsėjo 25 d. Dorpato universiteto auklėtinis provizorius Vasilijus Bodendorfas Vabalninke atidarė vaistinę.
1875 m. įsteigta Vabalninko miestelėnų taryba, 1879 m. įsteigtas taupomasis skolinamasis bankelis. 1883 m. Vabalninke įsteigtas paštas, bet tais pat metais Vabalninką ištiko penktasis, o 1884 m. ir šeštasis istorijos šaltiniuose paminėtas gaisras. 1890 m. Vabalninke įkurtas choras (vadovas Juozas Naujalis), o bažnyčioje Juozo Naujalio rūpesčiu pastatyti vargonai (meistras Juozapas Radavičius), kurie turi 32 balsus (registrus) ir yra antri pagal dydį tarp Lietuvos istorinių vargonų (po Kauno Arkikatedroje Bazilikoje taip pat Juozapo Radavičiaus pastatytų vargonų). Vargonų istorikų ir specialistų Vabalninko vargonai vertinami kaip ypač profesionalaus darbo instrumentas bei kaip vertingas kultūros ir technikos paveldas. 1892 m. Vabalninke įsteigta valsčiaus ligoninė. XIX a. Vabalninkas – miestelis, viensėdis ir ferma Panevėžio apskrities Čypėnų valsčiuje.
1907 m. Vabalninko mokyklai paskirtas pirmasis mokytojas lietuvis. 1907 m. įkurtas vienas pirmųjų valstiečių galvijų kontrolės ratelis. 1908 m. Vabalninke įsteigta valdinė mergaičių pradinė mokykla, įkurtas Lietuvos katalikių moterų draugijos skyrius. I pasaulinio karo metais didžioji miestelio dalis vėl sudegė.
Po Antrojo pasaulinio karo, Sovietų okupacijos metu Vabalninko apylinkėse veikė Vyčio apygardos Pilėnų tėvūnijos partizanai. 1950 m. Vabalninkui suteiktos miesto teisės. 1997 m. patvirtintas naujasis Vabalninko herbas ir vėliava.
Ekonomika
1860 m. Vabalninke buvo 3 odos dirbtuvės, alaus bravoras, malūnas, 7 krautuvės. Tarpukariu įsteigta pieninė, 1932–1942 m. Vabalninko Pieno perdirbimo bendrovė, 1947–1969 m. Vabalninko sviesto gamykla. 1948 m. įkurta žemės ūkio mokykla, nuo 1955 m. Vabalninko tarybinis ūkis-technikumas, nuo 1991 m.- žemės ūkio mokykla, nuo 2011 m. - Biržų technologijų ir verslo mokymo centro Vabalninko skyrius. 1944–1948 m. veikė valstybinis malūnas, 1951–1956 m. artelė „Spartuolis“, 1956–1960 m. Vabalninko TSO „Spartuolis“. 1945–1996 m. veikė Vabalninko vartotojų kooperatyvas, 1950–1954 m. Vabalninko rajono Vabalninko linų paruošų skyrius. Sovietmečiu veikė „Lelijos“ gamybinio susivienijimo siuvimo cechas.
Žymūs žmonės
Vabalninke gimė: Vabalninke gyveno:
Tristania
thumb|200px|Tristania Tristania – gothic metal stiliaus grupė iš Norvegijos.
Šaminis
Šaminis tai:
Paparčių mokykla
Kaišiadorių rajono Paparčių pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Paparčiuose (Kaišiadorių raj.), vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190595940. Steigėjas Kaišiadorių rajono savivaldybės taryba. Dabar tai Žaslių pagrindinės mokyklos skyrius.
Istorija
Žinios apie Paparčių mokyklą siekia XVIII a., nors spėjama kad dar XVII a. viduryje čia atsikėlę vienuoliai dominikonai galėjo įkurti parapijinę mokyklą, kurią patys ir išlaikė. Paparčių pagrindinė mokykla pradėta statyti ir įkurta apie 1870 m. Iki tol vaikai mokėsi pas vienus ar kitus kaimo gyventojus ir daugiausia buvo mokomi lenkiškai skaityti ir rašyti. Pastačius mokyklą, joje pradėta mokyti kaimo vaikus, mokydavosi ~20 mokinių, juos mokė mokytojai rusai. Mokiniai buvo mokomi rusiškai skaityti ir rašyti, dėl to tėvai nenoriai leisdavo vaikus į mokslus. 1914 m. užėjus I pasauliniam karui, mokykla nustojo veikti.
Baigiantis karui ir prasidėjus nepriklausomybės kovoms, švietimo reikalai pakriko ir tik 3–ajame dešimtmetyje viskas grįžo į normalias vėžias. Tada Paparčių mokykloje veikė 4 skyriai (vėliau 6), buvo mokoma tikybos, skaičiavimo ir lietuvių kalbos. Prasidėjus II pasauliniam karui mokykla tebeveikė, tačiau vaikams mokytis buvo sunku, nes priemonės buvo brangios. Mokykloje veikė 4 skyriai.
2010 m. Europos lengvosios atletikos čempionatas/20 km ėjimas moterys
Moterų 20 km ėjimo rungtis 2010 m. Europos lengvosios atletikos čempionate vyko liepos 28 d. Barselonoje.
Paparčių mokykla
Istorija
Nuo 1949 m. Paparčių mokykla buvo septynmetė, 1962 m. rugsėjo 1 d. perėjo prie aštuonmečio mokymo ir vadinosi Paparčių aštuonmete mokykla. 1986 m. buvo įsteigta 9–oji klasė. 1993 m. kilus gaisrui sudegė pagrindinis mokyklos pastatas. Nepaisant to, mokyklą nuspręsta atstatyti, 1995 m. ji iš naujo įsikūrė buvusiame kolūkio valgyklos pastate. Nuo 1999 m. mokykloje veikė jau ir 10–oji klasė. 2016 m. gegužės 13 d. Paparčių pagrindinė mokykla pakeitė statusą ir tapo Paparčių mokykla-daugiafunkciu centru.
2010 m. Europos lengvosios atletikos čempionatas/20 km ėjimas moterys
Rezultatai
SG - sezono geriausias rezultatas, DSQ - diskvalifikacija, NBG - sportininkė nebaigė trasos.
Paparčių mokykla
Istorija
2020 m. prijungta prie Žaslių pagrindinės mokyklos.
Rojus (Ignalina)
Rojus – kaimas Ignalinos rajono savivaldybės šiaurėje, Beržininkų ežero pietvakarinėje pakrantėje. A. Hrebnickio memorialinis muziejus (nuo 1959 m.), paminklas (1961 m., skulptorius L. Žuklys). Rojaus kaime vyksta lietuviškos komedijos „Lietuviškos grožybės“ epilogo veiksmas.
Istorija
thumb|left|Paminklas A. Hrebnickiui Rojuje
1890 m. Adomas Hrebnickis iš uošvio gavo 14 ha žemės, vadinamos Velnyne – ji buvo akmenuota, kalvota ir netinkama žemdirbystei. A. Hrebnickis nusprendė čia padaryti gražią tarsi rojus vietą – užveisė didelį sodą, per 1000 vaismedžių veislių. Nuo 1922 m. jis čia nuolatos gyveno, platino mažai žinomas Lietuvoje obuolių veisles.
1957 m. įkurtas Vytėnų sodininkystės ir daržininkystės bandymų stoties punktas.
Čilesas
Čilesas  – užgesęs ugnikalnis Anduose, Kolumbijoje ir Ekvadore, Nudo de los Pastos masyve. Aukštis – 4748 m. Kalnas stūkso 86 km į pietvakarius nuo Pasto, 24 km į vakarus nuo Tulkano.
Mažasis sfinksas
Mažasis sfinksas (Deilephila porcellus) – sfinksų (Sphingidae) šeimos drugys. Aptinkamas apysausėse paupių pievose, pamiškėse, kirtimuose. Skraido gegužės – liepos mėn. Vikšras panašus į pievinio sfinkso vikšrą, tik mažesnis ir randamas ant lipikų ir kt. augalų.
Čilesas
Kraterio skersmuo – 1 km. Ledynų nėra, bet nuolat būna sniego šlaituose ir krateryje. Istorinių ugnikalnio išsiveržimų neužfiksuota, trykšta karštosios versmės ir solfataros.
Justinas Bružas
Justinas Bružas (~1915 m., Žemytės k., Skuodo vls., Telšių aps., Kauno gub. – 1955 m. Margininkų k., Lenkimų apyl., Skuodo r.) – Lietuvos partizanas, Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Skirmanto kuopos Lenkimų būrio partizanas.
thumb|left|200px|[[Žemytės paminklas partizanams Lenkimų apylinkių partizanams]]
Juodeikių pieno separavimo punkto vedėjas. 1947 m. suimtas stribų, pakeliui į Lenkimus pabėgo, tapo Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Skirmanto (Skuodo) kuopos Lenkimų būrio partizanu.
Atminimas įamžintas Žemytėje 2000 m. pastatytame paminkle.
Šeima – žmona Adolfina, dukra Zita, sūnūs Justinas ir Vincas, taip pat senutė motina Anastazija, 1948 m. sausio 3 d. ištremta į Tomską. Motina mirė tremtyje. Žmona su vaikais 1959 m. grįžo į Lietuvą.
Sodybos pastatai nugriauti, o mediena panaudota Lenkimų stribokijos šildymui.
Soliaris (knyga)
Soliaris – žymaus lenkų fantasto Stanislavo Lemo mokslinės fantastikos romanas, pirmą kartą išleistas 1961 m. Varšuvoje. Romanas išverstas į 36 kalbas, pagal jį pastatyti 2 kino filmai: rusų ekranizacija 1972 m. (rež. Andrejus Tarkovskis) ir amerikiečių ekranizacija 2002 m. (rež. Steven Soderbergh). Romanas „Soliaris” priskiriamas prie mokslinės fantastikos klasikos.
Siužetas
Pagrindinis personažas, astronautas Krisas Kelvinas atvyksta į kosminę stotį, besisukančią apie Soliario planetą. Ši planeta ypatinga, ją gaubia vandenynas, kurio savybių tyrinėjimas pagimdė daugybę soliaristikos krypčių, bandančių paaiškinti jo poelgius, savybes, tikslus. Po vieno iš tiesioginių eksperimentų vandenynas pradėjo siųsti žmonėms materializuotus antrininkus, naudodamasis jų pasąmonėje perskaitytomis užgniaužtomis mintimis, jaučiama kalte. Kelvinui tai – buvusi mylimoji Harė, kuri prieš keletą metų nusižudė, kaip jis mano, jam nejučiom į tai pastūmėjus. Antrininkai nežino, kas jie tokie, negali išbūti be savo žmogaus, negali žūti (regeneruoja). Romane keliami klausimai, už ką, kodėl mąstantis vandenynas kamuoja atvykėlius, kaip suvokti tikslus ne vien to, kas yra toks begaliniai skirtingas, bet ir kaip suvokti save, savo tikruosius norus ir baimes, kas yra žmogus ir žmoniškumas.
Galbrasčiai
Etimologija
Kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės.
Petras Miškovskis
Petras Miškovskis (apie 1454–1505) – Karūnos lauko etmonas 1499–1501 m. Lenčicos vaivada nuo 1501 m., Belzo vaivada nuo 1499 m., Osvencimo (1484–1489), Veliuno (1489–1494), Pozpšansko (1494–1497), Sončos kaštelionas nuo 1498 metų.
Galbrasčiai
Istorija
1736–1818 m. Prūsijos karalystės Lietuvos departamento, 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities, (nuo 1922 m. birželio 30 d. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas. 1907 m. prijungti Krageliškiai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Pilkalnio rajono (Пиллькалленский район), vėliau Krasnoznamensko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Timofejevo apylinkės kaimas.
Egon Bahr
Egonas Baras (, g. 1922 m. kovo 18 d. Trefurte, Tiuringija – 2015 m. rugpjūtis 20 d. ) – Vokietijos politinis veikėjas.
Lietuvos generalinė sritis
Lietuvos generalinė sritis (arba Lietuvos sritis, Lietuvos generalinė apygarda, ) – vokiečių valdžios sudarytas administracinis-teritorinis vienetas Ostlande 1941–1944 m. Centras – Kaunas.
Egon Bahr
Biografija
Pagal išsilavinimą komersantas, 1940 m. baigė prekybos mokyklą. 1942–1944 m. tarnavo kariuomenėje. 1944 m. firmos „Rheinmetall – Borsig“ prekybininkas.
1945 m. laikraščių „Berliner Zeitung“, „Allgemeinen Zeitung“, „Neue Zeitung“ žurnalistas, 1948–1950 m. „Tagesspiegel“ korespondentas Hamburge ir Bonoje. 1950–1960 m. RIAS komentatorius, Bonos biuro vedėjas.
Lietuvos generalinė sritis
Istorija
Sritis sudaryta 1941 m. liepos 17 d. slaptu Hitlerio įsaku „Dėl naujai užimtų Rytų sričių valdymo“. Sritis apėmė Lietuvą, išskyrus Klaipėdos kraštą, 1941 m. liepos mėn. prie Baltarusijos generalinės srities prijungtus Druskininkus su gretimais kaimais ir Marcinkonių valsčių. Prie Švenčionių apskrities buvo prijungtas Vidžių valsčius, 1941 m. pabaigoje prie Baltarusijos generalinės srities priskirti Šalčininkų ir Dieveniškių valsčiai 1942 m. sausio mėn. vėl perduoti Lietuvos generalinei sričiai. 1942 m. balandžio mėn. prie Lietuvos generalinės srities buvo prijungti Baltarusijos generalinės srities Ašmenos apskritis, ir iš naujo sudaryta Svyrių apskritis, prie iš naujo sudarytos Eišiškių apskrities – Benekainių valsčius ir keli Vilniaus, Trakų, Švenčionių apskričių valsčiai, bet atskirtos Marcinkonių ir Druskininkų apylinkės (į Baltarusijos generalinę sritį). 1943 m. rugpjūčio mėn. – iš Lydos apskrities teritorijos dalies sudarytas Kaniavos valsčius.
Egon Bahr
Biografija
Nuo 1956 m. Vokietijos socialdemokratų partijos (SPD) narys. 1960–1966 m. Vakarų Berlyno valdančiojo burmistro ir partijos lyderio Vilio Brandto padėjėjas, vienas iš Naujosios Rytų politikos rengėjų, žemės senato spaudos ir informacijos tarnybos vadovas.
1966–1969 m. užsienio reikalų ministro V. Brandto patarėjas, ministerijos direktorius, 1969 m. federalinio kanclerio valstybės sekretorius, 1970 m. derybų grupės Maskvoje vadovas, 1971 m. derybų su Vokietijos Demokratine respublika grupės vadovas.
Lietuvos generalinė sritis
Istorija
1942 m. gegužės 3 d. surašymo duomenimis gyveno 2,844 mln. žmonių, iš jų apie 46 000 žydų.
Egon Bahr
Biografija
1972–1990 m. Bundestago narys. 1972 m. V. Brandto kabinete ministras be portfelio, 1974 m. Helmuto Šmidto vyriausybės narys. 1976 m. SPD Prezidiumo narys, SPD aparato vadovas. 1980 m. Nepriklausomos nusiginklavimo ir saugumo komisijos (Palmės komisijos) narys. 1984 m. – 1994 m. Taikos ir saugumo problemų instituto Hamburge direktorius, SPD frakcijos Bundestage užsienio politikos ekspertas.
Daugelio knygų ir prisiminimų autorius.
Lietuvos generalinė sritis
Administracinis suskirstymas
Generalinę sritį sudarė 6 apygardos:
1943 m. rugsėjo mėn. sritį (plotas – 67 056 km²) sudarė 25 apskritys su 290 valsčių ir Vilniaus bei Kauno miestų administraciniais vienetais.
Valdymas
Generaliniu komisaru paskirtas Theodor Adrian von Renteln, komisariatas buvo Kaune, jį sudarė politikos (, virš. Carl Nabersberg), vidaus reikalų (, virš. Sohns), ūkio (, virš. Rudolf Pense) ir technikos (, virš. Georg von Ebner, vėliau Früh) skyriai, iš viso dirbo virš 370 valdininkų. Apskritis valdė apygardų komisarai.
Srities administracija vadovavo Lietuvos gyventojų ekonominiam išnaudojimui, vokietinimui, vokiečių kolonistų apgyvendinimui šalyje, jos išteklių naudojimui Vokietijos karo reikmėms, holokaustui, neretai sankcionavo baudžiamąsias priemones – prievartos darbai, kalinimas, žudymas.
1944 m. liepos mėn. Vokietijos kariuomenei pradėjus trauktis iš Lietuvos generalinė apygarda nustojo egzistuoti.
Berkšyrai
Berkšyrai – kiaulių veislė. Išvesta XIX a. D. Britanijoje (Berkšyro grafystėje) iš stambių, bet lėtai bręstančių vietos kiaulių, sukryžmintų su Neapolio, Portugalijos, Kinijos kiaulių veislėmis.
Perkūnas (Šenandoa)
Istorija
Leido Antanas Astramskas su Kaziūnu.
Berkšyrai
Savybės
Tvirtos konstitucijos, juodi, vidutinio stambumo. Kuilio masė 220–250 kg paršavedės 180–200 kg. Paršavedžių vislumas 8–9 paršeliai per vieną parševimąsi, pieningumas 42–44 kg. Paros prieaugis 672 g. Iki 100 kg užauga per 197 dienas. 1 kg masės prieaugio suvartoja 4,06 pašarinio vieneto. Greitai bręsta, tinka bekonui. Turėjo didelę įtaka įvairių šalių kiaulininkystei.
Bronisław Komorowski
Bronisław Maria Komorowski (g. 1952 m. birželio 4 d. Silezijos Obornikuose) – lenkų istorikas, visuomeninis ir politinis veikėjas, nuo 2007 m. iki 2010 m. Lenkijos seimo pirmininkas. Nuo 2010 m. rugpjūčio 6 d. iki 2015 m. rugpjūčio 6 d. Lenkijos Respublikos prezidentas.
Biografija
1977 m. baigė Varšuvos universiteto Istorijos fakultetą.
Nuo septintojo dešimtmečio Lenkijos skautijos narys ir opozicinis veikėjas. 1968 m. dalyvavo jaunimo protestuose. 1977–1980 m. dienraščio „Słowo Powszechne“ redakcijos stažuotojas. Nuo 1977 m. Darbininkų gynimo komiteto, taip pat Žmogaus ir piliečio teisių gynimo sąjūdžio bendradarbis. Savilaidos mėnraščio „Głos“ leidėjas. 1979 surengė demonstraciją Varšuvoje, už ką 1980 m. buvo nuteistas mėnesiui laisvės atėmimo.
Nuo 1980 m. Solidarumo veikėjas. 1980–1981 m. Solidarumo Mazovijos regiono Socialinių tyrimų centro bendradarbis. 1981 m. gruodžio 13 d. buvo internuotas. 1981–1989 m. Niepokalanovo kunigų seminarija mokytojas. 1989–1990 m. ministro Aleksandro Hallo kabineto direktorius. 1990–1993 m. pirmas civilinis gynybos viceministras.
1991–1997 m. Demokratinės sąjungos ir Laisvės sąjungos narys, 1993–1995 m. šių partijų generalinis sekretorius. 1991 m. ir 1993 m. išrinktas Lenkijos Seimo nariu pagal Demokratinės sąjungos sąrašą. Nuo 1997 m. Konservatyvi liaudies partijos generalinis sekretorius ir pirmininko pavaduotojas. 1997 m. išrinktas Seimo nariu pagal Solidarumo rinkimų akcijos sąrašą. Iki 2000 m. Seimo Gynybos komisijos pirmininkas.
2000–2001 m. gynybos ministras.
Nuo 2001 m. Pilietinės platformos veikėjas, šios partijos Tarybos narys. 2001–2005 m., 2005–2007 m ir nuo 2007 m. Seimo narys išrinktas pagal Pilietinės platformos sąrašą.
Nuo 2005 m spalio 26 d. Seimo pirmininko pavaduotojas. 2007 m. lapkričio 5 d. išrinktas Seimo pirmininku.
Mykolo Romerio universiteto garbės daktaras (2008 m.)
2010 m. prezidento rinkimuose nugalėjo J. Kačinskį ir tapo Lenkijos prezidentu.
2015 m. spalio 13 d. jam suteiktas Rokiškio krašto garbės piliečio vardas.
Gardino apskritis (1413–1795)
Gardino apskritis  – LDK Trakų vaivadijos nuo 1413 iki 1793 m. administracinis-teritorinis vienetas, gyvavęs dabartinės Baltarusijos vakaruose, Lenkijos šiaurės rytuose ir Lietuvos pietvakariuose. Centras – Gardinas. Šiaurėje ribojosi su Trakų apskritimi, vakaruose su Palenkės vaivadijos Bielsko žeme ir Prūsijos karalyste, pietryčiuose su Naugarduko vaivadijos Valkavisko apskritimi ir rytuose su Vilniaus vaivadijos Lydos apskritimi.
Apskritis apėmė teritorijas, kur dabar yra Baltarusijos Gardino, Berastavicos rajonai, Lenkijos Sokulkos apskritis ir Lietuvos Druskininkų savivaldybė.
Istorija
Apskritis formavosi Jotvingių gentinės žemės Jotvos teritorijose. Apskritis įkurta 1413 m., kai pagal Horodlės sutartį buvo panaikintos Lietuvos kunigaikštystė, Trakų kunigaikštystė ir Gardino kunigaikštystė bei sudarytos Vilniaus ir Trakų vaivadijos. Prieš kunigaikštysčių panaikinimą apskrities vietoje egzistavo Gardino kunigaikštystė. Apskritis tapo naujai įkurtos Trakų vaivadijos dalimi. 1422 m. Melno taikos sutartimi prie apskrities buvo prijungta dalis jotvingių gyventų žemių – Dainava. Per 1564–1566 m. administracines reformas apskritis gavo bajorų savivaldos teises, teritorija mažai pakito. XVII a.–XVIII a. didžiąją dalį apskrities ploto sudarė Gardino ekonomijos žemės. 1775 m. įvyko apskrities dūmų surašymas.
Apskritis iki 1793 m. priklausė Trakų vaivadijai. 1793 m. vykdant reformą, buvo sukurta Gardino vaivadija, kuriai priskirta Gardino apskritis ir iš Naugarduko vaivadijos perimtos Valkavisko bei Slanimo apskritys. Tuo pačiu iš vakarinių Gardino apskrities žemių suformuota Sokulkos apskritis.
Po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m. Gardino apskritį pasidalino Prūsijos karalystė ir Rusijos imperija. Prūsijai atitekusios teritorijos Užnemunėje perduotos Vygrių apskričiai, o likusiose dalyse suformuotas Gardino ujezdas.
Administracinis suskirstymas
Apskritį sudarė 5 seniūnijos: Gardino, Pervalko, Pilypavo, Prieraslio ir Vasilkuvo seniūnijos.
Didžiausios apskrities gyvenvietės buvo: Adelskas, Halinka, Indura, Krinkai, Leipalingis, Luna, Mastai, Pervalkas, Sapackinė, Skidlius, Sokulka, Supraslis, Vasilkuvas, Veisiejai, Didžioji Berastavica ir Zabluduvas.
Transport Tycoon
Transport Tycoon (sutr. TT) – kompiuterinis, realaus laiko žaidimas, kuriame žaidėjas atlieka transporto kompanijos vadovo vaidmenį. Žaidimo tikslas – gauti kuo didesnį pelną pervežant įvairius krovinius bei keleivius automobiliniais keliais, geležinkeliais, taip pat vandens ir oro transportu. Žaidimo kūrėjas – Krisas Sojeris.
Žaidimo principas
Žemėlapyje, kuriame vyksta žaidimas, yra daug objektų – miestų, pramonės įmonių, bankų, naftos platformų. Kiekvienas šių objektų „gamina“ ir „naudoja“ tam tikrus krovinius. Žaidėjui reikia pastatyti vienokio ar kitokio transporto stotis ir pervežti krovinius iš gamintojo į naudotojo stotį.
Objektai gaminamus krovinius išduoda netoli pastatytoje stotyje, priklausomai nuo gamyklos našumo (arba miesto gyventojų skaičiaus) ir stoties reitingo. Stotyse transporto priemonės pakraunamos kroviniais, kuriuos gali vežti, o iškraunamos artimiausioje stotyje, kurioje tie kroviniai priimami. Iškraunant krovinius apmokamos transporto išlaidos, proporcingai atstumui tarp stočių, krovinių kiekiui ir pristatymo laikui.
Krovinių rūšys
Sukurta išplėsta žaidimo versija Transport Tycoon Deluxe, kurioje išvardinti kroviniai šiek tiek skiriasi (išplėstas šiaurinis ir pusdykumių gamtovaizdis) arba skiriasi visiškai (išplėtimas su „žaisliniu“ gamtovaizdžiu, kuriame dominuoja saldainiai ir žaisliniai traukinukai).
Miestai
Miestai sudaryti iš pastatų ir gatvių. Kiekvienas pastatas turi tam tikrą priimamų krovinių lygį (pvz., 3/4 Passengers, 1/4 Mail ir 1/8 Goods). Jeigu stoties aprėpiamoje zonoje yra pastatų, kurių lygių suma ne mažesnė už 1, stotyje bus iškraunami šie kroviniai.
Miesto administracija kiekvienai transporto kompanijai, dirbančiai mieste ir netoli jo, nustato reitingą. Reitingas gali nukrist, jei mieste bus nugriauta daug pastatų arba iš pastatytos stoties ilgai nebus išvežami kroviniai. Esant žemam reitingui (Mediocre lygis ir žemesnis) miestas gali uždraust kompanijai statyti stotis netoli miesto, taip pat griauti pastatus (Poor ir Appalling lygiai). Reitingą gali pakelti, mieste surengus reklaminę kampaniją arba investavus į pastatų statybą ar gatvių rekonstrukciją. Vis dėlto labiausiai reitingo lygį lemia medžių kirtimas ir sodinimas, pirmu atveju reitingas krenta, antru kyla. Medžius dažniausiai naikinti reikia statant pastatus, stotis, tiesiant kelius, taip pat atliekant žemės darbus. Medžiai auga palyginus lėtai, todėl ir reitingas kyla gana lėtai lyginant su kirtimu, visgi tai efektyvus būdas pakelti reitingą. Mieste taip pat galima pastatyti kompanijos įkūrėjo (reitingui tai neturi reikšmės) statulą ar įsigyti išskirtines teises transporto aptarnavimui netoli miesto. Taip pat galima įsigyti išskirtines teises darbui mieste, tokiu atveju visa tai, kas priklauso miestui neš pelną išskirtinai žaidėjo personažui.
Miestų pavadinimai automatiškai generuojami paleidžiant naują žaidimą. Yra trys pavadinimų režimai – angliški, amerikietiški ir europietiški. Angliški pavadinimai susideda iš pradžios (Aber-, Trud-, Lennin- ir t. t.) ir pabaigos (-bury, -burg, -well…). Jų pradžioje gali būti pridėti žodeliai Great ar Little, o pabaigoje Bridge ar Springs.
Poraitis
thumb|left|210px|Pavasarinio poraičio žiedas
Gota (Vokietija)
Gota – miestas Vokietijoje, Tiuringijos federacinėje žemėje.
Istorija
Miestas pirmąkart paminėtas tik VIII a. Karolio Didžiojo dokumente kaip Villa Gotaha ('Geri vandenys'). 1640 m. Gota tapo Sakse-Gotos kunigaikštystės sostine. XVIII a. prancūzų filosofas Volteras padarė Gotą vienu iš svarbiausių Švietimo centru. 1826–1918 m. Gota buvo viena iš dviejų Sakse-Koburgo-Gotos sostine.
Gota buvo svarbi darbininkų judėjime. 1875 m. Gotoje įkurta Vokietijos socialistų partija susijungus Socialdemokratų darbininkų partijai, vadovaujamai August Bebel ir Wilhelm Liebknecht, bei Generalinei Vokietijos darbininkų asociacijai, įkurtai Ferdinand Lassalle. Buvo sukurta Gotos programa, kurią kritikavo Karl Marx.
Čia 1821 m. gimė fiziologas ir antropologas Theodor Waitz.
Gota buvo spausdinimo centras. Firma „Justus Perthes“ 1763 m. pradėjo spausdinti Gotos almanachą apie Europos karališkąsias šeimas ir kilminguosius.
1949–1990 m. Gota priklausė Vokietijos Demokratinei Respublikai.
Epšteino alaus darykla
thumb|Daryklos pastatas 2017 m. lapkritį Epšteino alaus darykla – alaus gamykla, veikusi Vilniuje, Paplaujos priemiestyje 1872–1913 m.
Istorija
Alaus daryklą 1872 m. įkūrė Morduchas Ovsiejus Epšteinas. 1883 m. pastatytas salyklo fabrikas. 1897 m. M. O. Epšteinas įsigijo ir savo verslą sujungė su V. Šopeno alaus darykla. Salyklo fabrikas veikė iki 1913 m. 1915 m. fabrike gaminti džiūvėsiai. 1918 m. pastatus suniokojo gaisras. 2008 m. alaus daryklos kompleksas įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (objekto kodas ).
Cirkonas
Cirkonas – mineralas priklausantis nesosilikatų grupei (Cirkonio silikatas). Cheminė formulė – ZrSiO4.
Cirkonas randamas magminėse uolienose (pirminis kristalizacijos produktas), metamorfinėse uolienose (perkristalizuoti grūdai) ir nuosėdinėse uolienose (nuolaužinė, nuotrupinė medžiaga). Paprastai grūdeliai nedideli, bet pegmatituose išauga ir kelių centimetrų dydžio kristalai.
Cirkono minerale dažnai būna urano ir torio priemaišų. Šios priemaišos leidžia datuoti uolienas. Seniausios Žemės uolienos yra 4,4 mlrd. metų senumo. Cirkonas naudojamas ir kaip rūda metalui cirkoniui gauti.
Bespalviai cirkono kristalai labai panašūs į deimanto kristalus, tačiau skiriasi jų kietumas. Cirkonas naudojamas juvelyrikoje kaip pigi deimanto imitacija.
Pravieniškių Stasio Tijūnaičio pagrindinė mokykla
Istorija
Atsižvelgdama į Pravieniškių pagrindinės mokyklos bei Kaišiadorių rajono švietimo ir kultūros skyriaus prašymus, Kaišiadorių rajono savivaldybės taryba 1996 m. vasario 22 d. Pravieniškių pagrindinei mokyklai suteikė nepriklausomos Lietuvos Steigiamojo Seimo nario, pedagogo ir žurnalisto, mokyklos mokytojo Stasio Tijūnaičio vardą.
2019 m. mokykla prijungta prie Rumšiškių Antano Baranausko gimnazijos.
Ąžuolinis kuoduotis
Ąžuolinis kuoduotis  (Peridea anceps) – kuoduočių (Notodontidae) šeimos drugys. Skraido gegužės – birželio mėn. lapuočių miškuose, kur auga ąžuolai. Vikšrai randami ant senų ąžuolų šakų. Lietuvoje drugys nedažnas. Paplitęs Europoje ir Azijoje.
Paprastasis tabakas
Paprastasis tabakas (Nicotiana tabacum) – bulvinių šeimos augalas. Iki XV-to amžiaus tabakas augo tik Šiaurės ir Pietų Amerikoje. Šiuo metu auginamas visame pasaulyje.
Tabako istorija
Maždaug pirmajame šimtmetyje prieš mūsų erą Amerikos žemyno gyventojai ėmė įvairiais būdais naudoti tabaką, jį rūkyti (įvairiausiais būdais), kramtyti ir net klizmoms.
1-ajame mūsų eros amžiuje tabakas buvo plačiai paplitęs Amerikos žemyne.
Pirmasis piešinys, kuriame vaizduojamas rūkymas, buvo aptiktas ant molinės valties, kuri, kaip manoma, buvo pagaminta prieš XI amžių. Jame majų genties indėnas pavaizduotas rūkantis į ritinėlį susuktus tabako lapus.
Tabakas paplito Europoje. Jį imta auginti Portugalijoje, Prancūzijoje, Anglijoje, Ispanijoje.
Lenkiją tabakas pasiekė 1580 m. Lietuvoje tabakas taip pat pradėtas vartoti XVI a. pabaigoje, o 1828 m. Vilniuje buvo įkurta pirmoji tabako įmonė.
Braziliją kolonizavę portugalai pradėjo plataus masto tabako eksportą į Senąjį žemyną.
Baigiantis 16-ajam amžiui Ispanijos gydytojai, susižavėję stebuklingomis tabako galiomis, tikino, jog jis gali išgydyti 36 ligas. Tuo tarpu Anglijos medikai rekomenduodavo tabaku gydyti dantų skausmą, nagų grybelį, vartoti tabaką kaip priemonę nuo žarnyno kirmėlių ir net vėžio.
Tabakas buvo uostomas ir rūkomas. Rūmų didikai, pirkliai ir amatininkai tiesiog pamišo dėl šių lapų.
1575 m. Romos Katalikų Bažnyčia buvo priversta išleisti įstatymą, draudžiantį rūkyti bažnyčiose visose Ispanijos kolonijose. Rusijos caras Aleksejus I 1634 metais paskelbė bausmę rūkoriams. Iš pradžių jie buvo plakami rykštėmis, paskui jiems buvo nupjaunama nosis ir jie tremiami į Sibirą. Antrą kartą nepaklususiam buvo skiriama mirties bausmė. Turkijos sultonas Muradas IV įsakė rūkorius prilyginti kitatikiams ir atitinkamai juos bausti. Per dieną būdavo nubaudžiama apie 18 rūkorių. Kai kurie istorikai mano, jog tokie draudimai buvo susiję su maro prevencija arba norint apsisaugoti nuo gaisrų. Rūkymą draudė ir graikų stačiatikių bažnyčia.
1635 m. Prancūzijos karalius leido pardavinėti tabaką tik pagal gydytojo receptą. Liudvikas XIII atšaukė draudimą tik uostomajam tabakui.
Kinijoje už tabako vartojimą ar platinimą buvo nukertama galva. Tačiau tabako uostymas, kurį 17-ame amžiuje išpopuliarino jėzuitų ordinas, tapo ypač populiarus ir imperatoriaus rūmuose, ir žemiausiuose visuomenės sluoksniuose.
1637 m. Ispanijoje sukurta seniausia pasaulyje tabaką gaminanti bendrovė – „Tabacalera“. Septynioliktasis amžius tapo „didžiuoju pypkės amžiumi“.
Vėliau pasaulyje buvo priimta tūkstančiai įvairiausių įstatymų, reguliuojančių tabako auginimą, prekybą, gamybą, importą ir eksportą, mokesčius bei tūkstančius kitų su juo susijusių dalykų. Tabakas nešė didelius pinigus, ir kiekviena valstybė stengėsi apsaugoti savo rinkas bei gamintojus, norėdama pati uždirbti kaip galima didesnes pajamas iš šio dar XVIII amžiaus pabaigoje paskelbtu pragaištingu įpročiu. 1791 m. Londono gydytojas Džonas Hilas (John Hill) paskelbė savo išvadas apie tai, jog uostomasis tabakas sukelia nosies ertmės vėžį. Vis daugiau gydytojų ėmė kalbėti apie neigiamas rūkymo pasekmes ir jo žalą žmogaus sveikatai.
19-ame amžiuje tabako gamintojai pasiūlė rinkoms cigarus.
1809 m. Prancūzų mokslininkas Luisas Nikolia Vankelinas (Louis Nicolas Vanquelin) iš tabako dūmų išskyrė nikotiną. 1843 m. „SEITA“ monopolija ėmė gaminti cigaretes.
Cigarai ypač išpopuliarėjo kolonijose, kai Meksikos kare dalyvavę JAV kareiviai parvežė namo iš daug tamsesnio ir turtingesnio skonio tabako rūšių pagamintų cigarų ir cigarilių.
1847 m. „Philip Morris“ Londone atidarė savo parduotuvę, kurioje prekiaujama rankomis suktomis turkiškomis cigaretėmis.
1852 m. pradėti gaminti degtukai, gerokai palengvinę rūkorių dalią.
Krymo kare D. Britanijos kareiviai išmoko rūkyti pigias ir patogias savo sąjungininkų turkų naudojamas cigaretes („Papirossi“) ir parvežė šį įprotį į Angliją.
20-ame amžiuje pasaulyje susikūrė daugybė vėliau išgarsėjusių cigarečių gamintojų, uždirbančių milijardinius pelnus ir visomis išgalėmis besitengiančių įkalbinti kaip galima daugiau vis jaunesnių žmonių užsidegti cigaretę.
Chemija
Tabako augale esantis nikotinas yra alkaloidas – azotinė organinė medžiaga, kuri žmones ir kitus gyvūnus veikia kaip stiprus neurotoksinas. Neurotoksinas apsaugo tabaką nuo vabzdžių (insekticidas). Panašūs toksininiai alkaloidai yra morfinas ir strichninas. Todėl nikotinas praeityje naudotas kaip vabzdžius atbaidanti priemonė, o šiandien šiuo tikslu vis dar naudojamos nikotino dariniai kaip imidaklopridas (žr.nitroguanidinas). Nikotino alkaloidai aptinkami ne tik tabako augaluose, bet ir mažų šios medžiagos kiekių yra kitose kiauliauogių genties augalų rūšyse, pavyzdžiui, pomidoruose, bulvėse, baklažanuose ir kokainmedžio lapuose. Nikotinas gaminamas šaknyse ir vėliau susikoncentruojantis lapuose, sudaro apie 3 proc. džiovinto tabako augalo svorio.
Balupėnai (Tolminkiemio valsčius)
Balupėnai arba Dubovaja Rošča (, nuo 1938 m. liepos 16 d. Wittigshöfen, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Nesterovo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Čistyjė Prudų kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Geldapės apskrities kaimas. 1947–2008 m. Čistyje Prudų apylinkės kaimas.
Severas Sneipas
Severas Sneipas (1959–1998) knygų apie Harį Poterį veikėjas. Hogvartse dirbo nuodų ir vaistų, vėliau apsigynimo nuo juodosios magijos mokytoju, buvo didis oklumantijos meistras.
Jaunystė
Sneipas gimė žiobarui Tobijui Sneipui ir raganai Eilinai Princ apie 1959 metus. Prieš išvykdamas į Hogvartsą Sneipas draugavo su Hario Poterio mama Lile Ivans, vėliau ją pamilo. Jis pradėjo mokytis Hogvartse 1971 metais, mokyklą baigė 1978 metais. Mokyklos laikais ypač nesutarė su Džeimsu Poteriu, Remu Lupinu ir Sirijum Bleku, su kuriais nuolatos kariavo. Domėjosi juodąja magija, po mokyklos prisijungė prie Mirties Valgytojų, bet po to su tikslu šnipinėti juos Albui Dumbldorui, Hogvartso direktoriui.
Gyvenimas Hogvartse
Apie 1981 metus Albas Dumbldoras, išklausęs Severo atgailą dėl šnipinėjimo Valdovui Voldemortui, priėmė Sneipą dirbti Hogvartse nuodų ir vaistų mokytoju. Sneipas nemėgo Hario dėl panašumo į savo tėvą ir jo charakterio bruožų. 1997 metais birželį Sneipas Dumbldoro nurodymu jį nužudė ir, apsimetęs Valdovo Voldemorto šnipu, su Mirties valgytojais pabėgo iš Hogvartso. Kitais mokslo metais Severas sugrįžo, užėmė direktoriaus vietą ir, neišsiduodamas, gynė Hogvartso mokinius nuo Amiko ir Alektos Kerou režimo. Jis yra Netikras princas, nes Hogvartse buvo nepralenkiamas Nuodų ir vaistų žinovas. Severas mylėjo Hario mamą – Lilę, bet vienąsyk ją įžeidė ir ji Sneipui neatleido. Todėl jis norėjo padėti Lilės sūnui sužlugdyti Voldemortą.
Ilgapelekiai aukšliai
Ilgapelekiai aukšliai (Ischikauia) – karpinių (Cyprinidae) šeimos žuvų gentis.
Monotipinė gentis, kurioje vienintelė rūšis.
Šaminis (Ignalinos r., Naujojo Daugėliškio sen.)
Šaminis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, Naujojo Daugėliškio seniūnijoje, apie 5 km į šiaurės rytus nuo Naujojo Daugėliškio, 3,5 km į pietus nuo Dysnykščio ežero. Išsidriekęs iš pietvakarių į šiaurės rytus per 1,03 km, plotis iki 0,37 km. Altitudė 144,6 m. Gylis siekia 3,1 m. Krantai statūs, aukšti, o pietvakarinis ir šiaurės rytinis galai supelkėję. Pakrantėse plyti pievos, dirbami laukai, auga miškeliai.
Šaminio ežeru iš pietvakarių į šiaurės rytus prateka Dysnos dešinysis intakas Vėžiupis. 1959 m. įrengus Padysnio HE užtvanką, ežero lygis pakilo 1 m. Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, Padysnio mažoji hidroelektrinė buvo privatizuota. Dėl savininkų verslinių interesų vandens lygis Šaminio ežere ir Padysnio tvenkinyje tapo kintamas. Galimai šis veiksnys skatina ežero dumblėjimą.
Greta ežero yra Milašių ir Janionių kaimai.Ežeras yra privatus vandens telkinys, žūklei būtina įsigyti specialų leidimą.
Pavadinimas kilo nuo žuvies pavadinimo šamas.
Senasis Leveno universitetas
Istorija
Leveno universitetas įsteigtas Brabanto kunigaikščio Žano Burgundiečio (1403-1427 m.) prašymu popiežiaus Martyno V 1425 m. gruodžio 9 d. suteikta bule. Iš pradžių turėjo Menų, Dviejų teisių ir Medicinos fakultetus. Pirmuosius dėstytojus atsiuntė Paryžiaus universitetas ir Kelno universitetas. Pirmasis rektorius Gijomas Nefas. Pirmosios paskaitos įvyko 1426 m. rugsėjo 1 d. 1431 m. Brabanto ir Burgundijos kunigaikštis Pilypas Gerasis paprašė popiežiaus Eugenijaus IV leisti atidaryti Teologijos fakultetą. Sutikimas gautas 1432 m.
1517 m. Erazmo Roterdamiečio patarimu Jeronimas Busleidenas universitete atidarė pirmąją Europoje Trijų kalbų kolegiją, kurioje buvo dėstoma lotynų, graikų ir hebrajų kalba. 1540 m. pirmasis universiteto matematikos profesorius Gema Frizijus universitete įdiegė heliocentrizmą. 1636 m. atidaryta centrinė biblioteka. 1687 m. prancūzų kalba pradėta dėstyti chemija. 1775 m. pradėti naudoti pirmieji spausdinti vadovėliai. 1786 m. atskirtas teologijos fakultetas tapo generaline seminarija. 1788 m. pradėta universiteto pertvarka, Menų, Medicinos ir Teisės fakultetai perkeliami į Briuselį, bet po 1797 m. Kampo-Formijo taikos, kuria Austrijos imperijos valdos atiteko Prancūzijai, senasis universitetas Direktorijos įsaku buvo uždarytas.
1815-1832 m. Nyderlandų Jungtinėje Karalystėje veikė Luveno valstybinis universitetas. 1834 m. lapkričio 8 d. Maline įsteigtas Leveno universitetas dėstomąja prancūzų kalba, kuris netrukus buvo perkeltas į senojo universiteto rūmus. Nuo 1890 m. universitete galėjo studijuoti ir moterys. Nuo 1930 m. jame dėstyta ir olandų kalba. Per Pirmąjį ir per Antrąjį pasaulinius karus sudegė tuomet viena didžiausių pasaulyje universiteto biblioteka. 1914 m. rugpjūčio 2 d. sudegė 300 000 tomų senų knygų, 1940 m. – apie 900 000 saugojimo vienetų. Po 1968 m. studentų riaušių Leveno universitetas skilo į flamandiškąjį ir prancūziškąjį. Flamandiškasis Leveno universitetas liko senosiose patalpose, prancūzakalbis Luveno katalikiškasis universitetas (UCL) įsikūrė Naujajame Luvene.
Universiteto žmonės
Universitete dėstė: Adrianas Floriszonas (1459-1523 m., popiežius Adrianas VI), matematikas Gema Frizijus, jansenizmo pradininkas Kornelijus Jansenas, filologas ir humanistas Justas Lipsijus,
Universitete studijavo: geografas Gerardas Merkatorius, lingvistas Kornelijus Kilianas, anatomas Andrius Vezalijus, ispanų filosofas ir pedagogas Chuanas Luis Vyvas,
Lietuviai
XVI a. – XVII a. pražioje universitete studijavo studentų iš Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, tarp jų – Abraomas Kulvietis.