cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anturis
Rūšys
Didžiausia šeimos gentis, kurioje yra iki 1000 rūšių ir kasmet atrandama vis naujų.
Dekoratyviniai augalai
Sąlyginai gentyje išskiriamos trys anturių grupės:
Tarkolesas
Tarkolesas arba Didysis Tarkolesas, Tarkoleso Grandė  – upė vakarinėje Kosta Rikoje. Prasideda Centrinėje Kordiljeroje, teka vakarų, pietvakarių kryptimi. Įteka į Ramiojo vandenyno Nikojos įlanką į pietryčius nuo Puntarenaso.
Į Tarkoleso baseiną patenka didelė dalis Centrinio slėnio su jame esančia San Chosė aglomeracija. Dėl to ši upė yra viena labiausiai užterštų šalyje, į ją patenka daug nevalytų organinių nuotėkų. Upė teka Kararos nacionalinio parko šiaurine riba. Tarkolese gausu amerikinių krokodilų, kaimanų, įvairių vandens paukščių.
Rusijos istorija
Rusijos istorija – Rusijos valstybės ir kitų iki jos egzistavusių valstybių – pirmtakių, istorija.
Rusijos teritorija iki Kijevo Rusios
Pirmoji didelė slavų valstybė regione buvo Kijevo Rusia, susikūrusi apie 850 m. Ši valstybė išsiplėtė apimdama visas rytų slavų žemes, tačiau XII a. suskilo į dalines kunigaikštystes. Susiformavo trys pagrindiniai centrai: Vladimiras, Volynė ir Novgorodas. Šias valstybes labai susilpnino mongolų užkariavimas XIII a. viduryje. Po 1240 m. mongolų žygio visos rusų kunigaikštystės tapo mongolų duoklės mokėtojomis. Tuo pačiu metu rusų kunigaikštystėmis ėmė domėtis ir kitos kaimyninės valstybės: Švedija, Livonija ir Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Livonijos ordino ir švedų puolimą 1242 m. sustabdė Vladimiro didysis kunigaikštis ir Novgorodo valdovas Aleksandras Nevskis.
Kijevo Rusia
Rusijos, kaip ir jos kaimynių Baltarusijos ir Ukrainos istorijos pradžia yra Kijevo Rusia – ankstyvųjų viduramžių valstybė su daugiausia slavų gyventojais ir valstybine pravoslavų bažnyčia su centru Kijeve.
IX a. rytų slavų genčių valstybingumo formavimuisi įtakos turėjo variagai, iš Skandinavijos besiskverbiantys švedų vikingai. Viena iš versijų teigia, kad žodis „Rusia“ (rusiškai Русь) kildinamas iš suomių „Ruotsi“ (irkluotojai), tačiau iki šiol nėra bendros istorikų nuomonės šiuo klausimu. Vikingų, irdavusių didžiosiomis upėmis – Dniepru ir Volga, įtakos Rusios susidarymui mastas taip pat nėra galutinai nustatytas.
Remiantis Nestoro kronika, 882 m. variagų kilmės Olegas pasiskelbė didžiuoju Kijevo kunigaikščiu (882–912). Po jo kunigaikščiu buvo Igoris (912–945). Sukūrę valstybę variagai greitai asimiliavosi su slavais. Taip sukurta valstybė susidėjo iš teritorinių darinių, kuriuos valdę kunigaikščiai pripažino Kijevo didžiojo kunigaikščio valdžią. Vladimiras Sviatoslavičius (980–1015) 988 m. oficialiai priėmė krikštą. Krikščionybės atėjimas iš Bizantijos padėjo sustiprinti kultūrinius šių šalių ryšius, bažnyčia turėjo didelę įtaką kultūros ir teisės stiprėjimui Rusioje. Krikščionybės priėmimo laikais Kijevo Rusia dar buvo didžiausia Europos valstybė, bet vėlesniais amžiais ji ėmė skaidytis į kunigaikštystes.
Rusios kunigaikštystės
Pagrindinis straipsnis: Rusios kunigaikštystės thumb|right|350px|Rusų kunigaikštystės 1237 m. X-XI a. Kijevo Rusios klestėjimo laikotarpis. Valdant Jaroslavui Vladimirovičiaus Išmintingajam (1019–1054) suklestėjo visas kraštas, buvo pastatyta naujų cerkvių, steigiamos mokyklos ir pan. Spėjama, kad jis Kijevo žemės rusų papročius, papildytus įstatymais ir teismo sprendimais surinko „Rusios tiesoje“. Po jo mirties buvo suirutė, Vladimiras Monomachas (1113–1125) trumpam ją sustabdė. Vėliau prasidėjo totorių-mongolų antplūdis į susiskaldžiusias Rusijos žemes.
Mirus Vladimiro sūnui Mstislavui (1125–1132) Kijevo Rusia suskilo į daug kunigaikštysčių, iš kurių ekonomiškai ir politiškai stipriausios buvo:
Vladimiro-Suzdalės kunigaikštystė atsiskyrė valdant Jurijui Vladimirovičiui (Monomacho sūnui) (1125–1157), kuris dėl didelių žygių buvo pramintas Ilgarankiu. Valdant Andrejui Bogoliubskiui 1169 m. buvo užimtas Kijevas, o jo brolis Vsevolodas Didysis Lizdas (1177–1212) pasisavino didžiojo kunigaikščio titulą ir paėmė valdžią Novogorode bei Riazanėje.
Haličo-Voluinės kunigaikštystė buvo labai patogioje geografinėje padėtyje XII a. pab. Romanas Mstislavičius (1199–1205) suvienijo Haličo ir Voluinės žemes. Haličo ir Voluinės žemes, po jo mirties, buvo užvaldžiusi Vengrija ir Lenkija, bet Daniilas Romanovičius (1221–1264) vėl jas suvienijo ir dar prijungė Kijevą. 1484 m. kunigakštis pasiskelbė „visos Rusios“ kunigaikščiu ir pareiškė pretenzijas į dalį LDK žemių.
Rusijos carystė
XIV amžiuje, nors ir mongolų kontroliuojama, sustiprėjo Maskvos kunigaikštystė. Ivanas IV Rūstusis (1533–1584) tapo pirmuoju Rusijos caru, o carystė prisijungė Kazanės ir Astrachanės chanatus bei retai gyvenamą Sibirą. Šalį nuo 1613 m. valdė Romanovų dinastija. Dinastijos atstovas Petras I, valdęs nuo 1689 m., sugebėjo dar primityvioje šalyje pritaikyti Vakarų šalių idėjas ir kultūrą, žymiai modernizuodamas šalį. Jis taip pat perkėlė sostinę iš Maskvos į Sankt Peterburgą, o 1721 m. šalį pavadino Rusijos imperija
Rusijos imperija
Pagrindinis straipsnis: Rusijos imperijos istorija
Imperatorienė Jekaterina II, valdžiusi 1767–1796 m., sugebėjo Rusijos imperiją paversti lygia jėga didžiausioms Europos valstybėms. Tuo metu prie Rusijos prijungta ir didžioji dalis Lietuvos bei kitos padalintos Abiejų Tautų Respublikos teritorijos.
Rusijos SFSR
Pagrindinis straipsnis: SSRS istorija
XX a. pradžią žymi masiniai neramumai bei sukilimai – 1905 m. revoliucija nuslopinta, 1917 m. vasario revoliucija nuvertė Pirmojo pasaulinio karo susilpnintą caro valdžią, o tų pačių metų Spalio Revoliucija į valdžią atvedė komunistus, 1918–1918 m. įkūrusius Rusijos Respubliką, kuriai netrukus žlugus buvo suformuota bolševikų vadovaujama Rusijos TFSR, kuri 1922 m. buvo įtraukta į Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungą. 1918 m. vasario 1 d. Sovietų Rusijoje priimtas Grigaliaus kalendorius ir ši diena paskelbta vasario 14-ąja.
Rusijos Federacija
XX a. devintame dešimtmetyje žlugus Sovietų Sąjungai, valstybė skilo į 15 nepriklausomų valstybių, iš kurių Rusijos Federacija didžiausia. Ji yra Sovietų Sąjungos teisių ir pareigų perėmėja.
2006 m. spalį po to kai Gruzijoje buvo sulaikyti ir išsiųsti iš šalies Rusijos kariškiai įtariami šnipinėjimu, Rusijos pareigūnai pradėjo masiškai deportuoti Rusijoje gyvenančius gruzinus. Todėl Gruzija pateikė ieškinį Europos žmogaus teisių teismui Strasbūre dėl grubių teisių pažeidimų deportuojant Gruzijos piliečius ir etninius gruzinus. Rusija taip pat remia Gruzijos separatistinius režimus Pietų Osetijoje ir Abchazijoje, kurie pasiskelbė nepriklausomi nuo Gruzijos. Šiuo režimus palaiko tik Rusija, tokiu būdu negerbdama Gruzijos teritorinio vientisumo.
2007 m. balandžio 27-28 d. Rusija išprovokavo savo pareiškimais riaušes įvykusias Estijos sostinėje, kur buvo demontuojamas Antrojo pasaulinio karo paminklas. Buvo daugiau nei 100 suimtų riaušininkų ir apie 800 areštuotų, kurių dauguma buvo neblaivūs. Riaušių metu žuvo vienas Rusijos pilietis. Estija apkaltino Rusiją įsikišus į jos vidaus reikalus.
Kovo mėnesį Rusijoje Dmitrijus Medvedevas išrinktas prezidentu. Transparency International užfiksavo rinkimų pažeidimus.
2008 m. rugpjūčio 8 d. Rusija gindama Pietų Osetiją atakavo Gruziją, prasidėjo Rusijos ir Gruzijos karas. Rusija išstūmė gruzinus iš Pietų Osetijos ir bombardavo Gruzijos miestus. Rugpjūčio 10 d. Rusija okupavo iki tol jos kontroliuota Gruzijos separatistinį regioną Abchaziją ir su separastinio judėjimo lyderiu pradėjo Gruzijos pajėgų puolimą iš Abchazijos pusės. Karą su Gruziją laimėjo per 5 dienas, tačiau nevykdė pasirašytos paliaubų sutarties, neišvesdamas karių iš Gruzijos neseparatistinių teritorijų. Pasibaigus karui Pietų Osetijoje įvykdė gruzinų etninį valymą ir vienašališkai pripažino separatistinių teritorijų nepriklausomybę.
Vilkabaliai (Elektrėnai)
Vilkabaliai – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Vievio, prie kelio Abromiškės–Lapiakalnis.
Belgijos futbolo varžybos 1948–1949 m.
Belgijos futbolo varžybos 1948–1949 m.
Dmochi Glinkai
Dmochi Glinkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Čyževo valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
1827 m. kaime buvo 12 namų ir 78 gyventojai. XIX a. pabaigoje kaimas tapo Dmochi Glinkų valsčiaus centru ir priklausė Čyževo Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapijai. Palivarkas įsikūrė šalia Broko upės ir sudarė 548 margų. Palivarke buvo 20 medinių pastatų ir vandens malūnas. 1921 m. palivarke buvo 3 pastatai ir 43 gyventojai, iš kurių 17 vyrai ir 26 moterys. Palivarke gyveno 40 lenkų ir 3 žydai. Šalia esančiame kaime buvo 21 namai ir 132 gyventojai, iš kurių 63 vyrai ir 69 moterys.1919-1948 m. kaimo pavadinimu vadintas Dmochi Glinkų valsčius.
Nwankwo Kanu
Nvankvo Kristianas Kanu (g. 1976 m. rugpjūčio 1 d.) – buvęs futbolininkas, puolėjas.
Abonementinis radijo taškas
thumb|Abonementinis garsiakalbis „EMS“ 1952 m. thumb|Radijo taško komponentai
Nwankwo Kanu
Karjera
Karjerą pradėjo Nigerijoje. Vėliau rungtyniavo Nyderlanduose, Italijoje ir Anglijoje.
2011 m. birželio 11 d. baigė profesionalaus futbolininko karjerą.
Alfredas Šlikas
Alfredas Šlikas (g. 1902 m. liepos 15 d. Užušiliai, Biržų valsčius – 1944 m. sausio 14 d. Rešiotų lageris Sibire) – pedagogas, literatas, Lietuvos ir Biržų apskrities visuomenės veikėjas.
Nwankwo Kanu
Rinktinė
rungtyniavo nuo 1994 m.
Su rinktine dalyvavo ir, taip pat eilėje Afrikos čempionatų (nuo 2000 m.). 1996 m. su Nigerijos olimpine rinktine laimėjo aukso medalius Atlantos olimpinėse žaidynėse. Kanu 1996 ir 1999 m. išrinktas geriausiu Afrikos futbolininku.
Alfredas Šlikas
Biografija
Gimė Užušiliuose. 1915 m. karo nublokštas į Rusiją, mokėsi karo pabėgelių mokykloje Petrograde. Baigė Biržų gimnaziją.
Abonementinis radijo taškas
Abonementinis radijo taškas (taip pat: radijo taškas, taškas, laidinis radijas, radijo reproduktorius, abonementinis garsiakalbis) – įrenginys, leidžiantis abonentui priimti radijo programas, transliuojamas laidais, o ne eteriu.
Nwankwo Kanu
Rinktinė
2010 m. birželio 24 d. pranešė, kad pasitraukia iš nacionalinės rinktinės.
Laimėjimai
Asmeniniai
Arūnas Gasparaitis
Arūnas Gasparaitis (g. 1941 m. sausio 1 d. Tauragėje) – Lietuvos ir JAV gydytojas radiologas.
Biografija
1944 m. su tėvais pasitraukė į Vokietiją. 1972 m. baigė Heidelbergo universitetą. 1986–1989 m. vadovavo Ilinojaus universiteto (Čikaga) ligoninės Gastroenterologinės radiologijos skyriui, 1989–1992 m. Čikagos universiteto ligoninių Gastroenterologinės radiologijos sektoriaus vadovas, nuo 1992 m. Čikagos universiteto ligoninių Kalbos ir rijimo sutrikimų centro radiologijos konsultantas. 1989 m. dėstė Ilinojaus universiteto medicinos koledže, nuo 1989 m. dėsto Čikagos universiteto Pritzkerio medicinos mokykloje; 1986 m. profesorius asistentas. Nuo 1996 m. remia Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto Radiologijos centrą ir Kauno medicinos universiteto Radiologijos kliniką, skaito paskaitas, dirba su rezidentais, doktorantais, konsultuoja, padeda palaikyti ryšius su JAV žurnalais.
Abonementinis radijo taškas
Abonementiniai radijo taškai buvo statomi valstybinėse įmonėse, įstaigose ir butuose. Buvo manoma, jog taškai bus naudingi skubiai pranešant apie karinį ar civilinį pavojų, nurodant ką tuomet daryti, net jei ir nebeveiktų įprastiniams imtuvams reikalingas elektros tinklas. Todėl taškams pradėjus nykti, buvo iniciatyvų juos sugrąžinti.
Arūnas Gasparaitis
Biografija
Mokslinio darbo kryptis – virškinamojo trakto (ypač stemplės ir plonosios žarnos) ligų radiologinė diagnostika.
Abonementinis radijo taškas
Už butuose pastatytus radijo taškus reikėjo mokėti abonementinį mokestį, atsisakyti buvo negalima, nors taško klausytis buvo nebūtina. Valstybinėse įstaigose bei gamyklose bet kokiu metu buvo galima nutraukti transliaciją ir pranešti kokį nors vietinės reikšmės nurodymą, pavyzdžiui, kvietimą kokiam asmeniui nueiti pas direktorių.
Alfredas Šlikas
Biografija
1924 m. baigęs tarnybą Lietuvos kariuomenėje, dirbo Užkapių pradžios mokykloje. Nuo 1926 m. mokėsi Kėdainių mokytojų seminarijoje, Marijampolės mokytojų seminarijoje, po to – Drąseikių mokyklos mokytojas, Biržų "Aušros" mokyklos pradinės mokyklos vedėjas.
Abonementinis radijo taškas
Paprasčiausi taškai turėjo tik garsiakalbį, įtampą žeminantį transformatorių ir garso reguliatorių. Jie priimdavo vieną, pagrindinę programą. Laidais galėjo būti transliuojamos ir kitos, aukštu dažniu moduliuotos programos (dažnai 78 ir 120 kHz) kurias priimdavo sudėtingesni taškai su daugiau elektronikos. 1990 m. buvo siūloma pereiti prie penkių programų transliacijos.
Alfredas Šlikas
Biografija
Biržų jaunalietuvininkų vadovybės narys. „Radvilos“ draugijos Centro valdybos narys. 1933 m. – Lietuvos Evangelikų Reformatų Bažnyčios Sinodo Kuratorius.
Abonementinis radijo taškas
Lietuvoje radijo taško kištukas nesiskyrė nuo standartinio 220 V elektros tinklo kištuko ir per klaidą įjungus į 220 V rozetę pasitaikydavo aparatą sudeginti. Rozetė taškui turėdavo užrašą „Radio“.
Alfredas Šlikas
Biografija
Rašė žurnaluose „Sejėjas“, „Jaunoji karta“, laikraštyje „Biržų žinios“.
1941 m. išvežtas į lagerius, 1943 m. nuteistas dešimčiai metų, mirė Rešiotų lageryje 1944 m. sausio 14 d.
Atminimas
1989 m. jo gimtuose Užušiliuose pastatytas koplytstulpis.
Milicijos kapitonas (1936-1943)
Milicijos kapitonas – specialusis TSRS milicijos personalo laipsnis 1936-1943 m. Atitiko valstybės saugumo kapitoną (NKVD sistema), papulkininkį Raudonojoje Armijoje ir antro rango kapitoną kariniame laivyne. Šis laipsnis atitiko dabartinį karinį laipsnį papulkininkis.
Milicijos laipsnių sistemoje žemesnis laipsnis buvo milicijos vyresnysis leitenantas, o aukštesnis – milicijos majoras.
Milicijos kapitonams, atitarnavusiems 4 metus su šiuo laipsniu ir teigiamai atestuotiems, būdavo suteikiamas milicijos majoro laipsnis.
Laipsnio istorija
Milicijos kapitono laipsnis TSRS NKVD darbininkų ir valstiečių milicijos sistemoje buvo įvestas 1936 m. balandžio 26 d. TSRS CVK ir TSRS LKT nutarimu, kuris buvo paskelbtas 1936 m. gegužės 5 d. NKVD įsakymu Nr. 157.
Ši laipsnių sistema veikė iki 1943 m. vasario 9 d., kai TSRS AT Prezidiumo nutarimu „Apie NKVD ir milicijos organų vadovaujančio personalo laipsnius“ (О званиях начальствующего состава органов НКВД и милиции) buvo įvesta nauja specialiųjų laipsnių sistema, atitikusi kariuomenės laipsnius.
Pajiešmenės dvaras
Istorija
Išlikę dvaro rūmai statyti 1895 m. Tuo metu dvaras priklausė Klebokui, po jo – baronui Liudvikui Ropui. Šis įveisė parką ir pastatė išlikusius dvaro rūmus.
1930 m. dvaras išparceliuotas, rūmuose įrengta ūkio kontora, vėliau ten gyveno ūkio darbininkai.
2003 m. rūmų pastatą įsigijo privatus asmuo.
Telefoninis ryšys
1904 m. valstybinis leidimas naudotis Vilniaus pašto ir telegrafo telefonu, skirtu apskrities viršininkui, išduotas ir baronui Vilhelmui fon Ropui, tuometiniam Pajiešmenės dvaro savininkui.
Prie centrinės Panevėžio telefono stoties prijungti Staniūnų ir Liūdynės dvarai turėjo teisę naudotis telefonu, sumokėję vienkartinį 50 rublių mokestį. Jie turėjo ir pasirūpinti linijomis iš Panevėžio į Staniūnus ir Liūdynę.
Tokį statutą pasirašė jo autoriai: baronas Vilhelmas fon Ropas iš Pajiešmenės dvaro, Andre Holstenas iš Padaičių dvaro, grafas C.Komorowskis iš Pabiržės dvaro, baronas Henrikas Holštenas iš Mantagailiškio dvaro, S.Ordynecas iš Kaunių dvaro, Daudžgirių dvaro savininko barono Vilhelmo von der Roppo žentas Fridrichas von Reiswitzas, grafo Alfredo Tiškevičiaus Biržų Astravo dvaro įgaliotinis M.Jastržembskis, baronas Paulius von der Roppas iš Ąžuolpamūšės dvaro ir dar vienas žmogus, kurio pavardės Biržų krašto muziejuje laikomame statute jau neįmanoma įskaityti.
Tonga
Tongos Karalystė (Tonga) – salų valstybė Ramiajame vandenyne, pietų pusrutulyje, tarp Samoa ir Fidžio. Šalis priklauso Polinezijos salų grupei. Tongos salyną sudaro 169 salos, 36 yra apgyvendintos. Salų bendras plotas yra apie 750 kv. km.
Istorija
Pirmieji Lapita kultūros žmonės į salas atkeliavo iš Santa Kruzo salų (Saliamono salos) maždaug prieš 6000 metų. Tonga – viena iš ankstyvųjų Polinezijos kultūros židinių. I mūsų eros tūkstantmetyje čia reiškėsi įtakos iš Fidžio ir Samoa salynų, o X a. Tongatapu saloje valdžią konsolidavo Tui Tonga tituluojami valdovai.
XII a. sala, jos gyventojai ir valdovas Tu’i Tonga buvo plačiai žinomi Okeanijoje – nuo Niue iki Saliamono salų, ir sukūrė savotišką talasokratiją – Tongos imperiją. XV a. ir XVII a. salose kilo vidiniai karai tarp kelių lygiagrečiai valdžiusių dinastinių linijų – Tui Tonga, Tui Haatakalaua ir Tui Kanokupolu. Apie XVIII a. dabartinės Tongos šiaurinėse dalyse įsitvirtino vietos vadai Tui Vavau, Tamaha ir kitos vietos dinastijos.
Europiečiai salas atrado 1616 m. (olandai Willem Schouten ir Jacob Le Maire), bet svarbesnės buvo Džeimso Kuko bei misionierių ekspedicijos XVIII a. pabaigoje – XIX a. pradžioje.
Tongą į karalystę 1845 m. suvienijo jaunas ambicingas karys ir oratorius Taufa’ahau, pagal salos tradicijas pasivadinęs Tu’i Kanokupolu, pakrikštytas karaliumi Jurgiu (George Tupou I). 1875 m., padedant misionieriui Shirley Baker, šis karalius Tongą paskelbė konstitucine monarchija (išleido pagrindinius įstatymus dėl vergų, žemės valdymo, spaudos laisvės, apribojo valdovų funkcijas). 1900 m. Tonga pasirašė draugystės sutartį su Britanija ir faktiškai tapo britų protektoratu. Sutartis baigė galioti 1970 m. birželio 4 d. Nuo 1999 m. – JT narė.
Tonga – vienintelė Okeanijos valstybė, faktiškai niekada nepraradusi valstybingumo.
Politinė sistema
thumb|left|Tongos karaliaus rūmai Tonga – konstitucinė monarchija. Konstitucija, su šiokiais tokiais pakeitimais, galioja nuo 1875 m. Valstybės vadovas yra karalius. Jis skiria valdžią ir pagrindinius vykdymosios valdžios organus, sušaukia parlamento sesijas, gali tenkinti malonės prašymus. Sostas paveldimas. Vykdomoji valdžia susideda iš ministro pirmininko ir jo patarėjo, kurie skiriami karaliaus iki gyvenimo pabaigos, ir kabineto. Įstatymų leidžiamoji valdžia susideda iš parlamento, kuris dirba 3 metus. Jame yra 30 narių, iš kurių 9 išrenkami gyventojų, 9 – karalystės didikų, taip pat jam priklauso 10 patarėjų tarybos narių ir 2 gubernatoriai. Balsavimo teisę turi visi suaugusieji gyventojai (moterys nuo 1960 m.). Nuo 1970 m. sukurti teisinės valdžia. Ji susideda iš Apeliacinio, Aukščiausiojo, žemesnių teismo instancijų bei Žemės teismų. Teisėjus skiria monarchas. Dabartinis valstybės karalius ʻAhoʻeitu Tupou VI.
Administracinis suskirstymas
thumb|Tongos žemėlapis
Geografiškai Tonga sudaryta iš 169 salų (iš kurių 36 yra negyvenamos), kurios administraciškai skirstomos į tris grupes:
Geografija
thumb|left|[[2022 m. sausio 15 d. vienoje iš Tongos salų išsiveržė Hunga Tongos ugnikalnis. Šią akimirką užfiksavo orų palydovas.]] thumb|right|Vava’u salos thumb|right|Eua salos miškas Tongą sudaro apie 170 salų. Geografiškai salos dalinamos į tris grupes: Vava’u, Ha’apai ir Tongatapu. Didžiausia sala – Tongatapa. Salų kilmė dvejopa – vienos vulkaninės, kitos – koralinės.
Klimatas – subtropinis. Karštasis periodas trunka gruodžio – balandžio mėn. (temperatūra pakyla virš 32 °C), likusiu metų laiku temperatūra iki 27 °C. Kritulių: 170–300 mm per metus.
Ekonomika
Tongos ekonomikai būdingas didelis nemonetarinis sektorius ir didelė priklausomybė nuo pinigų pervedimų iš emigravusių šalies gyventojų, dažniausiai iš Australijos, Naujosios Zelandijos ir JAV. Monetarinis sektorius daugiausia priklauso karališkajai šeimai ir didikams. Tai ypač pasireiškia telekomunikacijų ir palydovinio ryšio paslaugose. Smulkiame versle dominuoja imigrantai iš Kinijos, atvykę pagal vadinamąją pinigai už pasą schemą, kuri baigė galioti 1998 m.
Gamybos pramonė susideda iš amatų ir keleto kitų labai smulkių pramonės šakų. Jie visi sudaro tik 3 % BVP. Verslas taip pat nelabai pastebimas, jame dominuoja tos pačios didelės kompanijos kaip ir visame pietų Ramiojo vandenyno regione. 1974 m. rugsėjį atidarė pirmas komercinis bankas – Tongos bankas.
Žemės ūkis remiasi plantacijose auginamomis vietinėmis kultūromis. Pagrindiniai auginami augalai yra kokosai, vanilė ir bananai. Kokosų branduolių džiovinimas (kopra) ir pačių kokosų džiovinimas yra vienintelė žymesnė pramonės šaka. Daugiausia auginamos kiaulės, taip pat naminiai paukščiai. Arkliai paprastai laikomi atrankai. Daugumos galvijų skaičius yra didinimas, todėl jautienos importas mažėja.
Tongos vystymo plane pabrėžiamas privataus sektoriaus didinimas, žemdirbystės produktyvumo didinimas, moliūgų ir vanilės pramonės atgaivinimas, turizmo skatinimas ir salų komunikacijų ir susisiekimo gerinimas. Vystomas nedidelis statybos sektorius iš pinigų, siunčiamų užsienyje gyvenančių tongiečių. Kopros pramonė kamuojama ilgai krintančių jos kainų visame pasaulyje.
Buvo mėginama praplėsti pramonės šakų asortimentą. Viena iš vilčių yra žvejyba, bandymai parodė, kad yra nemažai pelamidžių, praplaukiančių pro Tongos vandenis. Kita sritis – miškų eksplotavimas, kurie užima 35 % teritorijos, tačiau šis skaičius mažėja.
2005 m. šalis tapo Pasaulinės prekybos organizacijos nare.
Demografija
thumb|left|Tongiečiai
Apie du trečdalius visų šalies gyventojų gyvena Tongatapu saloje. 98 proc. gyventojų – tongiečiai, yra nedidelės europiečių ir kinų bendruomenės. Didelė emigracija, ypač į JAV.
Religija – krikščionybė, persipynusi su polineziečių tradicijomis.
Kita informacija
Savo kelionių metu Džeimsas Kukas 1773 m. ar 1777 m. padovanojo Tongos karaliui vėžlį (bi, saloje vadinamas Tu’i Malila), kuris išgyveno iki 1965 m. – šis faktas užfiksuotas Gineso rekordų knygoje kaip seniausias gyvūnas pasaulyje (išgyveno 188 ar 192 metus).
Telšė (Tausalas)
Telšė – upė Žemaitijoje, Telšių rajone, Tausalo dešinysis intakas. Prasideda į pietryčius nuo Telšių, prie Rainių miškelio. Teka laukais daugiausia į šiaurės rytus. Ties Eigirdžiais įteka į Tausalą 4,5 km nuo jo žiočių (Ventos baseinas).
Mokslo Lietuva
right|340px|thumb|Laikraščio logotipas „Mokslo Lietuva“ – dvisavaitinis mokslininkų laikraštis, leidžiamas nuo 1989 m. liepos mėn. Vilniuje. Tai yra vienintelis Lietuvos mokslininkų leidžiamas laikraštis.
Istorija
Leidžia UAB „Mokslininkų laikraštis“, iniciatorius – Lietuvos mokslininkų sąjunga. Apimtis – 4 spaudos lankai (12 puslapių). Tiražas 1990 m. – 5000 egz., 1997 m. – 1000 egz., 2015 m. - 500 egz.
Nuo 1990 m. leido priedą besimokantiems anglų kalbos „Step by Step“ (tiražas 1990 m. – 27 000 egz.), o nuo 1991 m. – priedą norintiems išmokti lietuvių kalbos „Raktelis“ (tir. 1991 m. – 6000 egz.).
Laikraštyje skelbiama medžiaga apie mokslo ir studijų institucijas, jų veiklą, tos veiklos tobulinimą, reformas, apie mokslo projektus, iškilias asmenybes bei jų darbus. Nuolat skelbiama informacija apie doktorantūrą, disertacijų gynimus, konkursus darbo vietoms užimti, apie konferencijas, simpoziumus, seminarus.
Laikraštyje yra "Jaunųjų tyrėjų puslapiai", kuriuose išsamiai supažindinama su neseniai apgynusių disertacijas, parengusių pirmuosius mokslo darbus ar išanalizavusių aktualią temą, veiklą.
Nuo 1998 m. leidžiamas elektroninis laikraščio variantas. Nuo 2014 m. veikia laikraščio internetinė svetainė.
Kuros–Arakso žemuma
thumb|230px|Azerbaidžano žemėlapis. Šalies centre – Kuros-Arakso žemuma
Kuros-Arakso žemuma skirstoma į Karabacho lygumą, Mugano lygumą, Širvano lygumą ir Milo lygumą.
Užuguostis
Užuguostis – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės rytus nuo Stakliškių, šalia kelio. Seniūnaitijos centras. Stovi Užuguosčio Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia (nuo 1902 m.). Veikia biblioteka. Į pietus nuo kaimo telkšo Guostaus ežeras.
miniatiūra|220px|left|Įvažiavimas į kaimą
Istorija
1495 m. pastatyta pirmoji Užuguosčio bažnyčia, XVI a. 2-ojoje atitekusi evagelikams reformatams. XVIII a. minimas buvo Užuguosčio dvaras. XX a. veikė Užuguosčio vidurinė mokykla, 2008 m. mokykla uždaryta.
Gyventojai
miniatiūra|220px|left|Užuguosčio kraštovaizdis thumb|left|220px|[[Užuguosčio bažnyčia]]
Kyburių Švč. Mergelės Marijos Angeliškosios bažnyčia
Istorija
1762 m. Kyburių dvare pastatyta medinė koplyčia. Kunigą išlaikė dvaras. Po 1831 m. dvaro savininkas ištremtas į Rusiją; žemė perėjo reformatų tikybos dvarininkui, kuris koplyčią nugriovė. Katalikai pasistatė kitą koplyčią Majėnų dvaro kapinėse (3 km nuo Kyburių). Po 1863 m. Majėnų dvaras atiteko liuteronų tikybos dvarininkui. Koplyčia pervežta į Saločių kapines. Per Pirmąjį pasaulinį karą atvežta į Kyburių kapinaites (nugriauta 1928 m.). Ją retkarčiais aptarnaudavo Saločių vikaras.
1926 m. kunigui Aleksandrui Štrombergui tarpininkaujant, gautas Žemaičių vyskupo leidimas statyti bažnyčią ir 8 ha žemės sklypas bei 0,5 ha naujoms kapinėms. Statyba rūpinosi Saločių vikaras Juozapas Savukaitis. 1927 m. spalio 18 d. įsteigta parapija. Bažnyčia pastatyta pagal architekto Vytauto Landsbergio-Žemkalnio projektą, gruodžio 4 d. pašventinta.
1934–1938 m. joje klebonavo Vladislovas Kupstas. Jis įrengė bažnyčios vidų (pastatė 3 altorius, sakyklą, suolų, klausyklų), nupirko varpą, apmūrijo šventorių, įsteigė antrąsias kapines, sutvarkė parapijos sodybą. Kunigas Steponas Pelešynas parūpino daugiau liturginių rūbų, remontavo bažnyčią. miniatiūra|250px|left|Galinis fasadas
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano (22 × 12 m), su keliais priestatais, vienabokštė, su 4 bokšteliais ant bokšto ir ant priestatų. Yra 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmens ir betono mūro.
Jasai (Zarasai)
Jasai – kaimas Zarasų rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 2 km į šiaurės rytus nuo Dusetų.
Gyventojai
thumb|left|160px|Koplytstulpis paplentėje Jasuose
1694 m.
1694 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Laima Mogenienė
Laima Mogenienė (g. 1959 m. spalio 7 d. Krasnojarske, Rusija) – inžinierė, Lietuvos politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
1977 m. baigė Radviliškio 2-ąją vidurinę mokyklą. 1982 m. baigė Kauno politechnikos instituto Cheminės technologijos fakultetą ir įgijo cheminės medžiagų technologijos inžinierės specialybę. 1983–1987 m. Lietuvos statybos ir architektūros mokslinio tyrimo institute studijavo cheminės technologijos aspirantūroje, instituto mokslinė bendradarbė.
1991–1993 m. Vytauto Didžiojo universiteto mokymo skyriaus vedėjos pavaduotoja. 1994–1996 m. UAB „Vilina“ direktoriaus pavaduotoja. 1997–2004 m. Kauno regiono smulkių ir vidutinių verslininkų asociacijos direktorė. 2000–2004 m. VšĮ „Verslininkų namai“ direktorė. Kauno regiono smulkių ir vidutinių verslininkų asociacijos valdybos pirmininkė. Kauno miesto trišalės tarybos narė, Kauno kolegijos Verslo fakulteto egzaminų komisijos pirmininkė.
2004 m. Seimo Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos frakcijos referentė.
2004–2008 m. ir nuo 2020 m.Seimo narė. 2004-2008 m. dirbo Žmogaus teisių komitete, Verslo ir užimtumo komisijoje, vadovavo Seimo ir Pasaulio lietuvių bendruomenės komisijai, Lietuvos Seimo delegacijai Vakarų Europos Sąjungos asamblėjoje, nuo 2020 m. - Ekonomikos reikalų komitete.
2008-2016 m. UAB „Verslo konsultantai“ verslo konsultantė, lektorė. 2016-2020 m. Seimo pirmosios vicepirmininkės Rimos Baškienės patarėja.
Tarptautinės koučerių asociacijos sertifikuota koučerė.
Vyras Alvydas. Vaikai Lina, Vilija, Antanas.
Belgijos futbolo varžybos 1949–1950 m.
Belgijos futbolo varžybos 1949–1950 m.
Kazimiero teisynas
Kazimiero teisynas – dokumentas, nurodantis LDK piliečių teises, paskelbtas 1468 m.
Teisynas apima bau­džia­mą­ją, ci­vi­li­nę, ad­mi­nist­ra­ci­nę tei­ses ir teismą. Daugiausia dėmesio skiriama baudžiamajai teisei. Už savo darbus atsako kiekvienas žmogus individualiai, o ne šeima ar giminė. Ba­jo­rams tai buvo deklaruota 1447 m. privilegijoje, o teisyne tai taikoma visiems nedarant skirtumo tarp luomų.
Kazimiero vykdoma politika
Po Žygimanto Kęstutaičio mirties Lie­tu­vos delegacija prašė Len­ki­jos karalių Vladislovą užimti Lietuvos sostą, o vietininku atsiųsti jaunesnįjį brolį Kazimierą. Konkurentai buvo žemaičių palaikomas Žygimanto Kęstutaičio sūnus Mykolas ir Švitrigaila. Tačiau Lietuvos ponai pergudravo lenkus – paskelbė Kazimierą didžiuoju Lietuvos kunigaikščiu ir vainikavo jį katedroje. Čia svarbų vaidmenį suvaidino Jonas Goštautas, Trakų vaivada.
Žemaičiai ketino kariauti prieš Kazimierą, tačiau šis davė jiems privilegiją – leido patiems išsirinkti seniūną.
Teisyno galiojimo erdvė
Žvelgiant į LDK teisės šaltinių istoriografiją, nesunku pastebėti, jog greta Lietuvos Statutų nemažai dėmesio susilaukė Kazimiero teisynas, 1468 m. patvirtintas dokumentas, kurio pavadinimas yra klaidingas. Ivano IV karų metu buvo rasta bažnytinė knyga, kurioje įrašytas teisinis raštas ir greta jo karaliaus Kazimiero kodeksas. Kažkas iš rusų raštininkų neatskyrė Lietuvos kunigaikščio Kazimiero nuo Lenkijos Karaliaus Kazimiero, pamanė, kad tai vienas ir tas pats karalius, todėl bendrai pavadino Kazimiero teisynu, nors tai tebuvo trumpa 25 straipsnių instrukcija apie tai, kaip suvienodinti teismą už vagystes, nustatomos bausmės vagiams, kaip atlyginti nukentėjusiam.
Kazimiero teisynas parašytas rusėniškai, tekste pavadintas „list“. Keli XVI a. nuorašai rasti XIX šimtmetyje. Deja, rankraščio originalas nėra išlikęs. Kazimiero teisynas laikomas pirmuoju LDK teisės kodifikacijos bandymu. Vienas iš teisyno šaltinių buvo Pamedės teisynas, galiojęs prūsų žemėse bei reguliavęs laisvųjų prūsų santykius, įtvirtinęs jų statusą.
Svarstoma ar Kazimiero teisynas buvo bendras valstybės aktas, ar tik vietinės reikšmės dokumentas. LDK teisė buvo viešpatavusio bajorų luomo, miestiečių, bažnytinių organizacijų, pavienių socialinių ar tautinių grupių teisių sistemų visuma. Tačiau teisyne įtvirtinamos LDK vyraujančio luomo teisės, todėl negali kilti jokių abejonių dėl jo galiojimo erdvės, nes šis luomas buvo viešpataujantis visoje valstybėje.
Baudžiamosios teisės bruožai
Kazimiero teisynas yra vienas iš didžiojo kunigaikščio teisės aktų, kurio baudžiamosios normos apima vien turtinius nusikaltimus. Juo siekta suvienodinti bajorų luomui ir nuo jų priklausiusiems žmonėms taikytą baudžiamąją politiką bei bausmių už turtinius nusikaltimus skyrimą.
Į turto vagystės sąvoką, be įprastų daiktų, įeina ir nelaisvieji valstiečiai. Šiai nuostatai pagrindą davė 1447 m. žemės privilegija. Vagyste buvo laikoma ir paklydusio gyvulio arba rastų daiktų pasisavinimas. Vertingiausiais daiktais buvo laikomi karvė, arklys, žirgas.
Miško savavališkas kirtimas ir turto atėmimas užpuolant, nepriskiriami nei prie plėšimų, nei prie atvirosios vagystės. Ši norma nukreipta prieš feodalų savivalę, kai kilę jų turtiniai ginčai buvo sprendžiami jėga. Pagal teisyną turto vagystė yra aktyvus veikimas, o vagystė pasisavinant – ir neveikimas, nes rastas daiktas turėjo būti nugabentas į kunigaikščio kiemą.
Vilkabaliai (Kalvarija)
Vilkabaliai – kaimas Kalvarijos savivaldybėje, 2 km nuo Tarprubežių.
Kazimiero teisynas
Baudžiamosios teisės bruožai
Kaltės įrodymas pagal Kazimiero teisyną – tai vagies sugavimas su vogtu daiktu; savanoriškas prisipažinimas; įrodymai „gerais liudytojais“; prisipažinimas kankinant. Detalus įrodymų rinkimo ir įvertinimo reglamentavimas rodo, kad teisyne skirta svarbi vieta kaltei nustatyti.
Esminis kriterijus skiriant bausmę – nusikaltėlio socialinė priklausomybė. Kaip bausti nusikaltusius bajorus teisyne nenumatyta, tai spręsdavo didysis kunigaikštis pasitaręs su Ponų taryba.
Bausmę valstiečiams už vagystes sudarė du komponentai: 1) pati bausmė, 2) prievolė atlyginti padarytą žalą, kuri turėjo sekančius reikalavimus:
Pati bausmė galėjo būti ketveriopa:
Mirties bausmė buvo skiriama kaip papildoma priemonė, nes ja baudžiant vis vien buvo priteisiamos teismo pajamos.
Išimtį sudarė atsakomybė asmenų, savo namuose slapta laikiusių valkatas. Įvykus vagystei, valkatą priglaudęs žmogus turėjo pristatyti jį į teismą arba pateisinti save, antraip pats turėtų atsakyti už padarytą nusikaltimą.
LDK teismų sistema
Pagal kėsinimosi objektus numatyti dvejopi teismai. Tai privataus pobūdžio bajorų teismai dėl nuosavybės neteisėto pasisavinimo ir viešojo pobūdžio didžiojo kunigaikščio organizuojami teismai dėl bajorų ir žemesnio luomo asmenų savivalės.
Bajorų tarpusavio turtiniams ginčams spręsti Teisynas numatė dviejų rūšių teismus. Kai ginčo objektas buvo žemės nuosavybė, šalys turėjo kviesti trečiuosius asmenis (trečiųjų teismas), kurie, dalyvaujant ginčo šalims, sprendė bylą. Vienai iš šalių nesutikus su trečiųjų teismo sprendimu, teismas galėjo iširti, o ginčo sprendimas perduotas kitam analogiškam teismui arba didžiojo kunigaikščio teismui. Kitiems, mažiau svarbiems bajorų civiliniams ginčams spręsti šalys turėjo kviesti teisėjus, kurių neapskųstas ir neįgyvendintas sprendimas turėjo būti vykdomas prievarta. Teismų tarėjų institutas Teisynui nežinomas, nors daugeliu atveju, kaip rodo ankstesnių metų privilegijos, vadovautasi paprotine teise.
Iš organizuoto bajorams teismo ir proceso normų matyti, kad baudžiamasis procesas prasidėdavo ne nuo skundo teismui, o nuo nusikaltimo padarymo momento, ir susidėjo iš priešteisminės ir teisminės stadijų. Priešteisminėje stadijoje nukentėjusysis arba seklys ieškojo nusikaltėlio ir jos trukmė priklausė nuo to, per kiek laiko buvo surandamas nusikaltėlis arba įtariamasis, bei jo priklausomybės nustatymas. Pastarasis momentas turėjo esminę reikšmę tolesniam procesui, nes teismas buvo organizuojamas ne pagal nusikaltimo padarymo vietą, o pagal teisės pažeidėjo socialinę priklausomybę. Kunigaikščių, ponų ir bajorų žmones privalėjo teisti patys bajorai arba jų įgalioti asmenys. Didžiojo kunigaikščio žmones ir prasikaltusius bajorus vienasmeniškai teisti privalėjo didžiojo kunigaikščio pareigūnas – vietininkas.
Annie Cotton
Annie Cotton (g. 1975 m. liepos 13 d. Lavalyje, Kvebeke) – kanadiečių aktorė ir dainininkė.
1991–2000 metais vaidino kanadiečių TV seriale „Watatatow“, kur atliko Véronique Charest vaidmenį.
1993 m. Cotton tapo antrąja kanadiete, atstovavusia Šveicarijai Eurovizijoje (prieš tai šaliai atstovavo Céline Dion 1988 metais). Su balade „Moi, tout simplement“ užėmė trečią vietą, surinkusi 148 taškus.
Sigita Gasparavičienė
Sigita Gasparavičienė (g. 1954 m. vasario 16 d. Tytuvėnuose) – Lietuvos architektūros istorikė.
Biografija
1976 m. baigė istoriją Vilniaus universitete. 1976–1989 m. dirbo Lietuvos valstybės istorijos archyve, 1989–2002 m. Paminklų konservavimo institute (nuo 1992 m. Paminklų restauravimo institutas). 2002 m. įsteigė genealoginiu tyrimu bendrove „Archeonas“, jos vadovė.
Eiškūnas
Eiškūnas – upė Žemaitijoje, Skuodo rajone, Bartuvos kairysis intakas. Upė teka pro Šauklius, Kulalius. Ties Mosėdžiu įteka į Mosėdžio tvenkinį.
Pavadinimas kildinamas nuo žemaičių žodžio eiškus („aiškus“).
Antanas Brundza
Antanas Brundza (1838 m. birželio 17 d. Talkiškės netoli Paežerių – 1892 m. Kronštatas netoli Sankt Peterburgo) – Lietuvos kunigas, knygnešių organizatorius.
Biografija
Mokėsi Marijampolės apskrities mokykloje. 1862 m. baigė Seinų kunigų seminariją. Varniuose vyskupas Motiejus Valančius įšventino kunigu, paskyrė Berznyko Švč. M. Marijos Dangun Ėmimo bažnyčios vikaru. Po kiek laiko perkeltas į Adamonis, o vėliau į Keturvalakius. Rėmė 1863 m. sukilėlius, dėl to 1864 m. pr. pabėgo į Prūsiją, gyveno Tilžėje. 1867 m. paskirtas Ropkojų filijos (prie Pagėgių) filialistu. Čia gyveno ir dalis M. Valančiaus sutelktos pirmosios knygnešių draugijos narių. Nuo 1867 m. su pagalbininkais rūpinosi M. Valančiaus rankraščių gabenimu į Mažąją Lietuvą ir išspausdintų knygų platinimu bei persiuntimu į Kauno guberniją. 1870 m. Vokietijos žandarų suimtas ir perduotas Rusijos Policijai. Jį, kaip ir 1863 m. sukilėlius, kvotė Vilniaus politinių bylų tardymo komisija. 1871 m. ištremtas į Mezenę (Archangelsko gubernija), 1877 m. – į Temnikovą (Tambovo gubernija). 1882 m. paleistas be teisės grįžti į Lenkijos karalystę ir Šiaurės vakarų kraštą; gyveno Kronštate. Jo pavardė įrašyta Knygnešių sienelėje Kaune.
Karlou
Karlou – miestas pietryčių Airijoje, prie Barou upės ir Dublino-Voterfordo kelio. Karlou grafystės centras.
Istorija
Karlou – senas miestas. Apie VII a. jame buvo įkurtas vienuolynas, 1180 m. – pilis. Vėliau daugelis pastatų sugriauta.
Dmochi Mrozai
Dmochi Mrozai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Čyževo valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurės vakarus nuo Čyževo, apie 20 km į pietvakarius nuo Mazovijos Vysokio ir apie 69 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo XIX a. pabaigos kaimas priklausė Dmochų bajorkaimiui, Dmochi Glinkų valsčiui, Čyževo Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapijai. 1827 m. kaime buvo 7 namai ir 56 gyventojai. XIX a. pabaigoje buvo 9 namai ir 53 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 8 namai ir 53 gyventojai, iš kurių 27 vyrai ir 26 moterys.
Griovadvaris
Griovadvaris – viensėdis Zarasų rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 3 km į šiaurės rytus nuo Dusetų.
Henrikas I (reikšmės)
Henrikas I (lokalūs variantai Henris I, Enrikė I ir kt.) gali reikšti šiuos valdžiusius monarchus:
Tėvynė (JAV)
Tėvynė – JAV lietuvių leidinys, einantis nuo 1896 m. sausio 1 d. Seniausias pasaulyje lietuvių laikraštis.
Istorija
Leidžia Susivienijimas lietuvių Amerikoje. 1902–1907 m. ir 2001–2006 m. nėjo. 1896–1899 m. ėjo kas mėnesį Plimute, 1900–1901 m. – kas savaitę Pitstone. 1908 m. atgaivintas Pietų Bostone ir perkeltas į Niujorką, į ten įsigytus namus. Buvo leidžiamas kaip savaitraštis, nuo 1970 m. – mėnesinis laikraštis, išeina 10 numerių per metus. Tiražas 1984 m. – 4000 egz.
Ana Čartoriskaitė
Ana Marija Tereza Čartoriskaitė (1984 m. sausio 8 d., Varšuva)  – Lenkijos artistė.
Kilmė
Lenkijos kunigaikščių Čartoriskių giminės atstovė. Lenkijos diplomato Stanislovos Jano Andžejaus Čartoriskio (g. 1939) ir Evos Minkovskos (g. 1959) duktė.
Šeima
2013 m. balandžio 1 d. Ana Čartoriskaitė ištekėjo už Mykolo Nemčickio (g. 1980), Lenkijos verslininko Zbignevo Mariano Nemčickio (g. 1947) ir Katerinos Frank (g. 1951). 2014 m. liepos 11 d. aktorė pagimdė sūnų, berniukas gavo Ksavero vardą.
Jaluvkos žydų kapinės
Jaluvkos žydų kapinės – žydų kapinės, įkurtos XIX a. Jaluvkos kaime. Kapinės sunaikintos per II pasaulinį karą 1941 metais. Kapinėse išlikę dalis antkapių fragmentų.
Siemianuvkos-Svisločiaus pasienio punktas
Siemianuvkos-Svisločiaus pasienio punktas - Baltarusijos-Lenkijos valstybinės sienos pasienio punktas, šalia Semianuvkos kaimo, Narevkos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje iš Lenkijos pusės ir šalia Svisločiaus miesto iš Gudijos pusės. Tai traukinių transportui skirtas pasienio patikros punktas. Pasienio punktas priklauso Sedlcos-Siemianuvka geležinkelio linijai ir Valstybės siena-Chrizanuvas geležinkelio linijai.
Sedlcos-Siemianuvka geležinkelio linija
Iki Cisuvkos geležinkelio stotelės yra 3 km.
Valstybės siena-Chrizanuvas geležinkelio linija
Iki Siemianuvkos geležinkelio stoties yra 8,2 km.
1695 m.
1695 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Nedatuoti
MTV Klaipėda
Klaipėdos MTV – buvęs tarpukario Lietuvos futbolo klubas iš Klaipėdos.
Belgijos futbolo varžybos 1950–1951 m.
Belgijos futbolo varžybos 1950–1951 m.
Pakruojo rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.
Pakruojo rajono savivaldybės taryba – Lietuvos Respublikos Pakruojo rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2011 m. vasario 27 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus.
Rinkimų rezultatai
Rinkimuose dalyviai gavo vietų:
Veikla
Pirmasis savivaldybės tarybos posėdis įvyko 2011 m. balandžio 14 d. Savivaldybės meru 16 balsų išrinktas Saulius Gegieckas. Povilas Karvelis surinko 9 balsus. Mero pavaduotoju paskirtas Romas Medzveckas, administracijos direktore – Asta Jasiūnienė, jos pavaduotoju – Virginijus Grigonis.
Tėvynė (Argentina)
Tėvynė (La Patria) – Argentinos lietuvių laikraštis, leistas 1949–1961 m. Buenos Airėse.
Istorija
Ėjo dukart per mėnesį. Turėjo skyrių ispanų kalba. Tiražas 900 egz.
Redaktoriai: T. Adamonis, J. Dijokas, Danielius Jokubonis, J. Jonuška. Oficialūs redaktoriai: P. Guobys, J. Janušonis, E. Martinkutė.
Oficialus leidėjas 1949 -1951 m. Pranas Žilinskas.
Tangų dinastija
Tang dinastija  – Kinijos dinastija, valdžiusi 618–907 m., po Sui dinastijos. Dinastiją pradėjo Li Juanas. Jo sūnus Li Šiminis po galutinio valstiečių maištų ir separatinių feodalinių jėgų nuslopinimo ėmė vykdyti pažangią politiką ir Kinija pasiekė savo galios viršūnę. 690–705 m., imperatorei U Dzetianai paėmus valdžią, Tang dinastijos valdymą buvo pertraukusi Antroji Džou dinastija. Tang ypač susilpnėjo po An Lušano sukilimo 755–763 m. Po Tang dinastijos sekė Penkių dinastijų ir Dešimties karalysčių laikotarpis.
Tang dinastijos valdančioji šeima buvo Li (李). Sostinės – Luojangas ir Čang’anas.
Tang iki An Lušano sukilimo
thumb|right|Tang teritorija Tang dinastijos įkūrėjas buvo Li Juanas (Li Yuan), žinomas po mirties gautu vardu Gaodzu (Gaozu). 617 m. iširus Sui valstybei, paragintas sūnaus, Li Juanas sukilo. Į sostą jis pasodino imperatorių marionetę – dar vaiką imperatorių Gongą, tačiau greitai jį nuvertė ir 618 m. įkūrė Tang dinastiją. Po Siuan U (Xuan Wu) vartų incidento, kai Gaodzu sūnus – būsimasis imperatorius Taidzongas (Taizong) – turėjo nužudyti du savo brolius, mėginusius užimti sostą, Gaodzu atsisakė sosto Taidzongo naudai.
Taidzongo valdymas laikomas klestėjimo amžiumi. 630 m. pagaliau buvo nugalėtas turkų chanatas. Buvo kalbama, kad naktimis nebereikia rakinti durų, o kelyje pamestų daiktų niekas nepasisavina. Taidzongo pomirtinis vardas buvo 文武大聖大廣孝皇帝 (Wenwu-dasheng-daguang Xiao Huangdi – Ven’u-dašeng-daguang Siao Huangdi), kas pažodžiui reiškia „Sūniškai nuolankus, mandagus, karingas, didžiai šventas ir žemes išplėtęs imperatorius“.
Imperatorius Gaodzongas (Gaozong) tęsė ekspansiją. Atsivėrė keliai į Centrinę Aziją, apie 660 m. nukariauta Mandžiūrija, beveik visas Korėjos pusiasalis. 662 m. Kinija net kišosi į Sasanidų dinastijos vidaus reikalus. Tokiai ekspansijos sėkmei itin svarbi buvo gera karinė organizacija bei valstybės administracija, efektyvi kavalerija, intensyvi diplomatinė veikla. Tačiau, šitaip smarkiai išsiplėtus valstybės teritorijai, buvo sunku sukontroliuoti visas žemes. Klajoklių ir kalnų gyventojų puldinėjimai taip pat nesibaigė. 670–678 m. intensyvius nukariavimus oazijų zonoje pradėjo tibetiečiai, vėliau kinų įtaką Irano teritorijoje susilpnino arabai.
thumb|250px|left|Kinija ir jos sąjungininkės bei priešininkės apie [[660 m.]] VII amžiaus pabaigoje į valdžią atėjo vienintelė Kinijos istorijoje imperatorė moteris – U Dzetiana (Wu Zetian), kurios asmeninis vardas buvo Wu Zhao (U Džao). Tai buvo vienintelė moteris imperatorė per visą Kinijos istoriją. VII a. 4 dešimtmetyje ji tapo Taidzongo sugulove. Jam mirus 649 m. ji, kaip buvo įprasta sugulovėms, turėjo tapti budistų vienuole. Tačiau netrukus po to ją į rūmus grąžino Gaodzongas. Susilpnėjus jo sveikatai, U Džao praktiškai ėmė valdyti šalį. Kai Gaodzongas mirė, ji kurį laiką valdė, pasinaudodama imperatoriais – marionetėmis (sūnumi Džongdzongu – Zhongzong, – tuomet jaunesniu sūnumi Žuidzongu – Ruizong). 690 m. U Džao oficialiai perėmė valdžią į savo rankas: paskelbė Džou (Zhou) dinastijos įkūrimą ir pasivadino imperatore U Dzetiana. Nuo pat tada, kai įgyjo realios galios, imperatorė U stengėsi pašalinti iš valdžios šiaurės vakarų regionų aristokratiją. 684 m. ji įsakė nužudyti kelis šimtus šių aristokratų bei Li šeimos (Tang imperatoriškosios šeimos) narių. Imperatorė U taip pat perkėlė pagrindinę imperatoriaus rezidenciją iš Čanganio į Luojangą, keitė valdininkiją bei administraciją. U Džao iškilimą ypač paskatino budistų parama, imperatorė net buvo paskelbta bodhisatvos Maitrėjos inkarnacija. Savo ruožtu U Džao taip pat buvo dosni budistams.
U Dzetianos ir Vei valdymo metais valstybėje buvo išlaidaujama, valstietiją prislėgė mokesčiai. Tačiau 710–755 m. yra laikomi Tang klestėjimo periodu. Nuo 712 m. valdė imperatorius Siuandzongas (Xuanzong). Jam pavyko sutvarkyti ekonomiką, administraciją, politinę situaciją. Kita vertus, ėmė blogėti žemės ūkio sistema ir ypač išaugo karo vadų galia, stiprėjo kaimyninės valstybės. Tarpusavyje kovojo į valdžią grįžę aristokratai ir egzaminų keliu atėję valdininkai. Patekęs į sugulovės Jang Juhuanos (Yang Yuhuan, žinoma kaip Jang Guifei – Yang Guifei) įtaką, Siuandzongas prarado susidomėjimą valstybe.
Kad atsvertų išaugusią Jang Guifei giminaičių įtaką, tuometinis pirmasis ministras Li Linfu rėmė šiaurinių armijų generolus, ypač ne kinų kilmės. Po Li Linfu mirties dėl ministro posto varžėsi vienas tų generolų – An Lušanas (An Lushan) – ir Jang Guifei pusbrolis Jang Guodžongas (Yang Guozhong). Postas atiteko pastarajam, tuomet An Lušanas sukilo.
An Lušano sukilimas
thumb|right|Tang epochoje pagyvėjo ryšiai su šalimis Vakaruose An Lušano sukilimas (755–763 m.) žymėjo svarbų lūžį Kinijos istorijoje. 755 m. An Lušanas užėmė Luojangą ir pasiskelbė Didžiojo Jan (Yan) imperatoriumi (大燕皇帝). Matydamas, kad imperijos sostinė Čang’anas taip pat pavojuje, imperatorius Siuandzongas pabėgo į Sičuaną. Pakeliui Siuandzongo armija pareikalavo Jang Guodžongo ir Jang Guifei mirties. Imperatorius neturėjo pasirinkimo (armija grasino sukilti) – įsakė įvykdyti mirties bausmę Jang Guodžongui, o Jang Guifei – nusižudyti. Pasiekęs Sičuaną, Siuandzongas atsisakė sosto sūnaus Sudzongo (Suzong) naudai. Sudzongas paskyrė generolus, turėjusius susidoroti su sukilimu. Šie generolai nusprendė pasikviesti šiuolaikinių uigūrų protėvių genčių kariuomenes. Su jų pagalba imperijos pajėgos atsiėmė Čang’aną ir Luojangą.
757 m. An Lušaną nužudė jo paties sūnus. Šį nužudė An Lušano bendražygis Ši Simingas (Shi Siming). Ši Simingas atsiėmė Luojangą, tačiau pats buvo nužudytas savo sūnaus (Si Čao-i). Galiausiai Luojangą vėl atėmė Tang pajėgos, 763 m. Si Čao-i nusižudė, ir sukilimas baigėsi.