Augustas
Karas su Pompėjumi
miniatiūra|kairėje|280px|Antonijus ir Kleopatra, [[Lawrence Alma-Tadema paveikslas.]] Tuo tarpu paaiškėjo, kad Marko Antonijaus karas su partais yra jam nesėkmingas. Tai sutepė jo kaip lyderio įvaizdį, o tik 2 tūkst. legionierių, atsiųstų su Oktavija vargiai papildė jo pajėgas. Antra vertus, Kleopatra galėjo atstatyti jo armijos jėgą ir jis buvo jos meilužiu, tad jis nusiuntė Oktaviją atgal į Romą. Nors Antonijus galvojo atstatyti armiją, šis įvykis išėjo į naudą Oktavianui, kuris pradėjo skelbti propagandą, kad Antonijus nebėra romėnas, nes atsisakė teisėtos romėnų sutuoktinės dėl „rytietiškos meilužės“. 36 m. pr. m. e. Oktavianas sugalvojo politinę gudrybę, kad atrodytų mažiau autokratiškas, o Antonijus didesnis piktadarys: jis paskelbė, kad pilietiniai karai baigėsi ir jis nustos būti triumvirato nariu, jei Antonijus padarys taip pat, bet šis atsisakė. Kai romėnų kariai užėmė Armėniją 34 m. pr. m. e. Antonijus padarė savo sūnų Aleksandrą Helijų jos valdovu. Jis suteikė Kleopatrai „Karalių karalienės“ titulą. Oktavianas įtikinėjo Romos senatą, kad šiuo poelgiu Antonijus ketina sumažinti Romos pranašumą. Kai Oktavianas tapo konsulu 33 m. pr. m. e. sausio 1 d., Senato sesiją pradėjo aistringa ataka prieš Antonijaus pomėgį suteikinėti giminaičiams titulus. Konsulai ir senatoriai perėjo į Antonijaus pusę netikėdami propaganda (kuri buvo tiesa), bet daug Antonijaus rėmėjų perėjo į Oktaviano pusę 32 m. pr. m. e. rudenį. Tarp šių dezertyrų buvo Munacijus Plankas ir Markas Ticijus, kurie suteikė Oktavianui informacijos, patvirtinančius jo kaltinimus prieš Antonijų. Įsiveržęs į nekaltųjų vestalių prieglobstį, jis privertė jų vyriausiąją šventikę atiduoti jam slaptą Antonijaus testamentą, kuriame romėnų užkariautos teritorijos būtų atiduotos kaip karalystės jo sūnums. Be to jis planavo pastatyti kapą Aleksandrijoje jam ir jo karalienei. 32 m. pr. m. e. pabaigoje Senatas oficialiai panaikino Antonijaus konsulo įgaliojimus ir paskelbė Kleopatrai karą. miniatiūra|dešinėje|230px|[[Akcijaus mūšis, Lorenzo Castro paveikslas, 1672 m., Nacionalinis jūrų muziejus, Londonas.]] Oktavianas laimėjo įžanginę pergalę 31 m. pr. m. e. pradžioje, kai Agripos vadovaujamas laivynas sėkmingai perkėlė karius per Adrijos jūrą. Kai Agripa atkirto Kleopatros ir Antonijaus pagrindinių pajėgų tiekimą jūra, Oktavianas išsilaipino žemyne priešais Korkyros (dabar Korfu) salą ir patraukė į pietus. Apsupti jūroj ir sausumoj Antonijaus kariai pradėjo dezertyruoti pas Oktavianą kiekvieną dieną. Desperatiškai bandydama pralaužti jūrinę blokadą Antonijaus flotilė plaukė per Akcijaus įlanką vakariniame Graikijos krante. Ten ji susidūrė su didesne iš mažesnių ir manevringesnių laivų sudaryta Agripos flotile. Agripos ir Antonijaus vadovaujamos flotilės susidūrė Akcijaus mūšyje 31 m. pr. m. e. rugsėjo 2 d. Antonijaus flotilė pralaimėjo šį mūšį, dalinai ir dėl Kleopatros vadovaujamos egiptiečių flotilės, kuri buvo netoliese, bet visai nedalyvavo mūšyje ir netikėtai pasitraukė iš mūšio lauko, pasinaudojus tinkama vėjo kryptimi. Antonijus, tai pamatęs, persėdo į greitesnį laivą ir nusivijo Kleopatrą, po šito dalis Antonijaus laivyno taip pat stengėsi ne kovoti, o pasitraukti iš kovos ir tik pagrindinės pajėgos įnirtingai priešinosi. Oktavianas juos persekiojo ir po antro pralaimėjimo Aleksandrijoje 30 m. pr. m. e. rugpjūčio 1 d. Antonijus nusižudė susmukdamas ant kardo, o Kleopatra buvo paimta į nelaisvę, kur nusižudė, įkandus nuodingai gyvatei. Oktavijus liepė užmušti Cezarioną (jam priskiriamas teiginys „du cezariai yra per daug“), nes jis galėjo padaryti politinę karjerą naudodamasis tuo, kad yra Cezario sūnus, o Antonijaus vaikų buvo pasigailėta. Nors priemonės žiaurios, bet Markas Antonijus puikavosi vaiku kaip Cezario įpėdiniu, menkindamas Oktavianą. Anksčiau Oktavijus negailestingumu kariniams priešininkams ir kitais poelgiais buvo užsitraukęs romėnų nemalonę, bet jis buvo liaupsinamas už tai, kad atleido priešams po Akcijaus mūšio.