cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tomb Raider: Underworld
Tomb Raider: Underworld  – 2008 m. nuotykių kompiuterinis žaidimas; „Tomb Raider“ žaidimų serijos dalis. Žaidimas išleistas 2008 m. lapkričio 18 d. „Xbox 360“, „PlayStation 3“ ir „Nintendo Wii“ žaidimų konsolėms, „Windows“ operacinei sistemai (Windows XP, Vista). Vėliau pasirodė adaptacijos „PlayStation 2“, „Nintendo DS“, „Mac OS X“ ir mobiliųjų telefonų platformoms. 2011 m. žaidimas, kartu su „Tomb Raider: Anniversary“ ir „Tomb Raider: Legend“, įtrauktas į „Crystal Dynamics“ sukurtų žaidimų trilogijos leidimą HD formatu.
Žaidimą sukūrė „Crystal Dynamics“ studija, platintojas − „Eidos Interactive“. Žaidimas buvo komerciškai nuviliantis. 2013 m. duomenimis, parduotas apie 2,6 mln. kopijų tiražu. Metacritic suvestinės duomenimis, vidutiniškai žaidimas kritikų įvertintas 80 balų iš 100.
Apie žaidimą
„Tomb Raider: Underworld“ yra „Tomb Raider“ žaidimų serijos pagrindinės linijos 8-oji dalis (neskaitant „Tomb Raider: Anniversary“). Žaidime tęsiama „Tomb Raider: Legend“ siužetinė linija, kartu paaiškinant kai kurias „Tomb Raider: Anniversary“ siužeto detales. Pagrindinė žaidimo herojė Lara Kroft ieško senovinių galios artefaktų ir rakto į paslaptį, koks likimas ištiko jos motiną. Žaidimas vyksta 3D grafikos aplinkoje iš trečiojo asmens perspektyvos. Lara tradiciškai apsiginklavusi yra dviem pistoletais. Kitą ginklą ji gali pasirinkti prieš kiekvieno žaidimo etapo sekančią dalį. Taip pat Lara gali naudoti virvę su kabliu, kurį mėtydama prisitvirtina prie įvairių objektų, gali prisitraukti ar stumti objektus, lipti sienomis.
Tradiciškai „Tomb Raider“ žaidimų serijoje Larai žaidimo eigoje reikia spręsti patekimo galvosūkius įvairiuose senovės griuvėsių pastatuose, nugalėti pasitaikančius pavojingus gyvūnus. Laros priešininkų kovoje dėl artefaktų nedaug. Tai Laros studijų laikų pažįstama Amanda ir Atlantidos pusdievė Natla – abu herojai žinomi iš „Tomb Raider: Legend“ ir „Tomb Raider: Anniversary“ ankstesnių žaidimų. Be randamų senovinių artefaktų, žaidime išslapstyti lobiai (treasuries).
Laros lankomos vietovės, kuriose vyksta veiksmas (žaidimo „kambariai“):
Siužetas
Lara Kroft sužino jos mirusio tėvo Richard Croft būsimos paieškos vietovę Viduržemio jūros dugne. Toje vietoje ji randa senovės miestą Niflheimą. Griuvėsiuose ji aptinka dievo Toro statulą ir randa geležinę dievo pirštinę, kuri, pagal mitą, suteikdavo jam ypatingos jėgos. Larą griuvėsiuose užtinka Amandos agentai ir pagrobia pirštinę. Lara vejasi juos ir patenka į Amandos laivą, kuriame suranda įkalintą pusdievę Natlą, kurią Amanda naudoja savais tikslais. Nepritaikiusi pirštinės sau, Amanda ją išmetą į jūrą. Lara sugeba pagriebti Toro pirštinę prieš jai nuskęstant. Pagal Natlos užuominas Lara keliauja į kitą vietą – Tailando pakrantę, kur griuvėsiuose randa Odino statulą, tačiau artefaktų prie jos nėra. Iš palikto tėvo užrašo Lara supranta, kad artefaktai išgabenti ir paslėpti Kroft šeimos rūmuose Anglijoje.
Kroft rūmų požemiuose Lara randa antrąją Toro pirštinę. Jai grįžtant į rūmus, šie susprogsta ir pradeda degti. Vėliau paaiškėja, kad sabotažą rūmuose surengė Laros antrininkė, tikriausiai pasiųsta Amandos. Lara keliauja į Pietų Meksiką, kur randa Toro diržą, po to – į Jano Majeno salą, kur suranda Toro kūjį. Ginkluota keturiais senoviniais artefaktais Lara gali susikauti su pusdieve Natla ir sužinoti tiesą apie savo motinos likimą …
Kauno Juozo Naujalio muzikos gimnazija
miniatiūra|250px|right|Gimnazija 2000 m.
Kauno Juozo Naujalio muzikos gimnazija – valstybinė meninio profilio, muzikinio ugdymo mokykla Kaune, Kęstučio g. 85, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190994640.
Istorija
Tarpukaryje gimnazijos pastate veikė Kauno žydų realinė gimnazija. Muzikos gimnazija išaugo iš dešimtmetės muzikos mokyklos, įkurtos 1945 m. 1965 m. ji sujungta su Vidurine dailės mokykla ir pavadinta Vidurine meno mokykla. 1969 m. švenčiant Juozo Naujalio 100-ąsias gimimo metines, mokyklai suteiktas šio Lietuvos muzikos patriarcho vardas. 1969–1991 m. mokykloje veikė choreografijos skyrius. 1990 m. įkurtos dvi savarankiškos Kauno Muzikos ir Dailės vidurinės mokyklos. 1994 m. Juozo Naujalio muzikos vidurinei mokyklai suteiktas gimnazijos statusas.
Mokiniai
Gimnaziją yra baigę daugiau kaip 800 gimnazistų. Tarp jų:
Kosciukuvka
Košciukuvka  – eigulio namelis Lenkijos šiaurės rytuose, Zabluduvo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Seinų miesto herbas
thumb|right|200px|Seinų miesto herbas Seinų miesto herbas  – Seinų miesto heraldinis simbolis.
Aprašas
Raudoname lauke juoda nukirsta buliaus galva dūrimo pozoje sidabriniais ragais, galva kryžmai perverta ietimi lapišku antgaliu iš apatinio heraldiškai kairiojo kampo ir kalaviju iš apatinio heraldiškai dešiniojo kampo.
Septyni brūkšniai ant kardo rankenos simbolizuoja septynias Seinų apskrities istorines bendruomenes.
Istorija
Herbas buvo sukurtas 1963 m. švenčiant 400-ąsias miesto pavadinimo paminėjimo metines. Herbą sukūrė Bohdan Wróblewski iš Varšuvos. Jam padėjo Lenkijos heraldikos specialistas Stefan Krzysztof Kuczyński.
Jonušas Tiškevičius Logoiskis
Jonušas Tiškevičius Logoiskis (, 1590 m. – 1649 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, Lelijos herbo grafas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas.
Biografija
thumb|left|150px|Jonušas Tiškevičius Logoiskis Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Logoisko šakos. Tėvas Teodoras Frederikas Tiškevičius Logoiskis. Motina Sofija Zaslavska. Broliai Samuelis Tiškevičius Logoiskis, Jeronimas Tiškevičius Logoiskis.
Šeima
Nuo santuokos su Jadvyga Belžecka turėjo vienintelę dukterį Kristiną (m. po 1655), kuri tapo Bresto vaivados, kunigaikščio Andriaus Masalskio (m. 1651) žmona.
1626 m.
Įvykiai
Sausio 2 d. – Simnui suteiktos miesto teisės;
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Melonija Kiauleikienė
Melonija Gabrielė Kiauleikienė (g. 1924 m. rugsėjo 23 d. Dvarykščiuje, Tverečiaus valsčius) – Lietuvos gydytoja pediatrė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė,
Biografija
Vyras Jonas Kiauleikis. 1946 m. baigė Vilniaus universitetą. 1967 m. medicinos mokslų daktarė.
1948–1950 m. dirbo Jurbarko raj. ligoninėje, 1951–1969 m. – Respublikinėje Kauno klinikinėje ligoninėje, 1958–1969 m. šios ligoninės Vaikų tuberkuliozės skyriaus vedėja. 1946–1948 m. ir 1969–1999 m. Vilniaus universiteto dėstytoja, nuo 1974 m. profesorė.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo sritis – vaikų kvėpavimo organų ligos. 1965 m. įdiegė naują plaučių tyrimo metodą – pneumodensigrafiją. 1997 m. įkūrė asociaciją „Sėkmė“, kuri propaguoja medicinos žinias. 1999 m. Amerikos mokslinių tyrimų konsultantų tarybos garbės narė.
Na+/K+-ATPazė
thumb|200px|Jonų tekėjimas. thumb|200px|Alfa ir beta vienetai. thumb|200px|Natrio-kalio siurblys, E2-Pi būsena. Na+/K+-ATPazė, natrio-kalio adenozintrifosfatazė, dar žinoma kaip Na+/K+ siurblys, natrio-kalio siurblys – fermentas antiporteris, kuris yra aptinkamas visose gyvūninių ląstelių plazminėse membranose.
Bendroji informacija
Natrio ir kalio jonus per gradientą plazminę membraną perneša tie patys natrio-kalio siurbliai. Tokia išvada buvo padaryta po to, kai buvo nustatyta, kad natrio ir kalio jonų koncentracijos yra priklausomos abiejose membranos pusėse. Dabar yra žinoma, jog nešiotojas yra ATP-azė, kuri vienu metu perneša iki 3 natrio jonų iš ląstelės ir iki 2 kalio jonų į ląstelę.
Istorija
Natrio-kalio siurblį 1950 m. atrado danų mokslininkas Jens Christian Skou, kuris 1997 m. buvo apdovanotas Nobelio chemijos premija.
Funkcijos
Na+/K+-ATPazė padeda išlaikyti ramybės potencialą, atlikti medžiagų pernašą ir reguliuoti ląstelės tūrį.
Ramybės potencialas
Ląstelė turi mažą natrio, bet aukštą kalio jonų koncentraciją, dėl to yra išlaikomas pastovus membranos potencialas.
Transportas
Natrio jonų eksportas iš ląstelės tiekia energiją antriniams aktyviems baltymams-nešėjams, kurie importuoja gliukozę, aminorūgštis ir kitas maistines medžiagas.
Ląstelės tūrio kontrolė
Na+-K+ siurblio susilpnėjimas gali lemti ląstelės išsipūtimą.
Veikimo principas
thumb|right|300px
Imtynės 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Imtynių varžybos 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Pekine vyko nuo rugpjūčio 12 iki rugpjūčio 21 d. Pekino žemdirbystės universiteto sporto salėje.
Jonušas Antanas Višnioveckis
Jonušas Antanas Višnioveckis (1678–1741 m. vasario 18 d.) – ATR valstybinis veikėjas. Lietuvos didysis pataurininkis (1697–1699 m.), Lietuvos dvaro maršalka (1699–1702 m.), Vilniaus kaštelionas (1702–1703 m.) ir Vilniaus vaivada (1704–1706 m.), Krokuvos vaivada (1706–1726 m.) ir Krokuvos kaštelionas (1726–1741 m.). Pinsko ir Naujojo Targoo seniūnas. Baltojo erelio ordino kavalierius (1717 m.).
Biografija
thumb|left|150px|Jonušo Antano Višnioveckio žmona Teofilė Leščinska Kilo iš Lietuvos magnatų Višnioveckių giminės, herbo „Koributas“ savininkas, Belzo vaivados, kunigaikščio Konstantino Kristupo Višnioveckio (1633–1686) ir Anos Chodorkovskos (m. 1711) vyresnysis sūnus. Brolis Mykolas Servacijus Višnioveckis.
1699 metais Jonušas Antanas Višnioveckis gavo Lietuvos dvaro maršalkos pareigybę. 1704 metais kunigaikštis Jonušas Antanas Višnioveckis gavo Vilniaus vaivados pareigybę, 1706 metais tapo Krokuvos vaivada. 1726 metais buvo paskirtas Vilniaus kaštelionu.
1710 metais buvo išrinktas Karūnos tribunolo maršalka. Garsėja drąsa, kurią parodė Konecpolio mūšyje. Įkūrė kolegiumą Kremenece, susijęs statant Šv. Antonijaus pranciškonų bažnyčią Lvove.
Priklausė antisapieginei partijai. .
Šeima
1704 metais vedė Teofilę Leščinską (1680–1757), Palenkės vaivados Vaclovo Leščinskio (m. 1688) ir Sofijos Višnioveckos (1655–1681) dukrą. Jiems gimė dukra Uršulė Pranciška Višniovecka (1705–1753), Vilniaus vaivados ir Lietuvos didžiojo etmono Mykolo Kazimiero Radvilos Žuvelės (1702–1762) žmona nuo 1725 metų.
1970 m.
1970 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Sausis Vasaris Kovas Balandis Gegužė Birželis Liepa Rugpjūtis Rugsėjis Spalis Lapkritis Gruodis
Nobelio premijos
Nobelio premijos laureatai:
Šachmatų laikrodis
thumb|Analoginis šachmatų laikrodis „Jantar“ (1988 m. gamybos) thumb|Skaitmeninis šachmatų laikrodis Šachmatų laikrodis – prietaisas laiko kontrolei stalo žaidimuose (pavyzdžiui, šachmatuose, šaškėse, go, renju, reversi ir kt.) užtikrinti, paprastai susidedantis iš dviejų sujungtų laikrodžių.
Pirmąjį analoginį šachmatų laikrodį, panaudotą 1883 m. Londone vykusiame šachmatų turnyre, sukonstravo Thomas Bright Wilson. 1899 m. pradėta naudoti vėliavėlė.
Galvojimo laikas neribojamas
Po 1834 m. Bourdonnais-McDonnell mačo ir 1851 m. Londono turnyro kilo klausimų: ar žaidėjui turėtų būti skiriama labai daug laiko? Iki tol buvo laikomas nerašytos mėgėjų taisyklės, suteikiančios žaidėjams kiekvieno ėjimo apgalvojimui neribotą laiką. Pradėjus svarbiausiose varžybose kiekvieno ėjimo laiko fiksavimą, paaiškėjo, kad 1843 m. Stauntono – Pjero Saint-Amanto mačo partija vidutiniškai trukdavo devynias valandas ir kad vienas žaidėjas Londono turnyre vienam ėjimui apgalvoti naudojo net dvi valandas ir 20 minučių.
Pasipriešinimas laiko švaistymo taktikai
Horvardas Stauntonas, įtakingiausias XIX a. pirmosios pusės žaidėjas, griežtai kritikavo šachmatininkus, kurie „leisdavo valandas ėjimui, kai gali pakakti minučių“. Jis pasiūlė apriboti kiekvienam ėjimui skirtą laiką iki nurodyto minučių skaičiaus.
Laiko kontrolės būdų paieška
Tačiau dauguma autoritetų suabejojo ir teigė, kad nors vieni ėjimai nusipelno ilgo svarstymo, o kiti labai nedaug, bet leidus žaidėjui vieną ėjimą galvoti net 10 minučių, reikštų, kad dviem žaidėjams gali prireikti dviejų valandų, kad sužaistų tik šešis ėjimus. Buvo atsisakyta vieno ėjimo laiko apribojimo principo visuose žaidimuose, išskyrus korespondencinius šachmatus ir kai kurias greito šachmatų žaidimo formas, kuriose žaidėjai galėtų priimti sprendimą kas 5 ar 10 sekundžių.
H. Stauntonas pasiūlė už laiko limito viršijimą skirti baudą, ir tai, kai kuriuose tarptautiniuose turnyruose dar ir 1906 m. (Niurnbergas) buvo bandoma. Tačiau tai, kaip atgrasymo priemonė, pasirodė nepakankama, o figūros konfiskavimas galiausiai tapo vienintele priemone. Bauda buvo laikoma privaloma po 1882 m.Vienos turnyro, kai pretendentas į pirmąją premiją, Jamesas Masonas, vienoje partijoje viršijęs laiko limitą, galiausiai laimėjo po to, kai jo varžovas atsisakė reikalauti nuobaudos.
Antras principas, kartais vadinamas “staigia mirtimi”, taip pat neprigijo. Naudojant šį formatą, visiems žaidėjo ėjimams partijoje nustatomas laiko limitas. Ši laiko kontrolė XIX amžiuje ir daugumoje XX buvo laikoma pernelyg griežta, nes žaidėjui įgijusiam milžinišką pranašumą, bet turinčiam per mažai laiko, grėsdavo pralaimėjimas. “Staigios mirties” principas išliko tik tam tikrose greitųjų šachmatų formose, pavyzdžiui, penkių minučių šachmatuose, kai kiekvienam žaidėjui visiems ėjimams skiriamos penkios minutės.
Trečiasis ir populiariausias laiko kontrolės principas – tai lanksti sistema, kurią pasiūlė XIX amžiaus vokiečių žaidėjas ir autorius Tassilo von Heydebrand und der Lasa. Jis siūlė leisti kiekvienam žaidėjui partijoje turėti laiko banką, iš kurio būtų galima atlikti iš anksto nustatytą ėjimų skaičių, pavyzdžiui, per dvi valandas – 30 ėjimų. Šis principas nuo 1861 m., priimtas daugumoje varžybų. Jis leidžia kiekvienam žaidėjui planuoti laiką, greitai žaidžiant vienus ėjimus, o kitiems, skiriant gal net valandą ar daugiau. Be to, žaidėjas, atlikęs nustatytą ėjimų skaičių, gautų papildomą laiko biudžetą, pavyzdžiui, vieną valandą kitiems 15 ėjimų, ar pan.
Pirmosios varžybos kontroliuojant laiką
Dviejų garsių meistrų – vengro Leventalio ir Vokietijos atstovo Horvicos – mačas Londone, vykęs 1853 m., tapo pirmosiomis varžybomis, surengtomis kontroliuojant galvojimo laiką. Varžovai sutarė kiekvienam ėjimui skirti dešimt minučių. Laikas buvo skaičiuojamas pagal smėlio laikrodį. Tačiau šiose varžybos pradelsusiam nustatytą laiką dar nebuvo skiriamas pralaimėjimas, kaip yra dabar, bet piniginė bauda.
Netrukus paaiškėjo: dešimt minučių kiekvienam ėjimui yra per daug, nes vidutinė tokio žaidimo trukmė būtų apie 12–13 valandų. Be to, ir dalyviams nepatogu, kai griežtai reguliuojamas kiekvieno ėjimo galvojimo laikas. Daug geriau turėti tam tikrą laiką ėjimų serijai.
Ši idėja pirmą kartą buvo realizuota 1861 m. Adolfo Anderseno – Ignaco Kolišo mače, kur kiekvienam partneriui buvo skiriama dvi valandos 24 ėjimams. Tai yra beveik 2 kartus daugiau, nei mūsų laikais skiriama didmeistriams, tačiau prie laiko kontrolės nepratusiam vengrų meistrui I. Kolišui atrodė, kad skiriama per mažai laiko. Viršijus laiko limitą buvo skiriama piniginė bauda. Žaidėjas, susimokėjęs baudą, galėdavo tęsti žaidimą, kitaip užskaitydavo pralaimėjimą.
I. Kolišui primygtinai reikalaujant, po kelių mėnesių sužaistame Luiso Paulseno ir Ignaco Kolišo mače mąstymo laikas 24 ėjimams buvo padidintas iki dviejų su puse valandos. Varžybų nuostatuose buvo nurodyta, kad vienam iš dalyvių, viršijus nustatytą galvojimui laiką, žaidimas tęsiamas toliau tik nusižengusio žaidėjo, laimėta partija užskaitoma kaip lygiosios, lygiosios – kaip pralaimėjimas, o pralaimėjimas, – kaip dvigubas pralaimėjimas.
Tačiau kai kuriems meistrams (tame tarpe – Zygbertui Tarašui) tokia tvarka nepatiko. Jie manė, kad ji gniuždo jų kūrybinį procesą ir siūlė grįžti prie piniginių baudų. Pasiūlymas buvo tikrinamos praktikoje, kol 1906 m. Niurnberge vykusiame turnyre piniginės baudos galutinai nesusikompromitavo.
Jame šachmatų meistrai itin ilgai apgalvodavo kiekvieną ėjimą ir, prisirinkę daug baudų, turnyro organizatoriams įsiskolino nemažas sumas. Manoma, kad jei turnyre baudos nebūtų atšauktos, dalyviams, baigti turnyrui bei grįžti namo, būtų pritrūkę lėšų. Po šio turnyro piniginės baudos, už laiko galvojimui viršijimą, nebebuvo skiriamos.
Mechaninio šachmatų laikrodžio sukūrimas
right|thumb|XIX amžiaus pabaigos švytuoklinio šachmatų laikrodžio iliustracija. Laiko kontrolės technika po truputi vystėsi. Vokiečių baronas von der Lasa pasiūlė naudoti du laikrodžius ir žymėti abiejų žaidėjų kiekvienam ėjimui sugaištą laiką. Toks skaičiavimas buvo populiarus Europoje, nes smėlio laikrodis pasirodė esąs problemiškas. Temperatūra ir drėgmė turėjo įtakos smėliui, todėl tikslumas įvairiose vietovėse ir varžybose keitėsi. Taip pat, suirzęs žaidėjas gali pasukti netinkamą smėlio laikrodžio galą, ar suklydęs pasukti priešininko laikrodį ir sugadinti žaidimą.
Problema išsisprendė kai 1983 m. Londono tarptautiniame turnyre pirmą kartą buvo panaudotas mechaninis šachmatų laikrodis. Jį sudarė du vienodi švytuokliniai laikrodžiai, nustatyti priešinguose pusiausvyros sijos galuose. Panaudojimas buvo paprastas: kai žaidėjas padaro savo ėjimą, jis perkelia savo laikrodį į padėtį, kuri sustabdo jo švytuoklę ir paleidžia varžovo laikmatį.
Juos sukūrė laikrodžių meistras ir šachmatų mėgėjas Thomas Brightas Vilsonas. Mechaniniai laikrodžiai po eilės patobulinimų buvo naudojami šachmatų varžybose virš 100 metų.
Mechaninis laikrodis
thumb|Šachmatų laikrodis su nukritusia vėliavėle Šachmatų laikrodžiai susideda iš dviejų lygiagrečių laikmačių, kurių kiekvienas turi mažą mygtuką virš jo, kurį žaidėjas, atlikęs ėjimą, gali paspausti. Tai sustabdo žaidėjo ir paleidžia priešininko laikrodį. Toks supaprastintas prietaisas leidžia žaidėjui išgyventi sunkumus dėl laiko trūkumo – situacijas, kai reikia, likus mažiau nei minutei skirto laiko, atlikti dar 20 ar 30 ėjimų.
Kitas reikšmingas pasiūlymas, pateiktas XIX amžiaus pabaigoje: pakabinti ciferblato viršuje, prieš 12-ka, mažą skląstį, vadinamą vėliava, padėjo nutraukti chroniškus ginčus, ar ir kada, žaidėjas viršijo laiko limitą.
Esmė tokia: artėdama prie 12-kos minutinė rodyklė paliečia ir pakelia vėliavėlę iki horizontalios padėties. Rodyklė, kurį laiką (apie 3 min.) iš apačios dar palaiko vėliavėlę, bet judėdama į priekį, ji galiausiai išeina iš po jos. Nepalaikoma vėliavėlė, kabanti ant ašies, iš horizontalios padėties nusvyra (krenta) į vertikalią, užfiksuodama galvojimo laiko pabaigą.
Elektroninis laikrodis
Nors skaitmeniniai šachmatų laikrodžiai dabar beveik be išimties naudojami aukštos klasės turnyruose, jie dar nėra visapusiškai įsitvirtinę visose žaidimų klasėse. Būta įvairių nuomonių: kai kurie šachmatininkai džiaugiasi tuo, kad skaitmeniniai, skirtingai nei analogiški, neskleidžia tiksinčio triukšmo, leidžia tiksliai nustatyti mąstymo laiką bei naudoti įvairius žaidimo laiko režimus. Kiti atmeta skaitmeninius šachmatų laikrodžius, nes jie yra brangesni, neskleidžia įprastų tiksinčių garsų, veikia tik su baterijomis ir t. t.
Pirmieji žingsniai
1988 m. buvęs pasaulio šachmatų čempionas Robertas Fišeris pasiūlė elektroninį šachmatų laikrodį, kuris įgyvendino jo sugalvotą laiko skaičiavimo šachmatų partijoje režimą dabar vadinamą jo vardu, kur abu žaidėjai, pradėję nuo fiksuoto mąstymo laiko, po kiekvieno atlikto ėjimo, tolimesniam galvojimui gali gauti tam tikrą papildomą sekundžių skaičių. 1989 m. Fišeris už šį pasiūlymą gavo JAV patentą Nr. 4 884 255.
Pridedamo laiko kontrolė pirmą kartą buvo panaudota privačiai organizuotose 1992 m. Fišerio – Spaskio mačo revanšo dėl pasaulio čempiono vardo varžybose, o po jų, išpopuliarėjo platesniame šachmatų pasaulyje ir buvo naudojama 1998 m. pasaulio šachmatų čempionate.
1985 m. pirmasis DGT
Šachmatų treneris ir organizatorius Albertas Vasse pasiūlė, kad kasmetinis „Melody Amber“ šachmatų turnyras Monake turėtų pradėti naudoti „Fišerio“ laiką. Vasse susisiekė su Benu Bulsinku (Ben Bulsink) ir jie kartu kreipėsi į turnyro rėmėją Joopą van Oosteromą ir pasiūlė pagaminti skaitmeninius šachmatų laikrodžius. Gavę pritarimą, jie toliau kūrė bei gamino pirmuosius skaitmeninius šachmatų laikrodžius.
1993 m. FIDE savo Generalinėje asamblėjoje Kuritiboje, sudarė trejų metų sutartį su DGT Projects kompanija, kad pagamintų „Oficialų FIDE šachmatų laikrodį“.
1994 m. DGT FIDE laikrodis
Jis buvo sukurtas bendradarbiaujant su Tarptautinė šachmatų federacija, visiškai laikantis FIDE šachmatų taisyklių. Visame pasaulyje nuo 1994 m., kai jis buvo pristatytas, parduota daugybė šių šachmatų laikrodžių.
Elektroninį šachmatų laikrodį siūlyta naudoti varžybose nuo 1970-ųjų, tačiau šachmatų bendruomenėje pirmasis plačiai pripažintas buvo DGT FIDE laikrodis. Tai aiškinama tuo, kad buvo atsižvelgta į šachmatininkų norus bei pageidavimus: vienas tokių pavyzdžių būtų didelė laiko svirtis laikrodžio viršuje. Tai ne tik lengviau, trūkstant laiko, žaidžiant greitąsias, žaibo, kulkos partijas, pataikyti į ją ranka, bet ir aiškiai, net už 20 metrų, matosi, kurio žaidėjo eilė daryti ėjimą.
Šį modelį 1998 m. pakeitė DGT2000.
Būda (reikšmės)
Būda vadinama:
Gyvenvietės
Kaimai:
Būda yra buvęs senasis Šiluvos pavadinimas.
Pavardės
Būda − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Būdienė (ištekėjusi moteris) ir Būdaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
240 m. pr. m. e.
'''240 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Korsika ir Sardinija
Korsika ir Sardinija – Romos provincija, susidėjusi iš Korsikos ir Sardinijos salų. Įkurta 231 m. pr. m. e. Sostinė – Nora, vėliau Kaljaris.
Provincija buvo įkurta 231 m. pr. m. e., numalšinus sukilimus. Salos priklausė Romai beveik 7 amžius. Pakrantės buvo romanizuotos palyginus lengvai, bet vidinės salų teritorijos priešinosi dar ilgai. Sukilimai baigėsi tik po šimto metų.
Sardinija, kartu su Sicilija, buvo vienas pagrindinių Romos grūdų šaltinių, kol šio vaidmens neperėmė Egiptas. Salos netiesiogiai prisidėjo prie respublikos žlugimo, jos buvo grūdų šaltinis pilietiniuose karuose kovojusioms Sulos ir Cezario kariuomenėms.
Provincija buvo tremties vieta, čia buvo išsiųstas Seneka, taip pat čia buvo siunčiami žydai ir krikščionys.
Utios-M
Utios-M (🇷🇺) – rusiškas laivuose naudoti skirtas sukiojamas šarvuotasis bokštelis su suporintu kulkosvaidžiu NSVT-12,7, skirtas šaudyti į kranto, antvandeninius ir pavienius oro taikinius.
Šaulys kulkosvaidžius nutaiko pro periskopinį taikiklį horizontaliai sukiodamas bokštelį ir vertikaliai kreipdamas kulkosvaidžių vamzdžius.
Bokštelis gali turėti žiedinį tūtelių rinktuvą, iš kurio tūtelės, bokšteliui sukiojantis, perkraunamos į giliau esančią talpyklą.
II pasaulio futbolo čempionatas
II pasaulio futbolo čempionatas įvyko 1934 metų gegužės 27 d.–birželio 10 d. Italijoje (Bolonija, Florencija, Genuja, Milanas, Neapolis, Roma, Triestas ir Turinas). Jame dalyvavo 16 komandų, kurios pateko į turnyrą įveikusios atrankinį barjerą. Ankstesnis čempionas – Urugvajaus rinktinė – čempionate dalyvauti atsisakė.
Čempionato metu įmušta 70 įvarčių (vidutiniškai po 4,12 per rungtynes), iš viso rungtynes stebėjo 363 tūkst. žiūrovų (po 21,4 tūkst. per rungtynes).
Atrankos varžybos
Atrankos varžybose dėl 16 kelialapių kovojo 32 rinktinės.
Ketvirtfinalis
Pakartotinės rungtynės:
Rudnica
Rudnica  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zabluduvo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Alytaus miesto savivaldybės taryba 2007–2011 m.
Alytaus miesto savivaldybės taryba – Alytaus miesto savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2007 m. vasario 25 d. visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal proporcinę rinkimų sistemą ir Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus.
Partijos
Rinkimuose dalyvavusios partijos gavo vietų:
Veikla
Pirmasis tarybos posėdis įvyko 2007 m. balandžio 12 d. Savivaldybės meru išrinktas Česlovas Daugėla. Už jį balsavo 20 iš 27 tarybos narių. Mero pavaduotojais išrinkti socialdemokratas Feliksas Džiautas ir liberalcentristė Nijolė Makštutienė, savivaldybės administratoriumi paskirtas liberaldemokratas Juozas Skestenis. Tų pačių metų gruodžio mėn. administracijos direktoriumi paskirtas Feliksas Džiautas, ėjęs pareigas iki politinių jėgų persiskirstymo 2009 m. kovo 27 d. Dėl to, už partijos vardo diskreditavimą, partinių įsipareigojimų nevykdymą iš socialdemokratų gretų pašalintas meras Česlovas Daugėla. Mero pavaduotojomis išrinktos Nijolė Makštutienė ir Rima Rakauskienė. Specialiųjų tyrimų tarnybai pradėjus ikiteisminį tyrimą dėl piktnaudžiavimo tarnyba ir įtarimų korupcija buvusiai miesto valdžiai, 2010 m. gruodžio 9 d. Alytaus meru išrinktas Feliksas Džiautas, gruodžio 17 d. mero pavaduotoju – Dobilas Kurtinaitis, administracijos direktoriumi paskirtas Juozas Skestenis.
Siaurakaklis ąsotenis
Siaurakaklis ąsotenis (Nepenthes reinwardtiana) – ąsoteninių (Nepenthaceae) šeimos vabzdžiaėdis augalas. Rūšis pavadinta Bogoro botanikos sodo įkūrėjo G. K. Reinwardo garbei.
Pasižymi įvairiomis spalvomis. Ąsotelio vidiniame paviršiuje yra dvi akies formos dėmės.
Paplitęs Borneo ir Sumatros salose. Auga žemumose ir aukštikalnėse, iki 2100 m aukštyje virš jūros lygio.
thumb|left|210px|Siaurakaklio ąsotenio ąsotėlis
Seinų miesto vėliava
thumb|right|200px|Seinų miesto vėliava Seinų miesto vėliava - stačiakampio formos vėliava, kurioje pavaizduotas Seinų miesto herbas ir vingiuojanti balta juosta žaliame fone, kur žalia spalva simbolizuoja miesto miškus, laukus ir pievas, o balta vingiuojanti juostelė simbolizuoja per miestą tekančią Seinos upę.
Daukantai (Prienai)
Daukantai – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės vakarus nuo Jiezno, netoli Nemuno dešiniojo kranto, prie kelio.
Superleague Formula
Superleague Formula - vienviečių atvirų automobilių lenktynės, kurios pradėtos rengti nuo 2008 m. Šios lenktynės išsiskiria tuo, kad savo komandas čia turi atskiri pasaulio futbolo klubai. Šio čempionato šūkis irgi susijęs su šiuo faktu: angl. The Beautiful Race: Football at 300 km/h (nuostabios lenktynės: futbolas 300 km/val greičiu). Sezonas tęsiasi nuo kovo iki lapkričio mėnesio, tokiu pačiu metu, kaip ir Formulė 1. Superleague Formulės čempionate naudojami automobiliai yra labai panašūs į naudojamus Formulės 1 čempionate. Tiesa, šiame naujame čempionate visi lenktynininkai naudoja identiškus automobilius su vienodais 750 AG V-12 varikliais.
1627 m.
1627 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Superleague Formula
Lenktynių taisyklės
Lenktynių savaitgalį sudaro šeštadienį vykstanti kvalifikacija ir sekmadienio dvejos lenktynės (iš kurių vienose startuojama atvirkštine finišui tvarka). Kiekvienose lenktynėse komandos kovoja dėl piniginio prizo bei į oficialią įskaitą rašomų taškų.
Taškų skyrimas
Taškai skiriami pagal finišo vietą kiekvienų lenktynių metu:
Kitaip, nei Formulėje 1, lenktynininkui nebūtina pasiekti finišą, norint pelnyti taškus, tačiau privaloma startuoti lenktynėse. Savaitgalio nugalėtojo lenktynėse taškai nėra skiriami.
Formulės 1 lenktynininkai
Superleague Formulės čempionate dalyvauja daug lenktynininkų, kurie yra dalyvavę ir Formulės 1 lenktynėse:
Rankas Matasovičius
Rankas Matasovičius (g. 1968 m. gegužės 14 d. Zagrebe, Kroatijoje) – kroatų kalbininkas ir filologas.
Biografija
1992 m. baigė filosofiją ir kalbotyrą Zagrebo universitete. 1995 m. apgynė daktaro disertaciją tema A Theory of Textual Reconstruction in Indo-European Linguistics. Jo interesai ir mokslinių tyrimų sritys – indoeuropiečių kalbos, keltų kalbos, slavų kalbos, indoeuropiečių prokalbė, diachroninė kalbotyra ir kalbų tipologija.
Nuo 2012 m. jis yra Kroatijos menų ir mokslų akademijos narys.
241 m. pr. m. e.
'''241 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Adolfas Nezabitauskis
Adolfas Nezabitauskis (nuo 1940 m. Zabitis; 1901 m. liepos 6 d. Baidotuose, Gintališkės valsčius, Telšių apskritis, Kauno gubernija – 1968 m. gruodžio 15 d. Telšiuose. Palaidotas Gargždelės kapinėse) – Lietuvos pedagogas, žurnalistas, kraštotyrininkas, istorikas, muziejininkas.
Biografija
Baigė Telšių gimnaziją, 1929 m. – lituanistiką Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Humanitariniame fakultete.
Nuo 1927 m. bendradarbiavo leidiniuose „Vairas“, „Lietuvis“, „Tautininkų balsas“, „Tauta ir žodis“. Nuo 1929 m. laikraščio „Lietuvos aidas“ kalbos tvarkytojas, 1931 m. – sekretorius, nuo 1939 m. dienraščio „Vilniaus balsas“ korektorius, stilistas, žurnalistas. 1933 m. korporacijos „Samogitia“ pirmininkas. 1941 m. kultūros paminklų įstaigos viršininkas. Karo metais dirbo Kauno M.K.Čiurlionio galerijoje. 1941–1943 m. bendradarbiavo leidinyje „Lietuvių archyvas“. Buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
Mokėjo senąsias lotynų, graikų, gotų, lenkų kalbas. Vertė įvairius istorinius šaltinius. Pagrindinę jo archyvo dalį saugo Vilniaus universiteto biblioteka.
Julius Čaplikas
Julius Čaplikas (1888 m. birželio 20 d. Ryliškiuose – 1941 m. liepos 30 d. Maskvoje, SSRS) – pedagogas, Lietuvos valstybės, visuomenės ir karinis veikėjas, generolas leitenantas.
Biografija
Baigė Nedzingės valstybinę mokyklą. 1909 m. baigė Sankt Peterburgo dvasinę seminariją, tačiau kunigu netapo. Dirbo privačiu mokytoju. 1913 m. prie Charkovo universiteto išlaikęs provizoriaus padėjėjo egzaminus dirbo vaistinėje.
1914 m. prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, mobilizuotas į armiją, 1915 m. baigė Vilniaus karo mokyklą. 1915–1917 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenės 6-ajame grenadierių Tauridės pulke, poručikas, grenadierių kuopos vadas, vėliau tarnavo IV armijoje. Dalyvavo kovose su Austrija-Vengrija. 1917–1918 m. tarnavo Vitebsko lietuvių batalione.
Nuo 1918 m. lapkričio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris, Pirmojo pėstininkų pulko vado adjutantas, štabo viršininkas. Dalyvavo Alytaus kautynėse, žuvus pulko vadui Antanui Juozapavičiui ėjo jo pareigas. Nuo 1919 m. spalio mėn. Ukmergės bataliono, vėliau Aštuntojo pėstininkų pulko vadas. Jo pulkas 1920 m. vasario 23 d. malšino Kauno įgulos maištą, dalyvavo kovose su Raudonąja armija ir Lenkijos kariuomenės junginiais. 1920 m. trumpam pateko į lenkų nelaisvę.
1921 m. Generalinio štabo operacijų skyriaus viršininkas. 1921–1922 m. Kėdainių apskrities, 1922 m. trumpai – Trakų apskrities karo komendantas. 1922–1923 m. Septintojo pėstininkų pulko vadas. 1923 m. išėjo į atsargą, mokytojavo Žiežmariuose, vėliau – Žiežmarių vidurinės mokyklos direktorius. 1925–1927 m. Trakų apskrities viršininkas, 1927–1928 m. Kauno miesto ir Kauno apskrities viršininkas.
1928 m. grįžo į kariuomenę, 1928–1934 m. Antrojo pėstininkų pulko vadas, nuo 1934 m. Antrosios divizijos vadas ir Kauno įgulos viršininkas. 1930 m. baigė Aukštųjų kariuomenės viršininkų kursus. 1935 m. brigados generolas. 1935 m. rugsėjo 6 d. – 1938 m. kovo 24 d. Juozo Tūbelio XVII Ministrų kabineto vidaus reikalų ministras. 1936–1940 m. Seimo narys. Vienas Savanorių sąjungos steigėjų, 1927–1928 m. valdybos pirmininkas. Su kitais 1927 m. įsteigė Lietuvos aeroklubą.
Užėjus bolševikams, išvažiavo į savo ūkį netoli Ramygalos. Jis turėjo galimybę pasitraukti į Vokietiją, bet atsisakė. 1940 m. liepos 18 d. areštuotas ir išvežtas į Rusiją. Kalintas Maskvos kalėjime. Po metų sušaudytas Butyrkų kalėjime.
Slomianka (Zabluduvo valsčius)
Slomianka  – eigulio būdelė Lenkijos šiaurės rytuose, Zabluduvo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
FK Dynama-Brest
Istorija
Klubo užuomazgos siekia 1960 m., kai buvo įkurtas „Spartako“ vardu pavadintas klubas. Nuo 1976 m. vadinasi dabartiniu pavadinimu.
Sezonai
Šaltinis:
Jonas Andriūnas
Jonas Andriūnas (g. 1923 m. birželio 19 d. Salinių kaime, Antazavės valsčiuje, Zarasų apskrityje. – 1997 m. gruodžio 11 d. Zarasuose.) – vienas iš Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio veiklos aktyvių dalyvių Zarasų krašte, pedagogas.
Biografija
Neakivaizdžiai tęsė mokslus Vilniaus Pedagoginiame institute.
Jo iniciatyva Zarasų vidurinėje mokykloje buvo įsteigtos sustiprinto fizikos dėstymo klasės. Jonas Andriūnas už metodinį darbą turėjo mokytojo – metodininko vardą, dalyvavo Lietuvos fizikų draugijoje. Jis yra knygos „Fizikos dėstymo metodika“ bendraautoris, parengė integruotos fizikos ir matematikos mokymo programą. Prasidėjus Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžiui buvo aktyvus šios veiklos dalyvis. Už ilgametę ir sėkmingą pedagoginę ir visuomeninę veiklą prie Zarasų „Ąžuolo“ gimnazijos yra jo atminimui pastatytas stogastulpis. 1997 m. gruodžio 11 d. mirė Zarasuose. Palaidotas Zarasų miesto kapinėse.
Vokietijos juodmargiai
Vokietijos juodmargiai – pieninių galvijų veislė išvesta kryžminant vietinius galvijus su Olandijos juodmargiais. Prieškariniai Vokietijos juodmargiai (iki 6-7 dešimtmečio vadinti ostfryzais) buvo stambūs, taisyklingo kūno sudėjimo, tvirtų kojų, labai pieningi, tačiau liesapieniai. Po Antro pasaulinio karo Vokietijos juodmargiai kiek susmulkėjo, tačiau per pastaruosius dešimtmečius pradėjus plačiai naudoti holšteinus, jie vėl sustambėjo. Labiausiai pageidaujamos karvės, kurių aukštis ties ketera – 138–139 cm, masė – 600–650 kg. Šios veislės karvės ryškaus pieninio tipo. Jos vidutiniškai per metus duoda apie 6500–7000 kg 4,1 % riebumo, 3,4 % baltymingumo pieno. Yra bandų, kur iš karvės per metus primelžiama po 10000–11000 kg pieno.
Kalenikas Tiškevičius
Kalenikas Tiškevičius (, 1518-1576 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, Lelijos herbo grafas, valstybės ir karinis veikėjas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Logoisko šakos. Tėvas Bazilis Tiškevičius. Motina Aleksandra Čartoryska. Broliai Jurgis Tiškevičius Logoiskis, Eustachijus Tiškevičius Logoiskis, Eustachijus Serafimas Tiškevičius.
Kušinagaras
Kušinagaras  – miestas Indijoje, Utar Pradešo rytuose, 52 km į rytus nuo Gorakhpuro. Vienas svarbiausių budistų piligrimystės centrų. Šiame mieste mirė (pasiekė paranirvaną) Sidharta Gautama.
Kalenikas Tiškevičius
Biografija
1547 m. vedė Barborą Solomerecką (Barabara Solomerecka), bet vaikų neturėjo.
MŠK Púchov
Pūchovo futbolo klubas, o ankstesniais metais žinomas kaip Pūchovo futbolo klubas „Matador“ – Slovakijos futbolo klubas iš Pūchovo.
Kalenikas Tiškevičius
Valstybės tarnyba
1550 m. karaliaus dvaro maršalka, Gomelio seniūnas.
Kušinagaras
Mieste yra įrengtas kompleksas šiuolaikinių budistinių statinių bei atkasti senieji. Yra III a. Paranirvanos stūpa (atstatyta 1927 m.) ir Paranirvanos šventykla (atstatyta 1956 m.). Taip pat yra V a. Rambharo stūpa (15 m aukščio), Mathakuaro statula (juodo akmens Budos skulptūra, pastatyta, kur, kaip manoma, Sidharta sakė paskutinį pamokslą), Gulinčio Budos skulptūra (6 m ilgio skulptūra, vaizduojanti gulintį Budą, pasiekusį paranirvaną). Veikia muziejus, pastatytos įvairių kraštų budistų šventyklos.
MŠK Púchov
Istorija
Klubo ištakos siekia 1920 m., kai buvo įkurtas SK Púchov.
Kušinagaras
Istorija
Džatakose minimas Kušavatis, buvęs Košalos karalystėje, siejamas su Kušinagaru. Ramajanoje minimas kaip Ramos sūnaus Kušos miestas. Vėliau miestas buvo Malos karalystės sostine, kurioje savo senatvėje lankėsi Sidharta Gautama. Valdant karaliui Ašokai čia pastatytas budistinių šventyklų kompleksas. VII a. kinų piligrimas Suandzangas aprašė Kušinagaro šventyklas. Vėliau miesto reikšmė sunyko. XIX–XX a. senosios šventyklos atkastos britų.
MŠK Púchov
Istorija
2021–2022 m. sezone rungtyniavo Antroje lygoje, kurioje iškovojo dvyliktą vietą.
Sezonai
Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.
Vyriausioji sausumos kariuomenės vadovybė (vermachtas)
Apžvalga
Vermachto Sausumos kariuomenės vadu buvo:
Pagal vokiškąją sistemą OBdH neplanuodavo operacijų, tai darydavo Generalinis štabas. Todėl faktiškai svarbiausias Sausumos kariuomenės žmogus buvo Generalinio štabo viršininkas. Panašiai buvo ir Vokietijos Kariniame jūrų laivyne. Išimtis buvo liuftvafė, kur vado H. Geringo įtaka buvo labai didelė.
Sausumos kariuomenė ( 'armija') visada būdavo pagrindinė jėga rengiant karines operacijas. Nebuvo tokio dalyko, kaip bendras įvairių ginkluotųjų pajėgų šakų veiklos planavimas. Tuo neužsiėmė ir OKW, kuri buvo viršesnė už OKH, bet tam neturėjo ir išteklių.
Karui tęsiantis OKH užduočių ratas vis siaurėjo, nes A. Hitleris ir OKW vis stiprino savo vaidmenį operacijų planavime ir vykdyme. Pvz., visą įsiveržimo į Norvegiją operacija buvo suplanuota už OKH ribų. 1945 m. balandį, prasidėjus Berlyno puolamajai operacijai, vyko nuolatiniai OKH ir OKW ginčai dėl strateginių prioritetų. Kadangi Rytų frontas buvo OKH atsakomybė, OKW vadovas feldmaršalas Vilhelmas Keitelis mažai paisė vermachto nesėkmių atremiant Raudonosios Armijos atakas. Generolas H. Guderianas, tada vadovavęs OKH, nesistengė įtikinti Keitelį, kad šis įtikintų Hitlerį sustiprinti kariuomenę, atremiančią Raudonosios Armijos atakas ryčiau Oderio.
Latvijos futbolo varžybos 2007 m.
Latvijos futbolo varžybos 2007 m.
Vyriausioji sausumos kariuomenės vadovybė (vermachtas)
Apžvalga
Sausumos kariuomenės generalinio štabo vadovavimo galimybės buvo dar labiau sumažintos po liepos 20 d. pasikėsinimo į Hitlerio gyvybę, po kurio Hitleris į savo rankas perėmė dar daugiau atsakomybės valdant kariuomenę ir planuojant operacijas.
Trečiajame Reiche armijos generalinio štabo viršininkai buvo:
Vokietijos Vyriausiojo sausumos kariuomenės vado vėliava
Sausumos kariuomenės vado vėliavos sandara paprasta. Vėliava turėjo tris pagrindines spalvas – raudona, balta ir juoda (juodas Geležinis Kryžius). Automobilinės vėliavėlės būdavo kvadratinės, kraštinė 30 cm, vėliavėlė patalpinta metaliniame rėmelyje ir uždengta organinio stiklo plokštelėmis.
Vokietijos Sausumos kariuomenės Generalinio štabo viršininko vėliava
Speciali pareigybinė vėliava Sausumos kariuomenės Gemeralion štabo viršininkui buvo priimta 1944 m. rugsėjo 1 d. Tada Generalinio štabo viršininku buvo generolas pulkininkas Heincas Guderianas. Dėl smarkių ginčų su A. Hitleriu 1945 m. kovo 28 d. (likus 38 d. iki karo pabaigos) H. Guderianą pasiuntė gydyti sveikatos.
Vėliava panaši į Vokietijos Sausumos kariuomenės vyriausiojo vado vėliavą, skiriasi tik keturiais auksiniais ereliais vėliavos kampuose ir balta svastika Geležinio kryžiaus centre.
Seinų pasienio centras - menai, kultūros, tautos
Seinų pasienio centras - menai, kultūros, tautos - kultūrinis centras, kurį 1991 m. sausio mėnesį Seinų mieste įkūrė Krzysztof Czyżewski. Šiuo metu centras įsikūręs Seinų Baltosios sinagogos pastate. Centre vyksta seminarai, koncertai, parodos apie Seinų krašto buitį, gyvenimą ir istoriją. Centras leidžia laikraštį Seinų Kalendorius. Nuo 2000 m. centrą finansiškai remia Palenkės vaivadija ir Lenkijos kultūros ministerija. Centras glaudžiai bendradarbiauja su pasienio labdaros fondu.
Gudeliai (Alytus)
Gudeliai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 4 km nuo Santaikos.
Žemaičių tarmė
miniatiūra|265px|Atminimo lenta žemaitiškai [[Mosėdis|Mosėdyje (Skuodo raj.)]] miniatiūra|265px|Praktinis tarmės panaudojimas informacinėje lentoje prie [[Dubravos rezervatinė apyrubė|gamtos objekto – įspėjimas šiukšlintojams (Kauno raj.)]]
Žemaičių tarmė (🇬🇸) – lietuvių kalbos tarmė, kurią daugiausia vartoja žemaičiai, gyvenantys Lietuvos vakarinėje dalyje (Žemaitijoje). Kartais žemaičių yra laikoma savarankiška baltų kalba, kuri turi atskirą kalbos kodą. Kartu su aukštaičių tarme, ji yra viena pagrindinių lietuvių kalbos tarmių, skirstomų į smulkesnes patarmes. Lietuvių kalbos instituto išleistoje knygoje „Lietuvių kalbos tarmių chrestomatija“ teigiama, jog lietuvių kalbos tarmės į aukštaičių ir žemaičių kalbotyros darbuose yra skirstomos nuo seno. Tokio paties skirstymo laikomasi ir Z. Zinkevičiaus bei kitų dialektologų darbuose (t. p. žr. ). Žemaitiškai kalbančiųjų skaičius yra ~0,5 mln.
Krikštijant Žemaitiją, nė vienas dvasininkas, atvykęs į Žemaitiją kartu su karaliumi Jogaila, negalėjo susikalbėti su žemaičiais, todėl pats karalius Jogaila mokė žemaičius apie katalikybę, taigi jis gebėjo bendrauti žemaitiškai.
Žemaičių ir aukštaičių arealų riba vedama per liniją Vegeriai–Kruopiai–Bubiai–Pakapė–Šiluva–Raseiniai–Vadžgirys–Eičiai–Lauksargiai–Juknaičiai–Sausgalviai.
Išorinė
Yra nesutariama dėl žemaičių idiomo statuso. Iki lietuvių bendrinės kalbos susiformavimo žemaičių kalbos sąvoka buvo vartojama labai dažnai. Kita vertus, daugelis lietuvių dialektologų ją laiko tarme. Tačiau kai kurie kalbininkai (Juozas Pabrėža ir Aleksas Girdenis ) bei kai kurios visuomeninės organizacijos (pvz., Žemaičių kultūros draugija) ir spaudos leidiniai vietoje „žemaičių tarmės“ nuosekliai vartoja „žemaičių kalbos“ sąvoką arba „žemaičių tarmės“ ir „žemaičių kalbos“ (abiem atvejais suprantamas kaip žemaičių tarmių visumą) sąvokas naudoja kaip sinonimiškas. Žemaičių tarmei nuo 2010 m. yra suteiktas ISO 639-3 kodas, nurodantis kalbos statusą.
Vidinė
Skiriamos trys žemaičių patarmės (arba tarmės):
Šiaurės žemaičiai skirstomi į telšiškius (Telšiai; rytinė patarmės dalis) ir kretingiškius (Kretinga; vakarinė patarmės dalis). Skiriamoji ypatybė – trumpųjų balsių u, i asimiliacija. Telšiškiai juos derina prie tolesnio skiemens: jei skiemuo ar galūnė yra siauri, visur kamiene bus tariami siauri u, i, jei plati, minėtieji balsiai bus paplatinti iki o, ė, plg. puskubilis, poskobėlė „puskubilio“. Kretingiškiai u, i platina visais atvejais, plg., poskobėlis, poskobėlė. Kretingiškiai skirtingai nuo visų likusių žemaičių (kartu ir nuo lietuvių kalbos) išsaugo baltišką galūnę -tj, -dj prieš užpakalinius balsius -a, -o, -u, pvz., kretingiškiškai: medis, medē, mediou; svetīs, svetē, svetiou, telšiškiškai medis, medē, medžiou; svetīs, svetē, svečiou, lietuviškai medis, medžiai, medžiui; svetys, svečiai, svečiui. Bet veiksmažodžiuose tariama vienodai: matiau „mačiau“, pjodiau „pjudžiau“, inkšto „inkščiu“. Skirtingai šiaurėje tariami ą, ę variantai, šiuo atveju, išskiriami ir mažeikiškiai, tarantys ō, ė̄ (ōžouls „ąžuolas“, skė̄st „skęsta“), vietoj kretingiškių ou, ėi (oužouls, skėist) ir telšiškių on, ėn (onžouls, skėnst).
Pietų žemaičiai skirstomi į raseiniškių (Raseiniai; pietinė ir šiaurrytinė patarmės dalis) bei varniškių (Varniai; šiaurinė patarmės dalis). Skiriamoji ypatybė – dvigarsių am, an, em, en tarimas. Raseiniškiai išlaiko senovinį baltišką tarimą, pvz., langs „langas“, kan „ką“, lenk, sprensk „spręsk“; varniškiai juos siaurina kaip ir kiti žemaičiai, t. y. taria om, on, ėm, ėn: longs „langas“, kon „ką“, lėnk „lenk“, sprėnsk „spręsk“.
Vakarų žemaičiai smulkiau į šnektas neskirstomi.
Istorija
Pasak Antano Salio, žemaičių tarmė nuo lietuvių kalbos turėjusi atsiskirti ~XV a. (pagal junginių *tj ir *dj raidą). Panašios nuomonės laikėsi Zigmas Zinkevičius ir didelė dalis kitų kalbininkų. Žemaičių tarmės savitumą jie laikė kuršių kalbos substrato įtaka. Aleksas Girdenis atsiskyrimo datą nukėlė į kur kas senesnius laikus, maždaug XIII a., dar prieš susidarant Lietuvos valstybei, o vėliau, remdamasis archeologu Adolfu Tautavičiumi, pritarė minčiai, jog jau IV–V a. būta žemaičių genčių sąjungos, savitų papročių, ir, greičiausiai, kalbos. Pasak Girdenio, baltų kalbų skilimas į lietuvių, latvių ir žemaičių vykęs panašiu metu, o bendros lietuvių prokalbės nebuvę. Žemaičių kalba/tarmė atsiradusi ne jai nutolus nuo lietuvių kalbos, bet priešingai, amžių bėgyje ji supanašėjo su lietuvių kalba.
Žemaičių tarmė yra gerokai modernesnė už aukštaičių, t. y. daugiau nutolusi nuo baltų prokalbės. Didžiausią įtaką tam padariusi kuršių kalbos giminystė ir substratas; šiaurės žemaičiai yra tiesioginiai pietų kuršių asimiliantai.
Ou, ėi / uo, ie
Nuo aukštaičių tarmės žemaičių visų pirma skiriasi rytų baltų garsų *ọ̄ ir *ẹ̄ tarimu:
Tiesa, yra išimčių:
Ai, ei
Dvibalsius ai, ei žemaičiai linkę vienbalsinti į ā, ē.
U, i
Trumpųjų balsių u ir i tarimas būna įvairus:
Galūnėse iš pralietuviškųjų ilgųjų *ū ir *ī kilę balsiai lieka siauri: laukus, vīrus, vėsus 'visus', dalgis, baisi; o iš trumpųjų u ir i virsta o ir ė: naktės 'naktis', alos 'alus', ausės 'ausis', sūnos 'sūnus', vėsė 'visi', akės 'akis'.
Šiaurės žemaičių telšiškių ir kretingiškių patarmės skiriasi pagal kamieno u ir i ilginimą:
Am, an, em, en
Žemaičiuose dvibalsių am, an, em, en pirmasis dėmuo susiaurėja į o [ọ] ir ė [ẹ]: somtis 'samtis', ronka 'ranka', pėmpė 'pempė', lėnta 'lenta', lėngvā 'lengvai', gėmbė 'gembė', spongoulės 'spanguolės'; ši fonetinė taisyklė išlaikoma ir dalyje skolinių: cėntros 'centras', ruožončios 'rožančius', plėnts 'plentas', bėndzins 'benzinas', kalėnduorios 'kalendorius'.
Šie dvibalsiai nepakinta tokiais atvejais:
Keginiai
Keginiai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybės pietryčiuose, 10 km į rytus nuo Kupiškio, prie kelio. Telkšo Kegenių tvenkinys.
Žemaičių tarmė
Am, an, em, en
Pietų žemaičiai varniškiai šiuos dvibalsius taria kaip šiaurės žemaičiai, o raseiniškiai – kaip aukštaičiai. Tuo tarpu riboje ties Kuršėnais, Užvenčiu, Šiaulėnais, Karklėnais tariama sumtis 'samtis', rūmstis 'ramstis', dūntis 'dantys', žents 'žentas', lempa.
Keginiai
Tautosaka
Kaime pasakojamas toks Trijų Karalių šventės burtas:
Žemaičių tarmė
Nosiniai garsai
Nosiniai garsai ą ir ę žemaičių areale tariami skirtingai:
Keginiai
Gyventojai
thumb|left|240px|Buvusi parduotuvė thumb|left|240px|Kryžius
Žemaičių tarmė
Nosiniai garsai
Vakarų Žemaitijoje nosiniai garsai neišlikę, nors vietomis balsį kiek pakeičia (griežtė 'gręžti', spiestė 'spęsti').
Galūnėse ą ir ę nosiniai garsai tariami kaip sutrumpėję balsiai: darba 'darbą', diedė 'dėdę', dėrbė 'dirbę', laukės 'laukęs'.
Nosiniai ų ir į :