cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gaigaliukas
Gaigaliukas – ežerėlis Lietuvoje, Vilniaus rajone, 6 km į pietvakarius nuo Pabradės, Kregžlės miške. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius - 0,055 km, plotis - iki 0,04 km. Altitudė 129,3 m. Krantai žemi, pelkėti, tik pietinis krantas aukštesnis. Ežeras nenutekantis, priklauso Žeimenos upės baseinui.
Apaštališkasis protonotaras
thumb|Herbo pavyzdys Apaštališkasis protonotaras – tam tikras Romos kurijos prelatas arba popiežiškasis garbės titulas.
Kurija
Tikrieji apaštališkieji protonotarai yra Popiežiaus ir Šventojo Sosto notarai. Nustatytas skaičius – 7. Kartu sudaro kolegiją, kurios pirmininkas – dekanas, ilgiausiai pagal tarnybą dirbantis apaštališkasis notaras. Veikla – rengia aktus, dokumentus dėl dogmų, paskelbimo šventaisiais ir kitus. Prižiūri konklavos tinkamą pradžią ir pabaigą. Veda konsistorijų protokolus.
Garbės titulas
Protonotarii Apostolici supra numerum – yra garbės vardas, aukščiausiasis garbės prelatų vardas. Lietuvoje turi, pvz., prel. prof. dr. Vincas Jonas Bartuška (g. 1917 m.). Buvo Bronius Antanaitis ir kt.
Windows Vista
Windows Vista - Microsoft Windows šeimos operacinių sistemų linija, kuriama Microsoft kompanijos. Iki oficialaus pavadinimo paskelbimo buvo naudojamas kodinis pavadinimas Windows Longhorn. 2006 m. lapkričio 8 d. išleidus bandomąją versiją, jau buvo naudojamas „Windows Vista“ pavadinimas. 2006 m. lapkričio 30 d. sistema buvo pristatyta verslo klientams, o 2007 m. sausio 30 d. namų vartotojams skirta Vista pasirodė parduotuvėse.
Windows Vista Versijos
! Versija ! Aprašymas
Ispanijos futbolo varžybos 1991–1992 m.
Ispanijos futbolo varžybos 1991–1992 m.
Laoso istorija
Laoso istorija - Laoso valstybės teritorijos istorija nuo seniausių laikų iki dabarties. Nors žmogus čia apsigyveno jau prieš beveik 50 tūkst. m., pirmosios valstybė susiformavo pirmaisiais mūsų eros amžiais. Po XIII a. tajų migracijos, 1353 m. Fa Ngumas įkūrė Lansango karalystę, kuri buvo pirmoji lao tautos valstybė. Šiuolaikines Laoso sienas nustatė prancūzai XIX–XX a.
Priešistorė
2009 m. Anamo kalnuose, šiaurės Laose, rasta senovinė kaukolė, kuri yra 46 tūkst. metų senumo. Tai seniausia žinoma šiuolaikinio žmogaus kaukolė Pietryčių Azijoje. Per Laoso teritoriją vyko Pietryčių Azijos apgyvendinimas, o vėliau sausumos tiltu gyventojai plito į Melaneziją ir Australiją. X-II tūkst. pr. m. e. šie medžiotojai rinkėjai priklausė Hoabinio kultūros tradicijai, paplitusiai visame Indokinijos pusiasalyje.
Archeologiniai radiniai rodo, kad žmonės žemdirbyste vertėsi nuo IV tūkst. pr. m. e. Iš Jangdzės upės baseino buvo atnešta ryžių auginimo tradicija. Maždaug tuo metu į Laoso teritoriją migravo nauja lingvistinė grupė - žmonės, kalbėję austroaziečių kalbomis. Iš jų ilgainiui formavosi tokie etnosai kaip khmu (šiauriniame Laose), katangai (pietų Laose) ir brao (piečiausiame Laoso pakraštyje ir gretimose teriorijose Kambodžoje). Šie etnosai buvo giminingi ryčiau gyvenusių vietnamiečių, piečiau gyvenusių khmerų ir monų protėviams. thumb|left|Ąsočių slėnis Tuometiniai radiniai rodo sudėtingą visuomenę, kurioje bronziniai indai paplito 1500 m. pr. m. e., o geležiniai – 700 m. pr. m. e. VIII a. pr. m. e.-II a. Siangkhuango plynaukštėje vietos gyventojai iš akmens kūrė išmoningus ąsočių formos laidojimo indus. Jų likučiai ir dabar saugomi vadinamajame Ąsočių slėnyje. Laoso gyventojai palaikė santykius su Kinija ir Indija.
Ankstyvoji istorija
Į piečiausią Laoso teritoriją (Čampasako provincija) pirmoji civilizaciją atnešė hinduizuota Čampos karalystė kurios galios centrai buvo centriniame Vietnamo pajūryje. Svarbiausias šio laikotarpio statinys, datuojamas V a., buvo Vat Phu vienuolynas. Manoma, kad netoli jo buvo miestas, tapatinamas su Šrestapura. Dalis tyrėjų laiko, kad būtent šioje vietovėje ėmė konsoliduotis Čenlos karalystė. Ši karalystė ilgainiui nukariavo Funanę pietuose ir vėliau perkėlė sostinę į Kambodžos teritoriją. thumb|left|Vat Phu vienuolynas Čampasake Kita svarbi hinduistinė valstybė pietinio Laoso teritorijoje buvo Sikhotabongo karalystė (Sikhottabong), kurios kūrėjai greičiausiai buvo monai. Ji apėmė derlingas Mekongo slėnio lygumų teritorijas centriniame Laose, įskaitant ir Vientianą.
VIII a. Čenlai nunykus, valdžią dab. Kambodžoje, Tailande ir pietų Laose paėmė Khmerų imperija su sostine Angkoru. Ji suvienijo hinduizuotas austroaziečių karalystes į vientisą didelę imperiją ir valdė iki XIII a. Tiesa, kalnuota Laoso teritorija buvo menkai kontroliuojama šios imperijos periferija, į kurią pamažėle skverbėsi budizmo ir hinduizmo tradicijos bei indiškoji civilizacija.
Šiaurinis Laosas, tuo tarpu buvo labiau veikiamas iš šiaurėje buvusios sinizuotos Nandžao karalystės bei jos įpėdinės Dali, kuri iki XIII a. buvo viena iš didžiausių galių šiame regione. Šios karalystės VII a. kurį laiką tikriausiai kontroliavo kalnuotas teritorijas iki pat Vientiano, tačiau stipri kultūrinė įtaka neišryškėjo.
Ankstyvosios tajų valstybės
thumb|Pietryčių Azija apie 1000 m. I tūkst viduryje kalnuotame dab. Laoso ir Vietnamo pasienyje (Muang Thaene) pradėjo formuotis tajų gentys, atsikėlę čia prieš kelis šimtmečius iš pietų Kinijos. Iš čia jos pradėjo migracijas į vakarus ir pietus, apgyvendindami kalnuotas ir menkai kontroliuojamas Khmerų imperijos periferijas. Laose apie tai pasakoja legenda apie Khun Boromą, kuris gyveno legendinėje vietoje Muang Thèn. Septyni jo sūnūs pasklido po visą Pietryčių Azija, sukurdami 7 atskirus tajų regionus. Laose tajai sukūrė pirmąsias karalystes, kurių valdovai tvirtino turį dievišką prigimtį.
Tokiu būdu tarpusavyje giminingi ir artimais dialektais kalbantys tajai tapo vyraujančiu etnosu didelėje dalyje Pietryčių Azijos. Ši teritorija apima Tailandą, Laosą, rytų Mianmarą, pietų Junaną (Kinijoje) ir šiaurės vakarų Vietnamą. Etnonimas lao (kaip ir siamas, šianas, šanas ir pan.) iš pradžių naudotas kaip sinonimas įvardinti tajams, tačiau moderniaisiais laikais vartosena išsiskyrė, ir pradėti naudoti įvardinti skirtingus etnosus. Laose tajų migracijos laikais per kelis šimtmečius naujai atsikėlusi lingvistinė grupė išstūmė vietos gyventojus austroaziečius (khmu, kalangus ir brao) į kalnuotas aukštumas. Šie gyventojai buvo pavergiami, į juos žiūrima iš aukšto (naudotas paniekinamas žodis khaa ຂ້າ), ir jie formavo atskirą visuomenės sluoksnį, vadinamuosius lao theung. Jų gyvenamos vietos pasižymėjo prastesnėmis sąlygomis. Naujai atsikėlusieji tajai vadinosi lao loum ir užėmė derlingiausius slėnius. Nuo tada jie vadino pagrindinį vaidmenį šalies politikoje ir kultūroje.
Vietos valstybingumas pirmiausia reiškėsi per palyginus nedideles valstybėles, vadinamuosius muangus. IV–VIII a. jie radosi palei Mekongo upę. Svarbiausios ankstyvosios tajų valstybės šiauriniame Laose buvo Sipsong Čau Tai šiaurės rytuose, Čeng Hungas šiaurės vakaruose, Muang Sua centre (prie Luang Prabango), Muang Phuanas pietryčiuose ir Vientianas pietuose.
Lan Sangas
thumb|left|Luang Prabango architektūra thumb|Pietryčių Azija XVI a. 1253 m. Mongolų imperija nukariavo Dali karalystę šiaurėje ir kuriam laikui užvaldė šiaurės Laosą. Silpstant jų valdžiai 1271 m. Muang Sua karalystėje įsitvirtino nauja tajų kilmės dinastija, kurios valdovai titulavosi titulu panya ir pripažino mongolų valdžią. Panya Langas ir Panya Khamphongas ėmė konsoliduoti valdžią aplink Luang Prabango miestą, o netrukus pajungė ir gretimą Muang Phuano karalystę. Panya Khamphongo anūkas Fa Ngumas jaunystę praleido Khmerų imperijos sostinėje Angkore, kur slėpėsi nuo mongolų. Vedęs karaliaus dukterį ir turėdamas Kambodžos karaliaus palaikymą, jis sugrįžo į tėvynę, kur pareiškė teises į Luang Prabango sostą. Jo įkurta valstybė įkurta 1353 m. tapo žinoma kaip Lan Sangas. Didžiausio išsiplėtimo laiku XVI a. ši karalystė kontroliavo ne tik Laoso, bet ir dalies Tailando, Kambodžos, Junano ir Vietnamo teritorijas. Jos svarbiausios konkurentės buvo Ajutaja (pietinis Tailandas), Lanna (šiaurinis Tailandas) ir Daivietas (šiaurės Vietnamas).
XVI a. vid. Pietryčių Aziją siaubė Mianmaro Taungu dinastija, kurios armijos pavergė daugumą tajų karalysčių. Lan Sangas sėkmingai apsigynė nuo Mianmaro agresijos ir tapo vienintele neužkariauta valstybe. Siekiant išvengti grėsmės Lan Sango sostinė buvo perkelta piečiau, į Vientianą. XVII a., valdant Sourigna Vongsa (1637–1694), karalystė išgyveno savo aukso amžių. Tuo metu karalystėje viešėję misionieriai iš Vakarų aprašė klestinčią valstybę. Šį laikotarpį Laose geriausiai atspindi išlikę Luang Prabango kultūriniai paminklai.
XVIII a. viduryje dėl įpėdinystės krizės Lan Sangas nusilpo ir suskilo. Ją pasidalino 4 regioninės valstybėlės: Luang Prabango karalystė, Vientiano karalystė, Čampasako karalystė ir Siang Khuangas. Jos varžėsi tarpusavyje, o kartu žaidė tarptautinius žaidimus su kitomis tajų ir vietnamiečių karalystėmis.
Siamo (Tailando) sudėtyje
Tuo metu vakarinėje pašonėje augo ir stiprėjo kita tajų valstybė - Siamo (Tailando) karalystė, ilgainiui užsibrėžusi tikslą suvienyti visas tajų teritorijas (tame tarpe ir Laosą) į vieną. 1779 m. Siamo generolas Taksinas nukariavo Laoso karalystes ir įjungė jas į Siamo sudėtį paversdamas jas vasalėmis. Laoso pasididžiavimas Smaragdinis buda išvežtas į Tailandą (kur yra ir dabar). Vietos karalysčių monarchai bandė sukilti prieš Tailando valdžią. Vienas didžiausių suskilimų buvo 1826-28 m. įvykęs Vientiano karaliaus Anuvongo sukilimas. Jis baigėsi nesėkmingai sukilėliams, o Vientianas buvo beveik visiškai sugriautas.
Susilpnėjusia padėtimi Laose bandė pasinaudoti ir rytinis kaimynas Sianghuangą. Dėl to 1831-45 m. vyko Siamo-Vietnamo karai. Tailando valdomas Laosas buvo suskaidytas į 3 administracinius vienetus su centrais Luang Prabange, Nong Khai ir Čampasake. Valdant Siamui didelė Lan Sango karalystės dalis (derlinga Khorato plynaukštė) buvo vis labiau inkorporuojama į Tailando sudėtį, čia buo stiprinama centrinė kontrolė. Taip Laosui kultūriškai artimas Isanas palengva perėjo į Tailando kontrolę. Be to, iš Laoso buvo tremiami gyventojai, kurių diddelė dalis perkelta į Khorato plynaukštę. Daug jų buvo išnaudojami kaip karo vergai. Senųjų krašto gyventojų, kalnų genčių atžvilgiu, irgi prasidėjo vergų medžioklė: buvo rengiami reidai, siekiant prisigaudyti vergų. Laoso teritorijoje prasidėjo anarchija. thumb|Juodosios vėliavos grupuotės narys Situaciją XIX a. dar pablogino į Laoso teritoriją paplūdę atsikėlėliai iš Čing Kinijos. Kinijoje stiprinant centralizuotą valdžią tautinių ir religinių mažumų atžvilgiu, o taip pat numalšinus Taipingų sukilimą, į Laosą migravo įvairaus plauko atsikėlėliai, neretai siaubę kraštą. Jie būrėsi po geltona, raudona arba juoda vėliava ir sulaukė mažai atsako iš valdžios. Šie neramumai buvo žinomi kaip Hau karai.
Tuo pačiu metu į Laoso teritoriją iš Kinijos atsikėlė ir keliasdešimties etninių grupių, kurios buvo persekiojamos savo tėvynėje, atstovai. Tarp jų daugiausia buvo hmongų-mienų kalbomis kalbėję etnosai. Jie rado prieglobstį retai gyvenamose šiaurės Laoso aukštikalnėse. Šie etnosai tapo bendrai žinomi kaip lao sung, ir sudaro trečiąjį Laoso visuomenės sluoksnį.
Kupidas (palydovas)
Kupidas arba Uranas XXVII – gamtinis Urano palydovas, kurį 2003 m. rugpjūčio 25 d. Hubble kosminiu teleskopu atrado Mark R. Showalter ir Jack J. Lissauer. Iš karto po atradimo suteiktas laikinas S/2003 U 2 pavadinimas. Vėliau pavadintas vieno iš Viljamo Šekspyro pjesės „Timonas Atėnietis“ veikėjų vardu.
Laoso istorija
Prancūzijos Indokinijoje
Prancūzai šalyje įvedė valdžią, siekdami sustabdyti gyventojų trėmimus, vergovę, banditų siautėjimą ir anarchiją. Kuriant šalies valdymo struktūrą buvo pasitelkiami vietnamiečiai, kurie užėmė svarbiausius postus. Vietnamiečiai greitai tapo dauguma didžiausiuose šalies miestuose, išskyrus Luang Prabangą. Protektorato sostine buvo pasirinktas Vientianas, kuris buvo prancūzams patogioje vietoje.
Kupidas (palydovas)
Tai mažiausias vidinis Urano palydovas. Dėl dydžio ir itin tamsaus paviršiaus 1986 m. jo neaptiko erdvėlaivis Voyager 2.
Laoso istorija
Prancūzijos Indokinijoje
Nors vidiniai konfliktai tęsėsi iki XX a. vidurio, prancūzams pavyko atkurti dalinę ramybę. Nors Laosui buvo skiriama daug mažiau dėmesio nei kaimyniniam Vietnamui, šalyje buvo gerinama infrastruktūra, švietimas, atstatomi kultūros paminklai, domimasi šalies istorija.
1939 m. prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, Prancūzija nebegalėjo skirti pakankamai dėmesio savo kolonijai. Dėl to Tailandas paskelbė karą Indokinijai ir paveržė keletą teritorijų. Tai sumažino gyventojų pasitikėjimą prancūzais. 1941 m. kraštą užvaldė Japonijos imperija.
Nepriklausomas Laosas
Baigiantis karui stiprėjo lao nacionalistinės organizacijos, kurios priešinosi prancūzų sugrįžimui. Susiformavo Lao Issara (Laisvųjų lao) judėjimas, kuris pasitraukus japonams paėmė valdžią šalyje. 1946 m. Prancūzija susigrąžino valdžią, o Lao Issara lyderiai rado prieglobstį Tailande. 1949 m. dalis jų gavo amnestiją ir grįžo į Laosą. Ten jie kartu su prancūzais sukūrė nepriklausomo Laoso pagrindus. 1950 m. paskelbta Laoso karalystė su karaliumi Sisavang Vong, kuri iš pradžių buvo Prancūzijos sandraugos dalimi, o 1953 m. tapo nepriklausoma valstybe. 1959 m. karaliumi tapo Savang Vatthana. thumb|Ginkluoti Laoso hmongų kariai per Vietnamo karą
Kupidas (palydovas)
Pastabos apie pavadinimą
Vienas asteroidas vadinamas tuo pačiu vardu: 763 Kupidas.
Laoso istorija
Nepriklausomas Laosas
Po karo Laose stiprėjo komunistų gretos, kurias atstovavo nuo Lao Issara atsiskyręs sparnas Pathet Lao. Jas rėmė ir gretimais esantis komunistinis Šiaurės Vietnamas, kuriam reikėjo naudotis Laoso teritorijomis kare su Pietų Vienamu. Kalnuotos rytinės Laoso teritorijos buvo išnaudojamos kaip Hošimino traktas - logistinė sistema jungusi šiaurę ir pietus, ir padėjusi komunistams kariauti. Tai įtraukė Laosą į Vietnamo karą, o šalis buvo bene labiausiai subombarduota teritorija per visą karų istoriją. Priešingoje pusėje kovoję amerikiečiai ginklavo kalnų tauteles kovai prieš komunistus. Iki dabar Laosas išlieka daugiausiausia užminuotų teritorijų turinčia šalimi. thumb|left|Komunistinio Laoso lyderis Kaysone Phomvihane 1975 m. pasibaigus Vietnamo karui, komunistinis Šiaurės Vietnamas padėjo Pathet Lao paimti valdžią šalyje ir nuversti Laoso monarchiją. Taip įkurta Laoso Liaudies Demokratinė Respublika. Apie 10 proc. šalies gyventojų pabėgo iš Laoso, daugiausia į gretimą Tailandą. Laose iki pat Šaltojo karo pabaigos lyderiu išliko Kaysone Phomvihane, kuris užėmė šalies Ministro Pirmininko postą ir stiprino centrinę totalitarinę komunistų kontrolę. Buvo persekiojami senojo režimo šalininkai, o valdžia realiai kaupėsi kelių žmonių rankose. Buvo persekiojamos etninės mažumos, ypatingai kalnų hmongai, kurių didelė dalis pabėgo iš šalies.
Šalyje paskelbta kolektyvizacija buvo nesėkminga, ir vietos žemdirbiai jai aktyviai priešinosi. Neretai jie palikdavo šalį. Nesėkmingos ekonominės reformos pavertė Laosą viena skurdžiausių regiono valstybių. Padėtį sunkino ir Tailando embargas, prasti santykiai su Kinija. Kurdamas komunistinę visuomenę Laosas tamprai bendradarbiavo su savo kaimynu Vietnamu, kurio pagalba šalies egzistencijai buvo būtina. Vietnamo įtaka buvo tokia didelė, kad Laosas realiai tapo šios valstybės satelitu. Nuolatinę pagalbą teikė ir Tarybų Sąjunga. Tiesa, Vietnamas ir TSRS mažai rūpinosi investiciniais projektais ir infrastruktūros gerinimu. Vietoj to, Laosas buvo išnaudojamas dėl turimų išteklių.
Po 1990 m. keičiantis pasaulio tvarkai, mirė ilgametis lyderis Kaysone Phomvihane. Šalyje prasidėjo atsigavimas. Pagerinus santykius su Tailandu atsidarė sienos ir keliai į šią valstybę, o kartu ir ekonomikos galimybės. Pradėti vykdyti investiciniai projektai iš Tailando, kurie stipriai kėlė šalies ekonomiką. Turizmas tapo greitai augančiu ekonomikos sektoriumi. Nepasiant to, Laosas išlieka didele dalimi agrarinis kraštas, stipriai priklausomas nuo savo kaimynių Tailando ir Kinijos.
Taurija
Taurija yra:
Beiruto muchafaza
Beiruto muchafaza  – vienintelė Libano muchafaza, sudaryta iš vieno rajono ir vieno miesto – Beiruto, kuris yra jos bei Libano sostinė.
Panemunė (Biržai)
Panemunė – buvęs kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Slimaniškių, pasienyje su Latvija, kairiajame Nemunėlio krante. Kaime išlikę Panemunės dvaro sodybos fragmentai.
Beiruto muchafaza
Beiruto plotas yra 19,8 km² (neįskaičiuojant priemiesčių). Neskaitant jo dydžio, Beirutas yra laikomas svarbiausiu Libano regionu dėl ekonominės, politinės, kultūrinės ir socialinės veiklos. Ši vietovė pasižymi didžiausiu religijų įvairumu Vidurio Rytuose. Beirute ir jo priemiesčiuose gyvena maždaug 3 mln. žmonių. 50% iš jų yra krikščionys (šiaurėje ir rytuose), 25% šiitai (pietuose) bei 25% sunitai (Beiruto centrinėje bei vakarinėje dalyse).
Tautodailė
Tautodailė, liaudies dailė – tautinė (liaudies) dailė, viena iš trijų liaudies meno dalių, greta liaudies architektūros ir folkloro. Iki moderniųjų laikų ji egzistavo visame pasaulyje kaip yra svarbi etnokultūros, tautos dvasinės ir materialinės kultūros, dalis.
Dubeliai
Dubeliai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Peliškių.
Tautodailė
Ypatybės
Įvairiose šalyse nevienodai plėtojamos liaudies dailės šakos. Afrikos tautų liaudies dailėje vyrauja polichrominė medžio skulptūra, apeiginės kaukės, Pietų ir Vidurio Amerikos šalyse – spalvotoji buitinė keramika, keraminė skulptūra, ornamentais arba žmonių figūromis dekoruoti akmens raižiniai. Rytų Azijos šalims (Kinija, Japonija, Korėja) būdingi dramblio kaulo, metalo dirbiniai, ornamentinė ir figūrinė tapyba, kai kurioms Pietų Azijos ir Artimųjų Rytų šalims (Indija, Iranas) – spalvingais raštais dekoruoti audiniai, kilimai. Daugelyje Europos šalių plėtotos beveik visos liaudies dailės šakos. Formų įvairumu ir dekoro savitumu pasižymi ispanų spalvotoji keramika, tapytais ornamentais dekoruotos italų skrynios, reljefais ir tapyba puošti vokiečių baldai, skandinavų tautų drožiniai.
Žanrai
Tautodailės gaminių spektras yra milžiniškas ir labai įvairuoja priklausomai nuo etninės grupės gyvenimo sąlygų. Pirmiausia tautodailę galima skirstyti į vaizduojamąją ir taikomąją:
Kintamoji elektros srovė
Kintamoji elektros srovė – elektros srovė, kurios stipris ir kryptis kinta. Ji yra priešinga sąvoka nuolatinei srovei, kuri yra visada pastovi.
Tautodailė
Žanrai
Tautodailė taip pat gali būti klasifikuojama pagal pagrindinę medžiagą, iš kurios gaminami kūriniai. Taip atsirado įvairūs amatai:
Kintamoji elektros srovė
Tarp įvairiausių kintamųjų elektros srovių paprasčiausia ir taisyklingiausia yra sinusinė kintamoji elektros srovė. Tokios elektros srovės momentinis stipris I kinta harmoningai. Geriausiai žinomas kintamosios elektros srovės pavyzdys yra elektros tinklo srovė, kurios stiprumas sinusoidiškai kinta 50 Hz (kai kuriose šalyse – 60 Hz) dažniu.
Šerifas ir berniukas ateivis
Šerifas ir berniukas ateivis – 1979 m. sukurta komedija visai šeimai, apdovanota „Golden Screen“ prizu.
Tautodailė
Žanrai
Sudėtingėjant visuomenei, daugybė tautodailės žanrų galėjo virsti profesionaliąja daile.
Šerifas ir berniukas ateivis
Po metų buvo sukurtas filmo tęsinys „Kodėl kapitonas pasirinko mane?“.
Kintamoji elektros srovė
Kintamosios srovės galia
Vidutinė kintamosios srovės galia yra mažesnė nei maksimali joje pasiekiama įtampa V_{max}. Kuomet srovės šaltinis apkrautas varža R, srovės galia
kur (sinusinei srovei)
Kintamosios srovės galia vieno periodo ribose kinta, dukart tapdama lygi nuliui. Pramonėje taip pat taikoma trifazė srovė, susidedanti iš trijų komponenčių kurios sutampa dažniu tačiau skiriasi faze. Trijų fazių atskira galia periodo ribose kinta taip jog jų visų bendra galia lieka pastovi, kaip ir nuolatinės srovės.
Jaroslavas Jevdokimovas
Jaroslavas Jevdokimovas (g. 1946 m. lapkričio 22 d. Rivnėje (arba Rovne), Ukrainos TSR) – dainininkas (baritonas).
Moldavijos futbolo varžybos 1999–2000 m.
Moldavijos futbolo varžybos 1999–2000 m.
Inverness Caledonian Thistle FC
Inverneso „Caledonian Thistle“ – Škotijos futbolo klubas iš Inverneso.
Istorija
Klubas įkurtas 1994 m.
Bakary Koné
Bakari Konė (Bakary Koné; g. 1988 m. balandžio 27 d.) – Burkina Faso futbolininkas, rungtyniavęs gynėjo pozicijoje.
Karjerą pradėjo Uagadugu klube „Étoile Filante“ kurio jaunimo komandoje treniravosi. 2006 m. išvyko į Prancūziją, žaidė „En Avant de Guingamp“ klube. 2011 m. už 2 mln. eurų parduotas „Olympique Lyonnais“ klubui.
Bakari Konė Burkina Faso rinktinėje debiutavo 2007 m. Afrikos čempionate 2012 m., rungtyniaujant prieš Dramblio Kaulo Krantą, įsimušė įvartį į savo vartus.
E numeris
E numeriai – maisto priedų numeriai, naudojami maisto produktų etiketėse Europos Sąjungoje. Ši numeracijos tvarka atitinka Tarptautinę numeracijos sistemą (TNS), kurią nustatė Codex Alimentarius komitetas. Kasdieninėje kalboje E numeris dažnokai vadinamas E skaičiumi.
Eileen Abad
Eileen Abad (Eileen Antonieta Perez Arguinzones; g. 1975 m. lapkričio 15 d. Karakase) – garsi Lotynų Amerikos telenovelių aktorė iš Venesuelos.
E numeris
Europos Sąjungoje leidžiami naudoti tik dalį TNS išvardintų papildų (iš čia ir „E“ priešdėlis). Kita vertus į šį sąrašą nepatenka kai kurios atitinkamu tikslu iš seno vartojamos medžiagos, kurios savo (cheminės, genetinės) saugos ir naudingumo rodikliais net lenkia chemines, pvz., šviežių augalų fitoncidai ir eteriniai aliejai kaip konservantai (prisiminkime česnakų, imbiero „galiojimo laiką“), produktų rūkymas su augalais, cheminiu požiūriu negryni natūralūs ir džiovinti jūros dumbliai ir įvairios krakmolingos šaknys kaip tirštikliai, vaisių ir daržovių sultys kaip maisto dažikliai, maistiniai ir prieskoniniai augalai kaip antioksidantų šaltinis, kt. E skaičius dažnai tradiciškai nenurodomas ant kai kurių produktų, pvz., konservantų kiekis sveriamuose produktuose (vaisių apdorojimo paviršinės medžiagos, konservantai ir panašios medžiagos mišrainėse, sveriamuose saldainiuose).
Eileen Abad
Vaidina Valentiną Ajalą (Valentina Ayala) Kolumbijos telenovelėje „Audra“ (La Tormenta).
E numeris
Lietuvoje leidžiami maisto priedai išvardinti Lietuvos higienos normoje HN53-1995 „Leidžiami vartoti maisto priedai“ ir jos priede HN 53-1:2001 „Leidžiamos vartoti kvapiosios medžiagos ir kvapiųjų medžiagų gamybos žaliavos“.
Eileen Abad
Vaidino šiuose filmuose ir telenovelėse:
E numeris
E numeriai taip pat naudojami ir kitose šalyse: Australijoje, Naujojoje Zelandijoje bei Izraelyje. Jie pamažu populiarėja ir Šiaurės Amerikoje, ypač Kanadoje.
Dėl kai kurių maisto priedų vyksta didelės diskusijos, kai kurios šalys yra uždraudusios jų naudojimą. Manoma, kad nitratai E250, E251, E252 gali sukelti tiesiosios žarnos vėžį, dažikliai E124, E131 – įvairias alergijas ir osteoporozę.
Kai kurie iš E numeriais žymimų maisto priedų leidžiami naudoti kitose šalyse, bet draudžiami pačioje ES, pvz., E425, E128. Rusijoje yra draudžiami šie priedai: E121, E123, E216, E217, E240.
Naudojimas
Keletas Lietuvos rinkoje esančių produktų pavyzdžių, kuriuose yra naudojami maisto priedai:
Vieni maisto priedai yra pavojingi, kiti tikrai saugūs, pvz., citrinų rūgštis, pieno rūgštis, sacharozė (cukrus). Visgi dalis maisto priedų yra ksenobiotikai, t. y., žmogaus sukurtos, anksčiau gamtoje neegzistavusios medžiagos; o kitų, nors ir natūralių, dažnokai maiste susidaro gamtai nebūdingos koncentracijos, pvz., sacharozės (cukraus) arba natūraliai žmogus jų gautų retai, ne kasdien ir jo organizmas be vargo susitvarkytų netgi su nelabai naudingomis medžiagomis, pvz., kai kuriais konservantais. Reikia įvertinti ir tai, kad maisto priedų gamybos (sintezės) procesas skirtingose šalyse gali skirtis, ir tai taip pat atsiliepti jų saugai. Pvz., sintetinė acto rūgštis arba citrinų rūgštis, gaunama mikrobiologinės sintezės metu, gali turėti sunkiųjų metalų.
Klasifikacija pagal skaičių intervalą
Pastaba: Ne visos vienai klasei priskiriamos medžiagos yra nurodytame intervale. Daug cheminių medžiagų, ypatingai E400–499 intervale, gali būti naudojamos įvairiais tikslais.
Tetervinai (reikšmės)
Tetervinais vadinami:
Kongo Respublika
Kongo Respublika yra buvusi Prancūzijos kolonija.
Istorija
Dabartinė Kongo Respublikos teritorija susiformavo XIX a., ją kolonizavus Prancūzijai. Iki tol ši teritorija kartu su Zambijos, Angolos ir Kongo Demokratinės Respublikos teritorija buvo neatskiriama Kongo civilizacijos dalis.
Ankstyviausi šalies gyventojai buvo pigmėjai, vėliau į šį regioną ėmė skverbtis bantu gentys, kurios atnešė žemdirbystės ir geležies lydymo tradicijas. XIII a. dabartinės teritorijos pietinėje dalyje bakongo tauta įkūrė pirmąją regiono valstybę – Kongo Imperiją, kuri apėmė ir dalį Kongo Demokratinės Respublikos, Angolos.
Nuo XVI a. nuo Kongo imperijos atskilo Loango, Kakongo, Ngojo karalystės, o bateke tauta įkūrė Teke karalystę. Pirmieji kontaktai su europiečiais buvo XV amžiaus pabaigoje, kai portugalų kapitonas Diogo Cão atrado Kongo upę. Tuoj po to tarp karalysčių buvo pradėta vergų, sugautų Kongo teritorijoje, prekyba. Pakrantės teritorija buvo pagrindinis transatlantinės vergų prekybos šaltinis.
Vergų prekyba baigėsi XIX amžiaus pradžioje ir bantu karalysčių klestėjimas žlugo. Regione įsitvirtino prancūzai, kurių užimtos sritys 1880 m. pavadintos Prancūzų Kongu ir užėmė dabartinio Gabono, Kongo Respublikos bei Centrinės Afrikos Respublikos teritorijas. 1904 m. pirmą kartą šioje kolonijoje išskirtas Vidurinis Kongas, kuris ir sudarė dabartinės Kongo Respublikos teritoriją. 1910 m. Vidurinis Kongas įjungtas į Prancūzų Ekvatorinę Afriką.
1960 m. rugpjūčio 15 d. Kongas paskelbė nepriklausomybę nuo Prancūzijos. Pirmas prezidentas Fulbert Youlou po trijų dienų sukilimo buvo nuverstas ir jo vietą užėmė laikinoji Kongo karinių pajėgų vyriausybė, vadovaujama Alphonse Massamba-Débat. Alphonse Massamba-Débat, priėmus 1963 m. konstituciją, buvo išrinktas prezidentu 5 metams. 1968 m. gruodžio 31 d. po karinio perversmo į valdžią atėjo kapitonas Marien Ngouabi, kuris po metų paskelbė Kongą „liaudies respublika“, Nacionalinis Revoliucinis Judėjimas buvo pavadintas Kongo Darbo Partija. 1977 m. kovo 16 d. Marien Ngouabi nužudytas, į valdžią atėjo 11 žmonių Kariniui komitetui vadovavęs Joachim Yhombi-Opango.
Po audringos marksistinės retorikos metų ir Tarybų Sąjungos žlugimo Kongo Respublika po 1992 m. rinkimų perėjo prie daugpartinės sistemos. Marksistas Denis Sassou-Nguesso pralaimėjo, ir naujuoju prezidentu tapo profesorius Pascal Lissouba.
Tačiau vėliau demokratiniai iškovojimai buvo pamiršti, 1997 metais, artėjant naujiems rinkimams, didėjo nesutarimai tarp Sassou ir Lissouba stovyklų, kurie išaugo į 4 mėnesių neramumus, stipriai suniokojusius Brazavilį ir atnešusius dešimttūkstantines aukas. Spalio pradžioje Lissouba vyriausybė žlugo, į šalį įsiveržė Angolos pajėgos (remiančios Sassou), Sassou pasiskelbė naujuoju prezidentu. Pilietinis karas truko iki kol 1999 m. buvo pasiektas susitarimas tarp skirtingų pusių.
2002 m. po fiktyvių rinkimų laimėjo Sassou. Tais pačiais metais priimta naujoji konstitucija pratęsė prezidento kadenciją iki 7 metų.
Vykdomoji valdžia
Pagal 2002 m. konstituciją (paskutinį kartą keista 2015 m.) Kongas – prezidentinė respublika. Valstybės ir vyriausybės vadovas – prezidentas, renkamas visuotiniais rinkimais 5 metams (gali būti išrinktas antrai kadencijai).
Įstatymų leidyba
Vykdomoji valdžia priklauso prezidentui ir jo formuojamai Ministrų Tarybai, ją tvirtina Parlamentas.
Teismų sistema
Veikia Konstitucinis Teismas, Aukščiausiasis Teismas, Sąskaitų ir biudžetinės drausmės teismas, apeliaciniai teismai.
Politinės partijos
Svarbiausios politinės partijos: Kongo darbo partija (, socialdemokratai, įkurta 1969 m., iki 1990 m. vienintelė legali partija), Panafrikos socialinės demokratijos sąjunga (, panafrikanistai, įkurta 1991 m.), Demokratų ir humanistų sąjunga (, liberalai, įkurta 2017), Atnaujinimo veiksmo partija (, socialistai, įkurta 2006 m.).
Profesinės sąjungos
Svarbiausi profsąjungų centrai: Kongo darbininkų profsąjungų konfederacija (, įkurta 1995 m., 2019 m. turėjo apie 68 500 narių), Kongo profsąjungų konfederacija (, įkurta 1964 m., 2019 m. turėjo daugiau kaip 36 300 narių).
Administracinis suskirstymas
left|100px
Kongas suskirstytas į 10 regionų ir 1 komuną.
Geografija
Pietuose ir rytuose šalis ribojasi su Kongo DR, vakaruose – su Gabonu, šiaurėje – su Kamerūnu ir CAR ir su Kabinda (Angola) pietvakariuose. Turi trumpą kranto liniją. Valstybė išsidėsčiusi abipus ekvatoriaus.
Sostinė Brazavilis įsikūręs prie Kongo upės pietinėje šalies dalyje, priešais Kinšasą. Šalies pietvakarius drėkina Kvilu upė, centrinė dalis – plynaukštė.
Ekonomika
Nafta (kuri sudaro 90 % valstybės pajamų ir eksporto), miško produktai, žemės ūkis yra pagrindiniai pramonės sektoriai Kongo Respublikoje. Šalis pilnai neapsirūpina maisto produktais, todėl jie turi būti importuojami dideliais kiekiais. Pagrindiniai žemės ūkio produktai yra manijokai ir batatai. Plantacijose daugiausia auginamos cukranendrės, kakava, kava, kurie yra daugiausia eksportuojami, taip pat ne mažiau svarbūs eksportui yra tabakas, riešutai, palmių produktai. Įvairios ligos varžo gyvulių auginimą.
Kongo Respublikos įmonės perdirba naftą, apdirba žemės ūkio, miško produktus. Nors buvo bandymų paįvairinti šalies ekonomiką, ji vis dar yra priklausoma nuo naftos kainų. Šalis eksportui kasa deimantus, kalio karbonatą, bet 2004 m. deimantų eksportas į daugumą pasaulio šalių deimantų rinkų buvo uždraustas, nes nebuvo žinoma, ar jie kasami teisėtai. Šalis taip pat išgauna gamtines dujas, šviną, cinką, uraną, varį, fosfatus.
Pagrindiniai šalies prekybos partneriai yra Prancūzija, Belgija, Nyderlandai, Taivanas, JAV.
Demografija
thumb|300px|right|Kongo gyventojų augimas nuo 1961 iki 2005
Kongo Respublika – bene labiausiai urbanizuota Afrikos valstybė: per 85 % žmonių gyvena miestuose ar priemiesčiuose kaip Brazavilyje ar Puant Nuare. Dalis gyventoju gyvena nedideliuose miesteliuose netoli nuo 534 km ilgio geležinkelio, jungiančio du miestus. Paskutiniaisiais metais gamybos ir prekybos veikla kaimo regionuose labai nuskurdo ir yra priklausoma nuo vyriausybės palaikymo. Prieš 1997 m. karą Konge gyveno apie 15,000 europiečių ir kitų ne afrikiečių, dauguma jų – prancūzai. Dabar liko maždaug apie 9,500.
98 % Kongo gyventojų sudaro bantu tautos (40 % bakongo, 16 % bateke, 12 % mboši, 1 % kouju ir kt.), iki 1 % – pigmėjai (daugiausiai gyvenantys miškuose ir pelkėse šalies šiaurės rytuose) ir likusieji – europiečiai. Be prancūzų kalbos (oficialios šalies kalbos) šiaurėje naudojama lingala, pietuose kituba kalbos kaip lingua franca. Kitos kalbos – kikongo ir mažesnių genčių kalbos.
Virš 50 % gyventojų yra krikščionys (apie 40 % katalikai, 10 % – protestantai, 2 % priklauso Naujajai apaštalų bažnyčiai). 48 % gyventojų yra animistai, apie 2 % priklauso mažoms musulmonų bendruomenėms, sektoms ir kitiems kultams.
Belinda (palydovas)
Belinda arba Uranas XIV – gamtinis Urano palydovas. 1986 m. sausio 13 d. atrastas iš erdvėlaivio Voyager 2, skriejusio pro Uraną, darytų nuotraukų. Iš karto po atradimo suteiktas laikinas S/1986 U 5 pavadinimas. Vėliau pavadintas vienos iš Alexander Pope poemos veikėjų vardu.
Išskyrus palydovo dydį ir orbitą, daugiau nieko nežinoma. Dauguma charakteristikų suskaičiuotos teoriškai.
Glemboki Brudas
Glemboki Brudas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Gibų valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į pietvakarius nuo Gibų, apie 16 km į pietus nuo Seinų ir 97 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Pašaminė
Pašamine vadinami du kaimai Švenčionių rajone:
Svylionys
Svylionys – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Adutiškio. Pro kaimą teka Svyla. Netoliese į pietus yra siena su Baltarusija. Seniūnaitijos centras.
Gyventojai
thumb|left|240px|Kaimo kryžius
Turniškė
Turniškė arba Turniškių upelis – upelis Vilniaus mieste; Neries dešinysis intakas, įteka į ją 173,5 km nuo jos žiočių ties Verkiais. Prasideda Riešės upeliui žemupyje išsišakojus į du: Riešę ir Turniškę. Teka per Turniškės kraštovaizdžio draustinį, vietomis patvenkta, teka per Naujųjų Verkių ežerą.
Ant šio upelio kranto yra XIX a. technikos paminklas – Naujųjų Verkių popieriaus fabrikas su inžinerine kanalų sistema.
Nuorodos
thumb|left|250px|Patvenktas Turniškės upelis netoli žiočių
Tripolis (reikšmės)
Tripoliu vadinama:
Termopilų mūšis
Termopilų musis – mūšis, vykęs 480 m. pr. m. e. prie Termopilų perėjos tarp persų, vadovaujamų Kserkso ir spartiečių, vadovaujamų Leonido.
Termopilų perėjoje mūšiui su persais ruošėsi Atėnų ir Spartos kariuomenė. Mūšio išvakarėse atėniečiai pasitraukė ginti Atėnų, o 300 spartiečių, vadovaujami karaliaus Leonido, liko ir 2 paras sėkmingai kovojo prieš 12000 persų. Trečiąją parą spartiečius išžudė. Persai, nors ir laimėjo, vis dėlto buvo išsigandę ir demoralizuoti, nes vos įveikė priešą, kai karių skaičiumi persai turėjo pranašumą santykiu 1:40. Todėl jie Atėnų nebepuolė ir liko žiemoti Termopiluose.
Mūšio vietoje buvo pastatytas paminklinis akmuo, kuriame buvo iškalta Simonido epitafija:
''Praeivi, eik Spartai pasakyti, Kad čia mes gerbdami jų paprotį Išdidžiai kritę esam suguldyti
Remiantis šiuo mūšiu buvo pastatytas filmas 300.
Kauno herbas
Aprašas
Raudoname skydo lauke sidabrinis stovintis tauras su auksiniu lotynišku kryžiumi tarp ragų.
Tauras – vienas iš labiausiai garbintų laukinių gyvūnų Lietuvoje. Juos paprastai galėjo medžioti tik kunigaikščiai. Mūsų krašte jis tapo jėgos, garbės ir taurumo simboliu. Apie taurą su tarp ragų esančiu kryžiumi byloja senovės lietuvių legenda. Panašiai tauras pavaizduotas Tauragnų herbe.
Istorija
left|thumb|Kauno didysis herbas. Patvirtintas [[Lietuvos Respublikos Prezidentas|Lietuvos Respublikos Prezidento 2009 m. gegužės 19 d.]] kairėje|miniatiūra|Kauno herbas (dail. J. Burba, 1935 m.). Saugomas Kauno apygardos archyve Kaunas yra vienas iš pirmųjų Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės miestų, kurio heraldikos ištakos siekia XV a. pradžią. Kai 1408 m. kunigaikštis Vytautas suteikė Kaunui Magdeburgo teises, netrukus turėjo atsirasti ir miesto antspaudas, be kurio negaliojo nė vienas svarbesnis dokumentas. Greitai seniausią miesto antspaudą pakeitė herbinis antspaudas, kuriame jau užtinkamas žeme einančio tauro atvaizdas.
1492 m., kai Lietuvos didysis kunigaikštis Aleksandras patvirtino ir išplėtė Kauno miesto teises, herbiniuose antspauduose virš tauro atsirado riteriškas kryžius. Jis greičiausiai susijęs su Kauno vokiečių bendruomene. Ši per riterišką kryžių, didėjant vietos gyventojų įtakai, siekė pabrėžti savo vaidmenį miesto gyvenime. 1540 m. riterišką kryžių pakeitė lotyniškas kryžius, įstatytas tarp tauro ragų. Jo atsiradimas susijęs su Lenkijos karalienės ir Lietuvos didžiosios kunigaikštienės Bonos veikla, nukreipta prieš vokiečių ir protestantizmo įsigalėjimą Lietuvoje, naujomis miesto privilegijomis. Tauras su lotynišku kryžiumi miesto heraldikoje išliko iki 1831 m.
1801 m. miesto antspauduose atsirado naujas elementas – dvigalvis Rusijos imperijos erelis. Jis užėmė svarbiausią viršutinę antspaudo vietą, nustumdamas į apačią kelis šimtus metų naudotą miesto herbą. Dvigalvis erelis turėjo rodyti, kad Kaunas priklauso Rusijos valstybei. 1843 m. Kauno herbe vienvaldiškai ėmė dominuoti rusiška atributika. Šis herbas buvo suteiktas ne Kauno miestui, bet gubernijai.
1935 m. gegužės 2 d. Kauno miesto taryba priėmė naują dailininko J. Burbos sukurtą herbo etaloną. Tai stačiakampis, suapvalinta apačia herbinis skydas, kurio viršutiniame purpuriniame lauke vaizduojamas stovintis baltas stumbras su auksiniu kryžiumi tarp ragų. Šis miesto herbas puošė daugelį visuomeninių ir kulto pastatų. Stumbro atvaizdu buvo puošiami įvairūs ženkleliai, suvenyriniai atvirukai, leidiniai ir periodika. Iki šių dienų išlikusį 1927 m. dailininko Stasio Ušinsko herbinį vitražą galima išvysti Vytauto bažnyčioje.
Sovietmečiu Kaunas ilgą laiką herbo neturėjo. 1966 m. Ministrų Tarybos nutarimu įkurta Respublikinė heraldikos komisija. Vienas iš pagrindinių jos uždavinių buvo atkurti istorinius miestų herbus, o miestams, kurie anksčiau herbų neturėjo, sukurti naujus. Kauno herbą sukurti pavesta dailininkui Vytautui Baniui, jis patvirtintas 1969 m.
Pagrindiniu simboliu pasirinktas stumbras. V. Banys naujajame herbe sukeitė stumbro priekinių kojų padėtis, šiek tiek į kitą pusę pakreipė galvą ir atsisakė auksinio kryžiaus. Sovietinės moralės sergėtojams užkliuvo piešinyje buvęs stumbro „vyriškumo“ požymis, todėl jo irgi buvo atsisakyta. Patvirtintu herbu papuošti miesto riboženkliai, transportas, pradėti gaminti herbiniai ženkleliai, atvirukai ir kiti suvenyrai. 1979 m. Ąžuolyne pastatytas bronzinis skulptorės Dalios Matulaitės stumbras.
1992 m. pradėtas kurti naujas herbas. Po 16 svarstymų kaip etalonas patvirtintas raudoname skyde baltas tauras su sukilnintu lotynišku auksiniu kryžiumi tarp ragų. 1993 m. birželio 30 d. Kauno miesto herbas (dail. Raimondas Miknevičius) patvirtintas Lietuvos Prezidento. Šiame herbe, lyginant su „smetoniniu“ ir „sovietiniu“, tauras tapo pastebimai liesesnis.
Didysis herbas
2009 m. sausio 22 d. Kauno miesto taryboje patvirtintas Kauno miesto didžiojo herbo etalonas (dail. Raimondas Miknevičius). Didžiajame herbe tradicinį herbą supa skydininkas – burinis aukso spalvos laivas sidabro spalvos burėmis. Virš skydo, centrinėje raudonos spalvos sidabro kontūrais burėje, pavaizduoti trys aukso spalvos rutuliai. Viršutinėje herbo dalyje, aukso spalvos juostoje, įrašytas lotyniškas šūkis: „Diligite justitiam qui judicatis terram (Mylėkite teisumą, žemės valdovai). Šūkis, pasirinktas iš Šventojo Rašto Išminčių knygos 1,1, yra priskiriamas šv. Mikalojaus aplinkai.
Heraldikos komisijos pasirinkimą lėmė Kauno miesto teismo suolininkų antspauduose, aktų knygose, hagiografiniuose kokliuose Rotušėje XVI-XVII a. vaizduojamas šventasis Mikalojus. Spėjama, kad Kauno mieste viena iš seniausių Šv. Mikalojaus (Benediktinių) bažnyčia buvo svarbiausia vietos pirklių šventovė, nes miestas gimė ir išaugo dviejų didžiųjų Lietuvos upių santakoje, kur buvo labai aktyvi laivyba ir prekyba.
Miesto taryba taip pat patvirtinto naują Kauno miesto savivaldybės didžiojo ir mažojo herbo naudojimo tvarką. Mažąjį herbą leidžiama naudoti Kauno miesto savivaldybės vėliavoje, herbiniuose antspauduose, dokumentų blankuose, iškabose, mero ir seniūnų ženkluose, savivaldybės darbuotojų pažymėjimuose, pasižymėjimo ar apdovanojimo ženkluose. Kiti juridiniai ir fiziniai asmenys mažąjį herbą gali naudoti tik gavę Kauno miesto savivaldybės tarybos leidimą. Herbą leidžiama naudoti tuo atveju, jei fizinis ar juridinis asmuo vykdys veiklą arba gamins produkciją, reprezentuojančią Kauno miestą, jo kultūrą bei tradicijas. Didįjį herbą savivaldybė ir jos institucijos gali naudoti Kauno miesto reprezentavimo tikslais, bet prieš tai būtina pateikti motyvuotą prašymą miesto merui.
Didysis herbas patvirtintas [http://www3.lrs.lt/pls/inter3/dokpaieska.showdoc_l?p_id=344105&p_query=&p_tr2= Prezidento dekretu Nr. 1K-1835] 2009 m. gegužės 19 d.
Luhansko Liaudies Respublika
Luhansko Liaudies Respublika – separatistų paskelbta, iš dalies pripažinta valstybė pseudovalstybė rytų Ukrainoje. Ji yra įsikūrusi Luhansko srityje Donbaso regione, teritorijoje, kuri tarptautiniu mastu, išskyrus Rusiją, pripažįstama kaip Ukrainos dalis. Luhanskas, didžiausias teritorijos miestas, yra jos sostinė. Dabartinis respublikos vadovas yra Leonidas Pasečnikas.
Istorija
2014 m. balandžio 27 d. separatistai paskelbė nepriklausomybę nuo Ukrainos, po Krymo krizės ir 2014 m. Ukrainos revoliucijos ir administracinių pastatų užgrobinėjimo. 2014 m. gegužės 11 d. Luhansko ir Donecko liaudies respublikos surengė oficialiai nepripažįstamą Donbaso referendumą. Regionas į šiaurę nuo Luhansko, kuriame dauguma gyventojų kalba ukrainietiškai, yra valdomas Ukrainos pajėgų.
Nuo 2019 m. balandžio 25 d. Luhansko ir Donecko liaudies respublikų gyventojams išduodami Rusijos pasai.
2022 m. vasario 18 d. LLR ir DLR vadovai pranešė apie gyventojų evakuaciją į Rusijos teritoriją ir paskelbė visuotinę mobilizaciją.
2022 m. vasario 21 d. po Rusijos Federacijos Saugumo tarybos posėdžio Vladimiras Putinas pasirašė įsaką, kuriuo Donecko Liaudies Respublika ir Luhansko Liaudies Respublika buvo pripažintos nepriklausomomis. Į jas, pasak V. Putino, taikai palaikyti, įvesti Rusijos kariai.
Lopatiškės
Lopatiškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 13 km nuo Rudaminos.
Avašas (upė)
1960 m. į pietus nuo Adis Abebos upė užtvenkta, pastatyta hidroelektrinė, susidarė dirbtinis Kokos ežeras.
Avašo slėnyje rasta daug hominidų fosilijų, tarp jų ir garsioji Liusi. Čia buvo rastas nuosėdų šaltinis, kuriame yra seniausi akmens amžiaus įrankiai. Dėl svarbos paleoantropologijai Avašo žemupio slėnis įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Pagrindinis intakas – Germana (kairysis). Miestai – Metehara, Asaita.
Carmen Villalobos
thumb|200px|Karmen Viljalobos
Karmen Jorlei Viljalobos (Carmen Yorley Villalobos, g. 1983 m. liepos 13 d. Barankiljoje) – Lotynų Amerikos telenovelių aktorė iš Kolumbijos.
Vaidino šiuose filmuose:
Dubeliai (Kaišiadorys)
Dubeliai – buvęs kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Zūbiškių.
Kražių aidai
250px|thumb|right Kražių aidai – Kražių krašto mėnesinis laikraštis, leistas nuo 1988 m. gruodžio iki 1995 m. Kelmės rajone.
Istorija
Leistas kaip atkurtas 1939–1940 m. Kražiuose ėjęs tokio pat pavadinimo leidinys. 1988–1989 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Kražių grupės mėnesinis leidinys, nuo 1990 m. – Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Kelmės tarybos mėnesinis laikraštis. Nuo 1993 m. ėjo 2-3 kartus per metus. Tiražas 1988 m. – 3000 egz., 1995 m. – 3500 egz.
Bendradarbiavo K. Lukošius, A. Miltenienė, Stasys Rukas, J. Lipskis.
Redagavo Nijolė Petrošiūtė, kun. Stanislovas Anužis.
Erotika
Erotika ( – „susijęs su meile“) – įvairios meno rūšys, kurių vaizduojami objektai išryškina žmogaus kūno grožį, žadina lytinį susijaudinimą bei seksualinę vaizduotę, bet nėra vulgarūs (kaip kad pornografija).
Iškiriami erotinės fotografijos bei erotinės literatūros žanrai. Erotinių motyvų yra ir kitose meno rūšyse (dailėje, skulpūrose), medijoje (kompiuteriniuose žaidimuose, reklamose, kine, muzikos klipuose).
Erotikos terminas taip pat vartojamas nusakant žmogaus jausmingumą, geidulingumą ir seksualumą, tačiau ši sąvoka yra platesnė nei seksualumas. Erotinių elementų poveikis žmogui gali būti įvairus – jis priklauso nuo išorės aplinkybių ir vidinės nuotaikos bei vertybių.
Erotikos ir pornografijos skirtumai
Nors ir nėra konkrečios ribos, kur pasibaigia erotika ir prasideda pornografija, tačiau galima išskirti tokius estetinius kriterijus:
Pastaruoju metu riba tarp erotikos ir pornografijos tampa vis mažiau ryški – pvz., madų kūrėjai (ypač – apatinio trikotažo) erotiniais gaminiais užima dideles vartotojų rinkas, o Internetas suteikia galimybę kiekvienam, turinčiam skaitmeninį fotoaparatą, nuotraukas kabinti fotografų mėgėjų tinklalapiuose ir tapti menininku, šitaip dar labiau paįvairinant meno (taip pat ir erotinio) stilių ir skonį. Tačiau grožis išlieka pagrindine erotikos savybe, kaip ir nepadorumas – pornografijos (nors tiek grožis, tiek nepadorumas yra subjektyvios sąvokos).
Totoriai (reikšmės)
Žodis totoriai reiškia:
Išvestiniai terminai:
Skerdyksna
Skerdyksna (arba Skerdiksna, Skirdyksna) – upelis Lietuvoje, Švenčionių rajone, daugiausia Pabradės seniūnijoje; Žeimenos kairysis intakas. Prasideda Naujašilio miške, netoli Baltasamanės. Teka į vakarus, žemupyje staiga suka į šiaurės rytus ir įteka į Žeimeną 13,5 km nuo jos žiočių, 1,5 km nuo Pabradės.
Intakas – Klačiūnė (kairysis).
Baseine nemaža pelkių. Vidurupyje sudarytas Karkažiškės tvenkinys. Vaga, išskyrus žemupį, ištiesinta. Didesni kaimai prie Skerdyksnos: Gaspariškiai, Skirlėnai, Zatiškės, Kločiūnai, Karkažiškė.
Upėvardis kildinamas nuo žodžio skersti („pjauti, skrosti“).
Chazret Sultanas
Chazret Sultanas – Pamyro kalnų viršukalnė. Aukščiausias Uzbekijos kalnas. 4 643 m aukščio. Jis yra Surchandarjos srityje ant Uzbekijos ir Tadžikijos sienos, Gisaro kalnagūbrio Uzbekijos pusėje. Šis kalnas anksčiau buvo vadinamas 22-ojo Komunistų partijos suvažiavimo kalnu.
Tupikai (reikšmės)
Tupikais vadinami kaimai:
Unguriai
Unguriais vadinama:
Ispanijos futbolo varžybos 1992–1993 m.
Ispanijos futbolo varžybos 1992–1993 m.
Karvaičiai
Karvaičiai – buvęs kaimas Kuršių nerijoje, į pietus nuo dabartinės Juodkrantės, tarp Pervalkos ir Preilos (1,5 km į šiaurę nuo Preilos). Dar ir dabar Kuršių marių įlanka vadinasi Karvaičių įlanka, o šalia Marių stūkso Karvaičių kalva. Pirmųjų Karvaičių vietoje dabar stūkso Senųjų Karvaičių kopa (30 m), o Antrųjų Karvaičių – Karvaičių kopa (50 m).
Etimologija
miniatiūra|180px|left|Atminimo įrašas ant seno paminklo [[Karvaičių kopa|Karvaičių kopos papėdėje]]
Karv- yra vedinys iš lietuvių ir vakarų baltų kalbų šaknies. Žodžio reikšmę nesudėtinga sieti su „karve“, nors yra nuomonių, kad tai galėjo būti asmenvardis. Yra ir kitų aiškinimų, siejamų su žodžiais „kreivas“ ir „ragas“. Vokiškai šį kaimą vadindavo Karwaiten, Carwaiten, Krawaietenn, Krawaytten, Kraweiten.
Liaudies etimologija mena, kad mergelė Neringa galėjusi būti valdovo Karvaičio dukra, todėl kaimo pavadinimas galįs būti nuo jo vardo. Gali būti, kad jis sietinas ir su dievu Karvaičiu (būtų asmenvardinis vietovardis).
Istorija
thumb|200px|left|Karvaičių herbas dabartiniame [[Neringos herbas|Neringos herbe (viduryje dešinėje)]]
Pirmą kartą Karvaičiai minimi 1509 m. Daugiausia gyveno žvejai, save laikantys kuršininkais. XVI a. 2-ojoje pusėje pastatyta koplyčia. 1614 m. skolų įrašuose suskaičiuota 15 tuščių sodybų, o 1641 m. skolų registre rašoma, kad kaime likusi tik smuklė ir vienas žvejo namas. XVIII a. pradžioje kaimas persikėlė į pietus, prie miško Kuršmarių pakrantėje.
Apie 1708 m. Nida, Nagliai ir Karvaičiai sujungti į pastoracinį vienetą, kuris priklausė Kuncų parapijai. Pamaldas laikydavo kunigas iš Klaipėdos. 1740 m. patys Karvaičiai tapo parapijos centru. 1741 m. pastatyta Karvaičių bažnyčia, kurią 1797 m. užpustė smėlis, todėl dar 1794 m. parapijos centras perkeltas į Juodkrantę.
1736 m. įsteigta lietuviška mokykla. Nuo 1786 m. gyventojai kovojo su vėjo nešamu smėliu, užpustančiu sodybas. Tuo metu čia gyveno apie 30 žmonių, buvo šventovė, mokykla, augo sodai. Dalis gyventojų persikėlė į Preilą ir Pervalką, paskutiniai pasitraukė 1797 metais, kai Karvaičių didžiosios kopos (Karvaičių kalnas) smėlis visiškai užklojo gyvenvietę. Žmonės ėmė kurtis Juodkrantės pietiniame pakraštyje, kuris pavadintas Naujaisiais Karvaičiais. Čia buvo pastatyta bažnyčia. Dalis gyventojų išsikėlė į Nidą ir Naglius.