cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zara
Rinkodara
Mados kompanijos įprastai siunčia savo dizainerius į tokias šalis kaip Kinija ar Indija, kur nepriklausomuose fabrikuose drabužiai yra pagaminami labai pigiai, kurie vėliau, pavasarį ar rudenį, yra išsiuntinėjami po visą pasaulį, su galimais papildymais. „Zara“ imasi kiek kitokios strategijos; drabužių atsargos visada yra mažos ir jų pertekliaus nebūna beveik niekada. Tam tikro tipo drabužis po parduotuves yra paskirstomas labai mažais kiekiais, prekių atsiunčiama tik tada, kai jų poreikis yra didelis. Kompanija tvirtina, jog jų darbuotojai yra raginami reaguoti į pirkėjų nuomonę bei pasiūlymus ir visos idėjos yra išnagrinėjamos, kad kiekviena prekė taptų kuo patrauklesnė pirkėjui. Parduotuvėse drabužių atsargos yra papildomos dukart per savaitę, tuo tarpu kitose parduotuvėse tai nėra įprasta ir naujos kolekcijos pristatomos iš karto.
Dažnas kolekcijų atnaujinimas išlieka viena tvirčiausių kompanijos marketingo strategijų. Yra apskaičiuota, jog vienas pirkėjas į „Zara“ parduotuvę užsuką apie 17 kartų per metus, tuo tarpu į konkurencingas parduotuves pirkėjas užsuka tik tris kartus. „Zara“ įdarbina jaunus dizainerius, kurie sugeba priimti greitus sprendimus, mažinti pakeitimų ir peržiūrų skaičių, kad vystymo procesas vyktų kuo skubiau ir parduotuves gaminiai pasiektų kiek įmanoma greičiau. Sparti prekių kaita lemia tai, jog tik 1 % visos produkcijos yra laikoma nepavykusia, tuo tarpu bendras pasaulio vidurkis mados pramonėje yra 10 %.
Gamyba
„Inditex“ teigia, jog daugiau nei pusė kompanijos parduotuvėse parduodamos produkcijos yra pagaminama Ispanijoje ar šalia esančiose šalyse, įskaitant Portugaliją ir Maroką. Kompanijos darbuotojų skaičius Ispanijoje per septynerius metus iki 2011 m. išaugo 46 % ir siekė beveik 40 tūkst., tačiau dauguma jų dirbo paslaugų sektoriuje ir tik 1100 žmonių buvo įdarbinti gamyklose. „Inditex“ turi apie 6500 tiekėjų Ispanijoje, kurių pardavimų vertė 2012 m. siekė 3 mlrd. eurų. Apie 6 % produkcijos yra realizuojama Bangladeše.
thumb|200px|left|„Zaros“ drabužiai, pagaminti Portugalijoje Pusė parduotuvėse „Zara“ parduodamų drabužių ir aksesuarų yra pagaminami Ispanijoje, 26 % produkcijos realizuojama kitose Europos šalyse, o likę 24 % – pasaulio šalyse, kur vyrauja pigi darbo jėga, daugiausiai Azijos ir Afrikos šalyse.
„Zara“, kaip ir dauguma mados kompanijų, yra dažnai peikiama dėl prastų darbo sąlygų jos produkciją gaminančiuose fabrikuose. Bene pats garsiausias įvykis yra „The Rana Plaza“ pastato griūtis Bangladeše, kurio metu žuvo 1129 žmonės. Vėliau paaiškėjo, jog gamyklos paslaugomis naudojosi daug pasaulyje garsių mados ženklų, įskaitant ir „Zara“. 2013 m. „Zara“ valdanti „Inditex“ ir „H&M“ pasirašė susitarimą, kurio pagrindiniai tikslai buvo gerinti Bangladeše esančių gamyklų būklę, didinti minimalų darbuotojų atlyginimą ir lengvinti profsąjungų kūrimo sąlygas.
„Zara“ buvo apkaltinta už vaikų išnaudojimą savo gamyklose, esančiose Argentinoje. Teigiama, jog mažamečiai vaikai juose per prievartą buvo verčiami dirbti 16 valandų per dieną, esant nežmoniškom darbo sąlygom, dauguma jų fabrikuose ir gyveno. Kompanija buvo priversta viešai atsiprašyti, sumokėti baudą ir išmokas visiems darbuotojams. „Zara“ taip pat buvo apkaltinta už vergijos naudojimą gamyklose Brazilijoje.
Teisinis auditas
Teisinis auditas - teisinė organizacijos (dažniausiai - įmonės) patikra, vertinimas; audito rūšis. Vykdomas prieš perkant įmonę (kontrolinį akcijų paketą), pasunkėjus jos finansinei būklei, keičiantis įmonės valdymo organams, reikalaujant kredito įstaigai ar investuotojui (pvz., ketinančiam suteikti ilgalaikę ir arba didelę paskolą, įsigyjant obligacijų ir pan.), kai vykdomi susiliejimai ir įsigijimai ir kt.
Reikšmė
Paskirtis - padėti išvengti nepagrįstos rizikos, gauti informaciją, svarbią dėl įmonės pirkimo (tęsimo, nutraukimo, derybų eigos ir pan.). Teisinis auditas gali paveikti pirkėjo poziciją, sprendimą pirkti ar ne, palengvinti įmonės perleidimo sandorį (parengiant pirkimo-pardavimo sutartį). Pardavėjui gali padėti išsiaiškinti tikrąją įmonės būklę ir pasirengti tinkamai informuojant pirkėjus.
Objektas
Teisinio audito metu analizuojama ir vertinama informacija apie įmonę, jos turtą, veiklą, santykius su partneriais, įvairiomis organizacijomis (pvz., su valdžios institucijomis). Tokios analizės dėka gali būti atskleista informacija, neatsispindinti finansinėse ataskaitose. Audito objektas gali būti darbo santykiai, prekyba, sutartys (reikalavimai bei ir įsipareigojimai pagal jas), išankstinės sutartys, ginčai, intelektinė nuosavybė, draudimas, neįprasta veikla, sandoriai, kt. .
Vilniaus–Marcinkonių geležinkelis
thumb|[[Marcinkonių geležinkelio stotis]] thumb|[[Zervynos|Zervynų geležinkelio stotelė]] Vilniaus–Marcinkonių geležinkelis – 1520 mm vėžės geležinkelio linija, jungianti Vilnių su Marcinkonimis.
Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis
Linija buvo įrengta 1857–1864 m. kaip Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelio dalis. 1861 m. Vilniaus gubernijos žemėlapyje Vilniaus–Gardino geležinkelio atkarpoje pažymėtos Valkininkų, Varėnos ir Marcinkonių stotys. Linija naudota keleiviniam transportui, Marcinkonyse pakraunami arba iškraunami buvo grūdai, valgomoji druska, akmens anglis, malkos ir mediena. 1911 m. eismo tvarkaraštis nurodo, jog Marcinkonių stotyje stodavo ir pašto traukinys.
Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkeliu keliaujant carui arba jo šeimos nariams, atkarpą Lentvaris–Marcinkonys saugodavo bent pora pulkų kariuomenės, pėsčia arba raita vietos policija. Būdavo stabdomas miško plukdymas Merkio bei Ūlos upėmis. Visi 100 sieksnių atstumu nuo geležinkelio gyvenę žmonės būdavo patikrinami, policija sudarinėjo jų sąrašus. Saugantis nuo traukinių plėšikų buvo įsakyta iškirsti mišką 300 m atstumu nuo geležinkelio linijos.
Linijos sutrumpinimas iki Marcinkonių
Tarybinės okupacijos laikais linija Vilnius–Gardinas aktyviai naudota kroviniams vežti tiek į Baltarusiją, tiek į Berlyną. Iš kaimyninių šalių į Druskininkus daugiausia gabenti mazutas ir statybinės medžiagos. Po Tarybų Sąjungos žlugimo valstybės sieną kertanti linija tapo nebenaudojama. 2001–2002 m. sustabdytas eismas atkarpoje Druskininkai–valstybės siena, Druskininkų savivaldybė, tapusi atkarpos ilgalaikio turto savininke, bėgius demontavo. 2004 m. gruodį nutrauktas traukinių eismas atkarpoje Marcinkonys–valstybės siena, Marcinkonys tapo paskutine linijos Vilnius–Gardinas stotimi. Už Marcinkonių Gardino kryptimi liko trys geležinkelio stotelės – Margionių, Kabelių ir Senovės.
Geležinkelio Vilnius–Gardinas atkūrimo planai
2010 m. planuotas Lietuvos ir Baltarusijos susisiekimo ministrų susitikimas dėl jungties su Baltarusija atkūrimo neįvyko. 2013 m. Gardine surengtas tarptautinis forumas „Lietuva–Gardino sritis: krovinių vežimo geležinkelių transporto plėtros galimybės“, kuriame dalyvavo Lietuvos ir Baltarusijos susisiekimo ir užsienio reikalų ministerijų atstovai, krovinių transportavimu suinteresuotos įmonės. Forumo metu aptartos jungties atkūrimo galimybės.
Stotys
Geležinkelio stotys linijoje:
(sutampa su Vilniaus–Kauno linija) (tikroji linija)
Teofilius Matulionis
Biografija
Mokėsi Antalieptėje, 1887–1892 m. Daugpilio realinėje gimnazijoje. 1892–1900 m. (su pertrauka 1893–1895 m.) studijavo Peterburgo dvasinėje katalikų akademijoje, 1900 m. kovo 4 d. įšventintas kunigu. 1900–1901 m. Varaklianų (Latvija) katalikų parapijos vikaras, 1901–1910 m. Bikavos Švč. Jėzaus Širdies (Latvija) katalikų parapijos klebonas.
1910–1929 m. gyveno Sankt Peterburge (nuo 1924 m. Leningradas). 1910–1911 m. atliko bausmę vienuolyne. 1911–1914 m. Šv. Kotrynos bažnyčios vikaras. 1914–1923 m. Švč. Jėzaus Širdies parapijos klebonas, čia pastatydino parapijos bažnyčios pagrindinį korpusą (bokštus–varpines buvo atsisakyta dėl lėšų trūkumo). 1923 m. atsisakęs valdžiai atiduoti brangius bažnytinius reikmenis su vyskupu Jonu Ciepliaku ir kitais 15 Petrogrado katalikų kunigų Maskvoje komunistų valdžios nuteistas 3 m. kalėti. 1925 m. amnestuotas, grįžo į parapiją Leningrade. 1929 m. vasario 9 d. nominuotas ir slapta konsekruotas tituliniu Matregos vyskupu, įgaliotas vadovauti Leningrado tikintiesiems. Už neva antisovietinę veiklą SSRS saugumo tardytas, 1930 m. nuteistas 10 m. kalėti griežtojo režimo Solovkų lageryje. thumb|left|160px|Matulionis po grįžimo iš sovietų kalėjimo 1933 m. 200px|thumb|Paminklinė lenta [[Šeduvos Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia|Šeduvos bažnyčioje]] miniatiūra|200px|right|2017–ieji paskelbti arkivyskupo T. Matulionio metais – ant bažnyčių iškabinti plakatai su jo atvaizdu miniatiūra|200px|right|Namas Šeduvoje, kur gyveno Matulionis
1933 m. rudenį grąžintas į Lietuvą, gyveno Kaune, talkino Kauno arkivyskupui Juozapui Skvireckui pastoracijos darbuose. 1934 m. lankėsi Romoje pas popiežių Pijų XI. 1934–1936 m. gyveno JAV. Nuo 1937 m. benediktinių bažnyčios Kaune rektorius; čia įsteigė nuolatinę Švč. Sakramento adoraciją. Gyvendamas Kaune vyskupas Teofilius susipažino su sesers Faustinos Kovalskos skelbiama Dievo Gailestingumo žinia ir pirmasis iš Bažnyčios hierarchų ėmė platinti Dievo Gailestingumo vainikėlį bei užsakė vieną iš pirmųjų Gailestingojo Jėzaus paveikslo kopijų su lietuvišku užrašu. 1940 m. gegužės-birželio mėn. Lietuvos kariuomenės vyr. kapelionas. Gyvendamas pas seseris benediktines vyskupas Matulionis nacių okupacijos metais gelbėjo žydų vaikus. Nuo 1943 m. Kaišiadorių vyskupas. Gynė Bažnyčios ir tikinčiųjų teises, aktyviai dalyvavo pasipriešinimo SSRS okupaciniam režimui veikloje, raštu protestavo prieš kunigų areštus, reikalavo leisti dėstyti tikybą mokyklose, buvo griežtas kunigų drausmės klausimais.
1946 m. SSRS okupacinės valdžios areštuotas, beveik metus laiko kalintas ir tardytas Vilniaus KGB rūmų rūsiuose, 1947 m. rugsėjo 27 d. Maskvoje nuteistas 7 m. kalėti, konfiskuotas visas jo turtas. 1947–1948 m. kalintas Oršoje, 1948 m. išvežtas į Vladimiro kalėjimą, 1953 m. kaip sunkus ligonis apgyvendintas Zubovo Polianos (Mordovija) neįgaliųjų namuose. 1956 m. grįžo į Lietuvą, bet sovietų valdžia jam neleido valdyti vyskupijos. 1957 m. Birštone slapta konsekravo vyskupu kanauniką kunigą Vincentą Sladkevičių. 1958 m. sovietų valdžios ištremtas į Šeduvą, iš čia slapta nuo valdžios rūpinosi savo vyskupijos reikalais. 1962 m. vasario 9 d. popiežius Jonas XXIII suteikė arkivyskupo titulą. Mirė 1962 m. rugpjūčio 20 d. po rugpjūčio 17 d. SSRS saugumo jo bute atliktos kratos ir nenustatytų vaistų injekcijos. Palaidotas Kaišiadorių katedros kriptoje. 1990 m. pradėta jo beatifikacijos byla, 2008 m. baigta, dokumentai įteikti Šventųjų skelbimo kongregacijai.
Skelbimo palaimintuoju – beatifikacijos – ceremonija įvyko 2017 m. birželio 25 d. Vilniaus Katedros aikštėje.
Nešatelis
Nešatelis ( – „Naujoji pilis“,, , ) yra Šveicarijos miestas vakarinėje šalies dalyje. Miestas – Nešatelio kantono sostinė. Prie miesto telkšo Nešatelio ežeras.
Geografija
Miestas įsikūręs šiaurės vakariniame ežero krante. Šalia – Juros Alpės.
Istorija
thumb|left|250 px|[[Nešatelio ežeras|Nešatelio ežero ir Nešatelio panorama]] 1011 m. Burgundijos valdovas Rudolfas III pastatė naują pilį ežero pakrantėje, pavadintą Neuchâtel (išvertus iš prancūzų kalbos, Neuchâtel ir reiškia naują pilį) savo žmonai Irmengardei.
Neušatelio grafystė klestėjo, o 1530 m. priėmė Reformaciją. Su didėjančia valdžia ir prestižu, Neuchâtel tapo kunigaikštyste XVII amžiaus pradžioje. Kai 1707 m. mirė Nešatelio princesė Orleano kunigaikštienė Mary, žmonės iš 15 pretendentų turėjo pasirinkti naująjį valdovą. Jie norėjo, kad jų naujas valdovas būtų protestantas, ir taip pat būtų gana stiprus, kad apsaugotų jų teritoriją. Liudvikas XIV aktyviai skatino daug prancūzų pretendentų į pavadinimą, bet Nešatelio žmonės pasirinko Prūsijos Frydrichą I.
Tais laikais Nešatelis gyveno aukso amžių, klestėjo komercija ir pramonė (laikrodininkystė ir nėriniai), bankininkystė.
XVIII ir XIX amžių sandūroje Prūsijos karalių įveikė Napoleonas. Frydrichas I buvo priverstas palikti Nešatelį, kad išlaikytų Hanoverį. Napoleono maršalas Berthier tapo Neušatelio princu. Jo valdymo metu buvo nutiesti keliai ir atkurta infrastruktūra, tačiau pats Berthier teritorijoje nesilankė. Įveikus Napoleoną, Prūsijos karalius Frydrichas III pakartotinai patvirtino savo teises, teigdamas, kad Neušatelis turi būti prijungtas prie kitų Šveicarijos kantonų. 1814 m. rugsėjo 12 d., Nešatelis tapo 21-uoju kantonu, bet taip pat ir liko prūsų valdžioje. Tai išprovokavo bekrauję revoliuciją. Nešatelis atsikratė karališkos praeities ir 1848 m. pasiskelbė respublika Šveicarijos Konfederacijos sudėtyje.
Akis (Švenčionių r., Magūnų sen.)
Akis – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, Magūnų seniūnijoje, apie 8 km į šiaurės vakarus nuo Magūnų, Žaliašilio miške, 0,3 km į rytus nuo Žeimenos. Ežerėlio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,09 km, plotis – iki 0,07 km. Altitudė 115 m. Krantai žemi, pelkėti. Ežerėlis užankantis, telkšo ~ 3 ha dydžio pelkės viduryje. Rytinėje pakrantėje nutiestas Vilniaus-Daugpilio geležinkelis, kiek tolėliau į rytus įsikūręs Družilių kaimas.
Rombapitoniai
Rombapitoniai (Morelia) – pitoninių (Pythonidae) šeimos roplių gentis. Tai daugiausia vidutinio dydžio gyvatės, tačiau yra ir labai ilgų rūšių (virš 7 m ilgio). Gyvena medžiuose ar iš dalies medžiuose. Spalva varijuoja nuo geltonos, gelsvai rudos, pilkšvai juodos iki smaragdinės.
Paplitę Australijoje ir Naujojoje Gvinėjoje.
Rūšys
Gentyje yra 13 rūšių:
Žalvarių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Pušaloto apylinkės ir dalies Videniškių apylinkės. 1977 m. balandžio 4 d. prijungta prie Giedraičių apylinkės.
Ekspropriacija
Ekspropriacija – privačios nuosavybės prievartinis nusavinimas, kuomet už atimtą turtą neatlyginama arba išmokėta kompensacija yra daug mažesnė už turto tikrąją vertę. Eksproprijaciją gali atlikti valstybė arba tiesiog kokia nors žmonių grupė.
Kai kada eksproprijuojama privati nuosavybė, kurios buvimas trukdo valstybinės reikšmės objektų (autostradų, užtvankų ir pan) statybai.
Didžiausios, valstybės įvykdytos ekspropriacijos yra įvykę socialistinių revoliucijų metu. Jų padariniai buvo siaubingi (pavyzdžiui, 1932–1933 m eksproprijuojant (kolektyvizuojant) žemės ūkio nuosavybę, Tarybų Sąjungoje kilo didžiulis badas). Šių didžiųjų ekspropriacijų tikslas buvo ne spręsti ekonomines problemas, o pašalinti socialistinės santvarkos kūrimui trukdančias ekonomines struktūras.
Ekspropriacijos tikimybė yra vienas rizikos veiksnių perkeliant įmonę į užsienio valstybę: užsienyje investuojančiam kapitalistui gresia, jog jo nuosavybė bus tos kitos valstybės eksproprijuota, išmokant už tai tik nedidelę, realios įmonės vertės neatitinkančią kompensaciją.
Elektrėnų profesinio mokymo centras
Elektrėnų profesinio mokymo centras – profesinio mokymo įstaiga, įsikūrusi Elektrėnuose, Rungos g. 18, teikianti pirminį ir tęstinį profesinį mokymą dėstomąja lietuvių kalba. Įstaiga pavaldi Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo ministerijai, teisinė forma viešoji įstaiga, įstaigos kodas 190976966.
Profesinio mokymo centre vykdomas antrojo, trečiojo ir ketvirtojo ISCED-97 lygmens profesinis mokymas pagal formaliojo pirminio ir tęstinio profesinio mokymo programas su įprasta vyraujančia dalykine specializacija ir teoriniu bei praktiniu ugdymu. Mokymas teikiamas ne jaunesniems, kaip 14 metų asmenims. Programos trukmė - 1-4 metai. Vidurinis ugdymas teikiamas gimnazijos skyriuje. Mokykla turi skyrių Pravieniškių pataisos namuose. Įstaiga bendradarbiauja su Trakų regionine darbo birža, dalyvaujama darbo rinkos mokyme. Mokyklos veikla koordinuojama taip, kad mokinys galėtų laisvai pasirinkti mokymosi formą, profilį ir pakraipą.
Istorija
miniatiūra|260px|right|Mokymo centro pagrindinis korpusas 2014 m.
Mokykla įsteigta 1967 m. spalio 1 d. rengti kvalifikuotus darbininkus Lietuvos energetikos sistemai. 1967–1989 m. mokykloje ruošti specialistai pagal šias programas: šaltkalvių - šilumininkų, šiluminių matavimų ir automatikos remonto elektromonterių, blokinės sistemos agregatų mašinisto padėjėjų, rėlinės apsaugos ir automatikos elektromonterių. Nuo 1969 m. mokykloje greta profesinio mokymo mokiniai įgyja ir bendrąjį vidurinį išsilavinimą. Buvo steigiamos kitos (gretutinės) specialybės, reikalingos energetinei sistemai: staliai, statybininkai, virėjai, konditeriai ir pan. Nuo 1989 m. ir vėliau, pereinant prie į rinką orientuotos ekonomikos, mokykloje steigiamos ir kitos specialybės: namų ekonomės, namų ūkio meistrai, sekretorės, biuro komersantai, virėjai, barmenai, statybos verslo organizatoriai, kompiuterinės įrangos derintojai, kompiuterio ir organizacinės technikos operatoriai.
Nuo 1967 m.tai buvo Elektrėnų 39-oji miesto vidurinė profesinė technikos mokykla. 1990–1991 m. ši mokymo įstaiga tapo Elektrėnų energetikų mokykla, 2004–2005 m. pavadinta Elektrėnų profesinio mokymo centru. 2005–2006 m. mokymo centras tapo viešąja įstaiga Elektrėnų profesinio mokymo centru.
2019 m. prijungta Aukštadvario žemės ūkio mokykla.
Apkartai (Molėtai)
Apkartai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Mindūnų.
Paštuvos Basųjų karmeličių vienuolynas
Paštuvos Basųjų karmeličių vienuolynas, taip pat '''Šv. Juozapo ir Šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės vienuolynas''' – karmelitų ordino šakos – basųjų karmelitų – moterų vienuolynas, 1994 m. atkurtas Paštuvoje, Kauno rajone.
Adresas – Tolivardžių k. 8, Batniavos seniūnija, 54191 Kauno raj., oficialus pavadinimas – Basųjų karmeličių ordinas (popiežiaus teisių). Karmelitų ordino pavadinimas siejamas su Karmelio kalnu, esančiu Šventojoje Žemėje, kur nuo pranašo Elijo laikų gyveno eremitų bendruomenės. Kontempliatyvi vienuolija, įkurta Ispanijoje 1562 m., Lietuvoje veikia nuo 1638 m.
Vyresnioji – ses. Kūdikėlio Jėzaus Marija Juozapa OCD. Iš viso: 10 amžinųjų įžadų seserų, 7 novicijos.
Istorija
Pirmosios basosios karmelitės į Vilnių atvyko 1637 m. iš Lenkijos. Prasidėjus karui su švedais, seserys vienuolyną paliko – 1655–1667 m. pasitraukė į Moraviją bei Vengriją. 1865 m., po sukilimo, basųjų karmeličių vienuolynas buvo likviduotas Rusijos vidaus reikalų ministerijos dekretu. Visa bendruomenė, kurią sudarė 17 seserų, buvo perkelta į Vilniaus benediktinių vienuolyną, kuris caro įsakymu vėliau buvo nugriautas. 1938 m. iš Lenkijos atvykusios seserys vėl įsikūrė Vilniuje, kur 10 seserų bendruomenė gyveno iki 1945 m. Pasikeitus politinėms sąlygoms, karmelitės pasitraukė į Lenkiją. 1992 m. kardinolas Vincentas Sladkevičius kreipėsi laišku į ordiną, prašydamas atkurti vienuolyną Lietuvoje. Atvykus keturioms karmelitėms iš užsienio, 1994 m. Paštuvoje buvo atkurtas Basųjų karmeličių vienuolynas. 2000 m. pastatytas ir pašventintas naujas vienuolyno pastatas (arch. Regimantas Andriuškevičius).
Baltromiškės sentikių cerkvė
Baltromiškės sentikių cerkvė – sentikių cerkvė Lietuvoje (Baltromiškėje, Upninkų seniūnija, Jonavos rajonas). Cerkvė su bokštu. Prižiūri Baltromiškės sentikių bendruomenė. Pamaldos vyksta tik švenčių proga. Aptarnauja šventikas F. Kolosovas.
Paštuvos Basųjų karmeličių vienuolynas
Veikla
Po gaisro, 2012 m. sunaikinusio vietinę Paštuvos Šv. Barboros bažnyčią, parapijos tikintieji Šv. Mišių rinkdavosi į vienuolyno koplyčią. 2015 m. bažnyčia buvo atstatyta ir pašventinta.
Vienuolės dalyvauja vykdant socialines programas, teikia įvairią pagalbą. Lėšų vienuolės užsidirba įvairiai: kepa per Šv. Mišias dalijamas ostijas, siuva liturginius drabužius, gamina atvirukus, spausdina įvairią religinę literatūrą, siuva vaikiškus žaislus. Finansinę paramą vienuolynas gauna iš Didžiojoje Britanijoje įsikūrusio Karmelitų ordino, kuris finansavo Šv. Juozapo ir Šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės vienuolyno Lietuvoje statybą. Kadangi apylinkėse gyvena nemažai nagingų žmonių – mezgėjų, siuvinėtojų, audėjų, medžio drožėjų, kalvių, keramikų – labdaros valgykloje dažnai rengiamos jų darbų parodos.
Baltromiškės sentikių cerkvė
Artimiausia veikianti cerkvė – Rimkų Dievo Motinos Gimimo cerkvė, Kulvos seniūnijoje. Artimiausia buvusi cerkvė – Pustelnikų sentikių cerkvė.
Istorija
XVIII a. 2-ojoje pusėje kaime įsikūrė sentikiai.
1907 m. užregistruota Baltromiškės sentikių bendruomenė („obščina“).
1937 m. parapijai priklausė apie 1 500 tikinčiųjų, dabar telikę apie 50.
Bendruomenės kapinės yra Kuniškiuose.
Chmelnyckio sritis
Chmelnyckio sritis ( arba Хмельниччина; iki 1954 m. vadinosi Podolės Kameneco sritimi) – Ukrainos sritis, esanti šalies vakaruose. Šiaurėje ribojasi su Žytomyro, Rivnės, vakaruose su Ternopilio, pietuose su Černivcių, rytuose su Vinycios sritimis. Administracinis centras – Chmelnyckis.
Geografija
thumb|right|260px|[[Zbručės upė]]
Plotas
Srities plotas 20 645 km², tai sudaro 3,41 % Ukrainos teritorijos ir užima 18 vietą pagal plotą tarp šalies sričių. Teritorija driekiasi 256,2 km iš šiaurės į pietus ir 192,5 km iš vakarų į rytus. Siaura Černyvcių sritis (10 km) skiria nuo Moldovos sienos. Iki Lenkijos sienos atstumas 165–240 km.
Vandens telkiniai
Per srities teritoriją prateka 120 upių, ilgesnių nei 10 km. Pagrindinė srities upė – Dniestras, pratekantis pietine riba (ilgis srityje 160 km). Svarbiausi jo intakai – Zbručė, Smotryčius, Ušica. Centrinę dalį kerta Pietinis Bugas (ilgis srityje 120 km) su intakais Bužoku, Volku, Ikva. Likusi srities dalis priklauso Dniepro baseinui – Gorynė, Slučė, Chomora. Ežerų nedaug. Keletas nedidelių yra Gorynės baseine. Didžiausias tvenkinys – Dniestro. Chmelnyckio srityje yra 1858 tvenkiniai, daugiausia Gorynės ir Pietinio Bugo baseinuose.
Smotryčiaus upė sudaro Smotryčiaus kanjoną – respublikinės reikšmės gamtos paminklą.
Lietuvos futbolo taurė 1996–1997 m.
Lietuvos futbolo taurė 1996–1997 m. – aštuntasis nepriklausomos Lietuvos futbolo taurės turnyras, vykęs nuo 1996 m. lapkričio iki 1997 m. gegužės. Turnyre dalyvavo tik aukščiausios lygos komandos.
Chmelnyckio sritis
Reljefas
Centrinę srities dalį užima Podolės aukštuma (vyraujantis aukštis 270–370 m), kuria eina Dniepro, Dniestro ir Pietinio Bugo vandenskyros. Šiaurės vakaruose siekia Voluinės aukštumą (aukštis iki 329 m), o šiaurėje – Polesės žemumą (200–250 m). Pietvakarius kerta Tovtro kalvagūbris, kuriame yra aukščiausia Chmelnyckio srities vieta – Velika Buhaicha (409 m). Ten paplitę karstiniai reiškiniai, yra urvų (Atlantidos, Užlučės). Pačiuose pietuose vyrauja kalvotas reljefas, išraižytas Dniestro intakų slėnių.
HNK Cibalia Vinkovci
Vinkovcų „Cibalia“ – Kroatijos futbolo klubas iš Vinkovcų.
Chmelnyckio sritis
Klimatas
Klimatas vidutinių platumų, kontinentinis. Žiemos švelnios, vasaros šiltos. Vidutinė žiemos temperatūra -3 °C, vasaros – 19 °C. Per metus iškrenta 510–580 mm kritulių. Vegetacinis periodas – apie 200 dienų.
Dirvožemiai
Vyrauja nujaurėję nehumusingi miškastepių juodžemiai. Pietryčiuose ir Padniestėje – nujaurėję juodžemiai, pilki ir šviesiai pilki, suglėjėję dirvožemiai, šiaurėje – miškų jauriniai, sumišę su miškų karbonatiniais ir juodžemiais.
HNK Cibalia Vinkovci
Pirma lyga (II pakopa)
Nuo 2022–2023 m. žaidė Pirmoje lygoje (antra pakopa). Buvo įvykdyta lygų reorganizacija ir Pirmoji lyga tapo SuperSport lyga, o Antroji tapo Pirmąja.
Chmelnyckio sritis
Augalija ir gyvūnija
Šiaurinėje Chmelnyckio srities dalyje vyrauja Polesės miškai (daugiausia pušynai), kurie pietuose palaipsniui pereina į miškastepes ir stepes. Stepių plotai daugiausia išdirbti, tik upių pakrantėse yra krūmų ir medžių sąžalynų. Miškai dengia 13,1 % srities ploto.
Istorija
Sritis yra istorinio Podolės regiono dalis – Podolės Kamenecas buvo Podolės sostinė, anksčiau – svarbus Rytų Europos prekybos centras.
Podolės Kameneco sritis sudaryta 1937 m. rugsėjo 22 d., administraciniu centru tapo Podolės Kamenecas. Naujai sudaryta sritis užėmė 20 541 km² plotą (3,3 % UTSR teritorijos), joje gyveno 1615,4 tūkst. žmonių. Į jos sudėtį įėjo 36 administraciniai rajonai, 3 srities pavaldumo miestai (Kamenecas, Proskurivas ir Šepetivka), 8 rajono pavaldumo miestai, 22 miesto tipo gyvenvietės ir 474 kaimai.
1941 m. gegužę srities centras iš Kameneco perkeltas į Proskurivą, tačiau 1941–1945 m. čia siautęs antrasis pasaulinis karas sutrikdė perkėlimo procesą. Vokiečių okupacijos metais teritoriją įėjo į Volynės-Podolės generalinę apygardą. Srities teritorijoje buvo sudarytos 9 apygardos: Podolės Kameneco, Dunajivcių, Jarmolincių, Proskurivo, Letičivo, Starokostiantinivo, Antonino, Iziaslavo ir Šepetivkos.
Karo sugriautai sričiai atstatyti buvo skirta 56 mln. rublių. Iki 1950 m. atstatyta ir įsteigta 440 pramonės įmonių, o pramoninės produkcijos apimtys pasiekė 95 % ikikarinio lygio. 1954 m. sausio 16 d. UTSR aukščiausioji taryba Proskurivo miestą pervadino ukrainiečių nacionalinio didvyrio Bogdano Chmelnyckio garbei, tuo pačiu sritis įgavo Chmelnyckio vardą. 1958 m. sritis apdovanota Lenino ordinu už pasiekimus žemės ūkyje. 1962 m. Chmelnyckio srityje suformuota 10 rajonų: Voločysko, Gorodocko, Dunajivcių, Iziaslavo, Podolės Kameneco, Krasylivo, Letyčivo, Starokostiantynivo, Šepetivkos ir Jarmolyncių. 1965 m. rajonų skaičius padidintas iki 16-os. Srityje veikė žemės ūkio priemonių, radiotechnikos, elektronikos, kabelių, cukraus, vaisių konservų, mėsos pramonės įmonės. Produkcija buvo eksportuojama į ~50 pasaulio šalių.
Gyventojai
thumb|right|250px|[[Šepetivka|Šepetivkos miestas]]
2001 m. srityje gyveno 1 430 800 gyventojų ir tai sudarė beveik 2,93 % visų Ukrainos gyventojų. Tarp jų:
Pagal tautybę gyventojai pasiskirsto:
Srities vidutinis gyventojų tankumas – 69 žm./km².
Administracinis suskirstimas
Chmelnyckio sritis administraciškai padalinta į 20 rajonų, yra 6 srities pavaldumo miestai, 7 rajono pavaldumo miestai, 1452 gyvenvietės.
thumb|150px|Chmelnyckio srities rajonai thumb|Medžybižo pilis
Ekonomika
Taip pat šioje srityje aktyviai dirbma žemė. Chmelnyckio srityje pagaminama apie 2 % Ukrainos pramoninės produkcijos, 8,4 % cukraus, 5,5 % pieno, 4,8 % mėsos, užauginama 4,2 % grūdų, 5,4 % bulvių.
Susisiekimas
thumb|290px|Kelias Bilohirjos rajone Srityje kertasi svarbiausi transporto keliai, vedantys į Centrinę Europą, Rusiją ir Juodosios jūros pakrantę. Chmelnyckio srityje yra oro uostas, aerodromas, svarbus geležinkelio tinklas.
Švietimas ir kultūra
Srityje yra keturi muziejai du iš jų Chmelnyckio mieste: dailės ir krašto. Taip pat Chmelnyckio mieste yra du teatrai: muzikos-dramos ir lėlių, srities filharmonija.
Apie 200 Podolės Kameneco pastatų – XV–XIX a. architektūros paminklai.
Turizmas
thumb|230px|[[Podolės Kamenecas|Podolės Kameneco pilis]] Bendras kultūrinių, archeologinių, architektūros, monumentalios vietovės skaičius – 2015. Lankomiausias turistais srityje – nacionalinis istorinis-architektūrinis draustinis „Kamenecas“ Podolės Kamenece (ХIV – ХVI a.)
Srityje yra 3 draustiniai:
Magistralinis kelias A4 (Lietuva)
thumb|A4 ties [[Paluknys|Palukniu.]] miniatiūra|250px|right|Atstumų rodyklės prie Merkinės
A4 – magistralinis kelias Lietuvoje, besitęsiantis 134,46 km nuo Vilniaus per Druskininkus iki Gardino Baltarusijoje. Iš rytų pusės aplenkia Druskininkus. Šiame kelyje yra 1 „juodoji dėmė“.
Kelias prasideda Vilniuje, Galvės g. Eina Vilniaus miesto, Vilniaus, Trakų, Varėnos rajonų savivaldybių teritorijomis. Svarbiausi miestai prie kelio – Senoji Varėna, Merkinė ir Druskininkai. Už Merkinės, Druskininkų link, kerta Merkį. Kelias baigiasi už Druskininkų, ties Lietuvos–Baltarusijos valstybine siena.
Prie kelio atkarpos Varėna–Druskininkai 1975–1976 m. įrengta tautodailės paminklų grandinė „Čiurlionio kelias“.
Istorija
Sovietmečiu kelias turėjo kitokius trasų numerius. Nuo Vilniaus iki Pirčiupių kelias buvo dalis trasos A232. Nuo Pirčiupių iki Merkinės ėjo trasa A233. Nuo Merkinės iki Gardino buvo dalis trasos A231.
BrO-23KR Garnys
BrO-23KR Garnys (BrO 'Bronius Oškinis') – 1980-1981 m. sukurtas Broniaus Oškinio konstrukcijos sklandytuvas, parasolio tipo monoplanas su spyriais.
Istorija
Sklandytuvas buvo 6 mėn. kurtas Kauno skraidyklių klubo bazėje 1980-1981 m. 1984 m. Panevežio ATSK pastatytas antras egzempliorius. Nuo 2009 m. vienas egzempliorius eksponuojamas Lietuvos aviacijos muziejuje Kaune.
Ugnies kardas
Ugnies kardas – trečia Kristoferio Paolinio ciklo „Paveldėjimas“ dalis. Pirmoji knygos dalis vadinosi „Eragonas“ o antroji - „Vyriausiasis“. Knyga originalo kalba pasirodė 2008 metų rugsėjo 20 d. Originalo kalba knyga vadinasi „Brisingr“. Knygos pavadinimas yra autoriaus išgalvotos kalbos žodis, reiškiantis ugnį. Taip pat tai yra pirmasis Eragono pavartotas burtažodis.
BrO-23KR Garnys
Istorija
Kuriant sklandytuvą didelis dėmesys skirtas piloto sėdėjimo patogumui ir saugumui užtikrinti.
Sklandytuvo pavadinime esančios raidės "KR" žymi du Č. Kišoną ir K. Rinkevičių, kurie padėjo kurti sklandytuvą.
Konstrukcija
Kabinos bortai apklijuoti mikroakyta guma, sėdynė sudaryta iš dviejų putplasčio atramų. Stora poroloninė nugarėlė ir minkštas alkūnių ramstis gerai amortizuoja bet kokį smūgį. Pilotas sklandytuvą valdo gerokai atsilošęs. Į saugumo diržų sistemą įmontuotos nespyruokliuojančio minkšto plieno plokštelės, kurios smūgio metu sugeria žymią energijos dalį.
Liemuo turi stiklaplastikio elastinę uodegos atramą ir penkias gumines kojeles, prie kurių gali būti pasirinktinai prijungiami šie tūpimo įrengimai:
BRO-23KR sparnas vienplyšis. Eleronai-užsparniai (flaperonai), kaip ir BRO-11, sinchronizuoti su aukštumos vairu. Nerviūros ir lonžeronai supinti iš stiklo siūlų. Užpakalinė briauna išlieta iš dervos užpildo, sustiprinta stiklo pynėmis ir 0,1 mm storio stiklo audiniu. Sparnas iki lonžerono dengtas trijų sluoksnių 0,3 mm storio audiniu. Pirmą kartą sklandytuvų statyboje sparnai dengti lavsano plėvele (plotinis tankis 80 g/m²). Panašiai kaip sparnas pagaminti eleronai, stabilizatorius ir vairai. Įvairūs agregatų sujungimai, sparnų antgaliai pagaminti iš stiklo tekstolito. Sujungimų ir šarnyrų įvorės, varžtai, pirštai, trosai pagaminti iš nerūdijančio plieno ar titano.
Galima įmontuoti variklį „Vichr-25“ (Вихрь-25).
Techniniai duomenys
! Charakteristika ! vertė
Tokas
Tokas  – upė Rusijoje, Jakutijoje (Oliokminsko ulusas); Čaros dešinysis intakas (Oliokmos baseinas). Prasideda Udokano kalnagūbryje, teka į šiaurę, kirsdamas Oliokmos–Čaros plokščiakalnį. Įteka į Čarą 73 km nuo jos žiočių, ties Us Toko vietove.
Didžiausi intakai: Čoruoda, Tiania (dešinieji).
Upė būna užšalusi nuo spalio iki gegužės. Laivuojama 131 km ruože nuo Tianios gyvenvietės iki žiočių.
Muzikos pedagogika
Muzikos pedagogika, muzikos edukologija – kryptingo ir sistemingo muzikinio ugdymo teorija ir praktika. Muzikinis ugdymas, vykstantis tiek bendrojo lavinimo, tiek ir papildomo ugdymo mokyklose, remiasi tam tikromis teorijomis apie veiksmingą muzikinį lavinimą, ugdymą, muzikinių gebėjimų tobulinimą. Muzikos pedagogika (edukologija) yra pedagogikos (edukologijos) ir muzikologijos šaka. Muzikos pedagogika remiasi muzikos teorijos ir atlikimo praktikos, filosofijos, estetikos, sociologijos, istorijos, psichologijos, fiziologijos, etikos ir kt. mokslų duomenimis.
Kaip taikomoji disciplina apima muzikinį vaikų (muzikos pedagogika) ir suaugusių (muzikos edukologija) ugdymą. Lietuvoje muzikos mokoma ikimokyklinėse įstaigose, bandrojo lavinimo mokyklose, vaikų ir vidurinėse muzikos mokyklose, meno mokyklose, muzikos gimnazijose, konservatorijose, universitetuose, Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje.
Istorija
Muzikos teorijos, estetikos ir ugdymo filosofijos klausimus nagrinėjo Antikos graikų filosofai Pitagoras, Platonas, Aristotelis, Aristoksenas ir kt. Nagrinėta muzikos prigimtis, jos ryšiai su aritmetika, geometrija, astronomija (Pitagoras, Aristotelis), muzikos etinis poveikis (Platonas, Aristotelis).
Šv. Augustinas, Tomas Akvienietis.
Lietuvoje
1667 m. Vilniuje buvo išleista Žygimanto Liauksmino knyga „Ars et praxis musica“ (lotynų k. „Muzikos menas ir praktika“) – tai pirmasis muzikos vadovėlis, parengtas ir išleistas Lietuvoje (lotynų k.). Lietuvių nacionalinė muzikos pedagogika pradėjo formuotis 1918 m. po Lietuvos nepriklausomybės paskelbimo. Juozas Žilevičius parengė ir 1924 m. publikavo pirmąją muzikos ir dainavimo programą Lietuvos vidurinėms ir aukštesniosioms mokykloms, paskelbė metodinių ir probleminių straipsnių apie ikimokyklonukų bei pradinukų muzikinio ugdymo situaciją Lietuvoje. 1938–1940 parengtas ir išleistas pirmasis vidurinei mokyklai (IV–V kl.) skirtas muzikos vadovėlis; jį parengė Jonas Švedas ir Juozas Banaitis. Pokario metais muzikos vadovėlių bendrojo lavinimo mokyklų V–VIII klasėms parengė ir išleido Vincas Arnastauskas ir Antanas Budriūnas (buvo spasudinami ir mokyklose naudojami 1958–1974 m.).
Pradinių klasių muzikinio ugdymo metodikai stiprų postūmį davė Vidos Krakauskaitės ir Antano Jozėno parengtas ir 1960 m. išleistas bendrojo lavinimo mokyklų pradinių klasių muzikos pamokoms skirtų vadovėlių komplektas. Šiuose vadovėliuose gausiai remiamasi lietuvių liaudies dainomis, sistemingai pasinaudojama liaudies dainų melikos ir ritmikos galimybėmis. XX a. 7-ojo deš. antrojoje pusėje susidomima susidomima ir pažangiais užsienio metodais – reliatyviuoju solfedžiavimu pagal Zoltano Kodaly sistemą ir Karlo Orfo (Carl Orff, 1898–1982) „elementaraus muzikavimo“ (vok. Elementare Musik) idėjomis. 1967 m. išleistas K. Orfo elementaraus muzikavimo principais parengtas kompozitorės Genovaitės Vanagaitės pjesių rinkinys vaikams „Mes ir žaislai“. 7-ojo ir 8-ojo dešimtmečių sąvartoje Antano Mockaus iniciatyva Lietuvos mokyklų pradinėse klasėse įdiegiami mokykliniai metalofonai.
1972 m. Albertas Piličiauskas parengė ir išleido pradinio mokymo pedagogikos studentams skirtą knygą „Muzikavimas, ritmika, improvizavimas“. Joje C. Orffo elementaraus muzikavimo idėjas kūrybiškai pritaikė lietuviškai mokyklai.
XX a. 7-ajame dešimtmetyje Lietuvoje atlikti pirmieji edukloginiai tyrimai, kuriais siekta atsklesiti dainavimo iš natų pradinėse klasėse mokymo galimybes, moksliškai pagrįsti I–III klasių muzikos mokymo turinį ir nuoseklumą (Z. Marcinkevičius), nagrinėjamos reliatyvios solfedžiavimo sistemos pritaikymo pradinių klasių muzikos mokymo metodikoje galimybės. Eduardas Balčytis sukūrė nuoseklią V–X klasių mokinių muzikinio ugdymo sistemą, kurios esmė – kompleksinis muzikinis ugdymas (apima įvairias muzikinės veiklos rūšis: dainavimą, muzikos klausymą, solfedžiavimą, ritminės klausos lavinimą ir grojimą mokykliniais muzikos instrumentais). Parengiami ir išleidžiami nauji muzikos vadovėliai I–III klasėms (Z. Marcinkevičius, P. Daugaravičius), IV–IX klasėms (E. Balčytis, V. Surgautaitė), X–XI klasėms (Gaudrimas, Jasinskas, Tauragis).
1974 m. Lietuvos valstybinėje konservatorijoje buvo įkurta Pedagogikos katedra. Siekta rengti mokytojus vaikų muzikos mokykloms. Vaikų muzikos mokyklų tinklas Lietuvoje plėtėsi, apimdamas net ir atokiausius Lietuvos miestelius. Kvalifikuotų pedagogų, ypač pianistų trūkdavo (tuo metu Lietuvos muzikos mokyklose fortepijono pamokas paprastai vesdavo kitų specialybių mokytojai).
Šiuo metu muzikos pedagogikos specialybės programas (rengiami bendrojo lavinimo muzikos pedagogai) Lietuvoje siūlo šios aukštosios mokyklos:
Ožragis
thumb|250px|Ožragis thumb|250px|right|Ožragis pavaizduotas 1990 m. TSRS pašto ženkle Ožragis – etnografinis lietuvių liaudies muzikos instrumentas iš ožio rago su skylutėmis ir mediniu pūstuku. Ožragis buvo populiarus ne tik Lietuvoje, bet ir kaimyninėse šalyse. Tradicinis jo variantas turi 2-6 garso skylutes. Gali būti ir be jų. Ansamblio orkestre ožragis naudojamas su birbynės kandikliu, jo garsynas apima kvartos intervalą.
Kaip gaminamas
Ožragį pasidaryti itin paprasta, tačiau tam reikia 20-50 cm ilgio ožio rago. Jo viršutiniame gale išdrožiamas arba įstatomas taurelės pavidalo kaulinis, metalinis liežuvėlinis medinis pūstukas arba pririšamas liežuvėlis. Taip pagamintu instrumentu meistrai išgaudavo vieną stiprų garsą. Norėdami gauti daugiau garsų, pūtėjai rage išgręždavo arba pradegindavo keletą skylučių – nuo dviejų iki penkių, labai ilgame rage kartais ir daugiau. Ožragiui pūsti reikia didelės jėgos, užtat garsas yra labai stiprus, toli girdimas.
Kerdžiaus instrumentas
Nuo seno iki XX a. pr. visoje Lietuvoje ožragis naudotas piemenų (ypač kerdžių), medžiotojų, kaimo kapelų muzikantų; solo grojama ganymo, medžioklės signalai, tirliavimai, raliavimai, maršai, solo arba dviese – dainų (ir talalinių), šokių melodijos, kartais sutartinės, pritariama dainavimui. Kaip teigia Egidijus Virbašius, etnomuzikos ekspertas, ožragis yra išimtinai vyresnio amžiaus piemenų – kerdžių instrumentas ir buvo paplitęs visoje Lietuvos teritorijoje. Seni žmonės pasakoja, kad XIX a. pabaigoje vestuvėse ir kituose pasilinksminimuose grodavo tokios sudėties kaimo muzikantų orkestras – armonika, smuikas, būgnelis ir ožragis.
Ožio rago repertuarą sudarydavo specialūs tirliavimai, nedidelės apimties dainų ir šokių melodijos. Ožragio muzika pasižymi greitu tempu, melodijos lankstumu, įvairumu. Paminėtini dalykai: „Piemenų maršas“ – melodija karvėms iš ganyklos sukviesti, „Šeimininkės aplojimas“ ir kt.
Taip pat senovės lietuvių kariuomenėje ožragiu duodavo signalus mūšio metu. Tautosakoje ožragis menkai prisimenamas.
Šiandien
Ožragis nepamirštamas ir šiandien. Daugelis lietuvių liaudies muzikos ansamblių ir kapelų turi šį instrumentą. Pavyzdžiui:
Taip pat ožragis pritaikomas ir šiuolaikinėje muzikoje. Skirmantas Sasnauskas, moderniojo džiazo atstovas, vienas reikšmingiausių Lietuvos etnodžiazo kūrėjų, kurdamas savo muziką taip pat naudoja ožragį. Multiinstrumentininko arsenale be trombono yra ir senieji lietuvių liaudies instrumentai, tokie kaip kanklės, lamzdelis, dūdmaišis.
Nacionalizacija
Nacionalizacija – objekto pavertimas valstybine nuosavybe. Paprastai šis žodis suprantamas kaip privačios nuosavybės pavertimas valstybine, tačiau kai kada taip vadinamas žemesnių valstybingumo lygmenų (municipalitetų) turto vertimas aukštesnio valstybinio lygmens nuosavybe. Panašiai, priešingas nacionalizacijai procesas paprastai vadinamas privatizacija, tačiau kai kada tai gali būti ir municipalizacija. Nacionalizacija, sekanti po prieš tai vykdytos privatizacijos, vadinama renacionalizacija.
Svarbiausia vykdomos nacionalizacijos charakteristika yra ar nuosavybės savininkui atlyginama valstybės paimamo turto vertė. Daugiausia priešininkų turinčių nacionalizacijų metu turtas buvo paimamas neatlyginamai arba kompensuojant tik simboliškai. Šio tipo nacionalizacija neretai vadinama ekspropriacija. Dauguma tokių nacionalizacijų vyko po įvairių revoliucijų, daugiausia socialistinių.
Tradiciniu Vakarų pasaulio požiūriu, Amerikos deklaruotų 1938 metų nacionalizacijų Meksikoje metu, privačiam savininkui turi būti nedelsiant išmokėta atitinkama kompensacija. Besivystančiose šalyse praeityje taip pat buvo laikomasi ir vadinamosios Calvo doktrinos, pagal kurią privatizacijos procesai yra valstybės vidaus reikalas. Dėl savo principinio požiūrio į privačią nuosavybę kompensacijų nemokėjo taip pat ir komunistai. 1962 metais Suvienytųjų Nacijų Generalinė Asamblėja priėmė rezoliuciją Nr. 1803, pagal kurią tarptautinė teisė reikalauja, kad ankstesniam nacionalizuojamos nuosavybės savininkui turi būti mokama atitinkama kompensacija. Ši asamblėja atmeta tiek Calvo, tiek ir komunistinį požiūrius. Aiškiai pasakoma, jog kompensacija turi būti sumokėta, tačiau kitur manoma jog vis dar lieka neaišku, kas ir kaip turi nustatyti nacionalizuojamo turto vertę.
Kai kuriais atvejais valstybė nacionalizuoja turtą bausdama už nusikalstamą veiklą. Pavyzdžiui, prancūzų kompanija Reno (Renault) buvo nacionalizuota už bendradarbiavimą su nacistine Vokietija.
Sėkmingai veikiančio privataus verslo kaina yra tokia didelė, jog jį legaliai nacionalizuoti labai sunku. Dauguma legalių nacionalizacijų įvyko kuomet privačiai valdomos įmonės susidurdavo su sunkumais, atsidurdavo ant bankroto slenksčio ir galėdavo būti nupirktos už labai nedideles sumas. Klasikinis pavyzdys yra 1970 metais Anglijos įvykdyta British Leyland automobilių gamintojo nacionalizacija.
Kitais atvejais valstybė kai kada nusprendžia, jos yra strategiškai svarbu nacionalizuoti tam tikras ūkio šakas (pavyzdžiui, bankus ar geležinkelius) arba perimti su rimtais sunkumais susiduriančias reikšmingas pramonės šakas. 1971 metais Rols Royce kompanija buvo nacionalizuota dėl abiejų šių priežasčių. Tokia valstybės politika 1980–1990 metų tarpsnyje ilgainiui darėsi vis mažiau populiari, ir daugelis anksčiau nacionalizuotų įmonių tuo metu buvo vėl privatizuotos. Tradiciškai kapitalistinėse šalyse dažniausiai praeityje buvo nacionalizuojami geležinkeliai (tai vyko Amerikoje, Šveicarijoje, Anglijoje, Japonijoje, Kanadoje, galbūt ir kitur). Tačiau daugelis šių geležinkelių vėliau buvo vėl privatizuoti.
Labai dažnai nacionalizuotos įmonės dirba dar prasčiau, nei iki nacionalizacijos. Pavyzdžiui, Anglijoje prastai dirbo nacionalizuotos British Steel bei anksčiau minėta British Leylan, abi jos vėliau buvo pakartotinai privatizuotos. Iš kitos pusės, buvusi valstybinė įmonė British Rail prasčiau dirbo po privatizacijos, tačiau kitur rašoma, jog valstybės valdymo metu buvo nuardyta daug geležinkelio linijų, ir ne visi šie veiksmai buvo pakankamai pagrįsti.
Reikšmingos nacionalizacijos
Espropriazione per pubblica utilità
Pandėlio Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia
'''Pandėlio Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Pandėlyje, Apaščios dešiniajame krante.
Istorija
thumb|left|Priekinis fasadas
Pandėlio bažnyčiai 1591 m. dovanota turto kunigui išlaikyti. 1674–1677 m. nurodoma maža mūrinė bažnyčia. Manoma, kad ji per Šiaurės karą (XVIII a.) sugriauta. 1720 m. minima medinė bažnyčia. 1761 m. įsteigtos Švč. Mergelės Marijos Rožančinės, 1765 m. – šv. Onos brolijos. 1777 m. įsteigta parapinė mokykla.
Ignotas Koscialkovskis 1801 m. pastatė dabartinę plytų mūro bažnyčią. Pandėlyje 1812 m. kunigavo poetas Antanas Strazdas. Bažnyčiai 1832 m. priklausė Luokiškio palivarkas su Stanikūnų kaimu. 1863 m. areštuotas klebonas Adomas Jeselskis ir vikaras Petras Sinkevičius. 1864 m. paleisti, bet iš Pandėlio iškelti. Šiaudinis bažnyčios stogas 1869 m. perdengtas skarda, padarytos išgaubtos lubos. Klebono Alb. Rubavičiaus rūpesčiu 1867 m. įrengti 13 registrų vargonai, 1872 m. perdažyti altoriai, 1880 m. pastatyta klebonija. Klebonas Pr. Viksva 1881 m. įdėjo medines grindis. 1886 m. įrengtos gipsinės Kryžiaus kelio stotys.
XIX a. pabaigoje bažnyčios bokštas buvo medinis. Parapijiečiai 1910 m. nutarė bažnyčią pailginti, pristatyti mūrinį bokštą. 1915 m. bokštas nugriautas ir neatstatytas. 1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Per Pirmąjį pasaulinį karą į Rusiją išvežti 3 varpai (1921 m. atgautas tik vienas). Klebono M. Šeižio pastangomis 1922 m. suremontuota bažnyčia, perdengtas stogas.
1922 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa. Klebono J. Mėlio rūpesčiu 1934–1936 m. bažnyčia vėl suremontuota, 1938 m. nudažyta. Per Antrąjį pasaulinį karą bažnyčia ir ūkiniai pastatai gerokai nukentėjo. Po karo klebonas Jurgis Šimonėlis pastatus suremontavo. Klebonas profesorius Fabijonas Kemėšis (1879–1954) 1946 m. suimtas ir įkalintas, mirė tremtyje.
2007 m. liepos mėnesį, Albino Jasiūno iniciatyva, atstatyti per Pirmąjį pasaulinį karą nugriauti Pandėlio bažnyčios bokštai.
Architektūra
Bažnyčia klasicistinė, halinė (43 × 17 m), su siauresne apside, bokšteliu. Vienanavė. Turi 5 altorius. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Šventoriuje palaidotas altarista Alfonsas Strielčiūnas (1920–1988), klebonas Jonas Morkvėnas (1907–1981), kunigas Titas Vinkšnelis (1904–1982), 1949–1956 m. tremtinys.
Libano svaras
, arba Libano lira – Libano valiuta. ISO 4217 kodas LBP. Padalinta į 100 piastrų, tačiau jie nebekaldinami.
Kerbedėliai
Kerbedėliai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Užvenčio.
Liudvigsburgas
Liudvigsburgas  – miestas Badeno-Viurtembergo žemėje, Vokietijoje, apie 12 kilometrų nuo Štutgarto, šalia upės Nekaro. Ribojasi su Remso-Muro kraštu. Tai didžiausias ir svarbiausias miestas Liudvigsburgo apskrityje, turintis maždaug 87 tūkstančius gyventojų.
Palapas
Palapas (nuo 1946 m. Pesočnojė, ) – gyvenvietė dabartinės Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Gvardeiskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1420 m. minimi Pallapas. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas, nuo 1874 m. Lošių valsčiaus palivarkas. 1928 m. rugsėjo 30 d. prijungtas prie Naikių. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Nadeždino apylinkės kaimas, 1946 m. prijungtas prie Pesočnojės.
Hortobadis
Hortobadis  – nacionalinis parkas rytų Vengrijoje, Haidū Biharo medėje, į rytus nuo Tisos upės, Didžiojoje Vengrijos lygumoje. Įkurtas 1973 m., o 1999 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Hortobadyje saugoma unikali neliesta Vengrijos stepė – pušta. Čia randamos 342 paukščių rūšys (gervės, einiai, garniai, ereliai), ganomos avys, ožkos, arkliai. Vienas pagrindinių parko objektų – devynarkis tiltas per Tisą ir ją supančias pelkes (ilgis 167 m, pastatytas 1833 m.). Tai ilgiausias tiltas Vengrijoje. Yra etnografinis, gamtos muziejai.
Klimatas Hortobadyje žemyninis, sausringas. Metinis kritulių kiekis siekia ~500 mm. Vasaros labai karštos, pasitaiko galingų vėtrų, ar netgi viesulų. Taip pat vasarą galima stebėti miražus.
Paviršius – lygi Didžioji Vengrijos lyguma, vyraujantis aukštis 92 m. Aukščiausia parko vieta – Biurekas (105 m). Vyrauja stepės, druskingos ganyklos. Yra pelkynų, ąžuolų giraičių.
West
West − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Michailas Kargeris
Michailas Kargeris (, 1903 m. gegužės 30 d. Kazanė – 1976 m. rugpjūčio 26 d. Leningradas, palaidotas Kazanėje) – rusų archeologas, istorikas, menotyrininkas.
Biografija
1927 m. baigė Leningrado universitetą, 1959 m. istorijos mokslų daktaras.
Nuo 1925 m. Leningrado universiteto mokslo darbuotojas, dėstytojas, 1943-1974 m. Meno istorijos katedros vedėjas, nuo 1949 m. profesorius. Nuo 1929 m. dirbo ir TSRS mokslų akademijos archeologijos instituto Leningrado skyriuje, 1953-1974 m. slavų ir rusų archeologijos sektoriaus vadovas, 1964-1971 m. direktorius.