cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šasu
Ankstyviausias šasu paminėjimas yra XV a. pr. m. e., tarp Užjordanės tautų. Vėliau šasu yra minimi kaip priešai arba vergai Rečenu šalyje Tutmozio III ir kitų faraonų ataskaitose. XIII a. pr. m. e. šaltiniuose minimos šešios šasu grupės: S'rr, Lbn, Sm't, Wrbr, Pysps, Yhw. Pastarieji, dėl panašumo su hebrajų dievo vardu Jahvė, kai kurių mokslininkų tapatinami su hebrajais.
Šasu nebeminimi nuo XII a. pr. m. e.
Arsenijus Lupenas
Arsenijus Lupenas – fiktyvus personažas, vagis–džentelmenas prancūzų rašytojo Maurice Leblanc romanuose bei jų televizijos adaptacijose, komiksuose, spektakliuose ir kituose kūriniuose.
Istorija
Arsenijus Lupenas pirmą kartą pasirodė trumpų apsakymų serijoje, spausdintoje žurnale „Je Sais Tout“, pradedant 1905 metų liepos 15 dienos numeriu. Nuo to laiko vagis džentelmenas susilaukė didžiulio populiarumo ir dabar yra lyginamas, arba priešpastatomas Šerlokui Holmsui – kitam garsiam literatūriniam veikėjui, kuris yra nusikaltėlio priešingybė: detektyvas. Viename Maurice Leblanc kūrinių jie abu net susirungia tarpusavyje, kai Šerlokas Holmsas atvyksta į Paryžių tirti Arsenijaus Lupeno nusikaltimų bylos. Nors lietuviškai šis apsakymas buvo išleistas pavadinimu „Arsenijus Lupenas prieš Šerloką Holmsą“ (vėliau - „Arsenijus Lupenas prieš Herloką Šolmsą“), originale detektyvo vardas buvo Herlokas Šolmsas („Arsène Lupin contre Herlock Sholmès“). Tokiu būdu Leblanc išvengė su autorinių teisių įstatymais susijusių nesklandumų. Taip pat Šerlokas Holmsas (Herlokas Šolmsas) su Lupenu susitiko dar keliuose apsakymuose.
Arsenijus Lupenas prieš Herloką Šolmsą
„Arsenijus Lupenas prieš Herloką Šolmsą“ – romano „Arseniju Lupenas, vagis džentelmenas“ tęsinys, kuriame šmaikščiai aprašomi tolimesni jo nuotykiai ir dvikova su garsiuoju anglų sekliu Herloku Šolmsu, (aliuzija į A. Konano Doilio kūrinių herojų Šerloką Holmsą).
Lietuvių kalba
Į lietuvių kalbą išverstos tik keturios šio rašytojo knygos (1, 2, 4, 8):
Ángel Matos
Ángel Valodia Matos Fuentes (g. 1976 m. gruodžio 24 d.) – Kubos taikvondo sportininkas.
Kovojo svorio kategorijoje virš 80 kg. 2000 m. Sidnėjaus olimpinėse žaidynėse ir 2007 m. Panamerikos žaidynių čempionas.
2008 m. Pekino olimpinėse žaidynėse dėl bronzos apdovanojimo kovojo su Kazachstano sportininku Armanu Čilmanovu. Kovos metu susižeidęs Matos paprašė medikų pagalbos, tačiau beteikiant pagalbą teisėjas iš Švedijos Chakir Chelbat paskelbė, kad pagalbai skirtas laikas baigėsi ir Kazachstano sportininkas skelbiamas nugalėtoju (nors kubietis iki tol pirmavo). Tuo pasipiktinęs Ángel Matos spyrė teisėjui koja į veidą. Pasaulio taikvondo federacija diskvalifikavo Ángel Matos ir jo trenerį Leudis Gonzalez visam gyvenimui.
Niragongas
Niragongas  – aktyvus ugnikalnis Virungos kalnuose, Didžiojo Rifto slėnyje. Išsidėstęs Kongo DR teritorijoje, Ruandos pasienyje, 19 km į šiaurę nuo Gomos miesto ir Kivu ežero. Aukštis 3470 m. Kraterio gylis 250 m, plotis 2 km. Niragongas su kaimynine Niamuragira sudaro net 40 % visų Afrikos ugnikalnių išsiveržimų. Nuo 1883 m. Niragongas išsiveržė jau 15 kartų. Kadangi ugnikalnis yra ties konstruktyviąja plokščių sandūra, todėl jo išmetama lava yra itin skysta ir kelia didelį pavojų aplinkinėms gyvenvietėms. Ugnikalniui išsiveržus 2002 m. buvo evakuoti Gomos miesto gyventojai, o pats miestas smarkiai apgadintas. Žuvo 45 žmonės, 120 000 liko be pastogės.
thumb|left|240px|Niragongo lavos ežeras
Diablo II
Diablo II – 2000 m. kompiuterinis žaidimas, kurį sukūrė ir išleido JAV „Blizzard Entertainment“ kompanija „Windows“ ir „Mac“ sistemoms. Tai hack and slash žanro žaidimas su RPG elementais, pasižymintis tamsiosios fentezi ir siaubo žanrų temomis. Žaidime yra vieno žaidėjo ir keleto žaidėjų režimai (vietiniu tinklu arba internete). Žaidimo eigoje kovojama su būriais priešininkų, herojų savybes galima tobulinti pasirinktomis kryptimis.
„Diablo II“ susilaukė palankaus kritikų įvertinimo: pagal metacritic.com duomenis, įvertintas vidutiniškai 88 balais iš 100.
2001 m. išleistas žaidimo papildymas „Diablo II: Lord of Destruction“, su kuriuo žaidimas papildytas dviem herojų klasėmis ir papildomais lygiais užbaigus „Diablo II“. Žaidimas išliko populiarus visą dešimtmetį, 2012 m. pasirodė jo tąsa „Diablo III“.
Herojų klasės
Žaidėjas gali pasirinkti savo herojų iš 5 klasių, herojų klases galima sąlygiškai suskirstyti į kovotojus ginklais ir kovotojus magija, bei subalansuotas klases: thumb|right|220px|„Diablo II“ vaizdalaukis, rodantis herojaus aprangą, ginklus ir inventorių. Raudonas rutulys kairėje vaizduoja herojaus sveikatos rezervą, mėlynas dešinėje − burtų manos rezervą. Šiuos rezervus herojus gali atsistatyti sveikatos ir manos porcijomis iš inventoriaus. Inventoriuje papildomai herojus gali nešiotis įvairių objektų: ginklų, aksesuarų ir pan., kuriuos gali keisti ar naudoti, priklausomai nuo situacijos kovų laukuose
„Lord of Destruction“ papildymo naujos klasės:
Pasirinktam herojui galima parinkti batus, šarvus, diržą, galvos apsaugą, 2 žiedus ir 1 amuletą. Visi šie aksesuarai gali turėti įvairių savybių, kurios sustiprina herojų. Kiekviena klasė turi skirtingus ginklų parinkimo variantus, pavyzdžiui, Barbaras ir Asasinė gali naudotis dviem ginklais (kiekvienai rankai), tačiau Amazonė gali naudotis tik viena ietimi arba tik vienu lanku (užima dvi rankas), Paladinas gali naudotis kardu ir skydu (kiekvienai rankai). Ginklai ir skydai taip pat gali turėti įvairiausių savybių, kurios suteikia žaidėjo pasirinktus pranašumus kovoje.
Herojai gali naudotis kitos klasės ginklais, tačiau stipriausios jų savybės pasiekiamos, kai jie naudojasi specifiniais savo klasei skirtais ginklais. Kiekvienas herojus turi rolių sistemą, kurią galima tobulinti pasirinktomis kryptimis: padaryti herojų atsparesnį, galingesnį kurio nors tipo atakomis, išvystyti magiją, paveikiančią priešininkus ir pan. Herojų išsivystymo laipsnis (nuo 1 iki 99) kyla renkant patirties taškus kovose. Su kiekvienu išsivystymo laipsniu herojus įgyja taškų, kuriuos galima paskirstyti tarp keturių jo savybių: atakos galingumo, atakos taiklumo, sveikatos rezervo ir manos rezervo.
Žaidimo turinys
Žaidimas suskirstytas į 4 veiksmus (aktus). Juos baigus, su „Lord of Destruction“ papildymu istorija tęsiama 5 akte. Herojaus tikslas − nugalėti tris „pirmuosius blogius“ − tris „bosus“, kurių vardai parinkti pagal blogio dvasių vardus: Diablo (velnias), Mephisto (Mefistofelis) ir V akte − Baal (Baalas). Šie monstrai yra suplanavę pragaro jėgų įsiveržimą į žmonių pasaulį.
Žaidime kovojama su būriais įvairiausių monstrų, baidyklių, gyvių, skeletonų, zombių, kurie, pereinant lygius, būna vis skirtingi. Kovojama šaltaisiais ginklais ir magija. Nugalėjus priešininkus, jie pameta aukso, magijos ir sveikatos porcijų, ginklų, aksesuarų, akmenų su runomis, brangakmenių ir t. t. Šie objektai taip pat randami skryniose, statinėse, po akmenimis ir pan. Svarbią žaidimo dalį užima vis galingesnių kostiumų, aksesuarų, ginklų parinkimas herojui. Papildomai ginklų įsigyti ir juos parduoti galima pas žaidime sutinkamus prekiautojus, bei kurti visiškai naujus objektus su turima stebuklinga dėže Horadric Cube.
Kiekvienas žaidimo aktas turi skirtingą aplinką: thumb|right|220px|„Diablo II“ kovos scena II akto dykumos aplinkoje. Žaidimo herojus valdomas iš aukšto trečiojo asmens perspektyvos matymo kampo. Žaidimas taip organizuotas, kad jo valdymui pakanka kompiuterio pelės su dviem mygtukais. „Lord of Destruction“ papildymo aktas: Po žaidimo baigimo panaudojus Horadric Cube galima atidaryti papildomą slaptą, taip vadinama „Karvių lygį“, kuriame kovojama su agresyviomis karvėmis.
Komplikuota mergina
Turinys
Kartą Albertas, pakėlęs telefono ragelį, išgirdo dviejų moterų aistringą pokalbį ir įsigeidė žūtbūt su viena jų susipažinti. Klaudija, jauna menininkė, priima jo merginimą, tačiau pati diktuoja sąlygas. Judviejų bendravimas paremtas įvairiais žaidimais, dažnai net pavojingais, vis labiau įtraukia ir užvaldo Albertą. Susipažinęs su Klaudijos drauge Greta, su kuria ji nori nutraukti santykius, jis nusprendžia, kad „pamalonins“ savo meilužę, jei įvykdys žmogžudystę, net neįtardamas, kad toks iš tiesų ir buvo Klaudijos planas...
Literatūros lankai
Literatūros lankai – Amerikos lietuvių literatūros žurnalas, nereguliariai ėjęs 1952–1959 m. Buenos Airėse.
Istorija
Žurnalas buvo rengiamas Baltimorėje ir Buenos Airėse. Išėjo 8 numeriai. Daugiausia bendradarbiavo pokario jaunosios kartos lietuvių literatai: poetai Jurgis Blekaitis, Kazys Bradūnas, Juozas Kėkštas, Leonas Lėtas, Antanas Maceina, Algimantas Mackus, Jonas Mekas, Henrikas Nagys, Alfonsas Nyka-Niliūnas, Henrikas Radauskas, Vladas Šlaitas, prozininkai Kazimieras Barėnas, Vytautas Steponas Janavičius, Marius Katiliškis, Julius Kaupas, Algirdas Landsbergis, kritikai Kazys Bradūnas, Juozas Girnius, Algirdas Julius Greimas, Julius Kaupas, Algirdas Landsbergis, Jonas Mekas, Henrikas Nagys. Išspausdinta recenzijų apie beveik visas to meto išeivių literatūros knygas.
Redagavo Kazys Bradūnas, Juozas Kėkštas.
Papravalės piliakalnis
Papravalės piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 24766; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1888; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1521K) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24767) Ignalinos rajono savivaldybės teritorijoje, Papravalėje, Ignalinos seniūnija.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Vajuonio ežero šiauriniame krante esančios didelės aukštumos pietrytiniame aukščiausiame kampe. Piliakalnio šiaurės vakarų dalį nuo gretimos aukštumos skiria 4 m gylio dauba; greičiausiai, tai gynybinio griovio liekana. Aikštelė trikampė, pailga pietryčių – šiaurės vakarų kryptimi, 35 m ilgio ir 32 m pločio šiaurės vakarų pakraštyje, su kultūriniu sluoksniu, kuriame rasta brūkšniuotos keramikos. Aikštelės šiaurės vakarų krašte yra dabar jau nuskleistas 0,5 m aukščio, 12 m pločio pylimas. Šiaurės vakarų papėdėje, 4 m žemiau aikštelės yra 10 m pločio, 2 m gylio griovys, už kurio supiltas 1 m aukščio, 8 m pločio antras pylimas, už jo iškastas antras 6 m pločio, 1 m gylio griovys, už kurio supiltas trečias 1 m aukščio, 5 m pločio pylimas. Grioviai ir pylimai geriau išlikę pietvakariniame šlaite. Šlaitai statūs, iki 30 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, gynybiniai įrenginiai – ir erozijos (smėlio pustymo). Rytinėje piliakalnio papėdėje 1,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, ji užima apie 170 x 130 m dydžio plotą. 200 m į šiaurės vakarus yra Papravalės pilkapynas, tyrinėtas 1907 m.
Tyrimai
1989 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 58 000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Jūras Banys
Jūras Banys (g. 1962 m. gruodžio 30 d. Vilniuje) – lietuvių fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Biografija
Nuo 1985 m. – Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 2000 m. – docentas. Nuo 1999 m. – VU Fizikos fakulteto Radiofizikos katedros Fazinių virsmų dielektrinės spektroskopijos laboratorijos vedėjas. Nuo 2003 m. liepos 1 d. iki 2007 m. buvo Fizikos fakulteto dekanas. Nuo 2007 m. buvo Vilniaus universiteto mokslo reikalų prorektorius. Nuo 2012 m. iki 2015 m. ėjo Vilniaus universiteto rektoriaus pareigas.
Nuo 2006 m. – Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas .2011 m. išrinktas Lietuvos mokslų akademijos tikruoju nariu. Nuo 2018 m. Lietuvos mokslų akademijos prezidentas (išrinktas 2017 m. spalio 24 d.).
2016–2018 m. – Lietuvos mokslo tarybos Gamtos ir technikos mokslų komiteto pirmininkas.
Mokslinė veikla
Svarbiausi darbai iš fazinių virsmų kristaluose, feroelektros, feroelektrinių kristalų dielektrinės dispersijos, gardelės dinamikos tyrimų. Daugiau, kaip 200 mokslo darbų autorius.
Narystė organizacijose
Latvijos mokslų akademijos užsienio narys, Saksonijos mokslų akademijos (Vokietija) narys korespondentas, Lietuvos fizikų draugijos valdybos narys, Žurnalo “Lithuanian Journal of Physics” redakcinės kolegijos narys,
Europos polinių dielektrikų taikymo komiteto narys, Europos feroelektrikų komiteto narys, Europos elektrokeramikų komiteto narys, Pasaulio feroelektrikų komiteto narys, AMPERO grupės komiteto narys, IEEE FerroCom narys, Užgorodo nacionalinio universiteto garbės daktaras (Ukraina).
Alfonsas Dobkevičius
Alfonsas Dobkevičius (1919 m. gegužės 19 d. Sintautai – 1978 m. balandžio 17 d. Šiauliai. Palaidotas Donelaičio kapinėse) – Lietuvos aktorius.
Biografija
1945–1947 m. mokėsi Kauno dramos teatro vaidybos studijoje. 1944–1951 m. vaidino Kauno jaunojo žiūrovo, nuo 1954 m. Šiaulių dramos teatre. Teatre sukūrė daugiau, kaip 90 vaidmenų.
Vietnamietiška virtuvė
Vietnamietiška virtuvė – viena iš Tolimųjų Rytų virtuvių, kurios tradicijos paplitę Vietname.
Virtuvės išskirtinumai
Vietnamo virtuvę su kitomis Tolimųjų Rytų virtuvėmis sieja daug bendrų tradicijų ir maisto produktų (ryžiai, sojos produktai). Savo specifika ji yra artimiausia Kantono virtuvei. Tačiau ji yra stipriai įtakojama ir Pietryčių Azijos kulinarinių tradicijų, iš kurių atėjo daug specifinių pagardų ir produktų. Tarp jų svarbiausi:
Ryžių ir miltiniai patiekalai
thumb|Makaronų patiekalas phở thumb|Bún Thịt Nướng Chả Giò
Pagrindinis maistas Vietname yra ryžiai, kurie dažniausiai patiekiami virti. Kaip ir Kantono virtuvėje, populiarus ir skystas ryžių nuoviras.
Vietname plačiai naudojami ir ryžių miltai. Dažniausiai miltiniai patiekalai vadinami žodžiu bánh.
Tarp bánh yra žinomi makaronai, tarp kurių naudojamos ir grynai Vietname kilusios rūšys: Labai svarbūs Vietname yra ir įvairūs įdaryti patiekalai, kurių daugumos ištakos siekia Kantono, Pekino ar kitas virtuves. Tarp jų žinomiausi: Kaip atskira maisto kategorija išskiriami bánh cuốn – įvairūs vyniotinukai ir suktinukai, įdaromi daugybe įvairių įdarų, kurie gali būti kepami ar pateikiami šalti. Tarp žinomiausių rūšių:
Pagrindiniai valgiai
Vietname yra valgoma daugybė rūšių mėsos, tarp jų ir tokios egzotiškos, kaip šuniena, gyvatiena, vėžliena. Visgi populiariausia yra kiauliena ir jautiena. Iš pastarosios gaminami garsieji sultiniai. Labai populiarūs yra jautienos komplektai Bò 7 Món.
Sriubos
Vietname labai populiarios įvairios sriubos, dažnai gaminamos iš makaronų. Tarp jų pati populiariausia yra phở. Kitos žinomos sriubos yra šios:
Sapnas
Sapnas – vaizdinių, minčių ir jausmų visuma, patiriama miegant. Dažniausiai sapnavimas siejamas su REM miegu, tačiau gali būti sapnuojama bet kuriuo miego metu; tik prabudus iš REM miego, sapnai lengviau prisimenami, ir REM miego sapnai paprastai būna sudėtingesni bei įdomesni. Sapnai – vienas iš žmogaus psichikos procesų, kurių susidarymo mechanizmas dar nėra galutinai išaiškintas. Pasaulio mokslininkai, rimtai dirbantys šioje srityje savo darbų bei tyrimų rezultatus pateikia įvairių hipotezių pavidalu, kadangi dėl sapno, kaip psichofiziologinio proceso, tyrimo specifikos labai sunku formuluoti tezes, kurias būtų galima patikrinti eksperimentiškai. Dažnai naują, ką tik išplėtotą teoriją paneigia koks nors pavyzdys, kurio ta teorija niekaip negali paaiškinti. Nustatyta, jog ryškiausi ir vaizdingiausi sapnai yra matomi vadinamojo budriojo miego – REM (Rapid Eye Movement – angl.) miego tipo metu. Tuomet galvos smegenys yra ypač aktyvios, o akys po vokais labai greitai juda įvairiomis kryptimis. REM miego fazė kartojasi kas 90 – 100 minučių, 3 – 4 kartus per naktį ir, miego trukmei ilgėjant, fazės trukmė tampa vis ilgesne. Paskutinė REM miego fazė gali siekti 45 minutes.
Domėjimasis sapnais
Žmonės jau nuo senų senovės domėjosi sapnais. Senovės graikai, romėnai ir babiloniečiai teikė didelę reikšmę sapnams, ypač mūšio išvakarėse. Biblijoje, taip pat pilna sapnų aprašymų. XX a. psichoanalitikas Zigmundas Froidas pasakė, kad sapnai – „karališkasis kelias į pasąmonę“, jis domėjosi sapnais, teigė, kad tai simboliais užkoduota informacija ir pats aiškindavo sapnų reikšmę. Šiandieniniai fiziologai ir psichologai sapnų turinį bando susieti su žmogaus asmenine patirtimi. Jų nuomone, sapnuose atsispindi įsisąmoninti ir neįsisąmoninti procesai, turiniu susiję su išorinio pasaulio reiškiniais bei psichofiziologiniais žmogaus organizmo procesais, poreikiais ir pan. Didžiausios įtakos sapnų turiniui turi praeityje įvykę įvykiai, išgyvenimai ir pasąmonėje glūdinti informacija.
Sapnų kilmė
Fiziologinės teorijos šalininkai teigia, kad mes sapnuojame tam, kad pastoviai būtų dirginamos smegenų ląstelės. Tai turi vykti nuolat, kad užtikrintų normalią smegenų veiklą. Kai nemiegame, smegenis stimuliuoja tai, kas vyksta aplink mus – tai, ką sako draugai, ką rodo televizorius, ką skaitome, tai, ką pastebime kiekvieną sekundę. O kai užmiegame, smegenų jau neveikia išoriniai dirgikliai ir tada galvos smegenys dirba – analizuoja, rūšiuoja, įsimena per visą sąmoningo periodo (arba būdravimo) tarpsnį surinktą informaciją, tuo pačiu koordinuoja viso besiilsinčio organizmo gyvybinę veiklą.
Manoma, kad sapnus sukelia tie patys išoriniai veiksniai. Pavyzdžiui, jei kas bemiegant užlietų vėsaus vandens, galima susapnuoti, kad stovima po šaltu kriokliu. Jei girdima sirena, galimas atvejis patirti sapną, kad važiuoja policijos mašina ir t. t. Taigi, mintyse viskas supinama ir smegenys tarsi saugo miegą nuo išorinių dirgiklių. Pavyzdžiui, kai triukšmas nutyla, jūs galbūt susapnuosite, kad esate namuose, mokykloj ar darbe. Tai leidžia mintims sakyti: „Viskas tvarkoje, aš esu ten, kur ir turiu būti, dar nereikia keltis“. Tai nutinka ypač tada, kai miego labai trūksta. Taip pasąmonėje kylantys vaizdiniai tarsi saugo miegą.
Sapnų turinys yra sąlygojamas šių veiksnių:
Rauda (reikšmės)
Žodis rauda reiškia:
Malinaučizna
Malinaučizna vadinami kaimai Molėtų rajone:
Mykolas Kosčiauskas
Mykolas Kosčiauskas (1913 m. vasario 8 d. Plungė – 2003 m. kovo 5 d. Vilnius) – Lietuvos geodezijos inžinierius, fizinių mokslų daktaras. Inžinerinės geodezijos tyrimų pradininkas Lietuvoje.
Biografija
1932 m. baigė Plungės gimnaziją (VIII-toji laida).
1943 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1948 m. geografijos mokslų kandidatas.
Nuo 1944 m. Vytauto Didžiojo universiteto (1946–1950 m. Kauno universitetas), 1950–1969 m. Kauno politechnikos instituto, 1945–1950 m. dar ir Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas, 1957–1962 m. Geodezijos katedros vedėjas, 1951–1956 m. dar ir Hidrotechnikos ir melioracijos instituto direktoriaus pavaduotojas. 1969–1991 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto dėstytojas, nuo 1981 m. profesorius.
Piero di Cosimo
right|thumb|140px| Piero di Kozimo autoportretas paveiksle „Andromedos išlaisvinimas“ Pjeras di Kozimas (it. Piero di Cosimo, tikr. Piero di Lorenzo di Chimenti, 1462 m. sausio 2 – 1522 m. balandžio 12 d.) – italų renesanso dailininkas iš Florencijos. Žymiausiu jo kūriniu įvardijamas paveikslas „Andromedos išlaisvinimas“ (1510–15 m., Uficių galerijoje).
Biografija
Pjeras gimė Lorenco di Pjero ir Alesandros di Kresti di Bartolomeo šeimoje Florecijoje 1462 m. sausio 2 d. Jis buvo pirmasis iš 8 šeimos vaikų. Pjero tėvas buvo kalviu, o ne auksakaliu, kaip teigė Dž. Vazaris. Anksti pastebėjęs berniuko tapybos pomėgį tėvas nusiuntė jį mokytis pas dailininką Kozimą Roselį, pagal kurį Pjeras prisiėmė pravardę. Neapmokamu Roselio asistentu Pjeras paminėtas 1480 m. ir tikriausiai jau prieš tai kelerius metus pas jį dirbo. Kozimas Roselis nebuvo labai gabiu menininku, bet jo kūriniai buvo neblogai perkami vietos užsakovų. 1481 m. Pjeras, būdamas Kozimo Roselio pagalbininku, atvyko dirbti į Romą ties Siksto koplyčios freskomis. Pasak Dž. Vazario, Pjeras di Kozimas tapė peizažą „Nusileidimo nuo Sinajaus kalno“ freskoje, tačiau šiuolaikiniai tyrinėtojai stilistinių panašumų neranda. Taip pat, esą Pjeras nutapė keleto Romos kilmingųjų portretų. Jei Dž. Vazaris teisus, ši kelionė turėjo būti vienintelis Pjero di Kozimo išvykimas iš gimtojo Florencijos miesto.
Po darbų Siksto koplyčioje, apie 1485 m. Pjeras tikriausiai pradėjo savarankiško dailininko karjerą. Jo darbus sunku datuoti ir priskirti, nes jis nei vieno nėra pasirašęs, datavęs, o net ir patys garsiausi jo darbai nėra dokumentuoti. Daugiausiai Pjeras di Kozimas dirbo privačiais užsakymais mažiems temperos ir aliejiniams paveikslams, o ne freskoms viešosiose vietose. Maždaug 1480-ųjų antrai pusei datuojamas vienas garsiausių jo darbų − „Moters portretas“, kuris tradiciškai įvardijamas Simonetos Vespuči portretu Kleopatros įvaizdyje (Simoneta Vespuči – viena garsiausių Florencijos renesanso moterų, vadinama Sandro Botičelio įkvėpėja), kuri tuo metu jau turėjo būti mirusi apie 8–10 metų. Tuo metu datuojamas Šv. Šeimos paveikslas Florencijos našlaičių prieglaudoje Ospedale degli Innocenti. left|thumb|320px| „Andromedos išlaisvinimas“ arba „Persėjas išlaisvina Andromedą“ (1510–15, [[Uficių galerija, Florencija)]]
1489 m. minima, kad Pjeras gavo užmokestį už altoriaus tapybą Santo Spirito bažnyžioje, kurioje vaizduojamas Elžbietos susitikimas su Marija. Nuo 1498 m. dailininkas gyveno šeimos name Via della Scala ir mokėjo mokesčius kaip ūkio šeimininkas. Minima, kad jis turėjo namą ir žemės Karminjano kaime prie Florencijos. Tarp 1503 ir 1505 m. Pjeras įstojo į Šv. Luko vardo religinę dailininkų bendruomenę. 1504 m. gegužės 8 d. įstojo į Šv. Luko tapytojų gildiją. Pats tokio vėlyvo įstojimo faktas rodo, kad Pjeras nebuvo artimai susijęs su Florencijos dailininkų bendruomene. Gali būti, kad tai susiję ir su jo charakteriu, nes Dž. Vazario jis aprašytas keistuoliu, besišalinančiu žmonių, mizantropu. 1504 m. sausio 25 d. Pjeras di Kozimas dalyvavo komisijoje, sudarytoje iš geriausių Florencijos menininkų, nuspręsti dėl Mikelandželo „Dovydo“ statulos pastatymo vietos. 1506 m. dailininkas gavo 15 florinų užmokestį už Mergelės Marijos paveikslą Suore Muntalve vienuolynui (šis paveikslas buvo nusiųstas į Neapolį ir laikomas dingusiu). 1507 m. Pjeras gavo išmoką iš įtakingo Florencijos aristokrato Filipo Strocio už indėlį į procesijos mieste rengimą. F. Strocis tikriausiai užsakė žymiausiu Pjero paveikslu vertinamą „Andromedos išlaisvinimą“, kuris buvo atliktas apie 1510–1511 metus. Kitą išmoką už indėlį į procesijos dekoracijų sukūrimą Pjeras di Kozimas gavo 1515 m. pasitinkant popiežių Leoną X.
Ankstyvajam Pjero stiliui būdinga Lukos Sinjorelio, Filipino Lipio ir Nyderlandų dailininko Hugo van der Guso įtakos. Vėlesniuose darbuose Pjeras di Kozimas išvystė nuosavą stilių, kurį paveikė Leonardas da Vinčis. Pjero darbuose pradėjo dominuoti fantastiški pirmapradžiai vaizdai: faunai, satyrai, nimfos, įvairios priešistorinės būtybės ir gyvūnai. Tai siejama su keistu Pjero charakteriu. Anot Dž. Vazario, Pieras mėgo prisidėti prie miesto eitynių ir karnavalų įvairiomis keistenybėmis, valgė vien kietai virtus kiaušinius, nepaprastai nemėgo vienuolių dainavimo, gydytojų ir vaikų verksmo. Pjeras beveik visai savimi nesirūpino, o gyvenimo gale pasidarė toks ekscentriškas, kad gyveno „daugiau kaip žvėris, negu žmogus“.
1490-ųjų laikotarpyje Florencijoje dominavęs dominikonų vienuolis Džirolamas Savonarola greičiausiai pakreipė Pjero kūrybą vėl religine linkme. Geriausiu tokio pobūdžio darbu laikoma „Jėzaus inkarnacija“, atlikta apie 1510 m. Kai kuriuos darbus Pieras atlikdavo savo malonumui, kas buvo neįprasta tų laikų Italijoje. Tarp jo mokinių – Andrėja del Sartas, Fra Bartolomėjas ir Mariotas Albertinelis. Pjeras di Kozimas mirė 1522 m. balandžio 12 d. nuo maro, nors Dž. Vazaris tikina, kad 1521 m. Palaidotas San Pier Maggiore bažnyčioje Florencijoje.
Litova stelo
Litova stelo  – Lietuvos esperantininkų sąjungos žurnalas, leistas 1914 m., 1922–1926 m., 1935–1940 m. ir nuo 1991 m.
Istorija
1914 m. buvo leidžiamas Liepojoje, vėliau – Kaune. 1935–1936 m. leidinio tekstas spausdintas esperanto ir lietuvių kalba, 1937 m. Nr.1 (13) dalis teksto spausdinta lietuvių k., 1922–1926 m. ir 1938–1940 m. visas tekstas – tik esperanto kalba. Spausdino M. Adomavičiaus, F. Sokolovskienės, G. Lano ir M. Jolkos spaustuvės Kaune ir Marijonų spaustuvė Marijampolėje.
Rašyta apie esperantininkų sąjungos veiklą, propaguota tarptautinė esperanto kalba, pasakota pasauliui apie Lietuvos visuomeninį, politinį, kultūrinį gyvenimą. Bendradarbiavo Liudas Alseika, Vladas Butkus, Balys Giedra, Juozas Lazauskas, Antanas Prapuolenis, Stasys Zokas ir kt.
Nuo 1991 m. Vilniuje leidžiamas dvimėnesis žurnalas esperanto kalba, kaip atkurtas 1914 m., 1922–1926 m., 1935–1940 m. ėjęs to paties pavadinimo leidinys. Iniciatorius Laurynas Algimantas Skūpas. Leidžia Lietuvos esperantininkų sąjunga. Tiražas 1991 m. – 5000 egz., 1996 m. – 1000 egz.
Spausdinama visuomeninė ir kultūrinė informacija apie Lietuvą esperanto kalba.
Apsirengusi Macha
Apsirengusi Macha (, Apsirengusi macha) – ispanų dailininko Fransisko Gojos (1746–1828) paveikslas, esantis Prado muziejuje Madride. Poruojamas su kiek garsesniu F. Gojos paveikslu „Nuoga Macha“. Abiejuose paveiksluose vaizduojama ta pati moteris ir jie abu kabo vienas šalia kito muziejuje. Tarp abiejuose paveiksluose vaizduojamos moters yra šiek tiek skirtumų jos figūroje. „Apsirengusioje Machoje“ moters šypsena yra platesnė, ji užima didesnę paveikslo erdvę nei „Nuogoje Machoje“. Gali būti, kad jos šypsena yra skirta savo pačios nuogos atvaizdui kitame paveiksle (Goja tikriausiai žinojo, kad abu paveikslai kabos tame pačiame kambaryje pas užsakovą Manuel Godoy).
Macha − labai paplitęs vardas tarp to meto žemo sluoksnio Ispanijos miestų gyventojų, kurie išsiskyrė laisvu elgesiu, ekscentriška apranga, virtęs bendriniu sluoksnio atstovų pavadinimu.
Apie paveikslą
Gali būti, kad Ispanijos karalienės Marijos Luizos favoritas Manuel Godoy suteikė progą Fransiskui Gojai konkuruoti nuogo kūno vaizdavime su iškiliausiu Ispanijos dailininku Diegu Velaskesu, kuris, kaip Goja, savo metu buvo karališkosios šeimos oficialus tapytojas. Manuel Godoy apie 1802 m. po Albos kunigaikštienės mirties įsigijo Diego Velaskeso paveikslą „Rokbio Venera“, kuriame vaizduojama nuoga moteris. Šis paveikslas buvo gerai žinomas tarp Ispanijos karaliaus aplinkos aristokratų. Vėliau jis kabojo privačiame Manuel Godoy kambaryje kartu su kitais paveikslais, vaizdavusiais nuogą Venerą ir F. Gojos „Machos“ paveikslais.
„Apsirengusi Macha“ datuojama nutapyta vėliau nei „Nuoga Macha“. Paveikslas pradėtas tikriausiai 1800 ir baigtas iki 1807 m. Abiejuose paveiksluose vaizduojama toji pati viliojanti, seksuali moteris. Pagal du spėjimų variantus, tai gali būti Pepita Tudó, Manuel Godoy meilužė, arba Albos kunigaikštienė María Cayetana de Silva, kurią F. Goja jau buvo kelis kartus nutapęs anksčiau. Pastarąją versiją linkstama atmesti, nes vaizduoti nuogą kunigaikštienę būtų buvę labai nepriimtina. Trečia versija, F. Goja vaizduojamai moteriai suteikė kelių asmenybių bruožus.
Paveiksle vaizduojama moteris apsirengusi permatomais rūbais ir ne mažiau viliojanti nei paveiksle „Nuoga Macha“. Paveikslas su „Nuoga Macha“ pirmą kartą paminėtas 1808 m. Chosė Bonaparto agento Frédéric Quillet, kuris surašė Manuel Godoy turimus paveikslus. 1813 m. paveikslai paminėti kitą kartą karaliui Ferdinandui VII konfiskavus Manuel Godoy nuosavybę ir juose vaizduojamos moterys pavadintos čigonėmis. 1808−1813 m. paveikslas buvo San Fernando karališkojoje menų akademijoje, 1813−1836 m. jį buvo konfiskavusi Inkvizicija, 1836−1901 m. paveikslas vėl buvo San Fernando karališkojoje menų akademijoje. 1901 m. „Apsirengusi Macha“ perkelta į Prado muziejų.
Minecraft
Minecraft – atviro pasaulio sandbox žanro kompiuterinis žaidimas, kurį Java kalba parašė švedas Markus Persson (dar žinomas kaip Notch). Šiuo metu žaidimo tobulinimu užsiima už iš žaidimo gautas pajamas jo paties įkurta įmonė „Mojang“ (dabar priklausanti „Microsoft“).
Žaidimas yra trimatis, tačiau nepasižymi šiandienos žaidimams įprasta grafika ar efektais, yra koncentruotas į pačią idėją. Žaidime galima statyti bei griauti įvairių medžiagų blokus, tyrinėti aplinką, ieškoti įvairių resursų, kurti iš vienų medžiagų kitas arba daiktus, statyti bet kokias konstrukcijas trimatėje žaidimo erdvėje, kovoti su įvairiais priešiškai nusiteikusiais padarais.
„Minecraft“ skirstomas į 4 režimus – išlikimą (Survival), kur žaidėjas pats turi apsirūpinti ištekliais ir išgyventi, taip pat yra puolamas priešiškai nusiteikusių monstrų, turi ribotą skaičių gyvybių (20), bei po truputį alksta; kūrybinį (Creative), kuriame žaidėjas turi neišsenkančius išteklius ir neribotą statymo laisvę, bei gali skraidyti. Taip pat žaidėjas nėra puolamas priešiškų monstrų, nealksta; negailestingąjį (Hardcore), kuris panašus į išlikimą, tačiau padidintas sudėtingumo lygis – po mirties žaidėjas netenka savo pasaulio ir turi kurtis naują; bei nuotykių (Adventure), kuriame žaidėjai gali naudotis tik įrankiais, o ne pačiais blokais, taip pat turi neribotą kiekį gyvybių, nealksta.
Šiuo metu „Minecraft“ veikia Windows, Mac OS X, Linux, Android, iOS, PlayStation 3, PlayStation 4, PlayStation 5, PlayStation Vita, Xbox 360, Xbox One, Xbox Series S, Xbox Series X, Wii U, Nintendo Switch sistemose, taip pat yra versija Oculus Rift VR akiniams.
2020 m. duomenimis buvo parduota virš 200 mln. šio žaidimo kopijų.
Apžvalga
Žemėlapis generuojamas žaidėjui žaidžiant. Žaidimo pasaulis sudarytas iš kubinių blokų, išdėstytų tinklelio pagrindu. Jie sudaro kalnus, lygumas, urvus, vandens telkinius ir pan. bei atitinkamas medžiagas, kaip, pvz., žvyras, smėlis, žemės ir t. t. Žaidėjas gali judėti laisvai, tuo tarpu objektai ir daiktai gali būti padėti bet kurioje tinklelio vietoje. Dėliodamas kubus žaidėjas gali sukurti įvairiausias konstrukcijas. Žaidimas anksčiau tikslo neturėjo, tačiau 2011 m. lapkričio 11 d. Mojang komanda tokį tikslą sukūrė. Tai – Pabaigos drakonas (Ender dragon). Nugalėti drakoną – išskirtinis pasiekimas. Laikui bėgant į Minecraft buvo pridėti nauji itin stiprūs priešininkai – Nykūnas (Wither), o vėliau ir olų gelmėse gyvenantis Warden'as.
Žaidėjo galimybės
100px|thumb|Steve Žaidėjas žaidime gali vaikščioti, bėgioti, plaukti, šokinėti, tūpti, mėtyti daiktus, bei valgyti. Judėdamas žaidėjas po truputėlį alksta. Kai žaidėjas išalksta ir vėl pavalgo – sotumas kuriam laikui atsistato. Sotumas yra žymimas kulšelėmis. Pusė kulšelės – vienas sotumo taškas. Žaidėjas iš viso turi 20 alkio taškų. Gyvybės senka užpuolus priešiškam monstrui, nukritus, skęstant, kai ant žaidėjo nukrenta stalaktitas, degant, dūstant, užpuolus kitam žaidėjui, ant galvos nukritus priekalui, ar išgėrus nuodų. Taip pat galima statyti, griauti, šaudyti iš lanko, mėtyti gniūžtes, ugnies kamuolius, trišakį, daužyti, nulenkti svirtis, paspausti mygtukus, ar užlipti ant slėgio plokštės ir panašiai. Žaidėjas taip pat gali pasirinkti tarp Steve (Styvo), ir Alex (Aleksos), arba visiškai pasikeisti savo išvaizdą į norimą avatarą (en. skin).
Versijos
Minecraft turi daugiau nei vieną versiją. Vienos jų yra skirtos keliems žaidėjams, o kitos – vienam. Visos versijos turi savų pliusų ir savų minusų.
Klasikinė
Tai viena iš ankstesniųjų Minecraft versijų. Ši versija yra nemokama, ją galite rasti adresu https://classic.minecraft.net/. Ši versija labai primena Minecraft Creative režimą, tačiau joje negalima skraidyti, yra labai mažas išteklių pasirinkimas. Grafikos taip pat yra pasenusios.
Java
Tai versija pritaikyta vien kompiuteriams. Yra pritaikyta modifikacijoms, daugelio žaidėjų serveriams, Multiplayer (Liet. Kelių žaidėjų) tipo pasauliams. Tačiau vieno žaidėjo pasauliai joje yra prastesni, nei Bedrock (Pamataakmenio) versijoje.
Bedrock (pamataakmenio)
Tai versija jungianti konsoles, telefonus ir kompiuterius. Ji yra visiškai nepritaikyta modifikacijoms, ar Multiplayer tipo pasauliams, bei serveriams, tačiau yra žymiai labiau pažengusi vieno žaidėjo srityje, nei Java versija.
Education Edition
Tai versija pritaikyta vien kompiuteriams. Ši versija yra skirta edukacijai.
Karibų jūra
Karibų jūra – tropinė Vakarų pusrutulio jūra, priklausanti Atlanto vandenyno baseinui. Ribos pietuose – Pietų Amerika, vakaruose – Meksikos įlanka, šiaurėje – Didieji Antilai, rytuose Mažieji Antilai. Visas šis regionas paprastai vadinamas Karibais.
Pagal ispanišką tradiciją kartais vadinama Antilų jūra (Mar de las Antillas), taip pabrėžiant, kad nuo vandenyno ją skiria Antilų salos.
Viena didžiausių jūrų, plotas ~ 2 754 000 km². Giliausia vieta yra Kaimanų įduboje – 7 686 m.
Pavadinimo kilmė
Pavadinimas kilęs iš karibų indėnų genties, gyvenusios dabartinėse Antilų salose, vardo. Italų keliautojas Amerigas Vespučis teigė, kad terminas „charaibi“ indėnų kalba reiškia „protingi žmonės“ ir greičiausiai apibūdino pačius europiečius. Ilgą laiką po to, kai Kristupas Kolumbas atrado Vakarų Indiją, visas šis regionas buvo vadinamas Antilais, pagal tai ir jūra vadinta Antilų jūra.
Istorija
Taip pat skaitykite straipsnį Piratai thumb|250px|[[Tulumas, majų miestas Kintana Roo pakrantėje, Meksikoje]] 250px|thumb|[[Kristupas Kolumbas|Kolumbas išsilaipina Espanjoloje 1492 m.]] Pirmieji Antilų salų gyventojai buvo tainų (isp. taínos) gentis (aravakų kalbų šeima) – žemdirbiai, žvejai, mokėję žiesti keraminius dirbinius – persikėlę į salas iš Pietų Amerikos maždaug prieš 3000 metų. Vėliau juos išstūmė karingi karibai, atsikraustę iš Orinoko baseino; jų vardu pavadinta ir ši jūra.
Per Karibų jūrą driekėsi svarbūs vandens keliai, todėl čia siautėjo piratai, kurie ne tik plėšė laivus, bet ir puldinėjo pakrančių gyvenvietes. 1625 m. Tortugos saloje piratai įsitvirtino ilgam – iki XVII a. pabaigos. Kita garsia piratų baze nuo 1656 m. tapo Port Rojalis (isp. „karališkasis uostas“) Jamaikoje, bet 1692 m. jį sunaikino galingas žemės drebėjimas.
XIX a. dalis kolonijų tapo nepriklausomos (vėliausiai Kuba, gavusi nepriklausomybę 1898 m.), bet dalis liko europiečių valdomomis teritorijomis. Šiuo metu čia yra 22 užjūrio teritorijos ir 12 valstybių.
Geografija
Karibų jūra pietuose remiasi į Pietų Amerikos žemyną. Tai Venesuelos, Kolumbijos ir Panamos pakrantės. Krantai vietomis horstiniai, daug kur žemi, salose supami koralų rifų. Didžiausios įlankos: Hondūro įlanka, Darjeno įlanka, Venesuelos įlanka.
Karibų jūros salos sudaro 3 200 km ilgio grandinę tarp Venesuelos ir Floridos ir skiria Atlanto vandenyną nuo Karibų jūros. Jos skirstomos į tris grupes: Bahamas, labiausiai nutolusias į šiaurę, Mažąsias Antilų salas (jas sudaro Antigva, Grenada, Trinidadas ir Tobagas), labiausiai nutolusias į rytus, ir Didžiąsias Antilų salas – kurias sudaro didžiausios salos – Kuba, Jamaika, ir didelė Espanjolos sala, kurią pasidalijusios dvi valstybės, Haitis ir Dominikos Respublika.
Nyderlandų teritorijos:
Jungtinės Karalystės teritorijos: Venesuelos teritorijos: ir kitos.
Kolumbijos teritorijos:
Panamos teritorijos
Nikaragvos teritorijos:
Hondūro teritorijos:
Belizo teritorijos:
Meksikos teritorijos:
Didžiausi Karibų jūros uostai yra Kubos Santjagas, Port o Prensas, Santo Domingas, Karakasas, Marakaibas, Barankilija, Kartachena ir Belizas.
Geologija
Po Karibų jūra plyti ~3,2 mln km² ploto vandenyninė tektoninė Karibų plokštė, besiribojanti su Šiaurės Amerikos, Pietų Amerikos ir Kokosų plokštėmis. Judėdama rytų-pietryčių kryptimi ir susidurdama su Kokosų plokšte, Karibų plokštė formuoja konservatyvųjį, arba transforminį pakraštį. Todėl šis regionas yra tektoniškai ir vulkaniškai aktyvus: per pastaruosius 500 metų užfiksuota keliolika žemės drebėjimų virš 7,5 magnitudės, o galingiausias dokumentuotas žemės drebėjimas 1948 m. siekė 8,1 magnitudės. 1902 m. išsiveržęs Pelė ugnikalnis visiškai sunaikino didžiausią Martinikoje Sen Pjero miestą.
Karibų jūros dugne slypi dvi gilios įdubos: Puerto Riko įduba (8605 m gylio, 800–900 km ilgio; giliausia Atlanto vandenyno vieta) ir Ispanjolos įduba (4500 m. gylio ir 550 km ilgio).
Jūros dugną povandeniniai kalnagūbriai skaido į penkis duburius: Grenados, Venesuelos, Kolumbijos, Kaimanų ir Jukatano. Atlanto vandenynas jungiasi su Karibų jūra Anegados sąsiauriu (tarp Didžiosios Britanijos Mergelių salų ir Sombrero salos (Angilija) ir Priešvėjiniu sąsiauriu tarp Kubos ir Haičio.
Hidrografija
Hidrografinis Karibų baseinas – vienas didžiausių planetoje. Ilgiausia įtekanti upė yra Magdalena (Kolumbija, 1540 km ilgio, baseino plotas 260 000 km²). Nepaisant gausaus upių atnešamo vandens kiekio, tai viena sūriausių jūrų, jos druskingumas siekia 36 promiles. Vanduo skaidrus, vidutinė temperatūra kinta nuo 25,5 °C žiemą iki 28 °C vasarą.
Potvynių amplitudė maža, tik ~0,3 m.
Paviršiniai Atlanto vandenys patenka į Karibų jūrą per sąsiaurius tarp Mažųjų Antilų, srūva į vakarus ir sušilę pro Jukatano sąsiaurį išteka į Meksikos įlanką, kur prasideda Golfo srovė.
Nuo 1914 m. Karibų jūrą su Ramiuoju vandenynu jungia Panamos kanalas.
Su Karibų jūra jungiasi Marakaibo ežeras, antrasis pagal dydį Pietų Amerikoje.
Klimatas
thumb|right|250px|Vidutinė Karibų jūros vandens temperatūra rugpjūčio pabaigoje
Regione vyrauja šiaurės rytų pasatai.
Karibų jūros baseinas yra didžiausia Vakarų pusrutulio tropinių uraganų sritis. Žemo slėgio sritys, susidariusios Afrikos vakarinėje pakrantėje, keliauja skersai Atlanto, ir kai kurios iš jų Karibų baseine tampa tropikų audromis. Jų sezonas trunka nuo liepos iki gruodžio, aktyviausias laikotarpis – rugpjūtis ir rugsėjis. Vidutiniškai per metus susiformuoja devynios tropikų audros, iš kurių penkios pasiekia uragano galią. JAV Nacionalinio uraganų centro duomenimis, nuo 1494 iki 1900 m. šioje zonoje siautė 385 uraganai.
Milžiniška griaunamoji uraganų galia nuolatos kelia pavojų ne tik žmonių gyvybei ir turtui, bet ir Karibų jūros regiono gamtai. Galingos bangos ardo koralinius rifus, užneša juos smėliu ir purvu, ardo paplūdimius.
Fauna ir flora
thumb|250px|left|Amerikinis lamantinas Karibų jūros ekologinė sistema yra palyginti neproduktyvi, išskyrus Venesuelos pakrantę, kurioje stambios upės atneša daug maistinių medžiagų. Jungtinių Tautų maisto ir žemės ūkio organizacijos 1985 metų duomenimis, suminis Karibų jūros žvejybos laimikis siekė 0,5 mln tonų, iš kurių Venesuelai teko 53,5 %, Kubai 16 %, Gajanai 8 % ir Dominikos Respublikai 3 % (tikėtina, kad realūs skaičiai yra didesni). Maistui gaudoma 170 žuvų rūšių, bet didesnę komercinę vertę turi tik apie 50 rūšių, tarp kurių paminėtini geltonpelekiai tunai, durklažuvės, koralinių rifų žuvys. Vienas iš vertingiausių šio regiono jūros laimikių yra omarai.
Karibų jūroje gyvena amerikiniai lamantinai (Trichechus manatus) – stambūs sirenų būrio žinduoliai. thumb|250px|right|300 m skersmens ir 120 m. gylio [[Didžioji Žydroji skylė]] Skaidriame ir šiltame vandenyje klesti koralai – čia aptinkami vieni didžiausių planetoje koralinių rifų (įvairių šaltinių duomenys labai skiriasi – nuo 7,6 % iki 29 % pasaulinio koralinių rifų ploto), jų bendras plotas vertinamas iki 50 000 km². Išilgai Belizo pakrantės driekiasi antrasis planetoje pagal dydį (apie 300 km. ilgio) Belizo koralinis rifas. Dar 1942 m. jį aprašė Čarlzas Darvinas. Rife aptinkama 70 kietųjų koralų, 36 minkštųjų koralų rūšys, apie 500 žuvų rūšių ir didelė bestuburių įvairovė.
Nuo 1996 m. Belizo rifas įtrauktas į Pasaulio paveldo sąrašą.
Ekologija
Karibų jūros ekosistemos būklė nėra gera, ypač sekliuose vandenyse bei koraliniuose rifuose. Koralai kenčia nuo padidėjusio vandens drumstumo, blunka dėl kol kas neišaiškintų priežasčių (greičiausiai dėl viso komplekso: kylančios vandens temperatūros, taršos, maistinių medžiagų pertekliaus ir kitų; per pastaruosius trejus metus blukimas pastebėtas ~42 % visų koralų populiacijų ), juos mechaniškai žaloja uraganai, audros, narai ir laivų inkarai, retina ligos ir daugiašerės žieduotosios kirmėlės, nuodija naftos produktai ir upių atnešti eroduojančių dirvų teršalai. thumb|25px|right|Koralas Acropora palmata Kai kurios populiacijos labai sumažėjo dėl ligų poveikio: vienos iš pagrindinių Karibų jūroje augančių koralų rūšių Acropora palmata kai kuriose augavietėse beliko tik 10 %, nežiūrint šiai rūšiai būdingo labai spartaus augimo (iki 5–10 cm per metus), kadangi koralinius rifus niokoja net kelios pavojingos, sparčiai plintančios ligos.
1986 m. įsigaliojo Karibų regiono jūrų ekosistemos apsaugos susitarimas (Protocol of the Convention for the Protection and Development of the Marine Environment of the Wider Caribbean Region), kurį ratifikavusios šalys įsipareigoja saugoti nykstančias Karibų jūros rūšis, drausdamos kai kurias veiklas, kenkiančias jūros ekosistemoms.
Ekonomika
Karibų jūros baseinas yra vienas iš svarbiausių naftos gavybos centrų planetoje: čia jos kasmet išgaunama ~170 mln t. Išplėtota žuvininkystė (sugaunama apie 0,5 mln t. per metus).
Vienas iš svarbių pajamų šaltinių yra turizmo pramonė, nes čia kasmet apsilanko ~12 milijonų turistų, iš kurių didelė dalis – kruiziniais laivais.
Jūžintų apskritis
Jūžintų apskritis buvo į pietus nuo Rokiškio. Centras – Jūžintai.
Istorija
Apskritį sudarė vokiečių okupacinė valdžia 1916 m., ji priklausė Oberosto Lietuvos sričiai. 1917 m. balandžio 18 d. prijungta prie Rokiškio apskrities.
Kauno stiklo fabrikas
thumb|right|240px|Stiklo fabrikas AB Kauno stiklo fabrikas – didžiausias butelių ir vienintelis spalvoto stiklo gamintojas Lietuvoje. Veikia Kaune, Aleksote.
Istorija
Stiklo gamykla ,,Aleksotas“ buvo įkurta 1927 m. Tarpukario metais gamino įvairius buitinius indus, žibalinių lempų ir žibintų stiklus, vėliau pradėjo gaminti ir butelius. 1937 m. fabrikas rekonstruotas, 1940 m. nacionalizuotas. Sovietmečiu įmonė išplėsta. 1993 m. privatizuota. 1997 m. ir 2008 m. įmonė rekonstruota. Įmonėje šiuo metu gaminami įvairios talpos ir formos buteliai iš stiklo. Joje dirba apie 180 darbuotojų. Veikia suvenyrų ir namų apyvokos reikmenų gamybos cechas.
Malinauka
Malinauka vadinami kaimai:
Papiliakalniai
Papiliakalniai – kaimas centrinėje Kalvarijos savivaldybės dalyje, 9 km į pietvakarius nuo Kalvarijos, prie kelio į Liubavą. Stūkso Papiliakalnių piliakalnis.
Gaidžiai (Utena)
thumb|left|160px|Kaimo kryžius thumb|left|230px|Gaidžių kapines žymįs akmuo
Istorija
Sovietmečiu kaimas buvo priskirtas T. Tilvyčio kolūkiui.
AC Horsens
Horsenso AC – Danijos futbolo klubas iš Horsenso.
Istorija
Klubas įkurtas 1994 m. sausio 1 d., o iš geriausių FS Horsens ir FC Horsens ir kitų regiono klubų žaidėjų suburta ekipa.
2021–2022 m. sezone rungtyniavo Pirmame divizione (antra pakopa) ir tapo nugalėtojais.
Berastavicos rajonas
Berastavicos rajonas – rajonas Baltarusijoje, Gardino srities vakaruose, pasienyje su Lenkija. Centras – Didžioji Berastavica.
Istorija
Rajonas įkurtas 1940 m. sausio 15 d. ir Tarybų Sąjungos aneksuotų Lenkijos teritorijų. 1944 m. rajonas pervadintas dabartiniu vardu.
Gyvenvietės
Vienintelė miesto tipo gyvenvietė – Didžioji Berastavica. Miestų nėra.
Kenijos kalno nacionalinis parkas
Kenijos kalno nacionalinis parkas  – saugoma teritorija aplink Kenijos kalną. Nacionalinis parkas įkurtas 1949 m., prieš tai jo vietoje buvo miško rezervatas. Dabar nacionalinį parką iš visų pusių supa miško rezervato teritorija. 1978 m. balandį teritorija buvo paskelbta UNESCO biosferos rezervatu. Nacionalinis parkas kartu su miško rezervatu 1997 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Kenijos vyriausybė nutarė įkurti nacionalinį parką siekdama išlaikyti turizmo svarbą vietos ir nacionalinei ekonomai bei taip pat siekdama išsaugoti vaizdingą regiono kraštovaizdį, bioįvairovę ir vandens telkinių baseino teritoriją.
Nacionalinis parkas apima 715 km² plotą, kurio didžioji dalis iškyla virš 3000 m aukščio. Miško rezervatas užima 705 km² plotą. Kartu paėmus, tai yra 1420 km² teritoriją apimantis UNESCO pasaulio paveldo objektas.
thumb|left|225px|Kenijos kalnas Kai kuriose vietose, kur parko teritorija ribojasi su gausiai žmonių apgyvendintomis vietovėmis, įrengtos elektrifikuotos tvoros, siekiant užkirsti kelią drambliams patekti į aplinkinius dirbamuosius laukus. Ši teritorija itin palanki žemdirbystei dėl apylinkių dirvožemyje esančių vulkaninių nuosėdų ir dideliais kiekiais nuo kalno šlaitų atitekančio vandens.
Žemesniuose aukščiuose sutinkami kolobai ir kitokios beždžionės, taip pat afrikinių buivolų kaimenės.
Najaritas
Najaritas  – valstija vidurio Meksikoje, vakarinėje šalies pakrantėje ties Ramiuoju vandenynu. Sostinė – Tepikas.
Najarito valstijos plotas yra 27 815 km², ji ribojasi su Sinaloa šiaurės vakaruose, Durangu šiaurėje, Sakateku šiaurės rytuose ir Chalisku pietuose.
Būgninė ertmė
thumb|right|260px|Žmogaus ausies sandara: būgninės ertmės vieta, pažymėta tamsiai raudona spalva Būgninė ertmė – vidurinės ausyje dalis, kurioje yra judrūs klausomieji kauliukai, perduodantys būgnelio vibracijas į vidinę ausį. Būgninėje ertmėje skiriamos 6 sienos.
Būgninės ertmės sandara
Būgninė ertmė – netaisyklinga, iš šonų suspausta smilkinkaulio piramidės ertmė, išklota gleivine ir pripildyta oro, patenkančio į nosiaryklę pro ausies trimitą. Joje yra judrūs klausomieji kauliukai, sujungiantys šoninę sieną su vidine ir perduodantys būgnelio vibracijas į vidinę ausį.
Būgninė ertmė sudaryta iš dvejų dalių: tikrosios būgninės ertmės, esančios už būgnelio, ir virš jos esančios antbūgninės kišenės. Joje yra viršutinė pusė plaktuko ir didžioji dalis priekalo. Būgninės ertmės aukštis, įskaitant kišenę, ir plotis yra apytiksliai po 15 mm, o skersmuo – apie 6 mm viršuje, 4 mm apačioje, tačiau prieš būgnelio bambą – tik 2 mm. Iš šono būgninę ertmę riboja būgnelis, o iš vidaus – vidinės ausies šoninė siena. Užpakalyje ji susisiekia su speniniu urvu ir per jį - su speninėmis ertmėmis, o priekyje – su ausies trimitu.
Aukštieji Kapliai
miniatiūra|200px|left|Įvažiavimas su nuoroda į A. Dirsytės tėviškę miniatiūra|200px|left|Buvusi profesinė mokykla
Būgninė ertmė
Būgninės ertmės sienos
Būgninėje ertmėje skiriamos 6 sienos ir yra įėjimas į speninį urvą.
Aukštieji Kapliai
Istorija
Kapliai (Kapplius), kaip minima Hermano Vartbergiečio Livonijos kronikoje, 1372 m. buvo nuniokoti kryžiuočių.
Būgninė ertmė
Stoginė siena
Stoginę sieną sudaro plona kompaktiško kaulo plokštelė – smilkinkaulio piramidės būgno stogas. Ji skiria būgninę ertmę nuo kaukolės ertmės.
Junginė siena
Junginė siena – būgninės ertmės dugnas, kurį sudaro siaura, plona, išgaubta kaulinė plokštelė, skirianti būgninę ertmę nuo vidinės jungo venos. Joje vietomis gali nebūti kaulo ir būgninę ertmę nuo venos tokiu atveju skiria tik skaidulinis audinys ir gleivinė. Prie vidinės sienos yra maža anga, pro kurią eina poliežuvinio ryklės nervo būgninė šaka. Kartais ši siena gali būti stora, su papildomomis speninėmis ertmėmis.
Aukštieji Kapliai
Istorija
LTSR metais išaugo kaip technikumo gyvenvietė. Veikė profesinė mokykla, pradinė mokykla, paštas, biblioteka. Vėliau technikumas perorganizuotas į Kaplių žemės ūkio mokyklą, bet ši greitai likviduota.