cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Visaginas
Ekonomika
Nuo 2006 metų Visagino pramoninėje zonoje, Karlų kaime, veikia baldų gamykla „Visagino linija“, priklausanti lietuviško kapitalo koncernui SBA. Pagaminta produkcija yra eksportuojama ir parduodama Vakarų ir Rytų Europoje, Šiaurės Amerikoje, Tolimuosiuose Rytuose, Japonijoje. Pagrindinis UAB „Visagino linija“ klientas ir partneris yra koncernas IKEA, kuriam gaminami keleto tipų skirtingų apdailų svetainės stalai, komodos bei įvairių tipų lentynos. Įmonėje dirba apie 650 darbuotojų.
Diego Cavalieri
Cavalieri yra itališkos kilmės ir turi dvigubą pilietybę: italų ir brazilų.
Visaginas
Ekonomika
Visagine įsikūrusios kelios statybos, metalo konstrukcijų, betono ir gelžbetonio gaminių gamybos įmonės.
Gyventojai
Sovietiniais metais buvo statomi daugiausiai tarnybiniai daugiabučiai, kuriuose buvo apgyvendinami elektrinės darbuotojai. Jie buvo atsiųsti iš kitų Sovietų Sąjungos pakraščių, daugiausia rusų, kadangi Lietuvoje nebuvo daug AE specialistų.
Diego Cavalieri
Karjera
Cavalieri pradėjo profesionalo karjerą debiutuodamas 2002 m. birželio 24 d. Palmeiras klube prieš Rio Claro Futebol Clube Campeonato Paulista turnyre (prestižiškiausiame San Paulo turnyre). Série A lygoje Cavalieri sužaidė 33 lygos rungtynes.
Visaginas
Gyventojai
Šiuo metu daugumą sudaro rusai, o lietuviai – didžiausia tautinė mažuma. Gana nemažai yra baltarusių, lenkų, ukrainiečių, o kitų tautybių gerokai mažiau. Rusų kalba Visagine – „lingua franca“ (bendruomenės kalba). Visagine užrašai bei dokumentai neretai rašomi ir rusų kalba. Visaginas yra vienintelis miestas Lietuvoje, kuriame rusakalbiai gyventojai sudaro daugumą.
Diego Cavalieri
Karjera
2008 m. liepos 11 d. pasirašė ketverių metų sutartį su Liverpulio klubu; už kaip spėjama trijų milijonų svarų sterlingų sumą ir jau kitą dieną debiutvo naujame klube prieš sezoninese draugiškose prieš Tranmere Rovers FC.
Visaginas
Gyventojai
Referendumo dėl stojimo į ES metu balsuota gana pasyviai, didesnė dalis gyventojų balsavo „už“.
Diego Cavalieri
Karjera
2010 m. rugpjūčio 18 d. pasirašė sutartį su Italijos AC Cesena klubu.
Visaginas
Urbanizacija
Nuo 1990 metų, pastaruosius tris dešimtmečius mieste gyventojų skaičius sparčiai mažėjo. Palyginimui, 1989 metais mieste gyveno 32 438 žmonės, 2010 metais 23 790, o 2020 metais – 18 024 žmonės. Prijungus prie Visagino savivaldybės dalį Ignalinos rajono teritorijos, atsirado kaimo gyventojų.
Religinė sudėtis
Visagine musulmonai sudaro 0,46 % gyventojų – tai yra antra pagal gausumą musulmonų bendrija Lietuvoje.
Sportas
miniatiūra|220px|Sporto centras
Yra rekonstruotas Visagino centrinis stadionas.
Populiarioje kultūroje
2018 m. vasarą Visagine buvo filmuotas HBO mini-serialas „Černobylis“. Serialo kūrėjus sudomino jau nebeveikianti Ignalinos atominė elektrinė, kurioje buvo įdiegtas toks pat reaktorius (RBMK) kaip ir Černobylio atominėje elektrinėje.
Tolminas
Tolminas  – miestas vakarų Slovėnijoje, Pajūrio regione, Sočos upės slėnyje, prie kelio į Idriją. Savivaldybės centras. Yra pilies griuvėsiai, Šv. Mergelės Marijos Ėmimo į Dangų bažnyčia, muziejus, biblioteka.
Istorija
thumb|left|150px|Tolmino bažnyčia
Kitados šioje vietovėje gyveno ilyrai, o vėliau teritorijas užkariavo romėnai. VI amžiuje apsigyveno slavai, dabartinių slovėnų protėviai.
Iki 1420 m. priklausė Akvilėjos patriarchatui, kai jį įsigijo Venecijos Respublika.
1514 m. ji tapo Habsburgų nuosavybe. Pastarieji atidavė Tolminą Coronini-Cronberg šeimai. Viduramžių dokumentai liudija apie sukilimų seriją, kurios kulminacija buvo 1713 m. Tolmino valstiečių sukilimas. Tolimas tapo pasipriešinimo centru, o sukilimas iš Tolmino apygardos išplito į Vipavos slėnį, Karstą ir Brdą, o toliau – į šiaurinę Istriją. Sukilimą negailestingai nuslopino imperatoriškoji kariuomenė, o vienuolikai sukilimo vadų buvo nukirstos galvos.
XVI amžiuje vietovė tapo Gorizijos ir Gradiskos grafystės dalimi.
Pirmojo pasaulinio karo metu Tolminas buvo pergalingo Sočos–Isonzo fronto perlaužimo tašku.
1918 m. pabaigoje teritorija okupuota Italijos kariuomenės, 1918–1943 m. (nominaliai iki 1947 m.) buvo Italijos karalystės dalimi kaip Gorizijos provincijos Tolmino komuna. Išskyrus 1924–1927 m., kai Gorizijos provincija buvo panaikinta ir prijungta prie Udinės provincijos.
1943–1945 m. nacistinės Vokietijos paversta karo zona Adrijos jūros pakrantėje. Savivaldybei priklausančiame Gorenja Trebušos kaime yra žinomos keturios masinės kapavietės iš vėlyvojo Antrojo pasaulinio karo etapo.
1945 m. miestą užėmė Jugoslavijos partizanai, o 1947 m. oficialiai prijungtas prie Jugoslavijos. Nuo tada Tolimas tapo neatsiejama Slovėnijos dalimi.
Gabriel & Dresden
Gabriel & Dresden – diskžokėjų projektas.
Istorija
Prodiuseriai Josh Gabriel ir Dave Dresden susipažino „Žiemos muzikos konferencijoje“ („Winter music conference“) 2001 m., kur Joshas platino pirmąjį savo įrašą „Wave 3“, o Dave‘as ieškojo naujos muzikos prodiuserio Pete‘o Tongo BBC radijo stočiai „Radio 1“. Nuo to laiko duetu tapę muzikantai įrašė ne vieną pasaulinio atgarsio susilaukusį remiksą (tarp jų „As the rush comes“) ir pelnė tarptautinį pripažinimą.
J. Gabrielis ir D. Dresdenas pradėjo groti vietiniame klube „Nexus“. Pirmieji kūriniai, sukurti šioje studijoje, buvo „Touch Me“ bei jau legendiniu tapęs „Communications“. Neapsiribodavo įprastu muzikos stiliumi. Gabriel Dresden yra pasakęs, „Nebūk savo paties muzikos stiliaus vergu“; jis savo muzikos stilių apibūdino kaip euforišką, pakeliantį dvasią, melodingą bei energingą.
Darbai
Duetas remiksavo tokių atlikėjų kaip Dido („Don‘t leave home“), Dave‘o Gahano („I need you“), Sarah McLachlan („Fallen“), Britney Spears ir Madonna („Me Against the music“) ir kitų dainas. Legendiniai didžėjai, iš muzikos gyvenę jau XX a. 8-tame dešimtmetyje, sukūrė garso takelį filmui „Kuprotas kalnas“ ir TV serialui „Grožio peilis“ (rodytam ir Lietuvoje).
Biuko kultūra
Biuko kultūra  – neolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal Biuko kalnus Šiaurės Vengrijoje, kur XIX a. pabaigoje buvo aptikta šios kultūros radinių. Dar vadinama Rytų juostinės keramikos kultūra.
Arealas
Biuko kultūra sudarė dalį juostinės keramikos kultūros, ir jos gyventojai buvo labiausiai pažengę. 6 tūkstantmečio pirmoje pusėje – 5 tūkstantmečio pr. m. e. pradžioje buvo paplitusi šiaurės rytų Vengrijoje, Rytų Slovakijoje ir šiaurės vakarų Rumunijoje.
Tiesioginė Biuko kultūros palikuonė buvo Lendjelio kultūra.
Eduardas Zabarauskas
Eduardas Zabarauskas (1908 m. birželio 20 d. Joniškėlyje, Biržų apskritis – 1940 m. rugsėjo mėn. prie sienos su Vokietija) – Lietuvos teisininkas, žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1927 m. baigė Panevėžio valstybinę gimnaziją, 1935 m. – Vytauto Didžiojo universiteto Teisės fakultetą. Studijuodamas aktyviai dalyvavo visuomeninėje studentų veikloje – 1930–1931 m. buvo korporacijos „Neo-Lithuania“ pirmininku, 1931–1932 m. – studentų atstovybės vicepirmininku, pirmininku.
1929–1931 m. Valstybės teatro sekretorius, 1935–1938 m. Lietuvos Respublikos Prezidento kanceliarijos viršininkas. 1938–1940 m. – Valstybės radiofono direktorius. Šiame poste mėgino reorganizuoti radiofonijos sistemą Lietuvoje, tačiau pritrūko laiko: 1939 m. kovo 22 d. Vokietijai užėmus Klaipėdos kraštą Lietuvoje liko tik vienas radiofonas. Spalio 28 d., Lietuvai atgavus Vilniaus kraštą, E. Zabarauskas ėmė aktyviai veikti integruojant Vilniaus radiofoną į visuomeninį Lietuvos gyvenimą, rūpintis radiofono rūmų statyba, taip pat naujos technikos ir įrašų įsigijimu.
Prasidėjus sovietinei okupacijai, 1940 m. birželio 19 d. atleistas iš darbo. Bandė pasitraukti į Vokietiją, tačiau pasienyje buvo rusų nužudytas.
Bachčisarajaus taika
Bachčisarajaus taika – 1681 m. sausio 3 d. Bachčisarajuje pasirašyta sutartis tarp Rusijos, Osmanų imperijos ir Krymo chanato, kuria užbaigtas Rusijos - Turkijos karas (1676-1681). Pagal šią taiką sutarta:
SG-1000
SG-1000 (dar žinoma kaip Sega Game 1000) – žaidimų kasetes naudojanti kompiuterinių žaidimų konsolė, sukurta įmonės „Sega“ ir išleista Japonijoje, Australijoje bei keliate kitų šalių. Išleidusi šią konsolę, „Sega“ žengė pirmąjį žingsnį namų kompiuterinių žaidimų konsolių rinkon. Konsolė pirmiausia publikai buvo pristatyta 1983 m., Japonijoje SG-1000 buvo išleista tą pačia dieną, kai „Nintendo“ išleido Famicom. Buvo sukurta keletas konsolės versijų, kaip antai SC-3000 kompiuteris ir perprojektuotas variantas SG-1000 II, pasirodęs 1984 m.
Žaidimai
thumb|Žaidimo „Monaco G.P.“ kasetė, skirta SG-1000 konsolei
Prieš išleisdama šią konsolė „Sega“ užsiiminėjo veikla žaidimų automatų rinkoje, tad SG-1000 konsolės pasirodymas sulaukė daug dėmesio.
Iš viso konsolei buvo išleista 200 žaidimų, jų kūryba oficialiai nutraukta 1987 m.
Škotijos futbolo varžybos 1911–1912 m.
Škotijos futbolo varžybos 1911–1912 m.
Pradinis sviedinio greitis
Pradinis sviedinio greitis  – didžiausias sviedinio (kulkos) greitis, 1–2% didesnis už žiotinį greitį. Gaunamas sviediniui (kulkai) išlėkus iš vamzdžio (tuometinis greitis yra žiotinis greitis) ir dar greitėjant, nes iš paskos dar veržiasi besiplečiančios parako dujos ir tam tikru nuotoliu nuo vamzdžio dar stumia sviedinį.
Sofonijo knyga
Sofonijo knyga – viena iš Senojo Testamento knygų, priskiriama pranašų knygų grupei.
Sofonijas, manoma, veikė pirmaisiais Jeremijo metais. Greičiausiai šios pranašystės buvo paskelbtos Jošijo karaliavimo pradžioje, kol jis dar nebuvo pradėjęs religinės reformos.
Sofonijo knygoje rašoma apie teismo dieną, tautų pražūtį, likusios dalies viltį. Knygos pabaigoje užrašyta džiaugsmo giesmė.
Stanislovas Narutavičius
Stanislovas Narutavičius (1862 m. rugsėjo 2 d. Telšiuose – 1932 m. gruodžio 31 d. Kaune) – teisininkas, Lietuvos politinis veikėjas.
Biografija
Augo su broliu Gabrieliumi Renavo dvare, kur jiems mokytojavo Laurynas Ivinskis. L. Ivinskio gautos pamokos nenuėjo perniek. Stanislovas ir toliau domėjosi lietuvių tautosaka, per atostogas, kai sugrįždavo į Renavą arba Brėvikių dvarą, kitu laisvu laiku rinkdavo ją ir siųsdavo mokytojui Edmundui Veckenstetdui, kuris vëliau vokiškai išleido žemaičių tautosakos rinkinį. Vasaros atostogų metu jis platindavo ir lietuviškas knygas, rašydavo straipsnius spaudai. Gimnazijoje Stanislovas buvo žinomas ir kaip aktyvus visuomenininkas.
1882 m. baigė Liepojos gimnaziją, tais pačiais metais įstojo į Peterburgo universiteto Teisės fakultetą. Už priklausymą slaptam kairiųjų pažiūrų studentų rateliui buvo pašalintas iš universiteto. Vėliau studijavo Kijevo Šv. Vladimiro universiteto Teisės fakultete, priklausė slaptai studentų organizacijai „Gmina“. miniatiūra|200px|left|Signataro portretas ant [[Alsėdžių Stanislovo Narutavičiaus gimnazija|Alsėdžių S. Narutavičiaus gimnazijos sienos]]
Nuo 1887 m. gyveno Varšuvoje, dirbo apskrities teisme, vėliau ėmėsi žurnalistinės ir leidybinės veiklos. Su lenkų socialdemokratu, mokslininku L. Krzywickiu 1890 m. leido laikraštį „Tygodnik powszechny“. 1889 m. vedė iš Klyšių (Akmenės raj.) kilusią Joaną Bilevičiūtę (1868–1948) - Juozapo Pilsudskio pusseserę. 1899–1904 m. su šeima gyveno Kališe (Lenkija), vadovavo dujų tiekimo įmonei „Vereinigte Gaswerke S.A.“.
1904 m. įsikūrė Brėvikių dvare. Iki 1908 m. vertėsi advokato praktika, laisvalaikį skyrė kultūriniam ir visuomeniniam darbui. 1905 m. įsteigė „Alsėdžių respubliką“. Telšių apskrities bajorai jį išrinko atstovu į kuriamą Kauno gubernijos savivaldos instituciją – zemstvą. 1905 m. gruodžio 4-5 d. dalyvavo Didžiajame Vilniaus Seime. 1907 m. Telšiuose įsteigė mergaičių progimnaziją, 1909 m. – berniukų gimnaziją. 1913 m. kandidatavo į IV Valstybės Dūmą.
Grįžo į Žemaitiją, prisidėjo prie vietos savivaldos institucijų kūrimo: rūpinosi Alsėdžių valsčiaus tarybos steigimu ir veikla, vėliau buvo paskirtas Telšių apskrities valsčių atstovų seimelio vadovu. 1920–1921 m. talkino steigiant Kauno apskrities teismą, kurį laiką dirbo šio teismo teisėju. Grįžęs į Brėvikius, toliau šeimininkavo ūkyje. 1932 m. gruodžio 31 d. nusišovė Kaune, palaidotas Alsėdžių kapinėse. thumb|right|260px|St. Narutavičius 2002 m. Lietuvos pašto ženkle
Atminimo įamžinimas
1995 m. Plungės rajono savivaldybės iniciatyva pastatytas antkapinis paminklas, paženklintas signataro ženklu. 2002 m. išleistas pašto ženklas (dail. Jokūbas Zovė).
2018 m. Vasario 16-ąją Lietuvos valstybės šimtmečio proga Plungės jaunimo organizacijų (NVO "Krantas", LMS Plungės MSIC, Plungės kultūros centro jaunimo klubas "Indigo", Plungės "Interact" klubas) ir Jono Mockūno iniciatyva ant Alsėdžių Stanislovo Narutavičiaus gimnazijos sienos atidengtas pieštas signataro portretas (6m x 7,5m).
2018 m. gruodžio 8 d. Mažeikių rajono Renavo dvare atidengtas paminklas broliams Stanislovui ir Gabrieliui Narutavičiams.
Kranska Gora
Kranska Gora  – miestelis šiaurės vakarų Slovėnijoje, Krajinos regione, Julijos Alpėse, Savos aukštupio slėnyje. Savivaldybės centras. Keliai į Jesenices, Filachą, Tarvizijų, Bovecą (per Vršičiaus perėją). Svarbus kalnų slidinėjimo kurortas. Čia (Planicos slėnyje) vyksta slidinėjimo pasaulio čempionato etapas, yra slidinėjimo, šuolių nuo tramplino trasos. Apylinkėse gausu tradicinių Alpių kaimelių, kuriuose vystomas turizmas.
Ritchie Valens
Ritchie Valens (1941 m. gegužės 13 d. Kalifornija – 1959 m. vasario 3 d.) – populiarus praėjusio šimtmečio vidurio JAV muzikos atlikėjas, dainų kūrėjas, kurio muzikinė karjera truko tik 8 mėnesius, žuvęs aviakatastrofoje.
Nežiūrint to, jis tapo ispaniškos rokenrolo pakraipos pradininku JAV muzikoje. Jo žinomiausias kūrinys – "La Bamba". Apie Ritchie Valens sukurtas meninis filmas, o jo žūtis įkvėpė Don McLean parašyti garsiąją baladę „American pie“.
Jeronimas Milius
Jeronimas Milius (g. 1984 m. spalio 11 d.) – Lietuvos dainininkas, grupės „Soul Stealer“ vokalistas, 2008 m. Lietuvos atstovas Eurovizijoje.
Biografija
Vilniaus kolegijoje baigė verslo vadybą (logisto ekspeditoriaus specialybę) ir be muzikavimo, nuo 2003 m. dirba telekomunikacijų bendrovėje vyresniuoju klientų aptarnavimo specialistu. 2008 m. rugsėjo mėn. įstojo studijuoti į Vilniaus kolegiją pramoginį scenos meną, Menų fakultete klasikinio dainavimo mokėsi pas operos solistą, prof. Vytautą Juozapaitį. 2009 m. pabaigoje nutraukė studijas.
Sceninė veikla
Nuo 2008 m. yra heavy/power metalo grupės „Soul Stealer“ (2003–2007 m. vadinosi Soul Brothers) vokalistas. 2004–2006 m. mokėsi vokalo pas Česlovą Gabalį, nuo 2007 m. pas Povilą Meškėlą. 2006 metais Nacionalinės Eurovizijos atrankoje buvo Aistės Pilvelytės pritariantysis atlikėjas. Su grupe dalyvavo roko festivalyje „Roko Naktys“, 2006 metais buvo „Bike Show 2006“ pritariantysis vokalistas grupei „Pelenai“, o 2007 m. iki dabar – projekto „Trys Pipirai“ atlikėjas (kartu su Česlovu Gabaliu, Povilu Meškėla ir Vitaliu Kairiūkščiu).
Kauno valstybinio muzikinio teatro dainininkas.
Dalyvavimas „Eurovizijoje“
2008 m. Lietuvos nacionalinėje Eurovizijos atrankoje žiūrovų balsavimu (surinko 11 674 balsų) išrinktas dalyvauti 2008 m. Eurovizijos dainų konkurse Serbijoje. Su daina „Nomads in the Night“ Eurovizijos II-ame pusfinalyje nepateko tarp 10 išrinktų finalistų.
Kiti projektai
2007 ir 2008 m. – Klopeno vaidmuo R. Cocciante miuzikle „Paryžiaus katedra“ (lietuvių ir anglų kalbomis), kuris buvo rodytas Lietuvoje bei Latvijoje, 2008 m. suvaidino miuzikle „@Hoffmann_Spragtukas“ (muzikinė E. T. A. Hoffmanno pasakos ir P. Čaikovskio baleto „Spragtukas“ interpretacija), 2009 m. – S. Sondheim miuzikle „Svynis Todas: Demonas kirpėjas“ ir T. Rice bei A. L. Webber roko operoje „Jėzus Kristus superžvaigždė“, 2011 m. – T. Rice ir E. John miuzikle „Aida“ (Kauno valstybinis muzikinis teatras).
Gavo pasiūlymą suvaidinti pagrindinį vaidmenį kompozitoriaus K. Antanėlio roko operoje „Kalanta“.
Passion Factory
Passion Factory – debiutinis vokiečių elektroninės muzikos grupės The Twins albumas, išleistas 1981 m. ir pavadintas pagal titulinę jo dainą.
Jeronimas Milius
Kiti projektai
2008 m. rugsėjo–gruodžio mėn. dalyvavo LTV muzikiniame projekte „Triumfo arka“. Nepatekęs į 10-uką, vokalo mokėsi pas projekto mokyklos direktorių Vladimirą Prudnikovą. Pasirodė keliose laidose, sudainavęs tercete kartu su Justinu Lapatinsku ir Vaidu Baumila, taip pat duete kartu su Ieva Prudnikovaite. Nuo III turo pirmosios laidos tapo oficialiu „Triumfo arkos“ dešimtuko dalyviu. IV turo pirmoje laidoje (lapkričio 22 d.), atlikęs Jėzaus ariją iš roko operos „Jėzus Kristus superžvaigždė“, tapo savaitės lyderiu. Projekto finale užėmė 4-ąją vietą.
Passion Factory
Singlai
Iš albumo išleisti singlai: pirmasis oficialus grupės singlas „The Desert Place“, kurio remiksuota versija tapo dideliu Vokietijos diskotekų hitu ir pateko į JAV „Billboard“ šokių topus, bei „Runaway“.
Jeronimas Milius
Kiti projektai
2009 m. liepos mėnesį dalyvavo Vitebsko festivalyje „Slavianskij Bazar“, kuriame atliko „Nomads in the Night“ lietuvišką versiją bei kūrinį rusų kalba „Ja svoboden“. Užėmęs vieną iš dviejų 3-iųjų vietų, laimėjo 1000 JAV dolerių, taip pat gavo ir specialų Rusijos žurnalistų prizą – „Už charizmą ir užsispyrimą“.
Passion Factory
Papildoma informacija
Tai - debiutinis grupės The Twins albumas ir pirmasis, kurį grupės nariai sukūrė patys nuo A - Z.
Jeronimas Milius
Kiti projektai
2013 m. rugsėjo–gruodžio mėn. dalyvavo LRT muzikiniame projekte „Auksinis balsas“. Jame reikėjo atlikti įvairių stilių kūrinius – funk, miuziklo, roko, retro, operos ir pop. Šiame projekte Jeronimas Milius buvo pripažintas geriausias ir laimėjo pirmąją vietą.
Samurai Champloo
Masaru Gotsubo 2004 m. adaptavo „Samurai Champloo“ į manga, kuri pirmiausia buvo išleista žurnale „Shōnen Ace“. 2006 m. balandžio 11 d. buvo išleistas PlayStation 2 konsolei skirtas videožaidimas „Samurai Champloo: Sidetracked,“ sukurtas kompanijos „Bandai“. Žaidimo siužetas neturi nieko bendro su anime siužetu.
Passion Factory
Papildoma informacija
1995 m. albumas buvo skaitmeniniu būdu atnaujintas ir su Hansa/BMG leidimu The Twins leidybinės firmos „Passion Factory Records“ perleistas CD pavidalu.
Samurai Champloo
Siužetas
Fū (jap. 風 Fuu 'vėjas') – užsispyrusi penkiolikmetė samurajų palikuonė, patekusi į skurdą. Ją, dirbančią arbatinės padavėja, užpultą magistrato sūnaus su parankiniais, išgelbsti Mugenas (jap. 無限 Mugen 'begalybė') iš Riūkiū salyno, kurio kovos stilius panašus į breiko šokį, bei roninas (samurajus, netekęs siuzereno) Džinas (jap. 仁 Jin 'geraširdiškumas'). Magistrato sūnus, padegus arbatinę, žūva, o dėl šito neteisingai apkaltinami Fū gelbėtojai. Bet juos, nuteistus mirties bausme, išgelbsti toji pati Fū, už tai paprašiusi padėti jai surasti „samurajų, kuris kvepia saulėgrąžomis“.
Muzika
Yra išleisti keturi pilni „Samurai Champloo“ muzikos albumai bei du singlai. Albumai:
Serijos
Serijos nuo pirmos iki septynioliktos oficialiai laikomos pirmu sezonu, o nuo aštuonioliktos iki dvidešimt šeštos – antru.
Armėnijos dramas
Istorija
Armėnijoje dramas buvo pinigais jau viduramžiais (nuo 1199 iki 1375 m.), kai buvo išleistos sidabrinės monetos vadintos dramais.
Monetos
1994 m. buvo išleistos 10, 20 ir 50 lumų bei 1, 3, 5 ir 10 dramų nominalo monetos. Visos buvo nukaldintos iš aliuminio. 2003 ir 2004 m. buvo nukaldintos naujos 10, 20, 50, 100, 200 ir 500 dramų monetos. 10 ir 100 dramų monetos nukaldintos iš vario nikelio lydinio, 20 dramų moneta - iš bronzos ir 50 bei 200 dramų monetos iš žalvario. 500 dramų monetos yra bimetalinės.
Banknotai
1993 m. buvo išleistos 10, 25, 50, 100, 200 ir 500 dramų banknotai. 1000 ir 5000 dramų banknotai buvo išleisti 1994 m. spalio 24 d. ir 1995 m. rugsėjo mėn. atitinkamai. 1999 m. buvo išleista 20000 dramų banknotas, ir atmintina 50000 dramų banknotas, išleistas 2001 m. pažymėti krikščionybės priėmimo Armėnijoje 1700 metinėms. 10000 dramų banknotai buvo išleisti 2003 m.
Banknotai esantys apyvartoje : Be to, nuo 2004 m. balandžio 1 d. nebegalioja, bet gali būti iškeisti bankuose šie banknotai: 10, 25, 50 ir 100 dramų. 1993 m. laidos 500 dramų banknotas taip pat išimtas iš apyvartos  nuo 2005 m. rugsėjo 1 d., bet 1999 m. laidos 500 dramų vertės banknotas vis dar cirkuliuoja.
Ѱ
Ѱ ѱ – senoji kirilicos abėcėlės raidė. Senojoje bažnytinėje slavų kalboje raidės pavadinimas yra пси.
Reiškia garsą: [ps]. Senojoje bažnytinėje slavų kalboje jis tariamas kaip ps.
Jonas Senda
Jonas Senda (1953–1995) – Lenkijos lietuvių pedagogas ir poetas.
Biografija
Gimė ir augo ūkininkų šeimoje Punsko valsčiaus Navinykų kaime. Baigęs Punsko bendrojo lavinimo licėjų, nuo 1972 m. studijavo chemiją Varšuvos universitete. Grįžęs į gimtinę, dirbo pedagoginį darbą Smalėnų, vėliau Punsko pradinėse mokyklose ir Punsko licėjuje. Kūrė eiles, kurias spausdino Lenkijos lietuvių žurnale „Aušra“, Varšuvos lietuvių leidiniuose „Vingis“, „Varšuvos lietuvis“; jos buvo paskelbtos ir rinkinyje „Būki mums motina“ (1995), „Lietuvių kūrybos antologijoje“ (2000).
Bachtiarai
Bachtiarai – kurdams ir lurams gimininga tauta, gyvenanti daugiausia Irano Didžiajame Luristane, tarp Šusterio vakaruose ir Isfahano rytuose. Tikintieji - musulmonai. Beveik visi klajokliai, verčiasi gyvulininkyste.
Iki XX a. pradžios mokėdavo persams metinę duoklę. 1906-11 m. prisidėjo prie persų konstitucionalistų nuverčiant absoliutizmą Persijoje. Bachtiarų separatizmą ilgą laiką palaikė anglai, kurie siekė savo ekonominių interesų gynimo Irane (Anglo-Persian Oil Co.). Ilgai turėtos autonomijos bachtiarai nustojo maždaug nuo 1925-1926 m. Riza Chanui įgyvendinus šalies centralizaciją.
Kilka
Kilka arba Čilis  – upė Peru pietuose, Arekipos departamente. Prasideda Andų kalnuose, susiliejus Siuaso (Sihuas) ir Vitoro (Vítor) upėms. Teka per Arekipos miestą, įteka į Ramųjį vandenyną.
Šiaudėnai I
Šiaudėnai I – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 4 km į vakarus nuo Tenenių. Yra 4,6 m aukščio vientiso akmens kryžius (pastatytas 1886 metais; akmentašys – Bonifacas Norvaiša). XIX a. pro kaimą ėjo knygnešių kelias.
Bovecas
Bovecas  – miestelis vakarų Slovėnijoje, Sočos aukštupio slėnyje, Julijos Alpių papėdėje. Savivaldybės centras. Pro miestą eina Tarvizijaus–Goricijos kelias, yra atšaka į Kranska Gorą. Vystomas turizmas.
Istorija
Bovecas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1192 m., kai priklausė Akvilėjos patriarchatui.
Kauno centrinė elektrinė
alt=Kauno centrinė elektros stotis|miniatiūra|Kauno centrinė elektros stotis Kauno centrinė elektrinė – pirmoji Lietuvoje viešoji centrinė elektrinė. Nuo 1913 m. dar vadinta Kauno dyzelinė elektrinė.
Istorija
Apie 1880 m. Kauno miesto valdžia nusprendė, kad iki tol naudotas gatvių apšvietimas žibaliniais šviestuvais yra per brangus, gatvės apšviečiamos blogai, o žibintus aptarnauti yra pernelyg sudėtinga ir brangu. Prieita išvados, kad juos reikia pakeisti pažangiu elektros apšvietimu. Galutinį sprendimą miesto dūma (taryba) priėmė 1892 m. birželio 11 d., gubernijos valdybai pateikdama pirminius skaičiavimus dėl vandentiekio ir elektrinio apšvietimo įrengimo.
Konkurencinėje kovoje nugalėjo belgų inžinierius E. du Velcas: 1895 m. lapkričio 3 d. Kauno miesto dūma su juo pasirašė sutartį dėl elektrinės statybos ir elektrinio apšvietimo įrengimo. E. du Velcas Kauno miesto elektrinio apšvietimo koncesijos reikalavo 52 metams. Rusijos vidaus reikalų ministerijos ūkio departamentas pageidavo, kad koncesijos laikas būtų apribotas 40 metų, o teisė koncesiją išpirkti – 15 m.
Pagal sutartyje numatytą teisę E. du Velcas savo vietą užleido kitam belgui – R. F. Smatceriui ir 1899 m. rugsėjo 15 d. Kauno miesto dūma su pastarojo įgaliotiniu E. Mandeliu pasirašė naują Kauno miesto elektrinio apšvietimo sutartį ir elektrinės statytojui suteikė miesto elektrinio apšvietimo koncesiją 40-čiai m. nuo elektrinės paleidimo dienos. R. F. Smatceris įsipareigojo pastatyti modernią elektrinę, įrengti elektros skirstomąjį tinklą ir 75 elektros lempas gatvėms apšviesti.
Derinant sutartį, Kauno tvirtovės komendantas ir pašto bei telegrafo valdyba iškėlė savo reikalavimus. Reikalauta elektros linijas tiesti kita gatvės puse, ten, kur orinės linijos susikerta su telegrafo linijomis, tarp linijų įrengti izoliuotus tinklelius, tiesti izoliuotą laidą ir t. t. Be to, sutartyje numatyta, kad pasibaigus koncesijos terminui, elektrinė turėjo pereiti miesto nuosavybei neatlyginamai. Išskyrus R. F. Smatcerį, visi jo įgaliotiniai ir elektrinės darbuotojai turėjo būti Rusijos piliečiai.
1900 m. sausio 8 d. elektrinė buvo užbaigta ir inventorizuota. Jai vadovauti ėmė pirmasis direktorius Eduardas Penžazas. Birželio mėn. direktoriaus pareigas pradėjo eiti J. Patvorovskis. Elektrinės veikloje aktyviai dalyvavo du stambiausieji Kauno mašinų gamybos ir metalo apdirbimo pramonės fabrikantai N. Rekošas ir R. Tilmansas. Nuo 1908 m. derybose R. F. Smatceriui atstovavo belgas G. Zonerhauzenas, o nuo 1912 m. elektrinės direktoriumi tapo kitas belgas – A. Langė. 1912 m. Kauno centrinė elektrinė jau priklausė belgų akcinei bendrovei „Compagnie d’Electricitė de Kaunas a Bruxelles“.
Įranga
Elektrinės ir apšvietimo tinklo statyba vyko sparčiai. Mūrinis elektrinės pastatas buvo aptvertas 3 m aukščio lentų tvora. Pastate numatyta katilinė, mašinų salė, akumuliatorinė, du atsarginių dalių sandėliai, elektros lempų patalpa, raštinė, sargo kambarys, bokštelyje, antrame aukšte, – du kambariai.
Elektrinėje buvo sumontuoti keturi „Babkock – Wilcox“ garo katilai. Kiekvieno katilo kaitinamasis paviršius – 150 m² Katilinėje taip pat buvo įrengtas katilų maitinimo garinis siurblys, inžektoriai, 72 m³ talpos maitinamojo vandens bakas. Katilinė buvo naudojama ir dirbtuvėms – joje stovėjo frezavimo ir gręžimo staklės, elektros variklis šioms staklėms sukti, priekalas ir kiti remonto dirbtuvių įrengimai. Katilams maitinti elektrinė vandenį ėmė elektriniu siurbliu iš elektrinės teritorijoje iškasto 10 m gylio šulinio.
Mašinų salėje buvo įrengti keturi 170 AG vieno cilindro nekondensaciniai garo varikliai. Jie turėjo po du 4,27 m skersmens smagračius. Smagračiai su elektros generatoriais buvo sujungti 25,6 m ilgio kupranugario odos diržais. Iš viso elektrinėje buvo įrengtos aštuonios nuolatinės srovės keturpolės dinamo mašinos. Kiekviena jų, sukdamasi 625 aps/min. greičiu, tiekė 135 V, 330 A srovę. Visos elektrinės galia buvo 350 kW. Mašinų salėje buvo įrengtas 500 pūdų (8,2 t) keliamosios galios tiltinis kranas. Akumuliatorinėje buvo 150 akumuliatorių, sujungtų į bateriją.
Mašinų salėje buvo ir skirstomasis skydas iš trijų marmurinių plokščių, kuriame įrengti elektros generatorių ampermetrai, šuntiniai reostatai ir vienpoliai kirtikliai. Nuo skirstomojo skydo į miestą ėjo 14 iš elektrinės valdomų 110 V įtampos fiderių. Kiekvienas fideris turėjo savo 150 V voltmetrą, reostatą lempoms uždegti ir švininius saugiklius. Akumuliatorių baterijos grandinėje buvo du automatiniai jungikliai, švininiai saugikliai, vienpoliai kirtikliai, ampermetrai ir voltmetrai. Skirstomajame skyde buvo ir laikrodis. Elektrinės raštinėje įrengtas signalizuojantis elektrinis laikrodis. Pastate švietė keturios 6 A Voltos lanko bei kaitinamosios lemputės.
Elektrinė techniškai ir ekonomiškai buvo neprogresyvi: garo varikliuose atidirbęs garas buvo išleidžiamas į atmosferą, ir tai kėlė elektros energijos savikainą. Sutarties 36 straipsnis įpareigojo miesto valdybą neleisti niekam kitam įrengti viešojo naudojimo elektrinių bei elektrinio apšvietimo mieste. Buvo galima statyti tik privačias įmonės, įstaigos ar atskiro namo elektrines, kurios tiektų energiją tik tai įmonei, įstaigai ar atskiro savininko namui. Ši Kauno viešajai centrinei elektrinei suteikta koncesija, vėliau dar išplėsta ir prailginta, pakenkė normaliai Kauno elektros energetikos raidai.
Veikla ir plėtra
1900 m. sausio 15 d. elektrinė pradėjo veikti ir vakare Miesto sode bei gatvėse užsidegė pirmosios 75 Voltos lanko lempos. Iš pradžių apšvietimas įrengtas tik gatvėse. Nutiesta apie 12 km varinio laido linija, pastatytos 76 ketaus ir 421 medinės 10,5 m aukščio atramos. Laidai turėjo būti ne žemiau kaip 6 m nuo žemės. Gatvėms apšviesti naudotos 8 A Voltos lanko lempos. Kiekviena lempa turėjo nuleidžiamąjį ir pakeliamąjį mechanizmą angliukams pakeisti. Gatvių elektrinio apšvietimo tinklas buvo apsaugotas 21 žaibolaidžiu. Elektros tiekimo linijos ėjo Nikolajaus prospekto (dab. Laisvės alėja) ir Ukmergės gatvės (dab. Savanorių prospektas) kairiąja puse. Senamiesčio jos nesiekė. Elektros energija buvo tiekiama tik miesto centrui ir daliai Žaliakalnio. Netrukus pradėta rengti elektrinį apšvietimą valstybinėse įstaigose ir gyvenamuosiuose namuose.
1903 m. Kauno miesto dūma pareikalavo, kad dalis elektros lempų gatvėse šviestų ištisą naktį. Koncesininkas savo ruožtu pareikalavo leidimo vieną garo variklį pakeisti dyzeliniu, motyvuodamas tuo, kad garo varikliui aptarnauti ištisą naktį reikia 5 žmonių, o dyzeliui pakaks vieno. Tik 1908 m. susitarta laipsniškai iki 1915 m. visus garo variklius pakeisti 120 AG dyzeliniais varikliais. Kartu numatyta gatvių apšvietimo lempas pakeisti 5 A Fiusterio (Füster) sistemos lempomis, jų skaičių padidinti nuo 88 iki 125 ir elektrinėje vietoj akumuliatorių baterijos įrengti 35 AG dyzelinį variklį su dviem 11 kW nuolatinės srovės generatoriais. Elektrinę pradėta rekonstruoti 1908 m. Per trejus metus 2 garo varikliai pakeisti dviem 120 AG dyzeliniais varikliais, o kiti du – dviem 400 AG dyzeliais ir 270 kW galios nuolatinės srovės generatoriais.
1913 m. Kauno miesto dūma nutarė elektrinį apšvietimą įrengti Kauno senamiestyje, Žaliakalnyje, Šančiuose, Aleksote, Panemunėje ir Vilijampolėje. Gatves numatyta apšviesti 25 ir 50 žvakių 344 kaitinamosiomis lemputėmis. Be to, elektrinėje numatyta įrengti dar tris 400 AG dyzelinius variklius. Pradėti naujų miesto rajonų elektrifikavimo ir elektrinės rekonstravimo darbai. Spartinti šiuos darbus reikalavo ir Kauno tvirtovės komendantas, nes elektros energijos skubiai reikėjo tvirtovės inžinerinėms dirbtuvėms Žaliakalnyje.
Žaliakalnis, kaip ir miesto centras, vartojo žemos įtampos nuolatinę srovę. Elektrifikuojamuose miesto pakraščiuose numatyta įrengti 6 kV kintamosios srovės skirstomąjį tinklą ir transformatorių pastotes. Tačiau iš šių planų buvo realizuotas tik Žaliakalnio apšvietimas, be to, elektrinėje įrengtas penktas (400 AG) dyzelinis variklis ir 270 kW nuolatinės srovės generatorius; kiti 2 dyzeliniai varikliai nebuvo įrengti, o 10 km 6 kV kabelio ir 60 kW galios 6 kV srovės keitiklis liko gulėti elektrinės kieme – prasidėjęs Pirmasis pasaulinis karas darbus sutrukdė.
Žinoma, kad 1903 m. Kauno centrinėje elektrinėje dirbo 9 darbininkai, ji pagamino elektros energijos už 28,5 tūkst. rb. 1912 m. joje dirbo 22 darbininkai, kurie aptarnavo elektrinę, skirstomąjį, gatvių apšvietimo tinklą ir abonentus. Tais metais elektrinė pagamino 783 tūkst. kWh elektros energijos. 1913 m. Kauno centrinės elektrinės instaliuotoji mechaninė galia buvo 1475 AG, elektrinė – 1010 kW. Augant elektrinės galiai, kartu gausėjo joje darbuotojų: 1914 m. čia dirbo 47 darbininkai.
Kainos
Belgų koncesininkai nevaržomai lupikavo, elektros energiją pardavinėjo tokiomis aukštomis kainomis, kad net carinės Rusijos vidaus reikalų ministerija ne kartą ragino mažinti tarifus. Elektros energija Kaune buvo labai brangi: 1,5–2 kartus brangesnė negu kituose Rusijos miestuose. Elektros energijos apskaitos nei elektrinėje, nei vartotojų patalpose nebuvo. Už elektrinį apšvietimą sutartimi buvo nustatyta sudėtinga mokos sistema. Pavyzdžiui, miesto dūma buvo pasižadėjusi už kiekvieną 6 A lempą, degusią vieną valandą, mokėti elektrinei 6 kp, tai yra už 1 Ah maždaug 1 kp. Už kaitinamąsias lemputes dūma mokėjo: už 16 žvakių lemputę, degusią 1 valandą, – 2 kp., už 25 žvakių – 2,88 kp., už 32 žvakių – 3,86 kp. ir už 50 žvakių – 5,76 kp. Privačių elektrinės abonentų padėtis buvo dar blogesnė – čia elektrinės savininkai savivaliavo – dėl kainos laisvai susitardavo su kiekvienu abonentu. Didžiausias tarifas – 40 kp. už 1 kWh, suvartotą elektros varikliams, ir 50 kp. už 1 kWh, suvartotą apšvietimui.
Elektrinės šeimininkai varė dvilypę politiką: nuo elektros vartotojų lupo devynis kailius, tačiau, kad elektrinė dirbtų patikimai, darbininkams mokėjo didelius atlyginimus. 1914 m. vidutinis mėnesinis elektrinės darbininko atlyginimas siekė 41,4 rb., t. y. buvo 1,5 karto didesnis negu metalo apdirbimo pramonės darbininkų ir 2 kartus didesnis negu maisto pramonės darbininkų.
Tarpukario ir pokario metai
Pirmojo pasaulinio karo metais varinius orinių ir kabelinių linijų laidus bei daug kitų elektrinės medžiagų vokiškieji okupantai rekvizavo ir išvežė į Vokietiją. Elektrinė buvo eksploatuojama netvarkingai: įrengimai perkraunami, neremontuojami ir neprižiūrimi. Pagaliau vokiečiai, palikdami Kauną, nutarė elektrinę susprogdinti: 1919 m. birželio mėnesį, išviję iš elektrinės darbininkus, šešiose vietose padėjo sprogmenis ir padegė Bikfordo dagtį. Kariškis M. Nurka, rizikuodamas gyvybe, dagtis nukarpė ir elektrinę išgelbėjo.
1921 m. elektrinė perėjo į Elektros šviesos gaminimo Kauno miestui apšviesti akcinės bendrovės rankas. 3-iojo dešimtmečio pradžioje elektrinė pradėta rekonstruoti ir moderninti. Pirmoji elektrinės ir tinklo restauracija atlikta 1921–1923 m. – rekonstruotas ir išplėstas skirstomasis tinklas, nutiesta 20 km kintamosios srovės 6 kV elektros tiekimo linijų bei įrengta 11 transformatorinių pastočių. Panemunės, Šančių, Aleksoto ir Vilijampolės gyventojams buvo tiekiama 6 kV įtampos kintamoji elektros srovė, transformuojama į 380/220 V įtampą. Elektra naudojosi 6000 abonentų. 1924 m. iš Kauno elektros energiją jau gavo Prienai ir Jonava.
1924–1925 m. pastatyti du nauji 780 AG dyzeliniai varikliai ir galingi kintamosios srovės generatoriai. 1925 m. elektrinė, pasiekusi savo galios apogėjų – 3000 AG, daugiau neaugo. Tais metais elektrinėje dirbo 40 tarnautojų ir 115 darbininkų (iš jų 5 nepilnamečiai). Elektros energija miestui pradėta tiekti ištisą parą.
Moderninti ir plėsti centrinę elektrinę, kuri, pasibaigus koncesijos laikui, turėjo atitekti miesto savivaldybei, Belgijos kapitalistams buvo nenaudinga, o didėjant miesto elektros energijos poreikiams, reikėjo naujų pajėgumų. 1923 m. susikūrė Lietuvos rajoninių elektros stočių akcinė bendrovė, kurioje šeimininkavo tie patys Belgijos kapitalistai. Bendrovė nutarė statyti naują šiluminę elektrinę Petrašiūnuose.
1944 m. prie Lietuvos artėjant tarybinei armijai, vokiečiai įsakė didesnes elektrines demontuoti ir išgabenti į Vokietiją, o ko neįmanoma išvežti – susprogdinti. 1944 m. liepos mėn. pabaigoje griuvėsiais virto ir seniausioji Lietuvos centrinė elektrinė – Kauno centrinė elektrinė. Tačiau energetikams pavyko iš Kauno centrinės elektrinės griuvėsių surinkti ir 1944 m. gruodžio 17 d. įjungti veikti vieną 500 kW galios dyzelį. Pradėjo veikti ir atstatytas miesto centro elektros skirstymo punktas.
Kauno viešoji centrinė elektrinė, valdoma belgų kapitalistų, aukštomis elektros energijos kainomis alino krašto ekonomiką ir ypač sunkiai slėgė eilinį elektros energijos vartotoją. Tačiau jos įžiebta elektros šviesa viename iš stambiausių Lietuvos miestų tuo metu buvo reikšmingas techninės pažangos įvykis, teigiamai paveikęs miesto ūkinį ir kultūrinį gyvenimą.
Pitrufkenas
Pitrufkenas  – miestas ir komuna Čilėje, Araukanijos regione, Kautino provincijoje, prie Tolteno upės, į pietus nuo Temuko. Svarbus pieno, medienos apdirbimo ir baldų pramonės centras. Apylinkėse vystoma gyvulininkystė (auginami pieniniai ir mėsiniai galvijai). Pro miestą eina Santjago–Puerto Monto plentas ir geležinkelis. Veikia 2 licėjai.
Istorija
Spėjama, kad miesto pavadinimas mapučių kalba gali reikšti „pelenų vieta“.
1836 m. čia pradėjo keltis pirmi kolonizatoriai, o gyvenvietė valdiškai įkurta 1897 m. ir vadinta pagal jos įkūrėją Lisperguer. 1902 m. įkurta Pitrufkeno savivaldybė. Į miestą atsikėlė nemažai olandų, prancūzų, vokiečių atvykėlių.
Ginkūnų herbas
Ginkūnų herbas – vienas iš Šiaulių raj. Ginkūnų heraldikos atributų.
Aprašas
Herbo juodame lauke iš skydo kairiojo viršutinio krašto išlinkusi sidabrinė dešinė ranka su sidabriniu rankogaliu, berianti auksinius grūdus.
Istorija
Ginkūnų istorijoje svarbų vaidmenį suvaidino rusų grafai Zubovai. Jau XIX a. Ginkūnai tapo Zubovų valdų administraciniu centru ir savotišku šviesuliu spaudos draudimo laikotarpiu. Būtent čia, savo rūmų rūsyje, 1896 m. Sofija ir Vladimiras Zubovai įsteigė slaptą mokyklą, nemažą dalį iš dvaro gaunamų pajamų skyrė vietos jaunimui mokyti.
Ginkūnų herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas dekretu Nr. 90 patvirtino 2003 m. gegužės 26 d. Herbo etalono autorius – dailininkė Laima Ramonienė.
Mainas
Mainas  – upė vakarinėje Vokietijos dalyje; dešinysis ir vienas svarbiausių Reino intakų. Prasideda šiaurinėje Bavarijos dalyje, Aukštutinės Frankonijos regione, susiliejus Baltajam Mainui ir Raudonajam Mainui netoli Kulmbacho. Teka daugiausia vakarų kryptimi, kalvotomis lygumomis ir vidutinkalniais. Prateka Bavarijos, Badeno-Viurtembergo ir Heseno žemes. Įteka į Reiną ties Maincu.
Balubų mitologija
Balubų mitologija – balubų etninių grupių ir aplinkinių genčių (Lubos istoriniame regione, dab. Kongo Demokratinė Respublika) tarpe paplitusi mitologinė sistema. Jos centrinė ašis yra pagrindinis balubų kilmės ir Lubos valstybės įkūrimo epas, kuris legitimavo valdovų mulopvių valdžią ir nustatė dorovės normas.
Nkongolo
Balubų protėviai buvo vyras vardu Kyubaka Ubaka („lūšnelių statytojas“) ir moteris vardu Kibumba Bumba („uodų žiedėja“). Jie gyveno kažkur teritorijose į rytus nuo Lualabos upės. Kartą jis ją sutiko miške bekertančią medžius. Išmokę iš hienų, kaip daugintis, jie turėjo dvynius, berniuką vardu Kyungu, ir mergaitę, vardu Kabange. Po to praėjo kelios kartos. Sulig kiekviena karta palikuonys migravo vis tolyn į vakarus: jie persikėlė per Lualabos upę ir apgyvendino dideles teritorijas – Katangos balubų arealą.
Vienas iš palikuonių buvo Mwamba, kuris pasivadino Nkongolo („vaivorykštė“). Jo oda buvo raudona, ir ten, kur jis eidavo, žemė parausdavo. Jis garsėjo žiaurumu: jam neįtikusius žmones jis pasmeigdavo ietimi, arba didžiuliu peiliu nkololo nupjaudavo nosis, ausis, rankas. Dar būdamas mažas jis stebėjo termitus ir skruzdėles ir išmoko iš jų visuomeniškumo bei valdymo paslapčių. Užaugęs jis jėga suvienijo smulkias gentis ir tapo mukalanga, t. y. „užkariautoju“. Savo sostinę jis įkūrė prie Bojos ežero, Mvibelės gyvenvietėje.
Mbidi Kiluwe
Kita asmenybė Mbidi Kiluwe („medžiotojas Mbidi“) irgi kilo rytinėse Lualabos pakrantėse. Dingus jo sesers šuniui, jis išėjo jo ieškoti drauge su bendražygiais. Jie persikėlė per Lualabą ir migruodami į vakarus pasiekė Lomamio upę. Po to persikėlė per ją, ir jo bendražygiai migravo toliau, įkurdami naujas valstybėles, tokias kaip Lukungu ir Mutombo Mukulu. Pats Mbidi Kiluwe grįžo atgal ir atkeliavo į Mvibelę, kur rezidavo Nkongolo.
Netoli Mvibelės Mbidi Kiluwe pasislėpė medyje prie tvenkinio. Nkongolo seserys atėję pasisemti vandens pamatė jo atvaizdą vandenyje ir buvo sužavėtos jo juodos odos ir grožio. Sugrįžę į rūmus, jos pranešė karaliui apie svečią. Pakviestas į rūmus, Mbidi Kiluwe išmokė karalių tikrų karališkų papročių. Pvz., valdovas negalėjo niekam rodytis valgantis arba geriantis. Jis valgydavo vienas atskiroje virtuvėje, kur kūrenosi šventoji virtuvės ugnis. Jam geriant dvi jo žmonos privalėjo jį atitverti nuo žmonių akių specialiu uždangalu ir t. t.
Nkongolo atidavė savo seseris Mabela ir Bulanda į žmonas Mbidi Kiluwe, ir šios pastojo. Tačiau vieną dieną, kuomet Mbidi Kiluwe susijuokė, Nkongolo pastebėjo, jog jo priekiniai dantys yra išmušti ir pasišaipė. Tuomet įsižeidęs svečias nusprendė grįžti į tėvynę. Sukvietęs žmonas ir dievą Mijibu Kalenga, jis nurodė, kad jeigu vaikai gims juodaodžiai, jis pripažins juos kaip savus. Dar jis davė krepšį su ietimis bei stebuklingais geležies ir kaučiuko rutuliais, ir prisakė, kad jo sūnūs užaugę turi išeiti ieškoti tėvo, ir neštis su savimi ietis. Tada Mbidi Kiluwe persikėlė per Lualabos upę Kilubos vietovėje ir grįžo į savo šalį, prisakęs keltininkui perkelti tik juodaodžius žmones.
Kalala Ilunga
Kadangi Nkongolo motina juokėsi iš savo sūnaus pralaimėjimo, karalius paliepė ją palaidoti gyvą ir nusprendė atkeršyti sūnėnui. Jis išsiuntė jį rinkti duoklės, o pats ėmė ruošti spąstus sostinėje, iškasdamas duobę, prismaigstydamas iečių ir uždengdamas dembliais. Tačiau Mijibu Kalenga perspėjo grįžusį jaunuolį, kad šis klausytų būgnų kalbos. Kalala Ilunga turėjo sušokti valdovui ritualinį šokį. Kai tik jis šokdamas prisiartindavo prie duobės, būgnininkas Mungedi jį įspėdavo būgnais: „Atšok atgal. Ten tavęs laukia mirtis“. Galiausiai jaunuolis pastebėjo spąstus ir supyko. Pasiėmęs tėvo dovanotas ietis, jis persikėlė per Lualabą į tėvo karalystę, kur ėmė rinkti armiją prieš Nkongolo. Mijibu Kalenga ir būgnininkas Mungedi buvo nubausti: pastarasis mirė medyje, o Mijibu Kalenga, būdamas dievas, išsigelbėjo išskrisdamas.
Nors Nkongolo bandė persekioti Kalala Ilunga, keltininkas neperkėlė jo ir karių per upę. Nepavyko persikelti ir kitais būdais: nendrinės valtys nuskendo, o tiltas suiro. Nkongolo grįžo į sostinę ir netrukus išgirdo, kad sūnėnas atžygiuoja su visa armija. Išsigandęs karalius traukėsi į vakarus, ir buvo priverstas persikelti Lomamio upę. Jis bėgo tolyn, kol pasiekė Luembės upę ties Kai vietove. Atvykęs Kalala Ilunga niekaip negalėjo rasti savo priešininko. Tik vieno dvariškio žmona netyčia aptiko jo slėptuvę ir išdavė. Kuomet Nkongolo išėjo iš slėptuvės, sūnėnas jį pačiupo ir nužudė.
Brikai (Mazovijos Vysokio apskritis)
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 19 namų ir 141 gyventojas. 1921 m. kaime buvo 59 namai ir 348 gyventojai, iš kurių 175 vyrai ir 173 moterys, 338 lenkai, 2 gudai ir 6 žydai.
Balubų mitologija
Kalala Ilunga
Nkongolo galva ir genitalijos buvo įdėtos į šventą krepšį, ir nuspręsta šias dalis parnešti į sostinę. Tačiau pakeliui armija apsistojo Kimona kaime. Per naktį ant žemės pastatytą krepšį apniko skruzdėlės, kurios čia pastatė skruzdėlyną. Kalala Ilunga priėmė tai kaip ženklą, kad Nkongolo dvasia nori likti čia, ir padarė vietovę mirusio valdovo garbinimo centru. Tai buvo pirmasis šventas kaimas kitenta.
Pats Kalala Ilunga naują sostinę įsteigė Mwilunde wa Nkonde, netoli Makwidi gyvenvietės geležies turtingame Munzos regione (gerokai į rytus nuo Mwibelės). Jis titulavosi pirmuoju mulopve ir pasivadino Mwine Munza („Munzos šeimininkas“). Jis pradėjo balubų valdovų dinastiją.
Ilunga Mwevu
Dauguma Mwine Munza sūnų buvo išžudyti maži ar jauni, siekiant išspręsti valdžios paveldėjimo klausimą. Teliko du gyvi sūnūs, kurių vienas buvo visas apaugęs plaukais, kaip gyvulys. Todėl jį vadino Ilunga Mwewu (kitas variantas – Ilunga wa Lwevu), t. y. „Ilunga barzdotuoju“. Norėdamas, kad liktų tik vienas įpėdinis, Mwine Munza liepė jį nužudyti, tačiau jo patarėjas (twite) slapta nugabeno berniuką į šiaurę, kur paslėpė ir išaugino.
Kitas Mwine Munza sūnus, Kazadi Milele, kuriam buvo numatytas sostas, netikėtai mirė viename iš karų. Valdovas susikrimto, kad nebebus vyriškos lyties įpėdinio. Tuomet išmintingasis patarėjas atskleidė paslaptį, kad dar vienas sūnus yra gyvas. Princas su džiaugsmu buvo atgabentas į sostinę, kur tapo mulopve po tėvo mirties. Nuo tada twite titulas tapo garbingiausiu titulu valstybėje.
Ilunga Mwevu valdė labai trumpai. Jam mirus, jo šventuoju kaimu tapo Kalongo.
Kasongo Mwine Kibanza
Toliau sostą paveldėjo Kasongo Mwine Kibanza, sostinę įkūręs Muyumbu gyvenvietėje. Jis turėjo daugybę vaikų, kurių pirmieji turėjo fizinių ydų ir negalėjo valdyti. Vėliau jis turėjo ir sveikų berniukų. Vienas jų, Ilunga Mpunji, buvo aptiktas besimylintis su vyriausiaja tėvo žmona, už ką valdovas įsakė juos abu paskandinti. Brolis Manjono, gedėdamas savo mirusio brolio, irgi pasiskandino. Netrukus dvare pasirodė trijų mirusiųjų dvasios leopardo, dramblio ir liūto pavidalu. Jos keršijo žudydamos žmones. Patartas dvariškių, valdovas paliko maisto ir alaus pakelėse, o kai dvasios gyvulių pavidalu pasirodė, juos nužudė.
Kasongo Bonswe
Sendamas Kasongo Mwine Kibanza sprendė, kam turi toliau atitekti sostas. Vieną dieną stebėdamas medžioklę jis ištroško, ir paprašė savo dviejų sūnų atnešti vandens, tačiau šie atsisakė. Tada valdovas paprašė anūko, mirusiojo Manjono sūnaus Kasongo Bonswe. Paslaugus berniukas seneliui atnešė ne tik vandens, bet ir medaus. Pamalonintas valdovas nusprendė įpėdiniu skirti savo anūką. Kad apsaugotų nuo jo dėdžių keršto, jis liepė išgabenti berniuką į Kabondo vietovę.
Kuomet valdovas mirė, jo likę gyvi sūnūs pasiskelbė įpėdiniais, kas pradėjo Luboje įpėdinystės karą. Vienas sūnų, Disolva Mutole, mirė įkastas gyvatės; kitą, Ndibu Yakubwanga, sudraskė leopardas. Kasongo Bonswe, užaugęs žinomas kaip Kasongo Kabundulu, susirėmė dėl valdžios su dviem gyvais dėdėmis. Jis nužudė dėdę Kabamba mūšyje, vėliau nužudė paskutinįjį dėdę Kapole, ir tapo ketvirtuoju Lubos mulopve. Jo sostinė buvo Kabandos gyvenvietėje.
Róisín Murphy
Róisín Marie Murphy (Rošyn Meri Merfi; g. 1973 m. liepos 5 d.) – airių elektronikos muzikos atlikėja, dainų tekstų autorė, prodiuserė.
Išgarsėjo būdama dueto Moloko dalimi. Jos partneris buvo ir jos tuo metu vaikinas Markas Brandonas. Kai pora išsiskyrė, 2005 metais Róisín išleido debiutinį albumą Ruby Blue. Antrasis solinis albumas Overpowered buvo išleistas 2007 metais. Albumas sulaukė plataus kritikų ir atlikėjos muzikos gerbėjų pripažinimo.
Biografija
Róisín Murphy užaugo Arklou miestelyje Airijoje. Nuo pat mažų dienų pasižymėjo nekomformistiniu požiūriu į pasaulį. Devynerių metų sutaupytus pinigus išleido plaukų nukirpimui ežiuku. Kai jai buvo dvylika metų, su šeima išsikraustė į Mančesterį Anglijoje. Čia ji susižavėjo septintojo dešimtmečio mada. Ilgai slėpė savo sugebėjimus ir nedainavo.
Po trejų metų gyvenimo Mančesteryje Róisín tėvai išsiskyrė ir grįžo atgal į Airiją. Murphy pareikalavo, kad ją paliktų Anglijoje, nes nemanė, jog motina pajėgi ja pasirūpinti. Metus gyveno su geriausia drauge, kol gavo paskolą ir galėjo nuomuotis butą šalia. Mokykloje iš jos buvo tyčiojamasi, tačiau čia ji susidraugavo su „keistais vaikinais, kurie vilkėjo juodai“. Vėliau išsikraustė į Šefildą, kur pradėjo lankytis naktiniuose klubuose ir buvo įkvėpta Vivienne Westwood kūrybos.
Moloko (1994–2003)
1994 metais susipažino su Marku Brandonu. Abu padarė keletą įrašų, Markui patiko teatrališkas Róisín interpretavimas. Jie pradėjo susitikinėti ir pasirašė sutartį su Echo Records bei išleido debiutinį albumą Do You Like My Tight Sweater?, fraze, nuo kurios jie pradėjo savo pažintį. Albumas buvo trip hopo, funk ir electronic dance mišinys. Kitas albumas I Am Not a Doctor apėmė panašų muzikinį spektrą, o dainos Sing It Back Boriso Dlugoscho remiksas sulaukė tarptautinės sėkmės ir pateko į 110 rinkinių albumų.