cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
FK Naujieji Verkiai
Istorija
Žinomas nuo Nepriklausomybės atgavimo laikų. 1993 m. Naujųjų Verkių komandos pagrindu sudaryta dukterinė „Polonijos“ klubo komanda, tačiau 1998 m. Naujųjų Verkių „Polonija“ atkurta kaip savarankiškas klubas. 2004 m. žaidė II lygoje, bet vėl iškrito į III lygą. 2017 m. sezonas buvo nesėkmingas, prarado vietą III lygoje.
Spalvinė gama
Mėlyna ir balta spalvos.
Juoda ir balta spalvos.
Sudėtis
2017 m. lapkričio 10 d.
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
Lošėjo klaida
Lošėjo klaida – loginė klaida, kylanti iš klaidingo tikimybių interpretavimo. Pagrindiniai jos variantai yra šie teiginiai:
Greičiausiai ši klaida kyla iš neteisingai interpretuojamo tikimybių teorijos teiginio (teisingo), kad atsitiktinių įvykių serijos tikimybė yra mažesnė, nei vieno atsitiktinio įvykio. Tuo mažesnė, kuo daugiau įvykių serijoje. Tačiau čia kalbama apie galbūt būsimus įvykius, o buvę neturi jokios reikšmės. Taip pat manoma, kad šios klaidos darymas žmogui yra įgimtas psichologinis fenomenas, išsivystęs natūraliai.
Taip pat, lošėjo klaida daroma, kai įvykio tikimybė interpretuojama jam jau įvykus. Pavyzdžiui, iš 52 kortų kaladės paimame atsitiktinę kortą. Tarkime, tai buvo pikų tūzas. Galima nusistebėti, kad tikimybė ištraukti būtent pikų tūzą buvo lygi tik 1/52, o vis dėlto mes jį ištraukėme. Tai yra klaida, kadangi egzistavo analogiška tikimybė ištraukti bet kuriai kitai kortai. Šia logine klaida dažnai vadovaujamasi ir argumentacijoje. Dažniausiai norint paremti prielaidą, kad visata negalėjo atsirasti savaime, nes „kokia tikimybė savaime atsirasti visatai kurioje atsirastų sąlygos gyvybei ir net protui?“. Be kita ko, šiame teiginyje yra ir dar viena klaida: „tarp eilučių“ preziumuojama, kad ta tikimybė yra ypatingai maža, nors iš tiesų mes to nežinome. Nebuvo stebėta serija visatų atsiradimų ir skaičiuota, keliose iš jų išsivysto gyvybė ir protas. Apskaičiuoti to grynai teoriškai irgi nėra kaip.
Žinoma, jei prieš tai buvęs įvykis kažkaip paveikia prognozuojamąjį, tada jis iš tiesų turi įtakos tikimybei. Pavyzdžiui, tikimybė iš kortų kaladės ištraukti pikų tūzą yra tik 1/52, tačiau jei tarp prieš tai trauktų penkių kortų pikų tūzo nebuvo, o tos kortos nebuvo sugrąžintos į kaladę, tikimybė padidėja iki 1/47 (kadangi kaladėje liko tik 47 kortos).
Istoriko klaida
Istoriko klaida vadinama argumentacijos klaida, daroma manant, kad praeities sprendimų priėmėjai turėjo tokią pačia informaciją ir žiūrėjo iš tokios pačios perspektyvos, kaip kalbėtojas.
Terminas pasiūlytas istorijos profesoriaus Deivido Haketo Fišerio.
Pavyzdžiui:
Istoriko klaidos nereikia painioti su šiek tiek skirtinga klaida – prezentizmu, daroma, kai istoriniai įvykiai ar asmenybės vertinami taikant dabartinius moralės kriterijus.
Didžialapė hortenzija
Didžialapė hortenzija (Hydrangea macrophylla) – hortenzijinių (Hydrangeaceae) šeimos augalas, kultivuojamas visame pasaulyje.
Veislės
Kelios populiariausios hortenzijos veislės:
Porosoma
Porosoma ( – angelė + sōma – kūnas) – tai organelė, randama eukariotinių ląstelių plazminėje membranoje. Porosoma yra taurės pavidalo struktūra, vidutiniškai 100-150 nanometrų skersmens, sudaryta iš daugybės skirtingų baltymų, tarp kurių ypač svarbūs SNARE baltymai. Porosomos reguliuoja sekrecijoje (egzocitozėje) dalyvaujančių membraninių pūslelių „prisišvartavimą“ ir susiliejimą su ląstelės plazmine membrana.
Porosomų atradimas
Porosomos buvo atrastos 1990-1995 m. laikotarpyje, stebint atominės jėgos mikroskopu. Pirmieji jas aprašė profesoriaus B. Jena vadovaujama komanda Yale universitete (Yale University School of Medicine). Porosomų struktūra, ypač baltyminio „kamščio“ sudėtis, tebėra tyrimų objektas. Taip pat tiriama, kaip šios organelės dalyvauja palaikant ląstelės plazminės membranos pastovų plotą. Kai kurie autoriai teigia, kad porosomų, kaip universalių sekrecijos struktūrų, atradimas - tai pagrindinis pasiekimas ląstelės biologijoje po ribosomos atradimo.
Vaitiekūnų apylinkė
Vaitiekūnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Grinkiškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Dotnuvos rajonui. 1954 m. prijungta Kairinėlių apylinkė. 1963 m. sausio 12 d. Vaitiekūnų apylinkė prijungta prie Grinkiškio apylinkės.
Kvietiškiai
Kvietiškiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Lekėčių.
Bučiai
Bučiais vadinama:
Badmintonas olimpinėse žaidynėse
thumb|Badmintono varžybos [[2012 m. vasaros olimpinės žaidynės|2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.]] Badmintonas olimpinėse žaidynėse debiutavo 1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse bei buvo demonstracinė sporto šaka 1972 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Varžybas prižiūri Pasaulio badmintono federacija.
Istorija
1992 m. į olimpiadą įtrauktos keturios badmintono rungtys: vyrų vienetai, vyrų dvejetai, moterų vienetai, moterų dvejetai. 1996 m. vasaros olimpinėse žaidynėse pristatyta dar viena rungtis – mišrūs dvejetai. Nuo 2000 m. vasaros olimpinių žaidynių įvestos papildomos kovos dėl bronzos medalio, kuris dabar įteikiamas tik vienam dalyviui, o ne dviem dalyviams kaip anksčiau.
Formatas
Visos rungtys prasideda grupių varžybomis: dalyviai suskirstomi į grupes ir kiekvienas žaidėjas ar pora žaidžia prieš kiekvieną kitą žaidėją ar porą savo grupėje. 16 grupių nugalėtojų vienetuose ir aštuonios geriausios poros dvejetuose patenka į atkrintamąsias varžybas, kur pamažu išaiškėja medalių laimėtojai.
Kiekvienas mačas susideda iš 3 partijų. Nugali pusė, laimėjusi daugiausiai kartų. Žaidžiama iki 21 taško. Jei rezultatas 20-20, žaidžiama iki dviejų taškų persvaros. Jei rezultatas 29-29, laimi ta pusė, kuri pirma pelno tašką.
Ainų kalba
Ainų kalba (savivardis: アイヌ・イタㇰ, Aynu itak, ) – to paties pavadinimo tautelės, gyvenančios Japonijos Hokaido saloje, kalba, vienintelė išlikusi ainų kalbų grupės kalba. Ainai yra senieji Japonijos gyventojai, gyvenę čia dar iki pasirodant japonams. Ainų kalba yra nykstanti – kalbančiųjų skaičius nedidelis ir nuolat mažėja. Hokaido saloje ne daugiau kaip 1000 žmonių kalba ainų kalba, kaip gimtąja. Pagal kitus duomenis, kalbančiųjų belikę apie 10-40. Nors Japonijoje yra apie 100 000 ainų kilmės žmonių, tačiau jie nekalba ainų kalba ir dažnai neigia savo kilmę, kadangi Japonijoje tradiciškai ainų tauta laikoma žemesnio išsivystymo lygio.
Kilmė
Anksčiau ainų kalba vartota ir pietiniame Sachaline bei Kurilų salose. Nors ainų kalba turi panašumų su japonų kalba (žodynas, struktūra), tačiau laikoma izoliuota, su kitomis gyvomis kalbomis ryšių neturinčia, kalba. Morfologijos požiūriu kalba artimesnė aleutų – eskimų, Šiaurės Amerikos indėnų kalboms ir baskų kalbai.
Raštas
Ainų kalba raštui vartoja modifikuotą katakanos abėcėlę arba lotynišką raštą. Istoriškai būdavo užrašoma ir kirilica.
Vartosena
Kalba yra ant išnykimo ribos. Kalba dar vartojama Nibutanio gyvenvietėje Biratoryje. Ainų kalba Japonijoje leidžiamas vienintelis laikraštis Ainu Times.
Vis dėlto pastaruoju metu yra judėjimas, kuriuo siekiama atgaivinti kalbą. Judėjimo entuziastų daugiausia Hokaide, tačiau yra ir kitur, auga besimokančiųjų ainų kalbą skaičius; vienas garsiausių - ainų tautosakininkas ir buvęs Japonijos parlamento narys, pats šia kalba kaip gimtąja kalbėjęs Shigeru Kayano,. Hokaido ainų bendrija yra pagrindinė, palaikanti ainų kultūros sklaidą Hokaide.
Vis dėlto ainai nėra pripažinti čiabuviais Japonijos vyriausybės, o tai yra rimta kliūtis sėkmingai atgaivinti ainų kalbos vartojimą.
Fonologija
Kalboje yra 5 balsiai ir 11 priebalsių.
Balstogės mūšis
Balstogės mūšis  – vienas iš Lenkijos-sovietų karo mūšių įvykęs 1920 m. rugpjūčio 22 d. tarp Rusijos TFSR ir Lenkijos kariuomenių. Po pergalės prie Varšuvos lenkai puolė į rytus besitraukiančius bolševikus, kurie apsistojo Balstogės mieste. Mūšis truko visą dieną ir miestą kelis kartus užimdavo tai vieni tai kiti kol galiausiai miestą užėmė lenkai. Lenkams mūšio metu vadovavo Zygmunt Wenda, August Emil Fieldorf, Władysław Broniewski bei Józef Marjański, kuris mūšio metu ir žuvo. Bolševikams vadovavo Nikolajus Sologubas. Iš viso žuvo 50 lenkų ir 600 bolševikų kareivių, 200 lenkų buvo sužeisti bei 8000 bolševikų pateko į nelaisvę.
Virgilijus Mundrys
Virgilijus Mundrys (g. 1936 m. kovo 1 d. Klaipėdoje) – Lietuvos sporto žurnalistas, redaktorius.
Biografija
Tėvas Lietuvos kariuomenės karininkas, 1941 m. birželio mėn. ištremtas Sibirą, miręs Norilske. Sesuo Regina Mundrytė. Mokėsi Pirmojoje berniukų gimnazijoje, baigė 1-ąją darbo jaunimo mokyklą. 1960 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakulteto žurnalistikos specialybę.
1956–1967 m. laikraščio „Sportas“ korektorius, literatūrinis darbuotojas, skyriaus vedėjas. Nuo 1960 m. Lietuvos televizijos futbolo varžybų komentatorius. 1967–1978 m. laikraščio „Sovetskaja Litva“ literatūrinis darbuotojas ir sporto skyriaus vedėjas, 1978–1989 m. – Lietuvos televizijos ir radijo sporto skyriaus vedėjas, sporto redakcijos komentatorius. 1989–1992 m. dienraščio „Respublika“ sporto apžvalgininkas, 1992–1993 m. – Lietuvos nacionalinės futbolo rinktinės viršininkas, 1993–1994 m. – Vilniaus „Panerio“ futbolo klubo direktorius. 1994–1996 m. dienraščio „Diena“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, 1997 m. savaitraščio „Sargyba“, laikraščio „Lietuvos žinios“ redakcijos darbuotojas.
Mokydamasis gimnazijoje žaidė ledo ritulio komandoje, šoko dainų ir šokių ansamblyje „Lietuva“, vėliau, puikiai įvaldęs rapyrą, įvykdė TSRS sporto meistro normatyvą, triskart tapo Lietuvos čempionu.
Varpelinė sausabudė
Samanoti pušies, eglės kelmai, išvartos, stuobriai. Vasara, ruduo. Kepurėlė centre įdubusi, lakšteliai nuaugtiniai.
Vaisiakūniai smulkūs. Kepurėlė 0,5–2 cm skersmens, jauna – varpeliška, vėliau – pusiau iškili, iškili, vidurys įdubęs, higrofaniška, gliti, sausa, pakraščiai ryškiai vagoti, geltonai ruda, oranžiškai geltona, išblunkanti iki gelsvos. Lakšteliai gelsvi, toli nuaugtiniai. Kotas 1–3×0,1–0,2 cm, tamprus, pamatinė dalis kartais sustorėjusi, kepurėlės spalvos, geltonai plaušuotas. Trama plona, gelsva. Sporos 5,5–7,5×3–4 μm.
Būdingi požymiai: vaisiakūniai smulkučiai, auga kolonijomis.
Auga vasarą, rudenį, dažniausiai ant samanotų eglės, pušies kelmų, stuobrių, išvartų. Saprotrofas. Labai dažna. Nevalgoma.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 188 psl.
Grimsbis
Grimsbis – miestas vidurio rytų Anglijoje, prie Šiaurės jūros. Išvystyta žvejybos pramonė. Yra žvejybos paveldo centras, išlikusi tvirtovė, Šv. Jokūbo bažnyčia, veikia institutas.
Vladimiras Konstantinovas
Vladimiras Konstantinovas g. 1958 m. rugpjūčio 29 d. Šiauliuose), choro dirigentas, pedagogas, kompozitorius.
Biografija
1965–1975 mokėsi Šiaulių 4-ojoje vidurinėje mokykloje, o vaikų muzikos mokykloje mokėsi skambinti fortepijonu. 1975–1979 Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose studijavo choro dirigavimą (doc. Kazio Kšano klasė). 1992 tobulinosi tarptautinėje J. S. Bacho akademijoje Stuttgarte (Vokietija).
1976–1977 Klaipėdos kultūros rūmų Liaudies operos teatro koncertmeisteris, 1977–1986 šio teatro chormeisteris, 1986–1992 Klaipėdos muzikinio teatro chormeisteris, nuo 1992 rudens vyr. chormeisteris. Parengė G. Verdi operos „Traviata“ chorus, statė ir dirigavo G. Kuprevičiaus operą „Ten, viduje“, parengė daugelio operų, operečių ir miuziklų chorines scenas, paruošė ir dirigavo nemaža koncertinių programų. Pirmą kartą Lietuvoje atliko G. Rossini „Messa di Ravenna“, su muzikinio teatro choru ir orkestru parengė J. Stravinskio operą – oratoriją „Oedipus Rex“, J. Bramso „Ein deutsches Requiem“, C. Orffo kantatą „Carmina Burana". Šiuos kūrinius dirigavo talkinamas Mažosios Lietuvos simfoninio orkestro. 1997 teatras su pasisekimu gastroliavo septyniuose Italijos miestuose.
Jukniškių apylinkė (Radviliškis)
Jukniškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurinėje Lietuvoje.
Vladimiras Konstantinovas
Biografija
1984–1991 V. Konstantinovas buvo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų Džiazo muzikos katedros dėstytojas, 1985–1986 ir Choro dirigavimo katedros dėstytojas.
Jukniškių apylinkė (Radviliškis)
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Radviliškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Radviliškio rajonui. 1954 m. prijungta dalis Voskonių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Jukniškių apylinkė prijungta prie Mankiškių apylinkės.
Vladimiras Konstantinovas
Biografija
Nuo 1988 Klaipėdos miesto chorinės bendrijos „Aukuras“ ir Lietuvos chorų sąjungos narys, nuo 1989 Lietuvos teatrų sąjungos narys, Klaipėdos miesto dainų švenčių dirigentas.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Bereikšmis teiginys
Bereikšmis teiginys argumentacijos klaidų teorijoje – toks teiginys, kuriame neteigiama nieko, su kuo būtų įmanoma sutikti ar nesutikti. Argumentacijoje klaida laikomas bereikšmių teiginių naudojimas tarp prielaidų, taip bandant apeiti išvadų paneigimo galimybę.
Rūšys
Egzistuoja daug bereikšmių teiginių rūšių.
Gimarainsas
Gimarainsas – miestas šiaurės Portugalijoje, netoli Bragos.
Istorija
IX a. gyvenvietę įkūrė grafas Vimara Peresas ir Vimaranesas (tuometinis gyvenvietės pavadinimas) buvo tapęs pirmąja Portugalijos sostine.
Sportas
Mieste 2004 m. vyko XII Europos futbolo čempionatas.
Algirdas Andruškevičius
Algirdas Andruškevičius (g. 1946 m. liepos 14 d. Vilnius) – Lietuvos statybos inžinierius, technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1968 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1985 m. technikos mokslų kandidatas.
Dirbo Vilniaus statybos organizacijose, 1976–1980 m. – Statybos ir remonto valdybos Nr. 4 viršininkas, 1980–1992 m. – Vilniaus miesto statybos ir remonto tresto vyr. inžinierius, nuo 1992 m. – bendrovės „Giedra“ generalinis direktorius. Nuo 1986 m. dar Vilniaus inžinerinio statybos instituto (dab. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, nuo 2008 m. profesorius.
Nuo 2004 m. Tarptautinės informacijos akademijos tikrasis narys.
Mokslinė veikla
Mokslinių darbų svarbiausios sritys: senų miestų istorinių centrų kompleksinės rekonstrukcijos metodai, statybos organizacinių ir technologinių sprendinių kompleksinis vertinimas, statinių naudojimas ir atnaujinimas. Paskelbė daugiau kaip 120 mokslinių straipsnių, vieno išradimo autorius. Parašė mokomąją knygą „Statybos procesų technologija“ (su P. Malinausku. 2006 m.) ir 11 kitų knygų.
Guišan Dao
thumb|right|250px|Guišan Dao, matoma iš [[Jilanas|Jilano]] Guišan Dao ( 'Vėžlio kalno sala'), taip pat Guišandao, Kueišanas, Vėžlio sala  – sala Ramiajame vandenyne. Priklauso Tučengo savivaldybei Jilano apskrityje (Taivanas). Salos ilgis 3,1 km, plotis 1,6 km, plotas 2841 km². Aukščiausias taškas – Guišanas (401 m). Didžiausia gyvenvietė Guišanli.
Sala yra kadaise buvusio aktyvaus stratovulkano liekana. Paskutinis išsiveržimas užfiksuotas 1785 m. Žiūrint nuo Tučengo miesto pusės, viena salos dalis primena vėžlio galvą, todėl sala ir pavadinta Vėžlio kalno sala. Nuo 2000 m. sala tapo atvira turistams, vykdomos delfinų ir banginių stebėjimo ekskursijos.
Detroitas
Detroitas  – didžiausias JAV Mičigano valstijos bei 27 pagal gyventojų skaičių (2021 m.) šalies miestas. Įskaitant prie miesto prisišliejusius priemiesčius su bendra 3 463 km² ploto urbanizuota teritorija, 2010 m. gyveno 3,734,090 žmonių ir pagal gyventojų skaitlingumą tarp visų kitų šalies miestų skaičiuojant su priemiesčiais užėmė 11-ą poziciją.
Ekonomika
Tai stambus uostas, įsikūręs prie Detroito upės (nuo kurios ir kilo miesto pavadinimas), įeinančios į Didžiųjų ežerų sistemą. Detroitas yra žinomas kaip tradicinis pasaulio automobilių pramonės centras („Ford“, „Chrysler“, „General Motors“ ir kt.). Taip pat plėtojama metalurgija ir metalo apdirbimas, staklių, detalių gamyba, chemijos, gumos, stiklo pramonė.
Veikia Amerikos buities, automobilių istorijos muziejai.
Istorija
thumb|260px|right|Detroitas tarp 1910 ir 1920 m.
1701 m. liepos 24 d. prancūzų tyrinėtojas Antuanas de la Motė Kadilakas (Antoine de la Mothe Cadillac) kartu su savo leitenantu Alfonsu de Tončiu (Alphonse de Tonty) ir daugiau nei šimtu kitų naujakurių pradėjo statyti nedidelį fortą šiauriniame Detroito upės krante - tai laikoma oficialia Detroito miesto įkūrimo data. Vėliau Antuanas de la Motė Kadilakas gyvenvietę pavadino Pontchartrain du Detroit fortu, pagal Liudviko XIV laikų Prancūzijos jūrų ministro Louis Phelypeaux, comte de Pontchartrain, pavardę. Netrukus čia buvo pastatyta bažnyčia, o parapija pavadinta Sainte Anne de Détroit. Prancūzija kolonistams siūlė nemokamą žemę, kad pritrauktų šeimas į Detroitą. 1765 m. kai Detroite gyveno 800 žmonių, tai buvo didžiausia europiečių gyvenvietė esanti tarp Monrealio ir Naujojo Orleano, taip pat tarp prancūzų gyvenviečių buvusiose Naujosios Prancūzijos ir Luizianos kolonijose.
Iki 1773 m. į Detroito atvykus anglų ir amerikiečių naujakuriams, gyventojų skaičius išaugo iki 1 400. Kai britai po pergalės Septynerių metų kare perėmė Šiaurės Amerikoje esančias prancūzų kolonijas, iki 1778 m. gyventojų skaičius pagausėjo iki 2 144 ir Detroitas tapo trečiu pagal gyventojų skaičių miestu tuometinėje Kvebeko provincijoje.
Regiono ekonomika buvo pagrįsta pelninga kailių prekyba, kurioje daugybė Amerikos indėnų atliko svarbius gyvūnų gaudytojų ir prekybininkų vaidmenis. Šiandien Detroito vėliava atspindi prancūzų kolonijinį paveldą. Pirmieji prancūzų naujakuriai ir Kanados prancūzų kolonistų palikuonys sudarė darnią bendruomenę, bet tuo metu dominavusią jų populiaciją palaipsniui išstūmė XIX a. pradžioje į Amerikos vakarus vykstantys angliakalbiai Amerikos naujakuriai. Etniniai Detroito prancūzų kilmės kanadiečiai, dar žinomi kaip "muskratų prancūzais" (toks jų pavadinimas kilęs nuo prekiavimo kailiais), gyvenantys Sent Klero ežero pakrantėse ir į pietus nuo Monro miesto bei Detroito upės regione, XXI a. pirmuose dešimtmečiuose yra išlaikę savitumą ir tebėra kaip šio regiono savotiška etninė subkultūra.
Miesto gyventojų skaičius
1910 m. Detroitas tapo 9-uoju pagal gyventojų skaičių JAV miestu, o nuo 1920 m. ir maždaug iki 1950 m. pasiekęs maksimalų 1,849,568 gyventojų skaičių buvo ketvirtas pagal gyventojų skaitlingumą šalies miestas. Nuo 1950 m. prasidėjus baltaodžių amerikiečių masiniam išsikėlimui (White flight) iš miestų kurie rasiškai ar etnokultūriškai ėmė keistis ne baltaodžių naudai, Detroito gyventojų skaičius sparčiai ėmė mažėti ir daugėti juodaodžių afroamerikiečių gyventojų procentas. 2010 metais Detroitas buvo 18 pagal dydį JAV miestas, kuriame gyveno 713 777 žmonės, o 2020 m. Detroitas buvo 27 pozicijoje tarp skaitlingiausių gyventojų skaičiumi JAV miestų.
Detroito miesto gyventojų raidos lentelė:
Detroito lietuviai
Detroitas, kaip ir kiti pramoniniai JAV miestai, pritraukė lietuvių bendruomenę gerokai prieš Antrąjį ir net prieš Pirmąjį pasaulinį karą. Detroito lietuviai dirbo pasaulio automobilių gamyklose, tais laikais žinotame kaip pasaulio automobilių gamybos sostinėje. Čia iki šiol veikia "Ford", "General Motors" ir "Chrysler" gamyklos. Per 1930 m. gyventojų surašymą, Detroite gyveno 4 879 lietuviai.
Daug lietuvių įsikūrė Detroito-Hamtramko rajone. Keičiantis gyventojų skaičiui, šios įmonės ir organizacijos iširo arba persikėlė kitur. Didžiąją XX a. dalį Detroito lietuvių gyvenimas telkėsi į pietvakarius nuo miesto centro esančiame rajone, dabartiniame Meksikantaune (Meksikiečių mieste), aplink lietuviams svarbiausias institucijas - Šventojo Antano Romos katalikų lietuvių bažnyčią ir Lietuvių namus.
Šv. Antano Romos katalikų lietuvių bažnyčia buvo pastatyta 1920 m. pietvakariniame Detroite, 1750 m. 25-ojoje gatvėje. Masyvus mūrinis pastatas yra dviejų aukštų. Pagrindinė bažnyčia yra antrame aukšte, o pirmame aukšte kadaise buvo įsikūrusi lietuvių mokykla. Vėliau jis virto koplyčia, kurioje buvo laikomos eilinės sekmadienio mišios. Mažėjančiai lietuvių parapijai nebereikėjo pagrindinės viršutinės bažnyčios, o pagyvenusiems žmonėms buvo sunku čia užlipti laiptais. Taip pat pirmame aukšte buvo įrengta didelė salė, skirta parapijos susirinkimams po mišių. Jos sienos buvo nukabinėtos Lietuvos miestų nuotraukomis, per 1991 m. sausio 13 d. įvykius su TSRS kariuomene konfliktuojant žuvusių žmonių sąrašu ir kitais panašiais suvenyrais. Kita nedidelė patalpa buvo skirta muziejui. Šv. Antano Romos katalikų lietuvių bažnyčia buvo uždaryta 2013 m.
Priešingoje West Vernor plento pusėje esančio gražiai suremontuoto Lietuvių namų pastato fasade vis dar puikuojasi užrašas "Lithuanian Hall", o viduje yra išlikusių lietuviškų suvenyrų.
Dabar ji priklauso tam pačiam ne pelno siekiančiam nekilnojamojo turto vystytojui kaip ir Šv.Antano bažnyčia ir yra pertvarkyta į jo biurus. 1921 m. Lietuvių namus pastatė kairios politinės krypties lietuviai, kurie nelankė bažnyčios (tikintiesiems bažnyčia buvo pasaulietinis klubas ir veiklos centras, tačiau nereligingiems reikėjo atskiros įstaigos). Bent dalis narių buvo komunistai, kadangi organizacijos "Tikslas - lietuviška Amerika" ("Destination Lithuanian America") tyrėjai, yra suradę naujųjų savininkų dar išsaugotą lietuvišką komunistinę medžiagą. Lietuvių namuose išliko kai kurie architektūros elementai, pavyzdžiui, buvusi bilietų pardavimo kasa, kurioje buvo pardavinėjami bilietai į renginius viršuje esančioje salėje, taip pat scena ir kita - ir nepaisant rekonstrukcijos, palyginti nedaug kas pasikeitė.
Tačiau, kaip ir visame Detroite, kai kurie pastatai dabar yra apleisti arba sudegę. Po 1967 m. rasinių riaušių Detroite gyventojų skaičius sumažėjo daugiau nei perpus, ir dabar mieste gyvena apie 85 proc. juodaodžių, tai yra afroamerikiečių. Dauguma baltaodžių, įskaitant lietuvius, persikėlė į priemiesčius. Šiais laikais rajone aplink Švento Antano bažnyčią dominuoja iš Lotynų Amerikos atvykę ispanakalbiai ir jis vadinamas Meksikantaunu (Mexicantown). Anot čia gyvenančių lietuvių, Meksikantaunas yra saugesnis nei vidutiniškai visas Detroito miestas. Nors dauguma lietuvių po rasinių riaušių kurias kėlė afroamerikiečiai, yra persikėlę į Detroito priemiesčius, Meksikantaune vis dar gyvena didžiausias Detroito lietuvių procentas. Šiuo metu buvusi Švento Antano lietuvių bažnyčia labiausiai naudojama būtent ispanakalbių gyventojų reikmėms - pirmajame aukšte dabar įsikūrusi labdaros įstaiga, kuri neseniai atvykusius imigrantus nemokamai mokina anglų kalbos.
Gyventojų rasinė sudėtis
Detroito miesto gyventojų rasinė raida nuo 1820 m.
Sportas
Mieste 1994 m. vyko XV pasaulio futbolo čempionatas. Sporto klubai:
Zadaras
Zadaras – miestas pietinėje Kroatijoje, šiaurinės Dalmatijos regione, Zadaro apskrities centras. 1396 m. įsteigtas Zadaro universitetas. Veikia archeologijos muziejus. Transporto centras – keleivinis jūrų uostas, automobilių keliais Zadaras sujungtas su kitais Kroatijos miestais.
Istorija
III amžius pr. m. e. Zadaras buvo užkariautas romėnų. Jiems prireikė 2 amžių pavergti vietinius Ilyrus. Sugriuvus Romos imperijai, miestas tapo Bizantijos dalimi. XVI a. ir XVII a. miestą puldinėjo Osmanų imperija. Vienos kongreso sprendimu atiteko Austrijos imperijai. Po Pirmojo pasaulinio karo pagal Rapalo sutartį atiteko Italijai. Antrojo pasaulinio karo metu daug kartų bombarduotas Sąjungininkų aviacijos. Po karo priskirtas Jugoslavijos respublikai Kroatijai, kuri 1991 m. tapo nepriklausoma. Pokario metais mieste plėtota pramonė.
Architektūra
Išliko III a. romėnų forumo bei akveduko elementų. Senamiestyje gausu viduramžių bažnyčių: IX a. ikiromaninė šv. Donato bažnyčia, XII a. romaninės Šv. Anastazijos katedra ir Šv. Krševano bažnyčia, gotikinė šv. Tomo bažnyčia. Išlikę renesanso, baroko ir klasicizmo architektūros gyvenamųjų pastatų, XVI a. miesto vartai.
Šatraminių I senosios kapinės
Šatraminių I senosios kapinės, vad. Kapeliais, Maro kapais, Senkapiais (saugotinas kultūros paveldo objektas) – neveikiančios kapinės Skuodo rajono savivaldybės pietvakariuose, Šatraminių kaimo vakariniame pakraštyje, 0,95 km į vakarus nuo kelio Šatraminiai–Palšiai, Šventosios dešiniajame krante.
Kapinės
Įrengtos nedidelėje kalvelėje, iškylančioje 0,5 m virš ją supančios dirvos. Nežymiai ištęsto apskritimo plano, apie 20 m skersmens, apaugusio drebulėmis. Laidojimo žymių nesimato. Paviršius lygus, žemėja link kraštų. Viduryje stovi pora medinių monumentalių kryžių, iš kurių viename įrėžta 1936 m. data. Aplinkui kapines plyti dirbamas laukas.
Istorija
Kapinės veikė XVI–XVIII a. Jose laidoti Šatraminių kaimo gyventojai. Vadinamos Kapeliais, Maro kapais, Senkapiais. Kapines uždarius, XIX a. – XX a. pr. jose retsykiais buvo pakasami savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai, šiltinės aukos.
Mirusiųjų atminimui nuo seno stovėjo koplytėlė ir trejetas monumentalių kryžių. Koplytėlė XX a. sunyko. Išliko tik 1936 m. atnaujinti du kryžiai.
Kvietkapušis
Kvietkapušis – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 15 km nuo Višakio Rūdos.
Saiga
Saiga (Saiga tatarica) – porakanopių (Artiodactyla) būrio, dykaraginių (Bovidae) šeimos žinduolis. Saigos gyvena Vidurio Azijos stepėse nedidelėje Rusijos teritorijoje, Mongolijoje ir Kinijoje.
Saigos aukštis 60 – 80 centimetrų, kūno ilgis 100–145 centimetrai, svoris – 20 – 50 kilogramų.
XVII amžiuje į vakarų pusę jos buvo paplitusios iki Karpatų. XIX amžiaus pabaigoje ir XX amžiaus pradžioje saigos buvo beišnykstančios dėl besaikės medžioklės. Kinijoje žmonės ilgą laiką manė, jog tarytum gintariniai patinų ragai turi gydomųjų savybių, todėl masiškai medžiojo saigas, kol jų beveik neliko. Nuo 1919 metų jos saugomos. Šiandien šių gyvūnų populiacija išaugo iki 1,3 milijono, tačiau jie paplitę palyginti nedidelėje teritorijoje.
Gyvenimo būdas
Nuo kitų dykaragių saigos skiriasi tik joms būdinga didele nosimi (veikiančia kaip efektyvus filtras dulkėms sulaikyti), labai panašia į trumpą straublį. Jos laikosi didelėmis bandomis, nuo kelių šimtų iki tūkstančio gyvūnų ir nuolat klajoja ieškodamos maisto. Gyvūnai juda maždaug 6 kilometrų per valandą greičiu ir per dieną nukeliauja apie 50 kilometrų. Dažniausiai saigos neskubėdamos vaikštinėja ir dairosi tinkamo maisto, tačiau išgąsdintos puola bėgti dideliu greičiu, nekreipdamos dėmesio į jokias kliūtis. Jeigu netikėtai pasikeičia oras, jos tuoj pat traukia į saugesnes vietas. Saigos gali išvystyti iki 60 kilometrų per valandą greitį. Artėjant žiemai saigos traukia į pietus ieškoti vešlesnių ganyklų. Rudeninių migracijų metu būriai nukeliauja nuo 250 iki 400 kilometrų. Pavasario pradžioje iš žiemos ganyklų pirmi sugrįžta patinai. Truputį vėliau atkeliauja patelės su jaunikliais.
thumb|left|240px|Saigų banda Vakarų Kazachstane
Maistas
Vasarą, žiemą ir migruodamos saigos maitinasi žolėmis, daugiamečiais augalais ir žemaūgiais krūmais. Saigos minta ir nuodingais arba nemalonaus skonio augalais, kurių neėda kiti žolėdžiai. Ėsdamos sultingus lapus saigos gauna pakankamai skysčių. Jos gali ilgą laiką ištverti negėrusios, tad saigoms labai retai tenka ieškoti vandens. Vasarą gyvūnai didesnę dienos dalį ilsisi, ganosi tik švintant ir saulei leidžiantis. Žiemą saigoms tenka ieškoti maisto visą dieną.
Dauginimasis
Saigos pradeda poruotis gruodį. Kiekvienas patinas surenka haremą, kuriame būna 4 –6, kartais net 15 – 20 patelių. Tarp patinų vyksta nuožmios kovos dėl patelių. Jie kaunasi iki mirties. Patinai būna taip užsiėmę patelių viliojimu ir poravimusi, kad net neėda. Todėl pasibaigus tuoktuvėms jie būna labai nusilpę ir išsekę, kai kurie žūsta. Likę gyvi prisijungia prie savo haremo arba susiburia į atskiras grupes. Prieš pat gimdymą patelės grįžta į vasaros ganyklas. Jos susiranda pačias atokiausias stepės vieteles, apaugusias neaukšta žole, iš kurių gerai matosi besiartinantys priešai. Trys iš keturių patelių susilaukia dviejų jauniklių. Labai retai saigos atsiveda vieną arba tris jauniklius. Tuoj po gimimo jaunikliai stojasi ant kojų ir gali bėgioti, tačiau pirmomis gyvenimo dienomis jie mieliau guli ant plikos žemės, kurios spalva beveik tokia pati kaip ir jų kailis. Gulinčius jauniklius sunku patebėti net už kelių žingsnių. Motinos palieka jauniklius ir traukia ieškoti maisto. Jos dažnai grįžta pas jauniklius, kad pamaitintų pienu. Po 8 – 10 dienų patelės su jaunikliais prisijungia prie bandos.
Liutkiškių apylinkė
Liutkiškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Vališkių apylinkės ir dalies Kaneivaičių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Mankiškių apylinkės.
Bučiai (Panevėžys)
Bučiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Naujamiesčio. Saugomas Bučių ąžuolas.
Klitorpsas
Klitorpsas – miestas vidurio rytų Anglijoje, prie Humber upės žiočių, greta Grimsbio miesto. Jūrų kurortas prie Šiaurės jūros. Yra pramogų parkas, zoologijos sodas, molas.
Suveidos muchafaza
Suveidos muchafaza  – viena iš 14 Sirijos muchafazų. Yra šalies pietvakarinėje dalyje, prie Jordanijos sienos. Administracinis centras – Suveida.
Administracinis suskirstymas
Muchafaza suskirstyta į 3 mintakas:
Romualdas Kondrotas
Romualdas Kondrotas (1951 m. lapkričio 18 d. Telšiuose) – muzikos mokytojas ir chorvedys.
Biografija
Mokėsi Telšių 4-ojoje vidurinėje mokykloje ir vaikų muzikos mokykloje. Baigęs vidurinę mokyklą, 1969–1973 m. muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti chorui mokė B. Razauskienė, Z. Barauskienė ir A. Jozėnas).
Nuo 1973 m. rudens Varėnos vaikų muzikos mokyklos mokytojas, nuo 1979 m. Varėnos 2-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas. Čia vadovavo jaunių ir vyresniųjų klasių merginų chorui. Jaunių chorą parengė 1980 ir 1987 m. respublikinėms dainų šventėms, o vokalinius ansamblius ir solistus „Dainų dainelės“ konkursams. Mokykloje įrengė pavyzdingą muzikos kabinetą, siekė kuo daugiau berniukų įtraukti į chorą. Keletą metų vadovavo Varėnos rajoninių kultūros namų mišriajam chorui ir Miškų ūkio gamybinio susivienijimo vyrų vokaliniam ansambliui „Girių aidai“ – abu kolektyvus parengė 1985 m. respublikinei dainų šventei. R. Kondrotas buvo Varėnos rajono dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas.
Nuo 1987 m. Lietuvos mokslinio metodinio kultūros centro Muzikos skyriaus vyr. mokslinis bendradarbis ir Vilniaus miesto moterų choro „Eglė“ chormeisteris.
Nuo 1989 m. Respublikinio moksleivių estetikos metodinio mokslinio centro direktoriaus pavaduotojas meno reikalams. Sujungus Švietimo ir Kultūros ministerijas, buvo sujungti ir minėti centrai, Romualdas Kondrotas tapo jungtinio kultūros centro organizacinio sektoriaus vadovu. Daug prisidėjo organizuojant J. Pakalnio jaunųjų pūtikų respublikinį konkursą, Balio Dvariono respublikinį ir tarptautinį pianistų ir smuikininkų konkursą, Stasio Vainiūno tarptautinį pianistų konkursą ir M. K. Čiurlionio tarptautinį pianistų ir vargonininkų konkursą Vilniuje.
Nuo 1994 m. iki 2020 m. Romualdas Kondrotas – Nacionalinės Mikalojaus Konstantino Čiurlionio menų mokyklos direktorius, ypač rūpinosi gimnazijos materialine baze. Gimnazijoje vyksta įvairių meno renginių. Daug prisidėjo organizuojant „Dainų dainelės“ konkursus (žiuri narys) ir rengiant Lietuvos mokyklos 600 metų jubiliejinius renginius (buvo tarybos narys). Buvo 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventės direktoriumi. Yra M. K. Čiurlionio pianistų ir vargonininkų konkursų direktorius.
Romualdas Kondrotas su įvairiais meno kolektyvais lankėsi Kuboje, Vietname, Čekoslovakijoje, Lenkijoje ir kitose šalyse. 1987 m. jis apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
Emre Belözoğlu
Emre Belözoğlu (g. 1980 m. rugsėjo 7 d.) – futbolininkas, Turkijos rinktinės ir Fenerbahçe klubo saugas.
žaidžia nuo 2000 m. Su rinktine dalyvavo 2002 m. pasaulio futbolo čempionate (kur užėmė 3 vietą) ir 2008 m. Europos futbolo čempionate.
Emre kaltinamas rasizmu (prieš Anglijos lygos juodaodžius žaidėjus), taip pat baustas už incidentą Turkijoje, kai smurtavo prieš Šveicarijos futbolininkus.
Plynosios telmologinis draustinis
Plynosios telmologinis draustinis – draustinis Plynosios pelkėje (Tauragės rajonas), kurio paskirtis išsaugoti aukštapelkės kompleksą su plynėmis, ežerokšniais ir apypelkio miškais, saugomų augalų kupstinių kūlingių (Trichophorum caespitosum L.Hartum) augavietes, paukščių dirvinių sėjikų (Pluvialis apricaria) gervių (Grus grus) perimvietes ir erelių rėksnių (Aguita pomarinall C.L.Brechm), vapsvaėdžių (Permis apivorus), baltnugarių genių (Dendrocopos lencotos Bechst.) gyvenamus biotopus apypelkio miškuose. 2003 m. įrengtas Plynosios pažintinis takas.
Draustinis priklauso Pagramančio regioniniam parkui. Draustinis apima kai kuriuos Dabrupinės bei Balskų girininkijos kvartalus. Plotas 840 ha.
Labai iškilią Plynosios aukštapelkę dengia 3-4 m storio durpių klodas. Klodo sandara rodo, kad pradžioje seklioje įlomėje buvo raistas, kuris ilgainiui virto aukštapelke. Tai patvirtina istoriniai rajono žemėlapiai, juose toje vietoje pažymėtas raistas. Dabar šioje teritorijoje yra tipiškas aukštapelkės kompleksas. Iš pelkės išteka trys upeliai: Alanga, Krančia ir Vynija. Pastarieji du numelioruoti.
Plynosios pakraščiuose tarpsta kimininių raistų bendrijos. Medžių aukšte vyrauja paprastoji pušis. Žolynas gerai išsivystęs, vyrauja paprastoji nendrė, kupstinis švylys, viksvos, paprastoji melvenė, pelkinis gailis, tekšė ir kt. Labiau išgaubtoje pelkės dalyje, arčiau pelkės centro, auga žemaūgės pušaitės ir karpotasis beržas. Žolinėje paklotėje dominuoja paprastoji spanguolė, magelaniniai kiminai, kupstinis švylys, juodoji varnauogė, viržis, apskritalapė saulašarė, vaivorai bei Raudonosios knygos rūšis – kupstinė kūlingė.
Pelkės centre yra duburingieji kompleksai, sudaryti iš skirtingų bendrijų: pakilių vietų (kemsų) ir įdubusių plotelių (duburių). Duburiai dažniausiai yra pailgos formos, 2-10 m ilgio ir 3 m pločio. Aukščių skirtumas tarp kemsų ir duburių 0,3-0,6 m. Duburiuose, kurių paviršiuje žliugsi vanduo, auga hidrofiliniai augalai, o kemsams būdingi sausesnių vietų augalai. Vietomis, besivystant duburingiems kompleksams, duburių užimamas plotas didėja. Juose nuolat telkšo vanduo. Susijungus keletui duburių, susidaro iki 100 m ilgio ir 5 m pločio ežerokšniai. Tai rodo, kad Plynosios aukštapelkėje formuojasi ežerokšniniai kompleksai
Pelkėje aptikta dirvinių sėjikų perimvietė, stebėtos pievinės lingės, peri tetervinai. Plynojoje yra nemažai plėšriajai medšarkei tinkamų biotopų.
Mikas Bagdonas
Mikas Bagdonas (1894 m. spalio 8 d. Krosna, Marijampolės apskritis – 1937 m. kovo 28 d. Čikaga ) – Lietuvos diplomatas, politinis veikėjas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.
Biografija
Mokėsi Krosnos pradžios mokykloje, Veiverių mokytojų seminarijoje. Maskvos universitete studijavo teisę. 1925 m. Čikagoje baigė Lojolos universitetą, teisės daktaras. Studijas gilino Harvardo universitete.
1913–1918 m. mokytojavo Veiverių mokytojų seminarijoje. 1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris. 1920 m. kandidatavo į Steigiamąjį Seimą, tačiau nebuvo išrinktas. Tik mandato atsisakius Juozui Volodkevičiui, nuo 1920 m. rugpjūčio 5 d. Steigiamojo Seimo narys, priklausė Lietuvos ūkininkų sąjungos frakcijai ir Krikščionių demokratų blokui. 1922 m. sausio 27 d. mandato atsisakė.
Kurį laiką dirbo Lietuvos atstovybėje Maskvoje, vėliau išvyko studijuoti į JAV. 1925 m. Lietuvos vyčių draugijos pirmininkas, žurnalo „Vytis“ redaktorius, 1926 m. ir 1928 m. dienraščio „Lietuva“ redaktorius. 1926–1936 m. Lietuvos pasiuntinybės JAV pirmasis sekretorius, 1927–1928 m. ir 1934–1935 m. laikinai ėjo Lietuvos reikalų patikėtinio pareigas. Nuo 1936 m. lapkričio 1 d. Lietuvos konsulas Čikagoje.
Rimantas Bagdonas (1938)
Rimantas Bagdonas (g. 1938 m. lapkričio 25 d. Biržuose) – Lietuvos sportininkas, imtynininkas, vienintelis Lietuvos imtynininkas, tapęs pasaulio čempionu.
Biografija
1964 m. baigė Kijevo kūno kultūros institutą. 1966 m. paaiškėjus, kad 15 m. buvo tremtyje kartu su mama, o tėvas ir sesuo gyvena JAV, uždrausta išvažiuoti į užsienį.
Lietuvos imtynių federacijos garbės prezidentas. Lietuvoje kasmet vyksta tarptautinis Rimanto Bagdono graikų-romėnų imtynių turnyras.
Aldona Kovienė-Verbickaitė
Aldona Kovienė-Verbickaitė (1958 m. sausio 15 d. Kurpikų k., Vilkaviškio r.) – choro dirigentė.
Biografija
Baigusi Kybartų K. Donelaičio vidurinę mokyklą, 1976–1980 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros mokykloje (dėst. A. Petrošiūtė). 1980–1985 choro dirigavimą studijavo neakivaizdiniu būdu Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (doc. R. Varno klasė).
Nuo 1980 Prienų rajoninių kultūros namų (kultūros centro) mišriojo choro meno vadovė ir dirigentė. Jį parengė 1990 Lietuvos tautinei, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje, 1995 ir 1997 Baltijos ir Šiaurės šalių dainų šventei Rygoje ir Gotlande (Švedija), taip pat rajoninėms dainų šventėms. Choras dalyvavo regioniniuose ir respublikiniuose konkursuose, J. Naujalio (Raudondvaryje), Č. Sasnausko (Kapčiamiestyje), J. Bendoriaus (Marijampolėje) konkursuose. 1982–1985 chorvedė vadovavo Prienų rajono kultūros darbuotojų moterų chorui, kurį parengė 1983 respublikiniam moterų ir vyrų chorų sąskrydžiui Šiauliuose.
A. Kovienė – Prienų rajono vokalinių kolektyvų konsultantė, rajoninių dainų švenčių organizatorė, dirigentė ir vyr. dirigentė.
Hualianas (upė)
Hualianas, taip pat Hualienas – upė rytų Taivane. Ilgis siekia 57,28 km.
Išteka Badzišano kalno šlaituose, Žongjango kalnagūbryje.
Teka Hualiano apskritimi 57 km. Įteka į Ramųjį vandenyną ties Dzianu, į pietus nuo Hualiano. Ties upės žiotimis iškyla Haiano kalnagūbris.
Intakai: Guangfu, Maanas, Vanli (53 km), Šoufengas (37 km), Mugua (42 km).
Giedraičių apylinkė (Radviliškis)
Giedraičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Grinkiškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Radviliškio rajonui. 1954 m. prijungta dalis Ginčų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Giedraičių apylinkė prijungta prie Pašušvio apylinkės.
Kytira
thumb|200px|right|Kytiros vieta Graikijoje thumb|200px|right|Pagrindinis salos uostas Diakoftis Kytira (, Cythera, Kythera, ) – Graikijos sala istoriškai priskiriama Jonijos saloms. Ji yra į pietus nuo Peloponeso pusiasalio. Administraciškai sala priklauso Pirėjo nomui, kurio pagrindinė dalis yra Atėnų metropolijos teritorijoje. Jos plotas 279.593 km² yra antras pagal dydį po Megaros Atikos regione. Tai taip pat antras nuo galo pagal gyventojų tankumą nomas Atikoje. Nelygi žemė atsirado dėl nuolatinio vėjo ir jūros, kurie sukūrė stačius šlaitus ir gilias įlankas. Šimtmečiais, kai laivyba buvo svarbiausia susisiekimo priemonė, sala buvo labai strategiškai svarbi. Nuo Antikos iki XIX a. Kytira buvo karių, pirklių ir užkariautojų kryžkelė. Todėl sala patyrė daugybės kultūrų įtaką. Tai matoma architektūroje, kur susimaišę Egėjo ir Venecijos elementai bei graikų, venecijiečių, turkų ir britų susimaišiusios tradicijos.
Gyventojai
Kaip daugumos mažų Egėjo jūros salų, Kytiros gyventojų skaičius mažėja. 1864 m. gyventojų skaičius siekė 14500, po to pradėjo mažėti, daugiausiai dėl emigracijos į didžiuosius Graikijos miestus ir užsienį XX a. pr. Dabar saloje gyvena 3354 žmonės (2001 m.), bet vien Australijoje yra 60000 iš jos kilusių graikų.
Imperatoriškoji amazonė
Paplitimas
Šios rūšies papūgos gyvena kalnuotose vietovėse esančiuose miškuose ir yra randamos tik Karibų jūros regione, Dominikos saloje. Beveik visa rūšies populiacija susitelkusi aplink Djabloteno kalną esančiose miškuose, Morn Trua Pitono nacionaliniame parke. Dabartinė rūšies populiacija yra maždaug 250–350 paukščių.
Gyvenimo būdas
Kaip ir daugelis amazonių rūšies papūgų, imperatoriškosios papūgos minta įvairiais vaisiais, sėklomis, riešutais. Gyvena po vieną arba poromis. Šios rūšies papūgos yra labai prieraišios ir susiradusios porą praleidžia su ja visą likusį gyvenimą. Lizdus suka nuo vasario iki balandžio. Patelė dažniausiai padeda 2 baltos spalvos kiaušinius ir peri juos apie 26–28 dienas. Paprastai išgyvena tik vienas jauniklis.
Ši papūga yra pripažinta nykstančia rūšimi bei įtraukta į tarptautinę raudonąją knygą.
Romanas Plečkaitis
200px|thumb| Romanas Plečkaitis (1933 m. rugpjūčio 11 d. Suvalkų krašte, Kalvarijoje – 2009 m. rugpjūčio 17 d.) – lietuvių filosofas, logikas, filosofijos istorijos tyrinėtojas.
Biografija
Baigė Kalvarijos gimnaziją, tačiau dėl lėšų stygiaus negalėjo siekti aukštojo išsilavinimo. Įsidarbino vietiniame laikraštyje korektoriumi. Po vienerių metų įstojo į tuometinį Vilniaus pedagoginį institutą, kuriame studijavo logiką ir psichologiją. 1956 m. Romanas Plečkaitis studijas baigė aukščiausiais balais ir tapo instituto dėstytoju, kuriuo išbuvo iki 1963 m. Būdamas dėstytoju daug dėmesio skyrė mokslinės kvalifikacijos kėlimui. Dėmesys filosofinėms idėjoms jį paskatino rengti mokslų daktaro disertaciją. Jaunajam mokslininkui tuometinėje aplinkoje buvo ne itin palankios sąlygos moksliniams tyrimams. Nemažą įtaką R. Plečkaičiui padarė jo disertacijos vadovas Europos masto mokslininkas, filosofas Vosylius Sezemanas. Jis paskatino Romaną Plečkaitį domėtis Lietuvos filosofijos istorijos raida. Romaną Plečkaitį ypač domino scholastinė logika, kurios pagrindu jis 1963 m. apgynė daktaro disertaciją „Scholastinė logika ir jos žlugimas Lietuvoje“ ir tapo Lietuvos filosofijos istorijos sisteminių tyrimų pradininku.
Tais pačiais metais Romanas Plečkaitis pradėjo dirbti Vilniaus universitete. 1968 m. apgynė filosofijos mokslų daktaro disertaciją "Filosofija Lietuvos mokyklose XVI–XVIII amžiais", o 1971 m. jam buvo suteiktas profesoriaus vardas. 1975 m. profesorius publikavo monografiją „Feodalizmo filosofija Lietuvoje“, kuri 1977 m. įvertinta valstybine premija. 1979 m. suteiktas Lietuvos TSR nusipelniusio mokslo veikėjo garbės vardas.
Nuo 1969 m. R. Plečkaitis taip pat dirbo Lietuvos filosofijos ir sociologijos institute. 1990–2003 m. jis buvo šio instituto tarybos pirmininkas ir Lietuvos filosofijos istorijos skyriaus vadovas, be to, dirbo Vytauto Didžiojo universitete (1991–2002). 1991–1995, 1996–2000, 2001–2005, nuo 2006 m. Lietuvos mokslų akademijos Humanitarinių ir socialinių mokslų skyriaus narys ekspertas. 1993–1999 m., 2003–2008 m. Lietuvos mokslo tarybos narys. 1995 m. Lenkijos Menų ir mokslų akademijos užsienio narys. 2006 m. apdovanotas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Riterio kryžiumi. 2009 m. Krokuvos jėzuitų universitetas Ignatianum suteikė Garbės daktaro vardą.
Žmona Birutė Plečkaitienė (Markevičiūtė) - bibliotekininkė, dukra Milda Plečkaitytė baigė VU chemijos fakultetą, fizinių mokslų (biochemija) daktarė.
Monografijos
Romas Plečkaitis tyrinėjo Lietuvos filosofijos istorijos, logikos, visuotinės filosofijos istorijos, etikos problemas. Paskelbė 5 monografijas, per 100 mokslo darbų, 30 mokslo populiarinimo straipsnių, 200 straipsnių enciklopedijose. Darbai spausdinti anglų, vokiečių, lenkų, rusų, ukrainiečių ir bulgarų kalbomis pelnė tarptautinį pripažinimą.
Profesorius intensyviai darbavosi versdamas ir parengdamas spaudai filosofijos istorijos šaltinius. Jis vertė I. Kanto veikalus, taip pat Petro Ispano (Logikos traktatai, Vilnius, Pradai, 2002), F. Bacon'o (Naujasis organonas, Vilnius, Margi raštai, 2004), Tomo Akviniečio (Filosofijos traktatų rinktinė, Vilnius, Margi raštai, 2009) J. Locke‘o, B. Spinozos (Etika, Vilnius, Pradai, 2001), Jono Pauliaus II (K.Wojtyła. Asmuo ir veiksmas, Aidai, 1997; K.Wojtyła. Meilė ir atsakomybė, Vilnius, Alka, 1994) ir kitų mąstytojų darbus. Be visuotinės filosofijos klasikų, Romanas Plečkaitis didelį dėmesį skyrė Lietuvos filosofinio palikimo publikavimui – jis iš lotynų kalbos vertė Lietuvoje dirbusių scholastų darbų fragmentus bei J. Sniadeckio (Filosofijos darbai, Vilnius, Margi raštai, 2007), A. Daugirdo (Logika, pažinimo teorija, moralės filosofija, Vilnius, Margi raštai, 2006), K. Narbuto (Raštai, Vilnius, Mintis, 1989) veikalų rinktines. Yra veikalo "Alma Mater Vilnensis: Vilniaus universiteto istorijos bruožai" (VUL, 2009) bendraautorius.
I. Kanto vertimai:
Svarbesni R. Plečkaičio veikalai:
Lietuvos filosofijos istorija
Lietuvos filosofijos istorijos I tomas apima vėlyvąją viduramžių filosofiją Lietuvoje, Renesanso epochą, antrąją scholastiką ir naujųjų amžių filosofijos plitimą. Ištirta studentų iš Lietuvos filosofijos studijos užsienio universitetuose XIV–XVII amžiais, filosofijos atsiradimas Lietuvoje, renesansinio humanizmo idėjos, renesansinė teisės ir politikos filosofija, reformacijos filosofinės idėjos, arijonų socialinė utopija. Ištirta filosofijos dėstymo organizacija ir filosofijos disciplinų turinys senajame Vilniaus universitete, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kolegijose ir vienuolynų mokyklose. Pristatomi pasiekimai logikoje, filosofijos prieglobstyje buvusių fizikos, astronomijos, biologijos, anatomijos ir fiziologijos, psichologijos ir kitų mokslų formavimasis, naujųjų amžių gamtos mokslų pasiekimų bei jų filosofinės problematikos recepcija. Plitusi naujųjų amžių gamtotyra ir tyrimo metodologija išpureno dirvą Apšvietos epochos idėjoms Lietuvoje. Pristatomi žymiausi Lietuvos senosios filosofijos atstovai ir jų indėlis į visuotinę filosofijos istoriją. Lietuvos filosofijos istorija traktuojama kaip visuotinės filosofijos istorijos vyksmo dalis.
Fregata
thumb|Prancūzų fregata „La Boudeuse“. Fregata – karo laivas. Terminas buvo naudojamas įvairiems kariniams laivams istorijoje, nuo laivų su irklais, burlaivių, iki šarvuočių, solidžių plieninių milžinų.
Fregata gali būti:
Burlaivių amžius
Klasikinės burinės fregatos žinomos dėl svarbaus vaidmens Napoleono karuose. Šie laivai turėjo pilną takelažą su pagrindinėmis patrankomis ant vienintelio denio, kuris buvo tokio aukščio kaip viršutinis ginklų denis dvideniuose laivuose anksčiau. Apatinis ginklų denis neturėjos jokios ginkluotės ir veikė kaip miegamasis denis, kuriame gyveno įgula ir iš tikrųjų buvo žemiau vandens linijos naujesnėse fregatose. Naujosios burlaivinės fregatos galėjo kautis visomis patrankomis, net tuomet kai jūra buvo tokia audringa, jog dvideniai laivai privalėjo uždaryti patrankų angas žemesniuose deniuose. Naujosios fregatos puikiai plaukė ir buvo geri kariniai laivai dėl ilgų korpusų ir žemos antvandeninės dalies kombinacijos, lyginant su tais laivais, kurių dydis ir apšaudymo galia buvo panašūs.
Prancūzijos karinis jūrų laivynas užgrobė kelias britų fregatas Septynerių metų karo pradžioje (1756-1763 m.). Greitai Prancūzija pasistatė tokių laivų kopijas ir pradėjo taikyti prie savo poreikių.