cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jive Records
Kompanijos istorija
Jive bendradarbiavimas baigėsi 1991 metais. Taip pat, 1991 metais pagrindiniu vadovu tapo Barry Weiss. Iki 2002 m. Jive priklausė tik BMG, kol BGM nenupirko Zomba Records už 3 miliajardus JAV dolerių ir abi kompanijas sukungė į Zomba Label Group.
2011 m. kampanija buvo uždaryta, teisės į jos atlikėjų įrašų leidybą atiteko „RCA Records“.
Kūlupis (Blendžiava)
Kūlupis – upelis Vakarų Lietuvoje, šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, dešinysis Blendžiavos intakas.
Geografija
Ištakos yra Gargždelės pietrytiniame pakraštyje, 0,96 km į šiaurės vakarus nuo tilto kelyje. Teka atvira vietove, aukštupyje – pietryčių kryptimi, o įtekėjęs į Žeimių kaimą, pasuka į pietvakarius. Beveik visa vaga numelioruota, paversta kanalu, išskyrus žiotis. Į Blendžiavą įteka Imbarės kaimo pietrytiniame pakraštyje, 1,14 km į pietvakarius nuo tilto kelyje Gaivališkė–Reketė, 12,5 km nuo jos žiočių.
Dešiniajame krante yra Imbarės I senosios kapinės.
Lygumų kapinių koplyčia
Lygumų kapų koplyčia yra Lygumų miestelio veikiančiose kapinėse, Pakruojo rajone. Ji stūkso netoli pagrindinės gyvenvietės gatvės, apie 150 m į šiaurės vakarus nuo Lygumų Švč. Trejybės bažnyčios. Koplyčia yra regioninės reikšmės architetūrinis ir sakralinis paminklas, 1993 m. įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).
Istorija
Koplyčia pastatyta 1853 m. kunigo L. Narbuto rūpesčiu, jos dydis 6,5x4,5 s. (pagal bažnyčios inventorių duomenis). 1911 m. nugriovus Lygumuose senąją medinę bažnytėlę ir vykdant naujosios bažnyčios statybos darbus, šv. Mišios vykdavo kapinių koplyčioje. Senąją Lygumų bažnytėlę nupirko ūkininkas Petraitis ir pasistatė sau trobą. Kad parapijiečiai sutilptų, prie jos buvo pristatyta šiaudinė pastogė. Koplyčioje buvo padarytas Nukryžiuotojo altorius, iš paprastų medžiagų sukalta klausykla, sakykla ir kita įranga. Šis laikinas koplyčios interjeras išliko iki šiol. Yra dvi balto marmuro antkapinės plokštės su iškiliais kryžiais, herbais ir įgilintais įrašais lenkų kalba. Jų matmenys 1,54 m x 0,83 m x 0,10 m. Manoma, jog antkapinės plokštės iškeltos iš savo pirminės vietos, o jų pirmine vieta galėjo būti ertmės, esančios koplyčios grindinyje, dešinėje ir kairėje altoriaus pusėse. Plokštėse esantys įrašai:
Pirmiausia buvo laidojama aplink koplyčią. Šalia kapinių koplyčios, arčiau kapinių centro įrengta Kirnų giminės kripta. Ji pastatyta 1911 m. iš Lygumų parapijos kilusio kunigo Juozapo Kirnos (1889–1959) iniciatyva. Joje nuo to laiko buvo laidojami Kirnų giminės mirusieji. Pats kunigas nusprendė ten nesilaidoti.
1925 m. kapinės buvo padidintos. Įėjimas į jas tada buvo nuo kelio pusės, priešais koplyčios duris. Kapinėms plečiantis, į koplyčią buvo patenkama iš kitos pusės – nuo bažnyčios. Kito ir paminklų statymo kryptis. Jie buvo pradėti statyti taip, kad antkapiniai užrašai būtų matyti atėjus pro vartus nuo bažnyčios pusės.
1999–2000 m. kapinės buvo vėl plečiamos, jose buvo pastatytas tautodailininko Pranciškaus Miežio išdrožtas koplytstulpis.
Architektūra
Koplyčia romantizmo stiliaus, stačiakampio plano, simetrinė, vienanavė, su trisiene apside. Sienos sudėtos iš tašyto akmens mūro su smulkios akmens skaldos užpildu. Sienų angos su arkos pavidalo langais ir durimis. Pamatas su lauko akmenų mūro cokoliu. Statinio perdangos iš medinių sijų. Grindų danga – molio plytų grindinys. Stogas penkiašlaitis, apdengtas skardos lakštais (1920 m. inventoriuje minėta medinė, gontų danga). Ant kraigo - kalvio darbo kryžius. Koplyčioje išlikęs prastos būklės Nukryžiuotojo Jėzaus altoriaus retabulas (be paveikslo).
Hiustono vėliava
Hiustono vėliava susideda iš didelės baltos penkiakampės žvaigždės mėlyname lauke. Žvaigždės viduje yra pavaizduotas Hiustono herbas.
Šis vėliavos variantas buvo priimtas 1915 metais.
Kurniškė (Ignalina)
Kurniškė – viensėdis Ignalinos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Kazokinės.
Ivanas Romanovas
Ivanas Romanovas (g. 1957 m. rugpjūčio 4 d. Kretingalėje, Klaipėdos rajonas) – Lietuvos ir Klaipėdos miesto savivaldybės sporto, politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1964–1968 m. mokėsi Klaipėdos raj. Eketės pradinėje mokykloje, 1975 m. baigė Klaipėdos 12-ąją vidurinę mokyklą. 1987 m. baigė Šiaulių K. Preikšio pedagoginį institutą, specialybė – ikimokyklinė pedagogika ir psichologija.
1969 m. pradėjo lankyti dviračių sporto treniruotes. 1973 m. pakviestas į Lietuvos jaunimo rinktinę, 1974 m. pateko į TSRS jaunimo rinktinę ir dalyvavo Europos čempionate, suteiktas sporto meistro vardas. 1975 m. Pasaulio jaunimo čempionate iškovojo aukso medalį, suteiktas tarptautinės klasės sporto meistro vardas. Per 26 metus 38 kartus tapo Lietuvos čempionu, 7 kartus – TSRS čempionu. 1982–1983 m. Pasaulio čempionate laimėjo bronzos medalį. 1992 m. tapo Pasaulio profesionalų čempionato vicečempionu. Daugkartinis tarptautinių lenktynių nugalėtojas. 1996 m. atstovavo Lietuvai Atlantos olimpinėse žaidynėse.
1996 m. Lietuvos dviračių sporto federacijos Vykdomojo komiteto narys, Klaipėdos veteranų sporto klubo „Stumbras“ prezidentas. 1997–1998 m. Dviračių sporto mokyklos direktorius, 1998 m. Vakarų Lietuvos pramonės ir finansų korporacijos Ūkio skyriaus viršininko pavaduotojas, sporto komplekso direktorius. 2005 m. Seimo nario Antano Boso padėjėjas – sekretorius, Seimo nario J. Pinskaus padėjėjas-sekretorius
Darbo partijos Klaipėdos skyriaus narys. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Vilija, vaikai Isanta, Darius, Edgaras. .
1273 m.
1273 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Kauno regioninis valstybės archyvas
Kauno regioninis valstybės archyvas – vienas didžiausių archyvų Lietuvoje. Jame saugoma per 10 000 tiesinių metrų lentynų. Seniausi archyve – Pažaislio vienuolyno dokumentai, siekiantys XVII a., tačiau dauguma saugomų dokumentų yra vėlesnio laikotarpio. Archyve saugomi dokumentai skirstomi į 4 kompleksus:
Chorų karai (1 sezonas)
1-asis „Chorų karų“ sezonas prasidėjo 2010 m. sausio 16 d. Kovo 27 d. vykusiame finale laimėjo Raigardas Tautkus ir Kauno miesto choras, surinkęs 54 180 žiūrovų balsų. Antroje vietoje liko Edmundas Seilius ir Marijampolės choras. Toliau išsidėstė Mia ir Panevėžio choras, Deivis ir Klaipėdos choras, Irena Starošaitė ir Vilniaus choras, Sasha Son, Evelina Anusauskaitė ir Šiaulių choras bei Eglė Jurgaitytė ir Vilniaus choras. Nugalėtojai laimėjo 25 000 litų, kuriuos paaukojo Kauno zoologijos sodui. Projekto vedėjais buvo Jurgita Jurkutė ir Vytautas Šapranauskas, o nuolatiniais komisijos nariais buvo Gintaras Rinkevičius, Rūta Ščiogolevaitė, Modestas Pitrėnas ir ketvirtasis narys – kiekvienoje laidoje vis kitas (jais buvo Zita Kelmickaitė, Stasys Povilaitis, Jurijus Smoriginas, Egidijus Dragūnas ir kt.).
Kauno regioninis valstybės archyvas
Istorija
1940 m. Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą, keitėsi Kaune veikusio archyvo veiklos pobūdis, statusas ir pavadinimas. 1940 m. rugpjūčio mėnesį pavadintas Lietuvos TSR centriniu valstybiniu archyvu, o 1941 m. kovo 13 d. – Lietuvos TSR centrinio valstybinio archyvo Kauno filialu, archyvas pradėjo kaupti ir tvarkyti likviduotų nepriklausomos Lietuvos Respublikos, o pokario metais – ir vokiečių bei sovietų okupacijos laikotarpiu veikusių įstaigų dokumentus. Palaipsniui pirmaisiais sovietų okupacijos ir pokario metais šiame archyve sukauptus centrinių nepriklausomos Lietuvos Respublikos įstaigų bei visuomeninių organizacijų dokumentus perėmė Lietuvos SSR centrinis valstybės archyvas.
Chorų karai (1 sezonas)
Struktūra
Kiekvienoje laidoje (išskyrus kovo 6 ir finalą kovo 27 d.) chorus dešimtbalėje sistemoje vertina profesionalų komisija, sudaryta iš keturių narių. Jos balsai sumuojami su žiūrovų balsais. Kas dvi savaites, nuo 7-osios laidos – kas savaitę Chorų karus palieka mažiausiai žiūrovų ir komisijos palaikymo sulaukęs choras. Vienas iškritusių chorų prieš ketvirtfinalį (kovo 6 d.) tik žiūrovų sprendimu gali sugrįžti į projektą. Pusfinalyje lieka trys chorai, finale – du.
Kauno regioninis valstybės archyvas
Istorija
Nuo įsteigimo archyvo pavadinimas, pavaldumas ir patalpos keitėsi kelis kartus. Jau 1940 m. archyvas iš patalpų 7-ajame forte buvo iškeltas į Pažaislio vienuolyną, iš kur išsikraustė tik 1950 m., taip pat turėjo patalpų Laisvės alėjoje (buvęs tabako fabrikas „Zefyras“), Rotušėje, kur saugomi archyvo fondai gerokai nukentėjo nuo 1946 m. potvynio. Vėlesniais metais archyvui teko naudotis saugyklomis daugelyje miesto vietų (mečetėje Totorių g., Nemuno g. 2 ir kt.), kol galiausiai 1986 m. jis persikraustė į rekonstruotą ir dokumentams saugoti pritaikytą buvusios Hausmano sinagogos pastatą Maironio g. 28 B.
Chorų karai (1 sezonas)
Dainų sarašas
Nuo projekto pradžios chorai atlikdavo po vieną dainą kiekvienoje laidoje, nuo 7-osios laidos – po dvi dainas. Pusfinalyje ir finale likę chorai atliko po tris dainas.
Kauno regioninis valstybės archyvas
Istorija
Nuo 2017 m. Kauno, Alytaus, ir Marijampolės apskrities archyvai buvo sujungti į Kauno regioninį valstybės archyvą.
San Visentė (Misjonesas)
San Visentė  – miestas Argentinoje, Misjoneso provincijos centrinėje dalyje, Gvarani departamente, Misijų kalnagūbrio rytinėje pašlaitėje. 38,2 tūkst. gyventojų.
Bart De Wever
Bartas De Wėveris (, g. 1970 m. gruodžio 21 d. Mortselis, Belgija) – belgų istorininkas, Belgijos politinis veikėjas. Nuo 2004 m. Naujasis flamandų aljanso (flamandų separatistų partija N-VA) pirmininkas. Jo partija triumfavo Belgijos parlamento rinkimuose 2010 m.
Jurgis Dovydaitis
Jurgis Dovydaitis (1907 m. spalio 19 d. Runkiai, Višakio Rūdos valsčius – 2001 m. rugpjūčio 25 d. Vilnius) – Lietuvos tautosakininkas, kraštotyrininkas.
Biografija
Gimė Motiejaus ir Marijos Dovydaičių šeimoje, buvo keturioliktas vaikas. Brolis Lietuvos Nepriklausomybės Akto signataras, Ministras pirmininkas Pranas Dovydaitis. Gimtasis kaimas buvo sunaikintas sovietmečiu, Kazlų Rūdos miškus pavertus kariniu poligonu. Žmona mokytoja Marcelė Kirdeikytė - Dovydaitienė.
miniatiūra|250px|left|Medinis paminklas J. Dovydaičiui [[Višakio Rūda|Višakio Rūdoje]] 1927 m. baigė Kauno "Aušros" gimnaziją, 1942 m. - Vilniaus universitetą. 1947–1951 m. Vilniaus universiteto ir Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas.
Tautosaką rinkti paskatino rašytojas Vincas Krėvė. Nuo 1923 m. sukauptas tautosakos kūrinių archyvas yra seniausias ir didžiausias vieno žmogaus sukauptas tautosakos archyvas Lietuvoje. Surinkta 140000 kūrinių, tai dainų tekstai ir jų melodijos, žaidimai, pasakos, padavimai, sakmės, pasakojimai, anekdotai, patarlės, burtai, prietarai, mįslės, atsiminimai, etnografiniai aprašymai, raudos, papročių aprašai, gamtos garsų pamėgdžiojimai, oracijos, išsiskaičiavimai. 1998 m. archyvą padovanojo "Lietuvių literatūros ir tautosakos institutui". Archyve 350 rankraščių, virš 1200 magnetinių juostų, 800 juostelių, kuriose užfiksuoti tautosakos pateikėjai ir su tautosakos gyvavimu susiję faktai bei daug kitos medžiagos. Lietuvių kalbos žodyno kartotekai užrašė apie 17 000 žodžių.
Parašė straipsnių apie tautosakos gyvavimą, rinkimą, pateikėjus, papročius.
Jonas Žėruolis
Jonas Žėruolis (1907 m. kovo 25 d. Rygoje – 1986 m. sausio 18 d. Vilniuje) – Lietuvos teisininkas, teisėtyrininkas civilistas.
Biografija
1934 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1937–1939 m. teismo tardytojas Ukmergėje, Vilniuje. 1940–1941 m. Šiaulių apygardos teismo prokuroras, LSSR aukščiausiojo teismo narys. 1944 m. sovietinis partizanas.
Nuo 1944 m. dėstė Vilniaus universitete, 1948–1976 m. Civilinės teisės ir proceso katedros vedėjas, 1959–1961 m. ir Teisės fakuteto dekanas, 1971 m. profesorius. Dėstyti dalykai: civilinė teisė, romėnų teisė (privatinė teisė). 1944–1946 m. dar ir Aukščiausiojo teismo konsultantas, Valstybinio arbitražo valstybinis arbitras. 1947–1949 m. LSSR advokatų kolegijos prezidiumo pirmininkas.
Suleimano kalnai
thumb|250px|Kalnų palydovinė nuotrauka
Suleimano kalnai  – kalnų grandinė daugiausia centriniame Pakistane, nedidelė dalis pietų Afganistane (Zabulo provincijoje). Šie kalnai žymi rytinę Irano kalnyno ribą ir toliau rytuose leidžiasi į Indo-Gango lygumą. Šie kalnai taip pat sudaro gamtinę sieną tarp Beludžistano ir Pandžabo regionų. Driekiasi šiaurės-pietų kryptimi ~600 km. Būdingas Suleimano kalnų aukštis yra 2000 m, aukščiausia viršukalnė – Tachte Suleimanas (3487 m).
Kalnai sudaryti daugiausia iš smiltainio ir kalkakmenio. Sudaro lygiagrečių kalnagūbrių, stačiai iškilusių virš Indo slėnio, eilę. Vakariniuose šlaituose plyti sausos stepės ir dykumos, rytuose – musoninių miškų ir savanų ruožai.
Kokšetau ežerai
thumb|250px|Kokšetau ežerai. Sala [[Imantau ežere]]
Didžiausi ežerai: Borovojė, Ščučė, Zelenda, Eidabulis, Did. ir Maž. Čebačjų. Ežerų vandens lygis priklausomai nuo metų laiko kinta.
Sąsmaukoje tarp Borovojės ir Did. Čebačjės ežerų – Burabajaus kurortas. Dalis ežeryno patenka į Baurabajaus nacionalinį parką.
Ementalio sūris
thumb|250px|Ementalio sūris Ementalio sūris – kietasis sūris gaminamas iš nepasterizuoto karvių pieno, kilęs iš Ementalio apylinkių (Berno kantonas, Šveicarija).
Vienas žinomiausių ir daugiausiai paplitusių sūrių pasaulyje. Dažnai vadinamas tiesiog „Šveicariškuoju sūriu“.
Ementalio sūris gelsvo atspalvio, pasižymi charakteringomis didelėmis skylėmis. Skonis pikantiškas, bet neaštrus.
Istorija
Kadaise buvo vien kalnų sūris, gamintas vasaros mėnesiais rankomis Alpių daržinėse. Jo pirmtakų turėjo būti jau romėnų laikais.
Iki XVI a. sūriai nebuvo panašūs į šiandieninius. Svėrė nuo 4 iki 12 kg (dabar iki 130 kg). Pasikeitė kai šveicarai Alpių keliai pradėjo sūrį gabenti į Italiją ir Reino upe toliau iki Olandijos. Dėl didelės paklausos vėliau sūrio jau nebespėta pagaminti reikiamo kiekio, todėl pabandyta jį gaminti ir kitose, ne kalnuotose vietose. 1815 m. atsirado pirmoji sūrinė slėnyje (Kiezene, tarp Berno ir Tuno). Greitai paaiškėjo, kad jog vartotojai nemato skirtumo tarp įprasto kalnų ir naujojo slėnio sūrių.
Tuo metu Ementalio sūrio gamyba jau nebuvo išimtinė šveicarų monopolija. Vokietijos Aligäu srityje specialistai eksperimentavo gamindami panašų sūrį. Jiems pasisekė pagaminti labai panašų savo skoniu ir savybėmis Ementalio sūrį. Todėl šiais laikais šis sūris gaminamas ir Vokietijoje, Prancūzijoje, Austrijoje, Suomijoje, Argentinoje, Australijoje, JAV.
Gamyba
Ementalio sūris gaminamas tik iš nepasterizuoto karvių pieno. 75 kg sūriui pagaminti sunaudojama apie 1 toną pieno (~ 70 melžiamų karvių dienos produkcija). Dėl grynųjų brandinimo kultūrų atsiranda vyšnios dydžio skylės sūryje.
Supresuoti gabalai nuo 4 iki 5 dienų laikomi druskos vonioje, kurioje iš sūrio ištraukiamas vanduo ir skatinamas plutos susidarymas. Pradžioje brandinama pereinamajame rūsyje, vėliau 22 °C šiltumo rauginimo rūsyje, galiausiai vėsesniame rūsyje-sandėlyje.
Kas savaitę sūrio gabalai perplaunami ir perdėliojami. Pagal vokiečių sūrio teisę Ementalio sūrį galima anksčiausiai parduoti tik po trijų mėnesių nuo gamybos pradžios. Po šešių-aštuonių mėnesių sūris yra naudojamas kaip fondiu komponentas arba kaip tarkuojamasis sūris.
Ilgai laikytą Ementalio sūrį galima atpažinti iš to, kad iš sūrio skylių teka mažais lašeliais skystis. Tai vadinama „verkiančiomis akimis“.
Daugiašerės žieduotosios kirmėlės
Daugiašerės žieduotosios kirmėlės (Polychaeta) – žieduotųjų kirmėlių (Annelida) tipo gyvūnų klasė. Joms priklauso apie 13000 rūšių.
Sandara
Jų kūnas skirstomas į galvinę, liemeninę ir uodeginę dalis. Galvinė dalis: sudaryta ir prostomiumo(galvos skiautė) ir perstomiumo (burnos skyrius). Liemeninė dalis: segmentacija heteronominė, nes kūno segmentai vienas nuo kito skiriasi. Jų kūną dengia vienasluoksnis epitelis ir plona kutikulė. Odos raumenų maišą sudaro epitelis ir po juo einantys žiediniai ir išilginiai raumenys. Būdinga antrinė kūno ertmė – celomas. Virškinimo sistema: burna, ryklė, stemplė, vidurinė žarna ir užpakalinė žarna. Šalinimo sistema: metanefridinė. Gyvena daugiausiai jūros dugne, galvos skiautėje turi ūselius ir antenas, priklausomai nuo rūšies gali turėti 2 arba 4 akis. Burna apatinėje kūno dalyje, galvinės skiautės priekinėje dalyje – čiupikai. Kiekviename segmente (išskyrus galvą ir uodegą) pora parapodijų. Priklausomai nuo rūšies gali kvėpuoti žiaunomis arba visu kūno paviršiumi. Kraujotakos sistema neuždara. Ją sudaro nugarinė ir pilvinė kraujagyslės, kurias jungia žiedinė kraujagyslė. Nervų sistema ganglijinė (aplinkryklinis žiedas, viršryklinis ir poryklinis ganglijai, nerviniai kamienai, grandinėlė, jutimo organai: čiuopikliai, antenos, ūseliai). Skirtalytės. Priklausomai nuo rūšies kiaušialąstės/spermatozoidai gali formuotis kiekviename segmente arba tik užpakaliniuose segmentuose. Būdingas išorinis apvaisinimas.
Skirstymas
Skirstomi į 3 poklasius: klajojantieji, sėslieji ir dygiaodžių parazitai. Reikšmė: bentosiniai gyvūnai. Dauguma plėšrios. Jomis minta jūriniai gyvūnai, žuvys, vėžiagyviai, galvakojai moliuskai. Kai kurios filtruoja vandenį. Kai kurios (smiltkirmis) naudojamos kaip masalas žuvims.
Paatsjokis
Paatsjokis (,, Pasvikelva) – upė Suomijoje, Norvegijoje ir Rusijos Murmansko srityje. Išteka iš Inario ežero, 118 m virš jūros lygio. Įteka į Barenco jūros Variagų įlanką. Prie žiočių išsidėstęs Kirkenės miestelis.
Upe eina didžioji dalis sienos tarp Rusijos ir Norvegijos. Aplink upę įsteigtas tarptautinis gamtos draustinis Pasvik. Ant upės pastatyta hidroelektrinių kaskada.
Didžiausias intakas – Nautsijokis.
Burokėlis
Burokėlis – burnotinių (Amaranthaceae) šeimos, runkelio (Beta) genties dvimetė daržovė, kilusi iš savaime augančių paprastųjų runkelių (Beta vulgaris). Lietuvoje auginamas paprastojo runkelio varietas Beta vulgaris var. atrorubra.
Šakniavaisiai apvalūs, tamsiai raudoni. Lapkočiai tvirti, statmeni, ryškiai raudoni. Lapai dideli (5–20 cm), vešlūs, žali su raudonomis gyslomis. Paliktas žiemoti, antrais metais burokėlis išaugina stiebą su smulkiais, į varpas susitelkusiais, vėjo apdulkinamais žiedais.
Burokėliai domestikuoti II tūkstantmetyje pr. m. e. Viduržemio jūros regione. Išplito po Mesopotamiją, Kiniją. Maistui vartojamas šakniavaisis, taip pat švieži lapkočiai ir lapai. Lietuvoje iš burokėlių gaminamos sriubos (barščiai, šaltibarščiai, batviniai), mišrainės, sultys. Šakniavaisiuose yra 9-16 % cukrų, 1,8-3 % baltymų, 0,7-1,4 % celiuliozės, 0,8-1,3 % mineralinių medžiagų, taip pat rūgščių, vitaminų (ypač vitamino P). Burokėliai dažnai naudojami kaip maistinis dažas.
Burokėliai geriausiai auga vidutinio sunkumo, puveningose, gerai įdirbtose priemolio dirvose. Tradiciškai sėja pradedama ievoms sužydėjus. Naudojama sėklų 12–14 kg/ha.
Sveikata
Burokėliuose yra daug naudingų elementų – geležies, kalcio, vitaminų A, B6, magnio, daug vitamino C, vario, antioksidantų, folio rūgšties, kuri laikoma onkologinių susirgimų priešu ir prevencija širdies ir kraujagyslių ligoms. Daugelį išvardintų medžiagų organizmas geriau pasisavina iš burokėlių lapų nei iš šaknies.
Naudingos žalių burokėlių sultys, kuriose daug azoto oksido, kuris praplečia kraujagysles. Burokėliai taip pat didina raumenų jėgą ir ištvermę. Įrodyta, kad burokėlis gerina potenciją.
Lietuvoje
Lietuvoje burokėliai žinomi nuo XVI a. 1588 m. įtraukti į Lietuvos statuto kainyną. Tarpukaryje užėmė ~11 % pasėlių.
Šaltiniai
thumb|left|200px|Augantis burokėlis
Gudinis
Gudinis – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Lazdijų rajone apie 1 km į rytus nuo Kapčiamiesčio. Ežero ilgis iš vakarų į rytus 0,35 km, plotis – iki 0,23 km. Altitudė 109,9 m. Šiaurinis ir rytinis krantai aukšti, kiti – žemi. Krantai ištisai apaugę medžiais. Ežerą supa Dumbliauskų miškas, tik pietinėje pakrantėje yra keli dirbamos žemės ploteliai. Ežeras nenutekantis, priklauso Salotės upelio baseinui (Baltosios Ančios baseinas).
Need for Speed: Underground
Need for Speed: Underground – septintasis kompiuterinių žaidimų serijos „Need for Speed“ žaidimas, sukurtas 2003 m. PlayStation 2, Xbox, GameCube, Game Boy Advance konsolėms ir asmeniniams kompiuteriams.
Apžvalga
thumb|left|„Need for Speed: Underground“ žaidimo vaizdas Kaip ir visuose „Need for Speed“ serijos žaidimuose, „Need for Speed: Underground“ žaidimo tikslas laimėti visas lenktynes, surinkti daugiausiai prizinių taškų, laimėti visus prizus ir tapti geriausiu lenktynininku mieste. Žaidime pagerėjo grafikos ir valdymo aspektai, groja daug muzikinių kūrinių, padidėjo automobilių skaičius, bet pradingo galimybė pamatyti automobilių klases. Žaidime yra 5 skirtingi lenktynių režimai (circuit, knockout race, sprint race, drift race, drag race). Atsirado nauja galimybė gerinti automobilius iš išorės ir vidaus, galima pakeisti ir padangas, ir automobilio aptakus, ir net variklį. „Need for Speed: Underground“ žaidime atsirado savotiškas siužetas, kuriame reikia būti lenktynininku ir laimėti visas lenktynes, turnyrus ir prizus, dar žaidime yra draugai, kurie padeda pagerinti automobilį ir gauti prizinių taškų. Priziniai taškai žaidime yra kaip pinigai, už juos galima gerinti ir gražinti automobilį. Dar žaidime išliko galimybė rinktis savo priešininkų vairavimo lygį.
Automobiliai
„Need for Speed: Underground“ žaidime yra 20 sportinių automobilių:
Garso takelis
„Need for Speed: Underground“ žaidimo muzikių kūrinių repertuaras:
Mbarara
Mbarara  – miestas Ugandoje, didžiausias pietvakarinėje šalies dalyje. Rajono centras. Kelių mazgas (į Kabalę, Masaką, Išaką). Netoliese yra Mburo ežero nacionalinis parkas. Maisto pramonė. Prekyba žemės ūkio produkcija. Veikia ligoninė, universitetas, anglikonų katedra, karinis dalinys.
Mbarara yra istorinėje Ankolės žemėje.
Kurniškė (Pabradė)
Kurniškė – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 13 km į šiaurės vakarus nuo Pabradės, Labanoro girioje, prie Dubingos upelio.
Holšteinas
Geografija
thumb|left|200px|[[Jutlandijos pusiasalis]] Holšteino regionas apima pietinę Jutlandiją. Jį iš trijų pusių riboja upės. Šiaurinė regiono riba yra Eideris, kuris skiria nuo Šlėzvigo, pietvakarinė riba – Elbė, skirianti nuo Žemutinės Saksonijos, o pietrytinę ribą formuoja Šalė, už kurios yra Meklenburgas. Tai – žemumų kraštas, turintis susisiekimą su jūra. Į vakarus nuo jo yra Šiaurės jūra (Helgolando įlanka), o į rytus – Baltijos jūra (Meklenburgo įlanka).
Istorija
Manoma, kad Holšteino teritorija buvo saksų genčių protėvynė, iš kur vėliau saksai migravo į pietus, anapus Elbės. VI a. Holšteinas įjungtas į saksų konfederaciją, kuri vadinama Senąja Saksonija. Tuo metu regionas buvo žinomas pavadinimu Nordalbingija (Šiaurės Albingija). IX a. po nuožmių Saksų karų regioną nukariavo Karolis Didysis. Norėdamas susilpninti saksų jėgas, regioną jis padalino pusiau (vadinamąja Saksonijos lima), rytinę jo dalį atiduodamas slavams obodritams (jų grupei, vadinamai vagrais).
Nuo IX a. Holšteinas priklausė Frankų imperijai (vėliau – Rytų Frankų karalystei ir Šventosios Romos imperijai), ir buvo valdomas kaip Saksonijos kunigaikštystės dalis. Nepaisydami nustatytų ribų, slavai vagrai siaubė Holšteiną ir rengė karo žygius iki pat Hamburgo miesto. Tik X a. prasidėjo intensyvesnė jų kristianizacija ir germanizacija.
1111 m. buvo sukurta Holšteino grafystė, pavaldi Saksonijos kunigaikštystei. Ją ėmė valdyti Šaumburgų dinastija. Po Saksonijos sunaikinimo 1180 m., Holšteinas tapo nepriklausomas. 1201–1227 m. regioną kuriam laikui užvaldė Danija, tačiau grafams pavyko atsiimti savo valdas. XIII–XIV a. reiškėsi feodalinis susiskaldymas: grafystė suskilo į 6 atskiras valdas, valdomas atskirų Šaumburgų linijų. XV a. jas vėl suvienijo Holšteino-Rendsburgo grafystė. Tuo metu regionas sustiprėjo ekonomiškai: laisvasis Liubeko miestas vykdė intensyvią prekybą Baltijos jūroje. Jo inicijuota kūrėsi Hanzos lyga, kurios pagrindinė kontora ir buvo Liubeke. Kitas regiono miestas, Hamburgas, irgi aktyviai dalyvavo Šiaurės jūros prekyboje. thumb|200px|Holšteinas XVI a. 1459 m. mirus Holšteino grafui Adolfui VIII, Holšteiną paveldėjo Danijos karalius Kristijonas I iš Oldenburgų dinastijos. Oldenburgai regioną išlaikė iki pat XIX a. Nepaisant to, Holšteinas laikytas Šventosios Romos imperijos dalimi ir priskirtas Žemutinės Saksonijos imperinei apygardai. 1474 m. grafystė tapo kunigaikštyste, tačiau 1490 m. suskilo tarp dviejų dinastinių atšakų: vieną, kartu su Šlėzvigu ir Danija valdė Danijos karaliai (Holšteinas-Gliukštadtas), o kitą – Oldenburgų atšaka (Holšteinas-Gotorpas). Susiskaldymas tęsėsi iki 1773 m., kuomet Danijos karaliai iškeitė savo valdytą Oldenburgą į Holšteiną-Gotorpą, ir tapo vienvaldžiais regione.
Piratiniai ešeriai
Piratiniai ešeriai (Aphredoderidae) – lašišinių ešeržuvių (Percopsiformes) būrio žuvų šeima, kurioje yra 1 gentis ir 1 rūšis – piratinis ešerys (Aphredoderus sayanus). Paplitęs Šiaurės Amerikos rytinėje dalyje. Gyvena gėluose vandenyse.
Rytų Bavarija
170px|thumb|[[Doost draustinis tarp Floß ir Neustadt an der Waldnaab]] Rytų Bavarija, - abi Bavarijos vyriausybinės apskritys (Niederbayern (būstinė - Landshut) ir Oberpfalz (būstinė - Regensburgas), besiribojančios su Čekija ir Austrija. Didžiausios upės - Dunojus, Regenas, Nabas, Ilcas, Inas ir Izaras.
Miestai
Svarbiausi, didžiausi miestai - Ambergas, Cham, Landshutas, Degendorfas, Landshutas, Aukštutinio Pfalco Noimarktas, Pasau, Regensburgas, Švandorfas, Štraubingas ir Veidenas.
Mažašerės žieduotosios kirmėlės
Mažašerės žieduotosios kirmėlės (Oligochaeta) – žieduotųjų kirmėlių (Annelida) tipo gyvūnų klasė.
Biologinė bei ūkinė reikšmė
Mažašerių žieduotųjų kirmėlių reikšmė: Praleisdamos didelius kiekius dumblo per savo žarnyną gėlavandenės mažašerės yra esminis faktorius veikiantis vandens telkinio gruntą. Vaidina didelį vaidmenį valydami vandens telkinius nuo pūvančių augalų liekanų. Sliekai giliai išpurena dirvą, tai padeda skverbtis orui ir drėgmei, padeda augalų šaknims skverbtis į gilesnius dirvožemio sluoksnius. Sliekai permaišo dirvą. Sliekai misdami organinėmis medžiagomis pagreitina jų mineralizaciją, todėl augalai gali lengviau įsisavinti jiems reikiamus cheminius elementus. Žuvininkystės ūkiuose sliekai auginami kaip pašaras žuvimis.
Didachė
Didachė ( = didache, „Dvylikos apaštalų mokymas”) – vienas seniausių krikščionybės dokumentų, kuriame atsispindi pirmykštės bendruomenės gyvenimas, papročiai, liturgija ir teisinės normos.
Ilgą laiką tebuvo žinomos tik Didachės citatos iš Bažnyčios tėvų ir Eusebijo Cezarėjiečio raštų. 1873 m. Stambule rastas visas Didachės nuorašas senovės graikų kalba, datuojamas 1056 m., išleistas 1883 m. (lietuvių k. 1986 m.).
Pirmykštis dokumento pavadinimas – „Viešpaties mokymas, kurį dvylika apaštalų perdavė pagonių tautoms“. Visgi Didachėje apie mokymo turinį kalbama palyginti nedaug. Dokumentas praktinio pobūdžio, greičiausiai skirtas priimantiems krikštą suaugusiems žmonėms. Jame kalbama apie dorovinius reikalavimus, apeigas ir svarbiausias teisines normas.
Sudaro 16 skyrių: 1-6 skyriuje gyvenimo ir mirties kelio įvaizdžiais kalbama apie dorovę, 7-10 skyriuje aprašyta (pirmąkart krikščionių literatūroje) liturginės apeigos (krikštas) ir maldos (triskart per dieną), pateikta pamokymų apie pasninką, agapę ir Eucharistijos šventimą, 11-15 skyriuje surašyti teisiniai pamokymai apie keliaujančių apaštalų ir pranašų tarnystę, apie tikinčiųjų prievoles jų atžvilgiu, bendruomenių vadovų (vyskupų ir diakonų) rinkimą, 16 skyriuje raginama saugotis klaidingo tikėjimo skelbėjų ir budėti laukiant Jėzaus Kristaus antrojo atėjimo.
Didachei būdinga, kad neminimas Jėzaus prisikėlimas.
Dauguma autorių, atsižvelgdami į kai kurias būdingas žymes (pvz., 9 sk. minimos kalnuotos apylinkes), į bendruomenės sandarą ir ypač į hierarchinius santykius, sprendžia, kad Didachė parašyta Sirijoje ar Palestinoje tarp 90–100 metų.
Kozi Rineko draustinis
Kozi Rineko draustinis  – draustinis, esantis Augustavo girioje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje, Štabino valsčiuje ir Balinkos girininkijoje. Draustinyje saugomos įvairios Augustavo girios miškų rūšys. Draustinyje teka Vanagėlio (Jastrzębianką) upė. Draustinyje auga šios retos augalų rūšys: šiurpiniai, paprastasis žalčialunkis ir gebenė lipikė. Draustinyje auga skroblai, drebulės ir gluosniai. Draustinyje gyvena šios gyvūnų rūšys: briedis, elnias, stirna, šernas, pilkasis vilkas, kurtinys, miškinė kiaunė, paprastoji voverė, lapė ir juodasis gandras.
Turizmas
Draustinyje yra 1863 m. sukilimo dalyvių kapinės, kurie vedami Jozefo Konstantino Romotovskio kovojo prieš Rusijos imperijos kariuomenę. Draustinyje yra 14 km pažintinis takas. Draustinis minimas Zbigniew Nienacki knygoje Ponas Samochodzikas ir Tamplieriai (Pan Samochodzik i templariusze).
Bžuzka (Mazovijos vaivadija)
Bžuzka  – kaimas Lenkijos rytuose, Stočeko valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 22 km į šiaurę nuo Vengruvo ir apie 75 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
1274 m.
1274 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Apžvalga (Kaunas)
miniatiūra|Žurnalo „Apžvalga“ pirmasis numeris Apžvalga – politikos, ūkio, ekonomikos ir literatūros savaitraštis, leistas 1927 m. Kaune.
Istorija
Nr. 1 išėjo spalio 7 d. – 8 p. Spausdino „Raidės“ spaustuvė Kaune.
Rašyta apie okupuoto Vilniaus krašto lietuvių represijas, Lietuvos vidaus ir užsienio politiką, ūkininkavimo klausimus, informavo apie naujas knygas.
Redaktorius-leidėjas Pranas Vytautas Būdvytis.
65-oji Oskarų teikimo ceremonija
65-oji Oskarų teikimo ceremonija vyko 1993 m. kovo 29 d. „Dorothy Chandler“ paviljone, Los Andžele. Renginį ketvirtą kartą iš eilės vedė aktorius Bilis Kristalas.
Daugiausiai Oskarų laimėjo filmas „Menantis pikta“, nominuotas devyniose kategorijose ir laimėjęs keturiose. Jis taip pat laimėjo ir geriausio metų filmo rinkimuose.
Oskarų nominantai ir laureatai
Oskarų laimėtojai lentelėje yra paryškinti.
Daugiausia nominacijų ir apdovanojimų
Šie filmai laimėjo daugiau negu vieną Oskarą:
Vengrijos futbolo varžybos 1928–1929 m.
Vengrijos futbolo varžybos 1928–1929 m.
Imbarės II senosios kapinės
Imbarės II senosios kapinės, vadinamas Kapeliais, Senkapiais (saugotinas kultūros paveldo objektas) – nenaudojamos kapinės šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Imbarėje, 0,15 km į vakarus nuo kelio, Salanto ir jo intako Pilsupio kairiajame krante.
Kapinės
Įrengtos aukštumos pakilumoje. Laidojimo žymių nesimato, mažosios architektūros statinių nėra. Teritorija ariama.
Teritorijos plotas – apie 0,1 ha.
2 km į pietryčius yra Imbarės I senosios kapinės, o 2,3 km į šiaurės rytus – Gedgaudžių senosios kapinės.
Istorija
Buvo apsodintos beržynu. Viduje stovėjo keli monumentalūs kryžiai. Pasakojama, kad pradėjus arti ganyklas, aplinkui kapines buvo randama žmonių kaulų ir įvairių metalinių dirbinių.
Apie 1979–1980 m. melioratoriai beržyną iškirto, o kapinių teritoriją suarė.
Algirdas Jurgaitis
Algirdas Jurgaitis (g. 1941 m. balandžio 28 d. Šiauliuose) – Lietuvos geologas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1963 m. baigė Vilniaus universitetą. Nuo 1963 m. dirbo Geologijos ir geografijos institute, 1969–1980 m. Mineralinių žaliavų ekonomikos sektoriaus vadovas, 1980–1983 m. Kvartero geologijos ir naudingųjų iškasenų sektoriaus vadovas. 1981 m. geologijos ir mineralogijos mokslų daktaras. 1983–1993 m. Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakulteto Hidrogeologijos ir inžinerinės geologijos katedros vedėjas, nuo 1993 m. profesorius. 1999-2009 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas. 2007 m. Vilniaus universiteto profesorius emeritas. Vietinių mineralinių žaliavų išteklių geologinio ekonominio vertinimo pradininkas. Atlieka Lietuvos kvartero smėlingųjų nuogulų sedimentologinius tyrimus. 1996–2004 m. valstybinės mokslo programos „Lietuvos žemės gelmių raida ir jų išteklių kitimo prognozė (Litosfera)“ koordinatorius. Lietuvos nacionalinio geologų komiteto pirmininko pavaduotojas, Tarptautinės sąjungos kvarterui tirti (INQUA) Lietuvos komiteto narys.
Kurniškė (Švenčionys)
Kurniškė – buvęs viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 10 km į šiaurės rytus nuo Švenčionių.
Arklių platuma
thumb|300px|Diagrama su nurodyta Arklių platumų pozicijomis. Arklių platuma (arba Arklių platumos) – vandenyno sritys tarp 30°-35° šiaurės ir pietų platumose, kuriose vyrauja subtropiniai anticiklonai su silpnais vėjais, dažnais štiliais.
Pavadinimas kilęs iš XVI-XIX a. jūreivystės periodo kai burlaiviai šioje vandenyno vietoje patekdavo į ilgą štilį, kaitra sekindavo jūrininkus, baigdavosi maisto atsargos. Kartais jie būdavo priversti valgyti labiausiai branginamus gyvulius – arklius. Taip ir gimė šis pavadinimas.
Bakondžai
Bakondžai kartu su ambais 1963 m. sudarė Rvenzururu karalystę ir pasipriešino juos valdžiusiai Toro karalystei. Kilo tarpgentinis karas, į kurį įsitraukė ir Ugandos armija. Bakondžai buvo integruoti į Ugandos valstybę.
Pastovys (Lazdijų r.)
Pastovys – ežeras pietų Lietuvoje, Lazdijų rajone, apie 2,5 km į šiaurės rytus nuo Kapčiamiesčio, Ilgininkų miške. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,33 km, plotis – iki 0,24 km. Altitudė 112,1 m. Krantai aukšti, tik vakarinis krantas žemas. Pakrantėse vietomis plyti pievos, įsikūrę kelios sodybos Dumbliauskų ir Padumblių kaimų. Ežero vakarine dalimi iš šiaurės į pietus prateka Nemuno intakas Baltoji Ančia. Veikia kaimo turizmo sodyba.
Julius Gaidelis
Julius Gaidelis (1909 m. balandžio 5 d. Grigiškės k., Naujojo Daugėliškio valsčius – 1983 m. sausio 6 d. Broktone, MA, JAV) – kompozitorius, choro dirigentas, vargonininkas.
Biografija
Septynerių metų liko našlaitis ir augo pas seserį. 1921 m. atvyko į Kauną, kur baigė amatų mokyklą ir dar mokėsi gimnazijoje. 1925 m. įstojo į Kauno muzikos mokyklą, mokėsi Lidijos Dauguvietytės fortepijono klasėje. 1931–1937 m. Kauno konservatorijoje pas prof. Juozą Gruodį studijavo kompoziciją.
1937–1940 m. dėstė muziką Prienų gimnazijoje, o Kaune vadovavo „Maisto“ mišriajam chorui. Chorą (108 dalyviai) parengė 1938 m. dainų šventei Klaipėdoje.
1940–1941 m. buvo Kauno 10-osios gimnazijos muzikos mokytojas. 1941–1944 m. – Šiaulių muzikos mokyklos dėstytojas, Kauno Jėzuitų bažnyčios ir Meno centro chorų vadovas.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, vadovavo lietuvių chorui „Darna“ Memmingene, o 1946–1950 m. vargonininkavo Traunsteino lietuvių stovykloje. 1950 m. atvyko į JAV ir 10 mėnesių dirbo geležies fabrike Hartforde, CT. Persikėlęs į Bostoną, 1952–1954 m. New England Conservatory of Music studijavo kompoziciją pas dr. Carla McKinley, kontrapunktą – pas J. F. Cooką, dailiųjų menų kursą – pas H. Leeną. Baigęs konservatoriją gavo muzikos magistro laipsnį.
Daug metų vadovavo pagarsėjusiam vyrų vokaliniam sekstetui. Mokė vaikus dainuoti lituanistinėje mokykloje, turėjo savo muzikos studiją – jo parengti pianistai dalyvavo koncertuose.
Nuo 1970 m. buvo Brocktono Šv. Kazimiero lietuvių parapijos vargonininkas ir choro vadovas. Choras nemažai koncertavo, dalyvavo 1978 m. 5-ojoje JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėje Toronte ir kituose tautiniuose renginiuose. 1976 m. lapkričio 9 d. su parapijos choru ir solistais pirmą kartą atliko savo kantatą „Lietuviškam žodžiui" (dirigavo autorius). 1977 m. choras išleido plokštelę. J. Gaidelis buvo ir ALRK Vargonininkų sąjungos narys, 1961 m. 2-osios ir 1966 m. 3-osios JAV ir Kanados lietuvių dainų švenčių Čikagoje dirigentas.
Lucian Freud
Liusjenas Froidas (Freidas,, 1922–2011 m. ) – XX a. modernaus realizmo Britanijos dailininkas, kilęs iš Vokietijos žydų. Garsaus psichoanalizės mokslo pradininko Zigmundo Froido anūkas.
Julius Gaidelis
Kūryba
Jo dainos „Tėviškės vakarai“, „Daina, daina“, „Dainininkų maršas“, „Saltyšius“, „Dainuojanti jaunystė“, giesmė „Malda už Tėvynę" skambėjo JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėse Čikagoje ir Toronte. J. Gaidelio kūriniai nuo 1989 m. grįžta į Lietuvą. Minimas vokiškoje enciklopedijoje „Rirmann Musik Lexikon“ ir lietuviškuose leidiniuose.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Lucian Freud
Biografija
Liusjenas Froidas gimė 1922 m. gruodžio 8 d. Berlyne Vokietijoje. Jo tėvas Ernstas Froidas buvo architektas, senelis Zigmundas Froidas (1856−1939) − viena garsiausių XX a. pradžios asmenybių, filosofas ir psichoanalizės mokslo „tėvas“. L. Froidas turėjo brolius Stefaną ir Klementą. 1933 m. valdžią Vokietijoje užėmus nacionalsocialistams Froidų šeima persikėlė į Londoną dėl išaugusios persekiojimo grėsmės dėl žydiškų giminės šaknų. 1939 m. jie tapo natūralizuotais Britanijos piliečiais. L. Froidas mokėsi Londono centrinėje dailės mokykloje ir Rytų Anglijos tapybos ir piešimo mokykloje Dedheme. 1941 m. L. Froidas užėmė eilinio jūreivio pareigas ginkluotame prekybos laive „SS Baltrover“ kelionei į Naująją Škotiją. Šis laivas kelionėje buvo du kartus atakuotas vokiečių Antrojo pasaulinio karo metu. Garsi L. Froido pavardė traukė žmonių dėmesį, jis susidraugavo su intelektualu Stephen Spender, jo rėmėju tapo pasiturintis kolekcionierius Peter Watson. L. Froidas pilnai atsidėjo tapybai po 1945 m. pasibaigusio Antrojo pasaulinio karo. 1946 m. lankėsi Paryžiuje pakeliui į Graikiją ir vėl lankėsi 1947 m., kuriais sukūrė pirmą reikšmingą paveikslą „Mergina su tamsiu švarku“ − draugės Kitty Garman, kuri buvo britų skulptoriaus Jacob Epstein duktė, portretą. Paryžiuje L. Froidas susipažino su garsiais vietos menininkais Alberto Giacometti ir Balthus, turėjo sąsajų su P. Pikasu.
Būdos III
Būdos III – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Užusalių.
Lucian Freud
Biografija
1951 m. paveikslas „Padingtono interjeras“ rodo būdingus visai L. Froido kūrybai bruožus − realistinį žmogaus vaizdavimą pabrėžiant emocinius ir psichologinius asmenybės bruožus (Londone rajone Padingtone L. Froidas turėjo įsirengęs studiją). 1954 m. menininkas atstovavo Britaniją 1954 m. Venecijos bienalėje, kur jo kolegomis buvo Fransis Beikonas ir Benas Nikolsonas. L. Froidas buvo vedęs du kartus: Kitty Garman (vedė 1948 m.) ir Caroline Blackwood (1953−1957). Menininkas turėjo daug meilužių ir 12 patvirtintų vaikų, kai jo nesantuokinių vaikų skaičius žiniasklaidoje minimas apie 30−40. Jis mėgo statyti arklių ir šunų lenktynėse, kas lėmė dailininko skolas. 1987−88 m. Britų Taryba suorganizavo dailininko retrospektyvines parodas Vašingtone, Paryžiuje, Londone, Berlyne. 1993 m. Whitechapel galerijos Londone paroda susilaukė didelės sėkmės, bei jos parodymai Niujorke ir Madride. 1993 m. menininkas apdovanotas Britanijos Nuopelnų ordinu. 2001 m. mažam portretui pozavo Anglijos karalienė Elžbieta II. Šį paveikslą L. Froidas padovanojo Karališkajai kolekcijai. 2007 m. Niujorko šiuolaikinio meno muziejus suorganizavo retrospektyvinę L. Froido grafikos kūrinių parodą. 2008 m. L. Froido paveikslas viešo aukciono metu buvo parduotas už 17 mln. svarų sterlingų, sumušdamas kainos rekordą už gyvenančio menininko paveikslą. Liusjenas Froidas mirė 2011 m. liepos 20 d. Londone.
L. Froidas daugiausiai tapė portretus. Ypač pažymėtina jo motinos Lucie Brasch portretų seriją, kurią L. Froidas pradėjo 1972 m. ir tęsė iki jos mirties 1989 m. Kita grupė L. Froido kūrinių − aktai, kuriuos jis kūrė pozuojant pažįstamiems, kaimynams, draugams ar giminaičiams, pavyzdžiui, dukteriai Ani. Iš jo aktų pašalintas idealizuojantis ir erotinis elementas, būdingas Vakarų klasikinei dailei. Dailininkas naudojo impasto siekdamas perteikti vaizduojamų formų šiurkščią faktūrą. L. Froidas taip pat reikšmingai dirbo grafikos srityje, sukūrė ne mažiau 75 ofortų, kūrė savo modelių studijų piešinius. L. Froido kūryboje įžvelgiamos sąsajos su siurrealizmu, neoromantizmu. Bendrai priimama, kad menininkas − XX a. modernaus realizmo pakraipos atstovas. 2015 m. jo paveikslas „Storoji Sju“ buvo parduotas už 35,6 mln. svarų sterlingų (56,2 mln. JAV dolerių).
Drgičas
Drgičas  – kaimas Lenkijos rytuose, Stočeko valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 18 km į šiaurės vakarus nuo Vengruvo ir apie 70 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Povilas Gabalis
Povilas Gabalis (g. 1934 m. balandžio 5 d. Dauginių kaime) – choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
Baigęs Raudėnų septynmetę mokyklą, 1950–1954 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. Klemensas Griauzdė ir Juozas Karosas). Mokydamasis vadovavo Klaipėdos rajoninės sviesto – sūrių bazės mišriajam chorui ir „Aušros" fabriko moterų chorui – 1954 m. miesto chorų apžiūroje pelnė antrąją vietą. Mokyklą baigęs su pagyrimu, 1954–1960 m. choro dirigavimo studijas su vienerių metų pertrauka tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. K. Griauzdės klasė). Studijų metais vadovavo Vilniaus lengvosios pramonės technikumo merginų chorui (1954–1957 m.), Kauno tuberkuliozės sanatorijos moterų chorui (1957–1958 m.), kuris 1958 m. Kauno medicinos darbuotojų chorų apžiūroje laimėjo pirmąją vietą. 1958–1959 m. buvo Vilniaus statybos technikumo vyrų choro vadovas, o 1959–1960 m. – Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto studentų mišriojo choro chormeisteris – su juo dalyvavo 1960 m. respublikinės dainų šventės konkurse.
1960–1989 m. – Kauno Juozo Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, 1969–1973 m. – muzikos teorijos disciplinų metodinės komisijos pirmininkas, 1973–1975 m. – direktoriaus pavaduotojas mokymo reikalams, 1975–1989 m. – direktorius, išugdė būrį jaunųjų chorvedžių. 1963–1964 m. vadovavo Kauno technologijos technikumo merginų chorui, 1964–1965 m. – Kauno mokytojų namų mišriajam chorui – su juo 1965 m. Kauno miesto chorų apžiūroje pelnė antrąją vietą, dalyvavo tų metų respublikinėje dainų šventėje Vilniuje. 1969–1971 m. – Kauno politechnikos instituto studentų dainų ir šokių ansamblio „Nemunas“ chormeisteris – ansamblis koncertavo Lenkijoje, Čekoslovakijoje, Latvijoje ir Uzbekijoje, 1970 m. respublikinės dainų šventės konkurse pelnė absoliučiai geriausio kolektyvo vardą. 1972–1973 m. – Kauno „Mados" fabriko mišriojo choro chormeisteris.
P. Gabalis buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas, Kauno miesto liaudies deputatų tarybos deputatas – kultūros komisijos pirmininkas (1965–1975 m.), chorų apžiūrų ir konkursų žiuri narys, teikė metodinę paramą Kauno zonos vaikų muzikos mokykloms, 1988 m. jų direktoriams suorganizavo seminarą Rygoje, parengė paskaitų apie muzikinį jaunimo auklėjimą, užrašė ir harmonizavo lietuvių liaudies dainų. 1984 m. apdovanotas Kultūros žymūno ženklu. Yra Lietuvos muzikų draugijos narys.
Ludvig Karsten
thumb|250px| Karsteno autoportretas (1912) Ludvig Karsten (Ludvigas Karstenas, 1876 m. gegužės 8 d. – 1926 m. spalio 19 d.) – Norvegijos tapytojas, neo-impresionizmo atstovas. Jis gimė Kristianijoje ir studijavo Oslo dailės akademijoje (Statens håndverks- og kunstindustriskole). Jis buvo žymus dėl savo staigaus būdo ir bohemiško gyvenimo. Jis mirė Paryžiuje.
Margasis akmeninis strazdas
Margasis akmeninis strazdas (Monticola saxatilis) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių rūšis, priklausanti akmeninių strazdų (Monticola) genčiai.
Romanas Jakobsonas
Romanas Jakobsonas (Роман Осипович Якобсон, 1896 m. spalio 23 d. – 1982 m. liepos 18 d.) – Rusijos ir Jungtinių Amerikos Valstijų filologas, kalbinininkas, literatūrologas, vienas iš struktūralizmo ir semiotikos pradininkų.
Biografija
Gimė žydų šeimoje Maskvoje. Mokėsi Lazarevo rytų kalbų institute, 1918 m. baigė Maskvos universiteto filologijos fakultetą (čia studijavo ir lietuvių kalbą). Priklausė Maskvos lingvistiniam būreliui, buvo vienas iš rusų formaliosios mokyklos atstovų. Dėl bolševizmo įsigalėjimo 1921 m. pasitraukė į Čekoslovakiją, kur su bendraminčiais 1926 m. subūrė Prahos lingvistinę mokyklą. 1933–1939 m. Jakobsonas ėjo Brno universiteto rusų filologijos profesoriaus pareigas. Prasidėjus karui pasitraukė į Norvegiją, vėliau į Švediją, o 1941 m. persikėlė į Jungtines Amerikos Valstijas, dėstė Kolumbijos, Harvardo universitetuose, Masačusetso technologijos institute. 1975 m. atsivertė į stačiatikybę. Gyvendamas JAV, Jakobsonas buvo veikiamas Klodo Levi Stroso, Franco Boaso idėjų, vėliau pats padarė didelę įtaką Noamui Chomskiui.
Veikla
Romanas Jakobsonas pagrindė distinktyvių požymių ir kalbos universalijų teorijas, binariškumo principą, sukūrė lingvistinę poetiką. Fonemą laikė distinktyvių požymių sankaupa. Fonologines opozicijas apibrėžė akustiniais kriterijais. Fonologijos tyrinėjimuose naudojo eksperimentinę fonetiką. Morfologijoje nagrinėjo rusų kalbos veiksmažodžius ir linksnių sistemą, morfologinėms kategorijoms taikė binariškumo principą. Kalboje skyrė sąmoningą ir neįsisąmonintą lygmenis. Tyrinėjo kalbos evoliucijos vidinę logiką, kalbos tipologijos problemas, kalbos stilius, nepilnų kalbinių sistemų būtinus ir atsitiktinius požymius, sistemos sinchroninių ir diachroninių pokyčių santykį. Tyrinėjo literatūros, tautosakos, mitologijos problemas.
6 komunikacijų funkcijos
Romanas Jakobsonas išskyrė 6 komunikacijų funkcijas, kurios susijusios su komunikacijos procesu. Viena iš jų visada yra dominuojanti.
center|
Bibliografija
Svarbiausi veikalai:
Beržininkai (Dūkštas)
Beržininkai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Dūkštelių. Tyvuliuoja Beržininkų ežeras. Buvusio Dūkšto–Drujos geležinkelio stotelė.
Istorija
Seniau Beržinkų palivarkas priklausė Smalvų dvarui ir įėjo į Dūkšto valsčiaus sudėtį. XIX a. antroje pusėje šį palivarką su 200 ha žemės nusipirko apskrities girininkas Jonas Stankevičius. Su žmona Konstancija Bejnar jis užaugino du sūnus: miškininką Vaclovą (jam paveldėjimo keliu atiteko Beržininkai) ir Vladislovą, taip pat dukteris: Konstanciją, Eleną ir Stanislavą (pastaroji ištekėjo už garsaus Lietuvos pomologo Adomo Hrebnickio, kuris savo uošvio Jono Stankevičiaus sode surado ir aprašė dvi vietinių obelų veisles: Beržininkų ananasas ir Beržininkų avietinis. Hrebnickiai gyveno gretimame Rojuje). Iki mūsų dienų išlikusius dvaro pastatus nuo 1927 m. iki 1939 m. valdė už Vaclovo Stankevičiaus sūnaus Kazimiero ištekėjusi rašytoja Helena Stankiewicz, Lenkijos skaitytojams geriau žinoma kaip „Ponia iš Beržininkų“. Ostojos herbo bajorai Stankevičiai amžinam poilsiui atgulė Dūkštelių kapinėse.
Buvęs dvaras Lietuvos TSR sudėtyje tapo to paties pavadinimo Beržininkų apylinkės centru, 1960 m. gruodžio 30 d. ji buvo prijungta prie Sokiškių apylinkės.
Abejonė (filmas)
Abejonė  – 2008 m. filmas, pastatytas pagal John Patrick Shanley pjesę „Doubt: A Parable“. Filmo režisavo ir scenarijų sukūrė Shanley, prodiusavo Scott Rudin. Filme vaidina Meryl Streep, Philip Seymour Hoffman, Amy Adams ir Viola Davis. Visi jie buvo nominuoti Oskarui 2009 m.
Banjaruandai
Banjaruandai (Banyarwanda – 'kilę iš Ruandos') arba mandai – Rytų Afrikos tautų grupė. Gyvena daugiausia Ruandoje ir Burundyje, taip pat pietinėje Ugandoje (ypač Džindžoje) ir Kongo DR (Šiaurės Kivu ir Pietų Kivu). XX a. pab. populiacija sudarė 8,3 mln. žmonių.