cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aleksandras IV Makedonietis
Mirtis
Po sutarties, Argeadų dinastijos gynėjai pradėjo skelbti, kad Aleksandras IV turi dabar gauti pilną valdžią ir kad regentas nebėra daugiau būtinas. Kasandro atsakymas buvo galutinis: pagal jo įsakymą, 309 m. pr. m. e. buvo nurodyta, kad Glaucijus slaptai nužudytų 13 metų Aleksandrą IV ir jo motiną. Nurodymai buvo atlikti, ir jie abu buvo nunuodyti. Manoma, kad vienas iš karališkųjų kapų, atrastų archeologo Manolio Andronikos taip vadinamame „Didžiajame Tumulus“ Verginoje 1977/8 priklauso Aleksandrui IV.
Latvijos lietuviai
Istorija
XIX a. pabaigoje–XX a. pradžioje plėtojantis pramonei padidėjo lietuvių imigracija. Ieškoti darbo ir mokytis lietuviai vyko į Rygą, Liepoją, Bauskę, Mintaują, Ventspilį, kt. miestus, t. p. Pietų Latvijos kaimus. XIX a. pabaigoje lietuviai Indricoje, Gauruose nusipirko ir pasidalijo J. Platerio dvarus, įkūrė savo gyvenviečių. Nemažai lietuvių dirbo Rygos geležinkelio vagonų gamykloje, gumos fabrike „Provodnik“, lentpjūvėse, linų verpyklose, alaus daryklose, baldų dirbtuvėse, tramvajų depe, prie geležinkelių, uostuose ir kitur.
1918 m. susikūrus nepriklausomoms Lietuvos ir Latvijos valstybėms, dalis lietuvių grįžo į Lietuvą. Po 1926 m. gruodžio 17 d. perversmo Lietuvoje į Latviją atvyko politinių emigrantų komunistų, kairiųjų liaudininkų ir socialdemokratų.
Po 1934 m. perversmo Latvijoje lietuviai buvo iškeldinti iš Alūkstos apskrities pasienio vietovių, jiems uždrausta ten pirkti žemės; imta latvinti lietuviškus vietovardžius. Per Antrąjį pasaulinį karą dalis Latvijos lietuvių buvo pasitraukę į SSRS, dalis lietuvių veikėjų emigravo.
Norėdami būti arčiau Lietuvos, Latvijoje – Daugpilyje, Jelgavoje, Rygoje, jų apylinkėse ir kitur XX a. šeštame–septintame dešimtmetyje apsigyveno daugelis buv. lietuvių politinių kalinių ir tremtinių, negavusių Lietuvos sovietinių institucijų leidimo grįžti į Lietuvą.
Organizacijos
Nuo XIX a. pabaigos iki 1940 m. veikė lietuvių savišalpos, labdaros, kultūros ir kt. organizacijų, 1930 m. jos susibūrė į Latvijos lietuvių sąjungą.
Kai kurie lietuvių darbininkai priklausė Latvijos socialdemokratų organizacijoms. XX a. pradžioje veikė Lietuvos socialdemokratų partijos organizacija; ji 1907 m. gegužės mėn. prisijungė prie Latvijos socialdemokratų partijos. 1909–1915 m. veikė Latvijos lietuvių socialdemokratų organizacija „Lietuvių kultūros centras“, kuris 1910 m. turėjo apie 120 narių, 1919 m. veiklą plėtojo Latvijos socialdemokratijos (nuo 1919 m. kovo mėn. Latvijos komunistų partija) lietuvių sekcija; ji 1919 m. sausio–gegužės mėn. leido laikraštį „Darbininkų kova“.
Latvijos lietuvių organizacijos XIX a. pabaigoje–XX a. ketvirtame dešimtmetyje
1991 m. gegužės 4 d. Latvijai atkūrus nepriklausomybę veiklą pradėjo Latvijos lietuvių bendruomenė, atnaujino Latvijos lietuvių sąjunga. 1988–1995 m. Latvijos lietuviai aktyviai dalyvavo Latvijos Tautos fronto veikloje.
Švietimas
Nuo 1907 m. Latvijoje veikė nemažai lietuviškų mokyklų. 1933–1934 m. lietuviškos 4 klasių mokyklos veikė Rygoje (2 mokyklos), Aknystoje, Eglainėje, Indricoje, Gryvoje, Miciūniškyje, Neretose, 6 klasių mokyklos Rygoje (2 mokyklos), Liepojoje, Jelgavoje, Subatėje. 1938 m. veikė 18 lietuviškų pradžios mokyklų. Lietuvių mokyklas 1933 m. lankė 975 vaikai, 1938 m. – 980, 1939 m. – 700. 1924–1948 m. Rygoje veikė lietuvių realinė gimnazija. XX a. trečiame–ketvirtame dešimtmetyje Aucės, Baltmuižės, Kalkuonės, Medumo, Skyronių, Ukrų, Vytinės latvių mokyklose buvo lietuvių kalbos pamokų. Rygoje veikė 2 lietuvių vaikų darželiai. Po Antrojo pasaulinio karo visos mokyklos buvo uždarytos.
Pirma lietuvių klasė latvių 85 vidurinėje mokykloje Rygoje buvo įkurta 1991 m., nuo 1995 m. veikia Rygos lietuvių kultūros ir švietimo centro iniciatyva įsteigta Rygos lietuvių vidurinė mokykla (1995–2000 m. pagrindinė mokykla, 1–10 klasės, nuo 2003 m. – 1–12 klasės). Mokyklas vadovėliais aprūpina Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo ministerija bei Tautinių mažumų ir išeivijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vyriausybės. Daugpilio vaikų darželyje iki 2005 m. veikė lietuvių kalbos fakultatyvas. 1998 m. įvyko III Latvijos lituanistinių mokyklų mokytojų seminaras Valmieroje.
Kultūra
Latvijos lietuvių jungtinis folkloro ansamblis (7 draugijų folkloro ansambliai) 1994, 1998, 2003 m. dalyvavo pasaulio lietuvių dainų šventėse. Latvijos lietuviai dalyvauja tradiciniuose Latvijos tautinių mažumų festivaliuose Rygoje „Latvijos vainikas“ ir lietuvių, latvių, lyvių, estų kultūros šventėje „Baltijos pynė“. Įvairiuose renginiuose dalyvauja 1998 m. įkurtas Latvijos lietuvių vaikų folkloro jungtinis ansamblis.
Latvijos lietuvių jungtinė sportininkų komanda dalyvavo IV–VII Pasaulio lietuvių sporto žaidynėse.
Spauda
1881 m. Mintaujoje (Jelgavoje) buvo rengiamasi leisti savaitraštį „Lietuvos žinios“, 1883 m. Rygoje – žurnalą „Aušrinė“, Liepojoje – savaitraštį „Žemaitiškas laikraštis“, bet Rusijos valdžia nedavė leidimo. Tik panaikinus lietuvių spaudos draudimą, 1906 m. Rygoje L. Jakavičius išleido pirmąjį lietuvių periodinį leidinį – satyros ir humoro žurnalą „Juokdarys“, kuris ėjo iki 1907 m.
Latvijoje leisti lietuvių periodiniai leidiniai
Lietuviai Latvijoje
Nemažai lietuvių mokėsi Jelgavos, Liepojos, Rygos gimnazijose; vien Jelgavoje mokėsi daug būsimų lietuvių kultūros ir visuomenės veikėjų – Petras Avižonis, Kipras Bielinis, Vytautas Didžiulis, Petras Kalpokas, Vladas Mironas, Vladas Požėla, Mykolas Sleževičius, Antanas Smetona, Jonas Šliūpas ir Rokas Šliūpas, Justinas Vienožinskis ir kiti.
Darius Kuolys
Darius Kuolys (g. 1962 m. birželio 17 d. Vilniuje) – kultūros istorijos tyrinėtojas, visuomenės veikėjas, politikas, 1990–1992 m. – Lietuvos kultūros ir švietimo ministras, 1998–2002 m. prezidento Valdo Adamkaus patarėjas, vienas iš pilietinės organizacijos Piliečių Santalka steigėjų.
Biografija
D. Kuolys 1985 m. baigė VU lietuvių kalbos ir literatūros studijas ir nuo tų pačių metų jame dėstė; humanitarinių mokslų daktaras, docentas. 1988–1990 m. kartu su V. Gasiliūnu, L. Jakimavičiumi, G. Mikelaičiu ir V. Papieviu nelegaliai leido kultūrinį žurnalą „Sietynas“. 1990–1992 m. buvo kultūros ir švietimo ministras, ministro pavaduotojas, vėliau dirbo Lietuvių literatūros ir tautosakos institute, 1998–2002 m. Lietuvos Respublikos Prezidento Valdo Adamkaus patarėjas. Nuo 2004 m. Pilietinės visuomenės instituto direktorius. Nuo 2006 m. pilietinės organizacijos Piliečių Santalka vienas iš steigėjų ir tarybos narys. Laidos „Sankirtos“ (BTV) vedėjas, Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto mokslo darbuotojas, Vilniaus universiteto docentas, Santaros Šviesos organizacijos narys.
2012 m. sausio 22 d. žurnalui „Veidas“ atlikus Lietuvos universitetų profesorių apklausą D. Kuolys buvo pripažintas geriausiu pirmojo XXI a. dešimtmečio Lietuvos literatūrologu. Antroje vietoje šalies mokslininkų valia liko D. Kuolio dėstytoja profesorė V. Daujotytė.
2009 m. aktyviais veiksmais sutelkdamas Lietuvos ir Lenkijos intelektualus privertė Vyriausybę atsisakyti planų uždaryti Lietuvos mokslų akademijos Vrublevskių biblioteka.
Konfliktas dėl D. Kuolio laidų LRT
2008 m. gegužės 19 d. D. Kuolio vedamoje Lietuvos radijo laidoje „Tarp Rytų ir Vakarų“ apie viešąją erdvę Lietuvoje trumpai aptartas ir sukritikuotas LTV laidos „Panorama“ reportažas apie Seime įstrigusį teismų įstatymą. LRT tarybos posėdyje ši laida sulaukė itin neigiamo LRT administracijos vertinimo, po kurio nuspręsta besibaigiančios radijo sutarties su D. Kuoliu nebepratęsti. Uždarame LRT tarybos posėdyje naujai išrinktas generalinis direktorius Audrius Siaurusevičius apkaltino D. Kuolį darius spaudimą reportažo autoriui Tomui Kavaliauskui, kaltinus visuomeninį transliuotoją vykdant valstybės užsakymus ir be reikalo vienoje LRT laidoje kritikavus kitą LRT laidą. D. Kuolį stojusių ginti kelių pilietinių organizacijų atstovų teigimu, LRT administracija, prieš pateikdama priekaištus „už akių“, su laidos vedėju nebendravo, taip pat teigė, jog A. Siaurusevičius posėdyje parodęs nesusijusį siužetą. LRT administracijai priekaištauta ir dėl tuo metu eteryje nebelikusios D. Kuolio LTV2 kanale vestos laidos „Sankirtos“, kuri baigė sezoną. LRT pabrėžė, jog patvirtindama vasaros tinklelį Taryba žinojo, kad D. Kuolys laidos radijuje nebeves, o dėl laidos televizijoje rudens sezone sprendimas dar nėra priimtas. Konflikto įkarštyje atsistatydino naujai LRT tarybos vadovu išrinktas buvęs LRT generalinis direktorius Valentinas Milaknis, motyvuodamas tuo, kad nesugebėjo apginti laidos vedėjo ir nepasitiki naujuoju LRT vadovu. Viešais laiškais grąžinti D. Kuolio laidas į eterį ragino ir pilietinės organizacijos, ir per 200 žinomų Lietuvos visuomenininkų. Prie LRT pastato Vilniuje dėl to piketavo apie šimtas žmonių. Ginti D. Kuolio stojo Tėvynės sąjungos – Lietuvos krikščionių demokratų partijos pirmininkas Andrius Kubilius, kuris pareiškė, kad LRT „įvedama cenzūra“ ir kuriama „baimės atmosfera“. Pastaruosius jo teiginius per pusė šimto LRT darbuotojų paneigė atviru laišku – atsakymu. Žinomas Lietuvos kultūros veikėjas Leonidas Donskis komentavo, jog pats buvo iš LRT vadovybės sulaukęs nurodymų, kokie asmenys turėtų dalyvauti jo vestoje laidoje „Be pykčio“ ir kritikavo LRT darbuotojus dėl „neteisingos“ peticijos pasirašymo.
Big Mac indeksas
„Big Mac“ indeksas arba Mėsainio indeksas – valiutos nuvertinimo ar pervertinimo nustatymo būdas, siekiant nustatyti kiek reikės pinigų norint nupirkti tiek pat ir tokių pačių prekių ar paslaugų įvairiose valstybėse.
Žurnalas „The Economist“ nuo 1986 m. lygina mėsainių kainas įvairiose valstybėse taip siekdamas nustatyti realų valiutų kursą. Greito maisto restorano „McDonald's“ gaminamas mėsainis „Big Mac“ pasirinktas dėl to, kad yra parduodamas daugelyje pasaulio šalių, o jam pagaminti naudojama daug maisto komponentų: duona, mėsa, daržovės, vaisiai, todėl jį galima laikyti universaliu tam tikros šalies ūkyje esančių produktų kainų atspindžiu.
Pastebėta, kad aukštą išsivystymo lygį turinčiose valstybėse mėsainis yra brangesnis, skurdesnėse – pigesnis.
Paskaičiavimai
2018 m. liepos 11 d. „The Economist“ duomenimis, šiose šalyse ar regionuose „Big Mac“ mėsainiai buvo brangiausi:
Požerūnų GS
Požerūnų geležinkelio stotis – buvusi gyvenvietė Tauragės rajono savivaldybės pietuose, 3 km į rytus nuo Požerūnų, dešiniajame Jūros upės krante, netoli Ežeruonos žiočių.
Gyventojai
miniatiūra|240px|left|Buvusios stoties vieta.
Apaštalas Pilypas
250px|right|thumb|Apaštalo Pilypo kančios Apaštalas Pilypas – vienas iš 12 Jėzaus Kristaus apaštalų.
Minimas apaštalų sąrašuose Evangelijoje pagal Matą (Mt 10,3), Evangelijoje pagal Morkų (Mk3,18), Evangelijoje pagal Luką (Lk 6,14), taip pat Apaštalų darbuose (Apd 1,13).
Evangelijoje pagal Joną nurodoma, kad jis gimė Betsaidoje, tame pačiame mieste kaip ir Apaštalas Andriejus ir Apaštalas Petras ir pašauktas su jais trečiu. Apaštalas Pilypas Jėzui Kristui atvedė Apaštalą Baltramiejų (Jn 1, 43-46). Evangelijoje pagal Joną Pilypas pasirodo dar tris kartus: jis kalbasi su Jėzumi apie duoną daugybei žmonių (Jn 6, 5-7); atveda Jėzui graikus (Jn 12, 20-22); per Paskutinę vakarienę prašo Jėzaus parodyti Tėvą (Jn 14, 8-9).
Pasak legendos, Apaštalas Pilypas buvo vedęs ir turėjo dukterų. Jis skelbė tikėjimą Skitijoje ir Frygijoje. 87 m. valdant Romos imperatoriui Domicianui už tikėjimo skelbimą buvo nukryžiuotas žemyn galva Hirapoliso mieste, Mažojoje Azijoje.
Apaštalo Pilypo paminėjimo diena gegužės 3 d.
Stačiatikių cerkvėje Apaštalo Pilypo paminėjimo diena lapkričio 27 d. Šią dieną prasideda stačiatikių Kalėdų pasnikas, todėl jis dar vadinamas Pilypo pasniku.
Kūrybinės industrijos
Kūrybinės industrijos (kūrybos ekonomika) – prekių ir paslaugų kūrybos, gamybos ir paskirstymo veiklos apimančios meno, kultūros, verslo ir technologijų sritis.
Individo kūrybiniais sugebėjimais ir gabumais pagrįsta veikla, kurios tikslas bei išdavos yra intelektinė nuosavybė, galimai kurianti priderinę vertę.
Apibrėžimas
Jungtinės Karalystės vyriausybės Sporto, Medijų ir Kultūros departamento (SMKD) apibrėžimą, kuriame kūrybinės industrijos aprašomos kaip: „Industrijos, kurios turi individualios kūrybos, įgūdžių bei talento pagrindą ir ekonominės naudos ir darbo kūrimo potencialą per intelektinės nuosavybės generaciją ir eksploataciją“.
Nuo 2015 metų pagal SMKD kūrybinių industrijų apibrėžimą, yra pripažįstami devyni kūrybos sektoriai:
Yra pateikiama įvairių pasiūlymų, kokias veiklas galima įtraukti į koncepciją Kūrybinės industrijos, tačiau pats koncepcijos pavadinimas tapo ginčytinu klausimu dėl reikšmingų skirtumų bei tuo pačiu ir persidengimų su terminais kūrybinės industrijos, kultūros industrijos, kūrybinė ekonomika. Kultūros industrijos geriausiai apibūdinamos kaip kūrybinių industrijų papildinys. Kultūros industrijos apima tokias veiklas kaip kultūrinis turizmas ir paveldas, muziejų ir bibliotekų veiklas, sporto bei kitas įvairias gyvenimo būdo veiklas. Taip pat kultūros industrijos yra labiau suinteresuotos teikti kitokios reikšmės vertybes, įskaitant kultūros ir socialinę gerovę, nei piniginį pelną.
Kiti yra pasiūlę skirtumą tarp tų industrijų, kurios yra atviros masinei produkcijai ir platinimui (filmai ir kita vaizdinė medžiaga, kompiuteriniai žaidimai, transliavimas, leidyba) ir tų, kurios yra paremtos amatų pagrindu ir skirtos vartoti tam tikrose vietose ir tam tikru laiku (vizualiniai menai; scenos menai, kultūros paveldas).
Lietuvoje
2008 m. įsteigta Nacionalinė kūrybinių ir kultūrinių industrijų asociacija.
2008 m. kūrybinių industrijų bakalauro pakopos specialistai pradėti rengti VGTU.
2011 m. VDU pirmieji Lietuvoje pradėjo vykdyti magistrantūros studijų pakopos programą.
Pakalniškiai (Samylai)
Pakalniškiai (arba Pakalniškės) – buvęs kaimas Kauno rajono savivaldybėje, kairiajame Nemuno krante, į šiaurę nuo Vaišvydavos ir į rytus nuo Zuikinės. Kaimą mena Pakalniškių piliakalnis, patį kaimą apsėmė Kauno marios.
Etimologija
Kaimo vardas yra galbūt priesagos -iškiai vedinys nuo žodžio „pakalnė“ (pavardė Pakalniškis šiuose kraštuose nesutinkama). Tai yra tikėtina, kadangi net ir Kauno marioms užsėmus Pakalniškių kaimą, Pakalniškių piliakalnis išliko pakankamai aukštai iškilęs virš marių lygio.
Istorija
Pakalniškiuose XX a. viduryje aptiktos 5 senovės gyvenviečių liekanos. Pasakojama, kad Pakalniškių piliakalnis priklausęs kunigaikščiui Vaišvydui (jo garbei galėjusi būti pavadinta Vaišvydava).
1744 m. buvo 12 laisvųjų valstiečių sodybų, 1827 m. 19 kiemų ir 312 žmonių. Priklausė Aukštosios Panemunės valsčiui ar Pažaislio valsčiui. XIX a. pabaigoje statant Kauno tvirtovės įtvirtinimus, 1882 m. dalis kaimo žemės su sodybomis nusavinta V forto statybai, tad 1887 m. Pakalniškiuose liko tik 13 sodybų su 76 gyventojais.
Po I pasaulinio karo tapo seniūnijos centru, tarpukariu gyveno apie 200 gyventojų, buvo 25 sodybos, vėjo malūnas.
1958 m., statant Kauno HE iš Nemuno slėnio gyventojai išsikėlė, o ant kalno laukuose liko 6 sodybos su 47 gyventojais. Slėnis 1959 m. atsidūrė Kauno marių dugne, Pakalniškių piliakalnis liko neužlietas, o laukai buvo priskirti Vaišvydavai.
Vokietijos lietuviai
Istorija
Daug lietuvių atsidūrė Vokietijoje baigiantis Antrajam pasauliniam karui: apie 65 000 karo pabėgėlių iš Didžiosios ir apie 10 000 iš Mažosios Lietuvos. Po karo, pasibaigus emigracijai į JAV, Kanadą, Australiją bei kitas šalis, Vokietijoje liko apie 7550 lietuvių (1954 m.). Nuo 1957 m. į Vokietijos Federacinę Respubliką galėjo grįžti Lietuvoje gyvenę buvę Vokietijos piliečiai, tarp jų buvo ir lietuvių. Spėjama, kad 2007 m. Vokietijoje gyveno apie 25 000 lietuvių.
Organizacijos
Vokietijoje 1946 m. kovo 3-4 d. lietuvių tremtinių atstovai įkūrė Lietuvių tremtinių bendruomenę, kuri ėmė rūpintis visais jų reikalais, 1949 m. birželio 14 d. paskelbta Lietuvių charta ir įsteigta Pasaulio lietuvių bendruomenė. 1950 m. įsteigta vienintelė pilna už Lietuvos ribų Vasario 16-osios gimnazija. Vokietijos lietuvių bendruomenė įkurta 1950 m. vasario 16 d., joje buvo 10 271 registruotas narys. 2002 m. registruotų narių buvo per 1500. Be to, veikia Vokietijos lietuvių jaunimo sąjunga, 1946–1972 m. veikė Mažosios Lietuvos taryba.
Studentės
Studentės (anksčiau Mokinukės) – Lietuvos pop muzikos grupė.
Joana Viga Čiplytė
Joana Viga Čiplytė-Orlova (g. 1947 m. vasario 17 d. Piktagalyje, Kėdainių apskr.) – Lietuvos istorikė.
Biografija
1978 m. baigė Vilniaus universitetą. Nuo 1978 m. dirba Panevėžio kraštotyros muziejuje, 1978–1990 m. Parodų rūmų skyriaus vedėja. Nuo 1978 m. surengė lietuvių ir užsienio dailės, fotografijos, istorijos parodų.
Toras (Marvel Comics)
Toras  – išgalvotas superherojus, kuris yra paremtas to paties vardo Skandinavų mitologijos dievu, ir pasirodo JAV leidžiamuosiuose Marvel komiksuose.
Pirmą kartą pasirodė Sidabriniame komiksų amžiuje Journey into Mystery #83 numeryje (1962 m. rugpjūčio mėn.), jį sukūrė redaktorius Stenas Li, scenaristas Larry Lieber ir piešėjas Jack Kirby. Nuo tada vis pasirodo keliuose iki šiol leidžiamuosiuose komiksuose. Toras taip pat yra vienas iš superherojų komandos – Keršytojų įkūrėjas.
2011 m. filmas Toras paremtas Toro veikėju ir jo komiksu, pagrindinį Toro vaidmenį atliko Chris Hemsworth. Hemsworth taip pat dar kartą pasirodo filmuose „Keršytojai“, „Toras 2: Tamsos pasaulis“, „Keršytojai 2“ ir „Toras 3: Ragnarokas“.
Veikėjo biografija komiksuose
Toro tėvas Odinas nusprendžia, kad jo sūnus turi būti pamokytas nuolankumo ir todėl jį perkelia į iš dalies neįgalaus žmogaus, medicinos studento Donaldo Bleiko, kūną. Toras nebeatsimena, jog yra dievas. Tapęs gydytoju Bleikas išvyksta atosotogauti į Norvegiją, čia jis tampa ateivių žvalgybos liudininku. Bleikas pabėga nuo ateivių į olą. Atradęs savo kūjį Mjolnirą ir trenkęs su juo per akmenis jis vėl tampa dievu. Vėliau (Toras #158 numeryje) Blekas sužino, jog jis visada buvo Toras, tik Odino burtai jį privertė užmiršti savo istoriją ir tikėti, jog jis yra mirtingasis.
Nugalėję ateivius Toras gyvena dvigubą gyvenimą: gydosi savo ligą privačioje įstaigoje pas seselę – Džeinę Foster ir gina žmoniją nuo blogio. Toro buvimas Žemėje sudomina jo netikrą brolį – Lokį. Lokis yra atsakingas už trijų Toro priešų atsiradimą: Sugerties žmogus, Naikintojas ir Žlugdytojas. Vieną kartą Lokio taktika neplanuotai buvo naudinga ne jam – nors jam ir pavyko sukurti Halko iliuziją ir taip įvylioti Lokį į mūšį, bet dėl to susiformavo superherojų komanda – Keršytojai. Toras yra vienas iš šios komandos įkūrėjų. Toro ankstyvieji priešai buvo Zarkas, Rytojaus žmogus , Radioaktyvusis žmogus , Lavos žmogus , Kobra , Ponas Haidas , Kerėtoja ir Budelis ir Pilkoji chimera.
Lačplėsis
thumb|Lačplėsiui skirtas Latvijos pašto ženklas
Lačplėsis  – latvių liaudies pasakų ir rašytojo Andrejo Pumpuro epo „Lačplėsis“ herojus. Tai galiūnas, žmogaus ir lokės sūnus, nuveikęs daug didvyriškų darbų. Lačplėsio motyvais daug kūrinių sukūrė kiti rašytojai, dailininkai, muzikai.
Ligatūra (poligrafija)
thumb|300px|Tipinės [[lotynų abėcėlės ligatūros]]
Ligatūra, poligrafijoje – dviejų ar daugiau rašto ženklų sujungimas į vieną rašto ženklą. Paprastai ligatūrą sudaro ją sudarančių ženklų elementai, sujungti tarpusavyje.
Įvairūs gretimų ženklų sujungimai naudoti dar šumerų dantiraščiuose, ilgainiui iš įvairių jungtinių ženklų susidarė nepriklausomi ženklai. Lotyniškoje abėcėlėje ligatūros dažnai sudaromos stilistiniais tikslais, pavyzdžiui, sudarant junginį fi (žr. rašmenų sanglauda). Kitos lotyniškuose raidynuose pasitaikančios ligatūros, dabar žinomos kaip atskiri ženklai, yra raidė W (UU sąjunga), Æ (AE sąjunga), Œ (OE sąjunga), ß (SS sąjunga). Daugelį seniau egzistavusių ligatūrų palaipsniui pakeitė diakritiniai ženklai, pvz., nn – ñ, aa – å, ae – ä, oe – ö, ue – ü, cz – ç ir kt. Ženklas & irgi susidarė sujungus raides et, lotynų kalboje reiškiančias „ir“. Olandų digrafas IJ kartais irgi laikomas ligatūra.
Ligatūros ypač dažnos brahmi raštų šeimos raštų sistemose. Devanagari rašte visos priebalsės, jungdamosis tarpusavyje sudaro ligatūras, todėl jų bent teorinių variantų gali būti labai daug. Beveik visos ligatūros sudaromos sujungiant ženklų charakteringasias dalis, pvz., न + ख = न्ख, tačiau yra nemažai išimčių.
Kirilicoje taip pat yra keletas ligatūrų: raidė Ы (ery, y) susidarė iš raidžių Ь (er', minkštumo ženklas) ir І (i), Ю (ju) – iš raidės І ir digrafo Ѹ (uk), pastarasis savo ruožtu kilęs iš raidžių О (on) ir Ѵ (ižica). Senovėje buvo dar naudojamos ligatūros: Ѿ (ot) – Ѡ (omega) + T (tverdo), Ѥ (jotuota е) – І + Е (Є) (est'), Ꙗ (jotuota а) – І + А (az), Ѩ (jotuotas mažasis jusas) – І + Ѧ (mažasis jusas), Ѭ (jotuotas didysis jusas) – І + Ѫ (didysis jusas). Nuo XIX a. balkanų slavų kalbose naudojamos ligatūros Љ (lje) ir Њ (nje), esančios raidžių Л ir Н bei raidės Ь sąjunga.
Standartiniame arabų rašte ligatūrų nėra, tačiau ženklų formos kinta priklausomai nuo jų padėties žodyje. Tuo tarpu iš arabų rašto sudarytame urdu rašte ligatūrų gausu.
Ligatūromis gali būti laikomi ir kinų hieroglifai, kuriuose sukomponuojama daug paprastesnių ženklų.
Prabutai
Prabutai (iki 1236 m. Reišia arba Reizija, nuo 1236 m., nuo 1945 m. ) – miestas šiaurės Lenkijoje, (Kvidzyno pavietas, Pamario vaivadija), kelių DK520 Prabutai-Kamenecas, DK521 Ylava-Kvidzynas, DK522 Biskupiškiai-Štumas sankryžoje, 39 km į šiaurės vakarus nuo Ylavos ir 19 km į rytus nuo Kvidzyno, prie Liveneco ežero. Prabutų valsčiaus centras. 8215 gyventojų (2004 m.)
Istorija
1236 m. Vokiečių ordinas sugriovė prūsų medinę pilį ir Reišios arba Reizijos gyvenvietę prie Liveneco ežero. 1249–1525 m. apylinkes valdė Pomezanijos vyskupas. 1267 m. pradėta ir 1277 m. baigta statyti mūrinė Ryzenburgo pilis. 1310-1330 m. pastatyta gotikinė katedra, kuri vėliau kelis kartus buvo perstatyta. 1330 m. miestui suteiktos Kulmo teisės ir pastatyta rotušė. 1342-1345 m. pastatyta sinagoga, kurios vietoje 1853 m. pastatyta nauja. Nuo 1450 m. miestas priklausė Prūsijos miestų sąjungai.
1466 m. Torūnės taika miestą paliko Pomezanijos vyskupui, 1501-1525 m. jis netgi buvo Pomezanijos sostinė. 1722 m. Ryzenburgas sudegė. 1725-1753 m. mieste nutiestas vandentiekis. 1807 m. miestą užėmė Napoleono kariuomenė. 1876 m. nutiestas geležinkelis Malborkas-Ylava, o 1899 m. ir geležinkelis į Pamario Jablonovą. 1868 m. sudegusios rotušės vietoje 1922 m. pastatytas fontanas. Tačiau 1945 m. Raudonoji armija sunaikino apie 90 % miesto pastatų.
Arūnas Vasiliauskas (1942)
Arūnas Vasiliauskas (g. 1942 m. kovo 26 d. Rozalime, Pakruojo rajone) – dailininkas, tapytojas, akvarelistas, etnografas, Šiaulių miesto savivaldybės politinis ir visuomenės veikėjas.
Biografija
Pradėjo mokytis Panevėžio dailės mokykloje, 1974 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, dailės teorijos studijas tęsė A. Gerceno pedagoginiame universitete Leningrade.
1974 m. Šiaulių pedagoginio instituto dėstytojas, vėliau dar ir Šiaulių vaikų dailės mokyklos dėstytojas, Šiaulių Aušros muziejaus dailininkas, Šiaulių universiteto dėstytojas.
1993–2003 m. Lietuvos centro sąjungos narys. 1990–1995 m. Šiaulių savivaldybės tarybos deputatas. 1995-1997 m. ir 1997–2000 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys.
Lietuvos dailininkų sąjungos Šiaulių skyriaus pirmininkas. Moka rusų, prancūzų kalbas. Žmona Rima, vaikai Ugnius, Edvinas.
Šiaulių "LIONS" klubo narys. Vadovavo Valstybiniam Šiaulių dramos teatrui. Dėstė Šiaulių konservatorijoje (dabar Šiaulių Sauliaus Sondeckio menų gimnazija). Vienas iš Šiaulių berniukų choro „Dagilėlis“ steigimo iniciatorių.
Kūryba
Mama Jadvyga gimtajame Rozalime ir gerokai toliau garsėjo savo siuvinėjimais. Moterų siuvinėtojų buvo ir daugiau, tačiau siuvinių trūkumas buvo piešiniai, o ponia Jadvyga gebėjo išsiuvinėti įvairiausius vaizdelius. Tėtis Konstantinas, pašto viršininkas, gamtos žmogus, pavasarį klausdavo jaunojo Arūno: Ar girdi kaip sprogsta medžiai?. „Kiek išminties turėjo senieji žmonės, kaip jautė grožį“, – šiandien stebisi dailininkas ir prisimena, pavyzdžiui, kaip gražiai jie apsodindavo savo vienkiemius. Tarp pirmųjų savo mokytojų Arūnas mini profesorių Vytenį Rimkų ir dailininką Antaną Krištopaitį, įvedusius jį į didžiosios dailės pasaulį. Pas A. Krištopaitį jis pirmą kartą išvydo S. Dali reprodukcijas, išgirdo (o buvo dar gilus sovietmetis), kad „Paryžiaus salonai“ nėra blogi dalykai. Vėliau su Antanu Krištopaičiu kartu buvo surengę kelias parodas, kūrė teatro dekoracijas.
Paskelbė kelias studijas apie lietuvių kryždirbystę. Personalinės parodos 1982, 1995 m. 1993 m. kartu su kompozitoriumi Algirdu Bružu sukūrė unikalų 7 dalių dailės ir muzikos ciklą „Malda negrįžusiems“, skirtą lietuvių tremtiniams. Pagrindinė darbų tematika – Lietuvos kaimas bei kaimo filosofija. Autoriaus darbų įsigiję muziejai, galerijos bei privačios kolekcijos.
Šiaurės Ilinojaus universitetas
Šiaurės Ilinojaus universitetas  – viešasis tyrimų universitetas, esantis DeKalb mieste, apie 100 km. į vakarus nuo Čikagos ties I-88 greitkeliu.
Istorija
Šiaurės Ilinojaus universitetas įsteigtas 1895 m.
Struktūra
Lietuvos universitetai dalinami į fakultetus, kurie dalinami į katedras. JAV universitetai dalinami į koledžus, kurie, savo ruožtu, dalinami į departamentus. Universitete yra septyni fakultetai (koledžai) :
Žmonės
Romualdas Kašuba, inžinierius mechanikas, daktaras, universiteto Inžinerijos fakulteto įkūrėjas. Jo garbei pavadinta viena iš universiteto auditorijų
Kiti universitetai
Be Šiaurės Ilinojaus universiteto Ilinojaus valstijoje veikia:
Vieškūnai
Vieškūnai – buvęs kaimas Kauno miesto savivaldybėje, dešiniajame Nemuno krante, į rytus nuo Amalių ir į šiaurės rytus nuo Pažaislio, apsemtas Kauno marių. Stūkso Vieškūnų piliakalnis.
Etimologija
Kaimo vardas kildinamas nuo išnykusios pavardės Vieškūnas (plg. pavardę Vaiškūnas). Tačiau yra versija, kad kilęs nuo žodžio „alkūnė“, kadangi Nemunas ties šia vieta darė vingį, o į upę įsiterpusi žemė buvo visiems gerai matoma, vieša, ir galėjusi būti vadinama „vieša alkūne“. Kaimą oficialiai panaikinant 1961 m. minima vietovardžio būdvardinė lytis Žemieji Vieškūnai.
Istorija
1933 m. kaime buvo Vieškūnų mokykla. Kaimas iškeldintas prieš 1960 m. pradėjus statyti Kauno vandens jėgainę, dėl ko atsidūrė Kauno marių dugne. Neužlietas liko tik Vieškūnų piliakalnis, aptiktas 1992 m.
Rudagalvis karviaganis
Rudagalvis karviaganis (Molothrus ater) – trupialinių (Icteridae) šeimos paukštis. Kūnas 19 cm ilgio. Patinas išsiskiria rudu gobtuvu.
Paplitęs JAV pietinėje dalyje ir pakrantėje, o vasarą atskrenda iki šalies centre esančių valstijų ir Kanados.
thumb|left|270px|Rudagalvio karviaganio giesmė thumb|left|230px|Rudagalvio karviaganio patelė
Skivi Malė
Skivi Malė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Semiatyčių valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į šiaurės vakarus nuo Semiatičės ir apie 76 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Kaime yra 1902 m. pastatytas autentiškos architektūros medinis namas, kuris yra įtrauktas į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Urvinė hiena
Urvinė hiena (Proteles cristatus) – hieninių (Hyaenidae) šeimos plėšriųjų žinduolių rūšis.
Rūšis savaime paplitusi Pietų ir Rytų Afrikos savanose.
Urvinė hiena iš tolo kiek panaši į nedidelį pilkųjų vilkų (Canis lupus) individą, kurie abu yra skirtinguose pobūriuose. Bet skirtingai nei pilkasis vilkas, neturi tokių tvirtų žandikaulių ir dantų, nes daugiausia minta termitais ir vabzdžių lervomis. Kartais gaudo peles ar ėda ant žemės perinčių paukščių kiaušinius.
Tai mažiausia hieninių šeimos rūšis. Neįskaitant uodegos, kūno ilgis 55-80 cm, uodega ilga, 20–30 cm, pečių lygyje 40-50 cm ūgio. Svoris 7–10 kg, kartais pasitaiko iki 15 kg. Rytų Afrikos populiacijos stambesnės, apie 14 kg, Pietų Afrikoje gyvenančios populiacijos smulkesnės, iki 10 kg svorio.
Urvinės hienos dryžuotas kailis – puiki maskuotė.
Išskiriami du porūšiai:
Metraščių knygos
Metraščių knygos arba Kronikų knygos – Senojo Testamento knygos, priskiriamos istorinių knygų grupei. Šiose knygose aprašyti tie patys įvykiai kaip Antrojoje Samuelio ir karalių knygose, tačiau daugiau kalbama apie pietinę Judėjos karalystę ir jos valdovus.
Turinys
Metraščių knygose pateiktos sugrįžusių iš Babilonijos žmonių genealogijos nuo pat Adomo. Rašoma apie karaliaus Sauliaus mirtį, Dovydo karaliavimą, Dovydo pasiruošimą šventyklos statybai, Saliamono valdymą (Saliamono išmintį, šventyklos statybą, pasaulinę Saliamono šlovę). Taip pat pasakojama apie šiaurinių Izraelio genčių maištą, Judėjos karalius, Jeruzalės žlugimą.
Aprašomas laikotarpis
Metraščių knygose bei su jomis susijusiose Ezros ir Nehemijo knygose pasakojama apie Izraelio tautos istoriją maždaug nuo 1000 iki 586 m. pr. m. e., kai Nabuchodonosaro kariuomenė nuniokojo Jeruzalę.
Parašymo laikas
Yra manančių, kad knygos parašytos apie 400 m. pr. m. e., žydams po tremties sugrįžus į Judėją.
Pasvaliečių apylinkė
Pasvaliečių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Heida
Heida  – šveicarų rašytojos Johannos Spyri apysaka vaikams, pirmą kartą išleista 1881 m. Iki šių dienų knyga išlieka vaikų literatūros klasika, išversta į daugybę kalbų.
Pasvaliečių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Pabiržės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Biržų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Smilgių apylinkės.
Heida
„Heidoje“ pasakojama apie jautrios prigimties mergaitę Heidą, kuri atvyksta gyventi į Alpių miestelį kartu su atsiskyrėliu seneliu. Mergaitės gerumas ir kilniaširdiškumas perkeičia senolį ir šis susitaiko su žmonėmis bei Dievu.
Knygoje gvildenamos ir kitos temos: gyvenimo mieste ir gamtoje skirtumai, laisvės ir beprasmių socialinių normų priešprieša. Viena svarbiausių knygos idėjų yra ta, jog pasveikus sielai, nuo ligų išsivaduoja ir kūnas.
Pirmasis „Heidą“ į lietuvių kalbą išvertė Pranas Mašiotas, tačiau jo vertimas buvo netikslus, dažnai praleisti ištisi sakiniai, ar perpasakojama savais žodžiais. 2007 m. leidykla „Alma Littera“ išleido naują, Adomo Druktenio vertimą. Naujajame vertime pateikiamas literatūrologo Kęstučio Urbos komentaras.
Pagal knygą sukurta daugiau nei 20 filmų ir televizijos serialų.
Vagrai
thumbVagrai (, Wagiri; ; ) – polabų gentis, gyvenusi Vagrijoje (rytinis Holšteinas dabartinėje šiaurės Vokietijoje) IX-XII a. Jie buvo Obodritų konfederacijos nariai.
Slavų sukilimų 983 m. ir apie 1040 m. (vadovaujant Gotšalkui) Vagrija buvo nusiaubta. Daug vokiečių miestų ir bažnyčių buvo sugriauti, gyventojų skaičius labai sumažėjo. 1066 m. vagrai su sąjungininkais veletais atakavo saksų burgvardų liniją nuo Meklenburgo iki Šverino, giliai, iki Hamburgo įsiverždavo į vokiečių žemes.
Apie 1090 m. vis dar pagonys vagrai ir liutičiai tapo pavaldus rujanui Krutui. Kiekviena gentis išsirinko savo vadą, kurie buvo pavaldūs Krutui. 1093 m. krikščionys obodritai, vadovaujami Henriko, paremti saksų ir vietinių vokiečių, Šmilau mūšyje pre Raceburgo sumušė Krutą. Vagrai vėl tapo duoklininkai.
Nižnejanskas
Nižnejanskas  – miesto tipo gyvenvietė Rusijoje, šiaurės Jakutijoje, Ust Janos uluse, Janos upės deltoje, 581 km į šiaurę nuo Deputatskio. Yra upinis uostas, oro uostas (reguliarūs skrydžiai nebevyksta). Vykdomas laivų remontas, žvejyba.
Dabar gyvenvietė gan apleista, nuo TSRS žlugimo, gyventojų sumažėjo daugiau nei dviem tūkstančiais.
Istorija
Nižnejanskas įkurtas XX a. 5 dešimtmetyje, miesto tipo gyvenvietės statusas suteiktas 1958 m.
Ažubaliai (Zarasai)
Ažubaliai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Suvieko, prie kelio atšakos link Meiriškių.
Optinis pluoštas
Pluoštas optikoje – elektromagnetinis laukas, užimantis baigtinę erdvės sritį. Bangų fizikoje optinis pluoštas yra erdvinis optinio impulso analogas. Optinio pluošto amplitudės skirstinys plokštumoje, statmenoje bangos sklidimo krypčiai, yra aprašomas funkcija, tenkinančia bendrąją difrakcijos diferencialinę lygtį:
,
kur yra skersinis Laplaso operatorius,  yra dažnio \omega bangos vektorius, o k_z yra išilginė bangos vektoriaus dedamoji.
Nors optinis pluoštas užima baigtinę erdvės sritį, bendra jo energija gali būti begalinė, jei.
Optikoje labiausiai yra žinomi šie pluoštai:
1990 m.
1990 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Sausis Vasaris Kovas Balandis Gegužė Birželis Spalis Gruodis
Sausis Vasaris Kovas Balandis Gegužė Birželis Liepa Rugpjūtis Spalis Gruodis
Nobelio premijos
Nobelio premijos laureatai:
Silva Pocytė
Silva Pocytė (g. 1969 m. liepos 18 d. Agluonėnuose, Klaipėdos rajonas) – istorikė, humanitarinių mokslų daktarė, Klaipėdos universiteto Baltijos regiono istorijos ir archeologijos instituto vyresnioji mokslo darbuotoja, docentė.
Biografija
1987–1992 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete, 2000 m. gruodžio 12 d. Kaune apgynė humanitarinių mokslų daktaro disertaciją „Mažosios Lietuvos lietuvių tautinis identitetas ir kultūrinė raiška 1871–1914 m.“ (vadovas – prof. Vytautas Merkys).
2004 m. išrinkta Lietuvos nacionalinio istorikų komiteto viceprezidente, nuo 2005 m. Mažosios Lietuvos enciklopedijos redakcinės kolegijos narė, IV enciklopedijos tome – redakcinės kolegijos pirmininkė. 2006–2013 m. buvo periodinio mokslo darbų leidinio „Acta Historica Universitatis Klaipedensis“ redaktorių kolegijos pirmininkė. 2004–2007 m. Lietuvininkų bendrijos „Mažoji Lietuva“ seimelio pirmininkė.
Nežodinis bendravimas
Nežodinis bendravimas – bendravimo veiksmas, siunčiant ir gaunant nežodines (daugiausia vaizdines) užuominas tarp žmonių. Tai kartais klaidingai vadinama kūno kalba, bet nežodinis bendravimas apima daug daugiau – balsą, lietimą, atstumą ir fizinę aplinką. Tai gali būti akių ryšys, žvilgsnis kalbant ir klausant, žvilgsnių dažnis, fiksavimo būdai, mirksnių dažnumas. Ši tema gali būti įvairiai suprasta, susieta su kultūra, jos apibrėžimai yra neriboti. miniatiūra|Nežodinis bendravimas Net kalboje yra nežodinių elementų, tokių kaip balso kokybė, greitis, tembras, kalbėjimo būdas, taip pat ritmas, intonacija ir kirtis. Be to, rašytiniai tekstai turi nežodinius elementus, tokius kaip rašysenos stilius, žodžių erdvinis ar fizinis puslapio išdėstymas. Tačiau daugiausia nežodinio bendravimo studijavimas nukreiptas į sąveiką tarp asmenų, kuri gali būti skirstoma į tris pagrindines sritis: aplinkos sąlygos bendraujant, bendraujančių asmenų fizinės charakteristikos ir tų asmenų elgesys sąveikos metu.
Tik nedidelė dalis smegenų apdoroja žodinį bendravimą. Kūdikiai nežodinio bendravimo išmoksta iš visuomeninio-jausminio bendravimo, todėl veidas, o ne žodžiai jiems yra pagrindinis bendravimo įrankis. Kai vaikai pradeda bendrauti žodžiu, jie sąmoningai atkreipia dėmesį į veido išraiškas, balso tonus ir kitus nežodinio bendravimo elementus.
Kultūra vaidina svarbų vaidmenį nežodiniame bendravime ir tai yra vienas aspektas, kuris padeda organizuoti mokymosi veiklą. Pvz., daugelyje indėnų bendruomenių nežodinis bendravimas yra ypač pabrėžiamas, nes jis yra vertinamas kaip vaikų mokymosi priemonė. Šia prasme mokymasis yra nepriklausomas nuo žodinio bendravimo, o nežodinis bendravimas turi didesnę reikšmę ne tik bendraujant, bet ir perteikiant kultūrines vertybes. Vaikai išmoksta dalyvauti šioje sistemoje nuo pat mažens.
Svarba
Remiantis kai kuriomis nuomonėmis, nežodinis bendravimas sudaro du trečdalius visos komunikacijos, tačiau kitų autorių teigimu, toks vertinimas yra pagrįstas netinkamai interpretuotais moksliniais tyrimais ir negali būti išreiškiamas skaičiais, atsižvelgiant į tai, kad šiuolaikiniame skaitmeniniame pasaulyje dominuoja rašytinė kalba, kurioje nežodinis bendravimas paprastai neturi jokios reikšmės.
Nežodinis bendravimas gali vaizduoti žinutę tiek žodžiu, tiek teisingais kūno signalais. Kūno signalai sudaryti iš fizinių savybių, sąmoningų ir nesąmoningų gestų, asmeninės erdvės bendraujant. Perteikiama žinutė gali būti suprasta neteisingai, jei kūno kalba nesutampa su žodine informacija. Nežodinis bendravimas sustiprina pirmąjį įspūdį įprastose situacijose, pavyzdžiui pritraukiant partnerį ar dalyvaujant verslo susitikime: įspūdį apie žmogų vidutiniškai galima sudaryti per pirmąsias keturias kontakto sekundes. Pirmasis susitikimas su žmogumi gali stipriai paveikti suvokimą apie tą asmenį. Pranešimo metu kitas asmuo ar grupė yra orientuoti į visą aplinką aplink juos, o tai reiškia, kad jie naudoja visus penkis pojūčius : 83 % regos, 11 % klausos, 3 % kvapo, 2 % lietimo ir 1 % skonio pojūčių.
Istorija
Mokslo tyrimai apie nežodinį bendravimą ir elgesį buvo pradėti 1872 m., kuomet buvo išleista Čarlzo Darvino knyga „Žmogaus ir gyvūnų emocijų išraiška“. Knygoje Darvinas teigė, kad visi žinduoliai – tiek žmonės, tiek kiti gyvūnai – emocijas rodė per veido išraiškas. Jis iškėlė tokius klausimus kaip „Kodėl mūsų emocijų veido išraiškos yra būtent tokios, kokios jos yra?“ ir „Kodėl mes suraukiame nosis, kai šlykštimės ar rodome dantis, kai esame įsiutę? “ Darvinas priskyrė šias veido išraiškas prie naudingų įpročių, kurie mūsų evoliucijoje atliko reikšmingas funkcijas. Pavyzdžiui, rūšys, kurios kiti gyvūnai puldavo kąsdami, išmoko šiepti dantis iki užpuolimo, o nosies suraukimas apsaugodavo nuo nuodingo kvapo įkvėpimo. Taip Darvinas aiškiai atsakė į klausimą, kodėl mūsų veido išraiškos vis dar išliko, neatsižvelgiant į tai, kad šie refleksai nebeatlieka savo pirminės funkcijos. Pasak Darvino, žmonės ir toliau naudoja veido išraiškas, nes jos visoje evoliucijos istorijoje įgijo komunikacinę vertę. Kitaip tariant, žmonės naudoja veido išraiškas parodyti, kaip jaučiasi iš vidaus. Nors ši Darvino knyga nebuvo pats sėkmingiausias jo leidinys, jo idėjos padarė didelę įtaką elgesio ir nežodinio bendravimo tipų bei poveikio tolesniam tyrinėjimui.
Nepaisant nežodinio bendravimo tyrimų pradžios 1800 m., biheviorizmo atradimo svarba 1920 m. pristabdė tolimesnius nežodinio bendravimo tyrimus. Biheviorizmas – psichologijos pakraipa, orientuota ne į žmogaus sąmonę, o į elgesio analizę.
Kai dauguma psichologijos mokslininkų ėmė tyrinėti žmonių elgesį, 1955 m. Adamas Kendonas, Albertas Šeflenas ir Rėjus Birdwhistelis ėmė specializuotis nežodinio bendravimo tyrimuose. Jie analizavo filmą naudodami tyrimo metodą, vadinamą konteksto analize. Konteksto analizė yra tyrinėjamo elgesio perrašymas ant kodavimo lapo. Šis metodas vėliau buvo naudojamas tiriant žmonių pasisveikinimus, socialinį elgesį vakarėliuose ir laikyseną bendraujant su kitu asmeniu. Birdwhistelis nežodinio bendravimo tyrimus pavadino kinezika. Jis apskaičiavo, kad žmonės gali atpažinti apie 250 000 veido išraiškų.
Nežodinio bendravimo tyrimai šoktelėjo į viršų 1960-ųjų viduryje, kuomet atsirado daugybė psichologų ir tyrinėtojų. Mokslininkai Argyle’as ir Deanas studijavo santykį tarp akių kontakto ir bendravimo atstumo. Ralphas V. Exline’as nagrinėjo elgesį kalbant ir elgesį klausant. Robertas Sommeros studijavo santykį tarp asmeninės erdvės ir aplinkos. Robertas Rosenthalis nustatė, kad mokytojų ir mokslininkų išsikelti lūkesčiai gali padaryti įtaką jų rezultatams ir kad subtilios, nežodinės užuominos gali vaidinti svarbų vaidmenį šiame procese. Albertas Mehrabianas studijavo nežodinius signalus apie pomėgius. Apie 1970 metus psichologijos mokslų apimtis tik didėjo, buvo išleisti tokie kaip veikalai kaip Shirley Weitz „Nežodinis bendravimas“ bei Marianne’os LaFrance ir Claros Mayo „Judantys kūnai“. Populiariose knygose, pavyzdžiui „Kūno kalba“ (Fast. 1970 m.), aprašoma, kaip naudojantis nežodiniu bendravimu pritraukti kitus žmones, o „Kaip perskaityti žmogų kaip knygą“ (Nierenberg & Calero, 1971 m.) nagrinėjamas nežodinis elgesys derybų metu. 1978 m. buvo pradėtas leisti „Aplinkos psichologijos ir nežodinio elgesio žurnalas“.
Nuorodos
Apie gestų kalbą
Krespi d'Ada
Krespi d’Ada – istorinė gyvenvietė šiaurės Italijoje, Lombardijoje. Tai yra vienas geriausių XIX–XX a. miestų-modelių pavyzdžių, kurie buvo statomi Europoje ir Šiaurės Amerikoje specialiai darbininkams šalia jų darbo vietų. Šis miestas vis dar yra gyvenamas ir iš dalies naudojamas pramonės tikslams. Nuo 1995 m. Krespi d’Ada yra įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Srepokas
Svarbiausias intakas – Eahleo (dešinysis).
Iki XIX a. pab. upe ėjo svarbus laivybinis maršrutas, kuriuo laosiečiai ir khmerai tiekė produkciją iš džiunglių į pakrančių uostus. Vagoje yra krioklių.
Laukesa (reikšmės)
Laukesa gali reikšti:
Virama
Virama  – brahmi rašto sistemose naudojamas diakritinis ženklas, kuriuo panaikinamas su priebalsiu einantis garsas [a]. Devanagari rašte virama žymima žemyn į dešine nukreiptu brūkšneliu po raidės ्, pvz., priebalsis क tariamas [ka], tačiau pridėjus viramą क् tariamas [k]. Sanskrite virama iš esmės naudojama tik žodžių pabaigoje, nes priebalsiai, einantys vienas po kito sudaro ligatūras. Be to, net jei žodis baigiasi priebalsiu, dažniausiai pagal sandhi taisykles jis susijungia su sekančiu žodžiu.
Dėl techninių apribojimų, dalis ligatūrų, pavyzdžiui, ṭṭha kompiuteriuose nėra atvaizduojamos, tuomet naudojamas variantas su virama ट्ठ.
Rūdupis (Prienai)
Rūdupis – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Alksniakiemio, kairiajame Nemuno krante (priešais Birštoną). Įeina į Nemuno kilpų reg. parko teritoriją.
National Geographic (žurnalas)
„National Geographic“ – tarptautinis mokslo populiarinimo žurnalas apie geografiją, archeologiją, antropologiją, biologiją. Pasižymi išskirtiniais reportažais, vaizdingomis iliustracijomis.
Rūdupis (Prienai)
Etimologija
Kaimas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Rūdupėlės upelio, kuris anksčiau vadinosi Rūdupis.
National Geographic (žurnalas)
Pradėtas leisti Jungtinėse Amerikos Valstijose 1888 m. (iki 1896 m. nereguliariai, nuo 1959 m. spalvotais viršeliais). Per metus išeina 12 numerių (kelis kartus per metus būna papildomų teminių kolekcinių leidinių). Leidėjas – Nacionalinė geografijos draugija. Žurnalas turi ir internetinę versiją, įskaitant ir visą žurnalų archyvą.
Remiantis 2015 m. „The Washington Post“ paskelbtais duomenimis, žurnalas platintas visame pasaulyje beveik 40-čia kalbų leidimais, mėnesinis tiražas visame pasaulyje siekė maždaug 6,5 mln. egz. (plg. XX a. 9-ojo deš. pab. – 12 mln. egz.) arba 6,7 mln. – anot „National Geographic“. Vien JAV – 3,5 mln. egz. 2009 m. rugsėjo 25 d. išleistas pirmasis žurnalo numeris lietuvių kalba.
Sam S. Shubert
Semas S. Šubertas, Samuelis Šemanskis (1878 m. rugpjūčio 27 d. Kudirkos Naumiestyje, Rusijos imperija - 1905 m. gegužės 13 d. Harisburge, JAV) – Lietuvos žydų kilmės JAV teatro savininkas ir režisierius. Vienas iš teatrališkosios Šubertų šeimos septynių vaikų.
Biografija
Gimė 1878 m. rugpjūčio 27 d. Kudirkos Naumiestyje. Tėvas David Schubert, motina Katrina Helwitzin. Būdamas 4 metų kartu su šeima emigravo į JAV, kur apsigyveno Sirakiusuose šalia Niujorko. Tėvas buvo alkoholikas, šeima turėjo finansinių problemų, todėl jaunam vaikinui teko dirbti batų valytoju. Po kiek laiko gavo darbą Operos namuose, kur dalino lankstinukus. Nors ir turėdamas menką išsilavinimą buvo gabus matematikai, kas leido jam gauti darbą operos buhalterijoje. Po kiek laiko gavo buhalterio darbą didžiausiame Sirakiusų teatre - Wieting Theatre. Čia jam kilo noras režisuoti ir kurti teatro spektaklius, vėliau kartu su broliais Lee Shubert ir Jacob J. Shubert už skolintus pinigus įkūrė savo teatrą.
Sėkmingai užsiimdami teatro verslu broliai nutarė plėstis Niujorko mieste, kur 1900 m. kovo pabaigoje išsinuomavo patalpas Brodvėjuje ir Manhatane. Jauniausiasis brolis Jacob liko gyventi ir prižiūrėti teatrus Sirakiusuose, o Lee ir Sam išvyko gyventi į Niujorką, kur pradėjo kurti sėkmingiausią XX a. JAV teatrų imperiją, kuriai priklausė Winter Garden Theatre ir Shubert Theatre.
1905 m. gegužės 13 d. traukiniu keliaujant verslo reikalais į Pitsburgą, prie Harisburgo miesto, traukinys susidūrė su krovinine mašina. Avarijos metu Šubertas buvo stipriai sužalotas, po dviejų dienų nuo sužalojimų mirė ligoninėje. Buvo palaidotas Šubertų šeimos kape, Salemo kapinėse, Brukline.
1913 m. jo broliai Brodvėjuje atidarė teatrą, kurį pavadino Sam S. Shubert Theatre vardu ir kuris veikia iki šių dienų. 1945 m. broliai įsigijo Majestic teatrą Čikagoje, kurį taip pat pervadino Sam S. Shubert vardu.
Gediminas Žylė
Gediminas Žylė (g. 1988 m. lapkričio 24 d. Klaipėdoje) – Lietuvos krepšininkas, rungtyniaujantis Ispanijos Meliljos „Melilia BC“ komandoje.
Gediminas Žylė gimė 1988 m. lapkričio 24 dieną Klaipėdoje, vėliau su tėvais persikraustė į Mažeikius, kur mokėsi Mažeikių Senamiesčio pagrindinėje mokykloje, bei Mažeikių Merkelio Račkausko gimnazijoje. Krepšinio pagrindus gavo Mažeikių Sporto Mokykloje, 2006 metais persikraustė į gimtąją Klaipėdą, kur atstovavo Klaipėdos „Naftos-Uni-Laivitės" komandai, 2009 metais metais buvo paskolintas Klaipėdos „Neptūnui", kurį tais pačiais metais paliko pasirašęs kontraktą su naujai susikūrusiu Kauno „Triobet" klubu. Šiuo metu žaidžia Kauno „Aisčių" komandoje. G. Žylė taip pat atstovauja Mykolo Romerio universitetui LSKL varžybose, 2008–2009 sezone tapo naudingiausiu LSKL savaitės krepšininku, surinkęs 30 naudingumo balų paverždamas šį titulą iš Deivido Gailiaus surinkusio 29 naudingumo balus.
Audriniai
Audriniai – gyvenvietė Rėzeknės savivaldybėje, Latgaloje, 245 km į rytus nuo Rygos. Gyventojų skaičius: 1300. 1942 m. kaime naciai nužudė civilius.
Dwight Yorke
Dvaitas Everslis Jorkas (g. 1971 m. lapkričio 3 d.) – karjerą baigęs futbolininkas, buvęs Trinidado ir Tobago rinktinės puolėjas.
Nacionalinėje rinktinėje žaidė nuo 1989 metų, 2001 metais dėl nesutarimų su treneriu nusprendė baigti tarptautinę karjerą, tačiau vėl grįžo į komandą 2006 m. pasaulio čempionato atrankos varžybas, kuriose komanda pirmą kartą iškovojo teisę dalyvauti pasaulio čempionate. Čempionate sužaidė visas trejas rungtynes, pirmosiose rungtynėse, kurias rinktinė sužaidė lygiosiomis, D. Yorke išrinktas geriausiu rungtynių žaidėju.
Vagrija
Vagrija - šiaurės rytinė Holšteino dalis dabartinėje Šlėzvigo-Holšteino žemėje (Vokietija), maždaug atitinkanti Pliono ir Ostholšteino apskritis.
Viduramžiais Vagrijos istorinė sritis buvo tarp Baltijos jūros ir Travės bei Šventinės upių. Tuomet Vagrijoje gyveno slavų gentis vagrai. X a. Vagriją pradėjo puldinėti vokiečių feodalai, o apie 1139 m. Vagrija buvo užgrobta.
Dabartiniais laikais Vagrija vadinamas tik Oldenburgo pusiasalis Ortholšteine. Aukščiausias taškas - Bungsbergas (168 m.), ant kurio yra senovinė tvirtovė.
thumb|center|550px|Vagrijos gamtovaizdis iš Bungsbergo tvirtovės
Slochi Anopolskiai
Slochi Anopolskiai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Semiatyčių valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.