cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pilaitės piliakalnis (Vilnius)
Tyrimai
Piliakalnį žvalgė Vilniaus universitetas ir Lietuvos geologijos tarnyba.
Valentinas Dikulis
Valentinas Dikulis (, g. 1948 m. balandžio 3 d. Kaune) – rusų cirko artistas, jėgos žonglierius, tituluojamas vienu stipriausių žmonių pasaulyje. Pagarsėjo neįtikėtinu išgijimu po sulaužyto stuburo traumos, medicinos reabilitacijos centrų steigimu Rusijoje ir užsienyje.
Biografija
V. Dikulio vaikystė buvo sudėtinga, jis gimė Kaune sunkiais pokario metais, buvo neišnešiotas kūdikis (nesvėrė nė 1 kg), anksti neteko abiejų tėvų. Tėvas Ivanas Grigorjevičius buvo ukrainietis, kariškis, žuvo atlikdamas tarnybą. Motina Ana Kornejevna, rusė, mirė netrukus. Gyveno pas močiutę, paskui Vilniaus ir Kauno vaikų namuose (dab. J. Naujalio muzikos gimnazija Kęstučio g.). Anksti susidomėjo cirku, mokėsi ekvilibristikos, akrobatikos.
1962 m. per cirko pasirodymą Kauno sporto halėje penkiolikmetis V. Dikulis, atlikdamas oro gimnastikos numerį, trūkus lynui nukrito iš 13 m aukščio, susilaužė stuburą, patyrė kitus daugybinius lūžius. Savaitę išbuvęs komoje, išgirdo medikų išvadą: „Niekada nevaikščios, sėdės invalido vežimėlyje“. Iš ligoninės šešiolikmetį išrašė kaip pirmos grupės invalidą, gebantį judėti tik vežimėlio pagalba. Tačiau Profsąjungų rūmuose sugebėjo įkurti ir vadovauti vaikų cirko būreliui. Neįtikėtinų valios pastangų dėka, po septynerių metų intensyvių treniruočių, kurias pradėjo dar gulėdamas ligoninėje, V. Dikulis atsistojo, o dar po dvejų vaikščiojo taip pat gerai, kaip ir prieš traumą. 1970 m. grįžo į cirką, tapo sunkumų žonglieriumi, vėliau įkūrė medicinos reabilitacijos centrą. Tūkstančius beviltiškų ligonių jo gydymo metodika pastatė ant kojų.
Šeima: su pirmąja žmona Liudmila išsiskyrė, turi suaugusią dukrą; su antrąja, keliais dešimtmečiais jaunesne Žana, augina mažametį sūnų. Gyvena ištaigingame name prestižiniame Maskvos rajone.
Cirko karjera
V. Dikulis dirbo žymiuose Maskvos cirkuose Cvetnoj bulvare ir Vernadskio prospekte. Jis žongliravo patrankos sviediniais, sveriančiais po 45 kg, mėtė į viršų, pagaudamas juos ant sprando. Po to ėmė svaidyti į orą 80 kg svarsčius. Per vieną 20 min. pasirodymą iškeldavo apie 12 tonų svorio. Tarp kitų triukų: ant savo kūno laikė toną svorio su dviem štangomis ir šešiais žmonėmis; ant krūtinės įtaisyto priekalo stiprūs vyrai mušė kalvio kūjais; nešė maniežo ratu arklį; stadione laikė lynais prikabintus du lengvuosius automobilius, startuojančius į priešingas puses; ant pečių laikė pakeltą 1570 kg svorio rėmą su automobiliu „Volga“ ir kt.
1999 m. gruodžio 30 d., dalyvaujant žurnalistams, jis, sverdamas 121 kg, atliko tris klasikinės jėgos trikovės pratimus, viso pakėlęs 1170 kg: 450 kg – prisėdimas su štanga ant pečių, 260 kg – spaudimas gulint, 460 kg – atkėlimas. Tačiau nebuvo nė vieno oficialaus atstovo, jog patvirtintų, kad buvo iškelti būtent tokie svoriai. Visi jėgos trikovės atstovai patvirtina, jog tai surežisuotas rekordas. Po kelerių metų šis neoficialus „rekordas“ pavirto į pasaulio čempiono titulą, nors jokiose oficialiose varžybose Dikulis nėra dalyvavęs.
Daktaras Dikulis
1978 m. SSRS Sveikatos apsaugos ministerija oficialiai leido V. Dikuliui naudoti savo gydymo metodiką. Jį nusiuntė į garsią Maskvoje akademiko N.N. Burdenkos kliniką, kur galėjo priimti pacientus. Po 5 metų speciali komisija palaimino V. Dikulio veiklą. 1989 m. sausio 1 d. duris atvėrė Visasąjunginis medicinos reabilitacijos centras ligoniams su stuburo smegenų pažeidimais ir vaikų cerebrinio paralyžiaus pasekmėmis. Jo direktoriumi SSRS Vyriausybė paskyrė V. Dikulį.
Šiuo metu keli tokie V. Dikulio centrai veikia Maskvoje („Beliajevo“, „Losinyj Ostrov“), taip pat kituose Rusijos miestuose, užsienyje (JAV, Japonijoje, Italijoje). Jis pats reguliariai vyksta į šias įstaigas, kur konsultuoja ligonius, moko medicinos personalą, kontroliuoja ūkinę veiklą.
1988 m. jam suteiktas Rusijos TFSR nusipelniusio artisto vardas, kiti apdovanojimai, buvo SSRS Aukščiausios Tarybos deputatu. 1991–1993 m. vedė Rusijos centrinėje TV laidas apie pagalbą ligoniams su stuburo traumomis. V. Dikulio metodika įamžinta daugybėje dokumentinių ir mokslinių filmų.
V. Dikuliui priskiriami „daktaro“, „akademiko“ vardai, „disertacijos“ skirtinguose šaltiniuose, forumuose vertinami nevienareikšmiškai. Daugeliu atveju jo vardas naudojamas kaip prekės ženklas (dietos, ortopediniai čiužiniai, masažiniai balzamai).
Carrefour
Carrefour S.A. – didžiausias Prancūzijos mažmeninės prekybos tinklas. Ši bendrovė yra antra pagal dydį mažmeninės prekybos įmonė pasaulyje gautų pajamų atžvilgiu ir trečia pagal dydį uždirbamo pelno požiūriu. „Carrefour“ gautų pajamų atžvilgiu nusileidžia tik „Walmart“, o uždirbamo pelno požiūriu atsilieka nuo JAV „Walmart“ ir JK „Tesco“ prekybos tinklų.
Prie būrio įmonių, nusprendusių didinti investicijas Brazilijoje, prisijungė ir Prancūzijos prekybos tinklas „Carrefour“, kuris siekia sujungti Brazilijoje turimą verslą su didžiausiu šios šalies prekybos tinklu „Grupo Pao de Acucar“. Tačiau valstybiniam Brazilijos plėtros bankui nusprendus nefinansuoti sandorio mokesčių mokėtojų pinigais, viskas žlugo.
Lietuvos dizainas
Lietuvos dizainas apima interjero, mados dizainą, pramoninį ir grafinį dizainą. Dizaino atsiradimas paprastai siejamas su industrine revoliucija. Lietuvoje itin stiprų postūmį turėjo valstybės atkūrimas 1918 metais, Kauno miesto plėtra ir augimas tarpukariu.
Ikindustrinis laikotarpis. Baltų kultūra ir Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė
thumb|left|150px|Lietuviškos segės, IX–XII a. Apie baltų meno dirbinius daugiausia galima spręsti iš randamų papuošalų, sukurtų iš žalvario ir dekoruotų simboliniais ornamentais. Kernavėje yra rastos amatininkų – kalvių ir juvelyrų sodybos. Jau XIII a. Vilniuje avalynę siuvo profesionalai. Pirmieji amatininkai į Lietuvą iš kitų Europos šalių pradėjo keltis Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino kvietimu XIV amžiuje.
Pirmasis Vilniuje - auksakalių cechas įsikūrė jau 1495 m. XVI a. 4 dešimtmetyje Vilniuje klestėjo auksakalystė. XVII–XVIII a. Vilniaus jėzuitų noviciatas garsėjo amatų (auksakalių, stalių, dailidžių) dirbtuvėmis. 1737 m. gaisrui nusiaubus Vilniaus bažnyčių interjerus, jėzuitų stalių dirbtuvės gamino suolus, zakristijų spintas, komodas, klausyklas, klauptus. Lietuvoje buvo audžiamos Slucko juostos, gobelenai, veikė stiklo liejyklos. Vienuolynuose buvo steigiamos apeiginių religinių rūbų siuvinėjimo dirbtuvės. XVII a. Vilniaus amatininkai (horologifex) kurdavo ir laikrodžius (Jakobas Gierkė, Johannes (Hans) Klassen , Johan Scheirer, Jokūbas Čekas, Aleksandras Helmanas, Konradas Grisas, Theodor Tarasovig ), Žygimanto Augusto dvare Vilniuje dirbo laikrodininkai. 1779 m. susikūrė atskiras laikrodininkų cechas. 1795 m. Vilniuje veikė 38 įvairių amatų cechai. Lietuvos valdovų, o vėliau magnatų – Radvilų, Goštautų, Sapiegų rūmai buvo pagrindiniai prabangos ir dailiųjų daiktų užsakovai. Stiprų postūmį Lietuvos amatų ir prabangos daiktų gamybai turėjo Bona Sforca, nemažai laiko praleidusi Lietuvoje. Kartu su atvyko ir italų meistrai. Vilniaus kalyklos meistras Pietro Platina kūrė Stepono Batoro laikų monetas Vilniuje. Antanas Tyzenhauzas buvo pirmasis Lietuvoje manufaktūrų kūrėjas. Jo 1768 m. Gardine įsteigtai karališkajai šilko audinių manufaktūrai ornamentus kūrė prancūzai iš Liono.
Pirmoji respublika. 1918–1940 m.
thumb| [[ANBO-I (1925 m.) eksponuojamas Lietuvos aviacijos muziejuje]] thumb|left|[[ANBO-41 skrendantys ore, 1937 m.]]
Atkūrus Lietuvos valstybę reikėjo savų architektų, inžinierių; gabiausieji studentai buvo siunčiami mokytis į Europos universitetus. Sugrįžę architektai neatpažįstamai pakeitė Kauną, pasiturintys miestiečiai pradėjo gyventi naujoviškuose moderno stiliaus interjeruose. Kauno dailės mokykloje 3-4 dešimtmečiuose dizainas buvo įtrauktas į mokymo programą (dėstė A. Smetona, S. Ušinskas, J. Mikėnas ir kt.). Grafiniame dizaine dominavo Art Deco stilius. Antanas Gustaitis projektavo ir pats išbandydavo lėktuvus ANBO. Baldų kūrėjas Jonas Prapuolenis kūrė baldus, remdamasis tautos meno tradicijomis. Baldų ir interjerų suprojektavo P. Rimša, V. K. Jonynas.
Žinomesni sukurti daiktai:
Sovietų okupacijos laikotarpis. 1940–1990 m.
thumb|left|Sklandytuvas LAK-12, 1979 m. thumb|Mažiausias pasaulyje sklandytuvas BrO-18 „Boružė“, 1975 m.
Okupacijos laikotarpiu dizainas kaip ir kitas menas turėjo būti ideologinis. Atšilimo laikotarpiu ir vėliau kūrėjus vis tiek pasiekdavo žurnalai ir idėjos iš Vakarų. Kai kurie modernizmo atradimai komunistų buvo kiek perdaromi ir pritaikomi vietoje – pavyzdžiui, Le Corbusier namo-mašinos idėjos. Dizainui kurti Vilniuje 1957 metais buvo įsteigtas Vilniuje Projektavimo – konstravimo biuras, 1964 m. – Eksperimentinis meninio konstravimo biuras. Dizaineriai rengiami Vilniaus dailės akademijoje (VDA), Dizaino katedroje (nuo 1961 metų), VDA Kauno dailės fakultete, VDA Architektūros ir dizaino fakulteto Klaipėdos vizualinio dizaino katedroje, VDA Telšių dailės fakultete, Šiaulių Universitete. 1957 metais Vilniuje įkurtas Baldų projektavimo ir konstravimo biuras buvo pagrindinė baldų projektavimo institucija veikusi iki pat Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo. 1987 m. įsteigta ir iki šiol veikia Lietuvos dizainerių sąjunga. Feliksas Daukantas (1915–1995) tuometiniame Lietuvos dailės institute įsteigęs Pramonės gaminių meninio konstravimo katedrą ir 1961–1985 m. jai vadovavęs, laikomas Lietuvos dizaino studijų pradininku. Dizaino studijų programa buvo sukurta pagal Bauhaus mokyklos metodus. Dizaino objektus kurdavo ir menininkai. Teodoras Kazimieras Valaitis 1969 m. pasaulinei parodai „Expo-70“ (Osaka) sukūrė biomorfų sienelės projektą, kuris liko neįgyvendintas. Algimantas Stoškus sukūrė erdivinį vitražą 1968 parodai Londone. Dizaino kūrėjai lygiavosi į Vakarus. Pasak Tado Baginsko, kūrusio Lietuvos paviljoną 1968 m. Earls Court parodų centre Londone: "Mes visuomet lygiavomės į Vakarus – domėjomės skandinavų, italų, japonų dizainu. Okupantų nelaikėme autoritetu. Maloniausia – kad Londono parodoje tai pastebėjo visi. Ekspozicija puikiai integravosi. "
Bene garsiausias to meto dizaino kūrinys – dulkių siurblys „Saturnas” (dizaineris Vytautas Didžiulis, inžinieriai: A. Laužadis, A. Šapiro), nuo 1962 m. gamintas Vilniaus elektrinio suvirinimo įrengimų gamykloje.
thumb|TV Šilelis-403D, 1976 m.
Antroji respublika. Nuo 1990 m. iki dabar
Atkūrus Nepriklausomybę raiška nebebuvo varžoma cenzūros, bendravimas su užsienio šalimis ir institucijomis tapo laisvas. Tapo svarbus gyvenimo būdas ir aplinka, intensyviai buvo keičiami interjerai ir sekama naujomis madomis. Mados dizainas tapo svarbesnis ir labiau pastebimas. Atsirado nauja – elektroninių medijų grafinio dizaino sritis. 2008 m. dizaino tyrėjas en:Per Mollerup atliko Lietuvos dizaino galimybių studiją „Dizainas Lietuvoje – konkurencinio pranašumo garantija“. Viena jo išvadų – Lietuvoje paruošiama ir aktyviai dirba daug daugiau dizainerių nei kitose Baltijos šalyse. Grafinio dizaino kūrėjai susibūrė į Lietuvos grafinio dizaino asociaciją (LGDA). Įsteigtas Tarptautinės grafikos dizaino asociacijos ICOGRADA Lietuvos skyrius. Pradėjo veikti Vilniaus dizaino kolegija, Vilniaus technologijų ir dizaino kolegija. Kasmet išleidžiama Lietuvos dizaino apžvalga „Dizaino indeksas“. 2006 metais V. Ozarinskas sukūrė naują dizainą Šiuolaikinio meno centro fojė, naudodamas daiktus iš kasdieninio gyvenimo ir paversdamas juos interjero detalėmis. Skatimeninis dizainas peržengia vien grafinio dizaino ribas – kuriamas programinių produktų dizainas, grafinės sąsajos, virtualios aplinkos. Lietuvių programuotojai sukuria paveikslėlių redagavimo programą Mac OS X operacinei sistemai Pixelmator. 2 metus kurtas „Laisvės kodas 13“ leidžia patirti sovietų agresiją Sausio 13-ąją virtualioje realybėje.
thumb|right|Nokia C7, 2010 m.
Būdingi bruožai
Lietuvos dizainui būdingas medžiagos pojūtis ir jos savybių pabrėžimas, santūri raiška, minimalizmas. Dažnai pastebimos ir noriai naudojamasi baltiškomis ornamento tradicijomis ir audinių raštais.
Kinarai
thumb|180px|Kinaros skulptūra
Kinarai, kimnarai (, 'kas per žmogus?') – indų mitologijos mitinės būtybės. Dažniausiai būna pusiau žmogaus, pusiau kokio nors gyvūno (arklio, paukščio) pavidalo. Iš dalies atitinka graikų chimeras.
Hinduizme kinarai laikomi rišio Kašjapos vaikais (kaip ir rakšasai, nagai, beždžionės), arba Brahmos palikuonys, atsiradę iš jo kojų. Kartu su gandharvais laikomi dangiškaisiais dainiais ir muzikantais, bei prijungti į Kuberos palydą. Vėliau sutapatinami su kimpurušais (į žmones panašiomis žvėriškomis būtybėmis).
Kinarai taip pat žinomi budistinėje mitologijoje, jų mitologija paplitusi Pietryčių Azijoje, Tibete. Džainizmo mitologijoje kinarai priklauso vyantara („tarpininkų“) kategorijai.
Volvo V50
Volvo V50 – mažas šeimos automobilis – antros kartos Volvo S40 universalo versija, gaminamas Gente, Pretorijoje bei Malaizijoje ir parduodamas bendrovės „Volvo Cars“ 2004–2012 m. ir nuo 2019 m.
Varikliai
Prieš 30 metų vokiečių automobilių gamintojas „Volkswagen" siurblio ir purkštuko sistemos pagrindu sukūrė naują TDI dyzelinį variklį. Pagrindiniai jos privalumai – mažos kuro sąnaudos ir galingumą užtikrinantis didesnis sukimo momentas.
TDI variklių privalumai: gerokai didesnis degalų įpurškimo slėgis nei kitų sistemų (TDI – 2050 barų, „Common Rail" – 1350 barų); dėl degalų purkštuko ir siurblio jungties galima tiksliai valdyti įpurškimą, pasiekiamas didesnis sukimo momentas, gerėja variklio elastingumas; dėl tikslaus pirminio įpurškimo gerokai sumažėja triukšmas degant kurui ir maksimaliai sumažėja išmetamųjų dujų azoto oksidų.
Tai didžiausio naudingumo koeficiento tarp visų dyzelinių degalų įpurškimo sistemų ir veiksmingiausi šios klasės varikliai pagal degalų sąnaudas.
2D 136 PS (100 kW; 134 hp) Tai yra Peugeot/Citroen gaminys, kuris buvo panaudotas ir Volvo markes automobiliuose, tokiose modeliuose kaip S40II, V50, C30, V70III bei S80II. Varikliai skirstomi į du tipus – nuo 2004 iki 2006 m. gamybos su EURO3 ekologijos reikalavimais, bei nuo 2006 m. – su EURO4 ekologijos reikalavimais. Pastarajame variklyje jau buvo naudojamas kietųjų dalelių filtras (kitaip tariant – DPF arba FAP). Į visus variklius yra pilama sintetine alyva, su rekomenduojamu klampumu 5w30, ir Citroen/Peugeot leidimas. Ilgalaikiam naudojimui, 20 000 km.
Levkovas
Levkovas gali reikšti:
Paryžiaus livras
Paryžiaus livras ( 'Paryžiaus svaras', iš 'svaras') – Prancūzijos apskaitos piniginis vientas, panašus į Tūro livrą.
Paryžiaus livrą sudarė 20 Paryžiaus su arba 240 Paryžiaus denjių, o kiekvienas Paryžiaus su buvo lygus 12 Paryžiaus denjių. Lygiai taip pat buvo suskirstytas ir Tūro livras, bet vienas Tūro livras buvo lygus 4⁄5 Paryžiaus livro. Vienas Paryžiaus su buvo lygus 15 Tūro denjių.
Iki 1203 m., kai Pilypas II Augustas užėmė Anžu regioną apie Tūrą, Paryžiaus livras buvo oficiali Kapetingų dinastijos moneta. Tūro livras kaip apskaitos piniginis vienetas greitai aplenkė Paryžiaus livrą, o kaip monetą Paryžiaus livrą nustojo naudoti Liudviko IX laikais. Kaip piniginį vienetą Paryžiaus livrą dar gana ilgai naudojo Prancūzijoje apie Paryžių, kol tai oficialiai uždraudė 1667 m. (valdant Liudvikui XIV).
Europos metų medis
miniatiūra|250px|right|2015 m. Europos medis – ąžuolas Estijos Orissaare futbolo stadione ([[Sarema|Saremos saloje)]]
Europos metų medis  – kasmetinis Europos medžio rinkimo konkursas, kurį nuo 2011 m. organizuoja Aplinkos partnerystės fondas, remiamas Europos Komisijos. Skirtingai nuo kitų konkursų, šis konkursas nesutelkia dėmesį į grožio, dydžio ar amžiaus kriterijus, o atrenka kandidatus pagal augalo istoriją, likimą ir ryšį su žmonėmis. Konkurso organizatoriai ieško medžių, kurie tapo platesnės bendruomenės dalimi, jos šerdimi.
Istorija
Nuo 2011 m. Aplinkos partnerystės fondas, vienijantis šešias Bulgarijos, Čekijos, Vengrijos, Lenkijos, Rumunijos ir Slovakijos nevyriausybines aplinkosaugos organizacijas, organizuoja kasmetinį Europos medžio rinkimo konkursą. Jam pradžią davė iki tol Čekijoje vykdavę metų medžio rinkimai. Per ketverius metus prie dalyvaujančių šalių prisidėjo Airija, Anglija, Belgija, Estija, Ispanija, Italija, Prancūzija, Škotija, Velsas. miniatiūra|250px|right|Europos medžio konkurse dalyvavęs Anglijos [[Majoro ąžuolas (Šervudo giria)]] miniatiūra|250px|right|Italijos nominantas – 2 tūkst. metų senumo [[alyvmedis iš Canneto Sabino (Lacijus)]]
2015 m. Europos medžio titulą laimėjo 150 metų amžiaus paprastasis ąžuolas (Quercus robur L.), augantis Saremos saloje, Estijoje, veikiančioje futbolo aikštėje. Estijos „futbolo ąžuolas“ surinko beveik trečdalį (32%) dalyvavusių balsų. Šio medžio istorija yra įdomi tuo, kad, pasak legendos, apie 1951 m., didindami sporto aikštelę, du traktoriai plieniniais lynais bandė išversti ąžuolą su šaknimis. Deja, lynai nutrūko, palikdami gilias žaizdas kamiene. Ąžuolas buvo paliktas stovėti futbolo aikštėje kaip „nepalaužiamasis“.
Lietuvoje
2015 m. buvo planuojami nacionaliniai Lietuvos medžio rinkimai, taip siekiant išsiaiškinti, kaip globojami ir prižiūrimi senieji medžiai, kokie jie yra saugomos gamtos ir kultūros dalis, koks visuomenės požiūris ir kokie veiksmai, saugant milžinus medžius.
2016 m. Lietuvos metų medžiu išrinktas Stelmužės ąžuolas, 2017 m. – Raganų eglė, 2018 m. – Raudonės liepa.
Čersko pilis
Čersko pilis  – pilis Čerske, vidurio Lenkijoje, Mazovijoje prie Vyslos upės ir Čersko ežero. Gotikinė pilis pastatyta XIV amžiaus pabaigoje. Čerskas 1247–1526 m. buvo Čersko kunigaikštystės sostinė. Iki Mazovijos prijungimo prie Lenkijos, pilis buvo Čersko kunigaikščių rezidencija.
Istorija
thumb|left|XIX a. grafikos darbas thumb|left|XX a. Čersko pilies panorama thumb|Čersko pilies kiemelyje thumb|right|Čersko pilis Jau XI a. čia būta gyvenvietės su įtvirtinimais.
1229 m. Mazovijos kunigaikštis Konradas I čia įkalino kunigaikštį Henriką I Barzdotąjį, kuris buvo laikomas pilies požemyje. 1239 m. Konradas čia įkalino kitą kunigaikštį Boleslovą V.
1350 m. pilis iš dalies buvo sunaikinta lietuvių antpuolio metu.
1388 m. Mazovijos kunigaikštis Janušas I įsakė pastatyti gotikinę pilį su dviem bokštais ir bokštiniais vartais. Pilis tapo viena pagrindinių Janušo I rezidencijų. Pilis buvo baigta statyti 1410 m. Čia jis ir mirė 1429 m. gruodžio 8 d.
1526 m. Mazovija buvo įtraukta į Lenkijos karalystės sudėtį, o Čersko pilis tapo karaliaus nuosavybe.
1547 m. Čersko miestelį ir pilį administravo karalienė Bona Sforza, kuri 1549 m. čia pastatė rezidenciją, kuri buvo vadinama Didžiuoju namu.
Čerskas klestėjo iki švedų įsiveržimo į Lenkiją, kai po Varkos mūšio (1656 m.) Čerską kartu su pilimi visiškai sunaikino besitraukiantys švedų daliniai.
1762–1766 m. kompleksą bandė atstatyti Čersko seniūnas. Planuota čia patalpinti archyvus ir vietos teismą. Jo planai žlugo dėl Lenkijos padalijimo, o pilis virto griuvėsiais.
Teritorija atvira lankytojams, kurie grožisi išlikusiomis sienomis ir trimis bokštais. Komplekso viduje yra Šv. Petro bažnyčia.
Vidjadharai
thumb|250px|Vidjadharų poros bareljefas
Vidjadharai ('išminties, žinių, burtų laikytojas') – pusdievių būrys hinduistinėje mitologijoje. Tai gerosios padangių erdvės (antarikṣa) dvasios, Indros palydovai. Kitur vidjadharai laikomi gyvenantys Himalajuose, kur su kinarais ir jakšais sudaro Kuberos palydą. Turi tobuliausią maginių apeigų, užkalbėjimų žinojimą. Vyrai vidjadharai pasižymi išmintimi, moterys – grožiu. Ir vieni, ir kiti dažnai tuokiasi su mirtingaisiais.
Gabriella Pallotta
Gabriela Palota (, g. 1938 m. spalio 6 d. Romoje) – italų aktorė.
Vidjadharai
Indų epuose minima keletas vidjadharų vadų, iš kurių žymiausias – Ramos pagalbininkas Džambavanas.
Gabriella Pallotta
Biografija
Karjerą baigė 1977 m.
Pasiutę šunys (1974 filmas)
Pasiutę šunys  – režisieriaus Mario Bava sukurtas trileris pagal žurnale „Ellery Queen‘s Mystery Magazine“ išspausdintą rašytojo Michael J. Carroll trumpą apsakymą „Man and Boy“. Dėl autorinių teisių problemų juosta buvo išleista tik DVD formatu 1998 m.
2015 m. režisierius Éric Hannezo sukūrė šio filmo perdirbinį.
Džiugas Raudonius
Džiugas Raudonius (g. 2000 m. sausio 10 d.) – Lietuvos futbolininkas, rungtyniaujantis gynėjo pozicijoje.
Pasiutę šunys (1974 filmas)
Turinys
Keturi banditai pagrobia lagaminą su pinigais, tačiau pabėgimo metu vienas jų nušaunamas. Trijulė – jiems vadovaujantis Dokas, Skalpelis ir 32 – įkaite paima moterį vardu Marija, o vėliau priverčia sustoti automobilį, kurį vairuoja pagyvenęs vyras, prisistatęs Rikardu. Automobilyje taip pat yra nuo vaistų apsvaigęs ir miegantis jo sūnus, kurį tėvas veža į ligoninę. Trijulė priverčia Rikardą važiuoti už miesto į jų slėptuvę. Marija blaškosi ir vis stengiasi pabėgti, o 32 pradeda prie jos priekabiauti. Kontrolė slysta iš Doko rankų, kol galiausiai jis atsikrato nepaklusniu kompanionu. Palikdami daugybę pėdsakų, jie išvyksta už miesto ir galiausiai pasiekia kelionės tikslą. Čia Dokas ketina atsikratyti trmis nereikalingais liudytojais, tačiau neįtaria, kad Rikardas nėra tik išsigandęs tėvas.
Džiugas Raudonius
Karjera
Futbolo paslapčių sėmėsi Šilalės sporto mokykloje.
Pasiutę šunys (1974 filmas)
Pagrindiniai aktoriai
Pradžioje Rikardo vaidmuo buvo numatytas aktoriui Al Lattieri, tačiau šis buvo atleistas po keleto filmavimo dienų.
Filmo kūrimas
Režisierius Bava nusprendė sukurti trilerį po keleto nesėkmingų siaubo filmų, nesulaukusių nei žiūrovų, nei kritikų palankumo. Filmavimo darbai vyko 1973 m. rugpjūčio mėn. prie kelio Roma – Civitavecchia, filmuojama buvo chronologiška filmo įvykių seka. Darbinis juostos pavadinimas buvo „L‘uomo e il bambino“, vėliau pakeistas į „Ore 9 Semaforo“ , galiausiai – į „Cani Arrabbiati“.
Džiugas Raudonius
FK „Jonava“
2019 m. perėjo į FK Jonava, kurio pagrindinė ekipa rungtyniavo Pirmoje lygoje. 2019 m. kovo 25 d. debiutavo jonaviškių gretose rungtynėse prieš FK Atmosfera (2012).
Pasiutę šunys (1974 filmas)
Filmo kūrimas
Praėjus pirmai filmavimo savaitei, juostos prodiuseris Roberto Loyola susidūrė su finansiniais sunkumais. Komanda nutraukė darbus ir atnaujino juos tik po to, kai už darbą buvo sumokėta. Viso filmavimo darbams užbaigti režisierius turėjo 3 savaites. Kuomet buvo likę nusfilmuoti tik keletą kadrų su sraigtaspasniu ir policijos automobiliais, Loyola bankrutavo ir darbai galutinai buvo nutraukti. Bava kartu su sūnumi Lamberto (kuris buvo režisieriaus asistentas), mėgino įsigyti teises į filmą, tačiau nesėkmingai. Mario Bava mirė 1980 m., taip ir nesulaukęs filmo pasirodymo.
1995 m. MIFED kino mugėje Milane buvo parodyta juostos versija, pavadinta „Semaforo rosso“. Ją sukūrė pagrindinio moters vaidmens atlikėjos Lea Lander kino kompanija „Spera Cinematografica“ padedant vokiečių žurnalistui Peter Blumenstock. Lamberto Bava tuomet pareiškė, kad filmas baigtas be jo sutikimo ir gerokai iškarpytas. Kadangi juosta buvo nufilmuota be garso, juostos įgarsinimas buvo atliktas visiškai naujai. Vėliau ši juostos versija buvo parodyta Briuselio kino festivalyje 1996 m.
Džiugas Raudonius
FK „Jonava“
2022 m. Jonavos klubas pateko į A lygą. Debiutavo aukščiausioje šalies lygoje 2022 m. kovo 4 d. rungtynėse prieš „Žalgirio“ klubą. Šiose rungtynėse vilniečiai sutriuškino jonaviškius rezultatu 6:0.
Pasiutę šunys (1974 filmas)
Filmo kūrimas
1998 m. buvo išleistas šio filmo DVD, kuriame buvo gražinta originali jo pabaiga. 2001 m. Vokietijoje išleistas DVD skyrėsi tuo, kad joje nėra prologo.
Džiugas Raudonius
Statistika
Spalvų reikšmės:
Pasiutę šunys (1974 filmas)
Filmo kūrimas
Ketvirtoji filmo versija, išleista Alfredo Leone, turėjo daug papildomos filmavimo medžiagos, taip pat keletą naujų kardų filmo pabaigoje.
Laivių kapinynas
Laivių kapinynas (valstybės saugomas nacionalinio reikšmingumo lygmens kultūros paminklas: unikalus kodas -, senas registro kodas - A442P, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR495) – kapinynas Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, Laivių kaime (Imbarės seniūnija), 0,85 km į šiaurės vakarus nuo kelių Seda-Salantai ir Plateliai-Salantai kryžkelės,  Bubino dešiniajame krante.
Kapinynas
Įrengtas Bubino dešiniojo kranto pakilumoje į pietryčius nuo santakos su Salantu. Išliko kapinyno šiaurės vakarinis pakraštys, kurį iš šiaurės vakarų ir pietvakarių juosia melioracijos kanalas, iš pietryčių ir rytų – buvusio karjero duobės, o iš šiaurės rytų – sodyba. Kapinyno šiaurės rytinėje dalyje yra pakiluma, kurioje stūkso akmuo su užrašu, skelbiančiu, kad čia VII-XVII a. ir vėliau buvo laidojami Laivių kaimo gyventojai.
Istorija
Kapinynas aptiktas prieš I pasaulinį karą vykdant žemės kasimo darbus. Tarpukariu nemažą jo dalį nukasė Salantų valsčiaus savivaldybė, į rytus nuo senųjų kaimo kapinių, vad. Maro kapeliais, Švedkapiais, kasusi žvyrą kelių remontui ir tiesimui. Sovietmečiu kapinyną toliau naikino Lenino kolūkis. Eksploatuojant karjerą iki XX a. 8 dešimtmečio buvo sunaikinta didesnioji kapinyno dalis.
1972 m. kapinynas įrašytas į respublikinės reikšmės archeologijos paminklų sąrašą (AR495), 1992 m. paskelbtas nekilnojamąja kultūros vertybe, 1997 m. įrašytas į kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąrašą (registro kodas A442), 1998 m. paskelbtas Lietuvos Respublikos kultūros paminklu (registro kodas A442P), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu.
Valda Marija Šuvcāne
Valda Marija Šuvcanė (, mergautinė pav. Blūma, 1923 m. gruodžio 14 d. Lielirbė, Latvija – 2007 m. gruodžio 26 d. Latvija) – lyvių kultūros darbuotoja ir visuomenės veikėja.
Laivių kapinynas
Tyrimai
Kapinyną tyrinėjo: 1940 m. – Vytauto Didžiojo kultūros muziejus (tyrimų vadovas Pranas Baleniūnas), 1948-1951 m. – Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas ir Vilniaus universitetas (tyrimų vadovai Pranas Kulikauskas ir Regina Volkaitė-Kulikauskienė), 1952 ir 1956 m. – Šiaulių Aušros muziejus (tyrimų vadovai Mykolas Černiauskas, 1952 m., ir Julius Naudužas, 1956 m.), 1978 m. – Vytautas Daugudis (Lietuvos istorijos institutas).
Valda Marija Šuvcāne
Biografija
Gimė Lielirbėje. Mokėsi Mazirbės valstybinėje pradinėje mokykloje, Rygoje baigė vidurinę mokyklą ir Latvijos universiteto Istorijos fakultetą. Visus darbo metus V. Šuvcanė Švietimo ministerijoje ėjo mokyklų inspektoriaus pareigas.
Laivių kapinynas
Tyrimai
Kapinyną žvalgė: 1948 m. – Lietuvos istorijos institutas (tyrimų vadovas Pranas Kulikauskas), 1959 m. – Juozas Mickevičius (Kretingos kraštotyros muziejus), 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas), 1997 m. – Valdemaras Šimėnas (Vilniaus universitetas).
Valda Marija Šuvcāne
Biografija
Ji buvo aktyvi 1972 m. Rygoje susibūrusio lyvių ansamblio „Līvlist“ („Lyviai“) narė, ansamblyje dainavo 34–erius metus. „Līvlist“ veikla paskatino domėjimąsi savo tautos istorija ir kultūra. Išėjusi į pensiją pasiryžo gyvenimą paskirti lyvių kultūros paveldo tyrimams ir išsaugojimui, tam padėjo istorikės išsilavinimas, lyvių kalbos mokėjimas ir lyviškoje aplinkoje praleista vaikystė.
Laivių kapinynas
Tyrimai
Kapinyną kartografavo: 1974-1976 m. – Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1982 m. – SSRS žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų institutas, 1992 m. – Valstybinis žemėtvarkos institutas.
Valda Marija Šuvcāne
Biografija
Prasidėjus Latvijos atgimimui V. Šuvcanė aktyviai įsitraukė į Latvijos kultūros fondo darbą, Latvijos tautų forumo veiklą, buvo viena aktyviausių Lyvių sąjungos atnaujinimo organizatorių. Ji prisidėjo prie regioninių – Ventspilio ir Kolkos – grupių steigimo, buvo tarybos narė, įsitraukė į Rygoje 1991–1995 m. vykusį lyvių kalbos mokymą. Mokymo reikmėms 1991 m. V. Šuvcanė parengė leidinį „Līvõd tekstõd“ („Lyviški tekstai“), Latvių–lyvių pokalbių žodyną (1991) ir jaunajai kartai skirtą paveikslėlių knygą su Margaritos Starastės (Margarita Stāraste) iliustracijomis „Urū! Urū!“ (1994). Nuo 1991 m. imtas leisti Lyvių metraštis, 1992 m. buvo vėl pradėtas spausdinti lyvių mėnraštis „Līvli“ („Lyvis“), ir V. Šuvcanė buvo aktyvi šių leidinių autorė, abiejuose skelbė svarbius straipsnius apie lyvių kultūrą.
1999 m. pasirodė Latvių–lyvių–anglų pokalbių žodynas (ang. k. Ieva Ernštreitė). 2002 m. išėjo knyga „Lībiešu ciems, kura vairs nav“ („Lyvių kaimas, kurio nebėra“), šioje knygoje apibendrinta ir atspindėta keleto šimtmečių laikotarpio Šiaurės Kuršo lyvių kultūra ir istorija. Į Lyvių fokloro rinkinį (2003) buvo sudėtos charakteringiausios ir įdomiausios lyvių pasakos, sakmės, padavimai, tradicijos, patarlės, mįslės. Knygoje „Mazirbe – mazs ciems jūrmalā“ („Mazirbė – mažas kaimas pajūryje“, 2006) pasakojama apie dviejų žinomų lyvių giminių – Staltų ir Freimanių – žmones. Bendradarbiaudama su Lyvių sąjunga į dvi kompaktines plokšteles V. Šuvcanė įrašė lyvių kalbos pavyzdžių – tai „Kāzas jūrā” („Vestuvės jūroje“, 2003) ir Latvių–lyvių pokalbių žodynas (2005).
Laivių kapinynas
Tyrimai
Iš viso kapinyne 1940-1978 m. ištirtas 3268 m² plotas. Jame aptikta dirbinių iš suardytų V-VI a. kapų, rasta 268 nedegintų ir 106 sudegintų VIII-XIII a. mirusiųjų kapai bei 2 židiniai. Nedeginti mirusieji laidoti dažniausiai galva į pietryčius, kartais karstuose, pailgose 30-110 cm gylio duobėse. Sudegintų mirusiųjų palaikai iš pradžių buvo sudedami į karstus, vėliau – supilami į dėžutes-karstelius, o deginimo papročiui įsigalėjus – suberiami į 30-150 cm gylio įvairaus dydžio ir pavidalo duobes.
Valda Marija Šuvcāne
Biografija
2006 m. išsikėlusi nuolatos gyventi į Kolką V. Šuvcanė savo namuose tęsė lyvių kalbos, kultūros ir liaudies tradicijų populiarinimo darbą su tuo besidominčiais žmonėmis, skaitė paskaitas lyvių vaikų stovykloje Mazirbėje, Kolkoje dėstė lyvių kalbos pamokas, konsultavo lyvių reikalų klausimais.
Laivių kapinynas
Tyrimai
Daugumoje kapų rasta įkapių: papuošalų (žalvarinių antkaklių, segių, žiedų, smeigtukų, kabučių), buities reikmenų (diržų, galąstuvų, skiltuvų, sidabruotomis alavo plokštelėmis puoštų kepuraičių), darbo įrankių (kirvių, dalgių), ginklų (kovos kirvių, ietigalių, kalavijų, tarp kurių buvo kalavijas su sidabru puošta rankena ir Damasko plieno ietigalis), žirgo aprangos reikmenų (žąslų, kamanų, balnakilpių) ir pan. Iš viso surinkta apie 2800 radinių, kurie saugomi Lietuvos nacionaliniame, Vytauto  Didžiojo karo, Šiaulių „Aušros” ir Kretingos muziejuose.
Kapinynas priskiriamas kuršiams.
Valda Marija Šuvcāne
Apdovanojimai
Už gyvenimo indėlį į lyvių kultūrinio-istorinio paveldo išsaugojimą V. Šuvcanė apdovanota:
André Borschberg
Andre Boršbergas (, g. 1952 m. gruodžio 13 d.) – Šveicarijos verslininkas, orlaivių pilotas. Jis yra vienas Solar Impulse projekto kūrėjų, daugelio aviacijos rekordų, pasiektų saulės energijos varomais orlaiviais, autorius.
A. Boršbergas pirmasis 2016 m. liepą sėkmingai atliko skrydį aplink pasaulį su saulės energijos varomu lėktuvu. Maršrute iš Japonijos į Havajus pagerino vieno piloto valdomų bet kurios rūšies orlaivių ilgiausiai trukusio skrydžio pasaulio rekordą, ore su saulės aparatu išbuvęs 117 val. 52 min., įveikęs 826 km virš Ramiojo vandenyno. Ankstesnis rekordas nuo 2006 m. priklausė amerikiečiui Stivui Fosetui. Prieš tai, 2010 m. liepos 7 d., baigė pirmąjį 24 valandų trukmės saulės energijos varomą skrydį. Skrydis pagerino pilotuojamų saulės orlaivių ilgiausio ir aukščiausio skrydžių rekordus.
1976 m. baigė Lozanos federalinę politechnikos mokyklą, kur studijavo mechaniką ir termodinamiką, 1983 m. – MIT Sloan verslo mokyklą prie Masačusetso technologijos instituto. Daugiau kaip 20 metų yra pilotavęs Šveicarijos karinių oro pajėgų naikintuvus.
Luplianka
Luplianka – taip vadinami Lenkijos kaimai:
Džagai
Džagai (sav. Wachagga) – Rytų Afrikos tauta, priklausanti bantams. Gyvena Tanzanijoje, prie pietinių ir rytinių Kilimandžaro šlaitų. Populiacija – 1,4 mln. žmonių (kartu su artima parių tauta). Kalba kidžagų kalba, priklausančia bantų kalboms, taip pat suahiliškai. Dauguma – krikščionys (daugiausia katalikai), yra musulmonų (sunitų), išlaikiusių prigimtinę tikybą.
Džagai kaip ir kiti bantai dabartines savo žemes pasiekė XIII–XVI a. Etninė konsolidacija įvyko XIX a. viduryje.
Verčiasi rankine terasine žemdirbyste (sorgai, kukurūzai, bananus), gyvulininkyste (galvijai, avys). Kolonijiniais laikais pradėjo auginti kavą. Amatai: kalvystė, medžio raižyba.
Džagų gyvenvietės padriko plano. Būstas šalmo pavidalo, be langų, padengtas žole. Nuo XIX a. pab. statosi suahiliškus keturkampius namus.
Tradicinis džagų rūbas – pūkiniai apdangalai, galvos apdangalai, paraišalai ant kulkšnų.
Džagų virtuvės pagrindą sudaro bananai, mėsa, pienas.
Išlikęs muzikinis folkloras, dainuojamasis epas. Plačiai naudoja medinius pučiamuosius instrumentus.
Luo
Luo (sav. joluo) – Rytų Afrikos tauta, priklausanti nilotams. Gyvena pietvakarių Kenijoje (buv. Nianzos provincijoje) ir šiaurės Tanzanijoje. Populiacija – 3,47 mln. žmonių. Kalba dholujų kalba, priklausančia Nilo-Sacharos kalboms. Dauguma išpažįsta prigimtinę tikybą, apie trečdalis – krikščionys (daugiausia katalikai), yra musulmonų (sunitų).
Luo tauta susidarė gyvulių augintojams nilotams II tūkst. pr. m. e. keliantis iš Nilo aukštupio į Didžiųjų ežerų kraštą, o XV–XVII a. – į dabartinę Keniją.
Palaipsniui iš klajojančių gyvulių augintojų luo tapo žemdirbiais ir augina sorgus, kukurūzus, batatus, bananus, ananasus, kolonijiniu laikotarpiu augino ir medvilnę, cukranendres. Taip pat užsiima ganykline gyvulininkyste (galvijai, avys, ožkos, asilai). Moterys užsiima puodininkyste, vyrai – kalvyste, gyvulių ganymu.
Luo gyvenvietės padriko plano. Būstas apskrito arba kvadratinio plano, jo griaučius sudaro vytelės, apdrėbtos moliu. Stogas kūgiškas arba piramidiškas, pastriegtas šiaudais.
Tradicinis luo rūbas – apdangalai ir juosmens raiščiai iš odos, galvos apdangalai iš gyvūnų ragų ir stručio plunksnų. Luo puošia savo veidus, galūnes, yra paprotys išrauti 4 dantis iš apatinio žandikaulio.
Luo virtuvės pagrindą sudaro sorgų arba kukurūzų košė, bandelės, mėsa, įvairūs bananų patiekalai.
Būdinga bendruomeninė-gimininė santvarka: patrilinijinės giminės, didžioji šeima, poliginija, suaugusiųjų grupuotės.
Šiaurinė paprastoji lūšis
Šiaurinė paprastoji lūšis arba šiaurinė eurazinė lūšis (Lynx lynx lynx) – katinių (Felidae) šeimos, mažųjų kačių (Felinae) pošeimio, paprastųjų lūšių (Lynx lynx) porūšis.
Paplitimas pasaulyje
Šis porūšis savaime gyvena Lietuvoje ir kitose Baltijos valstybėse, Suomijoje, Karelijoje, Skandinavijoje, šiaurinėje ir vidurio Lenkijoje (įskaitant Belovežo ir Kampinosko girias), Gudijoje, europinės Rusijos vakarinėje, šiaurinėje, vidurio ir rytų dalyse, Uralo kalnuose ir Vakarų Sibire iki Jenisiejaus upės.
Gyvenamas biotopas
Labiausia mėgsta gyventi su tankiu pomiškiu, išvartomis, pelkėtais plotais dideliame, brandžiame, mišriame ar spygliuočių miške. Šiauriausios porūšio populiacijos puikiai prisitaikiusios gyventi tundroje.
Šiaurinės paprastosios lūšies populiacija Lietuvoje
Šiaurinė paprastoji lūšis labai reta, įrašyta į Lietuvos raudonosios knygos 1(E) kategoriją. XX a. pradžioje Tadas Ivanauskas rašė, kad jų liko tik menki likučiai. Kurį laiką jos medžiotos, bet 1979 m. medžioklė uždrausta. 2008 m. Lietuvoje gyveno kelios dešimtys šiaurinių paprastųjų lūšių. Šiek tiek žvėrių užklysta iš Latvijos, Gudijos, Lenkijos.
1965 m. Lietuvoje gyveno 40 (14 iš jų buvo sumedžiotos), 1970 m. – 140 (13 sumedžiota), 1975 m. – 200 (17 sumedžiota), 1980 m. – 120, 1985 m. – 200, 1988 m. – 215, 1990 m. – 170, 1995 m. – 100, 2000 m. – 87, 2015 m. – 97 šiaurinių paprastųjų lūšių.
Gyvenimo būdas
Neskaitant patelių su jaunikliais, suaugę individai didžiąją metų dalį laikosi pavieniui. Rujoja nuo sausio vidurio iki kovo mėnesio. Nėštumas trunka maždaug 70 dienų. Nuošaliose vietose, dažniausiai po išvartomis, įsirengia guolį ir jauniklius (dažniausiai 2-3) jame veda gegužės mėnesį. Jie žindomi beveik 3 mėn., o nuo 2 mėn. pradeda ėsti atneštą maistą. Jaunikliai vaikšto su patele iki rujos, kai ji lieka bergždžia – ir ilgesnį laika. Lytiškai subręsta antraisiais gyvenimo metais.
Maistas
Šie vidutinio dydžio plėšrieji žinduoliai medžioja pilkuosius kiškius, baltuosius kiškius, paprastasias voveres, voveres skraiduoles, miegapelinius ir kitus graužikus, kiaunes, tetervinius paukščius, rudasias lapes, Usūrinius šunis, šernų jauniklius, briedžių jauniklius, stirnas, tauriuosius elnius, namines avis. Šio porūšio populiacijos gyvenančios šiaurės Skandinavijoje, daugiausia medžioja šiaurinius elnius.
Vilčukai
Vilčukai – buvęs kaimas vakarų Baltarusijoje, 12 km į vakarus nuo Valkavisko.
TSRS-V10
Istorija
1938 m. rugpjūčio 6 d. iš Leningrado į Dolgoprudną atskrido dirižablis „TSRS-V8“, kuriam reikėjo techninio aptarnavimo elinge. Kad atlaisvinti vietą elinge, „TSRS-V10“ buvo išsiųstas bandomajam-treniruočių skrydžiui. Karštą dieną saulėje įkaitusį ir išsiplėtusį vandenilį turėjo išleisti apsauginiai vožtuvai, bet būnant žemėje nuo jų nebuvo nuimti dangteliai.
1 200 m aukštyje trūko dirižablio apvalkalas ir orlaivis pradėjo leistis. Dirižablio vadas E. Opmanas sustabdė variklius ir įsakė išmesti balastą. M. Vasilevskis ir I. Žeglovas iššoko su parašiutais, bet jie neišsiskleidė dėl mažo aukščio.
„TSRS-V10“ nukrito Beskudnikovo apylinkėse. Visa įgula žuvo.
„TSRS-V10“ įgula
Įgulos nariai palaidoti rugpjūčio 9 d. Novodevičės kapinėse.
Sandavaguras
Sandavaguras – kaimas Farerų salose, Vagaro salos pietinėje pakrantėje. Išvystyta žuvies pramonė. Yra bažnyčia (nuo 1917 m.).
Istorija
Kaimą XIII a. įkūrė vikingai.
Pavadinimo kilmė
Kaimo vardas fareriškai reiškia „smėlėtas upelis“.
Šnipas (1967 filmas)
Turinys
Karlas – padavėju dirbantis žioplys, gyvenantis virš banko esančiame bute. Nusikaltėlių gauja, vadovaujama Profesoriaus, nusprendžia banko apiplėšimui pasinaudoti Karlo butu, kol šis penktadienio vakarą bus darbe. Deja, dėl nelaimingo atsitikimo šis priverstas namo grįžti anksčiau ir užklumpa nusikaltėlius pačiame veiksmo įkarštyje. Šie pagrobia didelę pinigų sumą, tačiau Profesorių, kuris iš tiesų yra šnipas, domina tik atskirame seife laikomas papuošalas, pagamintas iš itin stipraus lydinio. Gauja ketina atsikratyti Karlu, tačiau kortas sujaukia į svečius užėjusi kaimynė ir jie priversti pasiimti jį su savimi. Nuvykus prie jų laukiančio lėktuvo, čia tyko pasala ir susišaudymo metu į orą pakyla tik Profesorius ir Karlas. Jiedu nuskrenda į Ispaniją ir čia Profesorius nusprendžia pasinaudoti Karlu savo kitoje operacijoje.
Tommi Pikkarainen
Tomis Pikarainenas (g. 1969 m. gruodžio 6 d. Kokoloje) – Suomijos futbolo specialistas, futbolo treneris. FK Riteriai vyr. treneris (nuo 2020 m. rugpjūčio 11 d.).
Biografija
Gimė Kokoloje, Suomijoje. Žaidė gimtinėje (Kokkolan Palloveikot ir PPT) bei Švedijoje (Husqvarna FF).
Baigęs futbolininko karjerą pradėjo trenerio darbą. Vadovavo įvairiems Suomijos aukščiausios lygos ekipoms, stažavosi užsienyje. (Zalcburgo „Red Bull“, „Southampton“, Londono „Arsenal“, „Manchester United“, „Manchester City“, Amsterdavmo „Ajax“ ir „Midtjylland“ klubuose.)
2020 m. rugpjūčio mėn. atvyko į Lietuvą ir tapo FK Riteriai vyr. treneriu. Debiutavo šiose pareigose 2020 m. rugpjūčio 11 d. LFF taurės turnyro ketvirtfinalio rungtynėse prieš Alytaus „Dainavą“. Pirmos rungtynės susiklostė sėkmingai ir FK Riteriai nugalėjo rezultatu 2-0.
A lygje debiutas įvyko, kai riterių ekipa rugpjūčio 14 d. LFF stadione sužaidė rungtynes su „Kauno Žalgiriu“. Šias rungtynes riteriai pralaimėjo minimaliu skirtumu 0:1.
2020 m. rugsėjo 27 d. jo vadovaujami „riteriai“ net 1:7 pralaimėjo čempionų titulą ginančiai Marijampolės „Sūduvai“. Po šių rungtynių treneris 2020 m. sezoną įvertino kaip ne patį geriausią. Čempionatui artėjant prie pabaigos „riterių“ ekipa buvo iš šešių dalyvių paskutinėje (šeštoje) vietoje, surinkusi per sezoną vos šešis taškus ir nebeturėjo teisės klysti. 2020 m. sezonas ekipai baigėsi šeštoje vietoje. Per sezoną surinkusi vos 12 taškų liko paskutinėje vietoje. Iš šešių dalyvių, kartu su FK Panevėžys surinko vienodai taškų, tačiau dėl geresnio tarpusavio balanso panevėžiečiai liko penkti.
Žmogus, kuris persekiojo pats save
Žmogus, kuris persekiojo pats save  – 1970 m. Jungtinėje Karalystėje sukurtas psichologinis kriminalinis filmas. Pagrindinį vaidmenį atlikęs aktorius Roger Moore ir kiti juostą, nepaisant jos komercinės nesėkmės, laiko vienu geriausiu jo ne-Bondo filmu.
Turinys
Haroldas Pelhemas patenka į automobilio avariją. Operacijos metu jis trumpam patiria klinikinę mirtį, po kurios gydytojai ekrano monitoriuje kurį laiką mato dvi širdies dūžių kreives.
Fernando de Noronija
thumb|250px|Morro do Pico uola pagrindinėje Fernando de Noronijos saloje
Fernando de Noronija  – vulkaninės kilmės salynas Atlanto vandenyne, 350 km nuo šiaurės rytinės Brazilijos pakrantės. Priklauso Brazilijos valstijai Pernambukui.
Salyną sudaro 21 sala, taip pat daug mažų salelių ir uolų. Plotas 19,8 km², iš jų 18 km² sudaro Didžioji Fernando de Noronijos sala. Joje yra ir aukščiausia salyno vieta – 756 m. Kitos didesnės salos – Rata, Mejas, Sela Gineta, Rasa. Klimatas tropinis. Lietingasis laikotarpis trunka nuo sausio iki rugpjūčio, sausasis – nuo rugpjūčio iki sausio. Salas dengia pievos, laukiniai vynuogynai, krūmynai. Miškai iškirsti XIX a. kuomet ten buvo kalinių trėmimo vieta, kad šie nepasigamintų plaustų. Aplinkiniuose vandenyse gausu delfinų, jūrinių vėžlių, salose gyvena endeminės paukščių rūšys.
2009 m. Fernando de Noronijoje gyveno 3,0 tūkst. gyventojų. Nuolat gyvenama tik pagrindinė sala. Svarbiausia gyvenvietė – Vila dos Remediosas. Vystomas turizmas, salos mėgiamos serfingo, povandeninio nardymo entuziastų.
Tikslus salų atradėjas nėra žinomas, manoma, kad jas 1501–1502 m. galėjęs atrasti portugalų keliautojas Fernão de Noronha, nors į atradėjus pretenduoja ir Gaspar de Lemos. Pirmasis salas aprašė Amerigas Vespučis (1503 m.). Salos ilgą laiką neturėjo pastovaus valdovo – jas buvo užėmusi Anglija, Prancūzija, Nyderlandai, kol 1737 m. savo valdžią įtvirtino Portugalija. 1770 m. įkurta pirmoji nuolat gyvenama gyvenvietė – Vila dos Remediosas. Nuo XVIII a. tapo kalinių trėmimo vieta. 1822 m. salų priklausomybė perėjo Brazilijai. 1988 m. 70 % salyno paskelbta nacionaliniu parku, o 2001 m. Fernando de Noronija drauge su Rokos atolu įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Mažoji Lapenica
Mažoji Lapenica – kaimas vakarų Baltarusijoje, 15 km į šiaurės rytus nuo Porazavos.
Istorija
XIX a. buvo miestelis ir dvaras Valkavisko apskrities Izabelino valsčiuje.
Dominykas Domarkas
Dominykas Domarkas (g. ) – Lietuvos krepšininkas, žaidžiantis LKL lygoje besivaržančioje Prienų „Labas GAS“ komandoje.
Profesionali karjera
D. Domarkas karjerą pradėjo Nacionalinėje krepšinio lygoje (NKL) Kauno „LSU-Atletas“ komandoje. 2015 m. jis pasirašė sutartį su Šakių „Vyčiu“.
2021 m. gegužės 26 d. Domarkas pasirašė sutartį su Lenkijos krepšinio lygos Bydgoščiaus „Astoria“.
2021 m. prisijungęs prie „Ternopilio“, Domarkas per rungtynes vidutiniškai pelnydavo 10,6 taško, atlikdavo 3,8 rezultatyvaus perdavimo ir atkovodavo 2,7 kamuolio. 2022 m. kovo 3 d. jis pasirašė sutartį su 2-osios Prancūzijos krepšinio lygos Nanto „Hermine Basket“.
2022 m. spalio 10 d. paskelbta kad D. Domarkas sugrįžo į Prienų klubą.
Francesca Benedetti
Frančeska Benedeti (, g. 1935 m. lapkričio 18 d. Urbine) – italų aktorė.
Mokėsi Nacionalinėje dramos akademijoje Romoje, daugiausia dirbo teatre ir televizijoje. Kine kūrė antrojo plano vaidmenis.
4 minutės
4 minutės – 2006 m. Vokietijoje sukurta muzikinė drama apie senyvą muzikos mokytoją, radusią talentingą pianistę tarp nuteistųjų ir dedančią visas jėgas, kad šiai būtų leista dalyvauti konkurse. Tam jai tenka įveikti ne tik kalėjimo prižiūrėtojų, kalinių, bet ir pačios mokinės priešpriešą.
Sanduras
Sanduras – kaimas ir savivaldybė Farerų salose, pietiniame Sandojaus salos krante. Yra bažnyčia, meno muziejus. Vystomas turizmas.
Istorija
Kaimas įkurtas nė vėliau kaip XI a.
Pavadinimo kilmė
Kaimo vardas fareriškai reiškia „smėlėtas paplūdimys“.
Theatrum orbis terrarum
Theatrum orbis terrarum – atlasas, kurį sudarė Abraham Ortelius 1570 m. iš 70 žemėlapių, atspausdintų 53 lapuose. Atlasas išleistas Antverpene ir laikomas pirmuoju moderniu atlasu su tokio paties dydžio žemėlapiais ir tuo metu atrastų pasaulio kraštų aptarimu.
Istorija
„Theatrum orbis terrarum“ vos pasirodęs sulaukė komercinės sėkmės. Tai lėmė ne vien A. Ortelijaus apsukrumas, bet ir atlaso žemėlapių kokybė. Kartografas rėmėsi tik geriausiais žemėlapiais ir patikimais šaltiniais. Praėjus keleriems metams nuo pasirodymo jau buvo išverstas į didžiąsias Europos kalbas. Iš viso atlasas perleistas 34 kartus, tarp jų 21 laida pasirodė dar autoriui esant gyvam. Kiekvienas leidimas buvo papildomas naujais žemėlapiais. 1612 m. Italijoje išleistoje laidoje buvo dvigubai daugiau žemėlapių pirmojoje 1570 m. versijoje.
Aprašymas
Visi atlaso žemėlapiai yra sudaryti kitų kartografų. Atlasas prasideda viso pasaulio, o po jo atlasą sudaro visų žemynų (išskyrus tuo metu neatrastą Antarktidą) žemėlapiai. Europos žemėlapis labai panašus į 1554 m. sukurtą G. Merkatoriaus. Tačiau daugėjant žinių apie Naująjį pasaulį pakeistas kitu. Pietų Amerikos vakarų pakrantės linija netiksli, o Ramiajame vandenyne išgalvotas netikras žemynas. Tačiau Šiaurės Amerika nubraižyta taip, kaip ir gerokai vėlesniuose žemėlapiuose. Florida, kitaip nei anksčiau, sudaro pusiasalį.
Atlase pavaizduota ir ATR teritorija – čia Lenkijos ir Lietuvos žemėlapis pateiktas pagal V. Grodeckį.
Nuotekų dumblo deginimas
thumb|300px|1 – dumblo apdorojimas 2 – Džiovinimo įrenginys 3 – Deginimo krosnis su ardynu 4 – išmetamų dujų šilumokaitis 5 – maža dujų turbina 6 – utilizuojamo šalinamo oro valymas 7 – Džiovinimo įrenginio šalinamo oro valymas
Nuotekų dumblo deginimas – tai nuotekų dumblo apdorojimo technologija, skirta žymiai sumažinti dumblo kiekius nuotekų valyklose. Deginant dumblą išgaunama šiluminė energija yra naudojama dumblo džiovinimui ir elektros energijos gamybai.