cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antatilčių piliakalnis II
Tyrimai
Piliakalnių žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1987 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, tyrimų vadovas Gintautas Zabiela. 1993 m. G. Zabiela ištyrė antrojo piliakalnio pirmojo pylimo liekanas, padarė antrojo pylimo ir griovių pjūvius – iš viso 220,3 m² dydžio plotą. Nustatyti 4 pagrindiniai piliakalnio apgyvendinimo etapai. Iki 30 cm storio II a. – IV a. kultūriniame sluoksnyje aptikta pastato liekanų, stulpaviečių, geležinis peilis-pjautuvėlis, yla, molinis svarelis, brūkšniuotos ir lygios keramikos, gyvulių kaulų. To laiko įtvirtinimai buvo 3 eilėmis įkasti statmeni 20–40 cm skersmens rąstai, rėmę gulsčių rąstų tvoras. I tūkstantmečio viduryje piliakalnyje aptikta gludintos keramikos, o jo įtvirtinimus sudarė 0,75 m aukščio, 3 m pločio pylimas. I tūkstantmečio antrojoje pusėje piliakalnis įtvirtintas supilant iš molio du pylimus, kurių išorinėje pusėje iškasti grioviai. Aikštelės pakraštyje iš apdeginto molio suplūktas 1,2 m aukščio, 8 m pločio pylimas, už kurio iškastas griovys. Už jo supiltas antras 1,4 m aukščio, 4,5 m pločio pylimas, už kurio iškastas 6 m pločio, 2 m gylio griovys. Ant pylimų įrengtos medinės užtvaros. II tūkst. pradžioje pirmasis pylimas paaukštintas iki 2,2 m aukščio, 10 m pločio, antrasis – iki 2,2 m aukščio ir 7,5 m pločio. Ant pirmojo pylimo viršaus įrengta greičiausiai dviguba medinė gynybinė siena, kurios vidus užpildytas moliu. Vidinėje pylimo pusėje liko iki 90 cm storio molio tinko sluoksnis. Ant antrojo – iš 12 cm skersmens rąstų sudaryta užtvara. Vėliau piliakalnio įtvirtinimai rekonstruoti iki jų dabartinės išvaizdos – pylimai paaukštinti supilant molio sluoksnius, griovys tarp pylimų pagilintas, antrojo pylimo išorėje buvęs griovys užpiltas ir iškastas naujas.
Alkakalnio pietvakarių pašlaitėje rasta I tūkstantmečio vidurio ir antrosios pusės gyvenvietė. Ištirta 14 m². Rastas geležinis pjautuvėlio pavidalo peiliukas, lipdyta ir žiesta keramika.
Meldiškiai (Anykščiai)
Meldiškiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Viešintų.
Istorija
1930 m. kaimas išskirstytas vienkiemiais, iki 1933 m. vadintas Marinava I.
Prisikėlimo ugnis
Prisikėlimo ugnis – Lietuvos partizanų laikraštis, ėjęs 1946–1952 m. Suvalkijoje.
Istorija
Lietuvos laisvės kovotojų sąjungos vardu leido Prisikėlimo apygardos štabas.
Musaičiai
Musaičiai  – buvęs kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, Šilutės seniūnijoje, 12 km į šiaurės rytus nuo Šilutės, 3 km į vakarus nuo Žemaičių Naumiesčio; tarp Šusties upelio ir kelio Šilutė–Žemaičių Naumiestis, prie Klaipėdos krašto ribos.
Musaičiuose yra evangelikų liuteronų senosios kapinės (1997 įtrauktos į Lietuvos Respublikos kultūrinio paveldo registrą, kaip esančios Metirkviečių kaime). Šiose kapinėse palaidotas Musaičiuose gimęs Mažosios Lietuvos poetas, kultūros ir visuomenės veikėjas Mikelis Hofmanas-Ateivis (1889–1921). Antkapio marmurinėje plokštėje buvo iškalti jo eilėraščio „Girioje“ posmas:
Sovietmečiu antkapinis paminklas buvo sunaikintas, XX a. pab. šviesuolių iniciatyva poeto kapas pažymėtas nauju mediniu kryžiumi.
XX a. 1-ojoje pusėje Musaičiai priklausė Verdainės parapijai. Musaičiais su Metirkviečiais sudarė Metirkviečių seniūniją, kurioje 1925 buvo 405 gyventojai. 1910 m. Musaičiuose buvo 139 gyventojai.
Duobulis (Švenčionių r.)
left|120px
Duobulis arba Dumblis – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, Labanoro girioje, 7,5 km į pietvakarius nuo Labanoro. Įeina į Labanoro regioninį parką. Ilgis šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi 0,97 km, plotis iki 0,26 km. Altitudė 158,3 m. Krantai žemi, lėkšti, apaugę mišku. Pietryčiuose išteka upelis į Keročio ežerą (Lakajos upės intako Peršokšnos baseinas).
Šiaurvakarine Duobulio pakrante eina kelias. Šalia įsikūrę Paduobulės ir Šaparnės kaimai.
Austrijos futbolo varžybos 2006–2007 m.
Austrijos futbolo varžybos 2006–2007 m.
Zlate Horai
Zlate Horai, iki 1948 m. Cukmantlas (. ) – Čekijos miestas Jesenyko rajone. 2014 m. sausį buvo 4004 gyventojai.
Geografija
Zlate Horai yra Jesenyko rajono šiaurės rytuose. Į šiaurę nuo miesto yra Čekijos-Lenkijos siena. Atstumas nuo Zlate Horų iki rajono centro Jesenyko yra 14,5 km, o iki krašto centro Olomouco – 73,5 km.
Netoli miesto stūkso kelios vietinės reikšmės viršūnės. Aukščiausia viršūnė yra Orlikas (1204 m), kitų viršūnių aukščiai nuo 600 iki 1000 m.
Miestas ir jo gyventojai
Administracinės dalys: Rejvíz, Dolní Údolí, Horní Údolí, Rožmitál, Salisov ir Ondřejovice.
Pagal 1910 m. gyventojų Austrijos-Vengrijos gyventojų surašymą mieste buvo 4520 gyventojų (4341 iš jų buvo nuolatiniai). 4341 gyventojai kalbėjo vokiečių kalba. 98,3% (4441 gyv) gyventojų buvo katalikai.
Istorija
Dabartinio Jesenyko rajono teritorija buvo apgyvendinta XII a. - XIII a. pradžioje. Tuo metu buvo eksploatuojami vietiniai aukso telkiniai. 1224 m. Přemysl Otakar I būsimo Zlate Horų miesto vietoje pradėjo statyti Edelšteino pilį. 1263 m. (20 m. po Aukso ordos kariuomenės įsiveržimo į Sileziją, istoriniuose dokumentuose pirmą kartą paminėta Cukmantelio tvirtovė. Dar po 18 m. sutinkamas ir pavadinimas Zlate Horai (tada jis reiškė priemiesčio įtvirtinimus). Pilys keitė šeimininkus, jas valdė tai vietiniai vyskupai, tai pasauliečiai kunigaikščiai.
1306 m. Zlate Horai iš Opavos kunigaikščio Mikulašo I (Mikuláš Opavský) gavo Magdeburgo miesto privilegijas. 1325 m. miestas gauna rūdos gavybos teises, o 1433 m. gauna teisę kaldinti monetas. Miesto siuzerenai tuo metu tebebuvo Mikulašo I palikuonys. 1460 m. miestas atiteko Jurgio Podiebradiečio valdžion, o dar po 10 metų vėl buvo parduotas bažnyčiai. 1477 ir 1524 m. buvo patvirtintos miesto teisės užsiimti kalnakasyba. 1514 m. mieste užsiimta aludaryste. 1586 m. mieste jau veikė pašto stotis. XVI a. antrą pusę apylinkėse buvo aukso gamybos bumas. Du rasti grynuoliai (1385 ir 1870 g) buvo padovanoti imperatoriui Rudolfui II. Išsenkant aukso ištekliams imta išgauti varį.
Trisdešimtmečio karo metu miestas, tada buvęs Austrijos miestu Cukmanteliu, buvo du kartus apiplėšas švedų kariuomenės, bet kiekvieną kartą sparčiai atsigaudavo. XVII a. antrą pusę monetų kalykla iš Cukmantelio buvo perkelta į Nysą, o mieste imtas vystyti audimas. Cukmantelyje buvo apie 200 audimo staklių, dirbo virš 60 meistrų audėjų. Toliau vystėsi aludarystė, ėmė veikti plytinė. Nuo 1668 m. miestas kasmet ėmė organizuoti dvejas dideles muges.
XVIII a. pradžioje vėl atgijo aukso gavyba, miestui imperatorius Juozapas I grąžino senąsias privilegijas. Tačiau XVIII a. viduryje kalnakasyba vėl prislopo, o miesto ekonomikoje ėmė vyrauti audimas. 1733 m. 50 kalnakasių teko 300 audėjų.
1741 m. Pirmojo Silezijos karo metu miestą apgulė Prūsijos kariuomenė. Miestą sugriovė artilerijos ugnis, jis buvo apiplėštas. Po Antrojo Silezijos karo miestas prarado teisę kaldinti monetas, kalykla buvo perkelta į Vieną. O netrukus Cukmantelis prarado kalnakasybos teisę. Austrijos bandymas Septynerių metų karo metu susigrąžinti Aukštutinę Sileziją buvo nesėkmingas. Karo už Bavarijos paveldėjimą metu miestas vėl tapo kautynių vieta.
XIX a. miestas vystėsi toliau. 1839 m. mieste buvo pastatyti gatvių žibintai, o apie 1860 m. gyventojų skaičius viršijo 4 tūkstančius. Beveik dešimtadalis jų dirbo audimo pramonėje. 1862 m. į miestą atitiesta telegrafo linija. 8-tą dešimtmetį atidaryta vidurinė mokykla, bankas ir miesto ligoninė. 1879 m. ėmė veikti hidroterapijos sanatorija. 1892 m. mieste ėmė veikti geležinkelio stotis. Dar po kelerių metų mieste buvo įrengtas Pranciškaus Juozapo parkas, kurio pavadinimas vėliau pakeistas Cukmantelio mieste gimusios Jelizavetos Vitzovos (Franco Šuberto motinos) garbei. 10-to dešimtmečio pradžioje Cukmantelyje audėjų jau buvo virš 700. Audėjas per dieną vidutiniškai uždirbdavo 1,5-2 guldenus.
Pirmojo pasaulinio karo metais į Vokietijos kariuomenę buvo paimta 10 procentų miesto gyventijų (452 vyrai). 118 jų žuvo fronte. Po karo miestas atiteko naujajai valstybei Čekoslovakijai. Mieste vyravę vokiečiakalbiai gyventojai protestavo, reikalavo prijungti prie Austrijos. Riaušes ramino iškviestos kariuomenės dalys. Įtempti santykiai tarp miesto gyventojų čekų ir vokiečių išliko ir toliau. 1938 m. daug gyventojų vokiečių, vengdami šaukimo į Čekoslovakijos kariuomenę, bėgo į Vokietiją. Čekoslovakiją užėmus hitlerinės Vokietijos kariuomenei, čekų mažuma buvo iškeldinta iš miesto.
Po Antrojo pasaulinio karo dauguma vokiečių paliko Zlate Horus arba savo iniciatyva, arba buvo deportuoti. Jų vietas užėmė perkeltieji iš Guštenovicės Rytų Moravijoje, Oravos Slovakijoje, o vėliau ir pabėgėliai iš Graikijos.
1948 m. miestas pervadintas ir iš Cukmantelio tapo Zlate Horais.
Dvazgis
Dvazgis (Tabernaemontana) – stepukinių (Apocynaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso 1-15 m aukščio krūmai ir medžiai. Lapai priešiški, 3-25 cm ilgio, su pieniškomis sultimis. Žiedai balti, 1-5 cm skersmens.
Gentyje yra apie 100-110 rūšių: ir kt.
Skruzdėlinė kėdė
thumb|right|200px|Originali trikojė skruzdėlinė kėdė Danijos dizaino muziejaus ekspozicijoje Skruzdėlinė kėdė  – klasikinė XX a. moderno kėdės konstrukcija, sukurta 1952 m. dizainerio Arnės Jakobseno. Pirmosios šios konstrukcijos kėdės buvo skirtos Danijos farmacijos kompanijos Novo Nordisk valgyklai. Kėdės buvo pavadintos 'skruzdėlė', nes kėdė savo kontūrais priminė skruzdėlę pakelta galva.
Skruzdėlinės kėdės sukonstruotos taip, kad būtų lengvos, stabilios, lengvai sudedamos į rietuves, kuo mažiau trukdytų sėdinčiojo kojoms. Originalaus modelio kėdės turėjo tris plastikines kėdės kojas bei sėdynę su atlošu iš formoje suformuotos laminuotos faneros. Kompanija Novo Nordisk buvo užsakiusi 300 tokių kėdžių. Kėdes pagamino Danijos baldų gamybos kompanija Fritz Hansen. Skruzdėlinės kėdės nuo tada labai išpopuliarėjo. Plastikines kojas pakeitė kojos iš plieno vamzdelių. Atsirado versijos su keturiomis kojomis.
Čiripo
Čiripo  – aukščiausia Kosta Rikos viršukalnė. Iškilusi Talamankos Kordiljeroje, San Chosės, Limono ir Kartago provincijų sandūroje, Čiripo nacionaliniame parke. Aukštis 3820 m. Kalną dengia drėgnieji tropiniai miškai ir paramų pievos, kuriose gausu endeminės augalijos ir gyvūnijos.
Čiripo kalnas taip pat įeina į La Amistado tarptautinį parką, įtrauktą į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Heinrich Hertz
Heinrichas Rudolfas Hercas (, 1857 m. vasario 22 d. – 1894 m. sausio 1 d.) – įžymus vokiečių fizikas.
Žymiausi pasiekimai
Heinrichas Hercas pirmasis gavo elektromagnetines bangas, kurių buvimą teoriškai nuspėjo Džeimsas Maksvelas. Elektromagnetinių bangų savybių tyrinėjimai, kuriuos Hercas atliko, parodė, kad šioms bangoms taikomi tie patys dėsniai, kaip ir šviesos bangoms. Šis atradimas patvirtino elektromagnetinę šviesos teoriją. Fiziko garbei 1930 m. pavadintas SI sistemos dažnio matavimo vienetas (hercas), reiškiantis būsenos, reiškinio ar padėties pasikartojimų skaičių per sekundę.
Nuorodos
Straipsnis apie Heinrichą Rudolfą Hercą
Balašovas
Balašovas  – miestas Rusijoje, Saratovo srities vakaruose, prie Chopioro upės. Rajono centras. Pro miestą driekiasi Saratovo–Kursko plentas, yra geležinkelių mazgas (linijos į Volgogradą, Tambovą, Penzą). Veikia lokomotyvų depas, maisto, statybinių medžiagų gamybos įmonės.
Mieste yra krašto muziejus, teatras, 3 cerkvės. Veikia aviacijos mokykla, kelių universitetų filialai.
Istorija
Balašovas įkurtas XVIII a., o 1780 m. gavo miesto statusą ir tapo apskrities centru. 1895 m. miestą pasiekė geležinkelis. 1954–1957 m. miestas buvo Balašovo srities centru. Tarybiniais metais veikė traktorių priekabų, tekstilės, žėručio apdirbimo gamyklos.
Marselio universitetas
Marselio universitetas arba Ekso-Marselio universitetas – vienas seniausių Prancūzijos ir Europos universitetų, nuo 2004 m. Ekso-Marselio akademijos, nuo 2007 m. Mokslinių tyrimų ir aukštojo mokslo centras (Pôle de recherche et d'enseignement supérieur).
Istorija
Marselio universitetas įkurtas 1409 m. Provanso Ekse. Steigėjas – Provanso grafas Liudvikas II Anžu. 1791 m. universitetas suskirstytas į du autonominius universitetus Provanso Ekse ir Marselyje. Pagal 1968 m. Prancūzijos aukštojo mokslo įstatymą nuo 1969 m. universitetas suskirstytas į 3 universitetus:
Nuo 2009 m. lapkričio mėn. visi trys universitetai susijungia į Ekso-Marselio akademiją, vadovaujamą vieno rektoriaus
Edita Gudišauskienė
Edita Gudišauskienė (g. 1969 m. rugsėjo 19 d. Kaune) – Lietuvos ir Kauno miesto savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
1988 m. baigė Kauno maisto pramonės technikumą, mechanikė, 1995 m. baigė Kauno technologijos universitetą, termoinžinerijos magistrė, 2001 m. – finansų vadybos magistrė, 2007 m. – regionų plėtros-viešojo administravimo magistrė.
2000–2006 m. dirbo Kauno miesto savivaldybės administracijos Vaiko teisių apsaugos tarnybos vyriausiąja buhaltere, 2006–2007 m. – vyriausiąja specialiste. 2007–2010 m. Kauno miesto savivaldybės mero patarėja bendruomenių ir socialiniais klausimais, Kauno miesto savivaldybės administracijos Vaiko teisių apsaugos tarnybos vyriausioji specialistė. 2010–2011 m. Kauno miesto savivaldybės administracijos direktorė. 2011–2012 m. Lietuvos Respublikos žemės ūkio ministro Kazio Starkevičiaus patarėja. 2013–2015 m. UAB „Kauno autobusai“ Finansų tarnybos vadovė. 2013–2022 m. Lietuvos Respublikos Seimo nario Kazio Starkevičiaus padėjėja.
2015–2018 m. AB „Kauno grūdai“ ekonomistė. Nuo 2018 m. Kauno krašto pramonininkų ir darbdavių asociacijos direktorė.
2007–2010 m. ir nuo 2011 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narė, 2017–2022 m. TS-LKD frakcijos seniūnė.
Iki 2022 m. Tėvynės sąjungos Kauno skyriaus narė, 2015–2017 m. partijos Kauno skyrių sueigos pirmininkė. Nuo 2022 m. Demokratų sąjungos „Vardan Lietuvos“ Kauno skyriaus narė.
Modunjas
Modunjas – miestas Italijoje, Apulijoje, Bario provincijoje.
Vietovė gyvenama nuo senovės, bet miestas įkurtas tik viduramžiais, normanų laikais. Iki 1970 m. jis vertėsi žemės ūkiu, bet įkūrus pramonės zoną, tapo vienu iš svarbesnių pramonės centrų apylinkėse.
Pivašiūnų seniūnija
Pivašiūnų seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas pačiuose Alytaus rajono savivaldybės rytuose.
Seniūnijoje yra Pivašiūnų geomorfologinis draustinis.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 3 seniūnaitijos:
Lėgiai
Lėgiai, Lygai arba Znamenka (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Nesterovo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Čistyjė Prudų kaimo gyvenvietės kaimas  prie kelio iš Jasnaja Poliana į Kalininą.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Stalupėnų apskrities kaimas, iki 1935 m. valsčiaus, vėliau savivaldybės centras. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Stalupėnų rajono, vėliau Nesterovo rajono, 1947–2008 m. Kalinino apylinkės kaimas.
Darvinas (Australija)
Darvinas  – Australijos miestas, Šiaurinės teritorijos sostinė, Timoro jūros pakrantėje. Gyventojų – 124 800 (2009 m.). Veikia jūrų uostas, tarptautinis Darvino oro uostas. 2003 m. miestą su Alis Springsu ir Adelaide sujungė geležinkelio linija. Išplėtota maisto, statybinių medžiagų pramonė. Miesto apylinkėse kasama urano rūda. Smarkiai plečiamas turizmas. 2003 m. įkurtas Č. Darvino universitetas.
Istorija
Dabartinio Darvino apylinkėse gyveno larakių aborigenai. XVII a. pirmuosius apylinkių žemėlapius sudarė olandų keliautojai. 1869 m. Pietų Australijos generalgubernatorius G. Goyder įsteigė pirmąją gyvenvietę. Ji 1911 m. oficialiai pavadinta anglų gamtininko ir keliautojo Č. Darvino vardu. Antrojo pasaulinio karo metu, 1942 m. vasario 19 d., Darviną bombardavo Japonijos bombonešiai. Tai buvo didžiausias kada nors įvykdytas oro antpuolis prieš Australiją.
Lisa Misipeka
Lisa Misipeka (g. 1975 m. sausio 3 d.) – Amerikos Samoa lengvaatletė, pasaulio čempionato prizininkė.
Biografija
1995 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionate L.Misipeka dalyvavo rutulio stūmimo rungtyje, bet nepasiekė finalo. Po metų sportininkė buvo atrinkta atstovauti Amerikos Samoa 1996 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. 1999 m. Pasaulio čempionate L. Misipeka kūjo metime pateko į finalą, kuriame numetus kūjį 66,06 m iškovojo bronzos medalį. Misipeka tapo pirmąją ir kol kas vienintele Amerikos Samoa medalininke pasaulio čempionatų istorijoje. Taip pat jos užfiksuotas rezultatas turi didžiausią skirtumą tarp trečios ir pirmosios vietų (75,20 m – Mihaela Melinte). 2000 m. vasaros olimpinių žaidynių kūjo metimo atrankoje užfiksavo 61,74 m rezultatą ir į finalą nepateko. 2001 m. ir 2003 m. pasaulio čempionatuose neįveikė atrankos etapų ir į finalus nepateko. 2004 m. vasaros olimpinėse žaidynėse dėl patirtos kelio traumos Misipeka iš tolimesnės kovos pasitraukė.
Doifaklongo nacionalinis parkas
Doifaklongo nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas šiaurės Tailande, Frė provincijoje. Parkas įkurtas 2007 m. liepos 6 d.
Vieta
Parkas užima 178,60 km², apima Longo (Long), Mueango (Mueang) ir Sungmeno (Sung Men) apylinkėse, 25 km į vakarus nuo Frė.
Flora ir fauna
Doifaklongo nacionaliniame parke vyrauja lapuočių ir mišrūs miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: tamsioji dalbergija (Dalbergia oliveri), miletija (Millettia brandisiana), kvapioji hopėja (Hopea odorata), krausva (Lagerstroemia calyculata), antenis (Wrightia arborea), rudoji šorėja, shorea siamensis, bukalapis sparnenis (Dipterocarpus obtusifolius), gumbuotasis sparnenis (Dipterocarpus tuberculatus), spondijas (Spondias bipinnata) ir kt.
Parke gyvena: Indijos muntjakas, ožka (Capricornis milneedwardsii), šernas, Javinis elniukas, palminis musangas, ausytasis skujuotis (Manis pentadactyla), (Tupaia belangeri), sutinkama daugiau paukščių: baltastrėnė šama (Copsychus malabaricus), didysis kukalis (Centropus sinensis), bankivinė višta, (Lonchura punctulata) ir kt.
Meldiškiai (Panevėžys)
Meldiškiai – viensėdis Panevėžio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Berčiūnų.
Ekonominė geografija
thumb|350px|Pasaulio politinis žemėlapis, parodantis kokia [[BVP dalis tenka vienam šalies gyventojui 2008 m.]] Ekonominė geografija – mokslas, tiriantis teritorinių socialinių ekonominių sistemų formavimąsi, plėtotę, funkcionavimą ir reguliavimą (valdymą). Tai tarpdisciplininė geografijos bei ekonomikos mokslų sritis.
Ji tiria viso gamybos pajėgumų komplekso išsidėstymą, ekonominiu požiūriu analizuoja tiriamos teritorijos gamtines ir socialines istorines sąlygas. Remiasi politinės ekonomijos suformuluotais dėsniais ir kategorijomis.
Pošakiai
Ekonominė geografija skirstoma į bendrąją, regioninę ir šakinę. Bendrajai geografijai priklauso politinė geografija, ūkio istorija, ekonominė kartografija, pasaulio ūkio geografija, ekonominės geografijos teorija ir tyrimų metodika.
Regioninė ekonominė geografija skirstoma į šalių ir jų grupių ekonominę geografiją, įvairaus rango ekonominių rajonų ekonominę geografiją.
Šakinė ekonominė geografija pagal tiriamąjį objektą skirstoma į gyventojų geografiją, pramonės geografiją, žemės ūkio geografiją, transporto geografiją, užsienio prekybos geografiją, gyventojų aptarnavimo geografiją.
Ekonominė geografija glaudžiai siejasi su fizine geografija ir kitais geografinio komplekso mokslais. Jai reikalingos fizinės geografijos žinios apie šalį ar šalies ekonominį rajoną, regiono gamtinius išteklius.
Gran Popas
Gran Popas  – nedidelis miestas pietų Benine, Mono departamente, išsidriekęs Gvinėjos įlankos pakrantėje, pasienyje su Togu. 40,3 tūkst. gyventojų (2002 m.). Kerta Lomės-Kotonu kelias. Verčiamasi daugiausia žvejyba. Gran Popas – svarbus vudu religijos centras. Veikia Suomijos-Afrikos kultūros centras Vilja Karas.
Istorija
Seniau Gran Popas buvo svarbus vergų eksporto centras. Didžioji dalis senamiesčio sunyko dėl pakrančių erozijos.
Girsteikiškiai
Girsteikiškiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Pandėlio.
Makaravas (Visaginas)
Makaravas – kaimas Visagino savivaldybėje, tuoj į pietus nuo Visagino pramoninio komplekso, šalia geležinkelio atšakos į Visagino AE. Kolektyviniai sodai.
Istorija
Kaimas sudarytas XXI a. pradžioje, atskyrus šiaurinę Makaravo kaimo Ignalinos rajone dalį.
Sura
Sura ( „surah“) – terminas, reiškiantis Korano dalį. Visas Koranas sudarytas iš 114 surų. Kiekviena sura skiriasi nuo kitos suros, kiekviena sura turi savo pavadinimą, kad musulmonams būtų lengviau atsiminti visą Korano tekstą, o žodis ayat - suros sudedamoji dalis, smulkesnis vienetas.
Korano surų sarašas
Koraną sudaro 114 suros:
Sargonas
Sargonas (akadų k. Šarru-kīnu, 'tikrasis karalius'), taip pat Senasis Sargonas, Sargonas Didysis, Sargonas Akadietis – vienos pirmųjų imperijų – Akado imperijos – kūrėjas, pirmasis jos valdovas. Sargono vadovaujami semitai akadai, gyvenę į šiaurę nuo Šumero ir turėję centralizuotą valstybę, XXIII ir XXII a.a. pr. m. e. nukariavo pietinėje Mesopotamijoje įsikūrusius šumerų miestus-valstybes, po to įsigalėjo dab. Irano, Sirijos, Mažosios Azijos teritorijose. Valdė iš naujosios sostinės Akado, nors archeologiškai šio miesto vieta nenustatyta. Manoma, jog miestas stovėjo tarp Siparo ir Kišo. Akado dinastijos valdymas truko apie pusantro šimtmečio.
Tikslios Sargono gyvenimo ir valdymo datos nėra žinomos. Pagal trumpąją chronologiją, jis valdė 2270–2215 m. m. pr. m. e., pagal viduriniąją – 2334–2279 m. m. pr. m. e. Datos paremtos Šumero karalių sąrašu. Nėra aišku, ar Sargono vardą gavo gimdamas, ar jis buvo suteiktas atėjus į valdžią. Sargono gimimas ir vaikystė aprašomi „Sargono legendoje“, šumerų tekste, laikytinu Sargono biografija. Išlikę teksto fragmentai mini jo tėvą La’ibum, tačiau lieka neaišku, kaip Sargonas tapo karaliumi.
Yra išlikę žinių apie Sargono šeimą. Jo pagrindinė žmona buvo karalienė Tašlultum. Žinomi jo vaikai: duktė Enheduanna, buvusi žyne, ritualinių giesmių kūrėja, įpėdiniai karaliai Rimušas ir Maništušu, taip pat žinomi kiti du sūnūs Shu-Enlil ir Ilaba’is-takal.
Akado imperijos kūrėjas
Sargonas Šumere sparčiai semitizavo vietos gyventojus, miestų valdytojais paskirdamas ne šumerus, o semitus akadus. Akadų kalba tapo lingua franca visoje Mesopotamijoje, ja buvo atliekami visi oficialūs įrašai. Sargono valdoma imperija palaikė prekybinius ir diplomatinius ryšius su šalimis aplink Arabijos jūrą bei Artimuosiuose Rytuose. Sargonas gerbė šumerų religiją ir jų dievų kultą, todėl šumerų kalba daugiausiai buvo naudojama religiniais tikslais. Sargonas save laikė „dievo Anu pateptuoju žyniu“, „Enlilio didžiuoju ensiu“.
Nors Sargonas laikomas pirmuoju tikru imperatoriumi, Lugalzagesis valdė imperiją prieš jį – atėjęs į valdžią Umoje, jis užkariavo ar kitu būdu užvaldė Urą, Uruką, Nipurą ir Lagašą, teigė turėjęs valdžią teritorijose iki pat Viduržemio jūros.
Karai vakaruose ir rytuose
Iš karto po Šumero Sargonas organizavo keletą sėkmingų kampanijų į šiaurės vakarus – Derlingojo pusmėnulio žemdirbystės zoną. Toliau užkariavo Marį, Jarmutą ir Eblą, iki pat dab. Libano ir Turkijos (Tauro kalnai). Taip Akado imperija kontroliavo prekybos kelius, kuriais buvo saugiai gabenami medienos ir brangiųjų metalų kroviniai, toliau plukdomi Eufratu į Akadą.
Rytuose Sargonas nugalėjo įsibrovusius Elamo lyderius, vadovaujamus Avano karaliaus. Jų miestai buvo užgrobti, o Šušo, Barhašio ir aplinkinių rajonų valdytojai ir karaliai tapo Akado vasalais. Akadų kalba tapo oficiali tarptautiniu mastu. Prie Sargono ji buvo standartizuota ir pritaikyta dantiraščiui, anksčiau naudotam šumerų.
Vėlyvuoju Sargono valdymo laikotarpiu jo imperijai grėsė badas, maištai ir karas. Sargonui mirus jo imperija iš karto sukilo, išgirdusi apie karaliaus mirtį. Sukilimus malšino į valdžią atėję jo sūnūs Rimušas (valdė 9 metus) ir Maništušu (valdė 15 metų). Po Sargono mirties Mesopotamijos karaliai jį laikė pavyzdžiu apie du tūkstantmečius. Asirijos ir Babilonijos karaliai, turėję įkurtas imperijas Mesopotamijoje, laikė save Sargono imperijos įpėdiniais. Tokie karaliai kaip Nebonidas (valdė 556–539 m. m. pr. m. e.) labai domėjosi Sargono dinastijos istorija, netgi vykdė kasinėjimus Sargono ir jo įpėdinių rūmuose, jie buvo įkvėpti šios dinastijos karinių pergalių pradėti savo kampanijas Artimuosiuose Rytuose.
Pičinča
Pičinča  – aktyvus ugnikalnis centriniame Ekvadore, Pičinčos provincijoje, į vakarus nuo šalies sostinės Kito. Sudaro dvi viršukalnės: Guagva (aukštis 4784 m) ir Ruku (4698 m). Aktyvi kaldera yra Guagvoje, vakarinėje kalno dalyje.
Pičinča – vienas pagrindinių Kito kraštovaizdžio elementų. Abi viršūnės gerai matomos iš miesto ir į jas lengva įkopti. Ugnikalnis ne kartą pelenais buvo padengęs miestą (1660, 1999 m.).
1822 m. gegužės 24 d. Pičinčos ugnikalnio pašlaitėje įvyko Pičinčos mūšis tarp nepriklausomybės kovotojų ir ispanų armijos.
Gaičiūnas
Gaičiūnas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Gaičiūnienė (ištekėjusi moteris) ir Gaičiūnaitė (mergautinė pavardė).
Marie Line
Marie Line Marolany, taip pat žinoma kaip Marie Line, – Prancūzijos dainininkė, 1998 metais atstovavusi Prancūzijai 1998 m. Eurovizijos dainų konkurse.
Biografija
Marie Line gimė Sent Rafaelyje, Varo departamente. Jos tėvai yra kilę iš Martinikos.
Pirmaisiais dainininkės karjeros metais koncertavo vietiniuose baruose, su grupe Raoul Petite išleido du albumus. 1998-aisiais atlikėja su daina „Où aller“ atstovavo Prancūzijai Eurovizijos dainų konkurse, vykusiame Birmingeme. „Où aller“ konkurse surinko tik 3 taškus (1 taškas iš Kipro ir 2 iš Makedonijos) ir užėmė priešpaskutinę vietą, aplenkdama tik nei vieno taško negavusią Šveicariją. Vėliau karjerą tęsė kaip pritariančioji vokalistė ir kompozitorė – yra parašiusi muziką prancūzų filmams „Les Caprices d’un fleuve“, „Cuisine américaine“ ir „Agathe Cléry“.
Jodėnai
Jodėnai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės vakarus nuo Lieplaukalės, prie kelio. Stūkso Jodėnų piliakalnis.
Etimologija
Jodėnai – vandenvardinis vietovardis, kadangi kaimas įsikūręs prie Jodės upelio.
Alvito šv. Onos bažnyčia
'''Alvito šv. Onos bažnyčia''' – bažnyčia Alvito kaime, tarp Virbalio ir Vilkaviškio. Kelis kartus sunaikinta ir atstatyta, buvo istoristinė, turėjusi neogotikos, neorenesanso ir neoklasicizmo bruožų. Paskutinį kartą sugriauta 1944 m., atstatymas inicijuotas 2005 m., statybos pradėtos 2009 m., konsekruota 2020 m. liepos 26 d. Iki bažnyčios atstatymo pamaldos vykdavusios netoliese esančiame Gauronskių mauzoliejuje.
Istorija
thumb|275px|Tarpukariu atstatyta senoji Alvito bažnyčia
Pirmąją medinę bažnyčią apie 1615 m. pastatė Paširvinčio seniūnė Ona Radvilienė. Bažnyčiai dovanotas Boblaukio kaimas (15 valakų) ir dar 6 valakų užežeris. Be to, visi Paširvinčio dvaro valdiniai nuo kiekvieno valako privalėjo kasmet klebonui mokėti po 6 grašius. Dėl Alvito parapijos XVII a. ginčijosi Vilniaus ir Žemaičių vyskupai.
1674 m. minima didelė gerai išlaikoma bažnyčia. Prie jos buvo kunigo Adomo Starkevičiaus pristatyta koplyčia. 1680 m. įsteigta altarija.
Klebono Adomo Dilevskio rūpesčiu 1804 m. pradėta statyti mūrinė bažnyčia. Ją 1824 m. konsekravo pavyskupis Augustinas Polikarpas Marcejevskis. Bažnyčią XIX a. pabaigoje suremontavo Šūklių dvaro savininkas Stanislovas Gauronskis.
1907 m. įsikūręs „Žiburio“ draugijos skyrius (pirmininkas kunigas Vladislovas Tautkevičius) 1909 m. įsteigė biblioteką - skaityklą.
Bažnyčia per Pirmąjį pasaulinį karą apgriauta, sunaikinta klebonija, ūkiniai pastatai. Pamaldos 1925 m. pradžioje perkeltos į Gauronskių koplyčią. Kunigas Petras Maslauskas 1921–1924 m. atstatė bažnyčią. Kitus pastatus – kunigas Andrius Povilaitis. 1921 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa.
1944 m. bažnyčia susprogdinta. Ją atstojo šventoriaus kampe buvusi koplyčia – Gauronskių mauzoliejus, pastatytas XIX a. viduryje. Prie jos pristatytos šoninės zakristijos.
2006 m. rugsėjo 25 d. Vilkaviškio vyskupas Rimantas Norvila, reaguodamas į praėjusių metų gruodį pateiktą bendruomenės prašymą, pasirašė dekretą leisti atstatyti šv. Onos bažnyčią Alvite. 2009 m. pašventinti pamatai, tačiau dėl lėšų trūkumo statybos užtruko. 2018 m. gavus ženklią verslininko Arvydo Paukščio paramą, statybos per porą metų buvo užbaigtos, pagaminti ir įrengti vokiški vargonai. Bažnyčia buvo pašventinta 2020 m. liepos 26 d. Pastato projekto autorius – architektas Vilius Urbonas.
Architektūra
Bažnyčia istoristinė, turi neogotikos, neorenesanso ir neoklasicizmo bruožų, stačiakampio plano, bebokštė, su rūsiu. Vienanavė, altorius – nišoje. Šventoriaus tvora mūrinė.
Balėjus
Balėjus  – miestas Rusijoje, Užbaikalės krašte, 350 km į rytus nuo Čitos, prie Undos upės, Borščiovo kalnagūbrio pažemėjime. Rajono centras. Artimiausia geležinkelio stotis yra už 55 km Prijiskove (šalia Nerčinsko). Yra nebeveikiantis oro uostas. Yra aukso kasykla (praktiškai nebeeksploatuojama).
Istorija
Gyvenvietė susikūrė XVIII a. ir vadinta Kamenka. 1858 m. pradėta aukso gavyba, o 1929 m. pradėtas kasti rūdinis auksas. 1938 m. sudarytas Balėjaus miestas. Po karo veikė lageris. 1997 m. paskutinė aukso kasykla uždaryta, pradėjo sparčiai mažėti Balėjaus gyventojų skaičius.
Fritz Hansen
Fritz Hansen, Republic of Fritz Hansen – Danijos baldų dizaino kompanija. Kompanijai dirbo tokie žinomi dizaineriai kaip Arne Jacobsen (1902–1971), Poul Kjærholm (1929–1980), Hans J. Wegner (1914–2007) ir Piet Hein (1905–1996). Šiuo metu „Fritz Hansen“ bendradarbiauja su šiuolaikiniais baldų kūrėjais Hiromichi Konno, Cecilie Manz ir Kasper Salto.
Istorija
Baldų kompaniją „Fritz Hansen“ 1872 m. įkūrė danas dailidė Fritz Hansen. 1915 m. kompanija pagamino pirmą kėdę, kurią gaminant panaudota garuose lenkta mediena. 1934 m. Fritz Hansen ėmė bendradarbiauti su Arne Jacobsen, jų bendros veiklos dėka pasirodė tokie klasikiniai daniško dizaino pavyzdžiai kaip skruzdėlinės (Myren) (1952), 3107 modelio (1955), Grand Prix (1957) Swan (1958) ir Egg (1958) modelių kėdės. Kitas bendradarbiavimo pavyzdys yra Piet Hein superelipsiškas stalas (1968). 1982 m. „Fritz Hansen“ nupirko teises į didžiąją dalį Poul Kjærholm baldų kolekcijos.
Nuo XX a. 9-to dešimtmečio iki dabar „Fritz Hansen“ savo baldų asortimentą praplėtė stalu Essay table (Cecilie Manz), T-NO1 (Todd Bracher), RIN (Hiromichi Konno), Plano stalais (Pelikan Design) ir Ice serija (Kasper Salto).
Bereniai
Bereniai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Plungės, prie kelio.
Anciškio šv. apaštalo evangelisto Mato bažnyčia
'''Anciškio šv. apaštalo evangelisto Mato bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Anciškio kaime, 5 km į rytus nuo Truskavos, Linkavos kairiajame krante.
Istorija
thumb|left|Paminklas išeiviams iš Anciškio parapijos
Aukštadvaryje (1 km į šiaurę nuo Anciškio) 1744 m. minima koplyčia. Dvarininkai Adomas Kasakovskis ir Teresė Kasakovskienė 1783–1786 m. pastatė medinę bažnyčią. Jai 1790 m. dovanojo 2 valakus žemės ir 2000 auksinų. Klebonas Juozapas Pikturna paskyrė bažnyčiai 10 000 auksinų.
1791 m. įkurta parapija. Bažnyčia buvo maža, turėjo 2 altorius, be lubų; 1810 m. sudegė. Pagirių klebonas kanauninkas Pranciškus Kasakovskis 1812 m. pastatė naują eglinių rąstų bažnyčią (toje pačioje vietoje). Ji buvo be lubų, dengta šiaudais. Bažnyčia 1828 m. sudegė. Pamaldos laikytos laikinoje lentinėje stoginėje.
1846 m. iš Ramygalos parapijos Joskildų kaimo atvežta koplyčia ir pastatyta Anciškyje. Kunigo Igno Vitkaus rūpesčiu 1893 m. įdėtos skliautinės lubos, grindys, pakeista dalis rąstų, stogas apdengtas skarda. 1906 m. priešais bažnyčią pastatytas ir pašventintas paminklas išeiviams iš Anciškio parapijos. Bažnyčia 1935 m. išdažyta. Parapijai 1936 m. priklausė 61,2 ha žemės. 1938 m. dar pirkta 10 ha miško.
Architektūra
Bažnyčia klasicistinė, stačiakampio (28×14 m) plano, su atviru portiku ir kolonomis bei bokšteliu ant kraigo. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame stovi medinė varpinė.
T-44
T-44 – Tarybų Sąjungos vidutinis tankas, pradėtas gaminti 1944 m. vasarį. Nėra įrodymų, kad šie tankai kada nors būtų dalyvavę kokiuose nors kovos veiksmuose. Jų gamyba buvo nutraukta 1947 m., pradėjus gaminti T-54. Iš viso buvo pagaminta 1823 vienetai.
}
Azerbaidžano karybos istorija
thumb|150px|left|Generolas Samadbėjus Mehmandarovas, Azerbaidžano Demokratinės Respublikos krašto apsaugos ministras Moderniosios Azerbaidžano armijos istorija prasidėjo 1918 m. birželio 26 d., kuomet buvo įkurtos Azerbaidžano Demokratinės Respublikos ginkluotosios pajėgos. Pirmuoju krašto apsaugos ministru dar besikuriančioje ministerijoje tapo daktaras Chosrovbėjus Sultanovas. Kai ministerija buvo galutinai įkurta, jo vietą užėmė generolas Samadbėjus Mehmandarovas, o viceministru tapo generolas leitenantas Ali-Agha Šichlinskis. Generaliniam štabui nuo 1919 m. kovo iki gruodžio 10 d. vadovavo generolas leitenantas Mamedbėjus Sulkevičius. Iki 1920 m. balandžio vietoje jo dirbo Abduhalmidbėjus Gaitabašis.
thumb|150px|Generolas leitenantas Ali-Agha Šichlinskis, Azerbaidžano Demokratinės Respublikos krašto apsaugos viceministras 1920 m. balandžio 28 d. į Azerbaidžaną įsiveržė Raudonoji armija. Tuo metu didžioji naujai suformuotos Azerbaidžano armijos dalis buvo išvesta į Kalnų Karabachą, kur malšino armėnų sukilimą. Visgi likę kariai nesiruošė sudėti ginklų ir narsiai kovojo su įsibrovėliais. Iš viso žuvo apie 20 000 - 30 000 besipriešinusių azerbaidžaniečių karių, tačiau karas buvo pralaimėtas. Bolševikai panaikino Azerbaidžano karines pajėgas, o 15 iš 21 generolo buvo sušaudyti.
Paprastoji lūšis
Paprastoji lūšis arba tradiciškai lūšis (Lynx lynx) – katinių (Felidae) šeimos, mažųjų kačių (Felinae) pošeimio plėšrus žinduolis.
Azerbaidžano karybos istorija
1992 m. vasarą Azerbaidžano krašto apsaugos ministras vadovaudamasis prezidento rezoliucija pateikė Rusijai ultimatumą, kuriuo pareikalavo perduoti 135-ojo ir 139-ojo motorizuotųjų šaulių pulkų bei 295-osios motorizuotosios šaulių divizijos ginklus bei transporto priemones. Azerbaidžane sovietiniais metais buvo dislokuoti 4-osios sovietinės armijos 23-ioji, 60-oji, 75-oji bei 296-oji motorizuotosios šaulių divizijos bei daliniai, kuriems priklausė raketų bei oro gynybos brigados ir artileriniai bei raketiniai pulkai. Šalyje taip pat buvo 49-asis Rusijos ginklų sandėlis, kuriame gulėjo 7 000 vagonų amunicijos, įskaitant ir apie milijardą šovinių. Tad Rusijai buvo pasiūlyti mainai, kurie įvykdyti tais pačiais metais. Į Rusiją negrįžo tik 23-osios divizijos 366-ojo motorizuotųjų šaulių pulko nuosavybė, kurią Azerbaidžano armija perėmė pulkui traukiantis iš Stepanakerto. Metų pabaigoje azerbaidžaniečiai gavo ginklų bei karinės technikos, kurios užteko apginkluoti keturias motorizuotųjų šaulių divizijas. Armija taip pat gavo 50 karinių lėktuvų iš panaikintos 19-osios oro gynybos armijos bei karo laivų.
Paprastoji lūšis
Paplitimas pasaulyje
Paprastosios lūšys savaime paplitusios Eurazijos šiaurinėje dalyje nuo Atlanto vandenyno pakrančių Skandinavijoje iki Ramiojo vandenyno Kamčiatkoje, Primorėje ir Šiaurės Korėjoje, pietinis arealas Himalajų kalnuose. Praeityje buvo paplitusios beveik visoje Europoje, išskyrus Iberijos pusiasalį, tačiau XX amžiaus viduryje vakarinėje ir vidurinėje Europos dalyje išnyko. Vėliau pradėtos reintrodukuoti ir tai sėkmingai vykdoma. Apie 90 % paprastųjų lūšių populiacijos gyvena Sibire.
Azerbaidžano karybos istorija
1992 m. liepą Azerbaidžanas ratifikavo Įprastinių ginkluotųjų pajėgų Europoje sutartį, kuria apribojo savo karinės įrangos kiekį. Valstybė taip pat prisijungė prie Branduolinio ginklo neplatinimo sutarties kaip neturinti branduolinio ginklo šalis. Azerbaidžanas dalyvauja NATO programoje „Partnerystė taikos labui“. Šalis taip pat kartu su Gruzija, Ukraina ir Moldova dalyvauja organizacijos GUAM veikloje.
Paprastoji lūšis
Paplitimas pasaulyje
Paprastųjų lūšių skaičius pagal šalis:
Azerbaidžano karybos istorija
Irako karo metu Azerbaidžanas prisijungė prie Savanoriškosios koalicijos ir saugojo šiaurinę Irako dalį. 150 Azerbaidžano karių užtikrino vietinių turkų saugumą, saugojo maldininkų vietas bei lydėjo konvojus.
Paprastoji lūšis
Paplitimas Lietuvoje
Lietuvoje gyvena paprastosios lūšies, šiaurinių paprastųjų lūšių (Lynx lynx lynx) porūšis. Tai labai retas, įrašytas į Lietuvos raudonosios knygos 1(E) kategorijos sąrašus plėšrus žinduolis. XX a. pradžioje Tadas Ivanauskas rašė, kad jų liko tik menki likučiai. Kurį laiką jos medžiotos, bet 1979 m. medžioklė uždrausta. 2008 m. Lietuvoje gyveno kelios dešimtys šiaurinių paprastųjų lūšių. Šiek tiek žvėrių užklysta iš Latvijos, Baltarusijos, Lenkijos. 1965 m. Lietuvoje gyveno 40 lūšių (14 iš jų buvo sumedžiotos), 1970 m. – 140 (13 sumedžiota), 1975 m. – 200 (17 sumedžiota), 1980 m. – 120 lūšių, 1985 m. – 200, 1988 m. – 215, 1990 m. – 170, 1995 m. – 100, 2000 m. – 87, 2015 m. – 97 paprastosios lūšys.
Gyvenama aplinka
Pavieniai individai laikosi didesniuose, brandžiuose miškuose. Mėgsta ramius, mišrius su stambiais medžiais miškus su tankiu pomiškiu plotus. Medžioja miško pakraščiuose, laukymėse, atželiančiose kirtavietėse.
Mityba ir elgsena
Neskaitant patelių su jaunikliais, suaugę individai didžiąją metų dalį laikosi pavieniui. Jeigu paprastųjų lūšių gyvenamoje teritorijoje jų medžiojamųjų gyvūnų apstu, užima gana nedidelę, nuo 20 km² teritoriją, bet jeigu medžiojamųjų gyvūnų nėra daug, jų užimamos teritorijos gali siekti ir virš 400 km². Patinų teritorijos, kuriose medžiojama, paprastai būna didesnės nei patelių. Per naktį paprastosios lūšys nukeliauja apie 20 km atstumus, nors dažniausiai įveikia pusę šio atstumo. Saugodami savo teritorijas, jas pažymi šlapimu, išmatomis ar kūnu besitrindami į medį. Aktyvios naktimis ir sutemomis, dieną pasislėpusios tankmėje ilsisi. Jeigu junta maisto trūkumą, gali medžioti ir dieną. Minta pelėmis, pelėnais, paukščiais, kiškiais, stirnomis, Ovis nivicola, elniais, įskaitant šiauriniais, tauriaisiais ir dėmėtaisiais. Dažniausiai puola silpnesnius, paliegusius žvėrelius. Lyginant su kitais katiniais, paprastoji lūšis labai stiprus plėšrūnas, galintys nugalabyti keturis kartus už save stambesnę auką. Paprastoji lūšis stipresnė už šunį (pvz., vokiečių aviganį). Anot rusų gamtininko Michailo Arsenjevičiaus Krečmaro, „paprastosios lūšies patinas lengvai susidoroja su už save dvigubai stambesniu ir treniruotu vokiečių aviganiu. Žudo lapes, kiaunes, bet jų neėda“. Žmogaus užpuolimo atvejų nėra užregistruota, nors jo beveik nevengia, bado metu gali užklysti ir į gyvenvietes.
Priešai
Paprastųjų lūšių natūralūs priešai yra žmonės, tigrai, leopardai, pilkieji vilkai. Teritorijose kur yra padidėjęs pilkųjų vilkų skaičius, yra tendencija, kad paprastųjų lūšių skaičius sumažėja. Taip pat tokiose teritorijose, palyginus su vilkų grobiu, lūšys pasitenkina smulkesniu grobiu. Yra pasitaikiusių atvejų, kada lūšiai gelbėjantis nuo vilko, nespėjus jai įsiropšti į medį, jį vilkas suėsdavo. Erniai dažnai pasisavina lūšies grobį, konfrontuoja, lūšis nors jų ir vengia, bet savo mažylius gina.
Dauginimasis
Ruja trunka nuo sausio iki kovo mėnesių. Nėštumas – 50-70 dienų. Patelė dažniausiai veda 2-3 (kartais iki 5) aklus jauniklius, jie praregi po 10-11 dienų. Jauniklius patelė prižiūri 1-2 metus. Lytiškai subręsta antraisiais gyvenimo metais.
Išvaizda
Tai didžiausi katinių šeimos gyvūnai Lietuvoje, stambiausi lūšių (Lynx) gentyje, aštunta pagal stambumą tarp kitų katinių šeimos rūšis. Kūno ilgis 80–120 cm, didžiausias – 130 cm, aukštis pečių lygyje 65–75 cm. Uodega trumpa, apie 25 cm, juodu galu. Sveria 15–29 kg, maksimaliai iki 38 kg. Lūšies liemuo stambus, trumpas, kojos ilgos ir storos, letenos didelės.
Porūšiai
Tarp paprastųjų lūšių tyrinėtojų nėra vieningos nusistovėjusios nuomonės dėl porūšių skaičiaus ir, įvairiais šaltiniais, išskiriama nuo 4 iki 14 porūšių.
Gyvuojantys porūšiai
Šioje klasifikacijoje išskiriami 9 porūšiai:
Graikijos nepriklausomybės karas
Po to, kai osmanai užėmė Konstantinopolį 1453 m., dauguma graikų atsidūrė turkų valdžioje. Jie dažnai sukildavo, norėdami iškovoti nepriklausomybę. 1814 m. buvo įkurta slapta organizacija Filiki Eteria, kurios tikslas buvo išvaduoti Graikiją. Filiki Eteria ketino įžiebti sukilimus Peloponese, Dunojaus kunigaikštystėse ir Konstantinopolyje. Iš pradžių 1821 m. kovo 6 d. sukilo Dunojaus kunigaikštystės, bet osmanai greitai įvedė tvarką. Neramumai šiaurėje persimetė į Peloponesą ir 1821 m. kovo 17 d. maniotai (Manio pusiasalio gyventojai) paskelbė karą Osmanų imperijai.
Mėnesio pabaigoje Peloponese vyko atviras sukilimas prieš turkus ir 1821 m. spalį Theodoros Kolokotronis vadovaujami graikai užėmė Tripolę. Po to sekė sukilimai Kretoje, Makedonijoje, Centrinėje Graikijoje, kurie buvo greitai numalšinti. Tuo tarpu sudurtinis graikų laivynas sėkmingai kovojo su turkais Egėjo jūroje ir trukdė atvykti pastiprinimui jūros keliu.
Tarp graikų frakcijų kilo įtampa, kuri pasireiškė dviem pilietiniais karais. Tuo metu Osmanų sultonas susitarė su Egipto valdovu Mehmet Ali, kad šis atsiūs į Graikiją sūnų Ibrahim Pašą su armija numalšinti sukilimą mainais į tam tikras teritorijas. Ibrahimas išsilaipino Peloponese 1825 m. vasarį ir iki metų galo beveik visą jį užėmė, o Mesolongis, apgultas turkų nuo 1825 m. balandžio krito 1826 m. balandį. Nors Ibrahimas pralaimėjo Manyje, likęs Peloponesas ir Atėnai buvo jo valdžioje.
Po daugelio metų derybų, Didžioji Britanija, Prancūzija ir Rusija nusprendė nusiųsti savo laivynus, kad įsikištų graikų naudai. Sužinoję, kad turkų-egiptiečių laivynas puls Idros salą europiečių laivynas pastojo jiems kelią prie Navarino. Po savaitės manevrų prasidėjo mūšis, kuris baigėsi turkų ir egiptiečių laivyno sutriuškinimu. Padedami prancūzų karių graikai išvijo turkus iš Peloponeso ir kai kurių Centrinės Graikijos dalių iki 1828 m. Po ilgų derybų Graikija buvo pripažinta kaip nepriklausoma valstybė 1832 m. gegužę.
Dabar Graikija revoliuciją prisimena kovo 25 d., kuri yra nacionalinė šventė.
Provanso universitetas
Provanso universitetas – vienas seniausių Prancūzijos ir Europos universitetų, nuo 2004 m. Ekso-Marselio akademijos narys.
Istorija
Marselio universitetas įkurtas 1409 m. Provanso Ekse. Steigėjas – Provanso grafas Liudvikas II Anžu. 1791 m. universitetas suskirstytas į du autonominius universitetus Provanso Ekse ir Marselyje. Pagal 1968 m. Prancūzijos aukštojo mokslo įstatymą nuo 1969 m. universitetas suskirstytas į 3 universitetus:
Nuo 2009 m. lapkričio mėn. visi trys universitetai susijungia į Ekso-Marselio akademiją, vadovaujamą vieno rektoriaus
Lenkijos futbolo supertaurė
Lenkijos futbolo supertaurė – trofėjus, dėl kurio nuo 1983 m. varžosi šalies čempionas ir taurės laimėtojas.
Vilniaus kenesa
thumb|right|250px|Vilniaus kenesa Vilniaus kenesa – karaimų, išpažįstančių karaizmą maldos namai (kenesa) Vilniuje.
Vilniaus kenesa buvo pradėta statyti 1911 m., 1911 m. spalio 30 d. buvo pašventintas kertinis akmuo. Architektas Michailas Prozorovas. Per dvejus metus iškilo sienos ir buvo uždengtas stogas, tačiau prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, kenesos statybos darbai buvo nutraukti. Kenesos statyba buvo atnaujinta 1921 m. ir 1923 m. rugsėjo 9 d. Vilniaus kenesa buvo pašventinta. Sovietų okupacijos metu 1949 m. ji buvo uždaryta, joje įkurtas trestas, vėliau – geodezijos tarnybos archyvas, gyveno žmonės. 1989 m. Vilniaus kenesa buvo grąžinta karaimų bendruomenei. 1993 m. po remonto vėl pašventinta.
Kenesa pastatyta maurišku stiliumi pagal architekto Michailo Prozorovo projektą. Viduje kenesa padalinta į tris dalis: pagrindinę maldų salę vyrams, galeriją moterims ir vidurį. Prie rytų sienos yra mauritaniškas echalas. Vilniaus kenesa - pati naujausia Lietuvos kenesa.
Striomgreno sfera
Vandenilį efektyviai jonizuoti gali tik trumpesnės nei 991,2 nm elektromagnetinės bangos (Laimano serijos riba). O šitoje spektro srityje gausiai spinduliuoja tik karštos žvaigždės. Striomgreno sferas mes paprastai stebime kaip emisinius ūkus. Žinoma, kad sfera tai yra idealizuotas atvejis. Realybėje retai kada aplinkžvaigždinė ir tarpžvaigždinė medžiaga turi idealiai tolygų pasiskirstymą.
Matematinis išvedimas
Tarkime, kad analizuojama sritis yra ideali sfera, tolygiai užpildyta vien tik pilnai jonizuotu vandeniliu (x=1), taigi tuomet protonų tankis yra lygus elektronų tankiui (n_e = n_p). Tokioje sferoje rekombinacijos greitis turi būti lygus jonizacijos greičiui. Rekombinacijos greitis N_R į visus energijos lygmenis bus
.
Čia N_n yra rekombinacijos greitis į n - tąjį lygmenį. Čia neįskaitomi šuoliai į n=1 lygmenį, kadangi po rekombinacijos į pirmąjį lygmenį bus išspinduliuotas fotonas, kuris vėl sugebės jonizuoti bet kokį kitą neutralų vandenilio atomą (t.y vėl sugrįš į jonizuojančio spinduliavimo lauką). Rekombinacijos greitis į tam tikrą lygmenį N_n (su n_e=n_p) bus lygus:
,
Čia tūrinis rekombinacijos greitis apytiksliai lygus:
Dabar galime užrašyti jonizacijos ir rekombinacijos balanso lygtį. Kairėje pusėje turime tūrinį rekombinacijos koeficientą \beta_2 padaugintą iš elektronų ir protonų koncentracijos (jos iš esmės lygios), taip pat iš sferos tūrio. Taigi, kairės pusės prasmė yra pilnas rekombinacijų skaičius per sekundę duotame tūryje. Dešinėje pusėje yra dydis S_*, lygus skaičiui fotonų, spinduliuojamų iš žvaigždės visomis kryptimis ir galinčių jonizuoti neutralų vandenilio atomą.
Prisimindami, kad sritis pilnai jonizuota (x=1), gausime:
Giršinai
Giršinai – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Mosėdžio. Šiauriau kaimo teka dešinysis Bartuvos intakas Kūlupis.
Žalonierius
Žalonierius (, iš ) – kareiviai Rusijos armijoje, nešiojantys žalonierinius ženklus (жалонерные значки; specialios vėliavėlės), kuriomis žymi jų daliniui skirtą vietą planuojamoje rikiuotėje. Žalonierius iš anksto siųsdavo į vietą, kur rikiuosis kariuomenės daliniai.
Pirmieji žalonieriai Rusijos armijoje atsirado 1819 m., o 1821 m. jie atsirado visoje Rusijos kariuomenėje.
Rusijos armijoje žalonierinius ženklus turėdavo kiekvienas batalionas (su juoda, oranžine ir balta spalvomis) ir kiekviena kuopa (skirtingų spalvų), juos nešiodavo atitinkamai batalionų ir kuopų žalonieriai.
Bataliono žalonieriniai ženklai
Bataliono žalonieriniai ženklai buvo vienodi visuose daliniuose. Jų vėliavas sudarydavo trys horizontalios juostos – balta, oranžinė ir juoda. Oranžinės juostos centre būdavo prisiūtas bataliono ar družinos (šauktinių pulkuose) numeris iš juodo audeklo lotyniškais skaitmenimis.