cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vairuotojas
250px|thumb|right|Prabangaus automobilio vairuotojas [[Japonija|Japonijoje]] Vairuotojas – keleivių arba krovinių pervežimo profesija; žmogus, vairuojantis transporto priemonę (pavyzdžiui, automobilį). Pagal Kelių eismo taisykles vairuotojas yra asmuo, kuris pats vairuoja arba kitus moko vairuoti transporto priemonę, varo keliu gyvulius, taip pat vadeliotojas arba raitelis.
Butėnai (Kupiškis)
Istorija
1921–1928 m. Marcelino Gudo namuose veikė Juodpėnų pradinė mokykla. 1947 m. vl atidaryta mokykla.
Vairuotojas
Kasdieninėje kalboje dažnai naudojamas nevartotinas terminas šoferis, reiškiantis išimtinai tik autotransporto priemonės vairuotoją. Terminas šoferis daugiausiai naudojamas Jungtinėse Amerikos Valstijose ir Europos Sąjungoje ir yra skirtas apibūdinti vairuotojus, dirbančius limuzinų kompanijose. Šoferiai turi baigti brangius kursus, kuriuose mokoma užtikrinti keleivių saugumą ekstremaliomis sąlygomis.
Butėnai (Kupiškis)
Istorija
II pasaulinio karo pabaigoje daug kaimo gyventojų pasitraukė į partizanų gretas.
1949 m. kovo 17 d. įkurtas kolūkis „Šviesioji ateitis“ ir netrukus su dar dviem sujungtas į I. Mičiurino kolūkį. Būtėnuose buvo jo centras. Nuo 8-o dešimtmečio priklausė Šimonių kolūkiui.
Vairuotojas
Artimos profesijos yra vairuotojas-ekspeditorius, tarptautinių (arba tolimųjų) reisų vairuotojas, autokrautuvo (ar elektrokrautuvo) vairuotojas-krovikas, vairuotojas-atliekų surinkėjas ir kt.
Butėnai (Kupiškis)
Gyventojai
Šaltinis:
Farchado tvenkinys
Farchado tvenkinys – tvenkinys Ferganos slėnyje, Uzbekistano ir Tadžikistano teritorijose. Susidarė 1947 m. užtvenkus Syrdarjos upę Farchado hidroelektrinės užtvanka. Ilgis 46 km, plotis iki 3,1 km, tūris 0,35 km³.
Šušvė
Šušvė – upė Vidurio Lietuvoje; Nevėžio dešinysis intakas. Prasideda Plekaičių apylinkėse (Kelmės raj.), 6 km į pietryčius nuo Tytuvėnų. Pačiame aukštupyje teka į šiaurę per Tytuvėnų tyrelį, vėliau suka į rytus ir teka pro Sulinkių pelkę (Radviliškio raj.), nuo santakos su Berže teka į pietus ir pietryčius. Įteka į Nevėžį 36 km nuo jo žiočių, netoli Graužų kaimo (Kėdainių raj.).
Intakai:
Slėnis aukštupyje ir vidurupyje daugiausia 2–3 km pločio, žemiau – 350–450 m. Šlaitai 6–15 m aukščio. Aukštupio vaga 8–10 m pločio, vidurupio ir žemupio – 10–16 m pločio. Salpos plotis 40–80 m. Srovės greitis 0,1–0,4 m/s. Užšalusi gruodžio – kovo mėn. Ledai vidutiniškai išsilaiko 91–99 dienas, ilgiausiai – 142–148 dienas. Ledo storis 83–100 cm. Ledonešis paprastai prasideda kovo pabaigoje (nors kartais ir balandžio viduryje) ir trunka 4-5 dienas (ilgiausiai – 27 d.). Metinė vandens svyravimų amplitudė aukštupyje 2,9 m, žemupyje 3,4 m. Pavasarinių potvynių aukštis (lyginant su vasaros lygiu) 2,6-3,1 m.
Aukštupio vaga sureguliuota. Šiaulėnuose ir Josvainiuose veikia vandens matavimo stotys. Upės slėnyje įrengti du tvenkiniai: Vaitiekūnų tvenkinys (61 km nuo žiočių, ties Vaitiekūnais) ir Angirių tvenkinys (19 km nuo žiočių, ties Angiriais). Aukštupyje įsteigtas Šušvės hidrologinis draustinis, žemupyje yra Šušvės kraštovaizdžio draustinis, kuriame saugomos šlaitų atodangos, reti augalai.
Didesnės gyvenvietės prie Šušvės: Šiaulėnai, Mėnaičiai, Pašušvys (Radviliškio raj.), Grinkiškis, Vaitiekūnai (Radviliškio r.), Pašušvys (Kėdainių raj.), Pajieslys, Angiriai, Sviliai, Josvainiai, Kunioniai (Kėdainių r.).
Pavadinimo Šušvė (arba Šiušvė) etimologija kildinama nuo šaknies šiuš- (šiušinti, šiušėti, šiaušti), kuris, matyt, suteiktas dėl vandens tekėjimo ypatybių.
Meškeriotojas
Meškeriotojas gali reikšti:
Linuvekas
Linuvekas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Krasnapolio valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės vakarus nuo Krasnapolio, apie 17 km į vakarus nuo Seinų ir 117 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Maltos futbolo varžybos 1947–1948 m.
Maltos futbolo varžybos 1947–1948 m.
Tupinambarana
thumb|200px|Keturios salos, sudarančios Tupinambaraną
Tupinambarana  – upinė sala Brazilijoje, Amazonės valstijoje, apsupta Amazonės, Madeiros, Abakašiso ir Sukundurio upių. Dabar kanalai dalina salą į keturias dalis. Bendras plotas 11 850 km². Tai antra didžiausia upinė sala pasaulyje po Bananalo.
Sala tankiai apaugusi džiunglėmis, pasiekiama tik iš oro arba vandeniu. Driekiasi neaukštas kalnų masyvas. Yra Parintinso miestas.
Salos pavadinimas kilo nuo regione gyvenusios indėnų tupinambų grupės tautos tupinambaranų.
Alytaus piliakalnis
Alytaus piliakalnis su gyvenviete, Vienuolyno kalnas, Švento Jono kalnas, Joninių kalnas – piliakalnis (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A66KP, unikalus objekto MC kodas 1827, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR36) ir senovinė gyvenvietė Alytaus rytinėje dalyje, Nemuno dešiniajame krante, Alytupio ir Nemuno santakoje. Pasiekiamas iš Nemuno dešiniajame krante esančio senojo (pirmojo) Alytaus centrinės A. Juozapavičiaus gatvės pasukus į Merkinės gatvę, iš jos – į Piliakalnio gatvę, važiuojant laikytis arčiau dešiniojo Nemuno kranto – iš viso 1,1 km, yra kairėje. Pastačius pėsčiųjų ir dviračių tiltą bus ypač patogu pasiekti piliakalnį iš miesto.
Gvadalachara (Meksika)
Gvadalachara – miestas Meksikos pietvakariuose, trečias pagal dydį šalyje; Chalisko (Jalisco) valstijos centras. 1,64 mln. gyventojų (2005; su priemiesčiais – beveik 9 mln.). Nuo sostinės Meksiko nutolusi per 500 km, 1561 m virš jūros lygio. Yra tarptautinis oro uostas, išvystyta mašinų, metalo apdirbimo, maisto, odos, avalynės, tekstilės, chemijos pramonė. Keli universitetai, muziejai. Išlikę XVI–XVIII a. bažnyčios (tarp jų – Šv. Pranciškaus, XVI–XII a., Šv. Monikos, 1720-1733 m.), visuomeniniai pastatai.
Alytaus piliakalnis
Piliakalnis
thumb|200px|left|Alytaus piliakalnis iš kitos Nemuno pusėsPiliakalnį iš vakarų ir šiaurės vakarų juosia Alytupio slėnis, iš pietų – Nemunas, iš rytų ir Šiaurės rytų – daubos. Šlaitai statūs, 20–25 m, tik rytiniai 5–6 m aukščio. Aikštelė keturkampė, 25 x 15 m dydžio. Jos rytinį pakraštį puslankiu juosia 40 m ilgio, 2,5 m aukščio pylimas. Nenaudota kalvos pietvakarių dalis nuo piliakalnio atskirta giliu grioviu.
Išoriniu šlaitu aikštelės pakraščiais tęsiasi pusiau užslinkę apkasai, o pietuose, ties pylimo galu, yra neaiški įduba, primenanti sviedinio sprogimo išrausą. Aikštelės pietinėje ir vakarinėje pusėje yra 2 m pločio ir 1 m gylio Pirmojo pasaulinio karo apkasai. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio viduriu – XIV a.
Gvadalachara (Meksika)
Istorija
Miestas įkurtas 1531 metais.
Sportas
Mieste 1970 m. vyko IX pasaulio futbolo čempionatas, o 1986 m. – XIII pasaulio futbolo čempionatas.
Alytaus piliakalnis
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1985–1986 m. atliko Alytaus kraštotyros muziejus, vadovas Eugenijus Svetikas. Radinius saugo Alytaus muziejus.
Gyvenvietė
Piliakalnio rytinėje papėdėje 1 ha dydžio plote yra I tūkstantmečio antrosios pusės (VII a.) ir XI a.- XIV a. gyvenvietė su 60 cm storio kultūriniu sluoksniu, tyrinėta 1985–1986 m. Gyvenvietės šiaurės vakarų ir vakarų dalyje archeologai ištyrė 240 m² plotą, rado VII a.- XII a. kultūrinį sluoksnį su lipdyta grublėtu paviršiumi ir žiesta keramika. Gyvenvietėje rasta sudegusių pastatų liekanų, ūkyje naudojamų dirbinių, kalavijo galas, pentinas su spygliu. 500 m į šiaurės vakarus yra 1984–1986 m. tyrinėtas vėlesnio laikotarpio senkapis, įrengtas greičiausiai dar pilėnų.
Istorija
Ant piliakalnio stovėjusią medinę pilį 1377 m. ir 1382 m. buvo užėmę kryžiuočiai. Alytaus pilis minima 1384 m. ir 1387 m.
Naumalūnis
Naumalūnis – viensėdis Jurbarko rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Žukų.
Teksaso medicinos centras
Teksaso medicinos centras – didžiausias pasaulyje medicinos centras, kuriame pacientams gydyti teikiama daugiausiai medicininių paslaugų, vykdoma daugiausiai svarbiausių mokslinių eksperimentų ir transplantacijos tyrimų. Hiustone esantį medicinos centrą sudaro 47 su medicina susijusios institucijos, įskaitant 13 ligoninių, dvi medicinos, 4 slaugos mokyklos, taip pat odontologijos, viešosios sveikatos, farmacijos ir kitų su medicina susijusių dalykų mokyklos. Visos 47 institucijos nesiekia jokio pelno. Centre yra pirmoji ir didžiausia oro greitosios pagalbos tarnyba. Teksaso medicinos centre taip pat sėkmingai veikia čia sukurta transplantacijos programa, pagal kurią daugybė ligoninių bendradarbiauja šioje srityje. Pasak Teksaso medicinos centro, čia atliekama daugiau širdies operacijų nei bet kur kitur pasaulyje.
Teksaso medicinos centre kasmet apsilanko daugiau nei 5 milijonai pacientų, įskaitant daugiau nei 10 000 pacientų iš kitų šalių. 2006 m. centre dirbo 75 000 žmonių, įskaitant 4 000 gydytojų terapeutų ir 11 000 slaugių.
Burka
right|thumb|220px|Afganistano burka
Burka  – visą kūną uždengiantis rūbas. Egzistuoja dvejopos burkos – musulmoniškos ir kaukazietiškos.
Musulmoniškos burkos dažniausiai dėvimos Rytų kraštuose. Burką moteris gali nusivilkti tik esanti savo namuose. Seniau Afganistane moterį dėvinčią burką būdavo sunku pamatyti, tačiau valdžią paėmus Talibanui burkos dėvėjimas tapo privalomas.
Erasmus programa
thumb|ERASMUS programos logotipas Erasmus programa  – ES rėmimo (studijų finansavimo, akademinio mobilumo) programa. Jos pavadinimas siejamas su olandų humanisto, dogmatizmo priešininko Erazmo Roterdamiečio vardu.
Istorija
Sukurta apie 1987 m. Tikslas – plėsti ES aukštųjų mokyklų bendradarbiavimą, taip pat su EEE valstybėmis (Norvegija, Islandija, Lichtenšteinas, Šveicarija), Turkija, skatinti akademinį mobilumą. Vienas kertinių principų – European Credit Transfer System (ECTS), finansinė parama studijoms užsienyje. ERASMUS, kaip aukštojo mokslo programa, siekiama stiprinti europinį bendradarbiavimą aukštojo mokslo srityje, skatinti, studentų ir personalo mobilumą, aukštojo mokslo institucijų ir įmonių bendradarbiavimą. ERASMUS programa yra atvira visų tipų aukštosioms mokykloms, apima visas studijų kryptis bei studijų lygius (pagrindinės studijos, magistrantūra, doktorantūra).
Apimtis
ERASMUS apima įvairias stažuotes. Tai gali būti studentų studijos, praktika, dėstytojų ir kito personalo mobilumo programos, intensyvių ERASMUS kalbos kursai (EILC), daugiašaliai projektai, pvz., tarptautinės intensyvios programos (IP), jungtinės studijų programos (CD), tematiniai tinklus (TN), projektai, skirti bendradarbiavimui tarp aukštojo mokslo institucijų ir įmonių.
Kostanajus
Kostanajus – miestas šiaurinėje Kazachijos dalyje, prie Tobolo upės; srities centras.
Kostanajuje yra 8 aukštojo mokslo įstaigos. Mieste yra 22 koledžai, kuriuose mokosi apie 12200 moksleivių. Srityje veikia daugiau kaip 380 bibliotekų, 201 klubas, 8 muziejai ir 2 teatrai. Yra nemažai sporto objektų: dvi sporto arenos, 26 stadionai, 10 sporto kompleksų ir 567 sporto salės.
Istorija
Įkurtas 1879 m. Iki 1997 m. miesto pavadinimas buvo žinomas kaip Kustanajus.
Žymios vietos
Kostanajuje yra gausu vietovių, turtingų savo istorija ir kultūra. Srities centre yra sunitų mečetė, srities administracijos pastatas, Kostanajaus srities universitetas, I. Altynsarino regioninis memorialinis muziejus, kazachų dramos teatras, Centrinė aikštė, geležinkelio stotis. Tarp istorinių monumentų yra I. Altynsarino monumentas, dviejų SSRS herojų (I. F. Pavlovo and L. I. Bedos) biustai, A. Baitursynovo monumentas, II pasaulinio karo aukų memorialinis kompleksas, A. Imanovo biustas, L. I. Taranu biustas ir B. Madžlinu monumentas.
Susisiekimas
Pagrindinės automagistralės iš Kostanajaus veda į Rusijos miestus – Čeliabinską, Magnitogorską, Troicką, Jekaterinburgą, Kurganą, Tiumenę ir į Kazachstano miestus Astaną bei Almatą. Kiti keliai jungia su aplinkiniais miestais. Visų geležinkelių ilgis siekia 1048 km. 53 stotys gamina keleivinio transporto priemones. Nafta Kostanajų pasiekia iš Rusijos ir yra gabenama į kitus Kazachstano regionus.
Kostanajaus oro uostas priima šiuos lėktuvus: Tu-134, Tu-154, Аn-22, Il-86,Boeing. Iš Kostanajaus oro uosto skraidinama į kitus Kazachstano miestus, NVS valstybes, Vokietijos miestus Frankfurtą ir Hanoverį, į Jungtinius Arabų Emyratus, Turkiją ir kt.
Sportas
Kostanajuje yra įsikūrusi FK Tobyl Ķostanaj komanda, žaidžianti Kazachstano futbolo lygoje.
Japonijos švietimo, kultūros, sporto, mokslo ir technologijų ministerija
thumb|right|220px|Ministerijos pastatas [[Tokijas|Tokijuje.]] Japonijos švietimo, kultūros, sporto, mokslo ir technologijų ministerija (arba pagal anglišką sutrumpinimą MEXT) – Japonijos vykdomosios valdžios institucija, atsakinga už švietimo, kultūros, sporto, mokslo ir technologijų politikos įgyvendinimą. Jos pirmtakė Švietimo ministerija buvo įsteigta 1869 metais. Dabartinė būstinė įsikūrusi Tokijo Čijodos seniūnijoje.
Istorija
Pirmoji Švietimo ministerija buvo įkurta iš karto po Meidži revoliucijos, 1871 metais. Ji administravo mokyklų steigimą, tvirtino vadovėlius. Po Antro pasaulinio karo kelerius metus neveikė, atkurta 1949 metų birželį. Ministerija yra sulaukusi daug dėmesio ir kritikos dėl istorijos vadovėliuose pateikiamų Japonijos imperijos veiksmų karo metais Rytų ir Pietryčių Azijoje aprašymų, taip pat ir dėl pernelyg centralizuotos švietimo reikalų kontrolės šalyje.
2001 m. sausį prie ministerijos buvo prijungta Mokslo ir technologijų agentūra ir suformuota dabartinė MEXT struktūra.
Struktūra
Ministeriją sudaro:
Elena Gheorghe
2009 m. „Eurovizijos“ dainų konkursas
2009 m. sausio 31 d. atlikėja Rumunijos „Eurovizijos“ nacionaliniame finale laimėjo teisę atstovauti savo šalį Maskvoje su daina „The Balkan Girls“. Atlikėja pateko į finalą, kuriame su 40 taškų liko 19 vietoje.
Bakteriostatikas
Bakteriostatikai – įvairūs antibiotikams artimi preparatai, stabdantys bakterijų dauginimąsi. Dauguma bakteriostatikų sutrikdo bakterijose vykstančią folio rūgšties sintezę.
Pirmieji bakteriostatikai buvo vokiečių chemiko Gerhard Domagk 1932 m. atrasti sulfanilamido junginiai – dihidropteroato sintetazės inhibitoriai (streptocidas, sulfametoksazolas etc.), šiuo metu yra naudojamas ir kitas preparatas – trimetoprimas (Trimethoprim), stabdantis folio rūgšties sintezę vėlesnėje stadijoje (dihidrofolato reduktazės inhibitorius).
Butkiškis (Anykščiai)
Butkiškis – kaimas šiaurinėje Anykščių rajono savivaldybės dalyje, 1 km į vakarus nuo Andrioniškio.
Istorija
Vienoje kaimo sodyboje nuo 1945 m. vasaros iki 1949 spalio 28 d. buvo partizanų bunkeris. Šis bunkeris buvo laikomas Algimanto apygardos, o nuo 1948 08 mėn. visos Aukštaitijos partizanų vadaviete. 1949 m. spalio 28 dieną šį bunkerį apsupus priešams susisprogdino Šiaurės Rytų (Karaliaus Mindaugo) srities vadas Antanas Slučka-Šarūnas.
Abakašisas
Abakašisas  – upė Brazilijoje, Amazonės valstijoje; Amazonės dešinysis intakas. Prasideda valstijos pietryčiuose, netoli sienos su Paros valstija, prie Vila Porto Franko miestelio. Teka lygiagrečiai su Sukundurio upe. Prateka Usina San Fransisko, Inažos ir Vila Sagrado Korasan do Jėzaus gyvenvietes. Įteka į Madeiros ir Sukundurio upių suformuotą protaką Parana-Urariją, kuri teka 400 km iki Amazonės ir suformuoja Tupinambaranos salą. Abakašisas įteka į šią atšaką tarp Kanumos ir Parakoni upių.
Didžiausi intakai: Kurauajus ir Marimaris.
Azerbaidžano lietuviai
Azerbaidžano lietuviai – lietuviai, gyvenę ar mokęsi Azerbaidžane.
Istorija
Lietuvių Azerbaidžane atsirado, kai po vienos 1828 m. pasirašytos Rusijos imperijos ir Irano sutarties šiaurės Azerbaidžano teritorija buvo prijungta prie Rusijos imperijos. XIX a. pirmoje pusėje išeiviai iš Lietuvos (Ignotas Petraševskis) ir kai kurie Vilniaus universiteto auklėtiniai – Juozapas Senkovskis, Aleksandras Boreika Chodzka ir kiti žinomi orientalistai tiurkologai – aplankė Azerbaidžaną, tyrinėjo šio krašto istoriją, literatūrą ir kultūrą. Be to, XIX a. lietuvių tarnavo Azerbaidžane dislokuotuose Rusijos imperijos kariuomenės daliniuose. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje apsigyveno ir civilių. Jie dirbo naftos verslovėse, pašto, švietimo, medicinos įstaigose ir kitur. 1909–1920 m. Baku gyveno ir dirbo Vincas Krėvė.
Daug lietuvių Azerbaidžane atsidūrė per Pirmąjį pasaulinį karą. 1917–1920 m. čia veikė lietuvių tautos organizacijų taryba. 1920 m. Azerbaidžaną užėmusios Raudonosios armijos 11-osios armijos vienas aukštųjų vadų buvo Jeronimas Uborevičius. 1921 m. Baku Darbininkų ir kareivių tarybos pirmininko pavaduotoju ir Baku KP (b) CK biuro nariu buvo paskirtas Juozas Vareikis. Azerbaidžano pietuose ir šiaurėje lankėsi J. Pranaitytė, Matas Šalčius, kuris įspūdžius aprašė knygoje „Svečiuose pas 40 tautų“, kiti keliautojai ir spaudos darbuotojai. 1946 m. Azerbaidžane lankėsi lietuvių rašytojų delegacija: Petras Cvirka, Juozas Paukštelis, Antanas Vienuolis-Žukauskas, Albinas Žukauskas. XX a. aštuntame – devintame dešimtmetyje lietuvių studijavo M. Azisbekovo naftos ir chemijos institute, grįžę į Lietuvą jie dirbo Mažeikių naftos perdirbimo įmonėje. 1990 m. Lietuvai atkūrus nepriklausomybę daug Azerbaidžano lietuvių grįžo į Lietuvą.
Kalikstas III
Kalikstas III (1378 m. gruodžio 31 d. – 1458 m. rugpjūčio 6 d.), tikrasis vardas Alfonso de Borja, popiežius nuo 1455 m. balandžio 8 d. iki jo mirties 1458 m.
Biografija
Alfonso de Borja gimė La Torrettos vietovėje tuomet Aragono karalystėje (dabar – Ispanijos teritorijoje), smulkaus žemvaldžio šeimoje. Didžiosios vakarų schizmos metu jis palaikė antipopiežių Benediktą XIII. 1429 m. palaikė popiežių Martyną V prieš antipopiežių Klemensą VIII. Jaunasis Alfonso de Borja dėstė teisę Lleida universitete, buvo Aragono karalystės diplomatas. Po popiežiaus Eugenijaus IV ir Aragono karaliaus Alfonso V tapo kardinolu.
Buvo išrinktas popiežiumi 1455 m. kaip „kompromisinis kandidatas” tų metų konklavos metu. Nors ir būdamas senyvo amžiaus, iš karto bandė organizuoti kryžiaus žygį prieš turkus, 1453 m. užėmusius Konstantinopolį.
Kalikstas III paskyrė du savo sūnėnus kardinolais. Vienas iš jų, Rodrigo de Borja, vėliau tapo popiežiumi Aleksandru VI, liūdnai pagarsėjusiu korupcija ir amoralumu.
1456 m. birželio 29 d. Kalikstas įsakė, kad bažnyčios varpai skambėtų kiekvieną vidurdienį, šitaip kviesdami melstis, siekiant nutraukti Osmanų imperijos kariuomenės vykdytą Belgrado apgultį. Vengrijos karalystės kariuomenei laimėjus mūšį su turkais, Kalikstas III, norėdamas įamžinti šią dieną, liepė kiekvienų metų rugpjūčio 6 d. minėti Kristaus atsimainymą.
Popiežius Kalikstas III 1456 m. įsakė antrą kartą, jau po mirties, teisti Žaną d'Ark. Teismo sprendimu ji buvo pripažinta nekalta. Tais pačiais metais jis atnaujino pirmtakų pamirštą draudimą, uždrausdamas krikščionių ir žydų socialinius kontaktus.
Kaliksto III herbe vaizduojamas besiganantis jautis.
Reunjonas
Reunjonas  – sala Indijos vandenyne, Prancūzijos užjūrio regionas. Salos skersmuo yra 50-70 km. Reunjonas yra maždaug 800 km į rytus nuo Madagaskaro ir kartu su Mauricijumi bei Rodrigeso salomis priklauso Maskarenų salų grupei, kurias 1511 m. atrado Pedro Mascarenhas. Salos sostinė – Sen Deni.
Žalsvoji naktižiedė
Žalsvoji naktižiedė (Silene chlorantha) – gvazdikinių (Caryophyllaceae) šeimos augalų rūšis, viena iš dviejų naktižiedžių genties (be lietuvinės naktižiedės), įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą nuo 1962 m.
Paplitusi Rytų ir Vidurio Europoje, Kaukaze, Sibire, Centrinėje Azijoje. Lietuvoje sutinkama pietiniuose ir pietryčių rajonuose: Alytaus, Ignalinos, Lazdijų, Prienų, Šalčininkų, Varėnos, Vilniaus.
Biologija
Augalas daugiametis, 30–80 cm aukščio stiebu. Žiedyną laiko vienas ar keli stiebai. Žydi birželio–rugsėjo mėnsiais. Auga pavieniui arba grupelėmis po kelis ar keliolika individų. Mėgsta atviras saulėtas vietas pušynuose, miškų aikštelėse, viržynuose, šlaituose. Ši rūšis yra pastovesnė, nei lietuvinė naktižiedė (mažiau eksplerentinė). Gerai auga ir dera kaip kultūrinis augalas.
Antatilčių piliakalnis
Antatilčių piliakalnis (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A 1218, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1291) – vienas iš dviejų piliakalnių Ukmergės rajono savivaldybės teritorijoje, Antatilčių kaimo rytiniame pakraštyje. Piliakalnis pasiekiamas keliu Žemaitkiemis-Balninkai pasukus į dešinę pietvakarių kryptimi į Antatilčius, jų centre pasukus į kairę pietryčių kryptimi ir pavažiavus 650 m lauko keliuku, pabaigoje laikantis kairės – yra už eglėmis apaugusios kalvos priekyje.
Piliakalnis
Piliakalnis yra kaimo rytų pakraštyje, prie Plaštakos ir Siesarties santakos, Plaštakos dešiniajame krante, jos vingyje esančioje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga pietryčių-šiaurės vakarų kryptimi, 52x17 m dydžio, 3 m aukštesniu šiauriniu kraštu. Jos šiaurės vakarų krašte supiltas 25 m ilgio, 2 m aukščio, 15 m pločio pylimas, pietrytiniame krašte - 30 m ilgio, 1 m aukščio, 11 m pločio pylimas. Pylimų išorinis 2,5-3,5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 2 m pločio, 0,5 m gylio griovį, už kurio supiltas antras iki 1,2 m aukščio šiaurės-vakarų pusėje, 7 m pločio pylimas. Griovys ir pylimas piliakalnį juosia iš šiaurės-vakarų, pietvakarių ir pietryčių pusių, vietomis virsdamas 3 m pločio terasa. pietrytiniame šlaite, 1,5 m žemiau antrojo pylimo yra 5,5 m pločio, 25 m ilgio terasa - greičiausiai antrojo griovio ir trečio pylimėlio liekana. Šlaitai statūs, 14 m aukščio. Piliakalnis datuojamas II tūkstantmečio pradžia.
Šiaurės-rytų šlaitas apie 1950 m. nukastas statant vandens malūną. Piliakalnis apaugęs labai praretintu mišku, šiaurės-vakarų pylimuose įrengti laiptai.
Tyrimai
Piliakalnių žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1987 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, tyrimų vadovas Gintautas Zabiela. Ištirtas pylimo liekanų 11,3 m² plotas. Po juo rastas pirmųjų amžių kultūros sluoksnis su brūkšniuotąja keramika, ant jo apie I tūkstantmečio antroje pusėje supiltas pylimas. 1993 m. G. Zabiela piliakalnio aikštelės šiaurės-vakarų pakraštyje ištyrė 25 m² dydžio plotą, rado dvi lipdytas šukes bei sudegusių šakų liekanų. Nustatyta, kad pylimas piltas mažiausiai per 2 kartus.
Palaimintojo Teofiliaus Matulionio gimnazija
VšĮ Palaimintojo Teofiliaus Matulionio gimnazija – katalikiška dieninė, teikianti pradinio, pagrindinio ir vidurinio ugdymo programas. Gimnazijoje ugdomi įprastai besivystantys ir neįgalumą turintys mokiniai. Įsikūrusi Vilniaus Lazdynų mikrorajone (Architektų g. 85). Įstaigos kodas 302509732.
Istorija
Mokyklos organizavimo darbas prasidėjo 1991 m. Iki 1993 m. buvo kuriamas teorinis ugdymo modelis. Veikla vyko 3 kryptimis: 1) siekiama sukaupti kuo daugiau metodinės ir vadybinės informacijos heterogeninių grupių ugdymo organizavimo klausimais; 2) tikrinama galimybė ir poreikis mokykloje diegti katalikišką ugdymą; 3) įstatymų nustatyta tvarka derinami mokyklos steigimo dokumentai LR švietimo ir mokslo ministerijoje bei Vilniaus miesto savivaldybėje.
1993 m. grupė pedagogų, moksleivių tėvų ir Katalikų bažnyčios autoritetų, pritariant ir remiant Vilniaus miesto savivaldybei, įsteigė Vilniaus darželį-mokyklą „Versmė“. 1997 m. darželis-mokykla „Versmė“ reorganizuotas į Vilniaus „Versmės“ vidurinę mokyklą. 2010 m. gegužės 19 d. mokykla tapo VšĮ Vilniaus katalikiškoji mokykla „Versmė“. Mokyklos steigėjai Vilniaus arkivyskupija ir Marijos Dangun Ėmimo seserų vienuolynas (asumpcionistės). 2012 m. gegužės 14 d. akredituota Vilniaus katalikiškosios mokyklos „Versmė“ vidurinio ugdymo programa (valstybinis kodas 301001001). 2012 m. gegužės 15 d. mokykla tapo VšĮ Vilniaus „Versmės“ katalikiškoji gimnazija. Į kiekvieną gimnazijos bendrojo ugdymo klasę integruojama po 4-6 specialiųjų poreikių vaikus, turinčius kalbos, regos, judėjimo, intelekto ar kitų raidos sutrikimų. 2017 m. gimnazijai suteiktas Palaimintojo Teofiliaus Matulionio vardas.
Ficrojus (Kvinslandas)
Ficrojus  – upė rytų Australijoje, centriniame Kvinslande. Susidaro susiliejus Makenzio ir Dausono upėms (abi išteka iš Didžiojo Vandenskyros kalnagūbrio) ties Duaringos miesteliu. Teka į šiaurę, žemupyje pasuka į rytus. Įteka į Koralų jūros Kepelo įlanką netoli Rokhamptono.
Upė pasižymi didele gėlavandenių žuvų įvairove. Yra briaunagalvių krokodilų.
Liturginės spalvos
Liturginės spalvos - katalikų liturgijoje naudojamos liturginių reikmenų (dažn. drabužių) spalvos. Liturginės spalvos tikintiesiems padeda sąmoningiau dalyvauti liturgijoje, išreiškia švenčiamų tikėjimo paslapčių pobūdį, turi nusistovėjusias normas ir visuotinai priimtą simboliką.
Liturginių drabužių bei reikmenų spalvų prasmė ir naudojimo tradicijos klostėsi pagal vietinių Bažnyčių papročius. Iki VI a. vienintelė liturginė spalva buvo balta, vėliau imta naudoti ir kitas. Liturginių spalvų naudojimo taisykles ir simbolinę reikšmę XIII a. pr. nustatė popiežius Inocentas III. XVI a. pab. Romos rite galutinai buvo patvirtintos 6 svarbiausios liturginės spalvos.
Augalėdės raguotės
Augalėdės raguotės (Rhinecanthus) – raguotinių (Balistidae) šeimos žuvų gentis.
Hey Everybody
Hey Everybody – JAV aktorės ir atilkėjos Jennifer Love Hewitt geriausių dainų albumas, išleistas 2007 metais Brazilijoje. Jame skamba kūriniai iš albumų Let‘s Go Bang (1995), Jennifer Love Hewitt (1996) ir BareNaked (2002), taip pat dainos iš filmų Vis dar žinai ką veikei aną vasarą bei Notrdamo kuprius II.
Į rinkinį įtraukta populiariausios Hewitt dainos Can I Go Now akustinė versija.
Dainos
Dainos 3, 5, 8, 14 – iš albumo Jennifer Love Hewitt
Dainos 1, 4, 7, 9, 12, 15 – iš albumo BareNaked
Daina 2 – iš filmo Vis dar žinai ką veikei aną vasarą garso takelio
Daina 10 – iš rinkinio “Disney's Superstars Hits”
Jonas Graičiūnas
Jonas Graičiūnas (1903 m. birželio 10 d., Tbilisis – 1994 m. rugpjūčio 1 d., Vilnius, palaidotas Ramygaloje) – lietuvių poetas, redaktorius, vertėjas.
Pašušvys
Pašušvys – miestelis Radviliškio rajono savivaldybėje, į šiaurės vakarus nuo Grinkiškio, dešiniajame Šušvės krante (prie Žadikės žiočių). Seniūnaitijos centras. Stovi mūrinė Pašušvio Visų Šventųjų bažnyčia (su varpine, ansamblis su koplyčia), veikia Pašušvio pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-82037), medicinos punktas (nuo 1958 m.), kultūros namai (nuo 1958 m.). Išlikę dvaro sodybos fragmentų, XVIII a. pab. parkas (20 ha ploto). Dešiniajame Žadikės krante esančiose senosiose kapinėse yra unikalus grafo Artelio antkapinis paminklas, ant jo pavaizduotas save ryjantis žaltys.
Jonas Graičiūnas
Biografija
Gimė Tbilisyje (Gruzija), kur jo tėvas, dragūnų pulko vyr. puskarininkis Vytautas Graičiūnas atliko karinę tarnybą. 1906 m. tėvas metė tarnybą ir šeima grįžo į Lietuvą. Vaikystė prabėgo Griauželiškių kaime (Kupiškio valsčius), kur buvo poeto senelių sodyba. 1917–1920 m. mokėsi Kupiškio progimnazijoje, 1925 m. baigė Panevėžio gimnaziją, dalyvavo „Meno kuopos“ veikloje. 1932 m. baigė Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultetą, kur studijavo lietuvių ir rusų kalbas.
Pašušvys
thumb|left|240px|[[Pašušvio bažnyčia]] miniatiūra|240px|left|Kultūros namai, bendruomenės centras
Jonas Graičiūnas
Biografija
1927–1932 m. Pilviškių progimnazijos mokytojas, 1932–1936 m. Kelmės progimnazijos direktorius. 1936–1938 m. Eltos redaktorius ir referentas, 1939–1941 m. Valstybės radiofono redaktorius, Kauno radijo komiteto direktorius. Bendradarbiavo leidiniuose „Šviesos keliai“, „Iliustruotoji Lietuva“. 1944–1945 m. dėstė lietuvių ir rusų kalbą Ramygalos gimnazijoje. Nuo 1947 m. neetatinis grožinės literatūros vertėjas. 1949–1957 m. buvo ištremtas prie Baikalo (Irkutsko sritis, Rusija).
Pašušvys
Istorija
XVI a. viduryje minimas Pašušvio dvaras, 1553 m. pastatyta pirmoji Pašušvio bažnyčia, 1589–1665 m. priklausiusi reformatams. XIX a. pr. – 1863 m. veikė parapinė mokykla. XIX a. pabaigoje veikė kraštotyros muziejus. Tuo metu Pašušvys buvo privatus miestelis ir dvaras Šiaulių apskrities Šiaulėnų valsčiuje.
Jonas Graičiūnas
Biografija
Pirmieji eilėraščiai rašyti kupiškėnų tarme. Nuo 1924 m. savo eiles spausdino periodiniuose leidiniuose „Naujienos“, „Trimitas“, „Lietuvos aidas“. Per karo ir tremties metus nemaža dalis kūrybos žuvo. Išvertė A. Puškino, M. Lermontovo, A. Gribojedovo, J. Trifonovo kūrinių, Š. Rustavelio poemą „Karžygys tigro kailiu“.
Pašušvys
Istorija
1910 m. atidarytas Blaivybės draugijos skyrius. Tarpukaryje Pašušvyje veikė kooperatyvas, kelios parduotuvės.
Jonas Graičiūnas
Biografija
Jo vardu pavadinta Kelmės Jono Graičiūno gimnazija.
Pašušvys
Istorija
1948 m. įkurta biblioteka. Sovietmečiu buvo „Šušvės“ kolūkio centrinė gyvenvietė.
Maltos futbolo varžybos 1948–1949 m.
Maltos futbolo varžybos 1948–1949 m.
Dami Im
Dami Im (, g. 1988 m. spalio 17 d. Pietų Korėjoje) – Pietų Korėjoje gimusi Australijos dainininkė ir dainų autorė. 2013 metais nugalėjo Australijos muzikiniame projekte „X Faktorius“.
Biografija
Dami Im gimė 1988 metais Pietų Korėjoje. Kai mergaitei buvo vos devyneri, jos tėvai persikėlė gyventi į Brisbeną. Atlikėja muzika domisi nuo pat mažų dienų, moka groti pianinu ir įgijo klasikinio džiazo dainavimo diplomą.
2016-ųjų „Eurovizijos“ konkurso Australijos atstovė.
Bola
thumb|300px|right|[[La Plata (estuarija)|La Platos upės indėnai su bola (Hendrick Ottsen, 1603)]] thumb|Bola|right
Bola (, boleadoras) – svaidomasis medžioklinis ginklas, 1-1,5 m ilgio virvė su prie jos pririštais svareliais (150-200 g sveriančiais akmenimis, rutuliais ir pan.). Sviestos bolos virvė apsisuka apie taikinį (paprastai – kojas). Gaučai naudoja bolas galvijams ar medžiojamiems gyvūnams gaudyti.
Bolos žinomiausios kaip P. Amerikos gaučų ginklas, tačiau jų aptikta kasinėjamose ikiispaninėse Amerikos gyvenvietėse, ypač Patagonijoje, kur vietiniai gyventojai nuo seno naudojo bolas guanakų ir nandų medžioklėje. Panašų ginklą naudojo Šiaurės Rytų Sibire gyvenantys čiukčiai ir koriakai paukščiams medžioti.
Sviedžiama bola laikoma arba už vieno iš svarelių, arba už virvių centrinio mazgo. Sviedėjas įsuka bolą ir paleidžia. Ginklas skirtas virve suraizgyti bėgančio gyvūno kojas, tačiau stipriai sviesta bola savo rutuliais gali sulaužyti kaulus.
Sviedimo nuotolis paprastai neviršija 20 m, kadangi tokia konstrukcija sviedžiama patiria nemažą oro pasipriešinimą.
Konstrukcija
Bolos vieningos konstrukcijos neturi. Daugelis bolų turi 2 ar 3 rutulius, nors pasitaiko ir 8 rutulių bolų. Paprastai bolų rutuliai vienodos masės. Gaučai naudoja bolas, kurių virvės – pinti odiniai dirželiai, o rutuliai – mediniai (arba odiniai maišeliai, prigrūsti akmenukų).
Kai kurie bolų variantai turi savus pavadinimus:
Trijų svarelių bola paprasta turi dvi trumpesnes virves su sunkesniais svareliais, pririštas prie ilgesnės virvės su lengvesniu svareliu. Sunkesni rutuliai sviesti lekia lygiagrečiai, nutaikyti, kad jie pataikytų abipus kojų, o lengvesnis svarelis su ilgąja virve apraizgo kojas.
Eskimiškas bolos variantas – qilumitautitas (angl. qilumitautit), padarytas iš kaulinių svarelių ir sausgyslinės virvės, naudojamas vandens paukščiams gaudyti.
Dosas
Dosas – miestas pietinėje Nigerio dalyje, Doso departamento sostinė, nuo sostinės Niamėjaus nutolęs 86 km pietvakarių kryptimi. Septintas pagal dydį Nigerio miestas.
2004 m. mieste priskaičiuota 47,400 gyventojų.
Istorija
Miestas buvo įkurtas XIX a. pradžioje ir tapo nedidelės valstybės to paties pavadinimo valstybės sostine. Jo įkūrėjai buvo songajų atšaka, vadinama džerma (zarma). Todėl ir valdovai titulavosi džermakoi (t. y. „džermos valdytojai“). Valstybė buvo prijungta prie Prancūzijos Vakarų Afrikos 1899 m.
Latvijos lietuvis
Latvijos lietuvis – Latvijos lietuvių savaitinis laikraštis, leistas 1930–1931 m. Rygoje.
Istorija
Pirmasis numeris išėjo 1930 m. gruodžio 19 d. Leido Latvijos lietuvių sąjunga. Spausdino K. Narkevičiaus spaustuvė Rygoje. Išėjo 8 numeriai.
Tautinės orientacijos leidinys rašė apie Latvijoje gyvenančių lietuvių vienybės reikalus, informavo apie Lietuvos politinį, ekonominį gyvenimą. Bendradarbiavo Kazys Inčiūra, Jurgis Savickis, Vaižgantas ir kt.
Atsakingasis redaktorius S. Burlevičius.
Nuo 1931 m. vasario 27 d. vietoje „Latvijos lietuvio“ ir „Rygos balso“ išėjo „Lietuvių balsas“.
Latvijos lietuvių kultūros draugija nuo 1989 m. lapkričio Kaune kas keturis mėnesius leidžia laikraštį „Latvijos lietuvis“. Iki 1993 m. buvo leidžiamas Latvijoje. Redaktoriai J. Rudokas, Juozas Kružikas. Tiražas 500 egz.
Laukininkas (laikraštis)
Istorija
1910–1913 m. leistas laikraščio „Nauja lietuviška ceitunga“ priedas. Ėjo kartą per savaitę, nuo 1912 m. – kartą per mėnesį. Spausdino O. Mauderodės spaustuvė Tilžėje gotišku sriftu. Išėjo 103 numeriai.
Rašė augalininkystės, žemdirbystės, gyvulininkystės klausimais, spausdino didaktinio pobūdžio straipsnius.
1923–1924 m. leistas Mažųjų laukininkų susivienijimo savaitinis laikraštis. Spausdino Jagomasto spaustuvė „Lituania“ Tilžėje gotišku šriftu. Išėjo 45 numeriai.
Rašė apie žemdirbių problemas, spausdino patarimus, žinias iš Klaipėdos krašto ir iš Didžiosios Lietuvos.
Redaktorius Mikelis Kiošis.
Antisemitizmas Lietuvoje
Antisemitizmas Lietuvoje – priešiškas nusistatymas prieš žydus Lietuvoje.
XIX a
Modernusis antisemitizmas pradėjo reikštis XIX a. pabaigoje. Jis daugiausia sąlygotas ekonominio pobūdžio priežasčių. Jis visgi neįgavo išbaigto pavidalo kaip Lenkijos,  Vokietijos,  Rusijos antisemitų rašiniuose.
Ikikarinės nepriklausomybės metu
Žydų partijos politiškai rėmė Lietuvos nepriklausomybę. Lietuvos vyriausybė suteikė žydų bendruomenei plačią autonomiją. Iki 1924 metų santykiai tarp žydų ir lietuvių buvo pakankamai pakantūs ir draugiški. Egzistavo Žydų reikalų ministerija ir kitos žydų savivaldos struktūros. Įtampa pastebima 1924–1926 metais, stiprėjant lietuviškajam nacionalizmui, praradus Vilnių, radikalėjant reikalavimams vartoti lietuvių kalbą.
Antisemitizmas Lietuvoje sustiprėjo ypač antrojo 4-ojo dešimtmečio pusėje. Jį sąlygojo pasaulinė ekonominė krizė, valstybės vykdomos lietuviškos pramoninės ir prekybinės buržuazijos protegavimas, konkurencinė kova tarp žydų ir lietuvių pramonės, amatų ir prekybos sferose, antisemitinė propaganda spaudoje ir propagandinių lapelių pavidalu, ir iš Vokietijos sklidusi antisemitinė-rasistinė propaganda.
Antižydiški kraštutinumai buvo slopinami Antano Smetonos valdymo metais (1927–1940). Nebuvo išleistas nė vienas antižydiškas įstatymas. Žydai išsaugojo valstybės finansiškai išlaikomas arba remiamas mokyklas, socialinės rūpybos įstaigas, valstybės nevaržomą religinį gyvenimą. Džiaugėsi de facto kultūrine autonomija. Tačiau vyriausybė protegavo lietuvių verslininkus. Ekonominėmis priemonėmis siekė išstumti žydus iš prekybos ir pramonės. Pagal nerašytą įstatymą, su išimtimis, žydai nebuvo įsileidžiami į valstybės bei savivaldybių, netgi kultūrines, įstaigas, karo mokyklas ir diplomatinę tarnybą, aukštųjų mokyklų katedras. Visgi tarpukario Lietuvoje nebuvo nė vieno pogromo, kur būtų nužudytas žmogus.
Sovietinės okupacijos metu
Nepaisant šių faktų, Lietuvių aktyvistų fronto vadovybė, surengusi 1941 metų sukilimą, subūrusi veikėjų iš visų lietuvių politinių jėgų, atšaukė „Vytauto Didžiojo suteiktą svetingumo teisę žydams“. Grasindama („kad nebūtų nereikalingų aukų“), ji reikalavo, kad žydai apleistų kraštą, bėgtų į Rusiją. LAF centro Berlyne antižydiški atsišaukimai pasiekdavo Lietuvą ir darė nemažą poveikį lietuvių sąmonei.
Dvi priežastys ypač sąlygojo nebūdingai sustiprėjusį lietuvių priešiškumą žydams pirmuoju sovietmečiu: 1) žydams, iš esmės, sovietai buvo „mažesnis blogis“ už hitlerinę Vokietiją, tuo tarpu dauguma lietuvių iš Vokietijos pusės laukė išsigelbėjimo nuo sovietinio teroro; 2) 4-ojo dešimtmečio pabaigoje Lietuva patyrė skaudžius pralaimėjimus (1938 m. Lenkijos ultimatumo priėmimas, 1939 m. Klaipėdos krašto atidavimas Vokietijai, žygio į Vilnių 1939 m. rugsėjį atsisakymas, Raudonosios armijos įgulų 1939 m. spalį įsileidimas, kapituliacija prieš SSRS reikalavimus 1940 m. birželį, kolaboravimas su okupacinėmis jėgomis 1940 m. vasarą) pakirtusius lietuvių tautos dvasią. Taip atsirado šalininkų nuostata, kad dėl šalies nelaimių yra daugiausiai kalti Lietuvos žydai.
Antisemitizmas be žydų
Lietuvoje žydų liko palyginus su praeitimi gana mažai. Todėl daugelis lietuvių kasdeniniame gyvenime, asmeniškai su žydais mažai susiduria. Jei atsitiktinai ir susiduria, dažnai nežino jų tikrosios tautybės ir ne itin domisi. Tačiau daliai tokių lietuvių vis dar būdingas neigiamas nusistatymas prieš „abstraktų žydą“, girdėtą tik iš kalbų, istorijos pamokų bei žiniasklaidos.
Europoje 6 % visų apklaustųjų nežinojo kas yra Holokaustas. 74 % teigė jog realybėje niekada nėra sutikę žydo.
Statistika
2014 m. Lietuvoje apie 34 % gyventojų buvo neigiamai nusistatę žydų požiūriu, sutikdami su tokiais teiginiais „kaip žydai galvoja, kad yra geresni žmonės nei kiti“ ar „žydai yra kalti dėl daugelio pasaulyje kilusių karų“. Šis procentas panašus į sutinkamą kitur Rytų Europoje, nors, pavyzdžiui, Švedija labai tolerantiška (tik 4 %). Vakarų Europoje labiausiai išsiskiria Graikija, kurioje neigiamai nusistatę 69 % apklaustųjų.
Tiška
Tiška (, apie 1452 m. – apie 1501 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, Lelijos herbo grafų giminės pradininkas, valstybės ir karinis veikėjas.
Biografija
Kilęs iš Kijevo bajoro Kaleniko Miškovičiaus šeimos, Lietuvos didikų Tiškevičių giminės pradininkas. Sūnūs:
Nuo 1524 m. karaliaus dvariškis.
Senoji Bavarija
Bavarijos regionas (bavarų dialektu: Bayern), dar vadinamas Senąja Bavarija (vokiškai: Altbayern, bavarų dialektu: Oidbayern) – istorinis Vokietijos regionas, užimantis dabartinės Bavarijos žemės rytinę dalį. Administraciškai šiuo metu ją sudaro trys administraciniai vienetai: Aukštutinė Bavarija, Žemutinė Bavarija ir Aukštutinis Pfalcas, o kultūriškai apima ir gretimas teritorijas Austrijoje.
Geografija
thumb|left|Senoji Bavarija Istorinė Bavarija yra Vokietijos pietrytiniame kampe. Ji geografiškai sutampa su Dunojaus vidurupio baseinu ir su jo intakų Izaro, Ino baseinais. Yra apsupta aukštumų, kurios skiria nuo kitų regionų. Ji ribojasi su istorine Švabija vakaruose, Rytų Frankonija šiaurėje ir šiaurės vakaruose, Bohemija rytuose, Aukštutine Austrija pietryčiuose ir Tiroliu pietuose.
Iki 1800 m.
Seniausi krašto gyventojai - keltai. Vėliau juos iki Dunojaus nukariavo romėnai, užkariautą teritoriją priskyrę Retijos ir Noriko provincijoms. V a. krašte įsikūrė germanų gentis bavarai. VII-VIII a. airių ir škotų misionieriai atvertė vietos gyventojus į krikščionybę. 788 m. Bavarija atiteko Karolingų imperijai, o nuo 817 m. Rytų Frankų karalystei. Nuo X a. priklauso Šventosios Romos imperijai. Nuo 1180 m. iki Pirmojo pasaulinio karo pabaigos valdė Vitelsbachai. XVI a. reformacijos metu Bavarija išliko katalikiška. 1778-1779 m. vyko Bavarijos įpėdinystės karas, kurio metu Bavarija neteko dalies teritorijos (pietrytinė dalis iki Ino upės atiteko Austrijai ).
Po 1800 m.
1806 m. Bavarija iš kunigaikštystės tapo karalyste. Napoleonmečiu buvo okupuota prancūzų ir austrų, 1801 m. tapo Prancūzijos sąjungininke ir išplėtė savo teritoriją. Prieš pat Leipcigo mūšį Bavarija išstojo iš sąjungos su prancūzais, todėl išlaikė dalį naujai užimtos teritorijos, taip tapdama trečia didžiausia Vokietijos sąjungai priklausančia valstybe po Austrijos ir Prūsijos. Nuo 1871 m. priklausė Vokietijos imperijai. Po Pirmojo pasaulinio karo Bavarijoje nuversta monarchija, o 1919 m. pavasarį valdžią laikinai paėmė komunistai. Krašte naciai nesėkmingai bandė įvykdyti Alaus pučą ir įsitvirtinti valdžioje. Po Antrojo pasaulinio karo Bavarija buvo okupuota amerikiečių, o nuo 1949 m. priklauso Vokietijos Federacinei Respublikai.
Šaltiniai
ბავარიელები
Ficrojus (Vakarų Australija)
Ficrojus  – upė šiaurės vakarų Australijoje, Vakarų Australijos valstijoje. Prasideda Kimberlio kalnų masyve, Karaliaus Leopoldo kalnuose. Pradžioje teka į pietvakarius sausringomis vietovėmis, vėliau pasuka į šiaurės vakarus. Įteka į Indijos vandenyno Kingo užutėkį netoli Derbio.
Svarbiausi intakai: Margaret Riveris, Hanas, Adkokas ir kt. Po liūčių smarkiai patvinsta, sausrų metu nusenka. Ficrojus patvenktas, vanduo naudojamas drėkinimui.
Bylėnai
Bylėnai – kaimas šiaurinėje Anykščių rajono savivaldybės dalyje, 4 km į šiaurės rytus nuo Viešintų.
Laukininkystės laiškas Nemuno šalies
Laukininkystės laiškas Nemuno šalies – urėdiškas laiškas laukininkystės kamaros Klaipėdoje, ėjęs 1921–1922 m. Klaipėdoje.
Istorija
Spausdintas lietuvių ir vokiečių kalba gotišku šriftu. Leido Klaipėdos laukininkystės Kamara. Atsakingasis redaktorius dr. Linter. Spausdino F. Zyberto spaustuvė Klaipėdoje. Pasirodė 31 numeris.
Takaroa komuna
Takaroa komuna – komuna Prancūzijos Polinezijoje, Tuamotu-Gambijė padalinyje (Tuamotu salose). Apima Karaliaus Jurgio salas (Takaroa, Takapoto ir Tikei). Plotas 35 km². 1195 gyventojai (2017 m.). Administracinis centras – Teavaroa (Takaroa s.).
1781 m.
1781 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Nedatuoti
Skandinavai
Tai visų pirma šiaurinių germanų tautos gyvenančios Skandinavijos pusiasalyje (švedai, norvegai) bei iš dalies Jutlandijos pusiasalio šiaurinėje dalyje ir Danijai priklausančiose greta Jutlandijos ir Skandinavijos pusiasaliu esančiose salose – danai. Skandinavams pagal kilmę taip pat priskiriami islandai, gyvenantys Islandijoje, ir fareriečiai, gyvenantys Farerų salose, kurie daugiausia kilę iš pietvakarių Skandinavijos pusiasalio, kurio dabartinę dalį užima Norvegija. Pokario laikotarpiu skandinavais kartais imta vadinti ir suomius bei Laplandijoje gyvenančius samius, kurie priskiriami finougrų tautoms, kalbančioms finougrų kalbomis, o šios kalbos ne tik labai tolimos germanų kalbomis kalbančioms Skandinavijos pusiasalio tautoms, bet ir iš viso visiems, kalbantiems indoeuropiečių kalbomis. Prie skandinaviškos kultūros kartais priskiriama ir Grenlandija, kuri buvo kolonizuota iš Norvegijos, Islandijos, o, sunykus norvegų ir islandų kolonijoms, vėliau Grenlandiją užvaldė ir kolonizavo danai. Tad Grenlandijoje labai paplitusi skandinaviška kultūra, liuteronizmas ir daug jos gyventojų yra skandinaviškos kilmės (Grenlandijos eskimai nepriskiriami prie skandinavų), kurių dauguma šiuo metu – danų kilmės.
Raudonasis teroras gintarinėje pakrantėje: sovietinė okupacija ir Lietuvos pasipriešinimas, 1939–1993 metai
Raudonasis teroras gintarinėje pakrantėje: sovietinė okupacija ir Lietuvos pasipriešinimas, 1939–1993 metai - valandos trukmės dokumentinis filmas apie Raudonąjį terorą Lietuvoje nuo 1939 iki 1993 metų. Filmas buvo išleistas 2008 m. ir pirmąkart parodytas vietiniu Rod Ailando WSBE-TV kanalu Channel 36.
Tarsidės sritis
thumb|320px|right|Debesys virš Tarsidės regiono vulkanų. Vaizdas gautas iš [[Mars Global Surveyor darytų nuotraukų.]] Tarsidės sritis tai didelė vulkaninė plokštuma esanti Marso pusiaujyje, ties vakariniu Marinerio slėnio kraštu. Šią plokštumą supa žiedo formos topografinės įdubos. Tarsidės srityje yra Tarsidės Kupolas. Jame yra vieni didžiausių Saulės sistemos ugnikalnių. Tarp jų Olimpo kalnas.
Tarsidės Kupolas turėjo didelę įtaką Marso geologijai. Manoma, kad viena iš Marinerio slėnio atsiradimo priežasčių galėjo būti Tarsidės srityje vykstantys vulkaniniai procesai. Taip pat yra išelta hipotezių, kad dideli kiekiai vandens garų ir anglies dioksido išsiskyrę iš Tarsidės regione tekėjusios magmos galėjo turėti didelę įtaką Marso atmosferai drėgnuoju planetos periodu.
Petras Likša
Petras Likša (1920 m. liepos 29 d. Liesiškiuose, Obelių valsčius – 2011 m. rugpjūčio 9 d. Vilniuje) – Lietuvos teatro ir televizijos aktorius, režisierius.
Biografija
Gimė amatininko siuvėjo šeimoje. Baigė pradžios mokyklą kaimyniniame Svobiškio kaime. Vėliau su tėvais apsigyveno Obeliuose, persikėlė į Kauną, kur įgijo vidurinį išsilavinimą vakarinėje mokykloje.
1941–1952 m. sukūrė vaidmenų Kauno didžiajame teatre, 1944 m. baigė šio teatro vaidybos studiją. 1948 m. įkūrė Kauno politechnikos instituto (iki 1950 m. Kauno universitetas) studentų teatro studiją, jai vadovavo iki 1960 m. 1952–1959 m. Kauno jaunojo žiūrovo teatro aktorius ir režisierius. 1953 m. baigė A. Lunačiarskio teatro meno instituto Maskvoje Aukštuosius režisūros kursus. 1960–1989 m. Lietuvos RTV režisierius, aktorius. 1990 m. įkūrė ir iki 2000 m. vadovavo Vilniaus senjorų teatrui, jo režisierius ir aktorius.
Palaidotas Antakalnio kapinėse, Menininkų kalnelyje.
Mačkova Ruda (Krasnapolio valsčius)
Mačkova Ruda – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Krasnapolio valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į pietus nuo Krasnapolio, apie 16 km į pietvakarius nuo Seinų ir 104 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Teresa Orlowski
Biografija
Teresa Orlovski gimė Vroclave, po metų jos tėvai persikėlė į Krokuvą. Čia gimė dar du jos broliai.
1979 metais ji emigravo į Vakarų Vokietiją ir įsikūrė Bohume. Čia ji dirbo padavėja įvairiuose baruose, o 1981 metais, susipažinusi su fotografu Peter Filip, pradėjo pozuoti suaugusiems skirtiems žurnalams, kurių leidėjas buvo vienas didžiausių Europos pornografijos kūrėjų Hansas Moseris. Netrukus Teresa asmeniškai susipažino su Hansu, o po metų už jo ištekėjo.
Metusi kitus darbus, 1982 metais Teresa Hanoveryje įkūrė kompaniją VTO (Video Teresa Orlowski), pradėjusią ne tik suaugusiems skirtų žurnalų leidybą, bet ir porno filmų kūrimą.
1983 metais, sulaukusi 30, Teresa pirmą kartą išmėgino save aktorės amplua filme „Go For It“. Po dvejų metų pasirodė pirmasis filmas iš serijos „Foxy Lady“, pavertęs ją didžiausia Vokietijos pornografinių filmų žvaigžde.
Per 6 metus trukusią aktorės karjerą Teresa Orlowski nusifilmavo 14 juostų, tačiau to pakako pasiekti didžiulį populiarumą visoje šalyje.
1990 metais VTO buvo įkūrusi palydovinį pornografinį kanalą, tačiau po kurio laiko jis buvo uždraustas.
Šeima
1982 – 1989 buvo ištekėjusi už Hanso Moserio. Tai buvo jos antroji santuoka.
Tarybų Sąjunga
Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjunga arba Sovietų Socialistinių Respublikų Sąjunga, trumpiau Tarybų Sąjunga, Sovietų Sąjunga , TSRS, SSRS , TSR Sąjunga, SSR Sąjunga – valstybė Rytų Europoje ir Azijoje, gyvavusi nuo 1922 m. gruodžio 30 d. iki 1991 m. gruodžio 25 d. (šią dieną atsistatydino Tarybų Sąjungos Prezidentas Michailas Gorbačiovas).
Warwick Davis
250px|thumb|Varvikas Deivisas 2007 m. Varvikas Deivisas (, g. 1970 m. vasario 3 d., Epsomas, Saris, Jungtinė Karalystė) – anglų aktorius.
Tarybų Sąjunga
Valstybę subūrė ir jos pagrindą (78 % teritorijos 1990 m.) sudarė po 1917 m. lapkričio 7 d. Spalio revoliucijos iš Rusijos imperijos susiformavusi Rusijos TFSR.