cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ritinių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Šakių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šakių rajonui. 1954 m. prijungta Plieniškių apylinkė ir dalis Briedžių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Ritinių apylinkė prijungta prie Šakių apylinkės.
Kurt Graebe
Kurt Richard Graebe (1874 m. vasario 9 d. Karniszewo bei Gnesen, Poznanėje, Prūsijoje – 1952 m. rugpjūčio 8 d. Miunchene), vokietis pulkininkas leitenantas, daktaras, Lenkijos seimo narys, Pamario vokiečių atstovas.
Biografija
Kurt Graebe tarnavo Vokietijos kariuomenėje Pirmajame pasauliniame kare. 1920 m. tapo papulkininkiu.
Po karo Gnieznas tapo Lenkijos dalimi. Sumažinus Vokietijos kariuomenę, jis grįžo ten gyventi. Kurt Graebe buvo pagrindinis Pamario provincijos vokiečių atstovas. Nuo 1919 m. iki 1937 m. Bydgoszcz vadovavo mažumų teisių ginančiai organizacijai Deutschtumsbund. 1922 m. Kurt Graebe išrinko į Lenkijos seimą. 1930 m. jį areštavo už antilenkišką veiklą ir nuteisė kalėti šešis mėnesius.
1933 m. naciams atėjus į valdžią Vokietijoje, jisai vylėsi, jog tai pagerins vokiečių ir lenkų santykius. Lenkijoje esantys naciai jį pasmerkė kaip Stresemano bendradarbį ir socialistų draugą. Nacių partijos nariu nebuvo.
1937 m. jis apleido Lenkiją. Lenkijos valdžia iš jo atėmė pilietybę. Jis gyveno Vokietijoje be jokios pilietybės iki 1941 m., kada atgavo Vokietijos pilietybę savanoriu įstojęs į Vokietijos kariuomenę.
Dirbo Abvero vyriausiosios būstinės pareigūnu. Nacių Vokietijai ieškojo antibolševikinių talkininkų Baltijos valstybėse. 1940 m. pradžioje buvo Vokietijos vyriausybės paskirtas į komisiją važinėjančią į Lietuvą perimti Lietuvoje internuotus buvusius Lenkijos kariuomenės karius.
Latvijoje jis buvo žinomas kaip „onkulītis“ ('dėdulis'). 1940 m. gale susidraugavo su papulkininkiu Viktors Deglavs ir kiek vėliau su pulkininku Aleksanders Plensners. Viktors Deglavs buvo Latvijos karinis atašė Lietuvoje. Sovietams okupavus Pabaltijį, Viktors Deglavs ir Aleksanders Plensners gyveno Berlyne, telkė 350 Vokietijoje gyvenančių latvių karių ir mezgė ryšius su Latvijoje gyvenančiais latviais. 1941 m. gegužės 1 d. trise Marienburge, Rytų Prūsijoje pravedė draugišką susitikimą su 200 latvių. Istorikas Andrew Ezergailis tvirtina, jog tuo metu Kurt Graebe dviprasmiškai žadėjo Deglavs, jog iškilus karui, pasiteisins latvių viltys turėti savo karines pajėgas. Šia proga vokiečiai leido atkurti Latvijos valstybinę karių sąjungą (Latviešu karavīru nacionālo savienību). Trečias iš keturių atkurtos sąjungos siekių, tai „Latvijos įtraukimas į besivystančią Naujosios Europos tvarką“.
1941 m. Kurt Graebe dirbo Vokietijos kariuomenės vadovybei Oberkommando der Wehrmacht (OKW) rengtis numatytam nacių Vokietijos karui su Sovietų Sąjunga. Kartu su Tilžės geštapininku dr. Heinz Gräfe mezgė ryšius su lietuviais išeivijoje bei Lietuvoje, informavo OKW ir taip pat Vokietijos užsienio reikalų ministeriją. Palaikė ryšį su Lietuvių aktyvistų fronto vadu Kaziu Škirpa. Vystė OKW 2-osios divizijos bei Abvero padalinio Karaliaučiuje bendradarbiavimą su Lietuvos sukilėliais, ketinusiais numatyto karo pradžioje užimti kalėjimus, tiltus, gamyklas, geležinkelius ir policijos stotis. Vokiečių ir lietuvių ryšiai paspartino Lietuvos žydų išžudymą karui prasidėjus. Buvo vermachto narys Kaune.
1942 m. rugpjūčio 12 d. Kurt Graebe atvyko į Rygą. Ten vadovavo Abvero skyriui. Jį paskyrė palaikyti ryšį su vietiniais gyventojais ir stebėti jų nuotaikas. Jo vadovai jam nurodė palaikyti Latvijos nepriklausomybės atkūrimą. Jį imponavo Alfreds Valdmanis, jį laikė „šimtaprocentiniu patriotu“, nesutinkančio „mainyti bolševikų jungą į nacionalsocialistų viešpatavimą“. Tai paskatino Valdmanį atsiduoti Latvijos administravimui. Kurt Graebe manė, kad vokiečių okupacinė politika sukelia Valdmanio priešingumą.
Bavarijoje po karo Kurt Graebe buvo Vyslos-Vartos krašto vokiečių asociacijos steigėjas ir pirmininkas.
Visagino Verdenės gimnazija
Visagino „Verdenės“ gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Visagine, Taikos pr. 21, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190243519.
Istorija
1978 m. Sniečkaus 1-osios vidurinės mokyklos (dab. Visagino Sedulinos vidurinė mokykla) patalpose atidaryta lietuviškoji mokykla. Išleistos 3 abiturientų laidos. 1983 m. lietuviškos klasės persikėlė į kitas patalpas ir tapo 2-ąja vidurine mokykla. 2-ojoje vidurinėje mokykloje išleistos 6 abiturientų laidos.
1984 m. susikūrė etnografijos būrelis, kuriam vadovavo Vilma Butavičienė ir Stasė Černiauskienė. 1985 m. susikūrė moksleivių ir suaugusiųjų šokių kolektyvai, kurie pirmą kartą dalyvavo miesto ir zoninėse dainų šventėse. Vadovė – Irena Butkuvienė. Atidarytas etnografijos muziejus. Jo įkūrėja ir lietuviškų tradicijų puoselėtoja Stasė Černiauskienė. 1988 m. mokyklos 10-mečio proga sukurtas mokyklos emblemos eskizas (dailininkė B. Rukšėnienė): baltame fone, tarsi neprirašytame popieriaus lape (jaunas miestas, nauja mokykla) švietė užrašas „Visagino“, mokyklos vardą „Lietuvių vidurinė“ skelbė mokyklinis varpelis, dešinėje – tautinių spalvų juosta, jungianti Visaginą – įvairiatautį miestą – su visa Lietuva.
1989 m. lietuvių mokykla persikėlė į atskiras patalpas ir tapo Sniečkaus 6-ąja vidurine mokykla. Mokyklos emblemos eskizas buvo patobulintas ir paskelbtas mokyklos emblema. 1993 m. suaktyvėjo tėvų komiteto veikla, išrinkta mokyklos taryba. 1996 m. pradėtas leisti mokyklos laikraštis „Vėjavaikis“. Iniciatorė bei pirmoji redaktorė – XIX laidos abiturientė V. Razgulina.
1997–1998 m. mokykla dalyvavo „Atviro pasaulio“ projekto veikloje, sukūrė savo programą. Mokyklos bendradarbiais tapo Vidiškių vidurinė mokykla, Danijos Kiogės miesto gimnazija. Puikūs ryšiai su Latvijos Daugpilio gimnazija, Kraslavos gimnāzija, Estijos Võru Kreutzwaldi Gümnaasium.
1998 m. mokyklai suteiktas „Verdenės“ vardas. Mokyklos vardo rinkimuose buvo siūlomi įvairūs vardai: Medeinos, Pušyno, Diemedžio, Versmės, Žaltvykslės, Varpo, Ramybės. Bet balsų dauguma buvo išrinktas Verdenės vardas – gilią prasmę turintis versmės, šaltinio sinonimas. Pakeitus mokyklos vardą, pakeista ir mokyklos emblema. Paskelbtą naujos emblemos eskizų konkursą laimėjo (vėliau dailės mokytojos V. Inozemcevos patobulintas) eskizas, kuriame vaizduojamas indas, pilnas vandens – žinių šaltinis, atversta knyga – mokslo troškimas, arba išskrendantys ir tolstantys paukščiai – mokyklą baigusieji abiturientai, ir plunksna, kuria rašoma mokyklos istorija, arba ištryškusi vandens srovė. Spalvos taip pat simbolizuoja vandenį (mėlyna spalva) bei meilę savo mokyklai (raudona spalva).
Nuo 2000 m. mokykloje vykdomas profilinis mokymas. Moksleiviai gali rinktis humanitarinio profilio lituanistinę, šiuolaikinių kalbų, socialinių mokslų ir realinio profilio tiksliųjų ar gamtos mokslų bei technologines pakraipas. Pradinėse klasėse pradėtas įgyvendinti kryptingas meninis ugdymas, po metų 2-ųjų klasių moksleivių grupės pradėjo ankstyvąjį anglų, vokiečių kalbų mokymąsi.
2001 m. rudenį užbaigta mokyklos priestato statyba. Priestate veikia 2 sporto salės su balkonais, dailės studija, informacijos centras, erdvi biblioteka, vadovėlių saugykla, kompiuterizuota skaitykla, modernios metalo ir medžio dirbtuvės, buities darbų, 5 užsienio kalbų, 1 psichologijos, 2 informatikos, 1 matematikos kabinetas. Ypatingas dėmesys skiriamas moksleivių sveikatos stiprinimui. Sporto užsiėmimai – vieni populiariausių mokykloje. Mokykla įtraukta į Lietuvos sveikatą stiprinančių mokyklų tinklą. Nuo 1997 m. vykdoma Sveikos gyvensenos programa. 2003 m. ugdymo įstaiga pertvarkyta ir pritaikyta moksleiviams, turintiems negalę.
2005 m. mokyklos folkloro ansamblis „Sedula“ (vadovė Vilma Butavičienė) „Aukso paukštės“ laureatais. 2006 m. gruodžio 15 d. iškilmingai atidarytas į naujas patalpas persikėlęs etnografijos ir mokyklos istorijos muziejus.
Mokytojai
Mokykloje daugiau nei 25 metus dirba Elvyra Telksnienė, Stasė Černiauskienė, Jadvyga Nešukaitienė, 20 metų – Vida Kumpienė, Stasė Juodėnienė, Marytė Niparavičienė, Irena Bikulčiūtė, Aldona Mikštienė.
Benediktas Mačikėnas
Benediktas Mačikėnas (1914 m. sausio 6 d. Šveikautiškiuose, Taujėnų valsčius, Ukmergės apskritis – 1999 m. sausio 11 d. Kaune) – Lietuvos choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
Pirmąsias muzikos žinias gavo 1928–1931 m. iš vargonininko Petro Sližio Traupio miestelyje ir iš Juozo Meškelės, mokydamasis Ukmergės gimnazijoje. 1938 m. įstojo į Kauno konservatoriją ir dvejus metus mokėsi vargonuoti pas Aleksandrą Kačanauską ir Joną Žuką, lankė suaugusiųjų gimnaziją.
1938–1940 m. vadovavo Vilijampolės bažnyčios chorui, kurį parengė 1938 m. Klaipėdoje vykusiai dainų šventei. 1940 m. buvo Kauno arkikatedros bazilikos choro chormeisteris. 1941–1942 m. mokytojavo Kauno 6-ojoje gimnazijoje. 1942–1948 m. vadovavo Kauno Jėzuitų bažnyčios chorui, 1948–1949 m. Kauno valstybinio universiteto Medicinos fakulteto studentų chorų vadovas, vyrų chorą perorganizavo į 140 dalyvių mišrųjį chorą.
1949–1952 m. Lietuvos valstybinėje konservatorijoje studijavo choro dirigavimą (doc. Antano Budriūno klasė). Studijų metais dirbo Respublikiniuose mokytojų namuose, Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje, vadovavo vaikų chorui dešimtmetėje muzikos mokykloje.
1954–1984 m. Kauno Juozo Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, 1955–1967 m. moksleivių choro studijos vadovas. Be pagrindinio mokomojo darbo, choras (80 merginų ir vaikinų) rengė koncertus Kaune ir kituose miestuose, padarė įrašų Lietuvos radijui ir televizijai, dalyvavo Kauno miesto ir respublikinėse dainų šventėse. 1960 ir 1965 m. respublikinių dainų švenčių konkursuose choras pelnė pirmąsias vietas, dainavo Juozo Gruodžio gimimo 80-mečio ir M. K. Čiurlionio gimimo 90-mečio jubiliejiniuose koncertuose, kituose kultūros renginiuose. Pedagogas išugdė visą būrį jaunųjų chorvedžių.
Kurį laiką jis vadovavo Kauno dailės kombinato mišriajam chorui (parengė 1955 m. respublikinei dainų šventei) ir Kauno medicinos darbuotojų dainų ir šokių liaudies ansambliui – dalyvavo su juo dainų šventėje Siguldoje (Latvija).
1955–1959 m. Lietuvos vyr. farmacijos valdybos Kauno skyriaus moterų choro vadovas – su juo 1955 m. respublikinės dainų šventės konkurse laimėjo antrąją vietą.
1959–1967 m. Kauno Politechnikos instituto studentų mišriojo choro „Jaunystė“ meno vadovas ir dirigentas. Jo vadovaujamą chorą lankė 80–100 merginų ir vaikinų, kurie išmoko nemaža sudėtingų užsienio ir lietuvių kompozitorių kūrinių, surengė koncertų daugelyje Lietuvos miestų ir miestelių, dainavo Latvijoje, Estijoje, Rusijoje, Ukrainoje, Lenkijoje, Čekoslovakijoje, Bulgarijoje ir Rumunijoje. 1960 m. respublikinės dainų šventės konkurse „Jaunystė“ laimėjo antrąją vietą, 1965 m. – antrąją, o 1967 m. meno mėgėjų festivalyje pelnė absoliučiai geriausio kolektyvo vardą Lietuvoje.
1967 m. balandžio 15 d. Kauno muzikiniame teatre choras dideliu koncertu pažymėjo savo kūrybinės veiklos 40-metį, dalyvavo 1967 m. Baltijos respublikų studentų dainų šventėje „Gaudeamus-III“ Tartu mieste. Ne kartą „Jaunystė“ dainavo per Lietuvos radiją ir televiziją; 1960 m. chorui suteiktas nusipelniusio kolektyvo vardas. 1965 ir 1967 m. Kauno miesto chorų apžiūrose „Jaunystei“ pripažintas absoliučiai geriausio kolektyvo vardas.
1966–1979 m. Kauno projektuotojų vyrų choro „Perkūnas“ (1968 m.) meno vadovas ir dirigentas. Be daugelio užsienio ir lietuvių kompozitorių kūrinių, choras parengė ir atliko L. Cherubini „Requiem d-moll“ (premjera 1972 m. balandžio 29 d. Kauno muzikiniame teatre). „Perkūnas“ surengė daug koncertų Lietuvoje, dainavo Lenkijoje, Vokietijoje, Estijoje, Baltarusijoje, Rusijoje ir Vengrijoje.
B. Mačikėnas buvo Kauno miesto dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas, respublikinių dainų švenčių konsultantas, 1965 m. – respublikinės dainų šventės, 1967 m. – Baltijos studentų dainų šventės „Gaudeamus-III“ Tartu, 1973 ir 1978 m. moterų ir vyrų chorų sąskrydžių Šiauliuose dirigentas. Parašė mokymo priemonę „Vadovavimo chorui metodika“ (1981 m.). 1965 m. suteiktas nusipelniusio artisto garbės vardas.
Kasimo emyratas
Kasimo emyratas (arab. منطقة القصيم,, Al Qasim, arba Qassim) – Saudo Arabijos emyratas centrinėje šalies dalyje. Emyrato sostinė – Buraida, kurioje gyvena apie 49 % emyrato gyventojų. Plotas – 65 000 km², gyventojų – 1 016 756 (2004).
Dėl intensyvaus žemės ūkio dar vadinamas „maisto krepšiu“. Emyrate virš 400 miestų, kaimų ir beduinų gyvenviečių (viso 10 gubernijų). Emyrato vadovas – princas Faisal Bin Bandar Al Saud.
Pavadinimas
„Qassimah“ arabų kalboje reiškia „derlingą žemę“ arba „žemę, apaugusią medžiais“.
Ikiislaminė Arabija
Apie šį laikotarpį žinoma nedaug, tačiau arabų poeto Imru Al Qais (ir kitų) poemose minimas Unaizos (Unaizah) miestas.
Abasidų imperija
Abasidų Imperijos metu ši sritis buvo svarbi atvykstantiems iš Irako ir Persijos. Haruno Al Rašido viešpatavimo laikais pastatytas Zubeidos kelias iš Kufos Irake į Meką, pavadintas valdovo žmonos garbei.
Geografija
Emyratas yra centrinėje dalyje, 400 km į šiaurę nuo Rijado. Sritį kerta ilgiausias Arabijos pusiasalio Ramės vadės slėnis (apie 600 km ilgio) nuo Medinos iki Thuayrat kopų rytuose. Aukštis virš jūros lygio – 600–750 m.
Klimatas – dykumos. Žiemos šaltos, lietingos, vasaros sausos, karštos (kartais švelnios).
Žemės ūkis
Šalia turizmo, žemės ūkis yra emyrato kertinis akmuo. Auginamos datulės, vynuogės, citrinos, greipfrutus, mandarinai, apelsinus, granatai, daržovės grupę.
Buraidos apylinkės – vienos iš didžiausių datulių augintojų visame pasaulyje. Kasmet rugsėjį vyksta didelė „datulių sezono šventė“. Tai taip pat čia yra didžiausias kupranugarių turgus pasaulyje.
Unaizoje taip pat auginamos datulės, čia irgi rengiama datulių sezono šventė „Unaiza – datulių karalystė“.
Prystovų Žalčio kūlis
Prystovų Žalčio kūlis (saugotinas kultūros paveldo objektas) – mitologinis akmuo rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Prystovuose, 0,2 m į pietryčius nuo kelio Kūlupėnai–Sauseriai–Prystovai, prie Mišupės.
Akmuo
Tai natūralus, ledynmečio paliktas granito riedulys, gulintis aukštumos papėdėje, upės slėnyje.
Istorija
Akmuo kyšojo Barsiukalniu vadinamos aukštumos atkalnėje, buvo masyvesnis už kitus aplinkoje esančius akmenis. Pasakojama, kad ant jo šiltu metų laiku mėgo šildytis žalčiai ir kiti ropliai, dėl to akmuo pavadintas Žalčio kūliu .
Uša (Nemunas)
Uša  – upė Baltarusijoje, Minsko ir Gardino srityse; kairysis Nemuno intakas.
Prystovų Žalčio kūlis
Istorija
1935 m. duomenis apie jį surinko Stropelių pradžios mokyklos mokytojas Stasys Vilkys.
Ch-58
Ch-58 (NATO kodas - AS-11 Kilter) – antiradarinė raketa sukurta ir gaminama TSRS (šiuo metu Rusijoje), pakeitusi anksčiau naudotą Ch-28.
Karinėse oro pajėgose pradėta naudoti nuo 1978 m. 1992 m. buvo modernizuota. Valdoma nurodant taikinį prieš paleidimą.
Septynios Seserys
thumb|Septynios Seserys Septynios Seserys (angl. Seven Sisters) – serija kreidinių uolų prie Lamanšo sąsiaurio. Jos yra Rytų Sasekse, tarp Seafordo ir Istborno pietų Anglijoje.
Septynių Seserų uolos kartais naudojamos filmams ir televizijos projektams filmuoti kaip dekoracija. Jos buvo rodytos filmo „Robinas Hudas – vagių karalius“ pradžioje ir filmo „Atpirkimas“ pabaigoje.
2009 m. vasarą uolos tapo oficialiu „Microsoft“ operacinės sistemos „Windows 7“ darbalaukio fonu kaip „Jungtinės karalystės“ tema.
USS Cole sprogdinimas
Nukentėję ir jų giminės taip pat iškėlė kaltinimus Sudano vyriausybei, teigdami jog be valstybės paramos (suteikiant finansavimą, logistiką, ginklus, diplomatinius pasus) toks išpuolis negalėjo būti įvykdytas. 2012 m. Amerikos teismas priteisė Sudanui išmokėti iš viso 315 milijonų dolerių, bet Sudanas šį sprendimą apskundė motyvuodamas jog jų vyriausybė apie teismą nebuvo deramai informuota (informuota buvo Sudano ambasada bet ne vyriausybė sostinėje, Chartume). Neįprastai, Donald Trump administracija šiame teisme parėmė Sudano pusę. Visgi 2021 m. Sudanas pinigus sumokėjo.
Džervio sala
thumb|250px|Džervio sala Džervio sala  – negyvenama sala Ramiajame vandenyne, Linijinių salų centrinėje dalyje, neinkorporuota JAV teritorija. Plotas 4,5 km². Sala koralinės kilmės, apsupta koralinio rifo. Smėlėtame salos paviršiuje auga žolė, krūmynai. Gausios paukščių kolonijos.
Džervio salą 1821 m. atrado britai. 1858 m. salą aneksavo JAV. Džervyje vykdyta guano gavyba, bet salą perėmus JK, nutraukta. Nuo 1974 m. salą administruoja JAV žvejybos ir laukinės gamtos tarnyba, į ją galima patekti tik su specialiu leidimu.
Giminės. Po dvidešimties metų
'''Giminės. Po dvidešimties metų''' – 2011 m. sukurtas lietuviškas televizijos serialas, parodytas per LRT kanalą nuo kovo 6 d. (1–12 serijos) ir gruodžio 5 d. (13–20 serijos). Sukurtas kaip serialo „Giminės“ (1993 m.) tęsinys.
2011 metų kino apdovanojimuose „Sidabrinė gervė“ laimėjo kategorijoje „Geriausias TV filmas“. Aktorius Gediminas Girdvainis buvo nominuotas kategorijoje „Geriausias antro plano aktorius“.
Tema
Į Lietuvos televizijos eterį po dviejų dešimtmečių grįžo lietuviškų serialų pirmtakas, savo tęsinyje įgijęs ne tik naują pavadinimą, bet ir naujas siužeto linijas. Nepakartojami vienos šeimos istorijos vingiai atsiskleidė naujomis spalvomis pasikeitusioje Lietuvos situacijoje. „Giminėse“ suburtas visas Lietuvos aktorių žvaigždynas. Profesionalių aktorių gretas šįkart papildė ir nauji, tačiau puikiai pažįstami veidai iš aktorių tarpo bei pramogų pasaulio. Tęsinyje kiek pakeista stilistika, dėl ko veiksmas tapo dinamiškesnis, o dialogai taiklesni. Filme suskambo nauja muzika.
Siužetas
Atrodo, dar taip neseniai švęstas giminės patriarcho, dieduko Liongino Šepučio aštuoniasdešimtmetis, o jau pralėkė dvidešimt metų. Ir vyriausiam jo sūnui Antanui (akt. Antanas Šurna) jau septyniasdešimt. Tai proga susieiti visai giminei. Sesuo Milda (Elvyra Piškinaitė) su vyru daktaru Arvydu Baltinu (Vytautas Rumšas), jų duktė Emilija (Edita Zizaitė) su vyru turtingu verslininku Liaudansku (Robertas Aleksaitis), brolis Juozas (Petras Dimša) su žmona Birute (Lilija Žadeikytė), dėdė Vytautas (Vytautas Paukštė), pusbrolis Saulius (Dalius Mertinas) su žmona Angele (Ilona Balsytė), kunigas Darius (Giedrius Arbačiauskas)... Jau nekalbant apie Šepučių giminės būrį jaunimo. Bet ne tik giminės suvažiuos, o ir draugai bendražygiai – geležinkelietis Jogaila (Gediminas Girvainis) ir cirko artistas Marijanas Zigizmundas (Rimgaudas Karvelis). Bus dainų, šokių ir fejerverkų. Tačiau liks skaudus krislas širdyse – jubiliato Antano Šepučio paviešinta skriauda ir neteisybė. O šalia – jaunų žmonių išgyvenimai dėl nepasverto lengvabūdiško poelgio.
Bažnyčios tarnas
Istorija
1898–1899 m. vadintas „Tarnas bažnyčios“. Pasirodė 19 numerių. Leidėjai – Petras Saurusaitis, talkinamas J. Griciaus, 1903 m. Nr. 9-11 – Jonas Grinius.
Nuo 1899 m. redagavo Juozas Didinskas (Dėdinas), 1900–1903 m. – Petras Saurusaitis, 1904 m. – Petras Kupstas.
Latveliai (Rokiškis)
Latveliai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Pandėlio.
Makniūnų ežeras
Makniūnų ežeras – ežeras Lietuvoje, Alytaus rajone, 8 km į pietryčius nuo Nemunaičio miestelio, Makniūnų kaimo pietrytiniame pakraštyje. Ežeras netaisyklingo ovalo formos, ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,22 km, plotis – iki 0,2 km. Altitudė 120,5 m. Vakarinis ir rytinis krantai aukšti. Ežerą beveik iš visų pusių supa Makniūnų miškas. Iš šiaurės į pietus ežerą prateka A-1 upelis (Apsingės ežero intakas).
Teisingumo Teismas
Teisingumo Teismas - tarptautinis teismas.
Viktoras Danilevičius
Viktoras Danilevičius (1924 m. kovo 6 d. Ukmergėje – 2002 m. kovo 4 d. Kaune) – Lietuvos agronomas, dirvožemininkas, pedagogas.
Biografija
1950 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1962 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.
1950–1993 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas, 1954–1955 m. ir 1957–1959 m. Agronomijos fakulteto dekanas, 1963–1985 m. prorektorius mokslo reikalams, 1968–1990 m. Dirvotyros ir agrochemijos katedros vedėjas, nuo 1962 m. docentas. 1970–1990 m. Dirvožemininkų draugijos pirmininkas.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo kryptis – dirvožemių savybės.
Eduardas III
Eduardas III (1312 m. lapkričio 13 d. Vindzoro pilyje – 1377 m. birželio 21 d. Šyne, dabar Ričmondas) – Anglijos karalius.
Biografija
Karūnuotas 1327 m. nuvertus jo tėvą. Tačiau valdyti ėmė tik 1330 m., tada, kai pašalino motinos Izabelės vietininką bei favoritą Rodžerį de Mortimerą. Po Karolio IV mirties pareiškė pretenzijas į Prancūzijos sostą ir 1340 m. gavo Prancūzijos karaliaus titulą. Dėl to kilo Šimtametis karas. Jam pavyko atstatyti prarastą pagarbą monarchijai. 1360 m. sudaryta Bretinji taika; Atsisakė Prancūzijos karūnos, bet už tai gavo dalį šiaurės vakarų Prancūzijos. Tačiau dėl sunkios ekonominės padėties bei maro šios sritys buvo vėliau prarastos. Didžiulės karo išlaidos vertė nuolaidžiauti bajorijai bei parlamentui (kuris buvo padalytas į Lordų ir Bendruomenių rūmus). 1366 m. paskelbė, kad Anglija nėra popiežiaus lenas. Atsikėlus į Angliją flamandų pirkliams, paskatino juos kurti Anglijos tekstilės pramonę. .
Kalakutiškė
Kalakutiškė – kaimas centrinėje Rietavo savivaldybės dalyje, 1 km į pietus nuo Rietavo.
Balstogės Choršulo sinagoga
Balstogės Choršulo sinagoga, Zabludovskių sinagoga  – nebeegzistuojanti sinagoga, stovėjusi Balstogės mieste ''ul. Białówna'' gatvėje. Mūrinė sinagoga buvo pastatyta 1834 metais. Sinagogos statybas finansavo Zabludovskių šeima, kurios garbei buvo pavadinta sinagoga. Tai buvo pirmoji sinagoga mieste, kurioje pradėjo giedoti choras. 1943 m. sinagoga buvo sudeginta ir nebeatstatyta.
Bumbuliai (Kretinga)
Bumbuliai – kaimas Kretingos rajono savivaldybėje, 10 km nuo Kartenos.
Numėjos Magentos oro uostas
Numėjos Magentos oro uostas (pranc.  l’Aéroport de Nouméa Magenta) (IATA kodas: GEA, ICAO kodas: NWWM) – vietinis oro uostas, aptarnaujantis Naujosios Kaledonijos sostinę Numėją. 2009 m. šis oro uostas aptarnavo 372 581 keleivį. Apie 50 km nuo šio oro uosto yra pagrindinis šalies Le Tontutos tarptautinis oro uostas.
Magentos oro uoste savo bazę turi šalies Air Caledonie oro linijos.
Briedžių apylinkė
Briedžių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Pavilnių regioninis parkas
left|150px
Pavilnių regioninis parkas – regioninis parkas pietryčių Lietuvoje, Vilniaus miesto rytiniame pakraštyje. Tai mažiausias regioninis parkas Lietuvoje, jis užima 2127 ha plotą (miškai 65 %). Parkas įkurtas siekiant išsaugoti erozinių raguvynų bei Vilnios slėnio kraštovaizdį, jo gamtinę ekosistemą bei kultūros paveldo vertybes.
Parke yra šie draustiniai: Ancučių kraštovaizdžio draustinis, Antakalnio kraštovaizdžio draustinis, Belmonto botaninis-zoologinis draustinis, Iškartų kraštovaizdžio draustinis, Lyglaukių geomorfologinis draustinis, Markučių kraštovaizdžio draustinis, Pūčkorių kraštovaizdžio draustinis, Ribiškių kraštovaizdžio draustinis, Tuputiškių botaninis draustinis, Tuputiškių geomorfologinis draustinis. Taip pat yra Kalnų gamtinis rezervatas.
Gamtos vertybės
thumb|left|240px|Pūčkorių atodangos šlaitas thumb|left|240px|Pavilnių parkas netoli Rokantiškių kapinių (Anapilio g.) thumb|left|240px|Reginys nuo Pavilnių parko kalvų link Antakalnio
Viena žymiausių Pavilnių regioninio parko vieta – Pūčkorių atodanga į gamtos paminklus įtraukta 1974 m. Tai- aukščiausia ir viena įspūdingiausių atodangų Lietuvoje, išsidėsčiusi dešiniajame Vilnios krante. Jos aukštis apie 65 m (absoliutus aukštis 173 m), plotis 260 m. Tai natūralus ledyno sustumtų ir ledynų tirpsmo vandens suplautų nuogulų pjūvis.
Per parką teka viena vaizdingiausių Lietuvos upių – Vilnia, kurios slėnis žemupyje įsirėžęs daugiau nei 60 m, o tėkmė nusileidžia net 40 m, taigi Vilnia srūva kaip kalnų upokšnis.
Pavilnių RP yra daugiau nei 15 puikių regyklų, nuo kurių galima gėrėtis įspūdingais erozinių kalvynų vaizdais ir Vilniumi. Visa panorama ir puikūs Ribiškių kalvyno vaizdai atsiveria nuo Ribiškių kalno. Eroziniais kalvynais galima pasigrožėti nuo regyklų šalia Gurių ir Viršupio gatvių. Nuo Pūčkorių atodangos galima išvysti įspūdingą Vilnios slėnio reginį.
Parkas pasižymi gausia augalų bendrijų įvairove – čia galima rasti beveik visus pagrindinius augalijos tipus. Šiame, nors ir arti miesto esančiame parke auga daugiau kaip pusė (apie 750) Lietuvos floros rūšių.
Kultūros paveldas
thumb|240px|Markučių parkas ir Puškinų koplyčia XIII–XIV a. Pūčkorių piliakalnis ir jo papėdėje esanti akmens amžiaus stovykla, Rokantiškių piliavietė, kurioje pirmoji pilis pastatyta apie XI–XII a., pilkapiai.
Netoli Pūčkorių atodangos yra XVI a. patrankų liejyklos liekanos.
Parke yra Ancučių ir Antakalnio gynybinių įrenginių liekanos, kuriuose apsigyvenę šikšnosparniai. Įtvirtinimai įrengti Lenkijai okupavus Vilniaus kraštą.
Markučių dvare 1948 m. įrengtas rusų poeto Aleksandro Puškino muziejus – pirmasis literatūrinis muziejus Vilniuje. Prie dvaro yra parkas. Markučių ąžuolyne buvo pirmoji Lietuvos kunigaikščių vasarvietė.
Vilnios slėnio technikos srities vertybės: Kučkuriškių popieriaus pramonės kompleksas, Tuputiškių serpantinas, Pūčkorių patrankų liejyklos liekanos ir vandens malūno kompleksas. Savitas Sapieginės vandens rinkimo griovių kompleksas, Ancučių ir Antakalnio gynybinių įrenginių liekanos.
Laisvalaikis ir pramogos
thumb|240px|Belmonto malūnas ir Pūčkorių atodanga Vaizdingas parko kraštovaizdis puikiai tinka trumpalaikėms išvykoms į gamtą. Galima paklajoti pažintiniais pėsčiųjų takais, pasigėrėti unikaliomis panoramomis, apsilankyti jaunųjų gamtininkų stotyje Pavilnyje. Vilnios slėnis – gera ornitologinių ekskursijų vieta. Žiemą čia puikios sąlygos slidinėti, veikia 5 keltuvai slidininkams, praktikuojamas ir kalnų slidinėjimas.
Pagrindinis pėsčiųjų pažintinis takas (ilgis apie 28 km) susideda iš trijų dalių: 1) Ribiškės–Pūčkoriai (12 km); 2) Barsukynė–Sapieginė (10 km); 3) Sapieginė–Belmontas (6 km). Pažymėta šiaurinė pagrindinio pažintinio tako atkarpa (apie 6 km). Pūčkorių istorinis pažintinis pėsčiųjų takas po vaizdingą Vilnelės slėnį prasideda ties Pūčkorių atodanga.
Gražiais Vilnios slėnio ir Belmonto vaizdais siūloma pasigrožėti jodinėjant čia pat esančio žirgyno arkliais.
Parke švenčiamos Užgavėnės, Velykos, Rasos šventė.
Parko teritorijoje įrengtas didžiausias Vilniuje 18 krepšių diskgolfo parkas. Pavilnių regioninio parko lankytojai gali nemokamai naudotis įrengta diskgolfo įranga.
Aneliškė
Aneliškė – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 2,5 km į vakarus nuo Kunigiškių.
Istorija
Į rytus nuo kaimo, šalia Kunigiškių, veikė Aneliškės dvaras, kuris XIX a. priklausė Grigorjevui, Šilkovui, vėliau – Žiogeliui. Prie dvaro buvusi plytinė. Apie 1878 m. jos gamintose plytose buvo spaudžiamas žodis „ANELIN“, nes dvaro savininkas turėjo dukrą, vardu Anelė, ir pats kaimas pradėtas vadinti Aneliške. 1980 m. Aneliškės dvaro išlikę pastatai buvo nugriauti.
Aleksandras Laucevičius
Aleksandras Laucevičius (g. 1950 m. gegužės 21 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas kardiologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras, vienas širdies klinikinės elektrofiziologijos Lietuvoje pradininkų.
Biografija
1974 m. baigė Vilniaus universitetą. 1988 m. medicinos mokslų daktaras.
Nuo 1974 m. dirbo Eksperimentinės ir klinikinės medicinos institute. Nuo 1981 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1991 m. profesorius, 1991–2002 m. Kardiologijos klinikos vadovas, nuo 2002 m. Kardiologijos ir angiologijos centro direktorius, 2003–2013 m. Vilniaus universiteto ligoninės Santariškių klinikų generalinis direktorius.
JAV kardiologų kolegijos, Šiaurės Amerikos širdies elektrofiziologijos ir stimuliacijos draugijų, Europos širdies draugijos tikrasis narys. Nuo 1999 m. Lietuvos kardiologų draugijos prezidentas.
Tėvas gydytojas profesorius Liubomiras Laucevičius.
Mokslinė veikla
Tiria echokardiografijos metodus, širdies nepakankamumo diagnostiką, ūmaus miokardo infarkto ir sudėtingų širdies aritmijų gydymo būdų optimizavimą. 3 išradimų autorius.
Hannah Harper
Hana Harper (tikrasis vardas – Samantha Hudson; g. 1982 m. liepos 4 d. Devonas) – buvusi Didžiosios Britanijos pornografinių filmų aktorė ir režisierė, visą savo karjerą plėtojusi JAV.
Biografija
right|thumb|120px|Hana Harper 2004 m.
Hana gimė Devone, Anglija, augo Brikshamo miestelyje. Jos tėvai dirbo vietinėse atostogų stovyklose, kur Hana praleisdavo daug laiko.
Dar studijų metais pradėjo dirbti: pradžioje vietinėje žuvies parduotuvėje, vėliau – viešbučio registratore, barmene, padavėja.
2001 metais Hana išbandė foto modelio karjerą Londone, įkalbėta savo tuometinio draugo. Tai ji darė kuo toliau nuo savo namų. Greta šių fotosesijų buvo nufilmuotas ir pirmasis jos mėgėjiškas pornografinis filmas. Vėliau Hana prisipažino, kad nebuvo patenkinta nei fotosesijos rezultatu, nei filmavimu ir jos karjera pornografijos industrijoje greičiausiai būtų pasibaigusi, jei nuotraukos nebūtų patekusios agentui Ben English. Būtent pažintis su juo nulėmė Hanos sprendimą tęsti savo, kaip aktorės, karjerą.
Ben English turėjo plačius ryšius pornografijos industrijoje JAV ir 2001 metų balandį Hana persikėlėį Los Andželą, kur tęsė foto modelio karjerą ir išbandė save kaip striptizo šokėja. 2002 m. vasarį ji pasirašė sutartį su „Legend Entertainment“ ir „Sin City Video“ kompanijomis ir pradėjo filmuotis jų kuriamose juostose. Vėliau ne viename interviu ji tvirtino, kad pornografijos industrija JAV kur kas labiau pažengusi nei Didžiojoje Britanijoje.
Iki 2008 metų, kol pasitraukė iš pornografijos, Hana vaidino beveik 130 filmų ir dar 5 režisavo.
Šiuo metu gyvena Kalifornijoje.
Kita veikla
Buvo išrinkta žurnalo „Penthouse“ 2002 metų balandžio mėnesio mergina.
Jos nuotraukos yra buvusios ant žurnalų „Hustler“, „Swank“, „Club“, „Taboo“, „High Society“ viršelių.
2006 metų pabaigoje, pasibaigus sutarčiai su „Sin City Video“, paskelbė norinti vaidinti lengvesnės erotikos filmuose.
Yra sukūrusi vaidmenį seriale „Co-Ed Confidential“ bei televizijos filme „Busty Cops: Protect and Serve!“, kuriuose vaidina dar kelios pornografinių filmų aktorės.
Šeima
Hana Harper buvo kartą ištekėjusi, bet išsiskyrė.
Kurį laiką susitikinėjo su Ben English, po to – aktore Mary Carey, kurie vėliau tapo pora.
Svisločius (Nemunas)
Svisločius  – upė Baltarusijoje, Gardino srityje; kairysis Nemuno intakas. Prasideda į rytus nuo Svisločiaus, teka į šiaurę, įteka į Nemuną aukščiau Gardino. Upės atkarpa eina Lenkijos – Baltarusijos siena. Lenkijos pusėje yra 368 km² upės baseino.
Intakai – Rudauka, Verceika, Niatupa.
Dviejose vietose kanalizuota (viso 30,6 km), kitur vingiuota. Plotis aukštupyje 3–6 m, žemupyje 10–35 m, vietomis iki 60 m.
Gegužės 14
Gegužės 14 yra 134-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 135-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 231 diena
Vardadieniai
Bonifacas – Gintaras – Gintarė – Livita – Motiejus – Milda.
Trakų rajono apylinkės teismas
Trakų rajono apylinkės teismas – apylinkės teismas Lietuvoje. Teritorija – Trakų rajono savivaldybė bei Elektrėnų savivaldybė. 7 teisėjai.
Adresas: Vytauto g. 47,49, LT-21106 Trakai.
Nuorodos
🇻🇦
Graužė (upė)
Upėvardis kildinamas nuo žodžio graužas („žvyras, žvirgždas, akmenuotas krantas, kriaušis“).
Mažokis
Mažokis – ežeras Lietuvoje, Alytaus rajone, 5,5 km į pietvakarius nuo Alovės. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,18 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 129 m. Krantai žemi, pelkėti. Pakrantės kalvotos, šiaurinėje pakrantėje auga miškelis, pietinėje pakrantėje stūkso Einorų miškas. Vakaruose per pelkę išteka upelis link Tverktos ežero. Šalia įsikūręs Einorų kaimas.
Blendžiava
Blendžiava – upė Žemaitijoje; Salanto kairysis intakas. Prasideda 6 km į pietus nuo Platelių, Žemaitijos nacionaliniame parke. Teka vakarų ir šiaurės vakarų kryptimi Plungės ir Kretingos rajonais. Įteka į Salantą 4 km nuo jo žiočių, į pietryčius nuo Nasrėnų. Pats žemupys patenka į Salantų regioninį parką.
Intakai: Karvė, Kūlupis (dešinieji), Jonupis (kairysis).
Vidutinis nuolydis 358 cm/km. Žemupio vaga labai vingiuota. Prie Blendžiavos esančios gyvenvietės: Kadaičiai, Šateikiai, Reketė.
Upėvardis dažniausiai siejamas su augalu pavadinimu blindė, blendė, blindis, nors galima sieti ir su blandus bei blęsti („niauktis, blaustis, giedrytis“).
Buraida
Buraidoje vyrauja sausas dykumų klimatas su karštomis vasaromis ir šaltomis žiemomis. Buraidos ekonomikoje vyrauja žemės ūkis. Tradiciniai oazių produktai: datulės, citrinos, apelsinai ir kiti vaisiai. naujai įvestas produktas kviečiai čia turėjo didelį pasisekimą ir yra vieni iš labiausiai auginamų karalystėje, o Saudo Arabija yra reikšminga grūdų eksportuotoja.
Platinamasis paketas
Platinamasis paketas (, lietuviškai kartais vadina distribucija) – programinės įrangos rinkinys, paruoštas patogiam platinimui bei įdiegimui.
Įprastai platinamuoju paketu vadinama operacinė sistema su Linux ar kitu (pvz BSD, HURD), dažniausiai laisvu, operacinės sistemos branduoliu bei papildomomis programomis. Labiausiai paplitę yra vadinamieji GNU/Linux platinamieji paketai, su Linux branduoliu bei laisvų programų rinkiniu, kurių dauguma platinamos pagal GNU licencijas (GPL bei LGPL).
Vieni Linux platinamieji paketai turi daugiau programų, o kiti mažiau, atitinkamai skiriasi ir savo dydžiu bei paskirtimi. Labiausiai paplitę yra serveriams bei namų kompiuteriams skirti platinamieji paketai, populiariausi yra: Debian, Ubuntu, Mandriva, Fedora, SuSE, Gentoo, Slackware, Linspire, Xandros, Archlinux, Mepis GNU/Linux.
Labai dažnai GNU/Linux platinamieji paketai kuriami vieni kitų pagrindu, pvz., Debian pagrindu yra sukurti Ubuntu, Mepis, Linsprire, Xandros bei Lietuvos rinkai skirtas Baltix platinamieji paketai. Taip kuriant daug mažiau darbo yra dubliuojama, dažniausiai visur naudojamos tos pačios laisvos programos (pvz internetui naršyti - Firefox, tekstams rašyti, pateiktims bei skaičiavimams biure - LibreOffice, grafinei terpei - X.org sistema ir t. t.), todėl sukuriami geriau galutiniam naudotojui pritaikyti produktai.
Čilės partija už demokratiją
Čilės partija už demokratiją (PPD, :) – Čilės centristinė politinė partija.
Istorija
Įkurta 1987 m. gruodžio 15 d. kaip kalnakasių politinė organizacija be aiškios ideologijos, siekiant dalyvauti 1989 m. rinkimuose. Vėliau pasukta demokratinio socializmo, progresyvaus liberalizmo, krikščioniškojo populizmo keliu. Tačiau pasisakoma prieš globalizaciją.
PPD pavyko pervilioti dalį krikščionių demokratų balsų bei suburti koaliciją Concertación Democrática, į kurią be krikščionių demokratų įėjo ir PSC bei PRSD, kuri valdo Čilę nuo 1990 m. 1997 m. ir 2001 m. rinkimuose gauta po 12,6 % balsų bei 16 ir 21 vieta 120 vietų parlamente ir 2 bei 3 vietos 49 vietų Senate. 1999–2000 m. prezidento rinkimus laimėjo partijos atstovas Rikardas Lagosas Eskobaras. 2005–2006 m. rinkimuose jį pakeitė kita Concertación Democrática kandidatė Mišelė Bašelė.
Tatjana Jelizarenkova
Tatjana Jelizarenkova nuodugniai studijavo sanskritą ir vedų kalbą, gerai mokėjo pali, hindi kalbas, buvo viena svarbiausių semiotikos propaguotojų Rusijoje. 1972 m. ji išleido rinktinių Rigvedos tekstų vertimą, o 1976 m. – dalį Atharvavedos tekstų. 1989–1999 m. Tatjana Jelizarenkova išvertė visą Rigvedą, kuri buvo išleista trimis tomais, o 2005 m. pradėjo visų Atharvavedų vertimą (2010 m. darbas baigtas jos mokinių).
Čilės partija už demokratiją
Istorija
Socialistų Internacionalo konsultacinė narė nuo 1992 m., tikroji narė nuo 1996 m. rugsėjo 9 d.
Tatjana Jelizarenkova
2004 m. Tatjana Jelizarenkova už Rigvedos vertimą apdovanota aukščiausiu Indijos užsieniečiams teikiamu apdovanojimu – „Padma Šri“. 2006 m. tapo tarptautinės Rericho premijos laureate.
Čilės partija už demokratiją
Istorija
Būstinės adresas: Morandé 115, Oficina 501, Santiago.
Tatjana Jelizarenkova
Bibliografija
Disertacijos:
Čilės partija už demokratiją
Nuorodos
Oficiali svetainė
Tatjana Jelizarenkova
Bibliografija
Monografijos:
Vertimai:
Sasnavos aerodromas
Aerodrome skraidoma įvairiais lengvaisiais, ultralengvaisiais orlaiviais, parasparniais. Rengiami ultralengvųjų orlaivių pilotai, orlaivių An-2 techninio aptarnavimo specialistai. Vyksta skrydžių koordinatorių kursai, įvairūs seminarai. Skrydžio pradmenų mokosi jaunieji sklandytojai, savo konstrukcijos modelius skraidina aviamodeliuotojai. Aerodrome organizuojama aviacijos šventės, aviacinio sporto varžybos, parašiutų sporto bei kitų aviacijos sporto šakų čempionatai. Organizuojami apžvalginiai skrydžiai ir pramoginiai šuoliai parašiutu. Aerodrome taip pat tupia ir kyla atskrendantys lėktuvai iš kaimyninių šalių aerodromų.
Sasnavos aerodromo materialinė techninė bazė įrengta aerodromo pietinėje dalyje. Ją sudaro:
Techniniai duomenys
Aerodromo aukštis virš jūros lygio 74 m, magnetinis nuokrypis + 5°E. Įrengti du gruntiniai kilimo ir tūpimo takai: MK 070°-250°, matmenys 800 m x 40 m, MK 170°-350°, matmenys 700 m x 50 m. Aerodromas pritaikytas skraidyti tik dienos metu.
Varžybos
2015 m. vykusios varžybos:
Jevdokimovas (Irkutskas)
Jevdokimovas  – gyvenvietė apie 35 km į pietus nuo Tuluno, Ijos (įteka į Bratsko tvenkinį) kairiajame krante, Tuluno rajonas, Irkutsko sritis, Rusijos Federacija.
Lietuviai
1949 m. vasarą į Jevdokimovą iš TSRS okupuotos Lietuvos ištremta apie 50 šeimų. Prieš tai jie 5 mėnesius gyveno barakuose miške Kandagaikoje, apie 10 km nuo Jevdokimovo. Dar apie 10 žmonių 1953 m. atkelta iš Tuluno. Tuo metu Jevdokimovą sudarė 3 to paties pavadinimo gyvenvietės; viena jų priklausė kolūkiui, dvi – Tuluno miškų kirtimo ir transportavimo ūkiui. Tremtiniai kirto mišką, krovė rąstus, gabeno juos prie upių, plukdė į Tuluną, tiesė geležinkelį. Badavo, daug žmonių sirgo, mirė, žuvo ar buvo sužaloti miško ruošos darbuose; apie 10 žmonių buvo įkalinti lageriuose. 1957–1959 m. dauguma lietuvių grįžo į Lietuvą. Jiems išvykus Jevdokimovas labai sunyko. 1989–1990 m. kelių lietuvių palaikai parvežti į Lietuvą.
Kintai
Etimologija
Kintai – asmenvardinis vietovardis, kildinamas iš asmenvardžio Kintas, Kìnta. 1540 m. minima Blazio Kinto sodyba – nuo jos kilo ir miestelio pavadinimas. Kaimas 1540 m. minimas Blasy Kynth, Hermann Kinten, 1580 m. Kindt, Kinten, Neu Kinten.
Geografija
Pro miestelį eina kelias, Kintus su Šilute jungia kelias. Į šiaurę nuo miestelio driekiasi 800 ha Kintų miškas. Į pietryčius nuo Kintų yra Nemuno deltos regioninis parkas, į šiaurę nuo – Kintų botanikos draustinis. Antroji pagal aukštį Europoje, 18 m aukščio Didžioji tuja – gamtos paminklas. Rastas naftos telkinys.
Istorija
thumb|left|Kintai ir jų apylinkės 1880 m. Vokietijos reicho žemėlapyje
Raudonoji žiognagė
Raudonoji žiognagė (Geum rivale) – erškėtinių (Rosaceae) šeimos, žiognagių (Geum) genties augalas. Liaudyje dar vadinama be­ne­dikt­šak­ne, bi­čių duo­na, bič­ko­riu, čer­ta­žo­le, ge­gu­tės blū­de­liais, ge­gu­tės duo­na, ge­gu­tės var­pe­liu, ge­gu­tės laik­ro­dė­liu.
Kintai
Istorija
1820 m. Kintuose įsteigta valstybinis miškų ūkis, 1850 m. pašto skyrius, XVIII–XIX a. Kintuose vykdavo dideli žuvų ir gyvulių turgūs, į kurį atvykdavo žvejai ir nuo Kuršių nerijos. XIX a. pabaigoje prie miestelio prijungti Naujieji Kintai (1850 m. įsikūręs naujas kaimas greta miestelio), Kintai buvo Šilutės apskrities bažnytkaimis. 1818–1950 m. Kintai buvo valsčiaus, vėliau – apylinkės centras, žuvininkystės ūkio centrinė gyvenvietė.
Nuo XIX a. 2-osios pusės prekiauta periodiniais leidiniais, knygomis lietuvių kalba. Lietuviška veikla Kintuose aktyviai reiškėsi po Pirmojo pasaulinio karo. 1922 m. pabaigoje įsteigta Vyriausiojo Mažosios Lietuvos gelbėjimo komiteto skyrius, 1923 m. – lietuvninkų kultūros draugija „Rūta“, jungusi apie 20 narių. Ji turėjo biblioteką, rengė paskaitas, meno saviveiklos vakarus. Buvo Lietuvos giedotojų draugija, kurios choras 1928 m. dalyvavo II dainų šventėje Kaune. 1924–1938 m. veikė Šaulių būrys (vad. J. Naujalis), turėjęs biblioteką, ruošęs minėjimus su kultūrine programa. Kintuose dar buvo pučiamųjų instrumentų orkestras (vad. M. Dreižys), Prūsų lietuvių susivienijimo knygynas, paštas, valsčiaus policijos įstaiga, sveikatos punktas, 3 restoranai, užeiga, viešbutis, taupomoji skolinamoji kasa, audinių ir ūkio reikmenų parduotuvės, „Pienocentro“ įsteigta pieninė (1932 m.).
Tuo metu be valstybinės mokyklos, Kintuose dar veikė privati lietuvių mokykla (1937 m. mokėsi 22 mokiniai). Trečiame dešimtmetyje prie Kintų bažnyčios buvo pastatytas obeliskas su pavardėmis I pasauliniame kare parapijiečiams atminti. 8-ajame dešimtmetyje, po to kai į Vokietiją išsikėlė didžioji dalis senųjų krašto gyventojų, sovietinė valdžia jį nugriovė. 1933 m. kovo mėnesį įkurta nacistinė organizacija (štabas buvo Muižės dvare), kurią Lietuvos valdžia greitai uždarė.
Kintai labai nukentėjo per II pasaulinį karą ir sovietmečiu (sunaikinta 75 proc. senųjų pastatų). Pasikeitė gyventojai – pasitraukus į Vakarus lietuvininkams ir vokiečiams, juos pakeitė atvykėliai iš įvairių Lietuvos vietovių. 1951 m. nukastas Kintų piliakalnis. Pokaryje veiklą tęsė pradinė mokykla, kuri 1949–1960 m. tapo septynmetė, 1960–1969 m. – aštuonmetė, nuo 1969 m. – vidurinė mokykla. Kintuose veikė Kintų sūrių gamykla (Šilutės sūrių gamyklos Kintų cechas), buit. aptarnavimo paviljonas, ryšių skyrius, girininkija, ambulatorija, vaistinė, kultūros namai (nuo 1957 m.), biblioteka (nuo 1949 m.). Nuo 1953 m. kurį laiką Kintuose buvo ligoninė ir invalidų namai. Miestelio poilsio zonoje, kuri iš esmės buvo pradėta tvarkyti 1949 m., buvo įsikūrusi pionierių stovykla „Vėtrungė“, pastatytos trys Klaipėdos įmonių poilsio bazės. Įrengtas hipodromas. Nuo 1959 m. miestelis buvo Kintų žuvininkystės ūkio, o nuo 1970 m. Jono Čiulados (ilgametis ūkio vadovas) žuvininkystės ūkio centrinė gyvenvietė. Nuo 1993 m. šis žuvininkystės ūkis buvo privatizuotas R. Višinsko bei toliau vykdoma žuvininkystės veikla.
thumb|right|Kintų apylinkės
Po Nepriklausomybės atstatymo Kintų evangelikų liuteronų bažnyčia perduota Romos katalikų bendruomenei (1990 m.), įkurtas Šilutės dailės mokyklos filialas Kintų vaikų dailės mokykla (1994 m.), įsteigtas Šilutės muziejaus padalinys Vydūno muziejus (1994 m.), Kintų labdaros organizacija „SOS vaikai ir neturtingieji“ (1996 m.), Vydūno kultūros centras (1997 m.), kuris 2002 m. reorganizuotas į viešąją įstaigą. 2005 m. iškilmingai paminėtos bažnyčios ir mokyklos 300-osios metinės.
2011 m. gruodžio 15 d. patvirtintas Kintų herbas.
Architektūra
thumb|250px|Mažoji liuteronų bažnyčia (kairėje) ir [[Kintų buvusioji evangelikų liuteronų bažnyčia|buvusioji liuteronų bažnyčia (dešinėje).]]
Kintų išplanavimas linijinis, su atsišakojančiomis gatvelėmis. Kintuose yra seniūnija, Kintų vidurinė mokykla, biblioteka-filialas, Romos katalikų (buvusi liuteronų) bažnyčia (pastatyta 1705 m.), V. Prielgausko šeimos gydytojo kabinetas, vaistinė, prekybos centras, parduotuvė, kepykla, girininkija (prie pastato auga didžioji tuja), mažųjų laivų prieplauka, žuvininkystės ūkis, Šilutės kredito unijos Kintų kasa, ugniagesių komanda, šokių kolektyvas „Kintai“ (vad. Asta Gužauskienė), VšĮ „Vydūno kultūros centras” (įsikūręs senosios mokyklos pastate, jungia Vydūno muziejų, „Palėpės” galeriją, Kintų vaikų dailės ir muzikos mokyklas).
Architektūros paminklai – buvusioji evangelikų liuteronų bažnyčia, senasis mokyklos pastatas (1705 m.), istoriniai – dvejos evangelikų liuteronų senosios kapinės.
thumb|[[Didžioji tuja prie Kintų girininkijos]]
Gyventojai
1905 m. 52 proc. Kintų gyventojų buvo lietuviai.
Raudonoji žiognagė
Žydi gegužės – birželio mėn. Dažna visoje Lietuvoje. Auga pievose, ypač drėgnokose, lapuočių ir mišriuose miškuose, miškų aikštelėse, žemapelkėse.
Kintai
Žymūs žmonės
1888–1892 m. Kintuose gyveno ir dirbo Vydūnas (1868–1953). Jis buvo pradinės mokyklos mokytojas. 1988 m. prie Kintų bažnyčios jam atidengtas paminklinis akmuo. Miestelyje įkurtas Vydūno kultūros centras.
Raudonoji žiognagė
Vaistinei žaliavai vartojami šakniastiebiai. jie kasami rudenį arba anksti pavasarį.
Kintai
Žymūs žmonės
Kintuose gimė:
Raudonoji žiognagė
Šakniastiebiuose yra rauginių, mineralinių, dažinių medžiagų, eterinio aliejaus, organinių rūgščių.
Augalas medingas, rauginis, prieskoninis.
Antanas Makačinas
Antanas Makačinas (1904 m. gruodžio 14 d. Bagaslaviškyje, Gelvonų valsč., Ukmergės apskr. – 1954 m. sausio 14 d. Vilniuje) – choro ir orkestro dirigentas, pedagogas.
Biografija
Privačiai mokėsi bendrojo lavinimo dalykų ir lankė vargonininkų kursus. 1929 m. Klaipėdos muzikos mokykloje – konservatorijoje įgijo muzikos mokytojo cenzą. 1930 m. eksternu baigė Giedraičių progimnaziją, 1935–1936 m. stažavo Vienos muzikos akademijoje, 1949 m. eksternu baigė Vilniaus muzikos mokyklą (choro dirigavimo specialybė).
1924–1930 m. – muzikos mokytojas ir vargonininkas Molėtuose bei Giedraičiuose. 1930–1935 m. dainavo Valstybės teatro operos chore, vadovavo Kauno miesto mėgėjų chorams. Ryškesnių meninių laimėjimų pasiekė nuo 1932 m. vadovaudamas studentų ateitininkų mišriajam chorui, kurį parengė Kauno miesto dainų šventei, 1935 m. viešai atliko Džiuzepės Verdi „Requiem“ ir keletą kitų autorių sudėtingesnių kūrinių. 1934 m. suorganizavo Vinco Kudirkos simfoninį orkestrą, buvojo administratorius ir dirigentas.
1936–1940 m. – Darbo rūmų Kaune mišriojo choro meno vadovas ir dirigentas, prisidėjo prie dramos studijos veiklos. Į chorą sutelkė apie 100 dainininkų ir išmokė juos daug lietuvių bei užsienio kompozitorių kūrinių. 1937 m. choras, solistai ir simfoninis orkestras atliko C. Saint Saėnso oratoriją „Tvanas". Choras koncertavo Kaune ir periferijoje, 1938 m. – Rygoje, parengtas 1938 m. dainų šventei Klaipėdoje. 1937–1938 m. leido žurnalą „Mūsų menas“, aktyviai dalyvavo Lietuvos muzikų draugijos veikloje.
Nuo 1940 m. rudens – Vilniaus 3-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytojas, nuo 1941 m. – Respublikinių liaudies kūrybos namų muzikos inspektorius, 1941–1942 m. – Valstybinės filharmonijos chormeisterio padėjėjas ir Vilniaus operos sufleris, nuo 1942 m. kurį laiką – Vilniaus profesinių sąjungų choro ir orkestro dirigentas. Karo pabaigoje pasitraukė į Vokietiją.