cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Friedrichshafen G.III
Naudojimas
miniatiūra|Friedrichshafen G.III G.III serijos modeliai karo pabaigoje sudarė didelę Luftstreitkräfte bombonešių pajėgų dalį. G.III serijos bombonešiai buvo daugiausiai naudojami Vakarų fronte, kur jie pasiekdavo didelį efektą. Friedrichshafen G.III / IIIa buvo gausiausias vokiečių bombonešių tipas ir jie buvo atsakingi už didžiausią dalį žalos, kurią padarė Vokietijos bombonešių pajėgos. Bombonešiai Friedrichshafen buvo naudojami atakoms prieš taktinius taikinius sąjungininkų užnugaryje ir strateginiams oro reidams prieš didžiuosius miestus, tokius kaip Paryžius. Kiek žinoma, Friedrichshafen bombonešiai niekada nedalyvavo strateginiuose oro reiduose prieš Didžiąją Britaniją. Reidai prieš Britaniją buvo atliekami išskirtinai Gotha G. IV ir G.V vidutiniais bombonešiais, Zeppelin-Staaken R.IV sunkiaisiais bombonešiais ir Zeppelin dirižabliais.
G.III buvo mėgstamas karinių įgulų dėl savo keliamosios galios, patikimumo ir tvirtumo. Dėl tų pačių savybių Friedrichshafen G.III / IIIa per savo trumpą pokario karjerą tapo populiarus ir tarp komercinių operatorių tiek kaip krovininis, tiek ir kaip keleivinis orlaivis.
Lietuvoje
Lietuvos kariuomenės 1919 m. lapkričio 23 d. ties Radviliškiu iš bermontininkų atkovotame traukinyje tarp kitų karinių lėktuvų buvo vienas bombonešis Friedrichshafen G.IIIa.miniatiūra|Lietuvos karo aviacijos Friedrichshafen G.IIIa Nr. 21 Kauno aerodrome, 1927 m. miniatiūra|1919 m. kovo 3 d. greta Kauno avariją patyręs Friedrichshafen G.IIIa 1920 m. kovo 3 d. netoli Kauno Lietuvos kariuomenė apšaudė ir privertė nusileisti sieną pažeidusį G.III, kuriuo iš Maskvos į Šveicariją buvo skraidinamas 1918 m. sausio 14 d, per pasikėsinimą į Leniną sužeistas Vokietijos komunistinio judėjimo lyderis Friedrich Platten. Konfiskuotas aplaužytas lėktuvas buvo atiduotas remontuoti į Karo aviacijos dirbtuves. Atstatytą lėktuvą 1921 m. gegužės 21 d. ore išbandė Lietuvos karo aviacijos samdytas lakūnas Josef Komandel. Orlaivis buvo eksploatuojamas iki avarijos 1923 m. liepos mėn. Daugumoje išlikusių nuotraukų šis orlaivis yra be numerio. Yra keletas nuotraukų, kuriose užfiksuotas "lietuviškas" G.III su dvigubu kryžiumi ir numeriu "23", kitose - su numeriu "236".
Avarijos ir katastrofos
miniatiūra|Lietuvos karo aviacijos Friedrichshafen G.IIIa po avarijos prie Žagariškių kaimo, 1923 m. liepos 13 d. 1923 m. liepos 13 dieną tuo laiku ėjęs Mokomosios eskadrilės vado pareigas aviacijos kapitonas Antanas Gustaitis su Friedrichshafen G. III pasikvietė paskraidyti aerodrome buvusius bičiulius – lakūnus Viktorą Reimontą, Stasį Tumą, Viktorą Čemarką, Mykolą Mačioką ir Grigorijų Heidrikį. Skrendant 200 metrų aukštyje per posūkį orlaivis pateko į suktuką ir sudužo. Buvusieji lėktuve tik nežymiai susižalojo. Vienų šaltinių tegimu, po avarijos lėktuvo nepavyko suremontuoti, visgi labai tikėtina, kad dalis jo agregatų buvo panaudota 1927 m. Karo aviacijos dirbtuvėse A. Bliumentalio iniciatyva pastatytam "lietuviškam" G.III.
Operatoriai
German Empire
🇱🇹 Lithuania
🇵🇱 Poland
🇸🇪 Sweden
Specifikacijos (Friedrichshafen G.III)
miniatiūra|Friedrichshafen G.III aprašymas JAV kariniame žinyne* Įgula: 3 miniatiūra|Virš Anglijos numušto vokiečių bombonešio variklis Mercedes D.IV
Ginkluotė
Taip pat skaitykite
Panašaus laikotarpio, paskirties, konstrukcijos orlaiviai
Šunys (1989 filmas)
Šunys (🇷🇺) – 1989 m. Sovietų Sąjungoje sukurtas trileris. Juosta sulaukė kritikos dėl neva perdėto žiaurumo ir jos demonstravimas bei auditorija šalies cenzūros buvo gerokai apribota.
Filmo pagrindu tapo Aralo jūros nusekimo istorija, šioje teritorijoje ir buvo vykdomi filmavimo darbai.
Turinys
Veiksmas vyksta Vidurinėje Azijoje, žmonių apleistoje teritorijoje. Anksčiau čia buvo pajūrio miestas, tačiau vėliau vanduo nuseko ir teritorija virto dykuma. Atokiau gyvenantys žmonės vis dažniau patiria vilkų užpuolimus, todėl valdžia, nesėkmingai rengusi šių medžioklę iš sraigtasparnio, nusprendžia pasiusti į apleistą miestą būrį medžiotojų, kurie sunaikintų kuo daugiau vilkų.
Pasiūlymu užsidirbti susigundo būrys vyrų, išsirengiančių į ekspediciją senu autobusu. Atvykę į apleistą miestą jie randa švyturyje gyvenančią čigonę su vyru, kelis marodierius, plėšikaujančius žmonių apleituose namuose ir sulaukėjusius šunis, paliktus žmonių ir kurie dabar „keršija“ už šią skriaudą kiekvienam sutiktam...
Pažerys (Kražiai)
Pažerys – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Karklėnų.
Slidinėjimo lenktynės 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse
right|200px|thumb|[[Slidinėjimo lenktynės|Slidinėjimo lenktynių emblema.]] Slidinėjimo lenktynių rungtys 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse vyks Lauros biatlono ir slidinėjimo komplekse
Svirkų apylinkė
Svirkų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos rytuose.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Adutiškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Švenčionių rajonui. 1954 m. prijungta dalis Kackonių apylinkės ir dalis Jurgeliškės apylinkės, o dalis Svirkų apylinkės prijungta prie Vosiūnų apylinkės. 1963 m. prijungta Jurgeliškės apylinkė.
Ikere Ekitis
Ikere Ekitis arba Ikerė (Ikerre, Ikere) – miestas pietvakarių Nigerijoje, Ekičio valstijoje. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (kakava, aliejinių palmių vaisiai, bananai, citrusai). Žemės ūkio žaliavų perdirbimas.
Istorija
Iki 1996 m. miestas pateko į Ondo valstiją.
Žečkalnių apylinkė
Žečkalnių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Barzdų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Naumiesčio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Barzdų apylinkės.
Jaschos Heifetzo konkursas
Tarptautinis Jaschos Heifetzo konkursas – jaunųjų smuikininkų konkursas Lietuvoje. Pirmasis tarptautinis Jaschos Heifetzo jaunųjų smuikininkų konkursas buvo surengtas 2001 metais, minint 100-ąsias smuikininko gimimo metines. Konkursą organizavo Lietuvos kultūros fondas drauge su Lietuvos muzikos ir teatro akademija. Šiuo metu konkursą organizuoja VšĮ Natų knygynas drauge su Lietuvos muzikos ir teatro akademija. Konkurso pagrindiniai rėmėjai: Lietuvos kultūros taryba ir Lietuvos kultūros ministerija. Konkursas rengiamas kas ketverius metus. Artimiausiais konkursas vyks 2017 m. vasario 13–19 dienomis Vilniuje. Konkurso prizinis fondas – 18500 €. Konkurso atrankinį turą perėjusius dalyvius vertins tarptautinė vertinimo komisija. Komisijos pirmininkas – Gidonas Kremeris.
Madman Across the Water
„Madman Across the Water“ – ketvirtasis studijinis britų atlikėjo Elton John albumas, išleistas 1971 m. lapkričio 5 d. kompanijų „DJM“ ir „Uni Records“.
Albumo daina tokiu pačiu pavadinimu „Madman Across the Water“ turėjo būti išleista ant ankstesniojo albumo „Tumbleweed Connection“ visiškai kitokia versija, tačiau pirmą kartą buvo išleista būtent „Madman Across the Water“ albumo versija. Pirmoji psichodelinė šios dainos versija buvo išleista daug vėliau „Tumbleweed Connection“ CD disko formatu. Kai kurie žmonės manė, jog daina yra apie tuometinį buvusį prezidentą Ričardą Niksoną. Apie tai sužinojęs Bernie Taupin'as pasakė :
Pasiekimai
„Madman Across the Water“ buvo vienas iš mažiausiai Eltono Džono pelniusių albumų. Su juo jis užėmė 41-ąją vietą Jungtinės Karalystės albumų sąraše, pabuvęs ten porą savaičių. Tačiau jis buvo sėkmingesnis Šiaurės Amerikoje, Billboard top pop albumų sąraše užėmęs 8-ąją vietą. 1972 m. albumas tapo auksiniu, kai Amerikos Valstijose uždirbo net 1 milijoną dolerių. 1998 m. albumas tapo net multiplatininiu, pasiekęs daugiau kaip 2 milijonų kopijų pardavimų.
Miknaičių apylinkė
Miknaičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Barzdų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Naumiesčio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Barzdų apylinkės.
Specialistas (filmas)
Specialistas – 1969 m. režisieriaus Sergio Corbucci sukurtas vesternas, kuriame pagrindinį vaidmenį atliko dainininkas Johnny Hallyday.
Turinys
Hatas atvyksta į Blekstouną, kuriame neseniai buvo nulinčiuotas jo brolis Bredas. Jis buvo apkaltintas apiplėšęs banką ir nužudytas be teismo. Dabar Hatas nori išsiaiškinti, kas iš tiesų įvykdė apiplėšimą ir atkeršyti už brolio mirtį...
Vokietijos okupacija Albanijoje
miniatiūra|234x234px|[[Vermachtas|Vermachto karys kalbasi su albanu, laikančiu šautuvą.]] miniatiūra|242x242px|[[Enver Hoxha|Enveras Hodža, Albanijos partizanų vadas 1944 m.]] Vokietijos okupacija Albanijoje, oficialiai Albanijos karalystė   – Albanijos valstybė, kai ji buvo okupuota Trečiojo Reicho 1943–1944 m. per Antrąjį pasaulinį karą. Iki 1943 m. rugsėjo 8 d. paliaubų tarp Italijos ir Sąjungininkų ginkluotųjų pajėgų Albanija de jure sudarė personalinę uniją su Italijos karalyste ir de facto buvo jos kontroliuojama. Po paliaubų ir Italijos pasitraukimo iš Ašies, Vokietijos karinės pajėgos įžengė į Albaniją ir ją okupavo.
Vokiečiai pirmenybę teikė nacionalistams Balli Kombëtar, o ne karaliaus Zogo I šalininkams, ir okupacija pasižymėjo jų bendradarbiavimu su vokiečiais. Vokietijos okupuota Albanija toliau kontroliavo teritorijas, kurias buvo gavusi valdant Italijai, įskaitant didžiąją dalį Kosovo, taip pat Vakarų Makedoniją, Tutino miestą Serbijoje ir rytinės Juodkalnijos dalį. Balli Kombëtar siekė, kad visos albanų gyvenamos teritorijos priklausytų vienai valstybei.
Vokietijos invazija ir vokiškos Albanijos kūrimas
Laukdamas tokios invazijos, Vermachtas parengė kelis karinius planus veiksmams prieš Italijos valdas Balkanuose kodiniu pavadinimu „Konstantin“. 1943 m. balandžio mėn. į Mitrovicą (dabartinį Kosovą) buvo nusiųsti vokiečių karinės žvalgybos (Abvero) II skyriaus padaliniai, kurie siekė įgyti tam tikrą įtaką tarp vis didėjančio skaičiaus albanų, nepatenkintų italais. 1943 m. liepą ir rugpjūtį Vokietijos kariuomenė užėmė Albanijos oro uostus ir uostus, tariamai siekdama apsaugoti Italijos Albaniją nuo galimos sąjungininkų invazijos. Rugpjūčio viduryje Albanijoje buvo apie šešis tūkstančius vokiečių karių. Pirmasis politinis Užsienio reikalų ministerijos žingsnis prieš invaziją buvo buvusio Vienos mero Hermann Neubacher paskyrimas Ribentropo specialiuoju atstovu Pietryčių Europai. Neubacher, jau veikęs Balkanuose kaip Hitlerio atstovas ekonominiais klausimais, antroje karo pusėje tapo pagrindiniu Vokietijos veikėju Balkanuose, nors iki rugsėjo 10 d. jam oficialiai nebuvo priskirta Albanija. Be Neubacher paskyrimo, į Mitrovicą buvo išsiųstas majoras Franz von Scheiger. Scheiger, kuris anksčiau buvo lankęsis Albanijoje kaip Austrijos-Vengrijos kariuomenės karininkas, asmeniškai pažinojo daugelį įtakingų tarpukario Albanijos politikų.
Vokiečiai planavo sukurti nepriklausomą neutralią Albaniją, kontroliuojamą vokiečiams palankios vyriausybės. Albanų partizanams sulaužius Mukje susitarimą, kilo karas tarp albanų partizanų (kuriuos rėmė Jugoslavijos partizanai, savo ruožtu remiami sąjungininkų ) ir Balli Kombëtar.
1943 m. rugsėjo 8 d. kapituliavus Italijos pajėgoms, vokiečių pajėgos su dviem divizijomis greitai užėmė Albaniją. Vokiečiai Tiranoje sudarė „neutralią vyriausybę“. 1943 m. rugsėjo 10 d. Maximilian von Weichs kreipėsi į albanus: "Albanijos okupacija buvo būtina. Atvykstame į Albaniją ne kaip priešai, o kaip draugai, ir nėra jokios priežasties, dėl kurios turėtumėte bijoti. Iš Albanijos išvyksime, kai tik manysime, kad tai būtina. Mes paliksime jums laisvę spręsti visus jūsų vidaus reikalus ir į juos nesikišime. Mes prašome jūsų paklusnumo, o tie, kurie nepaklus, bus nubausti."
Albanijos autonomija
Vokiečiai siekė sukurti autonominę administraciją ir bandė įtikinti albanų lyderius suformuoti vyriausybę, kuri pati perimtų šalies valdymą. Daugelis dvejojo, ypač kai pasklido gandai, kad britų pajėgos ruošiasi įsiveržti į Albaniją. Tačiau Kosovo albanų lyderiai, supratę, kad Vokietijos pralaimėjimas reikštų grįžimą prie Jugoslavijos valdymo, buvo labiau linkę bendradarbiauti. 1943 m. rugsėjo 14 d. buvo sudaryta albanų vyriausybė, kuriai vadovavo Ibrahim Biçakçiu, Cafo Beg Ulqini, Bedri Pejani ir Xhafer Deva. Nacionalinė asamblėja, kurią sudarė 243 nariai, pradėjo veikti 1943 m. spalio 16 d., išrinkusi keturių narių Vyriausiąją regentų tarybą, kuri valdė šalį.
Vokietijos pažadai išsaugoti 1941 m. Albanijos sienas, patikinimai „nesikišti“ į naująją Albanijos administraciją ir bendras daugumos albanų provokiškas požiūris (dar prieš Pirmąjį pasaulinį karą ir jo metu, kai Austrijos-Vengrijos užsienio politika palaikė nepriklausomą Albanijos valstybę) užtikrino, kad naujoji vyriausybė iš pradžių sulaukė didelės žmonių paramos. Naujajai vyriausybei, kuri pažadėjo išlikti neutrali kare, pavyko atkurti nemažai stabilumo. Vėl pradėjo veikti administracijos ir teisingumo sistemos, o visoje šiaurės ir centrinėje Albanijoje vėl buvo atidarytos albanų mokyklos. Taip pat imtasi veiksmų žemės reformai įgyvendinti.
Vokiečiai stengėsi, dažnai savo nenaudai, palikti albanų tautai įspūdį, kad ji turi bent tam tikrą autonomiją. Iš Albanijos nebuvo stengiamasi prievarta verbuoti darbo jėgos Reichui, nes tai buvo nesuderinama su Albanijos nepriklausomybės idėja. 1944 m. vasario mėn. regentas Frashëri taip pat susitarė su vokiečiais, kad albanų belaisviai nebus išvežami iš šalies, tačiau vokiečiai ne visada to laikėsi, ypač 1944 m. pabaigoje. Remiantis H. Neubacher politika Albanijos atžvilgiu, represijos prieš civilius gyventojus už išpuolius prieš vokiečių kariuomenę buvo neįprastos ir tikrai ne tokios žiaurios kaip kitose okupuotose teritorijose.
Frashëri derėjosi su vokiečiais dėl kuo didesnės nepriklausomybės ir sugebėjo įtikinti Neubacher pripažinti Albanijos „santykinį“ neutralumą ir „santykinį“ suverenitetą. Šiuo požiūriu Albanijos statusas buvo panašus į Kroatijos ir Slovakijos. 1943 m. lapkričio pabaigoje Albanijos vyriausybė paprašė vokiečių padėti įtikinti Bulgarijos karalystę pripažinti naująją valstybę, ir vokiečiai sutiko. Tuo pat metu M. Frashëri pradėjo derybas dėl diplomatinių santykių užmezgimo su Šveicarija ir Turkija. Tai sukėlė tam tikrą nerimą Vokietijos užsienio reikalų ministerijoje, kuri teigė, kad į šias neutralias valstybes nereikėtų kreiptis, tačiau Vokietijos kontroliuojamų valstybių būtų galima paprašyti išplėsti pripažinimą. Netrukus Antė Paveličiaus ustašių režimas Kroatijoje pripažino albanus.
Partizaninis pasipriešinimas ir pilietinis karas
Naujajai vyriausybei ir vokiečiams teko kovoti su vis labiau komunistų dominuojamu Nacionaliniu išsivadavimo judėjimu (LANÇ) ir vėliau jiems pavyko priversti didžiąją nacionalistinio pasipriešinimo dalį pereiti į savo pusę. Vokiečiai pradėjo keletą puolimų prieš partizanus, kurie daugiausiai buvo susitelkę Pietų Albanijoje ir kiek mažiau Centrinėje Albanijoje. Pirmasis puolimas, operacija „505“, prasidėjo 1943 m. lapkričio pradžioje, siekiant išvalyti partizanų dalinius iš Pezu regiono ir pašalinti grėsmę Duresio-Tiranos keliui. Per aštuonias dienas vokiečiai paskelbė kampaniją sėkminga, nes nukovė apie 100 partizanų ir paėmė daugiau kaip 1650 belaisvių, kurie visi pagal išankstinį susitarimą buvo perduoti Albanijos civilinei valdžiai. Žiemos puolimo metu Balli Kombëtar taip pat dalyvavo kovose su partizanais ir žiemos pabaigoje LANÇ susidūrė su dideliais sunkumais. LANÇ atsidūrė labai arti vokiečių ir nacionalistų pajėgų sunaikinimo, o daliniai, kuriems pavyko išsigelbėti iš apsupties, kentėjo dėl maisto, drabužių ir amunicijos trūkumo (nes sąjungininkai negalėjo jų aprūpinti iš oro). Vokiečių duomenimis, sausio pabaigoje žuvo 2239 partizanai, vasarį – 401, o kovą – 236. Iki to laiko visos naujosios valstybės prefektūros, išskyrus Girokasterį pietuose, liko Albanijos vyriausybės rankose. Partizanų karininkas Enveras Hodža pripažino, kad „padėtis yra sudėtinga“.
Antrojo pasaulinio karo pabaiga ir komunizmo pradžia
Žiemos kampanijos sėkmė buvo trumpalaikė, o partizanai pasirodė daug atsparesni, nei tikėjosi vokiečiai, britai ir daugelis albanų. Įsteigus Didįjį Trejetą (SSRS, JK, JAV), vokiečiai pradėjo pralaimėti karą. Susiklosčius palankiai komunistams situacijai, partizanai pradėjo plataus masto puolimą prieš vokiečius ir Balli Kombëtar. Britų ryšių karininkai Albanijoje pastebėjo, kad komunistai gautus ginklus daug dažniau naudojo kovai su albanų tautybės žmonėmis nei vokiečių persekiojimui. Vakarai pažymėjo, kad komunistai nebūtų galėję laimėti be Didžiosios Britanijos, Amerikos ir Jugoslavijos tiekimo ir ginkluotės, o LANÇ nebijojo žudyti savo tautiečių.
Kariuomenė
kairėje|miniatiūra|276x276px|Vokiečių kariai šalia italų tanko Albanijoje 1943 m. rugsėjo mėn. Laikantis Vokietijos „nesikišimo“ politikos ir noro išsaugoti savo karius, kad juos būtų galima dislokuoti kitur, netrukus po to, kai buvo sudaryta naujoji vyriausybė, buvo suformuota Albanijos kariuomenė, kuriai vadovavo generolas Prenk Pervizi. Vokiečiai sustiprino kelis Albanijos reguliariosios kariuomenės dalinius ir padidino žandarmerijos veiksmingumą. Daugelis su italais bendradarbiavusių dalinių buvo išsaugoti ir vėliau panaudoti vokiečių antipartizaninėse operacijose, taip pat buvo pasitelkti griežtai antikomunistiniai Balli Kombëtar (Nacionalinis frontas). Netrukus po to Nacionalinis frontas ir vokiečių pajėgos smarkiai spaudė komunistus. Į pietvakarius nuo Tiranos nacionalistai sunaikino gana didelį komunistų partizanų būrį. Apie 2000 partizanų pajėgos buvo sunaikintos. Kitoms pagrindinėms partizanų pajėgoms pralaimint, Albanijos komunistai taktiškai atsitraukė ir pradėjo partizaninę kovą su Balli Kombëtar. Nacionalis frontas kartu su vokiečiais užėmė Čamerijos regioną. 1943 m. gruodžio mėn. Didžiosios Britanijos specialiųjų operacijų valdybos ataskaitoje teigiama, kad Balli Kombëtar pajėgos „bendradarbiauja su vokiečiais, kurie juos dideliais kiekiais aprūpina ginklais“.
Kosove ir Vakarų Makedonijoje vokiečių ir nacionalistų pajėgos retkarčiais susidurdavo su jugoslavų partizanais. Kai penktoji partizanų brigada atkovojo Makelarį, esantį pusiaukelėje tarp Debaro ir Peškopijos, vokiečiai, padedami Xhem Hasa nacionalistinių pajėgų, surengė puolimą iš Debaro ir sutriuškino partizanus. Fiqri Dine, Xhem Hasa ir Hysni Dema bei trys vokiečių majorai vadovavo karinėms kampanijoms prieš albanų ir jugoslavų partizanus. Lapkričio pradžioje naujai suformuotos pajėgos dalyvavo kovose su makedonų ir albanų partizanų daliniais Kičevo mieste. Po 7 dienas trukusių įnirtingų kovų partizanai buvo nugalėti ir priversti trauktis iš miesto. Savanorių milicija, vadinama Vulnetari, taip pat buvo naudojama kaip reorganizuotos Albanijos valstybės pasienio sargyba. Kovodami savo vietovėse (Kosove ir Makedonijoje) jie kovojo ir su partizanais, ir su četnikais, „prieš kuriuos pasirodė esą įgudę ir ryžtingi kovotojai“. Šis padalinys dažnai vykdė tarpvalstybinius reidus Serbijoje prieš civilinius ir karinius objektus. 1944 m. balandžio mėn. įkurta 21-oji Waffen SS kalnų divizija „Skanderbeg“ buvo geriau žinoma dėl žudynių, prievartavimų ir plėšikavimų daugiausia serbų gyvenamose vietovėse, o ne dėl dalyvavimo kovinėse operacijose Vokietijos karo veiksmų labui.
Albanijos ir Jugoslavijos partizanai buvo pagrindinė, bet ne vienintelė grėsmė okupantams. Albanijos valstybei priklausančiuose Sandžako regionuose četnikų pajėgos persekiojo vietos gyventojus. Džemail Koničanin ir nacionalistų pajėgos, vadovaujamos Shaban Polluzha, sėkmingai atstūmė četnikų pajėgas iš Novi Pazaro ir sutriuškino jų tvirtovę Banioje.
Policija
miniatiūra|283x283px|Vokiečių kolona, važiuojanti per [[Tirana|Tiranos centrą, Albanijoje, po miesto užėmimo iš italų, 1943 m. rugsėjo m.]] Xhafer Deva buvo vidaus reikalų ministras, taigi ir šalies policijos bei žandarmerijos vadovas. Iš Kosovo kilęs albanas, kurį vokiečiai laikė „efektyviausiu ir patikimiausiu“, Deva dalyvavo kovoje su valstybės vidaus priešais. 1944 m. vasario 4 d. jam pavaldūs policijos padaliniai buvo įtraukti į 86 Tiranos gyventojų, įtariamų antifašistine veikla, žudynes ir kitus gestapo, bendradarbiaujant su Albanijos žandarmerija, įvykdytus nusikaltimus. Nuo 1942 m. daug serbų buvo nužudyti visame Kosove arba deportuoti į stovyklas Albanijoje. Nacionalistai įžvelgė galimybę atkeršyti savo kaimynams serbams už kančias, kurias jie patyrė per pastaruosius du dešimtmečius (albanų žudynės Balkanų karų metu, Kosovo kolonizacija). Nacionalinio fronto nariai puolė serbų kolonistus ir sudegino galbūt net 30 000 serbų ir juodkalniečių namų. Žandarmerijos ir policijos pajėgų taikiniu taip pat tapo romai.
Siekdami išlaikyti karinę okupaciją naujojoje Vokietijos Albanijos valstybėje, Vermachtas ir Waffen SS siekė pasitelkti vietinę darbo jėgą teisėtvarkai palaikyti ir kovoti su Jugoslavijos partizanų ir komunistinio albanų pasipriešinimo veikla regione. Savo ruožtu albanų lyderiai tikėjosi suformuoti „kariuomenę, kuri galės apsaugoti Kosovo sienas ir išlaisvinti aplinkinius regionus“. 1944 m. gegužės mėn. vokiečių karininkų vadovaujama dalis divizijos karių buvo dislokuoti Džiakovicos apylinkėse, kad saugotų minas.
Gyventojai
Remiantis 1941 m. liepos mėn. Italijos skaičiavimais, Albanijos karalystės gyventojų skaičius siekė 1 850 000. Senojoje Albanijoje (apimančioje iki 1941 m. buvusias sienas) gyveno 1 100 000 gyventojų, o naujojoje Albanijoje (apimančioje Kosovą, Debarą ir dalį Juodkalnijos) – 750 000 gyventojų. Karalystėje gyveno maždaug 1 190 000 musulmonų ir 660 000 krikščionių.
Ekonomika
200px|left|thumb|Albanijos 20 frankų banknotas Kai vokiečiai įžengė į Tiraną, jie tikėjosi nacionaliniame banke rasti pakankamai pinigų, kad galėtų sumokėti savo kariams. Tai turėjo būti laikoma paskola. Iš tikrųjų jie rado tik 30 milijonų frankų. Tuo tarpu Vokietijos kariuomenės Albanijoje pridėtinės išlaidos sudarė apie 40 mln. frankų per mėnesį. Jie skubiai kreipėsi į Vokietijos valdžios institucijas Romoje, kur per SS reidą iš pagrindinio Albanijos nacionalinio banko filialo buvo pagrobta 120 mln. frankų banknotais, plokštelės, 23 maišai aukso monetų ir 29 dėžės aukso luitų. Auksas buvo išsiųstas į Berlyną, o banknotai – į Tiraną. Didelės sumos buvo nedelsiant pervestos į Albanijos nacionalinį banką Tiranoje.
Pinigai buvo naudojami vokiečių kariams Albanijoje ir Juodkalnijoje apmokėti. Jie taip pat buvo naudojami Vokietijos statybos projektams, tokiems kaip pastatai, keliai, kelių remontas, oro uostai ir pakrantės patrankų postai, finansuoti.
Nacistinės Vokietijos įtaka
Albanijos karalystėje, kurią nacistinė Vokietija oficialiai laikė suverenia valstybe, daugelį pramonės ir ekonominės veiklos sričių monopolizavo arba pirmenybę teikė Vokietijai. Beveik visoms veikiančioms eksporto bendrovėms vadovavo vokiečiai, daugiausia – Vokietijos kariškiai. Chromo rūdos, magnezito ir rusvųjų anglių kasyklos bei naftos telkiniai visoje Albanijoje buvo tiesiogiai kontroliuojami Vokietijos.
Svarbiausi rūdos ištekliai Vermachtui Albanijoje buvo chromo rūda. Chromo rasta ir senojoje Albanijoje, ir Kosove. Senojoje Albanijoje chromo rūdos telkiniai buvo Kukesio, Kloso ir Pogradecio miestuose. Kai vokiečiai įžengė į Kosovo regioną, Džiakovicoje ir Letajuje veikė chromo kasyklos. Nuo 1943 m. spalio mėn. iki 1944 m. rugpjūčio mėn. pabaigos šiose kasyklose iš viso išgauta 42 902 tonos chromo, iš kurių 28 832 tonos buvo eksportuotos į Vokietiją. Magnezito kasyklos Goleše taip pat buvo svarbios. Nuo 1943 m. rugsėjo vidurio iki 1944 m. rugpjūčio pabaigos į Vokietiją buvo eksportuota 2647 tonos perdirbto ir neperdirbto magnezito. Išskyrus Rumuniją, Albanija buvo vienintelė pietryčių Europos šalis, turinti didelių naftos atsargų. 1944 m. gegužės mėn. pradėjus eksploatuoti naftos telkinius, Devolyje buvo perdirbta maždaug milijonas tonų žalios naftos.
Citroën Evasion
thumb|250px|Citroën Evasion (1998 m.)
Pažerys (viensėdis)
Pažerys – viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Kražių.
Citroën Evasion
Citroën Evasion yra minivenas, gamintas nuo 1994 iki 2002 metų. Evasion „Sevel Nord“ projektas buvo sukurtas bendradarbiaujant PSA Grupei (Citroen ir Peugeot) su Fiat kompanija. Dėl yo gimė identiški Citroen Evasion/Synergie, Fiat Ulysse, Lancia Zeta ir Peugeot 806 modeliai. Visi keturi automobiliai yra gaminami Sevel Nord gamykloje Prancūzijoje.
HD 181433 c
HD 181433 c yra dujinė milžinė, jos masė siekia 0,674 Jupiterio masės (214,2902 karto masyvesnė už Žemę). HD 181433 c masė nustatyta radialinių greičių metodu. Apie savo žvaigždę ši egzoplaneta apskrieja per 1014,5 (± 0,6) paros, jos orbitos didysis pusašis yra 1,819 (± 0,001) av, o ekscentricitetas – 0,235 (± 0,003). HD 181433 c pusiausvyros temperatūra – 141,6 K.
Apie HD 181433 c atradimą pranešta 2008 m. Planeta aptikta Čilėje, Atakamos dykumoje, esančioje La Siljos observatorijoje, taikant radialinių greičių metodą. Be HD 181433 c, šioje sistemoje dar atrastos HD 181433 b ir HD 181433 d planetos.
Švenčionėlių apylinkė
Švenčionėlių apylinkė (1963–1965 m. Žeimenos apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Islandijos futbolo varžybos 2013 m.
Islandijos futbolo varžybos 2013 m.
Csákvári TK
Csákvári TK – Vengrijos futbolo klubas iš Čakvaro. Namų rungtynes žaidžia „Tersztyánszky Ödön Sportközpont“ stadione (Čakvaras).
Istorija
Klubas įkurtas 1947 m. Rungtyniavo žemesniuose divizionuose. Pastaruoju metu – Antroje lygoje.
2019–2020 m. sezone Antroje lygoje užėmė ketvirtą vietą. 2022–2023 m. sezone liko penkioliktoje vietoje.
Spalvinė gama
Mėlyna ir geltona spalvos.
Logotipas
Nuo 2017–2018 m. sezono „Aqvital“ emblema naudojama.
Serbijos geografija
Serbija yra neturinti priėjimo prie jūros šalis pietryčių Europoje. Serbija yra Rytų, Pietų ir Centrinės Europos kryžkelėje. Pietinė šalies dalis kalnuota, o šiaurinė pasižymi lygumomis. Tai žemyne izoliuota šalis (Adrijos jūra yra pasiekiama kertant Juodkaniją), tačiau Dunojaus upė Serbijai suteikia vandens susisiekimo galimybes su likusia Europa bei Juodąja jūra. Klimatas - vidutinių platumų.
Bendri geografiniai duomenys
Serbijos teritorijos plotas – 77 474 km², ir tai yra 115 pagal dydį valstybė pasaulyje. Bendras valstybinės sienos ilgis siekia 2 027 km. Iš jų 115 km su Albanija, Bosnija ir Hercegovina – 302 km, Bulgarija – 318 km, Kroatija – 241 km, Vengrija – 151 km, Šiaurine Makedonija – 221 km, Juodkalnija – 203 km ir Rumunija – 476 km. . Serbijos valstybinė siena su Albanija, dalis sienos su Makedonija bei Juodkalnija, yra kontroliuojamos Kosovo provincijos, su kuria Serbija turi 352 km ilgio sieną.
Šalyje yra 6 167 gyvenvietės, iš kurių – 207 miestai.
Kraštovaizdis
Serbijos kraštovaizdis yra itin kintantis – nuo turtingų ir derlingų lygumų Šiaurės Voivodinos regione, kalkakmenio zonų bei telkinių šalies rytuose, bei kalnais ir kalvomis padengtų teritorijų šalies pietryčiuose.
Centrinės Serbijos kraštovaizdyje dominuoja kalvos, mažo ir vidutinio aukščio kalnai, gausiai išraižyti upių bei upelių. Pagrindinė šalies komunikacijų bei vystymosi kryptis driekiasi i pietryčius nuo Belgrado, link Nišo bei Skopjė (Makedonija), palei Didžiosios ir Pietų Moravos upės slėnį. Dauguma didžiųjų šalies miestų yra įsikūrę šioje teritorijoje, čia taip pat nutiestos svarbiausios šalies kelių bei geležinkelių magistralės. Šalies rytuose savo ruožtu kyla Stara Planina ir Homolje kalnų grandinės, kurios yra palyginti retai apgyvendintos. Vakaruose, kalnų aukštis palaipsnių kyla pietvakarių kryptimi, tačiau tikros grandinės nesusiformavusios. Aukščiausios viršukalnės, šioje šalies dalyje yra Zlatiboras ir Kopaonikas.
Kalnai
Kalnai užima didžiają dalį Centrinės Serbijos bei Kosovo. Serbijoje susikerta keturios kalnų grandinės. Dinarų kalnynas šalies vakaruose užima didžiausią teritoriją ir driekiasi iš šiaurės vakarų į pietryčius. Kalnai sudaryti daugiausia iš dolomitų, klinčių ir vulkaninių uolienų. Rytinė šių kalnų riba eina Pietų Morava. Upė skiria Dinarus nuo Rytų Serbijos kalnų. Pietvakariuose yra Prokletijės ir Šaro kalnai, kurių aukštis siekia 2656 m (Djeravica Prokletijės kalnuose).
Rytų Serbijos arba Serbijos Rūdiniai kalnai yra žemesni nei vakarinės šalies dalies kalnai. Aukščiausia viršūnė čia yra Rtanis, siekiantis 1560 m aukštį. Atmetus Kosovą aukščiausias Serbijos kalnas yra Midžuras (2169 m), Stara Planinos kalnuose, pasienyje su Bulgarija.
Aukščiausia Serbijos viršukalnė Djeravica (2 656 m) yra šiuo metu de facto nepriklausomo Kosovo teritorijoje.
Klimatas
Serbija yra dviejų kliamto zonų sandūroje - vidutinės juostos šiaurėje ir subtropinės pietuose. Visa SErbijos teritorija yra veikiama žemyninių oro masių. jai būdingos gana šaltos žiemos ir šiltos, o kartais ir karštos bei sausos vasaros.
Temperatūra žiemą yra nuo −1 ° C iki +3 ° C. Vasara temperatūra pakyla iki 23 ° C - 28 ° C. Kalnams būdingas vertikalus zoniškumas, aukštesnės Dinarų kalnų dalyse minusinės temperatūros laikosi net iki gegužės mėn.
Lygumose iškrenta vidutiniškai 600–700 mm kritulių per metus, o kalnuose metinis kritulių kiekis yra didenis ir siekia 1000 mm. Žiemą dažnai iškrenta sniegas, kuris kalnuose laikosi ilgai, kartais iki balandžio pabaigos. Lygumose vasara lietus iškrenta retai, dažnai ištinka keletą savaičių trunkančios sausros.
Siuniko karalystė
Siuniko karalystė arba Siunikas  – feodalinė armėnų valstybė, IX–XII a. egzistavusi Armėnijos kalnyno rytinėje dalyje, istoriniame Siuniko regione (dab. Pietų Armėnija ir vakarų Arcacho Respublika).
Ji apėmė ne visą Siuniko regioną, o jos politinis centras koncentravosi Kapano mieste, kuris buvo Bachko gavare. Dėl to ji dar yra vadinama Bachko karalyste arba Kapano karalyste.
Raida
thumb|left|Siuniko karalystės teritorija thumb|Tatevo vienuolynas Siunikas dar nuo paskutiniųjų mžių prieš mūsų erą buvo svarbus Armėnijos kalnyno politinis darinys, valdomas labai senos ir įtakingos vietos giminės, kurių dinastija yra vadinama Siuni, arba Sisakianais. IX a. ši giminė aktyviai dalyvavo Armėnijos karalystės kūrime ir pripažino šios karalių dinastijos - Bagratunių viešpatavimą bei siuzerenitetą.
Nepaisant to, kad įsijungė į didesnę valstybę, Siuni giminė ir toliau buvo vienvaldė šiame krašte. Čia ilgainiui reiškėsi feodalinis susiskaldymas: 909 m. mirus Siuniko kunigaikščiui Ašotui, teritorija padalinta į dvi dalis. Šiaurės vakarinę dalį gavo jo sūnus Smbatas, o 925 m. Bagratuniai perėmė šiauriausias jo teritorijas aplink Sevano ežerą - Gegarkuniką ir Sotką į tiesioginę centrinės valdžios priklausomybę. Pietinę dalį su centru Kapane paveldėjo kitas sūnus - Saakas.
Stugučių apylinkė
Stugučių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Barzdų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Naumiesčio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Barzdų apylinkės ir Griškabūdžio apylinkės.
Siuniko karalystė
Raida
Nors Siuniko valdovai ir toliau bendradarbiavo su Bagratidų Armėnija ir dalyvavo bendruose kariniuose žygiuose, karalystė tapo autonomiška. Valdant pirmiesiems valdovams buvo stabilizuotas valdymo aparatas, pradėtos statybos ir valstybė išgyveno savo klestėjimo laikotarpį. Tuo metu buvo pastatytas Tatevo vienuolynas, tapęs dvasiniu visos karalystės centru, augo Kapano miestas, o armėnų raštija, menas ir literatūra išgyveno renesansą.
Situacija dar pablogėjo XII a. pradžioje, kuomet musulmonų tiurkų antpuoliai iš pietų tik sintensyvėjo. 1103 m. seldžiukai nusiaubė Kapaną, o vėliau – ir svarbiausias tvirtoves. Siunikas buvo nuolat puldinėjamas ir siaubiamas. XII a. II pusėje svarbiausiais priešais buvo seldžiukų įpėdiniai regione Eldegizidai, kurių valdovas Šams ad-Dinas Eldegizas sunaikino visas Siuniko karalystės tvirtoves.
Paskutinis Siuniko karalius Hasanas Herakarecis 1170 m. pabėgo ir pasiprašė prieglobsčio paskutinėje armėnų valdomoje valstybėje – gretimame Chačene. Kuriam laikui valstybės tertorija buvo prijungta prie Eldegizidų valdų.
Jonas Mikalojus Rudamina-Dusetiškis
Biografija
Gimė Smolensko kašteliono Petro Rudaminos-Dusetiškio šeimoje. Studijavo Vilniaus universitete, nuo 1635 m. – Krokuvos universitete. 1636 m. tapo Bolonijos universiteto studentu.
1633 m. Vilniuje buvo išspausdintas vienas pirmųjų Lietuvoje gamtamokslinis leidinys. (Pilnas lietuviškas pavadinimas: Garsiausios matematikos, optikos, geometrijos ir sferinės astronomijos teoremos bei problemos, Jėzaus draugijos Vilniaus akademijoje Jono Rudaminos-Dusetiškio, Lietuvos bajoro, fizikos ir matematikos studento, viešai skaitytos ir pateiktos 1633 metais Akademijos spaustuvėje). Tikėtina, kad knygą parašė keli mokslininkai, o Jonas Rudamina-Dusetiškis finansavo jos leidimą ir, pagal tuo metu paplitusią praktiką, buvo įrašytas jos autoriumi.
Valdė Musninkų, Lučajaus, Kamojo, Griškovčiznos ir kitus dvarus. 1639 m. paskirtas Breslaujos vėliavininku, du kartus buvo renkamas deputatu į Lietuvos Vyriausiąjį tribunolą (1640 m. ir 1645 m.). Nuo 1649 m. Breslaujos maršalka ir Usviatų seniūnas. Su husaru pulku dalyvavo 1651 m. žygyje prieš kazokus. Kelyje į Žlobiną susirgo karštine, mirė namuose. Spėjama, kad palaidotas Kamojo bažnyčioje.
Medilo valsčius
Medilo valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės Baltarusijos teritorijoje. Centras – Medilas, kurį laiką – Mikaseckas.
Istorija
Įkurtas XIX a. Vilniaus gubernijoje, jo centras buvo Naujasis Medilas. 1927 m. balandžio 1 d. prijungta dalis Kabilninko valsčiaus, o dalis Medilo valsčiaus atiteko Žosnos valsčiui, Kabilninko valsčiui ir Mankonių valsčiui.
Gyvenvietės
Valsčiaus gyvenvietės 1870 m. (skliausteliuose – baltarusiškai):
Latviškis
left|120px
Latviškis – ežeras Lietuvoje, Zarasų rajone, 4 km į šiaurės rytus nuo Dusetų. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,62 km, plotis – iki 0,28 km. Altitudė 116,8 m. Krantai aukštoki, tik pietrytinis krantas žemas ir pelkėtas, apaugę medžiais ir krūmais. Pakrantės kalvotos, plyti pievos, vietomis auga miškeliai. Iš pietryčių į šiaurę prateka Zaduojo ežero intakas Zaduojos upelė (Šventosios upės baseinas). Šalia įsikūręs Marciūniškių kaimas. Rytinėje pakrantėje stūkso Marciūniškių piliakalnis.
Pažerys (Tytuvėnai)
Pažerys – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Kiaunorių.
Ožkos Akmuo
Ožkos Akmuo – buvęs viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Lakajos kaimo. Gyvenvietėje stūkso Ožkos akmuo (geologinis gamtos objektas).
Kolumbijos ir Lietuvos santykiai
Nepriklausomybę pripažino 1991 m. rugsėjo 6 d. Diplomatiniai santykiai atkurti 1993 m. rugpjūčio 5 d.
Abi šalys yra Jungtinių Tautų, EBPO, kitų tarptautinių organizacijų narės.
Lietuvoje 2022 m. pradžioje gyveno 53 Kolumbijos piliečiai. Kolumbijoje nuo 1949 m. veikia Kolumbijos lietuvių bendruomenė, 2003 m. vienijusi apie 250 narių.
Ankstyvieji santykiai
Kolumbija buvo viena iš vos penkių valstybių, kurių atstovai Tautų Sąjungoje dar 1920 m. lapkričio-gruodžio mėn. siūlė patenkinti Lietuvos prašymą priimti į Tautų Sąjungą. Tarpukariu buvo užmegzti santykiai tarp Kolumbijos ir Lietuvos. Prieš Antrąjį pasaulinį karą Kolumbijoje gyveno mažai išeivių iš Lietuvos. Žinomi tik du – saleziečiai N. Saldukas ir E. Tamošiūnas, atvykę atitinkamai apie 1930 ir 1935 m.
Samuelis Jeronimas Kocielas
Samuelis Jeronimas Kocielas (m. 1685 m.) – Ašmenos maršalka 1679-1685, Ašmenos pakamaris 1666-1679, Starodubo vaiskis 1652-1658, LDK iždo raštininkas 1649-1666.
Kolumbijos ir Lietuvos santykiai
Santykiai 1940–1993 m.
Lietuvą okupavus SSRS Kolumbija laikėsi Lietuvos aneksijos nepripažinimo de jure politikos. 1953 m. Bogotoje buvo įsteigtas Lietuvos konsulatas, kuriame dirbo konsulas Stasys Sirutis, 1954 m. rugpjūčio 25 d. jis buvo akceptuotas Kolumbijos užsienio reikalų ministerijos. 1966 m. Lietuvos diplomatinės tarnybos paaukštintas į generalinius garbės konsulus. Vis dėlto 1970 metais Kolumbijos užsienio reikalų ministerija, spaudžiama Sovietų Sąjungos ambasadoriaus Kolumbijoje, atsisakė pratęsti konsulinę kortelę Lietuvos generaliniam garbės konsului ir taip nutrūko Lietuvos diplomatinis atstovavimas Kolumbijoje.
1940 m. į Kolumbiją pasitraukė diplomatas Stasys Sirutis. Jis 1943 metais įkūrė vieną pirmųjų Kolumbijos turizmo agentūrų Turavión, 1949 m. su bendrasavininkiais – Nacionalinę turizmo agentūrų asociaciją.
Po Antrojo pasaulinio karo Kolumbijoje smarkiai išaugo lietuvių skaičius. Didžiausios lietuvių bendruomenės susibūrė Bogotoje, taip pat Medeljine. 1948–1953 metais į Kolumbiją atvyko 850 lietuvių, iš kurių 500 įsikūrė Bogotoje ir jos apylinkėse, 350 – Medeljine. Kitos vietos, kur apsigyveno lietuvių – Barankabermechoje, Barankilijoje, Bukaramangoje, Kalyje, Tunchoje, Viljavisensijuje. Juos rėmė Lietuvių katalikų komitetas karo aukoms ir Kolumbiečių katalikų komitetas. Stasio Siručio ir saleziečių lietuvių kunigų iniciatyva 1946 m. buvo įkurtas Lietuvių katalikų komitetas karo aukoms, 1949 m. – Kolumbijos lietuvių bendruomenė su filialu Medeljine. Bogotos Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo koplyčioje išrūpintos pamaldos lietuvių kalba. 1951–1957 m. apie 1500 lietuvių išrūpino leidimus įvažiuoti į Kolumbiją.
Bendruomenė kūrė chorus, vėliau lituanistines mokyklas, rengė lietuvių tautinių ir religinių švenčių minėjimą. 1951 m. Medeljine buvo įkurta Lietuvių moterų savišalpos draugija, 1954 m. – Lietuvių rezistencinės santarvės skyrius. Bogotoje gyvenantys lietuviai įsteigė chorų, turėjo šeštadieninę mokyklą, vaikų darželį, rengė šventes ir minėjimus, 1951 m. surengė Lietuvai ir lietuviams skirtą parodą Bogotos valstybiniame muziejuje. 1953 m. Bogotoje atidaryti Lietuvių namai, kuriuose veikė mokykla, knygynėlis, skaitykla, vykdavo susirinkimai, tautinių šokių, choro repeticijos. 1955 m. įsikūrė Lietuvių katalikių moterų draugija ir Bogotos lietuvių moterų savišalpos draugija. Bogotoje 1953–1954 m. leistas neperiodinis laikraštis „Tėvynės aidas“, Medeljine – „Kolumbijos lietuvis“. Kalbininko Juozo Zarankos iniciatyva kurį laiką veikė lietuvių kalbos, literatūros, Lietuvos istorijos ir geografijos kursai. Vėliau lietuvių skaičiui Kolumbijoje mažėjant lietuviška veikla apmirė – iki XX a. 7-ojo dešimtmečio pab. daugelis išvyko į JAV, Kanadą, Australiją ir Venesuelą. Siekdami išlaikyti lietuvybę Kolumbijoje kunigai Stasys Matutis ir Vaclovas Dubinskas įsteigė Kolumbijos lietuvių kultūros fondą, buvo transliuojama lietuviška radijo valandėlė. Taip pat sujungtos Medeljino, Kalio ir Barakijos lietuvių bendruomenės, kurias sudarė apie 100 žmonių. 1976 metais Medeljine surengtos Kolumbijos lietuvių dienos ir jaunimo stovykla, o 1980 metais per Bogotos lietuvių moterų savišalpos draugijos surengtą Kultūros savaitę išrinkta Kolumbijos lietuvių bendruomenės valdyba, koncertavo lietuviai menininkai iš JAV, surengta tautinių rūbų ir kitų parodų. 9-ojo dešimtmečio antroje pusėje Bogotos lietuvių veikla apmirė.
1957 m. Medeljine pradėti statyti „Lietuvių namai“, pagal pirminę paskirtį naudoti iki maždaug 2010 metų. Pastatų kompleksą sudarė koplyčia, turinti vitražinius langus su įkomponuotais Lietuvos simboliais, pasaulietinės salės ir neturtingiems lietuviams apgyvendinti skirtas daugiabutis. Lietuvos vardu vadinta netoliese esanti nedidelė aikštė. 2010 m., minint Lietuvos vardo paminėjimo tūkstantmetį, prie įėjimo pastatytas lietuviškas kryžius. Iki XXI a. 2-ojo dešimtmečio pastatas priklausė saleziečiams, tačiau jiems išsikrausčius pastatą ėmė naudoti valstybinė instituciją, kuri lietuvišką koplyčią naudoja kaip sandėlį. Medeljine yra daugiabutis pavadinimu Edificio Lituania. Šalia įėjimo yra užrašas „Lituania“.
Lietuviško paveldo yra išlikę ir nedideliame Ljanoso regione esančiame Viljavisensijuje. Mieste gyvenusios kelios lietuvių šeimos pastatė kuklią lietuvišką koplyčią, kurioje nuo XX a. 7-ojo dešimtmečio iki 1980 m. gyveno ir dirbo lietuvių kunigas Vaičiūnas. Po to koplyčia paversta gyvenamuoju namu. Viljavisensijuje taipogi yra 130 ha ūkininkystės kompleksas, priklausęs iš Lietuvos kilusiam Vaclovui Slotkui ir pavadintas Granja Lituanija („Lietuvos ūkis“), veikia Vaclavo Slotkaus vardo biblioteka. Vaclavas Slotkus buvo privačios mokyklos fundatorius. Slotkų šeimos kapavietę žymi lietuviškas kryžius.
1954 metais Bogotoje ir jos apylinkėse gyveno apie 300, 1985 metais – apie 100 lietuvių.
Santykiai po 1993 m.
thumb|Žymiausias lietuvių kilmės kolumbietis [[Antanas Mockus Šivickas dalyvauja Pasaulio ekonomikos forume.]] 1991 m. rugsėjo 6 d. Kolumbija pripažino Lietuvos Respubliką de jure, o 1993 m. rugpjūčio 5 d. atkurti šalių diplomatiniai santykiai. 1995 m. pasirašyta Kultūrinio bendradarbiavimo sutartis tarp dviejų valstybių.
1995–1997 ir 2001–2003 metais Bogotos mero pareigas ėjo lietuvių imigrantų sūnus matematikas ir filosofas, Kolumbijos lietuvių visuomenės veikėjas Antanas Mockus Šivickas. Jis taip pat 1998, 2006 ir 2010 metais kandidatavo Kolumbijos prezidento rinkimuose ir 2010 m. pateko į antrą turą, 1990–1993 m. buvo Nacionalinio Kolumbijos universiteto rektorius. Jis bent tris kartus yra lankęsis Lietuvoje.
Nuo 1999 metų Bogotoje veikia Lietuvos garbės konsulatas.
Švietimo, mokslo ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
thumb|Lietuviškus marškinėlius dėvintis trijuose lietuviškuose krepšinio klubuose žaidęs kolumbiečių legionierius [[Juan Palacios|Chuanas Palasjosas.]] Į lietuvių kalbą yra išversta Kolumbijos rašytojų Gabrielio Garsijos Markeso, Chorchės Isaakso, Chosė Eustasijaus Riveros kūrinių.
Nepaisant nedidelės bendruomenės, yra lietuvių, palikusių žymų pėdsaką Kolumbijoje. Kolumbijoje didžiąją dalį savo gyvenimo praleido išeivė iš Lietuvos menininkė Nijolė Šivickas, apie kurią 2018 m. sukurtas filmas „Nijolė“. Menininkės namas išlaikytas lygiai toks, koks buvo jos mirties dieną; jame eksponuojama menininkės skulptūrų, piešinių ir paveikslų. Bogotoje filologo ir senovės graikų kalbos eksperto Juozo Zarankos garbei pavadintas daugiabutis. Kiti garsūs lietuvių kilmės kolumbiečiai – karikatūristas Juozas Olinardas Penčyla, inžinierius ir verslininkas Algis Didžiulis, pedagogas ir menotyrininkas Stasys Goštautas (gyveno 1949-1962 m.), krepšininkė Juzė Jazbutienė (apie 1949-1958 m.), Kolumbijoje gimęs bei Lietuvoje gyvenantis atlikėjas Jurgis Didžiulis.
Lietuvoje buvo transliuojama bent viena kolumbietiška telenovelė – „Betė – bjaurusis ančiukas“. . Yra krepšininkų iš Kolumbijos, žaidusių Lietuvos aukščiausioje krepšinio lygoje. Tarp jų – Chuanas Palasjosas, žaidęs net trijuose krepšinio klubuose – Klaipėdos „Neptūne“, Vilniaus „Lietuvos ryte“ bei Jonavos „CBet“. Kėdainių „Nevėžio“ klube yra žaidęs Davidas Mena, „Hegelmann“ futbolo klube – Chosė Luisas Moskera.
Ekonominiai santykiai
2018 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Kolumbijos siekė 3,04 mln. eurų.
Prekybos balanse dominuoja eksportas iš Lietuvos į Kolumbiją. 2016–2018 m. prekybos apimtys tarp dviejų šalių mažėjo. Kolumbija iš Lietuvos daugiausia importavo optikos, matavimo, medicinos prietaisus, o Lietuva iš Kolumbijos – vaisius, riešutus, cukrų, šelaką, gamtines dervas ir sakus.
Pasiuntiniai Kolumbijai
Sąrašas nėra baigtinis
Lietuvos ordinų kavalieriai Kolumbijos piliečiai
Vienam Kolumbijos piliečiui yra įteiktas Lietuvos valstybiniu apdovanojimu. 1996 m. gegužės 24 d. LDK Gedimino ordino Komandoro kryžiumi apdovanotas Algis Didžiulis. Nėra žinių, kad Kolumbijos ordinu būtų apdovanoti lietuviai.
2023 m. LMFA I lyga
2023 m. Lietuvos moterų futbolo asociacijos Pirma lyga arba trumpai Pirma lyga – antros pakopos moterų futbolo pirmenybės, kuriose varžėsi Lietuvos moterų futbolo komandos.
Snaiperiai
Rezultatyviausios žaidėjos titulas atiteko x.
Mukulių ąžuolai (reikšmės)
Mukulių ąžuolai – Zarasų rajono savivaldybėje, Mukulių kaime augantys saugomi botaniniai gamtos paveldo objektai:
Mikerino piramidė
thumb|260px|dešinėje| Mikerino piramidė su piramidėmis-palydovėmis thumb|260px|dešinėje| Mikerino piramidės šiaurinė pusė, įėjimo pusė su XII a. pb. griovėjų darbu. Apačioje matyti išlikusios išorės apdailos akmenų eilės. Mikerino piramidė (Menkauros piramidė) – Senovės Egipto piramidė, statyta apie 2510 m. pr. m. e. faraono Mikerino (Menkauros) valdymo metu Gizoje.
Apie piramidę
Mikerino piramidė yra trečioji iš didžiųjų piramidžių, pastatytų plynaukštėje prie Gizos. Jos vardas buvo „Menkaura yra dieviškas“. Piramidė yra žymiai mažesnė už gretimas Didžiąją (Cheopso) ir Chefreno piramides. Jos originalus aukštis siekė 66 metrus (dabar apie 62 m), pagrindo kraštinės ilgis 105 m ir sienų polinkio kampas apie 51°. Mikerinas buvo suplanavęs piramidės išorę padengti raudonojo granito blokais, tačiau tik 16 žemutinių eilių buvo paklotos granito akmenimis. Dėl Mikerino mirties šis projektas nebuvo toliau vykdomas ir jo sūnus Šepseskafas organizavo likusios piramidės paviršiaus padengimą balto kalkakmenio blokais iš Turos skaldyklų. Šis sluoksnis vėliau buvo nuardytas. Įėjimas pro piramidę veda į faraono laidojimo patalpą, kuri yra po piramide. 1196 m. Egipto sultono Saladino sūnus Malekas Abd al Azizas Otmanas ben Jusufas organizavo piramidės griovimą. Tačiau šis darbas pasirodė per sunkus ir buvo apleistas po 8 mėnesių palikus skylę piramidės šiaurinėje sienoje. Vėlesniems tyrinėtojams tai leido pažvelgti į piramidės vidų bandant nustatyti, kaip ji buvo pastatyta. Skylėje rasti požymiai, kad piramidės šerdis buvo laiptuota struktūra.