cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Brisbanas
Sportas
Pagrindinės Brisbano sporto arenos – 42 tūkst. žiūrovų talpos Brisbano kriketo stadionas arba The Gabba Vulungabos (Woolloongabba) rajone, 52,5 tūkst. talpos universalus Brisbano stadionas (arba Lang park, Suncorp Stadium) Miltone, „Ballymore“ regbio stadionas Herstone (18 tūkst.), Kvynslando sporto ir atletikos centras (stadiono talpa 48,5 tūkst.). Kiti svarbesni sporto statiniai – Slimano centras (baseinas), Valstijos teniso centras, Igl Farmo (Eagle Farm) ir „Doomben“ hipodromai, keletas golfo aikštynų.
Gėlavandeniai drugeliai
Gėlavandeniai drugeliai (Pantodontidae) – kaulaliežuvių (Osteoglossiformes) būrio žuvų šeima, kurioje 1 gentis ir 1 rūšis – gėlavandenis drugelis (Pantodon buchholzi). Dydis 10-15 cm. Gyvena Afrikos atogrąžų gėluose upeliuose.
Vokiškoji Vikipedija
Vokiškoji Vikipedija – vokiečių kalba kuriama laisvosios internetinės enciklopedijos Vikipedijos versija.
Vokiškoji Vikipedija įkurta 2001 m. kovo 16 d. ir yra antra seniausia Vikipedija (po angliškosios). Tai trečia didžiausia Vikipedija pagal straipsnių skaičių po angliškosios ir daugiausia botų sugeneruotos sebuaniškosios. Pagal straipsnių pakeitimų skaičių ši Vikipedija yra antra po angliškosios.
Vokiškoji Vikipedija susilaukė kritikos dėl to, kad jos turiniu politiniais tikslais manipuliuoja naudotojai, kuriems už tai mokama, kadangi projekto administratorių yra nedaug, jiems su problema susidoroti sunku.
Algimantas Čepaitis
Algimantas Čepaitis (g. 1932 m. spalio 28 d. Panevėžys) – Lietuvos karinis veikėjas, dimisijos pulkininkas.
Biografija
1955 m. Vilniuje baigė finansų mokyklą, 1962 m. baigė Leningrado kūno kultūros ir sporto institutą. 1951-1984 m. tarnavo SSRS ginkluotosiose pajėgose. 1956-1957 m. 16-osios lietuvių šaulių divizijos finansų tarnybos viršininkas. 1957-1958 m. ir 1962-1974 m. divizijos fizinio parengimo viršininkas. 1977-1980 m. Leningrado transporto ir užnugario karo akademijos Fizinio parengimo ir sporto katedros viršininkas. 1980-1984 m. LSSR Savanoriškosios draugijos armijai, aviacijai ir laivynui remti pirmininko pavaduotojas. 1985-1989 m. dirbo LSSR Švietimo ministerijoje, 1987-1988 m. Karinio rengimo skyriaus viršininkas.
1992 m. pulkininkas. 1992-1995 m. ir nuo 1999 m. Krašto apsaugos mokyklos (nuo 1994 m. Lietuvos karo akademija) darbuotojas.
Pajieslio geomorfologinis draustinis
Draustinis įkurtas 1992 m. Jame saugomas degliaciacijos fazėje suformuoto pakraštinio moreninio gūbrio fragmentas. Draustinis užima 478 ha plotą. Miškų nėra.
Draustinis pasiekiamas keliu arba.
Šratvabaliniai
Šratvabaliniai (Sphaeriusoidea) – gleiviaėdžių (Myxophaga) vabalų antšeimis. Šiam antšeimiui priklauso dvi šeimos:
Lietuvoje aptikta tik Šratvabaliai.
Laukeliai (Vilnius)
Laukeliai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 9 km nuo Sudervės.
Saisa
Saisa – upelis Lietuvoje, Plungės rajone; Sausdravo kairysis intakas (Minijos baseinas). Prasideda Žemaičių aukštumoje, 2,5 km į rytus nuo Kantaučių. Teka daugiausia į vakarus. Įteka į Sausdravą 19,6 km nuo jos žiočių, į pietus nuo Sausdravėnų.
Turi bevardį kairįjį intaką (ilgis 3,7 km).
Nuo Saisos ir Sausdravo santakos prasideda Minijos ichtiologinis draustinis.
Upėvardis Saisa žinimas tik iš rašytinių šaltinių. Matyt tai iškreiptas žodis *Sausa arba *Sausė.
Janas Kazimieras Zamoiskis
Janas Kazimieras Zamoiskis (1658–1692) – ATR valstybinis veikėjas, Haličo kaštelionas (1688 m.), Belzo vaivada (1689–1692 m.).
Biografija
Lenkų magnatų Zamoiskių giminės atstovas, herbo „Jelita“ savininkas. Jaunesnysis Černigovo kašteliono Jono Zdislavo Zamoiskio (m. 1670) ir Anos Sofijos Lianckoronskaitės sūnus. 1689 metais gavo Bielsko vaivados pareigybę.
Pabūklo pirmagalys
Pabūklo pirmagalys  – dviratis pusvežimis, prie kurio prikabinamos artilerijos pabūklo atramos vilkimui. Pabūklas turi du ratus, pirmagalys – irgi du ratus, sujungti jie sudaro vežimo tipo konstrukciją. Senieji pabūklai turėdavo pirmagalius su ienomis, į kurias kinkomi arkliai, velkantys visą pirmagalį ir patranką. Daug dabartinių velkamųjų artilerijos pabūklų pritaikyti būti velkami be pirmagalio. Likusių, kurie turi pirmagalius, pirmagaliai pritaikyti būti buksyruojami automobilių ir kitų panašių transporto priemonių.
Mažoji Sruoja
Mažoji Sruoja – upelis Lietuvoje, Plungės rajone; Minijos dešinysis intakas. Prasideda ties Plungės pietrytiniu pakraščiu, prie kelio. Teka pietvakarių kryptimi, vidurupyje – į šiaurės vakarus, po santakos su Sraujale – į pietus. Įteka į Miniją 140,8 km nuo jos žiočių, priešais Juodeikius.
Intakai: Sraujelė, Mergvagis (dešinieji).
Aukštupio vaga sureguliuota, žemupys patenka į Minijos ichtiologinį draustinį, kadangi tai svarbi žuvų nerštavietė. Vidurupyje įrengti Varkalių I ir Varkalių II tvenkiniai. Prie Mažosios Sruojos įsikūrę Pakerų ir Varkalių kaimai.
Upėvardis Sruoja siejamas su žodžiu sraujas („sraunus, greitas“) ir srūti („tekėti“).
Nadruviai
thumb|280px|Prūsų žemės Nadruviai – baltų, prūsų genčių sąjungos gentis, gyvenusi Nadruvoje.
Geografija
Šiaurės vakaruose nadruvių žemės siekė Kuršių marias, šiaurėje ribojosi su skalviais, rytuose ir pietryčiuose – su sūduviais, pietvakariuose su bartais, vakaruose su notangais ir sembais. XI a. nadruvių kunigaikščiai įėjo į Baltų konfederaciją. Nuo XIII a. jų žemės atiteko Vokiečių ordinui, vėliau Prūsijai ir Vokietijai.
Nadruviai kartu su skalviais nuo XVI a. sudarė lietuvininkų etnosą. 1945 m. genties gyventas žemes okupavo TSRS.
Kilmės tyrimai
Po Pirmojo pasaulinio karo Gertrūda Heinrich-Mortensen ir jos vyras Hansas Mortensenas, Paulius Kargė, vėliau – Kurtas Forstreuteris, Valteris Hubačas teigė, kad nadruviai buvę prūsai, kuriuos išnaikinęs Vokiečių ordinas. Per Vokiečių ordino karus su Lietuvos Didžiąja Kunigaikštija susidarius dykrai, neva XV a.– XVI a. pradžioje nadruvių žemes kolonizavę lietuviai iš Didžiosios Lietuvos. XX a. pirmoje pusėje dar nebuvo kompleksiškai išnagrinėta ir nustatyta, kad senovėje nadruviai ir kiti vakarų baltai maišėsi vieni su kitais, su atsikėlusiais žemaičiais ir kitais lietuviais; kad nadruviai lietuvėti pradėjo nuo V a. – VI a. lietuvių tautybės formavimosi ir konsolidavimosi, etnokultūrinio ir etnoteritorinio, taip pat kalbos, religijos bendrumo pagrindu.
Lenkų istorikas Henrikas Lovmianskis nustatė, kad dar gentinėje visuomenėje nadruviai buvo labai asimiliuojami lietuvių. Dauguma lietuvių tyrėjų istorikų (Povilas Pakarklis, Vincas Vileišis, Juozas Jakštas, Romas Batūra, Juozas Jurginis, Juozas Žiugžda, Algirdas Matulevičius) nadruvius laiko lietuviais, prūsologas Vytautas Mažiulis – prūsais, kurie, kaip ir skalviai, nuo V–VI a. iki XVI a. sulietuvėjo.R. Batūros, A. Tautavičiaus, Z. Zinkevičiaus nuomone, nadruvių kalba ir kultūra turėjo lietuvių, jotvingių ir prūsų kalbos bruožų. Dabartiniai lietuvių archeologai nadruvius laiko pereinamąja gentimi tarp prūsų ir lietuvių, jų žemėje ilgainiui įsivyravo lietuviai.
Istorija
1230 m. Vokiečių ordinas įsirengė bazę Kulmo žemėje ir ėmė užkariauti šiauriau buvusias baltų žemes, o juos pačius krikščioninti. Pirmieji kariniai susirėmimai tarp nadruvių ir riterių prasidėjo apie 1255 m., kai riteriai bandė užkariauti sembus, vakarinius nadruvių kaimynus. Petras Dusburgietis teigė, kad nadruviai turėjo stiprias kariaunas ir kelias tvirtoves su galingomis įgulomis. Jis pateikė du pavadinimus (Otholicia ir Cameniswika), tačiau jų vietos nėra aptiktos. Ordino riteriams pasiekus nadruvių žemes šie Vėluvoje pastatė dar vieną pilį. 1255 m. nadruviai su skalviais ir sūduviais puolė Sembą, nes sembai tuomet pasidavė kryžiuočiams. Per 1260–1274 m. Didįjį prūsų sukilimą nadruviai su skalviais dalyvavo 1274 m. sūduvių žygyje į Ordino užkariautą Bartą. Nadruviai buvo įveikti 1275 m. Prūsų tvirtovę Vėluvoje užgrobęs Ordinas pervadino į Wehlau. Kai kurie narduviai pasitraukė į Lietuvos didžiąją kunigaikštystę. Likę buvo įjungti į Teutonų ordino valstybę ir vėliau susiliejo su vokiečių kolonistais.
Kultūra
Nadruvių gyventoje teritorijoje buvo paplitusi baltiška laivinių kovos kirvių arba virvelinės keramikos kultūra. Bet nadruvių materialinė kultūra skiriasi nuo grynųjų prūsų. Nadruvių pagrindiniai verslai buvo žemdirbystė, gyvulininkystė, medžioklė ir bitininkystė (drevininkystė). III a. – IV a. vyravo mirusiųjų deginimo paprotys, perimtas iš Lietuvos. Vėliau mirusieji laidoti ir nedeginti, į kapus retai dėti ginklai, naudotos panašios kaip ir lietuvių segės.
1274–1275 m. Vokiečių ordinas užkariavo ir nadruvius. Dalis jų pasitraukė į Didžiąją Lietuvą, kiti su skalviais, Didžiosios Lietuvos lietuviais sudarė lietuvininkų etninį branduolį; į juos įsiliejo ir Vokiečių ordino karo belaisviai Didžiosios Lietuvos lietuviai, apgyvendinti dykynėse. Lietuvybei tarp nadruvių plisti įtakos turėjo ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bei Prūsijos prekybos ryšiai. Iki XVII a. nadruviai išlaikė senovės tikėjimo (pagonybės) papročius, priešinosi Vokiečių ordino, nuo 1525 m. Prūsijos kunigaikštystės dvasininkų prievarta diegiamai krikščionybei.
Šaltiniai
Nadruvians
Klueino nacionalinis parkas
Klueino nacionalinis parkas ir rezervatas  – saugoma gamtos teritorija Kanadoje, Jukono teritorijos pietvakariuose, Šv. Elijo kalnuose. Parkas apima aukščiausią šalyje Logano kalną, kitas viršukalnes, ledynus (daugiau kaip pusę ploto užima ledo laukai ir ledynai – Klueino, Dondžeko, Lovelio, Kaskavulšo); tai vienas didžiausių nepoliarinių apledėjusių plotų). Kitą dalį teritorijos užima spygliuočių miškai, tundra, alpinės pievos.
Parko teritorijoje gyvena 105 paukščių rūšys. Taip pat yra grizlių, šiaurinių elnių, snieginių avinų, kalnų ožių, vilkų, lūšių, burundukų, ernių. Parke gyvena indėnai (pietų tučonai), kurie verčiasi savo tradiciniais verslais, išlaikė savitą kultūrą.
1979 m. Klueino nac. parkas kartu su Ledynų NP ir Vrangelio-Šv. Elijo NP įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Jérémy Toulalan
Žeremi Tulalanas (g. 1983 m. rugsėjo 10 d.) – futbolininkas, Prancūzijos rinktinės ir Málaga CF klubo saugas.
2011 m. birželio 17 d. pasirašė ketverių metų kontraktą su Ispanijos Málaga CF klubu.
žaidžia nuo 2006 m. Su rinktine dalyvavo 2008 m. Europos futbolo čempionate.
Kornelija Kalinauskaitė
Kornelija Kalinauskaitė-Fledžinskienė (1925 m. gegužės 11 d. Kaune – 2021 m. lapkričio 14 d. Vilniuje ) – Lietuvos smuikininkė, pedagogė.
Biografija
Brolis Algimantas Kalinauskas, vyras Jurgis Fledžinskas. 1934–1939 m. mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje, P. Matiuko smuiko ir S. Juodvalkienės fortepijono klasėje. 1942–1946 m. Vilniaus radijo ir Vilniaus filharmonijos simfoninių orkestrų smuikininkė, Lietuvos operos ir baleto teatro orkestro koncertmeisterė. Baigė Vilniaus konservatoriją: 1945 m. S. Špinalskio fortepijono, 1948 m. – J. Targonskio smuiko klasę. 1945–1947 m. Vilniaus konservatorijos koncertmeisterė. 1948–1952 m. dėstė Vilniaus dešimtmetėje muzikos mokykloje. 1949–1994 m. Lietuvos konservatorijos (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytoja, vadovavo kamerinio ansamblio klasei, nuo 1975 m. profesorė.
1946–1980 m. griežė II smuiku Lietuvos kvartete. Su kvartetu koncertavo Europos šalyse, JAV, Kanadoje. Surengė solo koncertų. Pirmoji atliko ir redagavo lietuvių kompozitorių kūrinių smuikui. Mokiniai: Veronika Vitaitė, Rimantas Armonas, Birutė Vainiūnaitė, Povilas Jaraminas.
Australinės karetaitės
Australinės karetaitės (Maluridae) – žvirblinių (Passeriformes) būrio paukščių šeima.
Šeimoje 14 rūšių.
Sistematika
thumb|210px|left|[[Gražioji australinė karetaitė (Malurus cyaneus)]]
Indonezijos geografija
right|thumb|450px Indonezija yra Pietryčių Azijoje, Malajos salyne, tarp Indijos ir Ramiojo vandenyno, abipus pusiaujo. Pro Indonezija praeina svarbiausi jūros keliai iš Indijos į Ramųjį vandenyną. Indoneziją supa Javos, Sulavesio, Molukų, Bandos ir kitos, mažesnės jūros. Krantai nelabai vingiuoti, daugelyje vietų sunkiai prieinami (uolos, mangrovės, seklumos). Iš vakarų į rytus Indonezijos teritorija tęsiasi daugiau kaip 5100 km, iš šiaurės į pietus apie 1900 km.
Bendras sausumos sienų ilgis: 2 830 km, iš jų su Malaizija – 1782 km, Papua Naująja Gvinėja – 820 km, Rytų Timoru – 228 km. Pakrantės ilgis – 54 716 km.
Reljefas
Daugiau nei pusę paviršiaus užima kalnai (aukščiausias taškas – 5029 m – yra Irian Džajoje). Indonezija yra tektoniškai aktyvioje zonoje; būdinga intensyvus vulkanizmas, dažni žemės drebėjimai, svorio jėgos anomalijos. Tarp Sumatros salos šiaurės vakarų dalies ir Halmaheros salos (apie 5000 km ruože) yra apie 400 vulkanų, iš jų apie 80 veikiančių (Kerinčis, 3805 m aukščio; Rindžanis, 3726 m; Semerus, 3676 m; Krakatau, 813 m); ypač daug vulkanų Javos saloje. Aukščiausia viršūnė – Puncak Jaya (4884 m). Sumatros, Javos, Kalimantano, Naujosios Gvinėjos salose prie Indonezijos vidaus jūrų yra aliuvinių lygumų.
Klimatas
Pagrindinis Indonezijos klimato kintamasis yra ne temperatūra ar oro slėgis, bet krituliai. Praktiškai tokios pačios temperatūros vandenys, supantys Indonezijos salas, lemia tai, kad temperatūra sausumoje yra mažai kintanti. Beveik viso salyno klimatas yra tropinis, pakrantės lygumose temperatūros vidurkis siekia 28 °C, toliau nuo pakrantės esančioje sausumoje ir kalnuotose vietovėse 26 °C, aukštesniuose kalnuose 23 °C. Teritorijos santykinis drėgnumas svyruoja nuo 70 iki 90 %. Kritulių iškrinta 2000-4000 mm per metus. Javos salos rytuose ir Mažosiose Sundos salose – musoninis subtropinis klimatas; ryškūs du metų laikai – lietingasis (vasarą) ir sausasis (žiemą); per metus iškrinta 1000–2000 mm kritulių.
Upės
Upių tinklas (išskyrus Indonezijos pietryčius) tankus, upės vandeningos ištisus metus; pietryčiuose žiemą išdžiūsta. Didžiausios upės: Kapujas ir Baritas Kalimantane, Haris (Džambis), Kamparas ir Musis Sumatroje, Mamberamas ir Digulis Irian Džajoje.
Dirvožemis, augalija, gyvūnija
Dirvožemiai daugiausia lateritiniai. Yra tropinių pelkinių, mangrovių pelkinių, raudonai rudų ir tamsiai rudų savanų dirvožemių. Didesnioji Indonezijos dalis (žemumos ir kalnų šlaitai iki 1300–1500 m aukščio) apaugusi drėgnaisiais visžaliais pusiaujiniais miškais. Kalnų juostoje tarp 1300-1500 m ir 2600–3000 m aukščio auga kalnų tropiniai miškai. Aukščiau, 2600–3000 m – kreivamiškiai, krūmynai, žolės. Indonezijos pietryčiuose daugiausia auga lapus metantys tropiniai miškai ir savanos. Žemuose krantuose – mangrovės. Didesnioji Indonezijos dalis priklauso Indijos-Malajų zoogeografiniai sričiai; Irian Džaja, Molukų, Sundos salos – Australijos zoogeografiniai sričiai. Būdingi gyvūnai: orangutangai, raganosiai, papūgos, rojaus paukščiai, krokodilai, gyvatės, varanai.
Nacionaliniai parkai
UNESCO saugomi objektai:
Salos
thumb|250px|Mažosios Sundos salos
Italijos futbolo varžybos 1991–1992 m.
Italijos futbolo varžybos 1991–1992 m.
Stasys Sadauskas
Biografija
Lankė Seirijų vidurinę mokyklą, 1953–1957 Kauno J. Gruodžio muzikos mokykloje mokėsi griežti kontrabosu (dėst. J. Rimkevičius). 1963–1964 choro dirigavimo neakivaizdiniu būdu mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. L. Ragaišis). 1975–1980 muziką studijavo neakivaizdiniu būdu Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė S. Juščius).
1957–1963 dirbo Šalčininkų rajone: mokytojavo mokyklose, vadovavo moksleivių ir suaugusiųjų chorams, organizavo dainų šventes. 1963–1969 Gudelių (Marijampolės r.) vidurinės mokyklos muzikos mokytojas ir moksleivių chorų vadovas. Su chorais dažnai pasirodydavo koncertuose, juos parengdavo rajono dainų šventėms. 1969–1983 Marijampolės 4-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų, vokalinių ansamblių bei pučiamųjų orkestro vadovas. Mokytojas sėkmingai dirbo su vyresniųjų klasių moksleivių mišriuoju choru, kuris pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė zoninėse ir respublikinėse chorų apžiūrose, dalyvavo 1977 respublikinėje moksleivių dainų šventėje ir 1981 moksleivių spartakiados atidarymo iškilmėse Vilniuje. Mokytojo parengti mergaičių duetai yra 1980 ir 1982 respublikinių „Dainų dainelės" konkursų laureatai. Keletą metų S. Sadauskas mokytojavo Marijampolės 6-ojoje vidurinėje mokykloje – jaunių chorą parengė 1987 respublikinei moksleivių dainų šventei. 1983–1993 Marijampolės aukštesniojoje pedagoginėje mokykloje dėstė instrumentinę muziką.
S. Sadauskas vedė parodomąsias muzikos ir dainavimo pamokas Šiaulių miesto ir šalies rajonų muzikos pedagogams, buvo Šalčininkų ir Marijampolės rajonų bei Marijampolės miesto dainų švenčių dirigentas, miesto muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkas. 1987 jis apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Cėsių apskritis
Cėsių apskritis  – tarpukaryje buvęs administracinis vienetas Latvijos Vidžemėje. Iki 1925 m. Cėsių apskritis buvo didesnė (5637,5 km²), bet, perdalijus apskritis, dalis žemių atiteko suformuotai Maduonos apskritis. Po 1925 m. Cėsių apskritis liko 3239,8 km² dydžio. Ji ribojosi su Rygos, Maduonos, Valmieros ir Valkos apskritimis. Cėsių apskrityje buvo 40 valsčių ir 1 miestas. Stambesnės gyvenvietės: Cėsiai, Ėrgliai, Vecpiebalga, Priekuliai ir Rauna.
Portsmutas (Dominika)
Portsmutas  – antras pagal dydį miestas Dominikoje, po šalies sostinės Rozo. Pagal 2012 m. duomenis, mieste gyvena apie 3335 gyventojus.
thumb|250px|left|Portsmutas, įsikūręs netoli Princo Ruperto įlankos. Miestas įsikūręs Dominikos šiaurės vakarų pakrantėje, Šv. Jono parapijoje. Portsmutas 1760 m. buvo pasirinktas kaip šalies sostinė, tačiau nepraėjus nė metams, dėl Portsmutą apėmusios maro epidemijos, sostinė buvo perkelta į Rozo miestą.
Nuorodos
Portsmuto nuotraukos
Klementina Gudonytė
Klementina Gudonytė (1916 m. spalio 5 d. Čivyliai, Jūžintų valsčius – 2003 m. gruodžio 10 d. Vilnius) – Lietuvos tautodailininkė audėja.
Biografija
1947–1948 m. dirbo Vilniaus „Dailės“ kombinate. 1966–1971 m. liaudies meno draugijoje rengė parodas, konferencijas, vadovavo Vilniaus audėjų sekcijai. Išaudė lovatiesių, rankšluosčių, juostų, tautinių drabužių, numezgė mezginių. Juose perteikė Lietuvos etnografinių sričių savitumą, kūrybiškai interpretavo tautodailės tradicijas. Kūriniai spalvingi, aiškaus ritmo, monumentalūs. Surengė individualių parodų – 1969 m., 1976 m., 1981 m. Lietuvoje, 1970 m. Lenkijoje. Nuo 1953 m. dalyvavo liaudies meno parodose užsienyje – 1967 m. Kanadoje, 1978 m. Mongolijoje ir Nepale, 1982 m. Graikijoje, 1984 m. Indijoje ir kt.).
Čiudiškiai
Čiudiškiai – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, apie 7 km į šiaurės vakarus nuo Prienų. Seniūnaitijos centras. Yra Mato ir Petro Šalčių memorialinė sodyba – buvęs muziejus (2004 m. ekspozicija pervežta į Prienų krašto muziejų), stūkso Čiudiškių piliakalnis. Pro kaimą teka Jiesios baseino upeliai Šventupė ir Eglinė, sudarytas Čiudiškių tvenkinys, toliau šiaurėje prasideda Išlaužo tvenkiniai. Keliai į Strielčius, Klebiškį, Išlaužą.
Laukelis
Laukeliu vadinami kaimai:
Čiudiškiai
thumb|left|240px|Senas namas Čiudiškiuose miniatiūra|240px|left|Mato ir Petro Šalčių sodyba
Istorija
1948 m. kovo 7 d. Čiudiškių k. kautynėse su NKVD kariuomene žuvo Tauro apygardos „Geležinio vilko rinktinės“ rinktinės Lietuvos partizanai: majoras Algirdas Varkala-Žaliukas, Daumantas (g. 1924), Vytautas Jundila-Jaunutis (g. 1922), Zigmas Juška-Pjūklas (g.1923), Vytautas Žemaitis-Saulius (g. 1927), Kazimieras Gudauskas-Varnas, Vaidila (g. 1916) ir Antanas Pranka-Vytautas (g. 1925). Žuvusių atminimui kaime (netoli Jotautų sodybos) 1989 m. spalio 23 d. buvo pastatytas kryžius.
Žymūs žmonės
Čiudiškiuose gimė:
Židikų Marijos Pečkauskaitės gimnazija
miniatiūra|265px|right|Atnaujintos gimnazijos fasadas su Šatrijos Raganos portretu
Židikų Marijos Pečkauskaitės gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Židikuose (Mažeikių raj.), S. Dariaus ir S. Girėno g. 14, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190191894.
Istorija
Įkurta 1865 m., seniausia mokykla Mažeikių rajone. Apie pirmuosius mokyklos gyvavimo metus duomenų beveik nėra išlikę. Žinoma tik, kad 1904 m. mokykloje buvo keturios klasės, o mokė mokytojas, kuris visiškai nesuprato lietuviškai. 1915 m. į Židikus atvykus Marijai Pečkauskaitei, pradeda veikti nelegali lietuviška mokykla.
1918 m. miestelyje veiklą pradėjo jau legali lietuviška mokykla, kuriai 1929 m. suteiktas Marijos Pečkauskaitės vardas. 1948 m. atidaryta progimnazija. Nuo 1954 m. vidurinė mokykla. 1989 m. tuometinio direktoriaus P. Permino pastangomis mokyklai grąžintas Marijos Pečkauskaitės vardas, kuris sovietmečiu buvo atimtas. Mokykla turi mokyklos himną ir vėliavą.
Žymūs mokiniai
Židikų mokyklą baigė ir tokie žymūs žmonės kaip: Ričardas Grušas (Mažeikių muzikos mokyklos direktorius), Laima Liukinevičienė (ŠU docentė), Povilas Vasiliauskas (Vilniaus OMNITEL tinklo projektavimo vadovas), Kazimieras Barkauskas (Kretingos miesto ligoninės chirurgas), Saulius Vainutis (LR Krašto apsaugos ministerijos gynybos štabo logistikos valdymo skyriaus viršininkas), Vytautas Kesminas (VU Ekologijos instituto vandenų ekologijos skyriaus vadovas), Klemas Inta (politikas, Atkuriamojo Seimo narys), Laimonas Inis (rašytojas) ir daug kitų.
Baltarusijos futbolo lygos taurė
Baltarusijos futbolo lygos taurė (Federacijos taurė) – futbolo taurės turnyras, įvykęs nuo 2007 m. Jame dalyvavo 14 aukščiausiosios lygos ir 2 II ešelono komandos.
OFK Beograd
Belgrado OFK (srb. Belgrado jaunimo futbolo klubas) – Serbijos futbolo klubas iš Belgrado.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1911 m. Kitados rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje. Vėlesniais metais būta iškritimo į regionines pirmenybes.
Pirma lyga
2023–2024 m. sezone žaidė Pirmoje lygoje (II).
Cukrapaukščiai
Cukrapaukščiai (Promeropidae) – žvirblinių (Passeriformes) būrio paukščių šeima.
Fosforinė bronza
thumb|Apie 1940 m. atlietas fosforinės bronzos JAV karo laivo sraigtas. Fosforinė bronza (, kartais phos bronze) – bronza, kurioje yra 3,5-10% alavo ir iki 1% fosforo. Fosforas pridedamas lydymo metu kaip deoksiduojantis priedas.
Fosforinė bronza žinoma kaip tąsus, tvirtas lydinys su mažu trinties koeficientu bei smulkiakristale struktūra. Fosforo priedas taip pat pagerina metalo lydalo takumą, o kartu – ir liejamumą bei mechanines savybes.
Pramoninis naudojimas
Iš fosforinės bronzos gaminami spyruoklės, varžtai ir kiti įtaisai, kuriems svarbūs atsparumas nuovargiui, dilimui bei cheminei korozijai (pvz., jūrinių laivų sraigtams gaminti). Iš lydinio gaminami ir dantų protezai tilteliai.
Dėl gerų fizikinių savybių, elektrinio laidumo ir nedidelės kainos iš fosforinės bronzos gamina apvalaus, kvadratinio, plokščio ir kitokios formos skerspjūvio vielą, naudojamą spyruoklių ir elektrinių kontaktų gamyboje, kur nėra reikalo naudoti berilinę bronzą.
Fosforinė bronza (94,8% vario, 5% alavo, 0,2% fosforo) naudojama kriotechnikoje. Čia ji tinka dėl pakankamai didelio elektrinio laidumo ir mažo šiluminio laidumo, nes ši savybių kombinacija užtikriną gerą įrangos veikimą labai žemose temperatūrose neišskiriant papildomos šilumos.
Naudoto branduolinio kuro saugyklos
Bedeguonis varis su legiruojančiu fosforu (CuOFP lydinys) geriau atlaiko oksiduojančią aplinką. Todėl iš šio lydinio gamina storus korozijai atsparius futliarus, į kuriuos pakuojamas panaudotas branduolinis kuras ir po to šalinamas į saugyklas žemės gelmėse.
Muzikos instrumentai
Fosforinė bronza naudojama kai kai kuriems pučiamiesiems instrumentams gaminti, pvz., altinis saksofonas A992, gaminamas kompanijos Yanagisawa Wind Instruments|Yanagisawa. Saksofonai iš fosforinės bronzos sunkesni nei pagaminti iš žalvario, nes turi daugiau vario, kuris tankesnis už cinką. Fosforinės bronzos saksofonai būna rausvai oranžinio atspalvio ir tuo skiriasi nuo geltonai auksinių lakuotų žalvarinių instrumentų. Instrumentai iš fosforinės bronzos ne tik patvaresni, bet ir šiek tiek skiriasi tonu nuo įprastinio žalvario instrumentų. Pavyzdžiui, Yanagisawa kompanijos fosforinės bronzos altinis ir tenorinis saksofonai A992 ir T992 skamba atskiriamai sodriau negu atitinkami lygiai tos pačios konstrukcijos žalvariniai altinis ir tenorinis saksofonai A991 ir T991. Instrumento tono atspalvį veikia ir kiti veiksniai (pvz., pūstuko konstrukcija, asmeniniai pūtiko ypatumai).
Fosforinę bronzą kartais naudoja ir variniams pučiamiesiems instrumentams (pvz., fliugelhornams), kai kuriems mušamiesiems (lėkštės, styginiai būgneliai). Kai kurių styginių instrumentų (akustinė gitara, mandolina, smuikas) metalinės stygos apvejamos šio lydinio vielyte. Kai kurių lūpinių armonikėlių liežuvėliai irgi gaminami iš fosforinės bronzos. Tokias armonikėles gamina Suzuki Musical Instrument Corporation.
Fosforinės bronzos variantai
Fosforinėje bronzoje didinant fosforo kiekį susidaro labai kietas junginys Cu3P (vario fosfidas), dėl ko bronza tampa trapi. Toks bronzos variantas mažai kam naudojamas.
Apie 2001 m. kompanija Olin Corporation sukūrė fosforinei bronzai artimą lydinį, kurį sudaro: Šis lydinys buvo sukurtas naudoti elektrinių ir elektroninių kontaktų ir sujungimo įtaisų gamyboje. Metalurgijos požiūriu šis lydinys yra ne fosforinė bronza, o geležimi legiruotas alavinis žalvaris.
Orė (Minija)
Orė – upelis Lietuvoje, Plungės rajone; Minijos dešinysis intakas. Prasideda ties Alksnėnų pietiniu pakraščiu, prie Gandingos miško. Teka pietvakarių kryptimi. Įteka į Miniją 125,1 km nuo jos žiočių, į rytus nuo Pakutuvėnų.
Upėvardis siejamas su baltiška šaknimi *ār-, reiškiančia „erdves, platybes, laukus“ (plg. oras ir  – „ariamas laukas“). Galbūt šios šaknies vediniais žymėti toli, atokiuose laukuose buvę vandenys.
Jokūbas Florianas Nažymskis
Jokūbas Florianas Nažymskis (1690–1759 m. rugpjūčio 21 d.) – ATR valstybinis veikėjas, Zakromo stalininkas ir Nursko pakamaris, Plocko kaštelionas (1730–1734 m.), Černigovo vaivada (1734–1737 m.), Pamario vaivada (1737–1758 m.), Boberovnicko, Cechanuvo, Skarševo seniūnas.
Biografija
1740 m. buvo apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Mirė ir palaidotas Varšuvoje.
Mykolas Balinskis
thumb|250px|[[Jašiūnų dvaras]]
Mykolas Balinskis (, 1794 m. rugpjūčio 14 d. Ciarespolis netoli Polocko – 1864 m. sausio 3 d. Vilnius) – lenkų kalba rašęs istorikas, publicistas.
KDE Software Compilation 4
right|250px|thumb| KDE 4 darbalaukis. KDE Software Compilation 4 – KDE aplinkos versija, išleista 2008 m. sausio 11 d.
Mykolas Balinskis
Biografija
Dalyvavo 1831 m. sukilime, buvo suimtas. 1832–1847 m. gyveno Varšuvoje, po to Jašiūnuose (čia palaidotas). Su kitais 1841 m. įsteigė žurnalą „Biblioteka Warszawska“, kuriame paskelbė vertingų Lietuvos istorijos šaltinių. Buvo Vilniaus archeologinės komisijos vicepirmininkas, Rusijos imperatoriškosios geografų draugijos narys.
KDE Software Compilation 4
KDE Software Compilation 4 pristatė didžiulius vidaus atnaujinimus, tokius kaip Qt bibliotekos atnaujinimą į Qt4, dėl kurio gauta greitesnė ir mažiau atminties naudojanti aplinka. Naujas ekrano pultas, pavadintas KDE Plasma, leidžia naudotis ekrano valdikliais, panašiais į SuperKaramba arba Apple Dashboard. KDE SC 4 turi naują multimedijos API, pavadintą Phonon, integruotą aparatinės įrangos darbo karkasą Solid ir naują išvaizdą Oxygen. Dokumentų peržiūrai naudojama Okular naršyklė, o numatyta bylų naršyklė yra Dolphin. Taip pat Qt4 leidžia KDE programas naudoti kitose operacinėse sistemose.
Mykolas Balinskis
Biografija
Veikaluose gausu vertingos faktografinės medžiagos. Parengė Jano (7 t. 1837–1839 m.) ir Andriaus (6 t. 1840–1841 m.) Sniadeckių raštus.
Jo vardu pavadinta Jašiūnų Mykolo Balinskio vidurinė mokykla.
Kuršo vyskupija
Kuršo vyskupija  – bažnytinė valstybė, gyvavusi 1234–1585 m. dabartinėje vakarų Latvijoje. Nuo 1435 m. iki 1561 m. buvo Livonijos konfederacijos dalis, 1560–1585 m. priklausė Danijai (tuo metu vadinta ).
Istorija
Vyskupija įkurta 1234 m., po to, kai kuršių kunigaikštis Lamechinas 1230 m. pasirašė sutartį su Popiežiaus vice-legatu dėl krikščionybės priėmimo. Tada buvo skirtas pirmasis vyskupas, dominikonų vienuolis Engelbertas. Formaliai vyskupijai iš pradžių priklausė visos kuršių žemės. Tačiau nuo 1242 m. kuršių krašte įsigalėjo Teutonų Livonijos ordinas. 1253 m. kuršių žemės perdalintos tarp vyskupo ir Livonijos ordino, vyskupijai paliekant tris tarpusavyje nesusisiekiančias valdas pajūryje.
1260 m. ordinui pralaimėjus Durbės mūšį, kuršių krašte kilo dideli neramumai, ir 1263 m. vyskupas išvyko iš krašto. Vyskupai grįžo reziduoti tik 1290 m., kai visi neramumai buvo numalšinti. 1435 m. vyskupija įsijungė į Livonijos konfederaciją.
1560 m., vykstant Livonijos karui ir Livonijai pralaimint, vyskupas Jonas II Miunhauzenas (tuo metu jis valdė ir Ozelio-Vikos vyskupiją) nutarė parduoti vyskupijas Danijos karalystei. Teritorijas Danijos karalius perleido teritorijas Magnusui Holšteiniečiui. Nuo 1570 m. šis susidėjo su Rusija ir net buvo nominaliai tituluojamas Livonijos karaliumi, ketindamas prisijungti visą Livoniją, tačiau 1577 m. atsisakė savo planų.
1578 m. jis pasiprašė ATR globos, tačiau to nepripažino nei Seimas, nei Danija. 1583 m. po Magnuso mirties ATR kariuomenė įsiveržė į vyskupiją. 1585 m. Kronebergo sutartimi vyskupijos teritorijos parduotos ATR. Jos buvo inkorporuotos į Infliantus.
Albinas Čepas
Albinas Čepas (iki 1939 m. Čepauskas, 1898 m. gruodžio 8 d. Minupiuose, Kelmės rajonas – 1963 m. liepos 17 d. Palangoje) – sovietinis karinis veikėjas, generolas.
Biografija
Nuo 1918 m. Lietuvos kariuomenės savanoris. 1919 m. baigė Kauno karo mokyklą, 1925 m. Aukštuosius karininkų kursus, 1931 m. Aukštesniųjų kariuomenės viršininkų kursus, 1934 m. Generalinio štabo kursus. 1936–1940 m. Penktojo pėstininkų pulko vadas.
1940 m. birželio 25 d. „Liaudies vyriausybės“ paskirtas krašto apsaugos viceministru. 1940 m. brigados generolas. Nuo 1940 m. gruodžio mėn. Raudonosios armijos 29-ojo šaulių teritotinio korpuso 179-osios divizijos vadas, generolas majoras. 1941 m. birželio mėn. kartu su daugeliu kitų pasiųstas į aukštesniųjų vadų tobulinimosi kursus Maskvoje. Ne taip, kaip dalis jų, išvengė represijų. Per Antrąjį pasaulinį karą dėstė Maskvos karo akademijoje. 1945–1951 m. Lietuvos kūno kultūros instituto, vėliau – Lietuvos žemės ūkio akademijos Karinio parengimo katedros viršininkas.
Įvertinimas
1926 m. II rūšies Vyčio kryžiaus 1 laipsnio ordinas
Teisės departamentas
Teisės departamentas - specializuotas struktūrinis organizacijos padalinys teisės klausimais; departamentas. Steigiamas tik palyginti didelėse organizacijose, kuriose yra būtinybė turėti atskirą iš kelių struktūrų sudarytą padalinį, kuriam pavedami teisiniai organizacijos veiklos uždaviniai. Departamentui vadovauja direktorius.
Teisės departamentai kuriami tiek valstybinėse įstaigose, institucijose (ministerijose, apskričių viršininkų administracijose), jas aptarnaujančiose organizacijose (pvz., kanceliarijose), savivaldos (rajonų ir miestų savivaldybėse), tiek ir privačiose organizacijose - pvz., įmonėse (ypač bankuose, telekomunikacijų bendrovėse), asociacijose.
Teisės departamentai Lietuvoje yra tokiose įstaigose kaip Lietuvos Respublikos Seimo kanceliarija, LR Vyriausybės kanceliarija, LR Prezidento kanceliarija ir kt. Ministerijose neretai Teisės departamentas apima ir tarptautinius klausimus (pvz., LR URM veikia Teisės ir tarptautinių sutarčių departamentas), personalo sritį (Aplinkos ministerijos Teisės ir personalo departamentas), socialinę sritį (pvz., Lietuvos pramonininkų konfederacijos Verslo socialinės politikos ir teisės departamentas).
Struktūra
Paprastai Teisės departamentas yra sudarytas iš kelių (specializuotų) skyrių. Pvz., Atstovavimo ir Teisėkūros skyrių (NMA prie ŽŪM),   Atstovavimo ir teisės taikymo,  Teisės aktų vertinimo bei   Teisėkūros ir teisinės ekspertizės skyrių (LR Vyriausybės kanceliarija).
Rūšys
Gali būti specializuoti Teisės departamentai (pvz., Teisingumo ministerijoje - Tarptautinės teisės, Teisėkūros ir viešosios teisės, Administracinės ir baudžiamosios justicijos departamentas ir kt., Mokesčių inspekcijoje - Mokesčių teisės departamentas).
Lietuvoje teisėkūros srityje svarbiausiu laikytinas LRSK Teisės departamentas. Jo kai kurios funkcijos bei tam tikri veiklos aspektai yra įtvirtinti netgi įstatymo lygmens teisės akte (Seimo Statute).
Dabrai
Dabrai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Kalesninkų.
Williams FW31
Williams FW31 – Formulės 1 automobilis, naudojamas Williams ekipos 2009 m. sezone. Automobilis buvo išbandytas 2009 m. sausio 19 d. Algarvės trasoje Portugalijoje.
Formulės 1 rezultatai
‡ Buvo skirti tik pusė taškų, nes lenktynės buvo nutrauktos neįveikus 75 % distancijos.
Ford Falcon (Šiaurės Amerikos)
Ford Falcon buvo kompaktinės klasės automobilis, kurį Ford gamino Šiaurės Amerikos rinkai tarp 1960 ir 1970 metų. Automobilis buvo gaminamas JAV, Kanadoje, Australijoje, Argentinoje, Meksikoje ir Čilėje. Falcon buvo geriau parduodamas nei konkurentų General Motors ir Chrysler Corporation kompaktiniai automobiliai. Automobilis buvo sūlomas kaip 2 ir 4-durų sedanas, 2 ir 4-durų universalas, 2-durų hardtopas, kabrioletas ir sedanai buvo perdaromi į Ford Ranchero pikapus. Kelerius metus Falcon vardas buvo naudojamas keleiviniai Ford Econoline mikroautobuso versijai.
Tarkšliai
Tarkšliai – kai kurie skėriai iš tikrųjų skėrių (Oedipodinae) pošeimio. Toks pavadinimas kilo dėl jų tarškančio garso, kurį skleidžia skrisdami. Manoma, kad šį garsą jie išgauna, skrydžio metu užpakalinėmis kojomis paliesdami kietas užpakalinių sparnų gyslas. Tarkšliai aptinkami sausose smėlingose ar akmenuotose buveinėse. „Tarkšliai“ yra daugiau liaudiškas terminas, šis pavadinimas nežymi jokio taksonominio vieneto, tik apibūdina skėrius iš tikrųjų skėrių (Oedipodinae) pošeimio, kurie skrisdami „tarškia“.
Nuo pievose gausių skėriukų (Gomphocerinae) tarkšliai skiriasi galvos forma ir spalvotais, melsvais, raudonais ar rusvais užpakaliniais sparnais. Visų Lietuvoje gyvenančių tarkšlių spalva varijuoja.
Lietuvoje aptiktos 4 tarkšlių rūšys: raudonsparnis tarkšlys (Psophus stridulus), mėlynsparnis tarkšlys (Oedipoda caerulescens), margasis tarkšlys (Bryodemella tuberculata) ir kopinis tarkšlys (kopinis skėriukas) (Sphingonotus caerulans). Visos jos retos. Kopinis tarkšlys įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą, taip pat į ją buvo pasiūlytos įtraukti dar dvi tarkšlių rūšys, bet kol kas neįtrauktos dėl duomenų stokos.
Visos tarkšlių rūšys laikomos nykstančiomis ir bent vienoje iš gretimų Lietuvai šalių. Pavyzdžiui, margųjų tarkšlių (Bryodemella tuberculata) žinomų radimviečių skaičius Vokietijoje per paskutinius 25 metus sumažėjo 78 %, raudonsparnių tarkšlių (Psophus stridulus) – 55 %, kopinių tarkšlių (Sphingonotus caerulans) – 48 %, o mėlynsparnių tarkšlių (Oedipoda caerulescens) – 32 %. Lenkijoje raudonsparnio tarkšlio radimviečių sumažėjo 50 %.
Lenkijoje ir Vokietijoje atlikti tyrimai parodė, kad tarkšliai nyksta dėl tinkamų buveinių nykimo – apsodinimo mišku, natūralios sukcesijos ir ekologinių trikdžių, suformuojančių tas buveines, stokos.
Pavirvytės kapinynas
Pavirvytės kapinynas arba Gudų kapinynas – kapinynas Mažeikių rajono savivaldybės teritorijoje, netoli Gudų ir Pavirvytės (Viekšnių seniūnija) kaimų, Virvytės kairiajame krante.
Tyrimai
Kasant žvyrą apie 1965 m. buvo rasta IX a. – XIII a. dirbinių (dviašmenio kalavijo geležtė su įrašu ir kitų) ar jų fragmentų. 1977–1979 m., 1981 m. Mažeikių kraštotyros muziejus (tyrimų vadovė Adelė Cholodinskienė) ir 1983–1984 m. Istorijos institutas (tyrimų vadovė Ilona Vaškevičiūtė) ištyrė 3267 m² plotą. Rasti 108 X a. – XII a. ir 48 XVI a. – XVII a. nedegintų bei 26 X a. – XIV a. sudegintų mirusiųjų kapai. Dauguma X a. – XIV a. kapuose rastų įkapių – ginklai ir darbo įrankiai būdingi žiemgaliams ir kuršiams. Reti radiniai: geležinis šalmas, spalvoto stiklo apyrankė, svarstyklėlės ornamentuotoje žalvarinėje dėžutėje, akmeninės liejimo formos. Rasta daug XVI a. – XI a. Lietuvos, Lenkijos, Livonijos ordino ir Rygos miesto monetų, žiedų, kitų radinių. Radinius saugo Mažeikių muziejus, Vytauto Didžiojo karo muziejus ir Lietuvos nacionalinis muziejus.
Gailgarbiai
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Gailagarbs prūsiškos kilmės. 1461 m. minimas Gaylegarben. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kenigsbergo rajono, vėliau Gurjevsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Maršalskojės apylinkės (Маршальский сельский Совет) kaimas.
Apylinkė
Maršalskojės apylinkės teritorijoje buvo šios gyvenvietės:
Kaulaliežuvinės
Kaulaliežuvinės (Osteoglossidae) – kaulaliežuvių (Osteoglossiformes) būrio žuvų šeima. Paplitusios tropinio klimato vandenyse Naujojoje Gvinėjoje, Australijoje ir Pietų Azijoje.
Šeimoje yra 4 gentys, 8 rūšys.
Ananasas
Kitos ananaso rūšys veda smulkius vaisius ir yra auginamos nebent dekoratyviniais tikslais.
thumb|left|200px|Ananas ananassoides
Laukelis (Raseiniai)
Laukelis – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Žaiginio.
200 po vstrečnoj
200 по встречной („200 [km/h] prieš eismą“) – debiutinis Rusijos muzikinio dueto t.A.T.u. albumas, išleistas 2001 m. Kitais metais išleista angliška albumo versija 200 km/h in the Wrong Lane, bei antras 200 по встречной leidimas su papildoma daina Клоуны.
200 по встречной tapo IFPI platininis, šešiskart platininis Rusijoje, taip pat platininis Lenkijoje ir Čekijoje.
Ščerbakovas (Liepalotai)
Ščerbakovas (,, nuo 1938 m. birželio 6 d. Siebenkirchberg, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – buvusi gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, 19 km į pietvakarius nuo Ragainės, nuo 2008 m. birželio 30 d. Žilino kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas, kaimo bendruomenė, nuo 1935 m. balandžio 1 d. savivaldybė, priklausė Būdviečių parapijai. 1946–2008 m. Žilino apylinkės teritorija, 1993 m. prijungta prie Bobrų.
Plečkaitininkai
Plečkaitininkai – Lietuvos socialdemokratų emigrantų grupuotės, veikusios Lenkijoje, Latvijoje ir Vokietijoje 1927–1939 m. ir siekusios nuversti tautininkų režimą.
Istorija
Plečkaitininkų ištakos – 1927 m. rugsėjo 8-9 d. vykęs sukilimas Tauragėje, nukreiptas prieš 1926 m. gruodžio 17 d. perversmo organizatorius, taip pat nepavykę sukilimai Alytuje ir Vilkaviškyje. Prie sukilimų organizavimo aktyviai prisidėjo socialdemokratas, III Seimo narys Jeronimas Plečkaitis, kuris ir davė vardą į emigraciją pasitraukusiems ir burtis ėmusiems minėtų sukilimų prieš nedemokratinį tautininkų režimą dalyviams, daugiausia kairiųjų, socialdemokratinių pažiūrų.
Novodevičės vienuolynas
Novodevičės vienuolynas − XVI−XVII a. architektūros ansamblis Maskvoje; veikiantis stačiatikių moterų vienuolynas.
Plečkaitininkai
Istorija
Lietuvių politiniais emigrantais susidomėjo Lenkijos valdžia, pasiūliusi jiems paramą. 1927 m. pabaigoje bandyta formuoti karinį plečkaitininkų junginį, kuris su Lenkijos kariuomenės parama būtų nuvertęs Antano Smetonos ir Augustino Voldemaro režimą. Dalyvaujant pačiam Juzefui Pilsudskiui buvo aptarinėjamos praktinės Lenkijos karinės akcijos, atvedant į valdžią Lietuvoje plečkaitininkus, detalės. Tačiau plečkaitininkai turėjo pernelyg silpną palaikymą Lietuvoje, kad Lenkija ryžtųsi tokiam žingsniui.
Novodevičės vienuolynas
Vienuolyną Devičės lauke 1524 m. įkūrė Maskvos didysis kunigaikštis Vasilijus III, dėkodamas už pergalę prieš LDK, iš kurios 1514 m. liepos 31 d. atkovojo Smolenską ir prijungė prie Maskvos Didžiosios Kunigaikštystės. Novodevičės vienuolynas dedikuotas didžiausiai Smolensko šventovei – Dievo Motinos ikonai (ogitrijai).
Plečkaitininkai
Istorija
Nuo 1928 m. viena iš plečkaitininkų veiklos krypčių tapo terorizmas. Jis buvo nukreiptas tik prieš Lietuvos policiją ir jos slaptuosius agentus, nors iš pradžių aptarinėti planai nužudyti Povilą Plechavičių ir Augustiną Voldemarą. Teroristinių aktų buvo įvykdyta nedaug, kur kas daugiau plečkaitininkai nuveikė, kurdami pogrindinį tinklą Lietuvoje ir platindami savo emigracijoje leidžiamą literatūrą.
Novodevičės vienuolynas
Ansamblį sudaro Smolensko soboras, medinis ikonostasas, Naryškinų stiliaus valgomoji salė, Jėzaus atsimainymo, Pokrovo cerkvės, vienuolių gyvenamosios patalpos ir 6 tarpsnių aštuonkampio plano varpinė. Ansamblį juosia dantytos sienos.
XVI−XVII a. Novodevičės vienuolynas buvo tvirtovė ir įėjo į vienuolynų tvirtovių, dengiančių Maskvą iš pietų, gynybinę sistemą. Novodevičės vienuolės buvo iš caro ir žymiausių bojarinų šeimų.
1598 m. Borisas Godunovas, išrinktas caru, čia perėmė valdžią.
1689 m. Petras I vienuolyne įkalino savo seserį Sofiją (kuri ten mirė 1704 m.).
Prie Novodevičės vienuolyno yra Novodevičės kapinės.
2004 m. Novodevičės vienuolynas įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Gintaras Lazdynas
Gintaras Lazdynas (g. 1959 m. kovo 27 d. Kretingoje) – Lietuvos literatūros tyrinėtojas, humanitarinių mokslų daktaras, docentas.
Biografija
1977 m. baigė Šiaulių 10-ąją vidurinę mokyklą, 1978 m. – miesto 13-ąją technikos mokyklą. 1979–1983 m. studijavo lituanistiką Šiaulių pedagoginiame institute, 1983 m. užėmė I vietą studentų mokslinių darbų apžiūroje Lietuvoje ir II vietą TSRS (Kemerove). 1993–1998 m. mokėsi jungtinėje Vytauto Didžiojo universiteto ir Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto doktorantūroje. 1998 m. apgynė disertaciją „Romaninių struktūrų formavimasis Lietuvoje: Nuo Algimanto iki Altorių šešėly“, humanitarinių mokslų daktaras.
Nuo 1978 m. dirbo Šiaulių televizorių gamyklos konstravimo biure, Biržų kelių valdyboje. 1983–1985 m. Šiaulių pedagoginio instituto Lietuvių literatūros katedros asistentas, dėl antisovietinių pasisakymų buvo priverstas palikti katedrą, dirbo Kretingoje. Nuo 1990 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytojas, 1998–1999 m. Lietuvių literatūros katedros vyr. asistentas, nuo 1999 m. docentas, 2004 - 2013 m. Literatūros istorijos ir teorijos katedros docentas. 1998–1999 m. dar ir Vytauto Didžiojo universiteto Lietuvių literatūros katedros vyr. asistentas, 1999–2003 m. Vilniaus universiteto Kauno humanitarinio fakulteto Lietuvių filologijos katedros docentas. Lietuvos rašytojų sąjungos narys nuo 2019 m.
Mokslinė veikla
Svarbiausios mokslinių tyrimų sritys – romano istorija ir teorija, europietiškasis herojinis epas, vokiečių Bildungsromano teorija, vokiečių romantizmo estetika, romano, herojinio epo ir stebuklinės pasakos estetinis subjektas, literatūros tyrimo metodologijos, lietuvių romano raida, lietuvių romantizmo problema.
Daugiau kaip 80 mokslinių ir mokslo populiarinimo bei Lietuvių literatūros enciklopedijos straipsnių autorius.
Bibliografija
'''Svarbiausi straipsniai:
Auksodis
Auksodis – KU MF (Klaipėdos universiteto Menų fakulteto) folkloro ansamblis – klubas, vadovaujamas etnomuzikologės Rūtos Vildžiūnienės.
Nuorodos
Auksodžio svetainė
Varlupis
Varlupis – upelis Lietuvoje, Plungės rajone; Minijos dešinysis intakas. Prasideda į pietus nuo Alksnėnų. Teka daugiausia pietvakarių kryptimi. Įteka į Miniją 119,9 km nuo jos žiočių, Narvaišių apylinkėse.
Pilkšvažalis piengrybis
Sinonimai: Lactarius viridis
Išvaizda
Kepurėlė 4–10 cm skersmens, iš pradžių iškili, vėliau vis labiau plokštėja ir galiausiai dažnai per vidurį įdumba, kraštai kiek švelnesnio atspalvio ir truputį aksomiški. Luobelė gleivėta ir blizganti, senų grybų sausa, kartais su tamsesnėmis koncentrinėmis zonomis. Kotas 4–6 cm ilgio, suspaustas cilindriškas, taip pat šiek tiek gleivėtas arba lipnus. Lakšteliai paprastai nuaugintiniai, siauri, gana tankūs. Trama balsva akyta, minkšta ir bekvapė, iš pradžių skonis švelnus, tačiau ilgiau pakramčius apkarsta, nes šis grybas turi nepaprastai aštrių pieniškų sulčių.
Spalvos ir formos kaita: kepurėlė būna įvairių pilkai žalių atspalvių, kartais ant jos matosi tamsesnės ratu išsidėsčiusios vandens dėmės. Kotas iš pradžių pilnaviduris, vėliau tampa tuščiaviduris. Balsvi lakšteliai paspaudus arba perlaužus įgauna rusvai pilką atspalvį. Balta trama ore po kurio laiko papilkėja, o baltos pieniškos sultys įgauna pilkai žalią atspalvį.
Augavietė
Sezonas: liepa–lapkritis
Panašios rūšys: šis grybas labai panašus Lactarius fluens, kuris taip pat auga bukų miškuose, tačiau jo pieniškos sultys visuomet baltos spalvos.
Marokas
Marokas, oficialiai Maroko Karalystė – valstybė Šiaurės vakarų Afrikoje. Rytuose ribojasi su Alžyru, pietuose – su Vakarų Sachara, vakaruose – su Atlanto vandenynu, šiaurėje – su Gibraltaro sąsiauriu ir Viduržemio jūra. Nuo 1975 m. Marokas valdo didžiąją Vakarų Sacharos dalį, tačiau ši aneksija nėra visuotinai pripažįstama.
Marokas yra konstitucinė monarchija ir iki 2017 metų sausio 30 dienos buvo vienintelė Afrikos šalis, nepriklausiusi Afrikos Sąjungai. Šiuo metu jis yra Arabų lygos, Arabų Magrebo sąjungos, Afrikos Sąjungos, Islamo pasitarimo organizacijos, Viduržemio dialogo grupės, 77 grupės narys ir viena iš NATO nepriklausančių JAV sąjungininkų.
Pavadinimas
Visas šalies pavadinimas arabų kalba (Al-Mamlaka al-Maghribiya) reiškia „Vakarų karalystė“. Taip pat plačiai vartojamas pavadinimas Al Maghrib, kuris reiškia „Vakarai“. Istorikai Maroką vadina Al Maghrib al Aqsá (Tolimieji Vakarai), kad atskirtų nuo istorinio regiono Magrebo. Žodis Marokas daugelyje kalbų kilo iš buvusios sostinės Marakešo pavadinimo. Berberų kalboje Murakush reiškia „Dievo žemė“. Turkiškas Maroko pavadinimas yra nuo Feso miesto.
Istorija
Dabartinė Maroko teritorija apgyvendinta dar viduriniojo paleolito laikais neandertaliečių. Kaip rodo Kapsos kultūros ženklai, to meto Magrebas nebuvo toks sausringas. Daugelis mokslininkų mano, kad berberų kalba atsirado regione su žemės ūkiu ir buvo priimta jau buvusių gyventojų kartu su imigrantais. Šiuolaikinė genetinė analizė patvirtino, kad daug įvairių gyventojų grupių prisidėjo kuriant šiuolaikinę Maroko populiaciją, įskaitant (be pagrindinių berberų ir arabų grupių) finikiečius, Sefardo žydus ir labai maža dalis juodaodžių. Berberai, etninių aktyvistų sluoksniuose save vadinantys Amazigh, paprastai vadinami berberais ar pagal regioninių tautelių pavadinimus, pvz., šleuhai.
Senovės graikai visą Šiaurės Afrikos pakrantę (ir Maroką) vadino Libija. Čia labai aktyvūs buvo finikiečiai, kurie kūrė kolonijas. Svarbiausi jų miestai Maroko teritorijoje buvo Tinga (Tanžeras), Abyla (Seuta), Liksus (Larašas) ir kt. V a. pr. m. e. visi jie pateko į Kartaginos valdžią. Klasikiniu laikotarpiu Marokas buvo vadinamas Mauretanija (kadangi vietos berberai buvo vadinami maurais), bet pavadinimas neturi būti painiojamas su dabartine Afrikos valstybe Mauritanija.