cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bakainių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis pailgas, nutįsęs šiaurės-pietų kryptimi, stačių šlaitų. Viršūnės aikštelė netaisyklingos trapecijos pavidalo, apie 70 m ilgio, 55 m pločio. Šlaitai statūs, 19 m aukščio. Aikštelės vakariniame ir rytiniame gale yra 6–8 m aukščio pylimai, dabar nuskleisti, rytinėje pašlaitėje yra 170 m ilgio, 75 m pločio priešpilis, juosiamas 5 m aukščio pylimo ir 4 m gylio griovio. Ties priešpilio pietvakariniu kampu – kūgio formos 3 m aukščio pylimas.
Į rytus nuo aikštelės yra pirmasis papilys. Jo aikštelė trapecijos formos, pailga pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 145 (ŠV)-­200 (PR)x63 (PV)-­90 (ŠR) m dydžio. Joje rasta žiestos keramikos. Šiaurės rytiniame aikštelės gale supiltas 5 m aukščio, 16 m pločio pylimas. Pietiniame papilio šlaite, 5­-6 m žemiau aikštelės yra terasa, kuria greičiausiai ėjo kelias į priešpilį. Aikštelės pietvakariniame kampe, ties įvažiavimu į piliakalnio aikštelę supiltas kūgio formos 3 m aukščio, 20 m ilgio, 11 m pločio pylimas ­ greičiausiai gynybinio vartų bokšto vieta.
Į vakarus nuo aikštelės, už pylimo yra antras papilys. Jo aikštelė trikampė, pailga pietryčių – šiaurės vakarų kryptimi, 10 m ilgio, 8 m pločio pietrytiniame krašte, 1,5 m žemesne šiaurės vakarų dalimi. 200 m į PV nuo piliakalnio yra II tūkst. pirmosios pusės senkapis.
Tyrimai
1841 m. piliakalnį kasinėjo generolas Siversas, 1898 m. – A. Malgrenas, bet radinių neaptiko. XX a. pr. žvalgė Liudvikas Kšivickis, jo manymu, čia stovėjo Eigintų pilis, 1372 m. sudeginta kryžiuočių. 1968 m. žvalgomuosius tyrimus atliko Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnio ir priešpilio aikštelės buvo ariamos, yra kultūrinio sluoksnio žymių. 0,2 km į pietvakarius nuo Bakainių piliakalnio yra Bakainių kapinynas. .
Legendos
Pasak padavimo, kalnas supiltas buvusio mūšio vietoje: mūšyje žuvęs vadas, o žmonės nešę kepurėmis žemę ir jo kapo vietoje supylę didelį kalną. Iš trijų pusių piliakalnį supa upė, o iš šiaurės saugo pylimas. Tokią gerai įtvirtintą piliavietę 1372 m. mini kryžiuočiai.
Half-Life: Decay
Half-Life: Decay yra trečias ir paskutinis „Half-Life“ serijos pagrindinio žaidimo „Half-Life“ papildymas, skirtas tik PlayStation 2 konsolei. Pagrindinės veikėjos – Gordon’o Freeman’o kolegės Dr. Gina Cross ir Dr. Colette Green. Kitaip nei ankstesniuose leidimuose, „Decay“ gali būti žaidžiamas co-op būdu dviese. „Decay“ perkeltas ir į AK „Half-Life“ fanų dėka. „Decay“ oficialiai išleistas 2001 m. spalio 29 d.
Kongo imperija
Kongo imperija (kikongo: Kongo ya Ntotila) – istorinė bakongų valstybė Vidurio Afrikoje, dabartinės Kongo Respublikos pietų, Kongo Demokratinės Respublikos vakarų, Angolos šiaurinėse teritorijose. Egzistavo nuo XIV a. iki 1914 m. Jos valdytos teritorijos sudarė atskirą Kongo civilizacijos kultūrinį regioną. Į šiaurės rytus nuo valstybės buvo Teke karalystė, o į pietus – mbundu valstybės Ndongo ir Matamba.
Įkūrimas
Kongo imperijos ištakos buvo nedidelėje teritorijoje Kvilu upės slėnyje, į pietus nuo Kongo upės. Čia susikūrė mažytė Mpemba Kasi valstybėlė su sostine Nsi Kvilu. Ši teritorija per Kongo imperijos istoriją buvo laikoma šventa ir vadinama „Kongo motina“.
Apie 1375 m. Mpemba Kasi valdovas Nimi a Nzima sudarė sąjungą su Mbata valstybe rytuose. Apie 1400 m. jo sūnus Nimi a Lukeni užkariavo mažą valstybėlę Mvene Kabunga pietuose, ir įkūrė naują sostinę Mbanza Kongo. Tai laikoma oficialiu Kongo valstybės įkūrimu.
Po Nimi a Lukeni valdė keletas jo brolių, vėliau sostas atiteko jo sūnui. Pirmieji valdovai gana sparčiai plėtė teritorijas, užimdami gretimas valstybėles, kurios imperijoje įgydavo autonomiją. Tokiu būdu Kongo imperija buvo savotiška konfederacija. Tarp imperijos sudėtinių dalių buvo mPangu, nKusu, Vandu, nSundi, mBamba, Vungu, Kakongo, Ngojo.
Kontaktai su portugalais
thumb|200px|Žoanas I, Kongo manikongas thumb|100px|left|Kongo herbas, sukurtas Afonso I laikais XV a. pabaigoje Kongo imperija buvo galinga Afrikos valstybė, turėjusi hegemoniją didelėse teritorijose. Jos valdovai manikongai tituluodavosi „Kongo karalius ir mbundų viešpats“, kas reiškė, kad jie turėjo įtaką ir pietinėse mbundu tautos teritorijose. Valstybė intensyviai prekiavo su aplinkinėmis tautomis, ir svarbiausia prekė čia buvo dramblio kaulas, varis, geležis, rafija, keramika. Karalystėje gyveno apie pusę milijono gyventojų, o sostinėje buvo apie 100 tūkst. gyventojų.
Kongo valdovai užmezgė diplomatinius santykius su Portugalija, ir karaliai vadino vienas kitą broliu, susirašinėjo laiškais. Manikongai siekė mokytis iš Europos, ir visuomet prašydavo atsiųsti daugiau dvasininkų, knygų. Tačiau portugalus ilgainiui ėmė dominti tik vergai, kurių manikongai iš pradžių mielai dovanodavo (tai dažniausiai buvo karo belaisviai, gaunami gausių užkariavimų laikais). Įsteigus Portugalijos koloniją Brazilijoje, vergų reikėjo vis daugiau, todėl portugalai ėmė patys rengti grobiamuosius žygius, o San Tomė ir Prinsipę pavertė vergų prekybos tašku.
Kongo valstybė daug mokėsi iš portugalų, domėjosi teise, valdymu. Valdovai vietos didikams suteikė portugališkus titulus, sostinė buvo pervardinta San Salvadoru. 1596 m. čia buvo įkurta vyskupystė, tačiau vyskupus turėjo teisę skirti tik portugalai, o manikongas mokėdavo dvasininkams atlyginimą.
Tarptautiniai konfliktai XVII a.
thumb|300px|Portugalų audiencija pas manikongą Iki XVII a. Kongo ir portugalų santykiai buvo labai draugiški. Kuomet 1568 m. Kongą užpuolė laukinės jaka gentys iš rytų, portugalai atsiuntė karinę pagalbą. Už tai jiems buvo leista įkurti Luandos miestą pietinėje pakrantėje, mbundu žemėse, ir Kongas 1579 m. padėjo portugalams kovoti su Ndongo valstybe, kuri pasipiešino šiam žingsniui.
Tačiau įkūrus Luandą susidarė užuomazgos Portugalų Vakarų Afrios kolonijai, kuri plėtė savo teritorijas pakrantėje, tapdama vis agresyvesnė. Jų užkariavimai dabar grasino ne tik Ndongui, bet ir pietinėms Kongo teritorijoms, į kurias kėlėsi nuo portugalų pabėgę vergai. 1622 m. Angolos karalystės gubernatorius panaudojo laukines imbangala gentis, kad įsiveržtų į Kongo imperijos pietus. mBambos kunigaikštystėje jie laimėjo mBumbi mūšį, tačiau vėliau buvo išvyti. Šis incidentas sukėlė neramumus portugalų tarpe, ir gybernatorius buvo išvytas iš šalies.
Maždaug nuo to laiko pasirodė olandai, kurie įsiveržė į Angolos karalystę ir siekė sudaryti sąjungą su vietos tautomis prieš portugalus. Šią sąjungą inicijavo Ndongo karalienė Nzinga, kuri suvienijo Kongo, Matambos ir olandų pajėgas kovai prieš portugalus ir 1647 m. laimėjo Kombi mūšį.
Tačiau olandai nesiėmė veiksmų galutinai išvyti portugalus iš šalies, todėl šie sugrįžo su naujomis jėgomis 1648 m. ir išvijo olandus.
Kitas konfliktas tarp Kongo ir portugalų įvyko 1665 m., kuomet manikongas Antonijus I siekė surasti naujus sąjungininkus ispanų tarpe. Konfliktas užvirė dėl Dembo regiono (Kongo imperijos pietryčiuose), kuris buvo svarbus strategiškai Kongo prekyboje. 1665 m. abiejų valstybių kariuomenės įsiveržė į svarbiausią regiono valstybėlę aMbvila, ir šiame mūšyje Kongo armija buvo sutriuškinta, tačiau Kongas išsaugojo nepriklausomybę. Po šio mūšio portugalams galutinai pavyko įsitvirtinti Kongo pietuose ir sunaikinti Ndongo valstybę.
Pilietinis karas (1665–1709)
thumb|300px|Kongo sostinė Mbanza Kongo XVII a. pabaigoje XVII a. Kongo viduje irgi buvo daug neramumų. Dauguma jų buvo nulemti to, kad nebuvo nusistovėjusių valdovo paveldėjimo taisyklių. 1568 m. pasibaigus Lukeni dinastijai, įsigalėjo keletas kovojančių klanų (kanda), tarp kurių svarbiausi buvo Kvilu klanas ir Nsundi klanas, siekusių pasodinti į sostą savo atstovus. Iki 1636 m. dauguma valdovų atstovavo Kvilu klanui.
1641 m. į valdžią atėjo vienas žymiausių Kongo valdovų Garsija II, kuris įkūrė Kinlaza klaną. Kvilu ir Nsundi susivienijo į priešišką Kimpanzu klaną. Maždaug tuo metu vasalinėje pajūrio Sojo grafystėje į valdžią atėjo Danielis da Silva, rėmęs Kimpanzu. Tai inspiravo kruviną Sojo karą. Garsija II visais būdai bandė pajungti Soją, tačiau ši valstybė išsaugojo naujai įgytą nepriklausomybę ir ekonomiškai augo. Kongas desperatiškai paprašė portugalų pagalbos, ir portugalai 1670 m. pasiuntė kariuomenę, tačiau buvo sutriuškinti Kitombo mūšyje.
Nuo 1665 m. Kongo viduje vyko pilietinis karas, kurio metu kovojo skirtingi klanai. Nuo imperijos atskilo stipresnės kunigaikštystės, 1678 m. buvo sudegintas ir sugriautas Mbanza Kongo. Nuo tada skirtingi klanai įkūrė tvirtoves ir rinko valdovus skirtingose vietose:
50 metų trukęs pilietinis karas nusilpnino imperiją, prasidėjo įvairūs religiniai judėjimai. Vieno jų vadovė buvo Kimpa Vita, kuri sukūrė naują krikščionybės atmainą, pasak kurios Krikščionybė kilo Konge. Kimpa Vita įsikūrė ištuštėjusiame Mbanza Kongo mieste, subūrė čia gausią žmonių bendruomenę, įkūrė karalystę, vadovaujamą Pedro Konstantino da Silva. 1706 m. Kimpa Vita buvo sudeginta ant laužo už raganavimą, tačiau šis poelgis priartino pilietinį karą prie pabaigos.
Pedras IV iš Agua Rosada klano jau buvo pasiekęs laimėjimų vienydamas šalį politinėmis priemonėmis. 1709 m. jis įžengė į Mbanza Kongo, nugalėjo Pedro Konstantino da Silva ir užėmė miestą. Tai pabaigė pilietinį karą. Galutinai imperija buvo suvienyta apie 1716 m., nustačius paveldėjimo taisykles, pagal kurias valdovas turėjo būti renkamas pakaitomis iš dviejų kimpanzu ir vieno kinlaza klanų.
Kongo pilietinis karas nualino šalį. Nors sostinė ir valstybingumas buvo atstatyti, šalis niekuomet nebeprisikėlė. Ją ekonomiškai aplenkė pajūrio bakongų valstybės, tokios kaip Loangas, Sojas, Ngojas.
XVIII–XIX a.
Po pilietinio karo buvo kruopščiai laikomasi paveldėjimo tvarkos ir skirtingi klanai paeiliui keldavo savo kandidatus. Iš pradžių pakaitomis valdė Kimpanzu ir šiauriniai Kinlaza. Tačiau 1764 m. Alvaras iš pietinių Kinlaza nuvertė Kimpanzu valdovą Pedrą V. Tai vėl sukėlė neramumus šalyje, tačiau Konge galutinai įsigalėjo konkuruojantys dviejų Kinlaza klanų valdovai, kurie valdė iki pat nepriklausomybės netekimo.
Žlugimas
1839 m. uždraudus vergų prekybą, keitėsi Afrikos kolonizacijos principai. Vis svarbesnės Kongo regione tapo tokios prekės, kaip dramblio kaulas, žemės riešutai, kaučiukas. Tai keitė valstybių ekonominę struktūrą. Labai vystėsi pajūrio valstybėlės, tuo tarpu Kongo imperija išgyveno vidinių konfliktų ir sąstingio dienas.
1884–1885 m. vykusioje Berlyno konferencijoje Europos valstybės pasidalijo Afriką įtakos sferomis. Buvo nuspręsta Kongo imperijos teritoriją padalinti tarp trijų valstybių: Portugalijos, Belgijos (vidurinė dalis) ir Prancūzijos (šiaurinė dalis). Portugalijai atiteko didžiausia dalis su sostine San Salvadoru pasienyje, kuri dabar sudaro šiaurinę Angolos teritoriją.
Portugalai nominaliai paliko valdovų dinastiją, tačiau 1914 m. įvykus bakongų sukilimui, manikongo institucija buvo panaikinta, o Kongo imperija išnyko.
Feodalinė struktūra
thumb|350px|Kongo provincijos 1648 m. thumb|200px|Manikongo atvaizdas Kongo imperija nuo pat pradžių buvo konfederacija, sudaryta iš keleto autonomiškų dalių, turėjusių savo valdovus. Tų dalių kiekis ganėtinai skiriasi pasak skirtingų šaltinių. Keletas kitų teritorijų buvo irgi svarbios, bet ilgainiui atsiskyrė kaip nepriklausomos valstybės.
Administravimas
Kongo imperijoje visa valdžia priklausė karaliui manikongui, kurio įpėdinystės taisyklės nebuvo griežtos. Dažniausiai manikongas buvo renkamas iš keleto įpėdinių, ir rinkimuose dalyvaudavo vasalinės karalystės sritys. Valdyme manikongas remdavosi daugybe valdininkų, tarp kurių buvo ir ministrai, rūpinęsi skirtingomis sritimis.
Vasalinės kunigaikštystės ir markizatai turėjo valdovus, kuriuos teisę skirti turėjo manikongas, tačiau tam tikrais atvejais ši valdžia buvo apribota. Išskirtines teises turėjo Batos valdovai.
Nargis
Nargis Dutt (, 1929 m. birželio 1 d. – 1981 m. gegužės 3 d.), tikrasis vardas Fatima Rashid  – Indijos kino aktorė, viena ryškiausių Bolivudo žvaigždžių. Pirmą kartą ekrane pasirodė jau 1935 m., tačiau tikroji debiuto kine valanda išmušė 1942 m., nusifilmavus juostoje „Tamanna“.
Nargis karjera nebuvo ilga, tačiau aktorė spėjo nusifilmuoti keliose dešimtyse didelės sėkmės susilaukusių juostų, kaip antai: „Barsaat“, „Mother India“ , „Awaara“ , „Shree 420“. Aktorė gerai žinoma dėl nepamirštamo dueto su kita Indijos kino legenda – Raj Kapoor. 1948–1956 m. jie kartu nusifilmavo keliolikoje filmų. Nargis ir Raj Kapoor kurį laiką buvo pora ir realiame gyvenime, tačiau vėliau išsiskyrė. Raj Kapoor tuo metu jau buvo vedęs ir turėjo vaikų.
1958 m. Nargis ištekėjo už aktoriaus bei režisieriaus Sunil Dutt ir pasitraukė iš aktyvios vaidybos.
1981 m. Nargis mirė nuo kasos vėžio. Nuo 1965 m. teikiamas Nargis Dutt vardo apdovanojimas.
Liolių apylinkė
Liolių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje, į pietus nuo Kelmės.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Liolių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kelmės rajonui. 1954 m. prijungtos dalis Kerkasių apylinkės ir dalis Giniočių apylinkės, 1963 m. – Gailių apylinkė, 1977 m. – didžioji dalis Maironių apylinkės.
Elizabeth Helen Blackburn
Elizabetė Helena Blakbern (, 1948 m. lapkričio 26 d. Hobartas, Tasmanija) – Amerikos ir Australijos biologė dirbanti Kalifornijos universitete San Fransiske. Ji studijuoja telomeras, chromosomų galuose esančias ir jas saugančias struktūras, prisidėjo atrandant telomerazę, fermentą, kuris gausina telomeras. Už tai 2009 m. jai, taip pat Carol W. Greider ir Jack W. Szostak, buvo įteikta Nobelio fiziologijos ir medicinos premija. Ji taip pat dirbo medicinos etikos srityje.
Darbai molekulinės biologijos srityje
1970 m. baigė biochemijos bakalauro, o 1972 m. – magistro studijas Melburno universitete. 1975 m. Kembridžo universitete jai suteiktas molekulinės biologijos daktaro laipsnis. Nuo 1975 m. iki 1977 m. studijavo podoktorantūros stažuotėje Jeilio universitete. 1978 m. Blackburn prisijungė prie Kalifornijos universiteto Berklyje molekulinės biologijos departamento. 1990 m. ji persikėlė į mikrobiologijos ir imunologijos departamentą Kalifornijos universitete San Fransiske, kur nuo 1993 m. iki 1999 m. ėjo departamento pirmininkės pareigas. Šiuo metu ji šiame universitete yra biologijos ir fiziologijos profesorė, taip pat nenuolatinė Salko instituto daruotoja.
Apdovanojimai ir pagerbimas
Išrinkta:
Yra narė:
2007 m. E. H. Blackburn pateko į Time laikraščio sudarytą 100 žmonių, kurie pakeitė pasaulį, sąrašą.
Ukrainos ginkluotosios pajėgos
thumb|right|Ukrainos karys
Ukrainos ginkluotosios pajėgos kaip nacionalinės ginkluotosios pajėgos sudarytos 1991-ųjų gruodžio 6-ąją Ukrainos aukščiausiajai tarybai priėmus nutarimus „Dėl ginkluotųjų pajėgų“ bei „Dėl gynybos“: visos tarybinės bazės perėjo Ukrainai trijose karinėse apygardose – Kijevo, Priekarpatės ir Odesos.
1992 m. gegužę Ukraina pasirašė strateginę ginkluotės sumažinimo sutartį, kuria šalis atidavė visus branduolinius ginklus, „paveldėtus“ iš TSRS, Rusijai ir nutarė pasirašyti branduolinių ginklų neplatinimo sutartį bei tapti nebranduoline valstybe. Šalis sutartį patvirtino 1994 m. ir 1996 m. oficialiai tapo branduolinių ginklų neturinčia valstybe. Ukrainos kariuomenė yra antra didžiausių Europoje po Rusijos.
Ukrainos kariai užsienyje
Skliausteliuose nurodyta tarptautinės misijos pavadinimas 2015-ųjų metų duomenys.
Giuterslas
Giuterslas – miestas vakarų Vokietijoje. Geležinkelio stotis. Išvystyta metalo ir maisto pramonė. Mieste yra didžiausia Vokietijoje asirų tautinė mažuma.
Antanas Karosas
Antanas Karosas (1856 m. vasario 7 d. Vėjeliškiuose, Anykščių valsčius – 1947 m. liepos 6 d. Marijampolėje) – Lietuvos kunigas kanauninkas, vyskupas, teologas.
Biografija
Manoma, kad tikroji gimimo data – 1849 m., bet dėl klaidos metrikų knygose tik 1856 m. buvo įrašytas kaip gimęs. Baigė 6 klases Šiaulių gimnazijoje. 1875–1879 m. studijavo Žemaičių kunigų seminarijoje Kaune, 1879–1883 m. tęsė studijas Peterburgo dvasinėje akademijoje. 1883 m. birželio 3 d. įšventintas kunigu.
Nuo 1884 m. Žemaičių kunigų seminarijoje dėstė homiletiką ir lietuvių kalbą. Nuo 1885 m. Žemaičių vyskupo Mečislovo Paliulionio sekretorius, diplomatiškai tvarkė reikalus su caro valdžios atstovais, lenkų ir lietuvių nacionalinius santykius. 1896 m. Žemaičių katedros kapitulos kanauninkas. 1900–1907 m. Žemaičių kunigų seminarijos rektorius. 1906–1907 m. redagavo savaitraštį „Nedėldienio skaitymas“. 1906–1910 m. Žitomyro vyskupo padėjėjas. 1907 m. birželio 16 d. konsekruotas vyskupu. 1910–1920 m. Seinų vyskupas, paskutinis šios vyskupijos valdytojas. 1920 m. iš Lenkijai atitekusių Seinų išsiųstas į Lietuvą.
1920–1926 m. gyveno Marijampolėje, marijonų vienuolyne. 1926 m. paskirtas naujai įkurtos Vilkaviškio vyskupijos vyskupu. Čia įrengė kuriją, pertvarkė katedrą, naujai organizavo pastoracinį darbą, 1930 m. pastatydino Vilkaviškio kunigų seminariją. 1933 m. Apaštalų sosto asistentas, Romos grafas. 1934 m. su Mečislovu Reiniu surengė Vilkaviškio vyskupijos sinodą ir pirmąjį vyskupijos Eucharistinį kongresą. Padidino Vilkaviškio vyskupijos parapijų skaičių nuo 61 iki 94. Kilus Katalikų bažnyčios ir tautininkų konfliktui, laikėsi nuosaikios pozicijos, teigė, kad konfliktai turi būti sprendžiami derybų keliu.
1940 m. sovietinei okupacinei valdžiai konfiskavus vyskupijos rūmus, apsigyveno Vilkaviškio klebonijoje, čia išgyveno iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos. 1944 m. iš Vilkaviškio persikėlė į Šunskus, 1946 m. į Marijampolę. Atsisakė skelbti sovietinės valdžios kreipimąsi, raginantį Lietuvos partizanus išeiti iš pogrindžio. Palaidotas Marijampolės Šv. arkangelo Mykolo bažnyčios Šv. Onos koplyčios kriptoje. Jo vardu pavadinta viena gatvė Vilkaviškyje.
Samariečiai
Samariečiai – religinė ir etninė grupė, gyvenanti Palestinoje, turinti ryšių su senosios Samarijos kraštu. Kadangi skirtingais istoriniais laikotarpiais ji naudojo skirtingas kalbas, ji apibrėžiama per etninę tapatybę ir religinius įsitikinimus.
Kilmė ir istorija
Manoma, kad samariečiai, kaip ir žydai, yra tiesioginiai izraelitų palikuonys. Apie XIV a. pr. m. e. izraelitai migravo į Pažadėtąją žemę, kurią nukariavo ir apgyvendino. Gentinei Izraelio karalystei suskilus į dvi dalis, t. y. Izraelį šiaurėje ir Judėją pietuose, pradėjo skaidytis izraelitų tautinė tapatybė. Judėjos gyventojai tapo žydų (judėjų) protėviais, o Izraelio, su sostine Samarija - samariečių.
VI a. pr. m. e. iš Babilono tremties į tėvynę grįžę Judėjos gyventojai (žydai) išlaikė seną nesantaiką su samariečiais. Žydai nemėgo samariečių, nes, anot jų, samariečiai vesdavo svetimo tikėjimo moteris, jų tikėjimo ritualai labai skyrėsi nuo judėjų tikėjimo. Po to, kai žydų Hasmonėjų valstybė įjungė Samariją, samariečiai tapo persekiojama ir diskriminuojama etnine grupe: krašte politiškai viešpatavo judėjai. Samariečiai keletą kartų minimi Naujajame Testamente, su jais susijęs vienas žymiausių pasakojimų apie gerąjį samarietį.
Nepaisant diskriminacijos, samariečiai buvo gausi Palestinos etninė grupė. Po to, kai žydai buvo ištremti iš Palestinos, IV a. samariečių skaičius siekė iki vieno milijono. Tuo metu jie jau kalbėjo aramėjų kalba, tačiau šventuosius tekstus rašė specifiniu samariečių raštu, kuris tiesiogiai kildinamas iš senojo hebrajų rašto (žydų naudojamas hebrajų raštas, tuo tarpu, yra kildinamas iš aramėjų rašto).
Vėlesniais laikais samariečių skaičius mažėjo dėl spartėjančios asimiliacijos ir persekiojimų. Žymesnis samariečių naikinimo atvejis buvo 529 m. nuslopintas Trečiasis samariečių sukilimas prieš krikščionių valdžią Bizantijoje. Po VII a. Palestinos prijungimo prie Kalifato, daug samariečių perėmė islamą. Netgi savo religiją išlaikę samariečiai ėmė kalbėti arabų kalba, tačiau ir ją rašė samariečių raštu.
Po to, kai samariečiai tapo Izraelio dalimi, dauguma jų perėmė valstybinę kalbą - hebrajų. 2007 metais samariečių beliko tik apie 720 žmonių. Dauguma jų gyvena netoli Gerizimo kalno, Nabluso mieste (Vakarų krantas) arba Izraelyje, Holono mieste.
Religija
thumb|left|Gerizim kalnas samariečių šventoji vieta. Kartu su žydais, samariečiai dalinasi bendru kultūriniu paveldu - Biblijos dalimi Tora, kurią samariečiai traktuoja truputį skirtingai. Samariečių religija nepripažįsta visų kitų Biblijos dalių (kurios daugiau susiję su žydų istorija ir kultūra), ir savo tikėjimą remia keturiais principais:
PT-76
ПТ-76 – tarybinis plaukiamasis lengvasis tankas, masinė gamyba pradėta 1951 m., gamintas iki 6-ojo dešimtmečio vidurio.
Sukūrimo istorija
Užduotis pradėti kurti naują plaukiamąjį tanką buvo gauta 1949 m. spalio 15 d. Ši užduotis buvo patikėta dviem konstruktorių brigadoms iš VNII-100. Šio brigados geografiškai buvo atskirtos nemažu atstumu, viena buvo tuometiniame Leningrade (dabartinis Sankt Peterburgas), kita - ir Čeliabinske. Taip buvo pasielgta dėl to, jog lygiagrečiai turėjo būti vykdomi dviejų mašinų konstravimo darbai. Šios mašinos privalėjo turėti maksimalų skaičių tarpusavyje unifikuotų detalių ir būti skirtingas paskirties. Plaukiojantis tankas turėjo kodinį pavadinimą Objektas 740, o plaukiojamasis šarvuotis - Objektas 750 (paskui tapo BTR-50).
Techninėje užduotyje buvo nurodyti tokie tanko parametrai: masė 13-14 tonų, patrankos kalibras 76,2 mm, kovinis komplektas 40 sviedinių, šarvas iki 10 mm. Į tanką pagal užduotį turėjo būti montuojamas В-6 variklis, tankas turėjo pasiekti ne mažiau kaip 40 km/h greitį sausumoje ir 10 km/h vandenyje.
Konstruktoriai turėjo galimybę rinktis variklį tanko varymui vandenyje iš keleto galimybių. Buvo pasirinktas vandensvydinis variklis. Pagrindinių tanko konstruktoriumi buvo paskirtas N. Šašmurinas (Н. Ф. Шашмурин) Tačiau šiam variklio tipui nepritarė nemažai mokslininkų ir kariuomenės atstovų, todėl kaip alternatyva lygiagrečiai Maskvos gamyklai ВРЗ №2 buvo pavesta konstruoti alternatyvius tanką ir šarvuoti su sraigtiniais vandens varikliais.
ВНИИ-100 1950 m. pavasarį savo variantą pateikė valstybiniams bandymams, o ВРЗ №2 tuo metu tik baigė konstruoti savo pavyzdžius tanką К-90 ir šarvuotį К-78. Tačiau tai nesutrukdė 1950 m. birželį pravesti lyginamuosius „Objekto 740“ ir K-90 bandymus. „Objektas 740“ pasirodė gerokai geresnis nei jo konkurentas, ypač pravažumo bandymuose.
Konstrukcija
Tanko komponuotė klasikinė: pontoninis uždaras korpusas yra suvirintas iš nedidelio storio šarvinio metalo lakštų. Viršutinių šarvų storis yra 10 mm, apatinio 13 mm bokštelio šarvų storis nuo 10 iki 20 mm. Priekyje yra kovinis skyrius, šiame skyriuje yra dvivietis bokštelis, kuriame yra įtaisytas pagrindinis pabūklas 76,2 mm patranka Д-56ТМ ir su juo suporintas 7,62 mm. СГМТ kulkosvaidis. Didžiausias pabūklo šaudymo nuotolis 4000 m, šaudymo sparta - 7 šūviai per minutę, kovinį komplektą sudaro 40 unitarinių šovinių: 24 su skeveldriniu-fugasiniu, 8 - su šarvamušiu-trasuojančiu ir 8 - su kumuliaciniu sviediniais. Patrankos nuleidimo ir pakėlimo kampai yra nuo -4 iki +30° Papildoma ginkluotė yra 12,7 mm kalibro ДШКМ zenitinis kulkosvaidis.
Tanko gale yra variklio skyrius, šiame skyriuje išilgai yra sumontuotas šešių cilindrų dyzelinis variklis В-6, turintis 240 arklio galių. Transmisija yra mechaninė. Greičių dėžė mechaninė, penkių pavarų.
Didžiausias greitis plentu 44 km/h, įveikiama įkalnė yra 38°, vertikali sienelė - 1,1 m ir griovys - 2,8 m pločio. Vandens kliūtis tankas įveikia plaukdamas. Plaukimui yra naudojami du hidroreaktyviniai varikliai.
Tanko vidaus aparatūra – tanko vidaus pokalbių įtaisas, radijo stotis R-113 (Р-113), apsauginė įranga nuo masinio naikinimo ginklų, automatinė priešgaisrinė sistema, termodūminė aparatūra, giroskopinis kurso rodymo įtaisas, vandens išpumpavimo sistema ir naktinio matymo prietaisas.
Vystymosi istorija
Nuo 1951 m. gamybos procese tankas buvo nuolat tobulinamas. Buvo atliktos trys esminės tanko modernizacijos, dėl kurių keitėsi ir tanko indeksas.
1962 m. tankas buvo modernizuotas iš esmės - pasikeitė korpuso formos, korpusas tapo 130 mm aukštesnis, buvo pakeista patranka į Д-56ТС su dviejų ašių stabilizatoriumi, radijo stotis pakeista į 10-RT-26E (10-РТ-26Э), įdėtas papildomas kuro bakas. Variklio skyriaus dangtis buvo pagamintas su dideliu nuolydžiu, kad greičiau nutekėtų vanduo. Šis tankas buvo pažymėtas indeksu PT-76B (ПТ-76Б).
Kita modernizacija buvo skirta kariniam jūrų laivynui. Viršutinė korpuso dalis buvo išpūsta, tačiau tai nedavė laukiamų rezultatų ir dėl ekonominių priežasčių laivynui buvo gaminamas tas pats PT-76B, tik su mova ant ventiliacijos vamzdžio, neleidžiančio bangoms užlieti variklio. Šis tankas turėjo indeksą PT-76M (ПТ-76М).
Trečioji modernizacija pradėta 2000 m. Ši modernizacija atliekama Maskvos bendrovės «Специальное машиностроение и металлургия». Senoji patranka keičiama nauja automatine 57 mm patranka S-60 (С-60), šią patranką tankui pritaikė bendrovė КБ «Буревестник». Didžiausias patrankos šaudymo nuotolis padidėjo iki 6000 m, naudojami dviejų tipų sviediniai, skeveldriniai-trasuojantys ir šarvamušiai-trasuojantys. Ši patranka turi ventiliuojamą apdangalą ir užtaisymo automatą, tanko sviedinių atsarga išauga iki 90 vnt. Įdiegta automatinė ugnies valdymo sistema. Taikiklis pakeičiamas į taikiklį „Lyga-S“ (Лига-С), turinčiu optinį, infraraudonąjį ir lazerinius kanalus, taip pat taikiklis turi dublerį zenitinį taikiklį 1P67 (1П67). Taip pat keičiamas variklis į UTD-23 (УТД-23), kurio galia 300 arklio jėgų> Keičiama ir transmisija į BMD-3.
Kovinio panaudojimo istorija
PT-76 pirmąjį kovinį krikštą gavo 1965 m. PT-76 iš TSRS gavusi Indija Indijos - Pakistano kare panaudojo juos Kašmyro provincijoje. Nuo 1967 m. visuose Izraelio ir kaimynų konfliktuose Izraelis naudojo PT-76 tankus.
1968 m. PT-76 tankai pradėjo kovoti Vietnamo kare. Vietnamui šių tankų buvo patiekta daugiau kaip 300 vnt. Taip pat dalyvavo kariniuose veiksmuose Afrikoje, Artimuosiuose ir Tolimuosiuose Rytuose.
Sophie Marceau
Sofi Marso (tikrasis vardas – Sophie Danièle Sylvie Maupu; g. 1966 m. lapkričio 17 d. Paryžiuje – prancūzų aktorė, režisierė ir scenarijų autorė, išgarsėjusi dar paauglystėje vaidmeniu filme „Bumas“. Ji taip pat vaidino filme apie agentą 007 Džeimsą Bondą juostoje „Viso pasaulio negana“, Melo Gibsono režisuotame istoriniame epe „Narsioji širdis“ ir kituose filmuose ne tik Prancūzijoje, bet ir Holivude.
Kuriant Prancūzijos nacionalinio simbolio Merion atvaizdą, Sofi Marso buvo pasirinkta ją įkūnijančiu modeliu, nurungdama tokias varžoves kaip Marion Cotillard ir Vanessa Paradis.
Šeima
Sofi Marso gimė 1966 metais Paryžiuje, pardavimų asistentės ir sunkvežimio vairuotojo šeimoje ir turi 3 metais vyresnį brolį Sylvainą. Tėvai išsiskyrė, kai jai buvo 9.
Aktorės karjera
right |thumb|160px| [[1993 m.]] 1980 metų vasarį Sofi ir jos motina pradėjo siuntinėti nuotraukas paauglių modelių ieškančioms agentūroms. Tuo metu Françoise Menidrey ieškojo naujų paauglių veidų kuriamam filmui „Bumas“ ir taip pat kreipėsi į įvairias modelių agentūras tinkamų kandidatų. Tarp pasiūlytųjų pateko ir Sofi, kuriai po peržiūros kino kompanija „Gaumont“ pasiūlė pasirašyti ilgalaikę sutartį. Jau pats pirmasis jos filmas „Bumas“, skirtas paauglių auditorijai, buvo labai sėkmingas ne vien Prancūzijoje, kur jį matė daugiau kaip 4,3 mln žiūrovų. 1982 metais sukurtas jo tęsinys išpopuliarino Sofi visoje Prancūzijoje ir pelnė pirmą apdovanojimą – Cezarį.
1981 metais Sofi išmėgino savo jėgas muzikoje, įrašydama kūrinį „Dream in Blue“ su atlikėja François Valéry.
1982 metais, būdama 15, Sofi pasirašė su „Gaumont“ 1 milijono frankų vertės sutartį. Po „Bumo“ ji ėmėsi labiau dramatiškų vaidmenų, tokių kaip 1984 metais sukurta istorinė drama „Fort Saganne“, kurioje ji vaidino kartu su Žeraru Depardje ir Ketrin Denev. 1988 metais suvaidino paaugliškoje komedijoje „L'Étudiante“ ir istoriniame nuotykių filme „Chouans!“, už kurį pelnė Geriausios Romantinės aktorės prizą.
Filmuose „Mano naktys gražesnės už jūsų dienas“, „Žydroji nata“, „Už debesų“, kuriuose jai teko dirbti su tokiais režisieriais kaip Andrzej Zulawski, Vim Venders ir Michelangelo Antonioni, Sofi vaidmenys dažnai būdavo gilūs ir net ekstravagantiški, privertę pripažinti neeilinį aktorės talentą
1991 metais ji išmėgino jėgas teatre, kur už vaidmenį spektaklyje „Euridikė“ laimėjo „Moljero“ premiją, skirtą Geriausiai naujai aktorei.
1995 metais Sofi pelnė ir tarptautinį pripažinimą, suvaidinusi princesę Izabelę režisieriaus Melo Gibsono juostoje „Narsioji širdis“. 1997 metais ji buvo pasirinkta Anos Kareninos vaidmeniui to paties pavadinimo filme, o 1999 metais tapo Džeimso Bondo varžove juostoje „Viso pasaulio negana“.
Nepaisant tarptautinės šlovės, daugelis filmų su Sofi Marso ir toliau buvo kuriami Prancūzijoje: „Afera pagal Antonį Zimerį“ (2005), „Moterys agentės“ (2008) ir „Neatsigręžk“ (2009), kuriame ji vaidino kartu su Monika Beluči.
Kita veikla
left |thumb|160px| Su vyru [[Cristopher Lambert]] Sofi Marso mokėsi privačioje dramos mokykloje „Cours Florent“ Paryžiuje, kurią taip pat yra baigusios tokios aktorės kaip Eva Green, Diane Kruger, Isabelle Adjani ir Audrey Tautou.
1995 metais Sofi išleido pusiau autobiografinę knygą „Menteuse“.
2002 metais ji debiutavo kaip režisierė filmu „Speak to Me of Love“ ir Monrealio kino festivalyje buvo pripažinta geriausia režisiere.
2007 metais pasirodė jo antrasis režisuotas filmas „Trival“.
Asmeninis gyvenimas
1985–2001 metais Sofi buvo susituokusi su režisieriumi Andrzej Żuławski, vyresniu už ją 26 metais.1995 metais jiems gimė sūnus Vincentas.
Po skyrybų ji kurį laiką susitikinėjo su prodiuseriu Jimu Lemley. 2002 metais jie susilaukė dukters Juliette.
Nuo 2007 metų ji susitikinėjo su aktoriumi Kristoferiu Lambertu, su kuriuo vaidino filmuose „Trivial“ ir „Cartagena“. 2012 metais jie susituokė, tačiau po 2 metų išsiskyrė.
2016 m. Sofi 10 mėnesių susitikinėjo su restoranų tinklo savininku Cyril Lignac.
De Lorean Motor Company
De Lorean Motor Company buvo trumpai egzistaves JAV automobilių gamintojas. Kompaniją 1975 metais įkūrė John De Lorean. Dabar kompanija yra žinoma dėl De Lorean DMC-12 sportinio automobilio. Kompanija bankrutavo 1982 metais. 250px|thumb|left|1981 m. De Lorean DMC-12
Sophie Marceau
Apdovanojimai
left |thumb|130px| Sofi Marso Kanuose
Filmografija
right |thumb|160px| [[1996 m.]] right |thumb|160px| [[2005 m.]] right |thumb|160px| [[2012 m.]] right |thumb|160px| [[2013 m.]] right |thumb|160px| [[2016 m.]] right |thumb|160px| [[2018 m.]]
Režisuoti filmai
Sofi Marso parašė scenarijus visiems savo režisuotiems filmams.
Sėkmės, Čakai!
Sėkmės, Čakai!  – 2007 m. JAV komedija su Džesika Alba ir Džeinu Kuku.
Liuliškiai
Liuliškiai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 10 km nuo Čiobiškio.
Sėkmės, Čakai!
Filmo premjera įvyko 2007 m. birželio 13 d. Maui filmų festivalyje (Maui Film Festival).
Siužetas
Viskas prasidėjo dar ankstyvoje vaikystėje. Dešimtmetis Čakas pramogavo su draugais ir dalyvavo tradiciniame žaidime – pasuk butelį ir pabučiuok draugą. Likimas iškrėtė pokštą ir lėmė, kad teks bučiuotis su pačia negražiausia mergaite. Bet Čakas nesiryžo to padaryti, o įsižeidusi ir supykusi gotė užbūrė jį blogio aura.
Nuo lemtingojo įvykio praėjo 25 metai, bet užkeikimas vis dar neišgaravo. Čakas su pavydu stebi geriausio draugo plastikos chirurgo Stju meilės nuotykius, todėl mėgina praktikuoti jo išbandytą formulę ir kviečia į pasimatymus visas iš eilės merginas. Jos maloniai sutinka praleisti vakarą ir patirti vienos nakties nuotykį, o ryte lyg tyčia pasako „viso gero“. Mieste jau sklando gandai apie nerealią sėkmę skleidžiančio žaviojo dantisto reputaciją, todėl seksualios nepažįstamos ir net apkūni Čako sekretorės Riba trokšta išbandyti jo teikiamas paslaugas.
Vieną gražią dieną dalyvaudamas buvusios draugės Kerel vestuvėse Čakas pagaliau išsiaiškina savo didžiąją paslaptį. Pasirodo, kad absoliučiai visos su juo permiegojusios merginos sėkmingai ištekėjo už sekančio sutikto vaikino. Būtent todėl dantistas be ypatingų pastangų mėgavosi neišpasakotu populiarumu, bet iki šiol neįtarė, kodėl vedybų užsimaniusios savanaudės merginos jį vis palikdavo.
Dabar Čakas jau žino mistiškojo užkeikimo veikimo principą, todėl kiekvienoje įtartinoje situacijoje mėgina koreguoti negailestingas likimo išdaigas, kad pasipriešintų nuo vaikystės persekiojančiam užkeikimui. Vos po kelių susitikimų su pingvinų akvariumo dresiruotoja Kem vaikinas įsitikina, kad ji yra ta ilgai ieškota svajonių mergina. Tobula gražuolė ne iš karto prisileidžia nepažįstamąjį ir nepuola į lovą po pirmojo pasimatymo. Čakas jau pradeda svajoti, kad vieną rytą nubus šalia Kem.
Tačiau romantišką draugystę užmezgęs dantistas paniškai bijo mylėtis su Kem, kad po vienintelės nakties su juo Kem staiga neištekėtų už sekančio sutikto vaikino. Čakas delsia ir atideda jausmų fiestą lovoje, nors atsispirti pingvinų dresiruotojos nesibaigiančioms vilionėms būna vis sunkiau…
Aktoriai
ir kt.
Dekano plokščiakalnis
thumb|180px|Topografinis Dekano plokščiakalnio žemėlapis
Dekano plokščiakalnis  – plokščiakalnis Indijoje, užimantis didžiąją šalies vidurinę ir pietinę dalį, iš rytų ir vakarų apribotas Rytų Ghatų ir Vakarų Ghatų, iš šiaurės – Vindhjos kalnų. Užima apie 1 mln. km² plotą. Būdingos laiptuotos lygumos, besileidžiančios iš vakarų į rytus nuo 600–900 iki 300–500 m. Vietomis yra atskirų kalnų masyvų ar kalvynų. Šiaurės vakaruose yra kalnagūbrių (Balaghatas, Adžanta, Satpura), perskirtų tektoninių įdubų, šiaurės rytuose – Čhota Nagpuro plynaukštė.
Dekano plokščiakalnis – prekambro platforma. Seismiškai šis regionas laikomas vienu stabiliausių pasaulyje. Dekano plokščiakalnis slūgso ant Indijos plokštės. Sudarytas iš smiltainio, kalkakmenio, molingųjų skalūnų; kalnų masyvai – iš gneiso ir kristalinių uolienų. Nuosėdinė danga – viršutinio karbono-juros nuosėdinės uolienos, šiaurės vakaruose – kreidos-paleogeno bazaltinė danga (trapai).
Klimatas subekvatorinis, musoninis. Per metus iškrenta 500–700 mm kritulių (daugiausia vasarą). Pagrindinės upės: Godavarė, Krišna, Mahanadė, Narmada, Kaverė. Jų vanduo naudojamas pasėlių drėkinimui, sudaryta daug tvenkinių. Kalnų pavėjiniuose šlaituose auga musoniniai lapus metančių medžių miškai, lygumoje – savanos ir retmiškiai. Kraštovaizdžiai daugiausia sukultūrinti (auginami sorgai, kviečiai, medvilnė). Yra akmens anglies, geležies, vario, chromo, mangano rūdos, žėručio, aukso telkinių. Įsteigtas Kanhos nacionalinis parkas. Didžiausi miestai: Bangaloras, Puna, Haidarabadas.
„Dekanas“ (angl. Deccan) yra suanglintas prakritinio žodžio dakkhin variantas. Pastarasis kilo iš sanskrito žodžio dakṣiṇa, reiškiančio „pietūs“.
Gili & Galit
200px|miniatiūra|Galit Burg
„Gili & Galit“ – trumpai gyvavęs muzikos duetas iš Izraelio, kurį sudarė Gili Netanel (g. 1977 m.) ir Galit Burg (g. 1968 m.).
„Gili & Galit“ taip pat įrašė ir anglišką versiją, pavadinimu „Shine for Tomorrow“. Nors daina „Derekh Hamelekh“ netapo sėkminga „Eurovizijos“ konkurse, tačiau išpopuliarėjo Izraelyje.
Liuksemburgo futbolo varžybos 2003–2004 m.
Liuksemburgo futbolo varžybos 2003–2004 m.
Turnyrinė padėtis
Stipriųjų grupė: Silpnųjų A grupė: Silpnųjų B grupė:
1995 m. Europos krepšinio čempionatas
Lietuvos komanda
Lietuviai grupės varžybose iškovojo 5 pergales per šešias rungtynes, ketvirtfinalyje įveikė Rusiją, pusfinalyje – Kroatiją.
Du lietuvių žaidėjai – Šarūnas Marčiulionis ir Arvydas Sabonis tapo rezultatyviausiais turnyro žaidėjais. Arvydas Sabonis taip pat buvo pirmas pagal atkovotus kamuolius (vid. 14,5 per rungtynes)
Konstantinas Palubinskis
Konstantinas Palubinskis (, m. 1640 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, Vanagėlio herbo kunigaikštis, Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Palubinskių giminės. Senelis rotmistras, Naugarduko kaštelionas Aleksandras Ivanovičius Palubinskis (m. 1607 m.), motina Chodkevičiūtė.
Valstybės tarnyba
1625–1633 m. Mstislavlio kaštelionas, 1633–1640 m. Pernu vaivada.
Šeima ir vaikai
Konstantinas Palubinskis buvo vedę Sofiją Andrejevną Sapiegaitę (apie 1595–1657), Mstislavlio vaivados Andriaus Sapiegos ir Bogdanos Šimkovič dukterį, nuo santuokos su kuria turėjo šešis sūnus ir šešias dukteris. Vaikai:
Lietuvos prokuratūros pastatas
Lietuvos prokuratūros pastatas – pastatas Žirmūnuose, Vilniuje. Projekto autorius – Kęstutis Lupeikis.
Istorija
1999 m. Lietuvos Respublikos generalinė prokuratūra nusprendė statyti naują pastatą. 2000 m. Vilniaus miesto savivaldybė statiniui skyrė sklypą tarp Šeimyniškių ir Rinktinės gatvių.
Statytas 2006–2008 m. Iš pradžių į statinį ketinta perkelti Lietuvos Respublikos generalinę, Vilniaus apygardos, Vilniaus miesto ir Vilniaus rajono prokuratūras.
Po statybų į pastatą perkeltos Lietuvos Respublikos generalinė ir Vilniaus apygardos prokuratūros.
Šv. Jekaterinos ordinas
thumb|right|200px|Šv. Jekaterinos ordino 2-ojo laipsnio ženklas. thumb|right|110px|Juostelė '''Šv. Jekaterinos ordinas'''  – Rusijos imperijos ordinas, kuriuo apdovanodavo didžiąsias kunigaikštytes ir aukštosios visuomenės damas. Oficialiai šis ordinas buvo laikomas antruoju pagal vyresnumą Rusijos imperijos ordinu. Egzistavo 1714–1917 m., jį įkūrė Petras I.
Ordinu imperatorienė galėdavo apdovanoti ir vyrus, bet tokių atvejų buvo tik keli.
Istorija
miniatiūra|[[Jekaterina II|Jekaterinos II vestuvinė suknelės su Šv. Jekaterinos ordinu replika]] 1713 m. Petras I įkūrė šv. Jekaterinos ordiną, kad apdovanotų savo žmoną už pagirtiną elgesį 1711 m. nevykusio Pruto žygio metu. Carienę Jekateriną jis apdovanojo 1714 m.
Petro I valdymo laikais nieko daugiau neapdovanojo. Po Petro I į sostą įžengė Jekaterina Aleksejevna ir šv. Jekaterinos ordinu apdovanojo Petro I dukteris Ana ir Jelizavetą. Jos valdymo metais buvo apdovanoti 8 asmenys.
Ordinas tapo aukščiausiu apdovanojimu damoms, o kartais – jų vyrams už nuopelnus.
1797 m. Pavelas I įvedė paprotį, pagal kurį kiekviena gimusi didžioji kunigaikštytė gaudavo šv. Jekaterinos ordiną. Dėl to žmonių, apdovanotų šiuo ordinu, skaičius smarkiai padidėjo. Be didžiųjų kunigaikštyčių ordinas turėdavo ribotą kavalierių (damų) skaičių – 12 1-ojo laipsnio ir 94 2-ojo laipsnio kavalierių.
Rudakaklis naras
Rudakaklis naras (Gavia stellata) – narinių (Gaviiformes) būrio šiaurinių sričių paukštis. Dydis 25-31 cm, svoris – apie 2500 g. Skiriamasis požymis – kaklo priekyje yra kaštono spalvos dėmė. Galvos viršus pilkas, nugarinė pusė tamsi, rusvai pilka, kartais pamarginta baltomis dėmėmis. Pilvinė pusė balta, šonai rusvai taškuoti. Snapas juodas. Kojos žalsvai juodos. Žiemos apdaras šviesesnis negu vasaros. Nugara tamsiai ruda, gausiai išmarginta baltomis dėmelėmis. Pradedant nuo gerklės, visa apatinė kūno dalis balta.
Lietuvoje negausus, pastebimas traukimo metu. Minta žuvimis.
Buveinė
Jūros pakrantės, pajūrio vandens telkiniai.
Paplitimas
Gyvena Šiaurės Amerikoje ir šiaurinėje Eurazijoje. Pietuose paplitęs iki miškų zonos vidurio. Žiemoja piečiau nuo perėjimo arealo esančiose vandenynų ir jūrų pakrentėse. Lietuvoje aptinkamas Baltijos jūros priekrantėje, Kuršių mariose. Veisimosi metu retas. Žiemą kai kuriais metais įprastas. Lietuvoje perint neaptikta. Žiemoja nedideliais būreliais po 3-5 paukščius.
Lietuvoje aptinkamas nominalinis rudakaklio naro porūšis Gavia stellata stellata.
Migracija
Artimas migrantas. Skrenda daugiausia dieną. Lietuvoje pasirodo kovo pradžioje, rudenį atkeliauja spalį. Migruoja negausiai, dažniausiai pavieniais individais. Dalis žiemoja toli nuo kranto jūroje.
Biologija
thumb|left|300px|Jaunas rudakaklis naras. Veisiasi tundrose, ežeruose. Aktyvus dieną. Tuoktuvės prasideda pavasarį, dar žiemavietėse, paprastai naktį. Miega ant vandens. Skraido dažniausiai pavieniai paukščiai.
Lytiškai subręsta 2-3 metų amžiaus. Poros būna pastovios. Lizdus įsirengia prie pat vandens. Kiaušinius deda gegužės mėn. viduryje. Dėtyje 2 (rečiau 1) žalsvai gelsvi, išmarginti retomis tamsiomis dėmelėmis kiaušiniai. Jų matmenys: 75x48 mm, masė 66,9-80 g. Peri ir patinas, ir patelė 24-29 dienas. Išsiritęs jauniklis sveria apie 65 g. Po kelių parų jaunikliai jau palieka lizdą ir sekiojo paskui suaugusius paukščius. Tėvai juos maitina ir saugo apie du mėnesius.
Mityba
Minta smulkiomis žuvimis, rečiau varliagyviais ir vėžiagyviais. Lesa nemažai plunksnų.
Balsas
Tuoktuvių balsas jausmingas "kuur, kuurii", girdimas tik veisimosi metu. Kildamas nuo vandens skleidžia ritmišką, žąsų gagenimą primenantį "ka ka kak".
Ispanijos futbolo varžybos 1971–1972 m.
Ispanijos futbolo varžybos 1971–1972 m.
Jānis Birks
Janis Birkas (, g. 1956 m. liepos 31 d.) – Latvijos gydytojas ir politikas. Baigė Rygos Medicinos Institutą, anesteziologas - reanimatologas. 1992–2005 m. Latvijos Jūros medicinos centro vadovas. Nuo 2001 m. Rygos Tarybos deputatas, 2005–2007 m. vicemeras. Nuo 2006 m. TB/LNNK pirmininko pavaduotojas. Nuo 2007 m. Rygos Tarybos pirmininkas.
Vilniaus universiteto Biotechnologijos institutas
Vilniaus universiteto Biotechnologijos institutas – mokslinių tyrimų institucija, priklausanti Vilniaus universitetui. Institute atliekami gyvybės mokslų ir biotechnologijų sričių tyrimai.
Istorija
1975 m. kovo 1 d. įkurtas Sovietų Sąjungos Ministrų Tarybos Vyriausiosios mikrobiologijos pramonės valdybos padaliniui „Biopreparatas” priklausantis Sąjunginis taikomosios enzimologijos mokslinių tyrimų institutas. Paskirtis – fermentų gryninimas, gryninimo technologijų pasitelkiant mikroorganizmus ruošimas bei fermentų fizikinių ir cheminių savybių tyrimas. Institute išvystyta prokariotų ir eukariotų genų inžinerija. Sukurtos fermentinės technologijos pritaikytos maisto bei lengvojoje pramonėje. 1984 m. pradėti medicininės paskirties baltymų tyrimai bei jų gamybos technologijų ruošimas. Bandomieji pavyzdžiai panaudoti ikiklinikiniams ir klinikiniams tyrimams. 1986 m. pradėti priemonių aplinkos valymui nuo naftos teršalų tyrimai, šiai sričiai plėtoti 1988 m. sukurtas „Biocentro“ kooperatyvas, 1991 m. tapęs dukterine instituto įmone UAB „Biocentras“.
Po nepriklausomybės atkūrimo institutas įregistruotas kaip įmonė Taikomosios enzimologijos institutas „Fermentas” (1990 m. gruodžio 28 d.). 1991 m. rugpjūčio 6 d. suteikiamas valstybinio instituto statusas, pavadinimas pakeičiamas į Biotechnologijos institutas „Fermentas”. Nuo 1995 m. lapkričio 23 d. institutas vadinamas trumpesniu pavadinimu Biotechnologijos institutas.
Sumažėjus instituto produkcijos paklausai pradėta restruktūrizacija: atskirti moksliniai ir gamybiniai padaliniai. 1994 m. įkurtos dukterinės mokslinės-gamybinės įmonės „Fermentas” (molekulinės biologijos reagentai; privatizuota 1995 m. kaip UAB „Fermentas“) ir „Biofa” (genų inžinerinė farmacija; privatizuota 1995 m. kaip UAB „Biofa“).
2010 m. spalio 1 d. institutas prijungtas prie Vilniaus universiteto (VU), suteiktas dabartinis pavadinimas. 2016 m. pirmoje pusėje kartu su Biochemijos institutu ir Gamtos mokslų fakultetu perkeltas į naujai įkurtą VU Gyvybės mokslų centrą.
Baltmiškis
Baltmiškis – kaimas Kelmės rajono savivaldybės pietuose.
Istorija
1597 m. minimas Baltmiškio palivarkas, priklausęs Liolių dvarui. 1948–1973 m. kaime veikė pradinė mokykla, vėliau kurį laiką veikė biblioteka.
Samuelis Bitneris
Samuelis Bitneris (1632 m. Lenkija – 1710 m. lapkričio 5 d. Kėdainiai ?) – Lietuvos raštijos darbuotojas, vertėjas, evangelikų reformatų kunigas.
Biografija
Gimė evangelikų reformatų kunigo Martyno Bitnerio šeimoje. Į Lietuvą atvyko kartu su savo šeima. Mokėsi Slucko gimnazijoje, nuo 1651 m. gegužės 31 d. mokėsi Frankfurto prie Oderio universitete. 1663 m. ordinuotas kunigu, 1668 m. paskirtas lektoriumi, 1670 m. įšventintas diakonu. Nuo 1673 m. Naujamiesčio, vėliau Beinoravos, Biržų klebonas. 1687 m. išrinktas Vilniaus konsenjoru, 1688–1698 m. Užnerio, 1699–1710 m. Žemaičių distriktų superintendentas, Karaliaučiaus evangelikų reformatų bažnyčios kunigas. 1695–1710 m. evangelikų reformatų studentų (alumnų), studijuojančių užsienyje globėjas.
Parengė katekizmą elementorių Pradžia pamokslo dėl mažų vaikelių (1680). Kartu su J. Božimovskiu jaunesniuoju ir kitais vertė Bibliją, bet rankraštis 1681 m. sudegė Biržų klebonijoje.
1680 m. išleistas S. Bitnerio spaudai parengtas leidinys Pradzia pamoksla del mazu Weykialu (Karaliaučius 1680 m.). Tai antrasis, jau išplėstas, 1653 m. katekizmo leidimas. Knygelės leidimą parėmė Karolina Radvilaitė. Šis leidinys buvo pirmasis po M. Mažvydo Katekizmo išspausdintas elementorius, skirtas mokykloms.
1695 m. Vilniaus sinodo pavedimu S. Bitneris ėmėsi į lietuvių kalbą versti Naująjį Testamentą ir išvertė didžiąją jo dalį. Jam talkino Jonas Božimovskis jaunesnysis, o vertimą Mažajai Lietuvai pritaikė F. Z. Šusteris. Šis vertimas buvo išleistas 1701 m. Karaliaučiuje ir vadinosi Naujas Testamentas Wieszpaties musu Jezaus Kristaus…
Baltų gentys (filmas)
Baltų gentys: Paskutinieji Europos pagonys – 2018 m. Latvijos istorinis filmas apie Danijos pirklį-šnipą Larsą ir XIII a. baltų gentis, pagonybę, baltų kristianizaciją bei kovas su kryžiuočiais. Skirtas Latvijos Respublikos šimtmečio paminėjimui.
Žvirzdė (Tauragė)
Žvirzdė – buvęs kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 9 km nuo Skaudvilės.
Pagaujėnai
Pagaujėnai – gatvinis kaimas Šalčininkų rajono savivaldybės pietryčiuose, Dieveniškių istoriniame regioniniame parke. Pietuose teka Gauja.
Aleknavičienė
Aleknavičienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Aleknavičiūtė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Aleknavičius.
Šią pavardę turi šie garsesni asmenys:
Apaštalo Andriejaus kyšulys
Nuo 1974 m. priklauso Šiaurės Kipro Turkų Respublikai, Iskelės apygardai, bet pagal Kipro respublikos administracinį suskirstymą priklauso Famagustos apygardai.
Zinsheimas
Zinsheimas – miestas pietvakarių Vokietijoje, 22 km į pietryčius nuo Heidelbergo, prie Elzenco upės. Yra automobilių technikos muziejus, senoji rotušė, miesto muziejus, viduramžių pilis, didelis stadionas „Rhein-Neckar Arena“.