cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Emil Iversen
Biografija
2019 m. pirmą kartą tapo pasaulio čempionu dvejose komandinėse rungtyse. 2021 m. pasaulio slidinėjimo čempionate norvegas pirmą kartą tapo individualios rungties pasaulio čempionu.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1884–1885 m.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1884–1885 m.
1884–1885 m. Airijos taurė
Šiaurės Airijos futbolo taurė ( – „Airijos taurė“) vyksta nuo 1880 metų.
Hotornas
Hotornas  – miestas JAV, Kalifornijoje, Los Andželo apygardos pietvakariuose, Didžiojo Los Andželo srityje. Hotornas priklauso septyniolikos miestų regionui, dažniausiai vadinamam Saut Bėjumi. 2020 m. surašymo duomenimis, Hotorne gyveno 88 083 žmonės.
Istorija
Hotorną, kaip „Hawthorne Improvement Company“, 1905 m. įkūrė B. Hardingas (B. Harding) ir H. Lombardas (H. Lombard). B. Hardingo duktė buvo gimusi liepos 4–ąją, Jungtinių Valstijų nepriklausomybės dieną, ir ši data sutapo su Naujosios Anglijos rašytojo Natanielio Hotorno gimimo diena, todėl buvo nuspręsta miestą pavadinti jo garbei.
Hotornas kažkada buvo miestas „tik baltiesiems“, paprastai vadinamas „saulėlydžio miestu“. XX a. 4-ajame dešimtmetyje Hotorne kabojo įspėjamieji ženklai, kad iki saulėlydžio afroamerikiečiai turi iš jo išvykti.
Erčia
thumb|250px|Erčia
Erčia, miško laukymė, proguma – didesnis atviras plotas, apsuptas miško. Paprastai būna apaugęs pieva, neaukštais krūmais, nors gali būti ir pelkė. Tokios vietos susidaro dėl skurdesnio dirvožemio, miško gaisrų ar iškirsto miško. Erčia yra svarbi žolėdžių miško gyvūnų maitinimosi vieta. Tokiose vietose įkuriamos gyvenvietės.
Zabieliškio II tvenkinys
Zabieliškio II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kėdainių miesto pietrytiniame pakraštyje, pramonės rajone. Sudarytas Nesekės upelio (Šerkšnio intakas, Nevėžio baseinas) vakarinėje pakrantėje. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,2 km, plotis – iki 0,06 km. Altitudė 46,1 m. Krantai neaukšti, apaugę medžiais. Vandens perteklius nuteka 0,04 km ilgio upeliu į Nesekės upelį ir žemiau esantį Zabieliškio I tvenkinį. Netoliese į rytus telkšo Zabieliškio III tvenkinys. Į pietus įsikūręs Zabieliškio kaimas.
Kamberlandas (Anglija)
Kamberlandas – istorinė grafystė Šiaurės Vakarų Anglijoje. Ji apima dalį Ežerų krašto, taip pat šiaurinius Peninus ir Solvėjaus fjordo pakrantę. Nuo XII a. iki 1974 m. Kamberlandas atliko administracines funkcijas. 1974 m. jis buvo prijungtas prie Kambrijos – didesnės administracinės teritorijos, kuri taip pat apėmė Vestmorlandą ir dalį Jorkšyro bei Lankašyro. 2023 m. balandį Kamberlandas bus atgaivintas kaip administracinis vienetas, kai bus panaikinta Kambrijos grafystės taryba ir vietoj jos bus įsteigtos dvi unitarinės valdžios institucijos; viena iš jų bus pavadinta Kamberlandu ir apims didžiąją istorinės grafystės dalį, išskyrus Penritą ir jo apylinkes.
Šiaurės rytuose Kamberlandas ribojosi su Nortumberlandu, rytuose – su Daramu, pietryčiuose – su Vestmorlandu, pietuose – su Lankašyru, o šiaurėje – su Škotijos grafystėmis Damfrisšyru ir Roksbergšyru.
Ankstyvoji istorija
Paskutiniojo teismo knygos sudarymo metu (1086 m.) didžioji būsimosios grafystės dalis priklausė Škotijai, nors kai kurie kaimai aplink Milomą, kurie buvo Nortumbrijos grafo nuosavybė, buvo prijungti prie Jorkšyro.
1092 m. Anglijos karalius Vilhelmas II Rufusas įsiveržė į Karlailo rajoną ir apgyvendino jį kolonistais. Jis įkūrė Karlailo grafystę ir suteikė jos teritoriją Ranulfui le Mešenui. 1133 m. Karlailas tapo naujos vyskupijos, kuri iš esmės sutapo su grafystės teritorija, sostu. Tačiau 1135 m. mirus Anglijos karaliui Henrikui I, teritoriją atgavo Škotijos karalius Dovydas I. Jam pavyko įtvirtinti savo valdžią ir paversti Karlailą viena pagrindinių savo valdžios būstinių, o Anglijoje prasidėjo ilgas pilietinis karas. Manoma, kad kambrų kalba išnyko XII a.
1157 m., kai Anglijos karalius Henrikas II perėmė teritoriją iš Škotijos karaliaus Malkolmo IV, ji vėl atiteko Anglijos karūnai. Henrikas II iš buvusios grafystės suformavo dvi naujas grafystes: Vestmorlandą ir Karliolą – iš pradžių tai buvo lotyniško žodžio Carlioliensis santrumpa „[vyskupas] iš Karlailo“. Vestmorlandas taip pat apėmė teritorijas, anksčiau priklausiusias Lankasterio grafystei. Švino ir sidabro kasyklų teritorija Olstone, anksčiau susijusi su Taindeiliu, vėliau dėl finansinių priežasčių taip pat buvo prijungta prie naujosios Karliolo grafystės. Iki 1177 m. Karliolas tapo žinomas kaip Kamberlandas. 1237 m. Jorko sutartimi siena tarp Anglijos ir Škotijos buvo nustatyta visam laikui.
Geografija
XII a. susiformavusios ribos per visą grafystės gyvavimo laikotarpį iš esmės nesikeitė. Ji ribojosi su keturiomis istorinėmis Anglijos grafystėmis ir dviem Škotijos grafystėmis: rytuose su Nortumberlandu ir Daramu, pietuose – su Vestmorlandu, pietvakariuose – su Lankašyro grafystėje esančiu Ferneso pusiasaliu, šiaurėje – su Damfrisšyru, o šiaurės rytuose – su Roksbergšyru.
Vilniaus lietuvių sporto klubas
Vilniaus lietuvių sporto klubas – tarpukaryje Vilniuje veikusi sporto organizacija. Jos tikslas – žadinti susidomėjimą sportu ir fizine kultūra Vilniaus krašto lietuvių visuomenės tarpe, sudaryti galimybę sportuoti savo nariams.
Kamberlandas (Anglija)
Geografija
Vakaruose grafystę ribojo Solvėjaus fjordas ir Airijos jūra. Šiaurinę ribą sudarė Solvėjaus žiotys ir siena su Škotija, einanti į rytus iki Skoč Nou kalvos ties Keršopo upeliu. Riba į pietus ėjo nuo Skoč Nou išilgai Ševioto kalnų, paskui ėjo Ertingo upės intaku ir per Denton Felio kalną pasiekė Tisą. Nuo Tiso kyšulio riba kirto Peninus ir leidosi Kroudundeilio upeliu, iš kur ėjo Ideno ir Imonto upėmis iki Alsvoterio. Toliau riba ėjo palei Glenkoino upelį iki Helvelino kalnagūbrio viršūnės Rainoso perėjoje ir palei Dadono upę (netoli Milomo) iki jūros.
Vilniaus lietuvių sporto klubas
Istorija
Iniciatyva suburti neabejingus sportui tautiečius kilo Vilniaus lietuvių studentų sąjungos sporto sekcijos nariams. Buvo sudaryta iniciatyvinė grupė įstatams paruošti, 1935 m. jie buvo patvirtinti. Vytauto Didžiojo gimnazijos salėje 1935 m. lapkričio 20 d. įvyko steigiamasis susirinkimas. Valdybos pirmininku išrinktas Bronius Untulis, vicepirmininku – Leonardas Palevičius; į valdybą dar pateko Augustinas Mačionis, J.Pivorius ir St.Micius (ūkvedys).
Kamberlandas (Anglija)
Geografija
Aukščiausia istorinės grafystės vieta yra Skofel Paikas, 978 m aukščio, aukščiausias Anglijos kalnas. Grafystės sostinė buvo Karlailas.
Vilniaus lietuvių sporto klubas
Istorija
Veikė stalo teniso, slidinėjimo, baidarių, gimnastikos, lengvosios atletikos ir žaidimų sekcijos. Pastarosiose dvejose dalyvavo ir sportininkės merginos. Buvo įsigyta nemaža sporto inventoriaus. 1937 m. į valdybą vietoj A.Mačionio ir J.Pivoriaus išrinkti Jadvyga Kazlauskaitė ir Vladas Blažys.
Kamberlandas (Anglija)
Apygardos
thumb|right|200px|Kamberlando žemėlapis su apygardomis, 1824 m. Karlailo grafystė buvo padalinta į baronijas. Sukūrus Kamberlando grafystę, baronijos buvo suskirstytos į apygardas – toks pats grafystės suskirstymas buvo Darame, Nortumberlande ir Vestmorlande. Jos atsirado kaip kariniai padaliniai, skirti organizuoti vyriškos lyties gyventojus ginti grafystę nuo škotų kariuomenės antpuolių.
Vilniaus lietuvių sporto klubas
Istorija
Klubui augo graži pamaina – Vilniaus moksleivių tarpe sportas buvo populiarus, miesto gimnazistų pagrindu sudaryta komanda laimėjo 1938 m. Tautinės lietuvių olimpiados tinklinio varžybas. Vytauto Didžiojo gimnazijoje fizinio lavinimo mokytoju dirbo Varšuvos centrinio fizinės kultūros instituto ir Vilniaus universiteto auklėtinis Pranas Žižmaras. Grąžinus miestą Lietuvai, šio Klubo pagrindu buvo suformuota Vilniaus sporto apygarda (pirmininkas Pr.Žižmaras), o 1940 m. birželio 16 d. surengtos pirmosios futbolo ir lengvosios atletikos varžybos Vilnius–Kaunas.
Prasidėjęs Antrasis pasaulinis karas sportinę veiklą mieste paralyžiavo ir klubo veikla nutrūko.
Kamberlandas (Anglija)
Apygardos
Kiekvieną apygardą sudarė kelios parapijos, iš pradžių suformuotos bažnytiniam administravimui. Kaip ir kitose Šiaurės Anglijos grafystėse, daugelis senųjų Kamberlando parapijų buvo labai didelės, dažnai sudarytos iš kelių atskirų miestelių ir kaimelių. Daugelis šių senųjų parapijų ilgainiui tapo civilinėmis parapijomis ir sudarė žemiausią vietos valdžios lygmenį.
Kamberlando apygarda
Kamberlando apygardai priklausė Karlailo ir Vigtono apylinkės, taip pat dalis Inglvudo miško. Į šiaurę nuo Karlailo esanti Stanvikso parapija iš dalies priklausė ir Eskdeilio, ir Kamberlando apygardoms.
Ičangas
Ičangas  – miestas Kinijoje, Hubėjaus provincijoje, Jangdzės kairiajame krante, į vakarus nuo Uhano. Antras pagal dydį provincijos miestas. Visoje Ičango miesto prefektūroje gyvena 4 mln. gyventojų (2010 m.), pačiame mieste – 1,6 mln. Yra upių, oro uostai. Vystomas chemijos, tekstilės, popieriaus, cemento, maisto pramonė, laivų remontas. Ičangas yra netoli Silingo tarpeklio, kur įrengta Trijų tarpeklių užtvanka. Ičangas laikomas vandens vartais į Sičuano slėnį.
Kamberlandas (Anglija)
Vietos valdžia nuo XIX a.
XIX a. buvo įvykdytos kelios reformos, kurių metu buvo pertvarkyta grafystės vietos valdžia ir sukurta apygardų su tiesiogiai renkamomis tarybomis sistema.
Vargšų teisė ir savivaldybių reforma
Pirmieji pokyčiai buvo susiję su vargšų teisės administravimu, kuris buvo vykdomas parapijos lygmeniu. 1834 m. vargšų teisės pakeitimo įstatymu parapijos buvo suskirstytos į vargšų sąjungas, kurių kiekviena turėjo centrinę darbo prieglaudą ir renkamą globėjų tarybą. Kamberlandas buvo padalytas į devynias sąjungas: Olstonas ir Garigilis, Butlas, Bramptonas, Karlailas, Kokermutas, Longtaunas, Penritas, Vaitheivenas ir Vigtonas.
Kitais metais buvo priimtas 1835 m. Savivaldybių korporacijų įstatymas, kuriuo Anglijos ir Velso rajonai bei miestai buvo pertvarkyti į savivaldybių rajonus su šablonine konstitucija. Atitinkamai buvo pertvarkyta Karlailo miesto korporacija, į kurią buvo išrinkta visuotinai renkama taryba, susidedanti iš mero, seniūnų ir patarėjų.
Ičangas
Istorija
Ičangas dabartiniu pavadinimu žinomas nuo Čingų laikų. 1877 m. atidarytas prekybai su užsieniu. 1914 m. per Ičangą nutiestas geležinkelis sujungė jį su kitais miestais. Per Japonijos–Kinijos karą (1937–1945 m.) buvo okupuotas Japonijos kariuomenės, labai apgriautas. XX a. pab. pradėjo sparčiai plėtotis.
Kamberlandas (Anglija)
Vietos valdybos ir sanitariniai rajonai
Pagal 1875 m. Visuomenės sveikatos įstatymą visoje Anglijoje ir Velse buvo įsteigti sanitariniai rajonai. Egzistuojančios savivaldybių apylinkės ir vietinės valdybos tapo „miestų sanitarinėmis apylinkėmis“, o „kaimo sanitarinės apylinkės“ buvo suformuotos iš likusių vargšų sąjungų teritorijų.
Vėliau buvo sudarytos dar trys vietos valdybos: Arlekdono ir Frizingtono 1882 m., Haringtono 1891 m. ir Aspeitrijos 1892 m. Be to, 1883 m. ir 1894 m. Verkingtonas ir Vaitheivenas gavo inkorporacijos įstatus ir tapo municipaliniais rajonais.
1888 m. ir 1894 m. vietos valdžios įstatymai
1889 m. pagal 1888 m. Vietos valdžios įstatymą buvo įsteigta Kamberlando grafystės taryba, perėmusi kvartalinių sesijų funkcijas. 1894 m. Vietos valdžios įstatymu buvę sanitariniai rajonai buvo pertvarkyti į miesto ir kaimo rajonus, kurių kiekvienas turėjo renkamą tarybą.
1934 m. reforma
Gyventojų pasiskirstymas 1971 m. buvo toks:
1974 m. pagal 1972 m. Vietos valdžios aktą buvo panaikinta administracinė grafystė ir grafystės rajonas, o jų buvusi teritorija buvo sujungta su Vestmorlandu ir dalimis Lankašyro bei Jorkšyro Vakarų Raidingo į naująją Kambrijos grafystę. Iš Kamberlando teritorijos vėliau susiformavo Karlailo, Olerdeilio ir Koplando apygardos bei dalis Ideno rajono.
Palikimas
Pavadinimas ir toliau vartojamas kaip geografinis ir kultūrinis terminas, išlikęs Kamberlando dešrelėse, laive „HMS Cumberland“, bėgikų klube „Cumberland Fell Runners Club“, lengvosios atletikos klube „Cumberland Athletics Club“, įvairiose organizacijose ir įmonėse, pavyzdžiui, vietiniuose laikraščiuose „The Cumberland News“, „The West Cumberland Times and Star“ ir „Cumberland Building Society“. Jis taip pat minimas „Makbete“ kaip princui Malkolmui atiduota karalystė.
1994 m. birželį, vykstant 1990-ųjų Jungtinės Karalystės vietos valdžios reformai, Vietos valdžios komisija paskelbė rekomendacijų projektą, kuriame kaip vieną iš variantų siūlė įkurti Šiaurės Kambrijos unitarinę valdžią (taip pat įtraukiant Aplbį, istorinį Vestmorlando grafystės miestą). Ji taip pat pasiūlė, kad Kamberlandas galėtų būti atkurtas kaip nepriklausoma ceremoninė grafystė. Galutinėse rekomendacijose, paskelbtose 1994 m. spalio mėn., šių pasiūlymų nebuvo, matyt, dėl to, kad komisijai nebuvo išreikšta parama šiam pasiūlymui.
2013 m. bendruomenių ir vietos valdžios valstybės sekretorius Erikas Piklsas oficialiai pripažino, kad Anglijoje ir toliau egzistuoja 39 istorinės grafystės, įskaitant Kamberlandą.
2021 m. paskelbta, kad 2023 m. balandžio mėn. Kambrijos vietinė valdžia bus reorganizuota į dvi unitarines institucijas, iš kurių viena bus pavadinta Kamberlando ir apims didžiąją istorinės grafystės dalį, išskyrus Penritą ir jo apylinkes.
Glotochronologija
Glotochronologija (iš 🇬🇷 'kalba', χρóνος 'laikas' ir λόγος 'žodis', 'mokymas') − hipotetinis lyginamosios kalbotyros metodas, kuriuo siekiama nustatyti galimą susijusių kalbų atsiskyrimo laiką, remiantis hipoteze, kad bazinis kalbos žodynas kinta maždaug tolygiu greičiu. Pagal analogiją su radioaktyviosios anglies metodu organinių medžiagų amžiui nustatyti, šią hipotezę pateikė Morisas Svadišas (Morris Swadesh). Kalbotyroje teikiama nustatyti „leksikos skilimo pusperiodį”. Apskaičiavus pakitusių žodžių kiekį, šiuo metodu nustatomas laikotarpis, per kurį dvi kalbos arba keletas kalbų atsiskyrė nuo bendros prokalbės, o tuomet nustatomas kalbų susidarymo laikas. Glotochronologija yra leksikos statistikos atšaka, su ja kartais painiojama.
Glotochronologija grindžiama hipoteze, kad kiekvienoje kalboje yra tam tikra itin stabilios ir atsparios pokyčiams sąvokų dalis, kuri visose kalbose daugmaž tokios pačios apimties. Šios sąvokos priklauso vadinamajai „pamatinei leksikai“. Yra sudaryti 200, 100 ir 30 žodžių pamatinės leksikos M. Svadišo sąrašai.
Istorija
Kalbos kitimo samprata nenauja, ją savo darbuose nagrinėjo D. Hymsas (1973) ir Wellsas (1973). Pati glotochronologija atsirado XX a. viduryje (žr. 1953 m. Liso ir 1955 m. Svadišo straipsnius). Su problema supažindinama Embleton (1986) ir McMahon (2005) veikaluose. Glotochronologija jau seniai prieštaringa − iš dalies dėl tikslumo, taip pat dėl klausimo, ar jos pagrindu laikytinas garsas. Susidūrus su skoliniais, prielaidos, kaip greitai vienas žodis gali pakeisti kitą, gali iškreipti kalbų atsiskyrimo laiko rezultatus; tačiau glotochronologijoje buvo taikomi patikimesni kalbų atsiskyrimo laiko nustatymo būdai.
Žodžių sąrašas
Pradžioje šiuo metodu buvo numatoma, kad visose kalbose ir visose kultūrose žodyno pamatas kinta tolygiu ar beveik tolygiu greičiu, tad gali būti pasitelktas laiko atkarpai išmatuoti. Šiam reikalui buvo naudojamas 200 žodžių M. Svadišo sudarytas žodžių sąrašas, į kurį buvo įtraukti galimai pokyčiams atsparūs leksikos vienetai. Bet šiais laikais taikomas susiaurintas 100 žodžių M. Svadišo žodžių rinkinys. Toks pamatinis žodynas buvo išskirtas tam, kad į jį būtų įtrauktos bet kuriai žmonių kalbai būdingos sąvokos, pavyzdžiui, asmeniniai įvardžiai, kūno dalys, dangaus kūnai, pagrindinių veiksmų veiksmažodžiai, skaitvardžiai vienas, du ir kita. Į šį sąrašą neįeina tik kuriai nors vienai kultūrai arba tik tam tikram laikotarpiui būdingos sąvokos. Kaip buvo išsiaiškinta, idealiai atrinkti tokių žodžių iš esmės neįmanoma, gali būti, kad teks atsižvelgti į lyginamąsias kalbas.
Po to šiame sąraše išskiriami giminiški (bendrakilmiai) žodžiai. Juo didesnis giminiškų žodžių procentas, juo vėliau lyginamosios kalbos viena nuo kitos atsiskyrė.
Glotochronologijos konstanta
Pagal 200 žodžių sąrašą R. Lisas apskaičiavo „glotochronologijos reikšmę”, nagrinėdamas įžymiųjų 13 kalbų porų pokyčius. Jam išėjo 90 % tikslumo 0,806 ± 0,0176 skaičius. Pagal 100 žodžių sąrašą jis apskaičiavo reikšmę 0,86, nes didesnė reikšmė yra tuomet, kai atmetami skoliniai. Ši konstanta susijusi su žodžių išlaikymo kalboje trukmės formule
kur L – pokyčio greitis, ln – e logaritmas, o r – glotochronologijos konstanta.
Atsiskyrimo laikas
Pagrindinė glotochronologijos formulė yra
Tikrindamas istoriškai įrodomus atvejus, kai t žinomas iš nelingvistinių duomenų (pavyzdžiui, apytikslis laiko tarpas nuo klasikinės lotynų kalbos iki šiuolaikinių romanų kalbų), Svadišas apskaičiavo empirinę reikšmę, kur L apytiksliai lygu 0,14 (tai reiškia, kad per tūkstantmetį pasikeičia maždaug 14 iš 100-inio žodžių sąrašo).
Rezultatai
thumb|right|200px|Grėjaus ir Atkinsono sudarytas indoeuropiečių kalbų šeimos medis Nustatyta, kad glotochronologija tinka indoeuropiečių kalboms, ją taikant galima paaiškinti apie 87 % pokyčių. Taip pat paaiškėjo, kad šis metodas tinkamas chamitų-semitų kalboms, kinų kalba i ir Amerindijos kalboms. Pastarųjų kalbų tyrimus patvirtino tiek radioaktyviosios anglies ir kraujo grupių tyrimai, tiek ir archeologijos duomenys. Pasakytina, kad Grėjaus ir Atkinsono tyrimai, anot jų pačių, su glotochronologija neturi nieko bendra.
Ginčytinos metodo pusės
Ir glotochronologijos atsiradimo metu, ir dabar daug indoeuropeistų jos patikimumą neigia.
Modifikuota glotochronologija
Nei visiškai pirminei Svadišo nuostatai pritariant, nei visiškai glotochronologiją atmetant, kaip išlyga buvo pasiūlyta prielaida, jog padarius kai kurių svarbių pakeitimų glotochronologija, kaip formalusis lingvistinis analizės metodas, gali būti taikoma. Tad leksikos pokyčio netolygų greitį nagrinėjo Van der Merwe (1966). Jis sąrašo žodžius suskirstė į klases, kur kiekviena jų turi savą kitimo greitį. Dyen, James ir Cole (1967) teigė, kad savo kitimo greitį turi kiekviena reikšmė. Tuo pat metu kalbų atsiskyrimo ir žodžių kitimo greičio apskaičiavimus atliko Kruskal, Dyen ir Black.
Brainardas (1970) atkreipė dėmesį į atsitiktinį giminingumą, o Gleasonas (1959) į problemą įtraukė sampratą apie prasmės efektą. Sankoffas (1973) pasiūlė atsižvelgti į žodžių skolinimosi tikimybę ir įvertinti galimus sinonimus.
Problema vėl buvo susidomėta, kai XX a. paskutiniame dešimtmetyje statistinė metodologija buvo papildyta kitos mokslo šakos – filogenetikos – tyrimais, kuriais aiškintasi DNR kitimo greitis. Šie metodai patogūs, nes jiems nereikia taikyti galimo tolygaus kitimo greičio.
Starostino metodas
Rusijos kalbininkas S. Starostinas stengėsi patobulinti glotochronologiją šiais pasiūlymais:
Buvo sudaryta tokia į laikotarpį bei individualų tvarumo koeficientą atsižvelgianti formulė:
Šioje formulėje Lc reiškia laipsnišką keitimo lėtėjimą, įvertinant pavienių žodžių individualų tvarumą (netvariausi elementai keičiami pirmiausiai ir greičiausiai), o kvadratinė šaknis rodo priešingą tendenciją – greitesnį žodžių keitimą dėl to, kaip greitai pirminio sąrašo žodžiai sensta ir yra linkę keisti reikšmę. Žinoma, ši formulė sudėtingesnė už pirminę Svadišo formulę, bet, kaip rodo Starostino darbai, ją taikant išeina patikimesni rezultatai negu apskaičiuojant pagal senąją (ir Starostino formulės rezultatai daugmaž atitinka istorijos paliudytų kalbų faktus). Kita vertus, taikant šią formulę paaiškėjo, kad glotochronologija gali būti taikoma tik toms kalboms, kurių istorinė fonologija kruopščiai ištirta (bent jau tiek, kad būtų galima aiškiai atskirti giminingus žodžius nuo skolinių).
Laiko apskaičiavimas
2000 m. Makdonaldo institute buvo surengta konferencija, kurioje svarstyta laiko apskaičiavimo problema. Publikuotos konferencijos ataskaitos leidžia susipažinti su įvairiais tų metų požiūriais į glotochronologiją. Jie svyruoja nuo pateiktų straipsnyje „Kodėl datos − ne kalbotyros objektas” iki aukščiau aptartų Starostino idėjų.
Ičios ugnikalnis
Ičios ugnikalnis  – veikiantis ugnikalnis (stratovulkanas) Rusijoje, Kamčiatkos pusiasalyje; aukščiausia Vidurinio kalnagūbrio viršūnė. Aukštis 3596 m (kitais duomenimis 3621 m). Susidaręs iš bazalto, andezito ir dacito. Yra šoninių kupolų ir kūgių, apie 3000 m aukštyje – fumarolių ir solfatarų. Tris ugnikalnio viršūnes dengia ledo kepurės. Šlaituose – lavos laukai.
Ičios ugnikalnis buvo išsiveržęs 1740 m.
Tarpkultūrinė komunikacija
Tarpkultūrinė komunikacija  – tai mokslo sritis, kuri analizuoja, kaip pasikeitimo informacijos proceso metu vienos kultūros atstovas siunčia pranešimus kitos kultūros atstovams. Pranešimas paruoštas vienoje kultūroje, turi būti suprastas kitoje. Tačiau netgi išnykus tam tikriems komunikacijos barjerams pranešimas gali būti nesuprastas priėmėjų arba pastarieji gali likti nesuprasti. Idealaus tarpkultūrinės komunikacijos proceso metu siunčiamo pranešimo reikšmė atitinka gaunamo pranešimo reikšmę. Viena pagrindinių tarpkultūrinės komunikacijos problemų yra kultūriniai rėmai, kurie apsunkina pranešimo siuntėjo ir gavėjo susikalbėjimą. Kuo didesnis skirtumas tarp kultūrų, tuo didesnė yra tikimybė, kad tarpkultūrinė komunikacija bus nesėkminga.
Disciplinos atsiradimas
Įvairios įmonės pradėjo siūlyti savo darbuotojams kalbų mokymosi programas ir specialius kursus, kuriuose jie buvo supažindinami su skirtingomis kultūromis ir kaip elgtis atsidūrus už savo komforto zonos ribų, kitose šalyse. Aukštojo mokslo institucijos taip pat pradėjo kreipti dėmesį į vis didėjančias tarpkultūrinės komunikacijos apimtis bei jos įtaką įvairiems bendrosios pasaulio sistemos ir vidiniams valstybių procesų aspektams.
Per pastarąjį dešimtmetį vis didesnis spaudimas buvo daromas universitetams visame pasaulyje, norint, kad jie inkorporuotų tarpkultūrinio ir tarptautinio ugdymo dalykus į savo siūlomas studijų programas. Taip norėta siekti gilinti žmonių supratimą ir žinias apie tarpkultūrinius reiškinius ir procesus bei jų įtaką pasauliui. Tarptautinių procesų ir tarpkultūrinės komunikacijos supratimas tapo ypač svarbus šalių kultūrinei, technologinei, ekonominei ir politinei „sveikatai“. Šiandieniame pasaulyje studentai privalo turėti tam tikras globalias kompetencijas tam, kad galėtų suprasti pasaulį, kuriame gyvena ir kaip jie save gali realizuoti jame.
Tarpkultūrinės komunikacijos tarpdiscipliniškumas
Tarpkultūrinė komunikacija siekia sujungti tokias tarpusavyje nesusijusias sritis kaip kultūrinė antropologija ir kitas komunikacijos formas. Jos esmė yra nustatyti ir suprasti, kaip skirtingų kultūrų žmonės bendrauja vieni su kitais. Tarpkultūrinės komunikacijos tyrinėtojai taip pat bando konstruoti tam tikras gaires, kurios galėtų tapti modeliais ar schemomis padedančiomis žmonėms iš skirtingų kultūrų geriau suprasti vieni kitus ir bendrauti tarpusavyje.
Tarpkultūrinė komunikacija, kaip ir daugelis kitų mokslo sričių, yra derinys jungiantis skirtingas mokslo šakas į vientisą sistemą. Šios šakos yra antropologija, kultūros studijos, psichologija ir komunikacija. Be to kreipiamas dėmesys į etninių grupių tarpusavio santykių analizavimą ir esamas bei kuriamas komunikacijos strategijas, kurios yra naudojamos bendriniams kultūros tyrimams.
Skirtingų kalbų studijavimas gali ne tik padėti geriau suprasti, ką mes, kaip žmonės turime bendro, bet taip pat padėti suvokti pasaulyje egzistuojančią įvairovę. Kaip skirtingos mūsų kalbos konstruoja ir sistemina mūsų žinojimo supratimą. Žinojimas turi didelę reikšmę ugdant kritišką mąstymą apie socialinius santykius. Taigi pagrindas sėkmingam globalios tarpkultūrinės komunikacijos procesui yra suprasti socialinių santykių sanklodas ir būdus kaip kitos kultūros veikia.
Kalbos socializacija gali būti plačiai apibrėžta kaip tyrimas, kuris bando išsiaiškinti kaip kalba gali suponuoti ir sukurti naujus socialinius santykius ir kultūrinius kontekstus. Pabrėžtina, kad žmogui yra būtina suprasti naudojamos kalbos gramatiką, lygiai taip pat, kaip kalbos elementų socialinį išsidėstymą, tam kad būtų pasiekta komunikacinė kompetencija. Žmogaus patirtis yra kultūriškai svarbi, todėl kalbos elementai taip pat yra kultūriškai svarbūs. Žmogus kalbėdamas turi nepamiršti semiotikos ir gestų sistemos vertinimo, siekdamas sėkmingo tarpkultūrinio susikalbėjimo. Tačiau su kalbos socializacija galimai gali kilti keletas problemų. Kartais žmonės gali per daug apibendrinti arba priklijuoti etiketes kultūroms, taip jas stereotipizuoti ir subjektyviai įvertinti. Be to neįmanoma socialinio aktorius naudojamą kalbą įstatyti į tokius rėmus taip, kad ji puikiai atitiktų normatyvinius apibūdinimus. Dėl to į kalbos socializacijos tyrimus reikėtų įtraukti metodologinę analizę kaip individai naudoja kalbą ir kitas semiotikos reikšmes.
Globalizacijos įtaka
Kartu su globalizacija ir ypač pasaulinės prekybos mastų didėjimu yra neišvengiama, kad skirtingų kultūrų atstovai susitiks, konfliktuos ir susimaišys tarpusavyje. Dažnai žmonės kilę iš skirtingų kultūrų mano, kad tarpusavio komunikacija yra sudėtinga ne tik dėl kalbos barjero, bet taip pat tam įtakos turi ir skirtingi kultūros bruožai. Pavyzdžiui, individualizmu paremtose kultūrose, tokiose kaip Jungtinėse Amerikos Valstijos, Kanada ir Vakarų Europa, nepriklausoma individas yra dominuojantis veikėjas. Šiam nepriklausomajam yra būdinga skirti save nuo kitų ir aplinkos, kurioje gyvenama. O kultūrose, kuriose svarbus tarpusavio susisiejimas, paprastai tokiomis įvardijamos Azijos, taip pat daugelis Lotynų Amerikos, Afrikos ir Pietų Europos kultūros, dominuoja viena nuo kitos priklausomos figūros. Jie daugiau dėmesio skiria individo tarpusavio susiejimui su kitais ir aplinka. Savasis aš yra prasmingas tik (arba daugiausia) kalbant apie socialinių santykių kontekstą, t. y. pareigas ir vaidmenis. Dėl to galima teigti, kad tam tikru mastu, kultūrinių skirtumų daromas poveikis yra svarbesnis už kalbos barjerus.
Kultūrinis skirtingumas yra vienas iš didžiausių iššūkių sėkmingai ir produktyviai tarpkultūrinei komunikacijai. Efektyvus bendravimas su įvairių kultūrų žmonėmis, yra ypač sudėtingas, nes kultūrinis suvokimas formuoja žmonių mąstymą – pasaulio matymą, girdėjimą ir aiškinimą. Taigi žmonėms iš skirtingų kultūrų tie patys žodžiai gali reikšti skirtingus dalykus, net tada, kai jie kalba ta pačia kalba. Dar didesni sunkumai kyla kuomet vartojamos kalbos skiriasi ir komunikuojant tarpusavyje turi būti naudojamas vertimas. Tokiais atvejais nesusipratimų ir nesusikalbėjimų galimybės labai išauga. Taigi tarpkultūrinės komunikacijos tyrimai įeina į globalių reiškinių tyrimų sferą.
Rauktalapė rūgštynė
Rauktalapė rūgštynė (Rumex crispus) – rūgtinių (Polygonaceae) šeimos, rūgštynių (Rumex) genties daugiametis žolinis augalas. Paplitęs beveik visoje Eurazijoje, Šiaurės Afrikoje, taip pat patekęs į daugelį kitų žemynų.
Bretšnyderių valsčius
Bretšnyderių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Rauktalapė rūgštynė
Aukštis iki 1 m. Stiebas status. Lapai rauktais kraštais, auga iš skrotelės. Ant nuo stiebo atsišakojusių žiedkočių susidarę gausūs žiedynai. Žiedai rausvi, apdulkinami vėjo. Sėklos rudos, neskęstančios vandenyje.
Bretšnyderių valsčius
Istorija
Įkurtas 1874 m. kovo 26 d. 1922 m. priskirtas Tilžės-Ragainės apskričiai. Panaikintas baigiantis II pasauliniam karui.
Rauktalapė rūgštynė
Rauktalapė rūgštynė mėgsta drėgnas, sunkias, derlingas dirvas. Auga pakelėse, pievose, laukuose. Lietuvoje dažna.
Savo sudėtyje turi oksalo rūgšties, suteikiančios augalui aitrumo. Jauni lapai tinkami salotoms, sriuboms, tačiau vėliau tampa aitrūs, gali sukelti šlapinimo sistemos sutrikimų. Augalas turi daug vitamino A, geležies, kalio. Šaknys naudojamos liaudies medicinoje kraujo valymui, kepenų sutrikimams gydyti.
Valgomoji rūgštynė
Valgomoji rūgštynė (Rumex acetosa) – rūgtinių (Polygonaceae) šeimos, rūgštynių (Rumex) genties daugiametis žolinis augalas.
Aukštis iki 60 cm. Stiebas status, lankstus. Šaknys kuokštinės, vešlios, auga giliai. Lapai 7-15 cm ilgio, apatiniai strėliški, ilgais lapkočiais, aukščiau esantys bekočiai, dažnai rausvėja. Augalas dvinamis. Žiedai susitelkę žalsvai raudonuose žiedynuose. Sunokusios sėklos rudos.
Auga pievose, pamiškėse, ganyklose, miško laukymėse, auginama daržuose. Lietuvoje labai dažna.
Valgomosios rūgštynės lapai, jauni stiebai naudojami salotoms, sriuboms, padažams. Lietuvoje ruošiamas specialus patiekalas iš rūgštynių – rūgštynių barščiai. Lapuose gausu askorbo rūgšties, suteikiančios augalui būdingą rūgštumą. Gausu vitaminų C, B, karotino, oksalo rūgšties.
Gvatemalos departamentai
Gvatemala administraciškai padalinta į 22 departamentus. Šie savo ruožtu skirstomi į savivaldybes. Beveik visi departamentai sudaryti XIX a. Vėliausiai (1908 m.) įkurtas El Progreso departamentas.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1883–1884 m.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1883–1884 m.
1883–1884 m. Airijos taurė
Šiaurės Airijos futbolo taurė ( – „Airijos taurė“) vyksta nuo 1880 metų.
Gastų valsčius
Gastų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Istorija
Įkurtas XVIII a.
Reformuotas valsčius įkurtas 1874 m. kovo 26 d. Panaikintas baigiantis II pasauliniam karui.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1882–1883 m.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1882–1883 m.
1882–1883 m. Airijos taurė
Šiaurės Airijos futbolo taurė ( – „Airijos taurė“) vyksta nuo 1880 metų.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 2022–2023 m.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 2022–2023 m.
2022–2023 m. Šiaurės Airijos futbolo taurė
Šiaurės Airijos futbolo taurė ( – „Airijos taurė“) vyksta nuo 1880 metų.
Goga Bitadze
Goga Bitadzė (, g. 1999 m. liepos 20 d.) – Gruzijos krepšininkas, žaidžiantis NBA lygoje besivaržančioje Orlando „Magic“ komandoje. 2019 m. NBA naujokų biržoje Indianos „Pacers“ pasirinko jį 18-uoju šaukimu.
Ičnia
Ičnia  – miestas šiaurės Ukrainoje, Černigovo srityje, 35 km į šiaurę nuo Prylukų, prie Ičenkos upės (mieste patvenkta). Geležinkelio stotis. Maisto (duonos, konservų, pieno) pramonė. Yra 4 cerkvės.
Istorija
Ičnia minima nuo XIV a. Priklausė LDK, XVI a. suteiktas miestelio statusas.
1923–2020 m. rajono centras. Miestas nuo 1957 m.
Smilginiškė
Smilginiške vadinami kaimai Ignalinos rajone:
Uosupis
Uosupis gali reikšti šiuos objektus Lietuvoje:
Gyvenvietes:
Upes:
Dulokaimio-Kovrovo kultūra
thumb|230px|right|[[Geležies amžius|Geležies amžiaus baltų archeologinės kultūros: {{legend|#4E9A06|Dulokaimio-Kovrovo kultūra (sembai ir notangai)}} {{legend|#73D216|Olštyno kultūra (galindai?)}} {{legend|#8AE234|Sūduvių kultūra (jotvingiai)}} {{legend|#729FCF|Nemuno žemupio kapinynų kultūra (kuršiai)}} {{legend|#FCAF3E|Brūkšniuotosios keramikos kultūra}} {{legend|#F57900|Milogrado kultūra}} {{legend|#CE5C00|Dniepro-Dauguvos kultūra}} {{legend|#EDD400|Pamario kultūra}} {{legend|#FCE94F|Varpinių kapų kultūra}}]] Dulokaimio–Kovrovo kultūra, arba Sembos–Notangos kultūra – geležies amžiaus archeologinė kultūra, priklausiusi vakarų baltams. Kultūra nuo XX a. dešimto dešimtmečio vadinama pagal Dulokaimio (🇷🇺) kaimo kapinyną Semboje, o XIX a. devintame dešimtmetyje šią kultūrą išskyrę vokiečių archeologai O. Tišleris ir E. Holakas ją vadino Sembos–Notangos kultūra, nes šiose prūsų žemėse aptariamoji kultūra sutinkama. Ištirta apie 360 Dulokaimio kapų. Palaikai laidoti nedeginti (I–III a.) ir sudeginti (nuo IV a.) urnose. Kapai dažniausiai apdėti akmenimis. Nuo V a. sudeginti mirusieji laidoti be urnų. Biritualiniuose kapinynuose randami:
Dulokaimio–Kovrovo kultūros atstovai buvo labai turtingi, tai sąlygojo prekyba gintaru, didžiausios jo radavietės yra būtent Semboje. Nustatyti toli vedantys prekybos gintaru ryšiai.
Lietuvos ir Nauru santykiai
Lietuvos–Nauru santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Lietuvos ir Nauru.
Diplomatiniai santykiai užmegzti 2011 m. birželio 28 d. Nauru tapo ketvirta Ramiojo vandenyno regiono valstybe po Australijos, Naujosios Zelandijos ir Samoa, su kuria Lietuva užmezgė diplomatinius santykius.
Abi šalys yra Jungtinių Tautų, Jungtinių Tautų švietimo, mokslo ir kultūros organizacijos, Interpolo, Pasaulio sveikatos organizacijos, Cheminio ginklo draudimo organizacijos, Tarptautinės civilinės aviacijos organizacijos, Tarptautinio olimpinio komiteto narės.
Nėra žinių, kad būta kokių nors kontaktų tarp Lietuvos ir Nauru iki 1999 m., pastarosios narystės Jungtinėse Tautose. 2009 m. sausio 13 d. nutarta užmegzti diplomatinius santykius su Nauru, siekiant sudaryti „galimybes glaudžiau bendradarbiauti tarptautinėse organizacijose, Jungtinėse Tautose ir jų specializuotose agentūrose.“ Nors 2009 m. pabaigoje Nauru tapo viena iš nedaugelio valstybių, pripažinusių nuo Sakartvelo atsiskyrusią Abchaziją, ankstesnis nutarimas pakeistas nebuvo ir 2011 m. birželio 28 d. užmegzti diplomatiniai santykiai.
Tarp šalių jokių ekonominių mainų neužfiksuota.
Šalį XXI a. aplankė lietuvių keliautojas Ugnius Didžiokas, pirmasis lietuvis, apkeliavęs visas JT valstybes.
Diplomatinis atstovavimas
2022 m. vasario mėn. duomenimis, nei Nauru, nei Lietuva nėra akreditavusi savo ambasadorių viena kitai. Vyrauja daugiašalis bendradarbiavimas per JTO, kurios narė Nauru yra nuo 1999 m.
Gedvilaičių valsčius
Gedvilaičių valsčius (, nuo 1939 m. Amtsbezirk Neuschleuse) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Istorija
Įkurtas 1874 m. kovo 26 d. Panaikintas baigiantis II pasauliniam karui.
Joneikiškės valsčius
Joneikiškės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Karaliaučiaus krašte.
Neringa Čereškevičienė
Neringa (Pociūtė) Čereškevičienė (g. 1966 m. birželio 25 d. Kaune) – LTV laidos „Tele-bim-bam“ kūrėja ir vedėja, vaikų dainų kompozitorė ir atlikėja.
Biografija
1984 m. baigė Vilniaus 35-ąją vidurinę mokyklą, 1989 m. – Lietuvos valstybinę konservatoriją. Nuo 1990 m. dirba LTV, sukūrė ir veda laidą vaikams „Tele-bim-bam“.
Vyras Alfredas Čereškevičius. Vaikai – Kotryna, Justas, Rapolas.
Kūryba
Su koncertine grupe „Tele-bim-bam“ įrašė 6 albumus. Laidos 15 metų sukakties proga apdovanota LRT „bitinuku“ (2006). Suteiktas Šeimos ambasadorės garbės titulas (2009). . Nuo 1998 m. organizuoja vasaros šeimynines stovyklas.
Garneliškės
Garneliškės – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Toliejų, prie Jaurio ežero.
Istorija
1689 m. kaimas minimas Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje. XVIII a. pabaigoje – Molėtų klebono kaimas.
Smilginiškė (Mielagėnai)
Smilginiškė – viensėdis Ignalinos rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Bernotų.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1881–1882 m.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 1881–1882 m.
1881–1882 m. Airijos taurė
Šiaurės Airijos futbolo taurė ( – „Airijos taurė“) vyksta nuo 1880 metų.
Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo Vargdienių seserų kongregacija
'''Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo Vargdienių seserų kongregacija (MVS), arba Vargdienių seserys ''' – lietuvių moterų vienuolių kongregacija, 1918 m. įkurta Lietuvoje, Marijampolėje. Vienuolijai suteiktos popiežiškos teisės, vyriausioji vadovė – ses. Jolita Matulaitytė (P. Kriaučiūno g., Marijampolė). Bendruomenėms priklauso 43 amžinųjų įžadų seserys (35 Lietuvoje, 8 Šiaurės  Amerikoje).
Istorija
1918 m. pavasarį iš Varšuvos į Marijampolę sugrįžęs kun. Jurgis Matulaitis ėmėsi svarbaus uždavinio – steigti lietuvaičių vienuolių kongregaciją. Kandidačių parengimas buvo prasidėjęs prieš ketverius metus, tačiau dėl karo veiklą teko pristabdyti. Vargdienių seserų kongregacija įkurta 1918 m. spalio 15 d., Seinų vyskupui Antanui Karosui pasirašius kanonišką dekretą, suteikiantį jai vyskupiškąsias teises. Vienuolijos steigėjas arkivyskupas Jurgis Matulaitis, suprasdamas tokios vienuolijos reikalingumą, pavedė ją Nekaltai Pradėtosios Mergelės Marijos Globai ir pavadino Vargdienių seserimis, tuo vardu nustatydamas vienuolijos paskirtį ir pobūdį.
1940 m. seserys turėjo savo skyrius Alytuje, Marijampolėje, Vilkaviškyje, Kudirkos Naumiestyje, Šakiuose, Kybartuose, Karkliniuose, Kalvarijoje, Kazlų Rūdoje ir Simne.
1999 m. vienuolijai suteiktos popiežiškos teisės.
Seserys Šiaurės Amerikoje
1936 m. pirmosios penkios seserys iš Marijampolės atvyko į Šiaurės Ameriką. Beveik per visus aštuoniasdešimt metų, seserų skaičius Šiaurės Amerikoje retai viršijo 40 narių. Seserys dirbo Toronto ir Monrealio lietuvių parapijose Kanadoje. Nuo 1943 m. Putname, Konektikuto valstijoje, pradėjo veiklą seserų įsigyti Centriniai namai, kvietę lietuvius atvykti rekolekcijoms, vasaros atostogoms. Karui pasibaigus, naujiems imigrantams pabėgus nuo karo ir atvykus į JAV, seserys įkūrė bendrabutį merginoms, įsteigė lietuvišką spaustuvę, redagavo žurnalą vaikams „Eglutė“, vasaros metu organizavo stovyklas, dirbo lietuvių parapijose. 1968 m. Putname įkurti Pal. J. Matulaičio slaugos namai.
Pastaruoju metu Šiaurės Amerikos skyriuje gyveno 14 seserų. Dvi seserys dirbo Lemonte, Ilinojaus pal. J. Matulaičio misijoje (netoli Čikagos), penkios gyveno pal. J. Matulaičio namuose, septynios - Centriniuose namuose, Putname. Centriniai namai visada tarnavo kaip lietuviška krikščioniška susitikimo bei maldos vieta išeivijos žmonėms.
Vileikos apskritis
Vileikos apskritis – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Rusijos Imperijoje ir Lenkijos Respublikoje. Centras – Vileika, dabar esanti Baltarusijos pietvakarinėje dalyje. Apskričiai priklausė dabartinės šiaurės Baltarusijos.
Karmen Stavec
200px|miniatiūra|Karmen Stavec
Karmen Stavec (g. 1973 m. gruodžio 21 d. Berlyne) – slovėnų pop dainininkė.
Biografija
Gimė Berlyne, Vokietijoje. Baigusi studijas, emigravo į Domžales (Slovėnija), kur prisijungė prie dueto „4 Fun“. Solo karjerą pradėjo 1998 metais.
Keturis kartus dalyvavo muzikos festivalyje EMA, Slovėnijos atrankoje į Eurovizijos konkursą. 1998 metais su Patrik Greblo atliko dainą „Kje Pesem Je Domaen“ ir užėmė 7-ąją vietą. 2001 m. dainavo „Ostani Tu“ ir liko trečia. Metais vėliau, 2002 m., atliko „Se in Se“ ir užėmė 2-ąją vietą nusileisdama tik transvestitų trio Sestre. Galiausiai 2003 metais ji laimėjo atranką ir atstovavo Slovėnijai 2003 m. Eurovizijos dainų konkurse, kur su anglų kalbos daina „Nanana“ užėmė 23 vietą.
Ičunas
Ičunas  – miestas šiaurės rytų Kinijoje, Heilongdziango provincijoje, į šiaurės rytus nuo Harbino, Mažojo Chingano kalnų papėdėje, prie Tangvango upės (Sungario intakas). Sudaro prefektūrą, kurioje gyvena 1,1 mln. gyventojų (pačiame mieste – 0,7 mln.). Geležinkelis į Dziamusi. Miško ruošos pramonės centras; medienos apdirbimo, statybinių medžiagų, maisto pramonė.
Istorija
Ičuno gyvenvietė išaugo Mandžuko valstybės laikais. 1941 m. miestą pasiekė geležinkelis. Augo kaip medienos pramonės centras, nes apylinkėse gausu miškų. 1958–1964 ir nuo 1979 m. – prefektūros lygio miestas.
Valų kalbos istorija
thumb|right|300px|Biblija valų kalba [[Lanunda (Pembrukšyras)|Lanundos bažnyčioje Pembrukšyre (1620 m.)]] Valų kalbos istorija skaičiuoja daugiau kaip 14 amžių, kalbininkai joje išskiria archajinį (VI a. vid. – VIII a.), senosios valų kalbos (VIII a. – XII a. pr.), vidurinės valų kalbos (XII a. pr. – XIV a. pb.) ir šiuolaikinės valų kalbos laikotarpius. Šiuolaikinės valų kalbos laikotarpis savo ruožtu skirstomas į ankstyvąjį naujosios valų kalbos (XV a. pr. – XVI a. vid.) ir šiuolaikinės valų kalbos (nuo XVI a. pb.).
Valų kalbos kilmė
Valų kalba priklauso salų keltų kalbų grupės britų kalbų pogrupiui. Egzistuoja hipotezė dėl pirminio salų keltų kalbų giminingumo, ją palaiko, pavyzdžiui, P. Schreiveris. Pasak šios hipotezės, goidelų ir britų kalbos kilusios iš bendros prokalbės ir tarpusavyje turi daugiau bendrų bruožų negu su mirusiomis žemyno keltų kalbomis. Hipotezė teigia, kad senosios valų kalbos pirmtakė yra šiuo metu mirusi, iš britų kalbos kilusi kambrų kalba, o britų kalba savo ruožtu išsirutuliojusi iš britų prokalbės.
Salų keltų kalbų evoliucijos medis, laikantis jų pradinio giminingumo, atrodo taip:
Šios hipotezės kritikai kaip kontrargumentą nurodo aplinkybę, kad salų keltų kalbų grupėje yra žymiai didesnių fonetikos bei leksikos skirtumų negu lyginant šią grupę ir žemyno keltų kalbas.
Patikimų duomenų apie galutinį valų kalbos susidarymą nėra; K. H. Džeksono manymu, fonologinė kalbos sistema susiformavo apie 550 m., ir tuo remdamasis jis siūlė šio laikotarpio kalbą vadinti „primityviąja valų kalba“ ; lietuvių, rusų literatūroje seniausiąjį kalbos laikotarpį įprasta vadinti „archajiniu“. Archajinė valų kalba tikriausiai buvo vartojama Velse ir Senojoje Šiaurėje, britiškai kalbančiose srityse, šiuo metu jose plyti Šiaurės Anglija ir Pietų Škotija. V–VI a. atsirado ankstyvosios valų poezijos kūrinių, nors tikslus jų datavimas ir kalba, kuria jie pradžioje buvo parašyti, tebelieka mokslinių ginčų objektu. Pirmieji žinomi valų poetai – Aneirinas, Taliesinas, Bluhvardas, Talhajarnas Tad Avenas ir Kianas, vis dėlto išlikę tik pirmųjų dviejų poetų kūrinių, jie priskiriami VI a. Šis laikotarpis vadinamas „seniausiąja poezija“. Visi to meto poezijos kūriniai gyvavo tik žodžiu ir buvo užrašyti žymiai vėliau.
Surdegio mokykla
Surdegio mokykla – buvusi mokykla Surdegio miestelyje, uždaryta 2010 m.
Istorija
Pirmoji žinoma mokykla Surdegyje yra parapinė mokykla, nuolat veikusi nuo 1897 m. Pirmoji valdinė liaudies mokykla Surdegyje buvo įsteigta 1913 m. 1919 m. rugsėjo 15 d. pradėjo veikti pirmoji valdinė lietuviška pradžios mokykla. Ilgiausiai Surdegio pradžios mokykloje mokytojavo ir jai vadovavo vargonininkas, chorvedys Boleslovas Kašponis.
Valų kalbos istorija
Senoji valų kalba
Valų kalbos raidą nuo VIII a. vidurio iki XII a. pradžios kalbininkai vadina senąja valų kalba. Šiuo laikotarpiu rašte dar nepastebima vartojant dvigubos l (liuit > Llywyd) šoniniam pučiamajam priebalsiui žymėti, ir dvigubos d, kuri nurodo  (did > dydd). Drauge to meto lotynų raidė u vartojama žymint, ir , kurie vidurinėje valų kalboje buvo pakeisti u, w ir f, v. Viena iš pagrindinių visų salų keltų kalbų ypatybių – priebalsių mutacija – senosios valų kalbos rašyboje taip pat neatspindima.
Surdegio mokykla
Istorija
Sovietmečiu veikė Surdegio aštuonmetė mokykla, 1967–1968 m. – vidurinė, vėliau – vėl aštuonmetė, pagrindinė. 2001 m. Surdegio pagrindinė mokykla buvo pertvarkyta į Troškūnų Kazio Inčiūros vidurinės mokyklos pradinio ugdymo skyrių, o 2010 m., kai nebeliko vaikų, šis skyrius uždarytas.
Valų kalbos istorija
Senoji valų kalba
VIII a. užrašas Tevino bažnyčioje rodo, kad senojoje valų kalboje daiktavardžiai buvo linksniuojami.
Senąja valų kalba buvo parašyti karaliaus Hivelo Gerojo įstatymai (kurie mūsų laikus pasiekė tik vidurinės valų ir lotynų kalbų rankraščiuose).
Vidurinė valų kalba
Vidurine valų kalba vadinamas nuo XII iki XIV a. trukęs kalbos raidos laikotarpis. Jis ištirtas daug geriau nei ankstesnysis, nes yra išlikę nemaža dokumentų šia kalba. Vidurine valų kalba užrašyti beveik visi išlikę „Mabinogio“ apysakų rankraščiai, nors patys kūriniai parašyti žymiai anksčiau. Tarp vidurinės valų kalbos raštų – istoriko ir bažnyčios rašytojo Geraldo Kambriečio (maždaug 1146–1223 m.) rankraštis, kuriame jis pasakoja karaliaus Henriko II istoriją. Geraldo rankraštyje sakoma, kad viename iš savo žygių karalius Henrikas II paklausė senuko iš Penkadero kaimo, ar jis mano, jog valų kalbai yra vilties išlikti, ir senukas į tai atsakė: "Viešpatie, šią tautą gãli persekioti, silpninti ir žudyti tavo kareiviai, kaip tai dažnai darė ir kiti ankstesniais laikais; bet nuo žmogaus rūstybės ji neišnyks, jei drauge nebus nubausta Dievo rūstybės. Kad ir kas atsitiktų, nemanau, kad Paskutinio teismo dieną kas nors, be valų ir ne valų kalba, už šį žemės kampelį galės atsakyti Aukščiausiajam Teisėjui." Vidurinės valų kalbos fonologija panaši į dabartinės valų kalbos, skirtumai nežymūs. Šiais laikais garsą šiaurinėse tarmėse ir garsą  pietinėse tarmėse žyminti raidė u vidurinėje valų kalboje vartota suapvalintam vidurinės eilės viršutinio pakilimo balsiui  nurodyti. Vidurinės valų kalbos nekirčiuotiems galiniams skiemenims būdingas dvibalsis aw šiuolaikinėje valų kalboje pavirto o (pavyzdžiui, vid. val. k. marchawc > šiuol. val. k. marchog 'raitelis'). Panašiai vidurinės valų kalbos dvibalsiai ei ir eu pavirto ai ir au (vid. val. k. seith > šiuol. val. k. saith 'septyni', vid. val. k. heul > šiuol. val. k. haul 'saulė').
Šiuolaikinė valų kalba
thumb|200px|right|Biblija valų kalba, 1588 m.
Ankstyvoji naujoji valų kalba
Laikotarpis nuo XV a. pradžios iki XVI a. vidurio vadinamas ankstyvąja naująja valų kalba. Tai buvo didikų (rūmų, kilmingųjų žmonių) poetų laikai, poezijai didelę įtaką buvo padaręs įžymus XIV a. poetas Davidas ap Gvilimas, pramintas „valų Petrarka“.
Šiuolaikinė valų kalba
Šiuolaikinė valų kalba prasideda nuo 1588 m. V. Morgano Biblijos leidimo. Kaip ir 1611 m. angliškoji Karaliaus Jokūbo Biblijos vertimo versija anglų kalbai, taip ir Morgano Biblija valų kalbai padarė stiprią stabilizuojamąją įtaką. Kalbos rašyba nusistovėjo XVII a. pradžioje.
XIX a.
Valų kalba gavo postūmį plėtotis tada, kai XIX a. buvo išleisti pirmieji išsamūs valų kalbos žodynai. Senųjų valų leksikografų, sakykime, D. S. Evanso, darbas įgalino tiksliai dokumentuoti kalbą, o šiuolaikiniai žodynai, pavyzdžiui, „Geiriadur Prifysgol Cymru“ („Velso universiteto žodynas“), yra tiesioginiai XIX a. žodynų sekėjai.
Nepaisant šios plėtotės, Jungtinės Karalystės mokyklose mokiniams buvo aktyviai trukdoma vartoti valų kalbą. „Sučiupti“ bekalbant vališkai mokiniai ant kaklo turėjo nešioti lentelę, kuri vėliau būdavo perduodama kitiems „kaltininkams“.
Vykstant Jungtinės Karalystės pramonės perversmui po 1800 m. į Velsą plūstelėjo anglakalbių darbininkų srautas, dėl to vyko valų erozija ir susidarė dvikalbė aplinka, kuri beveik įsivyravo. Drauge teisinis valų kalbos statusas buvo žemesnis negu anglų kalbos ir ši kalba vartotojų skaičiumi ėmė pranokti valų kalbą, išskyrus kaimo gilumą, ypač šiaurės vakarų ir šiaurės Velse. Reikšminga išimtis buvo tik Velso nonkonformistų bažnyčios, jos valų kalbą tebevartojo aktyviai.
XX a.
XX a. pradžioje valų kalbos vartotojų skaičius sumažėjo tiek, kad kalba per keletą kartų̃ turėjo mirti.