cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Baru ugnikalnio nacionalinis parkas
Parke, įsteigtame 1976 m., saugoma apie 250 čia gyvenančių paukščių rūšių (kecaliai, pilkieji suopiai, kolibriai, įvairūs tironiniai paukščiai, kikiliai, kalniniai guanai ir kt.), taip pat pumos, tapyrai, pakos. Parkas pasižymi vaizdingais kraštovaizdžiais, kriokliais, srauniais kalnų upokšniais, džiunglėmis. Nuo Baru viršukalnės giedrą dieną galima išvysti tiek Ramųjį vandenyną, tiek Karibų jūrą.
Tony Parker
2007 m. krepšininkas tapo pirmuoju NBA istorijoje europiečiu laimėjusiu ne tik NBA čempiono titulą, bet ir naudingiausio finalo serijos žaidėjo prizą.
2018 m. baigęs žaisti San Antonio Spurs komandoje pasirašė naują sutartį su Charlotte Hornets komanda.
2019 m. Tony Parkeris paskelbė apie savo krepšininko karjeros pabaigą.
Alyosha
Alyosha (tikras vardas Olena Kučer ; g. 1986 m. gegužės 11 d. Zaporožėje, Ukraina) – Ukrainos dainininkė. Baigė Kijevo nacionalinį kultūros ir meno universitetą. 2006 m. iškovojo pirmą vietą „Jalta-2006“ festivalyje.
Alyosha buvo išrinkta atstovauti Ukrainą Eurovizijos dainų konkurse 2010, vykusiame Osle, su daina „Sweet People“.
Diskografija
2010 - A World Outside Your Door
2015 - Точка на карте, Часть 1 (Točka na karte, Čast 1)
2015 - Точка на карте, Часть 2 (Točka na karte, Čast 2)
2017 - Маленький секрет (Malenkij sekret)
Gedgaudžiai
Gedgaudžiai – kaimas šiaurinės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 3 km į pietryčius nuo Salantų, prie kelio. Kultūros paveldas – Gedgaudžių senosios kapinės (XVII–XIX a.; dabar Imbarės teritorijoje).
Etimologija
Pavadinimas kilęs nuo asmenvardžio Gedgaudas daugiskaitos. Rašytiniuose šaltiniuose rašomas, , , , 🇬🇸.
Geografija
Kaimas įsikūręs Vakarų Žemaičių lygumoje, abipus rajoninio kelio, apsuptas Gargždelės, Žeimių, Gaivališkės, Imbarės ir Žvainių kaimų ir Šilo miško. Šiaurės rytiniu pakraščiu praeina krašto kelias. Iš kaimo išteka Gedgaudų upelis (Blendžiavos dešinysis intakas).
Istorija
Nuo XVII a. priklausė Salantų dvarui ir Salantų parapijai. Minimas nuo 1675 m.
1750 m. buvo 14 kiemų ir smuklė, 1821, 1843, 1846 ir 1866 m. – 11 dūmų.
Lietuvos žemės reformos metu kaimas išskaidytas į vienkieminius ūkius. Jame 1923 m. buvo 5, 1935 m. – 16 sodybų.
Mitkėnai
Mitkėnai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Suginčių. Kaime yra buvusios kapinaitės, kurių vieta sovietmečiu sunaikinta. Reišio sodyboje buvo vėjinis malūnas, pastatytas II pasaulinio karo metais.
Etimologija
Kaimo vardas kilęs iš asmenvardžio Mitkėnas.
Istorija
1554 m. – XVII a. pradžioje priklausė Skudutiškio dvarui. 1611 m. šio dvaro savininkė Šunkova buvo paduota į teismą dėl 4 karčemų laikymo Mitkėnuose. XVII a. pabaigoje – XIX a. priklausė Noliškio dvarui.
Aleknaičiai (reikšmės)
Aleknaičiai yra gyvenviečių pavadinimai:
Abstraktus duomenų tipas
Abstraktus duomenų tipas (ADT) – tai abstrakti, matematiškai apibrėžta klasė, kuri įgyvendina aibę objektų su sekančiomis savybėmis:
Lėvuo (reikšmės)
Lėvuo gali būti:
Abstraktus duomenų tipas
ADT leidžia lengviau suskaldyti programos kodą į mažesnes nepriklausomas programos dalis, nekeičiant programos korektiškumo. ADT taip pat gali būti traktuojamas kaip specifikacija algoritmo problemos sprendimui. ADT apgaubia ir apjungia savyje duomenis ir algoritmus, pakeliant abstrakcijos lygį.
Sudėtiniai ADT
Datatyp
Kryžiuočiai (vorai)
Kryžiuočiai (Araneidae) – vorų (Araneae) šeima.
Šioje trečioje pagal dydį vorų šeimoje yra apie 160 genčių ir virš 2800 rūšių. Lietuvoje žinomos 32 rūšys iš 16 genčių.
Kryžiuočiai dažnai visą gyvenimą praleidžia vienoje vietoje. Išplinta rudenį, jaunikliams skraidant ant voratinklių („bobų vasarą“).
Mainas (Jemenas)
Mainas (senovės pietų arabų kalba: MʿN, 15px15px15px, Ma’in) – istorinis Senovės Jemeno regionas ir valstybė, buvęs dabartinio Jemeno šiaurėje, su kultūriniu politiniu centru vadi Madhab. Pietuose jis susisiekė su Saabos regionu, o šiaurėje – su Hidžazu.
Maino tauta buvo vadinama minėjais, kurie kalbėjo minėjų kalba.
Geografija
Maino kultūrinis ir politinis centras buvo kalnuotose vietovėse ties vadi Madhab, kur koncentravosi pagrindiniai miestai. Mainas neturėjo priėjimo prie jūros, tačiau jis kontroliavo sausumos karavanų kelius, einančius į šiaurę, Hidžazo regionu.
Istorija
Kaip ir kitos Senovės Jemeno tautos, Mainas konsolidavo valdžią tikriausiai I tūkst. pr. m. e. pradžioje. VIII a. pr. m. e. pastatyta sostinė Qarnawu. Tuo metu valstybė jau kontroliavo pelningus smilkalų prekybos kelius ir tapo viena stipriausių Pietų Arabijos valstybių, konkuruojanti su Katabanu, Hadramautu, Saaba.
Nepaisant to, nuo VIII a. pr. m. e. pabaigos Mainas turėjo nusileisti stipresnės Saabos hegemonijai, tapdamas jos nominaliu vasalu. Tik V a. pr. m. e., Saaboje prasidėjus nelaimėms ir badui, išsilaisvinęs Mainas paveržė iš jos kontrolę prekybos keliuose. Tai buvo didžiausias Maino klestėjimas, kuris baigėsi paskutiniaisiais amžiais prieš mūsų erą, kuomet hegemoniją Senovės Jemene paveržė Katabanas.
I a. pr. m. e. Mainas atiteko Himjaro imperijai. Vietinė tauta buvo labai greitai asimiliuota. Paskutinieji įrašai minėjų kalba randami iš I a. Po Pirmosios Himjaro karalystės žlugimo II a. regioną kontroliavo Aksumo imperija.
Panerys
Panerys – Kauno miesto dalis, esanti į šiaurės vakarus nuo miesto centro, tarp Varnių gatvės (pietuose), Panerių gatvės (vakaruose), Neries (rytuose) ir magistralės (šiaurėje). Gyvenamieji namai (nuosavi ir daugiaaukščiai), yra baseinas „Vilija“, Panerio parkas.
Muzika (žurnalas)
thumb|200px|Muzika, 1925 m. Nr. 1 Muzika – Lietuvos mėnesinis muzikos žurnalas, ėjęs 1925 m. Klaipėdoje.
Istorija
Pradėtas leisti J. Žilevičiaus iniciatyva. Daugiausia rašė muzikos mokymo, chorvedybos, orkestrų klausimais, analizavo muzikinį judėjimą Lietuvoje, reikalavo geresnių sąlygų periferijoje. Paskelbė Lietuvos chorvedžių draugijos įstatus (nr. 10).
Leido Klaipėdos muzikos mokykla (konservatorija), redagavo Juozas Žilevičius. Bendradarbiavo Domas Andrulis, Antanas Bružas, Juozas Gudavičius, J. Petkus, Ignas Prielgauskas, Stasys Šimkus, Jonas Švedas ir kiti. Spausdino spaustuvė „Rytas“ Klaipėdoje. Išėjo 12 numerių.
Beludžistanas
Beludžistanas – istorinis regionas Azijoje, Irano kalnyne. Apima vakarų Pakistaną, pietryčių Iraną ir pietų Afganistaną. Teritorija apima daugiau nei 0,5 mln. km², joje gyvena daugiau nei 5 mln. gyventojų. Vyraujančios tautos: beludžiai, brahujai, puštūnai, sindai.
Geografija
thumb|left|Beludžistanas – rausva spalva Regionas apima pietryčiausią Didžiojo Irano teritoriją, kuri vakaruose, ties Hormuzo įlanka, susisiekia su Farsu, o šiaurės vakaruose – su Kermano regionu. Šiaurėje jį apriboja Dešte Lutas, o šiaurės rytuose pereina į Sistaną. Rytinė Beludžistano riba yra Indo upė, už kurios yra istorinis Sindo regionas. Kartais Beludžistano pietinė pakrantė išskiriama kaip Makranas.
Regionas labai kalnuotas, pasižymi atšiauriu klimatu, didžiuma jo nėra tinkama gyventi. Gyvenami tik derlingi upių slėniai, kuriuose verčiamasi žemdirbyste.
Istorija
Senovėje Beludžistanas buvo vadinamas Gedrosija, jame gyveno puštunų protėviai. Jis buvo valdomas Achemenidų, Aleksandro Makedoniečio ir kitų persiškų ir graikiškų dinastijų.
Nuo XVI a. dėl Beludžistano varžėsi dvi didelės imperijos – Mogolų imperija rytuose, ir Safavidų imperija vakaruose. 1556–1595 m. regionas priklausė Safavidams, vėliau iki 1638 m. – Mogolams, vėliau iki 1708 m. – vėl Safavidams. Imperijoms nusilpus, vėl valdė vietiniai bei afganų vadai. XVIII a. antroje pusėje pateko į Duranių valstybės priklausomybę. Vėliau čia įsigalėjo Britų imperijos valdžia, regionas kelis kartus padalintas tarp jos kolonijų.
Dabar Beludžistane, ypač Pakistanui priklausančioje dalyje (Beludžistano provincijoje), veikia separatistiniai judėjimai, kovojantys dėl regiono nepriklausomybės.
Muziejų tinklas
Muziejų tinklas – muziejų sistema tam tikroje teritorijoje, kurios pobūdis priklauso nuo istorinės sanklodos ir valdymo specifikos (teisiniai, organizaciniai, finansiniai požymiai), muziejų tipo, rūšių ir skaičiaus.
Klasifikavimas
Pagal rinkinių rūšis, paskirtį ir svarbiausių mokslų pobūdį muziejai tradiciškai skirstomi į istorijos, meno, gamtos, mokslo, technikos, mišrius, specialiuosius. Yra netradicinių muziejų: zoologijos sodas, gyvosios istorijos sodyba, paveldo interpretavimo centras ir kitos iš dalies muziejų darbą dirbančios įstaigos. Pastaruoju metu plintant informacinėms technologijoms populiarėja virtualūs muziejai internete.
Staniuliškių piliakalnis
Staniuliškių piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 3597; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1320; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A973KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24084) Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Staniuliškėse, Saldutiškio seniūnija. Pasiekiamas Kirdeikiuose prie kryžiaus pasukus į dešinę pietvakarių kryptimi, į Staniuliškes, jose pavažiavus keliu iki galo, yra 50 m į dešinę pietuose.
Muziejų tinklas
Lietuvos muziejų sistema
Lietuvoje muziejų sistemos priežiūrą vykdo Lietuvos Respublikos kultūros ministerija, remdamasi Lietuvos Respublikos muziejų įstatymu, kitais teisiniais dokumentais ir atsižvelgdama į Tarptautinės muziejų tarybos patariamuosius dokumentus, Lietuvos muziejų asociacijos, Lietuvos savivaldybių muziejų direktorių bendrijos, Muziejų ekspertų komisijos rekomendacijas.
Staniuliškių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas aukštumos pakraštyje, Gėlainės upelio kairiajame krante. Aikštelė apvali, 14 m skersmens. Jos pietvakariniame krašte supiltas 2 m aukščio, 12 m pločio pylimas 4 m aukščio išoriniu šlaitu. Šiaurės rytų aikštelės gale supiltas 1 m aukščio, 12 m pločio pylimas, kurio 4 m aukščio išorinis šlaitas leidžiasi į 16 m ilgio, 5 m pločio griovį, už kurio kyla antras 2 m aukščio nuo griovio, 7 m pločio pylimas 2,5 m aukščio išoriniu šlaitu. Šlaitai statūs, 10-15 m aukščio.
Aikštelė dirvonuoja, jos vakarinėje dalyje auga 8 beržai.
Muziejų tinklas
Lietuvos muziejų sistema
Lietuvos muziejų tinklą sudaro valstybiniai ir nevalstybiniai muziejai. Oficialiais duomenimis, 2007 m. Lietuvoje buvo 106 muziejai: 3 nacionaliniai, 15 respublikinių, 3 apskričių, 63 savivaldybių, 17 žinybinių, 5 privatūs arba viešosios įstaigos. Muziejų yra gerokai daugiau, pvz., 2009 m. Vilniuje buvo 32 muziejai ir 30 galerijų, iš jų į muziejų statistiką įtraukti tik 22. Dalis muziejų neįtraukta į muziejų oficialią statistiką, nes yra nesavarankiški institucijų padaliniai. Lietuvos Respublikos kultūros ministerijai tiesiogiai pavaldūs tik nacionaliniai ir respublikiniai muziejai. Dauguma muziejų priklauso savivaldos institucijoms.
Lietuvoje vyrauja istorijos tipo muziejai, iš jų 33 – kraštotyros muziejai. Nedaug kitų tipų muziejų: meno – 7, gamtos – 5, mokslo – 4, technikos – 6. Tokią muziejų sistemos raidą nuo XX a. pradžios lėmė kultūros ideologizavimas. Lietuvos muziejų sistemos plėtotė nuo pirmojo viešojo muziejaus (Vilniaus universiteto matematikos muziejus, įkurtas 1752 m.) iki šių laikų muziejų siejama su mokslo ir ideologijos sąveika. Ideologija dažniausiai lemia muziejų sistemos kokybinius ir kiekybinius pokyčius. Vilniaus universiteto mokslo muziejus ir Lietuvos nacionalinis muziejus savo pradžią sieja su Vilniaus universiteto muziejais (veikė iki 1830 m.) ir Vilniaus senienų muziejumi (veikė 1855–1865 m.). Kernavės archeologijos ir istorijos muziejus–rezervatas (nuo 2003 m. Valstybinis Kernavės kultūrinis rezervatas) 2004 m. įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo objektų sąrašą.
Staniuliškių piliakalnis
Tyrimai
1958 m. ir 1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 1,9 ha. Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1359000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Muziejų tinklas
Lietuvos muziejų sistema
Dabartinė informacinė visuomenė suinteresuota plėsti muziejų sistemą, paveldo prieinamumą ir pažinimą: 1855–1865 m. vienintelį viešą Lietuvoje Vilniaus senienų muziejų aplankė 6531 lankytojas, muziejus turėjo 66 663 muziejines vertybes. 2007 m. Lietuvoje 106 muziejus aplankė 3 115 415, muziejų internetines svetaines – 1 105 749 lankytojai. Šie muziejai turėjo 4 569 104 muziejines vertybes pagrindiniuose ir 2 574 316 – pagalbiniuose rinkiniuose.
Interjero dizainas
Interjero dizainas – dizaino sritis, susijusi su viskuo, kas yra pastato vidaus erdvėje: sienos, langai, durys, apdaila, tekstūra, apšvietimas, apstatymas ir baldai. Interjero dizaineriai naudoja visus šiuos elementus siekdami suformuoti funkcionalią, saugią ir estetiškai malonią erdvę klientui.
Interjero dizaine remiamasi daugeliu disciplinų – aplinkos psichologija, architektūrą, prekių ir pramoniniu dizainu bei tradicinį dekoravimu.
Interjero dizaineriai planuoja erdvę kone kiekvieno tipo pastatams – tai viešbučiai, biurai, mokyklos, ligoninės, gyvenamieji būstai, parduotuvės, restoranai, teatrai ar oro uosto terminalai. Šiandien interjero dizaineriai turi būti susipažinę su architektūrinio projektavimo detalėmis – aukštų planais, pastatų renovacija, ir statybos normomis. Kai kurie architektai taip pat kartais dirba interjero dizaineriais.
Arkangelas
miniatiūra|[[Guido Reni, „Arkangelas Mykolas trypia Šėtoną“, 1936 m.]] Arkangelas (gr. „vyriausias“ + „pasiuntinys“) – aukšto rango angelas, figūruojantis Abraominėse religijose, nors panašių dievybių yra ir kitose religijose. Žymiausias jų minimas Šventajame Rašte yra arkangelas Mykolas. Arkangelas minimas Naujajame Testamente du kartus: „nuskambėjus paliepimui, arkangelo balsui ir Dievo trimitui“ (1 Tesalonikiečiams 4,16) ir „arkangelas Mykolas, besiginčydamas su velniu, varžėsi dėl Mozės kūno“ (Judo 9). Panašios reikšmės, tačiau kitas žodis hebrajų kalboje randamas judėjų Tanache (Senajame Testamente), dviejose vietose: minimas „Mykolas, vienas iš vyriausių didžiūnų“ (Danieliaus 10,13) bei „Mykolas, galingasis didžiūnas“ (Danieliaus 12,1). Daugiau arkangelų minima nekanoninėse Enocho, Tobito, Ezros knygose.
Arkangelų klasifikacija
Pagal vieną iš klasifikacijų egzistuoja septyni Dievo arkangelai:
Arkangelas (kol dar buvo arkangelas, o ne šėtonas) Liuciferis (reiškia „šviesos nešėjas“) buvo atsakingas už šviesos skleidimą, buvo gražiausias angelas iš visų, tačiau nenorėjo vykdyti angeliškų pareigų, todėl sukilo.
Borudžerdas
Borudžerdas  – miestas vakarų Irane, Lurestano provincijoje, Zagroso kalnuose, Dezo upės slėnyje, 110 km į pietus nuo Hamadano. 230 tūkst. gyventojų. Iš Borudžerdo plentai veda į Hamadaną, Choramabadą, Araką.
Metalo, odos apdirbimo, elektrotechnikos, tekstilės (medvilnės), maisto (aliejaus, cukraus) pramonė. Tradicinis kilimų audimas.
Vietovė gyvenama nuo senovės (bent nuo 3000 m. pr. m. e.). Arabams užėmus Persiją, IX a. Borudžerde vietoje ugnies šventyklos pastatyta Džameho mečetė (išlikusi iki šių laikų). Yra XI a. Imamzadeho Džafaro mauzoliejus. Taip pat yra kadžarų laikais pastatyta Soltani mečetė ir turgus.
Miestas smarkiai nukentėjo nuo žemės drebėjimo 2006 m.
Baikalskas
Baikalskas  – miestas Rusijoje, Irkutsko srities pietuose, Sliudiankos rajone, į pietus nuo Irkutsko, Baikalo ežero pakrantėje. Pro miestą eina Transsibiro geležinkelis ir Baikalo plentas. Celiuliozės pramonės centras. Vystomas turizmas.
Istorija
Baikalskas įkurtas 1961 m., pradėjus celiuliozės fabriko statybą. 1966 m. suteiktas miesto statusas.
Sankt Peterburgo sporto ir koncertų kompleksas
Sporto ir koncertų kompleksas „Peterburgskij“ (SKK Peterburgski) – daugiafunkcijinė arena Sankt Peterburgo mieste (Rusija), didžiausia tokio tipo arena visoje Europoje. Pastatyta 1979 m. Sovietmečiu vadinosi V. I. Lenino sporto-koncertų kompleksas. Atidaryta 1980 m. gegužės 19 d. Telpa iki 25 000 lankytojų.
Mitnalas
Mitnalas majų mitologijoje – požemio pasaulis, kurį valdė karalius – mirties dievas Achpučas.
Mitnala buvo laikoma pati blogiausia iš devynių požemio karalysčių.
Petrašiūnai (reikšmės)
Petrašiūnais vadinamos gyvenvietės:
Kultūros paminklas
Kultūros paminklas – žmonijos kultūros objektas, liudijantis apie svarbius istorinius ar visuomenės raidos aspektus.
Tarptautiniu mastu tokie paminklai tampa UNESCO pasaulio kultūros paveldu: pvz., Vilniaus senamiestis, Kelno katedra.
Fašina
thumb|Churchill VIII AVRE [[tankas su fašinomis]] thumb|Fašinomis sutvirtintas [[upės krantas]]
Parauretralinė liauka
Parauretralinės liaukos – kekės pavidalo alveolinės šlaplės liaukos, esančios tiek pas vyrą, tiek ir pas moterį.
Anatomija
Vyro liaukos yra išilgai viso šlapimtakio, nuo išėjimo angos iki šlapimo pūslės kaklelio. Moters liaukos išsidėsčiusios išilgai šlaplės vidurinės dalies šoninių sienelių, jų pratakos atsiveria prie išorinės šlaplės angos. Liaukos būna išsidėsčiusios labai įvairiai, kartais jų išvis nebūna.
Fiziologija
Parauretralinės liaukos išskiria gleivingą sekretą, kurio padaugėja lytiškai susijaudinus. Jis sudrėkina šlaplę, pas vyrą kartu su Kuperio liaukų sekretu palaiko šarminę reakciją, kuri yra palanki pro šlaplę tekantiems spermatozoidams.
Fašina
Fašina (angl. fascine), žabinys, žabinis – apvalus žabų ryšulys, naudotas sutvirtinti žeminiams kasiniams ar statiniams, takams klampiame grunte ar nelygiame paviršiuje kloti. Fašina taip pat buvo Italijos fašistų simbolis - "Ryšulį sunkiau perkirsti nei vieną rykštę".
Takuja Takagi
(g. 1967 m. lapkričio 12 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Fašina
Karyboje fašinos naudojamos:
Takuja Takagi
Nacionalinėje komandoje žaidė 1992–1997 m., su ja dalyvavo 1988, 1992 ir 1996 m. AFC Azijos taurės turnyruose.
Fašina
Fašinos naudojamos ir nekaryboje pylimams sutvirtinti ir iškasų šlaitams sutvirtinti.
Nusidavimai apie evangelijos prasiplatinimą tarp žydų ir pagonių
Nusidavimai apie Evangelijos (iki 1847 m. – evangelios) praplatinimą (iki 1837 m. – prasiplatinimą) tarp žydų ir pagonių – periodinis leidinys, ėjęs 1832–1834 m., 1837–1914 m. ir 1921 m. gotišku šriftu. thumb|200px|1832 m. Nr. 7 pirmasis puslapis
Istorija
Leidinio „Nusidavimai Dievo karalystėje“ tęsinys. Leido Karaliaučiaus misijų draugija (iki 1914 m.), 1921 m. – evangelikų draugija „Gluosnis“. 1832 m., 1869–1919 m. ėjo kartą per mėnesį, kitais metais – nereguliariai, vidutiniškai po 3 numerius per metus. Tiražas 400–500 egz.
Pirmaisiais metais buvo Karaliaučiaus misijų draugijos leidinio „Königsberger Missionsblau“ tekstų vertimas į lietuvių kalbą. Vėliau šalia verstinių atsirado ir originalių straipsnių. Rašyta apie evangelikų misijų veiklą įvairiose pasaulio šalyse, skelbta žinių apie Afrikos, Azijos, Amerikos žemynus, įvairių tautų etnografiją, kelti kai kurie Mažosios Lietuvos gyventojų klausimai. 1876 m. Nr.8 paskelbtas Vakarų Europos ir Afrikos žemėlapis lietuvių kalba. Tai pirmasis lietuviškas kartografijos spaudinys.
Yvan Mainini
thumb|rigth|Yvan Mainini Yvan Mainini (g. 1944 m. gruodžio 26 d.) – Tarptautinės krepšinio federacijos prezidentas.
1992 m. jis tapo Prancūzijos krepšinio federacijos prezidentu. 1994 m. jis tapo FIBA valdybos nariu. Nuo 1998 iki 2001 m. Y. Mainini ėjo FIBA Europe prezidento pareigas.
2010 m. rugsėjo 6 d. jis tapo 11-uoju FIBA prezidentu.
Begamgandžas
Begamgandžas (, arba Čaumuhanis, ) – miestas Bangladešo pietryčiuose, netoli Noakhalio. 128,4 tūkst. gyventojų (2007).
Šauliai (Klaipėda)
Šauliai – Klaipėdos miesto dalis, esanti miesto rytinėje dalyje, kairiajame Danės krante prie kelio.
Istorija
Anksčiau kaimas buvo Klaipėdos rajone, prie Klaipėdos miesto prijungtas 1996 m. kovo 12 d.
TSV 1860 München
Miuncheno TSV – Vokietijos sporto klubas iš Miuncheno. Stipriausias sporto skyrius yra futbolo komanda.
Hokaidas
Geografija
thumb|left|Hokaido salos fizinis žemėlapis thumb|Tokači lyguma Į šiaurę nuo salos yra Sachalino sala (Rusija), o į pietus Honšiu. Plotas 83453,57 km². 5,627 mln. gyventojų (2005 m.), dauguma jų japonai, kiti ainai. Gyventojų tankumas 67,4 žm/km². Didžiausias ir pagrindinis miestas – Saporas.
Žemėje pagal dydį sala užima 21-ą vietą. 3,6% yra mažesnė už Airijos salą ir 6,1% didesnė už Espanjolos salą. Pagal gyventojų skaičių sala yra 20 vietoje tarp Airijos ir Sicilijos salų. Hokaide gyvena 4,7% mažiau žmonių negu Airijos saloje ir 12% daugiau negu Sicilijos saloje.
Klimatas
Hokaidas žinomas palyginti vėsiomis vasaromis ir labai šaltomis žiemomis. Didžioji salos dalis patenka į drėgno žemyninio klimato zoną ir pagal Kiopeno klimato klasifikaciją priskiriama Dfb (žemyninis klimatas) kategorijai, kai kuriose žemumose Dfa kategorijai. Vidutinė rugpjūčio temperatūra +17 °C +22 °C, o vidutinė sausio temperatūra svyruoja nuo -12 °C iki -4 °C. Abiem šiais atvejais priklauso nuo relfefo aukščio ir atstumo nuo vandenyno. Be to, temperatūra salos vakaruose šiek tiek aukštesnė, nei rytinėje dalyje.
Šiaurinė Hokaido salos dalis įeina į Taigos biomą, kur gausus sniegas. Anksčiausiai sniegas iškrenta lapkričio mėnesį. Sniego sluoksnis svyruoja nuo 11 metrų kalnuotose vietovėse iki 1,8 m žemumose netoli Ramiojo vandenyno pakrantės. Salai būdingos izoliuotos pūgos, kurios suformuoja dideles, ilgai besilaikančias sniego pusnis, ir kaip kontrastas Hokuriku regionui (šiaurės rytų Honšiu sala), kuriame nuolat pasitaiko tik atskiri sniego lopinėliai.
Metinis kritulių iškritimas svyruoja nuo 1600 mm iš Japonijos jūros pusės esančiose kalnuotose vietovėse iki 800 mm (tai ir žemiausias jų kiekis visose Japonijos salose) Ochotsko jūros pakrantėse ir vidiniuose salos rajonuose bei iki 1100 mm Ramiojo vandenyno pusėje.
Skirtingai nei kitose Japonijos salose, Hokaido saloje birželio – liepos mėnesiais nėra lietingo sezono ir pakankamai sausokas, šiltas, bet ne karštas oras.
Žiemomis Ochotsko jūroje netoli salos ima dreifuoti didelės ledo lytys, kurios tuo laiku apsunkina sąlygas laivybai, o dėl smarkių vėjų, šiaurinėje salos dalyje dažnai jūrų ir oro transportas laikinai sustabdomas. Jūrų uostai esantys prie Ramiojo vandenyno ir Japonijos jūros ištisus metus neužšąlantys, nors vidaus vandenys visada sukaustomi ledo.
Augalija
thumb|[[Ajaninė eglė – viena iš Hokaido simbolių, augančios prie Oakano kalno, Kuširo subprefektūroje]] Apie 70% salos žemės apaugusi miškais. Salose auga pušūnų ir magnolijūnų medžių miškai. Tarp augalų paminėtinos ajaninės eglės ir raukšlėtalapiai erškėčiai (Rosa rugosa) – laikomi salos simboliais. Kiti medžiai – sachalininiai kėniai (Abies sachalinensis) augantys salos šiaurinėje dalyje, sachalininės eglės (Picea glehnii),skiautėtieji likandrai (Kalopanax septemlobus), mongoliniai ąžuolai (Quercus mongolica), japoninės liepos (Tilia japonica), mandžiūriniai uosiai (Fraxinus mandschurica), maksimovičiaus beržai (Betula maximowicziana), smulkialapiai klevai (Acer pictum subsp. mono), šviesiosios magnolijos (Magnolia obovata). Iš piečiau esančios Honšiu, saloje introdukuoti japoniniai maumedžiai.
Gyvūnija
Salos pakrantėse gyvena dėmėtieji ruoniai, miškuose rudieji lokiai, rudųjų lapių vietinis Vulpes vulpes japonica porūšis, dėmėtieji elniai, voverės skraiduolės. Iš paukščių paminėtinos japoninės gervės, didieji apuokai žuvininkai, per sezonines migracijas čia žiemoti atskrenda baltapečiai jūriniai ereliai.
Nacionaliniai parkai
thumb|[[Daisecuzano nacionalinis parkas|Daisecuzano nacionalinio parko augalija]]
Istorija
Pasak kai kurių mokslininkų, Hokaido sala galėjo būti apgyvendinta ainų, giliakų ir orokų dar prieš 20 000 metų.
Hokaidas, kaip ir Riūkiū salynas, nėra istorinis Japonijos regionas. Jis neįėjo į tradicinę žemių sistemą ir nepriklausė Japonijos valstybei iki XVIII a.
Ši sala, tuo metu vadinta Edzo, sudomino japonus XVIII a., kuomet pradėta intensyvi prekyba su vietiniais gyventojais ainu. Ją sekė palaipsniška kolonizacija. Japonai kėlėsi į salą, kūrė čia savo gyvenvietes, stumdami vietinius į kalnus. XIX a sala formaliai prijungta prie Japonijos, tačiau kolonizacija tęsėsi dar ilgai. Šiuo metu ainu yra beveik išnykę.
Subprefektūros
thumb|right|250px|Hokaido [[Japonijos subprefektūros|subprefektūros, didieji miestai]] Po 1869 m., Hokaidas buvo padalintas į kelias žemes, kurios buvo panaikintos administracinės pertvarkos metu. Dabar Hokaidas yra vienas Japonijos regionų, kurio ribos sutampa su vienintele jame esančia prefektūra – Hokaidu.
Hokaidas yra viena iš tų aštuonių Japonijos prefektūrų, kurios yra suskirstytos į subprefektūras (kitos, tai Tokijo prefektūra, Jamagatos prefektūra, Nagasakio prefektūra, Okinavos prefektūra, Kagošimos prefektūra, Mijadzakio prefektūra ir Šimanės prefektūra). Štai pateiktas visas Hokaido subprefektūrų sąrašas:
Turizmas
Dėl kasmet iškrentančio gausaus sniego, Hokaido sala žiemomis tampa Japonijos žiemos sporto atrakcija, čia kasmet švenčiamas tarptautiniu lygiu žinomas Saporo sniego festivalis. Žiemos kurortai, tokie kaip prie Niseko kalnų, Furano mieste ir Rusucu gyvenvietėje paprastai veikia tarp gruodžio ir balandžio mėnesių.
Sportas
Hokaide esti šios sporto komandos.
Futbolo:
Beisbolo:
Ledo ritulio
The Onyx Hotel Tour
„The Onyx Hotel Tour“ yra penktasis amerikiečių pop atlikėjos Britney Spears koncertinis turas ir trečiasis pasaulinis koncertinis turas. Turas parėmė ketvirtąjį Britney studijinį albumą „In The Zone“. Šou keliavo po Šiaurės Ameriką, Europą. Trečioji turo dalis, turėjusi vykti Šiaurės Amerikoje, Australijoje ir Azijoje, buvo nutraukta dėl traumos, kurią Britney patyrė Niujorke filmuodama vaizdo klipą dainai „Outrageous“. Niujorko ligoninėje jai buvo atlikta artrostopinė kelio operacija. Turas uždirbo 34 milijonus JAV dolerių vien tik Šiaurės Amerikoje ir 27 milijonus JAV dolerių Europoje.
Apie turą
Turas pavadintas pagal brangakmenį Oniksą. Lyginant su ankstesniu turu, šis buvo ne toks įspūdingas, naudota mažiau pirotechnikos, vaizdo efektų, tačiau sužavėti stengtasi dainų atlikimu bei šokiu. Paskutinysis Britney turas „Dream Within A Dream Tour“ buvo Las Vegaso, o „The Onyx Hotel“ – labiau niujorkietiško stiliaus. Vis dėlto, kūrybinė Spears grupė netaupė pinigų turo ruošimui. Kaip pranešama, sužavėti futuristine, postmodernistine Tokijo miesto architektūra, suprojektavo sceną. Dauguma atliktų dainų buvo iš naujojo albumo „In The Zone“, tačiau atlikėja nepamiršo ir senų gerų kūrinių – buvo atliktos kelios redaguotos jų versijos. Atlikdama dainą „Everytime“, Spears trumpai grojo pianinu.
Koncerto metu Spears suspėdavo pakeisti septynerius skirtingus sceninius kostiumus, pradedant juodu aptemptu kostiumu renginio pradžioje ir baigiant pora atviresnių drabužių. Dizaineriai, kūrę šio turo aprangą – Roberto Cavalli ir Dsquared, kurie pagelbėjo ir „Dream Within a Dream Tour“ ture.
Pastabos
Turas sulaukė kritikos ir pastabų, dėl neaiškių pasirodymų, kada Britney su šokėjais atrodė lyg nuogi, ir atliko veiksmus, kurie atrodė kaip homoseksualų seksas, orgijos ir masturbacija per „Touch of My Hand“ ir „Breathe on Me“.
Atšaukimai
Renginio Moline, Ilinojuje, metu atlikdama dainą „(I Got That) Boom Boom“, Spears suklupo ir susižeidė kelį. Koncertai Čikagoje ir Detroite buvo nukelti į pirmosios turo dalies pabaigą. Renginys Klyvlende taip pat buvo atidėtas, kai sutriko atlikėjos sveikata, ir turėjo įvykti tik trečioje turo dalyje.
Trečioji turo dalis, turėjusi vykti Šiaurės Amerikoje, Australijoje ir Azijoje, buvo nutraukta dėl traumos, kurią Britney patyrė Niujorke filmuodama vaizdo klipą dainai „Outrageous“. Niujorko ligoninėje jai buvo atlikta artrostopinė kelio operacija.
Transliacijos
Priešingai nei ankstesnieji koncertai, koncertinis turas nebuvo išleistas atskirame DVD. Keli koncertai Europoje buvo įamžinti Britney realybės šou „Britney & Kevin: Chaotic“. „Rock in Rio“ Festivalis Lisabonoje buvo rodomas tiesiogiai per SIC Radical kanalą. Šou „American Airlines Arena“ arenoje buvo rodytas tiesiogiai per Showtime, pavadinimu „Britney Spears: Live From Miami – The Onyx Hotel Tour“ pritraukė labai aukštus reitingus. Šou buvo dar keletą kartų kartojimas, ir vistiek pritraukdavo daugybę žiūrovių.
Vapsvavoriai
Vapsvavoriai (Argiope) – kryžiuočių (Araneidae) vorų šeimos gentis. Europoje viena rūšis – paprastasis vapsvavoris (Argiope bruennichi). Lietuvos entomologų draugija vapsvavorį paskelbė 2005 metų Lietuvos nariuotakoju.
Tai gana stambūs ir į vapsvas panašūs vorai. Jie aptinkami saulėtose pakelėse, dykvietėse, miško pakraščiuose, prie vandens telkinių. Pagrindinis šių vorų maistas yra žiogai.
Imbaburos provincija
Imbaburos provincija  – provincija šiaurinėje Ekvadoro dalyje. Administracinis centras – Ibara.
Geografija
Visa provincijos teritorija išsidėsčiusi Andų kalnuose. Yra iškilę keletas ugnikalnių, iš kurių svarbiausi – Imbabura, Kotakačis, Mochanda. Gausu vulkaninės kilmės lagūnų (didžiausia – Kuikoča), karštųjų versmių.
Administracinis suskirstymas
Provincija padalinta į 6 kantonus:
78-oji Oskarų teikimo ceremonija
78-oji Oskarų teikimo ceremonija buvo JAV Kino meno ir mokslo akademijos rengtas renginys, skirtas apdovanoti ir pagerbti filmus, sukurtus 2005 metais. Ceremonija vyko 2006 m. kovo 5 d., Holivude. Renginį pirmą kartą vedė pokalbių laidų vedėjas Džonas Stiuartas (Jon Stewart). Dėl Žiemos olimpinių žaidynių vykusių Turine ceremonija, kuri įprastai vykdavo vasarį, buvo nukelta į kovo mėnesį.
Oskarai buvo kritikuojami dėl sprendimo neskirti „Geriausio metų filmo“ apdovanojimo kritikų išliaupsintam filmui „Kuprotas kalnas“. Šis apdovanojimas atiteko filmui „Avarija“. Ceremoniją abu filmai baigė laimėję po 3 Oskarus.
Oskarų nominantai ir laureatai
Oskarų laureatai lentelėje yra paryškinti.
Daugiausia nominacijų ir apdovanojimų
Šie filmai buvo nominuoti daugiau nei vieną kartą:
Šie filmai laimėjo daugiau nei vieną Oskarą:
Muzika (metraštis)
Muzika – Lietuvos metraštinis tęstinis muzikos leidinys, ėjęs 1979–1992 m. Vilniuje.
Istorija
Buvo spausdinami muzikologijos, muzikos kritikos, pedagogų ir atlikėjų straipsniai, apžvelgiami muzikiniai įvykiai. Skelbta susisteminta muzikos spaudos bibliografija. Tiražas 1000–3000 egzempliorių. Išleista 10 knygų. Leido „Vagos“ leidykla.
Redakcinės komisijos pirmininkas Algirdas Jonas Ambrazas. Sudarytojos Jūratė Burokaitė (kn. 1–7), Jūratė Gudaitė (kn. 8–9), Audronė Ivanauskienė (kn. 9–10).
Pasyvus namas
thumb|right|Pasyvaus namo termograma, gale matosi paprasto namo išskiriama šiluma Pasyvusis namas  – pastatas (paprastai – gyvenamasis namas), kurio šildymo ar vėsinimo energetinės sąnaudos yra minimalios (maždaug apie 10 % įprastinių šiuolaikinių pastatų sąnaudų). Pasyviųjų namų konstrukcija siejama su griežtu, gerai apgalvotu, vokiškuoju Passivhaus standartu pastatų energijos vartojimo efektyvumui pagerinti.
Pasyviajam pastatui šildyti arba vėsinti reikia ypatingai mažai energijos. Panašus standartas MINERGIE-P naudojamas Šveicarijoje. Šis standartas nėra skirtas vient tik su gyvenamiesiems namams; keletas biurų pastatų, mokyklų, vaikų darželių ir prekybos centrų taip pat buvo buvo įtraukti į standartą.
Pasyviojo pastato savybės gaunamos ne kaip įprastinio projekto patobulinimas ar papildymas, bet projektuojant tokį pastatą nuo pradžios. Pasyviojo namo idėja dažniausiai naudojama projektuojant naujus pastatus, bet ja remiamasi ir pastatus renovuojant (atnaujinant).
Pagal paskaičiavimus pasyviųjų namų visame pasaulyje yra nuo 15000 iki 20000. Didžioji dauguma pastatų yra pastatyti vokiškai kalbančiose šalyse arba Skandinavijoje.
2009 m. Lietuvoje įgyvendintas pirmasis pasyvaus namo projektas.
Laris
Laris  – oficiali Gruzijos valiuta. Dalijamas į 100 tetrių.
250px|right|thumb|Lario simbolis
Davidas
Davidas gali reikšti:
Vladimiras Gražulis
Vladimiras Gražulis (g. 1946 m. vasario 10 d. Oše, Kirgizija) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Ekonomistas, 1971 m. baigė Vilniaus universitetą, 1983–1986 m. mokėsi aspirantūroje Maskvoje, 1987 m. ekonomikos kandidatas (ekonomikos daktaras).
1972 m. Komunalinio ūkio ministerijos darbo mokslinio organizavimo laboratorijos bendradarbis, 1990–2001 m. vadovavo Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos Migracijos skyriaus ir Pabėgėlių reikalų tarybos sekretoriatui, 2001–2007 m. Vilniaus kolegijos Ekonomikos fakulteto vyr. dėstytojas, docentas. Socialinių ir ekonominių tyrimų instituto ekspertas. Nuo 2006 m. dėsto Mykolo Romerio universitete (nuo 2010 m. – profesorius).
1988–1992 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Tarpnacionalinės koordinacinės asociacijos vadovas. Nuo 1989 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, Vilniaus skyriaus tarybos narys.
1989–1990 m. ir 1990–1995 m. Vilniaus miesto tarybos deputatas, tautinių reikalų komisijos pirmininkas.
Labdaros fondo „Rėmimas“ pirmininkas. 1968 m. įkūrė diskusijų klubą „Katarsis“, 1971 m. klubo veikla KGB uždrausta.
Šaltasis ginklas
thumb|right|Bronzos amžiaus ginklai.
Vladimiras Gražulis
Biografija
Apytikriai 10 tarptautinių monografijų ir mokslo studijų bendraautoris. Lietuvoje ir užsienyje paskelbė daugiau nei 110 mokslinių straipsnių, parengė daugiau nei 10 straipsnių Lietuvos visuomeninio ir politinio gyvenimo klausimais.
Šaltasis ginklas
Šaltieji ginklai – asmeniniai ginklai, kurių veikimas pagrįstas žmogaus fizinės jėgos panaudojimu ir nesusijęs su sprogstamųjų medžiagų (pvz., parako), suspaustų dujų (pvz., pneumatiniai ginklai), elektros (pvz., tazeriai), cheminių ir biologinių medžiagų bei spindulių (pvz., lazeriai) panaudojimu.
Šaltiesiems ginklams nėra priskiriami apgulties ginklai (katapultos, balistos, trebušetai, taranai).
Šaltieji ginklai šiais laikais
Šiais laikais šaltieji ginklai naudojami ribotai (nekalbama apie šiais laikais išlikusias primityvias tauteles):
Neretai nusikaltimai padaromi naudojant daiktus, kurie nėra tikri šaltieji ginklai, bet jais pasinaudojama kaip šaltaisiais ginklais. Pvz., tai gali būti virtuvinis peilis, beisbolo ar biliardo lazda, armatūros strypas, yla ir pan. Kartais tokie daiktai padaromi šaltais ginklais – pvz., armatūros gabalo galas nusmailinamas į smaigalį, o kitas galas apvyniojamas izoliacine plėvele (padaroma rankena); beisbolo lazdos storgalys prikalamas vinių (padaromas improvizuotas vėzdas); už kakliuko paimtas butelis nudaužiamas ir paverčiamas vadinamąją „rožele“ – pjaunamuoju improvizuotu ginklu.
Kai kuriose šalyse gatvių gaujų ir panašių įstatymų nepaisančių grupių nariai nešioja (nors tai neteisėta) kovinius peilius, kastetus ar panašius lengvai nešiojamus ir slepiamus ginklus, kurie yra savotiškas priklausomybės grupei požymis ir kurie, pasitaikius progai, panaudojami muštynėse ar nužudymui.
Kolekcionavimas
Pasaulyje yra nemažai šaltuosius ginklus kolekcionuojančių žmonių. Vieni renka originalius šaltuosius ginklus, kiti – šių laikų kopijas. Yra nemažai ginklakalių ir kompanijų, kurie gamina naujus kalavijus, kovos kirvius, durklus ir kitus šaltuosius ginklus ir jais prekiauja, dažnai per internetą (pvz., )
Egzistuoja ir tokia naujųjų šaltųjų ginklų kategorija, kaip fentezi ginklai. Fentezi ginklai būna dviejų rūšių:
Avilčiai
Avilčiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, maždaug pusiaukelėje tarp Molėtų ir Alantos (prie plento . Į vakarus nuo kaimo stūkso Avilčių piliakalnis. Kiek toliau į pietvakarius, Ažulaužės miške, guli apeiginis Avilčių akmuo su pėda, kuriame yra duobė lyg įspausta žmogaus pėdos.
Avilčiai ribojasi su šiais garsesniais kaimais: Bučiškiais, Gaigalais, Senąja Karalinava, Tijūniškiu, Uosipiais.
thumb|left|255px|Kelias pro Avilčius
Etimologija
Kaimo vardas kilęs iš asmenvardžio Eiviltis. 1597 metais iš dviejų brolių ir sesers Avilčių (Овильтовъ) Liliškių dvarą (dabar Valančių kaimas Suginčių seniūnijoje) nuperka Martynas Bilunskis. Asmenvardis Eiviltis iš Eivilčių daug kartų užrašytas XVII–XVIII amžiaus Alantos ir Molėtų metrikų knygose.
Istorija
Avilčių kaimo apylinkėse gyventa nuo senovės, tai liudija archeologiniai radiniai, piliakalnis, rasti girnų akmenys. Kaimas pirmąkart paminėtas 1598 metais Alantos dvaro inventoriuje, tada jis priklausė Alantos valsčiui.
Tarybinio ūkio laikais Avilčiai buvo tapę gražiu kultūrinio gyvenimo centru – buvo septynmetė, vėliau aštuonmetė mokykla, biblioteka. Žmonės burdavosi linksmintis į vakarones, į darbų pabaigtuves. Prieš daugiau nei 60 metų čia gyveno 21 šeima (95 žmonės). Gyventojų skaičius labai sumažėjo po melioracijos. Buvo nugriauta daugybė sodybų, o gyventojai iškelti į miestelius ir miestus. Šiuo metu Avilčiuose gyvena mažai jaunimo, net pradinės mokyklos nebeliko.
Rezginuoliai
Rezginuoliai (Agalenatea) – kryžiuočių (Araneidae) vorų šeimos gentis.
Europoje ir Lietuvoje viena rūšis – rudasis rezginuolis (Agalenatea redii Scopoli, 1763). Vorai 3,5-7,0 mm dydžio. Aptinkami sausose, saulėtose vietose, ant žemų augalų. Veisiasi pavasarį ir vasarą. Tinklas 40-70 cm virš žemės paviršiaus. Netoli jo įsirengia pintinėlės pavidalo slėptuvę, kurioje tupi padėjęs koją ant signalinio siūlo esant darganotam orui, giedram – kabo tinklo centre.
Graco universitetas
Graco Karolio–Pranciškaus universitetas – vienas seniausių Austrijos universitetų Grace. Apie 30 279 studentų, 1270 dėstytojų, iš jų 212 profesorių.
Istorija
Graco universitetą 1585 m. įkūrė erchercogas Karolis II (1540–1590 m.) ir Jėzuitų draugija. 1829 m. universitetas pertvarkytas ir pavadintas erchercogo Karolio II ir Austrijos imperatoriaus Pranciškaus I (1768-1835 m.) vardu. 6 universiteto mokslininkai yra gavę Nobelio premiją.
Viktoras Radovičius
miniatiūra|Viktoras Radovičius, XX-o a. 50-ieji metai|alt=|228x228pxViktoras Radovičius (1919 m. lapkričio 28 d. Abchazija – 1982 m. liepos 30 d. Vilnius) – Lietuvos smuikininkas, pedagogas, publicistas.thumb|Viktoras Radovičius|alt=|kairėje|247x247px
Graco universitetas
Lietuviai
Graco universitete XVI a. pabaigoje - XVII a. pirmoji pusėje studijavo Višnioveckiai, Radvilos, Sapiegos ir kiti. Po Antrojo pasaulinio karo veikė lietuvių studentų draugijos „Lithuania“ skyrius.
Universitete studijavo: Kazys Bobelis, Leonas Čereška, Jonas Dagys, Kazys Daukšas, Vladas Juodeika, Vytautas Jurgutis, Petras Kitnovskis, Pranciškus Kucevičius, Vladas Kviklys, Aronas Aleksandras Olizarovskis, Jonas Sapiega
Viktoras Radovičius
Studijos
Gimė Abchazijoje, Suchumio raj. Vladimirovkos kaime. 1924 m. kartu su šeima persikėlė į Rostovą prie Dono, kur be vidurinės mokyklos lygiagrečiai mokėsi muzikos mokykloje (1929–1938 m.). 1938 metais sėkmingai įstojo į Maskvos konservatoriją, į Davido Oistracho smuiko klasę. Karo metais dirbo smuikininku įvairiose vietovėse – Rostove prie Dono, Podolės Kamenece, Bratislavoje (Slovakija).
1945 m. grįžo į Maskvą ir tęsė studijas pas Davidą Oistrachą. Studijuodamas dirbo Maskvos Centrinio vaikų teatro orkestro koncertmeisteriu (1945–1948 m.). Baigęs 1948 m. prof. Davido Oistracho smuiko klasę, iki 1950 m. buvo Šiaurės Osetijos muzikos mokyklos dėstytojas ir simfoninio orkestro artistas.
miniatiūra|Balys Dvarionas, Aleksandras Livontas, Davidas Oistrachas, Viktoras Radovičius, XX-o a. 70-ieji metai|alt=|176x176px
Veikla Lietuvoje
miniatiūra|Mariam Azizbekova, Viktoras Radovičius, Davidas Oistrachas, Audronė Vainiūnaitė, 1960 metai|alt=|200x200px miniatiūra|Viktoras Radovičius, XX a. 80-ieji metai|alt=|300x300px 1950 m. rugpjūčio mėnesį pagal TSRS Meno reikalų komiteto paskyrimą jo sutuoktinei pianistei Mariam Azizbekovai Viktoras Radovičius kartu su ja atvyko į Lietuvą. Kelerius metus dirbo Radijo simfoninio orkestru artistu. Nuo pat atvykimo į Lietuvą dirbo Vilniaus dešimtmetėje mokykloje mokytoju, o nuo 1952 metų ir Lietuvos konservatorijos dėstytoju.
Dalyvaudavo kameriniuose ansambliuose su Mariam Azizbekova, altininku Jurgiu Fledžinsku, violončelininku Michailu Šenderovu, klarnetininku Algirdu Budriu. Jo duetams su sutuoktine yra sukūrę pjesių kompozitoriai Vytautas Barkauskas, Viktoras Paukštelis, kiti. Šių kūrinius atlikdavo pirmą kartą. Lietuvos radijo ir televizijos muzikos archyve turima garso įrašų.
Lietuvos kameriniame orkestre
1960 metais talkino Sauliui Sondeckiui steigti Lietuvos kamerinį orkestrą, buvo jo primarijus (pirmasis smuikas) ir solistas, su orkestru dalyvavęs daugelyje gastrolių užsienio šalyse. Muzikologė Dana Palionytė rašė: „Orkestro koncertmeisteris yra respublikos nusipelnęs artistas Viktoras Radovičius, TSRS liaudies artisto D.Oistracho mokinys, LTSR Valstybinėje konservatorijoje einantis profesoriaus pareigas. Per dvidešimt dvejus pedagoginio darbo metus Lietuvoje jis yra parengęs daug puikių smuikininkų, ne kartą sėkmingai atstovavusių mūsų respublikai regionaliniuose konkursuose, Visasąjunginėse perklausose, atsakinguose jaunųjų atlikėjų konkursuose, o dabar produktyviai dirbančių lietuvių koltūros labui. Tai R.Čekuolis, N.Medekšaitė, L.Gordonaitė, V.Jagėlaitė… Pirmuosius kūrybinius žingsnius V.Radovičiaus vadovaujama žengė ir viena gabiausių respublikos smuikininkių, Maskvos konservatorijos prof. D.Oistracho klasės absolventė A.Vainiūnaitė. Didelis pedagoginis bei koncertinis V.Radovičiaus patyrimas yra labai naudingas grupinėse repeticijose. Talentingo smuikininko pastabos, ugdant artistų profesinį meistriškumą, patarimai intonacinio švarumo, ansambliškumo klausimais visuomet taiklūs, motyvuoti, išsamūs. Smuikininkas niekada neatsisako patarti dirigentui ir, reikalui esant, pavaduoti jį repeticijų metu“ (Dana Palionytė. Lietuvos TSR kamerinis orkestras. Vilnius,Vaga, 1972 m, p. 16-17).
LTSR nusipelniusio artisto vardas V.Radovičiui buvo suteiktas 1964 metais. 1966 m. suteiktas docento, o 1979 m. profesoriaus vardas.
Pedagogas
Profesorius pasižymėjo nepaprastu kruopštumu ir reiklumu darbe su studentais, siekė tiesiog griežimo technikos idealo. Tam nepaisė oficialių darbo valandų. Rūpestingai lavino studentų muzikinį skonį, drauge su jais klausėsi ir analizavo pasaulio įžymiųjų smuikininkų garso įrašus. Pas Viktora Radovičių mokėsi daug garsių Lietuvos smuikininkų ir pedagogų: Rimtautas Čekuolis, Audronė Vainiūnaitė, Petras Kunca, Jurgis Dvarionas, Eugenijus Urbonas, Undinė Jagėlaitė, Hiacetonas (Atis) Bankas, Aleksandras Štarkas, Ingrida Armonaitė, Jonas Tankevičius, Vytautas Martišius, Algirdas Paukštė, Rusnė Mataitytė, Vytautas Mikeliūnas, Eugenija Miklaševskaja ir kiti. Daug metų Lietuvos kamerinio orkestro smuikų grupę sudarė jo auklėtiniai.
Viktoras Radovičius dažnai skaitydavo mokslinius pranešimus bei teikė konsultacijas griežimo smuiku dėstymo metodikos klausimais, būdavo kviečiamas į įvairių egzaminų bei konkursių žiuri tiek Lietuvoje, tiek kitose tuometėse respublikose.
Sūnus Jurijus Radovičius (1951 m.), dukra Tatjana Radovič (1956 m.).
Meršo kantonas
Meršo kantonas  – 1 vienas iš 12 Liuksemburgo kantonų. Kantono plotas – 224 km². Gyventojų – 25 707. Meršo kantonas suskirstytas į 11 komunų.
Hadžime Morijasu
(g. 1968 m. rugpjūčio 23 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1992–1996 m., su ja dalyvavo 1992 m. AFC Azijos taurės ir 1995 m. Karaliaus Fahdo taurės turnyruose.
Davidas (miestas)
Davidas arba San Chosė de Davidas (San José de David) – miestas vakarų Panamoje, lygumoje į pietus nuo Talamankos Kordiljeros, prie Davido ir Platanalio upių, 30 km į rytus nuo Kosta Rikos sienos. Čiriki provincijos administracinis centras. Pro miestą eina Panamerikos plentas, greta yra Enrikės Maleko tarptautinis oro uostas.
Davidas yra vienas svarbiausių ekonominių šalies centrų. Vystoma metalo apdirbimo, įrengimų gamybos, maisto pramonė. Gyvulininkystės ir žemdirbystės rajono prekybinis centras. Turizmas. Yra Šv. Jono katedra, Bolivaro parkas, universitetas.
Istorija
Davidą 1602 m. įkūrė Fransiskas da Gama. Iki XIX a. tai tebuvo mažas miestelis.
Teskatlipoka
thumb|250px|Juodasis Teskatlipoka
Teskatlipoka („Rūkstantis veidrodis“) actekų mitologijoje – svarbiausias nahuatlių dievas. Nakties, mirties, šalčio, blogio, griovimo dievas, mūšių globėjas. Nakties dangaus simbolis, dar vadintas Juoduoju Teskatlipoka. Kecalkoatlio, kuris dar buvo vadinamas „Baltuoju Teskatlipoka“, priešas. Vaizduojamas su juoda juosta ant skruosto, bei su viena nužeista koja, iš kurios kyšo kaulas. Teskatlipoką simbolizuoja jaguaras – vidinė Motinos Žemės galia, juodoji nakties saulė.
Per šventes Teskatlipokai aukodavo acteką savanorį.
Įsiveržus konkistadorams, Teskatlipoka užėmė svarbiausią vietą actekų panteone, o Kecalkoatlis prarado savo reikšmę.
Mitas teigia, kad Žemė yra dievų dvynių Teskatlipokos ir Kecalkoatlio kūrinys. Teskatlipoka, kurdamas pasaulį, prarado koją ir dėl to jis visur vaizduojamas be kojos ir su styrančiu kaulu.
Pagal legendą, Teskatlipoka nugirdė Kecalkoatlį ir šis nusprendė namo grįžti valtimi iš gyvatės odos. Tačiau valtis sudegė ir į Rytinę žvaigždę nuskrido tik Kecalkoatlio širdis.
Taip pat dar žinomas Raudonasis Teskatlipoka, vadintas Šipe.
Noakhalis
Noakhalis – uostamiestis pietryčių Bangladeše, greta Meghna upės žiočių prie Bengalijos įlankos. 118,4 tūkst. gyventojų (2007). Geležinkelis į Komilą, garlaivis į Barisalą. Išvystyta medvilnės pramonė. Yra kelios kolegijos (Dakos universiteto filialai). Apylinkėse yra aliuvinė lyguma, kurią kasmet užlieja potvyniai ir užnešamas upės dumblas gerai trešia dirvas, kuriose auginami ryžiai, džiutas, ankštinės kultūros, pipirai, cukranendrės.
Anksčiau miestas vadinosi Sudharam.
Didieji Rudžiai
Didieji Rudžiai arba Poltavskojė (, nuo 1936 m. balandžio 1 d. Groß Rudschen, nuo 1938 m. birželio 6 d. Mühlenhöhe, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 6 km į šiaurę nuo Pilkalnio, 12 km į pietus nuo Lazdynų, prie kelio R 508 ir Meškupės. Nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrovolsko kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Didžiųjų Rudžių kaimo bendruomenė 1937–38 m. Minimi nuo 1556 m. (naujakurys Rudsch). 1580 m. vietovė vadinta Rüdtschü, 1650 m. Rudischu, 1660 m. Rudschen, 1664 m. Rudtschen. Nuo XVIII a. pab. vadinami Didžiaisiais Rudžiais (Groß Rudschen). 1785 m. buvo mišrusis kaimas su 20 ugniakurų, 1823 m. – mišrusis kaimas su 112 gyventojų. 1847 m. Rudžiuose buvo 21 gyvenamasis pastatas ir 230 gyventojų. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Grumbkaukaičių domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai. Buvo 1874 m. įsteigto Rudžių valsčiaus centras. Tikintieji priklausė Pilkalnio evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. 18 kaimo gyventojų (5,3 %) buvo lietuviai. 1938 m. prie kaimo prijungti Naujieji Rudžiai. Tarpukariu kaime buvo mokykla, pašto stotis, du vėjo malūnai. Kaimo vakaruose tekėjo Meškupė, šiaurėje – Šeškupė.