cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rudkos valsčius
Istorija
Įkurtas po I pasaulinio karo, 1919–1934 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1934 m. spalio 1 d. panaikintas, jo teritorija perduota Bransko valsčiui, Cechanoveco valsčiui ir Grodzisko valsčiui.
1952 m. atkurtas, iki 1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Geografija
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 70,21 km², iš kurių:
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Pagal 2002 m. duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1485,38 zlotai.
Alkupis (Erla)
Alkupis – upelis Vakarų Lietuvoje, šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, kairysis Erlos intakas.
Ištakos yra Žudgalio kaimo šiaurinėje dalyje, Erlos pelkėje, 2,4 km į šiaurės vakarus nuo Salantų. Visa upelio vaga ištiesinta, paversta melioracijos kanalu. Teka atvira vietove, Erlos senslėniu. Iš pradžių teka šiaurės vakarų kryptimi, netrukus staigiai pasuka į pietryčius, vėliau – skersai pelkės teka į šiaurės rytus iki pat Alkos kalno. Aukštupyje upelio kairiajame krante iškasti 4 melioracijos kanalai, kuriais iš pelkių surenkamas ir į upelį nuvedamas vanduo. Toliau upelis teka Alkos kalno papėde, apjuosdamas jį iš pietvakarių, rytų, šiaurės rytų ir šiaurės pusių, o šiaurinėje papėdėje pasuka į šiaurę. Į Erlą įteka Erlėnų kaimo vakariniame pakraštyje, 20 m į pietus nuo kelio tilto per Erlą, 18,9 km nuo jos žiočių.
Gyvenvietės: Žudgalis, Alkas.
Kairiajame krante yra Alko alkakalnis, mitologinis šaltinis, Aukuro akmuo ir Šventasis ąžuolas. Pavadinimas kildinamas nuo žodžių alka („balokšnis, tvenkinys“; „vieta ant kalno, kur degintos aukos“) bei alkas („kalnas su šventviete, stabas“). Tokios kilmės vandenvardžių Lietuvoje yra 12.
Jonas Duoba
Jonas Duoba (1929 m. Vilkeliškiuose, Sintautų valsčius – 2012 m. sausio 25 d.) – Lietuvos matematikas, vertėjas, kultūros veikėjas.
Biografija
1958 m. persikėlė gyventi į Vilnių, kur buvo pakviestas dirbti enciklopedijos gamtos mokslų skyriaus redaktoriumi. Ten dirbdamas surasdavo laiko mėgstamam pedagoginiam darbui: dėstė matematiką įvairiuose Vilniaus technikumuose, Vilniaus universitete, o Vilniaus pedagoginiame institute – matematikos mokslo istoriją. Ilgiausiai, daugiau nei 20 metų, išdirbo Vilniaus finansų technikume. Nuolat gilino savo profesines žinias, tobulai mokėjo vokiečių kalbą, laisvai galėjo dėstyti matematiką lenkų ir rusų kalbomis. Jau nepriklausomoje Lietuvoje aktyviai reiškėsi periodinėje spaudoje, daug jo straipsnių išspausdino „Kauno diena“, „Vakarinės naujienos“, „Vakaro žinios“, „Lietuvos aidas“, Jurbarko rajoniniai laikraščiai „Mūsų laikas“, „Šviesa“. Su žmona Leonilija užaugino tris vaikus: Joną, Jolantą ir Vitą, sulaukė dviejų anūkų: Ditės ir Fausto. Palaidotas Sudervės kapinėse.
Vytautas Blūšius
Vytautas Blūšius (1930 m. vasario 16 d. Ūdrupyje, Liudvinavo valsčius, Marijampolės apskritis – 2019 m. vasario 18 d. Klaipėdoje) – Lietuvos choro dirigentas, pedagogas, kompozitorius.
Biografija
1937–1941 m. mokėsi Kūlokų pradžios mokykloje, 1943–1947 m. Liudvinavo progimnazijoje, 1948–1951 m. Kauno 3-iojoje darbo jaunimo vidurinėje mokykloje. 1948 m. įstojęs į Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokyklą, 1948–1952 m. choro dirigavimo mokėsi pas Andrių Kairį ir Nikodemą Martinonį, 1952–1956 m. kompozicijos pas Vytautą Klovą ir Algimantą Daunorą.
1950–1951 m. Kauno mėsos kombinato mišriojo choro vadovas. 1951–1955 m. Kauno miesto 34-ojo ir 36-ojo vaikų darželių muzikos vadovas, 1954–1955 m. miesto 1-ųjų gimdymo namų moterų choro vadovas – parengė chorą 1955 m. respublikinei dainų šventei. 1955–1957 m. Kauno arkikatedros bazilikos mišriojo choro, 1956–1958 m. Profsąjungų kultūros rūmų vaikų choro vadovas. 1958–1961 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo LSSR konservatorijoje (vyr. dėst. Jono Vadausko klasė).
1955–1961 m. Kauno Salomėjos Nėries vidurinės mokyklos muzikos mokytojas, vaikų ir merginų choro (100–140 dalyvių) vadovas. Šis merginų choras tuo metu buvo vienas geriausių kolektyvų Kauno mieste; 1957 m. I-e respublikinio jaunimo festivalio konkurse laimėjo antrąją vietą, o 1960 m. respublikinės dainų šventės konkurse – pirmąją. 1958–1960 m. Kauno politechnikos instituto dainų ir šokių ansamblio „Nemunas“ choro vadovas. 1959–1961 m. Kauno vaikų muzikos mokyklos direktoriaus pavaduotojas mokymo reikalams. 1961–1963 m. Kauno vidurinės meno mokyklos direktorius. 1962–1972 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos mišriojo choro „Daina“ chormeisteris. 1963–1973 m. Kauno J. Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos direktorius ir choro dirigavimo dėstytojas.
Nuo 1973 m. rudens – LSSR konservatorijos Klaipėdos fakultetų vyr. dėstytojas, 1974–1983 m. muzikos mokytojų specialybės neakivaizdinio skyriaus choro studijos vadovas, 1975–1987 m. Kultūros fakulteto dekanas, nuo 1977 m. e. doc. pareigas, nuo 1987 m. docentas, 1987–1995 m. fakultetų prorektorius studijų ir bendriesiems reikalams, nuo 1995 m. Klaipėdos universiteto Menų fakulteto Chorvedybos katedros docentas.
Muzikos mokymo įstaigose išugdė būrį chorvedžių. Parašė nemaža straipsnių ir chorų koncertų recenzijų, parengė ir išleido mokslinių metodinių darbų ir mokymo priemonių. Sukūrė per 140 vokalinių ir instrumentinių kūrinių, harmonizavo lietuvių liaudies dainų.
V. Blūšius atliko didelį visuomeninį darbą. Buvo Kauno miesto dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas. Chorų apžiūrų ir konkursų žiuri pirmininkas arba narys, Kauno miesto liaudies deputatų tarybos deputatas, Kauno ir Klaipėdos miestų chorvedžių tarybos pirmininkas, respublikinių dainų švenčių konsultantas, respublikinių ir Baltijos respublikų studentų dainų švenčių „Gaudeamus“ chorų tvarkytojas ir režisierius Lietuvoje, Latvijoje ir Estijoje, valstybinių egzaminų komisijų pirmininkas ir narys, Stasio Šimkaus chorų konkursų Klaipėdoje iniciatorius ir organizatorius.
Dagiai
Dagiai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybės pietvakariuose, į vakarus nuo Sedos. Seniūnaitijos centras. Prie Sedos-Barstyčių kelio. Šiaurėje ribojasi su Žadeikių, rytuose - su Beržėnų k. Iš pietų kaimas ribojasi su Plungės raj. Vakarinėje dalyje yra Dagių miškas. Veikia kaimo bendruomenė, medicinos punktas, buvo pradinė mokykla.
miniatiūra|left|220px|Pagrindinė gatvė
Istorija
Pirmą kartą Dagiai paminėti 1665 m.
Kirill Babitzin
Kirill „Kirka“ Babitzin (1950 m. rugsėjo 22 d. Helsinkyje – 2007 m. sausio 31 d. ten pat) buvo populiarus Suomijos dainininkas.
Biografija
Kirill Babitzin gimė 1950 metais Helsinkyje Rusijos emigrantų šeimoje. Muzikinę karjerą pradėjo nuo penkerių metų, kai jo močiutė jam padovanojo akordeoną. Būdamas 10-ties, laimėjo akordeonistų konkursą, tačiau vėliau jis ryžtingai pasirinko rokenrolo muziką. Pirmąją grupę „The Creatures“ subūrė 1964 metais, kur jis jau tapo žinomas sceniniu vardu Kirka.
Po ketverių metų atlikėjas išleido albumą „Surun pyyhit silmistäin“, kuris sulaukė didelės sėkmės. Tai vienas visų laikų Suomijos perkamiausių albumų, kurio buvo parduota virš 214 000 kopijų.
Kirka du kartus pelnė Emma apdovanojimą (1984 ir 2000 m.) kaip geriausias dainininkas.
Diskografija
Kirka Babitzin išleido 78 singlus ir beveik 60 albumų, iš jų 15 kolekcijų. 1988 metais išleistas albumas „Surun pyyhit silmistäni“ iki šiol visų laikų Suomijos perkamiausių albumų sąraše užima trečiąją vietą.
Podiplominės studijos
Podiplominės studijos - studijos, vykstančios baigus pirmosios pakopos studijas, įgijus akademinį kvalifikacinį laipsnį.
Rūšys
Neformaliosios studijos - studijos, kai asmuo, įgijęs laipsnį, studijuoja pasirinktą dalyką (dalykus), nesiekdamas baigti studijų programos. Oficialiai jis gali būti įsirašęs (arba ne) į kokią nors studijų programą (nebūtinai antrosios pakopos, gali, pvz., būti doktorantūros arba bakalauro studijų studentas), lankyti pasirenkamus dalykus. Tokios neformaliosios studijos gali būti stažuotės dalis (pvz., kai atliekamas koks nors mokslinis darbas, tyrimas; studijos užsienyje).
Lietuva
Lietuvoje labiausiai paplitusios antrosios pakopos studijos (magistrantūra). Joms rengti gali būti įsteigti specializuoti padaliniai (pvz., KMU Podiplominių studijų centras (KMUK), VDU Biznio konsultavimo ir podiplominių studijų centras )
Italikai
Italikai – antikinės tautos, gyvenusios dabartinės Italijos teritorijoje ir kalbėjusios keletu artimai susijusių kalbų, iš kurių geriausiai žinoma yra lotynų kalba. Be lotynų kalbos italikai taip pat kalbėjo oskų, umbrų, faliskų ir kitomis kalbomis, kurias visas su laiku išstūmė lotynų kalba. Vis dėlto lotynų kalboje yra nemažai skolinių iš kitų italikų kalbų.
Italikų atsiradimas
Spėjama, kad italikų protėvynė buvusi aukštutinio Dunojaus baseine ir siekusi rytines Alpių kalnų pašlaites. Artimiausi italikų kaimynai anuomet buvo germanai ir keltai, o tolimesni – graikai ir ilyrai. Tokias išvadas leidžia daryti jų kalbų palyginimas. Apie 2000 m. pr. m. e. prasidėjo italikų migracijos. Pasinaudodami rytinių Alpių kalnų perėjomis, jie įkeliavo į Apeninų pusiasalį. Pradžioje jie įsikūrė Po upės baseine (Lombardijos žemumoje), o apie 1000 m. pr. m. e. jiems jau priklausė ne tik Lombardijos žemuma, bet ir žymi vidurinės Italijos dalis. Italikai buvo susiskirstę į daug genčių; žymiausios jų buvo lotynai, umbrai, oskai. Visų stipriausia buvo lotynų kiltis. Ji apsigyveno Tibro upės slėniuose, įkūrė Romos miestą ir vėliau nukariavo ir sujungė į vieną valstybę ne tik visas italikų, bet ir svetimas gentis. Nuo Romos miesto lotynai gavo romėnų pavadinimą, o vėliau ir visus italikus imta vadinti romėnais. Italikai, atkeliavę į Apeninų pusiasalį, pietinėje jo dalyje ir Sicilijoje rado graikų kolonijas, o vidurinėje pusiasalio dalyje – senuosius krašto gyventojus etruskus, Herodotas juos vadino tirėnais. Spėjama, kad patys etruskai save vadino rasenais.
Kultūra
Archeologų iškasenos rodo, kad etruskai buvo gana aukštos kultūros tauta. Rasta daug turtingų miestų griuvėsių, apie 10 000 rašto paminklų, meno kūrinių liekanų. Iškasenos rodo, kad etruskai gerai mokėjo žemės darbus ir kad jų krašte klestėjo amatai ir prekyba. Etruskų amatininkai sugebėjo gaminti gražių varinių ir geležinių ginklų, indų, papuošalų. Randama daug įvairiais papuošalais išpuoštų indų, statulų, o griuvėsiuose – daug freskų, vaizduojančių etruskų gyvenimą, darbus, pasilinksminimus. Etruskai garsėjo ne tik kaip prekybininkai, bet ir kaip jūrų piratai. Jų teritorijoje buvo rasta daug daiktų iš tolimiausių kraštų. Pažymėtini gintaro vėriniai iš Pabaltijo. Atliekant kasinėjimus Vulčio mieste, buvo rasta apie 20 000 graikiškų indų.
Raštas
Etruskų raidynas panašus į lotynų, todėl jų raštai lengvai skaitomi, bet jų kalba nesuprantama. 1964 m. italų archeologai, vykdydami kasinėjimus netoli Romos, aptiko etruskų šventyklų ir tris auksines plokšteles su išgraviruotais įrašais. Dviejose plokštelėse įrašai padaryti etruskų kalba, o trečioje – finikiečių kalba. Finikiečių kalbą mokslininkams pasisekė iššifruoti jau XIX a. pradžioje. Italų mokslininkų manymu, ir etruskų, ir finikiečių tekstai tose lentelėse savo prasme esą bent kiek panašūs,- abiejuose kalbama apie deivę Astartę. Rusų mokslininkai (M. Gelceris ir A. Harsekinas) mano, kad įrašai tose lentelėse esą analogiški, kad finikietiškas tekstas – tai etruskų teksto vertimas. Jei šis spėjimas pasitvirtintų, galimas daiktas, mokslininkams greit pasiseks iššifruoti etruskų tekstus ir išaiškinti šios paslaptingos tautos etnogenezę, jos kalbą ir istoriją.
Zimanên Îtalî ภาษากลุ่มอิตาลิก İtalik Diller Італійські мови
Sanhadži
Sanhadži – viena didesnių berberų genčių sąjungų, gyvenusių kartu su zenata ir masmudų gentimis Magrebe.
Istorija
Islamą Sanhadži priėmė IX a. ir pradėjo šventą karą su Sudano negrais. XI a. viduryje kartu su Almoravidais dalyvavo Magrebo ir Andalūzijos užkariavime.
Paašvijis
Paašvijis – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Kaltinėnų, dešiniajame Ašvijos krante.
Kreivėnų piliakalnis
Kreivėnų piliakalnis, dar vadinamas Kulmenų piliakalniu, Pilies kalnu ir Vilkės piliakalniu – piliakalnis (A485K P) Pagėgių savivaldybės teritorijoje, Pagėgių seniūnijoije, apie 1 km į šiaurės rytus nuo Kulmenų kaimo branduolio, Vilkos kairiajame krante. 1,1 km į pietus nuo piliakalnio yra kapinynas (A484 P), apardytas ariant.
Kimsačatos ugnikalniai
thumb|250px|Iš kairės: Umarata, Akotangas, Kapurata žvelgiant iš Čilės pusės
Kreivėnų piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnio šlaitai statūs, 18 m aukščio. Jo aikštelė stačiakampė, 47x16 m dydžio. Aikštelę juosia pylimas, rytinėje pusėje – 7, 5 m aukščio, 27 m pločio, kitose pusėse apie 1,5 m aukščio, 14 m pločio. Už rytinio pylimo yra 2 m gylio ir 22 m pločio griovys. Piliakalnio šiaurės vakarų ir šiaurinėje dalyse pylimas ir šlaitai apardyti griovių, aikštelės rytinėje dalyje buvo įrengta šokių (gegužinių) aikštelė. Piliakalnio pietinėje papėdėje yra senovinė gyvenvietė. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu–XIII a. Kai kurie prieškario archeologai ir istorikai piliakalnį tapatino su rašytiniuose šaltiniuose minėta skalvių didiko Sarekos pilimi.
Peru departamentai
thumb|250px|[[Peru administracinis suskirstymas]] Peru teritorija yra suskirstyta į 24 departamentus ir 2 specialius departamentus, 180 provincijų ir 1747 apygardas. Departamentai (numeriu pažymėtas regiono pavadinimas, toliau – administracinis centras) yra šie:
Kreivėnų piliakalnis
Kapinynas
Kapinyno žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1987 m. ir 1996–1998 m. atliko Vilniaus universiteto ekspedicija, tyrimų vadovas Valdemaras Šimėnas.
Kimsačatos ugnikalniai
Kimsačatos ugnikalniai  – užgesusių ugnikalnių (stratovulkanų) kompleksas Anduose, Čilės-Bolivijos pasienyje. Sudaro trys viršūnės: Akotangas (6052 m), Kapurata (5990 m) ir Umarata (5730 m). Pavadinimas Kimsačata aimarų kalba reiškia „trys kalnai“.
Peru departamentai
Nuorodos
Peru Peru
Kreivėnų piliakalnis
Kapinynas
Kapinyne ištirti 76 kapai, iš jų 14 nedegintų ir 61 sudegintų mirusiųjų bei 1 nedeginto žirgo. 1997 m. kapinyno teritoriją patikrinus metalo detektoriumi surinkta apie 200 radinių – dviašmenių kalavijų, kovos peilių, ietigalių, žąslų, segių, apyrankių, žalvarinių karolių ir kabučių. Ankstyvuoju laikotarpiu, V a. – VIII a. mirusieji laidoti nedeginti, aukštielninki, su įkapėmis, jų gausiau moterų kapuose. Juose rasta storagalių apyrankių, gintaro karolių, įvijinių žiedų, kibirėlio pavidalo kabučių, pagalvių. Pastarieji analogiški Vidgirių kapinyno sidabriniams dirbiniams. Kai kur vėlyvesnieji kapai įrengti ant ankstyvesniųjų kapų, pastarieji dažnai suardyti.
Greičiausiai nuo VIII a. antrosios pusės mirusiuosius imta laidoti ir sudegintus. Jų kapai buvo įrengiami dvejopai. Didelėse duobėse palaikai į duobę supilti su apeiginio laužo pelenais, greta jų rasta sulaužytų ar apdegusių įkapių, žirgo dantų. Duobutėse sudeginto mirusiojo palaikų liekanos išrinktos iš laužo ir supiltos į krūvelę, apdėtos sulaužytomis įkapėmis. Kapinynas datuojamas V–XII a., priskiriamas Nemuno žemupio skalvių etnokultūrinei grupei.
Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Graikijos futbolo varžybos 1929–1930 m.
Graikijos futbolo varžybos 1929–1930 m.
Runos
Runos – keletas susijusių abėcėlių, naudotų rašyti germanų kalbomis, daugiausia Skandinavijoje ir Britų salose. Akmenų su runų ženklais randama ir Lietuvoje, iš čia kildinama ir lietuviškų runų rašto teorija. Nepaisant runų įvairovės, jos gali būti laikomos senovine Šiaurės Europos rašto sistema. Anksčiausi įrašai runomis yra iš maždaug 150 m. e. m., o ši abėcėlė pakeista lotyniška abėcėle maždaug VI a. centrinėje Europoje ir apie XI a. Skandinavijoje. Tam tikrais tikslais rašymas runomis Skandinavijoje (ypač kaimiškoje Švedijoje) išliko iki XX a. pradžios (kaip dekoratyvinis elementas ir runų kalendoriuose).miniatiūra|250px|right|Akmuo su runomis MarijampolėjeTrys geriausiai žinomos runų abėcėlės yra:
Kilmė
Nors runos tyrinėjamos jau seniai, tiksli jų kilmė nėra žinoma. Vieni mokslininkai mano, kad runų kūrimui įtakos turėjo graikų raidynas, kitų manymu – lotynų. Pavyzdžiui, runos ᛏ ir ᛒ yra panašios į T ir B raides ir žymi būtent šiuos garsus, tačiau kitos runos, pavyzdžiui ᛟ labiau primena graikišką omegą (Ω). Dažniausiai runų kilmė siejama su etruskų raidynu, dėl savo panašumų. Taip pat yra manoma, kad runų raštą sukūrė vienas žmogus, nes nebuvo pastebėta jokia raidyno kaita – iš karto atsirado 24 ženklai.
Apie runų kilmę pasakojama ir skandinavų mitologijoje. Vyresniojoje Edoje apie jų kilmę pasakojama Aukštojo Eilėse :
Žinau, kad kabėjau  ant vėjų medžio
devynias naktis,
pats sau pačiam,
ant medžio to,  kurs ant šaknų auga,
kurių niekas nežino.
Nepradžiugino duona manęs,  nei ragu –
žemyn aš žiūrėjau;
pakėliau aš rūnas,  pakėliau jas šaukdams,
žemėn iš ten nukritau.
Čia pasakojama apie tai, kaip Odinas kabojo ant pasaulio medžio, Igdrasilo, pervertas nuosava ietim, 9 dienas ir naktis, kad jam butų suteiktas runų pažinimas. Kai runos atsirado ant žemės, jis nusileido žemyn, pakėlė jas, ir runų pažinimas suteikė jam galią. Vėliau jis perdavė runas kitiems dievams. Heimdalas, dievas, saugojęs Vaivorykštės Tiltą, paliko runas žmonėms.
Raida
Runos buvo vartojamos germanų kalbose prieš joms pradedant naudoti lotyniškąją abėcėlę.thumb|right|236x236px|Senasis Futhark
Senasis Futhark
Senasis Futhark laikomas seniausia runų atmaina, jis susidėjo iš 24 ženklų, suskirstytų į 3 šeimas (ætt), po 8 runas. Kiekviena šeima turi savo dievą: Freirą, Heimdalą, Tiūrą. Žodis Futhark sudarytas iš Freiro šeimos pirmų 6 runų f, u, þ, a, r, k . Kiekviena runa sudaryta pagal tam tikrą modelį. Visi brūkšneliai tiesūs, neišlenkti, kadangi runas raižydavo ant medžio ar akmens. Kiekviena runa turi vieną vertikalų brūkšnelį ir vieną ar keletą įstrižų. Taip pat rašoma buvo tiek iš kairės į dešinę, tiek iš dešinės į kairę.
Anglosaksų Futhorc
V a. raidynas atkeliavo į Angliją ir ilgainiui išsiplėtė. Jis atspindi senovės anglų kalbos pokyčius: ā virto o, todėl šis raidynas buvo pavadintas Anglosaksų Futhorc, kartais dar vaidinamas Anglofryzų Futhorc.
Naujasis Futhark
Naujasis Futhark buvo naudojamas Vikingų laikotarpiu.
Krikščionybės plitimas tarp germanų tautų (IV–XII a.) pamažu stūmė runas iš vartosenos, pirmiausia vakarų germanų žemėse: Frankų valstybėje (apie IX a.) ir Britų salose (XI a.) runos buvo pakeistos lotynišku raidynu. Skandinavijoje krikščionybė neįsigalėjo labai ilgai, todėl runos ten buvo išsaugotos ilgiausiai (Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje beveik iki XII a., Islandijoje – iki XIII a.)
Funkcijos
Ilgai buvo manyta, kad runos buvo naudojamos užrašyti tik vardams ar trumpoms frazėms, tačiau 1955–1979 m. kasinėjimų Bergene, Norvegijoje metu, buvo atrasta apie 670 runų užrašų ant medžio ir kaulo, kurie įrodė, kad runos buvo naudojamos ir kasdieniame gyvenime. Daugelis užrašų buvo naudojami pažymėti savo nuosavybę. Kai kuriuose yra įvairių tipų trumposios žinutės, tokios kaip „mano brangioji, pabučiuok mane“ (Ást min, kyss mik) o kitose yra ilgesnės žinutės, pavyzdžiui, verslo laiškai ir pavedimai. Dar kituose yra trumpi religiniai užrašai, dažnai lotyniškai, ir jie galėjo būti naudojami kaip amuletai.
Buvo tikima, kad runos turi magiškų savybių. Vien pats žodis runa reiškia „paslaptis, išmintis, magiški ženklai“. Senovėje runų ženklus išdėstydavo iš medžio pagaliukų tam tikroje išvalytoje miško aikštelėje ar rašydavo tiesiog ant žemės, išpjaustydavo medžio žievėje arba iškaldavo akmenyje. Kiekviena runa turi tam tikrą vardą, išreiškiantį jos vidinę magišką reikšmę, kuri skirstoma į gerą ir blogą. Labai gero poveikio yra, pavyzdžiui, runa ᚠ, reiškianti galvijus, runa ᚨ, žyminti dievus asus. Labai bloga runa – ᚾ, žyminti vargus, sunkumus, rūpesčius. Senajam Futhark labiau priskiriama maginė reikšmė, o Naujasis Futhark ima tarnauti kaip paprasčiausia informacijos perdavimo priemonė.
Radzikuv Stopkai
Radzikuv Stopkai  – kaimas Lenkijos rytuose, Mordų valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Į šiaurę nuo kaimo teka Liveco upė.
Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Karininko kryžius
thumb|Juostelė Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Karininko kryžius – septynioliktas pagal svarbą Lietuvos valstybės apdovanojimas, kuriuo Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu apdovanojami asmenys už ypatingus nuopelnus garsinant Lietuvos vardą, puoselėjant ir plėtojant tarpvalstybinius santykius, už humanitarinę pagalbą Lietuvai, už ypatingus nuopelnus valstybės tarnyboje, kultūros, mokslo ir švietimo, verslo ir gamybos, sveikatos ir socialinės apsaugos, karybos, sporto, ūkio bei kitose srityse. Ordino garbės ženkle veiklos sritis žymima kryžių ir juostą (kaspiną ar kaspinėlį) jungiančiame vainike tam tikrą sritį atitinkančiu simboliu. Šiuo ordinu gali būti apdovanojami ir užsienio valstybių piliečiai.
Istorija
Ordinas „Už nuopelnus Lietuvai“ įsteigtas 2002 m. birželio 18 d. Valstybės apdovanojimų įstatymu Nr. IX-957.
Aprašas
Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Karininko kryžius
Ordino ženklai numeruojami. Apdovanojimo ženklo numeris įrašomas į apdovanotam asmeniui įteikiamą ordino diplomą. Ordinais apdovanojama nuosekliai – pradedant nuo žemiausio laipsnio: Riterio, Karininko, Komandoro, Komandoro didžiuoju ir Didžiuoju kryžiais.
Kandidatus apdovanoti ordinu teikia: Seimo Pirmininkas ir jo pavaduotojai, Ministras Pirmininkas, Vyriausybės nariai. Teikimai ordinų kancleriui pristatomi ne vėliau kaip prieš du mėnesius iki apdovanojimo dienos. Juose pateikiama kiekvieno kandidato biografija, nuopelnų aprašymas, duomenys apie ankstesnius valstybės apdovanojimus, nurodymas, kokiam apdovanojimui pristatoma, taip pat asmens tapatybę patvirtinančio dokumento kopija.
Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Karininko kryžius segamas ant 32 mm kaspinėlio kairėje krūtinės pusėje. Kaspinėlio centre yra ordino juostos spalvų rozetė.
Ordino kavalieriai
Iki 2006 m. gruodžio 12 d. ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Karininko kryžiumi buvo apdovanoti 163 asmenys, iš jų per pirmuosius, 2003 m. – 49, iš jų 20 užsieniečių:
Saulės laikrodis
thumb|200px|Horizontalus saulės laikrodis [[Taganrogas|Taganroge (1833 m.)]] thumb|200px|Didžiausias vertikalusis saulės laikrodis Lietuvoje
Saulės laikrodis – prietaisas laikui matuoti pagal Saulės padėtį. Dažniausiai įrengiamas ant pastato sienos, tačiau pirmieji saulės laikrodžiai buvo specialiai statomos kolonos ar obeliskai. Silpnoji saulės laikrodžių savybė – laikas rodomas tik esant saulėtam orui.
Istorija
Seniausi obelisko formos saulės laikrodžiai žinomi nuo 4 tūkstantmečio pr. m. e. Egipte. Vėliau specialiai laikui matuoti kolonas ar obeliskus statė kinai, graikai, romėnai. Romos Panteone laiką matuoja per stogo kupolo skylę patenkantis saulės spindulys.
Matematikas ir astronomas Teodosijus iš Bitinijos (160–100 m. prieš Kristų) skelbėsi išradęs universalų saulės laikrodį, kurį galima naudoti bet kurioje Žemės vietoje. 1524 m. prancūzų astronomas Oronsas Finė pagamino dramblio kaulo saulės laikrodį. 1570 m. italų astronomas Džiovanis Padujietis paskelbė traktatą, kaip gaminti ir įrengti saulės laikrodžius ant pastatų sienų vertikaliai ir horizontaliai. Džiuzepė Biankanis savo tyrime Constructio instrumenti ad horologia solaria vaizdžiomis iliustracijomis parodė, kaip turi atrodyti geri saulės laikrodžiai.
thumb|200px|Saulės laikrodis su [[Zodiakas|Zodiako ženklais Švėkšnos parke]] thumb|200px|Saulės laikrodis ant [[Šiaulių Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus katedra|Šiaulių Šv. Petro ir Povilo katedros sienos]] thumb|200px|Žmogaus šešėlio Saulės laikrodis prie KTU Chemijos technologijos fakulteto
Lietuva
Tikslių duomenų apie tai, kada saulės laikrodžiai pasiekė Lietuvą, nėra. Iki šių dienų išlikę seniausi saulės laikrodžiai yra Kretingos vienuolyne (apie 1610 m.), Šiauliuose ant bažnyčios sienos (1625 m.), Pažaislio architektūriniame ansamblyje (apie 1700 m.), Švėkšnoje (XIX a.) įkurti saulės laikrodžiai.
2009 m. birželio 25 d. KTU akademinė bendruomenė studentų miestelyje (Radvilėnų g. 19) įrengė žmogaus šešėlio saulės laikrodį, skirtą Lietuvos vardo tūkstantmečiui.
2010 m. prie Raižių mečetės (Alytaus raj.) pastatyti greta du saulės laikrodžiai, kurių vienas rodo vietinį laiką, kitas – Griunvaldo (Lenkija).
Civilinės teisės sąvadas
thumb|200px|CORPUS IURIS CIVILIS ROMANI. Institucijos ir [[Digestai. Išleido Gothofredus, 1583 m.]] thumb|200px|Pirmosios dalies (Institucijos-Digestai) viršelis. 1889 m., [[Barselona]] Civilinės teisės sąvadas (, CIC) – teisės sąvadas, kurtas 528–534 m. Bizantijos imperatoriaus Justiniano I įsakymu. CIC žymi moderniosios kodifikacijos (teisės sisteminimo) pradžią.
CIC apėmė įvairias teisės normas:
Pavadinimas Corpus Iuris Civilis atsirado viduramžiais – apie XIII a. vidurį.
James Cook
Džeimsas Kukas (1728 m. spalio 27 d. – 1779 m. vasario 14 d.) – anglų jūrininkas, viena reikšmingiausių asmenybių geografinių atradimų istorijoje.
Jaunystė
Kukas gimė vargingoje penkių vaikų šeimoje (tėvas – škotų emigrantas, samdomas darbininkas laukuose), Martone, pietų Jorkšyre, netoli Midlsbro. Dar būdamas vaikas, Kukas persikraustė į Great Ayton fermą, kur mokėsi vietinėje mokykloje. Galimybę mokytis suteikė tėvo darbdavys. Būdamas 13 metų, Džeimsas dirbo kartu su tėvu, kuris jau užėmė valdytojo – ekonomo pareigas.
1745 m. 16 metų amžiaus Kukas paliko namus, persikraustė į Staithėsą, žvejų kaimelį, ir tapo pameistriu pas bakalėjos ir galanterijos pardavėją Viljamą Sandersoną. Po pusantrų metų V. Sandersonas jaunąjį Džeimsą pristatė savo draugams Džonui ir Henriui Vakeriams, vietiniams laivų savininkams Vitbio uoste. Kukas buvo priimtas pameistriu – praktikantu. Jo darbas buvo vežioti anglis anglininku „Freelove“, tarp Taino ir Londono. Tuo metu Kukas savarankiškai studijavo algebrą, trigonometriją, navigaciją ir astronomiją, kaupė žinias, kurių prisireiks siekiant tolimesnės karjeros.
Baigęs trejų metų praktiką, pradėjo dirbti prekybiniuose laivuose, plaukiojančiuose Baltijos jūra. Jis labai greitai nuo mato (kapralo) (1752 m.) laive „Friendship“ tapo jo vadovu (1755 m.). Nepaisant tokio greito kilimo, savanoriu užsirašė į karinį laivyną, kuriame tuo metu buvo galima padaryti geresnę karjerą.
1755 m. Jungtinė Karalystė ruošėsi Septynerių metų karui. 1755 m. birželio 17 d. Kukas buvo nusiųstas į laivą „Eagle“, kuriam vadovavo kapitonas Hju Paliseras. Labai greitai tapo vyriausiuoju matu (kapralu).
Šeimyninis gyvenimas
1762 m. vedė Elizabetą Bates, vieno savo mecenato dukterį, santuokoje susilaukė 6 vaikų. Tuo metu, kai nebūdavo jūroje, laiką leisdavo savo bute East End Londone, lankė šv. Pauliaus bažnyčią, kur buvo pakrikštytas jo sūnus.
Karjeros pradžia
left|thumb|150px|Kuko paišytas Niufaundlando žemėlapis Septynerių metų karo metu užsiėmė kartografija, paruošė įėjimo į Vavržynsko įlanką žemėlapius, kuo netiesiogiai prisidėjo prie anglų Kvebeko užkariavimo. Jo kartografinis talentas pasireiškė detalių Niufaundlando žemėlapių sudarymu 1760 m. Į kruopštų darbą atkreipė dėmesį Britanijos admiralitetas.
Pirmoji kelionė (1768–1771)
400px|right|thumb|Pirmos kelionės maršrutas 1766 m. Londono karališkoji draugija patikėjo Kukui (jau karališko laivyno leitenantui) atlikti Veneros stebėjimą Ramiojo vandenyno pietuose. 1768 m. Kukas laivu „Endeavour“ išplaukė iš Anglijos. Praplaukė Horno kyšulį ir pasuko į vakarus. 1769 m. balandžio mėnesį pasiekė Taitį, kur atliko numatytus astronominius stebėjimus. Tuo tikslu saloje jo nurodymu pastatoma observatorija.
Astronomas, atlikęs Veneros stebėjimą, buvo Karlas Grynas, karališko astronomo Nevilo Maskelyno asistentas. Gryno, Kuko ir švedų gamtininko Danielio Solanderio apskaičiavimai skyrėsi daugiau, negu leido nukrypimai. Tai lėmė netobuli matavimo įtaisai (nebuvo chronometro).
Vykdydamas antrą ekspedicijos užduotį, Kukas išplaukė į vakarus, ieškodamas neatrasto žemyno „Terra Australis Incognita“. Karališkoji draugija, būtent Aleksandras Dalrymplas, tikėjo, kad toks žemynas turi egzistuoti. Kukas manė priešingai – jis tvirtino, kad tokio žemyno neturi būti. Padedama Taičio salos gyventojo, vardu Tupai, kuris gerai pažinojo pietinę vandenyno dalį, ekspedicija pasiekė Naująją Zelandiją. Taip Kukas tapo antruoju europiečiu, aplankiusiu tą žemę (pirmasis ją 1642 m. atrado olandas Abelis Tasmanas). Kukas žemėlapyje pažymi salų krantų kontūrus (padarydamas klaidų). Taip pat atrado Kuko sąsiaurį, skiriantį Šiaurinę ir Pietinę Naujosios Zelandijos salas, kurio nepastebėjo Tasmanas.
Toliau plaukė anksčiau numatytu maršrutu. Kukas norėjo patikrinti, ar Van Diemeno (dabar Tasmanijos) žemė nėra tikėtinas pietinis žemynas. Bet laivas buvo nublokštas į šiaurę. Galiausiai pasiekiama nežinoma žemė – pietrytinis Australijos krantas. Tai įvyko 1770 m. balandžio 19 d. (pagal laivo žurnalą), bet Kukas nepadarė jokių įrašų, kai praplaukė 180 meridianą, tad iš tiesų tai buvo balandžio 20 d. Ten, kur Kukas išsilaipino, dabar yra Viktorijos valstijos miestai Orbostas ir Malakota. Kukas tą vietą pavadino Point Hicku.
Ekspedicija išplaukė į šiaurę, nepaleisdama žemės iš akių. Po savaitės buvo pasiekta ilga įlanka, kurią pavadino Botanikos įlanka (dabartinio Sidnėjaus apylinkėse) botanikų Bankso, Solanderio ir Spoeringo garbei.
Buvo parinkta vieta tolimesniam kolonizavimui. Kai po 18 metų (1788 m.) kapitonas Artūras Filipas atplaukė, kad įkurtų pirmą kalinių koloniją, pamatė, kad vieta netinkama gyvenimui ir nėra tokia, kaip aprašė Kukas. Filipas nuplaukė į pietus, į vietovę, kurią Kukas pavadino Džeksono uostu (Port Jackson), ir kuri dabar yra Sidnėjaus centras.
Ekspedicijos nariai padarė pirmus Australijos floros ir faunos aprašus. Pirmą kartą buvo susidurta su aborigenais. Jie, pasak laivo įgulos, labai keistai elgėsi – neėmė jiems siūlomų dovanų. Pirmas kontaktas nebuvo labai sėkmingas, anglai pradėjo šaudyti į orą. Vienas aborigenas buvo sužeistas, ir tai sukėlė neigiamą jo gentainių reakciją – iš artimiausio kaimo atbėgę gentainiai apmėtė anglus ietimis.
Kelionė buvo tęsiama šiaurės kryptimi, toliau fiksuojama kranto linija. Pablogėjus oro sąlygoms, 1770 m. birželio 11 d. laivas atsimušė į didelį koralų rifą, kuris iki šiol kelia daug sunkumų jūrininkams. Laivas buvo smarkiai apgadintas, teko sustoti remontui (prie Enderio upės ištakų netoli Kuktauno). Sustojimo metu Džozefas Banksas, Hermanas Spoeringas ir Danielius Solanderis surinko pirmus floros pavyzdžius. Iš vietinės kalbos pasiskolintas keisto šokinėjančio sutvėrimo pavadinimas. Anglai jį pavadino „kangaroo“ nuo Guugu-Yimidhirr, kaip aborigenai vadino pilkąją kengūrą. Kontaktai su vietiniais gyventojais daugiausiai buvo taikūs.
thumb|Kuko nupiešta Taičio sala Suremontavus laivą, ekspedicija išplaukė į Jorko pusiasalio kanalą, paskui per Toreso sąsiaurį tarp Australijos ir Naujosios Gvinėjos.
Iki to laiko dėl skorbuto Kukas neprarado nei vieno jūreivio. Tai buvo didelė sėkmė, kadangi jūreivių racioną sudarė tik sūdytas maistas ir džiūvėsiai. Laivui sustojus kapitono nurodymu buvo pririnkta įvairių valgomų augalų, kuriais papildytas laivo meniu. Plaukiant į Javos Bataviją (Nyderlandų Rytų Indijos sostinė), maistui naudotos sūdytos citrinos ir kopūstai. Batavija garsėjo kaip įvairių tropikų ligų – maliarijos, dizenterijos ir kitų židinys. Nuo ligų mirė daug ekspedicijos dalyvių: jūreivis iš Taičio, vertėjas, suomis sekretorius, tarnavęs Banksui, botanikas Hermanas Spoeringas, astronomas Karlas Grynas, dailininkas Sydnis Parkinsonas (Sydney Parkinson). Vieną Naujosios Zelandijos salų Kukas pavadino Spoeringo garbei.
Netrukus po sugrįžimo buvo paskelbti Kuko dienoraščiai, jis tapo mokslo didvyriu. Šlovės sulaukė ir Džozefas Banksas.
Antroji kelionė (1772–1775)
thumb|Viljamo Hodo piešinys, kuriame du kapitono Kuko laivai, Resolution ir Adventure Taičio įlankoje Matave Karališkoji Mokslų Draugija dar kartą patikėjo Kukui mistinės „Terra Australis“ paieškas. Pirmosios ekspedicijos metu Kukas, palikdamas Naująją Zelandiją, įsitikino, kad ji nėra didesnės žemės dalis. Buvo manyta, kad „Terra Australis“ yra kažkur piečiau nuo pirmosios ekspedicijos trasos.
Ekspediciją sudarė du laivai: „Resolution“, kuriam vadovavo Kukas, ir „Adventure“, kuriam vadovavo Tobijas Furno (Tobias Furneaux). Ekspedicija plaukė per labai tolimas pietines geografines platumas (buvo pirmieji, pasiekę 71°10' pietų platumos), atrado Pietų Džordžiją ir Pietų Sandvičo salas.
Grįžtant ekspedicija pabuvojo Sandraugos salose (dabar Tonga), Kalėdų saloje ir Vanuatu. Šita kelionė patvirtino hipotezę, kad „Terra Australis“ yra tik mokslinė fantazija. Kelionės metu naudotasi tik ką išrastu chronometru, kuriuo naudojantis galima tiksliai nustatyti geografinę ilgumą.
Po šios ekspedicijos karinis laivynas paskyrė Kukui garbės pensiją.
Trečioji kelionė (1776–1779)
Į savo trečiąją kelionę Kukas išplaukė laivu Discovery 1776 m. liepą. Kartu su juo plaukė Resolution, kuriam vadovavo Karlas Klerkas (Charles Clerke). Pirmiausia buvo apiplauktas Gerosios Vilties kyšulys, toliau maršrutas driekėsi per Naujosios Zelandijos regioną, kol galiausiai buvo pasiektas Taitis (čia išlaipintas Omaia – čiabuvis, kuris buvo paimtas per pirmąsias keliones). 1778 m. sausio mėnesį Kukas tapo pirmuoju europiečiu, išsilaipinusiu Havajuose, Vaimea įlankoje (Kaui sala). Havajai buvo pavadinti Sendvičo salomis pirmojo admiraliteto lordo grafo Sendvičo (John Montagu, 4th Earl of Sandwich) garbei.
Kitas ekspedicijos tikslas buvo iki tol mažai ištyrinėti Šiaurės Amerikos pietvakarių krantai. 1778 m. kovo 7 d. pasiekta Oregono valstija ties 44°33' šiaurės platumos. Oras buvo ūkanotas, siautė štormas. Pastebėti nežymūs žemės kontūrai. Pradėta ieškoti įlankos, kur būtų galima papildyti vandens, maisto atsargas ir atlikti einamąjį remontą. Iš pradžių buvo pasirinkta įlanka 48°15' šiaurės platumos, bet priartėjus paaiškėjo, kad ji per maža. Vietovė pavadinta Flaterio prieplauka. Čia prasideda Chuano de Fuko sąsiauris. Visą savaitę dėl stiprių vėjų nepavyko priartėti prie kranto. Kovo 29 d. pasirodė miškingos salos krantas, kurią Kukas palaikė žemyno dalimi. Tai buvo Vankuveris. Poilsiui buvo pasirinkta įlanka, pavadinta Ship Cove Karaliaus Jeržeko salyne (dabar Resolution Cove Notkos salose). Sustojimas truko apie mėnesį. Su vietiniais užmegzti geri santykiai. Vietinių gyventojų kūnai buvo išmarginti tatuiruotėmis, jie mokėjo gaminti kanojas. Pas vietinius pastebėti daiktai (sidabriniai šaukštai, geležiniai įrankiai) liudijo apie ankstesnius kontaktus su europiečiais (greičiausiai su ispanais iš pietų, rusais iš šiaurės ar Hudsono Įlankos kompanijos pirkliais. 1774 m. – 1775 m. juos galėjo aplankyti ispanų ekspedicija, vadovaujama Juano Pereso Hernandezo. Ekspedicija iš jų nusipirko kailių, daugiausiai ruonių.
1778 m. balandžio 26 d. ekspedicija išplaukė į šiaurę. Blogi orai privertė atitolti nuo žemės, kurią vėl pamatė jau prie Aliaskos. Buvo plaukiama laikantis kranto linijos. Apiplaukus pusiasalį ir pasiekus Beringo sąsiaurį, nuspręsta plaukti į rytus. Bet didelės ledo masės ir sunkios laivybos sąlygos Arkties vandenyne privertė Kuką pasukti į pietus.
Kelionės metu labai pasikeitė Kuko charakteris. Jis tapo valdingas ir dirglus. Vis dažniau kentėjo nuo pilvo skausmų. Jo veiksmuose vis daugėja iracionalumo (norėdamas išvengti skorbuto, vertė jūreivius valgyti jūros vėplių mėsą). thumb|Džeimso Kuko mirtis 1779 m. Kukas grįžo į Havajus. 1779 m. vasario 14 d. Kealakekua įlankoje keletas havajiečių pavogė vieną Kuko valtį. Susidarius tokiai situacijai, kol nebus grąžintas pavogtas daiktas, paprastai būdavo paimama į nelaisvę keletas havajiečių. Tą kartą buvo nutarta paimti įkaitu Havajų karalių Kalaniopuu. Pakrantėje susirinko daug pasipiktinusių čiabuvių. Tragiškų pasekmių būtų išvengta, jei ne Kuko sprendimas grįžti keleto menkaverčių daiktų. Prasidėjus kovai, panaudoti akmenys, paskui strėlės ir ietys, britams buvo duotas įsakymas šaudyti į vietinius iš muškietų. Kovos metu Kukas buvo užmuštas lazdomis.
Pasak legendos, Kukas buvęs suvalgytas. Iš tiesų dalis kūno buvo palaidota, palaikai vėliau perduoti britams, ir oficialiai palaidoti jūroje.
Vadovavimą ekspedicijai perėmė Klerkas. „Resolution“ ir „Discovery“ grįžo į Angliją 1780 m.
Kuko trečiosios ekspedicijos užduotis buvo neįvykdoma, suformuluota remiantis kabinetinių Europos geografų neatitinkančiais tikrovės žemėlapiais ir teiginiais, esą ledas vasarą negali trukdyti laivybai arktiniuose rajonuose. Kukas sunkiomis sąlygomis sugebėjo pažymėti kranto liniją nuo Šv. Elijaus kalno iki Beringo sąsiaurio. Bet šiaurės vakarų kelias pasirodė per sunkus XVIII a. mediniams, plaukiantiems tik vėjui pučiant, laivams.
Kuko palikimas
300px|right|thumb|Kuko pirmosios kelionės marštutas pažymėtas raudonai, antrosios – žaliai, trečiosios – mėlynai Per 11 metų Džeimsas Kukas įnešė žymų indėlį į planetos pažinimą. Atrastos Kalėdų ir Sandvičo salos. Didžiausias jo palikimas – detalių žemėlapių sudarymas. Tai, kad kai kurie jų nustoti naudoti visai neseniai, liudija, kokį lygį buvo pasiekęs Kukas.
Kuko mokiniai
Džordžas Vankuveris – vakarinių Šiaurės Amerikos krantų tyrinėtojas (1791 m. – 1794 m.)
Geranonių apylinkė
Geranonių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Skrabalai
miniatiūra|272x272px|Skrabalai su kelmu Skrabalai – įvairaus dydžio trapecijos formos mediniai loveliai su viduje įtaisytomis viena arba dviem medinėmis kabančiomis šerdelėmis – kankaliukais. Tai tradicinis lietuviškas mušamasis instrumentas.
Skrabalą judinant, šerdelė barbena į lovelio sieneles, kurios skleidžia duslų, bet gerai girdimą garsą. Skleidžiamo garso aukštumas priklauso nuo medinio lovelio matmenų. Liaudies ansamblis „Lietuva“ naudoja 27 chromatiškai nuo C1 (pirmos oktavos Do) iki E3 (trečios oktavos Mi) suderintus skrabalus (be šerdelių), kurie pritvirtinti prie specialaus žėglio skersinių sijelių. Skrabalai mušami dviem mediniais pagaliukais. Tai – drėgmei jautrus instrumentas. Medžio poros prisigeria drėgmės ir keičiasi garso aukštis. Prireikia apie poros savaičių, kad garsas vėl atsistatytų. Instrumento skambėjimas priklauso ir nuo lazdelių. Labiau mėgstantis minkštesnį garsą skrabalininkas R. Šilinskas lazdelių galus apvynioja lininiais siūlais.
Gamyba
Skrabalas skaptuojamas iš vieno gabalo kietesnės medienos medžio – ąžuolo, uosio. Loveliai daromi įvairių dydžių – nuo 9 cm ilgio, 5 cm pločio, 9 cm aukščio iki 21 cm ilgio. Sienelių storis 5–6 mm.
Žinomi tik du skrabalų gamintojai: Rozalime, miestelyje prie Pakruojo, skrabalų dėžutes drožiantis meistras bei atlikėjas Egidijus Impolis ir Vilniuje – Egidijus Virbašius.
Istorija
Skrabalai nuo seno buvo naudojami piemenų. Tokį medinį varpelį jie užrišdavo karvėms ant kaklo ir, ganant miške, lengviau atrasdavo gyvulius.
P. Serva pagal J. Švedo projektą pagamino modifikuotus 9 dėžučių skrabalus. Diapazonas nuo D1 (pirmos oktavos Re) iki D2 (antros oktavos Re), sujungtus su pedaliniu būgnu – kelmu.
Šiomis dienomis vyksta ir skrabalų šventė, konkursas "Mediniai žirgeliai". Į šią šventę susirenka įvairūs skrabalų entuziastai, mėgėjai, profesionalai.
Panaudojimas
Žinomi ir solo/orkestro atlikėjai: Regimantas Šilinskas,Jokūbas Jankauskas, Vladas Krupickas, Vidas Žudys, Karolis Šileika, Ginas Baladinskas ir kiti.
Vladislovas Bogdanovičius
Vladislovas Bogdanovičius (g. 1943 m. rugpjūčio 20 d. Versekos k., Šalčininkų r.) – muzikos mokytojas ir chorvedys.
Biografija
1961–1962 m. lankė vienerių metų pučiamųjų instrumentų orkestrų vadovų kursus prie Druskininkų vaikų muzikos mokyklos (dėst. A. Gradeckas ir R. Balčiūnas). Kurį laiką choro dirigavimo privačiai mokėsi pas kompozitorių K. Kavecką, o 1963–1966 m. neakivaizdiniu būdu choro dirigavimo žinias gilino Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. P. Mataitis). 1971–1976 m. neakivaizdiniu būdu muziką studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė S. Jautakis, P. Jankauskas ir R. Gudelis).
1962–1975 m. muzikos mokytojas ir vaikų choro vadovas Tetėnų aštuonmetėje mokykloje, 1965–1970 m. kartu dirbo ir Pabarės vidurinėje mokykloje (abi Šalčininkų r.). Vadovavo vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorams, kuriuos parengė Šalčininkų rajono, o vaikų chorą ir respublikinėms dainų šventėms.
Nuo 1976 m. Šalčininkų vaikų muzikos (nuo 1990 m. meno) mokyklos direktorius ir jaunių choro vadovas. Chorą parengė 1977, 1980, 1985, 1987 m. respublikinėms dainų šventėms, 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei ir 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei Vilniuje, su choru koncertavo Lenkijoje ir Baltarusijoje. 1976 m. V. Bogdanovičiui suteikta muzikos mokytojo metodininko kvalifikacijos kategorija.
Be pedagoginio darbo, V. Bogdanovičius 1967–1968 m. vadovavo Šalčininkų rajono mokytojų ir 1985–1986 m. Šalčininkų kultūros namų mišriesiems chorams.
Nuo 1963 m. Šalčininkų rajono dainų švenčių dirigentas, nuo 1970 m. meno vadovas ir vyr. dirigentas.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Išankstinis sandoris
Išankstinis sandoris – išvestinė finansinė priemonė, Susitarimas pagal kurį sandorio šalys susitaria pirkti-parduoti apibrėžtą pagrindinę priemonę (akciją, valiutą, žaliavą ir pan.) už iš anksto sutartą kainą, tačiau atsiskaityti ateityje. Atsiskaitymas pagal išankstinį sandorį yra privalomas. Jeigu pagrindinė priemonė yra pristatoma, tada sumokama pilna sutarta kaina. Jeigu pagrindinė priemonė nepristatoma, sumokamas sutartos ir rinkos kainų skirtumas. Išankstiniai sandoriai sudaromi už reguliuojamų rinkų ar daugiašalių prekybos sistemų ribų.
Išankstinio sandorio pardavėjas įsipareigoja ateityje parduoti pagrindinę priemonę. Jis patiria riziką, kad gali pakilti pagrindinės priemonės rinkos kaina. Suėjus mokėjimo dienai pardavėjas privalo pristatyti pagrindinę priemonę už sutartą kainą, kuri yra mažesnė už rinkos kainą, arba sumokėti kainų skirtumą, jeigu pagrindinė priemonė nepristatoma.
Išankstinis sandoris gali būti tinkama finansinė priemonė investuotojams, kurie turės mokėjimų užsienio valiuta ateityje, turės mokėti už žaliavas ir pan., ir siekia iš anksto užfiksuoti savo pajamas ir/ar išlaidas, nepriklausomai nuo to, kokia bus pagrindinės priemonės rinkos kaina ateityje. Išankstinis sandoris taip pat gali būti tinkama finansinė priemonė kitiems investuotojams, kurie turi savo individualių lūkesčių dėl pagrindinės priemonės kainos dinamikos ir siekia prekybinio pelno. Išankstinio sandorio pardavėjai tikisi, kad pagrindinės priemonės rinkos kaina ateityje kris, o pirkėjai – kad pagrindinės priemonės rinkos kaina ateityje kils.
Ferma (reikšmės)
Žodis ferma reiškia:
Sudėtingesni pavadinimai:
The Sonny Side of Chér
„The Sonny Side of Cher“ – antrasis amerikiečių dainininkės ir aktorės Cher studijinis albumas, išleistas įrašų kompanijos „Imperial Records“ 1966 m. vasarį. Cher vėl bendradarbiavo su Sonny Bono ir Harold Battiste. Albumas yra sudarytas daugiausia iš koverių bei dviejų dainų parašytų Sonny Bono. Albumo pavadinimas yra žodžių žaismas su pirmojo Cher vyro Sonny Bono vardu. Po išleidimo albumas buvo palankiai įvertintas kritikų ir sulaukė teigiamų atsiliepimų. Šis albumas buvo antrasis sėkmingas Cher albumas 7-ajame dešimtmetyje.
Albumo informacija
Po pirmojo albumo sėkmės Cher netrukus įrašė savo antrąjį albumą. „The Sonny Side of Chér“ pateko į topą kai jame buvo ir antrasis „Sonny & Cher“ albumas „The Wondrous World of Sonny & Cher“. Albumas buvo išleistas pagal ta pačią formulę kaip ir pirmasis: pertvarkyti koveriai ir naujos dainos parašytos Sonny Bono. „The Sonny Side of Chér“ buvo ne toks sėkmingas kaip pirmasis albumas, tačiau jame buvo didesnių hitų nei pirmajame. Jame yra antrasis Cher hitas Sonny Bono parašyta daina „Bang Bang (My Baby Shot Me Down)“. Su daina „Bang Bang (My Baby Shot Me Down)“ Cher neabejotinai įsitvirtino Amerikos pop kultūroje. Albume taip pat yra dvi dainos su prancūzišku atspalviu: „A Young Girl“ ir „Our Day Will Come“.
Kaip ir ankstesniajame savo albume „All I Really Want to Do“, Cher perdainavo vieną dainą parašytą ir atliktą Bob Dylan'o – „Like a Rolling Stone“. Albume taip pat yra Tom Jones'o „It’s Not Unusual“, populiari daina „Our Day Will Come“ ir „The Girl from Impanema“. Kiti koveriai yra „A Young Girl“, „Ol' Man River“, kurioje atsiskleidžia stiprus Cher balsas.
1992 m. šis ir Cher debiutinis albumas „All I Really Want to Do“ įrašų kompanijos „EMI“ buvo perleisti kaip vienas CD formatu, kuriame buvo visos dainos iš abiejų albumų. 1995 m. „EMI“ perleido šią versiją kartu su albumu „Cher“. Paskutinė albumo versija buvo išleista 2005 metais įrašų kompanijos „BGO Records“ tik Jungtinėje Karalystėje.
Pozicijos topuose
„The Sonny Side of Chér“, kaip ir ankstesnis Cher albumas, sėkmingai pasirodė tope Billboard 200. Albumas į topą pateko kai jame dar buvo „Sonny & Cher“ albumas „The Wondrous World of Sonny & Cher“. Aukščiausia pozicija, kurią pasiekė buvo 26-oji vieta. Albumas taip pat pateko į Jungtinės Karalystės albumų topą. Gegužę jis debiutavo 28-oje vietoje ir po trijų savaičių pasiekė aukščiausią – 11-ąją poziciją. Albumas tope išbuvo 11 savaičių iki liepos. „The Sonny Side of Chér“ buvo paskutinis jos albumas patekęs į JK albumų topą iki jos 1987 m. sugrįžimo albumo „Cher“, išleisto įrašų kompanijos „Geffen Records“. Albumas taip pat pateko į Norvegijos albumų topą ir pasiekė 17-ąją vietą.
Singlai
Iš albumo buvo išleisti tik du singlai ir abu buvo parašyti Sonny Bono. Pirmasis albumo singlas „Where Do You Go“ pasiekė 25-ąją topo Billboard Hot 100 vietą ir 17-ąją Kanados singlų tope. Antrasis singlas tapo sėkmingiausia Cher daina 7-ajame dešimtmetyje. „Bang Bang (My Baby Shot Me Down)“ pasiekė 2-ąją vietą JAV ir 3-iąją JK singlų tope. Vėliau Sonny Bono perdainavo dainą „Sonny & Cher“ gyvo garso albumui „Live in Las Vegas Vol. 2“, taip pat ji buvo remiksuota 1987 m. albumui „Cher“.
Jakovlev
thumb|right|Ja-1 Jakovlev  – Rusijoje veikiantis A. Jakovlevo vardo aviacijos konstruktorių biuras.
Biuras įkurtas 1934 m. Per veiklos metus biure sukurta daugiau nei 200 įvairių tipų ir modifikacijų lėktuvų (iš jų virš 100 serijinių). Pagrindinis biuro sukurtų lėktuvų prekinis ženklas – „Jak“. Per 70 gyvavimo metų pagaminta 70 000 šių lėktuvų (karo metais – daugiau nei 40 000). „Jak“ lėktuvais pasiekti 74 pasaulio rekordai.
Naikintuvai
thumb|right|„Jak-9“ Lėktuvai „Jak-1“, „Jak-3“, „Jak-7“, „Jak-9“ buvo TSRS naikintuvų aviacijos pagrindas Vokietijos-Rusijos kare. Jie pasižymėjo optimaliu greičio, manevringumo ir ginkluotės santykiu ir laikomi geriausiais savo klasės lėktuvais.
thumb|right|Jak-28
Treniruočių ir sportiniai lėktuvai
thumb|right|180px|„Jak-11“ „Jakovlev“ konstruktorių sukurti treniruočių ir sportiniai lėktuvai plačiai naudojami visame pasaulyje
Sraigtasparniai
thumb|right|„Jak-24“