cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvos baudžiamasis statutas
Istorija
Po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo 1918 m., Lietuvos Valstybės Tarybos Prezidiumas 1919 m. sausio 16 d. priėmė Laikinąjį Lietuvos teismų ir jų darbo sutvarkymo įstatymą (Vyriausybės žinios, 1919, Nr. 2-3), kuriuo buvo recepuotas 1903 m. Rusijos baudžiamasis statutas. Jį įvedant galioti Lietuvoje, buvo panaikinti iš esmės visi straipsniai, kurie numatė mirties bausmę, išskyrus 108 straipsnį (valstybės išdavimas). Tačiau ir pagal jį mirties bausmė negalėjo būti taikyta, nes įvedamomis įstatymo nuostatomis buvo nustatyta, jog vietoje mirties bausmės yra skiriamas sunkiųjų darbų kalėjimas.
Iki 1940 m. birželio 15 d. sovietinės okupacijos buvo keistas ir papildytas 30 kartų – įtraukti daugiau nei keli šimtai naujų straipsnių ir punktų. 1919 m. Baudžiamasis statutas rėmėsiklasikinės mokyklos principais, vienas iš šiuolaikiškesnių XX a. pradžioje parengtų baudžiamųjų teisynų.
Lietuvos baudžiamasis statutas buvo taikomas iki 1940 m., kai Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą, Respublikos teritorijoje buvo įvestas RSFSR baudžiamasis kodeksas.
Snaigupėlės atodanga
Snaigupėlės atodanga – geologinis gamtos paminklas, esantis Druskininkų savivaldybėje, Leipalingio seniūnijoje, Gailiūnų kaime, apie 2,5 km į šiaurės rytus nuo Druskininkų. Atodanga slūgso nedidelio Snaigupėlės upelio žemupyje, jo dešiniajame krante, apie 250 m iki santakos su Nemunu, patenka į Veisiejų miškų urėdijos Baltašiškės girininkijos (817 kv., 21 skl.) teritoriją.
Geologinio turistinio maršruto objektas
Lietuvos geologijos tarnyba šią atodangą pristato kaip vieną iš lankytinų objektų geologiniame turistiniame maršrute, pavadintame Nemuno kraštovaizdžio pažintiniu taku. Maršruto trasoje pažymėti 9 objektai (eilės tvarka): Velnio akmuo (Švendubrė), Snaigupėlės atodanga, akmuo su jaučio pėda (Liškiavos alkakalnis), Raganos akmuo (Liškiava), Panaros akmuo (Panara), Jonionių akmenys, Jonionių akmenų sankaupa Nemune, Jonionų atodanga ir Kiškeliuškės griova (Jonionys).
Objektas prie Snaigupėlės nepritaikytas lankymui – nėra kelio nuorodų ar informacinio stendo, be to, supamas privačios valdos, užtvertas miško keliukas. Atodangą galima pasiekti nuo kelio, palei upelį paėjus apie 250 m pasroviui mišriu mišku ir krūmais apaugusiu šlaitu. Orientyras – priešingame (kairiajame) upelio krante esanti gyvenama sodyba, kurios valdų tvora remiasi į upelio šlaitą. Atodanga yra siaurame giliame slėnyje, kuriame gausu išvirtusių medžių, nedidelių riedulių. Ji vizualiniu požiūriu nėra išraiškinga, tematoma smėlinga, apie 3 m pločio nubyrėjusi stataus šlaito dalis. Vasarą žemiau tekančio upelio vaga būna išdžiūvusi.
Snaigupėlės atodanga reikšminga pleistoceno – besikartojančių ledynmečių epochos – sluoksnių stratigrafijos tyrimams visoje Lietuvoje. Snaigupėlės vardu pavadintas prieš 140–150 tūkst. metų buvęs tarpledynmetis.
Istorija
Atodangą Snaigupėlės slėnyje surado Lietuvos geologai, ją 1955 m. išaiškino Valerija Čepulytė. Druskininkų apylinkėje tarpledynmetinius darinius tyrė Ona Kondratienė. Ji paleobotaninių tyrimų duomenis pirmą kartą paskelbė 1958 m. Aprašytieji geologiniai dariniai tada buvo priskirti vadinamajam Riss-Würm tarpledynmečiui. Kiek vėliau atlikus išsamesnius tyrimus, prieita išvados, kad šie dariniai buvo senesni už Riss-Würm nuogulas, bet jaunesni už Mindel-Riss tarpledynmečio sluoksnius, todėl priskirti naujai išaiškintam Snaigupėlės tarpledynmečiui. Atskiras Snaigupėlės tarpledynmečio laikotarpis pleistoceno viduriniajame skirsnyje buvo išskirtas 1973 m.
Atodanga paskelbta saugoma 1974 m. Tapo gamtos paminklu Lietuvos Respublikos Vyriausybės 2000 m. kovo 20 d. nutarimu Nr. 311.
Geologija
Ištirtų Snaigupėlės tarpledynmečio pjūvių turima nedaug, dalis jų fragmentiški. Dėl šio tarpledynmečio chronostratigrafijos mokslininkų nuomonės išsiskiria, nes manoma, kad Snaigupėlės atodangos gitija gali būti ir jaunesnio amžiaus. Snaigupėlės tarpledynmetį bandoma apibūdinti panašių paleogeografinių savybių turinčių Merkinės bei Butėnų tarpledynmečių atžvilgiu.
Snaigupėlės tarpledynmečiu alksnis miškuose pasirodė ir paplito kartu su liepa, o ne su lazdynu kaip Merkinės tarpledynmečiu, ir tas paplitimas buvo gerokai ankstesnis – pačioje optimalaus klimato laikotarpio pradžioje. Lazdynas Snaigupėlės tarpledynmečiu paplitimo maksimumą pasiekė gerokai vėliau negu Merkinės tarpledynmečiu – tik po liepos maksimalaus paplitimo. Snaigupėlės tarpledynmečio floroje nustatyta nemaža išnykusių rūšių, kurių visai nerasta Merkinės amžiaus nuosėdose. Kad Snaigupėlės tarpledynmetis yra jaunesnis už Butėnų tarpledynmetį, sprendžiama iš nuosėdų slūgsojimo sąlygų, floros archaiškumo laipsnio, miškų kitimo sąlygų. Palyginti neblogai ištirtuose Snaigupėlės ir Buivydžių pjūviuose aptiktų žiedadulkių diagramose matomi ir bendri miškų raidos dėsningumai, ir jų skirtumai. Šių laikotarpių pradžia fiksuojama plačialapių žiedadulkių atsiradimu, o pabaiga – jų išnykimu. Abiejuose geologiniuose pjūviuose tarpledynmečio ežerines nuosėdas tiesiogiai dengia du stratigrafiniai morenos sluoksniai. Snaigupėlės ežerines nuosėdas dengiančių morenos sluoksnių amžius siejamas su Nemuno ledynmečiu.
Snaigupėlės atodangos geologinis pjūvis
miniatiūra|200px|right|Matomos atodangos dalis (apie 4 m aukštis), 2016 m. Snaigupėlės atodangos aukštis yra 6-7 m. Viršutinė dalis yra sudaryta iš rudo moreninio grunto, greičiausiai susiformavusio per paskutinįjį apledėjimą. Žemiau slūgso gitijos sluoksnis, kurį sudaro sukietėjęs dumblas su mikroorganizmų likučiais ir mineralinių medžiagų priemaišomis. Gitija formavosi tarpledyninio atšilimo sąlygomis. Jai ištirti 1980 m. atodangos apylinkėse buvo išgręžti keli gręžiniai. Buvo nustatytas kvartero nuogulų storis, kuris svyruoja nuo 60 iki 180 m.
Snaigupėlės atodangos nuosėdų sluoksniai:
Gimtoji kalba (Čikaga)
Gimtoji kalba – JAV lietuvių bendrinės kalbos žurnalas, leistas 1958–1968 m. Čikagoje.
Istorija
Leistas kaip atgaivintas 1933–1941 m. Kaune ėjęs žurnalas „Gimtoji kalba“. Leido JAV lietuvių bendruomenės kultūros fondas. Išėjo 40 numerių. Bendradarbiavo Kazimieras Alminas.
Redagavo Petras Jonikas, Leonardas Dambriūnas (Dambrauskas).
306 m. pr. m. e.
'''306 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Lukšiai (Jonava)
Lukšiai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Šilų, prie kelio. Yra veikiančios kapinės, koplyčia su laidojimo rūsiu.
Alau ežeras
Alau ežeras – dirbtinis ežeras Velse, Anglesio saloje. Šis ežeras buvo naudojamas geriamo vandens tiekimui šiaurinės salos dalies gyventojams. Ilgis 4,3 km.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1958–1959 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1958–1959 m.
Izraelio futbolo supertaurė
Izraelio futbolo supertaurė – trofėjus, dėl kurio 1976–1990 m. varžydavosi šalies čempionai ir taurės laimėtojai. Daugiausia kartų taurė laimėjo Maccabi Netanya (3 kartus).
NK Nafta Lendava
Lendavos „Nafta“ – Slovėnijos futbolo klubas iš Lendavos.
307 m. pr. m. e.
'''307 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Aleksandras Belgardas
Aleksandras Belgardas (1902 m. spalio 4 d. Lentvaryje, Rusijos imperija – 1992 m. Dniepropetrovske, Ukraina) – mokslininkas, ekologas, biologas, geobotanikas.
Biografija
Gimė 1902 m. spalio 4 d. Lentvaryje. Prasidėjus I pasauliniam karui su tėvais pasitraukė į Jekaterinoslavą. 1920 m. baigė mokyklą, 1927 m. baigė biologijos studijas Dniepropetrovsko universitete. Baigęs mokslus dirbo dėstytoju Dniepropetrovsko žemės ūkio mokykloje. 1932 m. suorganizavo biologinės stoties statybas ant Samaros upės. 1935-1936 m. Dniepropetrovsko universiteto biologijos fakulteto dekanas. Nuo 1941 m. rugpjūčio iki 1944 m. balandžio evakuotas į Krasnodaro kraštą, kur dirbo biologijos mokytoju. 1947-1949 m. vėl buvo biologijos fakulteto dekanas. 1947 m. tapo mokslų daktaru, o 1948 m. profesoriumi. Vykdė įvairius mokslinius tyrimus, parašė nemažai mokslinių straipsnių. Padarė didelį indėlį į apželdinimo mokslą. Sukūrė dirbtinio miško stepių zonose tipologiją, kuri naudojama visoje stepių zonos Ukrainos dalyje. Mirė 1992 m. Dniepropetrovske.
Gardino Senoji pilis
thumb|300px|Gardinas 1575 m. [[Brauno atlasas|Brauno atlase]] thumb|300px|Senoji ir Naujoji pilys thumb|300px|Senoji pilis Gardino Senoji pilis – XII a. – XVIII a. gynybinių, kulto ir visuomeninių pastatų kompleksas Gardine, Nemuno dešiniajame krante dalis.
Istorija
Senoji pilis pastatyta XI a. pabaigoje – XII a. pradžioje ant kalvos, ties Gardinėlės žiotimis. Medinė, tik vienas kitas pastatas mūrinis. Jos aptvaro viduje stovėjo mūrinė Šv. Boriso ir Glebo cerkvė (1128–1283 m.; išlikę griuvėsiai). Priklausė Kijevo Rusios kunigaikščiams. Apie XIII a. vidurį pilį užvaldė lietuviai. Ant cerkvės griuvėsių jie pastatė mūrinę bažnyčią (išlikę griuvėsiai). 1283–1402 m. pilį 14 kartų puolė kryžiuočiai. Iš jos buvo rengiami žygiai į kryžiuočių pavergtą Prūsą. 1376 m. pilį su miestu užvaldė ir vėliau perstatydino kunigaikštis Vytautas. 1391 m. ją apie 50 dienų buvo apgulusi Lenkijos karaliaus Jogailos, kovojančio su Vytautu, kariuomenė ir ją užėmė. Vytautas, padedamas Vokiečių ordino didžiojo magistro Konrado fon Valenrodo, pilį 1392 m. atsiėmė; leido prie pilies apsigyventi vokiečių riteriams.
Iki 1398 m. didelio gaisro Senoji pilis buvo sutvirtinta žeme ir medžiais, turėjo XII a. – XIII a. statytus mūrinius bokštus. Po gaisro Vytautas pastatydino mūrinę gotikinę netaisyklingo trikampio formos, vadinamąją Vytauto pilį. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto tvirtovę sudarė ant kalvų įrengtos Aukštutinė pilis ir Žemutinė pilis, perskirtos griova.
XV a. Žemutinė pilis išplėsta ir paversta valdovo rūmais, čia trumpai gyvendavo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didieji kunigaikščiai, joje mirė Lietuvos didysis kunigaikštis Kazimieras Jogailaitis, jo sūnus Šv. Kazimieras, vėliau paskelbtas šventuoju.
Joje posėdžiaudavo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Ponų Taryba, nuo 1678 m. rinkdavosi Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos seimai, veikė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Iždo komisija, Lietuvos Vyriausiasis Tribunolas.
Aukštutinė pilis pastatyta Senosios vietoje, turėjo 2 aukštų kunigaikščių rūmus, 5 bokštus, mūrinį aptvarą, pakeliamąjį tiltą. Aukštutinės pilies rūmus Lietuvos didžiojo kunigaikščio Stepono Batoro ir kitų užsakymu italų architektai XVI a. pabaigoje rekonstravo į renesansinius reprezentacinius karališkuosius rūmus – vadinamąją Batoro pilį, joje valdovas ir mirė.
XVII a. per griovą vietoj pakeliamojo išmūrytas arkinis tiltas. Pilį 1655 m. sudegino Rusijos kariuomenė, ji 1678 m. atstatyta, bet 1708 m. Šiaurės karo metu ją vėl sudegino Švedijos kariuomenė. XIX a. pristatytas trečiasis aukštas.
Žemutinė pilis 1734–1751 m. italų architektų perstatyta į rokokinius dviejų aukštų trijų korpusų rūmus, ši pilis vadinama Naująja pilimi, arba Karališkąja pilimi. Aukštutinėje ir Karališkojoje pilyse veikia Gardino istorijos ir archeologijos muziejus įkurtas 1920 m. Tarpukariu lenkų archeologai atidengė XII a. – XIV a. Senosios pilies pastatų likučius, griuvėsiai konservuoti, fragmentai restauruoti. Po karo tos pilies teritoriją kasinėjo Leningrado, Maskvos ir Baltarusijos archeologai.
Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos baudžiamasis kodeksas
'''1961 m. Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos baudžiamasis kodeksas''' – sovietų okupacijos laikotarpiu priimtas baudžiamasis teisynas, Lietuvos teritorijoje taikytas baudžiamosios teisės sąvadas (baudžiamasis kodeksas). Parengtas kaip TSRS modelinis kodeksas, patvirtintas TSRS respublikose.
Istorija
1961 m. birželio 26 d. buvo priimtas naujasis – LTSR Baudžiamasis kodeksas. Šis baudžiamasis teisynas XX a. Lietuvos teritorijoje galiojo ilgiausiai. Jame griežčiausia – mirties bausmė – buvo numatyta už 18 valstybinių, kitų nusikaltimų bei 16 karinių nusikaltimų.
1990 m. kovo 11 d. atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, buvo paliktas galioti sovietinis Baudžiamasis kodeksas (recepuotas), tačiau buvo ne kartą tobulintas vėlesniais pakeitimais ir papildymais.
2000 m. rugsėjo 26 d. Seimo priimtu įstatymu įsigaliojo naujasis Baudžiamasis kodeksas. Senasis kodeksas neteko galios.
Bodeo 1889
Bodeo 1889  – itališkas 10,35 mm kalibro dvigubo veikimo revolveris, sukurtas 1889 m. Karlo Bodeo (Carlo Bodeo) buvo komisijos, kuri parinko pistoletus Italijos armijai, pirmininkas
Sukonstruotas tobulinant ankstesnį prancūzišką revolverį MAS 1873, kuris kitaip dar vadinosi Chamelot-Delvigne revolveris ir kuris buvo Italijos armijos ginkluotėje iki Bodeo 1889. Bodeo 1889 gamino 1889–1945 m. įvairūs Italijos gamintojai. 1915–1918 m. šiuos revolverius gamino ir Ispanijoje.
Bodeo 1889 buvo pagrindinis Italijos Karališkosios armijos pistoletas 1889–1910 m. 1910 m. jį pakeitė savitaisis pistoletas Glisenti Modello 1910. Užnugario daliniuose naudotas iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos. Juo kovėsi Pirmajame ir Antrajame pasauliniame karuose, Tarpukario Italijos kolonijiniuose karuose.
Italai revolverį vadino 'ėriuko koja'. Antrojo pasaulinio karo metais Vermachtas Bodeo revolverį oficialiai vadino Revolver 680(i), nes šis buvo Vermachto ginkluotėje kaip papildomas ginklas.
Revolveris naudoja 10,4 mm šovinius, kurie dar vadinami 10,35 mm Glisenti. Atidarant būgnelį užtaisymui automatiškai blokuojamas gaidukas. Griebtuvas atskiria gaiduką ir nuleistuką. Taikiklį sudaro kryptukas laibgalyje ir išpjova uoksinėje vamzdžio dalyje. Rankenos šoneliai ebonitiniai ar iš riešutmedžio medienos.
Gaminti du šio revolverio variantai:
Michael Crichton
Džonas Maiklas Kraitonas (1942 m. spalio 23 d. – 2008 m. lapkričio 4 d.) – JAV rašytojas, kino ir televizijos prodiuseris, režisierius ir gydytojas. Labiausiai žinomas už mokslinės fantastikos ir trilerio kūrinius.
Parduoda daugiau kaip 150 mln. jo knygų, kurių vienos žymiausių: „Andromedos štamas“, „Sfera“, „Juros periodo parkas“, „Laiko linija“, „Baimės būsena“ ir kt. Pagal daugumą jų pastatyti kino filmai. Žymiausias televizijos darbas – serialas „ER“.
Dauguma Maiklo Kraitono literatūros darbų paremti veiksmo žanru ir kupini technologijų. Romanai įkūnija technotrilerio literatūros žanrą, juose nagrinėjamos technologijos ir žmogaus sąveikos su ja nesėkmės, ypač sukeliančias biotechnologijos katastrofas. Didžioji dalis šių istorijų turi medicininį ir mokslinį pamatą, kuris atspindi rašytojo išsilavinimą.
Ankstyvasis gyvenimas ir mokslai
Maiklas Kraitonas gimė 1942 m. spalio 23 d. Čikagoje, Ilinojaus valstijoje, JAV, žurnalisto John Henderson Crichton ir Zula Miller Crichton šeimoje. Augo Long Ailendo saloje Niujorke, turėjo dvi seseris Kimberly ir Catherine bei jaunesnįjį brolį Douglas. Kraitonas rašymu susidomėjo dar vaikystėje, todėl, norėdamas tapti rašytoju, 1960 m. pradėjo mokytis Harvardo koledže. Dėl problemų su literatūros studijomis (rašytojas buvo nepatenkintas kai kurių dėstytojų kompetencija), perstojo į fizinės antropologijos studijas ir 1964 m. gavo bakalauro laipsnį su aukščiausiu pagyrimu. Tais pačiais metais priimtas į Fi Beta Kapa draugiją (Phi Beta Kappa Society, seniausia ir viena prestižiškiausių garbės draugijų JAV).
Vėliau Maiklas tęsė studijas Harvardo medicinos mokykloje ir tuo pačiu laikotarpiu pradėjo publikuoti pirmuosius savo literatūros darbus. Su užuomina į savo aukštą ūgį (206 cm 1997 m.), rašytojas romanus pasirašinėjo literatūriniais slapyvardžiais John Lange ir Jeffry Hudson. Lange yra vokiška pavardė, reiškianti „ilgas“, o seras Jeffrey Hudson buvo žymus XVII a. Anglijos karalienės Henrietta Maria karališkųjų rūmų dvaro neūžauga. Būtent antruoju slapyvardžiu pasirašyta knyga „A Case of Need“ 1969 m. kaip geriausias romanas pelnė rašytojui Edgaro premiją. Padėjęs broliui Douglas rašyti „Dealing“, pasivadino Michael Douglas slapyvardžiu.
1969 m. Kraitonas gavo medicinos daktaro laipsnį ir toliau metus studijavo Jonas Salk Biologinių mokslų institute (Institute for Biological Studies) Kalifornijoje. 1988 m. buvo Masačusetso technologijos instituto kviestinis rašytojas.
Asmeninis gyvenimas ir mirtis
Maiklas Kraitonas mėgo meditaciją, buvo darboholikas. Vedė penkis kartus, keturios vedybos baigėsi skyrybomis: su Suzanna Childs, su Joan Radam (1965–1970 m.), su Kathy St. Johns (1978–1980 m.) ir su aktore Anne-Marie Martin (1987–2003 m.), vienintelio jo vaiko – dukters Taylor Anne (g. 1989) – motina. Vėliau vedė Sherri Alexander.
Mirė 2008 m. lapkričio 4 d. nuo gerklės vėžio.
Bala (ežeras)
Bala – didžiausias ežeras Velse. Ežero plotas 4,39 km², ilgis siekia 6,4 km, plotis - 1,6 km. Šiauriniame ežero krante įsikūręs Balos miestas.
Trakų Švč. Dievo Motinos Gimimo stačiatikių parapija
'''Trakų Švč. Dievo Motinos Gimimo parapija''' – viena iš Vilniaus apskrities stačiatikių dekanato parapijų, Trakų mieste. Parapijai priklauso Trakų Švč. Dievo Motinos Gimimo cerkvė.
Istorija
Parapija įkurta 1844 metais, tačiau jai skirta nedidelė cerkvė pastatyta tik 1863 metais. Apie 1860 m. Trakuose gyveno 534 stačiatikių tikėjimo miestelėnų. 1945 m. parapijoje buvo 800 tikinčiųjų. Šiuo metu religinė bendruomenė vienija apie tūkstantį tikinčiųjų.
Užunvėžiai
Gyventojai
thumb|left|160px|Kryžius Užunevėžiuose
Taukžuvinės
Taukžuvinės (Pholidae) – ešeržuvių (Perciformes) šeima. Jūrinės žuvys, kurių kūnas žemas ir ilgas, iš šonų plokščias, apaugęs labai mažais žvynais. Dantys maži, kūginiai, burnos ertmėje išsidėstę 1-2 eilėmis. Nugarinis pelekas 1 su trumpais kietais spinduliais. Jo pamatas labai ilgas – nuo galvos iki uodegos. Analinio peleko pamatas ilgas, šio peleko pradžioje 1-2 kieti spinduliai. Nugarinis ir analinis pelekai jungiasi su uodeginiu. Uodeginio peleko užpakalinis kraštas apvalus. Krūtininiai pelekai labai maži. Šonkaulių nėra.
Baltijos jūroje ties Lietuvos krantais randama taukžuvė (Pholis gunellus).
Lichtenšteino futbolo varžybos 1959–1960 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1959–1960 m.
Njoras
Njoras – miestas vidurio vakarų Prancūzijoje. Geležinkelio stotis. Išvystyta bankininkystė (Njoras yra ketvirtasis pagal svarbą finansų centras šalyje po Paryžiaus, Marselio ir Lilio), chemijos ir aviacijos pramonė.
Helena
Helena gali reikšti:
Drebnuva
Drebnuva arba Moločnojė (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Zelenogradsko rajone, nuo 2006 m. gruodžio 28 d. Kovrovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Drabinavs prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. – 2006 m. Romanovo apylinkės kaimas.
308 m. pr. m. e.
'''308 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Rugsėjo 25
Rugsėjo 25 yra 268-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 269-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 97 dienos.
Lukšiai (Jurbarkas)
Lukšiai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurę nuo Jurbarko. Kaimas įsikūręs 3 km į rytus nuo kelio, kairiajame Antvardės krante, prie jos ir intako santakos, netoli kaimo į tą intaką įteka dar vienas upelis (bevardis).
Dalia Striogaitė
Dalia Striogaitė (g. 1940 m. liepos 1 d. Jonelaičiuose, Šiaulių valsčius) – Lietuvos literatūros tyrinėtoja, pedagogė.
Biografija
1958–1963 m. studijavo Vilniaus universitete. 1969–1972 m. Vilniaus universiteto aspirantūroje, humanitarinių mokslų daktarė.
1963–1967 m. mokytojavo Radviliškio rajone. 1967–1993 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytoja, docentė. 1993–1994 m. Šiaulių miesto kultūros skyriaus darbuotoja. Nuo 1994 m. dirba Lietuvių literatūros ir tautosakos institute.
Tyrinėja lietuvių literatūros istoriją. Nuo 1990 m. Šiauliuose vykstančios mokslinės konferencijos „Povilo Višinskio skaitymai“ iniciatorė ir organizatorė. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorė.
Europos krepšinio čempionatas
Europos krepšinio čempionatas – krepšinio čempionatas, kuriame susirenka stipriausios Europos žemyno valstybių vyrų rinktinės. Šie krepšinio čempionatai rengiami nuo 1935 m., vyksta kas dveji metai (neporiniais metais, siekiant išvengti persidengimo su pasaulio čempionatais ir olimpiadomis).
Istorija
Dėl Antrojo pasaulinio karo septynerius metus čempionatas nebuvo rengiamas. Po jo, Tarybų Sąjungai okupavus Lietuvą ir Latviją, pirmųjų čempionatų nugalėtojos išnyko iš Europos krepšinio geografijos. 1946 m. Europos vyrų krepšinio čempionatas vėl buvo surengtas Ženevoje, kur italas Džiuzepė Stefaninis (Giuseppe Stefanini) pademonstravo metimą šuolyje, o čempionais tapo Čekoslovakijos krepšininkai, įveikę italus. Čekoslovakiją į pergalę vedė Haroldas Mrazekas, kuris iki 1960 m. buvo laikomas vienu iš geriausių krepšininkų Europoje. 1947 m. čempionate debiutavo Tarybų Sąjungos ir Jugoslavijos rinktinės, kurios vėliau ilgą laiką dominavo Europos ir pasaulio krepšinyje. TSRS rinktinė jau debiutiniais metais tapo Europos čempione. Ji buvo sudaryta iš lietuvių, latvių, estų, ukrainiečių, rusų ir kitų tautų atstovų, dominavo visuose mačuose, varžovus įveikdama vidutiniu 25 tašku skirtumu. 1949 m. čempionatas įvyko Egipte. Jame, dėl nesaugaus tuometinio oro transporto, dalyvavo tik 4 rinktinės iš Europos. Šiame turnyre debiutavo Graikija, Turkija ir Nyderlandai, o dėl dalyvių stygiaus į čempionatą buvo pakviestos Libano ir Sirijos rinktinės. Čempionato nugalėtojais tapo šeimininkai egiptiečiai, įveikę prancūzus.
Nuo 1951 m. iki 1971 m. čempionatuose dominavo TSRS rinktinė, kuri tik kartą (1955 m.) netapo čempione. Tuomet TSRS rinktinė tenkinosi bronza, o čempionais tapo vengrai. 1961 m. pirmuosius medalius iškovojo Jugoslavijos rinktinė. Nuo sekančio, 1963 m. čempionato Lenkijoje, FIBA sprendimu buvo sumažintas dalyvių skaičius finaliniame etape iki 16 bei įdiegta kvalifikacijos sistema, siekiant patekti į finalinį etapą. Registracija liko atvira visiems, bet kvalifikacinio etapo metu buvo išsiaiškinama 16 finalinio etapo dalyvių. Nuo 1963 m. taip pat pradėtas rinkti naudingiausias čempionato žaidėjas, pirmąjį titulą pelnė ispanas Emilijanas Rodrigezas (Emiliano Rodziguez). Kita naujovė atsirado 1965 m., kai buvo nuspręsta turnyrą rengti ne viename, o keliuose čempionatą organizuojančios šalies miestuose. 1967 m. Suomijoje vykusiame čempionate pradėta daugiau dėmesio skirti žiniasklaidai, užsienio žurnalistams, čempionatas buvo rodomas per televiziją, detaliai fiksuota visa turnyro statistika. 1967 m. taip pat buvo išrinktas geriausių čempionato žaidėjų penketukas, į kurį pateko ir lietuvis Modestas Paulauskas.
1973 m. čempionate Radivojės Koračo vedami jugoslavai laimėjo auksą ir nukarūnavo iki tol aštuonis kartus iš eilės auksą laimėjusią TSRS rinktinę, Jugoslavija savo pasiekimą pakartojo 1975 ir 1977 metais. 1983 m. čempione pirmą kartą tapo Italijos rinktinė, finale įveikusi Ispaniją. 1985 m. TSRS paskutinį kartą tapo čempionais. 1987 m. čempionais pirmą kartą tapo Niko Galio vedami Graikijos krepšininkai, antroje vietoje palikdama TSRS, kuri kitame čempionate užėmė tik trečią vietą. 1989 m. ir 1991 m. čempionatus laimėjo jugoslavai.
Prieš 1993 m. čempionatą Europos krepšinio geografijoje įvyko dideli pokyčiai, kadangi, subyrėjus TSRS ir Jugoslavijos valstybėms, atsirado keliolika naujų rinktinių. Viena iš jų – Kroatijos rinktinė – jau pirmuoju bandymu iškovojo bronzos medalius, o čempionais 1993 m. tapo šeimininkai vokiečiai. 1995 m., po 56 metų pertraukos, Europos krepšinio čempionate vėl dalyvavo Lietuvos rinktinė, kuri iškovojo sidabro medalius. Čempionais 1995 m., kaip ir 1997 m. bei 2001 m. tapo XX a. paskutiniajame dešimtmetyje Europos krepšinyje dominavusi Jugoslavijos Federacinės Respublikos (sudarytos iš Serbijos ir Juodkalnijos) rinktinė. Tik 1999 m. Jugoslavijos dominavimą trumpam buvo nutraukę italai, kurie įveikė jugoslavus pusfinalyje ir privertė juos tenkintis trečiąją vieta.
XXI amžiaus pradžioje Europos krepšinyje ėmė ryškėti ispanų dominavimas. 2003 m. jie finale buvo priversti pripažinti Lietuvos rinktinės, kuri trečiąkart istorijoje tapo stipriausia Europos komanda, pranašumą. 2005 m. ispanai suklupo pusfinalyje, o čempionais antrą kartą istorijoje tapo Teodoro Papaluko vedama Graikijos rinktinė. 2007 m. ispanai buvo čempionato šeimininkai, tačiau finale po atkaklios kovos 59:60 turėjo pripažinti Rusijos rinktinės pergalę, o Lietuva, įveikusi buvusius čempionus – Graikijos rinktinę, iškovojo bronzą. 2009 m. Ispanija pagaliau nutraukė savo nesėkmių seriją ir septintu bandymu (iki tol pralaimėjusi visus 6 žaistus finalus) iškovojo Europos čempionų titulą, finale įveikusi Serbiją, kuri pakilo ant prizininkų pakylos po 8 metų pertraukos ir pirmą kartą kaip nepriklausoma valstybė (nebe Jugoslavija ar Serbija ir Juodkalnija). Kovoje dėl trečios vietos, pirmą kartą ketvirtfinalio barjerą peržengusius slovėnus įveikė graikai.
Dalyvavusių valstybių vyrų medaliai
Dalyvavusių valstybių iškovoti medaliai:
Naudingiausias žaidėjas
Naudingiausių žaidėjų sąrašas:
Ibrahim Afellay
Ibrahimas Afelajus (g. 1986 m. balandžio 2 d.) – profesionalus futbolininkas, FC Barcelona klubo ir Nyderlandų rinktinės žaidėjas. Gali žaisti saugo ar krašto puolėjo pozicijose.
Klubinė karjera
I. Afellay pradėjo savo karjerą mėgėjiškame USV Elinkwijk klube savo gimtajame Utrechto mieste. 2004 m. vasario 4 d., būdamas 17 metų, jis debiutavo Eindhoveno PSV klube Nyderlandų futbolo taurės varžybose, o tų pačių metų vasario 14 d. ir Nyderlandų čempionate. 2005–06 m. sezone I. Afellay tapo tvirtu Eindhoveno komandos starto sudėties žaidėju. Iki šiol sėkmingiausias jam buvo 2008–09 m. sezonas, kurio metu futbolininkas nacionaliniame čempionate pelnė 13 įvarčių.
2010 m. gruodžio 24 d. pasirašė 4,5 metų kontraktą su Barselonos „Barcelona“ klubu.
Vėliau 2012 m. rugpjūčio 31 d. buvo paskolintas FC Schalke 04 klubui, kur praleido 2012 - 2013 m. sezoną. Pakankamai sėkmingai susiklosčiusius metus apkartino patirta trauma.
Į Barseloną Ibrahim Afellay grįžo sekantį sezoną, kur toliau gydėsi traumą, o vėliau ir prisidėjo prie komandos treniruočių metu. Neoficialiai jam suteiktas 19-as marškinėlių numeris.
Karjera nacionalinėje rinktinėje
Būdamas marokiečių kilmės I. Afellay galėjo rinktis, kuriai rinktinei nori atstovauti – Maroko ar Nyderlandų. Nepaisant didelės konkurencijos savo pozicijoje, jis pasirinko žaisti Nyderlandų rinktinėje ir debiutavo joje 2007 m. kovo 28 d. Euro 2008 atrankos mače su Slovėnija. I. Affelay pateko į Nyderlandų rinktinę, kuri dalyvavo 2008 m. Europos futbolo čempionate, ir joje atliko atsarginio žaidėjo rolę.
Ostrogas (tvirtovė)
thumb|240px|right|[[Abakanas|Abakano ostrogo maketas]] thumb|240px|right|Įrašas ant XVIII a. žemėlapio: „Kur tik randamas žodis Ostrog, jis žymi miestą, apsuptą tvoros apsiginti nuo baltojo žvėries“ Ostrogas ( 'tašyti') – įtvirtintas medinis gynybinis statinys, tvirtovė Rusijoje, statyta XIII–XVIII a., aptverta tašytų nusmailintų rastų eilėmis. Dažniausiai ostrogai buvo statomi atokiose naujai apgyvendintose ar užkariautose žemėse, valstybės pasieniuose.
Ypatybės
Ostrogai buvo gana greitai pastatomi iš vietoje esančios miško medžiagos. Priklausomai nuo statinių tvirtumo ir paskirties, juose galėjo įsikurti ne tik įgula, bet ir nedidelė įtvirtinta gyvenvietė. Aptvėrimų rastų aukštis siekė 4–6 m, jie galėjo būti pastatyti lygioje vietoje arba ant pylimo, juos galėjo supti gynybiniai grioviai. Kuolai buvo įkasami į gruntą tiesūs arba pakreipti. Ostrogai buvo dažniausiai keturkampio plano, kampuose buvo pastatomi bokštai. Iš jų buvo galima stebėti apylinkes, pranešti apie pavojų. Susisiekimui su išore įrengtų vartų viršuje taip pat buvo surenčiami pravažiavimo bokštai.
Palyginti su miestuose statytais kremliais, ostrogai buvo daug mažesni, dažnai laikini, be to, atliko vien karinį vaidmenį.
Istorija
Rusijoje pirmieji ostrogai pasirodė XI–XII a., kai reikėjo apsiginti nuo klajoklių genčių antpuolių. XIV–XVII a. panašūs gynybiniai statiniai paplito pietiniuose valstybės regionuose bei Sibire. Ostrogai tarnavo kaip paženklintos sienos punktai, taip stiprindami pasienį, suteikdami rusų persikėlėliams ir naujų žemių užkariautojams saugų prieglobstį.
Daugelis šiuolaikinių Sibiro ir Tolimųjų Rytų miestų savo gyvavimo istorijas pradėjo nuo ostrogų: Anadyris, Irkutskas, Krasnojarskas, Nerčinskas, Tomskas, Ulan Udė ir kt. Išlikę statiniai – puikūs medinės architektūros pavyzdžiai.
Panaudojimas
Metraščiuose minimi ir nedideli kilnojamieji ostrogai bei bokštai, kurie tarnavo kaip patikima priedanga šauliams, puolant priešo pozicijas. Jie padėjo atlaisvinti kelią puolantiems iš paskos. Taip buvo vykdoma priešo įtvirtinimų ir gyvenviečių apsiaustis bei šturmas.
XVIII–XIX a. ostrogais pradėti vadinti ir kalėjimai, kurie buvo aptveriami aukštomis sienomis. Įsisavinant naujas Sibiro žemes, čia buvo atsiunčiama daug persikėlėlių, tarp jų ir politinių bei kriminalinių nusikaltėlių. Taip ostrogai tapo panaudojami ir kaip įkalinimo vietos.
La Amistado tarptautinis parkas
La Amistado tarptautinis parkas  – saugoma teritorija Centrinėje Amerikoje, padalinta tarp Panamos ir Kosta Rikos. Apima Talamankos kalnagūbrį, apaugusį drėgnaisiais rūko miškais. Šių miškų gyvoji gamta sudaro svarbų Mezoamerikos ekologinį koridorių, jungianti Centrinės ir Pietų Amerikos ekosistemas. Užima 567 845 ha plotą, iš kurio didesnioji dalis yra Kosta Rikoje.
La Amistado tarptautinis parkas pasižymi viena didžiausių biologine įvairove pasaulyje. Kosta Rikai priklausančioje parko pusėje aptiktos 136 žinduolių rūšys, Panomoje – 81. Būdingi gyvūnai – jaguaras, puma, ocelotas, koatlis, tapyras, tripirštis tinginys, įvairios beždžionės. Paukščių rūšių identifikuota – Panamos pusėje 285, Kosta Rikos pusėje 450. Taip pat didelė vabzdžių, kitų nariuotakojų, roplių, varliagyvių įvairovė.
1983 m. La Amistado tarptautinis parkas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1960–1961 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1960–1961 m.
Vytautas Juozas Leščinskas
Vytautas Juozas Leščinskas (g. 1941 m. balandžio 2 d. Savanoriuose, Leipalingio valsčius, Lazdijų apskritis) – Lietuvos rašytojas, žurnalistas, redaktorius, vertėjas.
Biografija
1960 m. baigė Leipalingio vidurinę mokyklą, 1969 m. Vilniaus universitete – lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.
1967–1977 m. Vilniaus 1-osios pagalbinės internatinės mokyklos auklėtojas. 1977 m. žurnalo „Sveikatos apsauga“ redaktorius. 1977–1992 m. dirbo žurnalo „Šeima“ redakcijoje: pedagogikos ir psichologijos skyriaus, kultūros skyriaus, šeimos ir visuomenės problemų skyriaus redaktorius. Nuo 1992 m. laikraščio „Žvilgsnis“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, taip pat 1995 m. pradėjusio eiti žurnalo „Žmogus“ redaktorius. 1991–1992 m. laikraščio „Fantomas“, 1993 m. laikraščio „Lietuvos darbininkas“ redaktorius. . 1996–2001 m. žurnalo „Paslaptys“ vyriausiasis redaktorius. 1998–2001 m. laikraščio „Geležinkelininkas“ vyriausiasis redaktorius. Vėliau laikraščio „Žaliasis pasaulis“ specialusis korespondentas.
Lapita
thumb|right|250px|Lapitos kultūros regionas Lapita − terminas, kuriuo vadinama senovės archeologinė kultūra Ramiojo vandenyno salose − Polinezijoje, Mikronezijoje ir Melanezijoje. Salos Ramiajame vandenyne buvo apgyvendintos maždaug prieš 50 000 metų. Kadangi regiono dabartinė rasinė sudėtis labai mišri, spėjama, kad senieji gyventojai čia kėlėsi per kelias kartas, tapdami dabartinių negritų, papuasų protėviais.
Taukžuvė
Taukžuvė (Pholis gunnellus) – taukžuvinių (Pholidae) šeimos žuvis.
Lapita
Austroneziečiai atsikėlė į šias žemes vėliau, maždaug 1500 m. pr. m. e. Šie žmonės, apsigyvenę Melanezijoje, žinomi Lapita vardu. Lapitos atstovai buvo keramikos gamintojai, gerai įgūdę jūrininkai bei žemdirbiai, naujai apgyvendinę visą Melaneziją. Jie pakeitė vietos gyventojų tautinę sudėtį, suformuodami melaneziečių tautas ir kalbas.
Taukžuvė
Kūnas 25-30 cm ilgio, gelsvai rusvas, link pilvo šviesėjantis. Šonai išmarginti tamsiais, šakotais ir susisiekiančiais ruoželiais. Tarp akių ir žiočių kampų – tamsios juostelės. Galva maža, buka.
Randama Baltijos jūroje ties Lietuvos pakrantėmis, bet reta.
Saulius Gricius
Saulius Gricius (1963 m. birželio 27 d. Kaune – 1991 m. gegužės 19 d. Kaune) – gamtosaugininkas visuomenininkas, Lietuvos visuomeninio ekologinio judėjimo pradininkas, žygeivis, „Atgajos" klubo bei Lietuvos Žaliųjų judėjimo lyderis, Kauno miesto politikas, buvęs vicemeras.
Biografija ir veikla
Saulius Gricius baigė Kauno 12-ąją vidurinę mokyklą Vilijampolėje. Mokėsi Kauno politechnikos institute, kurį baigęs įgijo inžinieriaus mechaniko specialybę. Studijuodamas susidomėjo kraštotyra, folkloru. Įsigilinęs į tautosaką suvokė, kad „lietuvio dvasia ir gyvensena – gamtiška, „žalia". Įstojęs į instituto žygeivių klubą „Ąžuolas" daug keliavo – į Karpatų, Kaukazo, Chibinų, Tian Šanio, Uralo kalnus.
Studijų metais vedė kurso draugę Angelę, su kuria augino 2 vaikus – dukrą Laimą (g. 1987 m.) ir sūnų Gailių (g. 1984 m.).
1987 m. liepos 16 d. kartu su bendraminčiais įkūrė Kauno paminklosaugos klubą „Atgaja". Vėliau, po dešimties metų, šio klubo narys Linas Vainius rašys: „Saulius Gricius, tragiškai pasitraukęs iš gyvenimo 1991 m., buvo didžiausias „Atgajos" akcijų įkvėpėjas ir organizatorius, vienas iškiliausių Žaliųjų lyderių. Visą „Atgajos" istoriją galima suskirstyti į du svarbiausius laikotarpius: Sauliui Griciui gyvam esant (1987–1991 m.) ir po jo mirties. " thumbnail|Saulius Gricius su atgajiečiais, Kelmės r., 1990 m. thumbnail|Saulius Gricius, 1990 m. miniatiūra|Antkapis
1988 rugsėjo 3 d. - "Apkabinkime Baltiją" akcija. Bendrija "Atgaja" kartu su "Žemynos" klubu organizavo akciją Baltijos jūros ekologijos tema. Prisijungė Latvijos ir Estijos žmonės, palaikymo sulaukta ir iš Skandinavijos. Po šios akcijos pirmąjį rugsėjo savaitgalį pradėta švęsti Baltijos jūros diena.
Grupenfiureris
thumb|right|150px|Grupenfiureris (nuo 1942 m.) Grupenfiureris  – SA ir SS karinis laipsnis, atitinkąs armijos generolą leitenantą. Galutinai susiformavusioje SS laipsnių sistemoje kitas vyresnis laipsnis buvo obergrupenfiureris, o jaunesnis – brigadefiureris.
Saulius Gricius
Biografija ir veikla
1988 m. spalio 22-23 d. – Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio Steigiamojo suvažiavimo delegatas.
Grupenfiureris
Laipsnio istorija
Laipsnis pasirodė 1925 m. kaip vienas vyriausių SA laipsnių. 1925 m. jį gavo ir esesininkai, vadovavę SS grupėms, kurios tada buvo pagrindinės SS organizacijos.
Saulius Gricius
Biografija ir veikla
1989 m. kovo 1 d. S. Gricius kartu su dviem bendražygiais, protestuodami prieš Kauno vandenvalos įmonės statybos aikštelės parinkimo vilkinimą, pradėjo bado streiką.
Grupenfiureris
Laipsnio istorija
1932 m. SS buvo reorganizuota, grupenfiureriai vadovavo SS abšnitams, o SS oberabšnitams vadovavo esesininkai su naujai įsteigtasi obergrupenfiurerio laipsniais.
Saulius Gricius
Biografija ir veikla
1989 m. kovą surengta akcija Tilžėje prieš Nemuną teršiantį celiuliozės fabriką.
Grupenfiureris
Laipsnio istorija
Pradžioje SS grupenfiurerio laipsnis kaip ir SA grupenfiureris buvo prilygintas pilnam Vokietijos generolui (atitinka TSRS ir Rusijos federacijos generolą pulkininką), bet po 1934 m. buvo prilygintas generolui leitenantui.
Saulius Gricius
Biografija ir veikla
1989 m. balandžio 26 d. Černobylio branduolinės katastrofos metinių minėjimas Kaune.
Grupenfiureris
Laipsnio istorija
Antrojo pasaulinio karo metais, kai SS kariuomenė ėmė naudoti grupenfiurerio laipsnį, jis buvo lygus vermachto generolui leitenantui.
Grupenfiureriai, sukūrus SS kariuomenę ir karo metu, užimdavo korpuso vado, armijos vado pavaduotojo pareigas. Centriniame SS aparate grupenfiureriai vadovaudamo departamentams. Pvz., Vyriausiajai imperijos saugumo valdybai iki žuvimo 1942 m. vadovavo Reinhardas Heidrichas, o po jo – obergrupenfiureris Ernstas Kaltenbruneris.
Saulius Gricius
Biografija ir veikla
1989 m. rugpjūčio 18 d. – rugsėjo 4 d. piketas Piliuonos gyvenvietėje (Kauno r.), siekiant neleisti statyti karinio objekto kodiniu pavadinimu „Neman", kuris aplinkai kenktų dėl aukšto dažnio ir radioaktyvių bangų. Po derybų su Vyriausybe statyba užkonservuota.
Būdamas tuometiniu Kauno vicemeru, Saulius Gricius, kreipęsis į KTU radijo klubo narius, rūpinosi sukūrimo radijo ryšio tilto į Vakarus tam atvejui, jeigu prasidėtų ginkluota sovietų karinių pajėgų agresija.
Grupenfiureris
Laipsnio istorija
Grupenfiurerio laipsnis galėjo būti praplėstas suteikiant papildomą generolo leitenanto laipsnį:
Saulius Gricius
Biografija ir veikla
1990 m. „Nerimo dūžių" akcijos prie Kauno įmonių, didžiausių aplinkos teršėjų (Kauno dirbtinio pluošto gamyklos, „Bangos" gamybinio susivienijimo, kt.).
Grupenfiureris
Atskyrio ženklai
1930–1942 m. SS grupenfiurerio atskyrio ženklai buvo tokie patys kaip ir SA – apykaklės antsiuvai su trimis sidabriniais ąžuolo lapais. 1942 m. buvo SS laipsnių sistema buvo modifikuota, ir nuo tada SS grupenfiurerio antsiuvai turėjo tris lapus ir kvadratėlį. SS kariuomenės grupenfiureriai nešiojo vermachto generolo leitenanto antpečius.
Saulius Gricius
Biografija ir veikla
1990 m. pavasarį S. Gricius dalyvavo Kauno miesto tarybos rinkimuose ir buvo išrinktas Kauno miesto tarybos deputatu. Pagrindinis jo rinkiminis įsipareigojimas buvo per kadencijos laikotarpį pastatyti Kauno vandenvalos įrenginius.
NK Drava Ptuj
Ptujaus „Drava“ – Slovėnijos futbolo klubas iš Ptujaus. Pavadintas pagal Dravos upę, pratekančią pro miestą.
Saulius Gricius
Biografija ir veikla
1990 m. rugsėjo 15 d.–20 d. S. Gricius kartu su „Atgajos" klubu Palangoje surengė ekologinį renginį „Baltijos studijų savaitė", kurios pagrindinė tema buvo didžiausio Baltijos bei Nemuno teršėjo – Kauno miesto – nuotekų valymo įrenginių statyba. Renginyje dalyvavę Lietuvos parlamento vadovas V. Landsbergis, Vyriausybės nariai pasirašė „Pažadą Baltijai", kuriuo įsipareigojo padaryti viską, kad Baltijos jūra būtų švari.
NK Drava Ptuj
Istorija
Klubo ištakos siekia 1933 m.
2011 m. paskelbta apie klubo bankrotą.
Saulius Gricius
Biografija ir veikla
Per 1991 m. sausio įvykius S. Gricius buvo vienas iš pagrindinių gynybos organizatorių Kaune.
1991 m. gegužės 19-osios rytą S. Gricius rastas negyvas po savo buto langais Neries krantinėje. Kauno miesto prokuratūra informavo visuomenę, kad iš pirminių duomenų darytina išvada, jog S. Gricius nebuvo nužudytas tyčia ar dėl neatsargumo, kad jo mirtis įvyko dėl savižudybės. Jo palaikai pagonių papročiu buvo kremuoti tuometinio Kauno medicinos instituto krematoriume. Urna su dalimi pelenų palaidota Eigulių kapinėse, kita dalis pelenų buvo išberta į Baltijos jūrą.
Šaltiniai
1. Pikšrys, S. Pavasario vėlyje plazdanti Žaliųjų vėliava. Kauno laikas, 1992 m. balandžio 10 d., Nr. 70 (356).
2. Vainius, L. Atgajos dešimtmetis 1997 m.
3. Žemulis, F. Gamtosauga – tai savigyna. Žurnalas „Mūsų gamta", 1990 m. Nr.4.
Kolathunadas
thumb|150px|left|Kolathunado sostinė buvo Čirakalis Kolathunadas (malajalių kalba:), dar vadinamas Mušaka karalyste – vienas iš didžiausių ir stipriausių svarupamų (feodalinių karalysčių) Keraloje, egzistavęs nuo viduramžių Čeros subyrėjimo XII a. iki XVI a.
Ši karalystė valdė teritorijas šiaurės Keraloje (dab. Kasaragodo ir Kanuro rajonai). Jos sostinė (kovilakam) buvo Čirakalis (6 km nuo dabartinio Kanuro miesto). Valdovai buvo tituluojami kolathiriais.
Istorija
Ši karalystė atsirado suirus Čeros imperijai. Ji buvo viena stipriausių ir labai konkuravo su Kožikode pietuose.
1505 m. portugalas F. de Almeida netoli sostinės pastatė San Angelo fortą, kuris buvo viena pirmųjų Portugalijos kolonijinių valdų Indijoje. Iš pradžių kolathiriai draugiškai įsileido portugalus, tačiau vėliau 1558 m., įtikinti Kožikodės zamorinų, pradėjo karus ir 1564 m. netgi užėmė San Angelą.
Portugalai vis tiek išlaikė įtaką regione ir susigrąžino savo fortą, kurį 1663 m. užėmė olandai. Šie pardavė fortą savo sąjungininkams arakaliams, kurie užėmė Kolathunadą, taip pabaigdami jo egzistenciją.
AC Reggiana 1919
Emilijos Redžo „Reggiana“ – Italijos futbolo klubas iš Emilijos Redžo. Namų rungtynes žaidžia Mapei stadione.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1919 m.
1992–93 m. sezone tapo Serie B nugalėtojais ir pateko į Serie A. Aukščiausioje lygoje žaidė ketverius metus, bet joje įsitvirtinti nepavyko.
Iškrito į Serie B. Būta kritimo iki ketvirtos pakopos.
2020–21 m. sezone žaidė Serie B pirmenybėse, bet iš 20 dalyvių liko 18 vietoje ir buvo pažeminti į Serie C.
Pastaruoju metu (nuo 2021//22 m. sezono) žaidė Serie C pirmenybėse.
Sudėtis
Atnaujinta: 2021 m. rugsėjo 7 d.
Gimtoji kalba (žurnalas)
Gimtoji kalba – mėnesinis bendrinės kalbos žurnalas, leidžiamas nuo 1933 m.
Istorija
Ėjo 1933–1941 m. Kaune kaip Lietuvių kalbos draugijos leidinys (nuo 1935 m.), buvo leidžiama 10 numerių per metus.
Po karo atnaujintas Amerikoje, Čikagoje, ėjo 1958–1968 m., leido JAV lietuvių bendruomenės kultūros fondas, išėjo 40 numerių.
Į žurnalo „Gimtoji kalba“ istoriją įtraukiamas ir kitu pavadinimu – „Mūsų kalba“ – 1968–1989 m. leistas dvimėnesinis leidinys, leido Paminklų apsaugos ir kraštotyros draugijos Respublikinė kalbos komisija.
Nuo 1990 m. atgaivinama „Gimtoji kalba“, eina kas mėnesį, nuo 2000 m. leidžia Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras.
Aukštutiniai Pirėnai
Aukštutiniai Pirėnai (65) (, langedokiškai los Nauts Pirenèus, gaskoniškai los Hauts Pirenèus) – Prancūzijos departamentas šalies pietuose, Vidurio Pirėnų regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo kalnus. Administracinis centras – Tarbas (Tarbes).
Departamente 3 apskritys, 34 kantonai, 33 municipaliniai susivienijimai ir 474 komunos.
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais, padalijus Gaskonės provinciją.
Geografija
thumb|Arželio Gazosto panorama Aukštutinių Pirėnų departamentas ribojasi su Atlanto Pirėnų, Žero, Aukštutinės Garonos, departamentais bei Ispanijos Hueskos (Aragonas) provincija.
Vaitiekūnas
Panaši pavardė:
Aukštutiniai Pirėnai
Geografija
Pietuose reljefą formuoja Pirėnų kalnai, kurių net 35 viršukalnės aukštesnės, kaip 3000 m (aukščiausia viršūnė – Pic du Vignemale – 3298 m). Su Ispanija jungia tunelis Aragnouet-Bielsa.
Visos upės – Garonos ir Aduro intakai: Žeras, Baisas, Savas, Žimonas, Midu, Duzas.
Klimatas
Klimatas kontrastingas ir nepastovus. Jį formuoja Pirėnų kalnai, jaučiama ir Atlanto įtaka. Vasaros karštos, ruduo – saulėtas. Vidutinė metinė temperatūra 12°C, žiemą – 6 °C, vasarą – 19 °C, tačiau žiemą būna ir 29 °C šalčiai.
Turizmas
thumb|Lurdas Daugiausiai turistų apsilanko Lurde religiniais tikslais. Tačiau Tarbe kasmet rugpjūčio mėnesį vyksta tango festivalis, o liepos menėsį – žirgų lenktynės. Nemažai turistų sutraukia ir laipiojimas uolomis bei alpinizmas, taip par Pirėnų nacionalinis parkas.
Politika
Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Žozetė Diurjo ir Fransua Fortasenas, Atstovų rūmuose – 3 deputatai. Generalinę tarybą sudaro 34 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Liu Song
Liu Song dinastija  – kinų kilmės dinastija, 420-479 m. valdžiusi Pietų Kiniją (istorines Dzing, Jang, Liang, Dziao, Siu, Čing, Ju provincijas) bei šiaurės Vietnamą.
Tuo metu dinastija buvo vadinama tiesiog Song, tačiau kad nemaišyti su gerokai žymesne Song dinastija, istorikai prie dinastijos pavadinimo prideda imperatorių pavardę Liu. Alternatyvūs, mažiau istoriografijoje naudojami, dinastijos pavadinimai yra Ankstyvoji Song ar Pietų Song (nemaišyti su Pietų Song, valdžiusia 1127–1279 m.)
Istorija
Dinastijos dradininkas buvo Rytų Dzin dinastijos karvedys Liu Ju, kuris garsėjo kaip žymus kovotojas, sutramdęs barbarų gentis šiaurėje ir laikinai paėmęs istorinę Kinijos sostinę Luojangą. 420 m. Dzin imperatorius Gongdi atsisakė sosto ir savo paveldėtoju paskyrė Liu Ju, kuris titulavosi Vudi. Tai buvo Song dinastijos pradžia.
Valstybė suklestėjo valdant Vendi, kurio viešpatavimas atnešė trumpą atokvėpį chaotišku Kinijai laikotarpiu tarp Han ir Tang dinastijų. Nepaisant pasiekimų kultūrinėje srityje, Vendi nesisekė karo žygiai. Nors pirminė riba su šiauriniais barbarais tuo metu ėjo ties Geltonąja upe, imperatoriaus neryžtingumas peržengti šią upę lėmė šiaurinių barbarų sustiprėjimą ir suvienijimą po Šiaurės Vei valdžia. Ši karalystė tapo pagrindine Songų ir vėlesnių pietinių dinastijų priešininke. Valstybę ištiko rimta krizė, kuomet 465 m. Liu Ju susidorojo su imperatoriumi Čianfeidi ir pats paėmė sostą, tituluodamasis Mingdi. Prasiėjo pilietinis karas, kurio metu šiaurinės provincijos, bijodamos imperatoriaus susidorojimo, viena po kitos perėjo į Šiaurės Vei pusę. Taip Liu Song prarado teritorijas i šiaurę nuo Huai upės (istorines Siu, Ju provincijas).
472 m. mirus Mingdi, rūmuose išaugo karvedžio Siao Daočengo įtaka. 477 m. jis nužudė imperatorių Houfeidi ir į sostą pasodino marionetinį imperatorių Šundi. Po dvejų metų jis pats pakeitė jį soste, įkurdamas Pietų Či dinastiją.
Administracija
Valstybė buvo dalinama į provincijas džou, kurių įkūrimo metu (po Liu Ju užkariavimų šiaurėje) buvo 22. Vėlesniuoju laikotarpiu, ypač Mingi valdymo laikais, daug šiaurinių provincijų buvo prarastos ir prijungtos prie Šiaurės Vei.
Įkūrimo metu Liu Song provincijos buvo: Jangdžou (10 dziunų), Pietų Siudžou (17 dziunų), Pietų Jandžou (11 dziunų), Siudžou (12 dziunų), Jandžou (6 dziunai), Čingdžou (9 dziunai), Dzidžou (9 dziunai), Sidžou (4 dziunai), Judžou (10 dziunų), Pietų Judžou (19 dziunų), Jongdžou (17 dziunų), Liao (20 dziunų), Čindžou (14 dziunų), Dzingdžou (12 dziunų), Ingdžou (6 dziunai), Dziangdžou (9 dziunai), Siangdžou (10 dziunų), Idžou (29 dziunai), Idžou (29 dziunai), Ningdžou (15 dziunų), Guangdžou (18 dziunai), Juedžou (9 dziunai), Dziaodžou (8 dziunai).
Niufaundlando svaras
Niufaundlando svaras – Niufaundlando kolonijos piniginis vienetas iki 1865 m. Niufaundlando svarai buvo lygūs D. Britanijos svarams, kurie dalyvavo apyvartoje, papildyti Niufaundlando svarų banknotais bei monetomis.
309 m. pr. m. e.
'''309 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Niufaundlando svaras
Vieną Niufaundlando svarą sudarė 20 šilingų, o kiekvieną šilingą – 12 pensų.