cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kretingos progimnazija
Istorija
Progimnaziją rėmė Kretingos verslininkai, provizorius V. Grudzinskas nemokamai mokinius aprūpindavo vaistais, pranciškonai vienuolyne įrengė keletą kambarių neturtingiems vaikams. 1924 m. įkurta Kretingos neturtingiesiems moksleiviams šelpti draugija.
Prie progimnazijos veikė beraščių ir mažaraščių kursai suaugusiems bei dvimečiai pradžios mokyklų mokytojų kursai.
1925 m. progimnazija pertvarkyta į Kretingos apskrities savivaldybės išlaikomą keturių klasių vidurinę mokyklą.
Sigitas Čereškevičius
Sigitas Čereškevičius (g. 1953 m. liepos 25 d. Kaltanėnuose, Švenčionių rajonas) – Lietuvos architektas, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
Mokėsi Adutiškio vidurinėje mokykloje. 1976 m. baigė Vilniaus inžinerinio statybos instituto Architektūros fakultetą. 1976–1978 m. Miestų statybos projektavimo instituto architektas. Nuo 1982 m. VISI, Vilniaus Gedimino technikos universiteto dėstytojas, 1993 m. docentas. 1990 m. architektūros mokslų kandidatas.
1989–1997 m. bendrovės „Architektai ir planuotojai“ direktorius, nuo 2000 m. UAB „Urbanistika“ direktorius, direktoriaus pavaduotojas, vyr. architektas.
Operacija Alebarda
thumb|right|300px|D. Britanijos [[lengvasis kreiseris|lengvieji kreiseriai Edinburgh, Hermione ir Euryalus lydi laivų vilkstinę, kurios nuotraukoje nematyti.]] Operacija „Alebarda“  – Antrojo pasaulinio karo laikų D. Britanijos karinio laivyno operacija 1941 m. rugsėjo mėn., kurios tikslas buvo palydėti prekybinių laivų vilkstinę iš Gibraltaro į Maltą.
Devynių prekybinių laivų vilkstinė išplaukė 1941 m. rugsėjo 24 d., lydima artimos palydos, kuriai vadovavo kontradmirolas Harold Martin Burrough. Tolimąją palydą sudarė H junginys (Force H), vadovaujamas admirolo James Sommerville, kurį sudarė lėktuvnešis Ark Royal, trys linijiniai laivai Nelson, Rodney ir Prince of Wales bei penki kreiseriai ir 18 eskadrinių minininkų. Operacijos tikslas buvo apsaugoti vilkstinę nuo Italijos antvandeninių laivų.
Italijos karinis laivynas rugsėjo 26 d. bandė atakuoti vilkstinę, bet neaptiko jos ir pasuko atgal, kai sužinojo kad britų palydą sudaro keli linijiniai laivai ir lėktuvnešis. Linijinis laivas Prince of Wales, lydimas lėtesnio Rodney tuščiai bandė pasivyti italų laivyną. Rugsėjo 27 d. piečiau Sardinijos į Nelsono pirmagalį pataikė italų torpednešio torpeda. rimtai pažeisdama laivą. Rugsėjo 27 d. H junginys pasuko atgal į Gibraltarą.
Italijos aviacija prarado 21 lėktuvą, numuštą britų laivyno aviacijos ir laivų priešlėktuvinės artilerijos.
Į britų prekybinį laivą Imperial Star pataikė kita torpednešio aviacinė torpeda, ir laivą vėliau nuskandino atidarę kingstonus.
Rugsėjo 28 d. vilkstinė atvyko į Maltą ir pristatė 85 tūkst. tonų krovinių.
Ukmergės stačiatikių kapinės
Ukmergės stačiatikių kapinės – veikiančios kapinės, esančios Ukmergėje, Kareivinių gatvėje, 38. Užima 1,18 ha plotą. 0,3 km į rytus įsikūrusios sentikių kapinės.
Istorija
Kapinės įkurtos XVIII a., tačiau ilgainiui apleistos. 1867 m. sutvarkytos, aptvertos tvora. 1869 m. kapinėse pastatyta Viešpaties Prisikėlimo cerkvė. 1902 m. kapinėse pastatytas paminklas per 1863 m. sukilimą žuvusiems Rusijos imperijos kariams. Iki šių dienų išlikę mūriniai vartai ir dalis XIX a. paminklų.
Lietuvos socialdemokratų organizacija užsienyje
Lietuvos socialdemokratų organizacija užsienyje – viena iš lietuvių socialdemokratų organizacijų, veikusių ne Lietuvoje.
Įkurta I konferencijoje, įvykusioje Vilniuje 1928 m. rugpjūčio 22 – 23 d. politinių emigrantų – socialdemokratų, pasitraukusių iš Lietuvos po 1926 m. gruodžio 17 d. krikdemų ir tautininkų įvykdyto valstybės perversmo bei nepavykusio 1926 m. rugpjūčio 9 d. plečkaitininkų pučo.
Dalyvavo 21 socialdemokratas, atstovavęs 150 emigrantų, gyvenančių Lenkijoje, Vokietijoje ir Latvijoje bei 7 svečiai. Buvo išklausyti delegatų pranešimai apie padėtį vietose, Juozo Paplausko pranešimas „Politinių emigrantų veikimas nuo Rygos iki šių dienų“, Prano Ancevičiaus pranešimas „Dėl ko ir už ką kovojama su Smetonos diktatūra“, Jeronimo Plečkaičio pasiūlymas įkurti socialdemokratų emigrantų organizaciją.
Buvo priimtas Statutas, išrinktas Centro komitetas (vėliau – Vykdomasis komitetas): pirmininkas J. Paplauskas, vicepirmininkas Povilas Kaupas, sekretorius J. Kazlauskas, nariai J. Plečkaitis ir A. Pumputis (Mintas). Statute numatyti organizacijos tikslai: siekti demokratinės santvarkos ir socializmo Lietuvoje. Nario mokestis – 10 JAV centų per mėn. Ne LSDP nariams numatytas 6 mėn. kandidato stažas.
1929 m. sausio 23 – 26 d. vilniečiai į savo grupės komitetą išrinko pirmininką K. Markovą, sekretoriumi buvo išrinktas Feliksas Skliutas, nariu V. Jankauskas. Tačiau po konferencijos paaštrėjo kova tarp J. Plečkaičio, ginkluoto sukilimo Lietuvoje, panaudojant karinę jėgą, šalininko, ir J. Paplausko, palaikiusio LSDP CK nuomonę dėl politinės kovos metodų. 1929 m. sausio 15 d. J. Plečkaitis pasitraukė iš LSDOU VK, o kovo 28 d. buvo pašalintas iš organizacijos. 1929 m. spalio 9 d. iš partijos buvo pašalinti visi su J. Plečkaičiu Vokietijoje areštuoti ginkluotos jo grupės nariai. 1929 m. rugsėjo 7 – 8 d. Vilniuje įvyko II LSDOU konferencija, kurioje 18 delegatų atstovavo 10 grupių: Bendzino, Berlyno, Rygos, Gardino, Liepojos, Lodzės, Sosnoveco, Aukštutinės Silezijos, Varėnos, Švenčionėlių, Vilniaus ir kitų vietų. Į konferencijos prezidiumą išrinkti Z. Buračas, J. Januškis, Pranas Ancevičius, sekretoriumi J. Kovalskis. Konferencija patvirtino VK nutarimą dėl J. Plečkaičio pašalinimo. J. Januškis skaitė pranešimą apie politinę padėtį Lietuvoje, J. Paplauskas apie LSDP uždarymą. Išrinktas Vykdomasis komitetas: pirmininkas J. Paplauskas, pirmasis sekretorius J. Januškis, antrasis sekretorius P. Ancevičius, iždininkas A. Pumputis (Mintas). Nutarta įsteigti Darbo biurą, kuris rinktų informaciją apie emigrantų darbo ir gyvenimo sąlygas.
1930 m. gruodžio 15 – 16 d. Berlyne, laikraščio „Vorwärts“ redakcijos būstinėje įvyko III LSDOU konferencija, kurioje dalyvavo 7 delegatai iš Berlyno, Gardino, Gerdaunės, Karaliaučiaus, Lodzės, Rygos, Sosnoveco, Vilniaus, taip pat penki Vykdomojo komiteto nariai, Vokietijos emigrantų atstovas su patariamuoju balsu ir svečiai: Socialistų darbininkų internacionalo Vykdomojo komiteto narys, Rusijos socialdemokratų ir Bundo partijos lyderis Reinas Rafaelis Abramovičius, Vokietijos socialdemokratų partijos pirmininkas A. Krispinas ir šios partijos narys G. Šmitas. Ataskaitą pateikė J. Paplauskas, pranešimą apie Lietuvos vidaus padėtį – J. Januškis, apie emigracijos vaidmenį priešfašistinėje kovoje – P. Ancevičius, apie emigrantų socialinę padėtį – B. Kilikauskas ir V. Kauneckas. Į Vykdomąjį komitetą išrinkti: pirmininkas J. Januškis, sekretorius V. Kauneckas, sekretorius reikalams Lenkijoje P. Ancevičius, nariai Z. Buračas, J. Kasparas, J. Paplauskas ir A. Pumputis.
1936 m. gegužės 18 d. mėnesiui buvo areštuotas J. Paplauskas, įtarus jį Lenkijoje šnipinėjus Lietuvos naudai. 1937 m. kovo 23 – 26 d. lenkų policija suėmė J. Paplauską, F. Skliutą, P. Butkevičių, S. Dainauską, A. Pumputį – Mintą, A. Sakavičių, A. Lelį, K. Markovą ir kitus. 1938 m. gegužės 16 – 20 d. P. Butkevičius, F. Skliutas, S. Dainauskas, A. Sakavičius ir A. Pumputis buvo nuteisti kalėti nuo 2 iki 5 metų už šnipinėjimą Lietuvos naudai, kiti išteisinti. Lietuvai susigražinus Vilniaus kraštą, iš lenkų kalėjimo jie buvo paleisti, bet 1940 m. kovo mėn. vėl suimti, nes buvo atnaujintos bylos dėl Alytaus ir Tauragės sukilimų. Bylos nutrauktos tik 1940 m. birželį, TSRS okupavus Lietuvą.
Paulinija
Gentis pavadinta vokiečių botaniko Christian Franz Paullini, atradusio šią gentį, garbei.
Žymiausia genčiai priklausanti rūšis yra gvaraninė paulinija arba guarana, naudojama kaip kavos pakaitalas bei žaliava vaistams. Kofeininė paulinija naudojama medicininėms reikmėms. Kai kurių paulinijų sula yra labai toksiška ir vietinių indėnų naudojama nuodams strėlių antgaliams gaminti.
Rūšys
Kai kurios rūšys:
Airbus A310
Airbus A310 (trumpiau A310) – plačiafiuzeliažis vidutinio ir tolimojo susisiekimo oro laineris.
A310 ir Boeing 767–200 yra mažiausi plačiafiuzeliažiai lėktuvai pasaulyje. Kaip ir A300-ajame, naudojami du turboventiliatoriniai varikliai (General Electric arba Pratt & Whitney).
A310 yra antrasis koncerno Airbus S.A.S. pagamintas oro laineris. Orlaivis buvo pradėtas kurti 1978 metais. Pirmasis skrydis šiuo laineriu įvykdytas 1982 m. balandžio 3 dieną. Nuo 1983 m. iki 1998 m. jų yra pagaminti 255 vienetai.
Istorija
1975 metais Airbus S.A.S. inžinieriai pradėjo kurti naują oro lainerio A300 versiją, pavadinta A300B10. Iš esmės tai buvo tas pats A300B4, tik su trumpesniu fliuzeliažu. Vėliau šis laineris buvo pavadintas A310. Jo skrydžio nuotolis leido Airbus laineriams išstumti Boeing lėktuvus iš transatlantinių maršrutų, kur jie karaliavo iki atsirandant A310. Airbus A310 yra tarsi A300 pratęsimas. A300 pilotui persikvalifikuoti valdyti A310, tereikėdavo vienos dienos.
Esminiai A300 ir A310 skirtumai:
Lėktuvo konstrukcijoje buvo daugybė patobulinimų skirtų efektyvesniam kuro naudojimui. Viena jų: kuro perpumpavimo iš vieno bako į kitą skrydžio metu sistema, skirta lėktuvo balansavimui ore.
Lainerio salonas buvo kruopščiai suprojektuotas ergonomikos ir saugumo specialistų. Panaudotos geresnės kokybės medžiagos. Sukurti nauji, patogesni krėslai. Įrengta moderni, lengvai valdoma oro kondicionavimo sistema.
A300 ir A310 oro laineriai įtvirtino koncerno Airbus S.A.S. pozicijas konkuruojant su „The Boeing Company“ ir buvo tarsi tramplynas kurti A320, A330 ir Airbus A340 oro lainerius.
Pradžioje buvo siūlomos dvi A310 versijos A310-100 (skrydžio nuotolis – 3700 km) ir A310-200 (skrydžio nuotolis – 5500 km). Būtent A310-200 versija ir tapo serijine.
1983 metais pradėta kurti A310-300 versija (skrydžio nuotolis – 9600 km).
Katastrofos
Per visą A310 eksplotavimo istoriją katastrofas patyrė 9 A310 oro laineriai. Jų metu žuvo 825 žmonės.
1994 metų kovo 23 d. Rusijos aviakompanijos „Aeroflot“ laineris A310-304 (F-OGQS) su 63 keleiviais ir 12 ekipažo narių, skridęs iš Maskvos į Honkongą (reisas 593), sudužo Sibire. Tyrimo metu išsiaiškinta, kad lėktuvo vadas leido pilotuoti orlaivį savo 15-os metų sūnui. Vaikas dalinai atjungė autopilotą ir lėktuvas sudužo. Žuvo visi juo skridę žmonės.
Mažasis melsvasis garnys
Mažasis melsvasis garnys (Egretta caerulea) – garninių (Ardeidae) šeimos paukštis.
Tai mažas garnys, besiveisiantis Meksikos įlankos pakrančių šalyse, centrinėje Amerikoje, Karibuose ir piečiau iki Peru bei Urugvajaus. Dauguma veisiasi ten pat, kur gyvena, išskyrus kai kuriuos šiaurinių vietovių paukščius, kurie žiemą migruoja pietryčių kryptimi į JAV ar toliau. Po veisimosi pasiskirsto šiauriau nuo lizdų (iki JAV ir Kanados sienos).
Ši rūšis yra apie 60 cm ilgio, sparnų plotis 102 cm, sveria 325 g. Ilgakojai, su ilgu aštriu melsvu ar pilkšvu snapu juodu galiuku.
Besiveisiantys suaugę paukščiai yra melsvai pilkos spalvos, išskyrus violetinio atspalvio galvą ir kaklą. Kojos ir pėdos tamsiai mėlynos.
Neperinčių suaugusių paukščių galva ir kaklas tamsiai mėlyni, kojos blyškesnės spalvos. Jaunikliai būna visiškai balti, išskyrus tamsius sparnų galiukus bei gelsvas kojas; įgyja melsvas plunksnas palaipsniui bręsdami.
Mažieji melsvieji garniai veisiasi subtropinėse pelkėse. Lizdus suka kolonijomis, dažnai su kitais vandens paukščiais, paprastai medžiuose ir krūmuose. Lizde 3-7 kiaušiniai.
Grobį gaudo sekliame vandenyje, dažnai bėgte. Minta žuvimi, vėžiagyviais ir vabzdžiais.
Mikalojus Kopernikas
Mikalojus Kopernikas (1473 m. vasario 19 d. – 1543 m. gegužės 24 d.) – lenkų astronomas, matematikas ir ekonomistas.
Paskelbė heliocentrinę Saulės sistemos teoriją. Ši teorija, teigianti, kad Žemė sukasi aplink Saulę, neigė tuo metu įsigalėjusią geocentrinę teoriją, teigusią, kad Žemė yra Visatos centras. M. Koperniko heliocentrinę teoriją vėliau plėtojo Johanas Kepleris ir G. Galilėjus.
Biografija
Gimė Torūnėje, pirklio šeimoje. Torūnė keletą metų prieš Koperniko gimimą buvo prijungta prie Lenkijos, iki tol buvo Prūsijos dalis ir vadinta Tornu. Etniškai Kopernikas buvo vokietis, nors pats greičiausiai laikė save lenku pagal teritorinę-politinę identifikaciją su Lenkija. Po ankstyvos tėvo mirties, kai Kopernikui buvo 9 metai, juo rūpinosi dėdė iš motinos pusės, Vacelrodo kanauninkas.
1491 m. įstojo į Krokuvos universitetą, domėjosi filosofija, teologija, matematika, medicina. Vėliau išrinktas kanauninku. Baigęs mokslus išvyko į Vokietiją ir Italiją, kur klausėsi paskaitų skirtinguose universitetuose, o vienu metu netgi pats profesoriavo Romoje.
1503 m. grįžo į Lenkiją ir pragyveno ten septynerius metus, profesoriavo universitete ir užsiiminėjo astronominiais stebėjimais. M. Kopernikas tuo pačiu metu buvo medikas, diplomatas, geografas, astronomas, pinigų teoretikas ir dėdės privatus patarėjas. Parašė „Traktatą apie pinigus“.
Astronomija
Mikalojus Kopernikas ypač domėjosi astronomija. Po ilgų dangaus kūnų stebėjimų ir skaičiavimų jis padarė išvadą, kad Žemė sukasi aplink savo ašį, Mėnulis sukasi aplink Žemę, o Žemė ir kitos planetos sukasi aplink Saulę. Mikalojus Kopernikas knygoje „Apie dangaus sferų sukimąsi“ paneigė buvusią teoriją, kad Žemė yra Visatos centras. Knygoje, dedikuotoje popiežiui, jis detaliai aprašė savo teoriją ir pagrindė ją pavyzdžiais. Šiai knygai buvo pritarta. Ir tik daug vėliau, dėl Džordano Bruno interpretacijų, kurios buvo skirtos jo paties okultiniams teiginiams pagrįsti, 1616 m. knyga Bažnyčios buvo uždrausta – įtraukta į Vatikano draudžiamų knygų sąrašą.
Atsisakęs Ptolemėjaus teorijų, sukūrė naują sistemą, kuria pasiūlė atsisakyti iki tol buvusios geocentrinės sistemos (pagal ją Žemė buvo nejudantis Visatos centras) ir ją pakeisti heliocentrine. Saulei suteikiama vieta Visatos centre ir tai buvo visuotinio mokslo perversmo pradžia.
Čivitavekija
Čivitavekija  – Italijos miestas Romos provincijoje, Lacijuje. Tai uostas prie Tirėnų jūros, 80 km į šiaurės vakarus nuo Romos. Čivitavekija reiškia „Senovės miestas“.
Istorija
Čivitavekijos vietoje anksčiau buvo etruskų gyvenvietė.
Uostą pastatė imperatorius Trajanas II a. pradžioje. Plinijus Jaunesnysis mini savo laiške Centum Cellae 107 m. Pavadinimo kilmė neaiški. Manoma, kad tai užuomina į šimtą imperatoriaus vilos salių.
Viduramžiais Centumcellae buvo Bizantijos tvirtovė ir 828 m. miestą užėmė saracėnai. Po to jis atiteko popiežiaus valstybei.
Per Antrąjį pasaulinį karą sąjungininkai subombardavo miestą, buvo civilių aukų.
Juzumų apylinkė
Juzumų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis šiaurės vakarų Lietuvoje, į šiaurę nuo Darbėnų.
Istorija
Apylinkė įkurta 1940 m. pabaigoje, atkurta 1944 m. pabaigoje vietoje Juzumų seniūnijos. 1949 m. buvo Darbėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kretingos rajonui. 1954 m. rugsėjo 10 d. prijungta prie Darbėnų apylinkės, Laukžemės apylinkės ir Lazdininkų apylinkės.
Aukštalaukis (Butrimonys)
Aukštalaukis – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Dailidžių, prie kelio, 2 km nuo sienos su Baltarusija. Pietinė kaimo dalis yra Eišiškių seniūnijoje. Telkšo Jančiūnų tvenkinys.
Geizerichas
Geizerichas (389 m. – 477 m. sausio 25 d. Kartaginoje, Tunise) – vandalų ir alanų karalius (428–477), vienas pagrindinių Vakarų Romos imperijos priešų. Per beveik 50 savo valdymo metų jis ne itin reikšmingą germanų gentį padarė viena didžiausių Viduržemio jūros regiono jėgų.
Geizerichas buvo nesantuokinis karaliaus Godigizelo sūnus; gimė netoli Balatono ežero. Mirus tėvui vandalų karaliumi tapo Geizericho įbrolis Gunderichas. Šis mirė 428 m. ir Geizerichas buvo išrinktas karaliumi. Vandalai tuo laikotarpiu gyveno Betikoje ir nuolat kentėjo nuo vizigotų antpuolių. 429 m. jis suorganizavo genties perkraustymą į Šiaurės Afriką. Čia vandalai nugalėjo silpnus vietinius romėnų valdytojus ir užėmė dabartinį Maroką ir šiaurės Alžyrą. Geizericho vandalai apgulė Hiporegijaus miestą ir užėmė jį po 14 mėnesių kovos. Romos imperatorius Valentianas III pripažino Geizerichą šių žemių valdovu. 439 m. vandalai nesunkiai užėmė gynybai nepasiruošusį Kartaginos miestą. Valdant Geizerichui Kartagina vėl (po Pūnų karų) tapo Romos imperijos priešu. Vandalų laivynas siaubė Siciliją, Sardiniją, Korsiką, Balearus. 442 m. romėnai pripažino vandalų laimėjimus. Vandalai ir toliau piratavo Viduržemio pakrantėse.
455 m. imperatorius Valentianas III buvo nužudytas Petronijaus Maksimo, tuomet Geizerichas paskelbė, kad romėnai sulaužė taikos sutartį, kurią vandalai buvo sudarę su Valentianu, ir tuo motyvuodami įsiveržė į Apeninų pusiasalį. Vandalai nusiaubė Romą, pagrobė jos turtus, Geizerichas paėmė į nelaisvę Valentiano našlę Liciniją Eudoksiją ir jos dukras. 468 m. Geizerichas įveikė Rytų Romos laivyną, kuris bandė išvaduoti Viduržemio jūrą nuo vandalų plėšikų. Vandalai bandė užimti Peloponesą, bet patyrė nesėkmę. 474 m. Geizerichas sudarė taiką su Rytų Roma.
Tivolis
Tivolis  – Italijos miestas Romos provincijoje, Lacijuje. Miestas yra 30 km į šiaurės rytus nuo Romos, prie Anienės upės krioklių, kur ji išteka iš Sabinų kalvų.
Istorija
Gajus Julijus Solinas cituoja Katono Vyresniojo neišlikusią Origines, pagal kurią Tivolį įkūrė Katilas Arkadijietis, Amfiarajo sūnus, pabėgęs nuo skerdynių Tėbuose. Katilas ir jo sūnūs Tiburtas, Koras ir Katilas išvijo sikulus iš Anienės slėnio ir įkūrė Tiburą, miestą pavadintą Tiburto garbei. Istoriniai duomenys rodo, kad Tivolis buvo Alba Longa miesto kolonija. Čia rasta archeologinių radinių iš XIII a. pr. m. e. Miesto pavadinimas galėjo atsirasti nuo Tibro upės ar pavardės Tiberijus.
Vergilijus Eneidoje Korą ir jaunesnį brolį Katilą padarė dvyniais ir Tiburo armijos vadais, kurie padėjo Turnui.
Nuo etruskų laikų, Tibure, sabinų mieste, buvo sibilė. Virš krioklių buvo dvi mažos šventyklos: viena Vestai, o kita sibilei, kurią Terencijus Varas vadina Albunea, vandens nimfa, garbinamą kaip dešimtoji sibilė šalia devynių, kurias mini graikų autoriai. Netoliese Faunas turėjo šventą giraitę. Romėnų laikais miestas išlaikė svarbą, nes buvo kelyje per Apeninus į Abrucų regioną.
Iš pradžių Tiburas buvo nepriklausomas Romos sąjungininkas, bet 361 m. pr. m. e. perėjo į galų pusę, tačiau 338 m. pr. m. e. romėnai užėmė miestą. Tiburas gavo Romos pilietybę 90 m. pr. m. e. ir tapo kurortu, žinomu del savo grožio ir gero vandens, kur buvo daug romėnų vilų. Garsiausia iš jų yra Adriano vila. Gajus Cilnijus Mecenatas ir Augustas irgi čia turėjo vilas. Tibure taip pat buvo kukli Horacijaus vila. Jis su Katulu ir Stacijumi mini miestą savo poemose. Imperatorius Aurelianas čia apgyvendino Zenobiją, į nelaisvę patekusią Palmyros karalienę, 273 m. Atkasta II a. Heraklio Nugalėtojo šventykla. Katedros aikštėje anksčiau buvo forumas.
Miestas buvo pradėtas vadinti Tiburi, vėliau Tibori, Tiboli ir galiausiai Tivoli. Tačiau jo gyventojai vis dar vadinami Tiburtini.
VI a. bet Gotų karus miestą įtvirtino Belisarijus, bet Totilos ostgotai jį sugriovė. Po karo čia atsirado Bizantijos kunigaikštystė, kuri vėliau buvo prijungta prie popiežiaus valstybės.
Nuo X a. Tivolis buvo nepriklausomas miestas, kurį valdė rinkti konsulai. Jis buvo aršus Romos priešas ir su ja varžėsi dėl valdžios skurdžiame centriniame Lacijuje. Imperatorius Otonas III užėmė Tivolį 1001 m. ir atidavė popiežiui. Tačiau dalį savivaldos miestas išlaikė iki XV a. Tuo metu atsirado Arengo rūmai, Torre del Comune, Šv. Mykolo bažnyčia, o 1155 m. leista statyti naujas sienas, nes mieste daugėjo gyventojų. Tų laikų neramumus atskleidžia bokštai-namai Vicolo dei Ferri, Via Postera, Via del Seminario ir Via del Colle gatvėse. Pijaus pilis|thumb|left|250px XIII a. Romos senatas paskėrė mokesčius ir grafą Tivoliui, kuris turėjo valdyti su rinktais konsulais. XIV a. miestas buvo gvelfų pusėje ir rėmė popiežių Urboną VI kovoje su antipopiežiumi Klemensu VII. Karalius Ladislajus Sicilietis dukart buvo nustumtas nuo Tivolio, kaip ir garsus karo vadas Braccio da Montone.
Renesanso laikais popiežiai ir kardinolai statė pastatus ne tik Romoje, bet ir Tivolyje. Pijus II liepė pastatyti didelę pilį 1461 m.
Nuo XVI a. toliau buvo statomos vilos. Garsiausia iš jų Vila d'Estė, kurią pradėjo statyti 1549 m. Pirro Ligorio kardinolui Ippolito II d’Este su freskomis, kurias kūrė vėlyvojo Romos manierizmo atstovai Livio Agresti ir Zukari broliai. 1527 m. miestą nusiaubė imperatoriaus Karolio V rėmėjai, sudegė svarbus archyvas. 1547 m. Tivolį užėmė Albos kunigaikštis kare su popiežiumi Pauliumi IV ir 1744 m. austrai.
1835 m. Tivolyje pastatyta Grigaliaus XVI vila.
1944 m. sąjungininkų bombardavimas sugriovė jėzuitų bažnyčią. Tivolio kurorto šlovė paskatino daug vietų pavadinti jo vardu.
Architektūrinės įžymybės
Tivolyje yra 2 objektai, įtraukti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą:
Jan Steen
thumb|right|200px| Jano Steno „Autoportretas su liutnia“ ([[Thyssen-Bornemisza muziejus, Madridas)]] Janas Stenas (ol. Jan Steen, apie 1626 m. – 1679 m. vasario 3 d.) – olandų XVII a. tapytojas. Tapė pasakojamojo pobūdžio, gyvas, kasdienio gyvenimo scenas, dažnai su humoristine potekste.
Biografija
Janas Stenas gimė, spėjama, 1626 m. Leidene. Jo tėvas buvo aludės savininkas. Janas Stenas mokėsi lotynų mokykloje, po to daug keliavo. 1646 m. bandė nesėkmingai studijuoti Leideno universitete. Jis mokėsi dailės pas istorinį tapytoją Nicolaus Knüpfer Utrechte, pas Adriaen van Ostade Harleme ir pas peizažistą Jan van Goyen Hagoje. Pastarojo dailininko dukterį Margaritą jis vedė 1649 m. Su ja susilaukė 8 vaikų. 1648 m. Janas Stenas padėjo įsteigti Leideno dailininkų gildiją. Tėvas jam padėjo atidaryti aludę Delfte 1654 m., tačiau verslas nenusisekė. Tuo pat metu Janas Stenas nenutraukė aktyvios kūrybinės veiklos. Janas Stenas nebuvo labai pasiturintis. Tikriausiai tai lėmė nesibaigiantys karai tarp Olandijos ir Anglijos bei Prancūzijos jo gyvenimo metu, kurie nualino Olandijos ekonomiką. 1669 m. po žmonos mirties jam teko atsiskaityti su vaistininku už žmonos gydymą paveikslais. 1672 m. Stenas grįžo į Leideną, kur paveldėjo mirusio tėvo turtą. Kitą užeigą Janas Stenas atidarė 1672 m. prie gimtojo Leideno esančiame Langebrugės kaime. 1673 m. vedė antrą kartą ir susilaukė dar vieno vaiko. Po antros žmonos mirties minima, kad Janas Stenas turi didelę šeimą ir daug skolų. Dailininkas mirė Leidene, palaidotas 1679 m. vasario 3 d. Šv. Petro bažnyčioje.
Jano Steno verslas prisidėjo prie jo, kaip linksmo lėbautojo įvaizdžio, nes paveikslai, kuriais jis išgarsėjo, irgi dažniausiai vaizduodavo humoristines scenas tavernų aplinkoje. Nors Janas Stenas visų pirma žinomas, kaip žanrinių kasdienių gyvenimo scenų tapytojas, visgi jis yra nutapęs mitologinių, religinių, istorinių paveikslų ir portretų. Viso paliko apie 800 kūrinių. Religinę tapybą galima paaiškinti tuo, kad jis protestantiškoje Olandijoje buvo kataliku. Tarp Olandijos „aukso amžiaus“ tapytojų jis vertinamas ketvirtu populiariausiu po Rembranto, Jano Vermejerio ir Franso Halso. Jo žanriniai paveikslai dažnai iliustruoja kokią pamokomą mintį ar patarlę. Aiškumo dėlei kartais ši mintis paveiksle užrašyta žodžiais. Janas Stenas buvo išvystęs savitą, neutralų ir harmoningą spalvų valdymą, vertinamas talentingu koloristu. Vienu garsiausių jo darbų yra „Autoportretas su liutnia“.
Lietuvos didysis vėliavininkas
Lietuvos didysis vėliavininkas – vienas iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos dvaro pareigūnų.
Brizo
Graikų mitologijoje Brizo – jūreivių ir žvejų globėja. Ji daugiausia buvo garbinta Dele. Brizo pasekėjai buvo jūreivių ir žvejų žmonos ir motinos. Jai buvo aukojamas maistas (ne žuvis) mažuose laiveliuose. Delo saloje buvo orakulas skirtas jai, kuris aiškindavo sapnus, susijusius su jūra.
Kazimieras Čibiras
Kazimieras Čibiras (nuo 1942 m. slapyvardis Casimiro Verax, 1911 m. birželio 5 d. Kūjiškė, Daugėliškio valsčius – 1974 m. rugpjūčio 11 d. Montevidėjas) – Lietuvos žurnalistas, visuomenės veikėjas.
Biografija
1941 m. pasitraukė iš Lietuvos. 1942 m. Buenos Airėse prie Lietuvos pasiuntinybės Pietų Amerikoje pradėjo informacijos bei propagandos darbą. 1947 m. Bostone vienas iš „Darbininko“ redaktorių. Nuo 1948 m. spaudos atašė Lietuvos pasiuntinybėje Urugvajuje, taip pat dirbo Lietuvai išlaisvinti centre Montevidėjuje. 1961–1967 m. redagavo Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto „Eltos biuletenį“ ispanų kalba, 1971–1974 m. – neperiodinį biuletenį „La Voz Lituana“ ir jį platino per kitų šalių atstovybes. Jo iniciatyva 1960 m. Buenos Airėse įvyko pirmasis Pietų Amerikos lietuvių suvažiavimas. Dalyvavo Argentinos ir Urugvajaus lietuvių radijo valandėlėse, bendradarbiavo Lietuvių enciklopedijoje, 1957–1966 m. žurnale „The Baltic Review“ ispanų kalba.
Nuo 1942 m. Pietų Amerikos dienraščiuose ir kituose periodiniuose leidiniuose „El Pueblo“ Buenos Airėse, „El Dia“ Montevidėjuje, „La Religion“ Karakase paskelbė daugiau, kaip 300 straipsnių, daugiausia apie Lietuvos sovietinę okupaciją, pasipriešinimą.
Gmelina
Gmelina (Gmelina) – notrelinių (Lamiaceae) šeimai priklausanti augalų rūšis. Paplitusi pasaulio tropikuose. Pavadinta vokiečių gamtininko Johano Georgo Gmelino garbei. Anksčiau gentis buvo priskiriama verbeninių šeimai.
Gentį daugiausia sudaro medžių ir krūmų rūšys.
Petras Jonikas
Petras Jonikas (1906 m. kovo 25 d. Antringis (dabar – Ringių k.), Tauragės valsčius – 1996 m. vasario 3 d. Riversaidas, palaidotas Čikagoje) – Lietuvos kalbininkas, daktaras.
Biografija
Mokėsi Pagramantyje, Šilalėje, 1920–1923 m. Tauragės vidurinėje mokykloje. 1927 m. jis baigė Tauragės mokytojų seminariją. 1927–1934 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete (iki 1930 m. Lietuvos universitetas), 1935–1937 m. studijas tęsė Rygos, Karaliaučiaus, Vienos universitetuose. 1942 m. daktaras.
1937–1943 m. dėstė Vytauto Didžiojo universitete ir Vilniaus universitete; 1942 m. docentas. 1935–1940 m. lietuvių kalbos draugijos valdybos narys. 1938–1940 m. leisto Kaune ir 1958–1960 m. – Čikagoje žurnalo „Gimtoji kalba“ redaktorius. 1940–1944 m. dar dirbo lietuvių kalbos institute. 1942 m. apgynė mokslų daktaro disertaciją. 1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1946–1949 m. dėstė Pabaltijo universitete prie Hamburgo. 1949 m. persikėlė į JAV. Čikagos universitete studijavo bibliotekininkystę, 1957–1973 m. dirbo šio universiteto bibliotekoje, 1970–1973 m. dėstė baltų kalbas. Jo pastangomis 1951 m. suorganizuotas Lituanistikos institutas; 1954–1964 m. jo prezidentas. 1969–1978 m. Pedagoginio lituanistikos instituto Čikagoje rektorius.
Mokslinė veikla
Tyrinėjo bendrinės kalbos istorijos, kalbos kultūros problemas, lietuvių pavardes, vietovardžius, paskelbė straipsnių apie kalbininkus. Redagavo A. Salio „Raštus“ (4 t. 1979–1992 m., V. Biržiškos „Aleksandryną“ (3 d. 1960–1965 m. , sudarė P. Skardžiaus darbų bibliografiją. Bendradarbiavo LE ir Encyclopedia Lituanien.
Obelių gimnazija
miniatiūra|250px|right
Rokiškio rajono Obelių gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Rokiškio raj., Obeliuose, Mokyklos g. 6, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 290250660. Filialas – Obelių vidurinės mokyklos neformaliojo ugdymo skyrius, J. Jablonskio g. 4, Obeliai.
Istorija
Pirmoji mokykla Obeliuose istorinių šaltinių duomenimis pradėjo veikti 1777 m. Joje mokėsi 15 vaikų. Numalšinus 1830-1831 m. sukilimą, Lietuvoje pradėtos steigti valdinės rusiškos mokyklos. Bet Obeliuose išliko ir lietuviška mokykla, kuri uždaryta tik 1864 m., uždraudus lietuvišką spaudą. Obeliuose 1867 m. įsteigta rusiška mokykla. Nepaisant draudimų, vykdavo lietuviški vakarai. Yra žinių apie tokius vakarus ir Obeliuose. Didelę įtaką turėjo knygnešiai. Nuo 1905 m. Obeliuose vėl veikė lietuviška mokykla.
1920–1928 m. mokykla glaudėsi mūriniame pastate Vytauto gatvėje, kur dabar autobusų stotelė. Joje buvo keturi skyriai, už mokslą mokėti nereikėjo. Mokytojas, turįs mokytojo cenzą, gaudavo per mėnesį 280 litų, o neturintis mokytojo cenzo – 240 litų. Mokyklos vedėjas, turintis cenzą, prie šios algos gaudavo priedą, už vieną komplektą po 16 litų 80 centų. Mokytojo atlyginimas priklausė ir nuo ištarnautų metų. Mokytojai būdavo aprūpinami butu prie mokyklos arba jiems išmokėdavo butpinigius po 20 litų per mėnesį. Mokinių buvo daugiau kaip šimtas. Mokyklų materialinė padėtis buvo bloga, nes savivaldybė jas šelpė nenoriai. Egzaminai vykdavo 4 ir 6 klasėse.
Tuo metu buvo pradėta rūpintis tipinės pradinės mokyklos statyba Jablonskio gatvėje. Lėšų skyrė valsčius, tačiau pinigų neužteko. Obeliečiams padėjo liaudies artistas Kipras Petrauskas, kuris vaikystėje buvo lankęsis Obeliuose, kur vargoninkavo jo brolis Mikas Petrauskas. Dainininkas surengė Obeliuose koncertą, padainavo liaudies dainų. Už įėjimą reikėjo mokėti du litus. Surinktas lėšas, 500 litų, dainininkas skyrė būsimiems mokyklos statybos darbams. 1935 m. birželio 9 dieną iškilmingai pašventintas kertinis pamato akmuo. Dalyvavo daug žmonių, švietimo atstovų, dalyvavo ir Kipras Petrauskas, kuris kalbėjęs ir padėjęs po šiaurės vakarų kampu butelį su dokumentais, parašais. Žmonės ir šiandien atmena paprastus žymaus dainininko žodžius: „Brangūs obeliečiai, daug dainavau, mažai kalbėjau, nieko gero jums nepasakiau. Atsimenat, kai aš čia mokyklą lankiau, su meškere ešeriokus gaudžiau, akmenimis varles mušiau.“ Vėliau dainininkas padovanojo mokyklai pianiną, kuriuo ilgai buvo grojama Obelių vidurinėje mokykloje. Pagerbdami žymųjį artistą ir norėdami atsidėkoti už suteiktą paramą obeliečiai pasiekė, kad mokykla būtų pavadinta K. Petrausko vardu. Naujasis pastatas duris atvėrė 1936 m.
Po karo mokyklai vadovauti paskirtas Algirdas Kligys, kuris 1946 m. ir tapo pirmuoju gimnazijos direktoriumi. Nuo šių metų ir prasidėjo vidurinės mokyklos istorija. Apie gimnazijos steigimą Obeliuose žinių pateikiama rajono spaudoje, archyvų dokumentuose. Mokykloje yra albumas, kuriame yra ir pirmoji 19 abiturientų gimnazijos laida. Mokinių skaičius mokykloje ėmė sparčiai augti. 1950 m. mokyklą baigė jau 28 abiturientai.
1973 m. duris atvėrė dabartinis mokyklos pastatas. Prieš pradedant statybą mokiniai mokėsi net aštuoniuose pastatuose. 1995 m. įkurtas Obelių darželis-mokykla, vidurinėje mokykloje nebesimokė pradinukai. Nuo 2007 m. vidurinė mokykla tapo gimnazija.
Moldavijos vyrų futbolo rinktinė
thumb|300px|Moldavijos vyrų futbolo rinktinė (2015)
Moldavijos vyrų futbolo rinktinė – Moldavijai atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Moldovos futbolo asociacija. Rinktinė nedalyvavo nė viename pasaulio ar žemyno čempionate.
Švenčius (Trakų raj.)
Švenčius – ežeras Lietuvoje, Trakų rajono pietuose, 4 km į rytus nuo Dusmenų. Ilgis šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi 0,89 km, plotis iki 0,27 km. Altitudė 138 m. Gylis siekia 6 m. Krantai daugiausia žemi, pelkėti, tik rytinis – aukštas. Iš rytų ribojasi su Sadolnikų mišku. Per Švenčių (iš Pikčiuko ežero) teka Musės intakas (Varėnės baseinas).
Puerto Kasadas
Puerto Kasadas arba La Viktorija (La Victoria) – miestas šiaurės vakariniame Paragvajuje, Aukštutinio Paragvajaus departamente, Paragvajaus upės pakrantėje, 64 m aukštyje. 6,5 tūkst. gyventojų (2002 m.). Verčiamasi daugiausia gyvulininkyste, taip pat yra tanino fabrikas. Yra upių prieplauka.
Istorija
Miestas įkurtas 1889 m. Puerto Casado pavadinimu ir buvo didelis tanino pramonės centras. Ją valdžiusi firma Carlos Casado turėjo net 5 mln. ha žemės. Iš Čiako gilumų į Puerto Kasadą buvo nutiestas geležinkelis. Juo buvo tiekiama amunicija Čiako karo metu. 1973 m. gavo apygardos statusą.
Nesa (palydovas)
Nesa (ang. Neso) arba Neptūnas XIII – toliausias gamtinis Neptūno palydovas, skriejantis priešinga planetos sukimuisi kryptimi. 2002 m. rugpjūčio 14 d. atrado Matthew J. Holman ir Brett J. Gladman su komanda. Iš karto po atradimo suteiktas laikinas S/2002 N 4 pavadinimas. Vėliau pavadintas Nesos, vienos iš nereidžių vardu.
Manoma, jog Nesa (kaip ir Psamatė) gali būti suirusio didesnio Neptūno palydovo liekana.
University College Dublin AFC
Dublino „University College“ – Airijos futbolo klubas iš Dublino.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1895 m.
Sezonai
Šaltiniai:
Bentesikimė
Graikų mitologijoje Bentesikimė – Poseidono ir Amfitritės dukra, Tritono ir Rodos sesuo. Etiopų karaliaus Enalos žmona, su kuriuo turėjo dvi dukteris. Taip pat Bentesikimė išaugino Eumolpą, Chionės ir Poseidono sūnų. Apolodoras mini ją savo raštuose (3.15.4). Kuomet Eumolpas užaugo, Bentesikimė ištekino už jo vieną iš savo dukterų. Bet Eumolpas bandė suvilioti kitą Bentisikimės dukterį. Už šį poelgį Eumolpas buvo išvytas iš rūmų.
Semiatyčių marios
Semiatyčių marios  – dirbtinis ežeras šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Semiatyčių apskrityje, Semiatyčių valsčiuje, Semiatičės mieste. Tai dirbtinės marios susidariusios po Kamionkos upės užtvenkimo XX a. septintajame dešimtmetyje. Marios yra suskirstytos į tris atskirus rezervuarus. Aplink ežerą įkurta nemažai stovyklaviečių ir poilsiaviečių.
Lina Jonikienė
Biografija
1987 m. baigė grafikos specialybę J. Naujalio vidurinę meno mokykloje, 1988-1990 m. tobulinosi privačioje Aismučio Aleksandravičiaus anatomijos ir piešimo studijoje. 1995 m. baigė Kauno dailės institutą, mokytoja Laima Oržekauskienė. Nuo 2000 m. Kauno dailės instituto (nuo 2002 Vilniaus dailės akademijos Kauno dailės institutas) dėstytoja.
Kūryba
Kūriniai – daugiausia tradicinės siuvinėjimo technikos autorinė interpretacija ant plastiko ir fotoaudinio, juose vaizduojamas žmogaus kūnas, jo dalys („Menera“ 1996 m., „Kojinės“ I–III 1997 m., „Kalėdinė eglutė“, „Pietūs“, abu 1998 m., „Štai ir aš“ 1998-1999 m., „Tekstilė ir aš“ I–III 2001 m., „Rūpintojėlis“ I–II 2002-2003 m., „Lietuva“ 2005 m.) Kūriniams būdingas konceptualumas, dažnai kvestionuojamas stereotipinis požiūris į moterį, raiški tekstūra, optiniai iliuziniai efektai. Nuo 1993 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (V ir VI tarptautinė smulkiosios tekstilės trienalė, Anžeras 1996 m. ir 1999 m., V tarptautinė tekstilės paroda, Kiotas 1997 m.
Marija Kruopienė
Marija Kruopienė (1920 m. vasario 2 d. Pelesa – 2003 m. liepos 29 d. Trakų Vokė) – Baltarusijos lietuvių visuomenės veikėja, tautosakininkė.
Biografija
Baigė Pelesos „Ryto“ lietuvių pradžios mokyklą, 3 klases lenkų kalba Rodūnioje, toliau mokėsi savarankiškai. 1941–1943 m. mokytojavo Pelesoje. Po Antrojo pasaulinio karo iki 1953 m. lietuvių partizanų ryšininkė. Nuo 1954 m. jos namai tapo neoficialiu lietuvių kultūros centru, kuriame vieni pirmųjų lankėsi ir kurį laiką gyveno kalbininkai Juozas Balčikonis, Juozas Senkus, Elena Grinaveckienė, Jadvyga Kardelytė, Aloyzas Vidugiris, Zigmas Zinkevičius, etnografai Vacys Milius, Norbertas Vėlius, Vladimiras Toporovas, t. p. kitų lingvistinių ir etnografinių ekspedicijų dalyviai, žygeiviai, studentai. Nuo 1955 m. rūpinosi sovietinės valdžios leidimu Pelesoje atidaryti lietuvių mokyklą, nuo 1962 m. – katalikų bažnyčią; tuo tikslu važiavo į Maskvos, Vilniaus, Minsko įstaigas, teikė surinktus vietos gyventojų prašymus. 1963 m. su T. Ivanausku ir J. Valeika nuvežė į Maskvą 2000 gyventojų prašymą prie Lietuvos TSR priskirti lietuviškus Pelesos ir Gervėčių kaimus.
Jos pastangomis 1957 m. Pelesos, Pavalakės ir Dubinių rusiškose mokyklose buvo leista dėstyti lietuvių kalbą kaip dalyką, bet nuo 1960 m. lietuvių kalbos pamokos liko tik Pelesoje. 1989 m. atšventinta Pelesos Šv. Lino bažnyčia, 1992 m. Lietuvos Respublikos valstybės lėšomis pastatyta Pelesos vidurinė mokykla.
Vilja de Lejva
Vilja de Lejva – miestas Kolumbijoje, Bojaka departamente, 40 km į vakarus nuo Tunchos, 2045 m aukštyje. Apie 9 tūkst. gyventojų.
Miestas įkurtas 1572 m. ir pavadintas Naujosios Granados prezidento Andrés Díaz Venero de Leyva garbei. Lejva išlaikiusi tradicinę kolonijinę architektūrą – akmenimis grįstą centrinę aikštę, apsuptą bažnyčios, savivaldybės ir kitų svarbių pastatų. Miesto apylinkėse yra senovinė akmenų observatorija. 15 km nuo Lejvos yra La Periquera kriokliai. Taip pat yra El Fósil muziejus, kuriame saugomi beveik visiškai sveiki kronozauro griaučiai.
thumb|left|210px|[[Ecce Homo vienuolynas]] thumb|left|210px|Lejvos gatvelė
Grindelija
Grindelija (Grindelia) – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis. Paplitusi daugiausia JAV vakaruose. Sudaro dvimečių ar daugiamečių žolinių augalų bei nedidelių krūmų rūšys.
Itono koledžas
Itono koledžas  – elitinė berniukų privati mokykla Jungtinėje Karalystėje, Berkšyro grafystės Itono miestelyje. Mokyklą 1440 m. įkūrė Anglijos karalius Henrikas VI. Mokykla veikia šalia karališkosios Vindzoro pilies, 30 km į vakarus nuo Londono. Koledže mokomi apie 1300 berniukų, kurių amžius 13–18 metų.
Mokyklos sistema ir tvarka
Moksleiviai studijų metu specialiai ruošiami valstybinei tarnybai. Pagal seną mokyklos tradiciją visus 5 mokslo metus berniukai gyvena mokykloje arba greta jos kaip internate ir tėvus mato retai. Jau šimtus metų faktiškai visas Itono miestelis aptarnauja beveik vien tik mokyklos veiklą. Itono miestelyje yra 25 namai, kurių kiekviename gyvena berniukais besirūpinanti pora vyresnių žmonių ir grupė berniukų.
Švytuoklinis laikrodis
right|thumb|250px|Švytuoklinis laikrodis
Itono koledžas
Mokyklos sistema ir tvarka
Studijų kaina yra labai aukšta, viršijanti vidutinį atlyginimą, todėl tik nedidelis procentas tėvų gali leisti vaikus į šią mokyklą. Tačiau gabiems berniukams yra galimybė gauti stipendiją ir studijuoti koledže nemokamai. 20 % moksleivių šiuo metu gauna finansinį palaikymą. Be finansinio barjero, dar yra visiems moksleiviams privalomas sudėtingas stojamasis egzaminas.
Švytuoklinis laikrodis
Švytuoklinis laikrodis – laikrodis, kurio laiko matuoklis yra švytuoklė. Beveik tris šimtus metų tai buvo tiksliausias laiko matavimo prietaisas. Buityje švytuokliniai laikrodžiai labai populiarūs ir šiandien.
Itono koledžas
Mokyklos sistema ir tvarka
Nors dauguma mokytojų ir darbuotojų – vyrai, mokymo procese dalyvauja ir kelios moterys. Mokytojai privalo gyventi 20 minučių atstumu nuo mokyklos, kad esant reikalui bet kada paros metu galėtų pasirūpinti mokiniu, jei jam kyla svarbių klausimų. Moksleivių užimtumas ir studijų krūvis yra labai didelis, manoma, kad vienas didžiausių pasaulyje savo amžiaus grupėje.
Moksleiviai nešioja išskirtines juodas frako tipo uniformas ir privalo jas dėvėti visą studijų dienos laiką, išskyrus tik tam tikrus užsiėmimus, pvz., sporto metu, teatre, namuose. Itone labai griežta mokslo ir gyvenimo tvarka, pvz., paaiškėjus, kad moksleivis naudoja narkotikus jis yra šalinamas iš mokyklos. Per paskutinius dešimtmečius į Itoną pradėjo vykti mokyti vis daugiau užsieniečių ir jis ypač tapo populiarus tarp kinų.
Švytuoklinis laikrodis
Istorija
Švytuoklinį laikrodį sukūrė Christiaan Huygens 1656 m. XX amžiuje W. H. Short sukūrė švytuoklinį laikrodį, kurio paros tikslumas 1/100 sekundės per parą.
Mechanizmas
Energiją švytuoklei perduoda ankeris, kuris dinaminę besileidžiančių svarsčių energiją paverčia kinetine švytuoklės energija. Į vieną pusę ankerio stumtelėta švytuoklė grįžta atgal, ir ciklas prasideda iš naujo.
Kadangi švytuoklė šiltesniu oru dėl metalo plėtimosi pailgėja, o šaltu oru sutrumpėja, atitinkamai ilgėja arba trumpėja švytuoklės svyravimo ciklas, ir laikrodis pradeda vėluoti arba skubėti. Todėl švytuoklė paprastai turi temperatūrinį kompensatorių, t. y., ją galima pailginti arba sutrumpinti (sukant varžtelį) arba šis kompensavimas veikia automatiškai. Laikrodininkas Džonas Harisonas (John Harisson) XVII a. sukūrė švytuoklę, kuriame suderinti skirtingo plėtimosi koeficiento metalai (žalvaris, cinkas ir plienas), keičiantis temperatūrai, išlaiko nekintamą švytuoklės ilgį.
Dar viena priežastis, įtakojanti švytuoklinio laikrodžio tikslumą – atmosferos sąlygų kitimas, kadangi oro pasipriešinimas, veikiantis judančią švytuoklę, yra nevienodas skirtinguose aukščiuose bei kinta, keičiantis oro drėgmei. Todėl švytuoklės forma daroma tokia, kad oro pasipriešinimas būtų kuo mažesnis, o XIX a. pabaigoje ir XX a. pradžioje švytuokliniai astronomijos observatorijų laikrodžiai būdavo patalpinami sandariuose korpusuose, iš kurių išsiurbdavo dalį oro.
Švytuoklinio laikrodžio trūkumas – jis negali būti naudojami automobiliuose, laivuose bei kituose su pagreičiu judančiuose objektuose, kadangi pagreitis keičia švytuoklės svyravimo ciklą.
Sukamojo judesio švytuoklė
Kadangi sukamojo judesio švytuoklės ciklas yra didelis, palyginus su kabamąja švytuokle, tokį laikrodį pakanka užvesti rečiau.
Aukštasija
Aukštasija – viensėdis Rokiškio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Žiobiškio.
Kamionka (upė)
Kamionka  – upė šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Semiatičės apskrityje. Dešinysis Vakarinio Bugo upės intakas, į kurį įteka šalia Turna Malos ir Vulka Nadbužnos kaimų. Upė teka per Semiatičės miestą ir Čartajevo kaimą. Semiatičės mieste upė yra užtvenkta ir yra įkurtos Semiatičės marios. Į upę įteka kairysis intakas Mahometas ir dešinysis Muchaviecas.
Bonalė
Bonalė – upė vakarų Lietuvoje, Klaipėdos ir Kretingos rajonuose; Bonės kairysis intakas (Danės baseinas). Prasideda į pietryčius nuo Triušių kaimo, netoli Eketės upės. Teka į šiaurės rytus, palei Lapieniškių mišką. Įteka į Bonę 2,6 km nuo jos žiočių, ties Vitiniais.
Beveik visa vaga (išskyrus patį žemupį) sureguliuota.
Aukštalaukis (Eišiškės)
Aukštalaukis (seniau Vysokiai) – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Eišiškių, 2,5 km į pietus nuo Dailidžių, 1,5 km nuo sienos su Baltarusija. Šiaurinė kaimo dalis yra Butrimonių seniūnijoje. Praeina kelias. Šalia kaimo – raistingas miškelis.
Istorija
Seniau į dabartinio kaimo žemes pateko Pasiekų gyvenvietė. Tarpukariu priklausė Lydos apskrities Eišiškių valsčiui.
Gintaras Čaikauskas
Gintaras Čaikauskas (g. 1962 m. liepos 16 d. Vilnius) – Lietuvos architektas, pedagogas.
Biografija
1980 m. baigė Vilniaus Antano Vienuolio vardo vidurinę mokyklą,1985 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą (dabar - Villnius Tech). 1989–1990 m. dirbo architekto pareigose PRPI, MSPI, Suomijoje, JAV. Nuo 1992 m. - Lietuvos ir Suomijos UAB „Architektūros linija“ projektų vadovas. Nuo 1988 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto, nuo 1988 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto dėstytojas, nuo 1995 m. docentas, nuo 2011 m. profesorius, 2014 m. apdovanotas Lietuvos architektų sąjungos garbės ženklu, 2015 m. už nuopelnus architektūrai apdovanotas Šv. Kristoforo statulėle, 2022 m. paskirta Vyriausybės kultūros ir meno premija.
Škotijos futbolo varžybos 2001–2002 m.
Škotijos futbolo varžybos 2001–2002 m.
Finalo rungtynės
-
--
Semiatyčių I pasaulinio karo kareivių kapinės
Semiatyčių I pasaulinio karo kareivių kapinės  – Pirmojo pasaulinio karo vokiečių ir rusų kareivių kapinės Lenkijos Semiatičės mieste. 1988 m. gruodžio 15 d. kapinės buvo įtrauktos į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Kapinės stačiakampio formos, su aptverta metaline tvora. Kapinėse palaidoti 53 vokiečių ir 63 rusų kariškiai, žuvę 1915 m. rugpjūčio mėnesį.
Klemensas Čerbulėnas
Klemensas Čerbulėnas (1912 m. liepos 24 d. Spalviškiuose, Pabiržės valsčius – 1986 m. sausio 4 d. Kaune, palaidotas Eigulių kapinėse) – Lietuvos etnografas, muziejininkas, dailėtyrininkas, architektūros istorikas, pedagogas. miniatiūra|180px|left|Kapas su koplytstulpiu thumb|[[Lietuvos liaudies buities muziejus]]
Biografija
1941 m. baigė istoriją Vytauto Didžiojo universitete. 1958 m. istorijos mokslų kandidatas, 1973 m. apgynė daktaro disertaciją, bet daktaro laipsnis nesuteiktas.
1936–1942 m. Kauno Kultūros muziejaus Etnografijos skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1942–1944 m. Kultūros paminklų apsaugos įstaigos Etnografijos skyriaus vedėjas. 1945–1950 m. M. K. Čiurlionio dailės muziejaus, 1951–1952 m. Istorijos instituto ir 1956–1986 m. Statybos ir architektūros instituto mokslinis bendradarbis. 1945–1972 m. dėstė aukštosiose ir specialiosiose vidurinėse mokyklose.
Kornetas (varinis)
thumb|right|250px|Kornetas thumb|right|250px|Grojimas kornetu Kornetas (, iš, šis iš , o šis iš 'kornas; ragas') – varinis pučiamasis instrumentas, labai panašus į trimitą, bet besiskiriantis nuo šio kompaktiškumu, kūgišku praplatėjimu ir švelnesniu tonu. Nesusijęs su mediniu dūdišku viduramžių, renesanso ir baroko laikų kornetu.
Klemensas Čerbulėnas
Biografija
Tyrė lietuvių liaudies ir monumentaliosios architektūros, ypač baroko istoriją, dailę ir tautodailę.
Bibliografija
Su kitais parengė albumų serijos „Lietuvių liaudies menas“ knygas:
Kornetas (varinis)
Istorija
Kornetas buvo sukurtas apie 1820 m. perdirbus pašto ragą. Atskiros instrumentinės kornetų partijos pirmą kartą atsirado XIX a. prancūzų kompozitorių kūriniuose.
Šis instrumentas nebūtų buvęs sukurtas, jei Heinrich Stölzel ir Friedrich Blühmel nebūtų patobulinę stūmoklinio vožtuvo. XIX a. pradžioje šie du instrumentų meistrai praktiškai vienu metu išrado šią vožtuvų rūšį, kuri naudojama ir dabar. Jie kartu kreipėsi patento ir gavo jį dešimčiai metų.
Pirmasis ryškus korneto virtuozas buvo Jean-Baptiste Arban, kuris kruopščiai ištyrė kornetą ir 1864 m. paskelbė studiją „La grande méthode complète de cornet à piston et de saxhorn“, kurią paprastai vadina „Arbano metodu“. Iki XX a. pirmos pusės muzikos ansambliuose trimitas ir kornetas buvo naudojami greta. Simfoniniuose repertuaruose dažnai būdavo atskiros trimitų ir kornetų partijos. Tobulinant šiuos instrumentus jie ėmė atrodyti ir skambėti vis panašiau. Šiuolaikiniais kornetais yra grojama britiško stiliaus varinių pučiamųjų ir simfoninėse pučiamųjų grupėse. Jie reikalingi kai prireikia švelnesnio garso.
Kornetais vadinami ir senoviniai mediniai pučiamieji instrumentai (kurių tarpe yra ir serpentas). Pvz., 11-ame „Encyclopædia Britannica“ leidime serpentai vadinami „old wooden cornets“ ('seni mediniai kornetai'). Visi instrumentų pavadinimai kornetas kilę iš romėnų pučiamojo instrumento korno. Kornas buvo pašto rago pirmtakas, iš kurio kilo, pvz., kornetas, naudotas signalams mūšio lauke perduoti.
Ankstyvuosius varinius kornetus su Stölzel vožtuvėliais kartais vadino ir.
Ryšys su trimitu
Kornetas buvo sukurtas 1814 m. pašto rage įtaisius vožtuvus. Vožtuvai leido melodiškai groti korneto registre. Trimituose naujai sukurtus vožtuvus ėmė naudoti vėliau. Kompozitoriai apie 100 metų trimitams ir kornetams rašė skirtingas partijas. Trimitai grodavo fanfariškus pasažus, o kornetai – labiau melodingus pasažus. Šiuolaikinių trimitų vožtuvai leidžia groti tokias pačias natas ir pirštuotes (aplikatūras) kaip ir kornetais.