cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Piotras Čaikovskis
Gyvenimas Maskvoje ir kelionės po užsienį
1872–1876 m. Piotras Čaikovskis taip pat dirbo muzikos kritiku laikraštyje „Russkije vedomosti“, kuris garsėjo kaip kairiųjų liberalų spaudinys. 1874 m. balandžio 14 d. kompozitorius minėto laikraščio redakcijos pavedimu išvyko į Italiją tam, kad parašytų apžvalgą apie Michailo Glinkos operą „Ivanas Susaninas“, pastatytą Milane. Kadangi operos premjera buvo nukelta į gegužės vidurį, Čaikovskis jos nelaukė, dvi savaites skyrė pasivaikščiojimams po Veneciją, Romą, Neapolį ir Florenciją ir gegužės pradžioje sugrįžo į Maskvą. 1873 m. liepą Čaikovskis kartu su savo leidėju Piotru Jurgensonu keliavo po Šveicariją, aplankė Ciurichą, Liucerną, Berną ir Ženevą, iš Šveicarijos keliavo per Italiją į Paryžių, o rugpjūčio pradžioje Čaikovskis grįžo į Rusiją. 1875 m. gruodžio pabaigoje Čaikovskis su broliu Modestu vėl išvyko į Europą. Modestą Čaikovskį jo būsimojo mokinio Kolios Konradžio tėvai metams išsiuntė į Lioną mokytis kurčiųjų ir nebylių mokymo metodų. Dvi savaites broliai praleido Berlyne, Ženevoje ir Paryžiuje, vėliau išsiskyrė. Paryžiuje Piotras Čaikovskis pamatė Bizė operą „Karmen“, kuri nustebino jį paprastumu ir nuoširdumu, jis „išmoko ją beveik atmintinai nuo pradžios iki galo“. 1876 m. vasarą Piotras Čaikovskis ilsėjosi Prancūzijoje, Monpeljė mieste prie Viduržemio jūros. Iš ten liepos 31 d. kompozitorius išvyko į Bairoitą, į Vagnerio operos „Nybelungų žiedas“ premjerą. Čia susitiko tiek su Vagneriu, tiek su Listu. Apsistojęs Niurnberge Čaikovskis parašė pranešimą apie Vagnerio iškilmes Bairoite žurnalui „Russkije vedomosti“, rugpjūčio 11 d. kompozitorius grįžo į Rusiją.
1877 m. liepą Piotras Čaikovskis kūrė operą „Eugenijus Oneginas“, tuo metu jis vedė buvusią konservatorijos studentę Antoniną Ivanovną Miliukovą. Ištiktas nervinės krizės dėl skubotos santuokos ir greitai įvykusio išsiskyrimo Piotras Čaikovskis, lydimas brolio Anatolijaus, 1877 m. spalio 1 d. išvyko į Šveicariją ir apsigyveno Ženevos apylinkėse. Moralinę ir materialinę paramą jam šiuo laikotarpiu suteikė Nadežda fon Mekk, su kuria P. Čaikovskis susirašinėjo 1876–1890 m., tačiau niekada asmeniškai nesusitiko.
1877 m. gruodžio 9 d. Iš Venecijos Čaikovskis rašė fon Mekk, kad jis įsitraukęs į „Ketvirtosios simfonijos“ kūrimą. Simfonijos rankraštyje Čaikovskis parašė: „Skirta mano geriausiam draugui“, nuslėpdamas asmenį, t. y. fon Mekk, kuriai kūrinį paskyrė. Sausio mėnesį Sanreme Čaikovskis ėmėsi operos „Eugenijus Oneginas“ (1878 m.) paskutiniosios dalies. 1878 m. balandžio mėn. kompozitorius sugrįžo į Rusiją. Grįžęs atsistatydino iš dėstytojo pareigų Maskvos konservatorijoje ir vėl išvyko į užsienį. Nuo 1878 m. lapkričio vidurio Čaikovskis mėnesį gyveno Florencijoje, netoli bankininko Openheimo vilos, kurioje tuo metu gyveno fon Mekk. Vėliau kompozitorius dviem savaitėms persikėlė į Paryžių, o gruodžio 30 d. – į Klaraną, kur iki kovo mėnesio dirbo kurdamas operą „Orleano mergelė“ (1879 m.).
Pasaulinės šlovės metai
thumb|180 px|left|Piotras Čaikovskis Odesoje 1893 m. thumb|right|Piotro Čaikovskio baleto „Miegančioji gražuolė“ scena 1890 m., pastatyto Sankt Peterburge
1870-ųjų pabaigoje pasiekęs didelių kūrybinių aukštumų, būdamas tokių kūrinių kaip fantazija „Fračeska da Rimini“, „Ketvirtosios simfonijos“, operos „Eugenijus Oneginas“, baleto „Gulbių ežeras“, „Koncertas fortepijonui Nr.1“ autorius, Piotras Čaikovskis 1880 m. pradžioje įžengė į aukščiausią savo meninės brandos etapą. 1879 m. lapkritį Čaikovskis nusprendė žiemoti Italijoje su broliu Modestu ir jo mokiniu. Iki 1880 m. vasario pabaigos jie gyveno Romoje, kur ryškūs pasivaikščiojimų ir šedevrų, matytų daugelyje meno muziejų ir galerijų, įspūdžiai buvo įkūnyti vienoje garsiausių Čaikovskio pjesių. 1880 m. sausio mėn. kompozitorius pradėjo rašyti „Itališkąjį kapričą“ simfoniniam orkestrui italų šokių ir dainų temomis.
1880-ųjų viduryje Čaikovskis grįžo prie aktyvios muzikinės ir visuomeninės veiklos. 1885 m. jis buvo įtrauktas į Rusijos imperijos muzikos draugijos Maskvos skyriaus direktorių tarybą. Nuo 1880-ųjų pabaigos jis dirigavo koncertuose Rusijoje ir užsienyje. Koncertinės kelionės sustiprino kūrybinius ir draugiškus Čaikovskio ryšius su Vakarų Europos muzikantais, tarp kurių buvo Hansas fon Bulovas (Hans von Bülow), Edvardas Grygas, Antoninas Dvoržakas, Gustavas Maleris, Arturas Nikišas (Nikisch Artúr), Kamilis Sen Sansas ir kiti.
thumb|180 px|right|Piotras Čaikovskis (dešinėje) ir Josifas Kotekas (kompozitoriaus auklėtinis) 1877 m.
1884 m. lapkričio mėn. Čaikovskis keliavo po Šveicariją. Iš Davoso, apsupto Alpių viršūnėmis, jis rašė bičiuliui Balakirevui: ''„Aš skaičiau Bairono „Manfredą“ ir daug apie jį galvojau. Taip, aš neskubėsiu, bet duodu jums teigiamą pažadą, kad jei liksiu gyvas, simfonija bus parašyta ne vėliau kaip vasarą“''. Simfoniją-poemą „Manfredas“ Čaikovskis parašė 1885 metais. 1887 m. vasarą Čaikovskis gydėsi Kaukaze, vėliau per Odesą nuvyko į Drezdeną ir Acheną aplankyti ten mirštančio artimo draugo. Achene kompozitorius toliau dirbo ir prieš išvykdamas užbaigė siuitą „Mozartiana“.
1885 m. imperatorius Aleksandras III paprašė kompozitoriaus Sankt Peterburge naujai pastatyti operą „Eugenijus Oneginas“. Imperatorius atkreipė dėmesį, kad Čaikovskio muzika pakeičia itališką operą ir yra kaip oficialus imperijos menas. Be to, imperatoriškųjų teatrų direktoriaus, kompozitoriaus globėjo Ivano Vsevoložskio dėka Čaikovskiui iš caro buvo paskirta 3000 rublių viso gyvenimo trukmės pensija. Šiuo laikotarpiu Čaikovskis taip pat pradėjo populiarinti rusų muziką kaip dirigentas. 1887 m. sausio mėn. Maskvos Didžiajame teatre buvo atlikta jo opera „Kurpaitės" (1885 m.). 1888 m. P. Čaikovskis vadovavo savo „Penktosios simfonijos“ premjerai Sankt Peterburge.
1887 m. lapkričio mėn. Čaikovskis dalyvavo keliuose simfoniniuose koncertuose Sankt Peterburge, skirtuose išskirtinai rusų kompozitorių muzikai. Į vieną buvo įtraukta jo „Pirmoji simfonija“, kitame koncerte buvo pristatyta galutinė Nikolajaus Rimskio-Korsakovo „Trečiosios simfonijos“ versija.
1891 m. pavasarį Piotras Čaikovskis išvyko į JAV. Kaip savo kūrinių dirigentas, sensacingai sėkmingai koncertavo Niujorke, Baltimorėje ir Filadelfijoje (išsamus šios kelionės aprašymas buvo išsaugotas kompozitoriaus dienoraščiuose). Niujorke jis dirigavo Niujorko simfoniniam orkestrui vienos didžiausių pasaulyje koncertinės salės – „Carnegie Hall“ – atidaryme. Paskutinį kartą gyvenime Piotras Čaikovskis užėmė dirigento postą Sankt Peterburge likus devynioms dienoms iki savo mirties – spalio 28 d., 1893 m. antrojoje šio koncerto dalyje pirmą kartą buvo atlikta jo „Šeštoji simfonija“. 1892 metais Piotras Čaikovskis sukūrė garsųjį baletą „Spragtukas“.
1892 m. Piotras Čaikovskis buvo išrinktas „Académie des Beaux-Arts“ nariu Prancūzijoje ir buvo tik antrasis tokiu būdu pagerbtas Rusijos imperijos menininkas (pirmasis buvo skulptorius Markas Antokolskis, gimęs Vilniuje). Kitais metais Kembridžo universitetas Anglijoje Piotrui Čaikovskiui suteikė garbės muzikos daktaro laipsnį.
Paskutinieji gyvenimo metai
1893 m. spalio 16–28 d. Sankt Peterburge įvyko Piotro Čaikovskio „Šeštosios simfonijos“ („Patetinės“) premjera. Po devynių dienų Čaikovskis mirė eidamas 53-iuosius gyvenimo metus. Jis buvo palaidotas Tichvino kapinėse, Aleksandro Nevskio vienuolyne, šalia kolegų kompozitorių Aleksandro Borodino, Michailo Glinkos, Modesto Musorgskio kapų. Vėliau netoliese buvo palaidoti ir Nikolajus Rimskis-Korsakovas bei Milas Balakirevas.
Nors Piotro Čaikovskio mirtis siejama su cholera, kuria galėjo užsikrėsti gerdamas nevirintą vandenį vietos restorane, spėliojama, kad jo mirtis buvo savižudybė. „New Grove“ muzikos žodyne Rolandas Džonas Vilis rašė, kad „''Polemika dėl Čaikovskio mirties pateko į aklavietę… Mes nežinome, kaip mirė Čaikovskis. Mes niekada to nesužinosime''„.
Kūryba
thumb|left|Piotro Čaikovskio baletas „Spragtukas“, pastatytas 1890 m. thumb|190 px|right|Piotro Čaikovskio opera „Eugenijus Oneginas“ (Rusijos valstybinis akademinis didysis teatras, Maskva)
„Piotras Čaikovskis buvo sukurtas baletui", – rašo muzikologas Davidas Brovnas, išsamiai tyrinėjęs kompozitoriaus gyvenimo kelią. Jis akcentuoja, kad P. Čaikovskio talentas parinkti melodiją, gebėjimas labai sklandžiai rašyti įsimintiną šokių muziką ir teatro atmosferos supratimas leido sukurti unikalius šio žanro kūrinius.
Kaip kompozitorius, Piotras Čaikovskis susiformavo 1860–1870 metais. Čaikovskis sukūrė beveik visų muzikinių žanrų kūrinių. Reikšmingiausi kompozitoriaus kūriniai – 6 numeruotos simfonijos bei simfonija „Manfredas“, 10 operų, trys saviti baleto kūriniai (1876 m. „Gulbių ežeras“, 1889 m. „Miegančioji gražuolė“, 1892 m. „Spragtukas“), 4 siutos simfoniniam orkestrui, fantastinės uvertiūros „Romeo ir Džuljeta“, „Hamletas“, uvertiūra „1812“, serenada styginių orkestrui, kantata „Maskva“, „Itališkasis kapričas“ (1880 m.), fantazija „Frančeska da Rimini“ (1876 m.), 3 koncertai fortepijonui (1875 m., 1880 m., 1893 m.), fortepijoninis trio „Šaunaus menininko atminimui“ (dedikuotas N. Rubinšteinui), daugiau nei 100 kūrinių fortepijonui, taip pat 104 romansai, daugybė programinių simfoninių kūrinių, koncertai ir kameriniai instrumentiniai ansambliai, chorinės kompozicijos, kantatos, fortepijono miniatiūros ir fortepijono ciklai.
Čaikovskis buvo pirmasis rusų kompozitorius, įgijęs profesionalų muzikinį išsilavinimą, jis buvo pirmasis rusų kompozitorius savo gyvenime sulaukęs pasaulinės šlovės. Kaip savo kūrinių dirigentas,, Piotras Čaikovskis aplankė daugelį Europos šalių ir net Ameriką.
Studijų metais konservatorijoje Čaikovskis parašė daug mokomųjų kūrinių, įskaitant kvartetą, kūrinius fortepijonui, baigiamajame egzamine buvo atlikta jo kantata, parašyta pagal Šilerio „Odę džiaugsmui“, pelniusi jam didįjį konservatorijos sidabro medalį. Pirmoji P. Čaikovskio simfonija, kurią jis pavadino „Žiemos svajonėmis“ (1866 m.), įamžinanti ne tik nesibaigiančias snieguotas Rusijos platybes, pažįstamas kompozitoriui nuo vaikystės, kai jis ir jo tėvai vežimais ir rogėmis kirto pusę šalies, bet ir emocinius žmogaus išgyvenimus, keliautojo nuotaiką.
Piotras Čaikovskis sukūrė operas „Vaivada“ (1868 m.), „Undinė“ (rankraštį sunaikino), „Opričnikas“ (1872 m.), „Kalvis Vakula“ (1874 m.), „Eugenijus Oneginas“ (1878 m.), „Orleano mergelė“ (1879 m.), „Mazepa“ (1883 m.), „Kurpaitės“ (1885 m.), „Burtininkė“ (1887 m.), „Pikų dama“ (1890 m.), „Jolanta“ (1891 m.).
Lygindamas Čaikovskį su prancūzų kompozitoriumi Leo Delibesu, kurio baletus Čaikovskis dievino, Brovnas rašo, jog ten, kur Delibeso muzika išlieka dekoratyvi, Čaikovskio paliečia gilesnes jusles. Trys P. Čaikovskio baletai, pasak Maeso, privertė estetiškai įvertinti šio žanro muziką.
Pirmąjį Čaikovskio baletą „Gulbių ežeras“ Brovnas vadina „labai puikiu ir drąsiu pasiekimu“. Baleto žanras apskritai buvo daugiausiai „dekoratyvinis reginys“, kol nebuvo parašytas „Gulbių ežeras“, kuriame Čaikovskis įtraukė dramą. Baletą „Miegančioji gražuolė“ pats kompozitorius Čaikovskis laikė vienu geriausių savo kūrinių. Scenarijaus struktūra, pasak Brovno, sėkmingesnė nei „Gulbių ežero“. Šokiai yra žymiai ryškesni nei „Gulbių ežere“, nes keli šokėjai yra personažai iš pasakų, tokių kaip „Raudonkepuraitė“. Piotro Čaikovskio baletas „Miegančioji gražuolė“, sukurtas Marijaus Petipos, pirmą kartą buvo parodytas 1890 m. sausio 3 dieną Sankt Peterburge, Marijos teatre. Baletas „Spragtukas“ yra vienas žinomiausių Čaikovskio kūrinių. Spragtuko“ premjera įvyko 1892 m., prabėgus vos metams po to, kai įtakingiausias klasikinio baleto kūrėjas ir choreografas Marijus Petipa paprašė Piotro Čaikovskio sukurti muziką Aleksandro Diuma parengtai E. T. A. Hofmano fantastinės istorijos „Spragtukas ir pelių karalius“ adaptacijai. Iki šiol „Spragtuko“ muzika laikoma vienu gražiausių klasikinės muzikos kūrinių. „Spragtukas“ taip pat yra dažniausiai šokamas baletas.
Atminimo išsaugojimas
Piotrui Čaikovskiui ir jo kūrybai skirti muziejai veikia: Alapajevske P. Čaikovskio muziejus, Brailove – P. Čaikovskio ir fon Mekk muziejus, Votkinske – P. Čaikovskio namas-muziejus, Kamenkoje – valstybinis istorinis-kultūrinis rezervatas, Klyne P. Čaikovskio valstybinis namas-muziejus, Maskvoje – muziejus „Piotras Čaikovskis ir Maskva”, Nizo gyvenvietėje Ukrainoje P. Čaikovskio muziejus, Taganroge P. Čaikovskio name muziejus-kambarys.
Piotro Čaikovskio paminklai pastatyti Maskvoje priešais konservatoriją, taip pat Klyne, Votkinske, Simferopolyje, be to, memorialinės lentos iškabintos Sankt Peterburge ant namo, kuriame mirė kompozitorius, Maskvoje, Taganroge, Odesoje, Florencijoje, Venecijoje. Kompozitoriaus vardu pavadinta daug Rusijos miestų gatvių.
Permės krašte yra miestas, pavadintas Čaikovskio garbei. Merkurijaus planetoje kompozitoriaus atminimui pavadintas krateris, taip pat yra įsteigtas Piotro Čaikovskio tarptautinis konkursas (Международный конкурс имени П. И. Чайковского), vykstantis nuo 1958 metų. Maskvoje suburtas Didysis Piotro Čaikovskio simfoninis orkestras (Большой симфонический оркестр имени П. И. Чайковского), veikia Maskvos filharmonijos koncertinė Piotro Čaikovskio salė, Permės Piotro Čaikovskio operos ir baleto teatras (Пермский театр оперы и балета имени П. И. Чайковского), Maskvos valstybinė Piotro Čaikovskio vardo konservatorija (Московская государственная консерватория имени Петра Ильича Чайковского).
Itališkas vynas
Po dviejų tūkstančių metų Italija vis dar vienas iš svarbiausių vyno gamintojų, 2005 m. čia buvo pagaminta penktadalis pasaulio vyno. 2008 m. Italija aplenkė Prancūziją pagal parduodamo vyno kiekį pirmąkart dešimtmetyje. Vynas labai populiarus Italijoje, pagal suvartojamą vyno kiekį vienam gyventojui italai pirmauja pasaulyje. Vynuogės auga beveik visuose Italijos regionuose. Šiuo metu Italijoje veikia 1 mln. vynuogynų.
Rosso (Raudono vyno veislės)
Kitos svarbios raudono vyno veislės yra Ciliegolo, Gaglioppo, Lagrein, Lambrusco, Monica, Nerello Mascalese, Pignolo, Primitivo (Zinfandel iš Kalifornijos), Refosco, Schiava, Schiopettino, Teroldego ir Uva di Troia.
„Tarptautinės“ veislės, tokios kaip Merlot, Cabernet Sauvignon, Syrah ir Cabernet Franc yra irgi plačiai auginamos.
Bianco (Balto vyno veislės)
Kitos svarbios balto vyno veislės yra Carricante, Catarratto, Coda de Volpe, Cortese, Falanghina, Grechetto, Grillo, Inzolia, Picolit, Traminer, Verduzzo, ir Vernaccia.
Italijoje taip pat auginamos tokios nevietinės rūšys kaip Chardonnay, Gewürztraminer (kartais vadinama traminer aromatico), Riesling, Petite Arvine ir daugelis kitų.
Radža joga
Radža joga (, „karališkoji joga“) – jogos kryptis, glaudžiai susijusi su meditatyvaus proto ugdymu (dhjana). Remiasi daugiausia Patandžalio „Jogasūtra“. Radžajogos sąvoka pradėta vartoti XII–XIII a., kad jogos mokykla nebūtų painiojama su besiklostančia nauja tantrinės hatha jogos srove.
Ši joga susijusi su samkhjos tradicija, pabrėžia skirtumą tarp purušos ir prakritės. Radža jogos tikslas – kaivalja – sąmoningo suvokėjo išsivadavimas iš gunų (kančios priežasties). Indijos filosofijos tėkmėje karališkoji joga minima tiesiog kaip joga. Radža jogoje Yšvara laikomas ne kūrėju, o į gunas neįsipainiojusiu puruša.
XIX a. radža jogos sąvoką atgaivino Svamis Vivekananda, „Jogasūtrą“ prilyginęs radža jogai. Brahmakumarių judėjime radža joga vadinamos šio judėjimo meditacinės praktikos, nieko bendro neturinčios su „Jogasūtros“ principais.
Kazimieras Regimantas Plyčiuraitis-Plyčius
Kazimieras Regimantas Plyčiuraitis-Plyčius (g. 1944 m. kovo 4 d. Kaune) – Lietuvos architektas.
Biografija
1967 m. baigė Kauno politechnikos institutą.
1967–1991 m. dirbo Miestų statybos projektavimo institute projektų vyr. architektu. 1991–2009 m. bendrovės „Jungtinės architektų dirbtuvės“ projekto vadovas. Nuo 1991 m. bendrovės „Plyčiuraičio-Plyčiaus architektūrinė firma“ projekto vadovas ir direktorius.
Visbičas
Visbičas  – miestas Anglijoje, JK. Žymus savo žemės ūkio pramone ir uostu Nino upėje. Miesto populiacija sparčiai auga dėl labai didelio rytų europiečių imigrantų skaičiaus.
Istorija
Archeologiniai tyrinėjimai rodo, kad Visbičo apylinkėse žmonės gyveno nuo Geležies amžiaus. Po anglosaksų invazijos regione Visbičo apylinkės ilgą laiką priklausė Rytų Anglijos Karalystei.
1979 m. rugsėjo 21 d. virš Visbičo susidūrė du mokomieji kariniai lėktuvai.
Lietuvių bendruomenė
Miestelyje didelė imigrantų iš Lietuvos bendruomenė. Valstybinėse ir medicinos įstaigose pateikiami vertimai lietuvių kalba. Veikia daug lietuviško maisto parduotuvių ir smulkiųjų verslų. 2014 m. įvairiais skaičiavimais miestelyje gyveno apie 5000 lietuvių kas sudarė 18 % viso Visbičo gyventojų. Veikia du lietuvių krepšinio klubai, kurie žaidžia BLKL: Wisbech Wizards ir Wisbech Bullets.
Zenonas Valantiejus
Biografija
1953 m. baigė Stulgių (Kelmės r.) septynmetę mokyklą, o 1959 m. metinius chorvedžių kursus Tauragėje. 1960–1965 choro dirigavimo neakivaizdiniu būdu mokėsi Vilniaus J. Tallat Kelpšos muzikos technikume (dėst. V. Ūselis).
Nuo 1964 m. kvalifikaciją kėlė dainuodamas Respublikiniame muzikos mokytojų mišriajame chore.
Nuo 1960 iki 1961 m. Batakių (Tauragės r.) kultūros namų meno vadovas ir vidurinės mokyklos muzikos mokytojas. 1961–1963 m. Pajūrio žemės ūkio technikumo choro vadovas ir Žvingių vidurinės mokyklos muzikos mokytojas. 1963–1975 m. Kvėdarnos kultūros namų meno vadovas ir vidurinės mokyklos muzikos mokytojas. 1964 m. respublikinei moksleivių dainų šventei parengė jaunučių ir jaunių chorus, 1969 m. ir 1975 m. respublikinėms dainų šventėms jaunių chorą. 1965 m. respublikinėje dainų šventėje chorvedys dalyvavo su kultūros namų mišriuoju choru ir kaimo kapela, o 1975 m. analogiškoje dainų šventėje su mišriuoju choru.
Nuo 1975 m. iki 1980 m. Telšių 5-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytojas ir moksleivių chorų vadovas. Jaunučių ir vyresniųjų klasių mišrųjį chorą parengė 1977 m. respublikinei moksleivių dainų šventei. Mišrusis choras dalyvavo ir konkurse. 1980–1983 m. Z. Valantiejus mokytojavo ir vadovavo chorams Telšių Žemaitės vidurinėje mokykloje, o 1983–1994 m. Telšių „Atžalyno“ vidurinėje mokykloje. Pastarosios mokyklos mišrųjį chorą parengė 1987 m. respublikinei moksleivių dainų šventei. Mokytojas Kvėdarnos ir Telšių vidurinių mokyklų moksleivių vokalinius ansamblius bei solistus paruošdavo „Dainų dainelės" respublikiniams konkursams, o chorus rajoninėms dainų šventėms. Telšiuose vadovavo rajono kooperatinės sąjungos moterų chorui, kurį parengė 1980 m. respublikinei dainų šventei.
Nuo 1992 m. chorvedys vadovauja Telšių tremtinių ir politinių kalinių mišriajam chorui. Kolektyvą paruošė tremtinių ir politinių kalinių dainų šventėms „Leiskit į Tėvynę" Vilniuje (1993 m.), Panevėžyje (1995 m.) ir Klaipėdoje (1997 m.), taip pat 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.
Z. Valantiejus – Šilalės ir Telšių rajoninių dainų švenčių dirigentas, Lietuvos sąjūdžio Telšiuose organizatorius ir vienas iš vadovų, tremtinių ir politinių kalinių dainų švenčių Panevėžyje ir Klaipėdoje dirigentas. Dainavo Telšių vyrų chore „Žemaičiai“ ir Telšių fabriko „Mastis" dainų ir šokių liaudies ansamblyje. 1969 m. mokytojas apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
ND Gorica
Nova Goricos „Gorica“ – Slovėnijos futbolo klubas iš Nova Goricos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1947 m.
1678 m.
1678 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Karalienės liūnas
Karalienės liūnas – šaltinis, esantis Utenos apsk., Anykščių raj., prie Pašventupio kaimo. Atsiveria Šventosios upės slėnio dešinėje pusėje. Respublikinės reikšmės hidrogeologiniu paminklu paskelbtas 1964 m. Įrengtas dviračių takas ir kabantis pėsčiųjų tiltas per Šventąją pasiekti priešingame krante Puntuko akmenį ir Medžių lajų taką.
thumb|left|200px|Rodyklė vandens turistams, plaukiantiems Šventąja thumb|left|200px|Tiltelis per upokšnį, jungiantį Šventąją su liūnu
Šaltinis užima 0,14 ha plotą. Jo gylis 6–7 m. Absoliutinis aukštis apie 62,5 m. Šaltinis ypatingas tuo, kad atsiveria Šventosios senvagėje. Debitas 1–2 l/s. Šaltinio vanduo gėlas, kalcio magnio natrio hidrokarbonatinis. Mineralizacija siekia 350–400 mg/l.
Geologinis aprašymas
Karalienės liūnas yra Šventosios upės slėnio dešiniosios pusės viršsalpinėje terasoje prie pat stataus slėnio šlaito (papėdėje), kurio aukštis >20 m. Šios viršsalpinės terasos aukštis apie 65 m. Aukščių skirtumas tarp Karalienės liūno ir vietinės erozinės bazės siekia apie 3,5 m.
Uolienos, iš kurių į Karalienės liūną srūva požeminis vanduo, greičiausiai yra tarpmoreninės smėlingos uolienos Šventosios upės slėnio šlaito apačioje ir aliuvinis įvairiagrūdis smėlis. Vadinasi, į Karalienės liūną nuolatos suteka tarpmoreninių vandeningų horizontų ir gruntinis vanduo.
Urubamba
Urubamba  – upė Peru. Prasideda Andų kalnuose, Kunuranos kalno šlaite, į pietryčius nuo Kusko, netoli Agvas Kaljenteso. Aukštupyje vadinama Vilkamaju. Teka į šiaurę-šiaurės vakarus giliais tarpukalnių kanjonais. Nuo vidurupio išsilieja į Amazonijos lygumas (tekėdama Torontojaus slėniu per 32 km nusileidžia nuo 3400 m iki 2400 m). Ties Atalaja susilieja su Apurimaku (Tambu) ir suformuoja Ukajalio upę (viena Amazonės ištakų).
thumb|left|240px|Urubambos slėnis ties Maču Pikču
Didžiausi intakai: Laresas, Salka, Javeras, Kamisea, Lukumajas, Kusičaka, Kačimajas, Inuja, Vilkabamba, Koširenis.
Karalienės liūnas
Geologinis aprašymas
Šaltinio vanduo yra melsvai žalsvas (pavasarį – bespalvis), skonis kaip pelkės vandens. Vasarą Karalienės liūno paviršius pasidengia plūduriuojančia augalija. Iš liūno nutekančio vandens (priedugninio jo sluoksnio) temperatūra siekia 9,5 °C (1990.08.14 duomenys).
Urubamba
Urubamba aukštupyje sudaro Šventąjį inkų slėnį, kuriame klestėjo Inkų imperija (prie jo įsikūręs Maču Pikču). Žemupyje teka mačigengų ir ašaninkų žemėmis.
Karalienės liūnas
Geologinis aprašymas
Liūno dugnas tamsus, dumblėtas, iš jo nutekančio upokšnio vagoje yra rusvų apnašų.
Pagrindiniai duomenys
Šaltinio duomenys pagal Saugomų teritorijų valstybės kadastrą:
Legendos
Pasakojama, kad šioje vietoje į liūno gelmes nugarmėjusi karalienė kartu su savo karieta, varoma obuolmušių žirgų. Kita legenda byloja, kad vaidilutė kūreno deivės Mildos aukurą ir nusiskandino, kadangi nenorėjo krikštytis.
294 m. pr. m. e.
'''294 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1948–1949 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1948–1949 m.
Šiurys
Šiurys − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Šiurienė (ištekėjusi moteris) ir Šiurytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Neigiamas grįžtamasis ryšys
thumb | right | Paprastas grįžtamojo ryšio modelis. Grįžtamasis ryšys yra neigimas, jeigu AB < 0
Neigiamas grįžtamasis ryšys pasireiškia, kai proceso rezultatas veikia į patį procesą, taip, kad pokyčiai visada yra mažinami. Neigiamas grįžtamasis ryšys padaro sistemą save reguliuojančią, pvz., didėja jos stabilumas ir mažėja fluktuacijų reiškiniai. Neigiamas grįžtamasis ryšys yra plačiai naudojamas mechanikoje ir elektros inžinerijoje, tačiau taip pat pasireiškia ir gyvuose organizmuose.
Apžvalga
Daugelyje fizikinių ir biologinių sistemų, kokybiškai skirtingi poveikiai gali priešintis vienas kitam. Pvz., biochemijoje, vienas rinkinys chemikalų sistemą vedą į duotą kryptį, tuo tarpu kitas veda į priešingą. Jeigu vienas arba abudu šie poveikiai yra netiesiniai, rezultatas yra pusiausvyros taškas.
Biologijoje šis procesas yra vadinamas homeostaze, tuo tarpu mechanikoje natūralesnis terminas yra pusiausvyra.
Inžinerijoje, matematikoje, fizikiniuose ir biologiniuose moksluose yra tie patys bendri terminai: atraktoriai, stabiliosios būsenos, tikrinės būsenos arba tikrinės funkcijos, pusiausvyros taškai ir pradžios taškai.
Neigiamas reiškia daugiklio ženklą matematiniuose grįžtamojo ryšio modeliuose.
Priešingai, teigiamas grįžtamasis ryšys, yra grįžtamasis ryšys, kuriama sistema atsako taip, kad jos dydis padidėja esant bet kokiam sutrikimui, dėl to pradinės sistemos signalas sustiprėja, o ne stabilizuojasi.
Sistemos sandara
Neigiamo grįžtamojo ryšio sistemos dalys:
Mechanikos inžinerija
thumb|[[Išcentrinis reguliatorius]] Neigiamas grįžtamasis ryšys pirmą kartą buvo realizuotas XVI a. su išcentriniu reguliatoriumi. Jo veikimo principas paprasčiausiai matomas Džeimso Vato garo variklyje. Du sunkūs rutuliai vertikaliame korpuse sukasi tuo pačiu greičiu kaip variklis. Kai jų greitis padidėja jie pasisuka aukštyn ir į išorę dėl išcentrinės jėgos. Tai sukelia mechanizmo pakėlimą, kuris uždaro garo išleidimo sklendę ir variklis lėtėja. Kai variklio greitis sumažėja per daug, tada rutuliai krenta dėl gravitacijos ir atidaro garo sklendę.
Valdomos sistemos
thumb|Plūdė naudoja neigiamą grįžtamąjį ryšį valdo vandens lygį rezervuare.
Pavyzdžiai, kai neigiamasis grįžtamasis ryšys valdo sistemą yra: termostato valdymas, hormoninis reguliavimas ir gyvūnų temperatūros palaikymas
Džiuljeta Maskuliūnienė
Džiuljeta Maskuliūnienė (g. 1963 m. spalio 18 d. Šiauliuose) – Lietuvos literatūros tyrinėtoja, pedagogė.
Neigiamas grįžtamasis ryšys
Biologija ir chemija
Daugelis biologinių procesų naudoja neigiamą grįžtamąjį ryšį. Pvz., kūno temperatūros ir gliukozės lygio kraujyje palaikymas.
Džiuljeta Maskuliūnienė
Biografija
1986 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą. 1990–1998 m. mokėsi Vilniaus universiteto doktorantūroje. 2000 m. humanitarinių mokslų daktarė.
Nuo 1986 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) Humanitarinio fakulteto Lietuvių literatūros istorijos ir teorijos katedros dėstytoja, docentė. 2001–2005 m. Humanitarinio fakulteto prodekanė. Nuo 2006 m. Literatūros istorijos ir teorijos katedros vedėja.
Tarptautinės vaikų ir jaunimo knygų tarybos (IBBY) Lietuvos skyriaus narė, žurnalo „Rubinaitis“ redakcinės kolegijos narė, leidyklos „Saulės delta“ redaktorė.
Kambrė
Kambrė (, pikard. Kimbré) − miestas šiaurinėje Prancūzijos dalyje, Aukštutinės Prancūzijos regione, Šiaurės departamente, prie Šeldės upės. Upių uostas. Išplėtota tekstilės, maisto perdirbimo, statybinių medžiagų pramonė.
Istorija
Senovės Romos laikais vietovė vadinta  Cameracum. Nuo 445 m. Frankų imperijos sudėtyje. Nuo VI a. pabaigos – vyskupijos centras. Nuo 926 m. priklausė Šventajai Romos imperijai. 870 m. miestą sudegino normanai. Nuo 1076 m. formaliai gavo savivaldos teises, tačiau dėl jų miestiečiai kelis amžius kovojo su vietos vyskupija. XV a. Kambrė išgarsėjo kaip regiono muzikos centras. 1508 m. mieste sudaryta vadinamoji Kambrė lyga – popiežiaus, Prancūzijos karaliaus Liudviko XII, Šventosios Romos imperijos ir Aragono karalystės sąjunga prieš Venecijos respubliką. Nuo 1678 m. – Prancūzijos dalis. Smarkiai nukentėjo per Pirmąjį ir Antrąjį pasaulinius karus. 1917 m. lapkričio 20 d. Kambrė mūšyje pirmą kartą masiškai panaudoti tankai.
Architektūra
Kambrė išliko daug architektūros paminklų- dveji miesto vartai, XVI a. tvirtovė, Dievo Motinos katedra, XVII a. Vyskupų rūmai, kelios bažnyčios, miesto rotušė.
Jolanta Dapkevičiūtė
Jolanta Dapkevičiūtė (, g. 1967 m. birželio 16 d. Seinuose) – bibliotekininkė.
Monkos
250px|thumb|right|[[Monkų miesto geležinkelio stotis]] Monkos – miestas Lenkijos šiaurės rytuose, Monkų valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. gyvenvietės vietovė priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Apie XV a. šias vietoves pradėjo kolonizuoti mozūrai ir lenkai. Nuo XIII-XIV a. iki 1513 m. gyvenvietės vietovė priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, o nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Palenkės vaivadijai. Gyvenvietė įkurta XVI a. pradžioje, kuri priklausė Monkų šeimai, nuo 1535 m. šių žemių savininkas buvo Mykolos Kačorovskis. Nuo 1569 m. iki 1795 m. priklausė Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1914 m. priklausė Rusijos imperijos Gardino gubernijai. 1881 m. pastatyta Monkų miesto geležinkelio stotis. 1910 m. įkurtas telegrafas. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. Nuo 1919 m. iki 1939 m. priklausė Lenkijos Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. gyvenvietė buvo prijungta prie Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR. 1941–1945 priklausė Trečiajam Reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1965 m. sausio 1 d. gyvenvietei suteiktas miesto statusas. XX a. pabaigoje miestui suteiktas Monkų miesto herbas ir Monkų miesto vėliava.
Tautinė sudėtis
1921 m. gyveno 210 žmonių:
Ūkis
Mieste išvystyta maisto pramonė. Didžiausia pieno produktų gamykla yra MSM Mońki, kuri garsėja savo sūriais. Taip pat mieste yra dvi kepyklos ir mėsos perdirbimo gamykla. 1983-1990 m. mieste veikė didelės mikroschemų gamyklos.
Ragelis (reikšmės)
Žodis ragelis reiškia:
295 m. pr. m. e.
'''295 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
1679 m.
1679 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Salamija
Salamija  – miestas šiaurės vakarų Sirijoje, Hamos muchafazoje, 33 km į pietryčius nuo Hamos. Kelių mazgas (plentai į Hamą, Homsą, Raką). Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu.
Paveldas
Salamijoje yra architektūros paminklų: senovinė turkiška pirtis, bizantiškos citadelės siena, antikinė Šmemio pilis, miesto sienos, imamo Izmailo mečetė (pastatyta Dzeuso šventyklos vietoje), romėnų drėkinamųjų kanalų liekanos.
Istorija
Salamija žinoma nuo Babilonijos laikų (3500 m. pr. m. e.). Miestą sugriovė asirai 720 m. pr. m. e. Vėliau jį atstatė romėnai, vietinė valdininkų dinastija pastatė Šmemio pilį. Bizantijos laikais Salamijoje veikė arkivyskupija, buvo svarbus krikščionybės centras. Karų su persais metu miestas nuniokotas. Salamija atstatyta arabų Abasidų dinastijos. Vėliau miestas tapo svarbiu izmailizmo centru. X a. pr. kilo susiskaldymas ir karai tarp izmailitų, 903 m. miestas vėl sugriautas izmailitų karmatų antpuolio. Salamija atkurta tik XIX a. vid. osmanų. Į miestą atsikėlė daug izmailitų ir dabar Salamija yra didžiausias izmailizmo centras Arabų pasaulyje.
thumb|left|250px|Šmemio pilies liekanos
Lo (departamentas)
Departamente 3 apskritys, 31 kantonas, 24 municipaliniai susivienijimai ir 340 komunos. Plotas – 5 217 km².
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais, padalijus Kversi provinciją. 1808 m. dalis departamento atskirta ir prijungta prie Tarno ir Garonos departamento.
Klimatas
Klimatą formuoja Centrinio masyvo kalnai, jaučiama ir Atlanto bei Viduržemio jūros, ir Pirėnų kalnų įtaka. Lyja 140–150 dienų per metus, tačiau yra vietų, kur saulėta iki 2058 valandų per metus.
Ekonomika
Pagrindinė ekonomikos šaka – žemės ūkis.
Turizmas
Turistus traukia kalnų grotai, nuostabūs peizažai, gražūs maži miesteliai.
Politika
Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Andrė Buajeras ir Žeraras Mikelis, Atstovų rūmuose – Mišelis Rumežu ir Žanas Lonė. Generalinę tarybą sudaro 31 narys, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Vytauto Didžiojo universiteto Rasos gimnazija
miniatiūra|250px|right|Gimnazija iki renovacijos
VšĮ Vytauto Didžiojo universiteto „Rasos“ gimnazija – dieninė, keturmetė savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kaune, P. Lukšio g. 40, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190138557. Steigėjai Kauno miesto savivaldybės taryba ir Vytauto Didžiojo universitetas.
Istorija
1979 m. Kalniečių mikrorajone įkurta 41-oji vidurinė mokykla, kurioje mokėsi 649 1-9 klasių mokiniai. 1987 m. prie mokyklos pastatyta skulptūra „Pelėdos“ (projekto autorė I. Danytė), kuri tapo gimnazijos simboliu. 1988 m. mokykla pasirinko humanitarinį etnokultūros profilį, į mokymo planus įtraukta etnokultūra, etika, estetika, filosofija, choreografija, psichologija. 1989 m. mokyklos veikla grindžiama „Tautinės mokyklos koncepcija“. Veikla grindžiama Koncepcijoje numatytais humanizavimo ir demokratizavimo, ugdymo turinio integravimo ir diferencijavimo principais. Pradedama vadovautis naujaisiais „Bendrojo lavinimo vidurinės mokyklos nuostatais“. Mokykla pavadinta „Rasos“ vardu. Mokyklos konferencijoje išrinkta mokyklos taryba, kurią lygiomis dalimis sudaro mokiniai, jų tėvų ir mokytojai. 1990 m. pradedamas profiliuotas mokymas, dar tvirčiau remiamasi Koncepcija, veikla kreipiama nepriklausomos Lietuvos piliečio, vientisos asmenybės, kurioje harmoningai derintųsi valia, intelektas ir jausmai, ugdymo linkme. Bendruomenės konferencijoje patvirtinti mokyklos herbas (A. Rutkauskas) ir himnas (P. Andrulis). Mokykla įsigijo pirmuosius kompiuterius. 1991 m. bendruomenė planuoja siekti gimnazijos statuso. Ugdymo procesą grindžia mokinio dvasinės, psichinės ir fizinės prigimties vystymu ir individualybės plėtote, Asmenybės nuolatiniu tobulinimu. 1992 m. įkurtos trys pirmosios gimnazijos klasės (2 humanitarinės, 1 realinė). Mokiniai priimami konkurso tvarka. 1993 m. užsimezga draugystė su Tonsbergo (Norvegija) gimnazija. 1995 m. „Rasos“ vidurinei mokyklai suteikiamas gimnazijos statusas, pradedamas leisti gimnazijos laikraštis „Trys pelėdos“. 1996 m. mokyklą baigia pirmoji gimnazistų laida – 74 abiturientai, iš jų 11 – su pagyrimu. 1998 m. pradedamas reorganizavimas į keturmetę gimnaziją. Gimnazijos taryba ir steigėjas patvirtina „Rasos gimnazijos nuostatus, kuriuose įtvirtintas bendruomenės siekimas kurti modernią gimnaziją. Gimnazijos humanitarinėse ir realinėse klasėse mokosi Kauno ir jo apylinkių gyventojų vaikai. Pagal individualias mokyklos programas, sustiprintu (tiksliniu) lygiu mokiniai gali mokytis gimtosios kalbos, užsienio kalbų, istorijos, matematikos, informatikos, fizikos, biologijos, chemijos. 2001 m. baigiamas mokyklos reorganizavimas į keturmetę gimnaziją. Išleista 20 abiturientų laidų, iš jų 6 gimnazistų laidos. „Rasos“ gimnazistai vis labiau „įsibėgėja“ miesto ir respublikos olimpiadose, konkursuose, sportinėse varžybose. 2001 m. birželio 1 d. pasirašyta Vytauto Didžiojo universiteto ir „Rasos“ gimnazijos bendros veiklos sutartis. Sustiprėjo gimnazistų mokymosi motyvacija. Plečiasi ryšiai su kitomis gimnazijomis. 2002 m. sausio 1 d. gimnazija tampa Vytauto Didžiojo Universiteto Kauno „Rasos“ gimnazija.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1949–1950 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1949–1950 m.
Jonas Linkevičius
Jonas Linkevičius (g. 1927 m. sausio 1 d. Vabaliuose, Baisogalos valsčius) – Lietuvos literatūros tyrinėtojas, pedagogas, redaktorius, vertėjas.
Jonavos rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.
Jonavos rajono savivaldybės taryba – Jonavos rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2007 m. vasario 25 d. visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal proporcinę rinkimų sistemą ir Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus.
Jonas Linkevičius
Biografija
Baigė Baisogalos šešiametę mokyklą, 1940–1946 m. mokėsi Šeduvos gimnazijoje. 1947–1948 m. Pakalniškių pradžios mokyklos vedėjas, 1948–1950 m. Radviliškio gimnazijos, 1950–1954 m. Grinkiškio vidurinės mokyklos mokytojas. 1951 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1954–1962 m. dirbo Joniškio 1-oje vidurinėje mokykloje, nuo 1956 m. kartu buvo ir Joniškio rajono liaudies švietimo skyriaus mokyklų inspektorius.
Jonavos rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.
Partijos
Rinkimuose dalyvavusios partijos gavo vietų:
Jonų kanalas
Biologinė reikšmė
Kadangi jie sukelia nervinius impulsus bei sinapsėse tarpininkauja kaip laidininkai, jonų kanalai yra pastebimai svarbios nervų sistemos sudedamosios dalys. Be to, jie taip pat yra vieni svarbiausių komponentų ir kituose biologiniuose procesuose, kuriuose vyrauja sparti ląstelių kaita, kaip antai širdies, skersaruožių raumeninių audinių ar lygiųjų raumenų susitraukimuose, epiteliniame maistinių medžiagų ir jonų perdavime, T ląstelių susidaryme bei kasos beta ląstelių insulino išsiskyrime.
Jonas Linkevičius
Biografija
1962–1973 m. Šiaulių pedagoginio instituto dėstytojas, 1963–1965 m. ir 1967–1968 m. Lietuvių kalbos ir literatūros, 1968–1971 m. Lietuvių literatūros katedros vedėjas, 1971–1973 m. Pedagogikos fakulteto dekanas, 1973 m. docentas. 1971 m. filologijos mokslų kandidatas (disertacija „Tarybinė lietuvių vaikų poezija“).
Jonavos rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.
Veikla
Pirmasis posėdis įvyko 2007 m. balandžio 5 d. Meru išrinktas Bronislovas Liutkus, mero pavaduotoju Vytas Vaicekauskas. Administracijos direktoriumi paskirtas Raimundas Kaminskas, jo pavaduotoju Vidmantas Šidlauskas.
Jonas Linkevičius
Biografija
1973–1979 m. Pedagogikos mokslinio tyrimo instituto sektoriaus vadovas. 1980–1984 m. leidyklos „Vaga“ redakcijos vedėjas, nuo 1985 m. leidyklos „Vyturys“ vyr. redaktoriaus pavaduotojas. Nuo 1979 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys.
Jonavos rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Neuroteologija
Neuroteologija – neuromokslų kryptis, tirianti „religinės patirties neurofiziologiją“. Srities dalykas yra tyrimai, kuriuose bandoma žmonių, patiriančių transcendentinius jausmus, smegenyse aptikti sritis ar neuronų tinklus ir reiškinius, kurie leidžia jausti tokius jausmus. T.y., religiniai potyriai nagrinėjami kaip eiliniai neurofiziologiniai potyriai.
Pirmuosius eksperimentus, kuriuose magnetinių laukų pagalba (Transkranialinė magnetinė stimuliacija TMS) buvo sukuriamas „aukštesniosios jėgos“ pojūtis, atliko kanadiečių neurologas Michael Persinger. Kai kurie bandomieji teigė esą jutę kone Dievo prisilietimą.
Kalmiusas
Kalmiusas  – upė pietryčių Ukrainoje, Donecko srityje. Prasideda Donecko kalvagūbrio pietiniame šlaite šalia Jasynuvatos miesto. Teka į pietus. Įteka į Azovo jūrą Mariupolyje.
Intakai: Bachmutka, Bohoduchova, Hruzka, Osykova (kairieji), Šyroka, Berestova, Mokra Volnovacha, Stolova, Kalčykas (dešinieji). Kalmiusas užšąla gruodį, atitirpsta kovą. Vanduo naudojamas drėkinimui, ant upės įrengtos keturios užtvankos. Šiaurės Doneco-Donbaso kanalu jungiasi su Šiaurinio Doneco upe. Prie Kalmiuso įsikūręs Doneckas, Kalmiuskė ir Mariupolis.
Piliakalnių piliakalnis (Vilkaviškis)
Piliakalnių piliakalnis yra Vilkaviškio rajone, į pietvakarius nuo Piliakalnių kaimo, kairiajame Aistos krante.
Piliakalnis įrengtas aukštumos krašte. Aikštelė – trikampė, orientuota pietryčių – šiaurės vakarų kryptimi, 29 m ilgio ir 43 m pločio (šiaurės vakaruose). Ji buvo apjuosta pylimu, kuris aukščiausias šiaurės vakariniame krašte – 7 m aukščio ir 25 m pločio (šiaurės rytiniame krašte neišlikęs). Jo 8 m aukščio išorinis šlaitas leidžiasi į 8 m pločio ir 1,5 m gylio griovį. Pylimo šlaitai grįsti akmenimis. Pietrytiniame aikštelės krašte yra 1 m aukščio ir 7 m pločio pylimas.
Į V ir Š nuo piliakalnio yra papilys. Jo aikštelė pusmėnulio formos, 170 m ilgio ir 70 m pločio. Jos vakarinį ir šiaurinį kraštus juosia lanko formos 190 m ilgio, 1,5-2 m aukščio ir 10 m pločio pylimas.
Tyrimai
1961 m. P. Kulikauskas piliakalnio aikštelėje ištyrė 370 m², padarė papilio aikštelės ir pylimo pjūvį – iš viso ištirtas 260 m² plotas. Aikštelėje aptiktas iki 60 cm storio kultūrinis sluoksnis su pastatų liekanomis, akmenų grindiniais, židiniais, geležiniais peiliais, yla, žalvarine apvalia skardine sege, žiedais, antkaklės dalimi, moliniais verpstukais, akmeniniu galąstuvu, grublėta, lygia ir žiesta keramika, gyvulių kaulais. Papilyje aptiktas 0,6 – 0,8 m storio kultūrinis sluoksnis su geležiniu ietigaliu, peiliu, žalvarine pasagine sege, diržo grandimi su apkaustu, kauliniu adikliu, brūkšniuota, grublėta, lygia bei žiesta keramika. Papilio pylime išskirti 2 statybos etapai. Pradžioje pylimo vietoje buvo tik medinė užtvara. Jai sudegus supiltas 1,2 m aukščio, 5 m pločio pylimas, kurio paviršius grįstas akmenimis. Ant jo stovėjo medinė užtvara. Antrą kartą pylimas paaukštintas iki dabartinės jo formos užpilant molio sluoksnį. Šio pylimo viršus irgi grįstas akmenimis.
Trakiškiai (Kalvarija)
Trakiškiai – kaimas Kalvarijos savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Kalvarijos, prie kelio ir netoli kelio.
Šalkauskis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Šalkauskienė (ištekėjusi moteris) ir Šalkauskytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Hatha joga
thumb|200px|XIX a. „Gorakšos vadovo“ iliustracija, vaizduojanti sidhasaną (vieną iš [[asana|asanų)]]
Hatha joga ( „ištvermės joga“) – tradicinė jogos disciplina, teorinių doktrinų ir fizinių praktikų sistema, vystanti gyvybinę energiją (praną) ir jos tėkmę žmogaus kūne. Hatha jogos metodais siekiama išskaistinti ir suvienyti subtiliajame kūne simboliškai įsivaizduojamas Saulės (Ha) ir Mėnulio (Tha) gyvybinės jėgos (pranos) sroves, pažadinti nesąmoningą subtiliąją energiją (kundalinę) ir suvokti sąmoningą galią (čitšakti), kuri mirtingą kūną perkeičia į dieviškąjį (divjadeha) ar deimantinį (vadžradeha) kūną, nepavaldų gamtos dėsniams.
Ši darbu su kūnu ir jo energijomis pagrįsta metodika pasitelkia – asanas (sėdėsenas), pranajamą (kvėpavimo valdymą), praną (kvėpavimą) sustabdančias bei stimuliuojančias bandhas (mazgus) ir (arba) mudras (gestus).
Hatha joga išplėtota VIII–XII a. (tantrizmo klestėjimo laikotarpiu), susiklostė vėlyvaisiais viduriniais amžiais. Pagrindiniai hathajogai skirti veikalai: Svatmaramos Jogendros „Hathajogos žibintas“ (Haṭhayogapradīpikā, XIV–XV a.), Gorakhnathui priskiriamas „Gorakšos vadovas“ (Goraksaśatakạ), XVII a. pabaiga datuojami „Gherandos sąvadas“ (Gheraṇḍasaṁhitā) ir „Šivos sąvadas“ (Śivasaṁhitā).
Po II pasaulinio karo hatha joga pradėjo plisti Vakarų šalyse (iš dvasinės disciplinos tampa holistine kūno ir proto lavinimo psichotechnologija).
Žolės riedulys 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Žolės riedulio varžybos 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Pekine vyko nuo rugpjūčio 10 iki rugpjūčio 23 d. Olimpik Gryne.
Medalių lentelė
Vyrai
! Auksas ! Sidabras ! Bronza Moterys
! Auksas ! Sidabras ! Bronza
Simon de Vlieger
Simonas de Vligeris (Simonas Vligeris,, apie 1601 m., Roterdamas, Nyderlandai – 1653 m., Vespas) – XVII a. Nyderlandų tapytojas, vienas garsiausių to meto Olandijos marinistų.
Lastas
Lastas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Simon de Vlieger
Biografija
1638 m. liepos 19 d. Vligeris paminėtas Amsterdame, kurio piliečiu tapo 1643 m. sausio 5 d. Persikėlimas neabejotinai buvo susijęs su užsakymu dekoracijų projektams Marijos de Mediči 1638 m. priėmimo šventėms. Tarp 1638 ir 1645 m. Vligeris atliko užsakymus gobelenų raštams Delfte ir vargonų durelių tapybą Roterdamo Grote Kerk bažnyčioje, už kurią 1645 m. gavo nemenką 2000 guldenų užmokestį. Vligeris trumpais tarpais gyvendavo Roterdame, kur 1644 m. pardavė namą. 1648 m. Vligeris gavo 6000 guldenų įvertintą užsakymą vitražų sukūrimui Amsterdamo Naujojoje bažnyčioje (Nieuwe Kerk). 1649 m. sausį Vligeris įsigijo namą mažame Vespo miestelyje netoli Amsterdamo, kuriame mirė 1653 m.
Lastas
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Lastienė (ištekėjusi moteris) ir Lastaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
296 m. pr. m. e.
'''296 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Marvelės kapinynas
Marvelės kapinynas – didžiausias kapinynas Baltijos šalyse, pietvakarinėje Kauno dalyje, Marvelėje. Kapinyno teritorija atsidūrusi urbanizuotoje Lampėdžių tilto ir Marvelės gatvės transporto mazgo, vandenvalos įmonės, žirgyno teritorijų kaimynystėje arba buvo paveikta statant šiuos objektus. Marvelės kapinynas užima bendrą 58 995 m² plotą: pirmasis kapinynas užima 40 114 m² (unik. kodo nr. ), antrasis – 18 881 m² (unik. kodo nr. ). Į LR Kultūros vertybių registrą įtrauktas 2012 m. spalio 15 d.
Tyrinėjimai
Kapinynas tirtas 1991–2006 m. Archeologiniai radiniai daugiausiai buvo randami po velėna esančiame pilkšvo arba šviesiai gelsvo smėlio sluoksnyje, tik retkarčiais jie rasti sąnašiniame molio sluoksnyje. Įvairiuose tyrimų darbų etapuose dalyvavo nemažai Vytauto Didžiojo universiteto, Lietuvos žemės ūkio akademijos studentų, Kauno kolegijos J. Vienožinskio menų fakulteto studentai, Kauno jėzuitų gimnazijos mokiniai.
Žmonės čia buvo laidojami nuo II iki XII amžiaus. Įvairių epochų kapavietėse atsispindi baltų laidojimo papročių kaita – nuo kūnų užkasimo iki jų deginimo. Iš viso aptikta apie 1500 žmonių kapaviečių. Kai kurios kapavietės turi aukojimo židinius, taip pat aptikta nemažai ritualinių apeigų vietų.
Rasta juvelyrinių dirbinių, kurių seniausieji pagaminti dar II a. Jų kokybė mažai kuo skiriasi nuo pagamintųjų naudojant šiuolaikines technologijas. Atkasta apie 300 žirgų kapų. Tai didžiausias šių gyvulių kapinynas Lietuvoje, iki tol buvo atkasami tik pavieniai žirgų kapai.
Manoma, kad ties Marvele galėjo egzistuoti iki 40 žmonių gyvenvietė. Pagal kapų gylį galima spėti, kad prieš du tūkstantmečius čia buvusi kalvota vietovė, telkšojo pelkynai. Archeologų teigimu, vietiniai gyventojai stengėsi laidoti artimuosius arčiau vandeningų žemių, panašiai kaip kai kurios Pietų Skandinavijos gentys. Įdomu, kad per tūkstantį metų žmonės nepamiršo senųjų kapaviečių: nerasta kapų, kurie būtų susimaišę su iki jų palaidotais žmonėmis, kiekvieno amžiaus kapavietės driekiasi viena šalia kitos.
Reikšmė
Visa tyrimų medžiaga gana neblogai išlikusi. Marvelės kapų radiniai (įkapės) saugomi Vytauto Didžiojo karo muziejaus Archeologijos skyriaus fonduose. Marvelės kapinynas teikia vertingos medžiagos, leidžiančios argumentuotai spręsti apie baltų genčių kilmę. Gauta medžiaga galima charakterizuoti čia gyvenusios bendruomenės materialinę kultūrą, tradicijas, papročius bei sekti jų kaitą. Kadangi gyventa sėsliai, galima sekti bendruomenės gyventojų kaitą per visą tūkstantmetį. Iš šių kasinėjimų gauti duomenys bus sisteminami ir leidžiami moksliniuose leidiniuose. Išleistas veikalo „Marvelė. Lietuvos aukštaičių kapinynas“ pirmasis tomas, ateityje bus išleisti dar keli tomai.
Malikija
Malikija  – miestas pačiuose Sirijos šiaurės rytuose, Hasekės muchafazoje. Įsikūręs prie Sirijos-Turkijos-Irako sienų sankirtos, į vakarus nuo Tigro upės. Mieste gyvena asirai, kurdai, arabai, armėnai. Krikščionys ir musulmonai sudaro maždaug po pusę miesto populiacijos. Svarbus prekybinis, tranzitinis centras.