cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jean-Baptiste Lully
Biografija
1646 m. Ž. B. Liuli atvyko į Paryžių. Princesė tuo metu gyveno Tiuilri rūmuose ir su vietos muzikantais Ž. B. Liuli užbaigė muzikos mokslus, išmoko groti klavesinu, šokti. 1652 m. jis kartu su baleto šokėju Diu Mustjė (Du Moustier) parašė muziką „Maskarado Sen Žermeno miške“ pasirodymui. Tai yra anksčiausias žinomas Ž. B. Liuli kūrinys, iš kurio išliko tik libretas. 1652 m. princesė buvo susijusi su frondininkais ir turėjo pasitraukti iš Paryžiaus. Ž. B. Liuli perėjo groti į karaliaus Liudviko XIV baleto ansamblį. Jam taip gerai sekėsi, kad 1653 m. karalius paskyrė jį ansamblio kompozitoriumi, nors Ž. B. Liuli tuomet tebuvo dvidešimt vieneri. Po to kelerius metus jis derino savo kompozitoriaus ir šokėjo užsiėmimus. Jis buvo keleriais metais vyresnis už karalių ir tapo jo mėgstamiausiu muzikantu. 1656 m. jis parašė „Laiko baletą“ (La galanterie du temps), kuris tapo pirmuoju vien jo parašytu kūriniu. Su italų bendruomenės Paryžiuje, kuri buvo artima kardinolui Mazariniui ir, kartu, karaliui, parama Ž. B. Liuli užsitikrino padėtį kaip pirmaujantis to meto kompozitorius baletams. Taip pat jis pradėjo rašyti vokalinę muziką.
1660 m. Ž. B Liuli sukūrė motetą, kuris buvo atliktas Luvre bent 9 ar 10 kartų. 1661 m. Ž. B. Liuli buvo paskirtas karališkosios muzikos prižiūrėtoju, dėl ko jam teko priimti Prancūzijos pilietybę. 1662 m. jis vedė Madleną, kompozitoriaus Mišelio Lambero dukterį, su kuria vėliau susilaukė šešerių vaikų. Jo padėtį tuo metu rodo tai, kad ant vedybų sutarties pasirašė Liudvikas XIV, karalienės Marija Tereza Austrė ir Ona Austrė, ministras Ž. B. Kolberas. 1663 m. Ž. B. Liuli parašė vieną geriausių savo kūrinių, sakralinę „Miserere“ karaliaus dvarui. 1660 m. Paryžiuje ypač didelės sėkmės sulaukė italas Frančeskas Kavalis su savo operomis, bet 1663 m. jis patyrė nesėkmę ir paliko Paryžių. Tai galbūt atkreipė Ž. B. Liuli dėmesį į operos žanrą. 1664 m. jis pradėjo bendradarbiauti su Moljeru, dalyvavo įvairiuose baleto ir teatro pastatymuose. 1670 m. jis jau buvo pasiturintis ir galėjo pradėti ištaigingo nuosavo namo statybas Paryžiuje. Tais pačiais metais nutrūko jo santykiai su Moljeru. Tai aiškinama keliomis versijomis: kūrėjai galėjo susipykti dėl spektaklių pastatymų, kuriems Ž. B. Liuli rašė muziką, tačiau Moljeras pasiimdavo didžiąją dalį pajamų, arba dėl naujai įsteigtos Paryžiaus operos vadovavimo.
1672 m. Ž. B. Liuli nusipirko karaliaus privilegiją vadovauti Paryžiaus operai. Kartu su teatro scenografu ir architektu Karlu Vigaraniu jie įnešė po 10 000 livrų į šį verslą. 1673 m. opera „Kadmas ir Hermionė“ buvo tokia sėkminga, kad jos asmeniškai atvyko pasižiūrėti karalius Liudvikas XIV. Po Moljero mirties 1673 m. Ž. B. Liuli buvo suteikta teisė nemokamai naudotis Palė Rojalio teatru. Jis siekė išvaikyti čia įsikūrusius artistus-konkurentus ir pasiekė jų teisių suvaržymo. Jo muzikinės tragedijos „Alcesta“ premjera sulaukė viešo pasipiktinusių artistų pažeminimo ir nuo patyčių neišgelbėjo net Liudviko XIV vizitas. Karaliui šis spektaklis visgi padarė įspūdį ir jis patvarkė, kad sekančios trys Ž. B. Liuli kūrinių premjeros įvyktų senojoje Sen Žermeno pilyje, o tik po to būtų pristatytos mieste.
Ž. B. Liuli pradėjo bendradarbiauti su libretistu Filipu Kino (Quinault, Philippe, 1635−1688), kuris jam sukūrė libretus apie 20-čiai vėlyvųjų operų ir baletų. Kompozitorius vėliau pagarsėjo kaip įgudęs dvaro intrigų meistras. Nepaisant visko, jo muziką mėgo karalius ir dofinas. 1680 m. jis tapo vienvaldžiu Paryžiaus operos vadovu. 1681 m. atnaujintoje komedijoje „Miesčionys dvare“ pasirodęs Ž. B. Liuli sukėlė didžiulį publikos juoką, kad karalius paskyrė jį vienu iš savo sekretorių ir suteikė bajorystę. Jo vėlyvuosius santykius su karaliumi aptemdė kilęs skandalas, per kurį paaiškėjo, kad Ž. B. Liuli sugundė į tarnybą jam paskirtą pažą (jis buvo pagarsėjęs homoseksualiais polinkiais). Ž. B. Liuli buvo paprašytas palikti Palė Rojalio teatrą ir karalius neapsilankė garsiausio Ž. B. Liuli kūrinio „Armida“ premjeroje. Žanas Batistas Liuli mirė nuo gangrenos 1687 m. kovo 22 d. po to, kai mušdamas taktą atlikimo metu su lazda pataikė į savo koją ir sulaužė pirštą. Palaidotas Dievo Motinos Pergalės bažnyčioje (Notre Dame des Victoires) Paryžiuje. Jo sūnūs Luji, Žanas Batistas ir Žanas Luji tapo kompozitoriais ir muzikantais.
Kūriniai
Svarbiausi Ž. B. Liuli kūriniai.
Personifikacija
Personifikacija arba įasmeninimas ( – asmuo + facio – darau) – metaforos rūšis – daiktų, gyvosios arba negyvosios gamtos reiškinių, abstrakčių sąvokų sudvasinimas, sužmoginimas. Stilistinė personifikacijos funkcija artima psichologiniam paralelizmui: žmogaus išgyvenimas, dvasinė būsena perteikiama gamtos reiškinių vaizdiniais.
Daug personifikacijų liaudies dainose, kur personifikacijos dažniausiai susijusios su mitologija, antropomorfizmu. Pvz., „Saulė močiutė kraitelį krovė“.
Personifikacija dar vadinama prozopopėja, tačiau pastarosios reikšmė truputį platesnė.
Angeliño
Karjera
Pirmuoju profesionaliu klubu tapo Manchester City FC, tačiau pagrindinėje komandoje nedebiutavo. Nuomos pagrindais atstovavo kitiems klubams.
2015 m. Angeliño pagal nuomos sutartį rungtyniavo New York City FC (Niujorkas, JAV).
2016 m. gruodžio 27 d. buvo paskelbta, kad Angeliño nuo 2017 m. sausio 1 d. iki sezono pabaigos bus paskolintas „Girona“ klubui.
2017 m. sausio 31 d. buvo paskelbta, kad nė karto nepasirodęs Gironoje, Angeliño bus paskolintas Maljorkai.
2017 m. liepos 4 d. Angeliño buvo paskolintas NAC Breda (Nyderlandai) ateinančiam sezonui. Per sezoną laimėjo keturis geriausio mėnesio naujoko apdovanojimus, pelnė tris įvarčius ir atliko septynis rezultatyvius perdavimus.
PSV Eindhoven
2018 m. birželio 15 d. pasirašė penkerių metų trukmės sutartį su PSV Eindhoven. Sezono pabaigoje buvo išrinktas į „Eredivisie“ sezono simblonę komandą ir buvo pavadintas „Sezono talentu“, nes laimėjo 189 dvikovas ir sukūrė 68 progas. 2018–2019 m. priklausė PSV Eindhoven (Nyderlandai).
2019–2021: RB Leipzig (skol.)
2020 m. sausio 31 d. Angeliño iki sezono pabaigos buvo paskolintas Vokietijos Bundeslygos klubui „RB Leipzig“.
Hoffenheim
2022 m. rugpj9čio 8 d. 1899 Hoffenheim pranešė, kad pasiekė susitarimą ir Angeliño metus atstovaus klubui.
Galatasaray
2023 m. liepos 12 d. pranešta, kad nuomos pagrindais rungtyniaus Galatasaray.
Juzefas Liubomirskis (m. 1755)
Juzefas Liubomirskis  (m. 1755 m. rugpjūčio  6 d. ) – Kunigaikštis, Lietuvos pastalininkis 1744-1755 metais, Karūnos Tribunolo maršalka 1741 metais, Karūnos armijos generolas-leitenantas 1752 metais, Dragunų regimento šefas 1746 metais, Jahorlicko, Perejaslsvlio ir Sadecko seniūnas.
Biografija
Buvo Jurgio Aleksandro Liubomirskio sūnus. Vedė Felicijoną Jablonovskaitę, vėliau Magdaleną Liubomirskaitę, buvo bevaikis.
1748 metais apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Šilagalių Medinai
Šilagalių Medinai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Palomenės.
Clermont Foot 63
Clermont Foot 63 – Prancūzijos futbolo klubas iš Klermono-Ferano.
Istorija
1911 m. įkurtas klubas vadinosi Stade Clermontois.
Kloniai (Vilnius)
Istorija
1968 m. prijungti prie Rokantiškių.
Girsteitiškio dvaras
Girsteitiškio dvaras – dvaras, esantis Molėtų rajone, Balninkų seniūnijoje, Girsteitiškyje.
Iki šių dienų išliko dvaro sodybos fragmentai: klojimas, rūmų rūsiai, arklidė, kiaulidė.
Istorija
Dvaras pastatytas XIX a. I pus. – XIX a. II pus. XIX a. dvaro savininkai buvo Pomarnackiai. 1914 m. gruodžio 23 d. Nikolajus Raiko, dvarą paveldėjęs mirus Marijai Nikolajevnai Šach-Nazarovai, jį pardavė Jonui Vileišiui. Parvykusi iš Ukrainos, 1919 m. Girsteitiškio dvare gyveno Ona Vileišienė, tais pačiais metais į dvarą atvyko Pajaujis (mokė Ale­ną Vileišytę). 1924 m. dvare lankėsi Mikas Petrauskas ir Mykolas Devenis. 1937 m. J. Vileišis Girsteitiškio dvarą pardavė Žemės ūkio ministerijai (kaip nurodyta pardavimo akte, žemė „apsun­kinta skola Vilniaus bankui“).
Kasu marcu
thumb|250px|Kasu marcu
Kasu marcu (dar vadinamas casu marzu, casu modde, casu cundhídu, formaggio marcio) – tradicinis Sardinijos sūris, gaminamas iš avių pieno. Pasižymi tuo, jog yra patiekiamas su gyvomis lervomis.
Kasu marcu kilo iš itališko pekorino sūrio, tačiau jo gamybai naudojama visiškai netipinė fermentacija. Pekorino sūrio vidus išplėšiamas, o likusi dalis paliekama stovėti lauke. Į jį sūrinė musė (Piophila casei) sudeda kiaušinėlius. Iš jų išsiritusios lervos minta sūriu, o virškinimo rūgštys paverčia sūrį minkšta, puria mase. Prieš valgymą sūryje būna tūkstančiai musių lervų.
Sardiniečiai laiko, kad sūris, kuriame lervos nebegyvos, yra valgymui netinkamas. Todėl paprastai kasu marcu valgomas su gyvomis lervomis. Pakankamai susifermentavęs sūris supjaustomas gabalais, dedamas ant tradicinės sardiniečių duonos pane carasau ir užgeriamas stipriu raudonu vynu. Vietiniai gyventojai kasu marcu laiko afrodiziaku.
Sūrio musių lervos pasižymi tuo, jog sujudintos gali pašokti ~15 cm. Todėl valgytojas, valgantis sūrį turi laikyti virš jo ranką. Nenorintys valgyti gyvų lervų įdeda sūrį į popierinį maišelį. Lervos, nebeturėdamos deguonies, ima šokinėti iš sūrio atsimušdamos į maišelio sieneles. Kuomet spragsėjimas nutyla, lervos būna žuvusios.
Europos Sąjunga dėl antihigieniškos gamybos kasu marcu buvo uždraudusi, tačiau jo buvo galima įsigyti juodojoje rinkoje. Vėliau sūris pripažintas tradiciniu patiekalu ir apribojimai jo gamybai panaikinti.
Panašus į kasu marcu sūris su lervų pagalba fermentuojamas Pjemonte. Kai kurie prancūziški ir vokiški sūriai gaminami naudojant sūrio erkes.
Širšių lizdas (filmas)
Širšių lizdas – 1970 m. sukurtas karinis filmas, kurio veiksmas vyksta Italijoje 1944 m. Juostoje vieną iš vaidmenų atlieka lietuvių kilmės aktorius Jokūbas Bernardas Šernas.
Siužetas
1944 m., Šiaurės Italija. Vokiečių būrys, vadovaujamas majoro Tausingo, norėdamas sužinoti, kur slepiasi partizanai, suima miestelio gyventojus. Šiems atsisakius suteikti informaciją, žmonės sušaudomi, gyvi lieka tik būrys spėjusių pabėgti vaikų, kuriems vadovauja karštakošis 14-metis Aldo, bet kokia kaina trokštantis keršto.
Naktį kalnuose nusileidžia diversantai, turintys padėti pasiruošti planuojamam sąjungininkų puolimui. Vokiečiai, vadovaujami kapitono fon Hechto, užklumpa parašiutininkus ir juos sutinkančius partizanus. Visi žūva, tik vaikai paslepia oloje vieną sužeistą parašiutininką. Ieškodami pagalbos, vaikai apgaule atvilioja į slėptuvę gydytoją Fridling. Supratusi kas jos pacientas, ji bando pabėgti, tačiau Aldo jėga priverčia ją paklusti ir gelbėti sužeistąjį. Nuvykęs į miestelį ir sužinojęs, kad gydytojos jau pasigedo, Aldo nusprendžia kol kas ją pasilikti būryje.
Atsigavęs parašiutininkas, JAV kariuomenės kapitonas Terneris, pirmiausia turi susigrąžinti sprogmenis, kuriuos po šuolio rado vokiečiai. Kadangi partizanai žuvę, jis priverstas pasitelti į pagalbą Aldo vaikų būrį, nors Fridling ir bando įrodyti, kad tai netinkama. Be to, Aldo nuolat priešgyniauja Terneriui ir labiau rūpinasi savo kerštu, o ne misija. Būrys suorganizuoja išpuolį į miestelį ir atgauna sprogmenis, kuriais Terneris turi susprogdinti užtvanką. Būrys patraukia vykdyti užduoties, kartu pasiimdamas ir gydytoją Fridling, kuri prižiūri jauniausius vaikus. Prieš tai, paskatinti Aldo, jie įvykdo keršto puolimą miestelyje, o tuomet užminuoja užtvarką. Išpuolis pavyksta, tačiau dalis vaikų žūva.
Markutiškės
Markutiškės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 7 km į rytus nuo Ismonių, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Šiauriau kaimo telkšo ežeras Margis.
Kardiofonas
„Kardiofonas“ – Lietuvos roko grupė, įkurta 1986 m. tuometiniame Kauno politechnikos institute (dabar KTU).
Geriausiai žinomos dainos – „Kalėdų eglutė“ (pagal Antano A. Jonyno žodžius), „Šliaužk į kopas“, „Sutraiškytos medūzos“, „Joninių gatvės romansas“ (pagal Algimanto Mikutos žodžius). Grupė grojo „Lietuviško roko šventėje“, „Jaunimo estradoje“, festivalyje „Lituanika“.
Siesarties dvaras
Siesarties dvaras – dvaras, esantis Molėtų rajone, Videniškių seniūnijoje, Siesartyje.
Iki šių dienų išliko dvaro sodybos fragmentai prie Siesarties upės: raudonų plytų triaukštis vandens malūno pastatas, gyvenamasis namas su me­niškai papuoštais langais.
Istorija
Dvaras pradėjo kurtis XIX a. pirmoje pusėje. XIX a. dvaro savininkas buvo Rapolas Teodoras Išora. Paskui dvaras atiteko jo dukrai Vandai Elžanovskajai. Ši dvarą pardavė Pranui, Jonui ir Antanui Kraujaliams.
K2-38 b
K2-38 b (dar žymima EPIC 204221263 b) – egzoplaneta, skriejanti apie K2-38 žvaigždę, priklausančią G2 spektrinei klasei. K2-38 sistema yra Skorpiono žvaigždyne, nuo Saulės sistemos nutolusi 632 šviesmečius. Apie K2-38 b atradimą pranešta 2016 m. Planeta aptikta tranzitų metodu. K2-38 b tankis vienas didžiausių iš visų atrastų egzoplanetų. K2-38 b yra superžemė, jos paviršius gali būti uolėtas. Planeta apie 1,9 karto didesnė už Žemę ir apie 19 kartų masyvesnė.
Masė, spindulys, temperatūra
K2-38 b yra gerokai didesnė ir masyvesnė už Žemę. Planetos spindulys siekia 1,906 Žemės spindulio. Planetose, kurių spindulys yra 1,6 Žemės spindulio ir didesnis, formuojasi tanki atmosfera, sudaryta iš vandenilio ir helio. Tokios planetos tampa panašios į vadinamąjį minineptūną. Visgi teigiama, kad K2-38 b yra didelį tankį turinti Žemės tipo planeta, sudaryta beveik vien iš geležies. Ši egzoplaneta yra 19,0698 karto masyvesnė už Žemę, o jos tankis – 17,5 g/cm³. K2-38 b – viena iš didžiausią tankį turinčių atrastų egzoplanetų. Trauka planetos paviršiuje yra maždaug 5 kartus stipresnė nei Žemėje ir apie 2 kartus stipresnė nei Jupiteryje. Be to, K2-38 b būdinga itin aukšta temperatūra – pusiausvyros temperatūra siekia 1184 K (911 °C). Tokioje temperatūroje išsilydo kai kurie metalai.
Orbita
K2-38 b skrieja labai arti savo žvaigždės. Ją apskrieja maždaug per 4 paras, planetos orbitos spindulys – apie 0,05073 av. Pavyzdžiui, Merkurijus Saulę, nuo kurios nutolęs 0,38 av, apskrieja per 88 paras. Orbitos ekscentricitetas nėra žinomas.
K2-38 žvaigždė
K2-38 yra pagrindinės sekos žvaigždė, priskiriama G2 spektrinei klasei. Ši žvaigždė panaši į Saulę. Jos spindulys ir masė yra atitinkamai 1,38 ir 2,24 karto didesni nei Saulės, paviršiaus temperatūra siekia 5757 K. K2-38 amžius nežinomas. Palyginimui, Saulės paviršiaus temperatūra yra 5778 K, o amžius siekia apie 4,5 milijardo metų.
K2-38 regimasis ryškis yra 11,39, tad ji pernelyg blausi, kad būtų matoma plika akimi.
Be K2-38 b, šios žvaigždės sistemoje aptikta K2-38 c planeta.
Čekijos futbolo varžybos 2018–2019 m.
Čekijos futbolo varžybos 2018–2019 m.
Džeksono Uostas
thumb|300px|Džeksono Uosto įlanka Džeksono Uostas – įlanka Tasmano jūros vakaruose, ties Sidnėjumi įsiterpusi į pietrytinį Australijos krantą. Džeksono Uostu bendrai vadinamos Sidnėjaus uosto, Vidurinio uosto ir Šiaurinio uosto įlankos bei Lane Cove ir Paramatos upių estuarijos. Įlanka 19 km ilgio, 55 km² ploto. Krantai labai raižyti, jų bendras ilgis 317 km. Daug užutėkių, keletas salų. Įlankos pietiniame krante – Sidnėjaus centrinis verslo rajonas, Karališkasis botanikos sodas, Sidnėjaus operos teatras. Per įlanką šiaurės – pietų kryptimi nutiesti 4 tiltai ir požeminis tunelis, garsiausias jų – Sidnėjaus uosto tiltas.
1770 m. įlankoje apsilankė pirmieji europiečiai – Anglijos karališkojo laivyno leitenantas Džeimsas Kukas ir jo vadovaujama ekspedicija. Dž. Kukas pavadino įlanką Britų Admiraliteto sekretoriaus Džordžo Džeksono (George Jackson) garbei. 1788 m. įlankos krante įkurtas Sidnėjus – pirmoji europiečių gyvenvietė Australijos žemyne.
Šiaurės Airijos moterų futbolo rinktinė
Šiaurės Airijos moterų futbolo rinktinė – Šiaurės Airijai atstovaujanti nacionalinė moterų futbolo komanda. Veiklą koordinuoja Šiaurės Airijos futbolo asociacija.
Rekordai
2016 m. birželio 3 d. varžybose tarp Šiaurės Airijos ir Gruzijos rinktinių airė Simone Magill įmušė įvartį į Gruzijos vartus per 11 sekundžių nuo mačo pradžios. Tai tapo nauju pasaulio rekordu tarptautinėse moterų varžybose.
Ričardas Rabavičius
Ričardas Rabavičius (1970 m. rugsėjo 12 d. Savilionyse, Alytaus rajone – 1991 m. rugpjūčio 2 d. Vilniuje ) – Lietuvos nepriklausomybės gynėjas, muitininkas, vienas Medininkų žudynių aukų.
Ernestas Denhofas
Biografija
Lenkijos bajorų Denhofų giminės atstovas, herbo „Vepr“ savininkas. Prenu kašteliono ir vaivados Ernesto Magnuso Denhofo (1581–1642) ir Jekaterinos fon Donos (1606–1659) vyresnysis sūnus. Jaunesnieji broliai – Lietuvos didysis pastalininkis Gerardas (apie 1632–1685) ir Prūsijos generolas-leitenantas Frydrichas (1639–1696).
ATR su Ukrainos kazokais (1648–1654), su Švedija (1655–1660), Maskva (1654–1667) karų dalyvis. Nuo 1666 metų – Karaliaus gvardijos pėstininkų pulko pulkininkas. 1670 ir 1672 metais buvo renkamas pasiuntiniu (deputatu) į seimus. 1670 metais – Karūnos armijos generolas-majoras.
1671–1676 metais Ernestas Denhofas dalyvavo kariniuose veiksmuose Ukrainoje prieš turkus, osmanus ir kazokus. 1676 metais gavo Lietuvos didžiojo medžioklio pareigybę. 1683–1685 metais Ernestas Denhofas nešiojo Vilniaus kašteliono titulą.
Nuo 1683 metų – Krokuvos komendantas ir Karūnos armijos generolas-majoras. Vienos mūšyje 1683 metais vadovavo pėstininkų įgulai. 1685 metais Ernestas Denhofas gavo Malborko vaivados pareigybę. 1687 metais buvo paskirtas Lenkijos karalienės Marijos Kazimieros rūmų maršalka.
Naudojosi ATR karaliaus Jono Sobieskio pasitikėjimu. Perėjo iš kalvinizmo į katalikybę ir gavo vietą ATR senate.
Šeima
Buvo vedęs du kartus. Pirma santuoka buvo su Ana Olesnicka, Razvejuvo seniūno Stanislovo Olesnickio (m. iki 1668), ir Joanos Olendskos dukterimi, nuo santuokos su kuria turėjo vienintelę dukterį:
Antrą kartą vedė Konstanciją Sluškaitę (m. 1723), Lietuvos dvaro paiždininkio Boguslavo Jurgio Sluškos (apie 1620–1658) ir Anos Potockytės (m. 1695), Pamario vaivados Vladislovo Denhofo (1639–1683) našlės, dukterį. Antroje santuokoje vaikų neturėjo.
Taigan (safario parkas)
Bilohirsko liūtų safario parkas „Taigan“  – didžiausias Europoje liūtų ir kitų plėšriųjų žinduolių veislynas, safario parkas, esantis šalia Bilohirsko miesto, Kryme. Parkas įsikūręs už kelių kilometrų į pietus nuo Simferopolio–Feodosijos plento, netoli Taigano tvenkinio. Parke gyvena apie 60 liūtų, įskaitant retus baltuosius liūtus, ir 40 tigrų, šimtai kitų gyvūnų.
Malik Monk
Malikas Ahmadas Mankas (, g. ) – JAV krepšininkas, žaidžiantis NBA lygoje besivaržančioje Sakramento „Kings“ komandoje.
Taigan (safario parkas)
miniatiūra|220px|left|Safario transporto priemonės miniatiūra|220px|left|Liūtų poilsis prie automobilio „Liūtų pervežimas“ miniatiūra|280px|right|Parko liūtai miniatiūra|220px|left|Parko liūtai
Malik Monk
Šarlotės „Hornets“ (2017–2021 m.)
2017 m. NBA naujokų biržoje Šarlotės „Hornets“ vienuoliktuoju šaukimu pasirinko M. Manką. 2017 m. liepos 2 d. jis pasirašė 15 mln. dolerių vertės naujoko sutartį su „Hornets“. Mankas dėl čiurnos traumos praleido visą 2017 m. NBA vasaros lygą. Ketvirtosiose rungtynėse 2017 m. spalio 25 d. jis pelnė 17 taškų, atkovojo du kamuolius ir atliko du rezultatyvius perdavimus, iškovodamas pergalę 110:93 prieš Denverio „Nuggets“. 2017 m. lapkričio 1 d. Mankas pelnė 25 taškus pergalėje 126:121 prieš Milvokio „Bucks“.
Taigan (safario parkas)
„Taigan“ parkas užima 32 ha teritoriją, kurioje liūtų safariui išnaudojama apie 20 ha, likusi dalis – stacionarus zoologijos sodas. Parko įkūrėjas ir savininkas – verslininkas Olegas Zubkovas (g. 1968), kuris taip pat vadovauja Jaltos zoologijos sodui.
Istorija
„Taigan“ parko statyba prasidėjo 2006 m., jis buvo atidarytas lankytojams 2012 m. Parkas yra buvusios karinės bazės teritorijoje. Dalis neišvežtos kariškių įrangos buvo panaudota eksponuoti parke.
Malik Monk
Šarlotės „Hornets“ (2017–2021 m.)
2020 m. vasario 26 d. Mankas buvo neribotam laikui suspenduotas už tai, kad pažeidė NBA psichoaktyviųjų medžiagų vartojimo politiką. Prieš suspendavimą jis vidutiniškai pelnydavo po 10,3 taško ir atkovodavo po 2,9 kamuolio per rungtynes. Birželio 8 d., nustačius, kad jis laikosi kovos su narkotikais programos, jis buvo grąžintas į komandą. 2021 m. vasario 1 d. Mankas pelnė 36 taškus pergalėje po pratęsimo 129:121 prieš Majamio „Heat“.
Taigan (safario parkas)
Istorija
„Taigan“ parke yra didžiausia didžiųjų kačių kolekcija Europoje. Savo egzistavimo metu parkas tapo ne tik laukinių gyvūnų buveine, bet ir vienu iš liūtų ir tigrų veisimo centrų, įskaitant sėkmingą retų baltjų liūtų veisimą. Kai kurie „Taigan“ parke gimę gyvūnai išsiunčiami į jų natūralias buveines pagal nykstančių rūšių reprodukcijos programas.
2015 m. parko vadovas O. Zubkovas pradėjo konfliktuoti su atsakingomis valdžios institucijomis, dėl to 2015 m. gruodžio 10 d. parkas buvo uždarytas, tačiau 2016 m. balandžio 23 d. vėl atvertas lankytojams. Krymo teismas nuo 2019 m. gegužės mėn. uždraudė populiariose iškylose į liūtų aptvarus lankytojams, lydimiems „Taigan“ vadovo O. Zubkovo, glostyti gyvūnus. Parko darbuotojai ir vadybininkai jau paskelbė apie savo ketinimą atkurti galimybę lankytis ekskursijoms safario zonoje. Išlieka galimybė lankytojams šerti gyvūnus, įskaitant liūtus ir tigrus.
Malik Monk
Los Andželo „Lakers“ (2021–2022 m.)
2021 m. rugpjūčio 6 d. Mankas pasirašė sutartį su Los Andželo „Lakers“. 2022 m. balandžio 10 d. jis pelnė 41 tašką, iškovodamas pergalę 146:141 prieš Denverio „Nuggets“.
Taigan (safario parkas)
Gyvūnai
Pagrindiniai „Taigan“ gyventojai yra liūtai, tigrai ir kitos didelės katės. Parke gyvena apie 60 suaugusių liūtų ir 40 tigrų, neskaitant jauniklių. Be to, čia yra jaguarai, leopardai, puma ir lūšis. Į parką gyvūnai atvyko iš Rusijos, Europos ir Afrikos zoologijos sodų. Be parko liūtų ir tigrų, galima pamatyti bizonus, jakus, žirafas, lemūrus, meškėnus ir daugelį kitų gyvūnų. Be to, parke įrengtas paukštynas, kuriame dalis sparnuočių laikomi voljeruose, kiti – laisvoje zonoje, kur lankytojai gali juos šerti ir bendrauti. Be kitų paukščių, čia gyvena rožiniai flamingai.
Infrastruktūra
Parko infrastruktūra apima viešbutį, keletą kavinių, konferencijų salių, atrakcionų, suvenyrų parduotuvių, specialaus gyvūnų ėdalo pardavimo vietas. Parke važinėjama elektromobiliais. Vasarą iš parko skraidina privatus „Robinson Raven I“ sraigtasparnis, kuriuo galima iš paukščio skrydžio apžvelgti parko apylinkes arba nuskristi į kitą zoologijos sodą Jaltoje.
Paris FC
Paryžiaus FC – Prancūzijos futbolo klubas iš Paryžiaus.
Liana Orfei
Lijana Orfėj (g. 1937 m. birželio 6 d.) – italų cirko artistė ir kino aktorė.
Biografija
Lijana gimė netoli Bolonijos, cirko artistų šeimoje ir nuo vaikystės dalyvaudavo įvairiuose pasirodymuose. 6 dešimtmetyje ji ėmė filmuotis kine, epizodiniuose vaidmenyse istoriniuose nuotykių filmuose. Vėliau ji sulaukė ir rimtų vaidmenų režisierių Mario Monicelli, Ettore Scola, Dino Risi filmuose.
Režiseiriaus Federico Fellini juostoje „I clowns“ Lijana vaidino pati save. Po šio filmo ji kine pasirodė tik epizodiškai, daugiau dėmesio skirdama televizijai ir taip pat teatrui.
Naujamiestis (Druskininkai)
Naujamiestis (anksčiau Paganka, Pagonija) – Druskininkų miesto dalis, naujas miesto rajonas Ratnyčios upės dešiniajame krante, pradėjęs kurtis XX a. pradžioje, plėtotas iki II pasaulinio karo ir sovietmečiu. Abiejose M. K. Čiurlionio gatvės pusėse susiformavęs stambus prekybos centras (dengta turgavietė, universalinės parduotuvės „Rytas“ ir „Raigardas“), gyvenamieji kvartalai. Yra tipiniai gyvenamieji namai tarp V. Krėvės, Vytauto, Veisiejų ir M. K. Čiurlionio gatvių (gyvenamojo kvartalo autorė – architektė A. Kontarovič). Vaikų sanatorija „Saulutė“.
Istorija
XX a. tarpukariu tai buvo rytinis Druskininkų priemiestis, sovietmečiu prijungtas prie miesto. 2005 m. VLKK nepritarė Druskininkų Naujamiesčio keitimui vardu Pagonija, kadangi slaviškuose šaltiniuose fiksuotas pavadinimas nesietinas su lietuvių žodžiu pagonis.
Victor Nelsson
Viktoras Enokas Nelsonas (g. 1998 m. spalio 14 d.) – Danijos futbolininkas, gynėjas, atstovavęs Danijos futbolo rinktinei.
Pavojingesnės už vyrus
Pavojingesnės už vyrus – 1967 m. sukurta veiksmo komedija, vienas iš praėjusio amžiaus 7 dešimtmečio pradžioje kilusio filmų, mėgdžiojančių agento 007 Džeimso Bondo nuotykius, bumo.
Victor Nelsson
FC Nordsjælland
Debiutavo FC Nordsjælland gretose 2016 m. rugsėjo 12 d. Pakilęs nuo atsarginių žaidėjų suolo, 87-ąją minutę pakeitė Mathias Jensen, kai Danijos Superlygoje 3:1 pralaimėjo AGF.
Šilai (Skiemonys)
Šilai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Skiemonių, prie kelio. Piečiau kaimo auga Želtiškių miškas.
Victor Nelsson
FC Nordsjælland
2016 m. spalio 14 d. pasirašė savo pirmąją profesionalų sutartį ir buvo pakeltas į pagrindinę komandą. 2016–2017 m. sezone sužaidė 23 Superlygos rungtynes.
Pavojingesnės už vyrus
Juostos pagrindinis herojus, detektyvas Hju „Buldogas“ Dramondas, yra literatūrinis personažas, kurį rašytojas H. C. McNeile sukūrė dar 1920 m. ir kurio nuotykius vėliau, po autoriaus mirties 1939 m., plėtojo Gerard Fairlie.
Victor Nelsson
FC København
2019 m. liepos 5 d. prisijungė FC København ir pasirašė sutartį iki 2024 m.
2016 m. FIBA pasaulio olimpinis kvalifikacijos turnyras
'''2016 m. FIBA pasaulio olimpinis kvalifikacijos turnyras''' vyko 2016 m. liepos 5-10 dienomis. Šio turnyro nugalėtojai gavo teisę dalyvauti 2016 m. vasaros olimpiadoje. Nugalėtojomis tapo Serbija, Kroatija ir Prancūzija.
Šilai (Skiemonys)
Istorija
1949 m. kaimas buvo įjungtas į kolūkį „Raudonoji žvaigždė“, vėliau priklausė Stalino vardo, Skiemonių kolūkiams, kol 1992 m. ūkis iširo.
Victor Nelsson
Galatasaray
2021 m. rugpjūčio 11 d. „Galatasaray“ paskelbė, kad pasiekė susitarimą su Kopenhaga dėl 7 milijonų eurų perėjimo mokesčio, kuris bus sumokėtas per penkerius metus. Be to, pagal susitarimą buvo nustatytas vienašalis futbolininko paleidimo mokestis – 25 mln. eurų.
„Galatasaray“ tapo „Süper Lig“ čempionu 2022–2023 m. sezone.
Lankininkų dvaras
Lankininkų (Teodoravo) dvaras – buvusio dvaro sodyba, išlikusi Lankininkų kaime (Batakių sen.), Tauragės rajone, 2 km į pietryčius nuo Batakių, 0,5 km į rytus nuo kelio. Sodyba įsiterpusi tarp Batakių ir Čiuteikių kaimų, ant Ančios upės dešiniojo kranto. Valstybės saugomas architektūros ir kraštovaizdžio paminklas. miniatiūra|220px|left|Svirnas miniatiūra|220px|left|Urėdo namas
Istorija
Anksčiau Lankininkai buvo vadinami Teodoravu. Dvaro sodyboje aplink centrinį ponų namą telkėsi gyvenamieji dvaro darbininkų namai ir ūkiniai pastatai: svirnai, kalvė, dvaro koplyčia ir kt.
Šalia Teodoravo vyko 1863 m. sukilimo susirėmimai su kazokais. 1964 m caro valdžia uždarė dvaro koplyčią.
Lankininkų (Teodoravo) dvaro sodyba priklausė Steponui Chžonstauskui. Lietuvoje Chžonstauskų giminė įsikūrė dar XVI a. pradžioje. XIX a. antroje pusėje Batakių valsčiuje jie turėjo tris dvarus. Po Teodoravą valdžiusio dvarininko mirties turtai atiteko jo žmonai Onai Chžonstauskienei (Kryžentauskienei). Po žemės reformos 1922 m. dvaro žemių valdos buvo apkarpytos, pagrindiniu pajamų šaltiniu tapo pieno gamyba ir vaismedžių medelynas.
Po pirmosios sovietų okupacijos 1940 m. savo dvarą su visu inventoriumi O. Chžonstauskienė sava­noriškai pagal raštą perdavė naujajai valdžiai ir tokiu būdu išvengė tremties. Jai buvo leista toliau gyventi buvusio dvaro sodyboje­. Dvarininkei buvo paskirtas nedidelis kambarėlis, kur ji sulaukė senatvės, kol 1964 m. buvo apgyvendinta Adakavo senelių prieglaudoje. Čia ji praleido paskutinius savo gyvenimo metus. Sovietmečiu dvaro rūmuose veikė pradinė mokykla. Vėliau ponų namas ir urėdo namas paversti daugiabučiais namais.
Pavojingesnės už vyrus
Filmo pavadinimas yra paimtas iš rašytojo Rudyard Kipling poemos „The Female of the Species“ eilutės „The female of the species must be deadlier than the male“ ir vienos iš knygų apie detektyvą Dramondą „The Female of the Species“. Toks buvo ir darbinis filmo pavadinimas. 1969 m. buvo sukurtas tęsinys „Some Girls Do“.
Titulinę dainą filmui įrašė grupė The Walker Brothers.
Siužetas
Dvi žavingos moterys Irma ir Penelopė šaltakraujiškai nužudė naftos magnatą Henrį Kelerį ir žurnalistą Deividą Vingardą. Milijoną turinti išmokėti draudimo kompanija kreipiasi pagalbos į Hju Dramondą, kad šis ištirtų aplinkybes, nes prieš pusę metų šiai sumai buvo apdraustas Kelerio kompanijos nesutikimas susijungti su kita naftos kompanija, o Keleriui mirus sąlyga įsigaliojo. Kompanijos atstovams balsuojant, sprendimas sumokėti išmoką atmetamas, todėl tą patį vakarą Irma su Penelope nužudo vieną iš valdybos narių. Kitą dieną įvyksta naujas balsavimas, šį kartą jau vienbalsis.
Dramondui pradėjus domėtis byla, Irma su Penelope bando jį nužudyti, vėliau pagrobia sunėną Robertą, tačiau jiems vis pavyksta išsigelbėti. Irma vėl pasirodo draudimo kompanijoje su nauju pasiūlymu apdrausti Akmatano karalių Fedrą, kuris yra Roberto pažįstamas. Irma ir Penelopė dirba turtuoliui Karlui Petersenui, kuris yra ir vienas iš draudimo kompanijos vadovų, lobstantis iš klientų mirčių. Jis turi visą būrį moterų, vykdančių jo pavedimus, o Irma ir Penelopė – geriausios iš jų. Dabar jos ketina susprogdinti karaliaus Fedros jachtą, pasinaudodami Roberto drauge Greise.
Jugoslavijos karalystės administracinis suskirstymas
thumb|300px|Jugoslavijos banovinos 1929 m.
Šilai (Biržai)
Šilai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Vabalninko.
Jugoslavijos karalystės administracinis suskirstymas
Po 1929 m. valstybinio perversmo buvusi Serbų, kroatų ir slovėnų karalystė pervadinta į Jugoslavijos karalystę ir nustatytas naujas Jugoslavijos karalystės administracinis suskirstymas. Jugoslavijos karalystė po 1929 m. spalio 3 d. buvo padalinta į 9 banovinas. Jų ribos buvo nustatytos geografiniu principu, sąmoningai stengiantis, kad jos būtų etniškai mišrios.
Banovinos:
Belgradas buvo išskirtas į atskirą administracinį vienetą.
Aidilvaildas-Pain Kovas
Aidilvaildas, Pain Kovas ir Ferno slėnis  – trys gretimos neinkorporuotos bendruomenės San Džasinto kalnuose, Riversaido apygardoje, Kalifornijoje, JAV. Aidilvaildas yra didžiausia gyvenvietė iš šių trijų. Statistiniams tikslams Jungtinių Valstijų gyventojų surašymo biuras Aidilvaildą–Pain Kovą apibrėžė kaip surašymo vietovę. 2023 m. Aidilvailde–Pain Kove gyveno 4250 žmonių. Ferno slėnyje 2023 m. gyveno 155 žmonės.
Aidilvaildas išsidėstęs Ramiojo vandenyno kalnagūbrių maršrute.
„Aidilvaildas mylios aukštyje“ – tai kalnų kurortas kalnuose, virš jūros lygio pakilęs maždaug per mylią (1600 m). Aidilvaildą supa du dideli uolų dariniai – Takvico uola (Tahquitz Rock, dar žinoma kaip Lilės uola – Lily Rock) ir Savižudžių uola (Suicide Rock), jas pamėgę Pietų Kalifornijos kalnalipiai. Čia neįrengta slidinėjimo trasų, todėl „Kalva“ per metus buvo minimaliai išvystyta ir išliko pasivaikščiojimų, lipimo į kalnus ir uolas, pasivažinėjimų dviračiais bei jodinėjimo vieta.
Hondūro herbas
thumb|right|220px|Hondūro herbas 1925 m. spalio 3 d. Hondūro vadovas Dionisio de Herrera priėmė įsaką sukurti nacionalinį Hondūro herbą. Herbe esantis užrašas reiškia: Laisva, suvereni ir nepriklausoma Hondūro respublika. Virš užrašo yra gausybės ragai ir strėlinė su strėlėmis, primenanti vietinius Hondūro gyventojus – indėnus. Aplink jį – lapuočiai medžiai ir kalkakmenio uolos. Centre pavaizduoda masonų akis. Ovale taip pat yra vulkanas, esantis tarp dviejų bokštų, kurie simbolizuoja pasiryžimą ginti šalies nepriklausomybę. Trikampis, priešais kurį yra saulė ir vaivorykštė, simbolizuoja lygybę ir laisvę. Kalnakasybos pramonės atributai reiškia šalies ekonominę gerovę.
Pavasariniai ritinėliai
thumb Pavasariniai ritinėliai  (arba rytietiški daržovių suktinukai) – Tolimųjų Rytų virtuvės užkandis.
Kildinamas iš Rytų Azijos ir Pietryčių Azijos kultūrų. Tradicinis pietų Kinijos ir Vietnamo patiekalas. Gaminamas per Kinų naujuosius metus, kurie dar vadinami Pavasario festivaliu, nuo ko ir kilo šio patiekalo pavadinimas.
Tešlos pyragėliai, įdaryti daržovėmis, kartais mėsa. Gaminami į ypač plonus ryžių tešlos lakštus (vadinamus ryžių popieriumi) įvyniojant įdarą ir kepant juos dideliame aliejaus kiekyje.
Populiarus greitas maistas Vakarų šalyse.
Anglijos bankas
Anglijos bankas (oficialus pilnas pavadinimas - The Governor and Company of the Bank of England) – centrinis Jungtinės Karalystės bankas su būstine Londone. Įkurtas 1694 m., pertvarkytas 1844 m. įstatymu (Bank Charter Act).
Istorija
1946 m. bankas buvo nacionalizuotas ir suvalstybintas.
Sedos kautynės
Sedos kautynės (mūšis) – 1944 m. spalio 6-7 d. prie Sedos miestelio (dab. Mažeikių rajonas) vykęs iš buvusių Lietuvos kariuomenės karininkų ir jų vadovaujamų savanorių sudarytos Tėvynės apsaugos rinktinės (TAR) mūšis su Raudonąja armija. Tai paskutinis lietuvių nesėkmingai pasibaigęs mėginimas pasipriešinti plūstantiems agresoriams iš Rytų.
Tėvynės apsaugos rinktinė
Tėvynės apsaugos rinktinę sudarė karininkai ir civiliai savanoriai, pasiryžę ginti Lietuvą nuo Raudonosios armijos. Rinktinė kovojo vakarinėje Lietuvos dalyje – Žemaitijoje, prie Sedos, ten patyrė didelių nuostolių ir buvo išsklaidyta. Daliai savanorių pavyko pasitraukti su vokiečiais. Kiti pateko į nelaisvę arba papildė jau pradėjusius veikti lietuvių antisovietinių partizanų būrius.
Tais metais TAR formaliai buvo pavaldi Vermachtui. Ji vilkėjo iš vokiečių gautomis uniformomis. Tačiau ji negavo ir nevykdė jokių Vermachto įsakymų. Rinktinė kovojo ne už griūvantį Reichą, o už savo krašto laisvę. Tačiau Antrajame pasauliniame kare nugalėjusiems Vakarams tai mažai rūpėjo. Jie perduodavo sovietams mūšyje dalyvavusius asmenis kaip nacių bendrininkus, nesigilindami į tikrąsias aplinkybes.
Situacija prieš mūšį
1944 m. rudenį Tėvynės apsaugos rinktinei pavesta ginti Klaipėdos kryptį dengiantį fronto barą prie Sedos. Rinktinė buvo nepakankamai ginkluota – jai trūko automatinių ir prieštankinių ginklų, kulkosvaidžių, artilerijos, ryšio priemonių. Dauguma rinktinės karių buvo nepakankamai parengti, trūko karininkų. Vokietijos kariuomenės sprendimu, Tėvynės apsaugos rinktinė turėjo dengti Raudonosios armijos puolamus Vermachto dalinius, suteikti jiems laiko persigrupuoti. Rinktinės pirmasis pulkas buvo išdėstytas į rytus ir šiaurę nuo Sedos, antrojo vienas batalionas – į vakarus, prie Barstyčių.
Kautynės
1944 m. spalį Raudonosios armijos I Pabaltijo fronto 6-oji smogiamoji armija puldama pasiekė Sedos apylinkes. Spalio 7 d. rytą Tėvynės apsaugos rinktinės ginamas pozicijas puolė tankai, po jų – 67-oji šaulių divizija. Neatlaikiusi tankų puolimo, rinktinė traukėsi Vakarų kryptimi. Mūšio metu žuvo keli šimtai lietuvių karių, kelios dešimtys pateko į nelaisvę. Spalio 10 d. rinktinės likučiai pasiekė Klaipėdą, iš kurios traukėsi į Rytų Prūsiją. Daugelis išsisklaidė, vėliau įsitraukė į partizaninę kovą.
Mūšio atgarsiai
Sovietiniais laikais Sedos mūšį prisiminti valdžiai buvo neparanku, nes būtų reikėję aiškintis, kodėl Raudonoji armija (t. y. liaudies išvaduotojai) Žemaitijoje sutikti ne su gėlėmis, o su prieštankinėmis granatomis. Išlikę mūšio dalyviai taip pat vengė kalbėti, nes bijojo patraukti KGB dėmesį, o į Vakarus pasitraukę veteranai bijojo būti apkaltinti stoję į hitlerininkų pusę.
Kambizas II
Kambizas II (, 🇬🇷, mirė 522 m. pr. m. e.) – Persijos Achemenidų imperijos karalius, valdęs 530–522 m. pr. m. e. Karaliaus Kyro Didžiojo sūnus ir įpėdinis.
Gimė karaliaus Kyro Didžiojo ir karalienės Kasandanos šeimoje. Valdant Kyrui, Kambizas II daugiausia rūpinosi Babilono administravimu. 538 m. pr. m. e., per Babilono Naujųjų metų šventę, atliko apeigines Babilono karaliaus funkcijas, o 530 m. pr. m. e. paskirtas Babilono regentu.
Kyrui Didžiajam žuvus, Kambizas II tituluotas karaliumi. Jis įgyvendino tėvo ketinimą užkariauti Egiptą. 525 pr. m. e. Kambizas II prie Pelusijaus, padedamas graikų ir arabų, sumušė Egipto faraono Psameticho III kariuomenę, o jį paėmė į nelaisvę. Užėmė Memfį ir Heliopolį. Kambizas II tapo Egipto faraonu ir pradėjo Egipto faraonų XXVII dinastiją. Iš Egipto toliau planavo žygius į aplinkines žemes – Kartaginą, Etiopiją, Amoną. Surengęs karinę kampaniją į Etiopiją, Kambizas II užėmė jos šiaurinę dalį, tačiau dėl išteklių trūkumo turėjo atsitraukti. Vienas iš Kambizo būrių užėmė Chargos oazę, bet toliau keliaudamas į Amoną pateko į smėlio audrą ir pražuvo. Žygio į Kartaginą Kambizas II taip ir nesurengė.
Anot Herodoto, Kambizas II pasižymėjo žiauriu valdymu Egipte, laikė jį despotu ir pamišėliu, tačiau kiti šaltiniai liudija graikų istoriką hiperbolizuojant. Anot paskesnio persų karaliaus Darijaus I, Kambizas dar prieš išvykdamas į Egiptą nužudęs savo brolį Bardiją (Herodoto vadintą Smerdžiu). 522 m. pr. m. e. persų šventikas (magas) Gaumata pasiskelbęs Bardija ir užėmęs Achemenidų sostą. Kambizas II išskubėjęs malšinti sukilimo, tačiau neaiškiomis aplinkybėmis žuvęs Sirijoje. Vienur teigiama, kad mirė nuo gangrenuojančios žaizdos ar nelaimingo atsitikimo metu susižeidęs šlaunį. Darijaus (tuomet, jo ginklanešio) teigimu, Kambizas II nusižudęs. Kiti įtaria jį buvus nužudytą.
Palaidotas pietų Persijos mieste Neirize.
Kambizo vardas kildinamas iš iranėnų genties kambodžų tautovardžio.
Diana Zagainova
Diana Zagainova (g. 1997 m. birželio 20 d.) – Lietuvos lengvaatletė, kuri specializuojasi trišuolyje. Nacionalinė rekordininkė.
Biografija
2019 m. birželio 30 d. Šveicarijoje pasiekė naują Lietuvos moterų trišuolio rekordą - 14,43 m.
2020 m. vasaros olimpinių žaidynių moterų trišuolio atrankoje pasiekė 13,10 m rezultatą ir į finalą nepateko. Bendroje įskaitoje sportininkė užėmė 28-ą vietą.
Hondūro departamentai
Centrinės Amerikos šalis Hondūras yra suskirstyta į 18 departamentų. Kiekvienam departamentui vadovauja jo gubernatorius, skiriamas prezidento.
Birštono apžvalgos bokštas
Birštono apžvalgos bokštas – tai 51 m aukščio konstrukcija, kurios 45 m aukštyje įrengta apžvalgos platforma. Šio bokšto apžvalgos platforma yra iškelta aukščiausiame lygyje tarp visų Lietuvos apžvalgos bokštų.
Paskirtis ir apylinkės
miniatiūra|kairėje|Nemuno vingis matomas iš Birštono apžvalgos bokšto aikštelės
Birštono apžvalgos bokštas skirtas apžvelgti Nemuno kilpų regioninio parko kraštovaizdį. Už 450 m į vakarus driekiasi Škėvonių atodanga (gamtos paminklas), 1,5 km į rytus stūkso Birštono piliakalnis (Vytauto kalnas). Nuo bokšto žvelgiant į pietus, pietryčius, už 6,2 kilometro Nemuno kairiajame krante plyti Punios šilas, išsaugojęs Lietuvos pirmykščių girių bruožus. Už 7,9 kilometrų į pietvakarius plyti nedidelis Degsnės miškas, kurio maumedyne auga nemažai apie 46 m aukščio lenkinių maumedžių bei tarp jų aukščiausiu Lietuvos medžiu laikomas Degsnės miško maumedis.
Vietovė
Birštono apžvalgos bokštas pastatytas Birštono savivaldybėje, Birštono kurortinio miestelio pietvakarinėje dalyje, ant kalvos 92 metrų aukštyje virš jūros lygio, apie 228 metrus į rytus nuo Nemuno pakrantės, apie 590 metrų nuo magistralinio A16 kelio Vilnius - Marijampolė.
Bokšto duomenys
Birštono apžvalgos bokšto architektai - Donatas Malinauskas ir Vytautas Putna. Jo statybos užtruko kiek mažiau nei metus. Apžvalgos bokštas oficialiai atidarytas lankytojams nuo 2019 m. liepos 11 d.
Statant bokštą, jo pagrindui naudotos metalinės konstrukcijos, o apdailai mediena. Į bokšto apžvalgos aikštelę esančią 45 m aukštyje, veda 300 laiptelių. Apžvalgos aikštelėje suprojektuoti ir sumontuoti skaidrių konstrukcijų grūdinto stiklo berėmiai turėklai, kurie atlaiko 2 kN šoninio vertimo jėgą. Sumontuotas keturšlaitis stogas – toks pat kaip tradicinių senųjų medinių gynybinių pilių sargybiniuose bokštuose, kurias statė baltų gentys. Bokšte įrengta dviguba įžeminimo sistema, turėklai pagaminti iš grūdinto neskylančio stiklo. Skaičiuojama, kad statant bokštą maumedžių tašų iš viso buvo sunaudota 38 kubiniai metrai. Jų bendras ilgis siekia apie 7 km, o visus juos pritvirtinti prireikė 10 tūkst. varžtų. Bokšto konstruktyvą sudaro erdvinė metalinių profilių konstrukcija. Šioms konstrukcijoms ir varžtiniams sujungimams sunaudota 111,6 tonų metalo.
Frederikas Juozas Denhofas
Frederikas Juozas Denhofas (? – 1723) – Abiejų Tautų Respublikos valstybinis veikėjas. Karaliaus pulkininkas, Lietuvos pataurininkis nuo 1712 m. Golubsko, Grybovsko, Guzovsko, Mžiglocko, Dembovecko seniūnas.
Šeima
Vedė Lukreciją Kateriną Radvilaitę, Dominyko Mikalojaus Radvilos dukterį.
Katanduanesas
Katanduanesas  – Filipinų sala ir provincija Bikolo regione. Tai dvylikta pagal dydį Filipinų sala. Provincijos sostinė yra Virakas, ir Katanduanesas yra į rytus nuo Pietų Kamarineso provincijos. Juos skiria Makvedos sąsiauris. 2015 m. saloje gyveno 260 964 žmonės. 97 % gyventojų yra Romos katalikai. Beveik visi salos gyventojai kalba šiaurine arba pietine katanduanesų kalba, kurios priklauso bikolų kalboms.
Nepaisant trijų supertaifūnų, kurie nusiaubė salą per pastaruosius du dešimtmečius, Katanduanesas išliko pluoštinių bananų kraštu ir yra daugiausiai jo išauginanti provincija Filipinuose. 2015 m. 12 789 valstiečiai pagamino 23 550 m³ pluošto. Tai sudaro 40 % viso Filipinų kiekio. Katanduaneso išaugintas pluoštinių bananų kiekis yra netgi didesnis nei Ekvadoro, kuris yra antras pagal kiekį augintojas po Filipinų.
thumb|left|Purarano paplūdimys thumb|left|Gigmoto įlanka Turizmas saloje auga palyginti greitai, nors Katanduanesas visais metų laikais kenčia nuo taifūnų, ir pravardžiuojamas Filipinų taifūnų sostine. Salą garsina paplūdimiai, priešistoriniai urvai, akmeninės koplyčios ir masyvios bažnyčios. Nepaisant taifūnų, saloje yra daug saugių užutėkių ir įlankų: Kalapalano, Gigmoto, Soboko ir Kabugao. Ramiojo vandenyno pakrantė traukia banglentininkus, ypač Baraso savivaldybėje. Geriausia lankytis saloje nuo kovo iki rugpjūčio, kai oras sausiausias. Spalio-sausio pradžioje oras vėsiausias ir lietingiausias. Karščiausia nuo kovo iki gegužės.
Portugalas (moneta)
miniatiūra|Portugalo [[reversas]] Portugalas  – didelė aukso moneta, svėrusi apie 40 g, kaldinta iš beveik gryno aukso. Tokios monetos imtos kaldinti Portugalijoje, iš to atsirado ir jų pavadinimas.
Pirmasis portugalas
1499 m. karalius Manuelis I ėmė kaldinti monetas lisbonino, kurios buvo vertos 10 kruzadų ir kurios svėrė 39,9 g. Šias monetas kaldino iš kolonijų aukso. 1517 m. ši moneta buvo verta 3900 realų, o vėliau – ir 4000 realų.
Averse buvo Portugalijos herbas, o reverse – jėzuitų ordino kryžius (Manuelis I buvo jėzuitų ordino vadovas), kuris Portugalijos monetose buvo kelis šimtus metų. Moneta buvo pavadinta portugalu, nes ant jos yra užrašas R:PORTUGALIE 'Portugalijos karalius'.
Kiti portugalai
Manuelio pavyzdžiu pasekė ir kitų šalių monarchai. Jie ėmė kaldinti portugalų monetas, vertas 2,5, 5, 10 ir retkarčiais 20 dukatų. Portugalus daugiausia kaldino šiaurės Vokietijoje, taip pat – Danijoje, Švedijoje, Transilvanijoje, Abiejų Tautų Respublikoje.
XVI a. pabaigoje portugalai prarado mokėjimo priemonės reikšmę, monarchai juos ėmė naudoti kaip apdovanojimus ar suvenyrus. Todėl portugalus kaldino labai kruopščiai. Tokius portugalus kaldino ir Rusijoje. Pvz., Ukrainą prijungus prie Rusijos caras Aleksejus Michailovičius Bogdanui Chmelnickiui padovanojo portugalą, kuris svėrė apie 34 g.
RPD
7,62 mm rankinis Degtiariovo kulkosvaidis RPD  – 1944 m. sukonstruotas tarybinis 7,62 mm kalibro rankinis kulkosvaidis, naudojantis tarpinius šovinius 7,62×39 mm.
Istorija
Konstravimas pradėtas 1943 m. Trys žymūs ginklų konstruktoriai (Vasilijus Degtiariovas, Sergejus Simonovas, Aleksejus Sudajevas) gavo užsakymą pateikti savas kulkosvaidžių konstrukcijas. Iš bandymams parengtų trijų kulkosvaidžių modelių Degtiariovo konstrukcija pasirodė geriausia, tad ji buvo priimta į ginkluotę kaip RPD-44. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje RPD buvo paruoštas serijinei gamybai, tačiau masiškai tiekti kariuomenei pradėjo tik 1953 m.
Kulkosvaidis RPD buvo vienas pirmųjų ginklų, naudojančių 1943 m. pavyzdžio tarpinius šovinius, priimtas į ginkluotę. Nuo 6-ojo dešimtmečio pradžios iki 7-ojo dešimtmečio vidurio buvo pagrindinis skyriaus lygio paramos ginklas. Vėliau jį palaipsniui išstūmė kulkosvaidis RPK, laikytas priimtinesniu dėl unifikacijos su AK-47. RPD iki šiol laikomas Rusijos armijos rezervo sandėliuose. Kaip ir daugelis kitų tarybinių ginklų RPD plačiai tiektas Tarybų Sąjungai draugiškoms valstybėms. Kinijoje RPD gamino kaip kulkosvaidžius Type 56.
Vietnamo karo metu RPD buvo pagrindinis Vietkongo lengvasis kulkosvaidis.
7-tą dešimtmetį ėmus plačiai naudoti Kalašnikovo schemos paramos ginklus (RPK ir PK) RPD pradėtas išimti iš Varšuvos sutarties kariuomenių pirmos linijos dalinių ginkluotės. Tačiau šis kulkosvaidis liko daugelio Afrikos ir Azijos valstybių ginkluotėje. RPD kulkosvaidžius gamino KLR (Type 56), Egiptas, Šiaurės Korėja (Type 62) ir Lenkija (nuo 1956 m.).
Charakteristikos
Tiesaus šūvio nuotolis į krūtininį taikinį 365 m. Šaudymas į oro taikinius efektyvus iki 500 m nuotolio. Kulkos kaunamoji geba išlieka iki 1,5 km.
Normalaus šaudymo reikalavimai kulkosvaidžiu RPG šaudant po 1 šūvį:
Normalaus šaudymo reikalavimai kulkosvaidžiu RPG šaudant serijomis:
Konstrukcija
RPD yra automatinis ginklas, naudojantis parako dujų varomą ilgos eigos stūmoklio sistemą ir užrakinimo sistemą perimtą iš ankstesnių Degtiariovo ginklų. RPD naudojamas atviros spynos principas.
RPD šauna naudodamas skiltuvą. Jo šovimo mechanizmas leidžia šaudyti tik automatinės ugnies režime. Spyna turi spyruoklinę tūtelių ekstrakcijos sistemą. Iššautos tūtelės išmetamos žemyn pro angą ginklo uokse. RPG turi ranka perjungiamą svirtinį saugiklio mechanizmą, kuris blokuoja spyną ir neleidžia netyčia iššauti. Skirtingai negu ankstesniųjų Degtiariovo ginklų RPD grąžinimo spyruoklė yra buožės viduje. Kaip ir daugelio rusiškų patvarių ginklų RPD šovinio lizdas ir vamzdžio vidus chromuoti, dėl ko Korozija ir tūtelės įstrigimo tikimybė žymiai mažesnė. thumb|RPD šovinių tiekimo sistema Kulkosvaidžio vamzdis nekeičiamas. Dujų nukreipimo sistema turi trijų padėčių srauto reguliavimo vožtuvą.
Kulkosvaidis turi sulankstomas nenuimamas dvikojes kojeles, medinius petinę atramą (buožę), pistoletinę rankeną ir vamzdžio apgaubą (už kurio nešant RPD prilaikomas vamzdis).
Šovinių tiekimas
Šoviniai kulkosvaidžiui tiekiami iš kairės pusės metalinėje šovinių juostoje. Vienoje juostos atkarpoje būna 50 šovinių. Juosta paduodama dviem būdais: Juosta patraukiama per vieną šovinį, kai spyna juda atgal. Būgniška juostos dėtuvė gana nepatikima, nes ją gali užstriginti į talpyklę patekę nešvarumai, sniegas ir pan. thumb|250px|RPD rankinis kulkosvaidis
Taikikliai
RPD turi atvirą taikiklių sistemą. Drūtgalinė dalis reguliuojama pagal vėjo greitį ir pakilimo kampą, sugraduota kas 100 m nuo 100 m iki 1000 m. Dalis RPD uokso kairėje turi šoninį pamatėlį, prie kurio tvirtinamas naktinis taikiklis NSP-2.
Reikmenys
Į RPD reikmenų komplektą įeina juostos talpyklė, papildomos šovinių juostos, grūstuvas (tvirtinamas kairėje uokso pusėje), valymo rinkinys (laikomas buožės skyriuje), diržas, krepšiai šovinių juostų talpyklėms.
Komplekte esantis diržas leidžia pasikabinti kulkosvaidį per petį iš šaudyti stovint ar einant, nors RPD nebuvo kurtas tokiam šaudymui.