cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kalvadosas
Vartojimas
Kokybiškas kalvadosas turi obuolių ar kriaušių skonį, papildytą prieskoniais, atsirandančiais brandinimo metu. Trumpai brandintame kalvadose ryškiausias obuolių ir kriaušių aromatas, ilgai brandinto skonis artimas kitiems ilgai brandintiems brendžiams. Ilgai brandintas kalvadosas įgauna auksinę ar rudą, oranžinę ar rausvą spalvą.
Kalvadosas įeina į tradicinių normandiškų patiekalų iš obuolių, krevečių, veršienos ar vištienos sudėtį. Kalvadosas taip pat yra neatskiriama Normandijos kultūros dalis, esminis tradicijų – trou normand (ilgi šventiniai pietūs iš daugelio mėsos patiekalų, tarp kurių virškinimui paskatinti geriamas kalvadosas su ledu) ir café-calva (kava su kalvadosu) – dalis.
Belgija
Belgija, oficialiai Belgijos Karalystė – valstybė Vakarų Europoje. Šiaurėje ribojasi su Nyderlandais, rytuose – su Vokietija, pietryčiuose – su Liuksemburgu, pietvakariuose – su Prancūzija. Šiaurės vakaruose Belgija prieina prie Šiaurės jūros. Šalies sostinė ir didžiausias miestas – Briuselis. Kiti didieji miestai: Antverpenas, Gentas, Šarlerua, Lježas, Briugė, Namiūras ir Leuvenas. Belgija – viena iš Europos Sąjungos steigėjų, čia įsikūrusios ES, NATO bei kitų svarbių tarptautinių organizacijų būstinės.
Belgija priklauso Žemutinių šalių regionui (kurį taip pat sudaro Nyderlandai ir Liuksemburgas). Taip pat Belgija priklauso ir šių trijų valstybių ekonominei sąjungai, vadinamai Beniliuksu (nuo 1948 m.). Žemutinės šalys yra tankiausiai gyvenamos Europoje, tačiau gyvenimo lygis jose labai aukštas.
Belgija – palyginti nauja valstybė, gavusi nepriklausomybę tik 1830 m. Iki tol ją valdė Nyderlandai. Dabartinės jos sienos nustatytos tik 1919 m.
Upė Masas dalija šalį perpus. Į šiaurę nuo jo iki jūros driekiasi derlingos lygumos, į pietus nuo šios upės eina Ardėnų kalnai, kur prastose žemėse išsibarstę reti ūkeliai.
Istorija
100 – 44 m. pr. m. e. dabartinės Belgijos teritorijoje buvo Romos imperijos Belgijos Galijos provincija, kurioje gyveno keltų gentys belgai ir germanų gentys frankai. Nuo IV a. šių dviejų genčių ribą pakeitė valonų ir flamandų žemių pasienis. Belgijos teritorijoje V a. konsolidavosi Frankų valstybė, ir iš čia Chlodvigas pradėjo Europos užkariavimus. 751 m. Frankų karalystėje merovingus pakeitus karolingams, teritorija tapo Karolio Didžiojo imperijos dalimi.
Po Verdeno sutarties, 843 m. Belgijos teritorija buvo padalinta tarp Vakarų Frankų ir Vidurio Frankų karalysčių. 855–959 m. didžioji jos dalis priklausė Lotaringijos karalystei, o šiai suskilus – Žemutinei Lotaringijai. Didėjant feodaliniam susiskaldymui, XI-XIV a. Belgijos teritorijoje susikūrė daug feodalinių valstybėlių. Didžiausios iš jų buvo Brabanto, Limburgo ir Liuksemburgo hercogystės, Flandrijos, Heno ir Namiūro grafystės, Lježo vyskupija. thumb|150px|left|Burgundijos hercogų valdos XIV–XV a.|alt=Burgundija nevadinama imperija Nuo XIV a. vidurio dinastinių ryšių dėka vietos valstybėles kartu su valstybėlėmis dabartinių Nyderlandų ir Liuksemburgo teritorijose palaipsniui suvienijo Burgundijos kunigaikštystė. Taip susikūrė Burgundijos Nyderlandai. Po 1477 m. šios kunigaikštystės perėjo Habsburgų dinastijai ir čia susikūrė Habsburgų Nyderlandai. 1556 m. Habsburgų imperatoriui Karoliui V padalinus visas Habsburgų valdas, Belgijos teritorija perėjo Ispanijos atšakai. Po Nyderlandų revoliucijos 1581 m., šiaurinės provincijos atsiskyrė ir suformavo Nyderlandų valstybę, tačiau dabartinės Belgijos ir Liuksemburgo teritorijos liko Ispanijos Habsburgų valdžioje. Ši valda buvo žinoma kaip Ispanijos Nyderlandai arba Pietiniai Nyderlandai. 1713 m. pagal Utrechto sutartį Belgijos teritorija atiteko Austrijos Habsburgams ir buvo žinoma kaip Austrijos Nyderlandai; 1795 m. ją okupavo ir aneksavo Prancūzija, o 1815 m. pagal Vienos kongresą ši teritorija atiteko Nyderlandams – buvo sukurta Jungtinė Nyderlandų Karalystė. thumb|200px|right|Epizodas iš Belgijos revoliucijos 1830 m. 1830 m. spalio 4 d. Belgija tapo nepriklausoma karalyste, ir 1831 m. į sostą žengė pirmasis istorijoje nepriklausomos Belgijos karaliaus Leopoldas I. Šis įvykis iki šiol minimas kaip nacionalinė šventė. XIX a. Belgija tapo kolonijine valstybe ir kurį laiką turėjo savo kolonijų Afrikoje: Laisvąjį Kongą ir Belgijos Kongą. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, 1914 m. į Belgiją įsiveržė Vokietija, bet prasidėjo karaliaus Alberto I vadovaujamas pasipriešinimo judėjimas. 1919 m. pagal Versalio sutartį Belgijai atiteko Malmedi, Eupeno ir kt. teritorijos. Per Antrąjį pasaulinį karą, 1940–1944 m. Belgija vėl buvo okupuota Vokietijos. Karalius Leopoldas III (valdė 1934–1951 m.) pasirašė kapituliacijos aktą prieš nacistinę Vokietiją, buvo jos karo belaisvis. Vokietijai pralaimėjus karą, 1944 m. jis paliko šalį.
Politinė sistema
thumb|220px|left|Tautos rūmai Belgijos parlamento rūmai Belgija yra konstitucinė monarchija (kartu – tautos monarchija, nes karaliaus titulas yra Belgų karalius, o ne Belgijos karalius) ir parlamentinė demokratija, kuri po II pasaulinio karo evoliucionavo nuo unitarinės valstybės iki federacijos. Dviejų rūmų parlamentą sudaro Senatas ir Atstovų rūmai. Senatą sudaro bendruomenių, regionų atstovai bei tiesiogiai išrinkti politikai; Atstovų rūmai renkami tiesiogiai pagal proporcinę rinkimų sistemą. Belgijoje dalyvavimas rinkimuose yra privalomas.
Federalinę vyriausybę formaliai skiria karalius, ji turi gauti Atstovų rūmų pasitikėjimą. Vyriausybei vadovauja ministras pirmininkas. Konstitucija reikalauja, kad vyriausybėje būtų vienodas skaičius olandiškai ir prancūziškai kalbančių narių. Valstybės vadovas yra karalius, tačiau faktiškai valdžia priklauso federalinei, regioninėms ir bendruomenių vyriausybėms.
Teisės sistema remiasi civiline teise ir yra paremta Napoleono kodeksu.
Nuo 1970 m. politinės partijos yra pasidalijusios kalbiniu pagrindu. Tiek prancūzakalbių, tiek olandakalbių bendruomenės turi partijas, priklausančias pagrindinėms politinėms srovėms – liberalų, krikščionių demokratų ir socialdemokratų. Taip pat įtaką įgauna žaliųjų bei (ypač Flandrijoje) nacionalistinės partijos.
Nuo 1999 m. ministru pirmininku buvo Gyjus Verhofstatas (Flamandų liberalų ir demokratų partija), kuris sudarė 6 partijų Liberalų – socialdemokratų – žaliųjų koaliciją (dažnai vadinama vaivorykštės koalicija; tai pirmoji vyriausybė nuo 1958 m., kurioje nėra Krikščionių demokratų). 2003 m. rinkimuose valdančioji koalicija išlaikė savo pozicijas; sudaryta 4 partijų Liberalų – socialdemokratų koalicija.
Administracinis suskirstymas
Taip pat Belgija yra padalinta į tris administracinius regionus, kurie suskirstyti į 10 provincijų (skliausteliuose nurodomi administraciniai centrai): thumb|250px|right|Belgijos administracinis suskirstymas
Smulkiausias administracinis vienetas yra komuna. 19 iš jų yra Briuselio regione, 262 – Valonijoje, ir 308 – Flandrijoje. Ir provincijos, ir komunos pavaldžios atitinkamam regionui.
Geografija
thumb|upright|Ardennes|180px|Kraštovaizdis [[Ardėnų kalnai|Ardėnuose]] Bendras sienų ilgis: 1385 km. Pakrantės ilgis: 65 km. Sienų su kaimyninėmis valstybėmis ilgis: Prancūzija – 620 km, Nyderlandai – 450 km, Liuksemburgas – 148 km, Vokietija – 167 km
Didžiąją paviršiaus dalį užima lyguma. Paviršius pamažu aukštėja iš šiaurės vakarų (nuo Šiaurės jūra) į pietryčius., kur iškyla Ardėnų kalnai. Lyguma daugiausia plokščia, žema (iki 180 m). Pajūryje vietomis jos aukštis žemiau jūros lygio (vadinamieji polderiai), todėl ten, kur nėra kopų, prie jūros supilti pylimai. Maso ir jo intako Sambro slėniai skiria lygumą nuo peneplenizuoto skalūninio kristalinio Ardėnų kalnų masyvo. Ardėnų kalnai upių slėnių suskaidyti į plynaukštes. Aukščiausia viršūnė – Botranžo kalnas (Signal de Botrange) – 694 m. Pačiuose pietryčiuose yra klintinių kalvagūbrių (iki 460 m).
Didžiausios upės (Šiaurės jūros baseino): Masas ir jo intakas Sambras, Šeldė ir jos intakas Lisas. Upės laivybinės, žiemą neužšąla. Nuotėkį reguliuoja kanalų, šliuzų ir perpumpavimo stočių sistema.
Ekonomika
Darbuotojų pasiskirstymas pagal sektorius:
Turizmas
Turizmas Belgijai labai svarbus. Ši šalis populiari tarp vokiečių, britų, liuksemburgiečių, prancūzų ir olandų. Britai gana dažnai lanko Vakarų Flandrijos provincijoje iš Pirmojo pasaulinio karo išlikusius karo paminklus ir kapines. Turistai mėgsta atostogauti ir Belgijos Šiaurės jūros pakrantės kurortuose (Knoke-Heistėje, Bredenėje, De Panėje, Njivporte, Ostendėje ir kt.). Kiti regionai taip pat yra labai pamėgti lankytojų iš kitų šalių. Iš Belgijos nesunkiai galima dienai nukeliauti į kaimynines šalis (Prancūziją, Nyderlandus arba Jungtinę Karalystę). Labai populiarios kelionės į Briuselį, Haseltą, Gentą, Antverpeną bei kitus miestus. Vienas lankomiausių Belgijos miestų yra Briugė, kuris neretai laikomas Šiaurės Venecija.
Valstybės biudžetas
Valstybės biudžetas 2009 m. siekė 183 Mlrd. eurų, o šalies pajamos buvo 163 mlrd. eurų. Tai sudarė 20 mlrd. eurų arba 6 % valstybės biudžeto deficito pagal BVP. Nuo 1995 iki 2007 m. Belgijai pavyko žymiai sumažinti savo šalies skolas. 2011 m. šalies skolos siekė 361,7 mlrd. eurų arba 98 % Belgijos BVP. thumb|250px|right|[[Antverpenas|Antverpeno uostas]]
2006 m. šalies išlaidos šiems sektoriams siekė (% BVP):
Demografija
230px|thumb|left|Populiacijos augimas nuo 1948 m. Gyventojų skaičius pateikiamas tūkstančiais.
Pasak 2007 m. statistikos, beveik 92 % šalies gyventojų yra Belgijos piliečiai ir maždaug 6 % – kitų Europos sąjungos valstybių. Labiausiai paplitusios tautinės mažumos yra italai (171 918), prancūzai (125 061), olandai (116 970), marokiečiai (80 579), ispanai (42 765), turkai (39 419) ir vokiečiai (37 621).
Net 97 % belgų gyvena miestuose. Gyventojų tankumas Belgijoje yra 342 žm./km² – vienas didžiausių Europoje. Palyginimui, bendrasis pasaulio gyventojų tankumas yra 42 žm./km².
Kalbos
Nors Belgijoje vartojama prancūzų kalba beveik tokia pati, kaip Prancūzijoje, tam tikrų žodyno, tarimo ir semantikos skirtumų yra. Tą patį galima pasakyti ir apie Belgijoje vartojamą olandų kalbą bei jos ryšį su Olandijoje vartojama kalba. Daug flamandų vis dar kalba olandų kalbos dialektais. Valonų kalbą, kuri iki XX amžiaus pradžios buvo pagrindinė Valonijos regiono kalba, dabar daugiausiai supranta pagyvenę žmonės ir ji vartojama tik retkarčiais. Valonijos dialektai, tarp jų ir pikardų, nėra naudojami viešajame gyvenime.
Religija
Tradiciškai gyventojų daugumą (75 %) sudaro Romos katalikai, bet, 2004 m. duomenimis, tik 4-8 % belgų reguliariai lanko bažnyčią. Antra didžiausia religija yra islamas, kurį praktikuoja 3-4 % gyventojų. Daugelis Belgijos musulmonų yra sunitai ir gyvena didžiuosiuose miestuose, kaip Antverpenas, Briuselis ir Šarlerua. Taip pat šalyje yra nedidelės protestantų, stačiatikių, anglikonų ir judėjų mažumos. Jos, kartu su keliomis nereliginėmis organizacijomis, turi oficialų statusą, kas, be kita ko, reiškia, kad dvasininkai (arba, nereliginėse organizacijose, patarėjai) gauna atlyginimą iš valstybės lėšų ir valstybinėse mokyklose, tėvų pasirinkimu, vaikai gali būti mokomi bet kurios iš oficialų statusą turinčių religijų ar pažiūrų sistemų. Nors kai kurios mažumų religijos, kaip sikhizmas ir hinduizmas, dar neturi tokio statuso, budizmas jau žengia pirmuosius žingsnius link pripažinimo nereligine organizacija. Alternative urls: α, β , pdf 1.1 MB :γ(Nuoroda nebeveikia)
Pasak 2005 m. apklausos, 43 % Belgijos gyventojų „tiki, kad egzistuoja Dievas“, 29 % „tiki, jog yra kokia nors dvasia arba dvasinė energija“ ir 27 % „netiki jokiais dievais, dvasiomis ar dvasinėmis energijomis“. 2006 m. apklausa Flandrijos regione, kuris laikomas labiau religingu nei Valonija, atskleidė, kad 55 % regiono gyventojų laiko save religingais, bet tik 36 % tiki, kad pasaulį sukūrė Dievas.
Kultūra
miniatiūra|left|150px|Briuselio vafliai, už Belgijos ribų žinomi kaip belgiški vafliai
Belgijos kultūros apibrėžimas yra diskutuotinas, nesvarbu, kokia kalba kalba žmonės, tarp kultūrinių grupių yra žymių skirtumų: flamandų iš Flandrijos ir valonų iš Valonijos bei Briuselio. Vis dėlto Valonų kultūros manifestas ir kai kurie Briuselio regionalistai prieštarauja tam, kad  prancūzakalbiai Briuselio belgai būtų priskiriami valonams.
Dauguma belgų savo kultūrą laiko neatskiriama Europos ir Vakarų Europos dalimi. Nepaisant to, abi kultūrinės bendruomenės linkusios kurti savo individualiąją ir kolektyvinę kultūrą. Flamandų kultūra labiau siejasi su angliakalbe (kuri dominuoja moksle, profesiniame gyvenime ir žiniasklaidoje) bei su Nyderlandų kultūra. Prancūzakalbių kultūra daugiausia siejasi su Prancūzijos ir kitų šalių prancūzakalbe kultūra.
Paprastasis duonmedis
Paprastasis duonmedis (Artocarpus altilis) – šilkmedinių (Moraceae) šeimos augalas, artimas stambiajam duonmedžiui. Lapai iki 1 m ilgio. Vaisius duonvaisis – 2-3 kg svorio. Neprisirpę ir iškepti vaisiai primena duonos skonį. Prisirpę duonvaisiai yra saldūs ir valgomi švieži.
Auga Indonezijoje, Polinezijos ir Karibų salose. thumb|left|210px|Paprastojo duonmedžio vaisius
Varėnos rajono savivaldybės taryba
thumb|250px|Varėnos rajono savivaldybės administracija Varėnos rajono savivaldybės taryba – Varėnos rajono savivaldybės bendruomenės atstovaujamoji savivaldos institucija, atsakinga už savivaldos teisės, savo funkcijų ir bendruomenės iškeltų uždavinių įgyvendinimą bendruomenės interesais savivaldybės teritorijoje. Taryba renkama ketveriems metams visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus. Rinkėjai – savivaldybės teritorijos gyventojai, gali keisti kandidatų eilę sąraše, penkiems kandidatams suteikdami pirmumo balsus.
Tarybą sudaro 25 tarybos nariai. Naujai išrinktos tarybos nario įgaliojimai prasideda, o ankstesnės kadencijos tarybos nario įgaliojimai baigiasi nuo tos dienos, kurią naujai išrinkta taryba susirenka į pirmąjį posėdį.
Per du mėnesius nuo pirmojo naujai išrinktos savivaldybės tarybos posėdžio sušaukimo dienos turi būti išrinktas savivaldybės meras, paskirti mero pavaduotojas ir savivaldybės administracijos direktorius, sudaryti tarybos komitetai ir tarybos kolegija. Savivaldybės tarybos veiklos tvarką ir formas nustato Vietos savivaldos įstatymas ir savivaldybės tarybos veiklos reglamentas.
Belgija
Architektūra
Žymiausi romanikos architektūriniai statiniai Belgijoje – tai Collégiale Saint-Gertrude de Nivelles (1046 m.) ir Collégiale Saint-Gertrude de Nivelles (Turnė). Žymiausi gotikiniai XV a. statiniai yra Onze-Lieve-Vrouwekathedraal (Antverpenas). Žymiausias baroko architektūros palikimas – Gran Plasas Briuselyje. Žymūs jugendo stiliaus architektai buvo Victor Horta ir Henry van de Velde, kurie padarė įtaką ankstyvajai XX a. Belgijos ir aplinkinių šalių architektūrai.
Dailė
thumb|right|260px| [[Gento altorius]] Dabartinės Belgijos miestuose Antverpene, Gente, Briuselyje, Levene ir kitur XV a. iškilo grupė ankstyvojo Nyderlandų meno dailininkų, jie kūrė vėlyvosios gotikos stiliumi. Tai – Janas van Eikas, Rogiras van der Veidenas, Hugas van der Gusas, Hansas Memlingas ir kiti. Šie dailininkai ištobulino aliejinės tapybos techniką, kuri vėliau pasklido likusioje Europoje. Garsiausias vėlyvųjų viduramžių kūrinys yra brolių Van Eikų sukurtas Gento Šv. Bavono katedros altorius (1432 m.). XVI a. dabartinės Belgijos teritorijoje renesanso stiliumi kūrė Kventinas Maseisas, Janas Mabiuzas, Piteris Breigelis Vyresnysis, vėlyvojo manieristinio stiliaus atstovas buvo Bartolomėjus Sprangeris.
XVI a. pabaigoje šiaurinėms provincijoms atsiskyrus ir įkūrus naują protestantišką Jungtinę septynių provincijų respubliką (dab. Nyderlandai), dabartinės Belgijos teritorijos liko katalikiškos Ispanijos valdžioje. Šiuo laikotarpiu šiaurės ir pietinių provincijų dailės kryptys stilistiškai išsiskyrė. XVII a. pirmoje pusėje suklestėjo flamandų baroko mokykla, kurios garsiausiais menininkais buvo Rubensas, Antonis van Deikas, Jakobas Jordansas, Janas Breigelis Vyresnysis, Fransas Sneidersas. XIX a. pabaigoje iškilo žymus Belgijos tapytojas Džeimsas Ensoras. Reikšmingi XX a. Belgijos tapytojai – siurrealistai Renė Magritas ir Polis Delvo. Išgarsėjo „Tintino nuotykių“ komiksų kūrėjas Hergé.
Šalis garsėja Briuselyje esančiais Belgijos karališkaisiais dailės muziejais.
Literatūra
Belgijos literatūra praeityje buvo vientisesnė nei dabar. Dabar ji padalinta į flamandų ir prancūzakalbę literatūrą. Iki XX a. belgų rašytojai dažniausiai rašė prancūzų kalba, net jeigu buvo flamandai (ypač iš Briuselio, pavyzdžiui, kaip Jacques Brel), nes tuo metų prancūzų kalba Belgijos ir pasaulinėje kultūroje dominavo (žymūs rašytojai prancūzakalbiai: Suzanne Lilar, Emile Verhaeren ir Maurice Maeterlinck). Kai flamandų judėjimas įgavo vis didesnę svarbą, olandų rašytojai vis labiau populiarėjo Flandrijoje ir net suvaidino svarbų vaidmenį Flamandų judėjime (tarkim, Hendrik Conscience). Šiuo metu žymūs flamandų rašytojai yra Tom Lanoye ir Dimitri Verhulst. miniatiūra|right|200px|Karnavalas Belgijoje
Žymiausi belgų poetai: Guido Gezelle (1830–1899 m.), Emile Verhaeren (1855–1916 m.), Max Elskamp (1862–1931 m.), Maurice Maeterlinck (1862–1949 m.), Paul van Ostaijen (1896–1926 m.), Henri Michaux (gimęs Prancūzijoje, išsilavinęs Belgijoje, 1899–1984 m.) ir Jacques Brel (1929–1978 m.) Žymiausi prozos rašytojai: Hendrik Conscience (1812–1883 m.), Charles de Coster (1827–1879 m.), Willem Elsschot (1882–1960 m.), Michel de Ghelderode (1898–1962 m.), Georges Simenon (1903-1989 m.), Louis Paul Boon (1912–1979 m.), Hugo Claus (1929–2008 m.), Pierre Mertens (1939 m.) Ernest Claes (1885–1968 m.) ir Amélie Nothomb (1967 m.).
Muzika
Daug garsių klasikinės muzikos kompozitorių yra gimę Belgijoje. Vieni iš žymiausių yra César Franck. Henri Vieuxtemps, Eugène Ysaÿe, Guillaume Lekeu ir Wim Mertens. Daugybė viduramžių bei renesanso kompozitorių (Gilles Binchois, Orlande de Lassus, Guillaume Dufay, Heinrich Isaac, Jacob Obrecht ir kiti) yra kilę iš dabartinės Belgijos teritorijos (frankoflamandų mokykla).
Gerai žinomi XX a. dainininkai – Jacques Brel, Arno, Maurane, Bobbejaan Schoepen, Salvatore Adamo, Philippe Lafontaine ir Pierre Rapsat.
Sportas
Belgijoje 1972 m. vyko IV Europos futbolo čempionatas, 2000 m. (kartu su Nyderlandais) – XI Europos futbolo čempionatas.
Nuorodos
Valdžios tinklapiai:
Bendros nuorodos apie Belgiją:
Žemėlapiai:
Varėnos rajono savivaldybės taryba
Savivaldybės taryba savo įgaliojimus įgyvendina kolegialiai savivaldybės tarybos posėdžiuose. Tarybos posėdžiams klausimus rengia komitetai bei komisijos savo posėdžiuose, tarybos narių frakcijos bei savivaldybės administracija. Taryba svarstomais klausimais priima sprendimus ir kontroliuoja jų įgyvendinimą.
Savivaldybė yra Lietuvos savivaldybių asociacijos narė.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Gaučiškė II
Gaučiškė II – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Maironių.
Kompiuterizacija
Kompiuterizacija arba kompiuterizavimas - tai viena iš automatizacijos rūšių, kai automatizavimas yra atliekamas panaudojant kompiuterius arba kompiuterines-informacines technologijas.
Kompiuterizacijos istorija
Šiuolaikinių kompiuterių istorijos pradžia galima galima laikyti 1943 m. pabaigą, kai buvo sukurta ir išbandyta pirmoji elektroninė, programuojama ir, skirta ne vieno uždavinio sprendimui, skaičiavimo mašina (Colossus).
Kompiuterių kartos
Kompiuterių kartos sąvoka yra glaudžiai siejama su šiuolaikinių kompiuterių istorija ir kartu yra šiuolaikinių kompiuterių klasifikacijos kategorija, kuri remiasi jų gamyboje taikytomis technologijomis.
Dabašinskienė
Dabašinskienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Dabašinskas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Lietuvos Atgaja
thumb|400px|„Lietuvos Atgajos“ logotipas Lietuvos Atgaja – pasaulio lietuviams skirta vaikų švietimo ir kultūrinio bendradarbiavimo stovykla, vykstanti kiekvienais metais nuo 1993 m., viena žymiausių tautotyros stovyklų Lietuvoje.
Istorija
Stovykla pradėta rengti 1989 m., kai įsikūrė visuomeninė organizacija „Lituanica“, siekusi sukviesti viso pasaulio Lietuvos išeivijos ir etninių žemių lietuvių kilmės vaikus ir juos supažindinti su lietuviškomis šventėmis, papročiais, tradicijomis.
1993 m. stovykla įgavo „Lietuvos Atgajos“ vardą. Nuo tų pačių metų ją rengia Švietimo ir kultūros centras „Jaunimas vaikams“ bei Labdaros fondas „Vienybė“, remiantis šio centro programas.
Visos organizacijos įsikūrusios Vilniuje, Antakalnio vaikų ir jaunimo klubo patalpose - Antakalnio g. 84 a.
2003 m. rugsėjo 24 d. Vilniaus miesto Rotušėje „Lietuvos Atgaja“ buvo pripažinta šauniausia miesto stacionaria stovykla.
Dalyviai, programa
Stovyklautojų amžius yra nuo 7 iki 17 metų. „Lietuvos Atgaja“ turi stovyklavietes Zelvos poilsiavietėje, netoli Vievio bei Lazdijų rajone, Smarliūnų kaime. Berniukai ir mergaitės gyvena atskiruose kambariuose po 6 - 7, su jais kartu gyvena ir vadovai. Stovyklos vadovai - savanoriai aukštųjų mokyklų studentai, išklausę parengiamuosius kursus bei lankę seminarus. Taip pat stovykloje dirba medikas, dailininkas, muzikantas, viršaičiai.
Vienos pamainos trukmė - 10 dienų. Kiekviena pamaina yra teminė, pavyzdžiui: istorinė, kalendorinių švenčių, menų, magijos, vestuvių, teatro, kino, mitologinė pamainos. Kiekviena pamainos diena yra susijusi su tam tikra tema: piršlybų, mergvakario dienos (vestuvinė pamaina), Mindaugo karūnavimo, knygnešių, Žalgirio mūšio dienos (istorinė pamaina).
Nuo 1993 m. šioje „Lietuvos Atgajoje“ stovyklavo vaikų iš Lietuvos, Punsko, Seinų krašto, Vokietijos, Rusijos, Ispanijos, Baltarusijos, Estijos, Lenkijos, Jungtinių Amerikos Valstijų ir dar daugelio šalių.
Stovyklų „Lietuvos Atgaja“ direktorė - Aušra Lasauskaitė. Labdaros fondo „Vienybė“ direktorė - Aušra Lasauskaitė , Švietimo ir kultūros centro „Jaunimas vaikams“ direktorė - Donata Alkimavičiūtė.
Likeris
thumb|180px|Likeris „[[Vana Tallinn“]] Likeris  – stiprus, saldus alkoholinis gėrimas, gaunamas maišant spiritinius gėrimus su įvairiais sirupais, trauktinėmis, vynais, sultimis.
Likerių stiprumas būna labai įvairus: nuo 18 iki 80% etilo alkoholio. Skoniui pagerinti į likerius pilama cukraus sirupo, tirštumui (konsistencijai) išlaikyti – krakmolo sirupo.
Kai kurie likeriai, kaip ir trauktinės, gali būti išlaikomi iki kelerių metų, kad įgytų geresnį skonį. Dėl didelio cukraus kiekio, paprastai laikoma stikliniuose ar metaliniuose induose, o ne statinėse.
Istorija
Pirmieji likeriai buvo pradėti kurti dar XII-XIII amžiuose, iš karto po alkoholio distiliacijos išradimo. Likeriai itin išpopuliarėjo XIX amžiuje, atsiradus pigioms spirito gamybos technologijoms.
Rūšys
thumb|180px|Kiaušininis likeris „Advokat“ Tai labai plati alkoholinių gėrimų grupė. Likeriai skirstomi į stiprius, desertinius ir kremo likerius.
Vartojimas
Kaip desertinis gėrimas likeris patiekiamas pavalgius, su kava ar arbata.
Artūras Bakšinskas
Artūras Bakšinskas (1960 m. rugpjūčio 8 d. Dobilyniuose, Vilkaviškio rajone – 2022 m. birželio mėn. ) – Lietuvos teisininkas, politikas.
Biografija
Gimė 1960 m. rugpjūčio 8 d. Dobilyniuose. 1984–1990 m. studijavo VU Teisės fakultete, 1997–1999 m. – KTU Vadybos fakultete. 1984–1991 m. Lietuvos leidybos įmonės „Spauda“ prekių žinovas. 1991–1994 m. Vilniaus miesto valdybos (VMV) Rasų seniūnijos vyr. juriskonsultas, seniūno pavaduotojas, VMV Juridinio skyriaus vedėjo pavaduotojas, 1994–1995 m. LR finansų ministerijos Valstybinės mokesčių inspekcijos (VMI) Juridinio skyriaus vyr. juriskonsultas, VMI Mokesčių išieškojimo ir prevencijos skyriaus viršininkas, VMI viršininko pavaduotojas mokesčių išieškojimui ir prevencijai. 1995–1997 m. VMI prie LR finansų ministerijos viršininko pavaduotojas. 1997–1998 m. Vilniaus miesto VMI viršininkas, 1999 m. Vilniaus apskrities VMI viršininkas. 1999–2000 VMI prie LR finansų ministerijos viršininkas, 2000–2001 m. LR finansų viceministras, nuo 2002 m. buvo Lietuvos gyvybės draudimo įmonių asociacijos prezidentas.
Pabaltijo universitetas
Pabaltijo universitetas – Estijos, Latvijos ir Lietuvos aukštoji mokykla, veikusi Hamburge ir jo priemiestyje Pineberge.
Istorija
Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, kai tapo aišku, jog Vakarų sąjungininkai Rytų Europą „pardavė“ Stalinui ir nebereikalaus, kad TSRS kariuomenė pasitrauktų iš okupuotų Estijos, Latvijos ir Lietuvos, šių kraštų inteligentai 1945 m. lapkričio 18 d. kreipėsi į anglų okupacinės zonos administraciją su prašymu leisti įkurti aukštąją mokyklą, nes zonos pabėgėlių stovyklose yra 1329 abiturientai ir studentai bei 168 profesoriai ir dėstytojai, norintys organizuoti aukštojo mokslo studijas. Memorandumą pasirašė profesoriai Fricis Gulbis, J. Magiste, S. Stankevičius. Dar tais pat metais buvo gautas teigiamas Britanijos užsienio reikalų ministerijos atsakymas, o 1946 m. sausio 8–9 dienomis Hamburge buvo sukviesta steigiamoji konferencija, kurios metu priimtas universiteto statutas. Pagal jį numatyta, kad universiteto vadovybė sudaroma pariteto pagrindais, iš visų trijų tautybių renkant po rektorių, o komiteto pirmininkas keičiamas pamečiui. Laikinosios administracijos komiteto pirmininku–prezidentu arba Rector magnificus tapo profesorius Fricis Gulbis, rektoriais – profesoriai Ernestas Julius Opikas, Edgaras Dunsdorfas ir Vladas Stanka (Stankevičius).
Universiteto pirmininkais 1948 m. buvo V. Stanka, nuo 1949 m. – E. Šturms. Rektoriais yra buvę lietuviai: V. Stanka, nuo 1946 m. Vitas Manelis, nuo 1948 m. Jonas Puzinas ir 1949 m. Fricas Bintakys, latviai: E. Dunsdorfas, M. Eglitis ir E. Raisteris, estai: E. Opikas, A. Raunas ir J. Estamas. Dekanais dirbo lietuviai: Filosofijos fakulteto (nuo 1948 m. Filologijos fakulteto) Jonas Puzinas ir Vincas Maciūnas; Ekonomijos ir teisės mokslų fakulteto – V. Čepas ir V. Stanka; Žemės ūkio fakulteto – V. Manelis, Bronius Povilaitis ir J. Vengris; Chemijos fakulteto – Steponas Kairys; Mechanikos fakulteto – Jurgis Čiurlys.
Universitetas pradėjo veikti 1946 m. kovo 14 d. Hamburge. Rektoratas įsikūrė Hamburgo „Deutscher Ring“ rūmuose, o paskaitos vyko apgriautose Vokiečių istorijos muziejaus patalpose. Studentai ir dėstytojai gyveno karo metų darbininkų stovyklos „Zoo“ mediniuose barakuose. 1947 m. pradžioje universitetas buvo perkeltas į netolimą Pinebergą ir įkurdintas buvusiose Egerštedto kareivinėse. Bendrieji dalykai Pabaltijo universitete buvo dėstomi vokiečių kalba, tik literatūros istorija, kalbotyra, bibliotekininkystė, istorija – lietuviškai ir latviškai. Leistas mokslo darbų periodinis leidinys „Contributions of the Baltic University“.
Gyvas buvo ir studentiškas gyvenimas: vykdavo iškilių Baltijos valstybių datų minėjimai, koncertai, sporto varžybos. Studentai turėjo savo atstovybę, leido laikraštėlį „Scientiae et atribus”. Latviai atgaivino studentiškų korporacijų tradiciją, lietuviai mielai būrėsi į ateitininkus, šviesininkus ir skautus.
Pabaltijo universiteto kelias iš viso buvo tik devyni semestrai. Keičiantis sąjungininkų nuostatoms Baltijos šalių okupacijos fakto atžvilgiu, imta slopinti ir universiteto veiklą. 1949 m. rugsėjį tolesnė veikla tapo nebeįmanoma, uždarytas 1949 m. rugsėjo 30 d. Turėta vilčių aukštąją mokyklą atgaivinti JAV, į kur jau buvo prasidėjusi masinė pabėgėlių emigracija. Mokslinį darbą Vokietijoje toliau plėtojo 1949 m. kovo mėn. įkurtas Baltų institutas. JAV okupacinėje zonoje 1945–1947 m. veikė UNRRA (United Nations Relief and Rehabilitaion Administration) universitetas.
Fakultetai
Universitetas sugebėjo įsirengti fizikos, geologijos, botanikos ir zoologijos kabinetus, chemijos ir mašinų tyrimo laboratorijas, mechanines dirbtuves. Medikai turėjo anatomikumą, stomatologijos polikliniką ir protezavimo technikos laboratoriją.
Studentai
Pabaltijo universitete mokėsi 2006 studentai, iš jų pusė buvo latviai, 35 procentus (440) sudarė lietuviai, likusieji – estai. Aukštąsias studijas čia baigė 75 žmonės, iš jų 52 – bakalauro laipsniu. Pineberge baigtą mokslą pripažindavo kiti Vakarų universitetai. Vienas iš lietuvių, medikas F. Bintakys šiame universitete įgijo ir mokslų daktaro laipsnį. Universitetą uždarius apie 250 studentų perėjo studijuoti į vokiečių universitetus.
Vytautas Černius, Kajetonas Julius Čeginskas, Zigmas Dailidka, Leonas Antanas Maskoliūnas,
2004 m. gegužės 25–27 d. Nacionalinėje Martyno Mažvydo bibliotekoje, taip pat Vilniaus ir Vytauto Didžiojo universitetų bibliotekose pritvirtintos atminimo lentos apie 1945–1949 m. Vokietijoje, Hamburge ir Pineberge veikusį Pabaltijo universitetą.
Meksikos herbas
thumb|250px|Meksikos herbas
Meksikos herbas – oficialus Meksikos Federacinių Valstijų simbolis. Jis kilęs iš senovinių laikų, pagal ikikolonijiniais laikais Meksikoje gyvenusių indėnų actekų (o galbūt dar prieš juos gyvavusių toltekų) mitologiją. Dabartinis herbo dizainas sukurtas Francisco Eppens Helguera ir patvirtintas 1968 m. Herbas yra ir Meksikos vėliavos sudėtinė dalis.
Herbe vaizduojamas erelis, nutūpęs ant kaktuso ir draskantis gyvatę. Po kaktusu pavaizduotas pjedestalas ir trykštančio vandens šaltinis. Herbą iš apačios vainikuoja laurų ir ąžuolo lapų vainikas, surištas Meksikos vėliavos spalvų juosta.
Tiksli simbolika actekų mitologijoje nėra žinoma, senieji kodeksai pateikia skirtingą informaciją. Pagal įprastus aiškinimus actekų mitologijoje herbas simbolizuoja Tenočtitlaną – tenoch kaktuso vaisiai, titlan vietos. Erelis, draskantis gyvatę išreiškia actekų kosmologinį pasaulėvaizdį. Erelis yra saulės ir jos dievo Uicilopočtlio simbolis, tuo tarp gyvatė yra žemės dievo Kecalkoatlio simbolis. Draskymas – kova tarp dievų, o vanduo mitologijoje yra mėnulio elementas ir suteikia atgimimą Uicilopočtliui. Kaktuso vaisiai simbolizuoja Uicilopočtlio sūnėno Kopilo širdį. Dievas žmonėms įsakęs įkurti miestą Kopilo širdies vietoje (pasak Ramireso kodekso), kur auga kaktusas.
Kolonistiniais laikais herbo simbolizmas supaprastintas, jam suteiktos Europos heraldikoje būdingos prasmės, pridėtas vainikas.
Dabrila
Dabrila − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Dabrilienė (ištekėjusi moteris) ir Dabrilaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Zamboanga
Zamboanga  – miestas Filipinuose, Mindanao salos vakaruose, Zamboangos pusiasalyje, bei grupėje nedidelių salų. Regiono centras. Medienos apdirbimo, maisto pramonė, žvejyba. Jūrų uostas prie Sulu jūros (išvežama žemės ūkio produkcija, mediena).
Gediminas Mesonis
Gediminas Mesonis (1968 m. lapkričio 9 d. Vilniuje – 2022 m. liepos 26 d. ten pat ) – Lietuvos teisininkas, teisės pedagogas, buvęs LR Konstitucinio Teismo teisėjas.
Biografija
1986–1991 m. Vilniaus pedagoginio instituto Fizikos fakultete baigė vienpakopes fizikos studijas, įgijo mokytojo kvalifikaciją. 1996 m. MRU Teisės fakultete baigė teisės bakalauro, 1998 m. – teisės magistro studijas. 2000 m. gruodžio 1 d. Lietuvos teisės universitete apgynė socialinių mokslų (teisės krypties) disertaciją tema „Lietuvos valdymo forma: lyginamasis aspektas Vidurio ir Rytų Europos kontekste.
1994–1996 m. VPU IT katedros lektorius, 1992–1997 m. LTU Teisinės informatikos katedros lektorius, 1997–2000 m. LTU Konstitucinės teisės katedros lektorius, 2000 m. vasario mėn. LTU Studijų centro direktorius. Nuo 2003 m. MRU Teisės f. docentas. 2005 m. atliko habilitacijos procedūrą. Nuo 2006 m. ėjo MRU Teisės fakulteto Konstitucinės teisės katedros profesoriaus pareigas, nuo 2008 m. MRU profesorius. 2007–2011 m. MRU Teisės fakulteto Konstitucinės teisės katedros vedėjas, kurį laiką dirbo Vytauto Didžiojo universiteto Teisės fakulteto dėstytoju.
Buvo vizituojantis dėstytojas bei profesorius įvairiose užsienio aukštosiose mokyklose: Prahos, Brno Tomo Masaryko (Čekija),  Brescia (Italija), Kylio universitetuose (Vokietija) ir kt.
Meilūnai (reikšmės)
Meilūnais vadinami kaimai:
Palinkuvė
Palinkuve vadinami kaimai:
2010 m. pasaulio futbolo čempionato atranka/Pietų Amerika
Straipsnyje pateikiami atrankos į 2010 m. pasaulio futbolo čempionatą Pietų Amerikos zonos rezultatai.
Į 2010 m. pasaulio futbolo čempionatą Pietų Afrikos Respublikoje patenka 4 geriausios komandos, o 5 vietą užėmusi komanda kovos dėl patekimo su 4 vietą užėmusia komanda Šiaurės Amerikos zonoje.
Jasiuliškių piliakalnis
Jasiuliškių piliakalnis, Švedkalnis – piliakalnis Molėtų rajono savivaldybės teritorijoje, Radžiūnuose, Giedraičių seniūnija. Pasiekiamas plentu Jasiuliškiuose pasukus į kairę šiaurės vakarų kryptimi link Radžiūnų, pavažiavus 850 m, už kiek toliau nuo kelio esančios sodybos kairėje pasukus į kairę vakaruosna ir pavažiavus 400 m – yra 50 m į dešinę šiaurėje nuo kelio.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas aukštumos kampe. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 33x16 m dydžio, iki 1,5 m pakilusiu viduriu. Šlaitai vidutinio statumo, 4­-14 m aukščio.
Piliakalnis labai apardytas arimo, aikštelės pietinėje dalyje yra kapas, šiauriniu ir rytiniu šonais seniau ėjęs kelias. Dabar piliakalnis apaugęs beržais.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Paniṓnios GSS
Nea Smirnės „Paniṓnios“ – Graikijos futbolo klubas iš Atėnų priemiesčio Nea Smirnės.
Istorija
Klubas įkurtas 1890 m. Izmire, tačiau 1922 m. persikėlė į Atėnus.
Mieliūnai (reikšmės)
Mieliūnais vadinami kaimai:
Taizas
Taizas − miestas Jemeno pietuose, Taizo gubernijos administracinis centras.
Miestas įsikūręs 1400 m virš jūros lygio. Taizas garsėja audimo ir auksakalystės amatais. Mieste yra keletas architektūrinių paminklų: miesto siena su 2 vartais ir citadele, XIII−XIV a. mečetės. Netoli Taizo yra Džanadijos mečetė (statyta VII a.).
Virš miesto iškilęs Sabiro kalnas (3006 m).
Hedžu
Haedžu (hangul: 해주 handža: 海州 transl) – miestas Šiaurės Korėjos pietvakariuose, uostas prie Geltonosios jūros Haedžumano įlankos. Hvanhė Namdo provincijos centras. 273 tūkst. gyventojų (2008 m.).
Transporto mazgas. Svarbus jūrų prekybos su Kinija centras. Spalvotosios metalurgijos, mašinų, žuvies perdirbimo pramonė. Žvejyba. Yra oro uostas. Svarbiausi kultūriniai objektai – kelios šventyklos ir pagodos.
Sedeikių dvaras
Sedeikių dvaras, arba  Pelyšos (Pelyšų) dvaras – buvęs dvaras tarp Sedeikių ir Žliobiškių kaimų Anykščių rajone, prie Pelyšos upės. Dvaro sodyba įsikūrusi Andrioniškio seniūnijoje, 0,4 km į šiaurę nuo kelio, šalia tyvuliuojančio Pelyšų tvenkinio.
Nikolajus Cukanovas
Nikolajus Cukanovas (g. 1965 m. kovo 22 d.) – Rusijos ir Kaliningrado srities politikas. Nuo 2010 m. rugsėjo 28 d. iki 2016 m. liepos 28 buvo srities gubernatorius.
Sedeikių dvaras
Be centrinių rūmų, išlikę parko fragmentai, ledainė, tvartas, dalis tvenkinių. Senosios kaimo (Pelyšos dvaro) kapinės sunykusios, užžėlusios mišku, nes nuo XX a. vidurio jose nebelaidojama. Dvaras buvo įsikūręs šiuo metu nebeegzistuojančiame Pelyšų kaime. Dvaras ir kaimas išregistruotas, jo teritorija XX a. viduryje įsiliejo į Sedeikių kaimą.
Į rytus nuo dvaro prie Pelyšos stūkso mitologinis Katinų akmuo.
Istorija
thumb|250px|left|Dvaro rūmai Mūrinis dvaras statytas apie 1880 m. Iš dvarininkų Kolyškų 1911 m. jį įsigijo broliai Pranas ir Petras Putnos. 1923 m. dvare buvo 3 sodybos su 44 gyventojais. Pelyšų dvarą, kuris turėjo apie 150 ha žemės, valdė Pranas Putna, vėliau – jo žentas Kazimieras Vaitiekūnas. 1926 m. vykstant žemės reformai, dvaro žemės dalį P. Putna išdalino savo giminėms – Jadvygai Putnaitei, Elenai Putnaitei, Silvestrui Putnai bei Baliui Putnai. 1941 m. dvaro savininkai buvo ištremti į Sibirą. Dvare savininkai buvo įkūrę pradžios mokyklą. 1934–1970 m. Pelyšų dvare veikė Sedeikių pradinė mokykla.
1949 m. Pelyšų dvaras buvo įjungtas į kolūkį „Pelyša“, kolūkio kontora įsikūrė dvaro pastate. Nuo 1960 m. dvaras priklausė Anykščių miškų ūkio Sedeikių girininkijai. Dvaro pastate veikė šios įstaigos administracija, biblioteka.
1990 m. išlikę dvaro pastatai – gyvenamasis namas ir ūkiniai pastatai – buvo grąžinti Putnų šeimos palikuonims. Šiuo metu dvarą valdo paveldėtojos Birutė Čepliejienė ir Irena Meldaikienė. Ieškoma investuotojo, kuris renovuotų dvaro sodybą ir sutvarkytų teritoriją.
Dabulskis
Dabulskis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Šeteniai
Šeteniai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 13 km į šiaurę nuo Kėdainių, Nevėžio kairiajame krante, prie kelio Vilainiai-Šventybrastis. Yra parkas.
1999 m. birželio 12 d. ant Nevėžio upės šlaito, buvusio dvaro svirno vietoje, įkurtas rašytojo Česlavo Milošo kultūros centras. Jame vyksta literatūros vakarai, susitikimai, konferencijos, veikia Česlavui Milošui skirta ekspozicija. Centrą supa parkas, kuriame stovi koplytstulpiai ir skulptūros, skirtos Šeteniams ir juose gimusiam Česlavui Milošui. Šetenius Č. Milošas aprašė romane „Isos slėnis“.
Istorija
Seniau buvo Šetenių dvaras. XIX a. pabaigoje buvo du Šetenių (Juozapavo) palivarkai: vienas priklausė Siručiams (Sirutiškio dvaras), kitas – Kognovickiams (Lančiūnavos dvaras).
Matiškė
Matiškė – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Kariotiškių.
Šeteniai
Istorija
Kaimas taip pat buvo vadinamas Šateiniais.
Žymūs žmonės
Šeteniuose gimė:
Tarptautinė evangelinių studentų bendrija
Tarptautinė evangelinių studentų bendrija (TESB) - krikščioniška bendrija, vienijanti krikščionis studentus, t. y. krikščioniškąjį akademinį jaunimą, stiprinti krikščioniškas vertybes studentų tarpe, ugdyti atsakingus, turtingus dvasiškai ir tvirtus moralinius įsitikinimus turinčius žmones.
Lietuva
LKSB yra tarptautinės evangelinių studentų bendrijos IFES narė. LKSB grupės veikia Vilniaus pedagoginiame universitete, Mykolo Romerio universitete, Kauno technologijos universitete, Kauno Vytauto Didžiojo universitete, Klaipėdos bei Šiaulių universitetuose.
Suchodul Vlošcianskai
Suchodul Vlošcianskai  – kaimas Lenkijos rytuose, Sabnių valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Darius Škarnulis
Darius Škarnulis (g. 1977 m. spalio 21 d. Alytuje) – Lietuvos lengvaatletis, ėjikas, 2008 m. Pekino olimpinių žaidynių dalyvis, 2009 m. Vilniaus maratono laimėtojas.
Biografija
Darius Škarnulis gimė ir augo Alytuje. Turi brolį dvynį Donatą Škarnulį. Alytuje baigė Šaltinių vidurinę mokyklą, vėliau įstojo į tuometinę policijos akademiją. Čia įgijo bakalauro ir magistro diplomus. Šiuo metu dirba valstybės sienos apsaugos tarnyboje.
Lankyti sportinį ėjimą Darius Škarnulis kartu su broliu dvyniu pradėjo šeštoje klasėje. Pirmasis treneris Genadijus Graževičius. Savo amžiaus grupėje broliai Lietuvos ir Pabaltijos šalių čempionatuose nuolat užimdavo prizines vietas. Baigę vidurinę mokyklą jie dar bandė sportuoti, tačiau buvo sunku suderinti studijas policijos akademijoje ir sportinio ėjimo treniruotes. Teko aštuoneriems metams pasitraukti iš sporto. Į sportinį ėjimą Darius Škarnulis kartu su broliu dvyniu grįžo 2004 m. vasarą.
2006 m. tarptautinėse varžybose Čekijoje užėmė 11 vietą (20 km, 1:27:55). 2007 m. tarptautinėse varžybose Alytuje – 6 vietą (20 km, 1:27:10). 2008 m. tarptautinėse varžybose Slovakijoje – 5 vietą (3:56:58). 2008 m. dalyvavo Pekino olimpinėse žaidynėse 50 km sportinio ėjimo rungtyje, tačiau gavęs tris raudonas korteles už pažeidimus buvo diskvalifikuotas. 2009 m. Vilniaus maratono laimėtojas.
Dagelytė
Dagelytė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Dagelis.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Urna
miniatiūra|200px|right|Pelenų urna miniatiūra|200px|right|Dekoratyvinės urnos miniatiūra|200px|rihht|Balsavimo urna, XVIII a.
Urna – apvalus ar kitokios formos, dažniausiai pailgas indas su uždara ertme viršuje, panašus į vazą. Tradicinės urnos gaminamos iš įvairių medžiagų (keramikos, medžio, akmens, metalo), dekoruojamos. Urnos dažniausiai naudojamos mirusio žmogaus laidojimo apeigose. Laidojimo apeigų urna – tai talpykla kremuoto lavono pelenams laikyti. Palaidojimui žemėje urnos gaminamos iš biologiškai skaidžių ir ekologiškų medžiagų. Saugoma namuose ar statoma į kolumbariumą urna – ilgaamžis, puošnus indas. Specialiai gaminamos urnos su galimybe išberti pelenus, taip pat naminių gyvūnėlių pelenams sudėti.
Istorija
Urnos pradėtos naudoti dar senovės civilizacijų. 32 keraminės urnos su kremuotais palaikais, datuojamos maždaug 7000 m. pr. m. e., buvo rastos neolitinėje Dziahu gyvenvietėje, kitos – Šaansi provincijoje Kinijoje. Senovės Graikijoje laidotuvių apeigų aliejui laikyti naudoti lekitai – dekoruoti tapybos ornamentais indai. Romėnai urnas talpindavo kolektyvinių kapaviečių nišose kolumbariumuose. Bavarijoje buvo priimta į urną patalpinti mirusio karaliaus širdį. Kremavimo urnos taip pat naudotos Anglijoje anglosaksų amžiais, daugelyje ikikolumbinių civilizacijų.
Šiuolaikiniame pasaulyje kremavimo urnos yra neatsiejamos nuo laidojimo paslaugų verslo. Jos yra įvairaus dydžio ir formų, skirtingos kokybės.
Lietuvoje
Atsižvelgiant į velionio religinius įsitikinimus ar išreikštą valią, urna laidojama dalyvaujant išpažįstamos religijos dvasininkui. Lietuvoje katalikų dvasininkai vadovaujasi 2004 m. lietuvių kalba išleistu „Laidotuvių apeigynu“, kuriame nurodyta, kokios apeigos atliekamos, kai mirusiojo palaikai buvo kremuoti. Urna su pelenais gali būti laikoma namuose ar kitoje patalpoje „laikinam saugojimui“, t. y. ne ilgiau kaip 3 mėnesius, o po to laidojama kapinėse arba statoma į kolumbariumą. Išberti pelenus ant žemės ar vandens paviršiaus neleidžiama, remiantis galiojančiu Žmonių palaikų laidojimo įstatymu.
Egidijus Zvicevičius
Egidijus Zvicevičius (g. 1973 m. birželio 20 d. Kaune) – Lietuvos žemės ūkio universiteto šilumos ir biotechnologijų katedros docentas.
Biografija
1995 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademijos Žemės ūkio inžinerijos fakultetą, įgijo žemės ūkio technikos bakalauro, 1996 m. diplomuoto inžinieriaus ir 1998 m. žemės ūkio technologijų inžinerijos magistro kvalifikacinius laipsnius. 2002 m. apgynė technologijos mokslų daktaro disertaciją.
Nuo 2001 m. Šilumos ir biotechnologijų katedros asistentas, 2003–2008 – lektorius, nuo 2005 m. einantis docento pareigas.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo kryptis – žemės ūkio produktų sandėliavimo technologijos, kokybės išsaugojimas ir šilumos bei masės mainai augalinių produktų sampile. Su bendraautoriais periodinėje ir mokslinėje spaudoje yra paskelbęs 16 straipsnių, 1 metodinius patarimus.
Žemės ūkio inžinerijos fakulteto bakalaurams dėsto technologinį transportą, žemės ūkio produktų sandėliavimo bei perdirbimo technologijas ir organinių atliekų tvarkymą, o magistrantūros studentams – technologinių procesų modeliavimą.
Rečkai (Pepelnas)
Rečkai (,, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Polesko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Turgenevo kaimo gyvenvietės kaimas Deimenos kairiajame krante.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities kaimas. 1947–2008 m. Tiulenino apylinkės kaimas.
Tchužnica Šlachecka
Tchužnica Šlachecka  – kaimas Lenkijos rytuose, Sabnių valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Ekonominė demokratija
Ekonominė demokratija – demokratijos principų įdiegimo į kapitalistinės visuomenės ūkio sistemą koncepcija, vienas iš Demokratinis demokratinio socializmo plėtros etapų.
Plėtota fabijiečių, E. Bernšteino, K. Renerio ir kitų socializmo ideologų darbuose. Praktikoje taikyta Vokietijos, Austrijos, Skandinavijos šalių socialdemokratų partijų. Ekonominės demokratijos programinės nuostatos buvo priimtos 1951 m. Socialistų Internacionalo Deklaracijoje.
Socializmas siekia tokios ekonominės santvarkos, kurioje gyventojų visumos interesai statomi aukščiau už privataus pelno interesus. Socialistinė politika turi užtikrinti pilną užimtumą, gamybos augimą, aukštesnį gyvenimo lygį, socialinę apsaugą ir teisingą pajamų bei pelno paskirstymą. Siekiant šių tikslų gamyba turi būti planuojama. Tačiau planavimas reikalauja veikios demokratinės ūkio kontrolės.
Socialistinio planavimo būdai gali būti labai įvairūs, netgi galima atsižvelgti į kiekvieno krašto vietines sąlygas ir tradicijas. Socialistinis planavimas nereikalauja visų gamybos priemonių suvalstybinimo. Jis suderinamas su privačia nuosavybe daugelyje ūkio sričių, tokių, kaip žemės ūkis, amatai, prekyba, smulkioji ir vidutinė pramonė. Valstybė tik neturi leisti savininkams piktnaudžiauti savo galia.
Tačiau ir visuomeninė nuosavybės forma yra tik priemonė kontroliuoti pagrindines pramonės šakas, nuo kurių priklauso visuotinė gerovė, priemonė atsilikusioms ūkio šakoms tobulinti. Ekonominė demokratija taikoma tiek žemiausiame lygyje, dirbantiesiems tiesiogiai dalyvaujant įmonių (ir valstybinių, ir privačių) valdyme, tiek ir nacionaliniame, valdant pagrindinių ekonomikos šakų problemas per „socialinės partnerystės“ institutą (Vokietija, Austrija) arba per ekonominę savivaldą (Prancūzija). Švedijoje ir Danijoje įmonių valdyme, pelno paskirstyme dalyvauja profsąjungos.
Globalizmas (tarptautinių santykių teorija)
Globalizmas viena iš tarptautinių santykių teorijų, dažnai tapatinamas su neomarksizmu. Tai struktūralistinė teorija, kuri iškelia ekonomiką kaip pagrindinę tarptautinių santykių varomąją jėgą. Trečiojo pasaulio neišsivystymas sukelia jų „priklausomybę“ nuo turtingų pramoninių valstybių, kurios išnaudoja periferines valstybes per kapitalistinę sistemą. Besivystančių šalių buržuazija tik sustiprina užsienio dominavimą.
Globalizmo požiūris į tarptautinių santykių sprendimus yra griežtai deterministinis – bet kurio tarptautinių santykių veikėjo elgesys yra nulemtas tarptautinės sistemos. Norint paaiškinti elgesį bet kuriuo lygiu – individo, biurokratijos, visuomenės ar tarpvalstybiniu – visų pirma reikia suprasti pasaulinę struktūrą. globalistinė paradigma, kaip ir realizmas, neigia individo lygmens analizės reikalingumą.
Dabartinę tarptautinę sistemą galima suprasti tik istoriškai analizuojant jos evoliuciją. Pagrindinis tokios analizės faktorius yra kapitalizmas, kurio bruožus – atskirų individų, visuomenių ar valstybių egzistavimas kitų sąskaita – globalistai ekstrapoliuoja visai tarptautinei sistemai. Atskirų aktorių veiksmai tarptautinėje arenoje paaiškinami kaip nulemti šios kapitalistinės tarptautinių santykių sistemos teikiamų apribojimų ir galimybių.
Globalistai mano, kad sprendimus ir procesus tarptautinėje politikoje labiausiai nulemia pasaulinės kapitalistinių santykių sistemos. Asmeniniai sprendimai nėra svarbūs, nes jie negali paveikti visos sistemos, todėl globalizmas nekreipia dėmesio į atskirų individų veiksmus.