cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hiperinfliacija
Chronologija
Mėnesio infliacija per 50 % buvo:
Hiperinfliacijos iki XX a.:
Kaskavelas
Kaskavelas  – miestas pietų Brazilijoje, Paranos valstijoje, 504 km į vakarus nuo Kuritibos, ~140 km nuo Paragvajaus ir Argentinos sienų. Yra oro uostas, per miestą eina Kuritibos–Asunsjono plentas. Verčiamasi daugiausia maisto pramone (mėsos, pieno, malimo). Žemės ūkio regiono, kuriame auginamos sojos, kukurūzai, kviečiai, paragvajiniai bugieniai, verčiamasi galvijininkyste ir paukštininkyste, prekybinis centras. Vystomi tradiciniai nėrimo amatai. Kaskavele veikia Rytų Paranos universitetas (įkurtas 1987 m.), Paranos universitetas, modernus medicinos centras, veterinarijos, mineralinių trąšų, maisto kontrolės moksliniai tyrimo institutai, keletas muziejų.
Istorija
Kaskavelas įkurtas 1928 m. kaip miškų kirtėjų ir matės rinkėjų gyvenvietė. XX a. į čia pradėjo keltis imigrantai iš Europos. 1951 m. Kaskavelui suteiktas miesto statusas.
LKL 2018–2019 m. sezonas
Lietuvos krepšinio lygos 2018–2019 metų sezonas – 26-as lygos sezonas, kuriame varžėsi 10 pajėgiausių Lietuvos krepšinio klubų. Reguliarusis sezonas prasidėjo rugsėjo 22 d ir tęsėsi iki gegužės 4 d. Čempionų titulą iškovojo Kauno „Žalgiris“.
Turnyro formatas
Turnyras vyks trimis etapais. Kaip ir pernai, reguliarusis sezonas vyks 4 ratų sistema, t. y. komandos tarpusavyje sužais po dvi rungtynes namuose ir išvykoje. Reguliariajame sezone kiekviena komanda sužais iš viso 36 rungtynes. Į ketvirtfinalio etapą pateks 8 geriausios komandos, kurios pagal užimtą vietą reguliariajame sezone bus suporuotos ir sužais tarpusavyje iki 2 pergalių (daugiausia gali prireikti trejų rungtynių). Pusfinaliai vyks tokiu pačiu principu kaip ir ketvirtfinalis.
Finalo rungtynės bus žaidžiamos tarp dviejų pusfinalių nugalėtojų, serija truks iki 3 pergalių (t. y. gali prireikti ir 5 rungtynių nugalėtojo išaiškinimui). Rungtynių serija dėl 3-osios vietos vyks taip pat iki 3 pergalių.
Dalyvaujantys klubai
Lietuvos krepšinio lyga savo valdybos liepos 17 d. posėdyje nusprendė, kad šiemet lygoje varžysis 10 komandų. Žemiau lentelėje nurodyti klubai, kurie gavo LKL licencijas artėjančiam sezonui, taip pat arenos, kuriose vyks rungtynės.
Atkrintamosios varžybos
none|miniatiūra|348x348px|Finalo 2-iosios rungtynės Siemens arenoje
Reguliariojo sezono MVP
Šaltinis:
Simbolinė sezono komanda
Šaltinis:
Smeltė
Smeltė – Klaipėdos miesto dalis pietinėje miesto dalyje, šalia Kuršių marių. Pramonės rajonas.
thumb|left|180px|Karališkosios Smeltės planas 1898 m.
Istorija
1918 m. Smeltė prijungta prie Klaipėdos miesto.
Dviratis (treniruoklis)
thumb|right|Dviratis-treniruoklis Velotreniruoklis arba dviratis-treniruoklis – treniruoklis, naudojamas lavinti organizmo fizinę būklę imituojant judesius, atliekamus važiuojant dviračiu.
Velotreniruoklis priskiriamas prie kardiotreniruoklių, nes sportuojant su juo stiprinama širdies ir kraujagyslių sistema, treniruojami nugaros ir kojų raumenys. Įmontuotame ekranėlyje galima stebėti greitį, „pravažiuotą“ nuotolį ir pulsą bei kraujospūdį.
Velotreniruokliai dažniausiai būna mechaniniai ir magnetiniai. Priklausomai nuo apkrovos reguliavimo būdo, mechaniniai skirstomi į diržinius ir trinkelių. Trinkelių treniruokliai pasižymi didesne inercija ir imituoja važiavimą lenktyniniu dviračiu. Magnetiniai velotreniruokliai juda tyliau.
Kai kurie treniruokliai turi įdiegtas treniruočių programas. Programos yra sukurtos pagal poreikį: degina riebalus ar treniruoja širdies ir kraujagyslių sistemą.
Yra treniruoklių, kuriuose įdiegtos nuo pulso priklausančios programos, automatiškai reguliuojančios apkrovas priklausomai nuo pulso dažnio.
Dar yra veloergometrai – gerokai sudėtingesni treniruokliai, kurie leidžia pasirinkti apkrovą pagal pasirengimo lygį ir užsiėmimų tikslą. Tokio tipo treniruokliai plačiai naudojami terapeutiniais ir reabilitaciniais tikslais.
Karolis XII
thumb|left|150px|Karolio XII monograma Karolis XII (SV Karl XII, 1682 m. birželio 17 d. Stokholmas – 1718 m. lapkričio 30 d. Fredrikshaldas, Norvegija) – 1697–1718 m. Švedijos karalius.
Biografija
thumb|left|150px|Karolis XII 1697 m. Kilęs iš Vitelsbachų dinastijos Pfalco-Cveibriukeno atšakos. Tėvas Karolis XI, motina Danijos ir Norvegijos karaliaus Frederiko III duktė Ulrika Eleonora, sesuo būsimoji Švedijos karalienė Ulrika Eleonora.
Valdymas
1697 m. Riksdagas jį pripažino pilnamečiu, karūnuotas 1697 m. gruodžio 14 d. Tęsė tėvo absoliutizmo politiką.
Vadovavo Švedijos kariuomenei Šiaurės karo (1700–1721 m.) metu prieš 1699 m. susidariusią koaliciją (Danija, Rusija, Saksonija), ne kartą nugalėjo koalicijos pajėgas. 1700 m. vasarą Anglijos ir Olandijos laivynų padedamas išsilaipino Zelandijoje ir privertė Daniją pasirašyti taiką.
1700 m. lapkričio mėn. su kariuomene išsilaipino Estijoje, prie Narvos sumušė didesnę Rusijos kariuomenę. 1701 m. pradėjo kovos veiksnius prieš Abiejų Tautų Respubliką ir Saksonijos valdovą Augustą II. Prie Rygos įveikęs Saksonijos kariuomenę įsiveržė į Abiejų Tautų Respubliką, kuri formaliai antišvediškai koalicijai nepriklausė. Buvo užimti Skuodas, Kėdainiai, Kaunas, Vilnius. thumb|left|150px|Fredrikshaldo tvirtovė 1702 m. įžengė į Lenkiją, prie Klišovo sumušė saksų-lenkų kariuomenę, vadovaujamą Augusto II. 1704 m. privertė Augustą II atsisakyti Abiejų Tautų Respublikos sosto vaivados Stanislovo Leščinskio naudai. 1706 m. puolė Saksoniją, privertė Augustą II oficialiai atsisakyti sosto ir pasitraukti iš karo. Sustiprinęs kariuomenę 1707 m. sugrįžo į Abiejų Tautų Respubliką, iš kur išvijo Rusijos kariuomenę.
Ketindamas užimti Maskvą įžengė į Rusijos teritoriją, 1708–1709 m. žiemą praleido Ukrainoje. Jo žygis į Rusiją baigėsi pralaimėjimu Poltavos mūšyje 1709 m. Pasitraukė į Osmanų imperiją, iki 1713 m. rezidavo Benderuose (dab. Tighina, Moldavija). Padedamas būsimo karaliaus tėvo Stanislovo Poniatovskio 1710 m., 1711 m. ir 1712 m. įkalbinėjo Turkiją pulti Abiejų Tautų Respubliką, bet kiekvienąkart netrukus būdavo sudaroma taika. Bandė įkalbėti Turkijos sultoną skelbti karą Rusijai. thumb|left|Pergalė prie Narvos 1714 m. rudenį raitas per Vengriją ir Vokietiją per 14 dienų nujojo apie 2200 km ir pasiekęs Štralzundą, 1715 m. parvyko į Švediją. Nepaisydamas šalyje stiprėjančio nepasitenkinimo karu, nes didėjo mokesčiai ir rinkliavos kariuomenei, kariavo toliau. Paleido Riksdago sesiją, valdė padedamas patikimų patarėjų. Vienas jų, G. H. von Gortzas, 1718 m. pradėjo derybas su Rusija.
1718 m. puolė Danijai priklausančią Norvegiją. Mirtinai (sklido gandai, kad savų) pašautas per Fredrikshaldo tvirtovės apsiaustį.
Zorino kaimo gyvenvietė
Istorija
Kaliningrado srities įstatymu Zorino kaimo gyvenvietę sudaro:
Šaltiniai
Sorino (Kaliningrad)
Šnaukštai
Šnaukštai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 5 km į pietryčius nuo Gargždų.
Jurjonai
Jurjonais vadinami du kaimai Klaipėdos rajone:
Degsnės miško maumedis
left|140px miniatiūra|220px|right|Aukščiausio Lietuvos medžio kamienas
Degsnės miško maumedis – aukščiausias Lietuvoje augantis medis, botaninis gamtos paveldo objektas, esantis Prienų rajone, Balbieriškio girininkijos (29 kv., 1 skl.) teritorijoje, Degsnės miške. Priklauso Nemuno kilpų regioniniam parkui. Šis maumedžių genties medis paskelbtas saugomu 2002 m. miniatiūra|180px|left|Išskirtinį medį žymi meniška nuoroda
Medis lengvai pasiekiamas iš kelio tarp Prienų ir Balbieriškio pasukus į žvyruotą miško kelią (kelio rodyklė link objekto „3 km“). Miške ant kiekvieno posūkio pastatytos rodyklės, vedančios į Degsnės maumedyną.
Maumedžiai Lietuvoje
Lietuvos miško selekcijos ir sėklininkystės centras šio medžio bendrą būklę 2002 m. įvertino kaip patenkinamą, esant perbrendimo, grybinių ligų požymių.
Duomenys
Pagal Miško selekcijos ir sėklininkystės centro sudarytą pliusinio medžio pasą 2002 m.:
Garnekas (Mazovijos vaivadija)
Garnekas  – kaimas Lenkijos rytuose, Ceranuvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į vakarus nuo Ceranuvo, apie 28 km į šiaurę nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 92 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Kefalžuvės
Kefalžuvės (Mugiliformes) – kaulinių žuvų būrys.
Plaukimo pūslė uždara. Turi du nugarinius pelekus. Pilviniai pelekai arti prie krūtinių. Žvynai cikloidiniai arba ktenoidiniai, šoninės linijos nėra.
Gyvena vidutinio klimato ir tropiniuose pakrančių vandenyse, kai kurios rūšys – gėlame vandenyje. Ikrai pelaginiai.
Būryje viena kefalinių (Mugilidae) šeima, kurioje yra apie 80 rūšių.
Nešančioji raketa
miniatiūra|Raketos „Soyuz TMA-5“ pakilimas Nešančioji raketa – raketa, naudojama iškelti krovinį iš Žemės į kosminę erdvę. Visai paleidimo sistemai priskiriama nešančioji raketa, paleidimo aikštelė ir kita infrastruktūra. Nešančioji raketa kartais vadinama ir raketa nešėja. Dažniausiai raketa nešėja iškelia į orbitą arba suborbitinį kosminį skrydį dirbtinį palydovą.
Istorija
Daugiau kaip prieš 800 metų kinai laidė nesudėtingas pirotechnikos raketas, bet objektus į kosmosą siųsti raketomis pradėta tik XX a. Rusų mokslininkas Konstantinas Ciolkovskis (1857–1935) pirmas rimtai iškėlė tokią prielaidą. Jo idėjas tobulino daug mokslininkų ir inžinierių, tarp jų H. Obertas, R. Godardas ir V. fon Braunas.
1926 m. JAV mokslininkas R. Godardas pirmasis išbandė nedidelę raketą, varomą skystu kuru. H. Obertas ir V. fon Braunas abu buvo vokiečiai ir po Antrojo pasaulinio karo pagal amerikiečių kosminę programą kūrė raketas, įskaitant ir supersunkios klasės nešančiąsias raketas „Saturn V“.
Nemažai sėkmingų nešančiųjų raketų (R-7, Minuteman) buvo sukurtos kaip kovinės, branduoliniam ginklui nešti skirtos balistinės raketos, tačiau vėliau labai panašios mašinos naudotos taikiems tikslams (Sojuz, Minotaur). Kovinių balistinių raketų sandara, galimybės gana panašios ir kai kada jos tiesiogiai perdirbamos į raketas nešėjas.
Nešančiųjų raketų tipai
thumb|left|Daugiapakopė raketa [[Saturn V]] Vienos pakopos raketos gali skrieti žema orbita aplink Žemę, tačiau nepajėgios visiškai išsiveržti iš Žemės traukos lauko. Dėl šios priežasties nešančiosios raketos turi nuo dviejų iki penkių pakopų. Pakopą sudaro kuro ir variklių sekcijos, valdymo įranga ir pakopų atskyrimo sistema. Nešančioji raketa palaipsniui kildama krypsta nuo vertikalios krypties ir toliau greitėja. Prie pirmosios pakopos gali būti tvirtinami starto greitintuvai, norint pasiekti didesnį raketos pradinį greitį. Viena po kitos sujungtos pakopos pradeda veikti atsiskyrus išdeginto kuro pakopai. Taip sumažėja krovinio svoris ir raketos išneša kosminį aparatą iš žemos orbitos aplink Žemę į kosmosą. Nešančiosios raketos skirstomos į vienkartinio ar daugkartinio naudojimo, pilotuojamas ir nepilotuojamas. Nešančiosios raketos taip pat gali būti skirstomos pagal naudojamo variklio tipą – kieto kuro, skysto kuro arba įvairių kombinacijų variklius. Nešančiosios raketos skiriasi ir pagal išvedamo į orbitą naudingo krovinio kiekį į lengvas, vidutines, sunkias ir supersunkias raketas. TSRS „Vostok“ nešančioji raketa buvo dvikopė ir paleido pirmąjį palydovą „Sputnik 1“ bei pirmąjį kosminį laivą su žmogumi Jurijumi Gagarinu. Labiausiai paplito vienkartinio naudojimo daugiapakopės raketos, pasižyminčios dideliu patikimumu. Daugiapakopės nešančiosios raketos leidžia iškelti didesnį naudingą krovinį į orbitą, tačiau dėl atsiskiriančių pakopų, tokių raketų paleidimui reikalinga didelė nenaudojama teritorija aplink kosminius centrus, kur gali laisvai kristi raketų pakopos.
Daugkartinio panaudojimo raketos
thumb|Daugkartinio panaudojimo raketa [[Columbia]] Visą XX a. 8-ąjį dešimtmetį kosminės agentūros projektavo daugkartinio panaudojimo nešančiuosius aparatus, kurie kiltų kaip raketa, bet nusileistų atgal į Žemę kaip lėktuvas. Taip atsirado NASA agentūros užsakymu Boeing ir Lockheed Martin kompanijų sukurta daugkartinio naudojimo kosminė transporto sistema arba kosmoplanas. Jį sudaro orbitinis aparatas, dvi nešančiosios kieto kuro raketos ir milžiniškas išorinis 47 m ilgio ir 8,4 m skersmens kuro bakas. Kylant kosmoplano varikliai ir dvi nešančiosios raketos gamina didesnę negu 130 reaktyvių lėktuvų energiją. Nešančios raketos ištuštėja ir numetamos, praėjus vos dviem minutėms po paleidimo. Paprastai jos suieškomos ir gali būti vėl panaudotos. Išorinis bakas atsiskiria vėliau ir sudega Žemės atmosferoje. Atlikęs užduotį, orbitinis aparatas vėl įskrieja į atmosferą ir ima leistis itin ilgame leidimosi take. Ateityje bus siekiama pakartotinai panaudoti dar daugiau kosminių aparatų medžiagų, kad skrydžio kaštai sumažėtų 90 %.
Likančių piliakalnis
Likančių piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas ; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1357; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A692P) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas ) Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Likančių kaime, Užpalių seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Užpaliai – Dusetos Likančiuose pasukus į dešinę rytuosna link Vaiskūnų, už 1 km pasukus į kairę šiaurės kryptimi ir pavažiavus 450 m keliuku, už sodybos - į kairę vakaruosna link ežero.
Nešančioji raketa
Daugkartinio panaudojimo raketos
2018 m. vasario 6 d. daugkartinio naudojimo nešančiąją raketą Falcon Heavy sėkmingai išbandė kompanija SpaceX.
Likančių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Pilašiaus ežero rytiniame krante esančioje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga rytų – vakarų kryptimi, 27x17 m dydžio. Šlaitai statūs, 5,5-15 m aukščio, rytinis nuolaidesnis. Piliakalnis apardytas arimų, apaugęs lapuočiais, pietinis šlaitas dirvonuoja.
Pietrytinėje papėdėje, 0,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė.
Tyrimai
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Sukilėlių kalnelis
thumb|280px|Sukilėlių kalnelio paminklas thumb|[[1800 m. Šiaulių planas, kuriame Sukilėlių kalnelis (kairėje, ties kelio atšaka į šiaurę), pažymėtas kaip dirbama žemė]] thumb|Sukilėlių kalnelio kapinės thumb|Vokiečių karių kapai thumb|Sukilėlių kalnelis nuo obelisko thumb|Atminimo mitingas Sukilėlių kalnelyje 1992 m. kovo 11 d. Kalba aktorius [[Kazys Tumkevičius]] Sukilėlių kalnelis – smėlio kalva vakarinėje Šiaulių dalyje, prieš dabartinę turgavietę, Vilniaus ir Žemaitės gatvių sankryžos vakariniame kampe – 1863 m. sukilimo dalyvių egzekucijos vieta bei 1915-1917 m. per Pirmąjį pasaulinį karą ir 1941-1944 m. per Antrąjį pasaulinį karą žuvusių bei karo ligoninėje mirusių Vokietijos kariuomenės karių kapinės.
Istorija
Kalnelis, žmonių vadinamas „Ponų kalneliu“ grafo N.Zubovo gubernijos dvaro laukuose 1863 m. buvo užmiestyje, tuo metu neužstatytoje vietovėje ir buvo matomas nuo dabartinės Tilžės gatvės, nuo 1851 m. pastatytos Šiaulių vyrų gimnazijos. Pro jį ėjo vieškeliai iš Šiaulių į Kuršėnus ir senojo kelio į Rygą atšaka, kuri neteko transportinės reikšmės 1836-1858 m. nutiesus Rygos–Tilžės plentą per miesto centrą. Tačiau vieškeliais pravažiuodavo daug žmonių, todėl vieta 1863 m. sukilimo dalyvių egzekucijoms buvo labai paranki gyventojų įbauginimui.
Rusijos imperijos kariuomenės baudėjai čia įvykdė septynias egzekucijas vienuolikai dalgininkų kuopos sukilėlių juos sušaudant ar pakariant. Kalnelyje nuo 1863 m. birželio 14 d. iki 1864 m. kovo 6 d. buvo nužudyti Paulinas Bagdonavičius, Kazimieras Braziulis, Aleksandras Kobilinskis, Andrejus Kuprijenka, Aleksandras Kučauskis, Bronislovas Kvietkauskas, Jonas Morkis, Jurgis Pranaitis, Mečislovas Scipijonas, Konstantinas Sungaila, Albinas Verbliugevičius. Sukilėlius žudydavo grojant kariuomenės orkestrui. Vienmarškinius, surištomis rankomis, pakartus laikydavo kelias dienas, paskui jų kūnus sukapodavo, čia pat užkasdavo ir dar arkliais sutrypdavo palaidojimo vietą, kad neliktų jokios žymės, kad artimieji negalėtų slapčia paimti nužudytųjų palaikų.
Žmonės šią vietą praminė Sukilėlių kalneliu. Žmonių pastatytą kryžių caro valdininkai nuvertė. Kalva apaugo krūmokšniais. Žuvusiųjų už tautos laisvę kraujo auka kalnelį apgaubė legendomis, padavimais, net kraupiomis istorijomis. Todėl žmonės čia retai lankydavosi. Spaudos draudimo laikais knygnešiai nuo žandarų čia slėpė lietuviškas knygas.
Paminklas
Plečiantis miestui ant kalvos 1922 m. buvo pastatytos kelios medinės trobelės. Pažangesniai visuomenei tai atrodė švento atminimo įžeidimas. Istorinės vietos įamžinimui mokytojas Juozas Orlauskis, Lietuvai pagražinti draugijos Šiaulių skyriaus pirmininkas, tarp mokytojų pradėjo rinkliavą paminklo statybai. Buvo sudarytas paminklo statybos komitetas, į kurį įėjo J. Orlauskis, miesto burmistras Jackus Sondeckis, gydytojai Jonas Mickis ir Domas Jasaitis, apskrities viršininkas Antanas Staškevičius. Pirmieji atsiliepė šiauliečiai, bet aukos plaukė ir iš visos Lietuvos. 1924–1926 m. aplink Sukilėlių kalnelį esančios žemės perduotos visuomenės žiniai, Lietuvai pagražinti draugijai.
Miesto vyr. inžinierius Karolis Reisonas veltui suprojektavo 14 metrų aukščio tašytų akmenų obeliską. Paminklo statytojas A. Raudonis, dirbęs taip pat veltui, paminklą sukilėliams pradėjo vadinti Nepriklausomybės paminklu. 1928 m., dešimtosioms Nepriklausomybės metinėms, prie statomo paminklo buvo sutvarkyta aplinka, pasodinta medelių ir atidarytas „Nepriklausomybės sodas“. 1929 m. nukeltas nuo kalvos paskutinis namelis.
1930 m. balandžio 6 d. patvirtintas pradinis inžinieriaus architekto K. Reisono paminklo projektas, o 1931 m. sausio 17 d. – ir galutinis. Paminklo statyba iš esmės buvo baigta 1931 m. rudenį. 1935 m. gegužės 30 d. paminklas iškilmingai atidengtas. Jo papėdėje palaidota urna su čia rastais trijų sukilėlių kaulais. 1938 m. prie paminklo Pasaulio skautijos vadas Robertas Baden-Povelis pasodino ąžuoliuką.
Vokiečių karių kapai
1915-1917 m. Sukilėlių kalnelio prieškalnėje, arčiau Vilniaus gatvės, buvo palaidoti Pirmajame pasauliniame kare žuvę vokiečių kareiviai. Kapinės buvo aptvertos tvora, kapai pažymėti kryžiais su pavardėmis. Vokiečių karių kapų globos tarnybos duomenimis, greta galėjo būti palaidoti ir keli žuvę rusų kariai.
1941–1944 m. ant kalnelio buvusios vokiečių karių kapinės praplėstos, ten laidojami Antrajame pasauliniame kare žuvę vokiečių kariai. Pradžioje laidota siaurame ruože pagal Sukilėlių gatvę, vėliau kapinės praplėstos ir iki 1863 m. sukilėlių paminklo. Pokario metais okupacinės karinės valdžios įsakymu vokiečių karių kapinės sunaikintos, per jų vidurį nutiestas takas iki sukilėlių paminklo.
Okupacijos laikotarpis
Antrojo pasaulinio karo metu pats paminklas šiek tiek nukentėjo, buvo apgadinti obelisko ir jo pamato akmenys. Tačiau krūmais apžėlęs kalnelis kurį laiką okupacinės valdžios dėmesio netraukė. Tik 1955 m. sovietiniams ideologams užkliuvo metalinis kryžius obelisko papėdėje. Bijodamas, kad valdžia nesugalvotų paminklo nugriauti dailininkas Gerardas Bagdonavičius ir skulptorius Antanas Dimžlys, tuo metu lipdęs herbą statomiems Šiaulių srities rūmams, pasiūlė vietoje kryžiaus pastatyti dar 1953 m. A. Dimžlio apgintą diplominį darbą „1863 m. sukilėliai“, kuris tais pačiais metais buvo nulietas Leningrade. Rekonstruoti paminklą buvo pavesta architektui Broniui Semaškai.
1956 m. prieš rekonstrukciją paminklą nufotografavo Šiaulių vykdomojo komiteto architektas Vytautas Nistelis, geodezininkas J. Ramanauskas ir architektė Apolonija Nistelienė padarė paminklo matavimus. Nuo paminklo nupjautą metalinį kryžių V. Nistelis ir monsinjoras Liudvikas Mažonavičius paslėpė Šiaulių Šv. Petro ir Pauliaus bažnyčios palėpėje. Nuplėštas varines lenteles su užrašais „Tiems, kurie žuvo už Tėvynę“ ir „Tėvyne, būk laiminga“ „Aušros“ muziejaus direktorius Julius Naudužas išprašė iš saugumo viršininko B. Žilinsko ir paslėpė muziejuje, bet negalėjo jų užpajamuoti. B. Žilinskas išsijuokė: „Juk tau jų niekada nebeprireiks“. O kai 1988 m. prireikė, jau kitas „Aušros“ direktorius (Edvardas Cicėnas) gynėsi jų neturįs ir tik su dideliu vargu jas grąžino.
Atstatymas
Paminklo atstatymo projektą parengė architektas Kajetonas Jurėnas pagal A. Nistelienės išsaugotus paminklo apmatavimus. Kryžių pagal V. Nistelio nuotrauką rado ir atidavė monsinjoras Kleopas Jakaitis, nes abu jo slėpėjai jau buvo mirę. Granitą paminklui tašė ir visus akmens darbus, pagal tradiciją taip pat veltui, atliko liaudies meistras Adomas Ganusauskas. Jis ir A. Nistelienė nuimtam A. Dimžlio horeljefui siūlė iš atlikusio granito žemiau skvere pastatyti sienelę, tačiau užprotestavo miesto vyr. architektė Gertrūda Šumskienė ir skulptorius Kazys Kasperavičius, turėjęs kitą sumanymą šiam skverui. Tada horeljefas ir likęs granitas buvo išvežti į miesto tvarkymo valdybą. Restauruotas obeliskas iš naujo atidengtas 1992 m. kovo 11 d.
Tačiau kitokį Sukilėlių kalnelio skvero sutvarkymo projektą įgyvendinti nebuvo lemta. 1994 m. atvykę Vokiečių karių kapų globos tarnybos savanoriai pateikė duomenų apie Sukilėlių kalnelyje esančias vokiečių karių kapines. Pagal vokiečių pateiktus sąrašus paaiškėjo, kad čia palaidota apie 1270 abiejų karų Vokietijos kareivių. Tai patvirtino ir archeologiniai kasinėjimai. Todėl toliau Sukilėlių kalnelio teritorijos tvarkymo iniciatyvą perėmė Kultūros ministerija kartu su Vokiečių karių kapų globos tarnyba. Sukilėlių kalnelio ir vokiečių karių kapu atkūrimo darbai užbaigti 2001 m.
Kinkanas
Kinkanams priklauso kelios visžalių citrusinių augalų rūšys, Europoje palyginti mažai žinomos. Kai kurios kinkanų rūšys pasižymi tikra žiemos ramybe.
Morfologija
Kinkanai – krūmai bei nedideli iki 2,5-4,5 m aukščio lėtai augantys medžiai su pavieniais spygliais ar be jų.
Mezginės 3-7 skyrių, su dviem sėklapradžiais kiekviename skyriuje. Lapai tamsiai žali, blizgantys. Žiedai skaisčiai balti, panašūs į citrinmedžių, auga po vieną ar grupėmis lapų pažastyse. Vaisiai irgi vadinami kinkanais.
Kilmė
Kinkanai kilo Kinijoje. Nuo seno auginami ir Japonijoje. Į Europą juos atvežė 1846 m. Robertas Fortunas (Robert Fortune), netrukus jie buvo užvežti ir į Šiaurės Ameriką. Dabar juos augina Kinijoje, Izraelyje, Taivane, Japonijoje, Graikijoje ir Floridoje (JAV).
Kinkanai pradžioje buvo laikomi citrinmedžių (Citrus) genties rūšimis, o 1915 m. išskirti į atskirą gentį, kuri Fortuno garbei buvo pavadinta Fortunella. Iki šiol visų citrusinių (tiek Citrus, tiek Fortunella) sisteminė padėtis nėra aiški, dalis botanikų mano, kad visi šie augalai yra vienos genties atstovai.
Kinkanai lengvai kryžminasi su citrinmedžiais (Citrus) ir poncirais (Poncirus). Hibridai su citrinmedžiais vadinami Citrofortunella.
Plačialapis begalis
Plačialapis begalis (Laserpitium latifolium) – salierinių (Apiaceae) šeimos, begalių (Laserpitium) genties augalas.
Daugiametis, 60-150 cm aukščio žolinis augalas. Stiebas apvalus, smulkiai briaunotas, ruožuotas, minkšta šerdimi, viršutinė dalis šiek tiek šakota. Lapkočiai iki 40-50 cm ilgio, pamatas paplatėjęs į išsipūtusią makštį; apatiniai lapai kartais net 3 kartus plunksniški, standūs; viršutinių lapų lapeliai lancetiški, lygiakraščiai, prie pamato susiaurėję į kotelį; visų lapų gyslos apaugusios šereliais. Žiedyne 20-50 nevienodo ilgio šiurkščiabriaunių stipinų. Vainiklapiai balti. Vaisius plikas, gelsvai rudas. Žydi liepos mėn. auga miškuose, krūmuose.
Vaistinei žaliavai vartojamos šaknys. Jos kasamos rudenį arba pavasarį. Šaknyse yra eterinio aliejaus, susidedančio iš pineno, terpineno, kareno; labai kartaus lazerpitino, kumarino junginių, dervų, mineralinių ir kitų medžiagų.
Nuodingas.
Žaliasis paslėptagalvis
Žaliasis paslėptagalvis (Cryptocephalus sericeus) – lapgraužių (Chrysomelidae) šeimos vabalas. Kūnas 6 - 8 mm. Auksiškai žalias, mėlynas arba vario raudonumo, metalo blizgesio. Kūno apačia, kojos ir antenos juodos.
Aptinkama birželio – liepos mėnesiais pievose ir miškų pakraščiuose ant įvairių žiedų, dažniausiai ant kiaulpienių ir vanagių.
Gotoku Sakai
Gotoku Sakai (, g. 1991 m. kovo 14 d.) – amerikiečių kilmės japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 2012 m., su ja dalyvavo 2014 m. pasaulio futbolo čempionate.
Jagudėlis
Jagudėlis - ežeriukas Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 5,5 km į pietryčius nuo Elektrėnų. Ežeras beveik apvalus, jo skersmuo ~ 0,1 km. Altitudė 122,7 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę krūmais. Aplinkui plyti pievos. Vakarinėje pakrantėje įsikūrusi dalis Geibonių kolektyvinių sodų bendrijos. Šiaurės vakaruose išteka trumpas upeliukas link netoliese tekančio S-8 upelio (Elektrėnų marių intakas).
Elipsinis treniruoklis
Elipsinis treniruoklis naudojamas gerinti širdies, kraujagyslių ir kvėpavimo sistemos veiklą. Taip pat iš dalies treniruojami viršutinės kūno dalies raumenys. Manoma, kad judėjimas (žingsniavimas) elipse veikia įvairias raumenų grupes - kojų, sėdmenų ir šlaunų raumenis. Mažiau apkraunami sąnariai.
Elipsinis treniruoklis taip pat gali būti naudojamas paspartinti medžiagų apykaitą, deginti kalorijas ir mažinti antsvorį.
Elipsinio treniruoklio kompiuteryje galima nurodyti nuotolį, treniruotės laiką, optimalų pulsą, o ekrane stebėti šiuos duomenis.
Tezauras
300px|thumb|right Tezauras ( 'lobynas, vertybių saugykla') – bendrasis arba kurios nors srities žodynas, nurodantis prasminius žodžių ryšius.
Meksikos istorija
Šiame straipsnyje apžvelgiama Meksikos istorija nuo ispanų kolonizacijos XVI a. Apie prieškolumbinę civilizaciją Meksikos teritorijoje žiūrėkite straipsnį Mezoamerika
Dlugie Grodzeckiai
Dlugie Grodzeckiai  – kaimas Lenkijos rytuose, Ceranuvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Meksikos istorija
Meksikos istorija - Meksikos teritorijos, joje gyvenančių tautų ir valstybės istorija.
Tezauras
Įvestas į vartoseną XIX amžiuje, naujosios lotynų kalbos žodis thesaurus reiškia 'lobis', o dažniau vartojama prasmė – 'panašios arba susijusios reikšmės žodžių sąrašas'.
Meksikos istorija
Kolonijiniai laikai
thumb|300px|Hernán Cortés išsilaipina Verakruse ''Plačiau apie Meksikos užkariavimą žr. straipsnius:'' Meksikos užkariavimas, Ernanas Kortesas ir Ispanijos kolonijos Amerikoje
Tezauras
Pavyzdžiai
Pirmasis šio žanro pavyzdys, Rože tezauras, buvo išleistas 1852-aisiais, nors Peteris Rožė (angl en:Peter Roget) jį sudarė žymiai anksčiau – 1805 m. Įrašai šiame tezaure išdėstyti abėcėliškai ir yra geras šaltinis rašytojams.
Meksikos istorija
Kolonijiniai laikai
Ispanai Meksiką pirmą kartą pasiekė 1517 m., kai pietų Meksikos krantus tyrė Francisco Hernández de Córdoba (Fransisko Ernandeso de Kordobos) vadovaujama ekspedicija. Po jos 1518 m. sekė Juan de Grijalva (Chuano de Grichalvos) ekspedicija. Meksikos užkariavimas (konkista) prasidėjo 1519 m., kai Hernán Cortés (Ernano Korteso) vadovaujami konkistadorai išsilaipino vietovėje, kurią pavadino „Puerto de la Villa Rica de la Vera Cruz“ (šiuolaikinis Verakruso miestas).
Iš pradžių Meksikos centrinę dalį valdę actekai tikėjo (pagal senus padavimus), kad ispanai yra atsiųsti dievų, todėl iš pradžių beveik nesipriešino ispanams. Tačiau netrukus indėnai įsitikino, kad ispanai nėra dievai, ir stojo į kovą. Po keleto mūšių, kuriuose ispanai vos nepralaimėjo, konkistadorai 1521 m. apsupo ir užėmė actekų imperijos sostinę Tenočtitlaną. Tai buvo actekų imperijos žlugimas.
Ispanų pergalę lėmė keletas faktorių. Pirmiausia, ispanų ginkluotė buvo pažangesnė, jie turėjo patrankas, plieninius ginklus ir žirgus. Antra, nuo ispanų indėnai užsikrėtė Senojo pasaulio ligomis, kuriom jie neturėjo imuniteto – šios ligos sukėlė epidemijas, nuo kurių mirė daug vietos gyventojų. Trečia, ispanams padėjo actekų imperijos pavergtos tautos, kurios ispanų atėjimą laikė galimybe išsivaduoti nuo actekų priespaudos. Tačiau tos tautos klydo – išskyrus actekų religiją (kuri reikalavo žmonių aukų), ispanų valdymas nebuvo joms nei kiek lengvesnis.
Kolonijinis periodas truko nuo 1521 iki 1821 metų. Tuo metu Meksika buvo vadinama „Nueva España“ („Naujoji Ispanija“), jos teritorija apėmė šiuolaikinę Meksiką, Karibų jūros salas, Centrinę Ameriką iki pat Kosta Rikos bei dabartinės JAV pietvakarius. Tačiau Jukatanas buvo galutinai užkariautas tik 1697 metais (plačiau žr. Jukatano užkariavimas).
Užkariautojams imant vietos moteris į žmonas ir taip maišantis dviem kultūroms, susidarė nauja etninė grupė – metisai. Tačiau visu kolonijiniu laikotarpiu visuomenėje vyravo ispanai dvarininkai bei Meksikoje gimę baltieji (kreolai). Žemesnę padėtį užėmė metisai, o indėnai užėmė žemiausią visuomenės laiptelį.
Nepriklausomybės kovos
Pagrindinis straipsnis: Meksikos nepriklausomybės karas
Nepriklausomybės karas prasidėjo 1810 m. rugsėjo 16 d., jį inicijavo Miguel Hidalgo (Migelis Idalgas), ispanų kilmės kunigas bei progresyvios idėjos apskritai. Napoleonui įsiveržus į Ispaniją ir į jos sostą pasodinus savo brolį, susidarė padėtis, kai Ispanijai esant okupuotai kolonijos praktiškai tvarkėsi savarankiškai. Meksikos konservatoriai ir turtingieji dvarininkai teberėmė senąjį Burbonų dinastijos Ispanijos karalių ir priešinosi liberaliai Napoleono politikai. Taigi susiformavo visų politinių jėgų Meksikoje sąjunga, kai tiek liberalai (siekę demokratinės Meksikos), tiek ir konservatoriai (kurie norėjo Burbonų dinastijos karaliaus ir senojo status quo) sutarė, kad Meksika turi tapti nepriklausoma ir pati lemti savo likimą.
1821 m. de Iturbide, buvęs Ispanijos generolas, vėliau perėjęs į nepriklausomybės šalininkų pusę, pasiskelbė imperatoriumi – oficialiai tik laikinai, tol kol kurios nors Europos karališkos šeimos atstovas bus įtikintas tapti Meksikos monarchu (plačiau žr. Meksikos imperija). 1823 m. kilęs sukilimas nuvertė imperatorių, ir buvo paskelbta Meksikos Respublika. 1824 m. prezidentu tapo Félix Fernández (pasivadinęs „Guadalupe Victoria“, kas simbolizavo Gvadalupės Dievo Motiną ir žodį „Pergalė“).
JAV įsiveržimas, kova dėl reformų
Didžiąją XIX amžiaus dalį Meksikos politinė arena buvo nestabili, ir pasižymėjo dažna prezidentų kaita. XIX a. 2-ame ketvirtyje politikoje dominavo diktatorius Antonio López de Santa Anna (Antonijus Lopesas de Santa Ana). Jo valdymo metu Meksika prarado maždaug trečdalį šalies teritorijos (šalies šiaurėje). 1836 m. Teksasas paskelbė nepriklausomybę nuo Meksikos, o 1846 m. kilo Amerikos–Meksikos karas (1846-1848). Vėliau, 1853, diktatorius už 15 mln. dolerių pardavė dar dalį šalies teritorijos JAV. Visa tai sukėlė didžiulį tautos nepasitenkinimą.
1855 m. prezidentu buvo išrinktas Ignacio Comonfort, vadinamosios moderatų partijos atstovas. Moderatai siekė vykdyti tarpinę tarp konservatorių ir liberalų politiką. 1857 m. buvo priimta nauja Meksikos konstitucija, kuri išlaikė didžiąją dalį Romos Katalikų Bažnyčios teisių, turėtų kolonijiniu laikotarpiu, tačiau, skirtingai nei senojoje konstitucijoje, joje nebeliko nuostatos, skelbiačios katalikybę vienintele šalies religija. Konservatoriams net ir tokios reformos buvo nepriimtinos, prezidentas ir jo administracija buvo ekskomunikuoti ir kilo maištas. Nuo 1858 m. sausio iki 1861 m. sausio vyko vadinamasis „Reformų karas“. Šis pilietinis karas dar labiau supriešino šalį – dauguma moderatų prisijungė prie liberalų partijos, manydami, kad būtina apriboti Katalikų bažnyčios valdžią. Karo meto, liberalų vyriausybė rezidavo Verakruse, o konservatorių – Meksike. Karas baigėsi liberalų pergale, ir liberalų prezidentas Benito Juárez (Benito Chuaresas) perkėlė savo administraciją į Meksiko miestą.
Prancūzijos įsiveržimas ir imperija
Benito Juárezo prezidentavimas (1858-1871) buvo pertrauktas trumpo Habsburgų valdymo (1864-1867). Konservatoriai, siekę atstatyti Meksikoje monarchiją, pakvietė užimti sostą Austrijos erchercogą Ferdinandą (žinomą kaip Maksimiljanas Habsburgas), jį karine jėga taip pat rėmė Prancūzija, siekusi kontroliuoti kasyklas šalies šiaurės vakarų dalyje.
Nors iš pradžių prancūzai (tuo metu – stipriausia armija pasaulyje) 1862 m. gegužės 5 d. pralaimėjo Pueblos mūšį (nuo to laiko ši diena Meksikoje yra nacionalinė šventė, Cinco de Mayo), tačiau vėliau nugalėjo Meksikos vyriausybės pajėgas (vadovaujamas Ignacio Zaragoza) ir paskelbė Maksimiljaną Meksikos imperatoriumi. Maksimiljamas pasisakė už konstitucinę monarchiją, kurioje monarchas dalytųsi valdžia su demokratiškai išrinktu kongresu. Tai buvo per daug liberalu Meksikos konservatoriams, o kadangi liberalai imperatoriaus išvis nepripažino, Maksimiljanas Meksikoje turėjo labai mažai šalininkų. Galiausiai, prezidento Juarezo šalininkai sučiupo ir sušaudė Maksimiljaną, ir 1867 m. buvo atstatyta respublika (prezidento Juarezo administracija tebeveikė per visą prancūzų intervencijos laikotarpį). Tais pačiais metais priimta nauja Konstitucija, pagal kurią buvo konfiskuotos Katalikų bažnyčios žemės (Bažnyčia tuo metu valdė apie pusę visos žemės), įvesta civilinė santuoka ir uždrausta kunigams dalyvauti politikoje (bažnyčios atskyrimas nuo valstybės).
Po pergalės, konservatoriai išliko nepatenkinti prezidento Juarezo valdymu (jų manymu, prezidentas sukaupė savo rankose per daug valdžios, be to norėjo būti perrinktas dar vienai kadencijai), ir vienas iš armijos generolų, Porfirio Díaz, 1876 sukilo prieš vyriausybę ir ją nuvertė.
Pažanga ir Diazo diktatūra
thumb|100px|Porfirio Díaz Porfirio Díaz (Porfirijus Diasas) tapo naujuoju prezidentu. Jo valdymo metais (1876-1911), pritraukiant investicijas iš užsienio šalių, buvo smarkiai pagerinta šalies infrastruktūra. Tai buvo santykinai taikus, lydimas ekonominės pažangos, laikotarpis, pramintas „Porfiriatu“. Tačiau žmonės šiuo laikotarpiu nebuvo patenkinti: šalis traukė užsienio investicijas daugiausia dėl labai žemo darbo užmokesčio, tai sukėlė didžiulius socialinius kontrastus (didelė dalis žmonių gyveno visiškame skurde). Demokratija buvo visiškai panaikinta, pasipriešinimas buvo slopinamas jėga.
Meksikos revoliucija
''žr. pagrindinį straipsnį'' Meksikos revoliucija
1910 m. 80 metų sulaukęs prezidentas Diazas nusprendė surengti rinkimus, kuriuose būtų perrinktas prezidentu. Jis manė, kad Meksikoje jau nebėra rimtos opozicijos, tačiau Francisco I. Madero, iš turtingos šeimos kilęs mokslininkas, nusprendė dalyvauti rinkimuose ir greitai pelnė daugelio rinkėjų paramą, nepaisant to, kad valdžia pasodino jį į kalėjimą.
Kai buvo paskelbti oficialūs rinkimų rezultatai, buvo pranešta, kad prezidentu beveik vienbalsiai perrinktas Diazas, o Madero visoje šalyje gavo vos kelis šimtus balsų. Toks įžūlus rinkimų rezultatų klastojimas sukėlė masines riaušės. Madero 1910 m. lapkričio 20 d. paskelbė dokumentą (pavadintą „San Luis Potosi planu“), kuriame kvietė tautą ginklu kovoti prieš diktatūrą. Tuo prasidėjo Meksikos revoliucija.
Nors Madero buvo įkalintas San Antonijuje (JAV Teksaso valstija), bet jo kvietimas veikė – federalinė armija netrukus buvo nugalėta revoliucinių pajėgų, kurioms vadovavo Emiliano Zapata šalies pietuose, Pancho Villa ir Pascual Orozco šiaurėje, bei Venustiano Carranza. Prezidentas Diazas 1911 m. atsistatydino iš posto „vardan ramybės tautoje“ ir išvyko į Prancūziją, kur ir mirė 1915 m.
Revoliucijos vadai siekė skirtingų tikslų, jų pažiūros įvairavo nuo liberalių, tokių kaip Madero, iki radikalių, kaip Zapatos ir Pancho Villos. Taigi laimėję revoliucinieriai negalėjo susitarti, kaip toliau organizuoti valstybės valdymą. To rezultatas – kova dėl vyriausybės kontrolės, kuri tęsėsi daugiau nei 20 metų. Šis periodas taip pat laikomas Meksikos revoliucijos dalimi, bet gali būti laikomas ir pilietiniu karu. Šiuo laikotarpiu, tarp daugelio kitų aukų, buvo nužudyti ir prezidentai Madero (1913) bei Venustiano Carranza (1920), bei revoliucionieriai Emiliano Zapata (1919) bei Pancho Villa (1923).
Po Diazo atsistatydinimo 1911 m., prezidentu buvo išrinktas Madero. 1913 m. jis buvo nuverstas ir nužudytas. Vienu iš dažnai besikeitusių vėlesnių prezidentų tapo Venustiano Carranza, buvęs revoliucienierių generolas, kuris 1917 m. vasario 5 d. paskelbė naują Meksikos konstituciją (kuri galioja iki šiol).
1920 m. prezidentu tapo Álvaro Obregón. Jis stengėsi patenkinti visus visuomenės sluoksnius, išskyrus bažnyčią ir dvarininkus, ir sėkmingai skatino socialinę liberalizaciją (ypač mažinant bažnyčios vaidmenį), gerino švietimą ir moterų padėtį.
Tačiau ir po 1920 m. ginkluoti konfliktai tęsėsi. Didžiausios to laikotarpio sukilimas kilo tarp pasaulietinės valstybės ir Bažnyčios viršenybės šalininkų 1926-1929 m. (vadinamasis Kristerų karas, la Guerra Cristera).
Stabilizacija ir Institucinės revoliucinės partijos (PRI) valdymas
1934 m. atėjęs į valdžią prezidentas Lázaro Cárdenas del Río ėmėsi šalies pertvarkymo: 1936 m. jis ištrėmė ankstesnį prezidentą Callesą (paskutinį iš generolų, turėjusių diktatoriaus ambicijų), įvairias konkuruojančias politines jėgas sujungė į PRI, ir nustatė taisykles, kurios leido PRI be konkurencijos valdyti šalį kelis dešimtmečius be vidinių kovų. 1938 m. buvo nacionalizuota naftos pramonė, elektros energijos gamyba, sukurtas nacionalinis politechnikos institutas, suteiktas politinis prieblogstis ispanams, bėgantiems nuo Ispanijos pilietinio karo, pradėta žemės reforma, dalinami vadovėliai vaikams. Visų šių politikų poveikis vienaip ar kitaip jaučiamas šalyje ir dabar.
Kitas prezidentas, Manuel Ávila Camacho, nusigręžė nuo nacionalistinės autarkijos politikos ir siekė sukurta palankias sąlygas užsienio investicijoms. Vyriausybė užšaldė atlyginimus, draudė streikuoti, persekiojo disidentus, nusigręžė nuo žemės reformos. Kitas prezidentas, Miguel Alemán, netgi pataisė konstitucijos 27 straipsnį, kad būtų apgintos didžiųjų žemvaldžių teisės.
Po Antrojo pasaulinio karo sekusius kelis dešimtmečius PRI vyriausybės pasiekė gana ženklaus ekonomikos augimo ir gyvenimo gerėjimo, tačiau ekonomiką kelis kartus ištiko krachas, o XX a. 7-ajame dešimtmetyje didėjo socialiniai neramumai. 1976 ir 1982 m. šalį ištiko ekonominės krizės, po kurių buvo nacionalizuoti visi bankai (bankai buvo apkaltinti ekonomikos destabilizavimu). Abiejų krizių metu buvo nuvertintas pesas, ir iki pat 2000 m. beveik kiekvieno prezidento kadencijos pabaigoje (t. y. kas šešerius metus) įvykdavo ženkli valiutos devalvacija ir ekonomikos recesija. 1994 m. gruodį, po staigaus peso vertės nuvertinimo, šalį ištiko didžiausia per pusšimtį metų ekonominė krizė (praminta „gruodžio klaida“ arba „tekilos efektu“).
Dabartis
Ernesto Zedillo prezidentavimo metu tebesitęsiant ekonominei krizei, Meksike nuolat vyko demonstracijos, o Čiapo valstijoje kilo sukilimas. Prezidentas taip pat įvykdė rinkimines ir politines reformas, kurios sumažino PRI dominavimą. Po 1988 m. rinkimų, kurių rezultatų sąžiningumas buvo stipriai ginčijamas, šalyje buvo sukurtas Federalinis rinkimų institutas, kurio paskirtis – sekti, kad rinkimai vyktų sąžiningai. Dėl to, 2000 m. liepos 2 d. prezidento rinkimus laimėjo Nacionalinio veiksmo partijos kandidatas Vicente Fox Quesada – taip baigėsi 71 metus trukęs PRI dominavimas. Abiejuose Kongreso rūmuose taip pat atstovaujami įvairių partijų atstovai.
Snieguotieji kalnai
thumb|Talbingo užtvanka Snieguotieji kalnai, kitaip dar „Sniegiai“ ( arba Snowies) – aukščiausią viršūnę (Kosciuškos kalnas 2228 m) Australijoje turintys kalnai. Jie yra Naujajame Pietų Velse ir yra didesnės kalnų grandinės Australijos Alpių dalis (dar didesnis vienetas – Didysis Vandenskyros kalnagūbris).
Meksikos istorija
Dabartis
Šalį tebekamuoja ekonominės ir socialinės problemos, tarp kurių – žemi atlyginimai, didelę gyventojų dalį palietęs nedarbas, nelygus pajamų pasiskirstymas, PRI dominuojamų vietovių pasipriešinimas demokratinėms reformoms, menkos ekonominės galimybės pietinėse indėnų gyvenamose valstijose. Sprendžiant šias problemas, šaliai aktualūs ir ekonomikos kontrolės bei plėtros klausimai, ypač naftos sektoriaus, bei prekybos su JAV plėtra. Pastaruoju metu vis daugiau problemų kelia narkotikų prekyba ir su ja susijusi prievarta, nusikaltimai bei korupcija.
Valdovai ir prezidentai
Meksikai vadovavo:
Snieguotieji kalnai
Manoma, kad 20 000 tūkstančių metų čia gyveno aborigenai.
Pirma kartą europiečių kalnai ištyrinėti 1835 metais. Juose auga labai daug pušų. Šie kalnai, žiemos mėnesiais, yra vieni iš sniego industrijos centru (slidinėjimas ir kt.) Australijoje.
Kalnai maitina Snieguotąją upę, Marmbidžio upę ir Murėjaus upę. O geriausiai žinomi už Snieguotųjų kalnų schemą (projektas tvenkiantis Snieguotąją upę, tiek drėkinimui, tiek elektros energijai gauti).
thumb|400px|center|Besniegė vasara Snieguotuose kalnuose
Bronė Lukaševičiūtė
Bronė Lukaševičiūtė ( 1883 m. rugsėjo 24 d. Kontkų palivarkas, Vilniaus gubernija – 1963 m. rugsėjo 22 d. Ščecinas) – Lietuvos ir Lenkijos tapytoja, skulptorė.
Biografija
Nuo 1901 m. mokėsi A. Štiglico techninio piešimo mokykloje Sankt Peterburge. 1908 m. baigė pedagoginį licėjų Vilniuje. 1930-1933 m. tobulinosi Romos dailės akademijoje. 1922-1940 m. dėstė E. Ožeškovos ir J. Lelevelio gimnazijose Vilniuje. Po Antrojo pasaulinio karo gyveno Poznanėje ir Ščecine.
Kūryba
Nuo 1909 m. dalyvavo dailės parodose. Individualios parodos surengtos 1925 m., 1936 m. Kaune, 1959 m., 1962 m. Ščecine.
Tapė aliejumi ir akvarele portretus, peizažus, natiurmortus, religinės, buitinės ir animalistinio žanro paveikslus. Kūriniams būdinga realistinė forma, plenerinės ir koloristinės tapybos principai. Ketvirtame dešimtmetyje kūryboje sustiprėjo akademizmo tendencijos. Žymesni kūriniai: „Autoportretas“ (1913 m.), „Motinos portretas“ (1920 m.), ciklai Romos (1930 m.), Vilniaus (1934 m.) ir Ukmergės (1938 m.) motyvais. Kiti kūriniai (nedatuoti): „Trakų ežeras“, „Lietuviški kapeliai“, „Aguonos“, „Vaidilutės priėmimas“, „Gediminas“, „Verpėja“, „Piemenukas“, „Senelės laimė“, „Triušiai“. Po Antrojo pasaulinio karo kūrė skulptūras.
Vytautas Kaziulionis
Vytautas Kaziulionis (g. 1930 m. gegužės 12 d. Varėnoje) – Lietuvos pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui dalyvis.
Biografija
Mokėsi Varėnos gimnazijoje. 1947 m. su tėvais ištremtas į Tiumenės srities Baikalovo rajoną. Broliai Leonas ir Juozas Kaziulioniai buvo partizanai, 1949 m. abu žuvo. Su kitais kūrė pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui organizaciją „Priesaika ištrėmime“, 1948–1951 m. ir nuo 1954 m. leido nelegalų laikraštį „Toli nuo Tėvynės“. 1951 m. suimtas, Vakarų Sibiro karinio tribunolo nuteistas mirti, 1952 m. mirties bausmė pakeista 25 m. lagerio. Iki 1961 m. kalintas Norilsko, Magadano, Taišeto lageriuose. 1953 m. politinių kalinių sukilimo Norilsko lageriuose vienas organizatorių.
1961 m. grįžo į Lietuvą. 1961–1990 m. dirbo Kauno autobusų parke. 1988 m. įsitraukė į Sąjūdžio veiklą, nuo 1990 m. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos Varėnos skyriaus pirmininkas. 1995–1997 m., 1997–2000 m., ir 2000–2003 m. Varėnos rajono savivaldybės tarybos narys.
Naveen Andrews
thumb|200px|Naveen Andrews Naveen William Sidney Andrews (g. 1969 m. sausio 17 d. Londone, Jungtinė Karalystė) – anglų aktorius, geriausiai žinomas kaip televizijos serialo "Dingę" (Lost) Sayid Jarrah vaidmens atlikėjas.
Vytautas Kaziulionis
Biografija
Tyrinėja pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui istoriją, rūpinasi įamžinti žuvusių pasipriešinimo dalyvių atminimą. Kelių knygų vienas autorių.
Stuburo slanksteliai
right|thumb|100px|Stuburo slanksteliai. Raudoni- [[kaklo slankstelis|kaklo, mėlyni – krūtinės, geltoni – juosmens, žalia spalva pažymėtas kryžkaulis, violetine – uodegikaulis]] Slankstelis  – stuburo sudedamoji dalis.
Naveen Andrews
Abu tėvai katalikai iš Keralos atvyko į Angliją, kur jis gimė ir užaugo pietiniame Londone. Jo mama – psichologė Nirmala, tėvas Stanley Andrews – verslininkas. Naveen yra išsiskyręs, šiuo metu gyvena kartu su Barbara Hershey.
Stuburo slanksteliai
Atskirų stuburo sričių skirtingas slankstelių skaičius:
Taigi stuburą sudaro 33 – 34 slanksteliai.
Sandara
Slankstelis (vertebrae) – netaisyklingas kaulas. Priekinė masyvi dalis – kūnas (corpus vertebrae). Prie jo iš nugarinės pusės prisitvirtinęs karpyto pavidalo lankas (arcus vertebrae). Tarp jų lieka slankstelio anga (foramen vertebrale). Susijungus slanksteliams į stuburą, iš šių angų susiformuoja stuburo kanalas (canalis vertebralis). Kūno viršutinis ir apatinis, arba tarpslanksteliniai, paviršiai (facies intervertebralis) šiurkštūs, šiek tiek įlinkę, išlinkę arba horizontalūs. Slankstelio lanko vidurinės dalies – plokštelės (lamina arcus vertebrae) šonai siaurėja, tampa kojytėmis (pediculus arcus vertebrae), kurios tvirtinasi prie slankstelio kūno. Nuo lanko atgal ir šiek žemyn nukrypusi neporinė keterinė slankstelio atauga (processus spinosus). Jos apčiuopiamos per visą stuburo ilgį. Į šonus kyšo porinės skersinės ataugos (processus transversus). Keterinės ir skersinės ataugos sudaro kyšulius ir vagas nugaros raumenims tvirtintis.
Kaklo slanksteliai
left|thumb|250px|Atlantasright|thumb|200px|Ašis Pirmasis kaklo slankstelis, arba atlantas (atlas), remia kaukolę. Šis slankstelis vietoj kūno turi mažesnį priekinį lanką (arcus anterior atlantis), kurio užpakaliniame paviršiuje yra danties duobutė (fovea dentis) susinerti su antrojo slankstelio dalimi. atlanto viršutiniai sąnariniai paviršiai sudaro sąnarį su pakauškaulio krumplių sąnariniais paviršiais. Todėl turime galimybę lenkti galvą į priekį ar atgal.
Antrasis kaklo slankstelis, arba ašis (axis), turi tarytum du kūnus: vienas jų savas, o kitas ištįsęs į viršų kaip dantis (dens axis), „pasisavintas“ iš atlanto. Pastarasis gali suktis danties atžvilgiu apie vertikalią ašį. Tai lemia galimybę sukti galvą į kairę ir dešinę puses.
Septintasis kaklo slankstelis turi labai ilgą keterinę ataugą. Dėl to slankstelis vadinamas kyšančiuoju (vertebra prominens). Palenkus galvą ji labai išryškėja ir žymi ribą tarp kaklo ir krūtinės. Nuo šio slankstelio patogu į viršų ir į apačią skaičiuoti kitus slankstelius. thumb|200px|Krūtinės slankstelis
Krūtinės slanksteliai
Svarbiausi krūtinės slankstelių skirtumai susiję su tuo, kad prie jų tvirtinasi šonkauliai. Šonkaulių galvutės dažniausiai remiasi prie dviejų slankstelių kūnų sandūros, todėl kūnų šonuose yra po pusę įdubos – viršutinę šonkaulinę duobutę (fovea costalis superior) ir apatinę šonkaulinę duobutę (fovea costalis inferior). left|thumb|150px|Juosmens slankstelis