cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fraskatis
Saleziečiai
Nuo XX a. pradžios Soros viloje veikia saleziečių mokykla.
1956 m. uždarius lietuvių gimnaziją Kastelnuovoje, į Fraskatį persikėlė vienuoliai lietuviai. Via Colonna 2 gatvėje buvo įkurti saleziečių namai Lituani Don Bosco, renkamos lėšos bendrabučiui įsigyti. Čia darbavosi Juozas Zaliauskas, Pranas Gavėnas, Mečys Burba; kurie leido žurnalą „Saleziečių balsas“. Lietuvai atgavus Nepriklausomybę, vienuoliai išvyko į tėvynę atkurti Ordino veiklą.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Fraskatis yra užmezgęs partnerystės ryšius:
Lyglaukiai (Vilnius)
Lyglaukiai – rytinė Vilniaus miesto dalis, esanti į šiaurę nuo Belmonto ir į pietus nuo Antakalnio kapinių, kelio pradžioje. Lyglaukiai išsibarstę po Pavilnių miškus: pietuose juos riboja S. Batoro gatvė (skiria nuo Pūčkorių), rytuose siekia Viršupio gatvę, šiaurės rytuose – Rokantiškių kapines, šiaurinė riba eina maždaug Šilo ir Filaretų gatvėmis (skiria nuo Antakalnio, Iškartų), vakaruose ir pietvakariuose persipina su Antakalniu ir Paupiu. Yra Lyglaukių geomorfologinis draustinis.
Lyglaukius aptarnauja šie autobusai: 6G (Rudens st.), 27, 74, 37 (Rudens st., Šaudykla, Mildos st., 37 – Viršupis, Šilo st.).
thumb|left|250px|S. Batoro gatvė šalia Lyglaukių
Istorija
1905 m. Mickūnų valsčiaus Lyglaukių (Rovnoje Pole) užusienyje gyveno 117 žmonių. 1931 m. – 208 gyventojai.
Vandens atmintis
Vandens atmintis – idėja, kad po daugybės skiedimų vanduo gali atsiminti medžiagas, kurios kada nors jame buvo ištirpusios, net jei po skiedimų skiedžiamosios medžiagos visiškai nelieka. Teigiama, kad prieš kiekvieną skiedimą vanduo turi būti supurtytas, kitaip efektas neįvyks. Vandens atminties idėją 1988 m. iškėlė prancūzų imunologas Jacques Benveniste, norėdamas paaiškinti tariamą homeopatinių vaistų terapinį poveikį, nes homeopatinių vaistų gamyboje veiklioji medžiaga yra taip smarkiai atskiedžiama, kad galutiniame produkte paprastai nebelieka nei vienos jos molekulės.
Nature kontroversija
Jacques Benveniste ir jo komanda Prancūzų Nacionaliniame Sveikatos ir Medicininių Tyrimų Institute (ISERM) skiedė gydančius antikūnus taip smarkiai, kad tikimybė, jog liks nors viena tos medžiagos molekulė, buvo labai maža. Nepaisant to, jie pranešė, kad žmogaus kūnas reagavo į atskiestą tirpalą taip, lyg tai būtų buvusi pradinė medžiaga. Jų teigimu, toks efektas būdavo tik tuomet, kai vaistas skiedimo metu būdavo labai smarkiai supurtytas. J. Benveniste komentavo: „Tai yra kaip sušlapinti automobilio raktelius upėje, nuplaukti kilometrus pasroviui, iš ten paimti kelis lašelius vandens ir tuo vandeniu užvesti automobilį.“ Tuo metu jis nepateikė jokio teorinio efekto paaiškinimo.
Pirmoje prižiūrimų eksperimentų serijoje buvo kartojama originalių, prieš publikaciją darytų eksperimentų eiga. Rezultatai gan artimai atitiko prieš tai darytų eksperimentų rezultatus ir rodė vandens atminties egzistavimą. Bet J. Maddox pastebėjo, kad eksperimentatoriai procedūrų metu žinojo, kurie mėginiai iš pradžių buvo su antikūnais, o kurie ne. Antra eksperimentų serija buvo dvigubai akla – ne tik gaunantys vaistus, bet ir juos gaminantys bei duodantys nežinojo, kurie mėginiai buvo pagaminti pagal vandens atmintimi paremtą procedūrą, o kurie buvo kontroliniai. Stebėtojų komanda labai griežtai prižiūrėjo, kad nebūtų apeitos sąlygos. Šį kartą rezultatai vandens atminties egzistavimą neigė.
Po šios eksperimentų serijos „Nature“ išspausdino apie tai straipsnį, kuriame teigė, kad „nėra jokios tvirtos priežasties manyti, jog smarkiai (apie 10120 karto) atskiedus anti-IgE, jis išlieka biologiškai aktyvus, ir kad hipotezė, jog vanduo turi atmintį, į kurią galima įrašyti anksčiau jame ištirpusios medžiagos, yra nereali.“ Nepaisant to, niekas neįtarė apgavystės. Iš pradžių J. Maddox spėjo, kad kažkas laboratorijoje „Benvenistui krėtė išdaigas“, bet vėliau patikėjo laboratorijos darbuotojų tikėjimu vandens atminties teorija. Vis dėlto jis paviešino faktą, kad dviem tyrėjams mokėjo prancūzų homeopatijos kompanija „Boiron“. Tiesa, ta pati firma apmokėjo ir Maddox’o viešbučio sąskaitą.
Vėliau J. Benveniste skundėsi stebėtojų komandos elgesiu, bet, pasak J. Maddox, viskas vyko pagal iš anksto nustatytas sąlygas, o netikėti pradinių tyrimų rezultatai tikriausiai buvo dėl tyrėjo tikėjimosi efekto. Nepaisant viso to, J. Benveniste pradiniai eksperimentai vis tiek buvo naudojami kaip įrodymas, kad homeopatija veikia. Francis Beauvais, vienas iš J. Benveniste bendraautorių, vėliau teigė, kad neakli eksperimentai paprastai rodydavo „teisingus“ rezultatus, ir įtarė, kad dvigubai akluose eksperimentuose dalis kontrolinių mėginių iš tikro buvo aktyvūs, o dalis tariamai aktyvių mėginių – be biologinio efekto.
Vėlesni tyrimai
Vėliau J. Benveniste susilaukė viešo Nobelio premijos laureato fiziko Brian Josephson pritarimo. B. Josephson yra žinomas dėl savo palankumo paranormaliems reiškiniams. Eksperimentai buvo atliekami toliau ir 1997 m. buvo išleistas straipsnis, teigiantis, jog vandens atmintis gali būti perduota telefono linijomis. 2000 m. buvo parašytas dar vienas straipsnis, kuris teigė, kad efektas taip pat gali būti persiųstas internetu.
Brian Josephson metė iššūkį Amerikos fizikų asociacijai (APS), kad įrodys vandens atminties efektą sutartomis sąlygomis, pakartodamas J. Benveniste eksperimentus. Asociacija sutiko ir pasiūlė apmokėti eksperimentų išlaidas. Eksperimentai turėjo būti dvigubai akli ir buvo ruošiamasi tikrinti, ar įmanoma homeopatiškai atskiesto vandens savybes persiųsti internetu. Išgirdęs apie tai, Randis už įrodymą pasiūlė savo seniai įsteigtą 1 milijono dolerių prizą už bet kokio paranormalaus reiškinio įrodymą sutartomis sąlygomis. Nepaisant to, APS taip ir nesulaukė konkretaus vandens atminties šalininkų pasiūlymo ir žadėti eksperimentai taip ir liko neatlikti.
2000 m. buvo atliktas nepriklausomas efekto persiuntimo dideliais nuotoliais eksperimentas, kurį finansavo Jungtinių Valstijų Gynybos departamentas. Naudojant tuos pačius prietaisus kaip J. Benveniste komanda, nebuvo rastas joks vandens atminties efektas. Tiesa, keli „pozityvūs“ rezultatai buvo gauti, bet tik tada, kai įrangą valdė vienas konkretus J. Benveniste komandos tyrėjas. Nors nebuvo rasta jokių tyrėjo sukčiavimo ar sąlygų pažeidimo įrodymų, tokia galimybė nebuvo atmesta. J. Benveniste pripažino, kad pats buvo pastebėjęs, jog „tam tikri asmenys nuolat gauna gerus rezultatus su atminties persiuntimu, o kiti negauna jokio efekto arba jį blokuoja.“
1993 m. „Nature“ išleido straipsnį apie bandymus pakartoti J. Benveniste eksperimentus, kurie buvo nesėkmingi ir neparodė jokio vandens atminties efekto. 1992 m. moksliniame žurnale „Experientia“ išleistas nepriklausomas tyrimas taip pat neigė vandens atminties egzistavimą. 1999 m. profesorės Madeleine Ennis vadovaujama komanda teigė, kad sėkmingai pakartojo Benveniste eksperimentus. Randis pasiūlė savo 1 milijono dolerių prizą BBC mokslinei laidai „Horizon“, už vandens atminties teorijos įrodymą sekant Madeleine Ennis eksperimentų procedūras. Eksperimentai buvo surengti prižiūrint profesoriui John Enderby. Horizon komandai nepavyko aptikti jokio vandens atminties efekto. ABC laidos „20/20“ bandymas pakartoti M. Ennis eksperimentų rezultatus taip pat buvo nesėkmingas.
2005 m. išleistas vandenilinio ryšio vandenyje tyrimas parodė, kad struktūros, kurios, manoma, turėtų būti atsakingos už vandens atmintį, išsilaiko neilgiau nei 50 femtosekundžių (arba 50 \cdot 10-15 s).
Panerių Šv. Jėzaus Nukryžiuotojo koplyčia
'''Panerių Šv. Jėzaus Nukryžiuotojo koplyčia''' – kapinių koplyčia, esanti Vilniaus miesto pietryčiuose, Žemuosiuose Paneriuose, ties kelių ir  sankirta. Pasiekiama išvažiuojant iš Vilniaus Savanorių prospektu. Kylant ant Panerių kalvų, sukti į dešinę prie Galvės gatvės viaduko (šalia degalinės). Išsukus iš Savanorių prospekto, dar pavažiuoti apie 120 m.
Šalia kapinių tvoros praeina senojo Vilniaus–Kauno kelio grindinys, kurio atkarpa pažymėta informaciniu ženklu (unik. kodas ). Kiek ilgesnė nei kilometras kelio atkarpa vingiuoja kalvose tarp Savanorių prospekto ir Titnago gatvės. Šlaite įrengtais betoniniais laipteliais nuo senojo trakto pakylama prie koplyčios priekinio fasado. Priešais koplyčią stovi senas ilgas mūrinis vienaukštis pastatas. Manoma, kad anksčiau, kelio klestėjimo metais, jame buvo įsikūrę pakelės namai.
Kapinėse dar laidojami žmonės, tačiau senieji kapai nyksta. Nelabai tikėtina, kad į šias kapinaites kažkada vežti žymesni ar turtingesni miesto žmonės, nes dažniausiai jie būdavo laidojami miesto centro kapinėse: ir dėl pagarbos žmogui, ir dėl lankymo patogumo. Be to, ši vieta garsėjo pakelės plėšikais.
Istorija
Vladislovas Sirokomlė savo „Iškylose iš Vilniaus po Lietuvą“, išleistose 1857 m., apie Panerių koplyčią rašė:
XIX a. koplyčios rekonstrukciją dosniai rėmė tuometė garsi mecenatė kunigaikštienė Gabrielė Oginskienė. Kaip kulto pastatas koplyčia nebenaudojama nuo 1944-ųjų. Sovietmečiu koplyčia buvo apleista, čia buvo knygų sandėlis.
Atgimimo metais koplyčioje buvo pradėta per Vėlines laikyti pamaldas, kuriose dalyvaudavo Dievo Apvaizdos bažnyčios kunigai. Jos truko maždaug iki 2000 m. Vėliau Vėlinės buvo minimos šalia koplyčios, kapinėse, su procesija. Nors kulto statinys nepriklauso Vilniaus Švč. Jėzaus Širdies parapijai, kurios teritorijoje jis stovi, parapijos tikintieji savo iniciatyva suremontavo avarinį stogą, nudažė sienas. Išlikęs prastos būklės interjeras.
1831 m. sukilimo atminimas
2001 m. mūšio vietoje pastatytas monumentas – pasviras granitinis kryžius sukilimui atminti. Panerių kapinaitėse buvo palaidoti daugelis mūšio dalyvių. Sukilimo dalyviai yra palaidoti kiek toliau. Istorikės Audronės Vyšniauskienės teigimu, sukilėliai palaidoti prie kalno papėdėje buvusio koplytstulpio, ties kuriuo melsdavosi atvykstantys ir išvykstantys iš miesto žmonės. Darant archeologinius tyrimus, rasti koplytstulpio pamatai, tačiau sukilėlių palaikų greta jų nebuvo. Gyventojai liudijo, jog sukilėliai palaidoti po dabartiniu keliu, kuriuo troleibusai išvažiuoja į Savanorių prospektą centro link. O senose kapinaitėse palaidoti 1831 m. sukilimo malšintojai – rusų armijos kariai. Iki šių laikų kapinėse išlikęs Rusijos kariuomenės karininko kapas. Mūšyje žuvusio štabo kapitono ir rezervinio pulko adjutanto Jegoro Svečino kapavietę žymi kubo formos juodo granito monumentas. Dabartinės išvaizdos paminklas, kaip galima spręsti pagal įrašą, esantį ant jo, buvo pastatytas 1898 m. „Vilniaus apygardos karininkų pastangomis“. J. Svečinui atminti ir šiais laikais per Vėlines uždegamos žvakės.
Girkalnio herbas
Girkalnio herbas – vienas Girkalnio heraldikos atributų.
Aprašas
Sidabriniame skydo lauke ant žalios išgaubtos kalno papėdės šokantis žiūrintis atgal juodas vilkas. Vilko nagai ir dantys raudoni. Skydo kairiajame viršutiniame kampe - raudonas ovalus vidinis skydas su sidabriniu kryžiumi.
Simbolika
Heraldikoje vilkas yra gudrumo, klastos, bet kartu ir budrumo, atsargumo simbolis. Šiaurės Europoje ir Graikijoje vilkas simbolizuoja šviesą, kadangi gerai mato tamsoje. Italams vilkas – motiniškos meilės simbolis (pagal Romulo ir Remo legendą).
Istorija
Istorinio herbo Girkalnis neturėjo. Kuriant herbą seniūnijos atstovai pasiūlė įamžinti miestelio ir bažnyčios pastatymo kilmės legendą. Etaloną sukūrė Rolandas Rimkūnas. Herbas patvirtintas 2006 m. spalio 18 d. LR prezidento dekretu Nr. 782.
Bitė (upė)
Bitė – upė Pagėgių savivaldybėje, dešinysis Nemuno intakas, įteka į jį Bitėnuose, į rytus nuo Rambyno. Ištakos – Palumpių miške. Teka vakarų ir pietų kryptimis. thumb|left|Bitė vokiečių topografiniame žemėlapyje. Raudonai pavaizduota upelio vaga (pabrauktas pavadinimas) mėlynai – aukščiau aprašyto upelio vagos dalis
Remiantis vokiečių topografiniais žemėlapiais aukščiau esantis aprašymas yra neteisingas. Bitės ištakos yra Pempynės miške. Upelis teka šiaurės ir vakarų kryptimis.
Saulius Antanas Juršėnas
Saulius Antanas Juršėnas (g. 1962 m. gegužės 6 d. Vilniuje) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras, profesorius. Žurnalisto ir politiko Česlovo Juršėno sūnus.
Biografija
Po baigimo dirba VU, nuo 1998 m. su pertraukomis – ir Fizikos institute. 2003–2013 m. buvo Vilniaus universiteto Taikomųjų mokslų instituto Liuminescencijos sektoriaus vedėjas, nuo 2013 m. Taikomųjų mokslų instituto (2017 m. pakeistas pavadinimas į Fotonikos ir nanotechnologijų institutą) direktorius.
Dirbo mokslinį darbą Vokietijos, Prancūzijos, Taivano, Švedijos, Lenkijos mokslo centruose ir universitetuose.
Mokslinė veikla
Pagrindinės mokslinės veiklos sritys – lazerio spinduliuotės sužadintų puslaidininkių ir jų nanodarinių nepusiausvirų kvazidalelių dinamika, organinių molekulių kristalų ir savaime susitvarkančių struktūrų spektroskopija, organinių puslaidininkių fotonika, organiniai šviesos diodai. Daugiau kaip 110 mokslo publikacijų autorius ir bendraautoris.
Leonas Kalinauskas
thumb|right|Kun. L.Kalinauskas 2007 m. Leonas Kalinauskas (g. 1925 m. vasario 7 d., m. 2008 m. gegužės 2) – Katalikų Bažnyčios kunigas.
Liūlys
Liūlys − upė Panevėžio rajone, Šuojos kairysis intakas.
Leonas Kalinauskas
Biografija
Vaikystę praleido Rumšiškėse. 1938 metais jo motinos seserys pasiėmė Leoną į Kauną, kur jis tęsė mokslą VI- joje Kauno gimnazijoje.
Liūlys
Liūlys išteka iš Girelės miško (Radviliškio raj.). Upė, labai vingiuodama, teka į šiaurės rytus. Liūlys teka pro Burbiškio dvaro tvenkinius, Valdeikių kaimo laukais, palenda po Panevėžio − Šiaulių keliu, į rytus nuo Beinoravos dvarvietės susilieja su, iš Kleboniškių rytinės palaukės savo vandenis nešančia Prūdgale. Pasiekęs Tankūnų kaimo laukus, Liūlys pasuka į šiaurę. Prieš pat Pociūnus Liūlys susilieja su Smėlyte. Pratekėjęs buvusį Pajulių dvarą, Liūlys pasuka į pietus, bet po kelių šimtų metrų, pasuka į rytus ir teka jau Panevėžio rajono, Smilgių seniūnijos teritorija. Vėliau upelis teka į šiaurę link Rimiškių, kur įteka kairysis intakas − Kiaunė. Liūlys įteka į Šuoją 23 km nuo jos žiočių, ties Sujetais.
Liūlio vardą, kalbininkai, kildina iš lietuviško žodžio liūliuoti t. y. „banguoti, vilnyti, siūbuoti; būti išsiliejus, tyvuliuoti; supti, linguoti“.
Leonas Kalinauskas
Biografija
1944 metais, baigęs gimnaziją, įstojo į Kauno kunigų seminariją. Pradžioje dar turėjo abejonių, tačiau po dvejų metų filosofijos studijų seminarijoje apsisprendė būti kunigu. Studijų metai buvo sunkūs. 1948 metais ateistinė valdžia įsakė kunigų seminarijos studentų skaičių sumažinti iki 150 klierikų. Leono kurse tuo metu buvo likę 40 klierikų, todėl bažnytinė vyresnybė apsisprendė jaunuolius šventinti paankstintai. 1948 metų spalio 31 d. vyskupas Kazimieras Paltarokas jiems suteikė kunigo šventimus, o Leonas Kalinauskas su dar kitais šešiais kurso draugais buvo pašventinti diakonais. Kunigystės šventimai jiems buvo suteikti 1948 metų gruodžio 19 d. Panevėžyje. Viskas buvo daroma skubotai, nes gresianti tremtis ir gausūs areštai nebeleido tęsti studijų. Diplominius egzaminus pašventintieji išlaikė jau vėliau, dirbdami parapijose.
Kunigystės kelias
Per 1948 metų Kalėdas atšventęs primicijas Rumšiškių parapijos bažnyčioje, pasiliko kurį laiką vikarauti tėviškėje. 1950 metų vasario mėnesį buvo paskirtas Pašvitinio parapijos vikaru, o 1951 metų sausį Zibalų parapijos klebonu, drauge pavedant aptarnauti ir Šešuolėlių parapiją.
Seminarijos vadovybės charakteristikoje kunigas apibūdinamas, kaip gyvo charakterio, draugiškas ir atviras žmogus, labai tinkantis pastoracijai jaunimo tarpe. Jau darbuodamasis Zibaluose ypatingą dėmesį skyrė vaikų katechezei ir tuo užsitraukė vietinės valdžios nepasitenkinimą. 1953 metais jis buvo paskirtas Pajevonio klebonu, kur pasirūpino atgauti karo metu apgriautą bažnyčią, kuri, ją skubiai paremontavus, 1954 metais buvo pašventinta.
Tokia kunigo veikla, be abejo, netenkino tuometinė valdžios, todėl 1954 metais, Religinių kultų įgaliotinio reikalavimu, kunigas Leonas buvo paskirtas Panevėžiuko parapijos klebonu, drauge aptarnaujant ir Šaravų bažnyčią. Po kurio laiko pats kunigas Leonas vėl prašėsi paskiriamas vikaru ir 1956 metų birželio mėnesį buvo paskirtas Baisogalos vikaru, kur tarp kitų pareigų daug jėgų ir darbo padėjo, statant naują kleboniją. Baisogaloje prabuvęs kiek daugiau kaip metus, gavo naują paskyrimą – šįkart Juodaičių klebonu, kur išbuvo beveik dešimt metų. Ten pasirūpino atstatyti per karą apgriautą bažnyčios bokštą, pastatė naują kleboniją. 1967 metais iškeliamas klebonu į Meškuičius, kur teko apsigyventi iš daržinės įrengtame sename bute. Naujasis klebonas rengėsi statyti kleboniją, tačiau apie tai sužinojęs Religinių kultų įgaliotinis uždraudė tai daryti ir ėmėsi priemonių, kad kunigas būtų iš Meškuičių iškeltas.
1968 metais per Žolinę buvo paskirtas Josvainių parapijos klebonu. Čia jis darbavosi 23 metus. Klebonas rūpinosi remontuoti ir tvarkyti bažnyčią, pastatė kleboniją, tačiau dar daugiau dėmesio skyrė dvasiniam tautos atgimimui. Ne kartą gaudavo įspėjimus, buvo tardomas dėl vaikų rengimo sakramentams. Pamoksluose drąsiai kalbėjo apie Lietuvos atgimimą, ragino tikinčiuosius nebijoti aukotis dėl Tėvynės laisvės. Kai 1972 metais buvo pradėta leisti „Lietuvos katalikų Bažnyčios kronika“, bendradarbiavo su jos leidėjais, informuodavo apie ateistinės valdžios persekiojimus. 1980 metais buvo pakviestas prisijungti prie tikinčiųjų teisių Lietuvoje gynimo komiteto, už šią veiklą 1983 metais susilaukė įspėjimo iš prokuratūros. Besidarbuodamas Josvainiuose kunigas Leonas 1980 metais dar buvo paskirtas ir Panevėžiuko parapijos administratoriumi, o 1984–1985 metais aptarnavo dar ir Pernaravos parapiją.
1992 metų balandžio mėnesį kunigas Leonas Kalinauskas buvo paskirtas Šiluvos parapijos klebonu. Čia jam teko laimė 1993 metais sutikti ir pasveikinti popiežių Joną Paulių II jo apaštališkosios kelionės į Lietuvą metu. 1996 metais kunigui Leonui buvo pavesta aptarnauti dar ir Žaiginio parapiją. 1997 metų balandžio mėnesį buvo paskirtas Vilkijos parapijos klebonu. Tose pareigose kunigas Leonas Kalinauskas išbuvo iki pat savo mirties 2008 gegužės 2 d. Palaidotas Vilkijos bažnyčios šventoriuje.
Tukumo savivaldybė
Tukumo savivaldybė  – administracinis vienetas vidurio Latvijoje, Žiemgaloje, Rygos įlankos pakrantėje. Ribojasi su Talsų, Kuldygos, Saldaus, Duobelės, Jelgavos, Marupės savivaldybėmis ir Jūrmalos miestu. Plotas 2450,1 km², 44 411 gyventojų (2021 m.). Administracinis centras – Tukumas.
Istorija
Dabartinė savivaldybė sudaryta 2021 m. liepos 1 d., sujungus Engurės, Jaunpilio, Kandavos ir ankstesniąją Tukumo savivaldybę. Savivaldybės teritorija atitinka iki 2009 m. administracinės-teritorinės reformos gyvavusio Tukumo rajono ribas.
Ankstesnioji Tukumo savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Tukumo rajono dalies. Buvo suskirstyta į 10 valsčių ir 1 miestą, turėjo 1195,2 km² plotą ir 27 614 gyventojų (2021 m.). Administracinis centras buvo Tukume.
Suskirstymas
Savivaldybė skirstoma į 21 valsčių ir 2 miestus:
Beržyninis baravykas
Beržyninis baravykas  – baravykinių (Boletaceae) šeimos, baravykų (Boletus) genties grybų rūšis.
Apibūdinimas
Vaisiakūniai dideli, mėsingi, balsvos, baltos, kreminės spalvos. Kepurėlė balta, balsva, užauga iki 15 cm skersmens, pusrutuliška, apvali, iškili, vėliau paplokščia, silpnai raukšlėta, drėgnu oru lipni. Vamzdeliai 1–2,5 cm ilgio, balti, seni – gelsvai žalsvi. Kotas 5–12×2–3 cm dydžio, jaunas – pilvotas, senas – cilindriškas, baltas, rusvas, su šviesiu tinkleliu. Trama balta, įpjauta spalvos nekeičia, malonaus kvapo ir skonio. Sporos 14–20×5,5–6,5 μm.
Auga birželio-spalio mėnesiais miškuose, parkuose, net sodybose, po pavieniais beržais. Mėgsta atviras, šviesias, žolinių augalų augvietes.
Labai skanus, grybautojų mėgstamas grybas (šviežias, džiovintas, marinuotas, šaldytas). Nedažnas.
Paplitimas
Paplitę Europoje (Lietuva, Latvija, Estija, Suomija, Danija, Švedija, Norvegija, Baltarusija, Rusija, Ukraina, Lenkija, Čekija, Vokietija, Prancūzija), Šiaurės Azijoje ir Šiaurės Amerikoje.
Šaltiniai
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 52 psl.
Birželiai
Birželiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 16 km nuo Piniavos.
George Stubbs
Džordžas Stabsas (, 1724−1806 m.) – XVIII a. anglų tapytojas ir grafikas, anatomijos piešėjas.
Biografija
Džordžas Stabsas gimė 1724 m. rugpjūčio 24 d. Liverpulyje. Jo tėvas Džonas Stabsas buvo pasiturinčiu odininku. Būdamas penkiolikos metų Dž. Stabsas mokėsi pas tapytoją ir grafiką Hamlet Winstanley, tačiau paliko jį vos po kelių savaičių. Tikriausiai Dž Stabsas išmoko tapyti savarankiškai ir užsidirbdavo kurdamas portretus Šiaurės Anglijos miestuose. Apie 1745 m. apsistojo Jorke. Jis karštai susidomėjo anatomija. Vykdė skrodimus Jorko ligoninėje ir privačiai mokė anatomijos studentus. 1751 m. jis iliustravo daktaro John Burton esė apie nėštumą. Tuo reikalu išmoko oforto grafikos technikos. 1754 m. Dž. Stabsas keliavo į Romą įsitikinti, kad „gamta yra pranašesnė už bet kokį meną“. Nieko nežinoma apie jo veiklą Romoje. Dž. Stabsas apie 1756 m. grįžo į Liverpulį, kur pratęsė anatomijos studijas. Užsiėmė arklių skrodimu ir studijavimu. Tuo metu jis gyveno su Marija Spenser, su ja susilaukė sūnaus ir gyveno kartu iki mirties, tačiau, panašu, jie nebuvo vedę.
1758 m. Dž. Stabsas persikėlė į Londoną, ieškojo graverio savo piešiniams, bet niekas nesutiko tuo užsiimti ir graviravimo plokšteles dailininkui teko pačiam kurti. 1766 m. buvo išleistas jo grafikos rinkinys „Arklio anatomija“, kuris išgarsino dailininką. Po 1760 m. Dž. Stabsas pradėjo garsėti savo tapybos kūriniais. Jis kūrė įvairių dydžių paveikslus, paprastai medžioklės, arklių lenktynių ir arklių, bei laukinių gyvūnų portretus. Dailininkas turėjo įtakingų rėmėjų ir nuo 1762 m. nuolat eksponavo Londono menininkų draugijos parodose. 1772 m. tapo draugijos prezidentu. Tuo metu gyvūnų scenų tapytojai nebuvo aukštai vertinami ir Dž. Stabsas nebuvo pakviestas į Britanijos karališkosios menų akademijos steigimą, bei pats joje pradėjo eksponuoti nuo 1775 m. Dž. Stabsas buvo išrinktas asocijuotu Akademijos nariu ir 1781 m. išrinktas tikruoju, tačiau tokiu niekuomet nebuvo ratifikuotas dėl to, kad taip ir nepateikė diplominio darbo. Po 1770 m. Dž. Stabso reputacija pradėjo kristi dėl jo eksperimentų su emaliniais dažais. Šiuos paveikslus Dž. Stabsas kūrė ant keramiko Josiah Wedgwood sukurtų molinių plokštelių.
Po 1780 m. Dž. Stabsas labiau tapė populiaresnes kaimo scenas ir dirbo naujesne technika, paremta mecotinta. Tačiau šie kūriniai irgi nesusilaukė didesnės sėkmės. 1790 m. dailininkas buvo užsakytas sukurti garsių lenktynininkų žokėjų portretus. Šešiolika šių grafikos kūrinių, kuriuos raižė dailininko sūnus, 1794 m. buvo eksponuoti, bet nei vienas iš jų nebuvo parduotas. Dešimtmečio pradžioje Dž. Stabsas buvo gavęs užsakymą iš Velso princo, tačiau paskutinis jo gyvenimo dešimtmetis jam buvo finansiškai sunkus. Dailininkas buvo paskyręs laiką dideliam žmogaus, tigro ir vištos anatominio palyginimo projektui, kurį sudarė 100 piešinių ir 18 graviūrų. Džordžas Stabsas mirė beveik visų užmirštas 1806 m. liepos 10 d. Londone. Būdingu jo kūriniu minimas „Arklys, išgąsdintas liūto“ (1770, Volkerio dailės galerija, Liverpulis). 2011 m. Dž. Stabso paveikslas arklių lenktynių tematika viešo aukciono metu buvo parduotas už 22,4 mln. svarų sterlingų.
Vilniaus miesto savivaldybė
Vilniaus miesto savivaldybė – administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos pietryčiuose. Tai vienintelė miesto savivaldybė Lietuvoje, apimanti ne tik miestą (Vilnius), bet ir kelias gretimas gyvenvietes. 2023 m. pradžioje gyveno 625 349 gyventojai.
Geografija
Savivaldybė Lietuvos pietryčiuose. Tai vienintelė miesto savivaldybė šalyje, kuri apima ne vieną miestą (kaip kitų miestų savivaldybės), bet du miestus (Vilnių ir Grigiškes) bei tris kaimus (Grigiškių seniūnijoje). Nepaisant to, didžiąja dalimi savivaldybė sutampa su Vilniaus miesto ribomis.
Per savivaldybės teritoriją teka Neries ir Vilnelės upės. Savivaldybės teritorijoje telkšo 18 ežerų.
Istorija
1941 m. įkurti 4 miesto rajonai (Lenino, Stalino, Dzeržinskio, Tarybų). 1946 m. rugpjūčio 3 d. Vilnius tapo respublikinio pavaldumo miestu. Nuo 1947 m. buvo 5 miesto rajonai – Dzeržinskio rajonas, Lenino rajonas, Naujosios Vilnios rajonas (panaikintas 1950 m.), Stalino rajonas ir Tarybų rajonas. 1950–1953 m. miestas išlaikė respublikinį pavaldumą (kiti miestai laikinai jį prarado ir tapo srities pavaldumo miestais).
1956 m. panaikintos Smėlynės, Markučių, Valakampių ir Šeškinės apylinkės. 1957 m. gruodį prijungus Naująją Vilnią, panaikintas Dzeržinskio rajonas ir atkurtas Naujosios Vilnios. 1959 m. panaikintos paskutinės 4 miesto apylinkės, sutapusios su miesto rajonų ribomis. 1990 m. liepą Lenino, Spalio, Tarybų ir Naujosios Vilnios rajonai buvo panaikinti, vietoj jų įkurtos 19 seniūnijų.
1995 m. įkurta Vilniaus miesto savivaldybė. 1999 m. gruodžio 21 d. Vilniaus miesto savivaldybei priskirta Trakų rajono savivaldybės Grigiškių seniūnija.
right|260px|thumb|Vilniaus m. savivaldybės vaizdas iš [[Vilniaus televizijos bokštas|televizijos bokšto: priekyje Neries upė ir Vingio parkas (2022 m. gegužė)]]
Administracija
thumb|Įėjimas į savivaldybės pastatą thumb|Savivaldybės pastato fasadas Savivaldybės atstovaujamoji valdžia – Vilniaus miesto savivaldybės taryba. Vykdomoji valdžia – Vilniaus miesto savivaldybės administracija.
Seniūnijos
right|300px|thumb|Seniūnijų žemėlapis
Vilnius suskirstytas į 21 seniūniją, kurios sudarytos iš smulkesnių administracinių vienetų, vadinamų rajonais arba mikrorajonais.
Žemiau, lentelėje pateiktas seniūnijų sąrašas ir jose gyventojų skaičius bei tankis 2023 m. pradžioje: Vilniaus miesto savivaldybėje gyvena 25 471 žmogus, nedeklaravęs gyvenamos vietos.
Švietimas ir ugdymas
Nevalstybinės aukštosios mokyklos:
Kitos aukštosios mokyklos:
Miestų partnerystė
thumb|150px|Vilniaus miesto herbas
Miestai, su kuriais Vilnius yra užmezgęs partnerystės ryšius:
Vilnius yra Baltijos miestų sąjungos narys.
Bronislovas Jankauskas
Biografija
Mokėsi Šelvenų pradinėje mokykloje. Ten baigęs keturias klases, toliau mokėsi Šakynos septynmetėje mokykloje. Ją baigęs, įstojo į Gruzdžių vidurinę mokyklą. Baigęs Gruzdžių vidurinės mokyklos aštuonias klases, 1953–1957 m. choro dirigavimo mokėsi Šiaulių muzikos mokykloje (dėst. D. Dovydėnaitė, B. Sližys, A. Arminas, B. Beganskaitė, V. Ūselis). 1957–1962 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. J. Karoso klasė). Dar tebestudijuodamas dėstė choro dirigavimą ir muzikos teorijos disciplinas, vadovavo vaikų chorui Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje.
1962–1968 m. Vilniaus valstybinio universiteto Estetinio lavinimo katedros dėstytojas ir studentų mišriojo choro chormeisteris (1965–1966), Respublikinių mokytojų namų berniukų choro „Ąžuoliukas“ chormeisteris – dirigentas (1963–1965). Metus buvo Lietuvos radijo muzikos laidų redaktorius, nuo 1967 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Choro dirigavimo katedros vyr. laborantas, 1975–1989 m. ir dėstytojas. 1967–1974 m. Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto studentų mišriojo choro chormeisteris – dirigentas, 1974–1977 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto mišriojo choro „Gabija“ chormeisteris – dirigentas. 1977–1985 m. Vilniaus skaičiavimo mašinų vyrų choro „Elektronika“ meno vadovas ir dirigentas. Chorą išmokė nemaža sudėtingų kūrinių, koncertavo Lietuvoje, 1981 m. vasarą gastroliavo Suomijoje. Kolektyvą parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms. 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje parengė valstybinės įmonės „Vilniaus sigma" kamerinį mišrųjį chorą.
B. Jankauskas 1982–1989 m. kūrybiškai vadovavo Vilniaus valstybinio universiteto studentų chorams. Iš akademinio choro dainininkų sudarė kamerinį mišrųjį chorą ir išplėtojo plačią koncertinę veiklą. Choras išmoko J. Naujalio visus motetus, J. S. Bacho aštuonis choralus, W. A. Mozarto Mišias F-dur, D. Buxtehudes dvi kantatas, A. Klovos kantatą „Miškų žaidimai" ir kitokių kūrinių. Su simfoniniu ir kameriniu orkestrais bei solistais choras koncertų surengė Vilniaus Šv. Jonų bažnyčioje, koncertavo Debrecene (Vengrija), dalyvavo senosios muzikos festivalyje Šiauliuose.
Kruopščiai dirbo ir su pagrindiniu akademiniu ir mišriuoju choru, kurį lankė 75 merginos ir 25 vaikinai. Kolektyvas 1985 m. balandžio 26 d. koncertu pažymėjo savo gyvavimo 45-metį, dalyvavo 1985 m. respublikinėje dainų šventėje, Baltijos respublikų studentų dainų šventėse „Gaudeamus-84“ Taline ir „Gaudeamus-88“ Vilniuje, tarptautiniame studentų mišriųjų chorų konkurse „Juventus-87" Kaune, padarė įrašų Lietuvos radijui ir televizijai, koncertavo Taline, Rygoje, Gorkyje (Nižnij Novgorode), ir Kijeve.
Nuo 1997 m. Vilniaus tremtinių ir politinių kalinių mišriojo choro „Laisvė" chormeisteris – dirigentas, nuo 2000 metų to choro vadovas.
B. Jankausko šeimą 1991 m. sausio 13 d. ištiko skaudi netektis – nuo okupantų gindamas Vilniaus televizijos bokštą, po sovietiniu tanku žuvo jo sūnus Rolandas. Sūnaus žūties skausmą tėvas išsakė eilėraščiu „Sausio 13-osios baladė“, kuriam kompozitorius V. Juozapaitis parašė muziką. B. Jankauskas 1991 m. pagal Maironio tekstą sukūrė muziką dainai „Už Lietuvą“ (Palaimink, Viešpatie galingas), skirtą televizijos bokšto gynėjams. Pagal įvairių poetų tekstus sukūrė ir daugiau dainų chorams: „Lietuvėle, kankinių motule"“, „Diemedžiu žydėsiu“, „Rūke pakrypę bokštai“, „Sveiki sugrįžę ir nesugrįžę“, „Gerkit sveciai žaliu vynu“, "Sužeistas aras", "Nulenkime galvas", "Svajos", "Ave Maria" ir kt. Sukūrė didelį dainų ir giesmių ciklą chorui „Negrįžusių kapai yra Tėvynė“. Harmonizavo lietuvių liaudies dainų, parašė giesmių, chorų koncertų recenzijų, mokslinį straipsnį „Prasminių akcentų intonavimas chorinėje muzikoje" ir kt. Buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas, chorų apžiūrų ir konkursų žiuri narys, profesionaliųjų chorų dainininkas (tenoras). 2000 m. tarptautiniame kompozitorių chorinių dainų konkurse Osle (Norvegija) už liaudies dainos "Teka teka šviesi saulė" kompoziciją mišriam chorui apdovanotas diplomu.
Nuolat domėjosi muzikos instrumentų taisymu, restauravimu, derinimu.
Nuo 1989 m. kurį laiką dirbo Vilniaus vargonų restauravimo dirbtuvėse, vėliau savarankiškai pradėjo gaminti, restauruoti ir derinti įvairius muzikos instrumentus.
Nuo 1997 m. Bronislovas Jankauskas pradėjo dirbti Vilniaus m. politinių kalinių ir tremtinių chore "Laisvė" chormeisteriu – dirigentu, o nuo 2000 m. yra to choro vadovas ir dirigentas. Su choru paruošė ne tik tremtinių liaudies dainas, bet ir kompozitorių autorines dainas, tarp jų savo sukurtas arba tremtinių liaudies dainas, įvilktas į šiuolaikiškesnės muzikinės kalbos rūbą: „Lietuvėle, kankinių motule“ (žodž. Elvyros Valaitienės), "Tad ilsėkis broli", "Kas žemėj gražesnio" "O kad aš galėčiau" ir kt.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Uficių galerija
thumb|250px|Uficių galerija, vidinis kiemas tarp dviejų galerijos sparnų, naktinis apšvietimas, toliau – [[Vekjo rūmai|Vekjo rūmų bokštas]] Uficių galerija  – vienas seniausių ir garsiausių pasaulio meno muziejų, esantis Florencijoje, Italijoje. Sutrumpintai − Uficiai.
Galerijos kolekcijoje yra vieni žymiausių paveikslų meno istorijoje, kaip S. Botičelio „Veneros gimimas“, L. da Vinčio „Geroji naujiena“ ir daugelis kitų.
Istorija
thumb|right|250px| „Vazario koridorius“ išeinantis iš [[Vekijo rūmai|Vekijo rūmų į Uficių galeriją.]] Iš pradžių pastate įsikūrė valstybės administracijos valdininkai (iš to kilo pavadinimas: 'raštinė, kontora'), tribunolas, archyvas ir netgi teatras. Tik maža dalis, vad. Uficių tribūna, buvo skirta Medičių šeimos meno kolekcijai. Ilgainiui galerijai buvo skiriama vis daugiau vietos, pakol visas pastatas nevirto vienu muziejumi. Išmirus Medičių šeimai (vyriškajai linijai) 1737 m. pagal susitarimą su paveldėtojais pastatas ir meno kolekcija atiteko valstybei ir 1769 m. muziejus atidarytas viešam lankymui.
XIX a. pirmoje pusėje pastatytos žymių Florencijos miesto veikėjų skulptūros portike dar pagal originalų Giorgio Vasari sumanymą. Muziejui priklauso riboto lankymo „Vazario koridorius“ – uždaro tipo tiltas-koridorius, suprojektuotas Giorgio Vasari 1565 m. tam, kad sujungti kunigaikščio rezidencijas Vekjo ir Piti rūmus. „Vazario koridorius“ kerta dalimi Uficių galeriją ir eina per Arno upę Piti rūmų link.
1993 m. šalia pastato sprogo automobilyje bomba, kuri dalinai apgadino sienas. Žuvo 5 žmonės. Beveik aišku, kad tai buvo mafijos išpuolis dėl tuo metu suaktyvėjusios Italijos policijos antimafijinių veiksmų.
Nuo 2006 m. vykdomas Uficių galerijos praplėtimo projektas, kurio tikslas praplėsti meno ekspozicijos plotą nuo 6 000 iki 13 000 m². 2008 m. duomenimis galeriją aplankė virš 1,5 mln. lankytojų.
Kolekcija
thumb|right|250px| Uficių galerijos atsivėrimas į Arno upę. thumb|right|250px| Uficių tribuna, apie 1775 m. Johann Zoffany paveikslas. Kai kurių vaizduojamų kūrinių tribunoje nebuvo.
Uficių galerijoje eksponuojami žymiausių italų ir kt. šalių menininkų, daugiausia renesanso ir baroko laikotarpių darbai. Taip pat yra antikos meno kūrinių.
Žymiausi darbai:
bei daugelis kt.
Japonijos civilinis kodeksas
thumb|Japonijos [[privatinė teisė|privatinės teisės pagrindus padėjo Vokietijos 1896 m. Bürgerliches Gesetzbuch]] Japonijos civilinis kodeksas (民法 Minpō, 1896 m.) - Japonijos privatinės teisės kodifikacija, susistemintas civilinės teisės normų teisynas (kodeksas). Itin didelę įtaką Japonijos civiliniam sąvadui padarė Vokietijos civilinis kodeksas (BGB), iš kurio buvo perimta daugelis normų (teisės recepcija). Japonijos civilinis kodeksas po JAV okupacijos 1945 m. liko iš esmės nepakeistas. Japonijos civilinis kodeksas paveikė daugelį Azijos valstybių civilinės teisės plėtrą.
Nuorodos
Civil Code of Japan
Baltkalnis
Baltkalnis – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Laukuvos, kairiajame Lokystos krante.
Jarnicė
Jarnicė  – kaimas Lenkijos rytuose, Livo valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietvakarius nuo Vengruvo ir apie 69 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1388 metais. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Kvangbinio provincija
Kvangbinio provincija  – provincija centriniame Vietname, prie Pietų Kinijos jūros. Provincijos sostinė – Donghojus.
Administracinis suskirstymas
Kvangbinio provincija padalinta į 7 prefektūrų lygmens miestus:
240px|thumb|left|[[Thienduongas|Thienduongo urvas]]
Juozapas Dominykas Kosakovskis
Juozapas Dominykas Kosakovskis (, 1771 m. rugpjūčio 16 d. Vaitkuškyje – 1840 m. lapkričio 2 d. Varšuvoje) – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos politinis ir karinis veikėjas, pulkininkas iš grafų Kosakovskių giminės.
Juozapo tėvas buvo Vitebsko vaivada ir aktyvus konfederatas Mykolas Kosakovskis, o motina – Livonijos grafienė, Mykolo Tyzenhauzo našlė, Barbora Zyberkaitė.
Biografija
Baigęs 1783 m. pradėtus mokslus Vilniuje, nuo 1789 m. dirbo Ukmergės teismo raštininku. Karininko karjerą pradėjo Vitebsko pulke kaip kavaleristas ir jau 1790 m. paskirtas LDK husarų brigados kavalerijos rotmistru. Tais pat metais buvo išrinktas Ukmergės kariniu ir civiliniu administratoriumi. Buvo deleguotas į ATR Seimą, kuriame išrūpino miestui Magdeburgo teisių patvirtinimą, dalyvavo Ketverių metų seime svarstant Gegužės 3 Konstituciją. 1793 m. karaliaus Stanislovo Augusto buvo apdovanotas aukščiausiu Lenkijos valstybiniu apdovanojimu, Baltojo erelio ordinu.
Nuo 1798 m. mirus tėvui gyveno gimtajame Vaitkuškio dvare, o nuo 1808 m. iš Ignoto Tyzenhauzo įsigijo motinai priklausiusį Veprių dvarą, dėl kurio tėvas ilgai bylinėjosi. 1812 m. vadovavo Napoleono kariuomenės lietuvių pėsčiųjų šaulių pulkui. Karui pasibaigus parašė atsiminimus. Buvo 1831 m. sukilimo dalyvis ir vienas iš Ukmergės krašto sukilėlių vadovų. Manoma, kad jo iniciatyva pastatydintas vienintelis išlikęs baroko architektūros paminklas Ukmergės rajone - Koplytstulpis baro konfederacijai atminti Vepriuose. Veprių dvarą kaip kraitį perėmė jauniausia iš jo trijų dukterų, Pelagija.
Šeima ir vaikai
1793 metų vasario 10 d. vedė Liudviką Potocką (1779–1850), stambaus Lenkijos magnato, grafo Stanislovo Felikso Potockio (1753–1805) dukterį nuo antros santuokos su Amalija Mnišek (1752–1798). Vaikai:
Prancūzijos civilinis kodeksas
thumb|Code Civil, 1804 m. Prancūzijos civilinis kodeksas (, Code Civil, CC), Napoleono kodeksas (Code Napoléon, 1807–1815, 1853–1871 m.) – Prancūzijos civilinės teisės sąvadas, kurį 1804 m. kovo 21 d. įvedė Napoleonas. Code Civil – Naujųjų laikų teisės kodifikacija. Esminės XIX a. priimto CK dalys Prancūzijoje galioja iki šiol.
Kodekse buvo įgyvendinti nemažai esminių Prancūzijos revoliucijos reikalavimų:
Istorija
Prancūzijos civilinio kodekso projektai buvo pateikti dar Revoliucijos metais 1793–1797 m. Tikslai – suvienodinti teisę. 1800 m. Iki tol Prancūzijos pietuose dar galiojo romėnų teisė, Šiaurėje – paprotinė teisė, revoliucijos metu keletą metų – pereinamoji teisė. Napoleonas sudarė 4 narių komisiją, jai vadovauti pavedė Jean-Jacques Régis de Cambacérès. Siekta suvienyti kodifikuotą bei paprotinę teisę, revoliucijos metų priimtas normas. Prancūzijos revoliucijos metu pabrėžta visų lygybė prieš įstatymą, individo laisvė ir nuosavybės apsauga, griežtas bažnyčios ir valstybės atskyrimas.
Advokato Jean Domat penkiatomis – vienas iš Code civil šaltinių.
Civilinis kodeksas Prancūzijos valdymo metais (1807–1814 m.) galiojo tokiose teritorijose kaip Varšuvos kunigaikštystė, Liuksemburgas, Meksikas, Egiptas, Argentina, Luiziana, Nyderlandai), Vokietija (kartu su Lunéville taika 1801 m. aneksuotame Reino krašte Département de la Roer, Département de la Sarre, Département de Rhin–et–Moselle, Département du Mont–Tonnerre) 1811 m. prijungtose Šiaurės Vokietijos teritorijose kaip Département Bouches–de–l'Elbe, Département des Bouches–du–Weser, Lippe–Département ir Département Ems–Oriental. Kelete Reino sąjungos valstybių (Vestfalijos karalystė, Arenbergo hercogystė, Frankfurto hercogystė, Bergo hercogystė, Anhalt–Köthen hercogystė) Civilinis kodeksas įvestas be didelių pakeitimų, kitose (Badeno žemė) – iš dalies su pakeitimas (kaip Badeno teisė, „Badisches Landrecht“). Kai kuriose teritorijose CK liko kaip projektas (Bavarija ir Nassau), neįsigaliojo. Napoleono kodeksas galiojo ir Lietuvos teritorijoje – Užnemunėje (Prūsijai pavaldžioje srityje).
Keletą metų Napoleono kodeksas galiojo tarp Lisabonos ir Varšuvos, nuo Nyderlandų iki pat Adrijos jūros. Napoleono pralaimėjimas (Vaterlo mūšis) nesustabdė civilinio sąvado plitimo – Vakarų, Pietų Europoje, Šiaurės ir Pietų Amerikoje Code Civil buvo kodeksas orientyras civilinių santykių reguliavimo srityje. Keletas revoliucijos metu atsiradusių nuostatų nebuvo veiksmingos – visų vaikų lygi paveldėjimo teisė iš dalies sąlygojo tai, kad išdalinti žemės sklypai tapo nerentabilūs; moterims buvo paskirta vyrų globa – jų teisinė padėtis netgi pablogėjo, o teisė skirtis taip pat diskriminavo. Visgi ilgą laiką Apšvietos dvasioje sukurto geresnio civilinio sąvado nebuvo – net vėlesnis Prūsijos žemės teisynas (Preußisches Allgemeines Landrecht, ALR) negalėjo prilygti Code Civil.
Ugionių Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia
'''Ugionių Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia''' – Betygalos šv. Mikalojaus parapijos antroji bažnyčia, stovinti Ugionių kaime, Dubysos kairiajame krante, 4,5 km į pietus nuo Betygalos. Liaudiškai traktuotų klasicistinių formų. Bažnyčia – regioninės reikšmės architektūros ir dailės paminklas, 2014 m. įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).
Prancūzijos civilinis kodeksas
Istorija
Dabartinis Prancūzijos civilinis kodeksas sudarytas iš 2 285 straipsnių, iš kurių 1 200 Code Civil nuostatos. 2004 m. 22–ose valstybėse buvo švenčiamas 200 m. kodekso jubiliejus.
Ugionių Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia
Šalia bažnyčios 1883 m. pastatyta nedidelė medinė koplytėlė. Jos viduje yra stebuklingu laikomas šaltinis.
Istorija
Ugioniuose 1611 m. pastatyta evangelikų reformatų bažnyčia. Betygalos klebono ir apylinkės tikinčiųjų aukomis apie 1650 m. pastatyta medinė katalikų koplyčia. Teisėjas Marcelinas Dirda 1784 m. pastatė medinę bažnyčią ir dovanojo jai valaką žemės. Dirdų lėšomis bažnyčioje įrengti 8 registrų vargonai. 1792 m. popiežius Pijus V suteikė Ugionims ketverius atlaidus. Iki 1831 m. ji sudegė. 1836 m. pastatyta dabartinė akmenų mūro bažnyčia. Sudegusią bažnyčią atstatė Benedikto Dirdos sūnus Marcelinas, dirbęs Raseinių žemesniojo žemės teismo tarėju. Faktiškai jis ant senosios pamatų pastatė naują mūrinę iš lauko akmenų ir degtų plytų bažnyčią. Kai kur riedulių mūre išsiskiria stačiakampiai tašyti akmens blokai. Tokių nuo nebaigto Dubysos–Ventos kanalo statybos užsilikusių blokų ir dabar galima rasti Betygalos apylinkėse. 1839 m., trenkus žaibui, beveik visas bažnyčios vidus išdegė. 1842 m. bažnyčia suremontuota ir vėl pašventinta, be to, pastatyta tvora aplink bažnyčią. 1885 m. vyskupas Mečislovas Paliulionis įvedė Stacijų ir šv. Roko atlaidus. 1895 m. įrengtas naujas Švč. Marijos Egiptietės altorius.
1948 m. rugpjūčio 17 d. Raseinių apskrities VK priėmė sprendimą Ugionių bažnyčią uždaryti. To nepavykus padaryti, 1948 m. rugsėjo 9 d. įregistruota Ugionių religinė bendruomenė. Bažnyčiai gana didelių nuostolių padarė 1958 m. vasario 22 d. siautusi audra, kuri pažeidė stogo konstrukcijas. Padėtį sunkino ir ta aplinkybė, kad karo metu stogas virš didžiojo altoriaus taip pat buvo sužalotas, todėl iškilo pavojus puošniausiai bažnyčios daliai, vargonams.
1962 m. ir 1964 m. bažnyčią vėl bandyta nesėkmingai uždaryti. Atsižvelgiant į parapijos dydį (1999 m. Ugionyse gyveno tik apie 80 žmonių), 2003 m. Kauno arkivyskupas Sigitas Tamkevičius nusprendė panaikinti Ugionių parapiją ir jai priklausančią teritoriją priskirti Betygalos šv. Mikalojaus parapijai, Ugionių bažnyčią paliekant antrąja Betygalos parapijos bažnyčia.
Ugionių šaltinis
Ugionių šventovės atsiradimas ir iškilimas susijęs su stebuklingu laikytu šaltiniu, virš kurio XIX a. pastatyta medinė koplyčia.
1657 m. lapkričio 28 d. virš šaltinio kažkas pamatė ore kabantį Dievo Motinos paveikslą. Nuo to prasidėjo Ugionių kaip šventos vietos lankymas - žmonės tikėjo, kad šaltinyje praplovus skaudančias akis, jos išgyja. 1658 m. sausio 14 d. Žemaičių vyskupas Petras Parčevskis surengė Ugionių stebuklo patikrinimą, tačiau negavęs nė vieno tikro liudijimo, jis apsireiškimo nepatvirtino, tačiau tai maldininkų srauto nesumažino. Virš šaltinio prieš 1840 m. pastatyta medinė koplyčia, kuri 1883-1897 m. Ugioniuose dirbusio kunigo Aleksandro Milevskio buvo perstatyta.
Architektūra
Bažnyčia yra liaudiškai traktuotų klasicistinių formų, stačiakampio plano, su portiku ir bokšteliu ant kraigo. Šventoriaus tvora žema, metalinė, su stulpiniais mūriniais vartais. Po šventoriaus tvora, ties apside (nuo koplyčios pusės), įrengtas Dirdų giminės laidojimo rūsys. Virš jo, šventoriuje, stovi atminimo paminklas su išlikusiais karo metų pažeidimais (kulkų žymės).
Sulavesio jūra
thumb|Celebeso jūros vieta Celebeso jūra – Ramiajam vandenynui priklausanti jūra, esanti tarp Indonezijos salų. Jūros plotas - 280 000 km², o didžiausias gylis yra 6 220 m. Temperatūra visus metus 27-28°С, druskingumas apie 34,5‰. Kas pusę paros vyksta potvyniai, kurių aukštis viršija 3 metrus.
Ipritas
right|200px
Ipritas, o pagal IUPAC bis(2-cloretil) sulfidas – aukščiausios pavojingumo klasės cheminis ginklas. Jei grynas tai bespalvis, įpastai geltonas ar tamsiai rudas, turintis silpną česnakų bei krienų kvapą, lakus skystis. Blogai tirpsta vandenyje, o riebaluose ar neorganiniuose tirpikliuose puikiai. Skyla pakaitintas iki 218 °C. Kaip ginklas naudojama medžiaga yra dažnai vidutinio ar net menko grynumo ir dėl priemaišų įgija geltoną spalvą ir garstyčių ar svogūnų kvapą. Iš čia kilo dar vienas pavadinimas garstyčių dujos.
Gavimas
Depretz metodas. Reakcija vyksta savaime. Abi pradinės medžiagos sieros dichloridas ir etenas nuo senų laikų gausiai naudojamos chemijos pramonėje: Meyer metodu tiodiglikolis pagaminamas veikiant chloretanolį kalio sulfidu ir chlorinamas: Meyer-Clarke metodu gerokai paprastesnė ir pigesnė medžiaga naudojama kaip chlorinimo agentas:
Veikimo mechanizmas
Intramolekulinės reakcijos metu atskyla HCl ir susidaro itin aktyvus katijonas ir elektrofilas. Nukleofilinės grupės, pvz., aminogrupė iš DNR, atakuoja elektrofilą ir įvyksta tipinė alkilinimo reakcija. DNR pažeidžiama ir nebegali replikuotis, dėl to ląstelė žūva arba susidaro vėžinis navikas. Labai panašiai pažeidžiami ir baltymai, kurie po alkilinimo irgi nebegali atlikti savo funkcijų. thumb|500px|Garstyčių dujų struktūra
Poveikis
Jei pažeista daugiau nei 50 % kūno paviršiaus – mirtis. Nors mirties tikimybė pagal visų apsinuodijimų statistiką tik ~1 %.
Vadoklių Visų Šventųjų koplyčia
Vadoklių Visų Šventųjų koplyčia – koplyčia, esanti Vadoklių miestelio veikiančiose kapinėse, Panevėžio rajone, prie kelio. Koplyčia Vadoklių Švč. Jėzaus Širdies parapijai nepriklauso, ji yra seniūnijos žinioje. Atidaroma ir papuošiama per Vėlines.
Koplyčia stūkso gausių palaidojimų apsuptyje. Statinys tinkuoto mūro, su skliautuotu rūsiu, pusapskrite apside. Nedideliame bokšte pakabintas varpelis. Bokštelio smailėje įtaisytas ornamentuotas kryžius. Bokštelio ir statinio sienų angos (langai, durys) arkinės. Cokolis sudėtas iš skaldytų akmenų, jame įrengti arkiniai langeliai. Koplyčioje išlikę kai kurie bažnytinės paskirties daiktai. Menkai prižiūrima.
Istorija
Istorijos šaltiniuose Vadokliai pirmą kartą paminėti 1378 m. Vadoklių koplyčia minima 1773 m. dokumentuose. Manoma, jog jos fundatorius buvo Petras Bironas. Nuo seno koplyčioje vykdavo Vėlinių pamaldos.
Euro 2012/D grupė
EURO 2012 D grupė – viena iš keturių pirmojo etapo grupių. Pirmosios grupės rungtynės sužaistos 2012 m. birželio 11 dieną, paskutinės – birželio 19 dieną. Grupėje žaidė Ukrainos, Prancūzijos, Švedijos ir Anglijos rinktinės.