cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krasnaja Poliana
Ekonomika
Subyrėjus SSRS ir netekus kalnų kurortų Pietų Kaukazo ir Tianšanio kalnuose, Rusija ėmė vystyti kalnų turizmo infrastruktūrą Sočį supančiuose rajonuose. Tai svarbiausia ekonomikos šaka Krasnaja Polianoje, tiek vasarą, tiek žiemą. Veikia ir yra statomi nauji viešbučiai, gyvenamųjų apartamentų kompleksai. Veikia 28,9 MW galios hidroelektrinė.
Išvystytas žemės ūkis. Garsėja vietinis medus. Gyvenvietę supa kaštonų miškai, o kalnų šlaituose gausu gydomųjų augalų.
Miestų partnerystė
Miestai, su kuriais Krasnaja Polianą sieja partnerystės ryšiai:
Dorothea Chambers
Biografija
1903 m. pirmą kartą tapo Vimbldono čempionato nugalėtoja.
Londone vykusiose ketvirtosiose moderniose 1908 m. vasaros olimpinėse žaidynėse anglė dalyvavo teniso varžybose. Moterų vienetų varžybų finale anglė nugalėjo savo bendratautę Dora Boothby ir tapo olimpine čempione.
1910 m. Chambers parašė ir išleido knygą „Tennis for Ladies“.
1914 m. Chambers iškovojo septintąjį Vimbldono titulą. 1920 m. tenisininkė pateko į savo penkioliktą Vimbldono turnyro finalą.
Glusko valsčius (Babruiskas)
Glusko valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietryčių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Gluskas.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje.
Lakai
Lakai (sav. лак) – Kaukazo tauta. Gyvena Rusijoje, pietų Dagestane (Lakų ir Kulino rajonuose), dalis persikėlę į lygumas (Novolakų raj. ir kt.) bei už Dagestano ribų (Stavropolio krašte, Maskvoje, Kabardoje-Balkarijoje ir kt.). Bendra populiacija – ~200 tūkst. žmonių.
Istorija
Lakai – vietinė Dagestano tauta. Jų istorinės žemės vadinamos Lakija arba Lakistanu (Lak, Lakral kanu, Lakku bilayat, Lakkuy), sudaro natūralų trikampį slėnį, kuris yra įsiterpęs tarp kalnų ir kuriame koncentruojasi apie 90 lakų kaimų. Pietuose jį uždaro negyvenamas Dultidago kalnynas ir Didysis Kaukazas, kurie skiria nuo rutulių žemių. Rytuose už kalnų yra Dargas, o vakaruose – Avarija. Slėnis vagojamas smulkių upelių, kurių didžiausios – Kazikumo Koisu ir Kulinka.
Tradicinis lakų žemių centras visada buvo Kumucho gyvenvietė, kurioje pirmoji pilis išdygo apie IV a. V–VII a. regione buvo jaučiama Sasanidų Persijos įtaka. Kumucho valdovas minimas tarp 11 kalnų karaliukų, kurie priešinosi Persijos valdžiai, bet Chosrovas I užėmė kalnų slėnį ir paskyrė čia vietininką.
Nuo VII a. į regioną veržėsi arabai. VIII a. Lakijoje ėmė plisti islamas, Kumuche išdygo pirmoji mečetė, o kraštą pradėjo valdyti Kalifatui lojalūs valdovai, tituluojami šamchaliais. Taip įkurta Kazikumucho kunigaikštystė. Joje islamas galutinai įsitvirtino tik XIII a., po mongolų-totorių antpuolių.
Tuo metu Kunigakštystė tapo vyraujančia jėga visame Dagestane. Jos valdovai išplėtė savo įtaką į avarų ir darginų žemes, o pietuose aktyviai priešinosi Irano, Širvano ir Gruzijos invazijoms. Šamchalių galia buvo tokia didelė, kad jie titulavosi padišacho titulu.
XVII a. Rusijos imperija, Osmanų imperija ir Persijos imperija sudarė koaliciją prieš Kazikumuchą, dėl ko valstybė nusilpo. 1642 m. Alibekas II atkūrė ją kaip Kazikumucho chanatą, o 1710 m. Surchajus sustiprino centralizuotą valdžią. Tuo metu chanatas be lakų dar apėmė lezginų-kiurinų, atskiras avarų ir darginų gyvenvietes.
1820 m. užkariauti rusų, 1859 m. vietoje chanato sudarytas Kazikumucho rajonas, priklausantis Dagestanui. 1877 m. lakai susivienijo su kitomis Dagestano tautomis ir dalyvavo sukilime. Vadovaujami Džafar-beko jie atkūrė Kazikumucho chanatą, tačiau sukilėlių pajėgos sumuštos ir daug jų ištremti į tolimas provincijas.
Po 1920 m. tapo Tarybų Sąjungos dalimi, o 1935 m. Lakų rajonas pertvarkytas į Lakų ir Kulino rajonus. 1944 m. dalis lakų prievarta iškeldinti į lygumas, į ištremtų čečėnų žemes.
Palvė
Lietuvoje palvės susidaro pajūryje, pamaryje, Kuršių nerijoje. Būdingiausios yra Kuršių nerijos palvės – apaugusios mišku, žolėmis, krūmokšniais; smėlio dangos storis iki 12 m. Klaipėdos–Nemirsetos ruože palvės sluoksnis guli ant morenos, o Kuršių nerijoje – ant senesnio, eolinio smėlio. Lietuvos pajūrio palvė susiklostė XVII–XIX a.
Lakai
Istorija
thumb|left|170px|Lakų mergaitė, XIX a.
Papročiai
thumb|240px|Lakų kaimas Kundy
Tradicinei lakų bendruomenei vadovauja kaimo taryba (джамаат), sudaryta iš kaimo vyresniųjų. Šeimos linija patrilinijinė, kultūrai būdingi vaišingumo, savitarpio pagalbos, kraujo keršto, užperkamų žmogžudysčių papročiai. Išlikę senosios lakų mitologijos liekanų. Pagrindinės šventės – naujieji metai, pavasario darbų pradžia, derliaus nuėmimas. Išlikę didvyrių ir istoriniai epai, liaudies pasakos ir dainos. Pagrindiniai muzikos instrumentai – zurna ir būgnas. Poezija lakų kalba žinoma nuo XVII a.
Šydo ūkas
Koordinatės:
Mozūriškių apylinkė (Šakiai)
Mozūriškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Gelgaudiškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šakių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Gelgaudiškio apylinkės ir Valenčiūnų apylinkės.
Harbacevičų valsčius
Harbacevičų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietryčių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Harbacevičai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje.
Jotijos apylinkė
Jotijos apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Plokščių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šakių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Briedžių apylinkės ir Naujeliškių apylinkės.
Dabitų apylinkė
Dabitų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Gelgaudiškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šakių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Gelgaudiškio apylinkės.
Slovakijos futbolo varžybos 2008–2009 m.
Slovakijos futbolo varžybos 2008–2009 m.
Finalo rungtynės
-
790 m.
790 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Juzefas Poniatovskis
Kunigaikštis Juzefas Poniatovskis (Žozefas-Antuanas Poniatovskis, Juzefas Antonijus Poniatovskis; Josifas Antonas Poniatovskis) ; 1763 m. gegužės 7 d., Viena – 1813 m. spalio 19 d., Baltasis Elsteris netoli Leipcigo) – Lenkijos generolas, Prancūzijos maršalas iš Poniatovskių giminės. Paskutinio Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Stanislovo Augusto Poniatovskio giminaitis.
Biografija
thumb|left|150px|Juzefas Poniatovskis 1778 metais thumb|left|150px|Paskutinė Poniatovskio ataka netoli Leipcigo Austrijos feldmaršalo, kunigaikščio Andžejaus Poniatovskio (1734–1773) ir grafaitės Marijos Teresės Kinskos (1736–1806) sūnus. Iš pradžių tarnavo Austrijos armijoje. Nuo 1789 metų užsiėmė Lenkijos armijos organizavimu, o ATR-Maskvos karo metu 1792 metais buvo Lenkijos armijos korpuso, veikusio Ukrainoje, vadas. Išsiskyrė Zalencų mūšyje – pirmoje pergalingoje kovoje Lenkijos armijos nuo Jono Sobieskio laikų. Pergalė davė pradžią skirti ordiną „Virtuti Militari“. Pirmasis juo apdovanotas buvo Juzefas Poniatovskis ir Tadas Kosciuška.
Pavelas I grąžino Poniatovskiui dvaro žemes ir bandė pritraukti jį į Rusijos tarnybą. 1798 metais Poniatovskis atvažiavo į Sankt-Peterburgą į dėdės laidotuves ir pasiliko keliems mėnesiams išspręsti nuosavybės ir paveldėjimo bylas. Iš Peterburgo išvažiavo į Varšuvą, kurią tuo metu buvo užėmusi Prūsija.
1806 metų rudenį, kada prūsų armija ruošėsi palikti Varšuvą, Poniatovskis priėmė karaliaus Frydricho Vilhelmo III pasūlymą vadovauti miesto milicijai.
Atėjus Miurato kariams, po derybų su juo, Poniatovskis perėjo tarnauti Napoleonui. 1807 metais dalyvavo organizuojant laikiną vyriausybę ir tapo Varšuvos kunigaikštystės karo ministru.
1809 metais Juzefas Poniatovskis iškovojo pergalę prieš austrų karius, įsiveržusius į Varšuvos kunigaikštystę.
Dalyvavo Napoleono žygyje į Rusiją 1812 metais, vadovaudamas lenkų korpusui.
1813 metais išsiskyrė Leipcigo mūšyje, ir vienintelis iš užsieniečių imperatoriaus tarnyboje, gavo Prancūzijos maršalo laipsnį. Tačiau, po 3-jų dienų, dengiant prancūzų armijos atsitraukimą nuo Leipcigo, buvo sužeistas ir nuskendo Vaise-Elster upėje. Jo pelenai 1814 metais buvo perkelti į Varšuvą, o 1819 į Vavelį.
Šventos Elenos saloje Napoleonas sakė, kad skaitė Poniatovskį gimusį sostui: „Tikru Lenkijos karaliumi buvo Poniatovskis, tam jis turėjo visus titulus ir gabumus. Tai buvo kilnus ir drąsus žmogus. Jei man būtu pavykus Rusijos kampanija, aš bučiau padaręs jį lenkų karaliumi.
George Hillyard
George Hillyard (1864 m. vasario 6 d. – 1943 m. kovo 24 d.) – Anglijos tenisininkas, olimpinis čempionas. Dvylikos Vimbldono čempionato titulų savininkas ir dukart US Open nugalėtojas.
Biografija
1889 m. pirmą kartą pasiekė Vimbldono čempionato finalą, kuriame dvejetų varžybose užėmė antrąją vietą. 1897 m. Hillyard laimėjo tarptautinį Vokietijos čempionatą.
Londone vykusiose ketvirtose moderniose 1908 m. vasaros olimpinėse žaidynėse anglas dalyvavo teniso varžybose. Vyrų dvejetų varžybų finale kartu su Reginald Doherty laimėjo prieš kitą Jungtinės Karalystės duetą ir tapo olimpiniais čempionais.
1924 m. parašė ir išleido knygą „Forty Years of First Class Lawn Tennis“.
Horkų valsčius (Babruiskas)
Horkų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Horkos.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje.
Antanas Smetona (1960)
Antanas Smetona  (g. 1960 m. rugpjūčio 25 d., Sueticha, Taišeto rajonas, Irkutsko sritis, Rusija) – docentas, humanitarinių mokslų daktaras, buvęs VU Filologijos fakulteto dekanas.
Biografija
Gimė Rusijoje tremtyje, buvusių „Gulago“ kalinių šeimoje. 1964 m. šeima persikėlė arčiau Lietuvos – į Karaliaučių. 1967 m. galutinai sugrįžo į Lietuvą.
Vidurinį mokslą 1967–1978 m. ėjo Šlienavos aštuonmetėje mokykloje, Karmėlavos vidurinėje mokykloje ir Kauno 17-ojoje vidurinėje mokykloje.
1978–1980 m. tarnybos armijoje metu baigė Ufos jaunesniųjų aviacijos specialistų mokyklą ir įgijo aviacijos radijo mechaniko specialybę.
1980–1986 m. A. Smetona studijavo Vilniaus universitete lietuvių kalbą ir literatūrą ir įgijo filologo dėstytojo kvalifikaciją. 1986–1989 m. dirbo lietuvių kalbos ir literatūros mokytoju Kauno 44-ojoje vidurinėje mokykloje.
1989–1992 m. dėstė Vilniaus pedagoginiame institute, o nuo 1993 m. dirba Vilniaus universitete. 2004 m. apgynė humanitarinių mokslų daktaro disertaciją tema „Rankraštinė K. K. Dauškos gramatinka“. Darbo vadovas akademikas Zigmas Zinkevičius.
1993–2004 m. dirbo VU Lietuvių kalbos katedros lektoriumi. 2005 m. tapo VU docentu. 2005–2006 m. VU Lietuvių kalbos katedros vedėjas. 2006–2017 m. Filologijos fakulteto dekanas.
Žmona – kalbininkė Irena Smetonienė, sūnus Marius Smetona – humanitarinių mokslų daktaras.
Visuomeninė ir ekspertinė veikla
Antanas Smetona buvo Lietuvių kalbos draugijos pirmininku (1996–1997 m.), asociacijos „Lituanistų sambūris“ valdybos nariu (2010–2021 m.). Nuo 2000 m. iki dabar žurnalo „Gimtoji kalba“ redakcinės kolegijos narys. Atlieka lingvistines ekspertizes VLKK, Lietuvos Respublikos teismuose, Žurnalistų etikos inspekcijoje, Vilniaus universitete. Vedė televizijos laidas („Krašto garbė“ 2003–2004 m., „Lietuva mūsų lūpose“ 2015–2018 m.); 2021–2022 m. sezoną „Žinių radijuje“ kūrė ir vedė radijo laidą „Prie Smetonos“. Skaito paskaitas, rašo populiarioje spaudoje, dalyvauja diskusijose lietuvių kalbos ir kultūros temomis.
Pakalniškių apylinkė (Šakiai)
Pakalniškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Gelgaudiškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šakių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Gelgaudiškio apylinkės ir Plokščių apylinkės.
Varžtas
thumb|Kelių tipų varžtai (medvaržčiai) Varžtas – tam tikra tvirtinimo detalė sudaryta iš plieninės galvutės ir sriegio. Dažniausiai gaminamas iš plieno, naudojamas sujungti kelias detales. Naudojamas statyboje bei montavime.
Jei varžtas turi būti itin atsparus oro sąlygoms ar korozijai, pvz., itin smulkių varžtų ar medicininių implantų atveju, gali būti naudojamos tokios medžiagos kaip nerūdyjantis plienas, žalvaris, titanas, bronza, silicio bronza ar monelmetalas.
Metalinėms ir kitų tvirtų medžiagų detalėms skirti jungti varžtai būna buki, cilindriški, galvutė kvadratinė arba šešiakampė, tvirtinami raktu, po galvute dedama veržlė. Medžiui skirtų varžtų (medvaržčių) sriegio dalis smaila, plona, o galvutė didelė ir plokščia. Tokie varžtai tvirtinami atsuktuvu.
Administracinis kodeksas
Administracinis kodeksas ( + codex) gali reikšti:
Trigo Limpio
thumb|right|220px|„Trigo Limpio“ [[1980 m.]]
„Trigo Limpio“ – ispanų muzikos trio, buvęs labai populiarus Ispanijoje 1970–1980 m. Nariai – Amaya Saizar, Iñaki de Pablo ir Luis Carlos Gil.
Grupė dalyvavo 1980 m. Eurovizijos konkurse su daina „Quédate esta noche“. Trio konkurse užėmė 12 vietą.
Major Ritchie
Major Ritchie (1870 m. spalio 18 d. – 1955 m. vasario 28 d.) – Anglijos tenisininkas, olimpinis čempionas. Dviejų Vimbldono čempionato titulų savininkas.
Biografija
1902 m. parašė ir išleido „Table tennis and how to play it, with rules“.
1908 m. pirmą kartą tapo Vimbldono čempionato nugalėtojas.
Londonas vykusiose ketvirtose moderniose 1908 m. vasaros olimpinėse žaidynėse anglas dalyvavo teniso varžybose. Vyrų salės vienetų varžybų pusfinalyje sportininkas pralaimėjo olimpiniam čempionui Arthur Gore ir pelnė bronzos medalį. Vyrų dvejetų varžybose, poroje su James Cecil Parke, pasiekė finalą, kuriame rezultatu 3-0 pralaimėjo Reginald Doherty ir George Hillyard duetui. Vyrų vienetų varžybose Ritchie varžėsi be pralaimėjimų ir tapo olimpiniu čempionu.
1909 m. parašė ir išleido „The Text Book of Lawn Tennis“.
1910 m. Ritchie laimėjo antrąjį vyrų dvejetų Vimbldono čempiono titulą
Čhatris
Čhatriai pradžioje buvo karalių ir kitų valdovų bei didikų memorialai, o vėliau tapo standartiniais Radžastano ir mogolų statinių elementais. Šiandien čhatrius galima matyti tokiuose architektūriniuose paminkluose kaip Humajūno kapavietė Delyje ir Tadžmahalas Agroje. Čhatriai yra būdingas hinduistų ir mogolų architektūros elementas.
Audito įmonė
Audito įmonė – auditą atliekanti įmonė. Lietuvoje - į audito įmonių sąrašą įrašyta įmonė (LR audito įst. 2 str. 2 d.). Paprastai ne tik audito, bet, pvz., mokesčių, teisinių konsultacijų įmonė.
Lietuvos ir Singapūro santykiai
Lietuvos ir Singapūro santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Lietuvos ir Singapūro.
Singapūras Lietuvos nepriklausomybę pripažino 1991 m. rugsėjo 6 d. Diplomatiniai santykiai užmegzti 1993 m. spalio 10 d. Nuo 2022 m. šalyje veikia Lietuvos ambasada, taip pat įsikūręs Lietuvos garbės generalinis konsulatas. Singapūras iki šiol nėra akreditavęs ambasadoriaus Lietuvai.
Ergas (reikšmės)
Žodis ergas reiškia:
Lietuvos ir Singapūro santykiai
Lietuvoje 2021 m. pradžioje gyveno 5 Singapūro piliečiai. Singapūre nuo 2021 m. veikia negausi Singapūro lietuvių bendruomenė, gyvena apie 70 Lietuvos piliečių.
Abi šalys yra Jungtinių Tautų, kitų tarptautinių organizacijų narės.
Seime veikia Tarpparlamentinių ryšių su Pietryčių Azijos valstybių asociacijos (ASEAN) narėmis, tarp kurių yra ir Singapūras, grupė (dabartinis pirmininkas – Vilius Semeška (TS-LKD)).
Pirmieji kontaktai
Nėra duomenų apie šalių santykius iki Singapūros nepriklausomybės 1965 m. Tačiau yra duomenų, kad SSRS okupacijos metais Singapūras palaikė ryšius su Lietuvos diplomatinėmis atstovybėmis.
Santykiai po 1991 m.
Singapūras Lietuvos nepriklausomybę pripažino 1991 m. rugsėjo 6 d., o diplomatiniai santykiai užmegzti 1993 m. spalio 10 d. Nuo to laiko tarp šalių pasirašytos sutartys: sutartis dėl pajamų dvigubo apmokestinimo išvengimo ir mokesčių slėpimo prevencijos (pasirašyta 2003 m., ratifikuota 2004 m.) bei susitarimas dėl oro susisiekimo (2009 m.)
2006 m. vasario 23 d. Singapūre lankėsi Lietuvos prezidentas Valdas Adamkus, kur susitiko su Singapūro ministru pirmininku Hsienu Lungu Li ir prezidentu Selapanu Rama Natanu.
2016 m. lankėsi premjeras Algirdas Butkevičius ir susitiko su buvusia premjero kabineto ministre Hvi Hua Lim ir Lietuvos garbės konsulu Singapūre Endžiu Limu, o 2017 m. – užsienio reikalų ministras Linas Linkevičius, susitikdamas su Singapūro užsienio reikalų ministru Vivianu Balakrišnanu ir vyresniuoju valstybės ministru gynybai ir užsienio reikalams Osmanu Malikiu.
2022 m. yra steigiama Lietuvos Respublikos ambasada Singapūre. 2022 m. vasario 6-10 d. Singapūre viešėjo Lietuvos užsienio reikalų ministras Gabrielius Landsbergis, po kurio pareiškė, jog Lietuva galėtų kompensuoti ekonominius nuostolius, patirtus dėl pašlijusių santykių su Kinija.
Tuo tarpu Lietuvoje iš Singapūro pusės įvykęs viceministro vizitas. Singapūro užsienio reikalų viceministras Piteris Tan Hai Čuanas Vilniuje lankėsi 2017 m. spalio 27 dieną, susitikdamas su Lietuvos užsienio reikalų ministru Linu Linkevičiumi, užsienio reikalų viceministru Neriu Germanu ir ūkio viceministre Lina Sabaitiene. Susitikimo metu tarp ministrų aptartas mėnesiu vėliau vykęs Lino Linkevičiaus vizitas į Singapūrą, bendradarbiavimo mokslo, technologijų ir inovacijų srityse potencialas.
2016 m. rugsėjo mėn. Lietuvos užsienio reikalų viceministras Neris Germanas rugsėjo 12 dieną susitiko su Lietuvoje besilankančia Singapūro verslininke, visuomenininke ir buvusia Singapūro antrąja finansų ir transporto ministre Lim Hvi Hua ir jos vyru, Lietuvos garbės konsulu Singapūre, Endžiu Limu. Susitikimo metu sutarta, kad „geriausia dvišalius santykius stiprinti gilinant žmonių tarpusavio supratimą, skatinant turizmą bei akademinius mainus tarp universitetų“.
2022 m. buvo atidaryta Lietuvos ambasada Singapūre, pirmuoju ambasadoriumi paskirtas Darius Gaidys. Jis papildomai akredituotas Malaizijoje, Indonezijoje, Tailande ir Vietname. Jį taip pat planuojama skirti nuolatiniu Lietuvos atstovu Azijos ir Europos fonde.
Švietimo, mokslo ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
Singapūre esančiame Orchidėjų parke esanti hibridinė orchidėjų rūšis pavadinta Adamkaus garbei (Dendrobium Valdas Adamkus).
Tarp Lietuvos ir Singapūro aukštųjų mokyklų (pvz., Vilniaus universiteto ir Singapūro nacionalinio universiteto bei Singapūro vadybos universiteto) vykdomi akademiniai mainai.
Ekonominiai santykiai
2020 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Singapūro siekė 78,6 mln. eurų, o Singapūras buvo 48-as pagal prekybos apimtis Lietuvos prekybos partneris.
Prekybos balanse vyrauja eksportas iš Lietuvos į Singapūrą.
Pagal tiesioginių užsienio investicijų Lietuvoje dydį Singapūras yra 32-as (investicijos siekia 27,64 mln. eurų). Tuo tarpu Lietuvos tiesioginių investicijų dydis Singapūre 2020 m. buvo neigiamas.
Pasiuntiniai Lietuvai
Singapūras Lietuvai ambasadorių akreditavęs nėra.
Helmsandžas
Helmsanžas – Liuksemburgo miestelis, esantis šalies centrinėje dalyje, Liumsemburgo kantone, Valferio (Valferdanžo) komunoje.
Istorija
Romos imperijos laikais čia būta gyvenvietės. Iki šiol išliko jos pastatų likučiai.
Haradoko valsčius (Babruiskas)
Haradoko valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietryčių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Haradokas.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje.
1152 m.
1152 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Meilutė Ramonienė
Meilutė Ramonienė (g. 1953 m. rugsėjo 29 d.) – Lietuvos kalbininkė, Vilniaus universiteto profesorė.
Biografija
1976 m. Vilniaus universitete baigė lituanistikos studijas, nuo 1987 m. – humanitarinių mokslų daktarė, nuo 1990 m. – docentė. Tęsė darbą Vilniaus universitete, 1991–1995 ir nuo 1999 m. Lituanistinių studijų katedros vedėja. 1995–1999 m. dėstė Helsinkio universitete.
Duktė – politologė Ainė Ramonaitė, vyras – fizikas Alfonsas Ramonas.
Voniškių apylinkė
Voniškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Force Majeure (albumas)
„Force Majeure“ – pirmasis solinis Vokietijos roko atlikėjos Doro albumas, išleistas 1989 m. vasarį. Grupėje „Warlock“, su kuria ji koncertavo iki tol, tuo metu Doro buvo likusi vienintelė narė ir prasidėjus autoriniams ginčams dėl vardo panaudojimo su prodiuseriu, albumą išleido kaip solo projektą.
Akvitanijos karalystė
Akvitanijos karalystė − istorinė valstybė, su pertraukomis egzistavusi VI-IX a. Atskirais laikotarpiais vadinta Akvitanijos kunigaikštyste. Didžiąją dalį istorijos valstybės teritorijos užėmė pietvakarinę Prancūziją.
Iš pradžių sudarė dalį Merovingų frankų valstybės, VII a. II pusėje tapo nepriklausoma. Vėliau tapo viena Karolingų valdų. Po 843 m. formaliai priskirta Vakarų frankų karalystei.
Vidurinė persų kalba
Vidurinė persų kalba (𐭯𐭠𐭫𐭮𐭩𐭪 = Pārsīk/Pārsīg) arba pehlevi – persų kalbos atmaina, vartota Persiją valdant Sasanidams. Vidurinė persų kalba IV a. pr. m. e. ėmė klostytis iš senosios persų kalbos, o ~VII a. davė pradžią dabartinei persų kalbai.
Akvitanijos karalystė
Raida
Būsimosios Akvitanijos kunigaikštystės teritorijose egzistavo Romos provincija Akvitanijos Galija, kuri vėliau buvo padalinta į tris smulkesnes provincijas: Pirmąją, Antrąją ir Trečiąją Akvitaniją. V a. regioną nukariavo Vestgotų karalystė, o 506 m. jį užėmė Chlodvigo Frankų valstybė. Sporadiški bandymai atskirti Akvitanijos kunigaikštystę kaip atskirą feodalinę teritoriją buvo 555-560 (kuomet čia valdė Chlotero I sūnus Chramas) ir 583-592, tačiau abiem atvejais jie buvo nesėkmingi.
Vidurinė persų kalba
Vidurinė persų kalba priklauso prie chronologiškai išskiriamų vidurinių iranėnų kalbų, vartotų maždaug tarp 450 m. pr. m. e. ir 650 m. m. e. Greta vidurinės persų kalbos Didžiajame Irane taip pat vartotos partų, baktrų ir kt. kalbos. III a. pr. m. e. partai Arsasidai įkūrė Partijos imperiją ir partų kalbą (podraug su graikų) paskelbė valstybine kalba. III a. m. e. partus nuvertė Sasanidai ir į oficialią vartoseną grąžino persų kalbą, tačiau ji jau ženkliai skyrėsi nuo Achemenidų laikų persų kalbos. Sasanidų laikais ši vidurinė persų kalba tapo prestižine kalba plačiame areale. VII a. Persiją užkariavo arabai musulmonai – persų kalbai pritaikytas arabų raštas, smarkiai arabizuota leksika. Zoroastrų šventikai ir dalis kultūrinio Sasanidų elito priešinosi kalbos arabizavimui ir tebevartojo vidurinę persų kalbą, kurią ėmė vadinti pehlevi („partiška“), supriešindami su naująja farsi.
Akvitanijos karalystė
Raida
Tikrasis Akvitanijos valstybės įkūrimas siejamas su 629 m., kuomet Merovingų karalius Chloteras II atskyrė pietines savo karalystės valdas sūnui Charibertui, kuris ir tapo pirmuoju Akvitanijos karaliumi. Jo sostine tapo Tulūza, bet jis taip pat valdė visą Gaskonę (romėnų Trečiąją Akvitaniją). Nors šio įkurta Merovingų dinastinė linija greitai nunyko, Akvitanijoje valdę kunigaikščiai stiprino nepriklausomybę, ir kuomet Frankų valstybėje į valdžią atėjo Karolingai, jų siuzereniteto nepripažino. Galutinė nepriklausomybė pasiekta valdant Edui Didžiajam (688–735). Tiesa, valstybei nuolat grasino tiek frankai iš šiaurės, tiek Kalifatas iš pietų.
Vidurinė persų kalba
Vidurinė persų kalba nuo senosios skiriasi šiais bruožais – kalba pereina iš sintetinės į analitinę (nunykęs linksniavimas, supaprastėjęs asmenavimas, gausiai naudojami prielinksniai, polinksniai), pasireiškia ergatyvimo skilimas. Pereidama į dabartinę persų kalbą, ji dar labiau supaprastėjo (numetami nekirčiuoti pradiniai balsiai, nunyksta dalis gramatinių nuosakų, kinta fonetika), gavo daug arabiškų skolinių.
Akvitanijos karalystė
Raida
768 m. nužudžius Akvitanijos kunigaikštį Vaiferį, Frankų karalius Karolis Didysis nukariavo Akvitaniją. Jos sostinė Tulūza atiduota valdyti Tulūzos grafams, ir iš jos išsivystė galinga Tulūzos grafystė. Likusi Akvitanija paversta karalyste, o jos karaliumi tapo Karolio mažametis sūnus Liudvikas. Kuomet šis 814 m. tapo Frankų imperatoriumi, Akvitanijoje paskyrė savo sūnų Pepiną I. Akvitanijos karalystė išbuvo Karolingų valdų sudėtyje iki 888 m. 877 m. metais jos karaliui Liudvikui tapus Vakarų frankų karaliumi, Akvitanijos karaliaus titulas tapo tik pavadinimu. Paskutinis juo titulavosi Karolis III Storasis.
Vidurinė persų kalba
Vidurinė persų kalba buvo užrašoma keletu skirtingų aramėjų rašto atmainų – pehlevi, manichėjų, Avestos (Pazendo) raštais. Dauguma šios kalbos paminklų – teologiniai, liturginiai, ortopraksiniai zoroastrizmo traktatai (dalis jų sukurta jau vid. persų kalbai išėjus iš oficialios vartosenos). Šią kalbą taip pat vartojo manichėjai, todėl yra išlikę III–IX a. manichėjų teologinių veikalų, himnų, homilijų. Taip pat į vid. persų kalbą nestoriečių išverstas siriškas psalmynas. Dar rasta monetų, antspaudų, įrašų papirusuose.
Akvitanijos karalystė
Raida
Karalystės tradicijas pratęsė 852 m. Puatjė grafų giminės įkurta Akvitanijos kunigaikštystė. Vienas iš jos kunigaikščiu, Ranulfas II 888 m. save titulavo Akvitanijos karaliumi, tačiau po jo mirties 892 m. titulas nebenaudotas.
Vidurinė persų kalba
thumb|200px|Sasanidų laikų įrašas iš Mešginšahro
Chronologiškai skirtingų persų k. tarpsnių vardų palyginimas:
Fetišizmas
thumb|right|210px|Fetišų turgus Fetišizmas (, iš, šis iš , iš 'dirbtinis') – religinis materialių daiktų fetišų garbinimas. Fetišai – daiktai, kuriems priskiriamos antgamtinės savybės, antgamtinė galia. Terminą fetišas XVIII a. įvedė olandas keliautojas V. Bosmanas.
Istorija
Šis terminas atsirado Portugalijoje, kur juo apibūdindavo objektus, naudojamus religiniuose kultuose Vakarų Afrikoje. Europoje jis paplito lyginant vakarų Afrikos ir senovės Egipto tikėjimus. Vėliau Auguste Comte mėgino sukurti evoliucinės teorijos religijoje koncepciją. Anot jo, fetišizmas yra primityviausia religijos forma, kurią seka politeizmas ir monoteizmas.
Yra manoma, kad monoteistinės religijos išlaikė kai kuriuos fetišus, pvz., krikščionybėje kryžius.
Praktikavimas
Teoriškai, fetišizmas yra visų religijų šaknys, tačiau jis tyrinėjamas religijotyrininkų tik vakarų Afrikos tikėjimuose, pvz., vudu, kuris tiesiogiai išsivystė iš fetišizmo.
Fetišai buvo dažnai naudojami indėnų religijoje. Lokys vaizdavo šamaną, bizonas buvo aprūpintojas, puma – karys, vilkas – vedlys.
Žycino valsčius (Babruiskas)
Žycino valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vidurio Baltarusijos teritorijoje. Centras – Žycinas.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje.
Ars
Istorija
1932 m. Kauno meno mokyklą baigę dailininkai Antanas Gudaitis, Antanas Samuolis, Viktoras Vizgirda ir Juozas Mikėnas surengė parodą, kurioje, be jų, dalyvavo ir grafikai Vytautas Kazimieras Jonynas, Telesforas Valius, Telesforas Kulakauskas ir Jonas Steponavičius bei vyresni kolegos Mstislavas Dobužinskis ir Adomas Galdikas. Parodos leidinyje dailininkai paviešino pareiškimą, tapusį pirmuoju lietuvių dailės manifestu. „Ars“ narių kūrybą vienijo naujai interpretuojamas lietuvių liaudies menas ir to meto Paryžiaus aukštųjų mokyklų stilistika (visi Ars nariai, išskyrus A. Samuolį ir T. Kulakauską, buvo neseniai mokęsi arba tebestudijavo Paryžiuje).
1932 ir 1934 Kaune surengė dvi parodas.
Pirmosios proga (joje dalyvavo ir M. Dobužinskis) buvo išleistas programinis leidinys Ars su grupuotės manifestu, dailėtyrininko P. Galaunės straipsniu Lietuvos meno keliai ir arsininkų kūrinių reprodukcijomis. Manifeste reiškiamas nepasitenkinimas esama lietuvių dailės padėtimi, jos atsilikimu, sustabarėjimu, skelbiami naujos kartos estetiniai idealai ir uždaviniai.
Grupuotės egzistavimo metais jos narių kūryba buvo nevienalytė, sparčiai keitėsi. Vyravo ekspresionizmo (A. Galdikas, A. Samuolis, A. Gudaitis), reiškėsi neoklasicizmo (J. Mikėnas, A. Gudaitis), fovizmo (V. Vizgirda), kubizmo, konstruktyvizmo, art deco (J. Steponavičius, V. K. Jonynas, T. Kulakauskas) tendencijos. Arsininkų kūryba tapo XX a. lietuvių dailės atsinaujinimo pradžia ir jos tolesnės raidos pagrindu.
1935 m. Ars nariai įstojo į grupės narių iniciatyva įsteigtą Lietuvos dailininkų sąjungą.
Sutkų apylinkė
Sutkų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje, į rytus nuo Šakių.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Paežerėlių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šakių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Ilguvos apylinkės.
Max Bruch
Biografija
Maksas Kristijanas Frydrichas Bruchas gimė 1838 m. sausio 6 d. Kelne. Jo tėvas Augustas buvo teisininkas, vėliau Kelno policijos viršininkas. Muzikos M. Bruchas kartu su vienintele seserimi Matilda vaikystėje pramoko iš motinos. Tarp 7 ir 10 metų amžiaus rodė talentą tapybai, būdamas devynerių parašė pirmąją savo kompoziciją – dainą motinos gimtadienio proga. Vaikystėje jis rašė daug mažos apimties kūrinių, tačiau iš jų mažai kas išliko. Muzikos teorijos pagrindų pramoko pas tėvo draugą, prof. Heinrichą Breindenšteiną iš Bonos. Būdamas keturiolikos laimėjo Frankfurto prie Maino Mocarto fondo prizą, kas leido jam tęsti studijas Kelne. Jis buvo F. Hilerio ir K. Reinekės, F. Broinungo mokinys. Didžiausią ir ilgalaikę įtaką jam padarė mokymasis pas Ferdinandą Hilerį.
Pirmuoju reikšmingu M. Brucho kūriniu tapo 1858 m. pastatyta opera „Pokštai, gudrybės ir kerštas“ (Scherz, List und Rache, op. Nr. 1) J. V. Gėtės kūrybos motyvais. M. Bruchas bendrai lavinosi namie ir 1859 m. su rekomendacijomis buvo priimtas mokytis filosofijos Bonos universitete, kurį paliko po pusmečio. 1858–1861 m. dėstė Kelne. 1861 m. mirus tėvui šeimai padėjo tolimas giminaitis, pramonininkas Alfredas Krupas ir M. Bruchas galėjo keliauti po Vokietijos miestus, surasti ryšių su leidėjais.
1862–1880 m. M. Bruchas dirbo dirigentu Vokietijos miestuose. 1862−1864 m. gyvendamas Manheime M. Bruchas parašė kūrinius, kurie jį išgarsino tarp vokiečių publikos: operą „Lorelei“ (Die Loreley, libr. Emanuel Geibel) ir dainą vyrų chorui „Frithjof“. 1865−1867 m. buvo Koblenco dvaro muzikos direktoriumi ir parašė pirmąjį savo koncertą smuikui G minore (op. Nr. 26). Trečioji ir paskutinė M. Brucho opera „Hermionė“, sukurta 1870 m., nebuvo sėkminga. Sėkmės kompozitorius sulaukė su stambios apimties kūriniais chorui ir orkestrui „Gražioji Elena“ (Schön Ellen, 1867) ir „Odisėjas“ (Odysseus, 1872). 1867−1870 m. Zondershauzeno dvaro muzikos direktorius. Po to dirbo laisvai samdomu kompozitoriumi. 1878−1880 m. dirigavo Berlyne, 1883 m. Liverpulio filharmonijos draugijos, 1883–1889 m. – Vroclavo orkestrų draugijos dirigentas. Tarp paminėtinų kūrinių: „Škotiška fantazija“ (1880 m., smuikui ir orkestrui) ir „Kol Nidrei“ (1881 m., violončelei ir orkestrui). Su žmona Klara Tuček kompozitorius susilaukė keturių vaikų.
1891–1910 m. M. Bruchas dėstė Berlyno karališkojoje menų akademijoje; kompozicijos profesorius, nuo 1907 m. viceprezidentas. 1893 m. apdovanotas Kembridžo universiteto garbės daktaro laipsniu. M. Bruchas buvo gerbiamu, tačiau nelabai aukštai vertinamu to meto kompozitoriumi, o jo neigiamas požiūris į R. Vagnerio ir F. Listo kūrybą atitolino jį nuo tuometinės muzikinės kultūros. Jo F. Mendelsono ir R. Šumano muzikos tradicijų prisilaikymas lėmė, kad ir gyvenimo pabaigoje sukurti M. Brucho kūriniai skambėjo tarsi parašyti XIX a. viduryje. Per visą ilgą savo gyvenimą M. Bruchas liko ištikimas XIX a. vidurio romantizmo muzikos tradicijai, nepriėmė pokyčių ir gyvenimo pabaigoje tapo vis labiau izoliuota figūra muzikinėje kultūroje. Tarp jo mokinių Berlyne buvo Otorinas Respigis ir Ralfas Vonas Viljamsas. M. Bruchas mirė 1920 m. spalio 2 d. Frydenau (dabar Berlyno dalis).
M. Bruchas sukūrė 3 operas, tarp jų – „Lorelei“ (past. 1863 m.), 3 simfonijas, 3 koncertus smuikui ir orkestrui (nr. 1, g-moll, 1868 m.), kamerinės muzikos, chorų, dainų. Vertingiausią M. Brucho kūrybos dalį sudaro kantatos ir oratorijos, tarp jų „Odisėjas“ (1872 m.), „Arminijus“ (1875 m.), „Mozė“ (1894 m.), „Motinos žemės balsas“ (1916 m.). Kūryba turi vokiškojo romantizmo bruožų. Žinomiausiu jo kūriniu yra 1866 m. parašytas „Koncertas smuikui nr. 1 g-moll“ (op. nr. 26).
Australazinės gulbės
Australazinės gulbės (Chenopis) – žąsinių (Anseriformes) būrio, gulbių (Cygnus) genties, Australazijoje susiformavusi stambių vandens paukščių pogentė.
Iš rastų 39 naujazelandinių gulbių subfosilijų kaulų nustatyta, kad šios pogentės rūšys atsiskyrė pleistoceno laikotarpyje prieš 1–2 milijonus metų.
Rūšių ir porūšių klasifikacija
Išskiriamos 2 rūšys, iš kurių viena buvo išnaikinta:
Lorencvaileris
Lorencvaileris  – Liuksemburgo miestelis, esantis šalies centrinėje dalyje, Meršo kantone, Lorencvailerio komunos centras. Įsikūręs prie Alzeto upės.
Istorija
Lorencvailerio miestelyje 2005 m. gyveno 741 žmonės. O pačioje komunoje 2023 m. – 4531 žmogus.
Koncentracija
frame|right|Stiklinės su skirtinga raudono dažo koncentracija. Iš kairės į dešinę koncentracija didėja. Koncentracija (iš lot. com – 'su', kartu + centrum – 'vidurys') – fizikinis dydis, rodantis medžiagos kiekį tirpale arba medžiagų mišinyje. Matematine prasme išskiriamos kelių tipų koncentracijos: masės koncentracija, molinė koncentracija, molialinė koncentracija ir titras. Koncentracijos terminas dažniausiai vartojamas kalbant apie tirpalus ir tirpiklius, nors gali reikšti ir dalį įvairių agregatinių būsenų junginiuose.
Narkūnų apylinkė
Narkūnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Gelgaudiškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šakių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Gelgaudiškio apylinkės ir Valenčiūnų apylinkės.
Jonušas Ostrogiškis
Jonušas Konstantinovičius Ostrogiškis (g. apie 1554 m., m. 1620 m. rugsėjo 12 d.) – ATR valstybinis veikėjas, Belocerkovo, Boguslavo, Čerkasų, Kanevo ir Perejaslavlio seniūnas (1585–1593), Voluinės vaivada (1585–1593), Krokuvos kaštelionas (1593–1620), pirmasis Ostrogiškių ordinatas (1609–1620).
Biografija
thumb|left|150px|Jonušo Ostrogiškio antroji žmona Katerina Liubomirska Paskutinis iš kunigaikščių Ostrogiškių giminės, Kijevo vaivados, kunigaikščio Konstantino Ostrogiškio ir Sofijos Tarnovskos vyresnysis sūnus. Buvo auklėjamas vokiečių imperatoriaus rūmuose, į žmonas paėmė vengrų grafaitę, pirmas iš Ostrogiškių atsivertė į katalikybę.
Žycinas (Žabinka)
Istorija
XVIII a. buvo dvaras, kurį valdė Masalskiai. XIX–XX a. buvo Žycino valsčius Brastos apskrityje.
Jonušas Ostrogiškis
Biografija
Po tėvo mirties karalius įsteigė Jonušui Ostrogiškių ordinaciją, kaip centrą kurį jis pasirinko perstatytą jo tam tikslui Dubno pilį. Dubne jis pastatė rūmus, kurie ir po šiai dienai stova, nors ir smarkiai perstatyti. Prieš savo mirtį pradėjo statyti Ostrogiškių pilį Varšuvoje.
Žmonos ir vaikai
Jonušas Konstantinovičius Ostrogiškis buvo vedęs tris kartus. 1582 metais vadė vengrų grafaitę Siuzaną Seredi (1566–1596). 1597 metais antrą kartą vedė Kateriną Liubomirską (+1611), Vojnicos kašteliono ir Sandomiro seniūno Sebastijano Liubomirskio (1546–1613) ir Anos Branickos (1567–1639) dukterį. 1612 metais trečią kartą vedė Teofilę Tarlo (1595–1635), Sadecko kašteliono Zigmanto Tarlo dukteį.
Vaikai:
Vyresnioji duktė nuo santuokos su Nesvyžiaus ordinatu Radvila vaikų neturėjo, o janesnioji, nuo santuokos (1622 m.)su savo tolimu giminaičiu Aleksandru Zaslavskiu (vienos šaknies su Ostrogiškiais) pagimdė Dominyką Vladislovą Zalavskį – įtakingą didiką, paveldėjusį senelio Ostrogiškių ordinaciją.
Joe Royle
Džozefas Roilas (g. 1949 m. balandžio 8 d.) – karjerą baigęs Anglijos futbolininkas, treneris.
Futbolininko karjera
Roilas gimė Liverpulyje ir lankė Quarry Bank High School mokyklą, išskirtinai skirtą būsimiems sportininkams. Jau vaikystėje savo talentu jis patraukė didžiųjų šalies futbolo klubų dėmesį, tačiau pasirašė sutartį su gimtojo miesto Evertono komanda. 1966 m., būdamas 16, jis debiutavo klube ir iki pat 2005 m. buvo jauniausias visų laikų komandos žaidėjas, pasirodęs aikštėje, kol šio rekordo nepagerino James Vaughan. Per 8 sezonus, praleistus „Evertone“, Roilas sužaidė 270 rungtynių, per kurias įmušė 119 įvarčių. 5 sezonus jis buvo rezultatyviausias komandos žaidėjas, o 1969–70 m. 23 įvarčiais prisidėjo prie klubo pergalės nacionaliniame čempionate.
1974 m. Roilas už 170 tūkst. svarų sterlingų persikėlė į „Manchester City FC“, su kuriuo 1976 m. laimėjo lygos taurę.
Trenerio karjera
1982 m. Roilas tapo „Oldham Athletic AFC“ klubo treneriu ir praleido jame 12 sezonų. 1990 m. komanda pasiekė Anglijos lygos taurės finalą bei 2 kartus pateko į FA Taurės pusfinalį (1990 ir 1994 m.), kuriame abu kartus nusileido „Manchester United FC“.
1991–92 m. sezone „Athletic“ užėmė 17 vietą Pirmajame divizione, kuriame paskutinį kartą buvo rungtyniavę prieš 68 metus. Sekantį sezoną jiems taip pat pavyko išsilaikyti lygoje, tačiau 1993–94 m. užimta vos 21 vieta reiškė, kad klubas iškrito į žemesnį divizioną.
Praleidęs 11 mėnesių be klubo, 1998 m. vasarį Roilas tapo „Manchester City FC“ treneriu. Klubo rezultatai buvo prasti ir naujasis treneris nesugebėjo jo išgelbėti nuo iškritimo į žemesnę lygą. Vis dėlto sekantį sezoną užimta 3 vieta leido klubui sugrįžti į Pirmąjį divizioną. Čia „City“ taip pat neužsilaikė – komanda užėmė 2 vietą ir 2000–01 m. sezone jau rungtyniavo Premier League. Deja, sugrįžimas tarp stipriausių šalies komandų nebuvo sėkmingas – „City“ sezoną baigė 18 vietoje ir vėl iškrito į žemesnę lygą, o Roilas, sezono metu konfliktavęs su vienu iš ekipos puolėju Paulo Wanchope, buvo atleistas.
2002 m. lapkritį jis tapo „Ipswich Town FC“ treneriu. Klubas prieš sezoną buvo iškritęs iš Premier League ir pardavęs keletą pagrindinės sudėties žaidėjų. Nepaisant to, 2004 ir 2005 m. komanda pasiekė lygos atkrintamąsias varžybas, kuriose abu kartus nusileido „West Ham United FC“. Sekantį sezoną komandą paliko dar keli futbolininkai, buvo užimta 15 vieta ir Roilas paliko klubą.
2007 m. jį kvietė „Leicester City“ bei „Wigan Athletic“ klubai, tačiau Roilas pasiūlymų atsisakė. 2009 m. kovą jis vėl tapo „Oldham Athletic“ treneriu, tačiau tik iki sezono pabaigos.
Doro (albumas)
„Doro“ – antrasis Vokietijos atlikėjos solo albumas, išlestas 1990 m. rugsėjo mėnesį. Jį prodiusavo grupės „KISS“ bosistas Gene Simmons, vienas iš atlikėjos vaikystės muzikos idealų. Albume taip pat yra „KISS“ dainos „Only You“ nauja versija, bei grupės „The Electric Prunes“ hito „I Had Too Much to Dream“ bei „Black‘n‘Blue“ dainos „Rock On“ perdirbiniai.
Žibikų ąžuolas
Žibikų ąžuolas paskelbtas saugomu 1971 m., rajoninės reikšmės paminklams priskirtas 1986 m.
Medį pažeidęs puvinį sukeliantis grybas valgomoji geltonpintė.
Šauk į gyvuosius, melskis už mirusius
Šauk į gyvuosius, melskis už mirusius  – 1971 m. italų sukurtas vesternas, kuriame pagrindinį vaidmenį atliko aktorius Klausas Kinskis.
Režisierius Kventinas Tarantino šį filmą įtraukė į savo mėgstamiausių vesternų sąrašą (16 vieta „Top 20 favorite Spaghetti Westerns“).
Turinys
Po sėkmingo banko apiplėšimo Deno Hogano gauja susirenka Šakalo rančoje netoli Meksikos, laukdami kol šio mergina Eleonora atgabens aukso krovinį, o nusamdytas vedlys perves juos per kalnus į kitą šalį. Tačiau vietoje šio pasirodo nepažįstamasis, pasivadinęs Džonu Vebu, ir pasisiūlo padėti pereiti sieną už pusę laimikio. Kadangi netoliese gaujos ieško reindžerių būrys, Hoganas sutinka.
Pakeliui gauja, atsargiai kiršinama Vebo, ima pykstis ir jų būrys vis labiau retėja. Galiausiai, atsidūręs pasienyje ir atsikratęs visų savo kompanionų, Hoganas sužino, kad dėžėse gabenama visai ne auksą, o naujasis vedlys turi su juo asmeninių sąskaitų…
Gerdžiūnų apylinkė
Gerdžiūnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Paežerėlių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šakių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Ilguvos apylinkės ir Kriūkų apylinkės.
Zabalacės valsčius (Babruiskas)
Zabalacės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Zabalacė.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje.
Ezra Pound
Paundo indėlis į poeziją siekia XX a. pradžią, kai jis prisidėjo plėtodamas imažizmą – judėjimą, pabrėžiantį kalbos tikslumą ir ekonomiškumą. Londone dirbdamas kelių Amerikos literatūros žurnalų užsienio redaktoriumi, jis padėjo atrasti ir formuotis amžininkų, tokių kaip T. S. Elioto, Ernesto Hemingvėjaus ir Džeimso Džoiso, kūrybai. Buvo atsakingas už 1914 m. Džoiso „Menininko kaip jauno žmogaus portretas“ seriją, 1915 m. Elioto „Dž. Alfredo Prufroko meilės dainos“ išleidimą ir 1918 m. Džoiso „Uliso“ seriją. Hemingvėjus 1932 m. rašė, kad poetas, gimusiems XIX a. pab. ar XX a. pr., nebūti Paundo paveiktiems būtų „kaip pereiti per didelę pūgą ir nejausti jos šalčio“.
Kalėdamas Italijoje Paundas pradėjo rašyti eilėraščių ciklą „Giesmės“ (The Cantos) skyrius, kurie vėliau buvo išleisti kaip „Pizos giesmės“ (Pizan Cantos, 1948 m.). Už šį kūrinį 1949 m. Kongreso biblioteka Paundui skyrė Bolingeno poezijos premiją, o toks sprendimas sukėlė audringas diskusijas visuomenėje. Po kolegų rašytojų kampanijos jis 1958 m. buvo išrašytas iš Šv. Elžbietos ligoninės ir iki mirties 1972 m. gyveno Italijoje. Paundas išlieka vertinamas prieštaringai dėl jo ekonominių ir politinių pažiūrų.
2002 m. lietuvių kalba išleista poezijos rinktinė Lustra.
Žuklijų apylinkė
Žuklijų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Paežerėlių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šakių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Ilguvos apylinkės ir Kriūkų apylinkės.
Mandžiūrų kalba
Mandžiūrų kalba – nykstanti kalba, priklausanti Altajaus kalbų šeimos tungusų-mandžiūrų kalbų grupės mandžiūrų pogrupiui. Vartojama Šiaurės rytų Kinijos Mandžiūrijos regione gyvenančių mandžiūrų, kurių dauguma kalba kiniškai. Šios kalbos vartotojų XX a. pabaigoje buvo likę vos kelios dešimtys. Dabar keli tūkstančiai žmonių gali kalbėti mandžiūrų kalba kaip antrąja kalba, ją išmokę per valstybines pradinio ugdymo programas ar nemokamas suaugusiųjų pamokas klasėse ar internetu. miniatiūra|220px|left|Kinų ir mandžiūrų raštas (dešinėje) [[Uždraustasis miestas|Uždraustajame mieste]]
Kinijos universitetuose dėstoma mandžiūrų kalba dėl savo istorinės ir kultūrinės reikšmės turi panašų statusą, kaip ir lotynų kalba ar senosios graikų ir slavų kalbos Europos universitetuose.
Tai buvo oficiali džurdžėnų kilmės Dzinų dinastijos kalba 1115-1234 m., viena iš oficialių Čingų dinastijos 1644-1912 m. kalbų Kinijoje ir Vidinėje Azijoje. Kaip ir kitos iš Sibiro kilusios kalbos, ji yra agliutinacinė kalba, demonstruojanti ribotą balsių harmoniją. Ji daugiausia siejama su protėvių džurdžėnų kalba, nors yra daug skolinių žodžių iš mongolų ir kinų kalbų. Mandžiūrų raštu rašoma vertikaliai pagal mongolų rašto pavyzdį, iš viršaus į apačią ir iš kairės į dešinę.
Velnio sūnūs
Velnio sūnūs – 1968 m. sukurtas kriminalinis filmas, kuriame vaidina Klaus Kinski, Rita Hayworth ir Giuliano Gemma.
Turinys
Adamas ir Džeisonas – du broliai gangsteriai, kurių alkoholį pamėgusi motina puikiai žino, kuo verčiasi jos sūnūs. Po sėkmingo juvelyrinės parduotuvės apiplėšimo jaunėlis Džeisonas atsisako atiduoti broliui grobį, o pareiškia ketinantis pats tapti savarankišku gangsteriu ir išvyksta su savo mergina Karen.
Po keleto dienų Adamo žmonės sučiumpa Džeisoną ir, manipuliuodami jo jausmais Karen, išgauna iš jo kur paslėptas grobis bei suluošina jam dešinę ranką, kad šis daugiau negalėtų valdyti ginklo. Supratęs, kad Karen jį išdavė, palūžęs Džeisonas užklysta į merginos, vardu Barbara, namus, ir ši imasi jį slaugyti.
Atsigavęs ir išmokęs šaudyti kaire ranka, Džeisonas, iš motinos sužinojęs apie brolio planuojamą inkasatorių apiplėšimą, kartu su bičiuliu Džimiu įvykdo nusikaltimą anksčiau, o paskui susidoroja ir su brolio parankiniais. Galiausiai Džeisonas vyksta ieškoti Adamo, tačiau įvykęs žemės drebėjimas sugriauna šio namus. Džeisonas randa negyvą Karen ir nuolaužų prispaustą Adamą, kurį išlaisvina tam, kad galėtų suvesti sąskaitas...
Salotinė plūdoklė
Salotinė plūdoklė (Pistia stratiotes) – aroninių (Araceae) šeimos augalų rūšis, priklausanti monotipinei plūdoklės genčiai.
Augalas daugiametis, vešlus, plūduriuoja vandens paviršiuje sudarydamas lapų rozetę. Lapai banguoti, ryškiomis gyslomis, 1,3–10 × 1,5–6 cm dydžio. Šaknys tankios, plaukuotos. Žiedai dvinamiai. Dauginasi ir vegetatyviškai.
Natūralus paplitimas nežinomas, rūšis pirmą kartą aptikta Nile prie Viktorijos ežero, Afrikoje. Dabar natūraliai paplitusi ar žmogaus introdukuota beveik visuose tropiniuose ir subtropiniuose gėluose vandens keliuose. Tokiose augavietėse rūšis laikoma piktžole ir invaziniu augalu, nes užkemša vandens kelius, taip pat gali sumažinti biologinę įvairovę.
thumb|left|240px|Plūdoklių sąžalynas [[Kerala|Keraloje]] Rūšis dažnai auginama akvariumuose kaip dekoratyvinis augalas. Tinkamas gyvuliams šerti, naudojamas šlapimo sistemos ligoms gydyti.
Jinjer
Jinjer – ukrainiečių progresyviojo metalo grupė, susiformavusi 2009 m.
Iš pradžių grupę 2009 m. susiformavo Maksym Futallaiev (vokalas), Dmitriy Oksen (gitara) ir Vyascheslav Okhrimenko (būgnai), tačiau oficiali grupės pradžia laikoma 2010 m., kai Tatiana Shmailyuk pakeitė Futallaiev vokaluose ir Roman Ibramkhalilov pakeitė Dmitriy Oksen kaip pagrindinis gitaristas.
Objects In Mirror Are Closer Than They Appear (2009)
2009 m. išleistas promo-EP susideda iš 4 dainų, kurių vokalą atliko Maksym Futallaiev. Netrukus po EP įrašymo, Maksym emigravo į JAV ir 2010 m. grupės vokalą peremė Tatiana Shmailyuk.