cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juozas Paplauskas
Biografija
1936 m. gegužės 16 d. ir 1937 m. kovo 23 d. lenkų policijos buvo areštuotas, įtarus šnipinėjimu Lietuvos naudai, bet 1938 m. gegužės 23 – 26 d. vykusiame teisme išteisintas. 1940 m. kovo mėn. vėl suimtas Lietuvos policijos, atnaujinus Tauragės ir Alytaus sukilimų bylas. Paleistas 1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą.
Lupče-Savinas
Lupče-Savinas  – upė Murmansko srities Kandalakšos rajone (Rusija), įtekanti į Lupčės užutėkį, kuris yra Kandalakšos įlankos (Baltoji jūra) dalis.
Upės ilgis 22 km, baseino plotas 146 km². Upė išteka iš Didžiojo Savino ežero 158 m aukštyje virš jūros lygio.
Upė teka miškinga, vietomis užpelkėjusia vietove. Upės krantai apaugę eglynais ir pušų šilais. Vaga slenkstėta. Prateka per ežerus Didžioji Lupčė ir Lupčė. Kandalakšos miesto teritorijoje įteka į Lupčės užutėkį. Ant upės kranto yra karinis miestelis Lupče-Savinas (Лупче-Савино). Per Lupče-Savino upę pastatyti geležinkelio ir automobilių tiltai.
Upės vandenys užutėkyje sudaro stiprią srovę, kuri teka į pietus link salos Mažoji Polovinica, o po to pasuka į pietryčius link sąsiaurio Kibrino Salma (Кибиринская Салма). į šią srovę turi atsižvelgti laivai, įplaukiantys į Kandalakšos uostą ar metantys inkarus uosto reide.
Baltarusijos tautinis olimpinis komitetas
Baltarusijos Respublikos nacionalinis olimpinis komitetas – nevyriausybinė sporto organizacija, skatinanti sportinę veiklą Baltarusijoje, atstovaujanti šaliai tarptautiniame olimpiniame komitete ir vykdanti anti-dopingo programą. Tautinio komiteto prezidentu išrinktas visos šalies prezidentas Aleksandras Lukašenka.
Istorija
Baltarusijos Respublikos olimpinis komitetas buvo įkurtas 1991 m. kovo 22 d. dėl Tarybų Sąjungos iširimo. Lygi tol šalies sportininkai atstovavo Tarybų Sąjungos olimpiniai rinktinei. Visą veiklą kontroliavo Tarybų Sąjungos olimpinis komitetas, kuris nepanaikinta iki 1992 m. Tais pačiais metais Baltarusija dalyvavo vasaros ir žiemos olimpinėse žaidynėse kaip jungtinės komandos narė, kurią sudarė nepriklausomų valstybių sandraugos valstybės narės. 1993 m. 101 olimpinio komiteto susitikime Baltarusijos olimpinis komitetas tapo pilnaverčių nariu. Pirmuoju nacionalinio komiteto prezidentu išrinktas tuometisi sporto ir turizmo ministras Vladimiras Ryžernkovas. Šiose pareigose jis prabuvo lygi savo mirties 1996 m. Nuo 1997 m. postui vadovauja šalies prezidentas Aleksandras Lukašenka.
2011 m. sausio 12 d. Europos Parlamento pirmininkas pasiūlė Jerzy Buzek pasiūlė neleisti Baltarusijai dalyvauti olimpinėse žaidynėse ir FIFA pasaulio taurėje dėl prieštaringai vykusių Baltarusijos respublikos prezidento rinkimų 2010 m. gale.
Sąjūdis Klaipėdoje
Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdis Klaipėdoje – visuomeninis Klaipėdos krašto judėjimas, siekęs Lietuvos valstybingumo atkūrimo.
Ištakos
Kaip ir sostinėje, pradinis Sąjūdžio bruzdesys Klaipėdoje buvo nukreiptas ne į politinius ar tautinius, bet į neutralesnius ekologinius ir kultūrinius klausimus. Taip siekta išvengti konfrontacijų su valdžia. Anot Vyganto Vareikio, politikos apžvalgininko ir istoriko, tautinio atgimimo idėjos Klaipėdoje skleidėsi silpniau negu Vilniuje. Gausi rusakalbių bendruomenė esą dominavo jūrinėse organizacijose ir uoste, todėl Klaipėdos inteligentijos, kuri neturėjo ilgamečių tarpusavio bendravimo ryšių, laikysena buvo pasyvi.
Nepasant to, ir uostamiestyje pradėjo reikštis atšilimo požymių. 1987 m. vasarą Lietuvos komunistų partijos vadovybė leido perduoti filharmonijos pastatą, kuris buvo atimtas iš tikinčiųjų 1961 m., katalikų bendruomenei. Tai jau buvo ženklas, kad bręsta kažkas nauja.
V. Vareikis savo straipsnyje „Po dvidešimties metų: „Sąjūdis„Klaipėdoje“ mini, kad svarbiausiu postūmiu Klaipėdoje tapo 1988 m. liepos 6 d., kai Paminklų konservavimo instituto salėje susirinko būsimi sąjūdiečiai. Viešo iniciatyvinės grupės prisistatymo visuomenei data buvo numatyta liepos 10 d., kai mieste vyko populiarioji Jūros šventė. Tą dieną Klaipėdoje turėjo vykti ir architektų roko grupės „Antis“ vadovaujamo „Roko maršo per Lietuvą“ koncertas Vasaros koncertų estradoje.
Pastebima, kad pirmoji Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio (LPS) Klaipėdos iniciatyvinės grupės programa, paskelbta 1988 m., iš esmės buvo nuosaikus tautinių ir demokratinių idėjų mišinys.
Kiti svarbūs įvykiai
Nauja valdžia
1989 m. Sąjūdis pasuko į politiką, pabrėžia V. Vareikis straipsnyje „Sąjūdis Klaipėdoje: ištakos ir istorija“. Pavasarį vyko rinkimai į Sovietų Sąjungos aukščiausiąją tarybą, o tų metų pabaigoje esą buvo pradėta ruoštis rinkimams į Lietuvos aukščiausiąją tarybą bei Klaipėdos miesto tarybą. 1989 m. kovo 26 d. vykusiuose rinkimuose į SSRS aukščiausiosios tarybos deputatus jais buvo išrinkti visi trys Klaipėdos Sąjūdžio kandidatai – Vytautas Čepas, Sigitas Kudarauskas, Zita Šličytė. 1990 m. kovo 23 d. įvyko pirmieji laisvi rinkimai į Klaipėdos liaudies deputatų tarybą. Balandžio 13 d. miesto Tarybos pirmininku tapo V. Čepas. Pirmuoju Klaipėdos meru – Povilas Vasiliauskas. Naujai išrinkta sąjūdietiška Klaipėdos miesto taryba pradėjo galutinę uostamiesčio simbolių desovietizaciją.
Pokyčiai:
Antrasis Sąjūdžio laikraštis
„Mažoji Lietuva“ po „Sąjūdžio žinių“ buvo antrasis Sąjūdžio laikraštis šalyje. Pabrėžiama, kad jis buvo leidžiamas ne Vilniuje ar Kaune, o būtent Klaipėdoje. „Kad šis laikraštis atsirado – ne mano ar dar kieno nors vieno nuopelnas. Tai buvo tuometinės žmonių vienybės padarinys. Sau tegalėčiau priskirti tik iniciatyvą – Sąjūdžio Klaipėdos grupėje aš tik kolegoms žurnalistams pasiūliau leisti laikraštį“, – sako vienas iš tuometinės „Mažosios Lietuvos“ leidėjų Gintaras Tomkus.
„Mažosios Lietuvos“ leidėjai ir bendradarbiai
Saulius Pakalniškis
thumb|Saulius Pakalniškis thumb| Saulius Pakalniškis (1958 m. birželio 15 d. Staškūniškyje, Anykščių rajonas – 2006 m. vasario 21 d.) – Lietuvos zoologas, entomologas dipterologas (dvisparnių tyrinėtojas).
Biografija
1976 m. baigė tuometinę Jonavos 3-iąją vidurinę mokyklą, 1985 m. – Vilniaus universiteto Gamtos fakultetą.
Kurį laiką dirbo Jonavos baldų kombinate, po to tarnavo sovietinėje kariuomenėje. Grįžęs iš jos, lankė parengiamuosius kursus, rengėsi stoti į Vilniaus universitetą. Domėjosi gamta, augalija (nors labiau jį traukė smulkioji gyvūnija). Susipažino su Zoologijos ir parazitologijos instituto tuometinio Bestuburių zoologijos sektoriaus darbuotojais.
1979–1989 m. LSSR mokslų akademijos Zoologijos ir parazitologijos instituto laborantas, vyresnysis laborantas, jaunesnysis mokslinis bendradarbis; nuo 1990 m. Ekologijos instituto asistentas, mokslinis bendradarbis. 1994 m. Ekologijos institute (Vilniuje) apgynė gamtos mokslų daktaro disertaciją „Lietuvos minuojantieji dvisparniai vabzdžiai” (mokslinis vadovas V. Jonaitis), gamtos mokslų daktaras.
Vilniaus universiteto Ekologijos instituto mokslo darbuotojas, Lietuvos entomologų draugijos narys.
Tyrimai, mokslinė veikla
Aprašė Lietuvos minuojančių dvisparnių vabzdžių fauną, išaiškino daugelio rūšių mitybinę specializaciją, rajoninį ir stacinį pasiskirstymą, daugiametę ir sezoninę gausumo, trofinių ryšių bei stacinio pasiskirstymo dinamiką.
Parašė knygą „Augalus minuojantys vabzdžiai“ (1985 m., su kitais autoriais. Leidinių “Žuvinto rezervatas” (1993 m., rusų k.), „Lietuvos valstybinių rezervatų flora ir fauna“ (1997 m.) bendraautoris.
Paskelbė mokslinių straipsnių. Dalyvavo daugelyje mokslinių ekspedicijų Lietuvoje, Latvijoje, Baltarusijoje ir kt.
Darbai
Saulius Pakalniškis pirmą kartą aprašė naujas mokslui minamusių rūšis: ir kt.
Klaišiai (Telšiai)
Klaišiai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 4 km į vakarus nuo Žarėnų.
Petras Raslanas
Petras Raslanas (1914 m. kovo 25 d. Rygoje, Rusijos imperija – 2002 m. Balašichoje, Rusijoje) – TSRS valstybės saugumo Lietuvoje veikėjas, vienas iš Rainių žudynių iniciatorių ir organizatorių.
Biografija
Gimė 1914 m. kovo 25 d. Rygoje. 1931 m. įstojo į komjaunimą. 1938 m. įstojo į Lietuvos komunistų partiją, tačiau tais pačiais metais nuteistas 5 metų kalėjimo už antivalstybinę veiklą. Sovietams okupavus Lietuvą buvo paleistas, nuo 1940 m. birželio 20 d. tapo čekistu. Nuo 1941 m. sausio 21 d. iki karo su Trečiuoju Reichu pradžios ėjo Telšių NKVD skyriaus viršininko pareigas. P. Raslanas yra vienas iš Rainių žudynių iniciatorių bei žudynių organizatorių. Nuo 1942 m. balandžio iki 1943 m. vasario mokėsi NKVD aukštojoje mokykloje.
Į Lietuvą grįžo 1944 m. rugpjūčio 27 d. ir buvo paskirtas Kauno NKVD viršininko pavaduotoju. Pokariu dalyvavo tiesioginėse karinėse akcijose prieš partizanus, tardydavo ir sadistiškai kankindavo suimtuosius. 1946–1950 m. dirbo centriniame MGB aparate, o nuo 1951 m. birželo iki 1951 m. spalio partiniu sekretoriumi. Nuo 1952 m. spalio iki 1953 m. gegužės Klaipėdos srities MGB valdybos viršininko pavaduotojas. Nuo 1953 m. gegužės iki 1954 m. balandžio MVD 4-osios valdybos viršininkas. 1959 m. balandžio 20 d. suteiktas pulkininko laipsnis. Iki 1960 m. kovo P. Raslanas buvo KGB įgaliotinis Panevėžyje ir Kaune. 1961–1969 m. operatyvinės technikos skyriaus viršininkas. Vėliau dirbo LTSR religinių reikalų ministerijoje.
1988 m. jam pirmą kartą buvo pareikšti kaltinimai dėl dalyvavimo Rainių žudynėse, tačiau dėl pažinčių aukštuose postuose taip ir nebuvo pradėtas teismo procesas. Tik paviešinus Rainių tragediją, jau Sąjūdžiui įsisiūbavus, 1988 m. spalį P. Raslanas buvo triskart apklaustas. 1991 m. vasarą, visiškai neslėpdamas, išsiregistravo iš savo buto Vilniuje, sutvarkė savo turtinius reikalus, nurodydamas, kad išvyksta gyventi į Rusiją, sėdo į traukinį ir išvažiavo į Maskvą. Prieš tai jis išsiskyrė su savo antrąja žmona Silvija. Tuo metu Rainių žudynių tyrimas nuo 1990 m. balandžio buvo jau sustabdytas, „nenustačius traukiamojo baudžiamojon atsakomybėn asmens“.
Išvykęs į Rusiją apsigyveno Pamaskvėje, Balašichoje, kur iki mirties slapstėsi nuo teisingumo. 1996 m. liepos 22 d. buvo išsiųstas prašymas Rusijai dėl nusikaltėlio ekstradicijos. Per savo gyvenimą gavo 35 apdovanojimus, tarp jų ir 4 ordinus.
108 m.
108 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Kuperio liauka
Kuperio liaukos (arba šlaplės stormens liaukos; ) – vyro pridėtinės lytinės liaukos, moters bartolino liaukų atitikmuo. Tai maždaug centimetro skersmens, pupelės formos gelsvos liaukutės, esančios po prostata, prie varpos stormens. Jos yra alveolinės, atskirtos tarpvietės giluminio skersinio raumens skaidulų, kurios jas supa iš visų pusių. Kartais kairioji liauka išsivysčiusi geriau. Iš liaukų išeina maždaug 25 mm ilgio kanalėliai į šlaplę, kuriais lytinio susijaudinimo metu nuteka prejakuliatas.
Panoterių Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia
'''Panoterių Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia''' – katalikų bažnyčia, stovinti Panoterių miestelyje, prie Jonavos-Siesikų kelio. Panoterių parapija ribojasi su Bukonių, Siesikų, Deltuvos, Veprių, Jonavos Šv. apaštalo Jokūbo ir Žeimių parapijomis.
Istorija
1441 m. dvarininkas Baltramiejus Urbonaitis dovanojo Siesikų Šv. apaštalo Baltramiejaus bažnyčiai Panoteriuose žemės sklypą ir įsipareigojo pastatyti koplyčią. 1584 m. ji atiteko evangelikams reformatams, 1700 m. sudeginta ir neatstatyta, nors bylinėtasi. Iki 1744 m. pastatyta nauja katalikų koplyčia, pagal kurią XVIII–XIX a. Panoteriai buvo vadinami Koplyčiomis.
Koplyčia buvo konsekruota Švč. Mergelės Dievos Motinos titulu, priklausė Siesikų bažnyčiai. Jos kunigas Ignotas Smilgevičius už pasisakymus prieš rusišką mokyklą 1863 m. ištremtas į Permės guberniją, o po amnestijos 1872 m. perkeltas į Kuršą.
Kuperio liauka
Su amžiumi liaukos po truputį mažėja.
Panoterių Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia
Istorija
Apie 1860 m. bažnyčios šventorius aptvertas akmenine tvora ir pastatyti pagrindiniai vartai. Šiandieniniai išlikę vartai sumūryti 1900 m.
1864 m. kunigo Juozapo Sakalausko ir parapijiečių lėšomis koplyčia atnaujinta ir padidinta, paversta filijine Ukmergės dekanato Siesikų parapijos bažnyčia, konsekruota Šv. Kryžiaus Atradimo titulu.
1936 m. Žeimių dekanato Panoterių parapijai priklausė 2702 katalikai. Per Antrąjį pasaulinį karą bažnyčia sudegė. Gaisras įvyko 1941 m. rugsėjo 21 d. dėl paliktos degančios žvakės. Po šios nelaimės ji nebebuvo atstatoma. 1946 m. maldos namai ir klebonija įrengti mediniame, vienaukščiame gyvenamajame name, pastatytame šalia šventoriaus. Viename namo gale apsigyveno klebonas. Iki 1944 m. bažnyčiai priklausė klebonija ir ūkiniai pastatai. Pokaryje klebonija buvo valdžios nusavinta, 1960–1968 m. joje veikė mokyklos bendrabutis, vėliau tapęs gyvenamuoju namu (jis nugriautas 1989 m.). Nauja klebonija 1990 m. įsikūrė su vietinio kolūkio pagalba pastatytame Alytaus name. 2019 m. tautodailininkas Vytautas Mieliulis atnaujino prieš jį stovintį kryžių.
1973–2009 m parapijos administratoriumi buvo paskirtas Vytautas Kazimieras Pesliakas. Jo iniciatyva buvo sutvarkytas šventorius, kuriame išlikę XIX a. antkapių, buvo rengiamas naujosios bažnyčios projektas. Jis pats vadovavo ir statyboms.
Nuo 1990 iki 1994 m. klebono V. K. Pesliako ir parapijiečių lėšomis pastatyta nauja, mūrinė bažnyčia. Pašventinta 1994 m. rugpjūčio 21 d. Vėliau jo rūpesčiu bažnyčioje buvo įdėti vitražai, įrengti nauji vargonai, nudažytas stogas. Klebono dėka senajame laikinosios bažnyčios pastate baigta įrengti koplyčia. Šiame pastate, be parapijos bendruomenės namų, veikia „žieminė bažnyčia“, kurioje pamaldos iš šalia stovinčios mūrinės bažnyčios šaltuoju metų laiku laikinai perkeliamos į medinę koplyčią.
2016 m. Panoterių krašto ir bažnyčios bendruomenės paminėjo parapijos Panoterių krašte įkūrimo 575 metų jubiliejų.
Kunigai
V. K. Pesliakas parapijos klebonu buvo 1973–2009 m. Trumpai, 2009–2010 m., jis buvo Panoterių parapijos altarista, 2010–2014 m. vėl tarnavo šios parapijos klebonu. 2009 m. birželio – 2010 m. birželio mėn. Panoterių klebonu tarnavo Kastytis Šulčius.
2018 m. birželio mėn. Bukonių ir Panoterių parapijas aptarnauti pradėjo klebonas Rimas Mačiulskis, anksčiau dirbęs Pagirių ir Siesikų parapijose, pakeitęs Audrių Mikitiuką.
Žozefina Bogarnje
thumb|left|80px|Žozefinos Bogarnje monograma Žozefina de Bogarnje (gimė 1763 m. birželio 23 d. – mirė 1814 m. gegužės 29 d.) – Napoleono Bonaparto pirmoji žmona, pirmoji Prancūzijos imperatorė. Ji su Napoleonu neturėjo vaikų, todėl imperatorius, išsiskyręs su ja, 1810 m. vedė Mariją Luizą. Žozefina buvo daugelio Napoleono meilės laiškų gavėja. Kai kurie iš jų išlikę iki šių dienų.
Panoterių Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia
Architektūra
Bažnyčią suprojektavo architektė Birutė Kugevičienė. Bažnyčia geltonų plytų mūro, tradicinės architektūros, trijų navų, atskirtų betoninių kolonų eilėmis. Pastatas dviejų bokštų, su bokšteliu virš presbiterijos. Vidaus apdaila ir pagrindinis altorius mediniai. Presbiterijos abiejose pusėse (prie altoriaus) įrengti balkonai. Po dalimi pastato yra rūsys su įėjimu iš zakristijos.
Žozefina Bogarnje
Biografija
1779 m. Žozefina ištekėjo už vikonto Aleksandro Bogarnje. Santuokoje gimė du vaikai : 1794 m. Žozefinos vyras buvo sulaikytas ir giljotinuotas.
Panoterių Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia
Architektūra
Šventorių juosia XX a. pr. statyta degto molio plytų mūro tvora, ties kurios šiaurinės dalies viduriu nuo gatvės pusės įrengti neogotikiniai vartai. Ant jų šoninių kolonų, nuo bažnyčios pusės, pakabintos dvi atminimo lentos su bažnyčios istorijos datomis. Prie bažnyčios, nuo koplyčios pusės, stovi stulpinė varpinė. Ten pat šventoriuje palaidotas parapijos klebonas Aleksandras Banevičius (1832–1894), kunigavęs iki mirties 1868–1894 m. Jo kapavietė išsiskiria aukštu akmens paminklu.
Žozefina Bogarnje
Santuoka su Napoleonu
1795 m. Žozefina susipažino su šešeriais metais jaunesniu Napoleonu Banapartu. 1796 m. sausio mėnesį Napoleonas pasipiršo Žozefinai. Jie susituokė 1796 m. kovo 9 d.
Panoterių Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia
Architektūra
Bažnyčioje pastatyti nauji vargonai. Be pamaldų, jais grojami klasikiniai kūriniai per festivalius „Muzikinė vasara Panoteriuose“.
Prekmurjė
Prekmurjė (slovėn. Prekmurje) – ryčiausias Slovėnijos regionas. Šiaurės rytuose ribojasi su Vengrija, Šiaurės vakaruose – su Austrija, pietuose – su Kroatija, pietvakariuose – su Žemutine Štirija (Slovėnija). Ilgą laiką buvo Vengrijos karalystės, o ne Austrijos dalis, tuo ji skiriasi nuo kitų slovėnų žemių. Prekmurjė išlaiko tam tikrus lingvistinius, religinius ir kitokius kultūrinius ypatumus, kuriais skiriasi nuo kitų istorinių Slovėnijos regionų.
Pavadinimas
Regionas pavadintas pagal Muros upę, kuri skiria Prekmurję nuo likusios Slovėnijos. Slovėn. Prekmurje atitinka liet. 'Užmurė, kraštas už Muros upės', lotyniškas atitikmuo yra Transmurania.
Vengriškas pavadinimas yra Muravidék, vokiškas – Übermurgebiet.
Pavadinimas Prekmurje atsirado palyginti neseniai. Iki 1919 m. slovėnų gyvenamos žemės Vengrijos karalystės Vaso grafystėje buvo vadinamos Slovėnų marka arba Vendų marka (slovėn. Slovenska krajina, ).
Dabartinės Prekmurjės dalis, priklausiusi Zalos medei (sritis tarp Lendavos, Kobiljės ir Beltinci) nebuvo laikoma Slovėnų markos dalimi. Iki XIX a. pradžios ši Zalos medės dalis bažnytiniu požiūriu priklausė Zagrebo arkivyskupijai. Arkivyskupijos dokumentacijoje kraštas buvo vadinamas Transmuranija arba Prekmurjė.
Pavadinimas Prekmurjė įsigalėjo po Antrojo pasaulinio karo ir pakeitė ankstesniuosius pavadinimus.
Lenčių apylinkė
Lenčių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Ariogalos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ariogalos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Ariogalos apylinkės ir Gėluvos apylinkės.
Prekmurjė
Pavadinimas
Senasis vengriškas pavadinimas Vendvidék Vengrijoje vis dar egzistuoja, bet dabar jau reiškia nedidelę slovėnų gyvenamą teritoriją tarp Sentgotthardo (Szentgotthard) ir Slovėnijos sienos, kuri po 1919 m. liko Vengrijai.
Geografija
Administracinis ir komercinis regiono centras yra Murska Sobota. Antras didelis miestas yra Lendava.
Kiti kaimo vietovių centrai yra Dobrovnikas, Turniščė, Beltincai, Črenšovcai.
Gyventojai
Dauguma rajono gyventojų yra etniniai slovėnai. Regione yra nemaža tautinė vengrų mažuma, taip pat gana daug čigonų.
1921 m. regione gyveno 92 295 žmonės, iš jų 74 199 kalbėjo slovėniškai, 14 065 – vengriškai, 2540 – vokiškai. Vokiškoji gyventojų dalis buvo susitelkusi trijuose kaimuose netoli Austrijos sienos ir Murska Sobotoje, dalis jų asimiliavosi, dalis buvo išstumta po Antrojo pasaulinio karo.
Nuo maždaug 1950 m. vengrų kalba buvo antroji oficiali kalba apylinkėse, kur tradiciškai gyveno vengrų mažuma. Tris savivaldybės (Lendava, Hodošas, Dobrovnikas) buvo visiškai dvikalbiai, o dvi (Šalovcai, Moravske Toplicė) – dalinai dvikalbės. Hodošo ir Dobrovniko savivaldybėse vengrai sudarė daugumą.
Prekmurjė tradiciškai buvo religiniu požiūriu labiausiai maišytas Slovėnijos dalis: Regione yra gana daug čigonų, jis yra vienas iš dviejų regionų, kuriuose daug čigonų (antrasis toks regionas – Žemutinė Karniola.
Istorija
Regionas gyvenamas nuo akmens amžiaus. Vėliau jis buvo Romos imperijos dalis, po to – ostgotų karalystės, vėliau – lombardų, avarų karalysčių, frankų imperijos, Balatono kunigaikštystės (IX a.), Arnulfo Karantanijos karalystės (X amžius) dalis.
Romėnų valdymo laikais regionas buvo Panonijos provincijos dalis. Gali būti, kad ankstyvos slavų gyvenvietės regione egzistavo jau anksčiau, tačiau šiuolaikinių slovėnų protėviai atsikraustė iš rytinių Alpių ir apsigyveno Prekmurjėje po to, kai Karolio Didžiojo frankai sutriuškino avarus.
IX a. regionas buvo slavų Balatono kunigaikštystės dalis. Kunigaikštystės centras buvo dabartinis Blatnogradas prie Balatono ežero. Vėliau kunigaikštystė suiro ir įsiliejo į Karantanijos karalystę, sukurtą vokiečių imperatoriaus Arnulfo Karintiečio. Šią karalystę, vienijusią visus slovėnų protėvius, sunaikino madjarai įsibrovėliai, kurie užkariavo Panonijos lygumą ir įjungė būsimąją Prekmurję į Vengrijos karalystę. Slovėnų gyvenamos žemės XII a. pabaigoje jau buvo susitraukusios iki dabartinio dydžio ir daugiau nesikeitė. Regionas tarp XI a. ir 1526 m. priklausė Vaso grafystei.
1526 m. Prekmurjė kartu su visa vakarų Vengrija atsidūrė Habsburgų valdžioje. Tik keli kaimai trumpais tarpsniais turėjo mokėti duoklę osmanams 1566–1688 m. O Beltinciai (vadinti Balatinu) tapo Balatino sandžako (Kanijės provincija) centru.
1687 m. buvo atkurta Vaso grafystė, kuriai ir priklausė šis regionas (su nedidele pertrauka 1849–1867 m.). Tik Lendavos apylinkės priklausė Zalos medei.
Pasibaigus Pirmajam pasauliniam karui ir vykstant 1919 m. Vengrijos revoliucijai buvo įsikūrusi kelias dienas egzistavusi Prekmurjės respublika. Po to kraštą okupavo Jugoslavijos kariuomenė ir įjungė Prekmurję į naujai įkurtą Serbų, kroatų ir slovėnų karalystę, kuri 1929 m. buvo pervadinta į Jugoslavijos karalystę.
Tarp 1918 ir 1922 m. regionas buvo Mariboro grafystės, o 1929–1941 m. – Dravos banato (sostinė Liubliana) dalis.
Antrojo pasaulinio karo metais (1941–1944 m.) Prekmurjė buvo okupuota Horčio (Miklós Horthy) Vengrijos, o 1944–1945 m. – nacistinės Vokietijos. Prekmurję 1945 m. gegužės mėn. išlaisvino Tarybinė Armija. Po karo kraštas tapo Slovėnijos socialistinės respublikos (naujai sukurtos Jugoslavijos valstybės sudėtyje) dalimi.
Virtuvė
Regionas žinomas savo gana savitais patiekalais. Žinomiausi iš jų yra kiaulienos, ropės ir sorų troškinys bujta repa bei sluoksniuotas pyragas prekmurska gibanica.
Žeri Bistrė
Žeri Bistrė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grodzisko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į šiaurės vakarus nuo Grodzisko, apie 26 km į šiaurės vakarus nuo Semiatičės ir apie 66 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Sarandė
Sarandė (arba Saranda) – miestas vakarinėje Albanijos dalyje, prie Jonijos jūros, netoli kaimyninės Graikijos sienos; apygardos centras. Miestas apie 300 km nutolęs nuo šalies sostinės Tiranos ir 20 km nuo antikinio Butrinčio miesto griuvėsių.
Dauguma gyventojų albanai. Mieste ir jo apylinkėse gyvena arumunų, mieste egzistuoja nemaža etninių graikų bendruomenė (apie 30 %), dėl kurios miestas yra vienas iš svarbiausių graikų etninės mažumos kultūros centrų Albanijoje. Miesto gyventojų daugumą sudaro stačiatikiai ortodoksai.
Istorija
thumb|left|200px|Sarandė senovės žemėlapyje
Senovės laikais šios vietovės buvo apgyvendintos senųjų šių vietų gyventojų – ilyrų genčių. Saranda, kaip ir visa dabartinės Albanijos teritorija, nuo seno buvo senovės valstybių (Graikijos, Makedonijos, Romos), kurių kultūra ir gyvensena labai paveikė vietos gyventojus bei jų kultūrą, sudėtyje.
Miestas, manoma, yra įkurtas Bizantijos imperijos valdymo laikais. Dabartinis miesto pavadinimas yra graikiškos kilmės, kildinamas iš dviejų graikų kalbos žodžių – „agii saranda“, reiškiančių „keturiasdešimt šventųjų“. Miestas buvo pavadintas keturiasdešimt IV a. Sebastėjos kankinių, kurių atminimas graikų ortodoksų bažnyčios minimas nuo pat ankstyvųjų Bizantijos imperijos laikų, garbei. Viduriniais amžiais miestas taip pat priklausė Bulgarijos ir Serbijos karalystėms, Epyro despotijai, kol XV a. Sarandė atiteko Osmanų imperijai.
Šis miestas atiteko Albanijai jos nepriklausomybės paskelbimo metais (1912 m.). Tačiau dėl gausios graikų bendruomenės, istorinio sąryšio su Graikija ir didelio krikščionių ortodoksų gyventojų skaičiaus mieste ir jo apylinkėse, miesto priklausomybė buvo ilgai ginčijama Graikijos Respublikos, siekdama šį miestą ir likusią pietų Albanijos teritoriją prisijungti prie savo teritorijos. Galiausiai, 1914 m. Korfu sutartimi buvo nuspręsta šį miestą, kaip ir likusią teritoriją, palikti Albanijos valdžioje, įpareigojant Albanijos vyriausybę pietų Albanijai (Šiaurės Epyrui) suteikti plačią autonomiją, tačiau ji taip ir nebuvo suteikta.
Antrojo pasaulinio karo išvakarėse, 1939 m., miestas buvo užimtas Italijos kariuomenės. Prasidėjus II pasauliniam karui, 1940 m., Italijos – Graikijos karo metu, miestas buvo užimtas Graikijos kariuomenės, kurią 1941 m. su Vokietijos kariuomenės pagalba išstūmė ir miestą okupavo Italijos kariuomenė. 1943 m. miestas buvo okupuotas hitlerinės Vokietijos, kol, galiausiai, 1944 m. buvo išvaduotas Albanijos komunistų partizanų.
II pasaulinio karo metu, miestui priklausant Italijos administracijai, Musolinio dukros garbei miestas buvo pavadintas Porto Edda.
1990 m., šaliai pasukus rinkos ekonomikos keliu ir dėl to pablogėjus ekonominei situacijai, nemažai gyventojų, ypač etninių graikų, emigravo į kaimyninę Graikiją.
Architektūra ir archeologija
thumb|right|250px|Sarandės architektūra
Sarandės apylinkėse gausu architektūrinių paminklų: antikinių griuvėsių, Bizantijos laikotarpio bažnyčių, tvirtovė, Osmanų imperijos laikų statinių, mečečių. Netoli šio kurorto yra UNESCO saugomi išlikę senovės graikų įkurto miesto – Butrinčio – griuvėsiai.
Komunizmo laikais pastatyta daugiaaukščių gyvenamųjų namų, viešbučių. Dabartiniais laikais, pagerėjus ekonominei būklei ir suintensyvėjus pastangoms atgaivinti turizmo pramonę, pastatyta naujų šiuolaikinių pastatų, viešbučių, vilų.
Šiaurės provincija (Siera Leonė)
Ribos
Šiaurės provincija ribojasi su:
Bekvapis šunramunis
Bekvapis šunramunis (Tripleurospermum perforatum) – astrinių (Asteraceae) šeimos 10-70 cm aukščio augalas, turintis tuščiavidurį, pliką ir neretai raudono atspalvio stiebą. Žydi birželio – spalio mėn. Auga dobilienose, dirvonuose, dykvietėse, palaukėse.
Lietuvoje labai dažna rūšis.
thumb|left|230px|Bekvapio šunramunio žiedas
Rizikos vertinimas
Dalį rizikos vertinimo sudėtingumo galima pamatuoti dviem dydžiais netekties potencialu ir atsitikimo tikimybe, kuriais rizika vertinama. Vertinant riziką dažnai pasitaiko klaidų. Taip pat rizikos valdymas būtų daug paprastesnis, jei būtų naudojama viena metrika visiems informacijos matavimams. Tačiau kai matuojami du skirtingi dydžiai, tai yra neįmanoma. Rizika su dideliu netekties potencialu ir maža atsitikimo tikimybę, turi būti vertinama skirtingai nuo tos, kurios mažas netekties potencialia, tačiau didelė atsitikimo tikimybė. Teoriškai abu dydžiai yra panašaus prioriteto, kurį reikia spręsti pirmiau, tačiau praktiškai gali būti labai sunku valdyti, kai susiduriama su išteklių trūkumu, ypač laiko, nuo kuriuo priklauso rizikos valdymo procesas. Matematinė išraiška:
Finansiniai sprendimai, kaip, pvz., draudimas, dažnai išreiškiami piniginiai netekties matais. Kai rizikos vertinimas naudojamas sveikatos apsaugai ar gamtosaugos sprendimams, egzistuoja skirtingos nuomonės ar netektis gali būti gyvenimo kokybe. Dažnai sveikatos ar gamtosauginiai sprendimų netektis terminas yra paprastai išreiškiama verbaliniu rezultato aprašymu, kaip, pvz., navikinių susirgimų atvejų ar apsigimimų padažnėjimas. Šiuo atveju rizika išreiškiama formule:
Jei rizika apima ne tik informacija apie didesnį skaičių individų, kuriems gresia rizika, ji vadinama populiacijos rizika ir jos vienetai atvejų skaičius per laikotarpį. Jei rizika apima individualią riziką, jos vienetai dažnis per tam tikrą laikotarpį. Populiacijos rizika labiau naudojama kainos/naudos analizėje, o individualia rizika yra dažniau įvertinama ar individui rizika yra priimtina.
Rizikos vertinimas yra vienas iš platesnių rizikos valdymo veiklų dalių. Kiti elementai apima centrinio valdymo taško sukūrimą, atitinkamų politikų įdiegimą ir kontrolės efektyvumą. Nors visi rizikos valdymo ciklo elementai yra svarbūs, rizikos vertimas sudaro patį pamatą kitiems elementams. Rizikos vertinimas teikia atitinkama pagrindą kurti politikas ir rinktis efektyvias išlaidų požiūriu technikas, įgyvendinti minėtas politikas. Kadangi rizikos ir grėsmės kinta su laiku, svarbu, kad organizacija periodiškai iš naujo įvertintų rizikas ir apmąstytų esančių politikų ir kontrolės priemonių efektyvumą.
Pagrindiniai rizikos vertinimo proceso elementai
Rizikos vertinimas yra tam tikros priemonės, kurias naudoja sprendimų priėmėjai. Jos apima ir susijusią informaciją, kad būtų suprasti susiję faktoriai, kurie gali neigiamai paveikti organizacijos veiklas ir rezultatą bei teisingo apsisprendimo priėmimas, kokių veiksmų reikia imtis, kad būtų sumažinta rizika. Pvz., bankų pareigūnai naudoja rizikos vertinimą, kuris standartiškai susiję su paskolų teikimu, atominės elektrinės inžinieriai naudoja pan. vertinimus nustatyti įtaką visuomenės sveikatai ir saugumui. Nepriklausomai nuo srities visi rizikos vertinimai yra sudaryti iš šių elementų :
Šovininė
thumb|right|200px|Pirmojo pasaulinio karo laikų (1914 m.) vokiečių kareivio šovininės thumb|left|300px|Vokietijos reichsvero kareiviai. Prie diržų matyti šovininės thumb|right|200px|1911 m. modelio šveicarų kareivio šovininė Šovininė – kareivio ekipuotės dalis, odinė ar kitokios standžios medžiagos dėklas šoviniams nešioti. Paprastai tvirtinama prie juosmens diržo, nors gali būti ir tvirtinamos prie perpetės, taktinės liemenės. Klasikinėse šovininėse būdavo nešiojami šoviniai apkabose.
Klasikinės šovininės būdavo odinės. Karo metais gamindavo ir pigias brezentines šovinines.
Dėklas, kuriame nešiojamos dėtuvės su šoviniais, yra dėtuvinė.
Prancūzijos Aukštutinė Volta
Aukštutinė Volta (pr. Haute-Volta) buvo Prancūzijos kolonija, Prancūzijos Vakarų Afrikos dalis. Ji egzistavo dviem atskirais laikotarpiais: 1919-1932 ir 1947-1958 m.
Aukštutinės Voltos pavadinimas rodo, kad šalyje yra Voltos upės aukštupys.
Istorija
1896 m. regione pasirodžius prancūzams mosių pasipriešinimas buvo palaužtas užėmus jų sostinę Uagadugu. Teritorijos prijungtos prie Dramblio Kaulo Kranto kolonijos.
1919 m. kovo 1 d. provincija sukurta iš dalies teritorijų įėjusių į Aukštutinio Senegalo ir Nigerio bei Dramblio Kaulo Kranto kolonijas. 1932 m. rugsėjo 5 d. kolonija buvo panaikinta, jos dalis prijungiant prie Dramblio Kaulo Kranto, Prancūzijos Sudano ir Nigerio.
1937 m. atkurta kaip administracinis vienetas, vadintas Aukštutiniu Krantu. Po Antrojo pasaulinio karo mosiai atnaujino spaudimą sukurti atskirą teritorinį vienetą. 1947 m. rugsėjo 4 d. kolonija buvo atkurta Prancūzijos Sąjungos sudėtyje su savo buvusiomis sienomis. Prancūzijos užjūrio teritorijų sąrangos peržiūra prasidėjo 1956 m. liepos 23 d., priėmus Pagrindinį Įstatymą (Loi Cadre). Po šio įstatymo priėmimo Prancūzijos parlamentas 1957 m. pradžioje patvirtino pertvarkymus, kuriais atskiroms teritorijoms buvo suteiktos savivaldos teisės. 1958 m. gruodžio 11 d. Aukštutinė Volta buvo reorganizuota į savivaldžią koloniją Aukštutinės Voltos Respubliką, priklausiusią Prancūzijos Bendrijai, o 1960 m. rugpjūčio 5 d. tapo nepriklausoma.
1984 m. rugpjūčio 4 d. šalies pavadinimas buvo pakeistas į Burkina Fasą.
Borogoncai
Borogoncai  – gyvenvietė Rusijoje, Jakutijoje, 127 km į šiaurės rytus nuo Jakutsko, Miuriu ežero rytinėje pakrantėje. Ust Aldano uluso centras. Kelias į Ogorodtachą. Veikia 2 mokyklos, gimnazija, medicinos punktas, krašto muziejus, hipodromas.
Istorija
Borogoncai kaip nuolatinė gyvenvietė įkurti 1805 m., tada pastatyta cerkvė, mokykla. Tarybiniais metais čia stovėjo 109 m ryšių perdavimo bokštas (3 pagal aukštį Jakutijoje).
Senovės Egipto muzika
Senovės Egipto muzika – pasižymi panašiomis melodijos gairėmis į visus Mesopotamijos ir šių laikų arabų kraštus. Iš Senovės Egipto muzikos išsivystė šiuolaikinė islamiškų kraštų tautinė muzika.
Muzikos istorija
Senovės Egipto laikais, ypač Viduriniosios ir Naujosios karalystės laikais, muzika pasiekė savo apogėjų. Tai buvo patys šviesiausi laikai visoje šiaurės Afrikoje, kai klestinti kultūra nešė naujoves net į pačius nuošaliausius kampus.
Senovės Egipto ir Nubijos (dabartinio Sudano) senoji muzika yra panaši, todėl ir muzikos instrumentai mažai kuo skyrėsi. Muzika buvo daugiabalsė ir vienbalsė. Dainininkai atlikdavo dainas kaip ištisas poetines litanijas, todėl muzikiniai instrumentai atstodavo tik foną. Tais laikais svarbiau buvo kaip atlieki dainą, o ne kuo ją atlieki. Senoji muzika buvo minorinė be pustonių, daugiausia pentatonikos bruožų.
Instrumentai
Instrumentinė muzika pagrindą sudarė tik per religines apeigas. Daugiausia per dievo Amono šventę, švęstą Karnake. Tada moterys, eidamos procesijos priekyje barškindavo tarškynes – sistrus. Denderoje (Aukštutiniame Egipte) sistrai buvo laikomi deivės Hatoros instrumentais.
Tai išlenktos kilpos, masyvios tarškynės, turinčios gerai apčiuopiamą rankeną, neretai išgražinamą hieroglifų tekstais ar mitologiniais piešiniais. Sistro kilpoje būdavo perveriama nuo vieno iki keturių vielinių sijų ant kurių sukabindavo slankiojančias kaladėles, kurios daužydamos viena į kitą sukeldavo nemalonų ausiai garsą.
left|thumb|[[Nefertari laikanti sistrą, iš jos šventyklos Abu Simbelyje.]]
Kitas svarbus instrumentas buvo arfos. Tai labai paplitęs instrumentas visoje šiaurės Afrikoje: nuo Maroku iki Aksumo karalystės. Šiuos instrumentus žmonės perėmė iš Mesopotamijos gyventojų ir laikui bėgant pavertė juos sudėtingu ir subtiliu instrumentu, kuriuo grodavo tiek profesionalai, tiek linksmintojai, tiek mėgėjai.
Arfos turėdavo nuo 8 iki 12 stygų, padarytų iš gyvulio žarnų, jas gerai išdžiovinus. Arfų pagrindas būdavo medinis, raižytas dievų atvaizdais. Viename kapo piešinyje rasta arfa, kurios šonai dekoruoti leopardo oda. Todėl tokie instrumentai nebuvo neturtėlių džiaugsmui. Plačiojoje ikonografijoje arfomis skambinančius vaizduojama įvairias dievybes: pradedant krokodilagalviu dievu Sobeku ir baigiant liūtagalve deive Sachmet. Taigi kas groja arfa neturėjo esmės, nes ją leista groti tiek vyrams, tiek moterims. Grojama buvo sėdint, stovint arba klūpint.
Senovės Egipto ir Nubijos bei Aksumo muzikoje ypač populiarūs perkusiniai instrumentai, ypač karkasiniai būgnai. Tačiau, šie instrumentai buvo būdingi daugiausia vakarų Afrikai.
Amžinoji ugnis
thumb|270px|Amžinoji ugnis prie Nežinomo Kareivio kapo [[Sofija|Sofijoje (Bulgarija)]]
Amžinoji ugnis – nuolatos deganti ugnis, paprastai simbolizuojanti žuvusių karių atminimą, kokį reikšmingą valstybei ar tautai įvykį. Paprastai amžinoji ugnis būna įrengta kokiame nors atminimo memoriale (karių kapinėse, prie Nežinomo Kareivio kapo ir pan.).
Senovės Egipto muzika
Pučiamieji instrumentai
thumb|180px|muzikantės su arfomis ir šokėjos iš Naujosios Karalystės Kaip ne keista, tačiau pučiamieji instrumentai šiaurės Afrikoje buvo populiarūs tik Egipte ir Maroke (pastarajame, tik nuo pirmųjų arabų įsiveržimų). Tarp pučiamųjų instrumentų Egipte daugiausia grota trimitais ir fleitomis. Trimitai buvo retesni ir naudojami daugiausia karališkųjų asmenų ar per laidotuves. Vienas trimitas buvo rastas atidarius Tutanchamono kapą. 1939 m. jo garsas buvo įrašytas. „Muzikanto Hanso Hykmano teigimu, šis instrumentas leido kimų, galingą garsą, panašų į viduramžių trombono ar archainio rago, kurį minėjo Plutarchas, tvirtindamas, kad šių instrumentų garsas primena asilų bliovimą.“ Faraono Tutanchamono kape buvo rasta daug įvairių muzikos instrumentų: trimitų, ragų, fleitų, sistrų, arfų ir kitų. Paprastosios nendrinės fleitos buvo viengubos arba dvigubos. Dvigubos fleitos Senosios karalystės laikais buvo gaminamos iš dviejų papiruso nendrių, kurias surišdavo linine virve, taip padarant vieną. Tačiau nuo Viduriniosios karalystės laikų, taip jau nebebuvo daroma, nes imta ieškoti storų papirusų stiebų arba tarpusavyje suaugusių nendrių. Neretai grota iškarto dviem instrumentais, nors šie ir būdavo palaidi, taip buvo išgaunamas skirtingas garsas, nuo labai žemo iki spiegiančiai aukšto. Fleitos savo dydžiu galėjo būti labai nevienodos. Kapų piešiniuose iš Aksumo (dab., Etiopija) bei Egipto muzikantai groja labai ilgomis fleitomis. Norint jomis groti muzikantas turėdavo pritūpti arba atsisėsti. Taip pat būta ir mažučių, vos keliolika centimetrų siekiančių, fleitų. Be fleitų naudoti ir dvigubi klarnetai bei dvigubi obojai. Nors jie buvo ne tokie populiarūs kaip paprastosios nendrinės fleitos.
Amžinoji ugnis
Amžinos ugnies įtaisas – specialus degiklis, kuriame dega atitekančios dujos (propanas ar gamtinės dujos).
Dabar degančios Amžinos ugnys
thumb|210px|Nežinomo Kareivio perlaidojimo ceremonija [[Kaunas|Kaune 1934 m. lapkričio 23 dieną]]
Gamtinė amžina ugnis
Egzistuoja gamtinės amžinos ugnys, kurios nesusijusios su žmonių tradicijomis. Jos dega naftingose ar kitokiose vietovėse, kur dega iš po žemės besiveržiančios gamtinės dujos ar besisunkianti nafta.
Boeing X-45
thumb|250px|right|„Boeing X-45“ skrydyje. thumb|250px|right|Naujesnis modelis X-45C. Boeing X-45 – bepilotis kovinis lėktuvas, sukurtas kompanijos „Boeing“ padalinio „Boeing Phantom Works“ ir skirtas naujos kartos bepiločių kovinių orlaivių koncepcijos demonstracijai.
X-45 ilgis – 8,08 m, sparnų mojis – 10,3 m, aukštis – 2,94 m, didžiausias greitis nesiekia garso greičio. Taip pat, X-45 yra sukurtas naudojant „stealth“ technologiją, todėl yra sunkiau pastebimas radarų.
Šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės bažnyčia
Šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės bažnyčia yra bažnyčios titulas, kurį Lietuvoje turi:
Boeing X-45
Pirmą kartą šis lėktuvas pakilo 2002 m. gegužės 22 d.
109 m.
109 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Klampiniai Krušonys
Klampiniai Krušonys – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Palomenės. Už 1 km į šiaurės vakarus yra Paromatės Krušonys.
Nguyễn Tấn Dũng
Ngujen Tan Zungas (Nguyễn Tấn Dũng, g. 1949 m. lapkričio 17 d.) – Vietnamo politikas, buvęs Vietnamo ministras pirmininkas. Išrinktas Nacionalinės Asamblėjos 2006 m., rekomenduotas tuomečio premjero Fan Van Kajaus. Tuo metu buvęs 57-erių Ngujenas tapo jauniausiu Vietnamo prezidentu Vietnamo Socialistinės Respublikos istorijoje.
Malūno parkas
thumb|250px|Malūno parke esanti skulptūra „Žydėjimas“ (Jurgis Malinauskas) žymi 2004 m. Klaipėdos miesto geografinį centrą. Malūno parkas (iki 2017 m. Trinyčių parkas) – vienas iš vaizdingiausių parkų Klaipėdos mieste. Svarbiausias parko akcentas – Malūno tvenkinys.
Parko istorija
Seniausia parko dalis – minima jau nuo XVI a. kaip Malūno tvenkinys, nes priešais tvenkinį, Bangų g. ir Gluosnių skersgatvio kampe, yra senasis malūno pastatas. Minima, kad čia buvo Danės upės atšaka, o vėliau pastačius užtvanką, susidarė tvenkinys.
XVIII a. šioje teritorijoje buvo įsikūrusios Joniškės, Būtsargių ir Justenhofo  dvarų sodybos. Pokario metais apaugęs senas tvenkinys buvo išvalytas, A. Inkratienė ir inžinierius V. Toleikis paruošė perspektyvinius poilsio zonos planus. Parkas pradėtas kurti XX amžiaus 5–6 dešimtmetyje. Šiandien parke augantys augalai – tai buvusių dvarų parkų likučiai.
Kadangi greta šios vietos tuomet veikė „Trinyčių“ verpimo fabrikas, Malūno tvenkinys vietinių žmonių imtas vadinti Trinyčių tvenkiniu ar Trinyčių ežeru. Vėliau, nuo ežero pavadinimas prigijo ir naujai įkurtam parkui.
2004 m. parke buvo pastatyta skulptūra „Žydėjimas“ (autorius Jurgis Malinauskas), žyminti tuometinį Klaipėdos miesto geografinį centrą. Buvo planuota po dešimties metų ieškoti ūgtelėjusio miesto naujo geografinio centro ir jį pažymėti kita skulptūra.
thumb|250px|Malūno tvenkinys Klaipėdoje. Vaizdas iš pietų.
Augmenija
Parkui būdingi medžiai:
Parkui būdingi krūmai:
Parkui būdingos žolės:
Gyvūnija
Žinduoliai:
Fideris
Fideris – radijo anteną maitinanti linija, sujungianti anteną su siųstuvu arba imtuvu.
Siųstuvo antenoje fideris perduoda radijo dažnio (RF) elektros srovę iš siųstuvo į anteną, kuri skleidžia ją radijo bangų pavidalu. Imtuvo antenoje fideris perduoda mažą RF įtampą, kurią sukelė antena gavusi radijo bangą. Siekiant RF srovės perdavimo efekyvumo fiderio linijos yra gaminamos iš specialių kabelių - perdavimo linijų. Populiariausi naudojami fiderio tipai: bendraašis kabelis, dvigubo švino ir mikrobangų dažniuose - bangolaidis.
Šliaužiančioji sidabriukė
Šliaužiančioji sidabriukė, arba pilkalapė sidabriukė (Goodyera repens) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos sidabriukių (Goodyera) genties augalas. Liaudyje žinomas dar kaip gulėtras, lieldanga, pilkalapė, sidabriukė, tinklius.
Paplitimas ir augavietės
Savaime paplitusi Vakarų, Šiaurės, Centrinėje Europoje ir į rytus iki Krymo ir Kaukazo, taip pat ir Šiaurės Amerikoje. Lietuvoje dažnoka, bet nelengvai pastebima.
Auga spygliuočių ir mišriuose miškuose, dažniausiai ten, kur stora samanų danga. Mėgsta apydrėgnius, rūgštokus, vidutinio derlingumo dirvožemius. Randama iki 2000 m aukštyje.
Biologija
thumb|left|250px| Tai daugiametis retai daugiau kaip 30 cm aukščio augalas, gausiai apaugęs paprastais ir liaukiniais plaukeliais. Turi nariuotą, žemės paviršiumi šliaužiantį šakniastiebį ir gana mėsingas šaknis. Stiebas status, šviesiai žalias, su liaukiniais plaukeliais. Lapai žiemoja, išauga elipsiški ar kiaušiniški, 1,1–3,2 cm ilgio ir 0,5–1,8 cm pločio, apysmailiai, pilkai žali, su tinklišku, labai ryškiu šviesesnių gyslelių piešiniu, beveik visi stiebo pamatinėje dalyje, aukščiau esantys gerokai mažesni, linijiški, turi makštį.
10–15 mažų, 3–4 mm ilgio, kvapnių, balsvų ar gelsvai balsvų žiedų susitelkę vienašonėje, siauroje, tankioje kekėje. Visas žiedynas, išskyrus vidinius apyžiedžio lapelius, gausiai apaugęs trumpais plaukeliais. Žiedlapiai 6, laisvi, smailiaviršūniai, vidiniai susiglaudę sudaro šalmą. Taurėlapiai 3–5,2 mm ilgio, vainiklapiai 3–4 mm ilgio. Lūpa sveika, 1,8–4,8 mm ilgio ir 1,4–3,2 mm pločio, giliau įgaubta, bet be pentino. Kuokelis 1. Pažiedės žalios, smailios, pailgos.
Augalo chromosomų rinkinys diploidinis, 2n = 30, 32, 40.
Ekologija
Kaip ir kiti gegužraibiniai, sudaro mikorizę – šaknų simbiozę su grybais. Žiedus lanko kamanės.
Dažnai auga kartu su šiliniu viržiu (Calluna vulgaris), mėlyne (Vaccinium myrtillus). Mėgsta vietas, kur vyrauja paprastoji pušis (Pinus sylvestris) bei beržai (Betula spp).
Ūsuotės
Ūsuotės (Amblypharyngodon) – karpinių (Cyprinidae) šeimos žuvų gentis.
Straižys
Straižys gali reikšti:
Ugionių apylinkė
Ugionių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Betygalos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ariogalos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Betygalos apylinkės.
Žeri Čubikai
Žeri Čubikai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grodzisko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Daugpilio rajonas
right|250px Daugpilio rajonas buvo administracinio suskirstymo vienetas Latgaloje. Ribojasi su Baltarusija, Lietuva, Jekabpilio rajonu, Preilių rajonu ir Kraslavos rajonu. Rajono centras yra Daugpilis. 2009 m. panaikintas (žr. Latvijos administracinis suskirstymas (nuo 2009 m.)). kairėje|miniatiūra|120x120px|Daugpilio rajono herbas
Cole World: The Sideline Story
Cole World: The Sideline Story – debiutinis studijinis amerikiečių reperio J. Cole albumas, išleistas 2011 m. rugsėjo 27 d. Albume dainas kartu atlieka tokie reperiai, kaip Trey Songz, Drake ir kiti. Albumas sulaukė daugiausia teigiamų kritikų įvertinimų ir debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, per pirmą savaitę JAV pardavus 218 tūkstančių kopijų.
2015 m. rugsėjo mėnesio duomenimis, JAV parduota virš milijono albumo kopijų ir jis tapęs platininiu.
Aukštuoliai (Biržai)
Aukštuoliai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Vabalninko.
Šimtinė (banknotas)
Šimtinė - šimto piniginių vienetų banknotas. Tokio banknoto vertė priklauso nuo piniginio vieneto kurso. Šimtine gali vadinti šimtą rublių, litų, dolerių, eurų ir pan. Tai neoficialus, šnekamosios kalbos pavadinimas.
Plejadės
Graikų mitologijoje Plejadės (gr. Πληιόνης) – Artemidės palydovės, septynios titano Atlanto dukterys su okeanide Plejone. Kartu su kitomis seserimis jos dar vadinamos atlantidėmis, dodonidėmis arba nisijadėmis, kūdikio Bakcho/Dioniso auklėmis ir mokytojomis.
Kilmė
Dėl Plejadžių vardo dar ir dabar kyla nesutarimų. Anksčiau manyta, kad jų vardas kilo iš motinos vardo Plejonė. Nors labiausiai tikėtina yra versija, pagal kurią jų vardas kilo iš graikų žodžio πλει̂ν („išplaukti“), kadangi Plejadžių žvaigždžių grupė yra matoma viduržemio jūros regione, vasaros laikotarpiu, o kaip tik nuo gegužės vidurio iki lapkričio pradžios būdavo tinkamiausias laikas žvejybai. Šią versiją patvirtina ir Vergilijus.
Septynios seserys
Plejadės turėjo pasižymėti neeiliniu žavesiu, kadangi sugebėjo suvilioti vienus galingiausių iš dievų.
Balázs Dzsudzsák
Balažas Džudžakas (Balázs Dzsudzsák; g. 1986 m. gruodžio 23 d.) – Vengrijos futbolininkas, rungtyniavęs kairiojo krašto, atakuojančio saugo pozicijoje.
Vaikystėje treniravosi Debreceno futbolo mokykloje, vėliau žaidė trečiojo Vengrijos diviziono komandoje „Létavértes“. Profesionalo karjerą pradėjo 2005 m., debiutuodamas Debreceni VSC klube. 2008 m. žiemos transfero metu perėjo į Nyderlandų klubą PSV. Džudžakas buvo iš karto įtrauktas į pagrindinę sudėtį, o nuo 2009 m. pradėjo dažnai mušti įvarčius.
2011 m. birželio 12 d. pasirašė ketverių metų sutartį su FK Anži Mahačkala klubu. 2012 m. liepos 13 d. pasirašė 3,5 m. sutartį su FK Dinamo Moskva klubu.
Balažas Džudžakas žaidė Vengrijos jaunimo rinktinėse, o nacionalinėje komandoje debiutavo 2007 m. rungtynėse prieš Graikiją.
Klubiniai
'''Debrecen
'''PSV
Al Wahda
110 m.
110 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Yoko Ono
Yoko Ono Lennon (小野 洋子 Ono Yōko; 1933 m. vasario 18 d. Tokijuje, Japonijoje) – japonų kilmės menininkė, muzikė, dainų rašytoja ir atlikėja, taikos aktyvistė, išpopuliarėjusi pasaulyje dėl santuokos su britų populiariosios muzikos žvaigžde Džonu Lenonu.
Turi JAV pilietybę, gyvena Niujorke. Su Džonu ji susilaukė sūnaus, nors ir patyrė daugybę persileidimų. Yoko Ono pasaulyje pagarsėjo kaip dainininkė, menininkė, filmų kūrėja.
Ono gimė Tokijuje, studijavo Gakushiun universitete. Pirmą kartą su Džonu Lenonu ji susitiko 1966 metais jos meno parodoje Londone, ir tapo pora 1968.