cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nihilizmas
Neretai nihilistiniais judėjimais vadinti dadaizmas, dekonstruktyvizmas, pankų judėjimas. Kai kurie istoriniai laikotarpiai taip pat charakterizuojami kaip nihilistiniai, pavyzdžiui, Baudrillardas nihilistine vadina visą postmoderniąją epochą; krikščioniškieji teologai ir mąstytojai tiek modernizmo, tiek postmodernizmo laikotarpius teigia esančius bedieviškais, todėl jiems taip pat taiko nihilizmo laiko vardą. Ryškiausias nihilizmo filosofas buvo Friedrich Nietzsche (Frydrichas Nyčė), paskelbęs krikščioniškojo Dievo mirtį.
Londono nacionalinė galerija
right|thumb|280px| Londono nacionalinė galerija
Bilohirja
Bilohirja, anksčiau Liachivcai (Ляхівци) – miesto tipo gyvenvietė Ukrainoje, Chmelnyckio srityje. Rajono administracinis centras. 2012 m. mieste gyveno 5 484 gyventojai.
Įkurtas 1441 m., Magdeburgo teisė nuo 1583-ųjų metų, miesto tipo gyvenvietės statusas nuo 1960-ųjų m. Plytų gamybos fabrikas. Šalia miestelio, Suchovolios kaime yra geležinkelio stotis kelyje Podolės Šepetivka–Ternopilis. Miestas įsikūręs prie Gorynės upės. Nuo 2008 m. lapkričio mieste veikia prekybos centras „Naš Kraj“.
Londono nacionalinė galerija
Londono nacionalinė galerija – meno muziejus Londono Trafalgaro aikštėje. Tai nacionalinė Anglijos paveikslų galerija. Vienas lankomiausių pasaulio meno muziejų (2013 m. buvo ketvirtas lankomiausias su daugiau nei 6 mln. lankytojų per metus ). Muziejaus lankymas nemokamas.
Istorija
1831 m. Londono parlamentas patvirtino naujojo galerijos pastato projektą Trafalgaro aikštėje. Klasicistinio stiliaus pastatas pastatytas 1838 m. ir galerija atidaryta publikos lankymui. Iš pradžių galerija neturėjo sistemos, pagal kurią įsigytų paveikslus ir buvo kritikuota dėl ankstyvosios italų dailės pavyzdžių trūkumo. 1855 m. patvirtinta nauja galerijos administracija su direktoriumi Charles Eastlake priešakyje. Jis lankėsi žemyninės Europos šalyse ir per 10 metų ženkliai praplėtė italų dailininkų rinkinius − tuo metu įsigyti Paolo Uccello „San Romano mūšis“ ir Sandro Botticelli „Karalių pagarbinimas“. 1877 m. galerija įsigijo 77 paveikslus, daugiausiai olandų ir flamandų dailininkų, iš buvusio ministro pirmininko Robert Peel kolekcijos, tarp jų Meindert Hobbema peizažą „Alėja Midlharnyje“.
Londono nacionalinėje galerijoje yra eksponuojami ir anglų tapytojų kūriniai, tačiau dėl vietos trūkumo istorijos eigoje dauguma anglų tapytojų kūrinių buvo išstatomi kituose muziejuose ir galerijose. 1856 m. Londono nacionalinei galerijai atiteko Viljamo Ternerio daugiau nei 1000 kūrinių palikimas po mirties. 1861 m. didelė dalis šių kūrinių pradėti eksponuoti, tačiau nuolat plečiantis kolekcijai ir stingant vietos 1910 m. didžioji dalis V. Ternerio palikimo buvo perkelta į Teito galeriją. Iš žinomiausių anglų kūrinių Londono nacionalinėje galerijoje eksponuojami Dž. Konsteblio „Šieno vežimas“ ir V. Ternerio „Karo laivas „Temeraire“. Antrojo pasaulinio karo metu galerijos kolekcijos buvo laikinai išvežtos iš Londono.
Galerijos eksponatai
Londono nacionalinės galerijos kolekcijoje yra daugiau nei 2300 paveikslų, kurie reprezentuoja Europos dailę nuo XIII iki XX a. Kai kurie iš garsiausių galerijos eksponatų:
Bitė Lietuva
„Bitė Lietuva“yra skaitmeninių paslaugų bendrovė, teikianti išmaniąsias paslaugas ir sprendimus Lietuvos privatiems, verslo ir viešojo sektoriaus klientams.
Įmonė priklauso telekomunikacijų ir žiniasklaidos grupei „Bitės Grupė“ ir teikia integruotas mobiliojo ryšio, duomenų perdavimo, išmaniosios televizijos, plačiajuosčio ryšio, daiktų interneto ir kitas išmaniąsias paslaugas verslui, viešajam sektoriui ir privatiems klientams.
Akcininkai
2015 m. gruodžio 24 d. pasirašyta sutartimi JAV investicijų bendrovė „Providence Equity Partners“ įsigijo įmonių grupę „Bitė Lietuva“ ir kartu su jos darbuotojais tapo naująja grupės akcininke.
Istorija
UAB „Bitė GSM“ buvo įkurta 1995 m.
2003 m. bendrovė tapo mobiliojo ryšio operatoriaus „Vodafone“ partnere. 2005 m. bendrovė pakeitė pavadinimą į „Bitė Lietuva“.
2018 m. „Bitė Lietuva“ įsigijo Lietuvos bendrovę „Stream Networks“ ir jos patronuojamąją įmonę „Latnet Serviss“.
2019 m. „Bitė Lietuva“ pasirašė pirkimo sutartį dėl vieno iš pirmaujančių kabelinės televizijos operatorių Lietuvoje ir Baltijos šalyse „Baltcom“ įsigijimo.
2020 m. „Bitė Lietuva“ iš valstybinio Lietuvos radijo ir televizijos centro (LRTC) įsigijo antrinę įmonę „Mezon“.
2021 m. „Bitė Lietuva“ patronuojamosios bendrovės „Bitės salonų tinklas“ ir „Eurocom“ reorganizavimo būdu buvo prijungtos prie patronuojančiosios bendrovės „Bitė Lietuva“.
2021 m. palydovinės televizijos paslaugas teikianti „Home3“ buvo prijungta prie „Bitės“. Iki tol šias paslaugas teikė kita „Bitės“ grupės įmonė „TV Play Baltics“, veikianti su „Home3“ prekės ženklu.
2022 m. „Bitė“ pradėjo teikti 5G paslaugas namams, 2023 m. – naujos kartos 5G ryšį išmaniuosiuose telefonuose ir prisijungė prie interneto bendrovės „Mezon“.
Iki 2028 m. „Bitė“ planuoja esamą bazinių stočių tinklą sutankinti dar 35%. Visoje Lietuvoje bus pastatyta šimtai naujų bazinių stočių ir bokštų.
Didmaišis
thumb|right|240px|Didmaišiai Didmaišis  – standartizuota didelių matmenų talpyklė, skirta laikyti sausus birius produktus, tokius kaip smėlis, trąšos, plastiko granulės, kuras ir kt.
Didmaišiai paprastai gaminami iš storo audeklo, dažnai pinto iš polietileno ar poplipropileno juostelių. Šis audeklas gali būti padengtas papildoma danga. Didmaišių skersmuo paprastai būna apie 110 cm, o aukštis nuo 100 iki 200 cm. Į juos paprastai telpa nuo 0,5 iki 2,0 tonų krovinio, o pagal tūrį – iki 3 m³. Tuščias didmaišis, skirtas gabenti 1 toną krovinio, paprastai sveria 2-3 kg. Didmaišiai nesunkiai perdirbami (grąžinamasis perdirbimas}.
Didmaišiai idealiai tinka bet kokioms birioms medžiagoms (milteliai, granulės, dribsniai ir pan.). Kuriami didmaišiai ir skysčiams gabenti.
Didmaišiai gabenami ir/ar kraunami naudojant padėklus arba didmaišių kėlimo kilpas. Didmaišiai paprastai turi 1, 2 ar 4 kėlimo kilpas. Didmaišius su vienintele kilpa gali kilnoti ir vienas žmogus, nes nereikia kito, kuris ant kablio užkabintų antrąją kilpą.
Didmaišiai ištuštinami naudojant specialias angas dugne, pvz., išpylimo kaklelį, ar tiesiog prapjaunant dugną.
Istorija
Nėra tiksliai žinoma, kur ir kada ėmė naudoti pirmuosius didmaišius, bet XX a. 5-tą dešimtmetį juos jau naudojo gaminiams pakuoti. Tai buvo didmaišiai iš PVC gumos, kuriuose gumos pramonėje perveždavo techninius suodžius, naudojamus kaip žaliavą gumos gamyboje. Vienas pirmųjų žinomų didmaišių importuotojų į JAV buvo Robert Williamson, kompanijos B.A.G. Corp. įkūrėjas, užsiėmęs tuo 1969 m. Tuos pirmuosius didmaišius importavo iš Japonijos ir pateikė vartotojams žemės ūkyje. Didmaišiuose tada ėmė tiekti trąšas ir pesticidus, kas palengvino šių medžiagų tiekimą ir pylimą į barstymo lėktuvus.
7-tą dešimtmetį ėmus naudoti polipropileną ir atsiradus naujoms audimo technologijoms buvo sukurti dabartinės išvaizdos didmaišiai, kuriuos plačiai ėmė naudoti naftos perdirbimo ir chemijos pramonėje miltelinėms ir granulinėms medžiagoms laikyti ir gabenti. 7-to dešimtmečio viduryje naftos krizės metu didmaišiuose ėmė masiškai gabenti cementą iš Europos į Artimuosius Rytus, kur jo daug reikėjo plečiamai naftos gavybos pramonei. Didžiausio cemento poreikio metu kiekvieną savaitę Europoje į laivus pakraudavo iki 50000 tonų cemento didmaišiuose.
1983 m. kompanijos, gaminusios didmaišius, įkūrė Didmaišių asociaciją. Dabar FIBC priklausančių kompanijų gaminamais didmaišiais kasmet pervežama virš ketvirčio milijardo tonų krovinių. Didmaišiuose gabenamos įvairiausios medžiagos, nuo grūdų ir pašarų iki miltelių pavidalo chemikalų.
Pživuzkai
Pživuzkai  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Sokoluvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietvakarius nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 84 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Implikatūra
Implikatūra – pragmatikoje išvada ar jų seka, kurias kalbančiojo nuomone, turėtų padaryti besiklausantis, arba veiksmas, kuriuo šios išvados nurodomos. Implikatūros terminą pasiūlė Polas Graisas.
Pokalbio arba nekonvencinė implikatūra pasireiškia, kai implikatūra neįeina į įprastinę sakinio prasmę. Kitokia, konvencinė, implikatūra įeina į įprastinę sakinio prasmę.
Stenfordo filosofijos enciklopedija kaip pokalbio implikatūros pavyzdį pateikia pokalbį „Ar eisi į Pauliaus vakarėlį?“ – „Turiu dirbti.“, kuriame pasakytas atsakymas implikuoja, kad atsakymas į klausimą yra „ne“, nors taip ir nebuvo tiesiai pasakyta. Kaip konvencinės implikatūros pavyzdį ta pati enciklopedija pateikia sakinį „Džil yra anglė, tad drąsi.“, kuris implikuoja „Džil drąsa seka iš jos buvimo angle.“.
Polas Graisas pokalbio implikatūrą siejo su savo pokalbio taisyklėmis ir bendradarbiavimo principu. Formaliai pokalbio implikatūra paprastai ir apibrėžiama pasiremiant jais. Pagal tokį apibrėžimą, kalbėtojas S kalbėdamas klausytojui H  nekonvenciškai implikuoja p, kai galioja trys sąlygos:
Armatūra
thumb|250px|Armatūra Armatūra – metaliniai arba kitokios medžiagos strypai.
Armatūra naudojama betoninėms kolonoms, sijoms, perdenginiams, sienoms, tarpuangiams sutvirtinti. Dažniausiai iš armatūros strypų formuojami karkasai. Formuojamas erdvinis armatūros karkasas, kuris atkartoja būsimos konstrukcijos formą. Patalpinus armatūros karkasą klojinyje ir užpilus betoną, gaunama armuoto betono konstrukcija. Tokios konstrukcijos vadinamos gelžbetoninėmis.
Armavimui paspartinti naudojami armatūros tinklai. Armatūros tinklai paruošiami statybos aikštelėje arba atvežami.
Gelžbetoninės konstrukcijos dažniausiai armuojamos liauna, daug rečiau standžia armatūra.
Armatūros klasifikavimas
Plieninę armatūrą skirstant į klases, atsižvelgiama į fizikines mechanines savybes. Vieną klasę sudaro vienos, dviejų ar kelių markių plienas su vienodais fizikiniais mechaniniais rodikliais. Strypinė karštai valcuota armatūra yra A-I, A-II, A-III, A-IV, A-V ir A-VI klasių; termiškai sustiprinta – AT-IV, AT-V, AT-VI ir AT-VII klasių, o sustiprinta šaltai tempiant – A-IIIb klasės. Be to, užrašant armatūros klasę gali būti panaudotos papildomos raidės: C rodo, kad šią armatūrą galima suvirinti, K – armatūra, labiau atspari korozijai nei kita šios klasės armatūra. Vielinės armatūros klasės žymimos: Bp-I – paprastoji armatūrinė viela, B-II ir Bp-II – stiprioji armatūrinė viela.
A-I ir B-II klasių armatūros strypų paviršius lygus, o visų kitų klasių – rumbuotas. A-II ir AT-IV klasių armatūros strypų skersiniai rumbai išdėstyti tarytum sriegine linija, kitų klasių strypinės armatūros – eglute. Kad būtų galima atskirti, kuriai klasei priklauso armatūros strypai, gamykloje jų galai nudažomi: A-IV klasės – raudonai, A-V – žaliai, AT-IV – baltai, AT-V – mėlynai ir AT-VI – geltonai. A-II ir A-III klasių armatūros strypų galai nedažomi. Bp-I ir Bp-II klasių rumbuotos vielos šonuose įspaudžiamos įdubos.
Gamyklose iš septynių ar devyniolikos stipriosios armatūros vielų spirale suvejami atitinkamai K-7 ir K-19 klasių lynai.
Do walki
Do walki  – komunistinis laikraštis, ėjęs nuo 1920 m. liepos 20 d. iki 1922 m. rugsėjo Vilniuje lenkų kalba.
Margiai (Kavarskas)
Margiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, netoli Kavarsko.
Sergejus Prokofjevas
Sergejus Prokofjevas (Серге́й Серге́евич Проко́фьев; 1891 m. balandžio 23 d. Soncovkos kaime Rusijos imperijoje, dabar Krasnoje, Ukraina – 1953 m. kovo 5 d.) – rusų kompozitorius. Kūrė simfonijas, operas, muziką kino filmams.
Biografija
thumb|180px|left|Sergejus Prokofjevas būdamas 9 metų Jis buvo gerai išsilavinęs. Mokėjo 3 užsienio kalbas, nuo vaikystės skambino fortepijonu. Pirmąsias muzikos teorijos ir harmonijos žinias gavęs iš R. Gliero, 1904 m. trylikametis Prokofjevas įstojo į Peterburgo konservatoriją. Čia mokėsi muzikos teorijos ir kompozicijos pas A. Liadovą ir N. Rimski-Korsakovą.
1909 m. baigė kompozicijos klasę ir pas A. Jasipovą toliau studijavo fortepijoną. Tuo metu jis jau buvo parašęs nemažai kūrinių fortepijonui, kurių brandžiausias – I koncertas fortepijonui ir orkestrui – išgarsino Prokofjevo vardą. 1914 m., aukso medaliu užbaigęs fortepijono studijas, Prokofjevas išvyko į Londoną. Jaunasis kompozitorius Diagiliavo užsakymu parašė du baletus: „Ala ir Lolis“ ir „Sakmė apie juokdarį“.
Grižęs i Peterburgą, 1916 m. Prokofjevas sukuria operą „Lošėjas“, o kitų metų vasarą parašo „Klasikinę simfoniją“, fortepijoniniu pjesiu ciklą „Akimirkos“ ir I koncertą smuikui.
1933 m. visam laikui grįžo į gimtąjį kraštą. Apsigyveno Maskvoje ir iškart įsijungė į aktyvią muzikinę veiklą. Tėvynėje Prokofjevas pirmiausia sukūrė baletą „Romeo ir Džiuljeta“. 1939 m. Stalino šešiasdešimtmečio progą parašė kantatą „Zdravica“.
Paskutiniais gyvenimo mėnesiais Prokofjevas dar tobulino savo pamėgtus kūrinius – operą „Karas ir Taika“ ir baletą „Sakmė apie akmeninę gelę“. Paskutinės šio baleto natos buvo įrašytos į partitūrą kompozitoriaus mirties dieną – 1953 m. kovo 5 d. Kadangi Prokofjevas mirė tą pačią dieną, kaip ir Stalinas, jo laidotuvės buvo labai kuklios, o žinia apie jo mirtį išplatinta tik po kelių mėnesių. miniatiūra|left|Sergejus Prokofjevas ir [[Mstislavas Rostropovičius]] Nepaprastai gausus ir įvairus yra Prokofjevo kūrybinis palikimas. Jis parašė 8 operas: “Meilė trims apelsinams“, “Semjonas Kotka“, “Sužadėtuvės vienuolyne“,“Karas ir Taika“… 7 baletus: “Romeo ir Džiulijeta“ yra vienas populiariausių, 7 simfonijas, 10 instrumentinių koncertų, daugiau kaip 30 simfoninių siuitų ir vokalinių simfoninių kūrinių, 15 sonatų įvairiems instrumentams, instrumentinių ansambliu, daugybę pjesių fortepijonui, romansų ir muzikos kino filmams bei dramos spektakliams. Dauguma tų kūrinių skamba pasaulio scenose.
Sergejaus Prokofjevo kūryba aprėpia beveik visus muzikos žanrus, tarp kurių ypač svarbi muzika teatrui. Sergejaus Prokofjevo muzikos stiliui būdinga intensyvi raida, kuri atspindėjo įvairias XX amžiaus meno kryptis, tarp jų svarbiausia – neoklasicizmas, kurio raiška buvo labai individuali. Kūrybos kelią pradėjo maištingu protestu prieš akademiškumą, simbolistines impresionistiškas tendencijas – tuo buvo artimas J. Stravinskiui, P. Hindemitui, B. Bartokui.
Muzikai būdinga optimizmas, valingumas, veržli energija. Vengiama tiesioginio etnografiškumo, buitiškumo. Ypač svarbi ryškiai akcentuota ritmika. Melodija individuali, charakteringa. Rašė tonalią muziką, praplėtė mažoro-minoro sistemą, iki 12 garsų chromatinės tonacijos, vartojo polidermiškumą polifoniškumą. Operose ir vokalinėje kamerinėje muzikoje išplėtojo rečitatyvo techniką.
Didysis Mančesteris
Didysis Mančesteris  – aglomeracija bei ceremoninė grafystė šiaurės Anglijoje, susidariusi apie Mančesterio miestą. Sudaryta 1974 m. Didžiajame Mančesteryje gyvena 2,8 mln. gyventojų. Tai trečia pagal dydį Anglijos aglomeracija.
Apygardos
Didysis Mančesteris padalintas į 10 metropolinių apygardų (toliau nurodyti didesni miestai):
Francisco Arce
Fransiskas „Čiki“ Arsė (Francisco Javier „Chiqui“ Arce Rolón; g. 1971 m. balandžio 2 d.) – buvęs Paragvajaus futbolininkas, rungtyniavęs dešiniojo gynėjo pozicijoje. Dabar treneris, 2011–2012 m. ir 2016–2017 m. treniravęs Paragvajaus nacionalinę rinktinę.
Karjerą pradėjo „Cerro Porteño“ klube, su kuriuo 3 kartus tapo šalies čempionu. Vėliau žaidė Brazilijoje, dukart laimėjo Libertadores taurę. 2003 m. sezoną praleido Japonijoje, o karjeros pabaigoje grįžo į Paragvajų.
Fransiskas Arsė per 9 metus, praleistus Paragvajaus rinktinėje, sužaidė 60 varžybų, dalyvavo 2 pasaulio čempionatuose. Arsė pasižymėjo tiksliu baudos smūgių atlikimu ir vieną tokį įmušė į PAR rinktinės vartus 2002 m. čempionate.
Baigęs futbolininko karjerą Arsė tapo treneriu „Rubio Ñu“ klube ir laimėjo 2-ąją lygą 2008 m. sezone. 2011 m. iš Paragvajaus rinktinės trenerio posto pasitraukus „Tata“ Martinui, Arsė paskirtas naujuoju rinktinės treneriu. Tačiau dirbo trumpai, nes dėl prastų rezultatų atrankoje į 2014 m. pasaulio čempionatą buvo atleistas.
Klimuvkos Šv. Trejybės ir Šv. Dominykos parapija
'''Klimuvkos Šv. Trejybės ir Šv. Dominykos parapija'''  – parapija įkurta 1798 metais. 1686 m. šiose vietovėse apsigyveno dominikonų vienuoliai, kurie čia pastatė bažnyčią. 1689 m. naujoji bažnyčia buvo pašventinta. 1807 m. parapija buvo panaikinta, bet 1816 m. vėl atkurta. 1832 m. parapiją panaikino carinės Rusijos valdžia. Parapija buvo atkurta 1919 m., kurią pašventino vyskupas Jurgis Matulaitis. Dabartinė parapijos bažnyčia buvo pastatyta 1922–1928 metais, architektas Feliksas Michalskis (Feliks Michalski). Apie 150 m. nuo bažnyčios yra 1,5 ha ploto kapinės, įkurtos 1919 metais.
Brandon Roy
Brandon Roy (g. 1984 m. liepos 23 d. Sietle) buvęs krepšininkas, rungtyniavęs Nacionalinės Krepšinio Asociacijos Portlando "Trail Blazers" komandoje.
Roy lankė Garfield vidurinę mokyklą Sietle prieš žaidimą Vašingtono Universitete ketverius metus. Iš pradžių Roy buvo ankstyvas kandidatas į 2002 NBA Naujokų Biržą tiesiai iš vidurinės mokyklos, bet atsiėmė paraišką prieš pat loteriją ir lankė Vašingtono Universitetą. Roy žaidė ketverius metus trenerio Lorenzo Romar komandoje, ir jo galutiniais metais vidurkis siekė 20.2 taško per rungtynes. Roy buvo pripažintas "Pac-10" metų žaidėju. Jis buvo pašauktas 6-uoju numeriu 2006 metų NBA Naujokų Biržoje Minesotos "Timberwolves", bet jo teisės buvo perduotos į Portlando "Trail Blazers" komandą mainais už 7-ąjį šaukimą Randy Foye. Komandos draugų vadinamas "BRoy", dažnai vadinamas "Natural" (liet. k. – natūralus).
2007-08
Gruodžio mėnesį, komandai laimint vienas rungtynes po kitų, Roy buvo išrinktas geriausiu Vakarų konferencijos žaidėju 2 savaites iš eilės. 2008 m. sausio 13 d. rungtynėse su Toronto "Raptors" pelnė 33 taškus ir pagerino prieš tai buvusį savo 32 taškų rekordą. Vidury sezono, Roy pelnydamas po 19,4 taško per rungtynes tapo vienu iš pretendentų į 2007-08 metų NBA sezono MVP (Most Valuable Player – Naudingiausias žaidėjas - liet.k.).
2008 m. sausio 31 d. Roy buvo paskelbtas NBA Visų žvaigždžių savaitgalio rungtynių žaidėju, kaip atsarginis vakarų konferencijos komandos žaidėjas. Taip pat Roy pateko ir į NBA antramečių komandą, kartu su komandos draugu LaMarcus Aldridge. Vasario 17 d. pirmosiose savo visų žvaigždžių rungtynėse pelnė 18 taškų, atkovojo 9 kamuolius ir perdavė 5 rezultatyvius perdavimus.
2009-10
2009 m. rugpjūčio 5 d. buvo patvirtinta, kad Roy pratęsė sutartį maksimaliam laikotarpiui su "Blazers" ekipa (iki 2013-2014 metų). Roy taip pat vėl pateko į visų žvaigždžių dieną, tačiau ją praleido, nes sausio 13 d. patyrė kelio traumą. Grįžęs netrukus vėl patyrė dešinio kelio traumą, tai įvyko 2010 metų balandžio 11 dieną. Magnetinio rezonanso tyrimas parodė, kad tai yra sumušimas, esama nežymaus menisko įplyšimo. Roy'ui balandžio 16 d. buvo atlikta operacija, buvo tikimasi, kad jis spės grįžti bent į antrą atkrintamųjų varžybų etapą, tačiau Brandon Roy spėjo grįžti jau ketvirtose pirmojo etapo rungtynėse prieš "Dallas Mavericks" ekipą. Šio žaidėjo sugrįžimas buvo paženklintas pergale prieš "Mavericks" ekipą, visgi Portlando komanda pralaimėjo rungtynių seriją rezultatu 4-2.
Marokas olimpinėse žaidynėse
Marokas olimpinėse žaidynėse debiutavo 1960 m. ir nuo to laiko siuntė savo sportininkus dalyvauti visose paskesnėse olimpinėse žaidynėse, išskyrus 1980 m. vasaros žaidynes, kurias Marokas boikotavo taip palaikydamas JAV. Šalis taip pat boikotavo 1976 m. vasaros žaidynes, atšaukdama jau išsiųstą delegaciją. Taip pasielgdama šalis prisijungė prie kitų Afrikos šalių boikoto prieš Naujosios Zelandijos dalyvavimą, po to kai N. Zelandijos regbio rinktinė „All Blacks“ surengė su olimpinėmis žaidynėmis nesusijusį mačą su apartheidine rinktine iš Pietų Afrikos Respublikos. Tik vienas šalies sportininkas suspėjo varžytis savo rungtyje prieš Marokui pasitraukiant iš žaidynių: Abderahim Najim dalyvavo vyrų lengvojo svorio bokso rungtyje, bet pralaimėjo savo pirmąjį ir vienintelį mačą.
Marokas taip pat dalyvauja žiemos olimpinėse žaidynėse nuo 1968 m.
2014 m. duomenimis, Maroko sportininkai iš viso yra pelnę dvidešimt du medalius, denyniolika iš jų lengvojoje atletikoje ir tris – bokse. Daugiausiai medalių šaliai pelnė šie sportininkai: Hicham El Guerrouj (du aukso ir vieną sidabro) ir Saïd Aouita (vieną aukso ir vieną sidabro). Jauniausia šalies olimpietė buvo 1988 m. žiemos olimpiadoje dalyvausi 15-metė slidininkė Lotfi Housnialaoui, o vyriausias olimpietis – 53-jų fechtuotojas Charles Benitah, dalyvavęs 1960 m. olimpiadoje.
Maroko nacionalinis olimpinis komitetas TOK pripažintas 1959 m.
Antanas Baltūsis-Žvejys
Antanas Baltūsis-Žvejas (1915 m. Gulbiniškiuose, Pilviškių valsčius – 1948 m. vasario 1 d. Gulbiniškiuose) – Lietuvos karininkas, rezistentas, Tauro apygardos vadas.
Biografija
Gimė pasiturinčių ūkininkų šeimoje. Baigė Šakių gimnaziją, įstojo į Vilkaviškio kunigų seminariją, tačiau jos nebaigė ir pradėjo mokytojauti. Buvo gyvas, judrus, sportiškas ir gabus, mokėjo anglų ir vokiečių kalbas. Vėliau įstojo į Karo mokyklos aspirantūrą, kurią baigė 1940 m., Lietuvą jau okupavus Sovietų Sąjungai. Kaip ir visi tos laidos kariūnai aspirantai, gavo tik pažymą rusų kalba, kad baigė Karo mokyklą ir yra atsargos karininkas.
Vokietijos okupacijos metais trumpą laiką ėjo Pilviškių valsčiaus policijos nuovados viršininko pareigas, vėl mokytojavo. 1943 m. tapo Lietuvių policijos 252-ojo bataliono 3-iosios kuopos vadu. Tuo metu batalionas buvo dislokuotas Liubline (Lenkija) ir vykdė išorinę koncentracijos stovyklos Majdanekas apsaugą bei konvojavo kalinius į darbus. Vokiečiams traukiantis, 1944 m. grįžo į Lietuvą.
A. Baltūsis-Žvejys buvo viena iškiliausių asmenybių Lietuvos partizanų kovos sąjūdyje. Tapęs apygardos vadu paskelbė, kad Laisvės kovotojų organizacija yra karinė organizacija: jai privaloma kariška drausmė, paklusnumas ir pagarba vadams, Lietuvos kariuomenės uniforma. Nustatė pareigų ženklus, sutvarkė apygardos teritorinę-administracinę struktūrą, Lietuvos kariuomenės štabų pavyzdžiu sutvarkė raštvedybą, išleido nurodymus rinkti partizanų kūrybą, slėpti ir išsaugoti archyvus, reikalavo iš dalinių tikslių ataskaitų, organizavo kursus puskarininkių ir viršilų laipsniams gauti, parengė kasdienines partizanų elgesio taisykles, įsteigė Karo lauko teismą.
Paaiškėjus, kad 1946 m. įkurtas Bendro demokratinio pasipriešinimo sąjūdis (BDPS), vadovaujamas Juozo Markulio-Erelio, yra MGB rankose, ėmė kurti Vyriausiąją vadovybę iš ginkluotų partizanų vadų. Buvo Vyriausiojo ginkluotų pajėgų štabo viršininkas ir faktiškasis 1947 m. naujai sudaryto BDPS pirmininkas. Jam pavyko užmegzti ryšius su daugumos partizanų apygardų štabais ir apriboti J. Markulio veiklą. Į BDPS prezidiumą įtraukė legaliai gyvenančių asmenų (V. Selioką, E. Akelį, J. Bazilevičių, kun. J. Stankūną, A. Miškinį ir kt.), kad Prezidiumas ir politiškai atstovautų tautai. Planavo, kad įkurtame centre dirbs ir po du kiekvienos partizanų apygardos atstovus.
Ypač daug dėmesio skyrė ryšiams su Vakarais – 1947 m. organizavo net du žygius į Vakarus: gegužės mėn. – Juozo Lukšos ir Jurgio Krikščiūno bei gruodžio mėn. – J. Lukšos ir Kazimiero Pyplio.
Deja, daugelio planų nespėjo įgyvendinti. 1948 m. vasario 1 d., išdavus MGB agentei Tiesai, gimtajame Gulbiniškių kaime, Motiejaus Baltrušaičio sodyboje, A. Baltūsis-Žvejys ir du štabo apsaugos partizanai Juozas Balsys-Dobilas ir Pranas Žaldaris-Šapalas buvo apsupti. Pasiūlymą pasiduoti atmetę ir nematydami kitos išeities jie nusišovė.
Įvertinimas
A. Baltūsio-Žvejo nuopelnus įvertino jau Lietuvos partizanai. 1950 m. birželio 1 d. jis apdovanotas visų laipsnių Laisvės Kovos Kryžiais (su kardais). 1997 m. gruodžio 17 d. A. Baltūsiui-Žvejui pripažintas Kario savanorio statusas (po mirties). 2002 m. spalio 31 d. LR Prezidento dekretu jam suteiktas pulkininko laipsnis.
Teisės mokykla (reikšmės)
Teisės mokykla teisėje gali reikšti:
Orson
Orson – muzikos grupė iš Holivudo, Kalifornijos (JAV). Iš pradžių jie save pavadino Halogen. Grupė išgarsejo savo hitu „No Tomorrow“ 2006 metais. Orson taip pat išleido 2 albumus, iš kurių vienas – „Bright Idea“ tapo platininis.
Teisės mokykla
thumb|right| [[Harvardo teisės mokykla - seniausia JAV teisės mokykla (įsteigta 1817 m.)]] thumb|right|[[Rygos aukštoji teisės mokykla]] Teisės mokykla - akademinio teisės švietimo įstaiga; aukštosios mokyklos struktūrinis padalinys, studijų centras; aukštoji mokykla; studijų programa.
JAV
Teisės mokykla JAV, Kanadoje veikia kaip Teisės fakultetas arba teisės koledžas. Bakalauro studijos trunka 3 m. Suteikiamas Juris Doctor (J.D.) laipsnis, kiti. J.D. nėra daktaras. Teisės mokslų daktaras - Doctor of Juridical Science (S.J.D.) JAV; Doctor of Laws (LL.D.) Kanadoje. Kai kuriose Teisės mokyklose yra podiplominių teisės studijų (LL.M., Master of Laws) programos užsienio teisininkams.
Europa, Azija
Internacionalizacijos proceso metu kai kuriose valstybėse teisinį išsilavinimą teikiantys universitetų padaliniai pradėjo save vadinti teisės mokyklomis (Law School), tačiau jų struktūra nuo JAV mokyklų skiriasi. Šiaurės Amerikoje teisės mokyklos kaip aukštųjų mokyklų struktūriniai padaliniai turi plačią savivaldą, yra labiau savarankiškesni bei autonomiški nei Teisės fakultetai Europoje, netgi labiau negu britiškieji College of Law.
Teisės mokyklomis taip pat save vadina kai kurios aukštosios teisės mokyklos, pvz., Rygos aukštoji teisės mokykla (Riga Graduate School of Law).
Teisės mokyklų vardu gali vadintis taip pat ne tik padaliniai, bet tiesiog specializuotos studijų programos (paprastai anglų kalba). Pvz., Vokietijoje Hanse Law School yra Brėmeno, Groningeno ir Oldenburgo universitetų bendras projektas (bakalauro, magistro Vokietijos ir Nyderlandų teisės studijos, Nyderlanduose 'Europos teisės mokykla', European Law School - podiplominių ES teisės magistro studijų programa)  ; ekonomikos, teisės bei tarpdisciplininių studijų CBL programos (pvz., Šanchajuje - CBL Kinijos teisės tarptautinė mokykla, CBL International China Law School , rengėjas - CBL International Management Ltd.).
Vokietija
Braunšveigo-Volfenbiutelio aukštosios mokyklos Teisės fakultetas
Kymantai
Kymantai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Betygalos. Greta eina kelias, atšaka į Pryšmantus, prateka Kirkšnovės intakas Saltragys.
thumb|left|255px|Pakelės sodyba
Krauzeneko spaustuvė
Krauzeneko spaustuvė – Mažosios Lietuvos spaustuvė, veikusi 1817 m. sausio 1 d. – 1944 m. pab. Gumbinėje.
Istorija
Įsteigė Vilhelmas Krauzenekas (J. W. V. Krauseneck). Vėliau priklausė jo įpėdiniams, nuo 1911 m. – ribotos atsakomybės bendrovei, nuo 1936 m. – pasitikėjimo bendrovei, kuriai vadovavo Valentinas Krauzenekas. Buvo viena pajėgiausių Mažosios Lietuvos poligrafijos įmonių. Ją sudarė spaustuvė, litografija, šrifto liejykla, stereotipų skyrius, laikraščių leidykla, knygrišykla, nuo 1832 m. knygynas, nuo 1870 m. knygynas – leidykla.
Ganyklų rotacija
Ganyklų rotacija – ganyklų naudojimo sistema: ganymo ir šienavimo kaitaliojimas tam tikra tvarka. Įeina į ganyklų priežiūros priemonių sistemą.
Tikslas – racionaliai naudoti ganyklas, daryti jas produktyvesnes. Šienavimas ir ganymas žolyną veikia skirtingai. Žolynas kuris tik ganomas, prastėja, plinta žemosios piktžolės. Šienaujamos žolės turi tvirtesnes šaknis, yra daug ankstyvesnės, dėl to neįsigali tipiškos piktžolės. Tačiau, kasmet šienaujant tuos pačius ganyklos aptvarus, silpnėja tipiškos ganyklinės žolės, mažėja žaliosios masės derlius. Turi įtakos ir ganymo laikas: jei pradedama ganyti žolė, kuri per daug jauna, ji atželia silpnesnė. Dėl to kasmet reikia keisti aptvarų šienavimo ir ganymo laiką bei eilę.
Taikant ganyklų rotaciją, pašarinių naudmenų derlius padidėja iki 30 % ir daugiau. Ganyklų rotacijų schemos sudaromos pagal klimato salygas.
Slanimo gubernija
Slanimo gubernija  – gubernija Rusijos imperijos vakaruose. Centras – Slanimas. Gubernija šiaurėje ribojosi su Vilniaus gubernija, rytuose su Minsko gubernija, pietuose su Volynės gubernija, pietvakariuose su Austrijos karalystės Vakarų Galicija ir vakaruose su Prūsijos karalystės, Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentu.
Suskirstymas
Guberniją sudarė 8 apskritys:
Iza
Iza  – upė šiaurės Rumunijoje, Maramurešo apskrityje; Tisos kairysis intakas. Prasideda Rodnos kalnuose, greta Sečelo kaimo. Teka į šiaurės vakarus kalnų slėniu, Ciblešo kalnų šiauriniu pakraščiu. Įteka į Tisą Ukrainos pasienyje, šalia Sigetu Marmaciėjaus.
Didžiausias intakas: Baiku (kairysis).
Aukštadvario šv. Domininko bažnyčia
Istorija
Pirmoji medinė bažnyčia pastatyta 1518 m. remiant vyskupui Vaitiekui Radvilai. Antroji – mūrinė – pradėta statyti 1629 m. miestelio savininko Jono Alfonso Liackio lėšomis, šalia įsteigtas dominikonų vienuolynas ir pradinė mokykla. Visas kompleksas pabaigtas statyti tik 1667 m. Jonui Liackiui jau mirus (1646 m.). 1832 m. Rusijos valdžia vienuolyną uždarė. Vienuolyno pastatuose buvo įrengtos kareivinės, o bažnyčia 1843 m. pertvarkyta į cerkvę. Per Pirmąjį pasaulinį karą vokiečiai cerkvę pavertė grūdų sandėliu. 1919 m. pastatai grąžinti katalikams, o 1923 m. vysk. Jurgis Matulaitis perdavė Moterų kultūros draugijai. Tuomet vienuolyno patalpose buvo įkurta žemės ūkio mokykla.
Buvusios cerkvės ikonostasas greičiausiai buvo išgabentas į sandėlį Vievio cerkvėje, iš kur buvo perkeltas į Tauragės cerkvę.
Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčioje buvo sandėlis, vėliau restoranas. Po nepriklausomybės atgavimo pastatai grąžinti tikintiesiems. Bažnyčios rekonstrukcijos vykdytos 1960, 1999 m.
Architektūra
Bažnyčios tūris sudėtinis, kurį sudaro stačiakampio plano pagrindinis korpusas ir daugiakampė 3 tarpsnių varpinė su smaile. Pagrindinį korpusą su varpine jungia vienaaukštis prienavis. Varpinės bokšte įmontuotas varpas su pakaba. 1960 m. bažnyčios vidaus erdvė padalinta į du aukštus, prie šiaurinio fasado pristatytas garažas, prie rytinio fasado vietoj apsidės – 3 aukštų priestatas-laiptinė. Išlikę šventoriaus vartai, orientuoti į buvusio vienuolyno pietų fasadą su 1999 m. atstatyta Šv. Dominyko koplyčia – Liackių giminės mauzoliejine koplyčia.
Kai kuri dominikonų bažnytinė įranga, kultūros vertybės buvo perkeltos į 1908 m. atkurtos parapijos Aukštadvario Kristaus Atsimainymo bažnyčią: žalvarinis sietynas, relikvijorius, Europoje leisti mišiolai, vargonai, varpai ir kt.
Stebuliai
Stebuliai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Dusios ežero. Seniūnaitijos centras. Yra Stebulių pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-67075). Vakaruose prieina Kalniškės miškas, ties kaimu kertasi vieškeliai ir.
Istorija
Kaimas susikūrė apie 1926 m. po žemės reformos.
Ekspresionizmas
thumb|right|„Eduardo Kosmako portretas“ (aut. [[Egon Schiele)]] thumb|right|„Žvilgsnis į gatvelę“ (aut. [[August Macke)]]
Ekspresionizmas (, iš expression 'išreiškimas, išraiškingumas, išraiška') – XX a. pirmųjų 3 dešimtmečių avangardistinė Vakarų Europos dailės, literatūros, muzikos, architektūros ir teatro meno srovė, kuriai būdinga atviras, pabrėžtas autoriaus pasaulėjautos, emocijų, vizijų reiškimas, anarchistinės, pacifistinės ir antimiesčioniškos idėjos, apibendrinti, hiperbolizuoti, dažnai groteskiški vaizdai. Daugiausiai reiškėsi Vokietijoje.
Ekspresionizmas dailėje
Vokiečių ekspresionizmas daug kuo artimas prancūzų fovizmui: bendros ištakos (Art nouveau manierizmas); V. van Gogo ir P. Gogeno kūrybos įtaka. Didelę įtaką padarė tapytojai Edvardas Munkas ir Džeimsas Ensoras, kurie abu apie 1885−1900 m. išvystė individualų dailės stilių. Didžioji ekspresionistų banga prasidėjo apie 1905 m. Dresdene susiformavus grupei „Tiltas“. Jai priklausę dailininkai (Ernstas Liudvigas Kirchneris, Erikas Hekelis, Karlas Šmitas-Rotlufas ir kiti) siekė išvaduoti Vokietijos meną nuo akademinio natūralizmo ir impresionizmo, pripildyti dvasingumo ir emocingumo. To siekdami ekspresionistai ieškojo įkvėpimo šaltinių primityviame Afrikos tautų, vokiečių viduramžių mene. Ekspresionistai naudojo plačius, greitus potėpius, ryškias, kontrastuojančias spalvas, iškraipytas linijas. Paveikslų temos dažnai įtraukdavo nerimo, smurto, nusiminimo potemes.
Miunchene susiformavo dailininkų grupė „Mėlynasis raitelis“ (Vasilijus Kandinskis, Francas Markas, Augustas Makė ir kiti), tačiau jų paveikslai labiau lyriški nei „Tilto“ dailininkų, mažiau drastiški spalvų kontrastais ir linijų agresyvumu. Austrijoje ekspresionistinio stliaus bruožus perėmė Oskaras Kokoška ir Egonas Šylė, Prancūzijoje − Žoržas Ruo ir Chaimas Sutinas. XX a. pradžios ekspresionizmo tendencijos persidavė po antrojo pasaulinio karo susiformavusioms meno srovėms (abstraktusis ekspresionizmas, neoekspresionizmas).
Ekspresionizmas literatūroje
Ekspresionistinė literatūra išaugo kaip reakcija į tuometinę pasiturinčios vidutinės buržuazijos šeimos gyvenimo sanklodą, greitą urbanizaciją ir visuomenės modernizavimą. Ekspresionistų kūriniams būdingas herojaus vidinės dvasinės būsenos vaizdavimas, joje kylančios, o ne išorėje vykstančios dramos. Franco Kafkos novelės dažniausiai apibūdinamos kaip ekspresionistinės.
Dailininkai ekspresionistai
Prie ekspresionistų priskiriami Vokietijos naujojo objektyvizmo kūrėjai, iškilę po pirmojo pasaulinio karo: Georgas Grosas ir Otas Diksas.
Santalas
Rūšys
Gentį sudaro ~25 rūšys. Dažnesnės:
Danielius Mušinskas
Danielius Mušinskas (g. 1951 m. lapkričio 4 d. Telšiai) – Lietuvos rašytojas.
Biografija
1969 m. baigė Telšių 1-ąją vidurinę mokyklą, 1974 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbą ir literatūrą.
1974–1975 m. Tryškių mokyklos mokytojas. 1976–1988 m. žurnalo „Jaunimo gretos“ Kultūros skyriaus vedėjas. 1989–1990 m. žurnalo „Pergalė“, 1991–1994 m. – žurnalo „Metai“ atsakingasis sekretorius, 1994–2015 m. – vyr. redaktorius. 1996–2001 m. Žurnalistų etikos inspektorius.
Kūryba
Novelių rinkiniuose sukūrė savitą lakoniškos novelės modelį, paremtą ne fabula, bet vidiniu vyksmu ir prasmingo sakinio grožiu. Trumpi kūriniai kalba apie likimo ir mirties pamokas; provincijos keistuolio išmintį atskleidžia subtilaus komizmo kupinas ciklas „Novelės apie Munku“. Novelių rinktinėje „Kalno saugotojas“ įdėta 20 naujų kūrinių, kuriuose daugiau ironijos, elegiją keičia sarkazmas, saulėtekio optimizmą – saulėlydžio pesimizmas. Poetizavęs kasdienybę, vėliau jis rodo rutinos siaubą ir nepagrįstas iliuzijas, yra atidus mažajam žmogui, kuriam naujieji laikai nesuteikė geresnio gyvenimo iliuzijų. Jo novelių išversta į estų kalbą.
Humoras
Humoras, humoro jausmas – gebėjimas išprovokuoti juoką, komišką aplinkos atsaką ar padėtį, pralinksminti, nuobodžią ar keblią situaciją paversti pramoga, pastebėti juokingus ar keistus tikrovės reiškinius. Pakantus, draugiškas gyvenimo keistenybių, juokingų situacijų, žmonių ydų ar savikritiškas pašiepimas, susijęs su optimistiniu ar kontempliaciniu požiūriu į tikrovę.
Jumoras – neteiktina forma, Lietuvoje vartojama kaip sinonimas.
Juodasis humoras – humoro forma, kuomet pašiepiama ir itin atvirai aptariama tai, kas visuomenėje laikoma tabu, tragedija, nelaime, liga.
Estetikoje humoras laikomas viena komiškumo rūšių greta satyros. Humoristiniai veikėjai bei personažai naudojami ir prozoje, eilėse, paplitę vaizduojamajame mene.
Skibnev Kurčė
Skibnev Kurčė  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Sokoluvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 12 km į šiaurės vakarus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 86 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Jozuės knyga
Jozuės knyga – šeštoji Senojo Testamento knyga.
Šioje knygoje pasakojama apie izraelitų įsiveržimą į Kanaaną – esą Dievo jiems pažadėtą žemę,– vadovaujant Mozės įpėdiniui Jozuei.
Jozuės knygoje kalbama apie Kanaano užkariavimą, Jordano upės perėjimą, Jericho užėmimą, izraelitų žygius. Taip pat aprašytas krašto padalinimas Izraelio gentims. Knyga baigiasi Jozuės atsisveikinimu ir mirtimi.
Jozuės knygoje aprašyti įvykiai vyko lygumose į rytus nuo Jordano upės ir Kanaane, 1230–1200 m. pr. m. e. laikotarpiu.
Yra manančių, jog knyga parašyta pranašo Samuelio laikais.
Pagrindiniai veikėjai – Jozuė, taip pat Rachaba ir Kalebas.
Viktoras Suvorovas
thumb|Viktoras Suvorovas 2007 m. Viktoras Suvorovas (, tikras vardas Vladimiras Bogdanovičius Rezunas:, g. 1947 m. balandžio 20 d.) – dezertyravęs GRU karininkas, rašytojas, publicistas.
Publikavo keletą kritiškų knygų apie TSRS spec. tarnybas, istorines apybraižas apie Staliną, kitus veikėjus bei istorinius įvykius, jų vertinimus.
Išgarsėjo savo hipoteze, kad TSRS ruošėsi 1941 m. vasarą užpulti Hitlerio Vokietiją, bet Vokietija TSRS aplenkė ir puolė pirma. Savo publicistinėse knygose nagrinėja įvairius jo hipotezę remiančius faktus apie tarpukario TSRS karinės pramonės vystymą bei Raudonosios Armijos rengimąsi Vokietijos puolimui ir pergalingam karui.
Knygoje „Pergalės šešėlis“ remdamasis archyviniais dokumentais, straipsniais žurnaluose kritikavo tai, ką laikė maršalo G. Žukovo kultu ir paties Žukovo memuarus.
Jo knygos dažnai kritikuojamos kaip pseudoistorinės , nors didelė dalis Suvorovo pateikiamų faktų ir hipotezių yra paremtos istoriniais dokumentais, knygomis ir oficialiais TSRS bei Rusijos istoriniais žurnalais.
Tritonas (mitologija)
Tritonas (Tritonis) graikų mitologijoje – jūrų dievas, Poseidono ir Amfitritės sūnus. Jis buvo vadinamas gelmių pasiuntiniu. Jo kūną sudarė žmogaus viršutine dalis ir žuvies uodega vietoje kojų. Tritonas gyveno auksiniuose namuose jūros gelmėse.
Kai kuriuose mituose, minima, kad jis yra Libijos sūraus ežero Tritonio dievas, turintis žmoną Tritonidę. Pagal šią versiją, jis tapatinamas su Poseidonu, o jo žmona su Amfitrite. Su žmona susilaukė nimfos Palajos. Audra į Libiją nubloškė argonautus, Tritonas padėjo jiems išplaukti į Viduržemio jūrą ir padovanojo žemių žiubsnelį, iš kurio vėliau susiformavo Kalisto sala.
Tritonas (tuo pačiu vardu) aptinkamas ir romėnų mituose ir epuose, pavyzdžiui, „Eneidoje.“
Felix Mendelssohn
Feliksas Mendelsonas (Jakob Ludwig Felix Mendelssohn Bartholdy, 1809 m. vasario 3 d. Hamburge – 1847 m. lapkričio 4 d. Leipcige) – vokiečių kompozitorius, pianistas, vargonininkas, dirigentas, vienas ryškiausių romantinės muzikos kūrėjų, J. S. Bacho kūrybos propaguotojas.
Biografija
Feliksas Mendelsonas gimė gerbiamoje ir pasiturinčioje žydų šeimoje. Jo senelis iš tėvo pusės buvo garsus to meto filosofas Mozė Mendelsonas. Tėvas Abraomas (Abraham) buvo banko dalininkas. Motina Lea atitekėjo iš fabrikantų šeimos. Susituokę jiedu iš Berlyno persikėlė į Hamburgą. Vyresnė Felikso sesuo Fani buvo labai muzikali, ji irgi išgarsėjo kaip kompozitorė, nors ir negavusi tokio muzikinio išsilavinimo kaip brolis Feliksas. Visi 4 Mendelsonų vaikai buvo auklėjami krikščioniškai, pakrikštyti protestantiškai. Tėvai 1822 m. irgi priėmė krikščionybę.
Vaikystė ir jaunystė (1809–1829)
1821 m. F. Mendelsonas kartu su savo mokytoju Celteriu lankėsi pas J. V. Gėtę Veimare. Tais pačiais metais susipažino su Karlu Marija fon Vėberiu, Berlyne dirigavusiu operos „Laisvasis šaulys“ premjerą. Vunderkindas Feliksas kūrė vis daugiau.
Mendelsonų šeimoje buvo puoselėjamas paprotys sekmadienio priešpietėmis muzikuoti valgomajame, turbūt nuo 1822 m. – kartu su profesionaliais muzikantais iš karališkosios rūmų kapelos. Feliksas rašydavo tokiems koncertams kūrinius.
1825 m. tėvas nusivežė Feliksą Mendelsoną į Paryžių, čia jaunuolio laukė daug reikšmingų susitikimų. Jis, pavyzdžiui, susipažino su garsiais to meto kompozitoriais Džoakinu Rosiniu ir Džakomu Mejerberiu, o Luidžis Cherubinis buvo tokios geros nuomonės apie F. Mendelsono talentą, kad rekomendavo jį sukurti mišių dalį kyrie penkiems balsams ir orkestrui.
Tais pačiais metais F. Mendelsonas antrą kartą lankėsi pas J. V. Gėtę, jo namuose buvo atliktas garbiajam poetui skirtas kvartetas h-moll. 1825 m. F. Mendelsonas užbaigė ir dviejų veiksmų operą „Kamajo vestuvės“. Šios operos libretui buvo paimtas epizodas iš „Don Kichoto“, o operos premjera įvyko 1827 m. balandžio mėn. Greičiausiai ir dėl intrigų opera tebuvo parodyta tik kartą. O ir pačiam F. Mendelsonui ši prieš 20 mėnesių parašyta opera pasirodė nebeatspindinti raidos ir brandos, tad jis nusprendė, kad tikrasis jo kelias – instrumentinė muzika. Daugiau operų Feliksas Mendelsonas nesukūrė.
Šeima persikėlė į didesnį namą su puikiu muzikos kambariu ir sodo nameliu, kuriame sekmadienio koncertų galėdavo klausytis (ir klausydavosi) keli šimtai žmonių. Čia 1826 m. rudenį pirmą sykį buvo atlikta uvertiūra „Vasarvidžio nakties sapnas“. Tuo metu F. Mendelsonas buvo įpusėjęs aštuonioliktus metus. Viešai jis uvertiūrą pirmą sykį dirigavo 1827 m. vasarį.
F. Mendelsonas ėmėsi su choru studijuoti J. S. Bacho kūrinius. Didysis baroko kompozitorius plačiajai visuomenei tuo metu buvo beveik nežinomas. Dar 1823 m. senelė perdavė F. Mendelsonui perrašytas J. S. Bacho „Pasijos pagal Matą“ natas. Šiek tiek sutrumpinta kūrinio versija buvo atlikta 1829 m. Berlyno Dainavimo akademijoje su dideliu (158 dainininkai) akademijos choru diriguojant pačiam F. Mendelsonui. Jo mokytojas Celteris, nors ir nagrinėjo su savo mokiniais atskiras šios pasijos dalis, buvo įsitikinęs, kad neįmanoma parengti viso kūrinio. Koncertas sulaukė itin didelio pasisekimo.
Koncertinės kelionės (1829–1835)
1829 m. balandį F. Mendelsonas pirmą sykį lankėsi Londone, kur buvo entuziastingai sutiktas Karališkoje filharmonijos draugijoje. Birželio 25 d. ten grojo iki tol Anglijoje dar neatliktą L. van Bethoveno koncertą fortepijonui su orkestru es-dur bei „Vasarvidžio nakties sapno“ uvertiūrą. Pasakojama, kad grįždama iš koncerto F. Mendelsonas paliko partitūrą karietoje ir dar sykį tiksliai užrašė ją iš atminties.
Pasibaigus koncertiniam sezonui Londone jis keliavo po Škotiją, ši kelionė įkvėpė kompozitorių „Hebridų“ uvertiūrai bei „Škotiškajai simfonijai“. Kelionė į Angliją buvo išties plačios koncertinių kelionių programos pradžia. 1830 m., keliaudamas į Italiją, vėl stabtelėjo pas J. V. Gėtę. Italijoje pradėjo ketvirtąją simfoniją („Itališką“). Tų pačių metų pabaigoje, aplankęs ir kelis Vokietijos didmiesčius, keliems mėnesiams apsistojo Paryžiuje. Čia užmezgė glaudžius ryšius su F. Listu ir F. Šopenu, pristatė Prancūzijos sostinės publikai ne vieną savo kūrinį. Beje, „Reformacijos“ simfonijos atlikimas jį nuvylė.
Atsigavęs po choleros infekcijos 1832 m. balandžio mėnesį kompozitorius vėl iškeliavo į Londoną. Čia koncertavo, grojo ir Šv. Pauliaus katedros vargonais, išleido pirmąjį „Dainų be žodžių“ rinkinį.
Feliksas Mendelsonas nenorėjo prisirišti prie vienų konkrečių pareigų, tačiau tėvo raginamas įteikė prašymą užimi po jo mokytojo Celterio mirties laisvą likusią Berlyno Dainavimo akademijos direktoriaus vietą. Balsuojant laimėjo ilgametis direktoriaus pavaduotojas, pasakojama, kad rezultatams įtakos turėjusios ir antisemitinės paskatos. Matyt, neišrinkimas gerokai prisidėjo prie F. Mendelsono apsisprendimo kuriam laikui palikti Berlyną.
1833 m. pavasarį jis trečią kartą lankėsi Londone, čia buvo atlikta „Itališkoji simfonija“. Netrukus jis dirigavo Žemutinio Reino muzikos festivalyje Diuseldorfe – taip sėkmingai, kad jam buvo pasiūlyta miesto muzikos direktoriaus vieta. Muzikos direktoriaus pareigos buvo rūpintis muzika pagrindinėse bažnyčiose, teatre ir dviejų muzikos draugijų patalpose. Sykiu jis vadovavo ir choro draugijai Frankfurte. Šios draugijos prašymu buvo sukurta uvertiūra „Pasaka apie gražiąją Meluziną“. Frankfurte jis vėl turėjo progos susitikti su garsiuoju operų kompozitoriumi Dž. Rosiniu.
Dirbant Diuseldorfe buvo pradėta rašyti oratorija „Paulius“. Tikriausiai F. Mendelsonas čia būtų dirbęs dar ilgiau, jei jam nebūtų buvusi pasiūlyta nuolatinio Leipcigo Gevandhauzo direktoriaus vieta – vienos aukščiausių pareigų tuometiniame Vokietijos muzikos pasaulyje.
Leipcigo laikotarpis (1835–1841)
1835 m. rugpjūtį F. Mendelsonas persikėlė į Leipcigą, spalio mėnesį jis jau dirigavo pirmajam koncertui Gevandhauze – buvo atlikta jo uvertiūra „Rami jūra ir laiminga kelionė“, kuri, palyginti su kitomis kompozitoriaus uvertiūromis, šiandien atliekama gana retai, bei L. van Bethoveno Ketvirtoji simfonija. Netrukus orkestras atliko J. S. Bacho koncertą trims fortepijonams ir orkestrui bei pateikė G. F. Hendelio oratorijos „Izraelis Egipte" premjerą. Jau 1836 m. Mendelsonui buvo suteiktas Leipcigo universiteto garbės daktaro titulas. Diuseldorfe, Liverpulyje ir Leipcige buvo atlikta jo oratorija „Paulius“. Leipcigo laikotarpiu Mendelsonas parengė F. Šuberto „Didžiosios simfonijos" bei R. Šumano „Pavasario simfonijos“ premjeras, Tomo bažnyčioje buvo vėl atlikta Bacho „Pasija pagal Matą“. 1840 m. knygos spausdinimo išradimo 200 metų jubiliejui, įvyko antrosios Mendelsono simfonijos „Šlovinimo giesmė" premjera. F. Mendelsonas pasireiškė ir kaip Jozefo Haydno gerbėjas bei propaguotojas.
Tuo laikotarpiu įvyko dar vienas svarbus įvykis F. Mendelsono gyvenime – 1837 m. kovo 27 d. jis vedė Sesilę Ženreno (Cécile Charlotte Sophie Jeanrenaud), su kuria susipažino Frankfurte. Jiedu susilaukė 5 vaikų. Tais pačiais metais Feliksas Mendelsonas Birmingemo festivalyje dirigavo oratoriją „Paulius“. Anglijoje sumanė parašyti antrąją oratoriją „Elijas“. 1838–1844 m. sukūrė ir vieną dažniausiai atliekamų bei populiariausių koncertų smuikui su orkestru e-moll, jis buvo skirtas kompozitoriaus draugui smuikininkui Ferdinandui Davidui.
Kapelmeisterio pareigos Berlyne (1841–1845)
1841 m. Frydrichas Vilhelmas IV pakvietė F. Mendelsoną į Berlyną karališkuoju kapelmeisteriu. Prūsijos karalius turėjo užmojų paversti Berlyną vokiškai kalbančių kraštų kultūros sostine. F. Mendelsonas daug tikėjosi iš Karališkosios menų akademijos reformos. 1842 m. jis buvo paskirtas Prūsijos Generaliniu muzikos direktoriumi, tačiau ambicingi planai buvo įgyvendinami labai iš lėto, susidūrė su pasipriešinimu, Todėl Mendelsonas ir toliau dalyvavo Gebandhauzo ir kitokioje veikloje. 1842 m. jau septintąjį kartą lankėsi Anglijoje, buvo priimtas karalienės Viktorijos, ten dirigavo savo „Škotiškąją simfoniją“ (jos premjera įvyko tais pačiais metais Leipcige). 1843 m. balandžio 2 d. Leipcige buvo atidaryta pirmoji Vokietijos konservatorija, pirmuoju jos direktoriumi tapo F. Mendelsonas. Jam buvo suteiktas ir Leipcigo garbės piliečio vardas. Tais pačiais metais buvo atidengtas F. Mendelsono funduotas paminklas J. S. Bachui. Berlyno laikotarpiu F. Mendelsonas parašė muziką teatro pastatymams „Antigonė“, „Edipas Kolone", „Atalja“ ir „Vasarvidžio nakties sapnas“. 1844 m. karalius patenkino jo pageidavimą atleisti nuo visų pareigų Berlyne.