cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rūta Stanevičiūtė-Kelmickienė
Visuomeninė veikla
Ilgametė daugelio kultūros savivaldos institucijų narė: LKS tarybos (1996-1998, 2003-2008), LR Kultūros ministerijos Kultūros ir meno tarybos (2000-2002), LRKM Teatro ir koncertinių organizacijų tarybos (2007-2010), Nacionalinių premijų komiteto (1991-1999), Spaudos, televizijos ir radijo rėmimo fondo tarybos (1996-1998, 2010-2011) ir kitų kultūros savivaldos struktūrų narė, taip pat kultūros ir švietimo projektų ekspertė Lietuvoje (LRKM, SRTRF, KRF, ALF, SKVC, ŠMM ir kt.) bei užsienyje (Europos Komisijos EACEA (Education Audiovisual & Culture Executive Agency), 2007; OSI (Open Society Institute), 2001-2002). 2009-2010 m. dalyvavo Prezidentūros suformuotoje darbo grupėje rengiant kultūros politikos kaitos gaires, LR Seimo nutarimu priimtas 2010 m.
Laima Oržekauskienė
Laima Oržekauskienė (g. 1959 m. vasario 13 d. Vilnius) – Lietuvos tekstilininkė.
Biografija
1985 m. baigė Lietuvos dailės instituto Pramoninės dailės fakultetą Kaune (tekstilę). 1982–1985 m. dirbo Kauno paveikslų galerijoje. Nuo 1987 dėsto Vilniaus dailės akademijos Kauno fakultete (iki 2012 veikė kitais pavadinimais), 1996–2007 m. Taikomosios tekstilės katedros vedėja; nuo 2006 m. – profesorė.
Nuo 2004 m. priklauso Lietuvos dailininkų sąjungai. Kauno meno bienalės „Textile“ tarybos narė.
Kūrybinė veikla
Audžia gobeleno, mišriąja ir autorine technika, skaitmeninėmis technologijomis kuria kompozicijas, interpretuojančias moteriškos būties, gyvenimo vertybių, kūno tematiką. Kūryba plėtojosi nuo dekoratyvių ornamentinių kompozicijų (Faktūrinis 1989 m., Išsiliejimas 1992 m., Apibrėžiu ratą 1997 m.) iki sudėtingos struktūros keliasluoksnių kūrinių, kuriuose baltiška ornamentika dengia žmonių veidus ir figūras (Torsas, Moterys arhatos. Danutė. Lina. Violeta. Kristina, abu 2002–05 m., Pasipiršimas I–II 2007 m., Penkiasdešimtmetės 2010–11 m.).
Nuo 1987 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje. Individualios parodos: Sersleve (Danija, 1994 m.), Lodzėje (2004 m.), Vilniuje (2006, 2012 m.), Delyje (2006 m.), Kaune (2007, 2011 m.), Zalcburge (2009 m.), Kiote (2013 m.), Druskininkuose (2016 m.). Kūrinių turi Lietuvos nacionalinis dailės muziejus, Nacionalinis M. K. Čiurlionio dailės muziejus, Meno galerija Sombathėjuje (Vengrija), Meno centras Stokholme
Margarita Šešelgytė
Margarita Šešelgytė – Lietuvos politikos mokslininkė.
Išsilavinimas
1999 m. VU TSPMI įgijo politikos mokslų bakalauro, 2001 m. magistro laipsnius.
2007 m. apgynė disertaciją apie bendrą ES gynybos identitetą.
Karjera
2001–2004 m. dėstė Baltijos gynybos koledže, nuo 2001 m. Lietuvos karo akademijoje.
Akademiniai interesai
Specializuojasi ES užsienio ir saugumo politikos, saugumo ir gynybos studijų, tarptautiniai santykių ir užsienio politikos analizės srityse.
Laoso ryšiai
Šiame straipsnyje pateikiama pagrindinė Laoso ryšių statistika.
Jogminai
Jogminai – buvęs kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Bazilionų.
Ilyrijos pretorinė prefektūra
Raida
Prefektūra buvo įkurta vėliausiai iš visų pretorinių prefektūrų, 347 m. Jos teritorijos (3 diecezijos) buvo atskirtos nuo Italijos pretorinė prefektūros. Tačiau iki pat 395 m. Ilyrijos prefektūros likimas buvo permainingas: ji buvo tai atkuriama, tai naikinama, ją visą ar jos dalis prijungiant prie Italijos. Kaip atskiras administracinis vienetas ji egzistavo 347–461 m. ir 375–379 m. Galiausiai, padalinus Romos imperiją į dvi dalis, Ilyrijos prefektūra priskirta Rytų Romos imperijai, bet ji prarado Panonijos dieceziją. Tuo metu jos sostinė galutinai nusistovėjo Tesalonikuose.
VII a. dėl slavų invazijų Bizantija neteko beveik visų prefektūros teritorijų. Paskutiniaijos likučiai buvo aplink sostinę Tesalonikus. Tačiau prefekto titulas išlaikytas iki pat IX a. pradžios. Vykdant Bizantijos administracinę reformą, iki 840 m. prefektūros likučiai paversti Tesalonikų tema.
Sandara
Iš pradžių prefektūrai priklausė šios diecezijos:
Po 395 m. Panonijos diecezija atiteko Italijos pretorinei prefektūrai.
Politinis korektiškumas
Politinis korektiškumas – postmodernistinės ideologijos politinė strategija; kaip socialinis-psichologinis fenomenas, egzistavęs nuo politinės galios ištakų. Jo ideologiją Vakaruose kūrė ir išpopuliarino kultūrinis marksizmas bei radikalusis feminizmas.
Politinio korektiškumo kriterijai, jų gynimas ar puolimas paprastai esti diametraliai priešingi atramos taškai. Pastarieji pirmiausia priklauso ne nuo to, kad kurioje nors demokratinės visuomenės dalyje staiga radosi jautrumo ir pagarbos kitos rasės ar seksualinės orientacijos atstovams, bet visų pirma nuo permainų, kurios paveikia politinių idėjų ir jėgų santykį. Teigiama, kad toks politinės galios vaikymasis kartais peržengia sveiko proto ribas, riboja žodžio laisvę.
Judaičiai
Judaičiai – buvęs kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Bazilionų.
Paukšteliškė
Paukšteliškė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Smalvų.
Istorija
XIX a. minimas Paukšteliškės dvaras.
Kagura
miniatiūra|294x294px|Tendžino šventės metu atliekama kagura. Kagura (, "dievų pobūvis") – savitas teatralizuotas šokis, kuriuo kreipiamasi į šintoizmo dievybes, kai jiems yra dedamos aukos. Pradžioje griežtai ceremoninis menas, per tūkstantmetę istoriją kagura išsivystė į daugybę krypčių ir variantų.
Šį šokį atlikdavo šamanės-pranašės.
Istorija
miniatiūra|226x226px|Amaterasu uola miniatiūra|Kaguros šokis 1914 m Remiantis Japonijos mitologija, pirmąjį kaguros ritualą atliko linksmybių deivė Ame-no Udzumė. Kai saulės deivė Amaterasu pasislėpė Dangaus uoloje  – pasaulį apgaubė tamsa. Siekdama grąžinti Amaterasu, Ame-no Udzumė savo galvą papuošė vijokliais. Taip pat vijoklius, aprištus bambuko lapais, laikė savo rankose. Linksmybių deivė, atsidūrusi priešais uolą, pradėjo šokti, trepsėti kojomis ir šaukti iki tol, kol ją apsėdo dvasia. Tuomet Amaterasu, pasirodžiusi uolos gilumoje, pamatė savo atvaizdą veidrodyje, kuris buvo pastatytas priešais uolą. Saulės deivei pasirodė, jog jį mato naująją saulės deivę, užėmusią jos vietą, todėl ji siekė išeiti iš uolos, tačiau, jai išeinant, sporto ir jėgos dievas Ame-no Tadžikara patraukė Amaterasu nuo uolos, o įėjimą aprišo virve, kad deivė nebegalėtų grįžti į vidų.
Meidži laikotarpiu (, 1868–1912), nors ir buvo uždrausta šamanistinė veikla, siekiant modernizuoti šalį, kagura ir kiti šamanistiniai ritualai buvo atliekami slaptai, ir vėliau ėmė plisti tarp paprastų žmonių.
Po Antrojo pasaulinio karo (1939–1945) nustojo galioti draudimas šamanistinei veiklai ir ji galėjo būti atliekama laisviau.
Mikagura
Mikaguros ritualas buvo atliekamas imperatoriaus rūmuose, priešais patalpas, kuriose buvo laikomi šventi veidrodžiai. Ritualas pradedamas nuo laužo užkūrimo. Taip pat buvo labai svarbu kur ir kaip muzikantai sėdi – būtinai turėjo užimti sėdimas pozicijas priešais veidrodį ir būti atsisukę į jo pusę. Muzikantai susėsdavo 2 grupėmis. Grupė sėdinti iš kairės buvo vadinama motokata, o dešinioji – suekata. Už muzikantų sėdėdavo kaguros ritualo vedantysis. Tuo metu, kai pasirodydavo imperatorius, būdavo atliekama Laužo daina.
Vėliau atliekamas kaguros ritualas būdavo padalytas į 4 dalis: Pagrindinis kaguros ritualo principas yra dainų apsikeitimas tarp motokatos ir suekatos. Motokatos atlikdavo dievų dainas, kurios buvo panašios į torimono dainas. Suekatos atlikdavo folklorines dainas, panašias į osaibario. Torimono dalyje atliekant hajakarakamį ir dzokos dalyje – sonokomą, mikaguros ritualo vedantysis šoka laikydamas japoniško svarainio šakelę, papuoštą žiedais. Po visą naktį trunkančio mikaguros ritualo, šakelė buvo dovanojama imperatoriui. Heiano laikotarpiu (794–1185) po ritualų dažniausiai buvo tiekiama ir sakė.
Satokagura
Satokaguros ritualas buvo atliekamas už rūmų ribų ir ne tik kilmingųjų. Jo atlikimo struktūra ir turinys priklausė nuo regiono. Satokaguros ritualą galima būtų suskirstyti į 4 tipus: Miko kagura; Isės  kagura; Idzumo  kagura; Liūto kagura.
Miko
Miko kagura yra šokis, kurio metu atliekama šamanistinė veikla – apsėdimas ir pranašavimas. Kartais šio kaguros ritualo tipas dar gali būti vadinamas miko šokiu. Miko kagura buvo atliekama pagrindinėse šventyklose Isėje, Idzumoje, Kasugoje. Tai yra seniausias kaguros ritualo atlikimo tipas, kurį dar galima išvysti ir šiomis dienomis Japonijos kaimuose. Šokio choreografija susideda iš sukamųjų judesių ir šokančioji juos kartoja 4 kryptimis, kurios charakterizuoja šamanių šokius senaisiais laikais. Ritualo metu buvo iškviečiami dievai, kurie įsikūnija į ritualą atliekančią miko kūną ir taip buvo išreiškiamos pranašystės. Miko kaguros šokis buvo lydimas muzikos, kaip būdas padėsiantis miko pasinerti į transinę būseną, kurios metu miko pradeda pranašauti.
Isės kagura
Isės kagura pradėjo plisti iš Didžiosios Isės šventyklos Mijės prefektūroje, tačiau šioje šventykloje kagura nebeatliekama. Šį ritualo tipą charakterizuoja dainos ir karšto vandens aukos dievams, kaip kreipimasis į juos. Šitas ritualas dar gali būti vadinamas Judatės kagura arba Šimocukio  kagura. Karšto vandens aukojimo ritualas nėra vienintelis atliekamas ritualas. Taip pat yra atliekamas pasirodymas dėvint kaukę. Tokio ritualo metu žmonės yra šventinami. Ritualuose kaukės nėra dėvimos, kai šventė yra skiriama konkrečiam dievui.
Renginių tvarka nėra pastovi, pavyzdžiui, Žiemos šventės metu Nagano prefektūroje, kai yra atliekama Isės kagura, aukojama ne vienam dievui, bet daugybei, tačiau tai yra daroma iš eilės, auką perduoda iš eilės. Tuo tarpu Gėlių šventės metu karštas vanduo yra aukojamas dievams ne iš eilės. Aukojant vienam dievui įterpiamas ir kitas aukojimas jau kitam dievui.
Idzumo kagura
Yra teigiama, kad Idzumo kaguros ritualo prototipas buvo pasirodymas Sadoje, Idzumos šventykloje. Ritualo metu buvo klojamas nendrinis kilimėlis, tapęs pagrindiniu objektu garbinant dievus. Taip pat kilimėlis simbolizavo kelią, kuriuo grįždavo dievas į šventyklą kasmetinio atnaujinimo rituale.
Ritualo metu kaukės dėvėjimu buvo siekiama išlaikyti žmonių dėmesį ir sukelti didesnį susidomėjimą.
Liūto kagura
Liūto kaguros ritualo pagrindinis bruožas yra liūto galvos kaukės naudojimas. Šią kaukę užsidėjęs asmuo imituoja dievą. Isės ir Idzumo kaguros tipuose dievai yra tik menami, o Liūto kaguros tipe dievui suteikiamas fizinis pavidalas. Liūto kaguros ritualas, kaip ir kiti kaguros ritualai susideda iš 3 atlikimo dalių: dievo pasveikinimo, jo linksminimo ir atsitraukimo.
Egzistuoja 2 ritualų grupės priklausančios Liūto kagurai. Vienai grupei priklauso Jamabušio (jap. 山伏 yamabushi, liet. „tas, kuris guli kalnuose“) kagura, atliekama Ivatės prefektūroje. Jamabušio ritualas atliekamas šiurkščiai ir audringai. Jamagatos bei Akitos prefektūrose atliekama Bangaku (jap. ばんがく bangaku). Taip pat tai pačiai grupei priskiriamas nomai (jap. のまい nōmai) ritualas, kuris yra atliekamas Šimokitos pusiasalyje, Aomorio prefektūroje. Antrajai grupei priskiriamas Daikaguros (jap. 太神楽 daikagura) ritualas. Šis ritualas atliekamas Didžiosiose Isės šventyklose. Daikagura yra atliekama, kaip linksminimo ritualas su akrobatiniais veiksmais ir triukais.
Atlikimas
Pagal atlikimą kagura yra suskirstoma į:
Miko
miniatiūra|Miko atliekančios kagurą. Miko – šintoistinės šventyklos tarnaitė, šamanė, aiškiaregė, kuri atlikdavo šamanistinius ritualus. Ji – pagrindinė kaguros ritualo atlikėja, per kurią šintoistiniai dievai kalbėdavo ir skelbdavo savo valią.
Kasdienė miko dėvima apranga vadinama hakui (jap. 白衣 hakui) – baltas platus viršutinis rūbas ir raudonos spalvos hakama (jap. 袴 hakama) arba dar randamas pavadinamas hibakama (jap. 緋袴 hibakama). Kaguros ritualo atlikimo proga, ant miko įprastos aprangos buvo dėvimas baltos spalvos, laisvas rūbas su ilgomis, panašiomis į kimono, rankovėmis. Toks rūbas yra vadinamas čihaja.
Atliekant kaguros ritualą miko savo ilgu juodus plaukus surišdavo į žemą „arklio uodegą“ su kaspinu, padarytu iš japoniško vašio (jap. 和紙 washi) popieriaus arba midzuhikio (jap. 水引 mizuhiki) – supintų iš vašio virvučių, po kuriomis ant plaukų vyniojamas baltas vašio popierius. Šis kaspinas yra vadinamas takenaga (jap. たけなが takenaga). Taip pat kaguros ritualo metu miko privalo ant plaukų segėti segtuką, papuoštą įvairiomis gėlėmis, kuris yra vadinamas hanakandzašiu (jap. 花簪 hanakanzashi), arba vainiką kanmurį (jap. 冠 kanmuri). Buvo tikima, kad gėlės, medžių šakos ir kitų augalų motyvai didina dvasinę miko jėgą. Kaguros ritualo metu miko naudojami daiktai yra: Taip pat per kaguros ritualo apsivalymo dalies metu buvo naudojami ginklai:
Šventyklų šventikai ir Kagura
miniatiūra|249x249px|Šventikas ir miko Meidži šventykloje, Tokijuje. Kaguros ritualo metu, dainas dažniausiai atlikdavo patys šventyklos šventikai. Ritualo pradžioje jie tiesiog giedodavo įžangines giesmes arba dainas. Vėliau susėsdami į savo pozicijas, prijungdavo ir instrumentus.
Šventikai kaip ir Miko ritualo metu dėvi haikamą, tačiau jis būna baltos, šviesiai mėlynos ar violetinės spalvos. Ant haikamos yra dėvimas keli sluoksniai rūbo, panašaus į kimono. Pačiu formaliausiu yra laikomas baltos spalvos, šilkinis saifuku (jap. 斎服 saifuku). Ant saifuku yra dėvimas ho (jap. ほう hō), dažniausiai juodos, raudonos ar šviesiai mėlynos spalvos. Taip pat šventikas dėvi juodą, lakuoto šilko galvos apdangalą ebošį (jap. 烏帽子 eboshi).
Kaguros ritualo dainos
Kaguros ritualo dainos buvo laikomos tik šintoistinių ritualų nuosavybe, nors ir buvo „pasiskolinti“ tam tikri aspektai iš senovės imperatorių rūmuose atliekamų kūrinių. Iš pradžių kaguros ritualo dainos nebuvo pristatomas kaip oficialus, atskiras stilius. IX a. jis buvo įtrauktos į Daidžiosajaus (jap. 大嘗祭　Daijosai) ceremoniją. Daidžiosajaus ceremonija – tai ceremonija, kurios metu yra aukojamo ryžiai naujai išrinktam imperatoriui.
XI a. kagura įgavo atskiro ritualo statusą, tuomet ir dainos buvo integruotos į ritualo atlikimą.
Visos kaguros ritualo dainos skiriamos į dvi grupes: moto (jap. もと moto) ir sue (jap. すえ sue). Jos yra dainuojamos 2 atskirų grupių, sėdinčių viena priešais kitą. Dainos dažniausiai būna parašytos Tanka (jap. 短歌 tanka) forma. Tanka – tai ne rimuotas poezijos kūrinys, kurį sudaro 5 eilutės, kurios turi savo skiemenų skaičių: pirmąją eilę sudaro 5 skiemenys, antrąją – 7 skiemenys, trečioji sudaryta iš 5 skiemenų ir likusios turi po 7 skiemenis.
Šių dienų kagura
miniatiūra|254x254px|Kagura-ebisu. Šiais laikais kaguros ritualo formos prarado savo originalią, sakralinę reikšmę. Kagura yra atliekama, tačiau ji yra stilizuota kaip supaprastinta šamanistinė choreografija. Senovėje Kaguros ritualą daugiausia atlikdavo tik moterys, tačiau dabar atlieka ir vyrai.
Kagura dabar labiau išskiriama kaip teatro pasirodymas scenoje, net yra skirstoma į 2 tipus: maikatą (jap. まいかた maikata) ir hajašikatą (jap. はやしかた hayashikata). Maikatos atlikėjai dėvi įmantrius, spalvotai išsiuvinėtus kostiumus, perukus ir kaukes, o hajašikatos groja odaiko (jap. おだいこ odaiko) – didelis būgnas, kodaiko (jap. こだいこ kodaiko) – mažesnis būgnas, čiočigane (jap. ちょちがね chochigane) – cimbolai ir jokubue (jap. よくぶえ yokubue) – fleita.
Tartokas
Tartoku vadinami Lietuvos kaimai:
Gudijoje:
Kantonas (Ohajas)
Svarbus sunkiosios pramonės centras: juodoji metalurgija (legiruoto plieno gamyba), ritininių guolių, sunkiųjų plieno presų, elektrinių gatvių šluojamųjų mašinų, vidaus degimo variklių, „Diebold“ firmos biuro įrangos, statybinių medžiagų (plytų, keraminių plytelių) gamyba, gumos pramonė.
Tartokas
Kitos vietovės:
Pavadinimo kilmė
Vietovardis yra lenkiškos kilmės, siejamas su – „lentpjūvė“.
Kantonas (Ohajas)
Kantone veikia mokslo ir pramonės muziejus, planetariumas, operos teatras, Kantono simfoninis orkestras, Katalikų universitetas (1958 m. įkurtas kaip koledžas), meno centras (nuo 1970 m.), meno institutas, Prezidento Viljamo Makinlio memorialas.
2010 m. 69,1 % miesto gyventojų buvo baltieji, 24,2 % – afroamerikiečiai, 4,8 % – mišrios kilmės, 2,6 % – bet kokios rasės lotynoamerikiečiai.
Istorija
Kantoną 1805 m. įkūrė Bizalilas Velsas (Bezaleel Wells). Miesto teisės suteiktos 1834 m. XX a. pr. buvo svarbus laikrodžių gamybos centras. 1899 m. įkurta „Timken“ guolių gamykla.
Laoso herbas
Laoso herbas - Laoso valstybės herbas. Tai socialistinės respublikos tipo herbas (su supančiu vainiku), kuriame pavaizduota nacionalinė šventykla (stūpa) Pha That Luang, kuri stovi šalies sostinėje Vientiane. Šalia šventyklos pavaizduota užtvanka, kuri simbolizuoja šalies jėgą. Šalia stilizuotos upės nutiestas asfaltuotas kelias, o herbo apačioje yra krumpliaratis. Skaitant iš kairės į dešinę yra užrašyti du šalies šūkiai: kairėje „Taika, Nepriklausomybė, Demokratija“, dešinėje - „Vienybė ir Gerovė“.
Dabartinis šalies herbas yra 1991 m. perdarytas; iki tol buvo naudotas komunistinis herbas, kuriame šventyklos vietoje buvo pavaizduota penkiakampė žvaigždė ir komunizmo simbolis - kūjis ir pjautuvas.
Alpinis maumedis
Alpinis maumedis arba europinio maumedžio alpinis varietetas (Larix decidua var. decidua) – pušinių (Pinaceae) šeimos, maumedžių (Larix) genties, europinių maumedžių (Larix decidua) rūšies spygliukus metantis, vienanamių medžių varietetas.
Kanghvamanas
thumb|250px|Kanghvamanas
Alpinis maumedis
Europinis maumedis (Larix decidua) ir jo varietetai
Europinio maumedžio alpinis varietetas (Larix decidua var. decidua) yra vienas iš trijų europinio maumedžio (Larix decidua) varietetų. Kiti du varietetai yra karpatinis maumedis (Larix decidua var. carpatica) ir lenkinis maumedis (Larix decidua var. polonica). Botaninėje literatūroje karpatinis maumedis dažnai neišskiriamas kaip atskiras varietetas, o apibūdinamas kaip lenkinis maumedis. Visi europinio maumedžio varietetai tarpusavyje kryžminasi.
Kanghvamanas
Kanghvamanas (Kanghwa-man, Kyŏnggi-man) – Geltonosios jūros rytinės dalies įlanka, įsiterpusi į vakarinius Korėjos pusiasalio krantus. Ilgis 85 km, plotis iki 122 km. Gylis iki 54 m. Įlankoje gausu salų (didžiausia Kanghvado), uolų, seklumų. Potvyniai kyla kas pusė paros, aukštis iki 10 m. Didžiausia įtekanti upė – Hangangas.
Pagrindinis uostamiestis – Inčionas (Pietų Korėja).
Alpinis maumedis
Europinis maumedis (Larix decidua) ir jo varietetai
Iš kitų maumedžio rūšių europiniam maumedžiui artimiausi yra sibiriniai maumedžiai, su kuriais lengvai kryžminasi.
thumb|left|200px|Europinio maumedžio alpinio varieteto kankorėžėliai: 4 moteriški (rausvi) ir 1 vyriškas (gelsvas) thumb|left|200px|Europinio maumedžio alpinio varieteto maumedynas Seebachern, su kartu augančiomis [[Kedrinė pušis|kedrinėmis pušimis ir eglėmis (Alebeko bendruomenė, Feldkircheno apygarda, Karintija]]
Alpinio varieteto maumedžių paplitimas Europoje ir augavietės
Alpiniai maumedžiai savaime paplitę Europos žemyne apie Alpių kalnus iki 2200–2500 m aukščio.
Šalys ir jų dalys, kur alpinis varietetas savaiminis:
Pietvakarių Prancūzijoje, Šveicarijoje, Lichtenšteine, Austrijoje, siaurame Vokietijos pietiniame pakraštyje, nedidelėje šiaurės Italijos dalyje, nedidelėje šiaurės vakarinėje Slovėnijos dalyje.
Matmenys
Tai vieni aukščiausių maumedžių genties medžiai, už kuriuos aukštesni tik vakariniai maumedžiai. Vidutinis alpinio varieteto europinių maumedžių aukštis 20-40 m, nors dažnai užauga virš 40 m ir rekordiniai iki 55 m aukščio. Šių alpinio varieteto maumedžių kamieno skersmuo gali siekti iki 1-1,5 m, masyviausių kartais iki 2-2,71 m.
Šiuo metu viešai žinomas aukščiausias europinio maumedžio alpinio varieteto Larix decidua var. decidua medis auga Bavarijoje (Vokietija), jo aukštis 53,80 m (išmatuotas lazeriu). Storiausiu kamienu medis auga Ulteno slėnyje (Saint Nicholas Italija), jo kamieno skersmuo 271 cm, aukštis 30 m.
Požymiai
Alpinio varieteto maumedžių kankorėžiai 2,5–4,5 cm ilgio ir 1,5-3 cm pločio.
LETA
LETA – Latvijos nacionalinė naujienų agentūra. Būstinė Rygoje. Renka ir teikia naujienas žiniasklaidai, valstybės bei privačioms institucijoms.
Istorija
Valstybinę naujienų agentūrą Latopres 1919 m. Liepojoje įsteigė Latvijos laikinoji vyriausybė. Tais pat metais agentūra perkelta į Rygą ir tapo pavaldi Latvijos užsienio reikalų ministerijai, 1920 m. reorganizuota į Latvijos telegramų agentūrą (Latvijas telegrafa agentūra, LETA). Bendradarbiavo su Estijos Estur, dabar ETA, Lenkijos PAT, dabar PAP, Lietuvos Elta, Didžiosios Britanijos Reuters, Prancūzijos Agency Havas, Vokietijos Wolffs Telegraphisches Büro agentūromis, palaikė ryšius su 26 tarptautinėmis ir nacionalinėmis agentūromis. Nuo 1927 m. veikė savarankiškai. Iki 1940 m. išleido daugiau kaip 240 knygų. Užfiksavo okupacinės tarybinės kariuomenės įžengimą į Rygą 1940 m. birželio 17 d., vėliau šią vaizdinę medžiagą išgabeno į Švediją. TSRS okupacijos laikotarpiu buvo TASS padalinys, iš pradžių pavadinimu Lattag, nuo 1971 m. – Latinform, neturėjo ryšių su užsienio agentūromis. Nuo 1990 m. vėl veikia pavadinimu LETA kaip nacionalinė naujienų agentūra. 1997 m. privatizuota.
Stars Olympic Club Abobo
Stars Olympic Club, o sutrumpinat SOL FC bei SOL d'Abobo– profesionalus futbolo klubas, žaidžiantis aukščiausioje Dramblio Kaulo Kranto lygoje.
Klubas įsikūręs Abobe, Abidžano priemiestyje.
Istorija
Klubas buvo suformuotas 2006 m.
Į elito divizioną pateko 2019 m. Gerai susiklostė pirmenybių pradžia ir ekipa pasiekė eilę pergalių.
2019/20 m. sezonas buvo nutrauktas dėl pandemijos. Tuo metu ekipa buvo devintoje vietoje (9 iš 14 dalyvių).
Sezonai
Šaltiniai:
Ivanas Ochlobystinas
Ivanas Ochlobystinas (, g. 1966 m. liepos 22 d., Polenovo, Tulos srityje) – Rusijos aktorius, kino režisierius, scenaristas, prodiuseris, dramaturgas, žurnalistas, rašytojas.
Labiausiai žinomas dėl Andrejaus Jevgenievičiaus Bykovo vaidmens televizijos seriale „Internai“.
Biografija
Karjeros pradžia buvo Nikitos Tiagunovo režisuotas filmas „Koja“, pasirodęs 1991 m.
1997 m. vaidino filme „Mama, neverk“. Vaidmuo buvo epizodinis, o jo herojus – jaunas banditas.
Vėlesniais metais dirbo teatre. 2000 m. filmui „DMB“ parašė scenarijų, o 2001 m. pasirodė kita komedija – Down House (šiuolaikinė Fiodoro Dostojevskio romano „Idiotas“ interpretacija). Okhlobystinas filme atliko Parfyono Rogožino vaidmenį.
2001 m. jis buvo Georgijaus Šengelijos režisuotos filosofinės dramos scenarijaus autorius.
2001 m. pradžioje paaiškėjo, kad Taškento ir Vidurinės Azijos arkivyskupas Vladimiras (Ikimas) Taškento vyskupijoje Okhlobystiną įšventino į kunigus. Po septynerių mėnesių tarnystės šeimą grįžo į Maskvą. 2010 m. Ivanas Ochlobystinas nusišalino nuo bažnytinių reikalų ir pasinėrė į kinematografiją.
2010–2016 m. jis vaidino komiškame televizijos seriale „Internai“ arba „Stažuotojai“. Jame atliko pagrindinį vaidmenį.
Savo sugrįžimą į kiną paaiškino tuo, kad šeima neturėjo pakankamai pinigų.
Kašarai
Kašarai – buvęs viensėdis Šiaulių rajono savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Bazilionų.
Panevėžio kraštotyros muziejus
Istorija
Pirmomis muziejaus užuomazgomis laikomas etapas, kuomet buvo sumanyta į vientisą ekspoziciją sujungti kelias skirtingų savininkų privačias kolekcijas. 1908 m. miesto valdžia pradėjo svarstyti muziejaus ir bibliotekos įkūrimo klausimą, tačiau jų įsteigimas strigo, nes trūko lėšų. 1919 m. Panevėžio vyrų gimnazijos entuziastų būrys pradėjo rinkti etnografinę medžiagą apie Panevėžio kraštą. 1923 m. gimnazijoje įsikūrė Gimtojo krašto (Panevėžio) tyrinėjimų būrelis – pirmoji regioninė kraštotyros draugija Lietuvoje. Kitais metais buvo įkurta draugija, kurios tikslas – tirti Panevėžio kraštą. Taip pat vienas vienas iš pagrindinių draugijos uždavinių buvo muziejaus įsteigimas.
Draugijos ir muziejaus steigimo iniciatoriai buvo apskrities viršininkas Vladas Rozmanas, vėliau daug prisidėjęs ir prie Biržų muziejaus įkūrimo, žymus gamtininkas Jurgis Elisonas, kalbininkas, mokytojas Petras Būtėnas, mokytojas Petras Bliumas, teisininkas, visuomenės veikėjas Jonas Moigis. Jų pastangomis 1925 m. sausio 18 d., minint Klaipėdos krašto prijungimo antrąsias metines, buvo iškilmingai atidaryta pirmoji Panevėžio muziejaus ekspozicija.
Iš pradžių muziejus buvo išlaikomas beveik vien tik visuomenės lėšomis. Muziejaus ekspozicijos pagrindą sudarė taip pat daugiausiai visuomenės pastangomis surinkti eksponatai, taip pat muziejaus steigėjų paaukotos ir dovanotos autentiškos senienos. Vėliau daug eksponatų surinko Panevėžio miesto mokyklų mokiniai. Nemažai eksponatų muziejui surinko ir Panevėžio krašto tyrinėjimų draugija Ji dažnai organizuodavo etnografines ir archeologines ekspedicijas į istorines vietoves. Tarpukario Panevėžio spauda rašė, kad vertingi eksponatai į muziejų kartais buvo gabenami net vežimais.
Panevėžio kraštotyros muziejaus rinkiniai buvo sukaupti gana sparčiai. 1925 m. muziejuje buvo apie 2000, o 1939 m. – jau daugiau nei 12000 eksponatų. Pirmoji muziejaus ekspozicija buvo įkurta seniausiame Panevėžio miesto pastate, esančiame Kranto gatvėje. Joje buvo istorijos, gamtos, numizmatikos ir keramikos skyriai. 1927 m. įsteigtas archeologijos skyrius, keramikos skyrius tapo liaudies meno, o nuo 1934 m. – etnografijos skyriumi. Ten pat buvo planuojama įkurti ir Lietuvos kariuomenės savanorių bei pedagoginį skyrius. Tačiau netrukus muziejuje Kranto gatvėje pritrūko vietos naujiems eksponatams, todėl ekspozicijai plečiantis buvo nuspręsta ieškoti erdvesnių patalpų. Dėl tos pačios priežasties, Panevėžio kraštotyros muziejus iš vienos vietos į kitą kraustėsi dar ne kartą.
Šiuo metu muziejuje yra likę tik su Panevėžio kraštu susiję eksponatai. Visi kiti buvo atiduoti ir papildė kitų Lietuvos muziejų rinkinius. Retos knygos buvo perduotos Kauno universiteto bibliotekai, o vertingi archeologiniai radiniai iš Venslaviškių, Raginėnų, Rimaisų atiduoti Kauno Vytauto Didžiojo muziejaus ekspozicijai. Per pirmuosius penkiolika muziejaus egzistavimo metų buvo nustatytos kelių vėlesnių dešimtmečių veiklos kryptys, pradėtas nuoseklus krašto praeities ir gamtos tyrimas, suformuotos rinkinių kolekcijos, kurių kaupimas tęsiamas ir šiandien. Tarpukariu muziejus tapo vienu svarbiausių krašto kultūros židinių.
Nuo 1942 m. muziejaus vedėju paskirtas Dominykas Urbas. Tai buvo pirmasis specialų pasiruošimą turėjęs tuometinio Panevėžio kraštotyros muziejaus muziejininkas, baigęs P. Galaunės mokyklą ir prieš tai dirbęs Kauno kultūros muziejuje. D. Urbo dėka į muziejų pateko jo pasididžiavimas – Panevėžio lenkų gimnazijos gamtos mokytojo V. Straševičiaus pasaulio vabzdžių kolekcija. Ji iki šiol yra viena didžiausių tokių kolekcijų Lietuvoje.
Okupacijų metai
Antrojo pasaulinio karo metais muziejus susidūrė su nemažai sunkumų. Karo metu ten veikė archeologijos ir gamtos ekspozicijos, buvo rengiamasi atidaryti etnografijos ir visuomeninio gyvenimo istorijos parodas. Tačiau karo pabaigoje muziejus patyrė didelių nuostolių. Jo patalpose įsikūrė karo ligoninė. Dalis muziejaus eksponatų buvo sunaikinta. Nors eksponatai buvo slepiami įvairiose vietose, jų visų išsaugoti nepavyko. Muziejaus archyve saugomas eksponatų, ištrauktų iš po griuvėsių ir grąžintų muziejui, sąrašas. Tarp jų išliko ir dokumentas, kuriame miesto Švietimo skyrius prašo leisti pasikalbėti su NKVD suimtu D. Urbu, vieninteliu, kuris žinojo, kur yra karo pabaigoje išslapstyti muziejaus eksponatai. Karo metu žuvo beveik visi muziejaus dokumentai. Todėl net ir išlikę eksponatai yra be jokių aprašymų. Pokaris muziejui irgi nebuvo lengvas. 1945 m. muziejus persikėlė į pastatą Respublikos g. 3, kur išbuvo net keturiasdešimt metų. Pirmoji pokarinė ekspozicija atidaryta 1947 m. Ją sudarė archeologijos, numizmatikos, istorijos, Didžiojo Tėvynės karo, socialistinės pramonės, zoologijos skyriai. Tiesioginis muziejaus darbas buvo sudėtingas, dažnai jame dirbo atsitiktiniai žmonės.
1954 m. muziejaus direktore pradėjus dirbti J. Rimšelienei (šias pareigas ji ėjo iki 1988 m.), padėtis muziejuje pradėjo keistis. Prasidėjo nuoseklus rinkinių dokumentavimo ir tvarkymo darbas, atnaujintos reguliarios etnografinės ir archeologinės ekspedicijos. 1968 m. baigta įrengti teminė – chronologinė ekspozicija. Išaugo muziejaus darbuotojų skaičius, ypač jų padaugėjo 8–9 dešimtmetyje.
1976 m. pakeista įstaigos struktūra: įsteigti Fondų, Ikitarybinės visuomenės, Tarybinės visuomenės ir Parodų skyriai. 1987 m. įkurtas Gamtos skyrius. 1985 m. muziejus persikėlė į naujas patalpas rekonstruotoje Moigių namų dalyje (Vasario 16-osios g. 23). 1987 m. čia atidaryta nauja ekspozicija. Ją sudarė du skyriai – ikitarybinis ir tarybinis. 1989 m. tarybinė ekspozicija panaikinta, jos vietoje pradėta ruošti nuolatinė gamtos ekspozicija. Reikšmingi pokyčiai muziejuje įvyko Lietuvai atgavus nepriklausomybę. Tuo metu muziejui vadovavo G. Šileikis. 1990 m. Ikitarybinės ir Tarybinės istorijos skyriai perorganizuoti į Istorijos skyrių, pradėta keisti rinkinių tvarkymo sistema. Muziejus atgavo likusią Moigių namų dalį, buvo paruoštas jos rekonstrukcijos projektas. 1991 m. įsteigtas Etninės kultūros skyrius. 1993 m. muziejui buvo atiduota Smilgių etnografinė sodyba.
XXI a. pradžia
21 amžiaus pradžioje muziejuje įvyko nemažai permainų. 2000 m. muziejuje įsteigtas Restauravimo ir konservavimo skyrius. Tais pačiais metais muziejus pirmasis iš miesto kultūros įstaigų parengė savo interneto svetainę. 2002 m. iš dalies buvo atnaujinta istorijos ekspozicija, joje įrengti XX a. pradžios interjerai. 2003 m. buvo restauruotas seniausias Panevėžio pastatas Kranto g. 21, kuriame 2007 m. atidaryta ekspozicija „Upytės bajorai“. 2004 m. pradėjo veikti dar vienas muziejaus filialas – Pasipriešinimo sovietinei okupacijai ir Sąjūdžio muziejus. 2005 m. sukurta krašto priešistorės ekspozicija. 2006 m. po rekonstrukcijos atidarytas Moigių namų komplekso pastatas Vasario 16-osios g. 25a. Jame įrengta šiuolaikiška parodų salė, edukacinė klasė, saugyklos.
Ekspozicijos
Muziejaus ekspozicija apima Panevėžio praeitį nuo paleolito laikotarpio dirbinių rastų Panevėžio apylinkės iki Antrojo pasaulinio karo. Tarp kitų dalykų eksponuojamos mamuto iltys, Berčiūnų pilkapyno radiniai, pirmosios lietuviškos monetos, olandiškų talerių lobis, XIX a.] dviratis, Panevėžio pinigai. Muziejuje yra įrengtos autentiškai atrodančio ekspozicijos: dūminės gryčios, foto ateljė, parduotuvės, pasiturinčio miestiečio svetainės interjerai. Muziejuje taip pat įrengta krašto gamtos ekspozicija. Joje - gyvūnų iškamšos, grybų [maketas|maketai], pasaulio vabzdžių kolekcija, joje eksponuojama daugiau kaip 5000 drugių bei vabalų iš visų žemynų. Moksleiviams sukurtos edukacinės programos, kurios padeda pakartoti ir papildyti mokykloje įgytas žinias.
Istorijos skyrius
Istorijos skyrius tiria Panevėžio miesto ir krašto praeitį, renka, tyrinėja, saugo ir eksponuoja muziejines vertybes. Muziejininkai rengia ekspozicijas ir parodas, rašo straipsnius, ruošia leidinius, edukacines programas, veda ekskursijas, organizuoja įvairius renginius.
Etninės kultūros skyrius
Skyrius kaupia, saugo ir skleidžia krašto etninės kultūros paveldą. Jo darbuotojai rengia ekspedicijas, kaupia etnografijos rinkinį bei etnologinę medžiagą, formuoja garso ir vaizdo archyvą, veda edukacinius užsiėmimus, organizuoja seminarus, konsultuoja folklorinių ir etnografinių ansamblių dalyvius, rengia ekspozicijas, parodas bei kitokius etnologinio pobūdžio renginius.
Gamtos skyrius
Nuo pat skyriaus įkūrimo (1987) čia renkami duomenys apie Panevėžio krašto gamtą, garsius gamtininkus, tvarkoma V. Straševičiaus vabzdžių kolekcija. Kaupiamas ir tvarkomas gamtos rinkinys, vedami edukaciniai užsiėmimai, organizuojami kiti renginiai.
Rinkinių apskaitos ir apsaugos skyrius
Skyrius atsakingas už muziejinių vertybių apskaitą ir saugojimą. Darbuotojai tvarko eksponatų apskaitos dokumentus, sudarinėja [[kartoteka|kartotekas[[, saugo eksponatų rinkinius.
Restauravimo ir konservavimo skyrius
Būtiniausi eksponatų konservavimo darbai buvo atliekami nuo pat muziejaus įkūrimo, bet specialus skyrius įkurtas tik 2000 m. Skyriuje dirba metalo dirbinių, medinės polichromuotos skulptūros bei dokumentų restauravimo specialistai. Jie restauruoja ir konservuoja eksponatus, prižiūri juos saugyklose, dezinfekuoja, tikrina ekspozicijų salių mikroklimatą, rengia parodas, konsultuoja, supažindina moksleivius su savo darbo specifika.
Muziejaus veikla
Panevėžio kraštotyros muziejaus muziejininkai kasmet įvairiuose leidiniuose paskelbia keliasdešimt publikacijų. 2003 m. jie daug prisisėjo išleidžiant Panevėžio miesto istoriją „Panevėžys: nuo XVI a. iki 1990 m.“ Pastaraisiais metais muziejus ir pats išleidžia nemažai leidinių, ypač daug nuveikta publikuojat senąsias nuotraukas. Jau visą dešimtmetį muziejuje rengiamos Panevėžio krašto istorijai skirtos konferencijos „Iš Panevėžio praeities“, kuriose pranešimus skaito patyrė istorikai. Konferencijų medžiaga vėliau būna išleidžiama atskirais leidiniais. Muziejus per metus surengia šimtus įvairių renginių, tarp kurių didžiąją dalį sudaro edukaciniai užsiėmimai moksleiviams. Didžiausias atvirose erdvėse vykdomas projektas - „Vilkmergės gatvė“ Panevėžio miesto gyventojus kasmet supažindina su XX a. I pusės buitimi. Panevėžio kraštotyros muziejus yra ir viena lankomiausių Panevėžio kultūros įstaigų.
Kelias (knyga)
Kelias  – postapokaliptinis JAV rašytojo Cormac McCarthy romanas, išleistas 2006 m. Siužetas pasakoja apie tėvą ir sūnų, klajojančius pasaulyje, kur beveik visa gyvybė sunaikinta konkrečiai neįvardinto kataklizmo. 2007 m. knyga laimėjo Pulicerio grožinės literatūros premiją. 2009 m. režisierius John Hillcoat pagal ją pastatė filmą tuo pačiu pavadinimu.
Knygoje tėvas ir sūnus nenurodytais vardais, vadinami tiesiog „vyru“ ir „berniuku“, klajoja po postapokaliptinę Ameriką. Pasaulis padengtas pelenais ir be gyvybės ženklų. Jų tikslas yra pasiekti vandenyną. Berniuko mama nusižudė prieš prasidedant knygos siužetui. Interviu Oprah Winfrey rašytojas teigė, kad įkvėpimas parašyti kūrinį kilo, kai jis pats su sūnumi lankėsi El Pase.
Westend (grupė)
„Westend“ buvo Austrijos pop muzikos grupė, suformuota specialiai 1983 metų „Eurovizijos“ dainų konkursui Vokietijoje. Ją sudarė Gary Lux, Hans Christian Wagner, Bernhard Rabitsch, Peter Vieweger ir Patricia Tandien.
1983 m. „Eurovizijoje“ grupė su daina „Hurricane“ užėmė 9 vietą, surinkę 53 taškus. Kūrinys Austrijos muzikos įrašų tope užėmė aštuntą vietą.
Nepaisant didelės komercinės sėkmės, grupė po dalyvavimo „Eurovizijoje“ iširo. Vienas kolektyvo narių – Gary Lux – 1985 ir 1987 metais dalyvavo tame pačiame konkurse, kuriame jis užėmė atitinkamai 8 ir 20 vietas.
Choummaly Sayasone
Choummaly Sayasone (g. 1936 m. kovo 6 d.) – Laoso prezidentas ir komunistinės Laoso liaudies revoliucijos partijos vadovas. Šalies prezidento pareigas Sayasone eina nuo 2006 m. birželio 8 d.
Prieš tai jis buvo šalies gynybos ministras (1991–2001) ir viceprezidentas (2001–2006).
Ledava
Ledava – buvęs viensėdis Šiaulių rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Bazilionų.
Vainiūnai (Pakruojis)
Vainiūnai – buvęs kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, netoli Pakruojo miesto.
Istorija
Pakruojo apylinkės Vainiūnų kaimas panaikintas 1972 m. rugsėjo 27 d.
Paukštės
Paukštės – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurę nuo Naujojo Daugėliškio.
Alicia Silverstone
Alisija Silverstoun (Alicia Silverstone, g. 1976 m. spalio 4 d., San Fransiske, Kalifornijoje) – amerikiečių aktorė.
Biografija
Ji debiutavo trileryje „Avarija“ („The Crush“, 1993 m.). 1994 m. pelnė MTV filmo apdovanojimą už geriausią proveržio pasirodymą.
Būdama 16 metų dar labiau išgarsėjo kaip paauglių stabas, kai pasirodė muzikiniame Aerosmitho filmo „Cryin“ vaizdo klipe.
Suvaidino Cher Horowitz paaugliškoje komedijoje „Clueless“ (1995 m.), o vėliau buvo sudaryta kelių milijonų dolerių vertės sutartis su „Columbia Pictures“.
1997 m. ji vaidino didelio biudžeto superherojų filme Betmenas ir Robinas, vaidindama Batgirl.
Silverstone buvo nominuota Auksiniam gaubliui už geriausią televizijos serialo miuziklo ar komedijos aktorę už vaidmenį trumpalaikiame NBC seriale „Miss Match“ (2003). Ji toliau vaidino kine, televizijoje bei scenoje.
Išleido dvi kulinarines knygas: „The Kind Diet“ (2009) ir „The Kind Mama“ (2014).
Call Me If You Get Lost
Call Me If You Get Lost – šeštasis amerikiečių reperio ir įrašų prodiuserio Tyler, the Creator studijinis albumas išleistas 2021 m. birželio 25 d. Albumas nuo ankstesniųjų atlikėjo įrašų „Igor“ ir „Flower Boy“ skiriasi perėjimu nuo soul skambesio atgal prie atlikėjo ištakų, prie aštraus hiphopo skambesio.
Albumas susilaukė didžiulio kritikų pripažinimo ir buvo komerciškai sėkmingas visame pasaulyje. JAV per pirmąją savaitę pardavus 169 tūkstančius kopijų, „Call Me If You Get Lost“ debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, tapdamas antruoju Tyler, the Creator įrašu, pasiekusiu šią viršūnę. 2023 m. balandžio mėnesio duomenimis, JAV parduota per milijoną įrašų ir jis tapęs platininiu. Lietuvoje albumas pasiekė trečiąją reitingo vietą.
2023 m. kovą išleista nauja albumo versija „Call Me If You Get Lost: The Estate Sale“, kurioje pridėtos dainos, nepatekusios į albumą.
Dainų sąrašas
Visų dainų autorius Tyler, the Creator, išskyrus, kur išskirta.
Kūrybinė grupė
Muzikantai
Techninis personalas
Dizainas
San Marino futbolo varžybos 1988–1989 m.
San Marino futbolo varžybos 1988–1989 m.
1988–1989 m. Campionato Sammarinese di Calcio
Ketvirtasis.
Lopetiškiai
Lopetiškiai – buvęs kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Bazilionų.
Paukštynė
Paukštynė – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 4 km nuo Purviniškės.
Calūnas
thumb|250px|right|Apdangalas ant sarkofago [[Estera|Esteros ir Mordekajaus kape]]
Calūnas – laidotuvių liturgijoje naudojamas patiesalas, apdangalas, dažniausiai juodos spalvos, papuoštas religine simbolika. Kaip medžiaginė karsto uždanga dedama arba ant karsto, arba tiesiama ant žemės.
Jeigu pamaldose už mirusius kūno nėra, gali būti patiesiamas calūnas. Katalikų bažnyčiose calūnas netiesiamas prie katafalko, kuris skiriamas mirusiojo kūnui padėti. Jis netiesiamas ir sekmadieniais, iškilmių ir švenčių dienomis, taip pat dienomis, kai po Mišių išstatomas Švč. Sakramentas. Jo negali būti ir ne gedulinėse Mišiose. Absolutio (Libera) apeigoms calūną bažnyčios viduryje ar prie šoninio altoriaus papuošia žvakidėmis su geltono vaško žvakėmis, gėlėmis.
Per Vėlines bažnyčioje tiesiamas calūnas arba statomas katafelis su karstu. Tai panašiai kaip stačiatikiai, uždengiantys mirusiojo veidą, nes mirusysis jau nebepriklauso gyviesiems. Laidotuvių procesą lydinčių religinių apeigų metu calūno drobe dengiamas karstas reiškia tą patį – jis paslepiamas po mirties paslapties skraiste.
Lietuvos laidotuvių liturgijoje naudotų austų calūnų yra pripažintų sakralinės dailės kūriniais, įtrauktais į Kultūros vertybių registrą.
Etimologija
„Calūnas“ – į lietuvių kalbą atėjęs polonizmas, kurio reikšmės: didelis uždangalas; gedulingas juodas karsto užtiesalas, krepas; lovos uždangalas; stora gelumbė; prastas vienuolio drabužis ir kt.
Kelias (filmas)
Kelias  – 2009 m. JAV postapokaliptinė drama, kurios režisierius John Hillcoat, scenarijaus autorius Joe Penhall. Filmas pastatytas Cormac McCarthy knygos tokiu pačiu pavadinimu motyvais. Filme pasakojama tėvo ir sūnaus, kuriuos atitinkamai suvaidino Viggo Mortensen ir Kodi Smit-McPhee, kelionė per postapokaliptinę Ameriką.
Kritikų filmas daugiausia įvertintas teigiamai, sulaukė keleto nominacijų apdovanojimams, kaip antai BAFTA už geriausią kinematografiją.
Michailovka (Šiauliai)
Michailovka – buvęs kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Pagervinės.
Lukas Kochanauskas
Lukas Kochanauskas (g. 1990 m. vasario 27 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, rungtyniauvo puolėjo pozicijoje.
Karjera
Profesionalo karjerą pradėjo FK Atlantas (2011), o vėliau žaidė Alytaus „Dainavoje“, Pakruojo „Kruojoje“.
FK Ekranas
2014 m. perėjo į Ekraną, o vasarą paliko klubą.
FK Trakai
2014 m. vasarą perėjo į FK Trakai. 2015 m. UEFA Europos lygos atrankos rungtynės prieš Havnar Bóltfelag (HB ekipą) (Farerų salos). Pirmojo kėlinio viduryje, po susidūrimo su varžovu, žaidėjui lūžo koja.
Tris sezonus priklausė FK Trakai, tačiau buvo gavęs daug traumų, kurios ilgam išvesdavo iš rikiuotės.
2017 m. liepos mėn. pranešta, kad žaidėjas palieka Trakų klubą.
FK Kauno Žalgiris
2017 m. žaidė FK Kauno Žalgiris. Jo pelnytas įvartis buvo vienintelis rungtynėse prieš FK Jonava.
FC Stumbras
2019 m. žaidė „Stumbro“ ekipoje. Debiutavo rungtynėse prieš FK Panevėžys. tai buvo vienintelės sužaisto rungtynės A lygoje atstovaujant Stumbro klubui.
DFK Dainava
2020 m. grįžo į Alytų ir atstovavo Dainavai.
FK Riteriai
2021 m. žaidė Riterių klube.
2021 m. gegužės 14 d. rungtynėse prieš Alytaus „Dainavą“ patyrė traumą, dėl kurios kontraktas su FK Riteriai buvo automatiškai nutrauktas. Prieš pasirašant sutarį buvo įrašyta galimybė klubui nutraukti su žaidėju stuartį, jeigu būtų patirta sunkesnė trauma. Šiose rungtynėse traumą žaidėjas patyrė jau 35 žaidimo sekundę. Diagnozuotas peties išnirimas, kurio gydymui reikalinga operacija.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Trenerio karjera
2022 m. liepos mėn. pranešta, kad futbolininkas baigia karjerą ir imasi trenerio veiklos. Prieijungė prie „Žalgiriečio“ futbolo akademijos. Oficialios jo pareigos – atletinio rengimo treneris.
Paukštininkai
Paukštininkai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 1 km nuo Lupikų.
Gilužis (Zarasų r.)
left|120px
Gilužis – ežeras Lietuvoje, Zarasų rajone, 6,5 km į pietvakarius nuo Degučių. Ežeras ovalo formos, ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,2 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 144,8 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę medžiais ir krūmynais. Iš pietų prieina Daneikių miškas, kitose pakrantėse plyti pievos, krūmynai. Pietryčiuose išteka upelis link Antalieptės HE tvenkinio (Šventosios upės baseinas). Prie ežero įsikūręs Daneikių kaimas.
Murlė
Murlė – Vilnios kairysis intakas rytinėje Vilniaus miesto dalyje, Rokantiškėse. Murlė įteka į Vilnią 13,6 km atstumu nuo jos žiočių, priklauso Neries mažųjų intakų (su Nerimi) baseinui. Upelio hidrologinis nr. 12010455. Upelis prasideda Vilniaus rajono paribyje, ties Grigaičiais. Teka šiaurės kryptimi, vietomis patvenkta. Prateka Pavilnių regioninio parko rytiniu pakraščiu. Vidurupyje, kairiajame krante, stūkso Rokantiškių piliakalnis. Žemupyje teka labai urbanizuota teritorija.
Girelės ežeras
left|120px
Girelės ežeras – ežerėlis Lietuvoje, Zarasų rajone, 3 km į rytus nuo Antalieptės, Gudelių girios šiaurinėje dalyje. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,15 km, plotis – iki 0,055 km. Altitudė 149,9 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję. Šiaurinėje pakrantėje plyti pievos. Šiaurėje išteka upelis link Šventosios intako Stromelės upelio.
Khena
thumb|right|150px|Muzikantas grojantis Kaena Khena, khaena – Pietryčių Azijos pučiamasis muzikos instrumentas (harmoninis aerofonas) iš bambuko. Kaena tradiciškai grojama, dainuojant tautines dainas. Šiuo metu khena naudojama Laose, Tailande, kai kuriose Kambodžos dalyse. Labai panašus instrumentas (šengas) naudojamas ir Kinijoje.
Kheną sudaro dvi eilės skirtingų ilgių, bambukinių vamzdelių, sujungtų į vieną, skersai einančią ertmę, į kurią ir pučiamas oras. Ant vamzdelių iš abiejų padarytos mažos skylutės, kurias dangstant abiejų rankų pirštais gaunama melodija. Khena yra tokių harmoninių (laisvo stiebo) aerofonų kaip armonika, akordeonas, pirmtakas.
Paukštiškės
Paukštiškės – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Kalvių.
Jelena Panova
Biografija
1999 metais baigė Maskvos meno teatro mokyklos vaidybos skyrių (kurso vadovas Olegas Efremovas) ir buvo priimta į A. P. Čechovo vardo Maskvos dailės teatro trupę, kurioje dirbo iki 2012 m.
1997 m. debiutavo filme „Naujųjų metų istorija“. Vėliau vaidino šveicarų filme „Berezina, arba paskutinės Šveicarijos dienos“ (1999), kurį sukūrė Danielis Schmidas.
Filmavosi televizijos seriale „Siena. Taigos romanas“ (2000) ir Vika Ermakova Aleksejaus Sidorovo filme „Šešėlių kova“ (2005).
Kaugonių geležinkelio stotelė
Kaugonių geležinkelio stotelė – stotis Elektrėnų savivaldybėje, Gervaraistyje, 2 km į pietvakarius nuo Kaugonių kaimo, prie geležinkelio Vilnius–Kaunas. Ties Kaugonimis atsišakoja geležinkelis į Elektrėnuose esančią Lietuvos elektrinę, iš šiaurės ir rytų prieina Kaugonių miškas. Stoja traukiniai Kaunas–Vilnius.
Istorija
Geležinkelio stotelė atidaryta 1915 m. 1936 m. joje buvo 11 gyventojų. XX a. viduryje buvo atskira gyvenvietė, paskutinį kartą kaip tokia paminėta 1985 m. Paparčių apylinkės gyvenamųjų vietovių sąraše.
Krakinis (Zarasų r.)
Krakinis arba Glušokas – ežeras Lietuvoje, Zarasų rajone, 6,5 km į šiaurės vakarus nuo Degučių, Krakynės miške, Velniabalės telmologiniame draustinyje. Ežerėlio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,12 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 167,7 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję – ežeras telkšo ~ 75 ha dydžio Mašalynės pelkėje. Rytuose išteka K-1 upelis link Kumpuolio ežero (Nikajaus upės baseinas).
Helen Hunt
Helena Hant (Helen Hunt, g. 1963 m. birželio 15 d., Kalver Sityje, Kalifornijoje) – amerikiečių aktorė ir režisierė.
Biografija
Apdovanota daugybe apdovanojimų, įskaitant Akademijos apdovanojimą, keturis „Primetime Emmy“ apdovanojimus ir keturis „Auksinio gaublio“ apdovanojimus.
Hunt išgarsėjo 1992 m., suvaidinusi Jamie Buchman komedijoje „Mad About You“, kuri pelnė tris „Auksinio gaublio“ apdovanojimus už geriausią aktorę ir keturis „Primetime Emmy“ apdovanojimus už pagrindinę aktorę.
1997 m. Hunt laimėjo Akademijos apdovanojimą už geriausią aktorę už Carol Connelly vaidmenį romantinėje komedijoje „As Good as It Gets“, o Cheryl Cohen-Greene filme „Seansai“ (2012) ji buvo nominuota „Oskarui“ už geriausią. antro plano aktorė. Kiti žymūs jos filmai yra „Twister“ (1996), „Cast Away“ (2000), „What Women Want“ (2000), „Pamokėk pirmyn“ (2000), „Bobby“ (2006), „Soul Surfer“ (2011) ir „Stebuklų sezonas“ (2018).
Hunt debiutavo kaip režisierė filme Tada ji mane rado (2007), režisavo filmą „Ride“ (2014) ir televizijos serialų epizodus, įskaitant „House of Lies“, „This Is Us“, „Feud: Bette and Joan“, „American Housewife“ ir premjerinis „Mad About You“ atgimimo epizodas.