cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aquificae
Šių bakterijų atstovės yra ekstremofilai ir hipertermofilai: jos gali gyventi ekstremaliomis sąlygomis, karštose versmėse, sulfanilamide, 85-95 °C temperatūros vandenyje, šarmuose.
Aquificae bakterijos – autotrofės.
Klasifikacija
Nėra tikslaus susitarimo dėl šioms bakterijoms priskiriamų genčių klasifikavimo. Vieni šaltiniai  teigia, kad Aquifex, Calderobacterium, Hydrogenobacter ir Thermocrinis gentys priklauso tai pačiai Aquificales eilei, kiti mokslininkai linkę manyti kitaip.
Kalichovščizna
Kalichovščizna  – kaimas Lenkijos rytuose, Tučnos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į pietus nuo Tučnos, apie 32 km į pietryčius nuo Palenkės Bialos ir apie 84 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Sasnavos herbas
Sasnavos herbas – Sasnavos miestelio ir seniūnijos heraldinis atributas.
Istorija
Sasnava istorinio herbo neturėjo. Herbas patvirtintas 2005 m. gegužės 3 d. Prezidento dekretu. Etalono autorius – Rolandas Rimkūnas.
Benjamin Disraeli
Grafas Bykonsfildas Bendžaminas Dizraelis (, 1804 m. gruodžio 21 d. Londonas – 1881 m. balandžio 19 d. Londonas) – Didžiosios Britanijos valstybės veikėjas, Jungtinės Karalystės ministras pirmininkas, rašytojas, nuo 1867 m. erlas.
Biografija
Žydų kilmės, 1817 m. krikštytas. Ketvirtojo dešimtmečio pradžioje vienas Jaunosios Anglijos torių judėjimo lyderių. Judėjimas siekė aristokratijos ir žemųjų visuomenės sluoksnių sąjungos, kaip atsvaros stiprėjančiam viduriniam sluoksniui. 1837–1876 m. Bendruomenių rūmų, nuo 1876 m. Lordų Rūmų deputatas.
Politinė veikla
1846 m. kovojo prieš torių ministro pirmininko R. Pilio sprendimą panaikinti protekcionistinius muitus (grūdų įstatymai). Dėl jo ir jo šalininkų veiklos torių partija skilo. 1852 m., 1858–1859 m., 1866–1868 m. finansų ministras. 1867 m. pasiūlė vadinamąjį Reformų bilį, didžiajai daliai miestų darbininkų suteikiantį rinkimų teisę.
1868 m. ir 1874–1880 m. ministras pirmininkas. 1875 m. jo vyriausybė įsigijo Sueco kanalo bendrovės kontrolinį paketą. 1876 m. jis inicijavo įstatymą dėl karalienės Viktorijos paskelbimo Indijos imperatore. 1878 m. Berlyno kongrese neleido Rusijai po laimėto 1877–1878 m. karo su Turkija įsigalėti Balkanuose, be to, Didžioji Britanija prisijungė Kiprą.
Jo vyriausybė priėmė įstatymus dėl lūšnynų sutvarkymo, dėl sveikatos apsaugos sistemos ir profsąjungų pertvarkymo, darbo sąlygų fabrikuose pagerinimo. Imperializmas ir socialinės reformos ilgam tapo konservatorių politikos svarbiausiais bruožais. Atsistatydino dėl ekonominio nuosmukio ir nesėkmingų kolonijinių karų 1878–1880 m. Afganistane ir 1879 m. Pietų Afrikoje.
Kūryba
Jaunosios Anglijos torių judėjimo idėjos vyravo jo romanuose, kuriuose ankstyvųjų Viktorijos laikų Anglija vaizduojama susiskaldžiusi į turtinguosius ir beturčius. 1837 m. išgarsėjęs literatūriniu kūriniu „Pašėlęs lordas“ išrinktas į Bendruomenių rūmus.
Parašė romanus:
Septynios Romos kalvos
thumb|right|300px|Septynios Romos kalvos (anglų k.) Septynios Romos kalvos – septynių kalvų serija, ant kurios išsidėstęs istorinis Romos centras. Kalvos yra į rytus nuo geografinio Romos centro ir nuo Tibro upės.
Šios kalvos yra tokios:
Manoma, kad iš pradžių ant visų kalvų apsigyveno atskiros gyventojų grupės. Vėliau visos grupės pradėjo dalyvauti bendruose renginiuose ir po truputį jungtis.
Storagalviai
Storagalviai (Eresidae) – vorų (Araneae) šeima.
Pasaulyje yra 10 genčių ir 102 rūšys. Vorų kūnas kresnas, kojos trumpos. Akys mažos: 4 išsidėsčiusios skersinėje eilėje prie kaktos pakraščio, po vieną porą abipus šios eilės. Šiek tiek panašūs į šokliavorius. Šios šeimos vorai priskiriami prie kribelinių vorų. Jie gaudo grobį ne lipniais gaudomaisiais tinklais, o švelniomis susiraizgiusiomis gijomis. Šios gijos gaminamos verpimo srityje, vad. cribellum, ir ištempiamos ant IV kojų poros priešletenėlės esančiu calamistrumu (šerių šepetėliu). Vorai rezga vamzdelio formos piltuviškus tinklus. Gyvena smėlėtame, šiltame dirvožemyje voratinkliu išklotuose žemės urveliuose. Paplitę tropikuose.
Lietuvoje randama viena rūšis: boružinis storagalvis (Eresus cinnaberinus).
Bartėnai
Bartėnai  – Mažosios Lietuvos gyvenvietė šiaurės rytų Lenkijoje, (Varmijos Mozūrų vaivadija, Kentšyno apskritis, Bartėnų valsčius), pasienyje su Rusijos Federacijos Kaliningrado sritimi.
Leniuškai
Leniuškai  – kaimas Lenkijos rytuose, Tučnos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į rytus nuo Tučnos, apie 34 km į pietryčius nuo Palenkės Bialos ir apie 95 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Bartėnai
Istorija
thumb|left|Bartėnų bažnyčia Bartos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės, žinomas nuo 1353 m. Kitos formos: Barty, Borty, Barthen, Barten. 1240 m. bartų žemes užėmė Vokiečių ordinas. 1310 m. padedamas prūsų, Bartėnus buvo užėmęs Vytenis. 1380-1390 m. pastatytos mūrinės sienos, iki 1400 m. – pilies mūrai. 1630 m. suteiktos miesto teisės. Iki XV a. pabaigos Bartėnų pilis buvo vienas svarbiausių atsparos centrų išpuoliams prieš Lietuvą. 1533-1841 m. pilyje rezidavo seniūnas, 1842-1945 m. ji priklausė privatiems asmenims. 1914 m. pilis sudegė, bet per dvejus metus buvo atstatyta.
Bartėnai 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Rastenburgo apskrities miestas. 1945 m. buvę gyventojai pasitraukė arba buvo iškeldinti, jų vietoje atkelti lenkai, gyvenvietė neteko miesto teisių. Pilyje įkurtas žemės ūkio kooperatyvas ir jo parduotuvės. Panaikinus kooperatyvą pilis privatizuota, pritaikoma viešbučiui.
1389 m. pastatyta bažnyčia, ji perstatyta XVIII a., 1643 m. įrengtas renesansinis altorius, 1750 m. – barokiniai vargonai.
Pirmoji mokykla atidaryta 1548 m., nuo 1622 m. joje dirbo du mokytojai, rektorius ir kantorius.
Giedriai (Šiauliai)
Giedriai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 14 km į pietus nuo Šiaulių, prie kelio.
Gyventojai
thumb|left|Giedrių senkapis thumb|left|Giedrių senkapis
Tarptautinė teisė
Tarptautinė teisė – pasaulyje tarp valstybių pripažintų principų, sutartinių bei papročių, teisės normų, reguliuojančių teisinius santykius tarp valstybinių, tarptautinių (pvz., tarptautinių organizacijų) teisės subjektų, visuma.
Nevyriausybinės organizacijos (įkurtos privačių asmenų) neturi tarptautinės teisės subjektų požymių, todėl joms paprastai netaikomos tarptautinės teisės normos.
Apimtis ir ypatumai
Viena iš svarbių tarptautinės teisės funkcijų – siekti išlaikyti tarptautinį saugumą ir taiką, reguliuoti ginkluotės kontrolę, jėgos panaudojimą tarptautiniuose santykiuose
Tarptautinės ir nacionalinės teisės santykis
Yra 2 skirtingos teorijos dėl tarptautinės ir nacionalinės teisės tarpusavio santykio:
Pirmą kartą terminą „tarptautinė teisė“ pavartojo anglų filosofas Džeramas Bentamas XVIII a. pabaigoje. Iki to naudotas lotyniškas terminas „ius gentium'' (tautų teisė). Po to – „teisė tarp tautų“ (ius inter gentium).
Lygiai taip, kaip svarbiausios individų elgesį reguliuojančios normos išreikštos vidaus arba nacionalinėje teisėje, taip ir valstybių elgesį reguliuojančios normos išreikštos tarptautinėje teisėje. Tačiau jų prigimtis nėra tapati.
Tarptautinė teisė veikia visiškai kitame socialiniame kontekste, neturinčiame visaapimančios visuomeninės sutarties ir centrinės valdžios, nustatančios taisykles ir taikančios sankcijas. Valstybės skiriasi nuo individų tuo, kad jos pačios priima įstatymus ir vasltybinių institucijų pagalba asmenims taiko poveikio priemones už normų pažeidimus.
Tarptautinė teisė yra ne virš, o tarp valstybių. Sankcijų taikymas už tarptautinės teisės pažeidimus priklauso nuo valstybių, tarptautinės bendruomenės, dažnai- nuo politinės valios, ekonominių ir kitų interesų.
Tarptautinė teisė nuolat pagrįsta kompromisu. Ji yra universali, nes jos normos taikytinos visiems tarptautinės teisės subjektams, visoms valstybėms, nepriklausomai nuo jų dydžio, galios, statuso, ideologijos. Tarptautinė teisė kartais susijusi su Galių pusiausvyros sistema: normas primeta, jų laikytis verčia, taip pat sankcijas taiko ta valstybė, kuri turi didesnę galią.
Tarptautinės teisės šaltiniai
Tarptautinės teisės šaltiniai yra viešosios teisės šaltiniai, iš kurių kyla tarptautinės teisės normos - taisyklės, kuriomis reguliuojami tarptautinio pobūdžio visuomeniniai santykiai tarp dviejų (ar daugiau) tarptautinės teisės subjektų. Daugiausiai tai yra tarptautinės sutartys (tarptautinės konvencijos, komunikatai, paktai ir kt.), tarptautiniai susitarimai, tarptautinių teismų sprendimai, tarptautiniai teisiniai papročiai (paprotinė tarptautinė teisė) ir kiti.
Vilkiškės (Turgeliai)
Vilkiškės – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybės šiaurės rytuose, 6 km į šiaurės vakarus nuo Turgelių, Merkio dešiniajame krante. Seniūnaitijos centras. Yra Vilkiškių pagrindinė mokykla. Kaime stovi restauruoti Vilkiškių dvaro rūmai, keletas kitų pastatų.
Istorija
Anksčiau kaime buvo Vilkiškių dvaras, kurį valdė Dmochovskiai. Po II pasaulinio karo jame įsikūrė Vilkiškių pagrindinė mokykla.
Jona (Elektrėnai)
Jona – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 7 km nuo Ausieniškių.
JAV transportas
JAV transporto sistema yra itin gerai išvystyta. Labiausiai išvystytas kelių tinklas. Daugiausiai kelių driekiasi iš rytų į vakarus. Analogiškai šia kryptimi stipriausiai yra išvystyta vamzdynų bei geležinkelių transporto infrastruktūra. Vidaus vandenų transportas JAV daugiausiai sietinas su laivyba Misisipės upėje. Gerai yra išvystytas oro transportas. Smulkesni oro uostai yra beveik visuose JAV miestuose. Didžiausias oro uostas JAV yra įsikūręs Čikagoje.
Žarėnai (Šiauliai)
Žarėnai (arba Žarėnai-Latveliai) – kaimas Šiaulių rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, 6 km į vakarus nuo Šakynos. Seniūnaitijos centras. Yra Šv. Mikalojaus bažnyčia (pastatyta 1790 m.), Žarėnų pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-81012), XIX a. vėjo malūnas. Šalia teka Žarės upelis, pagal kurį buvo pavadintas ir kaimas. Prie Žarėnų yra Šakynos geomorfologinis draustinis.
miniatiūra|250px|left|Rodyklė į Žarėnų parką
Istorija
1578 m. minimas Žarėnų dvaras. LTSR laikais buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.
Kaimas anksčiau vadintas Žarėnais-Latveliais.
Nemėžis
Nemėžis – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, prie geležinkelio į pietryčius nuo Vilniaus. Seniūnijos centras, 6 seniūnaitijos. Į šiaurę nuo kelio yra Nemėžio dalis, prijungta prie Vilniaus. Stovi Nemėžio Šv. Rapolo Kalinausko bažnyčia, veikia Nemėžio Šv. Rapolo Kalinausko gimnazija, biblioteka, paštas (LT-13034). Senosiose kapinėse stovi totorių mečetė (pastatyta 1909 m.), išlikęs dvaro pastatų ansamblis, kapinės.
Nemėžį aptarnauja 16 ir 61 nr. VVT autobusų maršrutai.
miniatiūra|left|Prie seniūnijos
Etimologija
Nemėžis – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo čia pratekančio Nemėžos upelio. XX a. 1-ojoje pusėje gyvenvietės pavadinimas buvo moteriškos giminės – Nemežė.
Istorija
thumb|left|[[Nemėžio dvaras|Nemėžio dvaro rūmai]] thumb|left|[[Nemėžio bažnyčia]]
Nemėžio pavadinimas žinomas dar nuo Ldk Vytauto Didžiojo laikų. Čia jis 1397 m. apgyvendino totorius, kurių palikuonys gyvena ir dabar. XIV a. Nemėžyje jau buvo kunigaikščių rūmai – Vytauto Didžiojo ir jo žmonos Julijonos vasaros rezidencija. Čia Julijona ir mirė. XIV a. Nemėžis minimas kaip valsčius (pavietas). Karui jis turėjo atsiųsti 92 riterius. Spėjama, kad 1656 m. Nemėžio dvare pasirašyta Nemėžio sutartis, pagal kurią Abiejų Tautų Respublika ir Rusija įsipareigojo bendrai kovoti prieš Švediją. 1684 m. Nemėžio totoriai tarnavo Lietuvos kariuomenės pulkuose, kovojusiuose prieš turkus. Iš to meto išlikęs totoriaus Romano Dovidovino testamentas: turkų sunkiai sužeistas, jis prašė savo brolio palaidoti jį mylimajame Nemėžyje.
1794 m. Nemėžyje susibūrė sukilėlių pulkas, kuriam vadovavo pulkininkas inžinierius Jokūbas Jasinskis. Balandžio 23 d. susivienijęs su kitais pulkais, jis puolė caro kariuomenę ir puolė Vilnių. Sukilėlių tradicijos išliko. 1863 m. buvęs prūsų kariuomenės pulkininkas Lepelskis Nemėžyje surinko sukilėlių būrį, kuris vėliau kovėsi su caro kariuomene Rūdiškių miškuose. 1863 metų sukilime dalyvavo ir Nemėžio totoriai, kuriems vadovavo Samuelis Ulanas.
Nemėžį valdė ir čia gyveno bajorai Sapiegos. 1828 m. iš Sapiegų Nemėžį perėmė grafas Benediktas Tiškevičius, buvęs Kauno gubernijos maršalka. Manoma, kad apie 1840–1856 m. grafas pastatė vėlyvojo klasicizmo stiliaus rūmus ir kitus su jais kompoziciškai susijusius pastatus. XIX a. pabaigoje Nemėžis – Vilniaus apskrities palivarkas, kaimas ir bajorkaimis, priklausę Rudaminos valsčiui.
Priešais rūmus, ilgame vidiniame ūkinės paskirties kieme, stovėjo žirgų arklidės, dalis jų išliko iki šių dienų. 1914 m. Nemėžio dvarą, kurį sudarė Juodasis, Bareikiškių, Šveicarų, Rudaminos ir Dolinos palivarkai, įsigijo Mykolas Bochovicas. Tai buvo šių žemių paskutinis savininkas.
Šypsenėlė
Pirmas žinomas šypsenėlių panaudojimo atvejis užfiksuotas laikraštyje „New York Times“. JAV Prezidento Abraomo Linkolno kalbos nuoraše, išspausdintame laikraštyje „New York Times“ buvo aptiktas įrašas: „(plojimai ir juokas ;)“. Tiesa, visai tikėtina, kad tai buvo ne šypsenos žymė, o paprasčiausia spausdinimo klaida.
Nemėžis
Istorija
1939 m. visi meno kūriniai ir istorinę vertę turintys daiktai buvo nacionalizuoti ir išgabenti. Dalis jų pateko į Vokietiją. Tarybiniais metais Nemėžis buvo apylinkės ir „Naujo gyvenimo“ kolūkio centras. XX a. pertvarkant Vilniaus–Minsko plentą, sunaikinta dalis dvaro komplekso. 1949–1953 m. veikė pradinė, 1953–1970 m. septynmetė, aštuonmetė mokykla.
Šypsenėlė
Pirmą kartą ASCII emocijas <tt>:-)</tt> ir <tt>:-(</tt>, kartu su siūlymu jas naudoti realių emocijų reiškimui, pasiūlė Scott Fahlman. Savo siūlymą jis išdėstė Carnegie Mellon University kompiuterių mokslo elektroninėje skelbimų lentoje 1982 m. rugsėjo 19 d. Originalus žinutės tekstas:
Dažniausiai pasitaikančios šypsenėlės
Šios bei daugelis kitų šypsenėlių kompensuoja tekstui būdingą neverbalinio bendravimo trūkumą, įgalina interneto pokalbių programose reikšti savo jausmus, emocijas, todėl yra labai paplitusios.
Rytų Azijos šypsenėlės
Rytų Azijoje yra paplitusios šypsenėlės, kurių supratimui nereikia pasukti galvos į kairę. Jos dažniausiai sutinkamos tokioje formoje, kaip (*_*), kur žvaigždutės atstoja akis, vidurinis simbolis, dažniausiai pabraukimo brūkšnys, – burną, o skliaustai – veido kontūrus. Vartojama daug visokiausių simbolių akims išreikšti, todėl jos daugiausia ir atspindi vaizduojamą nuotaiką, skirtingai nuo vakarietiškųjų šypsenėlių, kurių nuotaika išreiškiama per burna. Dažnai azijietiškos šypsenėlės trumpinamos – vietoj (^_^), kuri reiškia šypsojimąsi, dažnai vartojama tiesiog ^_^ (be veido kontūrų), ar net ^^ (be veido kontūrų ir burnos).
Nemėžis
Istorija
2016 m. gegužės 25 d. Lietuvos Respublikos Prezidentės Dalios Grybauskaitės dekretu buvo patvirtintas Nemėžio herbas.
Nemėžio totoriai ir mečetė
Nemėžis – tai viena iš nedaugelio Lietuvoje esančių gyvenviečių, kur gyvena kelios dešimtys musulmonų tikėjimą išpažįstančių totorių. Jų tradicijos ir papročiai išlikę iki šiol.
Nemėžyje jau nuo seno gyveno totoriai (nuo 1397 m.), čia yra totorių kapinaitės bei jų maldos namai – mečetė. Pirmoji totorių mečetė pastatyta dar 1684 m., buvo medinė, su bokšteliu, bet sudegė. Dabartinė pastatyta 1909 m. pagal inžinieriaus A. Sonino projektą, atskiros patalpos vyrams ir moterims. Sovietmečiu ji buvo paversta sandėliu. Pamaldos vyksta tik jaunaties penktadieniais. Į jas susirenka vos keli žmonės. Daugiau jų suvažiuoja per tradicines musulmonų šventes. Į pamaldas atvažiuoja ir arabų. Pamaldoms Nemėžio mečetėje vadovauja Vilniuje gyvenantis imamas, jis dirba ir Keturiasdešimties Totorių kaime. Nemėžyje gyvena tik imamo pavaduotojas. Šiuo metu Lietuvoje veikia 4 mečetės, iš kurių dvi yra Vilniaus rajone: Nemėžyje ir Keturiasdešimties Totorių kaime.
2008 m. kaime gyveno ~120 totorių.
Kapinės
Nemėžio kapinėse turtingesnių žmonių (žemvaldžių) kapai aptverti medine ar geležine tvora. Antkapių forma priklauso nuo mirusiojo giminės turtingumo. Ant vargšų kapų paprastai statomi netašyti lauko akmenys be užrašų, turtingesniųjų kapus ženklina akmenys su užrašais, o turtingųjų – gludinti antkapiai su puošniomis epitafijomis. Totorių kapinėse ant antkapių negalima kalti mirusiųjų portretų.
Žymūs žmonės
Nemėžis buvo mėgstama Vilniaus universiteto studentų, kurie buvo nusiteikę prieš caro valdžią – filomatų ir filaretų susitikimų vieta. Tarp jų buvo Adomas Mickevičius, Tomas Zanas, Onufrijus Petraškevičius, Jonas Čečiotas ir kt.
1823–1832 m. Nemėžyje gyveno ir dirbo Vilniaus universiteto Astronomijos observatorijos direktorius prof. Piotras Slavinskis. Pas jį dažnai svečiuodavosi astronomas ir matematikas J. Sniadeckis, botanikas St. Judzilas ir garsus architektas K. Podčašinskis ir kt. 1852 m. Nemėžyje gimė fotografas Benediktas Henrikas Tiškevičius.
Delta proteobacteria
Delta proteobacteria – proteobakterijų (Proteobacteria) tipo bakterijų klasė. Visos bakterijos gram-neigiamos, yra aerobinių ir anaerobinių.
Šiai grupei priklauso dauguma žinomų anaerobinių, sulfatus (Desulfovibrio, Desulfobacter, Desulfococcus, Desulfonema, etc.) arba sierą (Desulfuromonas) redukuojančių rūšių.
Kai kurios šio tipo bakterijos sukelia ligas. Aprašyti jų sintetinami ATP/ADP antiporteriai, pernešantys per ląstelės membraną šeimininko ATP bakterijai, o panaudojant susidariusią ADP – atgal šeimininkui. Taip bakterija panaudoja šeimininko metabolinės energijos sistemą.
Žuklijai (Šakiai)
Žuklijai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Kriūkų.
Aleksandras Dundulis
Aleksandras Dundulis (1910 m. gegužės 5 d. Trilusčiai prie Tverečiaus – 1994 m. rugpjūčio 23 d. Čikaga, palaidotas Trilusčiuose) – lietuvių kalbininkas, pedagogas.
Biografija
1937 m. baigė Slanimo mokytojų seminariją. Mokytojavo Vilniaus krašte, Vilniuje. Nuo 1939 m. Vilniaus universitete studijavo lituanistiką. Už lietuvišką veiklą lenkų valdžios tardytas ir kalintas.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Studijas baigė 1949 m. Tiubingeno universitete. 1950 m. persikėlė į JAV. 1958–1980 m. dėstė lietuvių kalbą ir literatūrą Čikagos aukštesniojoje lituanistikos mokykloje, nuo 1959 m. ir Pedagoginiame lituanistikos institute, vienas jo įkūrėjų, 1959–1972 m. Pedagogų tarybos sekretorius, 1972–1980 m. stacionaro skyriaus direktorius.
Dirbo vadovėlių leidimo komisijoje, redagavo lietuviškas knygas. Parengė P. Skardžiaus „Rašybinį lietuvių kalbos žodyną“ (neišleistas, rankraštis atiduotas Vilniaus universitetui), „Tverečiaus šnektos“ aprašą. Į TSRS okupuotą Lietuvą slaptai siuntė mokslinės literatūros.
Bendradarbiavo laikraščiuose „Jaunimo draugas“. „Vilniaus rytojus“, „Vilniaus žodis“, žurnale „Gimtoji kalba“.
Matiašuvka
Matiašuvka  – kaimas Lenkijos rytuose, Tučnos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į pietus nuo Tučnos, apie 34 km į pietryčius nuo Palenkės Bialos ir apie 89 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Vytautas Galvonas
Vytautas Galvonas (1958 m. balandžio 8 d. Anykščiuose – 2015 m. birželio 26 d. Alytuje) – inžinierius, Lietuvos ir Anykščių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1965–1976 m. mokėsi Anykščių 2-ojoje vidurinėje mokykloje. 1976–1981 m. studijavo Vilniaus universiteto (VU) Fizikos fakultete, įgijo radiofiziko specialybę.
1981 m. Vilniaus 35-osios vidurinės mokyklos fizikos ir darbų mokytojas. 1981–1989 m. VU Skaičiavimo centro inžinierius elektronikas. 1984–1992 m. Vilniaus autoremonto gamyklos Automatinių gamybos sistemų elektroninių skaičiavimo mašinų skyriaus viršininkas. 1989–1992 m. VU Skaičiavimo centro Sportinio eksperimento automatizavimo skyriaus projekto vadovas. 1992–1993 m. UAB „Esmi“ parduotuvės „Astra“ direktorius. 1993 m. AB „Ogmios centras“ prekybos direktorius, 1993–1997 m. UAB „Ogmios Astra“ generalinis direktorius. 1997–2003 m. UAB „Šiaurės miestelis“ direktorius.
Tragiškai žuvo Alytaus aerodrome nukritus lėktuvui. Palaidotas Vilniaus Kairėnų kapinėse.
Politinė ir visuomeninė veikla
Nuo 2002 m. Liberalų demokratų partijos, nuo 2006 m. partijos Tvarka ir teisingumas narys, nuo 2015 m. balandžio mėn. – šios partijos Anykščių rajono skyriaus pirmininkas.
Sporto pasiekimai
1981–1986 m. Lietuvos akrobatinio skraidymo rinktinės narys. 1985 m. įvykdė SSRS aukštojo pilotažo sporto meistro normą. 1998 ir 2001 m. akrobatinio skraidymo sportiniais lėktuvais varžybų „Žmogus-paukštis“ nugalėtojas. 2002 m. Europos akrobatinio skraidymo 13-ojo čempionato organizacinio komiteto narys ir šio čempionato direktorius. 2004 m. A kategorijos akrobatinio skraidymo Lietuvos čempionas.
Ilgų nuotolių bėgikas mėgėjas. IV Pasaulio parlamentarų maratono ir pusės maratono čempionate Krokuvoje (Lenkija, 2006 m.) tapo pusės maratono pasaulio čempionu. V Pasaulio parlamentarų pusės maratono bėgimo čempionate Krokuvoje (2008 m.) asmeninėje įskaitoje laimėjo 2-ąją vietą, komandinėje įskaitoje buvo tarp nugalėtojų.
Mažasis baublys
Mažasis baublys (Ixobrychus minutus) – garninių (Ardeidae) šeimos paukštis.
Išvaizda
Nuo didžiojo baublio skiriasi mažesniu ūgiu ir spalva. Tai sutemų ir naktinis paukštis.
Elgsena
Veisimosi lakotarpiu mažųjų baublių patinai šaukia kimiu „pumb…pumb“, „vuur, vurr“, o kitu laiku greitai „ke-ke-ke“. Ištikus pavojui slepiasi žolių tankmėje vertikaliai išsitiesdamas, todėl lengvai užsimaskuoja ir primena sausą stuobrį. Vikriai laipioja šakomis ir po nendres. Skrenda lengvai, bet pabaidytas greit tupia į tankumynus.
Lietuvoje retas, įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą. Mėgsta gausiai apaugusius įvairius vandens telkinius. Lizdą krauna ant nendrių stiebų, apie 20-50 cm virš vandens. Tačiau kartais lizdą įsirengia ir krūmuose. Deda 5-6 baltus matinius kiaušinius. Gegužės pab. – birželio mėn. peri 16-19 dienų. Jaunikliai lizde išbūna iki 55 dienų, todėl išveda tik vieną vadą.
Mityba
Minta smulkiomis žuvimis, įvairiais vandens vabzdžiais.
Epsilon proteobacteria
Epsilon proteobacteria – proteobakterijų (Proteobacteria) tipo bakterijų klasė.
Groningenas (Surinamas)
Groningenas (, Sranan Tongu k. skropu – "kriauklė") – Surinamo miestas šalies šiaurėje, netoli Atlanto, Saramakos apygardos sostinė. Miestas išsidėstęs kairiajame Saramakos upės krante. Apie 3 000 gyventojų. Mieste yra policijos nuovada, paštas, kelios mokyklos, sporto baseinas Piranha, po vieną evangelikų ir katalikų bažnyčią.
Istorija
XVIII a. pabaigoje, kai vyriausybė dalino plotus plantatoriams, šioje vietoje nuspręsta statyti fortą, siekiant apsiginti nuo simaronų. Penkiakampis fortas iš kalkakmenio pastatytas 1790 m., vadovaujant gubernatoriui Janui Gerhardui Vichersui (Jan Gerhard Wichers).
Tokio pat pavadinimo miestas yra Nyderlanduose
Jonaičiai I
Jonaičiai I – kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Papilės.
Atsparioji ugniavietė
thumb|250px|right|Dotas (D. Britanija) thumb|250px|right|Antžeminis dotas (D. Britanija)
Atsparioji ugniavietė arba dotas ( 'ilgalaikis ugnies taškas', ДОТ) – kapitaliai įrengtas, paprastai gelžbetoninis fortifikacinis statinys, skirtas ilgalaikei gynybai. Dotas gali būti tiek pavienis, tiek įtvirtinto rajono dalis. Dotas saugo jo įgulą nuo priešo šaulių ginklų ir artilerijos ugnies, ir leidžia apšaudyti priešą kulkosvaidžių ir artilerijos ugnimi.
Rusiškai šis įtvirtinimų tipas dar vadinamas ДОС (долговременное огневое сооружение 'ilgalaikis ugnies įrenginys'). A. Smetonos 1995 m. išleistame „Karybos žodyne“ dotas vadinamas atspariąja ugniaviete.
Dotai savo konstrukcija būna labai įvairūs. Patys paprasčiausi dotai yra antžeminės gelžbetoninės dėžutės su viena ambrazūra kulkosvaidžiui. Sudėtingi dotai turi daug ambrazūrų kulkosvaidžiams ir patrankoms šaudyti, po žeme yra kelių aukštų su patalpomis įgulai gyventi ir ilsėtis, šaudmenų, maisto sandėliais, šuliniais ir vėdinimo sistemomis, elektros srovės generatoriais ir t. t.
Dotai tradiciškai ginkluojami kulkosvaidžiais ir patrankomis (paprastai tam naudojami specialūs modeliai, pritaikyti šaudyti pro ambrazūras), prieigos gali būti minuojamos. Šiais laikais dotai ginkluotėje gali turėti automatinius granatsvaidžius, prieštankines ir priešlėktuvines raketas, minosvaidžius.
Šukiai (Šiauliai)
Šukiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 13 km į pietus nuo Šiaulių, prie kelio.
Jonaičiai II
Jonaičiai II – kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Papilės.
Pilkasis garnys
Pilkasis garnys  – garninių (Ardeidae) šeimos paukštis. Kūnas pilkas, galvos viršus baltas. Virš akių juoda juostelė. Pakaušyje ilgas nusviręs juodas kuodas. Kaklas ilgas, jo priekyje kelios išilginės juodos juostos. Skrisdamas kaklą suriečia ir galvą pritraukia prie pečių. Apatinė kūno pusė balta, šonai pilkšvi. Snapas ilgas, tiesus, gelsvai rusvas.
Lietuvoje dažnas. Aptinkamas kovo – spalio mėn. Gyvena prie įvairių vandens telkinių, ypač kur daug žuvies. Lizdą krauna aukštai medyje, dažnai peri kolonijomis. Balandžio mėn. deda 4-5 žalsvai melsvus kiaušinius. Peri 25-26 dienas. Išveda vieną vadą, jaunikliai lizde išbūna apie 30 dienų. Jauniklių galvos viršus ir kaklas tamsiai pilki. Jų kūno viršutinė pusė rusvai pilka, apačia balta su rusvai juodomis išilginėmis juostomis.
thumb|left|Garnio kreksėjimas
Pilkieji garniai minta nedidelėmis žuvimis, vandens vabzdžiais, varlėmis. Dažnai lankosi žuvų tvenkiniuose, kur nejudėdamas stovi prie vandens. Apskritai tylus paukštis. Skrenda ramiai, ritmiškai ir lėtai plasnoja sparnais. Kai skrenda, kartais galima girdėti aštrų trumpą „griaik“.
Baltarusijos ekonomika
Baltarusijos ekonomika – 73-oji ekonomika pasaulyje, pagal bendrąjį vidaus produktą.
Po Tarybų Sąjungos žlugimo 1991 Baltarusija ėmėsi mišriosios (valstybinės – rinkos) ekonomikos kūrimo. Valstybės politika buvo sudaryta taip, kad, remiantis žemės ūkio ir pramonės esama struktūra, šalis taptų žemės ūkio žaliavų ir įrenginių eksportuotoja. Iki 1990-jų metų pabaigos privatizavimas praktiškai nebuvo vykdomas, vis dar egzistuoja valstybinių įstatymų ir produkcijos skirstymo sistema. Nuo 1992 iki 1994 pramonės gamyba sumažėjo 39 %, investicijos – 54 %, prekyba – 67 %. Šis smukimas įvyko dėl greitai didėjančios infliacijos ir bedarbystės (1999 viduryje buvo užregistruota 97 tūkst. bedarbių), valstybinio biudžeto trūkumų ir mokėjimo balanso.
Ekonomikos geografija
Minskas – ne tik sostinė, bet ir pagrindinis pramoninis Baltarusijos centras. Čia yra pagaminamas ketvirtadalis visos pramoninės produkcijos. Kiti didžiausi pramoniniai centrai yra Gomelis, Mogiliovas, Brestas, Gardinas, Polockas. Pagrindiniai žemės ūkio rajonai yra respublikos centre ir pietryčiuose, bet radioaktyvus užterštumas po avarijos Černobilyje 40-50 % sumažino apdirbamų žemių plotus ir naminių gyvulių skaičių šiuose rajonuose. Miškininkystės įmonės yra šiaurėje ir pietvakariuose. Kalio druskų gavyba egzistuoja miestelyje Polesje.
Energetika
Valdant Tarybų Sąjungai didžiausia dalis kuro, reikalinga Baltarusijai, buvo gaunama naftos, gamtinių dujų ir anglies pavidalu iš RTFSR. Šiluminės elektrinės gamino tik du trečdalius šalies elektroenergijos. Iširus SSRS pigaus kuro tiekimas liovėsi ir Baltarusija susidūrė su energetine krize.1998 rudenį Baltarusija Rusijos Federacijai įsiskolino 1,5 mlrd. dolerių, tarp jų ir „Gazpromui“ 250 mln. dolerių. Laikotarpiui iki 2010 Baltarusijos energetiniam kompleksui būtinos 7 mlrd. dolerių investicijos.
Elektros energija:
Transportas
Geležinkeliai ir automobilinis transportas – pagrindinės transporto susisiekimo rūšys šalyje. Geležinkelių tinklas orientuojasi į pagrindinę magistralę, kuri praeina per Oršą, Minską ir Brestą ir sujungia Baltarusiją su Maskva rytuose ir su Varšuva vakaruose. 1992 buvo apie 5480 km geležinkelių ir 61000 km kelių su kietuoju paviršiumi. Upių laivynas įgyvendina pervežimus per laivybinius vandeninius kelius, kurių ilgis apie 1500 km (daugiausia Dniepro baseine). Orinis transportas išsivystęs silpnai; šalia Minsko įsikūręs didžiausias šalyje Nacionalinis Minsko oro uostas.
Žemės ūkis
Po Antrojo pasaulinio karo plati melioracijų programa padidino apdirbamų žemių plotus nuo 5 mln. ha 1940 iki 6,5 mln. ha 1990. Maždaug pusė apdirbamų žemių yra paskirta grūdinių kultūrų auginimui, apie trečdalis žemių – pašarinėms kultūroms, apie septintadalį žemių – bulvėms ir likusi dalis cukriniams runkeliams, linui ir sodams
Baltarusija iš kitų tarybinių respublikų išsiskyrė pačiu didžiausiu žemės ūkio produktyvumu ir buvo pagrindiniu eksportuotoju i kitus Tarybų Sąjungos rajonus. Nepaisant bandymų skatinti fermų susidarymą, valstybiniai ir kolektyviniai ūkiai 1998 valdė 95 % žemės ūkio organizacijų. Iš 2700 kolūkių Baltarusijoje iki 1998 lapkričio buvo reorganizuota apie 100 kolūkių.
Pramonė
Didelės medienos atsargos tarnauja Baltarusijoje kaip žaliavos miškininkystei ir apdirbimo pramonei (statybinių medžiagų ir baldų gamyba vidinei rinkai). Kalio junginiai, iškasami šachtose prie Soligorskio, aprūpina cheminių trąšų gamybą. Dideliais kiekiais gaunama ruda anglis ir durpės.
Apdirbamoji pramonė sudaro apie 60 %baltarusijos pajamų. Svarbiausioji apdirbamosios pramonės šaka yra žemės ūkio mašinų gamyba (traktoriai, kombainai), staklių gamyba, karinės pramonės kompleksas, naftos ir chemijos pramonė ir statybinių medžiagų pramonė. Baltarusijoje gaminami televizoriai, radioimtuvai, laikrodžiai, šaldytuvai, stiklo dirbiniai, baldai, rūbai, lino drobės ir odos dirbiniai. Maisto pramonėje išsiskiria konservų ir cukraus fabrikai.
Išorinė rinka
Baltarusijos eksportas 1996 sudarė 5,2 mlrd. dolerių. Buvo eksportuojami mašinų gamybos chimikatai, maisto produkcija; pagrindiniai partneriai buvo Rusija (80 %), Ukraina, Lenkija ir Vokietija. Importo apimtis 2002 sudarė 8,8 mlrd. dolerių; iš esmės importą sudarė skystas kuras, gamtinės dujos, pramoninės žaliavos, tekstilė, cukrus, o partneriais buvo ta pati Rusija, Ukraina, Lenkija ir Vokietija. Eksporto apimtis 2002 sudarė 7,7 mlrd. dolerių ir partneriais buvo Rusija, Latvija, Lietuva, Ukraina, Vokietija.
Piniginė sistema ir bankai
Nacionalinis Baltarusijos bankas (NBB) buvo įkurtas 1991. Valiutos finansinė sistema buvo chaoso būsenoje iki 1990 vidurio. 1992 buvo įvesta nacionalinė valiuta – Baltarusijos rublis. 1994 infliacija Baltarusijoje sudarė apie 50 % per mėnesį ir Baltarusijos rublis patyrė kritimą Rusijos rublio atžvilgiu.
Išorinė Baltarusijos skola 1998 pasiekė 1,22 mlrd. dolerių. 1997 užregistruota apie 900 užsienio įmonių ir 2000 bendrų įmonių; užsienio investicijos sudarė 6,5 % šalies kapitalo. Pagal tam tikrą ministerijos statistiką ir analizę, vartojamų prekių kainos 1998 spalį dėl krizės Rusijoje išaugo 21 %. Vidutiniškai mėnesinis kainų padidėjimas 1998 sudarė 6,3 %. Rusijos bankų skolos Baltarusijos komerciniams bankams ir NBB 1998 spalį sudarė 63,9 mln. Rusijos rublių.
1999 Nacionalinis Baltarusijos bankas įvedė Baltarusijos rublio vienetinį mainų kursą kaip grynųjų taip ir banko operacijoms šalies viduje ir už jos ribų.
Ekonominiai ryšiai su Lietuva
Lietuvos eksportas į Baltarusiją sudaro 3,17 % viso Lietuvos eksporto. Baltarusija pagal eksportą yra 12-oje vietoje tarp Lietuvos prekybos partnerių.
Vydautiškės (Dūkštos)
Vydautiškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Dūkštų.
Biržulis
Biržulis – ežeras vakarų Lietuvoje, Telšių rajone, apie 4 km į šiaurės rytus nuo Varnių, Varnių regioniniame parke, Biržulio botaninio – zoologinio draustinio teritorijoje. Ilgis šiaurės – pietų kryptimi 3,6 km, plotis iki 1,3 km. Ežeras yra reliktas didžiausio, kada nors Žemaitijoje telkšojusio ežero. Prieš 13 000 metų jo plotas buvęs ~5000 ha, prieš 4000 metų – 2000 ha. Baseino plotas – 19020 ha, paviršiaus altitudė 150,3 metro. 1967 metais buvo patvenktas; pratakumas 6467 % per metus.
Ežero kranto linija (ilgis 10,5 km) vingiuota, gausu užutėkių. Krantai, ypač vakaruose, pelkėti, ten driekiasi plynaraisčiai (Degėsių pelkė, Vaivorynės pelkė, užimančios ~ 900 ha plotą), tik rytuose yra sausesnio kranto prieigų, kur veši pievos. Krantą sudaro 4 terasos, kurių plotis atitinkamai 0,5–1 m, 2–3 m, 5–7 m ir 8–10 m. Biržulio dugnas padengtas sapropelingu moliu, vakarinėse ir šiaurinėse įlankose susikaupęs dumblas ir molingas sapropelis, o palei rytinį krantą yra smėlio. Ežeras yra lyninio tipo.
Vakaruose iš Lūksto ežero atiteka Varnelė (jos debitas >1 m³/s), pietuose įteka Nakačia (vidutinis debitas žiotyse 0,96 m³/s). Ežero šiaurėje išteka Ventos intakas Virvytė (vidutinis debitas ties Tryškiais 9,48 m3/s). Rytiniame ežero dubens šlaite trykšta požeminio vandens šaltiniai (>1 m³/s). Vasarą ežero vanduo drumzlinas dėl molio ir fitoplanktono dalelių. Biržulis yra eutrofinio tipo ežeras, jo dugne ir pakrantėse gausu augalijos.
Biržulio pakrantės gyvenamos nuo mezolito laikotarpio. Aplinkinėse pelkėse rasta virš 40 akmens amžiaus stovyklų (Biržulio stovyklavietės). Dabar palei rytinį krantą įsikūrusios Pavandenės, Pabiržulio, Paežerio, Šakalinės gyvenvietės. Po 1954 m. įvykdytos melioracijos ežero vandens lygis nuslūgo 1,5 m, plotas sumažėjo ~600 ha.
Matansa
Matansa arba Riačuelas (Río Riachuelo) – upė rytų Argentinoje. Prasideda Buenos Airių provincijoje. Tekėdama sudaro pietinį Buenos Airių miesto pakraštį. Įteka į La Platą La Bokos kvartale. Pastarojo pavadinimas ir kilo nuo upės, kadangi reiškia upės žiotis. Didžiausi intakai: Cañuelas, Chacón, Morales, Cildánez.
Nedideliame upės baseine (2240 km²) gyvena daugiau nei 3,5 mln. gyventojų. Pučiant šiaurės vakarų vėjams (Sudestada) upės vandenys patvindavo. Nuo 1995 m. pastatyti įrengimai mažina potvynių pavojų. Palei upę išsidėstę daug pramonės įmonių, naudojančių jos vandenį. Dėl to Matansa yra labai užteršta sunkiaisiais metalais.
Ogrodnikai (Tučnos valsčius)
Ogrodnikai  – kaimas Lenkijos rytuose, Tučnos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Mazanuvka
Mazanuvka  – kaimas Lenkijos rytuose, Tučnos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į pietvakarius nuo Tučnos, apie 31 km į pietryčius nuo Palenkės Bialos ir apie 85 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Per kaimą teka Lutnios upė.
Višnevas (Palenkė)
Višnevas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zambruvo valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės rytus nuo Zambruvo ir apie 60 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Miendzilešas (Liublino vaivadija)
Miendzilešas  – kaimas Lenkijos rytuose, Tučnos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietryčius nuo Tučnos, apie 33 km į pietryčius nuo Palenkės Bialos ir apie 91 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Kaime įsikūrusi Miendzilešo Šv. Onos parapija.
Istorija
Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1919-1927 m. kaimas buvo Miendzilešo valsčiaus centras. 1938 m. nugriauta kaimo cerkvė. 1980-1985 m. pastatyta nauja mūrinė cerkvė.
Biologija
thumb|150px|[[Gyvūnai (Animalia) – naminiai jaučiai (Bos taurus)]] thumb|150px|[[Augalai (Planta) – kviečiai (Triticum)]] thumb|150px|[[Grybai (Fungi) – valgomasis briedžiukas (Morchella esculenta)]] 150px|thumb|[[Dumbliai Stramenopila/Chromista - Fucus serratus]] thumb|150px|[[Bakterijos (Bacteria) – Gemmatimonas aurantiaca (- = 1 mikrometras)]] thumb|150px|[[Archėjos (Archaea) – Halobacteria]] thumb|150px|[[Virusai - Gama bakteriofagai]]
Biologija – mokslas apie gyvąją gamtą, jos dėsnius.
Graikiškai βίος (bios) reiškia gyvybę ar gyvenimą, o λόγος (logos) – žodį, sąvoką, mokslą. Terminą pirmą kartą pasiūlė 1802 m. Žanas Batistas de Lamarkas ir G. R. Treviranas (nepriklausomai vienas nuo kito). Tuo tarpu biologija, kaip atskiras mokslas, atsirado XIX a., mokslininkams atradus, kad visi organizmai turi bendrų bruožų.
Biologijos mokslas tiria gyvų organizmų struktūras, funkcijas, augimą, kilmę, evoliuciją, paplitimą ir klasifikaciją. Moderniosios biologijos pamatus sudaro 5 principai: ląstelės teorija, evoliucija, genų teorija, energija ir homeostazė. Kaip ir kiti mokslininkai, biologai naudoja mokslinį metodą atlikdami stebėjimus, keldami klausimus, formuluodami hipotezes, atlikdami ekserimentus ir darydami išvadas apie supantį pasaulį.
Biologijos sritys
Biologija apima platų akademinių sričių spektrą. Jos klasifikuojamos keliais būdais:
Istorija
Biologijos mokslo ištakas galima rasti senovės Egipte ir Mesopotamijoje maždaug 3000–1200 m. p. m. e., kur buvo plačiai praktikuojama medicina. Egiptiečių ir mesopotamiečių atradimai vėliau suformavo gamtos filosofijos mokslo šaką Senovės Graikijoje. Senovės graikų filosofai, tokie kaip Aristotelis (IV a. pr. m. e.), daug prisidėjo prie su biologija susijusio mokslo vystymo. Jo veikalai, tokie kaip „Gyvūnų istorija“, buvo ypač svarbūs, nes pagrindinis dėmesys buvo skiriamas biologiniam priežastingumui ir gyvybės įvairovei. Aristotelio mokinys licėjuje Teofrastas parašė kelias knygas apie botaniką, kurios iki pat Viduramžių išliko svarbiausia studija apie augalus.
Viduramžių islamo pasaulio mokslininkai, rašę apie biologiją, buvo botanikai Al Džahizas (VIII-IX a.) ir Al Dinavaris (IX a.), ir apie anatomiją bei fiziologiją rašęs Razis (IX-X a.). Medicinos mokslas islamo pasaulyje buvo nuosekliai tyrinėjamas, čia mokslininkai buvo perėmę graikų filosofų tradicijas, o gyvosios gamtos istorija labiausiai rėmėsi Aristotelio idėjomis, suponuojant nustatytą gyvybės hierarchiją.
Biologijos vystymąsi gerokai paspartino Antonijui Levenhukui iš esmės patobulinus mikroskopą. Tuomet mokslininkai atrado spermatozoidus, bakterijas, infuzorijas ir mikroskopinės gyvybės įvairovę. Jano Svamerdamo tyrimai paskatino naują susidomėjimą entomologija ir padėjo sukurti pagrindinius mikroskopinio skrodimo ir dažymo būdus.
Pažanga mikroskopijoje taip pat padarė milžinišką įtaką biologijos suvokimui. XIX a. pr. daugelis biologų atkreipė dėmesį ląstelės reikšmingumą. 1838 m. Matijas Jakobas Šlaidenas ir Teodoras Švanas ėmė propaguoti dabar visuotinai priimtus postulatus, kad pagrindinis organizmų vienetas yra ląstelė ir kad atskiros ląstelės turi visas gyvybės savybes. Kita vertus, jie nepritarė postulatui, kad visos ląstelės atsiranda dalijantis kitoms ląstelėms. Šio postulato teisingumą vėliau įrodė Robertas Remakas ir Rudolfas Virchau, o galiausiai XIX a. septintajame dešimtmetyje dauguma biologų priėmė visus postulatus, kurie nuo to laiko sudaro ląstelės teoriją.
Taksonomija ir klasifikacija tapo gyvosios gamtos istorikų dėmesio centru, 1735 m. Karlui Linėjui paskelbus pagrindinę gyvų organizmų taksonomiją, kurios principai naudojami iki šiol. 1750 m. pristatė visų savo atrastų rūšių mokslinius pavadinimus. Tuo tarpu grafas Žoržas Luisas Leklerkas rūšis laikė dirbtinėmis kategorijomis ir priešinosi rūšių įvairovės paaiškinimui evoliucija. Kita vertus, būtent Žoržas Luisas Leklerkas tapo esmine figūra evoliucinės minties istorijoje - jo darbai turėjo įtakos tiek Lamarko, tiek Darvino evoliucijos teorijoms.
Lietuvoje biologijos mokslai pradėti plėtoti 1781 m. Vilniaus universitete įsteigus Gamtos istorijos katedrą. Žymiausi jame besidarbavę XVIII–XIX a. biologai buvo G. Začinskis, Žanas Emanuelis Žiliberas, Stanislovas Bonifacas Jundzilas, Georgas Forsteris, Liudvigas Heinrichas Bojanus, Eduardas Karolis Eichvaldas, Andrius Sniadeckis ir Vilniaus universitetą baigusieji Stanislovas Batys Gorskis, Juozapas Jundzilas, K. Miramas, Jurgis Pabrėža, Juozapas Strumila, Konstantinas Tyzenhauzas, J. Volfgangas.
Šiuo metu Lietuvoje labiausiai plėtojamos biologijos mokslo šakos yra biofizika, botanika, ekologija, genetika, imunologija, mikrobiologija, zoologija.
Žylakiai (Šiauliai)
Žylakiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 20 km į pietus nuo Šiaulių, prie kelio.
Karolinų salos
thumb|250px|Saulėlydis prie Japo salos
Karolinų salos – salynas Okeanijoje, Ramiojo vandenyno vakaruose, į šiaurę nuo Naujosios Gvinėjos, Mikronezijos regione. Didžioji dauguma Karolinų salų priklauso Mikronezijos Federacijai, likusios – Palau valstybei. Sudaro >600 daugiausia koralinių salų, išsidriekusių tarp 1-10° š. pl. ir 131–163° r. il. Sausumos plotas 1320 km². Yra keletas didesnių vulkaninių salų – Babeltuapas, Ponapė, Kosraė, Japas, Trukas. Fosfatų telkiniai. Būdingas subekvatorinis ir ekvatorinis klimatas. Auga visžaliai tropiniai miškai, savanos. Karolinų salose gyvena beveik 130 tūkst. gyventojų, dauguma jų yra mikroneziečiai, yra japonų, filipiniečių. Verčiamasi žvejyba, tropine žemdirbyste.
Pirmieji europiečiai atradę Karolinų salas buvo ispanai (XVI a.). Jie šias salas pavadino Naujaisiais Filipinais, o 1686 m. pervadino Ispanijos karaliaus Karolio II garbei.
Mažasis baltasis garnys
Mažasis baltasis garnys – garninių (Ardeidae) šeimos paukštis.
Išvaizda
Labai panašus į didįjį baltąjį garnį, bet už jį dvigubai mažesnis. Patinas visas baltas, pakaušyje – labai ilgų plunksnų kuodas. Pagurklio plunksnos pailgėjusios, o pečių – siekia uodegos galą. Snapas ir kojos juodi. Rainelė geltona. Patelės „puošniosios“ plunksnos trumpesnės. Poilsio apdaru suaugę ir jaunikliai be kuoduko, nugaroje nėra puošnių plunksnų.
Paplitimas
Eurazijoje paplitęs nuo Pirėnų pusiasalio iki Ramiojo vandenyno. Šiaurėje arealas siekia Italiją, Slovakiją, šiaurinę Aralo jūros pakrantę, Altajaus priekalnes, pietinį Himalajų šlaitą, Jangdzės slėnį. Į pietus paplitęs iki Pietų ir Pietryčių Azijos okeaninių pakrančių. Persų įlankos, Eufrato slėnio, Viduržemio jūros pakrančių. Gyvena Afrikoje, Australijoje, daugelyje okeaninių salų. Žiemoja Afrikoje, Azijos pietuose, Australijoje.
Į Lietuvą labai retai užklysta iš pietinių kraštų.
Biologija
thumb|left|180px|Mažojo baltojo garnio kiaušinis Peri upių žemupiuose, ežerų, vandens saugyklų pakraščiuose, jūrų įlankose. Lizdus krauna sekliose, nendrėmis, karklais bei kita viršvandenine augalija užžėlusiose vietose. Dažnai įsikuria apsemtuose miškuose.
Nevengia žmogaus, kartais tupi ant stambiųjų raguočių nugarų. Maisto ieško braidydamas po seklius vandens telkinius, pievas, perskrisdamas iš vienos vietos į kitą. Grobį stveria snapu. Mėgsta laikytis būriais, dažnai – su kitais gandriniais paukščiais. Skrydis panašus į kitų garnių, bet mažasis baltasis garnys tankiau plasnoja sparnais.
Į perėjimo vietas atskrenda jau susiporavę. Lizdą krauna abu poros nariai ant medžių šakų, rečiau – ant nulūžusių nendrių ar žemės. Dažniausiai peri kartu su kormoranais ir kitais gandriniais paukščiais, nors neretai susikuria ir atskiros mažųjų garnių kolonijos. Paprastai vienoje dėtyje būna apie 5 melsvus kiaušinius. Jaunikliais rūpinasi abu porelės nariai. Kelių savaičių garniukai dar neskraido, bet jau gerai laipioja šakomis.
Minta smulkiomis žuvimis, varliagyviais, vėžiagyviais, moliuskais, vandens vabzdžiais, sausumos bestuburiais. Maitinasi tik grupėmis.
Pieno liauka
thumb|right|150px|Žinduolių pieno liaukos atsiveria spenių viršūnėse thumb|right|150px|Žmogaus pieno liaukos Pieno liaukos  – žmogaus ir žinduolių porinės egzokrininės liaukos laktacijos metu išskiriančios pieną (vyrų ir gyvūnų patinų yra rudimentinės). Kloakinių gyvūnų šios liaukos yra labai primityvios ir sudarytos iš ilgų vamzdiškų maišelių sankaupos, labai panašios sandaros į prakaito liaukas. Jos atsiveria į plaukų makštis liaukingame patelės pilvo paviršiaus plote. Tirštas pienas varva per plaukus, o jaunikliai jį laižo. Gyvavedžių žinduolių pieno liaukos susideda iš liaukinių pūslelių ir sudėtingai išsišakojusių latakų. Jų pieno liaukos atsiveria spenių viršūnėse (žinduoliai spenių turi nuo 1 iki 14 porų). Aplink sterblinių spenius išsivysto odos raukšlė, vadinama sterble. Ji saugo tvirtai prisisiurbusius prie spenio mažyčius naujagimius, o pienas refleksiškai įšvirkščiamas į jų burną.
Žmogaus pieno liaukos
Subrendusios moters spenelio viršūnėje atsiveria 15-25 pieno ištekamieji latakai. Aplink spenelį yra pigmentuotos odos laukelis, kuriame yra daug pigmento melanino. Šiame laukelyje atsiveria riebalų liaukos ir prakaito liaukos. Nėštumo metu pastarųjų liaukų funkcija kinta panašiai kaip pieno liaukų. Joms padidėjus, laukelio odos paviršiuje matomi maži iškilimai. Be to, čia yra daug elastinių skaidulų, kraujagyslių, limfagyslių, nervų galūnių. Spenelis padidėja ir sustandėja prisipildžius kraujagyslėms ir susitraukus raumeninėms skaiduloms. Speneliai sustandėja ir lytinio susijaudinimo metu, kai jie glostomi ar kitaip maloniai dirginami.
Moters pieno liauka sudaryta iš maždaug 15-25 nevienodo dydžio vamzdelių ir pūslelių pavidalo liaukos skilčių. Jos išsidėsčiusios ratu ir eina radialiai link spenelio, kurio viršūnėje kiekvienas skilties latakas atsiveria atskira piltuvėlio formos angele. Pradėjus liaukai funkcionuoti, jos ištekamieji latakėlai dar labiau išsišakoja. Latakėlių galuose susidaro sekrecinės pūslelės, kurių ląstelės išskiria pieną. Visi latakėliai priartėję prie pigmentuoto laukelio išsiplečia ir sudaro ančius, kuriuose kaip rezervuaruose kaupiamas pienas.
Vyro pieno liaukos neišsivysčiusios, jas sudaro tik stambūs išsišakoję ištekamieji latakai. Moters pieno liaukos kinta pagal lytinį ciklą, tačiau pilnai išsivysto tik nėštumo metu. Po gimdymo visą pieno liauką užima beveik vien liaukinės pūslelės.
Jonaičiai (Joniškis)
Jonaičiai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Stupurų.
Nirvana (britų grupė)
Nirvana – britų progresyvaus roko grupė, gyvavusi nuo 1965 iki 1988 metų.
Istorija
Grupę 1965 m. sukūrė Aleksas Spyropoulosas (Alex Spyropoulos) ir Patrikas Kembelas-Lajonsas (Patrick Campbell-Lyons). Išleido daug singlų (tarp jų „Rainbow Chaser“, „Pentecost Hotel“ ir „Tiny Goddess“) su Island Records, taip pat „The Story of Simon Simopath“ – vieną pirmųjų konceptinių albumų. Grupė maišė įvairius stilius – psichodeliką, džiazą, roką, popmuziką, folk. Kitas albumas „All Of Us“ pakartojo ankstesniojo sėkmę. Trečiasis albumas „To Markos III“ buvo išleistas 1969 m.
1971 m. grupė skilo. Campbell-Lyons sukūrė kitus du albumus: „Local Anaesthetic“ (1971) ir „Songs Of Love And Praise“ (1972). Campbell-Lyons vėliau savo vardu išleido tris albumus, nesulaukusius sėmkmės: „Me And My Friend“ (1973), „Electric Plough“ (1981) ir „The Hero I Might Have Been“ (1983).