cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lucijus Kornelijus Sula
Italų karas
Italų karas (91–87 m. pr. m. e.) buvo prieš socius, Romos sąjungininkus Italijoje, ir kilo dėl to, kad romėnų pilietinės teisės buvo aukštesnės už kitų Italijos gyventojų. Būdamos Romos respublikos subjektais, šios provincijos galėjo griebtis ginklų norėdamos apsiginti ar dėl nepaprastai didelių mokesčių, o jos neturėjo balso kaip išleisti pinigus, surinktus už mokesčius, ar kaip panaudoti armijas, surenkamas jų teritorijose. Karą iš dalies galėjo sukelti Marko Livijaus Druso Jaunesniojo nužudymas. Jis ketino reformomis suteikti Romos pilietybę visiems Romos sąjungininkams, taip suteikdamas provincijų gyventojams teisę įtakoti Romos respublikos politiką. Po Druso nužudymo, dauguma jo reformų, susijusių su pilietybe, buvo paskelbtos negaliojančiomis. Tai labai supykdė provincijas ir jos susivienijo prieš Romą.
Italų karo pradžioje Senatas ir aristokratija bijojo Gajaus Marijaus ambicijų, nes jis penkis kartus buvo konsulu nuo 104 iki 100 m. pr. m. e. Jie nutarė, kad Marijus iš viso neturi vadovauti karui Italijoje. Tad paskutiniame Romos sąjungininkų maište, Sula galėjo pasireikšti kaip nuostabus generolas. Jis nustelbė Marijų ir Gnėjų Pompėjų Straboną (Pompėjaus Didžiojo tėvą). Pvz.: jis užėmė Eklaną, svarbiausią Hirpinio miestą, padegdamas medinius brustverus. Dėl jo sėkmės pergalingai užbaigiant karą, jis buvo 88 m. pr. m. e. pirmąkart išrinktas konsulu su Kvintu Pompėjumi Rufu (kuris greit tapo jo dukters uošviu).
Žolynų vainikas
Per Italų karą Sula ne tik vadovavo armijai, bet ir parodė didelę asmeninę drąsą. Noloje jis buvo apdovanotas Corona Obsidionalis ('Brokados vainikas'), kitaip dar vadinamu Corona Graminea ('Žolių vainikas'), o tai aukščiausias Romos karinis apdovanojimas, suteikiamas vadovaujančiam generolui už apsuptos Romos armijos išgelbėjimą. Kitaip nei kiti Romos kariniai apdovanojimai, šis buvo paskirtas dėl išsaugotos armijos kareivių audringo pritarimo, tad labai mažai yra jį gavusių.
Buvimas konsulu ir pirmas žygis į Romą
Konsulu tapęs Sula išsiruošė vėl į Rytus, Senato paskirtas kariauti Pirmąjį Mitridato karą. Tačiau Romoje jis paliko problemą. Marijus buvo senas, bet jis vis tiek turėjo ambicijų vesti armijas prieš karalių Mitridatą VI iš Ponto. Jis įtikino tribūną Publijų Sulpicijų Rufą sušaukti asamblėją, kuri atšaukė Senato sprendimą paskirti vadovauti Sulą. Sulpicijus pasinaudojo asamblėjomis išvaryti senatorius iš Romos Senato, kol neliko pakankamai senatorių sudaryti quorum. Smurtas forume tęsėsi, ir kilmingųjų pastangos surengti Sulpicijui linčo teismą, panašų į brolių Grakchų ir Lucijaus Appulėjaus Saturnino, buvo sustabdyti jo gladiatoriškos sargybos. Sula turėjo slėptis Marijaus namuose ir tikriausiai asmeniškai maldauti sustabdyti prievartą, bet nesėkmingai. Šiose riaušėse žuvo Sulos žentas.
Sula pabėgo iš Romos ir nuvyko į pergalingų Italų karo veteranų stovyklą pietinėje Italijoje, belaukiančių persikėlimo į Graikiją. Jis paskelbė kokių prieš jį buvo imtasi priemonių, ir kariai užmėtė akmenimis asamblėjos pasiuntinius, atvykusius pranešti, kad vadovavimas Mitridato karui perduodamas Marijui. Tada Sula su šešiais ištikimiausiais legionais išžygiavo į Romą. Tai buvo negirdėtas įvykis. Joks generolas prieš jį nekirto miesto ribų su armija. Tai buvo taip neetiška, kad dauguma jo karininkų (išskyrus Lukulą), atsisakė jį lydėti. Sula teisinosi tuo, kad Senatas neveiksnus ir mos maiorum buvo sulaužyta pažeidus tų metų konsului kariauti to meto karus. Ginkluoti gladiatoriai negalėjo pasipriešinti kareiviams ir nors Marijus pažadėjo laisvę kiekvienam vergui, kuris kausis su Sula, buvo priverstas su pasekėjais palikti miestą.
Sula sutvirtino savo pozicijas, paskelbė Marijų ir jo sąjungininkus hostis ir šiurkščiu tonu kreipėsi į Senatą, vaizduodamas save kaip auką, matyt norėdamas pateisinti smurtingą įsiveržimą į miestą. Atstatęs Romos politiką ir sutvirtinęs Senatą, Sula grįžo į savo stovyklą ruoštis karui su Mitridatu iš Ponto.
Pirmasis Mitridato karas ir Atėnų apgultis
87 m. pr. m. e. pavasarį Sula išlipo Dirachijuje, Graikijoje. Azija buvo okupuota Mitridato pajėgų, kurioms vadovavo Archelajus. Sulos pirmas taikinys buvo Atėnai, kuriuos valdė Mitridato vasalas tironas Aristijonas. Jis patraukė į pietryčius pakeliui kaupdamas atsargas ir pastiprinimą. Sulos štabo viršininkas Lukulas, kuris žygiavo prieky išžvalgyti vietovę ir dėrėtis su Brutijum Sura, kuris buvo romėnų karo vadas Graikijoje. Po pokalbio su Lukulu, Sura perdavė savo karius Sulai. Cheronėjoje visų didžiausių Graikijos miestų, išskyrus Atėnus, ambasadoriai pasitiko Sulą, kuris jiems pareiškė apie Romos ryžtą išvyti Mitridatą iš Graikijos ir Azijos provincijų. Po to Sula patraukė į Atėnus.
Atvykęs jis apgulė ne tik Atėnus, bet ir Pirėjo uostą. Tuo metu Archelajus vadovavo laivynui, tad Sula pasiuntė Lukulą iš likusių ištikimų Romos sąjungininkų Rytinėj Viduržemio jūros daly suburti laivyną. Jo pirmas taikinys buvo Pirėjas, nes be jo nutrūktų tiekimas Atėnams. Buvo pastatyti didžiuliai įtvirtinimai, atskiriantys Atėnus ir jo uostą iš sausumos pusės. Sulai reikėjo medienos tad jis liepė nukirsti visus medžius, įskaitant šventas Graikijos girias, iki 100 mylių atstumu nuo Atėnų. Kai prireikė daugiau pinigų, jis jų „pasiskolino“ iš šventyklų ir sibilių. Monetos, Sulos nukaltos iš tada surinkto metalo, liko apyvartoje daugybę šimtmečių ir buvo giriamos už kokybę.
Nepaisant Atėnų ir Pirėjo apsupties ir kelių Archelajaus bandymų nutraukti apgultį, susidarė patas, bet Sula laukė. Greitai romėnų stovykla prisipildė pabėgėlių, išvengusių Marijaus ir Cinos skerdynių. Tarp jų buvo jo žmona su vaikais ir nenužudyti optimatai.
Sulos šnipai jam pranešė, kad Aristijonas nepaiso Heptachalko. Jis iš karto pasiuntė pionierius nugriauti sieną. 270 metrų sienos tarp Šventųjų ir Pirėjo vartų pietrytinėje miesto pusėje buvo nugriauta. Vidurnaktį prasidėjo Atėnų siaubimas, po Aristijono patyčių Sula neturėjo nuotaikos būti kilniaširdžiu. Gatvėmis liejosi kraujas ir tik po ilgų kelių draugų graikų (Midijas ir Kalifonas) ir Romos senatorių maldavimų, jis nusprendė nutraukti smurtą. Po to jis susitelkė prie Pirėjo ir Archelajus, matydamas beviltišką savo situaciją, paliko uostą ir prisijungė prie Taksilo pajėgų. Sula, dar neturėdamas laivyno, negalėjo sutrukdyti Archelajaus pabėgimui. Prieš palikdamas Atėnus jis sudegino uostą. Po to jis patraukė į Beotiją išvyti Archelajaus armiją iš Graikijos.
Cheronėjos mūšis
Sula negaišo laiko užkirsti kelią Ponto armijai ir užėmė Filobeto kalvą, kuri atsišakojo nuo Parnaso kalno. Nuo jos matėsi Elatėjos lyguma, be to buvo daug medienos ir vandens. Archelajaus armija, tada vadovaujama Taksilo, turėjo atvykti iš šiaurės ir palei slėnį patraukti į Cheronėją. Turėdama 120 tūkst. vyrų, ji buvo bent tris karus didesnė už Sulos. Archelajus norėjo išsekinti priešą, bet Taksilas gavo Mitridato įsakymą iš karto pulti. Tuo tarpu Sula vertė savo vyrus kasti. Po to jis įsikūrė Parapotamio griuvėsiuose. Miestas buvo neįveikiamas ir iš jo buvo lengva kontroliuoti kelią į Cheronėją. Tada jis pajudėjo, ir Archelajui pasirodė, kad jis atsitraukia. Jis pasitraukė į įtvirtintą palisadą užnugaryje. Už palisado buvo Atėnų apgulty panaudota artilerija. Archelajus perėjo brastą ir bandė apsupti Sulą, bet jo dešinysis sparnas buvo atmuštas ir kilo sumaištis. Kovos vežimai puolė romėnų centrą, bet buvo sunaikintos palisado. Po to sekė falangos, bet ir jos neįveikė palisado. Po to Archelajus permetė savo dešinį sparną į kairę, tad Sula, matydamas pavojų, nujojo į kairę pusę ir stabilizavo padėtį. Archelajus toliau permetinėjo karius į kairę, silpnindamas dešinį sparną, ir atgal sugrįžęs Sula įsakė pulti Archelajaus armijos dešinį sparną. Remiami kavalerijos legionai pajudėjo ir sukėlė Ponto armijoje suirutę. Kilo žiaurios skerdynės ir kai kurie šaltiniai teigia, kad iš Archelajaus armijos liko tik 10 tūkst. karių. Cheronėjos mūšis buvo vienas didžiausių žmonijos istorijoje, ir Sula nugalėjo žymiai gausesnę armiją. Tai taip pat pirmas rašytinis karo lauko įtvirtinimų panaudojimas.
Orchomeno mūšis
Romos valdžia (t. y., Cina) pasiuntė Liucijų Valerijų Flaką su armija nušalinti Sulą nuo vadovavimo armijai. Flako padėjėju buvo paskirtas Gajus Flavijus Fimbrija, prastos reputacijos žmogus. (Ilgainiui jis susipyko su Flaku ir kurstė karius jį nužudyti). Tuo tarpu abi romėnų armijos buvo apsistojusios greta ir Sula skatino savo karius Flako armijoje kelti nesutarimus. Daug karių dezertyravo pas Sulą, kol Flakas susiruošė patraukti į šiaurę kelti grėsmę Mitridato valdoms. O Sula pajudėjo prieš naują Ponto armiją. Jis nusprendė, kad mūšis turi būti prie Orchomeno. Čia ne tik buvo gera vieta mažesnei armijai sutikti didesnę, bet ir tinkama žemė įtvirtinimams išplėsti. Šįkart Ponto armiją sudarė daugiau nei 150 tūkst. karių ir ji įsikūrė priešais užsiėmusius romėnus šalia ežero. Archelajus greit suprato, ką Sula sugalvojo. Jis ne tik liepė kasti griovius, bet ir pilti pylimus, tad Ponto armijai iškilo problemų. Desperatiški antpuoliai buvo atremti ir pylimai kasami vis arčiau. Antrą dieną Ponto armija puolė visa jėga, mėgindama ištrūkti iš pylimų tinklo, bet romėnų legionieriai buvo susigrūdę taip tankiai, kad nepavyko prasiveržti. Pontas vėl buvo sutriuškintas ir prasidėjo skerdynės. Plutarchas teigia, kad praėjus dviem šimtams metų vis dar buvo randami to mūšio ginklai ir šarvai. Tai buvo vienas iš lemiamiausių mūšių Romai: Mažoji Azija kitą tūkstantmetį priklausė jai ir jos įpėdiniams.
Antras žygis į Romą
Po to Sula grįžo į Italiją. Su Metelo Pijaus ir kitų parama, armija peržygiavo Italiją nuo Brundisiumo uosto. Jis nuvijo Marijaus šalininkus, vadovaujamus Gajaus Marijaus Jaunesniojo, į Prenestę ir juos užblokavo. Po greito žygio Sulos armija nugalėjo Samnitų pajėgas, vadovaujamas Poncijaus Telesino, 82 m. pr. m. e. lapkričio mėnesį Kolino Vartų mūšyje. Dešinysis sparnas, vadovaujamas Marko Licinijaus Kraso, nulėmė pergalę. Sulai taip pat padėjo jaunasis Pompėjus, kuris nugalėjo Gnėjaus Papirijaus Karbono rėmėjus Afrikoje ir Sicilijoje.
Romos diktatorius
81 m. pr. m. e. pradžioje Senatas jį paskyrė diktatoriumi neribotam laikui, rei publicae constituendae causa, o Liaudies susirinkimas ratifikavo paskyrimą. Sula tapo Romos ir visų jos provincijų (išskyrus Ispaniją, kur Kvintas Sertorijus įkūrė nepriklausomą valstybę) valdovu. Ši neįprasta garbė buvo išimtis Romos politikoje nesuteikti visos valdžios vienam žmogui. Tai buvo precendentas Julijaus Cezario diktatūrai ir Augusto valdymui.
Valdydamas miestą Sula persekiojo priešininkus panašiai kaip Marijus ir Cina, kai jo nebuvo Romoje. Proskribcijomis ir paskelbdamas už įstatymų ribų jis nužudė apie 1500 kilmingųjų (raitelių ir senatorių), o pagal kai kuriuos šaltinius iki 9000. Kraujo praliejimas tęsėsi kelis mėnesius. Romėnai buvo žudomi dėl bet kokios priežasties ar iš vis be priežasties. Padėjęs proskribuotam žmogui, buvo baudžiamas mirties bausme. Valstybė konfiskavo ir aukcione pardavė proskribuotų žmonių turtus, taip padarydama Sulą ir jo rėmėjus nepaprastai turtingais. (Esantys proskribcijų sąrašuose rinkdavosi savižudybę ir pagal Romos įstatymus turtas atitekdavo įpėdiniams, o ne Sulai). Paskelbtųjų už įstatymų ribų sūnums ir anūkams buvo uždrausta eiti valstybės pareigas. Šis draudimas buvo neatšauktas trisdešimt metų.
Jaunasis Cezaris, Cinos žentas, buvo vienas iš Sulos taikinių ir paliko miestą. Jis išsigelbėjo giminaičių dėka, kurių dauguma rėmė Ciną, bet Sula savo memuaruose pažymėjo, kad gailisi išsaugojęs jo gyvybę, nes Cezaris pasižymėjo nepaprastai didelėmis ambicijomis. Svetonijus teigia, kad pasigailėdamas Cezario Sula perspėjo to prašančius, kad ateity Cezaris taps pavojumi jiems, tardamas „Cezaryje yra daugybė Marijų“.
Galiausiai, rodydamas savo absoliučią valdžią, Sula išplėtė pomerijų (, šventa Romos miesto riba), nepaliestą nuo karalių laikų. Iš tiesų jis bandė sužadinti Servijaus Tulijaus atminimą, kuris daug nuveikė kuriant Romos konstituciją, ir buvo tikima, kad jis paskutinis žmogus atlikęs tokią ceremoniją. Sula lygino save su tuo garsiu lyderiu. Daugelis Sulos reformų buvo nukreiptos į praeitį (dažnai iš naujo išleidžiant buvusius įstatymus), bet buvo nukreiptų ir į ateitį. Pvz.: jo įstatymai perfrazuojantys maišto apibrėžimą.
Po dvejų metų valdymo Sula pribloškė Romą atsisakydamas absoliučios valdžios. Jis išformavo savo legionus ir atstatė konsulų valdžią (pagal savo taisykles jis balotiravosi ir buvo išrinktas 80 m. pr. m. e.). Jis atleido savo liktorius ir forume vaikščiojo be apsaugos, siūlydamas duoti ataskaitą už savo veiksmus kiekvienam piliečiui. Cezaris vėliau šaipėsi iš Sulos atsistatydinimo, teigdamas, kad „Sula nežinojo savo politinio ABC“. Svetonijaus nuomone, ši patyčia labai arogantiška.
Atsistatydinimas
Po antros konsulo kadencijos Sula pasitraukė į užmiesčio vilą prie Puteolio. Jis liko atskirtas nuo kasdieninės Romos politikos, įsiterpdamas labai retai (Granijaus atvejis).
Sula dabar atsidėjo memuarų rašymui, kuriuos užbaigė prieš mirtį (dabar prarasti). Jis užbaigė gyvenimą apsuptas šokėjų ir aktorių. Tarp jų buvo Metrobijus. Savo paskutiniame kreipimesi į Senatą, jis pripažino jį savo gyvenimo meile. Su šia linksma kompanija Sula mirė po trumpos ligos 78 m. pr. m. e. Simptomai nurodo, kad mirties priežastis buvo kepenų nepakankamumas, sukeltas visą gyvenimą trukusio sunkaus gėrimo. Sula buvo kremuotas, jo pelenai palaidoti Marso lauke. Laikoma, kad jo laidotuvės buvo įspūdingiausios iki pat Augusto mirties 14 m. e. m.
Sulos palikimas
Nors Sula reformavo tapimą senatorium ir vyriausybės veiklą, kai kurie jo įstatymai buvo panaikinti nepraėjus dešimtmečiui po jo mirties. Tribūnų veto ir valdžia buvo greit atstatyti, kai Pompėjus ir Krasas buvo konsulais. Bet didžiausia Sulos nesėkme buvo nevaisingos pastangos įstatymais sutramdyti generolus, kurie galėtų panaudoti armiją gauti valdžiai. Nors jis išleido įstatymus, apribojančius generolų veiklą provincijose (šie įstatymai gerai veikė Romos imperijos laikais), jie neapsaugojo nuo rimtų ambicijų turinčių generolų, tokių kaip Cezaris. Tai parodė Senato nesugebėjimą kontroliuoti ambicingiausius jo narius.
Sula parodomas kaip pavyzdys, leidęs Cezariui pereiti Rubikoną, ir jo valdymas kaip Cezario diktatūros pirmtakas. Sula savo pavyzdžiu įrodė, kad su armija galima nuversti valdžią, o tai priartino Romos respublikos galą.
Solovkų salos
Solovkų salos (sutrumpintai Solovkai; ) – salynas Baltojoje jūroje. Priklauso Archangelsko sričiai.
Salyną sudaro šešios salos ir apie 100 mažyčių salelių (bendras plotas 347 km²):
Salų reljefas gana lygus, didžiausias aukštis virš jūros lygio 86 m. Kranto linija raižyta.
Solovkų vienuolynas
Solovkų salos pagarsėjusios dėl Solovkų vienuolyno ir XX a. Lenino dekretu jame įsteigtos sovietinės pataisos darbų stovyklos.
1926 m. Solovkų koncentracijos stovykla pertvarkyta į kalėjimą, uždarytą 1939 m. Vienuolynas čia atkurtas 1992 m. ir tais pačiais metais įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo paminklų sąrašą.
Plokščia atmintis
Plokščia atmintis – kompiuterio atmintis, kuri yra organizuota taip, kad joje galima išskirti bet kurio jos apimtį neviršijančio dydžio ištisinį fragmentą (pavyzdžiui, saugoti niekur nepertrauktam enciklopedijos tomo tekstui ar dideliam vaizdui). Pirmųjų kompiuterių atmintis buvo plokščia, tačiau vėliau, kai atminties kiekis ėmė viršyti procesoriaus žodžio ribas, pasidarė sudėtinga greitai adresuoti bet kurią tokios atminties vietą. Norint naudoti daugiau atminties su tuo pačiu trumpu adresu, buvo sukurtos įvairios segmentavimo metodikos, papildančią adreso dalį pastoviai saugant atskirame registre. Tačiau tada atsirado vientisos atminties srities dydžio apribojimai.
Pavyzdžiui, Intel 8086 procesoriuje atminties adresas susidėjo iš dviejų 16 bitų dalių, tačiau viena jų (segmentas) nebuvo planuota nuolatiniam keitimui. Su likusiais 16 antros dalies bitų buvo galima naudoti ne didesnę kaip 65536 baitų didumo sritį. Šis apribojimas buvo būdingas MS-DOS ir MS Windows 1.0–3.0 versijoms. Šiuolaikinių, 32 bitų procesorius turinčių kompiuterių atmintis ir vėl yra plokščia.
Laukinės salos
thumb|200px|Žemėlapis
Laukinės salos arba Selvaženšo salos  – nedidelių negyvenamų salų grupė Atlanto vandenyne, Makaronezijoje, tarp Kanarų (165 km) ir Madeiros (280 km) salų. Priklauso Portugalijai, administruojamos iš Madeiros.
Plotas 2,73 km². Laukines salas sudaro Didžioji Laukinė sala (Selvagem Grande, 2,45 km²), Mažoji Laukinė sala (Selvagem Pequena, 0,30 km²), Fora (0,08 km²) bei dar keletas salelių ir uolų (Šiaurės salos, Apvalioji sala, Aukštoji sala, Didžioji sala ir kt.). Salos uolingos, skardingos. Aukštis iki 163 m (Almajos k., Did. Laukinė s.). Gėlo vandens, augalijos beveik nėra. Laukinėse salose gausiai peri įvairūs jūriniai paukščiai. Aplinkiniuose vandenyse gausu vandens gyvūnijos. Salos paskelbtos gamtos rezervatu.
Manoma, kad šios salos pažymėtos dar 1367 m. venecijiečių žemėlapyje. XV a. salas pasiekė portugalai. XVI a. Laukinės salos priklausė vienai šeimai iš Madeiros. Salose buvo renkami augalai natrio karbonato gavybai, taip pat renkamos kriauklės, moliuskai, gaudomi paukščiai, žvejai prie šių salų žvejodavo. XIX a. čia ieškota piratų lobių. 1911 m. Didžiojoje Laukinėje saloje pastatytas švyturys. 1938 m. salos pripažintos Portugalijai, tačiau į salas pretenzijas reiškia ir Ispanija. Dažnai virš salų neleistinai skraido Ispanijos kariniai lėktuvai ar plaukioja žvejybiniai laivai. Laukinės salos negyvenamos, tačiau čia yra dvi prižiūrėtojų būstinės.
Laisvoji mintis (Kaunas)
miniatiūra|„Laisvoji mintis“ (1936 m. 1-asis numeris) Laisvoji mintis – Laisvamanių etinės kultūros draugijos laikraštis, ėjęs 1933 m. lapkričio 26 d. – 1941 m. Kaune.
Istorija
Pakeitė anksčiau leistą „Laisvamanį“. Ėjo nereguliariai (kas savaitę, kas mėnesį, kas dvi savaites).
Redagavo Andrius Rondamanskis, Vladas Peldžius, Jonas Šliūpas ir Jonas Kairiūkštis.
Sektorius
thumb|300px|Sektorius (mažesnysis) pažymėtas žalia spalva.
Sektorius - skritulio dalis, apribota dviem spinduliais ir lanku. Taip atskiriami du sektoriai - mažesnysis sektorius (turintis mažesnį plotą) ir didesnysis sektorius.
Sektoriaus plotas skaičiuojamas taip:
Tarkime θ yra centrinis kampas radianais, o r yra spindulys. Visas skritulio plotas yra πr². Sektoriaus plotas apskaičiuojamas padauginant visą skritulio plotą iš θ ir 2π santykio (kadangi segmento plotas yra proporcingas jo kampui, o 2π yra viso skritulio kampas).
Jei \theta žymi centrinį kampą laipsniais, tai segmento plotas skaičiuojama naudojant panašią formulę:
Sektoriaus lanko ilgį L rodo formulė:
kur θ yra kampas laipsniais.
Sektoriaus perimetro ilgis yra trijų skaičių - lanko ilgio bei dviejų spindulių ilgių, - suma. Šią sumą rodo formulė:
Paberžės piliakalnis
Paberžės piliakalnis įrengtas Paberžės upelio kranto kyšulyje, kurį šiaurės vakaruose, pietvakariuose ir pietryčiuose juosia upelio slėnis, o šiaurės rytuose – gretima aukštuma. Piliakalnis stūkso ties Šilų ir Paberžės kaimų sandūra, Jonavos rajone.
Piliakalnio šlaitai nuo slėnio statūs (iki 7 m aukščio). Viršuje yra 12 m ilgio ir 8-9 m pločio aikštelė. Jos šiaurės rytiniame gale įrengtas 1,8 m aukščio pylimėlis, kurio išorinis šlaitas nusileidžia į 19 m ilgio griovą. Kito pylimo pėdsakų išlikę aikštelės pietvakariniame gale. Piliakalnio šlaituose, 2 m žemiau aikštės anksčiau buvo terasa, kuri geriausiai išlikusi piliakalnio šiaurės vakariniame šlaite. Piliakalnio gyvenvietė yra į šiaurės vakarus nuo piliakalnio esančioje kalvelėje nuolaidžiais šlaitais ir piliakalnio pietinėje papėdėje. miniatiūra|250px|left|Paminklo ženklas piliakalnio papėdėje
Ilgą laiką vykdant žemės darbus, gyvenvietės kultūrinis sluoksnis buvo suardytas. Platelių archeologinių tyrinėjimų nei piliakalnyje, nei gyvenvietėje nebuvo vykdyta, o pagal išorinius požymius kompleksas datuojamas XI–XV a.
Call of Duty: Black Ops III
Call of Duty: Black Ops III – karinis, mokslinio pobūdžio, pirmojo asmens šaudyklės tipo kompiuterinis žaidimas, sukurtas įmonės „Treyarch“ ir išleistas įmonės „Activision“. Tai yra dvylikta „Call of Duty“ serijos dalis ir 2012 m. išleisto žaidimo „Call of Duty: Black Ops II“ tęsinys. Šis žaidimas 2015 m. lapkričio 6 d. buvo išleistas Microsoft Windows, PlayStation 4 ir Xbox One platformoms. Taip pat šio žaidimo nepilna versija (versija kurioje buvo tik kelių žaidėjų režimas) buvo išleista ir PlayStation 3 bei Xbox 360 platformoms. Nuo pat pirmų dienų žaidimas sulaukė teigiamo kritikų vertinimo bei didžiulės sėkmės rinkoje.
Karakoinas
Karakoinas arba Dabusuntuzas – druskingas ežeras Kazachstane, Karagandos srityje, Ulytau rajone, Betpakdalos dykumoje. Ežero plotas – 72,5 km² (po liūčių padidėja iki 80–90 km²). Ilgis – 16,8 km, plotis iki 8,3 km.
Griškiemis
Griškiemis arba Voločajevas (, nuo 1938 m. liepos 17 d. Grischken, nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Oziorsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Gavrilovo kaimo gyvenvietės teritorija.
Karakoinas
Karakoino įlankose ir aplinkiniuose ežerėliuose yra gydomojo purvo.
Griškiemis
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Geldapės apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Darkiemio rajono, vėliau Oziorsko rajono, 1947–1993 m. Gavrilovo apylinkės kaimas.
Marso laukas (Roma)
thumb|200px|Romos Marso lauko maketas-rekonstrukcija Marso laukas  – senovės Romos miesto dalis, kairiajame Tibro upės krante, pirmiausia skirta Romos kariuomenės užsiėmimams ir mokymams.
Maždaug dviejų kvadratinių kilometrų ploto Marso lauke stovėjo viena svarbiausių romėnų karo dievo Marso šventykla. Po to, kai iš Romos buvo išvytas Lucijus Tarkvinijus, kurio šeimai priklausė Marso laukas, jame pradėtos rengti kariuomenės apžiūros, varžybos, prasidėdavo triumfo eisena, o respublikos laikais vyko ir tautos susirinkimai.
Ilgainiui kai kuriuose pasaulio miestuose (Paryžiuje, Sankt Peterburge) Marso laukais pradėtos vadinti aikštės, kuriose vyko karinės pratybos ar paradai.
Baltamiškis
Baltamiškis – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, į rytus nuo Vievio, apsuptas Vievio miško. Netoliese yra Baltamiškio geležinkelio stotelė. Pro kaimą teka Bražuolės upė.
1986 m. kaime sodybą įsigijęs rašytojas Vytautas Žeimantas parašė apysaką vaikams „Baltamiškio istorijos“ (2002 m., antras leidimas – 2004 m.)
Gyventojai
thumb|left|Kelias pro Baltamiškio kaimą
Trys žymiausi Japonijos reginiai
thumb|200px|Trys iškilieji Japonijos reginiai (Nihon sankei) 1. [[Macušima 2. Amanohašidatė 3. Icukušimos šventykla]] Trys iškilieji Japonijos reginiai (日本三景 Nihon sankei) – kanoninis žymiausių reginių sąrašas Japonijoje, šiek tiek giminingas su Septynių pasaulio stebuklų sąrašu. Trijų reginių sąrašą 1643 m. sudarė mokslininkas Hajašis Radzanas.
Trys iškilieji Japonijos reginiai, tai:
Taip pat yra sugalvoti dar keli panašūs sąrašai. Pats žinomiausias, greičiausiai, yra „Trys žymieji sodai“ (三名園 Sanmeien): Taip pat „Trys Japonijos pilys“:
Letzigrund
Letzigrund yra futbolo stadionas Ciuriche, Šveicarijoje. Namų rungtynes žaidžia FC Zürich, taip pat laikinai žaidžia ir Grasshopper Club Zürich. Senasis stadionas pastatytas 1925 m., o nugriautas 2006 m. 2005 m. sausio mėnesį UEFA patvirtino planus rekonstruoti stadioną Euro 2008 čempionatui. Stadione buvo sužaistos 3 grupės rungtynės.
Liudvikas Abromavičius (1888)
Liudvikas Abromavičius (1888 m. gegužės 8 d. Radviliškyje – 1966 m. balandžio 5 d. Varšuvoje) – pedagogas, Lietuvos, Telšių ir Kauno politinis bei visuomenės veikėjas.
Letzigrund
Naujasis stadionas buvo atidarytas 2007 m. rugpjūčio 30 d. Tų pačių metų rugsėjo 23 d. įvyko pirmosios futbolo rungtynės tarp FC Zürich ir Grasshopper Club Zürich. Stadiono talpa – 25 000 sėdimų vietų.
Liudvikas Abromavičius (1888)
Biografija
1908 m. baigė Šiaulių berniukų gimnaziją, 1914 m. Kijevo universiteto Gamtos fakultetą. Už politinę veiklą 6 mėn. kalintas Kijevo kalėjime.
Letzigrund
2014 m. stadione vyko Europos lengvosios atletikos čempionatas.
Liudvikas Abromavičius (1888)
Biografija
1915 m. įsteigė Ubiškės pradžios mokyklą, 1918 m. – Telšių Žemaitės gimnaziją ir lenkų vidurinę mokyklą. 1919–1920 m. Telšių miesto burmistras, organizavo Telšių apskrities komitetą, dalyvavo kovose su bermontininkais. Telšių, Varnių ir kitų kooperatyvų steigėjas.
1920 m. Telšių progimnazijos suaugusiems steigėjas, vienas iš Telšių mokytojų seminarijos steigėjų. 1925 m. Kauno 3-sios gimnazijos direktorius, vėliau – Kauno Adomo Mickevičiaus gimnazijos referentas, direktorius.
Nuo 1912 m. Lietuvos socialdemokratų partijos (LSDP) narys, 1931 m. LSDP XIII suvažiavime išrinktas revizijos komisijos nariu. Socialistų Darbininkų Internacionalo IV kongrese dirbo ekonominės krizės komisijoje. Bendradarbiavo laikraščiuose „Žemaitis“, „Socialdemokratas“, mokyklinių vadovėlių autorius.
Jugintai
Jugintai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 2,5 km į šiaurę nuo Babtų, 0,5 km į vakarus nuo Pagynės, tarp Nevėžio ir Gynios upių. Rytiniu pakraščiu praeina plentas. Veikia šildytuvų gamykla.
Istorija
Jugintai (Eginten), kaip minima Hermano Vartbergiečio Livonijos kronikoje, 1372 m. buvo nuniokoti kryžiuočių.
XX a. pr. ties Jugintais Nevėžyje žymima brasta.
Gyventojai
thumb|left|255px|Jugintų sodyba thumb|left|255px|Pramoninis kompleksas
Kalvarijos evangelikų liuteronų bažnyčia
Kalvarijos evangelikų liuteronų bažnyčia – neveikianti evangelikų liuteronų bažnyčia Kalvarijos mieste, Dariaus ir Girėno g. 43. Šiuo metu parapijos Kalvarijoje nėra. Sovietmečiu uždarytoje bažnyčioje įkurta sporto salė, dirbtuvės.
Istorija
Kalvarijos apylinkėje evangelikai gyvena nuo reformacijos laikų. Gyvendami katalikų tarpe, savos bažnyčios ilgą laiką neturėjo. Yra žinių, kad apie 1750 m. evangelikai, neturėdami savos bažnyčios Kalvarijoje, pamaldoms rinkdavosi pas privačius žmones evangelikus. Vėliau Kalvarijoje evangelikai įsteigė parapinę mokyklą ir maldos namus, kuriuose pamaldas atlaikydavo atvažiuojantis kunigas, o jo nesant, buvo laikomos naminės skaitytinės pamaldos. Metrikacija buvo vedama pas katalikų dvasininką pagal veikiančius įstatymus iki 1835 m.
1828 m. Kalvarijos evangelikai liuteronai išsirūpino iš rusų valdžios žemės sklypą prie trakto Peterburgas–Varšuva, be to, gavo piniginę pašalpą bažnyčios statybai. Kalvarijos evangelikų liuteronų maldos namai pastatyti 1838 m. pagal A. Majerskio projektą šalia arklių pašto pastatų (kitais duomenimis – 1859 m. ). Dauguma evangelikų-liuteronų mieste buvo vokiečiai, tai šią bažnyčią dažniausiai vadindavo „Kirche“. Neilgą laikotarpį (1795-1807) Kalvarija su kairiakrante Nemuno dalimi priklausė Prūsijai, todėl čia buvo atsikėlę šios tikybos žmonių.
Evangelikų skaičiui didėjant, bažnyčią reikėjo padidinti, kas buvo padaryta 1890 m. Švenčiant šimtmečio jubiliejų, 1938 m. atliktas bažnyčios kapitalinis remontas. Pamaldos laikytos lietuviškai ir vokiškai. Pokaryje bažnyčia nebeveikė.
Žemės ūkio politika
Žemės ūkio politika – politikos sritis, apimanti valstybės politiką (jos įgyvendinimą ir koordinavimą) žemės, maisto, žuvininkystės ūkio, kaimo plėtros, žemės ūkio srityje. Pagal subjektus gali būti skiriama nacionalinė ir viršnacionalinė (pvz., Europos Sąjungos Bendroji žemės ūkio politika). Pagal sritį – agragrinė kainų politika, struktūrinė ir kt. Lietuvoje žemės ūkio politiką vykdo Lietuvos Respublikos žemės ūkio ministerija.
Bendroji žemės ūkio politika ES
Bendroji žemės ūkio politika (BŽŪP) – Europos Sąjungos žemės ūkio subsidijų, kurios sudaro apie 50-70 % visų Europos Sąjungos išlaidų teikimo sistema. Šių subsidijų pagalba garantuojamos minimalios kainos gamintojams, o tai tam tikra prasme užtikrina ES žemdirbių ūkių stabilumą, o tuo pačiu ir tam tikrą žemės ūkio produkcijos kokybę.
Chris Martin
Christopher Anthony John Martin (g. 1977 m. kovo 2 d.) – anglų dainininkas ir dainų autorius, vienas grupės „Coldplay“ įkūrėjų ir pagrindinis vokalistas.
Biografija
Chrisas yra vyriausias vaikas 5 vaikų šeimoje. Jo tėvas Antonis buvo bankininkas, o Motina Alison muzikos mokytoja. Mokėsi „Sherborno“ vidurinėje mokykloje. Chrisas labiausiai žinomas kaip „Coldplay“ vokalistas, muzikantas bei dainų kūrėjas. Su kitais grupės nariais jis susitiko Londono universiteto koledže, kur ir pradėjo savo karjerą. Per dešimt grupės gyvavimo metų jis pardavė daugiau nei 50 milijonų albumų kopijų ir tapo kultine ikona muzikos pasaulyje.
Kaip solo atlikėjas Chrisas parašė dainas „Embrace“ bei „Jamelia“ grupėms, taip pat prodiusavo kelis kitus atlikėjus. Kaip pats Chris’as teigia, link muzikos ji pastūmėjo roko grupė „A-ha“.
Baltamiškis (Zarasai)
Baltamiškis – viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Imbrado.
Kalykė (palydovas)
Kalykė (Kalyke, ) arba Jupiteris XXIII. Atrastas 2000 m. Havajų Universiteto astronomų komandos, kuriai vadovavo Scott S. Sheppard (David C. Jewitt, Yanga R. Fernández, Eugene A. Magnier). Iškart po atradimo palydovui suteiktas pavadinimas S/2000 J 2.
Priklauso Karmės palydovų grupei. Kalykė pastebimai raudonesnė nei kiti šios grupės nariai, nors jie visi yra rausvo atspalvio.
Pavadinimas
Graikų mitologijoje, Kalykė yra Endimiono motina. Endimionas – gražus jaunuolis, kuris didžiąją savo gyvenimo dalį praleido amžinai miegodamas.
Pusgaubtė dirvabudė
Pusgaubtė dirvabudė (Agrocybe semiorbicularis) – kiškiabudinių šeimai priklausantis nevalgomas grybas.
Išvaizda
Kepurėlė (1–3 cm skersmens) plona, nemėsinga, iš pradžių pusiau apvali, vėliau paplokščiai iškili, ochros geltonumo. Luobelė drėgnu oru šiek tiek lipni. Kotas 2–4 cm ilgio, labai plonas, palyginti tamprus ir plaušingas, vėliau tuščiaviduris,. Lakšteliai platūs ir labai tankūs. Trama aitraus miltų kvapo.
Sinonimai: Agaricus semiorbicularis, Agrocybe pediades
Spalvos kaita: kepurėlės spalva įvairuoja nuo ochros geltonumo iki šviesiai rudos. Kotas gelsvas arba šviesiai gelsvas, šiek tiek blizga. Senesnių grybų lakšteliai nusidažo rūdžių arba cinamono spalva.
Zyplių dvaras
Zyplių dvaras – dvaras Tubelių kaime (Šakių rajonas).
Pusgaubtė dirvabudė
Augavietė
Šis grybas labai paplitęs Lietuvoje, auga ant žolėtų miško aikštelių, pievose bei ganyklose.
Zyplių dvaras
Istorija
Napoleonas Bonapartas Veliuonos seniūnijos dalį kairiajame Nemuno krante – Lukšių, Sintautų, Plokščių ir Ilguvos parapijas – atidavė kunigaikščiui Juozapui Poniatovskiui, kuriam mirus 1813 m. valdas paveldėjo jo sesuo Teresei Tiškevičienei. Visa valda (155 kaimai ir apie 300 valakų girios) vadinosi bendru Zyplių turtų vardu, o patys Zypliai buvo dvarelis su apie 60 margų žemės (dabar Senieji Zypliai).
Karasoras
Karasoras  – ežeras Kazachstane, Karagandos srityje, Kazachijos kalvyne. Ežero plotas apie 154 km². Didžiausias gylis – 5 m. Ilgis 43,5 km, plotis iki 7,3 km. Įteka keletas vasarą išdžiūstančių upelių.
Zyplių dvaras
Istorija
Naujoji savininkė Zyplių net nematė, nes nuolat gyveno Paryžiuje. Apie 1845–1855 m. pritrūkusi pinigų, dvarą pardavė Polocko gubernijos dvarininkui Jonui Bartkovskiui. Šis pasistatė naują dvarą netoli Lukšių ir pavadino jį Naujaisiais Zypliais. Vieta, kurioje pastatyti rūmai, vadinosi Palankiais – dvarininkas stengęsis taikiai sugyventi su vietos žmonėmis. Jonui Bartkovskiui mirus, dvaras atiteko podukrai Joanai Volfersaitei-Kučinskienei, kuri dvare negyveno ir į dvarą buvo atvykusi tik du kartus (statant ir šventinant bažnyčią).
Karasoras
Ežeras lapkričio–balandžio mėnesiais būna užšalęs. Ežero purvas ir sūrymas naudojamas gydomosioms reikmėms.
Zyplių dvaras
Istorija
Vėliau Zypliai atiteko Liudvikai Ostrovskienei, Naujuosius Zyplius pardavusiai grafui Tomui Potockiui, kuris 1891–1901 m. iš pagrindų pertvarkė dvaro sodybą – vienaaukščiams rūmams pristatė dviaukščius korpusus, sukūrė vakarinę parko dalį, nutiesė parką ribojančius kelius-alėjas.
Pusgaubtė dirvabudė
Augavietė
Sezonas: gegužė–rugsėjis
Zyplių dvaras
Istorija
thumb|Dvaro rūmai iki restauravimo
Pusgaubtė dirvabudė
Augavietė
Panašios rūšys: šį grybą galima supainioti su Agrocybe splendida .
Zyplių dvaras
Istorija
Apie 1897 m. nuo garo mašinos sudegė visi mediniai ūkiniai pastatai, vietoj jų buvo atstatyti plytų mūro.
1912 m. Varšuvoje grafas staiga mirė ir buvo pervežtas į Zyplius. Po jo mirties iki Antrojo pasaulinio karo dvarą valdė grafo žmona. 1919 m. iš Seinų čia perkelta kunigų seminarija, dar vėliau (1924 m.) atidaryta žemės ūkio mokykla. Karo ir pokario laikotarpiu veikė ligoninė, buvo kolūkio kontora, Lukšių apylinkės vykdomasis komitetas.
Lukšių miestelio seniūno Vido Cikanos rūpesčiu 2002 m. pradėti dvaro tvarkymo ir atstatymo darbai. 2012 m. atidaryti restauruoti dvaro rūmai. 2014 m. buvusioje dvaro vežiminėje įsikūrė Zanavykų muziejus. Šiuo metu dvare eksponuojama daug meno dirbinių: paveikslų, rankdarbių, medžio, akmens skulptūrų, keramikos, kalvystės, stiklo dirbinių, vyksta koncertai, spektakliai, plenerai, stovyklos. Per metus dvarą aplanko apie 10 tūkst. svečių.
2020 m. restauruotas dvarininko J. Bartkovskio antkapis Lukšių kapinėse, stovintis šalia Kaminskių šeimos koplyčios.
Dvaro pastatus supa 21 ha ploto parkas. Jame auga nemažai vertingų rūšių medžių: platanalapiai ir sidabriniai klevai, paprastieji ir raudonieji ąžuolai, baltosios ir balzaminės tuopos, europiniai ir Sukačiovo maumedžiai, juodosios pušys, sidabriniai kėniai, karpotieji ir plaukuotieji beržai, kalninės guobos, kamštiniai skirpstai. Parke išsaugotas nulūžęs 400 metų senumo Zyplių ąžuolas.
Kamajų bažnyčios šventoriaus koplyčia
'''Kamajų Šv. Kazimiero bažnyčios statinių komplekso šarvojimo koplyčia''' – koplyčia, stovinti Kamajų Šv. Kazimiero bažnyčios šventoriuje, jos pietrytiniame kampe, priešais bažnyčią. Iki XX a. I p. statyta akmens mūro koplyčia yra regioninės reikšmės paminklas, 2005 m. įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).
Koplyčia tarnauja parapijos reikmėms. 2017 m. joje pirmą kartą buvo atidaryta bažnyčioje esančių liturginių rūbų ir simbolių paroda, 2021 m. įrengtas muziejus.
Šalčia (laikraštis)
Istorija
Leistas lietuvių ir rusų kalba. Iki 1995 m. ėjo ir lenkų kalba. Įsteigė Lietuvos kultūros ir švietimo ministerija, leido valstybinė įmonė „Šalčia“. Nuo 1995 m. steigėja ir leidėja – UAB „Šalčios kraštas“. Iki 1991 m. rugpjūčio ėjo kartą, tris kartus per savaitę, nuo 1993 m. – du kartus per savaitę. 1991 m. gegužės 25 d. prijungtas laikraštis „Laba diena“. Spausdino Šalčininkų spaustuvė. Tiražas 1991 m. – 1700 egz. lietuvių k., 3000 egz. rusų k. ir 1200 egz. lenkų k., 1997 m. – 110 egz. lietuvių k. ir 1640 egz. rusų k. Vietoje „Šalčios“ leidžiami laikraščiai „Šalčios žinios“, „Mūsų kraštas“ (Наш край).
Kamajų bažnyčios šventoriaus koplyčia
Architektūra
Bažnyčios kompleksas su koplyčia stovi svarbioje šalutinėje gatvelėje, jungiančioje su miestelio aikšte. Šventorius susilieja su senosiomis kapinėmis, kur be šarvojimo koplyčios, jame yra senų antkapių, kryžių, kitų meninių akcentų. Teritoriją juosia netaisyklingo daugiakampio plano tvora su trejais vartais.
Koplyčia sudėta iš akmenų mūro, su rūsiu ir pastoge. Statinys kompaktinis, kvadrato plano, 1 aukšto, valminiu stogu, dengtu skardos lakštais su užlankstais. Ant stogo viršūnės įtaisytas metalinis kryžius. Šiaurės fasado sienoje yra stačiakampė lango anga, įrengta vėliau: 1962 m. anga užbetonuota, tą liudija angos vietoje įspausta data. Vakarų fasado siena paremta betono kontraforsais (pristatymą 1933 m. liudija ant betono įspausta data: „VIII 23 1933“). Rūsio sienos ir perdanga betoniniai. Antžeminės akmens mūro sienos laiko medines perdangos sijas.
Muziejus
2011–2020 m. Kamajuose tarnavusio klebono Andriaus Šukio (g. 1978 m.) ir veiklių parapijiečių pastangomis koplyčią kūrybiškai įveiklinti sumanyta prieš eilę metų. Jau 2017 m. joje veikė seniausių liturginių rūbų ir simbolių paroda. Taip pat buvo eksponuojami ne tik liturginiai rūbai, bet ir procesijų vėliavos, monstrancija, žibintai bei keletas eksponatų, išlikusių iš senosios medinės bažnyčios. Kleboną ir pagalbininkus konsultavo profesionalūs liturginio meno žinovai. 2018 m. koplyčioje buvo įrengta prakartėlė (aut. Sigita Turkevičienė), 2019 m. pavasarį eksponuota Kauno dailės gimnazistų kūrybos paroda „Kauno spalvos“. Vėliau parodų ir kitos veiklos koplyčioje atsisakyta, nes tikėtasi jau 2019 m. turėti muziejų. Užmojus pakoregavo daugybė biurokratinių reikalavimų, taikomų paveldo objektui.
2020 m. buvo planuojama sutvarkyti šarvojimo koplyčią, joje įkuriant nedidelį kraštiečio poeto ir kunigo Antano Strazdo muziejų. Ši koplyčia – bažnyčios turtas, bet Kamajų bendruomenė turėjo šio pastato panaudos sutartį su Kamajų Šv. Kazimiero parapija ir dalį lėšų iš Europos Sąjungos paramos. Nedidelėje 22 kv. metrų ploto koplyčioje turėjo išsitekti ekspozicijos, skirtos ir A. Strazdui, ir Kamajų miestelio istorijai. Akmenų koplyčia buvo prastos būklės, gerokai apirusi, todėl pastate teko kai ką ir atkurti: pakeistos lubų sijos, sutvarkyti pamatai, nebeliko sienų plyšių, išardytas anksčiau užmūrytas pastato langas. Nors su A. Strazdu susijusių muziejinių eksponatų neišlikę, ekspozicija sukurta šiuolaikiškomis priemonėmis, panaudojant vaizdo medžiagą.
Kamajų miestelio istorijos ir kunigo A. Strazdo muziejus šventoriaus koplyčioje atidarytas 2021 m. spalio 9 d., per tradicinę šventę „Kuc kuc Kamajuos“. Ta proga šalia naujojo muziejaus Anykščių kultūros centro teatras parodė atnaujintą spektaklį „Strazdas“ (pagal Sigito Gedos poemą), kuriame pagrindinį vaidmenį atliko režisierius, aktorius Jonas Buziliauskas. Mažoje erdvėje istorijos faktų pateikimui pasitelktos informacinės technologijos. Informacija patalpoje perteikiama specialiai tam sukurta animacija, kuri projektoriais demonstruojama ant visų pirmojo aukšto sienų. Ant kiekvienos sienos skirtingu metu rodomi įvairius Kamajų istorijos etapus pasakojantys vaizdai. Rekonstruotas palyginti žemas rūsys tapo kiek aukštesniu, pažeminus grindis. Į jį nusileidžiama laiptais iš vidinės patalpos. Kūrėjų įveiklinta rūsio mistika, sukuriant specialią hologramą (trimatį vaizdą), kartu papildomai integravus garso sistemą. Erdvėje projektuojami įvairūs vaizdai: Šv. Kazimiero bažnyčios siluetas, plasnojantis paukštis strazdas, paties kunigo A. Strazdo figūra.
Prie muziejaus projekto įgyvendinimo prisidėjo keli architektai, dailininkas Edvinas Špetas, dizaineris, animatorius, techninių sprendimų operatorius, kompozitorius Mantautas Krukauskas, istorikas, redaktorius, projekto vadovas.
Mokslinis stilius
Mokslinis stilius – literatūrinės kalbos stilius, kuriam būdingi tam tikri bruožai ir kuris naudojamas dažniausiai mokslinėje literatūroje.
Vartojimo sritis
Mokslinė visuomenės veikla. Mokslo pagrindą sudaro kritiškai patikrinta ir susisteminta žmonijos patirtis. Šiuo stiliumi išdėstomas specialus kurios nors mokslo srities turinys.
Svarbiausia mokslo populiarinamųjų tekstų funkcija yra pateikti dalykinę informaciją patraukliai. Siekiama poveikio ir įtaigumo. Savo stiliumi tie tekstai priartėjo prie publicistinės ar grožinės literatūros.
Požymiai
Taip pat būdingas emocinio turinio nebuvimas, specifinių terminų naudojimas, dalykiškumas. Stilistinių ypatybių santykis konkrečiame tekste priklauso nuo žanro, temos, kalbos formos.
Būdingi dabartinių mokslo tekstų stiliaus trūkumai yra šie: gremėzdiškos sakinio konstrukcijos, dažnas frazės daiktavardinimas, sintaksinis perifrazavimas, nekonkrečios, neaiškios reikšmės šablonai.
Stukaičiai
Stukaičiai arba Vostočnojė (, nuo 1938 m. liepos 17 d. Freienfeld, nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Oziorsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Gavrilovo kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Geldapės apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Darkiemio rajono, vėliau Oziorsko rajono, 1947–1993 m. Gavrilovo apylinkės kaimas.
Šalčininkų spaustuvė
Šalčininkų spaustuvė – spaustuvė, įkurta 1950 m. Šalčininkuose.
Istorija
Iš pradžių spausdino tik lenkų kalba laikraštis „Ojczyzna Radziecka“, 1951–1953 m. – MTS laikraščius: Eišiškių „Stalino keliu“ (lietuvių ir lenkų k.), Jašiūnų „Stachanovskij trud“ (rusų ir lenkų k.), Šalčininkų „Darbo vėliava“ (lietuvių ir lenkų k.), nuo 1954 m. – rajono laikraštį rusų kalba „Sovetskaja Rodina“, nuo 1958 m. laikraštį „Tarybinė tėvynė“.
1973 m. spaustuvė rekonstruota. Eišiškių rajono administracinį centrą perkėlus į Šalčininkus, prie spaustuvės prijungtas Eišiškių skyrius. Vėliau Šalčininkų spaustuvė prijungta prie Alytaus spaustuvės. Turėjo 4 linotipus, 3 plokščias ir tigelines spaudos magmas. Spausdino trikalbius laikraščius „Lenino priesakai“, „Šalčia“.
1991 m. sausio mėn. Šalčininkų skyrius atsiskyrė nuo Alytaus spaustuvės ir tapo savarankiška poligrafijos įmone – valstybine spaustuvė, vėliau valstybinės leidybinės įmonės „Šalčia“ spaustuvė, o nuo 1994 m. – UAB „Šalčios kraštas“ spaustuvė, spausdino laikraštį Šalčia (lietuvių ir rusų k.), blankus, smulkius spaudinius.
Gimnasia y Esgrima de Jujuy
Chuchujaus „Gimnasia y Esgrima“ – Argentinos futbolo klubas iš Chuchujaus miesto, įkurtas 1931 m. Tai vienas pajėgiausių Šiaurės Vakarų Argentinos futbolo klubų.
Istorija
1994 m. laimėjo antrąjį divizioną, ir perėjo į pirmąjį, kuriame žaidė iki 2000 m.
2005 m. Gimnasia y Esgrima de Jujuy antrajame divizione užėmė 2 vietą ir vėl pateko į pirmąjį dvizioną.
Žvilgioji araukarija
Žvilgioji araukarija (Araucaria hunsteinii) – Araukarijinių šeimos, araukarijų genties augalas.
Paplitimas
Endeminė medžių rūšis Papua saloje. Natūraliai auga salos tik rytų ir šiaurės rytų dalyse esančiose Madango, Morobės (Morobe) bei Rytų Aukštikalnių (Eastern Highlands) provincijose, maždaug 600-2000 m aukštyje nuo jūros paviršiaus.
Aukštis, kamieno storis
Tai aukščiausiai užaugantys araukarijinių šeimos ir Okeanijos regiono medžiai ir vieni aukščiausių palnetos medžių rūšių. Paprastai užauga 50–80 m, kartais pasitaiko iki 88,9 m (tokio aukščio buvo užregistruota 1941 metais) aukščio ir iki 3 m skersmens kamienu.
Apibūdinimas
Greitai augantis, amžinai žaliuojantis lapuotis medis. Iš toliau atrodo kaip piramidės formos, nors su amžiumi jo viršūnė "suplokštėja". Kamienas tiesus, žievė tamsiai ruda, šiurkšti, lupasi horizontaliai ar lopinėliais. Lapai daugiau susitelkę šakų galuose į savotiškas grupeles. Lapai auga išsidėstę spirališkai, smailėjantys, viduryje arčiau pagrindo plačiausi ir yra 6-15 cm ilgio bei 1,5-2 cm pločio, pas jaunus medelius lapai mažesni. Tai vienanamis augalas, kada vyriški ir moteriški kankorėžėliai auga ant to paties medžio. Kankorėžiai žali, vėliau subrendę rudi. Vyriški kankorėžiai ilgi ir siauri, iki 20 cm ilgio ir tik 1,8-2,5 cm pločio, moteriški kankorėžiai vištos kiaušinio formos 15-20 cm ilgio ir 12,5 cm pločio, kurių žvyneliai turi savotiškas trumpas it plaukeliai antaugas. Kiekviename kankorėžio žvynelyje po vieną sėklą. Kankorėžėliuose sėklos panašios į trikampę formą 10 mm (30-40 mm) ilgio. Sėklos su dviem siaurokais sparneliais, kurių kiekvienas po 40 mm ilgio ir 25 mm pločio.
Rūšies pavadinimas
Dabartinio mokslinio lotynų kalba Araucaria hunsteinii pavadinimo autorius Karl Moritz Schumann gyvenęs 1851-1904 metais. Anglų kalba žinoma šiais pavadinimais - Klinkii pine, Klinki ir Klinkii. Turi šiuos sinonimus:
Panaudojimas
Atogrąžų klimato kalnuotose vietovėse testuojama kaip potenciali medžio rūsis auginimui dėl medienos.
Guronys (Druskininkai)
Guronys – kaimas Druskininkų savivaldybėje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Gerdašių, vidur Kapčiamiesčio girios, netoli Baltosios Ančios HE tvenkinio kranto. Miško keliai į Gerdašius, Didžiasalį, Baltosios Ančios HES.
Etimologija
Vietovardis kildinamas iš spėjamo asmenvardžio *Gurónis (plg. pavardės Gùras, Guráuskas).
Istorija
XIX a. pab. kaimas priklausė Seinų apskrities Kapčiamiesčio valsčiui, Leipalingio parapijai.
Gyventojai
thumb|left|240px|Kryžiai laisvės kovotojų atmininmui thumb|left|240px|Kaimovardis
Hapoel Kfar Saba FC
Kfar Sabos „Hapoel“ – Izraelio futbolo klubas iš Kfar Sabos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1928 m. 2022–2023 m. sezone rungtyniavo Liga Leumit (II pakopa), o iš šešiolikos dalyvių liko septintoje vietoje.
Pranas Bieliauskas
thumb|240px|[[Lietuvių draugija nukentėjusiems dėl karo šelpti|Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti Centro komitetas. Sėdi, iš kairės: Ona Žebrauskaitė, Juozas Stankevičius, Jonas Basanavičius, Veronika Alseikienė ir Pranas Bieliauskas. Stovi, iš kairės: Jurgis Šlapelis, Petras Kraujalis ir Vladas Jezukevičius]] Pranas Bieliauskas (1883 m. rugpjūčio 23 d. Slabadoje, Jiezno valsčius – 1957 m. gruodžio 21 d. Vilniuje) – Lietuvos kunigas, tautosakos rinkėjas, Vilniaus krašto lietuvių visuomenės veikėjas.
Biografija
Baigė Vilniaus kunigų seminariją. 1911 m. kunigas. 1911–1940 m. Vilniaus katedros vikaras. 1911–1940 m. vadovavo zitiečių Vilniaus skyriui. Nuo 1913 m. Lietuvių mokslo draugijos narys. 1914 m. Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti vienas steigėjų, jos Centrinio komiteto reikalų vedėjas. Dalyvavo Laikinojo Vilniaus lietuvių komiteto veikloje, rūpinosi labdara. 1927 m. lenkų valdžios suimtas, kalintas. 1940–1944 m. Aušros vartų koplyčios klebonas, vėliau Druskininkų Ratnyčios bažnyčios klebonas. Nuo 1947 m. Valkininkų bažnyčios klebonas. Sovietinės okupacijos metais persekiotas sovietinio saugumo. Palaidotas Valkininkų bažnyčios šventoriuje.
Kiši Karojis
Kiši Karojis (rusų. Киши-карой) - ežeras Kazachstane, Astanos srityje. Ežeras telkšo 53 m aukštyje virš jūros lygio. Ežero plotas - 102 km².
Nuorodos
Didžioji sovietinė enciklopedija
Juodoniai
Juodoniai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 6 km į pietus nuo Babtų, Nevėžio kairiajame krante, tarp Sitkūnų ir Muniškių.
miniatiūra|200px|left|Gatvė Juodoniuose miniatiūra|200px|left|Gamybos pastatai
Kęstutis Kriščiūnas (1969)
Kęstutis Kriščiūnas (g. 1969 m. rugsėjo 24 d. Kaune) – politologas, Lietuvos ir Kauno miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1987–1988 m. Kauno meninio apipavidalinimo dirbtuvių dailininkas, 1993–1997 m. Kauno medžio apdirbimo kombinato tiekėjas. 1997–1998 m. Kauno apskrities viršininko administracijos Žemės ūkio skyriaus specialistas, ekonomikos ir verslo skyriaus vyr. specialistas. 1998–2000 m. UAB „Stora Enso Packaging“ rinkodaros ir pardavimo vadybininkas.