cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dredas
Siužetas
Tirdami bylą, teisėjas Dredas ir Anderson sulaiko narkotikų pardavinėtoją Kejų pastate, kurio kieme buvo numesti trys negyvėliai. Anderson nustato, kad Kajus prisidėjęs prie žmogžudysčių. Jie nežino, kad Kejus priklauso organizuotai nusikaltėlių gaujai, kuri gamina ir platina narkotikus šiame pastate. Gaujai vadovauja buvusi prostitutė pravarde Ma-Ma. Ji bijo, kad Kejus gali išduoti gaujos verslą. Nespėjus teisėjams su Kejumi išeiti iš pastato, jo visi išėjimai yra užblokuojami ir Ma-Ma kreipiasi į 200 aukštų pastato bloko nusikaltėlius prašydama nužudyti teisėjus ...
Aktoriai
ir kiti.
Gangkhar Puensumas
Gangkhar Puensumas (Gankar Punsum, Gankar Punzum; ) – aukščiausias Butano kalnas (Himalajų kalnyne), taip pat aukščiausias pasaulio kalnas, į kurį dar neįkopta. Aukštis 7570 m v.j.l. Pavadinimas reiškia „Baltoji trijų dvasingųjų brolių viršūnė“.
1983 m. leidus kopti į Butano kalnus, surengtos keturios nesėkmingos ekspedicijos. 1998 m. iš Tibeto viena ekspedicija pasiekė gretimą žemesnę kalno viršūnę. Kalno aukštis išmatuotas 1922 m., tačiau tikslių regiono žemėlapių nėra: kalnas juose žymimas skirtingose vietose ir įvairaus aukščio. Todėl pirmoji ekspedicija dėl netikslaus žemėlapio kalno nerado.
1986 m. britų ekspedicija nurodo, kad kalnas yra 24 770 pėdų aukščio ir visas yra Butano teritorijoje, o gretimas kalnas Kula Kangris – visas Tibete. Kula Kangris (7554 m) yra atskiras kalnas 30 km į šiaurės rytus. Į jį pirmąsyk įkopta 1986 m. Žemėlapyje jo padėtis nurodoma skirtingai, Butane arba Tibete.
Nuo 1994 m. Butane uždrausta kopti į kalnus, aukštesnius nei 6000 m. Taip padaryta atsižvelgiant į vietinius tikėjimus. Nuo 2003 m. kopti uždrausta visai.
Mantas Varaška
Mantas Varaška (g. 1979 m. gegužės 26 d. Kazlų Rūdoje) – teisininkas, Lietuvos politinis veikėjas, Seimo narys, buvęs MRU dėstytojas.
Biografija
1997 m. baigė Kazlų Rūdos Kazio Griniaus gimnaziją. 2001 m. Lietuvos teisės universiteto Teisės fakultete baigė bakalauro studijas, teisės bakalauras; 2003 m. – podiplomines studijas, teisės magistras. 2004 m. Mykolo Romerio universitete tęsė teisės doktorantūros studijas (rengiamos disertacijos tema – „Valstybės vadovo institutas konstitucinėje teisėje: dinaminis aspektas“). Nuo 2003 m. Mykolo Romerio universiteto Konstitucinės teisės katedros lektorius. Dėstė lyginamąją konstitucinę teisę, Lietuvos konstitucinę teisę, teisės teoriją, kriminologiją, ombudsmeno instituto Europos Sąjungos šalyse (Erasmus programa) kursą.
Nuo 2006 m. liepos mėn. Lietuvos Respublikos teisingumo ministro Petro Baguškos patarėjas. Buvo Notaro viešo konkurso komisijos pirmininkas, Asesoriaus viešo konkurso komisijos pirmininkas, VĮ Registrų centro valdybos pirmininkas, VĮ Teisinės informacijos centro valdybos narys. Kuravo Notariato sritį, siekė reformuoti, kritikavo esamą sistemą ; paaiškėjus, kad notarų mieste ir kaime sąnaudos skiriasi ir jomis paremtų paslaugų kainos gali skirtis net keletą kartų, kartu su ministru siekė, kad valstybės kontroliuojamos paslaugos turi būti prieinamos kainos prasme, pasiekė, kad iš naujo būtų nustatyti paslaugų įkainiai , numatyti numatyti vadinamųjų „juodųjų pinigų“ nepatekimo į rinką saugikliai , keičiamas notaro padėjėjo (asesoriaus) statusas. Dėl savo veiklos užsitraukė Lietuvos notarų rūmų nemalonę, buvo notarų stebimas (pvz., atkreipinėjo visuomenės dėmesį, kad teisingumo ministro patarėjas Mantas Varaška suklydęs, viešai kalbėdamas apie sandorių patvirtinimą notarine forma, jo viešų pasisakymų klaidas fiksavo oficialioje Notarų rūmų tinklavietėje).
Pilietinės demokratijos partijos atstovas 2007 m. savivaldybių tarybų rinkimams Vyriausiojoje rinkimų komisijoje. Nuo 2008 m. Seimo narys, išrinktas Suvalkijos rinkimų apygardoje, išsikėlė pats. Nepriklausė jokiai partijai. Seime prisijungė prie Tautos prisikėlimo partijos (TPP) frakcijos, tapo 17-uoju nariu ; nuo 2009 m. rugsėjo 10 d. iki 2010 m. vasario 10 d. frakcijos „Viena Lietuva", nuo 2010 m. vasario 11 d. Krikščionių partijos frakcijos narys.
Seimo plenarinių posėdžių salėje buvo nufilmuotas plekšnojantis per petį A. Sacharukui tuo metu, kai šis neteisėtai balsavo už Liną Karalių. Pasak „Apkaltos komisijos“ pirmininko Kęstučio Masiulio, M. Varaška stebėjęs neteisėtą Aleksandro Sacharuko balsavimą už L. Karalių, kad esą sunku nepastebėti, kad „politikas balsuoja ne tik už save, bet ir už kolegą, jei jis pirmiausia pabalsuoja su viena kortele, ją ištraukia, įdeda kitą ir vėl balsuoja“. Kreipėsi į Etikos ir procedūrų komisiją (EPK), prašydamas išaiškinti tokių įtarimų pagrįstumą. EPK, peržiūrėjusi filmuotą posėdžio įrašą bei išklausiusi M. Varašką bei apkaltos komisijų pirmininką Kęstutį Masiulį, nusprendė siūlyti parlamentarui sprendimą dėl darbo komisijose priimti pačiam vadovaujantis savo sąžine, kadangi komisija nebuvo visiškai tikra, kad M. Varaška matė, kad L. Sacharukas balsuoja už kitą asmenį. Nenorėdamas kelti abejonių dėl savęs ir dėl komisijos darbo, nutarė nebedalyvauti vadinamųjų apkaltos komisijų darbe.
2006–2007 m. Konstitucinės teisės nuotolinių studijų elektroninio modulio bendraautoris. Nuo MRU Teisės fakulteto Alumni draugijos 2009/2010 m. mokslo metais įgyvendinamo naujo Lietuvoje projekto „Mentoringas jauniesiems teisininkams“ (MJT) studentų mentorius.
2011 m. Kazlų Rūdos savivaldybės tarybos narys nuo „Jaunosios Sūduvos“ koalicijos, išrinktas, bet atsisakė mandato.
Sportuoja (užsiima irklavimu, badmintonu, bėgimu, atletine gimnastika, krepšiniu).
Moka anglų, rusų kalbas.
Miroslavo seniūnija
Miroslavo seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Alytaus rajono savivaldybės pietvakariuose.
Geografija
Seniūnijos plotas – 13500 ha, iš jų – apie 83 % užima žemės ūkio naudmenos, 13 % miškai, 4 % vandenys ir kitos paskirties plotai. Seniūnijos teritorijai priklauso dalis Metelių regioninio parko, Balkasodžio botaninis draustinis.
Istorija
Pirmieji gyventojai, kurie iki XIII a. gyveno Miroslavo krašte buvo jotvingių gentys, jų buvimą mena šeši piliakalniai.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 5 seniūnaitijos:
Leipalingio dvaras
Leipalingio dvaras – dvaras Druskininkų savivaldybėje, Leipalingio miestelyje. Išlikusi oficina.
Istorija
Dvaras paminėtas 1503 m. balandžio 7 d., kai jį Aleksandras dovanojo Jonui Teodorui Pliuškovui, pabėgusiam iš Maskvos kunigaikščio Ivano III užimtos Smolensko žemės. Vėliau, dvarui likus be šeimininko, 1508 m. birželio 28 d. Žygimantas Senasis jį padovanojo Jonui Sapiegai. Sapiegos 1520 m. čia pastatė cerkvę. Valdant Jono sūnui Povilui Sapiegai, dvare kilo didelis gaisras, sudegė cerkvė ir daugelis dvaro pastatų. Vėliau, giminei priėmus katalikybę, Mikalojus Sapiega fundavo bažnyčios statybą bei atstatė dvarą. Per ATR-Maskvos karą (1654-1667) dvaras sudegintas. Sapiegos dvarą valdė iki 1742 m.
Vėliau dvaras priklausė Masalskiams, nuo XVIII a. pabaigos - Pliateriams, o XVIII a. pab. - XIX a. pr. Leipalingis priklausė Kruševskių giminei. Jie pastatė išlikusius dvaro rūmus, prie dvaro veikė geležies liejykla. XIX a. pab. - XX a. pr. dvarą nusipirko Peterburgo pirklys, inžinierius Petras Balinskis. Jis labai puoselėjo tiek dvarą, tiek patį miestelį. Kasė kanalus, puoselėjo parką, buvo iškastas Simoniškės ežerėlis, padaryti prabangūs tilteliai, altanos. Paskutinis dvaro savininkas Košica dvarą pralošė Monte Karlo kazino, kur ir nusišovė.
Po 1923 m. dvaras išparceliuotas. 1923 m. dvare įkurta Leipalingio progimnazija, su pertraukomis veikusi iki 2004 m.
Heilio stotis
Heilio tyrimų stotis  – Jungtinės Karalystės mokslinė tyrimų stotis Antarktidoje, įkurta 1956 m. 1985 m. stotyje aptiktas suplonėjęs ozono sluoksnis („ozono skylė“). Vasarą dirba 70, žiemą 20 mokslininkų.
Klimatas
Temperatūra vasarą retai pakyla virš 0 °C, dažniausiai būna -10 °C. Žiemą 20 °C šalčio, nors kartais gali nukristi iki -55 °C.
Girnupiai
Girnupiai – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Bagotosios, prie Kazlų Rūdos miškų pakraščio ir kelio.
Plūsčių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kražių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kelmės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Adomaičių apylinkės, Kražių apylinkės ir Lyvoniškių apylinkės.
Meldeikiai
Meldeikiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Panemunėlio kaimo.
Albanijos futbolo varžybos 2005–2006 m.
Albanijos futbolo varžybos 2005–2006 m.
Komandų rikiuotė
Papildomos rungtynės dėl 8-osios vietos:
Hobartas
Hobartas – sostinė ir didžiausias Tasmanijos valstijos (Australija) uostas. 204,9 tūkst. gyventojų (2007). Tai finansinis ir ekonominis Tasmanijos centras, yra universitetas, karališkoji ligoninė. Išvystytas turizmo sektorius, yra botanikos sodas, gruodžio mėnesį mieste vyksta pasaulinio garso regata.
Istorija
Pirmoji gyvenvietė dabartinio miesto vietoje įkurta 1803 m., Risdono įlankoje, rytiniuose Dervento (Derwent) upės krantuose. Tai antras seniausias Australijos miestas. XX a. pradžioje nutiestas geležinkelis, kurio svarba šiuo metu yra sumažėjusi.
Standžialapė hifenė
Standžialapė hifenė (Hyphaene coriacea) – arekinių (Arecales) šeimos palmė. Palmės gimtinė – Pietų Afrika, Somalis, Kenija, Tanzanija, Malavis, Mozambikas ir Madagaskaras.
Augalo morfologija
Standžialapė hifenė yra nedidelio dydžio palmė – iki 5 m aukščio. Kamienas tiesus, dantytas (ryškiai matosi nukritusių lapų pėdsakas). Lapas spiralės formos – pirštuotas. Lapkotis melsvai žalias, lapalakštis 400 х 35 mm.
Žydi vasarą (lapkričio–vasario mėn). Vyriški ir moteriški žiedai žydi ant atskirų medžių, vyriškasis žiedas daugiau išsišakojęs. Žiedas iki 1 m ilgio šluotelė. Rudi vaisiai prinoksta per dvejus metus ir tiek pat laiko gali išlikti ant medžio kol nukris. Vaisiai 3-6 х 1,5-4 cm dydžio. Kiekvieno vaisiaus viduje yra viena sėkla.
Vardai
Standžialapė hifenė dar vadinama:, , ,.
Panaudojimas
Standžialapė hifenė naudojama medienai, iš plaušo pinami krepšiai, o lapų – dembliai. Palmės vaisiai maistui nenaudojami, juos ėda drambliai ir pavianai.
Kvazulu-Natalio provincijos Tongato regione iš standžialapės hifenės gaminamas Ubusulu palmių vynas.
Vilniaus apygardos teismas
miniatiūra||Vilniaus apygardos teismo ir Lietuvos apeliacinio teismo rūmai ([[Gedimino pr. (2023 m.)]] thumb|2006 m.
Vilniaus apygardos teismas - vienas iš Lietuvos bendrosios kompetencijos apygardos teismų, nagrinėjančių jo kompetencijai priskirtas baudžiamąsias ir civilines bylas pirmąja arba antrąja instancija.
Vadovybė
Teismo pirmininkė – Loreta Braždienė.
Baudžiamųjų bylų skyriaus pirmininkas – Arūnas Budrys. Civilinių bylų skyriaus pirmininkė – Giedrė Čėsnienė.
Teismo kancleris - Agnė Silickienė.
Nathaniel Hawthorne
Natanielis Hotornas (1804 m. liepos 4 d. Saleme, Masačusetsas – 1864 m. gegužės 18 d.) – JAV rašytojas, rašęs romanus ir trumpus apsakymus. Gimė Nathaniel Hathorne ir Elizabeth Clarke Manning Hathorne šeimoje. Pakeitė pavardę (pridėjo raidę "w"), norėdamas nuslėpti giminystės ryšius su raganų medžiotoju John Hathorne.
Sasaris
thumb|300px|Sasaris
Sasaris – Italijos miestas Sardinijos salos šiaurės vakaruose, prie Viduržemio jūros; provincijos centras. 130680 gyventojų (2011; antrasis pagal dydį saloje). Gotikinė Šv. Marijos bažnyčia (XIII a.), Usini rūmai, universitetas, išlikę kunigaikščio rūmai.
Pinskas
Pìnskas  – miestas ir upių uostas pietvakarių Baltarusijoje, Polesės žemumose, Bresto srityje, prie Pinos ir Pripetės (Dniepro intakų) upių santakos, 40 km atstumu nuo Dniepro-Bugo kanalo. Nuo Minsko nutolęs 280 km, nuo Vilniaus – 350 km. Geležinkelio stotis, upių uostas. Išvystyta laivybos, chemijos, lengvoji, medienos pramonė. Vienas iš Polesės regiono istorinių ir kultūrinių centrų.
miniatiūra|left|Pinsko katedra 2013 m.
Etimologija
Pinskas – vandenvardinis vietovardis, pavadintas pagal pro jį tekančią upę – Piną (Pripetės intakas).
Istorija
Pirmą kartą paminėtas 1097 m. Nestoro metraštyje. Iki XII a. priklausė Turovo-Pinsko kunigaikštystei, o nuo XII a. II pusės tapo šios dalinės kunigaikštijos centru. 1316-1322 m. Pinskas priklausė Ldk Gediminui, 1340–1348 m. jo sūnui Narimantui, kuriam 1348 m. žuvus Strėvos mūšyje, miesto valdymas perėjo Narimanto sūnums Michailui, Vasilijui ir Jurgiui, po jų – Ldk Žygimantui Kęstutaičiui. Pastarasis 1396 m. Pinske įsteigė pranciškonų bažnyčią, kaip teigiama, atsidėkodamas jį pakrikštijusiam pranciškonų vienuoliui. Po 1440 m. Pinskas galutinai tapo Lietuvos valdovų nuosavybe, didysis kunigaikštis miestą valdyti skyrė vietininkui Jurijui Simeonui Narimantaičiui. 1521 m. Ldk Žygimantas Senasis Pinsko žemę padovanojo savo žmonai Bonai Sforcai iki kurios mirties 1557 m. šiame krašte buvo įvykdyta pažangi žemėvaldos reforma. 1540 m. Pinskas pirmą kartą atsirado Europos geografiniame žemėlapyje. 1566–1793 m. Bresto vaivadijos Pinsko pavieto centras, antras pagal svarbą po Bresto šios vaivadijos miestas. Pinskui Steponas Batoras 1581 m. suteikė miesto savivaldos teisės ir miesto herbą. Didelę reikšmę miesto ekonominiam ir socialiniam gyvenimui turėjo XVIII amžiaus II pusėje prasidėjusios Oginskio ir Karališkojo kanalų statybos. Iki 1793 m. Pinskas buvo LDK miestas.
Per Antrąjį Abiejų Tautų Respublikos padalijimą Pinskas iki 1920 m. pateko į Rusijos imperijos sudėtį, XIX a. jis buvo Minsko gubernijos Pinsko apskrities centras. 1860 m. Porečės kaime šalia Pinsko pradėjo veikti Aleksandro Skirmanto įsteigtas cukraus fabrikas. 1904 m. pavasarį mieste įdiegtas telefono ryšys. 1911 m. Pinske pradedami rodyti pirmieji kino seansai.
Nuo 1921 iki 1939 m. Pinskas priklausė Lenkijai. 1939 m. rugsėjį okupuotas Sovietų Sąjungos. Nuo 1941 m. liepos 4 d. iki 1944 m. liepos 14 d. Pinską kontroliavo nacistinė Vokietija. Beveik visa Pinsko žydų bendruomenė buvo sunaikinta 1942 m. spalio mėnesį, kai buvo prievarta išvaryta iš geto. 1944–1990 m. Pinskas priklausė į Tarybų Sąjungos sudėtį įėjusiai Baltarusijos TSR. Sovietmečiu Pinska išvystyta lengvoji, maisto, medienos, laivų remonto pramonė.
Paveldas
miniatiūra|353x353px|Pinsko šv. Dominyko bažnyčia. 1930 m.
Valdant Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei XVII–XVIII a. Pinskas buvo svarbus vienuolių gyvenimo centras: čia veikė vienas stačiatikių (vyrų), du unitų (bazilijonų ir bazilijonių) ir septyni Romos Katalikų bažnyčios (pranciškonų, bernardinų, dominikonų, jėzuitų, basųjų karmelitų, bartolomitų, marijavičių) vienuolynai. Jų palikimas ir šiandien sudaro didžiąją dalį Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės materialiojo paveldo Pinske.
miniatiūra|260x260px|Pinsko šv. Stanislovo bažnyčia ir jėzuitų kolegija 1930 m. miniatiūra|262x262px|Pinsko šv. Barboros cerkvė 2012 m. miniatiūra|264x264px|Pinsko šv. Karolio Boromiejaus bažnyčia 2012 m. miniatiūra|264x264px|Butrimavičių rūmai 2012 m. miniatiūra|268x268px|Pinsko sinagoga 1925 m.
'''Švč. Mergelės Marijos Ėmimimo į dangų bažnyčia (Pinsko katedra) ir buvęs pranciškonų vienuolynas'''. Romos Katalikų bažnyčią 1396 m. įsteigė Žygimantas Kęstutaitis, pašventino Vilniaus vyskupas Andrius Vasila. 1510 m. medinę šventovę pakeitė mūrinė bažnyčia. Pranciškonų vienuolynas 1852 m. carinės valdžios buvo uždarytas, o bažnyčiai 1925 m., kuri veikė ir vėlesniais tarybiniais metais, suteiktas Pinsko katalikų vyskupijos katedros statusas. 2001 m. buvusiose pranciškonų vienuolyno patalpose atsidarė Romos Katalikų bažnyčios kunigų seminarija. Dabartines – baroko architektūros formas bažnyčia įgavo po 1712-1730 m. rekonstrukcijos. Bažnyčioje veikia patys seniausi šiuo metu Baltarusijoje esantys vargonai, 1837 m. pagaminti Vilniaus meistro Adalberto Grodnickio. Bažnyčią nuo 1894 m. puošia dalininko Alfredo Izidoriaus Riomerio paveikslas „Pinsko madona“.
'''Šv. Stanislovo bažnyčia ir jėzuitų kolegija'''. Jėzuitams priklausiusi bažnyčia buvo pastatyta 1636-1647 m., perstatyta XVIII a. II pusėje. XVIII a. pradžioje šventovėje buvo saugomi Andrejaus Bobolos palaikai. Po 1773 m., – jėzuitų ordino uždarymo, nuo 1784 m. bažnyčia veikė kaip Pinsko unitų vyskupo katedra. Jekaterinai II 1793 m. panaikinus Pinsko unitų vyskupiją bažnyčia ir vienuolynas 1799 m. perduoti stačiatikiams. Bažnyčia nuo 1863 m. veikė kaip soboras. 1919-1939 m. bažnyčia grąžinta jėzuitams. 1953 m. sovietinės valdžios nurodymu bažnyčia buvo nugriauta. Jėzuitų mokykla Pinske atsidarė 1632 m. LDK didžiojo kanclerio Alberto Stanislovo Radvilos fundacijos dėka. 1638 m. mokykla peraugo į kolegiją, veikusią iki 1773 m. jėzuitų ordino panaikinimo. Nuo 1693 m. prie kolegijos veikė vaistinė, nuo XVIII a. pradžios – spaustuvė. XVII a. pabaigoje kolegijoje mokėsi apie 700 studentų. Išliko 1651-1675 m. statytas barokinis jėzuitų kolegijos pastatas, kuriame dabar įsikūręs Baltarusijos Polesės muziejus.
'''Šv. Barboros cerkvė ir stačiatikių moterų vienuolynas – buvusi Šv. Mykolo Arkangelo bažnyčia ir bernardinų vienuolynas'''. 1705 m. Karoline, tuometiniame Pinsko priemiestyje, Lietuvos didysis etmonas Mykolas Servacijus Višnioveckis ir jo žmona Kotryna Dolska fundavo bernardinų vienuolyną, o 1717 m. ir medinę bažnyčią. 1770-1786 m. jos vietoje iškilo mūrinė vienanavė baroko stiliaus bažnyčia. Po 1831 m. sukilimo caro vadžia bažnyčią bei vienuolyną uždarė ir perdavė stačiatikiams.
'''Šv. Dominyko bažnyčia ir domininkonų vienuolynas'''. 1667 m. Polocko vaivados Jono Karolio Kopeco žmona Lukrecija Marija Strocija. 1697 m. prie vienuolyno iškilo mūrinė barokinė bažnyčia. XVIII amžiuje vienuolyne veikė muzikos kapela.1787-1810 m. bažnyčia buvo rekonstruota. Po 1831 m. sukilimo numalšinimo carinė valdžia 1840 m. domininkonų vienuolyną uždarė. Po 1863 m. sukilimo numalšinimo carinė valdžia 1865 m. uždarė ir bažnyčią. Pertvarkyta į cerkvę ji buvo atiduota stačiatikių tikintiesiems. 1921-1939 m. lenkų valdymo laikais šventovė vėl grąžinta katalikams. 1949 m. sovietų valdžia sugriovė vienuolyną ir bažnyčią. 1951 m. buvusios šventovės vietoje iškilo kino teatras.
'''Šv. Karolio Boromiejaus bažnyčia'''. Pinsko seniūnas Jonas Karolis Dolskis Karoline 1695 m. įkurdino kunigų bartolomitų bendruomenę ir jiems pastatė medinę bažnyčią. 1770-1782 m. jos vietoje iškilo vienanavė baroko stiliaus mūrinė bažnyčia. 1835 m. bažnyčia bei vienuolynas iš bartolomitų bendruomenės caro valdžios buvo atimti ir atiduoti stačiatikiams. 1920 m. pastatai grąžinti Romos Katalikų bažnyčios tikintiesiems, 1925 m. bažnyčia tapo parapijos. 1960 m. sovietų valdžios bažnyčia buvo uždaryta, vėliau paversta koncertų save. Vienuolyno pastatai iki mūsų dienų neišliko.
Butrimavičių rūmai. Vėlyvojo baroko ir klasicizmo bruožų turintys vieno aukšto, tačiau ganėtinai aukšto cokolio, pasagos formos rūmai buvo pastatyti 1784-1790 m. pagal Vilniaus architekto Karolio Šildhauzo projektą kaip Pinsko pavieto teisėjo Motiejaus Butrimavičiaus šeimos rezidencija. Kertinį akmenį rūmams 1784 m. padėjo ATR valdovas Stanislovas Augustas Poniatovskis. XIX a. rūmuose yra gyvenęs ir kūręs Motiejaus Butrimavičiaus anūkas Napoleonas Orda. Paskutinė rūmų savininkė Konstancija Skirmunt visus šiuose rūmuose buvusius Napoleono Ordos tapytus paveikslus padovanojo Krokuvos muziejui, taip juos išgelbėdama nuo 1901 m. rūmus nusiaubusio gaisro. Po Antrojo Pasaulinio karo rūmai buvo paversti pionierių namais ir vaikų kino teatro sale. Po 2009 m. atliktos restauracijos pastate įkurti Pinsko santuokų rūmai.
Didžioji sinagoga. Pastatyta apie 1506 m., nugriauta sovietinės valdžios valdymo metais apie 1960 metus.
Girsiai
Girsiai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Mukulių.
Zanavykai
Zanavỹkai – pietiniai vakarų aukštaičiai, gyvenantys Marijampolės apskrities dalyje apie Kudirkos Naumiestį, Griškabūdį, Šakius. Suvalkiečių etninės grupės dalis.
Zanavykų šnekta yra pati artimiausia bendrinei lietuvių kalbai.{{{faktas}} Zanavykų sostine laikomi Šakiai.
Pavadinimo kilmė
Patarmės pavadinimas kilęs nuo Novos upės, greta kurios ji susiformavo (slav. za Novoj – „už Novos“). Kartais yra siūlomas lietuviškesnis šios patarmės atitikmuo – užnoviečiai.
Dumblis (Molėtų r.)
Dumblis arba Dumblys – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajono šiaurėje, Utenos rajono paribyje, 2 km į pietus nuo Kuktiškių. Išsidriekęs vakarų – rytų kryptimi 1,06 km, plotis siekia 0,23 km. Altitudė 156,6 m. Ežero kilmė rininė. Ežerą iš šiaurės ir rytų supa Kuktiškių miškas, iš pietvakarių – Alksnalės miškas. Vakaruose įteka upelis iš Alksno ežero, šiaurėje – iš Kuojinio ežero, pietuose link Lapavartės upelio išteka Dumblė (Aiseto ežero baseinas).
Padubysio apylinkė (Kelmė)
Padubysio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Tikroji vėduonė
Tikroji vėduonė (Marojejya darianii) – vėduonių genties rūšis iš arekinių šeimos. Šią rūšį 1983 m. atrado Mardy Darian. Ši endeminė rūšis yra kritiniame pavojuje dėl nykstančių buveinių. Pradžioje buvo žinoma tik viena augavietė ties Maroantsetra (Madagaskaras).
Padubysio apylinkė (Kelmė)
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kelmės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kelmės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Grimzių apylinkės ir Kukečių apylinkės.
Dumblis (Molėtų r.)
Prie Dumblio ežero rytinio kranto įsikūręs Padumblės kaimas, o prie vakarinio – Perkasynės kaimas, prie pietinio – Mintaučių kaimas.
Tikroji vėduonė
Augavietės – raistai aukštutiniame slėnyje 290–400 m virš jūros lygio aukštyje. Pirmoji augavietė – mažas raistas slėnio dugne 400 m aukštyje netoli Sahavary kaimo šiaurrytiniame Masoalos pusiasalio gale. Vėliau šiame pusiasalyje atrastos dar dvi augavietės.
2004 m. paskelbta, kad atrasta dar viena augavietė (290 m aukštyje) Betamponos draustinyje, už 250 km į pietus nuo pirmosios augavietės.
Palmių aukštis iki 15 m. Lapai vientisi, jų ilgis 3,5-5,0 m, plotis iki 1,2 m.
Bretonai
Bretonai (, bretonų k. Brezhoned) – viena iš šiuolaikinių keltų tautų, gyvenanti daugiausia šiaurės vakarų Prancūzijos Bretanės regione.
Bretonų kultūra susijusi su jų keltiškomis šaknimis. V–VI a. į Bretanę atsikėlė keltai iš dabartinės Anglijos, iš kur juos išstūmė anglosaksai. Jų vardu pavadintas ir Bretanės regionas.
Daugelis bretonų kalba bretonų kalba, kuri priklauso keltų kalbų grupei ir yra labai artima kornų kalbai ir šiek tiek mažiau artima valų kalbai. Rytinėje Bretanėje susiformavo prancūzų kalbos dialektas vadinamas galo kalba; jis turi daug bendrų žodyno ir tarimo bruožų su bretonų kalba. Nei bretonų, nei galo kalba pagal Prancūzijos įstatymus neturi oficialaus statuso, tačiau daugelis bretonų kalbą vartoja kasdieniniame gyvenime (ypač vyresni), o vakarinėje Bretanės dalyje yra dvikalbių kelio ženklų. Prancūzų kalba regione įsigalėjo po Prancūzijos revoliucijos. Nuo 1977 m. regione steigiamos mokyklos (Diwan: bret. sėkla), kuriose mokoma bretonų kalba.
Gold Kostas
Gold Kostas ( – „Aukso Krantas“) – miestas Australijoje, pietryčių Kvinslande, Koralų jūros pakrantėje. Tai antras pagal dydį provincijos ir 7 pagal dydį šalies miestas. 501,2 tūkst. gyventojų (2007 m.).
Gold Kostas – vienas svarbiausių Australijos kurortinių miestų. Išvystytos turistinės paslaugos. Susidarė 1958 m. sujungus kelias kurortines gyvenvietes. Stovi Q1 dangoraižis.
Telmanovas (Didlaukiai)
Telmanovas (,, nuo 1938 m. liepos 16 d. , 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Svobodos kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas. 1947–2008 m. Svobodos apylinkės kaimas.
Vilpišys
Miškinė katė arba vilpišys  – katinių (Felidae) šeimos, rainuotųjų kačių (Felis) genties plėšriųjų žinduolių rūšis. Miškines kates vilpišiais pavadino profesorius Tadas Ivanauskas.
thumb|left|200px|[[Felis silvestris silvestris porūšio individas iš Žemutinės Saksonijos (Vokietija)]] thumb|right|250px|Pagal ankstesnę klasifikaciją žemėlapyje nurodyti 5 miškinių kačių [[Porūšis|porūšiai, kurie pagal naujausią klasifikaciją dabar priskiriami 3 atskiroms rainuotųjų kačių (Felis) genties rūšims: Felis silvestris silvestris yra miškinių kačių rūšies vienas iš dviejų porūšių. Felis silvestris ornata, Felis silvestris cafra ir Felis silvestris lybica yra afroazinių kačių (Felis lybica) rūšies 3 porūšiai. Felis silvestris bieti porūšis yra išskirtas kaip atskira Kinijos kalninių kačių (Felis bieti) rūšis.]]
Paplitimas
Dabar Europoje miškinių kačių populiacijos negausios ar labai mažos, ir yra išlikusios Škotijoje, Ispanijoje, Portugalijoje, Prancūzijoje, nedidelėse Vokietijos, Austrijos ir Šveicarijos dalyse, Slovėnijoje, Kroatijoje, Slovakijoje, pietinėje Lenkijoje, vakarų Ukrainoje, Vengrijoje, Moldovoje, Rumunijoje, Bulgarijoje, Serbijoje, Makedonijoje, Graikijoje, Italijoje, pietvakarių Rusijoje arčiau Kaukazo kalnų, Gruzijoje, Turkijoje.
Miškinės katės Lietuvoje
Praeityje miškinių kačių Felis silvestris silvestris porūšis gyveno ir Lietuvoje, bet XIX amžiuje išnyko. Pasak Lietuvos medžiotojų ir žvejų draugijos pirmininko pavaduotojo Eugenijaus Tijušo, maždaug 1980 metais, per medžiotojus, Lietuvos mokslų akademijos zoologijos ir parazitologijos instituto mokslininkus pasiekdavo pasakojimai, kad kažkur buvo pastebėtos miškinės katės, nors šie pasakojimai nebuvo nei paneigti, nei patvirtinti. Nuvykę mokslininkai į vietas, kur neva medžiotojų buvo stebėtos miškinės katės, jų ten jau nesutikdavo.
Gyvenama aplinka
Miškinės katės gyventi pasirenka miškingas vietas, ypač brandžius miškus.
Gyvenimo būdas
Gerai laipioja medžiais. Plėšrūnas medžioja graužikus, paukščius ir kitus smulkius žinduolius, kuriuos sugeba įveikti. Nėštumas trunka 63-68 dienas. Balandžio-birželio mėnesiais gimsta 2-6, įprastai 2-4, l.retai 8 jaunikliai. Patelės subręsta 12 mėnesių, patinai – tik trečiaisiais gyvenimo metais.
Požymiai
Miškinių kačių patinai šiek tiek stambesni už pateles, jų kūno ilgis apie 60,9 cm arba matuojant su uodega – 83-97 cm, uodega 23-40 cm, vidutiniškai 31,8 cm, aukštis ties gogu apie 37,6 cm, svoris įprastai 5-8 kg, didžiausias – 9,5 kg. Miškinių kačių patelės šiek tiek smulkesnės už patinėlius, jų kūno ilgis apie 56,8 cm, arba matuojant su uodega – 73-94 cm, uodega vidutiniškai 30,3 cm, aukštis ties gogu apie 35 cm, svoris 2,3-4,9 kg, didžiausias iki 7,1 kg.
Miškinių kačių kailis rusvai pilkas, kūno šonuose ir ant uodegos tamsūs skersiniai dryžiai.
Amžius
Miškinės katės gyvena iki 12-20 metų.
Nykimo priežastys
Miškinių kačių pagrindinės nykimo priežastys yra pasitaikantis poravimasis su naminėmis katėmis (Felis catus), bei miškuose intensyvi žmonių ūkinė veikla, ypač senų miškų masyvų kirtimai.
Dabartinė klasifikacija
Pagal naujausiai taisytą katinių rūšių klasifikaciją, nuo 2017 m. išskiriami tik du porūšiai:
Kitos klasifikacijos
Kartais išskiriami 5 miškinių kačių porūšiai:
Tradicinės klasifikacijos
Remiantis 2018 m. jungtinės taksonomijos informacijos tarnybos (Integrated Taxonomic Information System, ITIS) interneto svetainėje patalpinta informacija, jie išskiria net 23 miškinių kačių arba vilpišių porūšius, kurie nurodyti žemiau :
Remiantis pagal, Wilson & Reeder's Mammal Species of the World, Third Edition, išskiriami 22 porūšiai kaip it ITIS sąraše, išskyrus Felis silvestris vellerosa porūšį, kurio šiame sąraše nėra.
Artimos rūšys
Artimiausias miškinių kačių giminaitis katinių (Felidae) šeimoje – afroazinė katė (Felis lybica), kurios anksčiau (kartais ir dabar, jeigu pagal tradicinę klasifikaciją) buvo priskiriamos miškinių kačių porūšiu ir klasifikacijoje buvo užrašomos Felis silvestris lybica.
Girsteikiai (reikšmės)
Girsteikiais vadinami kaimai:
Matematikos istorija
thumb|200px|Arabų mokslininko [[Chorezmis|Al-Chorezmio veikalo Al-Kitāb al-muḫtaṣar fī ḥisāb al-ğabr wa-l-muqābala puslapis, kuriame jis pateikė algebros pradmenis]]
Išsiplėtojus prekybai, visos pirmykštės civilizacijos sukūrė skaičiaus ir mato sąvokas. Beveik prieš 6000 metų šumerai vartojo skaičiavimo sistemą, kurios pagrindas 10 (dešimtainę sistemą), ir sistemą, kurios pagrindas 60 (šešiasdešimtainę sistemą). Šešiasdešimtainė sistema išliko iki mūsų dienų (matuojama laikas ir kampai), primindama mums, jog Babilonijos žyniai nuolat stebėjo Saulės, Mėnulio ir kitų planetų judėjimą, tyrė jų įtaką žmogui.
Senovės graikai pagrindė matematiką logika ir pavertė ją tiksliuoju mokslu; juo remiantis, iš pradinių prielaidų buvo galima gauti neakivaizdžius teiginius. Euklido „Pradmenys“, parašyti apie 300 m. pr. m. e., yra pirmasis šio požiūrio pavyzdys, įtvirtinęs geometrinį mąstymą 2 tūkstančiams metų.
Kiekvienai civilizacijai reikėjo savos matavimo vienetų sistemos, ir kiekvienas naujas matavimo metodas rėmėsi ankstesniųjų idėjomis. Plintant civilizacijoms, plėtėsi ir prekyba; vis labiau reikėjo bendros matavimo vienetų sistemos. Visos ankstyvosios matavimo vienetų sistemos buvo kuriamos patogumo dėlei. Pavyzdžiui, ilgis buvo matuojamas žmogaus kūno dalimis (pėdomis, sieksniais), plotas – jaučių galia, svoris – akmenimis, tūris – maišais. Kiekviena visuomenė stengėsi norminti matavimo vienetų sistemas; 1791 m. prancūzai sukūrė metrinę sistemą, kurios pagrindas yra metras – viena dešimt milijonoji Žemės dienovidinio ketvirčio dalis.
Senovės Graikijos aukso amžius pagimdė matematiką, tačiau po to ji ilgus amžius buvo sustingusi. Romėnai naudojosi savo pirmtakų matematika, bet naujų problemų nesprendė. Matematikos pažangos nebuvo iki pat XVI a. Mūsų laikais pasaulis keičiasi anksčiau neregėtais tempais. Tai rodo naujų matematikos šakų plėtotė ir jų taikymas mokslo, technikos, pramonės ir prekybos reikalams.
Biskajos tiltas
Biskajos tiltas – transporterinis tiltas Šiaurės Ispanijoje, Biskajos provincijoje, nutiestas per Nerviono upės žiotis ir jungiantis Portugaletės ir Gečo miestus. 2006 m. įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą. miniatiūra|250px|left|Gondola su kroviniu miniatiūra|250px|left|Tilto reginys
Biskajos tiltas pastatytas 1893 m., yra seniausias pasaulyje transporterinis tiltas, pirmasis pradėjęs vežti transporto priemones ir žmones pakabintomis gondolomis. Tilto konstrukcija, kurioje buvo panaudoti lengvi vyti plieniniai lynai, pripažinta kaip viena iškiliausių metalo konstrukcijų architektūroje pramoninės revoliucijos epochoje. Jo pavyzdžiu buvo pastatyta tiltų Europoje, Afrikoje ir Amerikoje, tačiau išliko veikiantys vos keli.
Siekiant nepertraukti laivybos upe, Biskajos tiltu transporto priemonės ir žmonės iš vienos upės pusės į kitą keliami gondola. Visi norintys taip pat gali pasigėrėti apylinkių vaizdais, pereidami viršutine tilto dalimi, į kurią užkylama kolonose sumontuotais liftais. Per metus pervežama apie 4 mln. keleivių ir 0,5 mln. automobilių.
Borisas Gromovas
Borisas Gromovas (, g. 1943 m. lapkričio 7 d. Saratove, Rusija) – Rusijos karo ir politikos veikėjas, generolas-pulkininkas.
Biskajos tiltas
Konstrukcija
Ispanai šį tiltą vadina Puente Colgante (pažodžiui „pakabintas tiltas“), nors kabantis tiltas yra kitokios konstrukcijos. Biskajos tiltu pervažiuoti negalima, bet juo pasinaudojus persikeliama į kitą upės krantą. Tiltas sukurtas Gustavo Eifelio mokinio, baskų architekto Alberto Palacio. Šiam konstruktoriui teko suprojektuoti tiltą, kad būtų užtikrintas judėjimas tarp abiejų upės krantų, tačiau tiltas bet kuriuo metu turi praleisti Nerviono upe į svarbų Bilbao uostą plaukiančius didelius laivus. Tiltas su arkomis ir atveriamomis ar pakeliamomis tilto dalimis nebuvo pageidaujamas. Laivai po tiltu gali plaukti bet kada, o automobiliai ar pėstieji turi palaukti, kol atvyks ant lynų pakabinta gondola. Joje telpa 6 automobiliai ir maždaug 30 pėsčiųjų. 160 m ilgio atstumą gondola nusklendžia per pusantros minutės. Nuo kiekvieno kranto ji pajuda kas aštuonias minutes ir dirba 24 valandas per parą ištisus metus. Nuo pastatymo dienos šis tiltas neveikė tik per Ispanijos pilietinį karą 1936–1939 m.
Borisas Gromovas
Biografija
Baigė elitinę Peterburgo Aleksandro Suvorovo kadetų mokyklą, Maskvos Michailo Frunzės karo akademiją, taip pat – Generalinio štabo akademiją.
Povilas Spudas (1896)
Povilas Spudas (1896 m. sausio 13 d. Gataučiai, Linkuvos valsčius, Rusijos imperija – 1944 m. rugpjūčio 7 d. Sverdlovsko lageris, Pavlovka, Omsko sritis) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Borisas Gromovas
Biografija
Per Tarybinės armijos intervenciją į Afganistaną 1979–1989 m. tris kartus vadovavo tarybiniam ekspediciniam korpusui (1980–1982 m., 1985–1986 m., 1987–1989 m.), vadovavo armijos išvedimui iš Afganistano.
Biskajos tiltas
Konstrukcija
Tilto atramas sudaro du dvigubi 61 m aukščio metaliniai bokštai, įtempti metaliniais lynais, kurių galai įtvirtinti už 110 m prie masyvių betoninių blokų. Tarp skirtinguose krantuose stovinčių bokštų nutiesti lynai, savo įlinkiu suformuojantys parabolę. 45 m aukštyje lynai laiko 160 m ilgio pagrindinę tilto konstrukciją.
Borisas Gromovas
Biografija
Buvo paskutinis tarybinės armijos žmogus, 1989 m. vasario 15 d. kirtęs TSRS ir Afganistano sieną per taip vadinamą „Draugystės tiltą“ ant Amu-Darijos upę. Už nuopelnus apdovanotas Tarybų Sąjungos didvyrio medaliu.
Po karo Afganistane tapo Tarybų Sąjungos komunistų partijos Centro Komiteto vicepirmininku. Vėliau tapo Rusijos pirmuoju Gynybos Ministerijos vadovu. 1994 m. išėjo į atsargą ir gretai tapo Vidaus reikalų ministerijos ministru. 1995 m. ir 2003 m. buvo išrinktas deputatu į Rusijos Valstybės Dūmą, nuo „Vieningoji Rusija“ partijos, bet mandato atsisakė. 2000 m. ir 2003 m. išrinktas Maskvos srities gubernatoriumi (2003 m. surinko 83 proc. balsų).
Povilas Spudas (1896)
Biografija
1907–1915 m. mokėsi Mintaujos gimnazijoje. Dalyvavo Mintaujos lietuvių gyvenime. 1922–1926 m. Lietuvos universiteto Humanitarinių mokslų fakultete studijavo istoriją, 1927 m. labai gerai išlaikęs visus nustatytus egzaminus ir parašęs diplominį darbą „Lietuvių materialinė buitis XIII-XV amžiuje“, įgijo istoriko kvalifikaciją. 1928 m. baigė Teisių fakultetą, bet nelaikė egzaminų, kad nereikėtų keisti istoriko profesijos.
Mokytojavo Linkuvos dviklasėje mokykloje, kuri nuo 1918 m. performuota į 4 klasių progimnaziją. Pirmojo pasaulinio karo metais Linkuvoje įkūrė mokyklos savaitgalio pamokas ir vakarinius kursus suaugusiems, Linkuvoj rengė vakarus badaujančių naudai, šaukė įvairių vietinių organizacijų susirinkimus. 1919 m. priklausė Joniškėlio apskrities partizanų būriui ir dalyvavo kovose su bermontininkais ir bolševikais. Nuo 1918 m. rugpjūčio 16 d. Linkuvos progimnazijos mokytojas ir 1920 m. progimnazijos vedėjas.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas V (Panevėžio) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos ūkininkų sąjungos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos krikščionių demokratų partijos bloką. Žemės reformos komisijos sekretorius.
1921 m. rugsėjo 13 d. Kaune susituokė su Paulina Šomkaite ‎(1898.01.22 d.-1992.05.25 d.)‎. Nuo 1922 m. rugsėjo 20 d. Kauno „Aušros“ berniukų gimnazijos mokytojas, nuo 1934 m. gimnazijos inspektorius. Be to, 1925–1936 m. dirbo laisvai samdomu mokytoju Kauno žydų mergaičių gimnazijoje „Javnė“.
Vadovavo „Tėvynės pažinimo kuopelei“, priklausė Skautų rėmimo draugijai, Istorijos mokytojų sekcijai bei Lietuvių namų savininkų draugijai. Mėgo keliauti. Su ekskursijomis pabuvojo Latvijoje, Suomijoje, Vokietijoje, Austrijoje, Čekoslovakijoje. 1929 m. Romoje su maldininkų delegacija buvo pas popiežių. Lietuvių mokytojų sąjungos Kauno II skyriaus pirmininkas. Lietuvos istorijos draugijos narys, Istorijos mokytojų sekcijos vienas iš steigėjų.
TSRS okupavus Lietuvą 1941 m. kovo 12 d. iš mokytojo ir administracinių pareigų mokykloje atleistas. Įsidarbino paprastu mokytoju Kauno 3-oje vidurinėje mokykloje. 1941 m. birželio 14 d. suimtas, Kauno geležinkelio stotyje atskirtas nuo šeimos ir ištremtas į Sibirą. Buvo kalinamas Sverdlovsko srities Sosvos ir Gari lageriuose. 1942 m. birželio 13 d. Ypatingojo pasitarimo prie TSRS NKVD sprendimu nuteistas 5 metams tremties ir etapais pervežtas į Omsko srities Muromcevo rajoną. 1943 m. perkeltas į tos pačios srities Petropavlovkos kaimą. Keletą kartų rašė prašymus įvairioms instancijoms dėl galimybės vykti pas tremtyje Altajaus krašte gyvenančią žmoną ir dukteris, bet vis gaudavo neigiamus atsakymus. Mirė nuo išsekimo ir bado 1944 m. rugpjūčio 7 d. ‎(kitais duomenimis 9 d.)‎. Palaidojimo vieta nežinoma.
Įvertinimas
miniatiūra|200px|right|Atminimo lenta Kaune, Kauko al.
Atminimas
1996 m. sausio 17 d. Žaliakalnyje ant namo Kauko al. 13 atidengta memorialinė lenta: „Šiame name 1926–1941 m. gyveno Nepriklausomybės kovų dalyvis, Steigiamojo Seimo narys, Kauno „Aušros“ berniukų gimnazijos inspektorius Povilas Spudas. Mirė badu Sibire, Omsko srityje 1944 m.“
Mykolas Burokevičius
Mykolas Burokevičius (1927 m. spalio 7 d. Alytuje – 2016 m. sausio 20 d. Vilniuje) – Lietuvos komunistų lyderis, LKP (TSKP) CK pirmasis sekretorius nuo 1990 m. iki jos uždraudimo 1991 m. Buvo priešinimosi prieš LKP atsiskyrimo nuo TSKP lyderis, vienas 1991 m. valstybinio perversmo iniciatorių.
Biografija
1949 m. baigė partinę mokyklą, 1955 m. Vilniaus pedagoginį institutą (VPI), 1963 m. Visuomenės mokslų akademiją prie TSKP CK. 1963–1969 m. dirbo Partijos istorijos institute prie LKP CK, dėstė KPI Vilniaus filiale. 1969–1974 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto filosofijos ir mokslinio komunizmo katedros vedėjas, 1974–1976 m. mokslinio komunizmo katedros vedėjas. Nuo 1976 m. dėstė VPI, 1978 m. profesorius.
1990 m. vasario 24 d. vykusiuose rinkimuose į Lietuvos Respublikos AT M. Burokevičiaus komunistai vietų negavo. 1990 m. birželio mėn. Mykolas Burokevičius, Juozas Kuolelis ir Juozas Jermalavičius jėga užgrobtose Vilniaus pedagoginio universiteto patalpose įkūrė radiją „Tarybų Lietuva“, kuriam vadovavo Leonas Bartoševičius ir Stanislavas Mickevičius, bei kitas organizacijas, kurios ten veikė iki 1991 m. rugpjūčio mėnesio. Šis radijas buvo priemonė vykdyti kitų valstybių ir užsienio organizacijų užduotis, viešai raginti smurtu pažeisti Lietuvos Respublikos suverenitetą, nuversti teisėtą valdžią. 1991 m. sausį nuo sovietinės kariuomenės ir vietos kolaborantų veiksmų Lietuvoje tiesiogiai arba netiesiogiai nukentėjo 1782 asmenys.
1994 m. sausio 15 d. su Juozu Jermalavičiumi Lietuvos pareigūnų sulaikytas Minske. Apkaltintas sausį-rugpjūtį rengus sąmokslą nuversti nepriklausomos Lietuvos valdžią, sunkių kūno sužalojimų organizavimu ir bendrininkavimu įvykdžius tyčinę žmogžudystę. 1999 m. rugpjūčio 23 d. už antivalstybinę veiklą nuteistas kalėti 12 metų kalėjimo, bausmę atliko Lukiškių tardymo izoliatoriuje-kalėjime, Vilniaus 2-siuose pataisos namuose ir Laisvės atėmimo vietų ligoninėje. 2006 m. sausio 13 d. paleistas paprašius ET Parlamentinės Asamblėjos narių, prašymą inicijavus Ukrainos komunistų partijos nariui Borisui Oleinikui. Bandė apskųsti teismo sprendimą EŽTT, tačiau pareiškimas buvo atmestas.
Albanijos futbolo varžybos 2006–2007 m.
Albanijos futbolo varžybos 2006–2007 m.
Steve Nash
Stivas Nešas (g. 1974 m. vasario 7 d.) – buvęs profesionalus kanadiečių krepšininkas, žaidęs įžaidėjo pozicijoje. Nors krepšininkas atstovavo Kanados nacionalinei rinktinei, jis yra gimęs Pietų Afrikos Respublikoje. Vienas iš daugiausiai rezultatyvių perdavimų atlikusių krepšininkų per visą NBA istoriją.
Truikiai
Truikiai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, į šiaurę nuo Plungės. Seniūnaitijos centras. Prie gyvenvietės eina keliai ir
Steve Nash
2004 m. liepos viduryje sugrįžo į Finikso „Suns“ komandą ir pasirašė penkerių metų kontraktą. 2009 m. liepos pabaigoje, po derybų, pratęsė sutartį dar dvejiems metams.
2012 m. liepos 5 d. buvo iškeistas Los Andželo „Lakers“ komandai už 2012, 2014, 2015 m. naujokų biržos šaukimus.
2015 m. kovo mėnesio gale paskelbė apie karjeros pabaigą.
Nemunaičio seniūnija
Nemunaičio seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Alytaus rajono savivaldybės pietuose.
Istorija
Senoji Nemunaičio seniūnija minima XVIII a.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 2 seniūnaitijos:
Mėnulio užtemimas
thumb|250px|Mėnulio užtemimas thumb|250px|Mėnulio užtemimas 2009-12-31, stebėtas Lietuvoje prieš vidurnaktį Mėnulio užtemimas – reiškinys, įvykstantis, kai Saulė, Žemė ir Mėnulis išsirikiuoja taip, kad Žemė meta šešėlį ant Mėnulio. Priklausomai nuo to, ar Žemės šešėlis krinta ant viso Mėnulio paviršiaus, ar tik ant dalies, įvyksta visiškas arba dalinis Mėnulio užtemimas. Šešėlio ir apšviestos Mėnulio dalies riba vadinama terminatoriumi (Pilkoji linija). Mėnulio užtemimas gali įvykti tik per pilnatį.
Dėl Saulės šviesos lūžimo Žemės atmosferoje net ir visiško užtemimo metu Mėnulis „nedingsta“, o tampa blankiai raudonas. Žemės atmosfera sugeria mėlynuosius spindulius ir praleidžia raudonuosius, kurie ir apšviečia Mėnulį. Visiškasis trunka iki 1 h 40 min Dalinis Mėnulio užtemimas iki 3-4 val. trukmės.
Meldeikiškis
Meldeikiškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus Laičių. Kaime yra Vytautui Ignui Januškevičiui priklausantis nestandartinės statybos namas iš stiklo butelių.
Lenkviečių apylinkė
Lenkviečių apylinkė (arba Lenkvičių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kražių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kelmės rajonui. Panaikinta 1954 m. prijungiant prie Kražių apylinkės.
Austrijos futbolo varžybos 2005–2006 m.
Austrijos futbolo varžybos 2005–2006 m.
Demografinis senėjimas Europos Sąjungos šalyse
Demografinis senėjimas – pagyvenusių žmonių skaičiaus ir jų dalies bendrame gyventojų skaičiuje didėjimas. Tai ryški daugelio pasaulio šalių, taip pat ir Europos valstybių, gyventojų raidos XIX-XXa. sandūroje tendencija.
Demografinio senėjimo eiga priklauso nuo susiklosčiusios gyventojų amžiaus struktūros, praeities bei dabarties gimstamumo ir mirtingumo intensyvumo dinamikos. Kitaip sakant, demografinis senėjimas yra arba gyventojų skaičiaus jauno žmogaus grupėse santykinio mažėjimo (vadinamasis senėjimas „iš apačios“, kai siaurėja gyventojų piramidės pagrindas), arba sparčiai didėjantis senyvo amžiaus žmonių skaičius (vadinamas senėjimas „iš viršaus“, kai platėja gyventojų piramidės viršūnė) rezultatas.
Senyvo amžiaus žemutine riba demografijoje nuo 1982 m. laikoma 60 metų. Šis kriterijus buvoprimtas Pasaulinėje senėjimo asamblėjoje ir juo vadovaujasi dauguma institucijų, tarptautinių organizacijų bei Eurostato statistikai (nors dabartinėje literatūroje galima sutikti ir 65 m. kriterijų).
Istorinis kontekstas
Europos demografinis senėjimas pirmą kartą išryškėjo Prancūzijoje. Ji 1870 m.peržengė demografinės senatvės slenkstį – 12 % senesnių negu 60 metų gyventojų proporciją. XX a. pirmoje pusėje tai buvo pastebėta ir Švedijoje, Didžiojoje Britanijoje, Vokietijoje. Bet XX a. viduryje jau visos Europos Sąjungos narės, išskyrus Maltą bei Lenkiją, pasiekė 10-14,9 % senyvo amžiaus žmonių rodiklį.
Demografinį senėjimą Europoje antroje XXa. pusėje atskirais laikotarpiais lėmė skirtingo pobūdžio veiksmai, todėl šis procesas turi kelis etapus. Pirmasis – 1950–1960 m., kada senyvo amžiaus žmonių dalis didėjo palengva ir tolygiai, dėl pokario laikotarpio „kūdikių bumo“ (gimstamumo protrūkio) Vakarų Europos šalyse ir dėl staigaus kūdikių mirtingumo sumažėjimo Rytų Europos dalyje šiek tiek padidėjo ir vaikų dalis. Taigi, to laikotarpio pokyčiai vyko darbingo amžiaus žmonių dalies sąskaita (žr. Lentelė nr. 1 ir žr. Lentelė nr. 2).
1950 metai. Lentelė nr. 1 1960 metai. Lentelė nr. 2
Vėliau, 1960–1980 m., prasidėjus sparčiam gimstamumo mažėjimui, prasidėjo gyventojų senėjimas „iš apačios“. Nuo 1980 m. senėjimas „iš apačios“ lieka svarbus, bet vis didesnę reikšmę, pastoviai mažėjant mirtingumui vyresniame amžiuje, turi pagyvenusių bei senyvų žmonių skaičiaus santykinis didėjimas.
1960–2003 m. suminis gimstamumo rodiklis ES valstybėse nukrito iki lygio, kuris jau nebeužtikrina kartų kaitos. Senbuvėse ES valstybėse, vidutinis šio rodiklio dydis pakito nuo 2,59 iki 1,5. Žemiausias šis rodiklis yra šalyse, kurios pasižymi aukščiausiu demografinės senatvės lygiu : Graikijoje (1,25), Italijoje (1,26), Vokietijoje (1,31). Dar labiau gimstamumas sumažėjo Rytų bei Vidurio Europos šalyse, kurios nuo 2004 m. tapo ES narėmis (žr. Lentelė nr. 3, Lentelė nr. 4 ir Lentelė nr. 5).
Lentelė nr. 3
Lentelė nr. 4
Valstybės, ES senbuvės, kuriose yra didžiausias demografinis senatvės lygis
Lentelė nr. 5
Valstybės narės nuo 2004 m.
Statistika
Europos Sąjungoje gyvena per 70 milijonų 60 metų ir vyresnių gyventojų, t. y. kas penktas gyventojas yra pagyvenęs. Dėl mažėjančio gimstamumo ir ilgėjančios gyvenimo trukmės ES visuomenė spačiai senėja. Mažėjantis gimstamumas nebeužtikrina kartų kaitos: kad būtų užtikrinta kartų kaita, suminis gimstamumo rodiklis turėtų siekti bent 2,1, o 2008 m. ES šis rodiklis vidutiniskai buvo 1,53. ES gyventojų vidutinė gyvenimo trukmė pailgėjo nuo 43,5 metų 1900 m. iki 75,5 metų 2000 m. Trečdalis visų Europos Sąjungoje gyvenančių žmonių ir apie penktadalis darbo jėgos jau yra 50-ies metų bei vyresni. Remiantis Eurostat duomenimis, 2008 m. ES vidutiniškai 46 % 55-64 m. amžiaus gyventojų dalyvavo darbo rinkoje. Pagyvenusių žmonių priklausomybės santykis (tai 65 m. ir vyresnių nedirbančių gyventojų skaičiaus santykis su darbingo amžiaus (15-64 m.) gyventojų skaičiumi, išreikštas procentais. Eurostat) 2008 m. buvo 25 %. Prognozuojama, kad 2020 m. šs rodiklis padidės iki 31 %, o šio šimtmečio viduryje – net iki 50 %.
ES socialinės politikos pagyvenusiems žmonėms raida
Pagyvenę žmonės, kaip socialinė grupė, neturėjo reikšmingos įtakos ES socialinės politikos atsiradimo ir raidos istorijoje. Jie nebuvo atskirai pažymėti nei Paryžiaus (1915 m.), nei Romos (1957 m.) sutartyse. Tik, Europos Ekonominės Bendrijos steigimo (Romos) sutartyje buvo paminėta, kad skirtingas vyresnio amžiaus žmonių traktavimas šalyse narėse, gali būti kliūtimi veiksmingai kuriant bendrąją rinką.