cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kykas
Europoje moterys kykus nešiojo XIV a. – XX a. pr. Valstiečių kyką sudarė pasagos ar pusmėnulio pavidalo kaktą dengiantis puošnus lankelis, prie kurio tvirtintas dažniausiai siuvinėto lininio ar kito audeklo gobtuvas. Rusijoje bajorės XVII a. dėvėjo iš šilko ar aksomo siūtas kepures, siuvinėtas aukso siūlais, puoštas perlais ar karoliukais, ant jų buvo rišama skara. XVIII–XIX a. jas dėvėjo ir miestietės, valstietės.
thumb|left|150px|[[Veronika Povilionienė su nuometu]]
Lietuvoje kykai buvo dėvimi iki XIX a. vid. Kykas plačiai naudotas valstiečių per vestuvines apeigas, juo buvo gobiama jaunoji.
Kryvyj Rihas
Istorija
XVII a. miestą įkūrė Zaporožės kazokai. Maždaug iki 1880 m. Kryvyj Rihas buvo nedidelė gyvenvietė, kol aplinkiniuose rajonuose nebuvo pradėta kasti geležis; tuomet nutiestas ir geležinkelis. Miestas palaipsniui tapo geležies rūdos gavybos centru. Naujų šachtų steigimas skatino miesto augimą, todėl Kryvyj Rihas palei geležies kasyklas išsidėstęs apie 30 km juosta. 1941 m., Antrojo pasaulinio karo metu, miesto kasyklas užėmė vokiečiai. Tuo laiku Kryvyj Rihas buvo smarkiai sugriautas, kol 1944 m. į miestą įžengė Raudonoji armija.
Akešhiusas
Akešhiusas (Akershus) – apskritis pietų Norvegijoje. Ribojasi su Hedmarku, Oplandu, Biuskeriudu, Oslu ir Estfoldu. Tai antra pagal gyventojų skaičių šalies apskritis, nusileidžianti tik Oslui. Apskrities administracinis centras yra Oslas, tačiau į jos sudėtį neįeina.
Kryvyj Rihas
Istorija
2002 m. prie Kryvyj Riho prijungtas Inhulecio miestas.
Akešhiusas
Akešhiusas skirstomas į dvi tradicines sritis – Folį ir Rumerikę. Apskritis ženkliai urbanizuota, didelę dalį teritorijos užima Oslo priemiesčiai. Į jos sudėtį patenka Mjosos ežero pakraštys, dalis Glomos upės.
Savivaldybės
Akešhiusas padalintas į 22 savivaldybes: thumb|left|250px|Savivaldybės
Juodausiai
Juodausiai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, už 5 km į rytus nuo Ukmergės centro, Šventosios kairiajame krante, prie Panuotekio ir Duoburio upelių. Stūkso Juodausių piliakalnis. Praeina kelias. Baldų gamyba.
Bahamų vėliava
thumb|250px|right|[[Vaizdas:FIAV_111000.svg|23px Valstybinė vėliava, pločio ir ilgio santykis 1:2]] thumb|250px|right|[[Vaizdas:FIAV_000100.svg|23px Prekybinė vėliava, pločio ir ilgio santykis 1:2]] thumb|250px|right|[[Vaizdas:FIAV_000001.svg|23px Jūrų karinė vėliava, pločio ir ilgio santykis 1:2]]
Garstyčios
thumb|right|250px| Garstyčios sėklos (v.k.) Grūstos garstyčios sėklos (v.d.) Keturios garstyčių rūšys: Angliškos garstyčios – spalvą suteikia [[Ciberžolė|ciberžolė (c.k.) Bavariškos garstyčios saldžios (c.d.) Dižono garsyčios (a.k.) Prancūziškos garstyčios, pagamintos iš sveikų juodosios garstyčios sėklų (a.d.)]] Garstyčios – koncentruoto skonio maisto produktas kryžmažiedžių šeimos baltosios garstyčios augalo sėklų pagrindu, pagamintas naudoti kaip prieskonis ar papildyti padažams, suteikiantis specifinį kvapą ir aštriai aitrų skonį.
Bahamų vėliava
Bahamų vėliava – padalinta į tris horizontalias juostas: viršuje žydra, viduryje geltona ir apačioje vėl žydra. Žydros juostos simbolizuoja Karibų jūrą ir Atlanto vandenyną, geltona spalva reiškia saulę ir smėlį, smėlėtus Bahamų salų krantus. Juodas trikampis flagštoko pusėje simbolizuoja 300 000 Bahamų gyventojų, kurių dauguma kilę iš Afrikos, vienybę.
Bahamų vėliava patvirtinta 1973 metų liepos 10 dieną. Iki tol Bahamos priklausė Didžiajai Britanijai, o šalies vėliava rėmėsi Britanijos vėliava.
Garstyčios
Garstyčioms specifinį aštriai aitrų skonį suteikia trigliukozidai − sinigrinas (juodosiose ir sarepto garstyčiose) bei sinalbinas (baltosiose garstyčiose).
Iš garstyčios sėklų spaudžiamas aliejus. Garstyčios sėklose jo būna 23−47 %.
Iš sumaltų garstyčios sėklų išspaudų gaminami garstyčių milteliai, kurie ir panaudojami garstyčioms paruošti.
Geros kokybės garstyčios yra geltonos spalvos (leidžiamas rudas atspalvis), vienodos tepamos konsistencijos.
Garstyčios kulinarijoje
Tai vienas seniausių prieskonių, Kinijoje žinomas 3000 metų.
Kulinarijoje garstyčios naudojamos kaip prieskonis įvairiems mėsos valgiams, užkandžiams, padažams. Suteikia specifinį aštriai aitrų skonį, padidina virškinimo sulčių išsiskyrimą, pagerina virškinimą. Jų dedama ruošiant įvairius padažus ir pagardus. Garstyčias rekomenduojama dėti baigiant ruošti ar į jau paruoštus patiekalus bei padažus, nes verdant ar kepant jos praranda skonio savybes.
Garstyčios kartais naudojamos ir kaip pigus padažo pakaitalas, skonį suteikiantis ar pakeičiantis produktas įvairiems riebiems ar greito paruošimo patiekalams.
Garstyčias rekomenduojama laikyti tamsioje ir vėsioje vietoje. Nuo saulės šviesos ir aukštos temperatūros jos praranda savo savybes, tampa nebetinkamos vartoti.
Garstyčios medicinoje
Medicinoje vartojamas garstyčių trauklapis. Tai popieriaus lapelis, apteptas lygiu garstyčių miltelių sluoksniu. Trauklapį reikia suvilgyti šiltu vandeniu ir uždėti tiesiai ant odos arba, jei oda labai jautri, per popieriaus lapą, marlės ar kitokio audeklo sluoksnį. Garstyčių trauklapį reikia laikyti tol, kol oda parausta − apie 5−10 min. Trauklapį nuėmus, reikia šiltu vandeniu nuplauti nuo odos garstyčių liekanas, atsargiai nušluostyti, o smarkiai paraudusią odą rekomenduojama patepti vazelinu.
Sergant viršutinių kvėpavimo takų uždegimu, trauklapiai dedami ant krūtinės ir blauzdų. Sergant bronchitu − ant vienos arba abiejų krūtinės pusių, hipertonija − ant sprando ir t. t.
Sergant odos ligomis, garstyčių trauklapiai netinka.
Garstyčios skalbimui
Dažniausiai garstyčios naudojamos skalbiant vilnonius blunkančius drabužius, rečiau − medvilninius ir šilkinius.
8−10 l vandens naudojama 100−150 g garstyčių miltelių. Garstyčios ištrinamos su trupučiu vandens, tuomet atskiedžiamos karštu vandeniu. Skystį išmaišius, leidžiama nusistovėti, paskui perpilama į indą su šiltu (40−45 °C) vandeniu ir skalbiama.
Kandžut Saras
Kandžut Saras  – viršukalnė Karakorume, Hisparo masyve, šiaurės Pakistane (Gilgitas-Baltistanas). Aukštis – 7760 m (26-as pagal aukštį kalnas pasaulyje, 11-as Pakistane). Turi dvi viršūnes – Kandžut Sarą I (7760 m) ir Kandžut Sarą II (6831 m).
Gediminas Matiekus
Gediminas Matiekus (1964 m. rugpjūčio 21 d. Cibeliuose, Rokiškio rajonas – 2017 m. lapkričio 2 d.) – pedagogas, Lietuvos ir Rokiškio rajono savivaldybės ūkio, politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1971–1974 m. mokėsi Rokiškio rajono Apaščios pradinėje mokykloje, 1974–1982 m. – Rokiškio rajono Pandėlio vidurinėje mokykloje. 1982–1990 m. studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute, rusų kalbos mokytojas, 1992–1994 m. – Šiaulių pedagoginiame institute, lietuvių kalbos mokytojas.
Emanuelis I Avisas
Emanuelis I Avisas (1469 m. gegužės 31 d. Alkošetėje (prie Lisabonos) – 1521 m. gruodžio 13 d. Lisabonoje) – Portugalijos karalius (1495–1521).
Gediminas Matiekus
Biografija
1990–1994 m. Rokiškio rajono savivaldybės Kultūros, švietimo ir sporto skyriaus vyriausiasis inspektorius metodininkas, 1994–2000 m. Rokiškio 3-iosios vidurinės mokyklos direktorius. 2000–2001 m. – Rokiškio rajono savivaldybės mero pavaduotojas. 2001–2003 m. Rokiškio rajono savivaldybės meras. Nuo 2003 m. Rokiškio „Romuvos“ gimnazijos direktorius.
Emanuelis I Avisas
Valdymas
Sosto paveldėjimo teisę gavo sesers vyro Jono II valia po jo vienintelio sūnaus mirties (1491 m.). Ispanijos veikiamas 1496 m. išvarė iš šalies žydus ir maurus. Valdant Emanueliui I Avisui Vaskas da Gama apiplaukė Afriką ir atrado prekybos kelią su rytais, P. A. Kabralis atrado Braziliją. A. de Albukerkės atradimai vėliau sudarė Portugalijos imperijos pagrindą Indijos vandenyno kraštuose, A. Vespučis įtvirtino portugalų valdžią P. Amerikos rytinėje pakrantėje. Lisabona tapo svarbiausiu Europos uostu. Emanuelis I Avisas išleido įstatymų kodeksą, padidino teismų skaičių, supaprastino mokesčių sistemą, panaikino išlikusias diduomenės privilegijas, suvienodino miestų teises.
Gediminas Matiekus
Biografija
Nuo 1993 m. Lietuvos centro sąjungos narys, 1995–2004 m. Lietuvos centro sąjungos Rokiškio skyriaus pirmininkas. Nuo 2004 m. – Liberalų ir centro sąjungos Rokiškio skyriaus pirmininkas.
2000–2003 m., 2003–2004 m. ir 2011 m. (atsisakė mandato) Rokiškio rajono savivaldybės tarybos narys.
Emanuelis I Avisas
Šeima
1500 metais Emanuelis vedė Izabelės seserį Mariją Aragonietę. Vaikai:
Gediminas Matiekus
Biografija
Žmona Ilona (g. 1965 m.), vaikai Eimantas (g. 1987 m.) ir Getautė (g. 1992 m.).
Emanuelis I Avisas
Šeima
Trečioji Emanuelio žmona tapo dviejų buvusių giminaitė – jų sesers Joanos duktė Eleonora Austrė (1498–1558). Vaikai:
Gediminas Matiekus
Biografija
Mirė 2017 m. lapkričio 2 d.
Emanuelis I Avisas
Šeima
Po Emanuelio mirties 1521 metais nuo maro sostą paveldėjo jo sūnus nuo Marijos Aragonietės Žuanas III.
Sidras
thumb|Sidro stiklinė
Sidras – fermentuotas alkoholinis gėrimas, gaminamas iš neatskiestų obuolių sulčių, prisotintas anglies dvideginio.
Plačiai vartojamas ir sidru vadinamas natūralus, silpnas obuolių vynas, kuris neprisotinamas anglies dvideginio. Kadangi sidro gamybos būdas panašus tokio vyno gamybos būdui, jis yra obuolių vyno analogas.
Sidras turi 0,5–0,8 % rūgščių, stiprumas 4,5–7 % alkoholio tūrio. Nesaldinto (brut) sidro paprastai yra kiek daugiau nei 5 %, saldus (doux) yra silpnesnis – iki 3 %.
Gamyba
thumb|Spaudyklė
Gamintojai
Daugiausiai sidro pagaminama Jungtinėje Karalystėje, ypač jos pietvakarinėje dalyje (500 mln. litrų per metus), sidras taip pat yra tradicinis ir populiarus Bretanės ir Normandijos regionuose (Prancūzija (šių regionų sidrui taikomos kilmės apsaugos taisyklės), Appellation d'origine contrôlée), Airijos, Vokietijos (Frankfurto ir Saro regionuose) ir šiaurės Ispanijos gėrimas.
Sulčių paruošimas
Įprasti maistiniai obuoliai sidrui netinka, nes juose yra mažai taninų, todėl sidro gamybai auginamos specialios obuolių veislės.
Tinkamiausios yra rudeninių ir žieminių obuolių rūšys. Geriausias sidras gaunamas iš rudeninių obelų veislių, kurių vaisiai pribręsta lapkričio mėnesį. Iš vasarinių obuolių pagamintas sidras, kaip ir vynas, yra nerūgštus, malonaus skonio, bet blogai laikosi ir tinka tik greitam vartojimui. Rūgštumui padidinti prie vasarinių obuolių sulčių galima pridėti apie trečdalį rūgščių obuolių sulčių. Labiausiai tinka mūsų krašte augančių veislių obuoliai: Antaninis, Lietuvos pepinas, Ananasinis, Borovinka, įvairūs Renetai, Kalvilis ir kt. Sidrą gaminti galima iš vienos ar dar geriau kelių veislių obuolių sulčių mišinio.
Obuoliai pirmiausia nuplaunami ir traiškomi. Tai daroma tradicine akmenine spaudykle arba sidro malūnu. Sidro malūnai istoriškai buvo varomi vandens, arklio jėga arba sukami rankomis, šiais laikais – elektra. Obuolių minkštimas perkeliamas į presą, kur iš jo išspaudžiamos sultys, o likusios išspaudos sudaro į pyragą panašią masę (vadinamą sūriu). Ši masė spaudžiama kelis kartus, kol iš jos išspaudžiamos likusios sultys. Siekiant išvengti oksidacijos), stengiamasi, kad sultys kuo trumpiau kontaktuotų su oru.
Rauginimui skirtos sultys turi būti gerai atskirtos nuo įvairių priemaišų (stiebelių, sėklų), kurios gadina skonį. Išspaustoms sultims leidžiama nusistoti.
Į 100 l išspaustų sulčių pridedama 10-15 g kalio pirosulfito, kuris, panašiai kaip ir sieros dvideginis, apsaugo sultis nuo savaiminio rūgimo. Po 24 valandų nusistojusios sultys nupilamos, košiamos per tinklelį ir užraugiamos.
Sidrui gaminti obuolių sultys ruošiamos kaip vynui, tik visai neskiedžiamos vandeniu. Rūgštumas sumažinamas maišant rūgštesnes obuolių sultis su mažai rūgščiomis, o nelabai saldžios sultys pasaldinamos cukrumi.
Sulčių fermentavimas
Obuolių sultys fermentuojamos 4-16 °C temperatūroje ąžuolo statinėse. Tai palyginti žema fermentacijos temperatūra, todėl fermentacija vyksta lėtai, išlieka daugiau aromatų.
Tradicinis sidras fermentuojasi dėl natūralių obuoliuose esančių mielių (jų nededant papildomai). Šitokios fermentacijos metu, didžiausią reikšmę turi Candida pulcherrima mielės (taip pat gali būti Pichia, Torulopsis, Hansenula ir Kloeckera apiculata) bei Saccharomyces uvarum. Iš pradžių Candida pulcherrima mielės sparčiai dauginasi, gamindamos angliarūgštę, etanolį ir skonį lemiančius esterius. Alkoholio koncentracijai pasiekus 2-4 %, pirmosios rūšies mielės miršta, o jų vietą užima Saccharomyces uvarum, užbaigiančios fermentaciją ir suformuojančios pagrindines skonines savybes.
Kai sidras gaminamas su papildomai dedamomis mielėmis, sultys užraugiamos stipriai veikiančiomis kultūrinėmis vyno mielėmis. Labai svarbu, kad obuolių sultys greitai pradėtų rūgti ir pasigaminęs alkoholis sidrą apsaugotų nuo gedimo. Sudėjus mieles, indai su sultimis užkemšami rauginimo kamščiais ir rauginama 15-18° temperatūros patalpoje.
Veikiant stiprioms mielėms, pagrindinis sulčių rūgimas greitai pasibaigia, mielės nusėda, ir sidras kiek nuskaidrėja. Tada sidras tuo pat nupilamas nuo nuosėdų, indas papildomas, kad neliktų oro, ir vėl uždedamas rauginimo kamštis. Jei sidras savaime nenuskaidrėja, pridedama 1 % koncentracijos tanino ar želatinos tirpalo (tirpinama vandenyje), į kurį įpilama 10-15 % spirito. Litrui sidro nuskaidrinti reikia ne daugiau kaip 3/10 g tanino arba 1/2 g želatinos.
Kai fermentacijos metu būna suskaidytas beveik visas cukrus, skystis perpilamas į naujas statines. Perpylimo metu mirusios mielių ląstelės ir kitos nepageidaujamos drumzlės lieka ant senosios statinės dugno. Naujoji statinė būtinai pripildoma iki pat viršaus (kad nepradėtų daugintis actarūgščio rūgimo bakterijos), o besifermentuojant cukraus likučiui susidaro nedidelis angliarūgštės kiekis, irgi saugantis nuo oro patekimo. Kartais perpylimo metu papildomai dedama cukraus (siekiant padidinti angliarūgštės kiekį bei saldumą). Jei sidras per daug drumzlinas – perpylimas gali būti kartojamas.
Išrūgusį sidrą reikia toliau rūpestingai prižiūrėti, laikyti švarioje, sausoje ir vėsioje (8-10° temperatūros) patalpoje. Daugiau alkoholio (iki 8 %) turintį sidrą lengviau išlaikyti negu silpną.
Kai visas cukrus surūgsta, gaunamas rūgštus sidras, jį pasaldinus, gaunamas dviejų rūšių sidras:
Maždaug po 2 mėnesių sidrą jau galima gerti, bet paprastai jis brandinamas statinėse 2-3 metus.
Kiti gamybos būdai
Kai kurie didieji gamintojai, siekdami rinkai tiekti vienodo skonio sidrą, maišo iš skirtingų obuolių veislių pagamintą sidrą. Sidrą pilstant į butelius, dažnai papildomai dedama cukraus, kad susidarytų angliarūgštė ir sidras burbuliuotų. Kai kurie aukštos kokybės sidrai gaminami šampanizacijos būdu, tačiau tai yra brangu, reikalauja įgūdžių ir daug laiko. Sidras pilstomas į šampano arba alaus butelius.
Rūšys
Sidro skonis įvairuoja nuo saldaus iki rūgštaus. Gėrimas gali būti skaidrus ar drumstas. Spalvos nuo tamsiai gintarinės iki šviesiai auksinės. Paprastai sidras yra tuo šviesesnis, kuo daugiau obuolių masės yra pašalinama tarp spaudimo ir fermentavimo.
Šiuolaikiniai pramoninės gamybos sidrai savo išvaizda primena putojantį vyną, jie neretai papildomai apdirbami, kad būtų stipresni, visiškai skaidrūs ir bespalviai. Tuo tarpu tradiciniu būdu gaminami sidrai būna tamsesnės spalvos, neskaidrūs, juose jaučiamas obuolių skonis.
Šalių specifika
thumb|130px|Amerikietiškas sidras thumb|130px|[[Normandija|Normandijos sidras]]
JAV ir Kanadoje sidru dažnai vadinamos nefiltruotos obuolių sultys (nefermentuotos ir neturinčios alkoholio).
Prancūzijoje skiriamos 3 sidro rūšys:
Sapiegų rūmai
Sapiegų rūmų kompleksas – brandžiojo baroko stiliaus rūmai, Trinitorių vienuolynas su Išganytojo bažnyčia, buvusios Sapiegos ligoninės pastatai ir parkas. Čia augo saugoma Sapiegų parko liepa.
Istorija
thumb|left|Sapiegų rūmų fasadas ([[XIX a. piešinys)]] thumb|left|Sapiegų rūmai [[1819 m.]]
Statyba
Rūmus 1689–1692 m. pagal Giovannio Battistos Fredianio projektą statė Lietuvos didysis etmonas Kazimieras Jonas Sapiega Vilniaus Antakalnyje.
Teigiama, jog dekoruojant dalyvavo Sapiegos rūmų skulptorius ir architektas Giovanni Pietro Perti bei italų tapytojas Mikelandželas Palonis.
XVIII amžius
1700 m. po Valkininkų mūšio rūmus nusiaubė konfederacijos bajorai. Buvo niokojami pastatai, rūmuose buvę paveikslai sukapoti.
thumb|right|Rūmų statytojas – [[Lietuvos didysis etmonas Kazimieras Jonas Sapiega]]
1718 m. Sapiegos kompleksą laikinai išnuomojo Mozyriaus pastalininkienei Sofijai Bagdzevičiūtei Jablonskienei.
1720 m. po rūmų statytojo mirties rūmus paveldėjo jo jauniausias sūnus Lietuvos didysis maršalka Aleksandras Povilas Sapiega, kuris 1734 m. palaidotas trinitorių Viešpaties Jėzaus bažnyčioje (1744 m. jam buvo pastatytas paminklas, išlikęs iki 1865 m.).
Vėliau rūmus valdė Aleksandro Povilo sūnus, Palenkės vaivada, Mstislavlio seniūnas Mykolas Antanas Sapiega.
1760 m. po Mykolo Antano mirties (neturėjusio įpėdinių) rūmai atiteko jo brolio Kazimiero Leono Karolio sūnui, Lietuvos didžiajam kancleriui Aleksandrui Mykolui Sapiegai. Jo valdymo metu 1763–1765 m. prancūzų architektas Jacobas Delau tvarkė parką, fontaną, sumūrijo naują tvorą ir laiptus į rūmus ir parką.
Amžiaus pabaigoje rūmus valdė Aleksandro Mykolo sūnus, Lietuvos artilerijos generolas Pranciškus Sapiega. Jis 1797 m. kartu su Pelagėja Potockyte rūmus su žemės sklypu ir mišku pardavė Juozapui Dominykui ir Liudvikai Potockytei Kosakovskiams.
thumb|left|Sapiegų rūmų fasadas prieš rekonstrukciją [[1830 m.]]
XIX ir XX amžiai
1808 m. rūmus už 10 tūkst. sidabro rublių nupirko carinė valdžia ir 1809 m. pagal Vilniaus gubernijos architekto Žozefo Pusjė projektą pertvarkė į karo ligoninę. Vėliau pertvarkyta dar kartą 1843 m.
1862 m. pagal inžinieriaus architekto Ivano Levickio projektą rūmuose įrengta karo ligoninė perstatyta į Lietuvos Brastos Aleksandro kadetų korpusą, kuris čia veikė iki 1863 m.
1919–1927 m. čia veikė Stepono Batoro universiteto ligoninė. 1927–1928 m. kompleksas pritaikytas universiteto oftalmologijos institutui, kuris čia veikė iki Antrojo pasaulinio karo. 1939–1940 m. pastate veikė Lietuvos Raudonojo Kryžiaus Vilniaus ligoninė.
1940 m. čia įsikūrė Vilniaus pėstininkų karo mokykla, kuri 1941 m. buvo evakuota į Stalinską. 1941–1944 m. rūmuose vėl veikė karo ligoninė. 1945 m. į senąsias patalpas buvo grąžinta Vilniaus pėstininkų karo mokykla, kuri veikė iki 1991 m.
XX a. pabaiga ir XXI a. pradžia
Rūmai 1992 m. perduoti Lietuvos nacionalinei Martyno Mažvydo bibliotekai, o 2005 m. – Valstybės turto fondui. 2010 m. pastatą perėmė Kultūros paveldo departamentas, kuris nusprendė rūmus restauruoti pagal Evaldo Purlio projektą.
2011 m. gruodį buvo pristatyti planai atgaivinti barokinį ansamblį ir pristatytas rūmų restauravimo projektas. 2012 m. prasidėjo rūmų atkūrimas. 2018 m. rūmai perduoti Šiuolaikinio meno centrui.
Mėrūniškiai (ežeras)
Mėrūniškių ežeras, Didysis Mėrūniškių ežeras – ežeras, Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje ir Pilypavo valsčiuje. Apie 5 km nuo Pilypavo kaimo. Šalia ežero yra Mėrūniškių kaimas. Per ežerą teka Rospudos upė. Ežeras yra 192,6-192,9 m aukštyje virš jūros lygio.
Aprašymas
Lenkijos fiziografinių vietovardžių komisija suteikė ežerui Jezioro Mieruńskie Wielkie vardą, tačiau kai kuriuose žemėlapiuose ir leidiniuose vartojamas ir Garbaścica pavadinimas. 2005 m. mokslininkai ištyrė ežero vandens švarumą ir priskyrė II ežero vandens švarumo kategorijai. Ežero kraštovaizdis yra vaizdingas, aplinkiniai miškai, pievos ir laukai. Tai eutrofinis ežeras, pakrantėse auga dėmbliai ir meldai. Litoralėje auga povandeniniai augalai, tokios sąlygos yra labai palankios veistis žuvims, kurių šiame ežere yra ganėtinai daug. 1945-1990 m. ežeras priklausė Garbaso kaimo lenkiško tipo kolūkiui. Ežero krantai neuakšti su keliomis įlankomis. Rytinėje ežero pakrantėje eina kelias Bitkovas-Želazkai. Pietvakarinėje ežero dalyje yra upokšnis jungiantis ežerą su Mažuoju Mėrūniškių ežeru. Šalia ežero yra XVII a. evangelikų liuteronų bažnyčios griuvėsiai ir senovinės jotvingių gyvenvietės liekanos. Prie ežero yra anksčiau veikusio Garbaso siaurojo geležinkelio paskutinė stotelė, pastatyta 1911 metais.
Sugaudžių dvaras
thumb|300px|Liepų alėja – Liepkelis
Istorija
Dvaras priklausė Sugaudžiui. Per karą dvare buvo įrengta ligoninė, išardyta daržinė ir jos vietoje įrengtas aerodromas. Į dvarvietę vedanti liepų alėja (Liepkelis) buvo paversta rusų kariuomenės lėktuvų kilimo ir tūpimo vieta. Dvarvietė apsodinta medžiais, įrengtos gėlynų klombos.
Dvare buvo malūnas, kumetynas, klėtis, kalvė, Obeliškių tvenkinys. Dvaro plotas 80 ha, siekė Židikų ir Ritinės dvarų žemes. Po karo dvaro pastatuose apsigyveno naujakuriai. 1945 m. rudenį dvare buvo įsteigta progimnazija, 1949 m. pervadinta į septynmetę mokyklą, kuri veikė iki 1950 m. pavasario. 1994 m. dvaras sudegė.
Aušrėnai (Rokiškis)
Aušrėnai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Jūžintų.
137 m.
137 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Ben Aruso vilajetas
Ben Aruso vilajetas  – vienas iš 24 Tuniso vilajetų, esantis Tuniso šiaurėje. Jam gyvena apie 542 700 gyventojų (2007 m.). Vilajeto sostinė – Ben Arusas.
Miestai, esantys vilajete:
Patilčių šv. Petro Išvadavimo bažnyčia
'''Patilčių šv. Petro Išvadavimo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Patilčių kaime, prie kelio, šalia Igliškėlių kaimo vakarinio pakraščio.
miniatiūra|240px|left|miniatiūra|Naujosios bažnyčios interjeras
Istorija
Kunigo J. Danieliaus rūpesčiu 1920 m. įkurta Patilčių parapija (iš dalies Daukšių, Igliaukos, Marijampolės parapijų kaimų). Pastatyta laikina bažnyčia, klebonija, ūkiniai trobesiai. Vėliau šventorius aptvertas gulsčių lentų tvora, pastatyta stulpinė varpinė. Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčiai pristatytas bokštas.
Dar 1940 m. buvo parengtas projektas čia statyti naują, mūrinę bažnyčią, nes senoji medinė buvo tik laikina. Parapijiečiai rengėsi statyti naują bažnyčią, nupirko statybinių medžiagų, bet sovietinės valdžios nurodymu jos buvo panaudotos statant mokyklą.
Senoji bažnyčia buvo nugriauta, nes padarius ekspertizę komisija nusprendė jos neberemontuoti. Maldoms buvo pritaikyta paremontuota senoji klebonija. Patilčių parapiją aptarnavo klebonas Juozas Pečiukonis. 2009-2010 m. buvo pastatyta nauja, šiuolaikinių formų mūrinė bažnyčia.
Naujosios bažnyčios projektą sukūrė architektas Arūnas Lukoševičius. Jos pamatai buvo pašventinti 2009 m. birželio mėn. Jų įrengimui panaudoti akmenys iš 1905 m. pradėtos, bet 1915 m. vokiečių sugriautos Zapyškio bažnyčios. Per pusmetį iškilo sienos ir langai. Pirmosios pamaldos vyko dar statomoje bažnyčioje per šv. Kalėdas ir 2010 m. per šv. Velykas.
Architektūra
Senoji bažnyčia buvo tradicinio gyvenamojo namo formos, stačiakampio plano, vienabokštė.
Baltabruvis strazdas
Baltabruvis strazdas (Turdus iliacus) – strazdinių (Turdidae) šeimos žvirblinis paukštis.
Paplitimas
Paplitęs Eurazijoje nuo Skandinavijos iki Kolymos slėnio. Gyvena nuo Arkties vandenyno pakrančių šiaurėje iki Tuvos, Sajanų pietuose. Sutinkamas Islandijoje, Fareruose. Žiemoja prie Viduržemio jūros.
Lietuvoje gausesnis šiaurės rytuose, tačiau dauguma baltabruvių strazdų per Lietuvą tik migruoja.
Lietuvoje kasmet peri 500-1 000 porų.
Elgsena
Gyvena lapuočių ir spygliuočių miškuose, kur gausu krūmų. Laikosi prie miško upių, ežerų, pelkynų. Lizdą krauna neaukštai nuo žemės: ant stuobrio, tarp žemutinių medžių šakų, krūmuose. Deda 5-6 pilkšvai žalsvus kiaušinius. Peri 13 dienų.
Mityba
Tarp žolių, samanų, supuvusių lapų ieško vabzdžių, lervų, moliuskų. Kartais gaudo esančius ant šakų ar skraidančius.
Šaltiniai
thumb|left|210px|Baltabruvio strazdo jaunikliai
Kokosų aliejus
thumb|250px|right|Kokosų aliejaus indelis. Kokosų aliejus – augalinis aliejus, gaunamas iš riešutinės kokospalmės vaisių vidinio minkštimo. Kambario temperatūroje jis būna pusiau kietos arba kietos struktūros. Naudojamas maistui, medicinoje, pramoniniais tikslais.
Gamyba
Kokosų aliejus gali būti išgaunamas keliais būdais. Naudojant drėgnąjį metodą, pirmiausia iš kokoso minkštimo pagaminamas kokosų pienas ir tada iš jo išskiriamas aliejus. Pasitelkus sausąjį metodą, kokosų minkštimas išdžiovinamas (pagaminama kopra) ir iš jo presu išspaudžiamas aliejus. Vėliau jis gali būti rafinuojamas.
Pasaulinė kokosų aliejaus gamyba 2011 m. siekė apie 3,6 mln. tonų per metus.
Maistinė vertė ir naudojimas
Kokosų aliejus turi apie 86 % sočiųjų, 6 % mononesočiųjų ir 2 % polinesočiųjų riebalų rūgščių. Jis tradiciškai naudojamas Okeanijos ir Pietų Azijos virtuvėse; šiuo metu populiarus visame pasaulyje.
Kokosų aliejus taip pat naudojamas mašinų sutepimui, biodegalų gamyboje, populiarus kaip kosmetinė priemonė.
Geltongurklės
Geltongurklės (Geothlypis) – amerikinių devynbalsių (Parulidae) šeimos paukščių gentis.
Paplitusios Meksikoje ir Centrinėje Amerikoje, tačiau kai kurios rūšys randamos Pietų Amerikoje, o per migraciją pasiekia ir Šiaurės Ameriką.
Eva Kubbos
Eva Kubbos (tikroji pavardė Ieva Kubosaitytė; g. 1928 m. vasario 8 d. Didšiliuose, Šilutės apskr.) – Australijos lietuvių tapytoja, grafikė.
Biografija
Pasitraukusi iš Lietuvos, 1945-1950 m. studijavo Berlyno taikomosios dailės aukštojoje mokykloje. 1952 m. persikėlė į Australiją, tęsė studijas Karališkajame ir Svinburno technikos institutuose Melburne. Nuo 1960 m. gyvena Sidnėjuje.
Kūryba
Kūrybai įtakos turėjo J. Poloko, M. Rotko abstrakti tapyba. Plėtoja savitą abstrakcionistinę tapymo manierą – tapo gilių, sodrių, susiliejančių tonų peizažus („Uosto nuotaikų studija“ 1962 m., „Lietus Vakarų Australijos kalnuose“ 1977 m.). Raižiniuose vyrauja ryškių kontūrų ir intensyvios spalvos dėmių derinys („Tarp horizontų“, „Abstrakcija“, abu 1962 m.).
Nuo 1958 m. dalyvauja parodose (Tokijas, Londonas, Vašingtonas, Čikaga, Vilnius), individualios parodos Sidnėjuje (1962 m., 1991 m.), Niukasle (1964 m.) , Adelaidėje (1968 m.) , Kanberoje (1969 m.). Jos kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, kitų šalių muziejai.
Mikro šogis
Mikro šogis (taip pat vadinamas aguoniniu šogiu) - modernus šogio variantas.
Centrinės Amerikos tapyras
Centrinės Amerikos tapyras (Tapirus bairdii) – tapyrinių (Tapiridae) šeimos neporakanopis žinduolis. Gyvūno ilgis apie 2 m, masė – 240-400 kg. Šis didžiausias Amerikos tapyras yra tamsiai rudas, su šviesiais pilkšvai geltonais skruostais bei kaklo priekine dalimi ir baltais krašteliais ausimis.
Ėda įvairias augalų dalis, nuo pumpurų ir lapų iki nukritusių vaisių. Nėštumas trunka apie 390-400 dienų. Patelė atsiveda 1 jauniklį (labai retai du), kuris sveria 5-8 kg. Bendraudamas su jaunikliais arba vydamas šalin kitus suaugėlius iš savo teritorijos šis tapyras veriamai švilpia.
Paplitęs nuo Meksikos iki Pietų Amerikos šiaurinės dalies.
Mikro šogis
Reikmenys
Visų figūrų ėjimai yra tokie patys kaip ir standartinio šogio.
Evoliucionavimas
Mikro šogyje taip pat kaip ir standartiniame šogyje figūros gali evoliucionuoti. Priešingai negu standartiniame šogyje, figūros gali evoliucionuoti bet kada ir bet kada atsiversti.
Figūrų atsigaivinimas
Taip pat mikro šogyje galima atsigaivinti nukirstas figūras. Per žaidimą galima atsigaivinti ne daugiau kaip dvi figūras ir atgaivintas pėstininkas negali matuoti.
Baliečiai
Baliečiai, baliai – tauta, gyvenanti Balio saloje ir vakarinėje Lomboko salos dalyje. Bendras baliečių skaičius yra apie 3,65 mln.
Baliečiai sudaro 89 proc. Balio salos gyventojų. Jie yra pirmykščių salos gyventojų ir senųjų Javos išeivių mišinys.
Kalba priklauso austronezinių kalbų grupei, panaši į javiečių kalbą. Religija – balietiškas hinduizmo variantas. Ypač populiarus Šivos kultas.
Semantinis tinklas
Semantinis tinklas – terminas, kurį sugalvojo Tim Berners-Lee, ir kuris reiškia ateities interneto tinklą kaip globalią duomenų bazę. Semantinio tinklo infrastruktūra leistų tiek žmonėms, tiek mašinoms daryti sprendimus kaip kategorizuoti informaciją ir ją panaudoti. Į architektūrinius elementus įeina semantika (elementų pavadinimai), struktūra (elementų hierarchija) ir sintaksė (bendravimas)
Santykis su žiniatinkliu
Šiuo metu žiniatinklis remiasi daugiausia HTML kalba parašytais dokumentais. HTML yra tinkama kalba aprašymui, akcentuojant vizualinį atkūrimą, t. y. struktūruoto teksto masyvas, į kurį įsiterpia multimedijos objektai (paveiksliukai, interaktyvios formos). HTML turi ribotas galimybes klasifikuoti teksto blokus puslapyje, išskyrus, kai tai reikalinga dokumento struktūrai nustatyti ir suteikti jam norimą išvaizdą.
Pavyzdžiui, HTML kalba sukurtas internetinis katalogas gali būti lentelės formos, kuriame prekės numeris X586172 reiškia Acme Gizmo, kurio kaina 199 Lt. Tačiau duomenys toje lentelėje nebus susieti niekaip kitaip kaip tik lentelės formatavimu. T. y. X586172, Acme Gizmo ir 199 Lt HTML požiūriu yra tik vienas šalia kito esantys teksto gabaliukai. HTML taip pat negali tiksliai nurodyti, kad tas puslapis yra katalogas, o tik užvardinti jį kaip katalogą suteikiant puslapio pavadinimą.
Semantinis tinklas bando šiuos trūkumus pašalinti naudojant aprašomąsias technologijas RDF ir OWL bei į duomenis orientuotą, lanksčią žymėjimo kalbą XML. Šios technologijos yra sujungiamos taip, kad būtų galima pateikti aprašymus, kurie papildytų arba pakeistų žiniatinklio dokumentų turinį.
Pašvitinio Švč. Trejybės bažnyčia
miniatiūra|right|Dvibokštės bažnyčios priekis
'''Pašvitinio Švč. Trejybės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Pašvitinio miestelyje, prie Šiaulių–Žeimelio kelio.
Istorija
1459 m. Pašvitinyje pastatyta pirmoji bažnyčia. 1609 m. pradėta statyti nauja. Pašvitinys 1621–1842 m. priklausė Žemaičių vyskupijai.
Vietoj medinės 1825 m. pastatyta mūrinė bažnyčia, bet dėl blogų pamatų netrukus perskilo. Ji buvo nugriauta ir 1852 m. pastatyta dabartinė bažnyčia. Ją 1857 m. konsekravo vyskupas Motiejus Valančius. Parapijai 1841 m. priklausė 6 valakai žemės. Prie bažnyčios nuo seno buvo altarija, vėliau įsteigta antra. XIX a. viduryje veikė parapinė prieglauda. Po 1902 m. pagal architekto Nikolajaus Andrejevo projektą pastatyta mūrinė klebonija.
Pašvitinyje 1928–1934 m. gyveno ir mirė kunigas Juozas Dabužis-Dabužinskas (1878–1934), visuomenininkas ir spaudos darbuotojas, 1919 m. Paryžiaus Taikos konferencijos Lietuvos delegatas. 1952–1988 m. klebonavo Boleslovas Stasuitis (1909–1988; palaidotas Šiaulėnų kapinėse). Pašvitinio bažnyčioje 1805 m. gruodžio 25 d. krikštytas Juozapas Nikodemas von Goesas – aktyvus XIX a. Joniškio savivaldos veikėjas, lietuvių tautinio atgimimų veikėjų Joniškio ir Pakruojo krašte – Stanislovo ir Teresės von Goesų tėvas. 1887 m. spalio 27 d. tuokėsi vieno iš Lietuvos komunistų partijos įkūrėjų Karolio Požėlos tėvai Rozalija Čiapaitė ir Juozapas Požėla.
1904 m. rugpjūčio 14 d. šioje bažnyčioje susituokė Lietuvos Respublikos Prezidentas Antanas Smetona ir Sofija Chodakauskaitė.
1968 m. žvalgomosios archeologinės ekspedicijos metu (vad. A. Tautavičius) nustatytas dubenėtas akmuo šventoriuje. Jis įmūrytas pietinėje tvoros pusėje prie rytinio šventoriaus kampo (apie 7,5 m nuo jo į vakarus), prie pat žemės. Akmuo 110x50 cm dydžio, duobutė 14 cm skersmens, 7 cm gylio.
2006 m. vykdytų archeologinių tyrimų metu (vad. E. Vasiliauskas) šventoriuje rasta XVI–XVIII a. monetų, papuošalų, kapų.
Architektūra
Bažnyčia mūrinė, neorenesansinė, stačiakampio plano, dvibokštė, su trisiene apside. Bokštai neiškišti, kresni, dviejų tarpsnių su piramidiniais, žemais stogeliais, langais ir angomis pusapskrite arka. Vienas apskritas langas priekiniame fasade. Frontonas trikampis. Stogas dvišlaitis. Vidus trinavis, skaidytas stačiakampio pjūvio stulpais. Šoninių navų lubos plokščios, vidurinės įlenktos. Grindys plytelių. Vargonų choras remiasi į sienelę su pusės elipsės formos arka. Penki mediniai eklektiški altoriai. Šventoriaus tvora mūrinė, su stulpiniais vartais. Jame stovi mūrinė koplyčia. Yra Kryžiaus kelio stočių koplytėlės.
Vargonai
Pastatė Jekabpilio meistras A. Smaklistas XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje. Instrumente du manualai, pedalai ir 19 registrų. Vargonų prospektas eklektiškas. Cokolis skydinis. Viršutinė dalis – suglausti trys bokšteliai, iš kurių vidurinis su trikampiu frontonu, rozete. Jų kraštuose stulpeliai aukšti, su stogeliais, smailėmis. Karnizas puoštas astragalu, trilapiais drožiniais.
Dulutas
Dulutas – miestas šiaurinėje JAV. Tai ketvirtas pagal dydį Minesotos miestas.
Istorija
Pirmasis aplankęs dabartinio miesto teritoriją buvo Daniel Greysolon Dulhut. 1856 m. žemės sklypas buvo suskirstytas į mažesnius ir žmonės pradėjo keltis į juos. 1878 m. suteikts miesto statusas.
Pliateriai
Genealogija
Giminė kilusi iš Šveicarijos Broel apylinkių ir Vestfalijos (Vokietija), kur 1180 m. pirmakart paminėtas Humpertus von dem Broel genannt Plaeter (Broel, pramintas Plater) laikomas visų Platerių protėviu. Į Lietuvą Pliateriai atėjo per Livoniją.
Giminės atstovai turėjo įvairias, bet panašias pavardes: Vokietijoje – Plater-Syberg, Plater -Sieberg, Plater-Zyberk, Zyberg – Plater, Lenkijoje – Broel Plater, Plater Broel bei Plaeter, Belgijoje – Plater Zyberk, Lietuvoje – Pliateris, Latvijoje – Plāters, Plioteris, vėliau Платер-Зиберг. Šaknies balsio kitimas salygotas vokiškos rašybos ypatybe – ae atitinka ä, tariama kaip tarpinis garsas tarp ia ir io.
Livonijoje šios giminės atstovai įsikūrė XIII a. Jų proprosenelis buvo Livonijos ordino riteris Hereboldas Pliateris (von dem Broele gennant Plater). Vienas Pliaterių 1292 m. buvo Livonijos maršalas, jo sūnus – Dinaburgo (Daugpilis) komturas, Liksnos dvaro šeimininkas. Livonijai tampant Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės dalimi, Henrikas Pliateris buvo Livonijos delegacijos narys, o jo brolis Vilimas (Vilhelmas) Pliateris dalyvavo Žygimanto Augusto ir Stepono Batoro karuose su Maskva. Daugelis Lietuvos kariuomenėje tarnavusių Pliaterių už tarnybą gavo žemės ir įsikūrė Lietuvoje. Septyni iš jų 1695–1795 m. buvo Lietuvos senatoriai, keli Abiejų Tautų Respublikos Seimų atstovai. Jie turėjo dvarų Rytų Lietuvoje ir Žemaitijoje. Tačiau Pliateriai daugiau garsėjo ne savo turtais, o patriotizmu ir ypatingu garbės suvokimu.
Pliateriai ir jų dvarai
thumb|[[Konstantinas Liudvikas Pliateris]] miniatiūra|[[Abromiškių dvaras|Abromiškių dvaro savininkų Broel-Pliaterių lenta Sabališkių koplyčioje]]
Dusetų dvaras
Dvarą (dabar Didžiadvario kaimo teritorija) Pliateriai nusipirko 1636 m. (kitais šaltiniais – dvaras ir žemės giminei perėjo 1669 m. mirus paskutiniam Radvilų šakos atstovui Boguslavui Radvilai).
Mūriniai dviejų aukštų rūmai pastatyti apie 1780 m. ir išstovėjo maždaug iki 1865 m., po to neprižiūrimi palaipsniui sunyko.
Numalšinus 1831 m. sukilimą, Dusetų dvaras iš Pliaterių atimtas, rūmai apiplėšti ir sunyko.
Bartkuškio dvaras
Dvaras perėjo Pliaterių valdymui, kai ankstesnio dvarininko Tado Žabo duktė Apolinarija Žaba XVIII a. ištekėjo už Pliaterių giminės atstovo.
Po to dvaras buvo perleistas Gustavui Pliateriui, kuris 1913 m. dvarą pardavė advokatui iš Varšuvos, pasiuntiniui I-oje Rusijos Dūmoje, Aleksandrui Lednickiui (, 1866–1934).
Kurtuvėnų dvaras
Per Pirmąjį pasaulinį karą dvaras nukentėjo nuo gaisro.
1940 m. tarybų valdžia dvarą nacionalizavo.
thumb|Plinkšių dvaras apie 1939 m.
Plinkšių dvaras
1717 m. šį dvarą Pliateriai išlošė kortomis.
Po Pirmojo pasaulinio karo dvaro rūmus nupirko Lietuvos valdžia ir juose įkūrė žemės ūkio mokyklą.
thumb|Šateikių dvaras
Šateikių dvaras
1845 m. Šateikių Bukantė dvarelyje gimė Julija Beniuševičiūtė Žymantienė – Žemaitė.
thumb|Genovaitės vila [[Švėkšnos dvaras|Švėkšnos dvare]]
Estfoldas
Estfoldas (Østfold) – apskritis Norvegijos pietryčiuose. Ribojasi su Akershusu ir Švedija, o iš vakarų supa Oslo fjordas. Apskrities administracinis centras yra Sarpsborgas.
Geografija
Apskrities paviršius kalvotas, apaugęs miškais. Vakarine dalimi teka Glomos upė. Oslo fjordo pakrantėje gausu nedidelių salų (Valeris).
Savivaldybės
thumb|left|250px|Savivaldybės Estfoldas padalintas į 18 savivaldybių:
Kroatijos transportas
thumb|right|Kroatijos geležinkelio tinklas Žemiau pateikiama Kroatijos transporto sistemos statistika.
Keliai
Kroatijos keliai 2002 m. sudarė 28 009 km, iš kurių 23 695 km buvo grįsti. Kroatija 2002 m. turėjo 330 km autostradų. 2002 m. šalyje buvo 2726 km geležinkelio linijų.
Vandens transportas
Rijeka, Splitas ir Ploce yra pagrindiniai Adrijos jūros uostai. 785 km jūros kelių šalyje yra skirti plaukioti.
Oro transportas
2001 m. Kroatijoje buvo 67 oro uostai, iš kurių 22 turėjo grįstus kelius. Pagrindiniai oro uostai yra Dubrovnikas, Splitas, Zagrebas. 2001 m. 1 063 900 keleivių buvo pasinaudoję vietinėmis ir tarptautinėmis oro uosto paslaugomis.
Pezoporikós Lárnaka
Larnakos „Pezoporikós“ – buvęs Kipro sporto klubas iš Larnakos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1927 m.
Klubo krepšinio komanda 4 kartus laimėjo šalies čempionatą, 5 kartus – taurę.
Klubo rankinio komanda yra kartą laimėjusi šalies taurę.
1994 m. susijungė su EPA Larnaka į naują AEK Larnaka klubą.
Pasiekimai
Futbolo klubo pasiekimai:
Frontas (junginys)
Frontas – didžiausias Raudonosios, vėliau – Tarybinės Armijos junginys, maždaug atitinkantys armijų grupę kitų šalių kariuomenėse.
Frontai egzistuoja tik karo metu. Jie paprastai suformuojami iš karinių apygardų, patenkančių į karo veiksmų zoną. Kiekvienas frontas paprastai turi oro armiją (aviacijos armiją), tiesiogiai pavaldžią fronto vadui. Frontas paprastai pavaldus Vyriausiajam vadui.
Antrojo pasaulinio karo frontai
1941–1945 m. buvo šie frontai: thumb|right|200px|1-ojo Pabaltijo fronto štandartas
Pašušvio Visų Šventųjų bažnyčia
miniatiūra|Bažnyčios interjeras
Pašušvio Visų Šventųjų bažnyčia – bažnyčia, stovinti Pašušvio miestelyje, 3,5 km į šiaurės vakarus nuo Grinkiškio, prie Šušvės ir jos dešiniojo intako Žadikės santakos. Turi liaudiškai traktuotų renesanso ir klasicizmo bruožų. Pašušvio bažnyčia yra viena iš geriausiai iki šiol išsilaikiusių ir viena iš seniausių mūro bažnyčių Žemaitijoje.
Bažnyčia ir varpinė įrašytos į Kultūros vertybių registrą, nes yra vertingos ir krašto istorijos, ir architektūros požiūriais, be to, iki šių dienų išsaugotas senosios bažnyčios fasadas.
Istorija
Pašušvio dvaro savininkas Šimkovičius-Vnučka 1553 m. pastatė bažnyčią ir skyrė dalį turto jai išlaikyti. Apie 1566 m. įkurta parapija. Bažnyčia ir jos turtas 1589 m. atiteko evangelikams reformatams. Juos globojo Sofija Vnučkienė. Ji 1584 m. paskyrė mokyklai ir pamokslininkui išlaikyti 17 valakų žemės. Iki 1592 m. katalikų kunigas Jonas Soroka iš Pašušvio išvarytas. Grinkiškio klebonas P. Daukša bylinėjosi dėl bažnyčios susigrąžinimo. Ją atgauti pavyko 1665 m. Klebonas D. Straševičius 1767 m. pastatė kleboniją, 1770 m. – prieglaudos namus. Jis su broliu Mikalojumi dovanojo 30 000 auksinų 4 kunigams išlaikyti.
1767 m. Apaštalų Sostas bažnyčiai suteikė atlaidus. Tai Švč. Jėzaus Širdies atlaidai, kuriuos patvirtino popiežius Klemensas XIII. Šv. Baltramiejaus atlaidus 1822 m. įteisino vyskupas Juozapas Arnulfas.
Du didžiulius varpus bažnyčiai padovanojo vietiniai broliai Miežiniai, kurie iš Rygos iki Baisogalos varpus atvežė geležinkeliu, o vėliau į Pašušvį žiemą - aštuoniais arkliais. Pagerbiant vyrų atminimą, jie buvo palaidoti bažnyčios šventoriuje.
Architektūra
Bažnyčia turi liaudiškai traktuotų renesanso ir klasicizmo bruožų, lotyniško kryžiaus plano, su trisiene apside ir bokšteliu navos ir transeptų sankryžoje.
Be originalaus pagrindinio fasado, išlikusios centrinės ir šoninės durų angos. Virš prieangio buvo įtaisyta vieta vargonams, o už altoriaus, rūsyje, įrengta zakristija. Altoriaus kairėje pusėje buvo aikštelė pamokslui sakyti, į kurią veda siauri laipteliai. Po pirmąja bažnyčia esančiuose rūsiuose, kaip spėjama, buvo palaidoti žymesni žmonės. Tarp kurių - ir pats bažnyčios statytojas. 1821 m. dabartinė koplyčia dar turėjo duris, skiriančias ją nuo didžiosios navos, ir geležines grotas šoniniuose įėjimuose. Vėliau visa tai buvo panaikinta.
Šventorius apjuostas mūrine tvora su geležiniais vartais. Jame pastatyta koplytėlė su Marijos skulptūra ir 1914 m. data jos postamente. Be kitų, čia palaidotas kunigas Matas Miežinis (1850–1929), kurio pastangomis 1894 m. išleistas jo dėdės Mykolo Miežinio keturkalbis žodynas.
Vargonai
Bažnyčioje įrengti 10 balsų istoriniai vargonai. 1801 m. juos pastatė meistras Theodor Tiedemann vyresnysis (~1743–po 1806), kuris buvo kilęs iš Rytprūsių, 1778–1806 m. gyvenęs Rygoje. Vargonai kainavo 300 muštų talerių, pastatyti už kunigo Dionizo Straševičiaus lėšas. Instrumentui būdinga Hamburgo mokyklos vargonų struktūra, jie vieno manualo, 10 registrų, yra būgnas. Ant vargonų prospekto įtaisyta originali angelo su trimitu skulptūra su jo rankos judinimo mechanizmu. Ranka su trimitu gali būti pajudinama su griežykloje esančia stumdoma trauke. Lietuvoje panašus mechaninis angelas išlikęs Varlaukio bažnyčioje (Jurbarko r.), nors mechanizmas ir neveikiantis. Griežykla įtaisyta kairėje vargonų pusėje. Yra dvejos autentiškos, pleištinės dumplės. Dalis instrumento vamzdžių, oro skirstymo dėžė, mechanika taip pat yra autentiški.
Marcel Granet
Studijavo Sorbonos universitete, buvo Emilio Diurkheimo mokinys ir pasekėjas, prancūzų sociologinės mokyklos atstovas. Tęsė sociologijos studijas, susidomėjo senąja kinų kultūra, 1911–1913 m. Pekine studijavo senuosius kinų tekstus. Marselis Granė buvo Paryžiaus universiteto Sinologijos instituto vienas steigėjų, šio universiteto profesorius. Parašė veikalų iš religijotyros, sociologijos ir etnografijos, pirmasis sinologijoje ėmė taikyti Diurkheimo metodus.
Bibliografija
Svarbiausi veikalai:
Korinto sąsmauka
Korinto sąsmauka – sąsmauka jungianti Peloponeso pusiasalį su likusia Graikijos dalimi. Į vakarus nuo sąsmaukos – Korinto įlanka, į rytus – Sarono įlanka. Ilgis 42 km, plotis nuo 6,3 km.
Nuo 1893 m. sąsmauką kerta Korinto kanalas. Sąsmaukoje išsidėstęs Korinto miestas.
Kubilėlių gyvenvietė
Kubilėlių gyvenvietė – akmens amžiaus gyvenvietė Šakių rajono savivaldybės teritorijoje, Kubilėlių kaimo šiaurės vakarų pakraštyje, Šešupės dešiniajame krante.
Tyrimai
1984–1988 m. Istorijos instituto bei Istorijos ir etnografijos muziejaus archeologai ištyrė (tyrimų vadovas Vygandas Juodagalvis) gyvenvietės 665 m² plotą. Rastas 0,1-0,4 m storio kultūrinis sluoksnis. Rasta pusiau žeminės tipo pastatų, židinių, 5–8 cm skersmens stulpaviečių, duobių ir alko židinio liekanų, daug vėlyvojo neolito titnago dirbinių – lancetinių, skersinių, lapelio ir širdies pavidalo trikampių strėlių antgalių, rėžtukų, gremžtukų, grąžtelių, kaltelių, ylų, kirvių, skobtelių, virvelinės keramikos kultūrai būdingų puodų šukių. Vyrauja plokščiadugnių puodų šiek tiek brūkšniuotu arba lygiu paviršiumi, puoštų virvutės, pirštų įspaudų, duobučių, įraižų ornamentais, šukės. Aptikta ir akmeninių gludintų kirvių, trintuvų, pasvarų ir gintaro žaliavos. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Prancūzai
Prancūzai – tauta Vakarų Europoje. Gyvena Prancūzijoje (~ 58 mln. gyventojų), buvusiose Prancūzijos kolonijose (Alžyre, Tunise, Maroke, Madagaskare) ir dabartinėse užjūrio valdose.
Iš I–V amžiaus romanizuotų Transalpinės Galijos keltų ir V–VI amžiaus įsiveržusių bei vėliau suromanėjusių germanų (frankų, burgundų, vestgotų) X amžiuje susidarė dvi giminingos provansalų ir šiaurės prancūzų tautybės.
Prancūzijos kaimuose paplitę galų ir lotynų tipo valstiečių namai su židiniu. Moterų tradiciniai drabužiai – marškiniai, platus sijonas, palaidinė, korsažas, skarelė, kykas; vyrų – kelnės, marškiniai, liemenė, striukė, dėvi skrybėlę arba baskų beretę, ant kaklo ryši skarelę. XVII–XX amžiuje prancūzų (iš pradžių feodalų, vėliau miestiečių, ypač paryžiečių) dėvėsena buvo vyraujantis Europos ir pasaulio madų šaltinis.
Tikintieji daugiausia katalikai, yra ir protestantų (evangelikų reformatų).
Prancūzų tauta demografiniu atžvilgiu yra pasenusi, vidutinė gyvenimo trukmė 78 metai. Vyrai vidutiniškai gyvena 74 metus, moterys – 82 metus.
Nuorodos
Prancūzai
Aušrinė (Raseiniai)
Aušrinė – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Šiluvos.
Vilsonijos
Vilsonijos (Wilsonia) – amerikinių devynbalsių (Parulidae) šeimos paukščių gentis.
Kalninis tapyras
Kalninis tapyras (Tapirus pinchaque) – tapyrinių (Tapiridae) šeimos neporakanopis žinduolis. Ilgis apie 1,8 m, sveria iki 150 kg. Plaukuočiausiais iš visų tapyrų; kailis storas, tamsiai rudas ar juodas, apsaugo nuo aukštikalnių šalčių. Skabo įvairius nykštukinius medžius ir krūmus, daugiausia auštant ir temstant. Kaip ir kiti tapyrai, dieną slepiasi tankmėje. Savo išmatomis išplatina augalų sėklas.
Gyvena Pietų Amerikos šiaurės vakarinėje dalyje.
Rospudas (ežeras)
Rospudo ežeras  – ežeras Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje ir Pilypavo valsčiuje. Ežeras yra 173,2 m aukštyje virš jūros lygio.
Aprašymas
Tai ledyninės kilmės ežeras, siauras ir pailgas, besitęsiantis iš šiaurės į pietus. Pietinėje dalyje jungiasi su Akmens ežeru. Ežero krantai statūs, smėlėti, žvirgžduoti, suformuoti paskutinio ledynmečio periodo. Ežero viduryje yra medžiais apaugusi sala. Ežero pakrantėse ir dugne vietomis susiformavęs ozas. Apie 200 m į pietus nuo ežero yra Aukštasis (Wysokie) ežeras, kuris yra 1,5 km ilgio ir 7 metrais aukštesnis nei Rospudo ežeras – 180 m aukštyje virš jūros lygio. Vakarinėje ežero pakrantėje yra Supienių ir Vulkos kaimai, rytuose Čarnė, Ūta ir Rospuda.
Jungtinės Karalystės ministras pirmininkas
miniatiūra|180px|[[Rishi Sunak|Rišis Sunakas – dabartinis Jungtinės Karalystės premjeras]]
Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės ministras pirmininkas – Jungtinės Karalystės politinis lyderis ir Jos Didenybės Vyriausybės vadovas. Premjeras ir jo kabinetas, kurį sudaro visi ministrai, vadovaujantys savo paskirtoms ministerijoms ir departamentams, yra atsakingi už savo politiką ir veiksmus monarchui, parlamentui, savo politinei partijai bei galiausiai rinkėjams. Dabartinis šalies premjeras yra Rišis Sunakas.