cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Giedrius Ašmys
Biografija
1964 m. baigė Kauno Adomo Mickevičiaus vidurinę mokyklą, 1969 m. Kauno Politechnikos institutą, inžinierius mechanikas, mašinų gamybos technologas.
Sukay
Grupės pavadinimas kečujų kalba reiškia atverti ir paruošti žemę sodinimui. Sukay savo dainose atgaivina šimtmečių senumo inkų melodijas, taip pat atlieka ir šių dienų Peru, Bolivijos, Ekvadoro folklorą.
Giedrius Ašmys
Biografija
1969 m. Kauno Felikso Dzeržinskio staklių gamyklos, 1990–1997 m. AB „Koordinatė“ pamainos meistras, technologas programuotojas.
Nuo 1990 m. įmonės profsąjungos pirmininkas, Lietuvos metalistų profesinės sąjungos įgaliotinis, Kauno profesinių sąjungų susivienijimo tarybos narys, Lietuvos maisto pramonės darbininkų ir tarnautojų profsąjungos koordinatorius, 1996–2002 m. Lietuvos metalistų profesinės sąjungos pirmininkas, Kauno skyriaus pirmininkas.
1997–2007 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys, Nuo 2002 m. gegužės mėn. iki 2003 m. kovo mėn. Kauno miesto savivaldybės meras, 2003–2007 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos sekretorius, 2004–2007 m. Kauno savivaldybės tarybos Kontrolės komiteto pirmininkas.
Vedęs. Žmona Gražina – chemikė, dirba Kauno rajono valstybinėje sėklų inspekcijoje. Sūnus Kristupas, duktė Marija.
Kazys Kovarskas
Kazys Kovarskas (g. gimė 1941 m. kovo 4 d. Ukmergės rajonas) – teisininkas, prokuroras, Lietuvos Respublikos generalinio prokuroro pavaduotojas.
Biografija
Gimė žemdirbių šeimoje. 1946 m. Kovarskų šeima, kurioje augo 5 vaikai, persikėle gyventi į Vilnių.
Mokėsi Vilniaus 5-oje, 23-oje, 16-oje vidurinėse mokyklose. 1959-1961 m. Vilniaus Skaičiavimo mašinų gamyklos frezuotojas, toliau mokėsi 1- oje darbo jaunimo vakarinėje mokykloje. 1961–1964 m. K.Kovarskas tarnavo sovietinėje armijoje. 1964 m. įstojo į Vilniaus universiteto Teisės fakultetą, kurį 1968 m. baigęs pradėjo dirbti Vilniaus m. prokuratūroje stažuotoju. Po to iki 1972 m. dirbo Vilniaus rajono prokuratūroje stažuotoju, tardytoju, 1972–1979 – Lietuvos prokuratūros Tardymo valdybos skyriaus prokuroras 1979–1981 – Vilniaus m. Tarybų rajono prokuroras 1981–1993 – Lietuvos prokuratūros Tardymo valdybos skyriaus prokuroras. vėliau Lietuvos Respublikos prokuratūroje prokuroru, buvo vienos iš prokuratūrų vadovu. Atkūrus Lietuvos Respublikos nepriklausomybę, toliau dirbo Lietuvos Respublikos Generalinėje prokuratūroje prokuroru. 1995–1997 m. dirbo advokatu, tačiau 1997 m. vėl įsidarbino Lietuvos Respublikos Generalinėje prokuratūroje, kur dirbo Specialių tyrimų skyriaus vyriausiuoju prokuroru. Nuo 1998 m. balandžio 23 d. iki 2001 m. sausio 17 d. Lietuvos Respublikos generalinio prokuroro pavaduotojas.
Žmona Ona Kovarskienė – teisininkė, advokatė, nuo 1985 m. iki 1995 m. dirbo Lietuvos Respublikos prokuratūroje. Turi du suaugusius sūnus, kurie, sukūrę šeimas, gyvena atskirai.
K. Kovarsko abu tėvai mirė 1988 m.
Medenava
Medenava, Medinava arba Logvinas (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Zelenogradsko rajone, Sembos pusiasalyje, Alkų kalvagūbrio pietinėje papėdėje, nuo 2005 m. gegužės 23 d. Pereslavskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Medinavō prūsiškos kilmės. 1263 m. minimas Medenouwe. Medinavos apylinkėse XX a. pradžioje rasti 3 kapinynai, kurių radiniai datuojami nuo I a. XII a. Medenavoje stovėjo stipri prūsų sembų pilis, kurią XIII a. valdė didžiūnas (vitingas) Gedūnas. Jis suteikė svarbių žinių Čekijos karaliui Pšemislui II Otakarui, kai šis su kryžiuočiais 1255 m. pradžioje nuo Medinavos pradėjo užkariauti Sembą. Užimta pilis buvo perleista Sembos vyskupui, tapo jo rezidencija. Po XIV a. pradžios lietuvių antpuolių apie 1327 m. pilis išplėsta ir sustiprinta. Sugriauta per Lenkijos ir Vokiečių ordino 1454–1466 m. Trylikametį karą, jos likučiai baigti griauti XIX a.
1299 m. gyvenvietėje gyveno 18 prūsų ir 2 vokiečių šeimos. 1325 m. minima katalikų bažnyčia, seniausia iš krašto kaimo bažnyčių, nuo 1525 m. ja naudojosi evangelikai liuteronai. 1541 m. įsteigta pradžios mokykla. XVI a. Medinava tapo valsčiaus centru, kuriam priklausė ir Žuvininkai su pilimi, iki 1619 m. buvo administruojama Sembos pietinė dalis – vyskupo valdos. XX a. pr. Medinavos bažnytkaimyje gyveno apie 600 žmonių, buvo 2 dvarai, veikė viešbutis, restoranas, taupomoji – skolinamoji kasa, 2 kepyklos, 2 mėsinės, 2 audinių ir drabužių, 2 papuošalų ir batų krautuvės, 4 įvairių prekių parduotuvės, pieninė, malūnas. Dirbo gydytojas, vaistininkas, knygrišys, įvairūs amatininkai.
1723–1818 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos departamento, 1818–1871 m. Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2005 m. gegužės 23 d. Pereslavskojės apylinkės kaimas.
Po Antrojo pasaulinio karo Medinava suniokota, 1947 m. TSRS kareiviai susprogdino evangelikų liuteronų bažnyčią, jos akmenis panaudojo keliams tiesti.
Ispanijos futbolo varžybos 1980–1981 m.
Ispanijos futbolo varžybos 1980–1981 m.
Petrašiūnų geležinkelio stotis
Petrašiūnų geležinkelio stotis – siaurojo geležinkelio stotis Petrašiūnų kaime, Klovainių sen. (Pakruojo rajono savivaldybė), prie buvusio geležinkelio ruožo Gubernija–Pasvalys atšakos. Stotyje išlikęs 750 mm (rekonstruoto iš 600 mm po 1920 m.) vėžės bėgių kelynas. Stoties pastatų ir inžinerinių įrenginių kompleksas turi urbanistinę ir architektūrinę vertę, kultūros paveldo objektas (unikalus Nr. ). Į stoties kompleksą įeina stotis ir prekių sandėlis, sudarantys vieną pastatą, stovintys tarp siaurojo geležinkelio ruožo ir kelio. Taip pat jam priklauso Petrašiūnų tiltas, pastatytas per Mūšos upę tame pačiame kelyje. Gretimame kaime Daugyvenę kerta Rimšonių tiltas.
miniatiūra|left|Stoties pastatas 2019 m. miniatiūra|left|Buvusi stotis 2012 m.
Istorija
Petrašiūnų geležinkelio stotis su prekių sandėliu pradėta eksploatuoti 1936 m. Prieš tai per Pirmąjį pasaulinį karą vokiečių kariuomenė pradėjo statyti Gubernijos ir Pasvalio siaurojo geležinkelio liniją, kuri 1922 m. buvo prailginta iki Biržų bei nutiesta Petrašiūnų ir Linkuvos atšaka. 1937 m. pastatytas siauruko Petrašiūnų tiltas per Mūšą, vėliau išplatintas iki automobilių tilto. Tarpukariu iš Petrašiūnų stoties buvo gabenamas kalkių akmuo A. Trečioko kalkių gaminimo dirbtuvei Gubernijos dvare (Šiaulių apsk.). Sovietmečiu nuo 1961 iki 1978 m. suintensyvėjo cukrinių runkelių pervežimai. Per sezoną buvo pervežama iki 100 tūkstančių tonų, neskaitant naftos produktų, statybinių medžiagų. Tuo laikotarpiu krovinių perkrovos darbai vykdavo visas 24 val. iš plačiųjų į siauruosius geležinkelius arba atvirkščiai.
1996 m. stotis įtraukta į Kultūros vertybių registrą.
Muziejus
Stoties pastate įrengta muziejinė ekspozicija. Tai vienas iš Lietuvoje veikiančių dviejų siaurojo geležinkelio muziejų (antrasis − Anykščių geležinkelio stotyje). Didžiąją Petrašiūnų ekspozicijos dalį sudaro tarpukario Lietuvos fotografijos, kuriose užfiksuoti geležinkelio tiesimo ir statybos darbai, garvežių raida, geležinkelininkų gyvenimo ir darbo akimirkos. Stenduose eksponuojamos Antrojo pasaulinio karo laikų dokumentų kopijos, maisto kortelės, reichsmarkės, geležinkelininkų pažymėjimai, uniformų ženklai, pinigų persiuntimo maišeliai, antspaudai, darbo įrankiai, bėgių padėklai, kelio ženklai, matavimo prietaisai, ratstabdžiai.
Susisiekimas
Petrašiūnuose dolomitui išgabenti nutiestas geležinkelis iš Pakruojo. Gretimos Joniškėlio ir Linkuvos siaurojo geležinkelio stotys neveikiančios, 750 mm vėžės kelynai beveik išardyti.
Viulfratas
Viulfratas – miestas vakarų Vokietijoje, 12 km į šiaurės rytus nuo Diuseldorfo. Išvystyta odos pramonė, išgaunamos kalkės. Yra bažnyčia, muziejus.
Garda
Žodis garda reiškia:
Taip pat:
Rasinaičiai
Rasinaičiai arba Otkosovas (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Zelenogradsko rajone, Sembos pusiasalyje, nuo 2005 m. gegužės 23 d. Pereslavskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Resinjeitīs prūsiškos kilmės. 1400 m. minimas Resynigeytin. 1723–1818 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos departamento, 1818–1871 m. Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2005 m. gegužės 23 d. Pereslavskojės apylinkės kaimas.
Viktoras Vilkutaitis
Viktoras Vilkutaitis (1906 m. spalio 7 d. Gudeliuose – 1983 m. rugpjūčio 21 d. Norheime) – Lietuvos kariuomenės kapitonas.
Biografija
Pradinį mokslą gavo namuose (tėvas – rašytojas Juozas Vilkutaitis – Keturakis pats mokė vaikus). Pirmojo pasaulinio karo metu tėvams pasitraukus į Rusiją, V. Vilkutaitis lankė Kazanės gimnaziją. Sugrįžus šeimai į Lietuvą 1918 m., toliau gimnaziją lankė Marijampolėje, o nuo 1920 m. – Prienuose. Buvo gabus, geras sportininkas, turėjo gražų balsą, giedojo solo bažnyčioje, dainavo mokyklos operetėje, rašė eilėraščius.
Baigęs gimnaziją, vienerius metus studijavo Kauno universiteto Technikos fakultete, po to Prancūzijoje baigė komercinius mokslus. Atlikdamas karinę prievolę, įstojo Karo mokyklą. Ją baigė 1932 m. kavalerijos leitenanto laipsniu. Paskirtas Kaune į DLK Radvilos husarų pulką, pasižymėjo kaip geras jojikas šokant per kliūtis ir dažnai dalyvaudavo viešuose pasirodymuose. Paskirtas į Alytaus kavalerijos pulką, greitai tapo pulko vado adjutantu. 1939 m. pakviestas į generalinio štabo kursus.
Antrasis pasaulinis karas
1940 m. repatrijavo į Vokietiją. 1941 m. stojo savanoriu kaip eilinis į nacistinės Vokietijos kariuomenę ir buvo paskirtas Rytų fronto generalinio štabo vertėju. Vėliau jam buvo sugrąžintas kavalerijos kapitono laipsnis ir jis buvo paskirtas į karo žvalgybos skyrių.
Po 1943 metų katastrofiškų vokiečių pralaimėjimų buvo atsiųstas į Kauną tartis su lietuvių pogrindžio organizacijomis, apmokyti lietuvius partizaninio karo taktikos, sprogdinimo, radijo ryšių palaikymo ir žvalgybos pagrindų. Užmezgė ryšius su Lietuvos laisvės kovotojų sąjungos dalyviu  Ignu Vyliumi, užtikrino jam galimybę laisvai judėti vokiečių okupuotoje teritorijoje ir kirsti Vokietijos sieną, kuri buvo uždaryta specialių leidimų neturintiems piliečiams.
Arbas
Arbas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Arbienė (ištekėjusi moteris) ir Arbaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Ekonomija
Ekonomija – LDK valstybinė žemės valda, iš kurios pajamos ėjo Lenkijos karaliui. Tai buvo jam atlyginimas už Lietuvos didžiojo kunigaikščio pareigas, kartu ir lėšos jo dvarui išlaikyti. Dėl to ekonomija dar buvo vadinama karaliaus sosto dvaru.
Atsiradimas
1572 m. mirus Žygimantui Augustui, pasibaigė Gediminaičių dinastija ir Lenkijos ir Lietuvos valstybėje prasidėjo renkamų valdovų epocha. Iškilo jų ir jų dvarų išlaikymo problemos – naujieji svetimšaliai valdovai neturėjo valstybėje nuosavų žemės valdų, bajorija akylai sekė, kad jie nepainiotų valstybės ir savo iždų. 1589 m. valstybės seimas priėmė įstatymą, vadinamąją konstituciją „Nutarimas dėl karaliaus pajamų LDK“, kuriuo karaliaus stalui priskiriami:
„…Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje Gardinas su viskuo, Šiauliai su viskuo post decessum moderni possessoris, Brestas su Kobrinu su viskuo, Alytus su viskuo. Ir senieji muitai turi būti niekam kitam neatiduoti, kad iš jų eitų pajamos LDK iždui, tačiau paliekant kiekvienam teisę juos rinkti, jei ši teisė senesnė už šią konstituciją“.
Taip LDK buvo įsteigtos ekonomijos. Jų organizavimo ir būsimo valdymo tvarka buvo smulkiau išdėstyta 1588 m. pradžioje parengtame ir į Lietuvos Metriką įrašytame Zigmanto Vazos rašte. Buvo numatyta, kad pajamos iš šių valdų eis į valdovų asmeninį iždą ir bus skiriamos valdovo ir dvaro išlaikymui. Valdovai negalės šių valdų užstatyti, įkeisti, mainyti, atiduoti kam nors iki gyvos galvos. Jie galėjo jas atiduoti valdyti už sutartą atlyginimą tik tam tikram laikui ir tik LDK piliečiams.
Ekonomijos
Ekonomijos sudarytos 1589 m:
Administravimas
Iš pradžių ekonomijos buvo suskirstytos į traktus ir vaitystes, nuo XVIII a. vidurio – gubernijas ir raktus. Karalius paprastai jas nuomodavo Lietuvos didikams.
XVIII a. pabaigoje 4 ekonomijose (Mogiliavo ekonomija buvo 1772 m. prijungta prie Rusijos) buvo 17 gubernijų, 135 raktai, 71 dvaras, 30 miestų ir 1084 kaimai. Visos ekonomijos turėjo 0,5 mln. ha žemės, 120 tūkst. gyventojų. Po paskutiniojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo, Lietuvą prijungus prie Rusijos imperijos 1795 m. ekonomijos panaikintos. Jų žemės kaip privatūs dvarai atiduotos Rusijos dvarininkams.
Kartenalės entomologinis draustinis
Kartenalės entomologinis draustinis – saugoma teritorija Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, draustinis.
Draustinis įsteigtas 1992 m. Plotas 102,95 ha. Draustinis skirtas apsaugoti Kartenalės slėnio entomofaunos kompleksams su retų rūšių drugiais. Draustinyje veisiasi juodasis apolonas, machaonas, didysis auksinukas, įvairios perlinukų, satyrų rūšys. Draustinyje auga įvairios gegužraibių rūšys, gyvena griežlės.
Ukrainos karinių oro pajėgų nuostoliai 2014 m. konflikte
Žemiau yra pateiktas Ukrainos karinių oro pajėgų lėktuvų sąrašas, kurie buvo prarasti 2014 metų sukilime rytų Ukrainoje, įskaitant 2014 metų Krymo krizę ir 2014 metų sukilimą Donbase.
Laikraštis „Kyiv Post“ 2014 m. rugpjūčio 22 dieną pranešė, kad nuo aviacinių operacijų pradžios rytuose, 18 Ukrainos karinių oro pajėgų orlaivių buvo prarasti (16 numuštų arba sunaikintų ant žemės ir 2 sudužę dėl kitų priežasčių). Orlaiviai, prarasti dėl priešiškos ugnies: 10 sraigtasparnių (5 Mi-8 ir 5 Mi-24), 6 koviniai naikintuvai (vienas Su-24, du Su-25 ir du MiG-29) ir trys transportiniai lėktuvai (An-26, An-30 ir Il-76).
Liveikiai
Liveikiai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 3 km nuo Leliūnų.
Never Been Better
Never Been Better – ketvirtasis studijinis britų atlikėjo Olly Murs albumas, išleistas 2014 m. lapkričio 21 d. Albumas debiutavo pirmojoje Jungtinės Karalystės albumų reitingo vietoje. Tai – trečiasis atlikėjo albumas, pasiekęs pirmąją vietą.
Arbačiauskas
Arbačiauskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Arbačiauskienė (ištekėjusi moteris) ir Arbačiauskaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Mahmudas Gaznavietis
Mahmudas Gaznavietis, pilnas vardas Jaminas ad Davla Abul Kasimas Mahmudas Ibn Sebiukteginas (Yamīn ad-Dawlah Abul-Qāṣim Maḥmūd Ibn Sebüktegīn; g. 971 m. spalio 2 d. – m. 1030 m. balandžio 30 d.) – tiurkų-persų kilmės karvedys, Gaznevidų valstybės įkūrėjas, sultonas (pirmasis valdovas, naudojęs šį titulą).
Gimė Chorasano regione, vergų pirklio Sabuktigino šeimoje. Nuo 994 m. dalyvavo grobiamuosiuose žygiuose drauge su tėvu. 998 m. Mahmudas nugalėjo brolį Ismailą kovoje dėl Gaznevidų sosto. Užkariavo Kandaharą ir Bostą. Nuo 1001 m. Mahmudas Gaznavietis pradėjo grobiamuosius žygius į Indiją. Jis užemė Pešavarą, Sistane nugalėjo paskutinį Safaridų emyrą Khalafą I. Vėliau prasidėjo nuolatiniai Gaznevidų antpuoliai į Indiją (jų buvo 17): jis persekiojo Fatimidus, nugalėjo Kabulo šachus, įveikė radžputų sąjungą, palaužė Nagarkoto, Thanesaro, Kanaudžo, Gvalijoro, Udžaino valstybes.
Mahmudo armija plėšė ir griovė hindų šventyklas, rūmus, grobė turtus ir derlių. 1027 m. surengė grobiamąjį žygį į Bujidų valdomą Persiją. Po plėšimų armija atsitraukdavo ir nesistengdavo įsitvirtinti. Mahmudas skelbė džihadą nemusulmoniškoms religijoms, nuožmiai griovė jų šventyklas bei naikino tikinčiuosius, todėl laikomas ikonoklastu.
Mahmudas Gaznavietis mirė 1030 m. ir buvo palaidotas mauzoliejuje Gaznio mieste. Netrukus po jo mirties jo valstybę užėmė seldžiukai.
Drūkšiniai
Drūkšiniai – kaimas Visagino savivaldybėje, 6 km nuo Gaidės. Jo vietoje pastatyta Ignalinos atominė elektrinė.
Mahmudas Gaznavietis
Mahmudo laikais Gaznevidų įtakos sfera driekėsi nuo Kurdistano iki Jamunos, nuo Samarkando iki Gudžarato. Dėl gausių grobių suklestėjo Gaznio miestas, tapęs kultūros, literatūros centru. Mahmudo laikais jame kūrė garsus persų poetas Firdousi. Mahmudo žygiuose dalyvavęs Al Birūnis parašė garsų veikalą apie Indiją Tarikh Al-Hind. Nuo Mahmudo laikų prasidėjo musulmonų invazija į šiaurės Indiją.
Drūkšiniai
Istorija
Kaimas galutinai išnyko 1983 metais po Ignalinos AE pastatymo.
Šlėzvigas
Šlėzvigas (, danų kalba Slesvig, anglosaksiškai Sliaswic) – istorinis regionas šiaurės Europoje, buvusi kunigaikštystė. Nuo 1920 m. padalinta tarp Danijos (Pietų Jutlandija) ir Vokietijos.
Nuo seniausių laikų Šlėzvigas buvo apgyvendintas germanų genčių. Ankstyvaisiais viduramžiais svarbiausia regiono gentis buvo anglai, dėl ko regionas buvo žinomas kaip Anglija (pakitęs šio pavadinimo variantas Angeln vis dar taikomas pietrytiniam Šlėzvigui įvardinti). Nuo IV a. iš šiaurės čia pradėjo veržtis vikingų danų gentys, kurios stūmė anglus galiausiai persikėlusius į Britaniją. Šiek tiek vėliau į ištuštėjusį kraštą iš Šiaurės jūros kėlėsi fryzai, kurie įsitvirtino pietvakarinėje Šlėzvigo dalyje: čia susiformavo Šiaurės Fryzija.
Nuo XIV a. Šlėzvigas priklausė Danijai, su kuria buvo sukurta personalinė unija.
Šlėzvigo padalinimas tarp Vokietijos ir Danijos
thumb|left|Jutlandijos žemėlapis, kuriame pažymėtas šiaurinis (raudonos teritorijos pietūs) ir pietinis (oranžinė spalva) Šlėzvigas Po 1864 m. Danijos karo atiteko bendram Prūsijos ir Austrijos valdymui. 1865 m. vasario mėn. Otto von Bismarck pasiūlė Austrijai keletą sąlygų, pagal kurias Šlėzvigo ir Holšteino provincijos praktiškai būtų pripažintos Prūsijai, su kuo Austrija nesutiko. Ginčas dėl provincijų tebuvo dalis Austrijos ir Prūsijos varžymosi dėl viršenybės Vokietijoje, todėl šiuo pretekstu abi valstybės ėmėsi rengtis karui.
Austrijai paskelbus Šlėzvigo atstovų susirinkimą, santykiai tarp Austrijos ir Prūsijos buvo nutraukti, kilo Austrijos-Prūsijos karas. Birželio 17 d. Austrija paskelbė karą, Prūsija tuo pačiu atsakė birželio 18 d. Pagrindinės prūsų pajėgos įžengė į Čekiją, o jų sąjungininkų italų – į Venecijos sritį. Vokietijos pietų valstybių monarchai stojo į Austrijos pusę, tačiau prūsų kariuomenė juos greitai neutralizavo. Čekijoje dvi prūsų armijos susijungė liepos 3 d. ir galutinai austrus sumušė Sadovos mūšyje taip atverdami sau kelią į Vieną. Pagal rugpjūčio 23 d. Prahoje sudarytą taikos sutartį Šlėzvigas, Holšteinas ir Lauenburgas, taip pat daug Vokietijos žemių buvo prijungtos prie Prūsijos.
Po Pirmojo pasaulinio karo, kurį Vokietija pralaimėjo, 1920 m. pagal Antantės pasiūlymą šiaurinėje ir centrinėje Šlėzvigo dalyje buvo surengtas plebiscitas, kuris turėjo nustatyti šių žemių teritorinę priklausomybę. Šiauriniame Šlėzvige 80 proc. gyventojų balsavo už prisijungimą prie Danijos, tuo tarpu 75 proc. centrinės dalies gyventojų balsavo už pasilikimą Vokietijos sudėtyje; pagal šio plebiscito rezultatus dalis Šlėzvigo buvo priungta prie Danijos.
Istorinės Šlėzvigo kunigaikštystės teritorija, ilgą laiką valdoma Danijos karaliaus, buvo okupuota per 1864 m. Prūsijos ir Austrijos karą su Danija bei vėliau inkorporuota iš pradžių į Prūsijos, o vėliau į Vokietijos sudėtį. Šiaurinės istorinio Šlėzvigo dalies gyventojų daugumą sudarė danai. Tai ir buvo pagrindas Paryžiaus taikos konferencijoje priimti nutarimą spręsti Šlėzvigo klausimą plebiscitu. Iš pradžių, aktyviai spaudžiant Prancūzijai, buvo numatytos 3 plebiscito zonos, 3 zoną sudarė aiškiai vokiečių daugumos gyvenamos teritorijos. Taip Prancūzija siekė kiek įmanoma labiau susilpninti Vokietiją. Tačiau visgi trečiosios zonos buvo atsisakyta, paliktos tik dvi. 1920 m. vasario 10 d. įvyko plebiscitas pirmojoje zonoje (Šiaurės Šlėzvigas). Už priklausymą Danijai pasisakė 75 procentai turėjusių teisę balsuoti. Ši teritorija ir buvo perduota Danijai. 1920 m. kovo 14 d. įvyko plebiscitas antrojoje plebiscito zonoje (istorinio Šlėzvigo vidurio žemės su Flensburgo miestu). Čia 80 procentų iš turėjusių teisę balsuoti pasisakė už priklausymą Vokietijai. Tačiau šioje zonoje buvo keletas iš vietovių, kur balsavimo rezultatai nebuvo labai aiškūs. Sakykim, pačiame Flensburgo mieste apie 50 proc. pasisakė už priklausomybę Danijai. Tačiau visa antroji zona buvo palikta Vokietijai. Šis sprendimas pagimdė separatistinį vadinamąjį Flensburgo judėjimą. Po Antrojo pasaulinio karo Danija galutinai atsisakė pretenzijų į buvusios antrosios plebiscito zonos teritorijas.
Herzogtum Schleswig Schleswig Schleswig Sleswig Schleswig 石勒蘇益格
Antibas
Antibas – miestas pietvakarių Prancūzijoje, į rytus nuo Kanų. Uostas prie Viduržemio jūros. Klimato kurortas. Auginami citrusiniai, alyvmedžiai, gėlės. Išvystyta parfumerijos pramonė, dailės keramika, žvejyba.
Mieste yra P. Pikaso, Napoleono, jūrų, archeologijos muziejai, atrakcionai, delfinariumas, vandens pramogų parkas.
Istorija
Įkurtas IV a. pr. m. e. kaip pirmoji graikų kolonija Žydrojoje Pakrantėje ir pavadintas Antipoliu ( – „miestas priešais“, turima omenyje priešais Korsiką, kurią graikai jau valdė). Ilgą laiką tai buvo didžiausias miestas tarp Marselio ir Italijos.
Sportas
Antibe 1938 m. vyko III pasaulio futbolo čempionatas.
Andryala
Andryala – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis.
Alexa Internet
2022 m. gegužės 1 d. šios bendrovės veikla buvo sustabdyta.
Arlauskienė
Arlauskienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Alexa Internet
Lietuvos Top 100
Pagal šią svetainę galima pamatyti 100 populiariausių internetinių svetainių – projektų, kurių dešimtuką 2009 m. spalį sudarė:
Global Top 500
Šioje skiltyje pateikiamos 500 populiariausių pasaulio svetainių. 10 lankomiausių 2009 m. spalį buvo:
Arlauskienė
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Arlauskaitė arba Arlauskytė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Arlauskas arba Arlauskis.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Uzungiolis
Uzungiolis  – ežeras šiaurės Turkijoje, 70 km į pietryčius nuo Trabzono, susiformavo Haldizeno upę užvertus nuošliaužai. Ežeras yra prie to paties pavadinimo gyvenvietės.
Dėl gražių ežero apylinkių ši vieta tapo turistų lankoma vieta.
Taris
Taris – miestas Papua Naujosios Gvinėjos centrinėje dalyje, Pietinių Aukštumų provincijoje. Kelias į Mendi. Mieste gyvena 8 tūkst. gyventojų.
Ben Howard
Benjamin John „Ben“ Howard (g. 1987 m. balandžio 24 d.) – britų dainininkas ir dainų autorius. 2023 m. duomenimis, atlikėjas yra laimėjęs du „BRIT Awards“ apdovanojimus, taip pat išleidęs penkis studijinius albumus, iš kurių naujausiasis, „Is It?“, išleistas 2023 m. birželį.
Linda Wagenmakers
Linda Wagenmakers (g. 1975 m. lapkričio 30 d. Arnheme) – olandų dainininkė. Ji atstovavo savo šaliai 2000 m. Eurovizijoje Stokholme, Švedijoje ir su daina „No Goodbyes“ užėmė 13 vietą. Wagenmakers suvaidino Kim vaidmenį olandų muzikiniame filme „Miss Saigon“. Ji taip pat dalyvavo šou „Musicals in Ahoy“.
Algimantas Spiečius
Algimantas Spiečius (g. 1942 m. gegužės 13 d. Navikuose, Ignalinos   rajonas) – teisininkas, Lietuvos Aukščiausiojo Teismo (LAT) teisėjas.
Drūkteniškė
Drūkteniškė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Karklėnų.
Algimantas Spiečius
Biografija
1965-1966 m. studijavo Vilniaus pedagoginio institute. 1966–1970 m. – Vilniaus universiteto  Teisės  fakultete, kurį baigė 1971 m., įgijo teisininko kvalifikaciją.
1961-1962 m. Ignalinos rajono kultūros namų kino mechanikas. 1962–1965 m. atliko karinę tarnybą. 1970–1990 m. Klaipėdos miesto teismo, nuo 1990 m. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjas.
Vedęs. Žmona Janina (g. 1947 m.). Duktė Sondra, gimusi 1971 metais, sūnus Evaldas, gimęs 1978 m.
Rubber Soul
„Rubber Soul“ – šeštasis britų roko grupės „The Beatles“ albumas. Jungtinė Karalystėje išleistas 1965 m. gruodžio 3 d.
Dainų sąrašas
Visos dainos sukurtos Lenon/McCartney, išskyrus „Think for Yourself“ ir „If I Needed Someone“, kurias sukūrė George Harrison ir „What Goes On“, kurią sukūrė Lenon/McCartney/Ringo Starr.
Pirma pusė
Antra pusė
Maorių vėliava
Viena labiausiai pripažintų maorių vėliavų yra Tino Rangatiratanga 'Maorių nepriklausomybės judėjimo' vėliava. Ją 1990 m. sukūrė Hiraina Marsden, Jan Smith ir Linda Munn, ji laimėjo nacionalinį konkursą maorių vėliavai sukurti.
Vėliava yra trispalvė. Viršutinė dalis juoda, apatinė - raudona, jas skiria siaura balta horizontali juosta, kuri ties riba tarp pirmo ir antro trečdalių yra „perlaužta“ sūkurio tipo „lūžiu“.
Simbolika
Visas derinys perteikia gamtos jėgų, vyriškų ir moteriškų, aktyvių ir pasyvių, potencialių ir fizinių, oro ir žemės pusiausvyrą. Derinį kartais interpretuoja kaip baltą debesį, kuris driekiasi virš žemės - tai atspindi maorišką Naujosios Zelandijos pavadinimą Aotearoa 'ilgo balto debesies žemė'.
Lyvoniškiai
Lyvoniškiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Kražių.
Kovos keliu
Kovos keliu – Lietuvos partizanų laikraštis, ėjęs 1945–1946 m.
Istorija
Lietuvos laisvės kovotojų sąjungos vardu leido Tauro apygarda. Redagavo Juozas Lukša-Daumantas (Skirmantas, Skrajūnas).
Ragino kovoti su okupantais, rašė apie okupantų nusikalstamą veiklą.
Sumud
„Sumud“ – trečiasis studijinis persų kilmės grupės „Niyaz“ albumas, išleistas 2012 m. Jo pavadinimas arabų kalba reiškia 'pastovumas, tvirtumas'. Dainininkė Azam Ali šį pavadinimą aiškina kaip filosofinį terminą, pažymintį kiekvieno žmogaus teisę gyventi oriai ir laisvai, žemėje kur jis yra gimęs.
Albume, kaip ir ankstesnėje Niyaz kūryboje, vyrauja Artimųjų Rytų muzikos ritmai. Tačiau „Sumud“ daugiau dėmesio skiriama dėl laisvės kovojančių tautų muzikai. Čia skamba iš Irano, Kurdistano, Afganistano, Turkijos, Palestinos kilusi muzika. Kūrinių eilės pabrėžia nesmurtinę kovą už savo laisvę ir orumą, paliečiamos ilgesio, meilės, tikėjimo temos.
Ispanijos futbolo varžybos 1981–1982 m.
Ispanijos futbolo varžybos 1981–1982 m.
Gruobinios apskritis
Gruobinios apskritis buvo 1795–1921 m., centras – Gruobinia. Jos plotas siekė 1900 km², buvo 110 878 gyventojai (1897 m.). Apskritis apėmė dabartinę vakarinę Latvijos dalį, nuo 1819 m. jai priklausė ir Palangos–Šventosios pajūrio ruožas – Palangos valsčius.
Istorija
1795–1915 m. apskritis priklausė Rusijos imperijos Kuršo gubernijai, 1915–1919 m. Oberosto Kuršo sričiai, 1919–1920 m. Latvijos valstybei. 1921 m. buvusios apskrities lietuviškos žemės perduotos Lietuvai.
Arminas
Vardadienis: sausio 4 d.
Šį vardą turi šie garsesni asmenys:
Arminas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Arminienė (ištekėjusi moteris) ir Arminaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Tarptautinis Višegrado fondas
Pagrindiniai fondo tikslai ir uždaviniai
Fondo tikslas yra palengvinti ir skatinti glaudesnį bendradarbiavimą tarp piliečių ir institucijų Vidurio Europos regione, tarp Višegrado grupės šalių ir kitų šalių, ypač Vakarų Balkanų ir Rytų partnerystės šalių.
Tarptautinis Višegrado fondas finansuoja projektus tokiose srityse :
Lietuvos futbolo varžybos 2014–2015 m.
Lietuvos futbolo varžybos 2014–2015 m.
I lyga
Po dviejų ratų (24 turų) pirmenybės buvo skeliamos pusiau.
Pastabos:
III lyga, Marijampolės apskrities pirmenybės
2014 m. pirmenybių lentelė:
LFF taurė
Finalas įvyko Šiauliuose 2015 m. gegužės 23 d. LFF taurę iškovojo FK Žalgiris.
Jan
Jan (kin.: 燕 yān, senasis tarimas ien) – istorinė valstybė, egzistavusi XI a. pr. m. e. – 222 m. pr. m. e. Istorinės Kinijos šiaurės rytuose.
Didžiausio išsiplėtimo laiku Jan valstybė užėmė visą Jou provinciją, viena iš devynių tradicinių kinų pasaulio provincijų. Tuo metu ji užėmė dabartinį Pekiną, Tiandziną, Hebei provinciją ir Liaoning provincijos vakarinę dalį.
Istorija
thumb|left|Bronzinis indas iš Liulihe vietovės Jan karalystė prasidėjo kaip miestas-valstybė. Seniausias jos paminėjimas yra Ritualų knygoje, kurioje pasakojama jog 11-aisiais Džou dinastijos karaliaus Uvango metais (1045 m. pr. m. e.), jis nugalėjo priešišką Šangų dinastiją ir paskirstė žemės valdas skirtingoms giminėms. Ten minimos ir Dzi bei Jan valstybės.
Ankstyviausioji valstybės sostinė buvo Liulihe vietovėje dab. Pekino pietvakarinėje dalyje (Fangšanas). Apie 690 m. pr. m. e. sostinė buvo perkelta į Linji gerokai toliau vakaruose (Žongčengo apskritis Hebėjaus provincijoje). Liulihe nunyko, tačiau jos vietovėje randama daug artefaktų, liudijančių apie Jan klestėjimą. Jie saugomi vietos muziejuje.
Jan augdama VII a. pr. m. e. nukariavo savo kaimynę Dzi ir prisijungė ją. Taip ilgainiui Jan gavo kontrolę visoje didelėje lygumų teritorijoje. Po kiek laiko Jan sostinė buvo iškelta į senąją Dzi sostinę Dzičengą, kuri buvo tituluojama „Aukštutine sostine“. Dar vėliau buvo pastatytos dar dvi sostinės: „Vidurinioji sostinė“, buvusi dab. Liangsiango kaimelyje Fangšano rajone, ir „Žemutinė sostinė“ Siadu, buvusi dab. I apskrityje Hebėjuje. Pastaroji IV a. pr. m. e. turėjo daugiau nei 300 tūkst. gyventojų, ir laikoma didžiausiu to meto miestu pasaulyje.
Jan tapo viena iš septynių didžiųjų valstybių, konkuravusių dėl hegemonijos Kinijoje. Per istoriją Jan ypač daug kovojo su savo svarbiausiomis kaimynėmis Či ir Džao. Tuo pačiu ji kovojo su tautomis šiaurėje ir rytuose, – donghu, iš kurių 300 m. pr. m. e. perėmė kontrolę Liaodongo pusiasalyje. Šiauriniai Jan kaimynai šanžongai nuolat kėlė grėsmę, ir todėl Jan pradėjo kurti galingus įtvirtinimus, kurie tapo Didžiosios kinų sienos pradžia.
314 m. pr. m. e., kaimyninė Či, pasinaudodama Jan įpėdinystės krize, įsiveržė į šalį ir beveik ją okupavo, tačiau šalyje kilus maištui Či armija buvo išvaryta. Vėlesnis Jan valdovas Džaovangas, susivienijęs su Džao, Čin, Han ir Vei, įsiveržė į Či ir užėmė daugumą jos teritorijos. Tačiau po šio valdovo mirties Či atkūrė nepriklausomybę.
227 m. pr. m. e. Čin užėmus kaimyninę Džao, Jan karalius siuntė žudiką į Čin sostinę, kad užmuštų jos karalių (būsimąjį Kinijos imperatorių Čin Ši Huangą). Šis pasikėsinimas nepavyko, ir 222 m. pr. m. e. Jan buvo užkariauta, prijungta prie Čin karalystės.
Palikimas
Jan pavadinimas buvo nekartą panaudotas vėliau istorijoje šiame regione susikūrus nepriklausomoms karalystėms. Pvz., 337 m. teritorijoje šianbai (mužongų klanas) atgaivino Jan pavadinimą, įkurdami šioje teritorijoje visą eilę valstybių, pavadintų „Jan“, – (Ankstyvoji Jan, Vėlyvoji Jan, Šiaurės Jan, Pietų Jan). Šį pavadinimą X a. dar kartą atgaivino kraštą kontroliavęs karo vadas Liu Rengong, kuris titulavosi Jan karaliumi.
Valdovai
Žinoma, kad Jan valdė 44 valdovai, bet kai kurių vardai nėra žinomi. Visi valdovai turėjo tą pačią pavardę – Dzi. Ankstyvieji jų turėjo titulą „Jan grafas“, nuo VII a. pr. m. e. pabaigos jie titulavosi kunigaikščiais, o nuo IV a. pr. m. e. – karaliais.
Gintautas Daugėla
Gintautas Daugėla (g. 1958 m. spalio 10 d. Klaipėdoje) – teisininkas, advokatas, buvęs teisėjas, Šilalės rajono liaudies teismo pirmininkas.
Biografija
1977 m. baigė Klaipėdos 18-ąją vidurinę mokyklą, 1977–1978 m. studijavo KPI Klaipėdos fakultete, vakarų skyriuje (Laivų statybos ir remonto specialybę), 1980–1981 m. – VU parengiamajame skyriuje, 1981–1986 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete baigė teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją.
1978–1980 m. tarnavo Tarybinėje Armijoje. 1986 m. Radviliškio rajono liaudies teismo teisėjas stažuotojas, 1986–1987 – Akmenės rajono liaudies teismo teisėjas, 1987–1992 m. Šilalės rajono liaudies teismo teisėjas ir teismo pirmininkas.
1992–1993 m. Kelmės rajono advokatų kontoros advokatas ir kontoros seniūnas, 1993–1994 – Klaipėdos advokatų kontoros advokatas, nuo 1994 – G. Daugėlos ir R. Tumėno advokatų kontoros advokatas ir kontoros seniūnas.
Nuo 2005 m. Lietuvos advokatų tarybos narys.
1976 m. tapo Lietuvos jaunimo badmintono čempionu.
Žmona Zita (g. 1960 m.), mokytoja. Dukros Gintarė (g. 1982 m.), teisininkė, ir Eglė (g. 1988 m.), studentė.
Mattel
„Mattel, Inc.“ – stambiausias žaislų gamintojas pasaulyje pagal pelnomas pajamas. Bendrovei priklauso tokios produktų linijos, kaip Fisher Price, lėlės Barbės, Hot Wheels ir Matchbox, Masters of the Universe, American Girl ir daugelis kitų. Bendrovė taip pat gamina įvairius stalo žaidimus. XX a. 9-ajame dešimtmetyje bendrovė taip pat gamino kompiuterinių žaidimų konsoles.
Bendrovės pavadinimas sudarytas iš įkūrėjų Harold „Matt“ Matson ir Elliot Handler, ją įkūrusių 1945 m., vardų raidžių. Handlerio žmona Ruta Handler tapusi bendrovės prezidente, 1959 m. įsteigė lėlių Barbių produktų liniją. Po lėlės Barbės pasirodymo, „Mattel“ iš pagrindų pakeitė nusistovėjusią žaislų pramonę pristatydama kalbančius žaislus. Septintajame dešimtmetyje pristačiusi kalbančią lėlę Chatty Cathy, „Mattel“ greitai tapo pirmaujančiu žaislų gamintoju JAV.
Iki 1994 m. bendrovė Kanadoje, Europoje ir Australijoje prekiavo „Nintendo“ produktais. 2002 m. „Mattel“ uždarė paskutinę gamyklą JAV ir gamybą perkėlė į Kiniją, kur netrukus įsivėlė į skandalą, susijusį su tarša.
Druskos
Druska – cheminis junginys, susidedantis iš katijonų ir anijonų, turinčių priešingą el. krūvį. Druska yra svarbi chemijos pramonėje. Iš jos gaunamas chloras, natris, natrio hidroksidas (natrio šarmas), natrio karbonatas (soda), natrio sulfatas, druskos rūgštis, chlorkalkės.
Valgomąja druska paprastai vadinamas natrio chloridas NaCl. Maisto gamyboje taip pat naudojamas kalio chloridas KCl vadinamas kalio druska.
Katijonas
Keli paplitę katijonai ir jų druskų pavadinimai:
Anijonas
Anijonas – neigiamą krūvį turintis jonas. Tai nemetalo atomas, pvz., Cl-, arba kelių atomų junginys, pvz., SO42- arba organinis jonas, pvz., CH3COO-
Keli paplitę anijonai bei jų sudaromų druskų pavadinimai:
Far Cry 2
Far Cry 2 – kompiuterinis pirmo asmens šaudyklės žanro žaidimas, sukurtas „Ubisoft Montreal“ studijos ir išleistas „Ubisoft“. 2008 m. spalio 21 d. pasirodė Šiaurės Amerikoje, o Europoje – spalio 23 d. Pirmosios dalies kūrėjai „Crytek“ nedalyvavo šio žaidimo kūrime.
„Ubisoft“ paskelbė, kad „Far Cry 2“ yra neabejotinas „Far Cry“ tęsinys, tačiau antroji dalis turi labai mažai pastebimų panašumų su originaliąja dalimi. Žaidime vaizduojami visiškai nauji veikėjai, rutuliojamas naujas siužetas, taip pat žaidimo laisvė daug didesnė – galima išžvelgti įvairius Afrikos kraštovaizdžius, kaip kad dykumas, džiungles bei savanas. Veiksmas vyksta šių dienų Centrinėje Afrikoje, kur vyrauja anarchija ir pilietiniai karai. Žaidėjas valdo samdinį ir turi nužudyti ginklų prekeivį, žinomą Šakalo (The Jackal) slapyvardžiu. Galima pasirinkti vieną iš kelių personažų.
2009 m. sausio 23 d. duomenimis, žaidimo kopijų vnt. parduota per 2,9 mln.
Valdis Birkavs
Valdis Birkavas (Valdis Birkavs, g. 1942 m. liepos 28 d., Rygoje, Latvijoje) – latvių teisininkas, teisėtyrininkas kriminologas, Latvijos universiteto docentas, politikas.
Gungniras
thumb|right|Odinas su ietimi Gungniras, kitaip Gungnis, Gungneris, Gungriras ( 'švytuojanti') – skandinavų mitologijoje dievo Odino svaidomoji ietis. Ši ietis sviesta visada pataiko, kur nutaikyta, pramuša storiausius skydus ir šarvus, sutrupina ir tvirčiausias geležtes.
Valdis Birkavs
Biografija
1969 m. Latvijos valstybinio universiteto Teisės fakultete baigė teisės studijas, diplomuotas teisininkas. 1978 metais apgynė disertaciją iš kriminologijos, teisės mokslų kandidatas, nuo 1993 m. teisės mokslų daktras.
Gungniras
Pagal Snorri Sturluson’o „Skáldskaparmál“ ietį sukūrė dvorfai, žinomi kaip Ivaldžio sūnūs, vadovaujami kalviui meistrui Dvalinui. Ietį iš dvorfų gavo Lokis. Karas tarp asų ir vanų oficialiai prasidėjo, kai Odinas sviedė savo ietį virš susirinkusių vanų dievų. Tiesa, neaišku, ar tai buvo Gungniras. Šis magiškas ginklas simbolizuoja ieties svarbą skandinavų pasaulėžiūroje.
Valdis Birkavs
Biografija
Nuo 1969 m. iki 1975 m. Latvijos teismo ekspertizės ir kriminologijos mokslų instituto ekspertas, vyr. ekspertas, direktorius. Nuo 1986 m. iki 1990 m. Latvijos universiteto Teisės fakulteto prodekanas, docentas.
Gungniras
Su Gungniru kartais asocijuojama anglosaksų runa „gar“, reiškianti 'ietis'.
Valdis Birkavs
Biografija
1990 m. išrinktas į Latvijos Respublikos Aukščiausiąją Tarybą, o 1993 m. buvo vienas iš partijos Latvijos kelias įkūrėjų. Tais pačiais metais vasarą partija nugalėjo 5-tos Saeimos rinkimuose ir Birkavas tapo Latvijos Ministru pirmininku. Po vyriausybės žlugimo 1994 m. vasarą, Valdis Birkavas tapo Užsienio reikalų ministru ir šiame poste išbuvo 5 metus penkių vyriausybių sudėtyje. Postą paliko 1999 m.
Gungniras
thumb|left|Anglosaksų runos. Apatinėje eilutėje trečia iš dešinės runa gar 'ietis'.
The Libertines
Nors iš pradžių The Libertines ir nesulaukė didelės komercinės sėkmės, ilgainiui jie įgijo pripažinimą. Sėkmę temdė, o galiausiai ir grupės iširimą nulėmė vidiniai konfliktai, kurių priežastis dažnai būdavo Doherty polinkis į narkotikus. Nors The Libertines nariai sukūrė naujas grupes, kurios įgijo skirtingo lygio komercinį ir kritikų pripažinimą, Barât ir Doherty neseniai susivienijo ant scenos, sukeldami grupės fanams vilčių dėl The Libertines atsikūrimo.
Ankstyvoji metai (1997-2002)
The Libertines įkūrėjai Carl Barât ir Pete Doherty susitiko Carl studijuojant dramą Brunel universitete, Uksbridže. Carl dalinosi butą Ričmonde su Amy-Jo Doherty, vyresniąja Pete seserimi. Carl ir Pete santykiai vystėsi neigiama kryptimi tol, kol duetas suvokė savo kolektyvinio darbo kūrybinį potencialą ir atrado ryšį per bendrą aistrą muzikos kūrimui. Prasimokęs dvejus metus, Barât metė dramą, Pete išėjo iš savo anglų literatūros kurso Queen Mary koledže po metų studijų, ir jie kartu apsigyveno bute Camden Road gatvėje. Duetas suformavo grupę kartu su kaimynu Steve Bedlow, paprastai vadinamu Scarborough Steve, ir pasivadino The Strand. Vėliau grupės pavadinimas buvo pakeistas į The Libertines pagal Markizo de Sado knygą „Lust of the Libertines“ (pavadinimas „The Albion“ taip pat buvo svarstytas, tačiau jį atmetė). Dėka Bedlow, Pete ir Carl sutiko John Hassall ir Johnny Borrell, Hassall tapo grupės bosistu. Tuo metu grupė dar neturėjo pastovaus būgnininko, tačiau rengė koncertus, nemažai jų vyko Doherty ir Barât bute.
Per kelias savaites The Libertines išsinuomojo Odessa studiją su tikslu įrašyti tris dainas, padedami Gwyn Mathias (kuris anksčiau dirbo su The Sex Pistols). Grupei nusivylus turėjusiu groti būgnininku, Mathias per trumpą laiką prikalbino Paul Dufour, kuris, būdamas 54-ių metų amžiaus, buvo gerokai vyresnis už kitus narius. Nepaisant amžiaus skirtumų, Dufour grupė paliko pakankamai didelį įspūdį, kad prie jos prisijungtų, ir jie pradėjo įrašinėti bei groti koncertuose kartu. Roger Morton, NME žurnalistas, įvertino The Libertines potencialą jiems grojant Islingtone, ir su draugu pasisiūlė tapti grupės vadybininkais. Nepaisydami kito pasiūlymo, kurį pateikė patyręs muzikos industrijos žaidėjas John Waller, grupės nariai nusprendė naudotis Mortono paslaugomis. Morton darbą metė po šešių nesėkmingų mėnesių.
2000-ųjų kovo mėnesį The Libertines susipažino su Banny Poostchi, Warner Chappel muzikos leidybos įmonės teisininke. Nusprendusi, kad grupė perspektyvi, Banny tapo jų vadybininke. Jie įrašė „Legs 11“, jų geriausių 8-ių dainų rinkinį (kuris vėliau tapo populiariu įrašu tarp fanų). Tačiau iki tų metų gruodžio mėnesio grupė vis dar neturėjo kontrakto, ir Dufour, Hassall bei Pootschi bei The Libertines keliai išsiskyrė. Panašaus stiliaus muziką grojančios grupės The Strokes sėkmė privertė Pootschi permąstyti savo sprendimą. Ji sukūrė planą (pavadintą „Planu A“), pagal kurį grupė turėjo pasirašyti kontraktą su Rough Trade per šešis mėnesius. Tuo laikotarpiu jie įrašė daug dainų, kurios vėliau pasirodė pirmajame albume. Johnny Borrell tapo grupės bosistu, o Gary Powell būgnininku. 2001-ųjų spalio 1-ąją jie surengė pasirodymą Rough Trade atstovui James Endeacott. Jo parama lėmė, kad gruodžio 11-ą dieną The Libertines gavo progą pagroti Rough Trade valdžiai – Geoff Travis ir Jeanette Lee. Grupei buvo pasiūlytas kontraktas, kuris turėjo būti pasirašytas gruodžio 21-ąją.
Iki pilnos sudėties trūko bosisto (Borrell išėjo, kad galėtų formuoti savo grupę Razorlight), tad Hassall galiausiai sugrįžo. Jis buvo įspėtas, kad turės likti antrame plane, nes grupės branduolį sudarys Doherty ir Barât partnerystė. Doherty ir Barât kartu išsinuomojo naują būtą Teesdale gatvėje ir pavadino jį „The Albion Rooms“ (Albiono Kambariais). Vėliau šios patalpos tapo daugelio nelegalių grupės koncertų vieta.
Poderiškiai (Alšėnai)
Poderiškiai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje. Ribojasi su Digrių, Dievogalos, Girininkų, Tabariškių, Mitkūnų, Čebeliškės kaimais. Statoma individualių namų gyvenvietė.
Drupiai
Drupiai – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 2 km į Erslos.
Poderiškiai (Alšėnai)
Istorija
Iki 2010 m. kaime veikė gaisrinė.
The Libertines
Up the Bracket (2002-2003)
Pastovi grupės sudėtis leido The Libertines daugiau groti gyvai, jie „apšildė“ tokias grupes kaip The Strokes ir The Vines. Jų vardas tapo gerai žinomas muzikos spaudoje, ypač jais susidomėjo NME (žurnalas dėmesio grupei negailėjo ir tolimesnės jų karjeros metu).
Pirmasis įrašytas singlas buvo dvigubas, iš What A Waster ir I Get Along sudarytas A-side, prie kurio dirbo buvęs Suede gitaristas Bernard Butler. Jis buvo išleistas birželio 3-ią dieną, bet spauda nerodė didelio entuziazmo, o radijo stotys nenorėjo jo groti dėl didelio kiekio nešvankybių. Cenzūruota versija BBC Radio 1 didžėjų Mark ir Lard buvo išrinkta savaitės singlu. The Libertines savo singlo pasirodymo savaitę atsidūrė ant NME viršelio, įrašas pasiekė 37-ą vietą Didžiosios Britanijos singlų tope.
Pirmąjį albumą įrašė ir prodiusavo Mick Jones, buvęs The Clash narys. Albumas, pavadintas Up the Bracket, buvo įrašytas RAK studijoje, St John's Wood, o miksavimas atliktas Whitfield studijoje. Tuo metu grupė stengėsi koncertuoti tiek, kiek įmanoma (vien 2002-aisiais virš šimto koncertų), apšildė tokius atlikėjus kaip Sex Pistols ir Morrissey.
Antrasis singlas Up The Bracket buvo išleistas rugsėjo 30-ąją ir topuose pasiekė 29-ą vietą. Neilgai trukus buvo išleistas debiutinis studijinis albumas Up The Bracket (spalio 21-ą dieną), kuris topuose pasiekė 35-ą vietą. The Libertines buvo pripažinti geriausia nauja grupe tų metų NME apdovanojimuose, o Barât išsikėlė iš Albion Rooms.
Kazokai
Kazokai (, козаки,, ; totorių kalbos kilmės žodis, reiškęs laisvuosius kovotojus, pagal kitą versiją savivardis kilęs nuo chazarų tautos vardo) – iš pradžių vadintos laisvųjų raitelių junginių bendruomenės. Pabėgę rusų ir ukrainiečių baudžiauninkai bei dezertyravę totoriai nuo XV a. pietų Rusijos ir Ukrainos stepėje kūrė savo gyvenvietes. Tai buvo stačiatikių bendruomenės, kovojusios su klajoklių antpuoliais (daugiausia Krymo totorių). XVII a. Ukrainoje susidarė pusiau valstybinis kazokų etmonatas, kuris kovojo su Lenkijos valdžia, autonomijos teisėmis įėjo į Rusijos imperiją. Iki XVIII a. rusų ir ukrainiečių kazokai nuo imperijos buvo nepriklausomi, tačiau vėliau buvo pamažu integruojami į Rusijos armiją kaip kavalerijos daliniai. Pagrindinės kazokų apgyvendintos sritys buvo Dono, Dnepro ir Uralo regionai.
Tradiciškai kazokai buvo hierarchiškai organizuota struktūra, kuriai vadovavo atamanai ir etmonai. Uralo ir Orenburgo kazokai didžiąja dalimi dalyvavo Sibiro užkariavime ir kolonizacijoje.
Ukrainos kazokai
right|thumb|175px|Ukrainos kazokas Abiejų Tautų Respublikos laikais. Autorius Dariusz T. Wielec.
Nuo XV a. Ukrainos teritorija nominaliai priklausė Abiejų Tautų Respublikai, vakarinė dalis Lenkijai, o rytinė – Lietuvai. Faktiškai šių teritorijų valdymas buvo ribotas dėl didelių gyventojų nuostolių po mongolų žygių, piečiausi valdomi taškai buvo Kanevas ir Čerkasai. Šiaurinėje Juodosios jūros pakrantėje įsitvirtino nuo Aukso Ordos atskilę Krymo totoriai. Totorių valdymas nesirėmė teritoriniu principu ir apsiribojo duoklių rinkimu ir plėšiamaisiais žygiais į šiauriau esančias Ukrainos sritis. Teritorija tarp Lenkijos, Lietuvos, Rusijos ir Krymo totorių chanato buvo niekieno nevaldoma sritis.
Feodalinė priespauda Abiejų Tautų Respublikos ir Rusijos teritorijoje („antroji baudžiavos laida“) XVI a. skatino vis daugiau valstiečių bėgti į pasienio teritoriją. Gyventojų gausėjimas XVI a. vid. lėmė tai, kad stepių verslais užsiimantys žmonės palei upes ėmė kurti pirmąsias gyvenvietes ir taip pamažu ėmė kolonizuoti neapgyvendintą kraštą. Be to, daugėjo tokių, kurie neapsiribojo stepės verslais, tačiau samdėsi samdiniais kovose su totoriais bei patys ėmėsi savarankiškų žygių. XVI a. Stepono Batoro vadovaujama Lenkijos karalystė sudarė kazokų pulkus, kurie saugojo sieną su Turkija ir kaip pagalbinė kariuomenė dalyvavo karuose su Turkija. Tų dalinių kazokus vadino rejestriniais kazokais. Kaip lengvoji pėstija jie dalyvavo daugelyje Abiejų Tautų Respublikos karų.
Rusijos kazokai
Pagal vieną iš hipotezių šių Rusijos kazokų pradžia slypi laikotarpyje, kai rusų kunigaikštystės mokėdavo duoklę mongolams-totoriams žmonėmis – papildymą totorių kariuomenei. Spėjama, kad tais laikais žodis kazak reiškė lengvąjį kavaleristą. Mongolai-totoriai buvo pakantūs religijoms ir leido savo pavaldiniams, tarp jų ir savo kareiviams, praktikuoti kokias nori religijas. Tuo metu jų žemėse netgi egzistavo Sarajaus-Padonės vyskupija (Sarajus – Aukso ordos sostinė). Aukso ordai suirus jos teritorijoje gyvenę būsimieji kazokai liko gyventi buvusios ordos žemėse ir išlaikė pusiau karinę organizaciją. Jie tapo nepriklausomais tiek nuo buvusios ordos, tiek nuo besiformuojančios Maskvos Rusijos. Vėliau jų gretas ėmė papildyti valstiečiai, bėgę iš Rusijos ir LDK teritorijų. Patys kazokai save laikė atskira tauta, o ne pabėgusių „mužikų“ palikuonimis. Metraščiuose užfiksuoti konfliktai tarp kazokų ir bėglių valstiečių.
Kita kazokų kilmės hipotezė teigia, kad kazokai susidarė iš žmonių, kurie gyveno Rusijos pasienio žemėse (nuo Volgos vidurupio iki Dniepro ties Putivliu), ginamose miestų tvirtovių. Šiose žemėse susidarė luomas laisvų ginkluotų žmonių, kurie klaidžiodavo po stepes. Ten jie susidurdavo su totorių kariais ir gavo pavadinimą kazokai. Vėliau šį pavadinimą perėmė ir kai kurios kitos žmonių grupės.