cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Varnų ežeras
Siužetas
Didmiesčio pašonėje, šalia karinio aerodromo įsikūrusiame kaimelyje gyvena keturi berniukai. Jie kasdien mato kylančius ir besileidžiančius karinius lėktuvus ir žaidžia savąjį karą. Pasislėpę apleistame angare jie sukuria savo lėktuvą-skraidyklę. Vieną dieną atvykę į savo slaptą landynę, vaikai čia aptinka įsibrovėlį. Valkata okupuoja slaptą berniukų prieglobstį ir šiems nebelieka nieko kito, kaip tik pradėti kerštą. Kovodami su baime ir draudimais vaikai atranda savas vertybes. Vėliau vienam iš jų Valkata tampa draugu ir mokytoju.
Aktoriai
Valentinas Masalskis, Tauras Cizas, Augustas Juozapavičius, Rimantė Krilavičiūtė ir kt.
Įvertinimas
Filmas dažnai kviečiamas dalyvauti festivaliuose, kurie skirti pristatyti šiuolaikinę Europos kino įvairovę bei kuriuose pažindinama su įvairių Senojo žemyno šalių, tautų tikrove, kultūra, socialiniais santykiais. Rodytas Indijoje, tarptautinio filmų vaikams festivalio konkursinėje programoje, Romoje, festivalyje „Europine 27“, Čekijos ambasados organizuojamame festivalyje „EU Film Club“.
Iki šiol reikšmingiausias „Varnų ežero“ pelnytas apdovanojimas suteiktas tarptautiniame 2007 m. gruodžio pradžioje vykusiame Olimpijos kino festivalyje Graikijoje. Filmas dalyvavęs tarptautiniuose festivaliuose Lenkijoje, Kenijoje, Vokietijoje, Rusijoje, Graikijoje, Suomijoje. Teisę į „Varnų ežerą“ yra įsigiję „Tropicalstorm Entertainment“ filmų platinimo įmonė bei Lenkijos televizijos ir „Eurochannel“ kanalai.
Trakų Vokė
Trakų Vokė – Vilniaus miesto dalis, esanti pietvakariniame miesto pakraštyje, tarp Vilniaus–Kauno geležinkelio (Vokės geležinkelio stotis) ir plentų bei. Panerių seniūnijos centras. Yra dvaro sodyba su E. Andrė projektuotu parku, Švč. Mergelės Marijos koplyčia, Lietuvos žemdirbystės instituto Vokės filialas (nuo 1956 m.), Trakų Vokės gimnazija, paštas (LT-02021), bendruomenė.
miniatiūra|left|Akmuo su įrašu „Vokė 635“ miniatiūra|left|Senasis riboženklis
Etimologija
Vietovė pavadinta pagal pro ją tekančią Vokės upę. Apylinkėse anksčiau buvo 6 Vokės gyvenvietės – Baltoji Vokė, Juodoji Vokė, Kauno Vokė, Mūrinė Vokė, Metropolinė Vokė ir Trakų Vokė, taip pavadinta dėl to, kad įsikūrusi prie kelio į Trakus. Pasakojama, jog kadaise prie Vokės upės gyvenusios 6 laumės seserys, kurias žmonės pavadinę Vokėmis. Jos buvusios klastingos, savo žavesiu pakerėdavusios vyrus ir juos paklaidindavusios miškų tankumynuose. Kur tos seserys gyvenusios, ten ir atsiradusios 6 Vokės gyvenvietės.
Laumė, vardu Trakų Vokė, gyvenusi Trakų ežero salelėse, pasivertė meška ir nubėgo į Vilnių žmonių gąsdinti. Miesto sargai žinojo, kad laumę galima nušauti tik sidabrine kulka, ir nušovė toje vietoje, kur dabar yra Trakų Vokė.
Geografija
Dabartinę Trakų Vokę sudaro centrinė gyvenvietė su daugiabučiais namais, Juozapo Tiškevičiaus, Andrė, Trampolio ir kitos gatvės; Vokės kaimas palei Lentvario geležinkelį; Naujoji Vokė – pietiniame gyvenvietės pakraštyje Lentvario link ir Vokės Naujasodis – į rytus nuo Trakų plento. Rytuose prateka Vokė, per ją pastatytas vienas aukščiausių Lietuvoje Vokės geležinkelio tiltas. Trakų Vokę aptarnauja 51 nr. autobusas (veža į Žemuosius Panerius), taip pat stoja priemiestiniai autobusai į Trakus.
thumb|center|500px|Trakų Vokės gatvės
Istorija
Pirmą kartą Vokės vardas minimas 1375 m., kai Prūsijos maršalas Godfridas fon Lindenas devynias dienas siautė aplink Trakus. Tuomet prie Vokės įvyko didelis mūšis tarp Lietuvos kunigaikščių Kęstučio ir Algirdo pulkų bei kryžiuočių ordino.
XIV a. pab. Vytautas prie Vokės upės įkurdino totorius, o 1415 m. Vokės kaimą užrašė Senųjų Trakų benediktinų vienuolynui.
1832 m. kaimas atiteko valstybiniam iždui ir vėliau Vokės palivarkas atsidūrė Trakų maršalkos Liudviko Dambrovskio rankose, o šimtmečio pabaigoje jau priklausė Tiškevičiams. 1875 m. Jonas Tiškevičius, Vilniaus gubernijos dvarininkų maršalka, pradėjo Vokėje statyti neorenesanso rūmus pagal architekto Leandro Markonio projektą. 1900 m. suformuotas parkas (26,6 ha), kurį pertvarkė prancūzų architektas ir botanikas Eduardas Andrė.
Tarybiniais metais Trakų Vokė buvo Trakų Vokės apylinkės centras, Lietuvos žemdirbystės instituto Vokės filialo ir jo eksperimentinio ūkio centrinė gyvenvietė.
1996 m. Trakų Vokė prijungta prie Vilniaus.
Dvaras
Trakų Vokės dvaro sodybos ansamblis – istorizmo architektūros paminklas, turintis neoklasicizmo, neogotikos, eklektikos elementų. Trakų Vokės dvaro rūmai statyti 1876–80 m. Vilniaus gubernijos bajorų maršalkos Jono Tiškevičiaus. Statybą vykdė italų architektas L. Markonis. Rūmai restauruoti 1971–1978 metais. Rūmuose išlikę arba pagal likusius pavyzdžius rekonstruoti vertingi interjerai. Dvarą supa upės vingis ir gražus parkas, suprojektuotas garsaus prancūzų architekto Eduardo Fransua Andre. Šiuo metu dvaro rūmus valdo Lietuvos bajorų karališkoji sąjunga. Vedamos ekskursijos, nuomojamos patalpos renginiams.
Palecas
Palecas – kalnas Karavankų kalnų grandinės pagrindinėje keteroje. Per jį eina siena tarp Slovėnijos ir Austrijos. Už 640 m į pietvakarius yra viršūnė Vrtača (2180 m).
Palecas yra trijų keterų sankryža:
Pietiniame šlaite yra Suho rusevje slėnis, kuris žiemą yra populiari slidinėjimo vieta. Vasarą šis slėnis yra kelių maršrutų į Vrtačos viršūnę pradžia. Slėnis uolėtas, vietomis auga nykštukinės pušys. Šiaurinis šlaitas turi apie 500 m aukščio skardžius.
Jakovas Bunka
Biografija
Šešiolikos metų būdamas mokėsi staliaus amato pas plungiškį meistrą Juozą Šoblinską.
Nuo 1945 m. atsidavė Holokauste nužudytų žydų atminimo įamžinimui Plungės krašte. 1976 m. J.Bunka sukūrė beveik 4 metrų aukščio skulptūrą, vaizduojančią surištomis rankomis, suplėšytais drabužiais žmogų, pastatytą žydų kapavietėse Šateikiuose. 1986 - 1989 m. kartu su kitais menininkais sukūrė Kaušėnų memorialą.
Įamžinimas
1995 m. režisierius Rimantas Gruodis ir operatorius A.Leiba sukūrė apie Jakovą Bunką dokumentinį filmą „Mozė Plateliuose".
Rožyščė
Rožyščė  – miestas Ukrainoje, beveik paciameVoluinės srities viduryje; rajono centras. Rašytiniuose šaltiniuose pirma kartą minimas 1377-aisiais, miesto statusas nuo 1989-ųjų.
Yra agroprekių, baldų gamyklos, zooveterinarinis technikumas. Miestas išsidėstęs prie Styrės upės. Rožyščę kerta greitkelis sutampantis su tarptautiniu.
Jambuto (Mordyjachos ištaka)
Jambutò  – ežeras Rusijoje, Jamalo pusiasalyje, Jamalo Nencų autonominėje apygardoje, Prieuralės rajone, 333 km nuo Aksarkos gyvenvietės. Ežeras termokarstinės kilmės. Iš jo išteka Mordyjachos upė, įtekanti į Karos jūros Šarapovo Šaro sąsiaurį.
Kumpiniškis
Kumpiniškis (arba Kumpiniškės) – kaimas Kupiškio rajono savivaldybės pietvakariuose, prie kelio Subačius–Troškūnai.
Leila Alijeva
thumb||right|150px|Leila Alijeva 2012 m.
Leila Alijeva (g. 1986 metais, Baku) – Azerbaidžano televizijos vedėja. 2012 m. gegužės 22, 24 ir 26 dienomis kartu su Eldaru Gasimovu ir Nargiz Birk-Petersen vedė 2012 m. Eurovizijos dainų konkursą, kuris vyko Baku, Azerbaidžane.
Leila Alijeva baigė Baku muzikos akademiją ir turi muzikos magistro laipsnį. 2004 m., pirmaisiais studijos metais, ji buvo pasamdyta İTV kanalo dirbti muzikos departamente. 2007 metais tapo ITV Eurovizijos organizacinio komiteto nare. Alijeva 2008 m. Eurovizijos finale paskelbė Azerbaidžano taškus.
Renesansas
thumb|[[Florencija – Renesanso gimtinė.]] Renesansas (, – ‘atgimimas’) – Europos istorijos laikotarpis (nuo XIV iki XVII amžiaus), laikomas perėjimu iš Viduramžių į Naujųjų laikų istoriją. Renesansas prasidėjo kaip kultūrinis judėjimas Italijoje vėlyvaisiais viduramžiais, vėliau išplito po visą Europą.
Renesanso intelektualinis pagrindas buvo jo paties suformuota humanizmo versija, sukurta iš naujo atradus klasikinę graikų filosofiją, pvz., Protagoro, kuris sakė, kad „Žmogus yra visa ko matas“. Renesanso humanizmas akcentavo antropocentrizmo, individualizmo, tikėjimo mokslo pažangą, kritinio mąstymo vertybes. Šis naujasis mąstymas reiškėsi mene, architektūroje, politikoje, moksle ir literatūroje. Ankstyvaisiais pavyzdžiais gali būti laikomas perspektyvos atsiradimas aliejinėje tapyboje ir atnaujintos žinios kaip naudoti betoną. Kaip kultūrinis judėjimas Renesansas apėmė lotynų ir vietinių kalbų literatūros suklestėjimą, klasikinių šaltinių naudojimą švietime. Politikoje Renesansas prisidėjo prie diplomatijos konvencijų susiformavimo, moksle – prie išaugusio dėmesio stebėjimui ir indukciniam mąstymui. Nors metalinių spausdinimo presų išradimas paspartino idėjų sklaidą Europoje XV a. pabaigoje, Renesanso idėjos neišplito tolygiai.
Paprastai sutariama, kad Renesansas prasidėjo Florencijoje XIV a. Kodėl Renesansas atsirado Florencijoje yra įvairių teorijų. Jos atkreipia dėmesį į įvairius faktorius – socialinę tų laikų Florencijos sanklodą ir jos specifiką, politinę struktūrą, dominuojančios Medičių šeimos patronažą. Kiti pagrindiniai Renesanso centrai šiaurės Italijoje buvo miestai-valstybės Venecija, Bolonija, Milanas ir galiausiai Roma.
Pati Renesanso sąvoka yra retrospektyvinė, sukurta XIX a. ir įtvirtinta Jakobo Burkharto. Nors tradicinėje istoriografijoje Renesansas tapatinamas su racionalizmu, mokslo iškėlimu ir supriešinamas su „tamsiais ir prietaringais“ viduramžiais, šis laikotarpis pasižymėjo ypatingu astrologijos, talismanų magijos, mistinio hermetizmo ir neoplatonizmo klestėjimu. Renesansas reiškė savo idėjas apie „gamtinę magiją“ (magia naturalis) dvaruose skleidžiančių individų bei uždarų aristokratinių bendrijų sąjūdį, kurį mėgino užgniaužti tiek reformacija, tiek kontrreformacija.
Terminas
thumb Rinascita arba rinascimento (italų k. – atgimimas) sąvoką 1550 m. meno istorijoje vienas pirmųjų panaudojo italų menininkas ir menininkų biografas Džordžijus Vasaris, siekdamas „naująjį meną“ atskirti nuo gotikos ir bizantinio stiliaus. Apie florentietį tapytoją Džiotą Dž. Vasaris rašė: „<…> Kai gera tapyba ir visa, kas su ja susiję, tiek metų gulėjo palaidota po karo griuvėsiais, tik jis vienas [Džiotas], nors ir buvo gimęs tarp netikusių menininkų, Dievo malone atgaivino ją, nuklydusią blogais keliais, ir suteikė jai tokią formą, kad ją jau buvo galima pavadinti tikru menu“.
XIX a. konkretų mokslinį turinį renesanso terminui suteikė prancūzų istorikas Žiulis Mišėlė (veikalas „XVI amžiaus Prancūzijos istorija. Renesansas“ (''Histoire de France au XVIe siècle. La Renaissance, 1855 m.)), o išpopuliarino ir sukonkretino šveicarų mokslininkas Jakobas Burkhartas („Renesanso kultūra Italijoje“ (Die Kultur der Renaissance in Italien'', 1860 m.)). J. Michelet supriešino „pažangų“ Renesansą su „barbariškais“ viduramžiais: „Renesansas yra šviesa, sušvitusi po viduramžių tamsybės“. J. Burkharto įsitikinimu, skiriamieji renesansinės kultūros bruožai buvo individualizmas ir modernumas, kuriuos skatino sekimas antika. Kultūros atsinaujinimas esą pirmiausia prasidėjo Italijoje: „Italas buvo pirmagimis tarp moderniosios Europos sūnų.“
Pirmojoje savo knygoje „Renesansas ir barokas“ (Renaissance und Barock, 1888 m.) J. Burkharto mokinys Hainrichas Volflinas ne tik įdiegė formalųjį aprašomąjį meno tyrinėjimo metodą (formalistinę metodologiją) meno istorijoje, bet ir pakoregavo renesanso sąvokos apibrėžimą. Jis atsisakė iki tol įsitvirtinusio ir vyravusio vertinamojo (dažniausia aukštinančio) renesanso kaip meninio stiliaus suvokimo.
Vienos menotyros mokyklos atstovas Otas Benešas geografiškai praplėtė renesanso sampratą. Monografijoje „Renesanso menas Šiaurės Europoje“ (The Art of the Renaissance in Northern Europe, 1945 m.) jis teigė, kad XV–XVI a. Šiaurės Europos kultūra pasižymėjo itališkajam renesansui artimais bruožais.
Studijoje „Renesansas ir renesansai Vakarų mene“ (Renaissance and Renascences in Western Art, 1970 m.) Ervinas Panovskis pateikė argumentų, patvirtinančių, kad Renesansas nebuvo unikalus reiškinys, kad viduramžiais – Karolio Didžiojo laikais ir XII a. – taip pat domėtasi antika ir kad amžininkai savo epochas apibūdino kaip atgimimo bei atsinaujinimo amžių. Pasak E. Panovskio, renesansai yra logiški dėsningumai kultūros vystymesi, juos lemia nuolatinis poreikis sugrįžti prie senųjų tradicijų.
Britų istoriko ir kultūrologo Arnoldo Toinbio, rusų mokslininko Nikolajaus Konrado įsitikinimu, renesansai būdingi ne tik Vakarų, bet ir įvairioms Rytų civilizacijoms (Kaukazo šalims, Bizantijai, islamo kraštams, Kinijai, Japonijai). A. Toinbis: „Vartodami žodį renesansas kaip tikrinį, mes klydome, matydami unikalų reiškinį ten, kur iš tiesų tebuvo tik atskiras pasikartojančio istorinio reiškinio atvejis“.
Europos (ne Italijos) renesanso tyrinėjimuose, atsižvelgiant į tai, kad iš Italijos renesansinės idėjos ir formos pradėjo sklisti savo vėlyvojoje – manieristinėje fazėje, kartais vartojamas „manieristinio renesanso“ („La Renaissance maniériste“) terminas.
Kilmė
Daugelio autorių sutarimu Renesanso šaknis galima rasti XIII a. Florencijoje, būtent Dantės (1265–1321 m.) ir Frančesko Petrarkos kūryboje (1304–1374 m.), taip pat Džioto di Bordonės (1267–1337 m.) tapyboje.
Periodizacija
Jau G. Vasari išskyrė tris itališkojo renesanso fazes, prilygintas žmogaus augimo tarpsniams – vaikystei, jaunystei ir brandai. Pirmąją renesanso fazę pradėjęs Džiotas, po jo sekęs „jaunystės periodas“ (sutapatintas su keliomis italų menininkų kartomis), paties Dž. Vasario gyvenamuoju laikotarpiu mene esą pasiektas aukščiausias tobulumo laipsnis, kurį įkūnijęs Mikelandželas.
Renesansas tradiciškai skaidomas į tris laikotarpius: Italijos kultūros ir meno istorijoje atskirus periodus yra įprasta žymėti itališkais terminais:
Europos (ne Italijos) renesansas taip pat skaidomas į tris periodus:
Renesansas kaip stilius pakeitė iki tol vyravusią gotiką, po renesanso formavosi barokas.
Mokslo bruožai
XV–XVI a. kokybiniai pokyčiai vyko daugelyje mokslo disciplinų. Remiantis antikiniu, viduramžišku žinių paveldu, jį kritiškai analizuojant, empirinių tyrinėjimų (patyrimo ir eksperimento) pagalba siekta išsamesnio tyrinėjamų dalykų pažinimo. Žinios sietos su praktiniais poreikiais. Renesanso mokslininkų dėmesio centre buvo mikrokosmas ir makrokosmosas (žmogus ir jį supanti aplinka – gamta, jos reiškiniai). Renesansinio mokslininko idealas – „homo universales“ –, daugelį mokslo sričių gvildenantis tyrinėtojas.
Renesansas Lietuvoje
thumb|[[Aušros vartai Vilniuje]] thumb|Renesansiniai namai Kėdainių senamiestyje Renesansas Lietuvos dailėje ir architektūroje vyravo XV a. pabaigoje – XVI a. pradžioje.
Svarbiausiu Renesanso centru Lietuvoje (Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje) nuo pradžios iki pabaigos išlieka Vilnius, su didžiųjų kunigaikščių (Jogailaičių ir Vazų dinastijų atstovų) dvaru.
Panašiai kaip ir Lenkijos Renesanso atveju, architektūroje ir dailėje galima išryškinti tris periodus: 1) XVI a. 1 pusė (šis laikotarpis pasižymi renesansinių formų ir meninės kalbos radimusi); 2) XVI a. 2 pusė (manierizmo įtakos stiprėjimas); 3) XVII a. 1 pusė (lokalinio Renesanso „klestėjimas“ – pastaruoju periodu vietos meistrai renesansinę kalbą adaptuoja, paverčia sava. Renesansas sąlygiškai Lietuvoje baigiasi 1648 m. – su Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vladislovo Vazos mirtimi, pasikeitus politinei, socialinei, ekonominei, kultūrinei valstybės ir visuomenės situacijai.
XVI a. 1 pusėje Lietuvos Renesanso architektūrą ir dailę charakterizuoja tiesioginė Italijos Renesanso (Florencijos, Venecijos) įtaka, kurią lemia didžiųjų kunigaikščių Žygimanto Senojo ir Žygimanto Augusto dvarų, reziduojančių Vilniuje ir vietoje kuriančių italų architektų, dailininkų faktorius. XVI a. 2 pusėje stiprėja Šiaurės Europos (visų pirma Nyderlandų) manierizmo (manieristinio renesanso įtaka). Visos XVI a. renesansinės formos ir meninė kalba egzistuoja kartu su dar gyvybinga ir netgi klestinčia gotikine tradicija, o XVII a. 1 pusėje Renesansas veikia šalia sparčiai besiformuojančio baroko. Tipiškame, vietos meistrų sukurtame Lietuvos Renesanso kūrinyje paprastai galima įžvelgti gotikinę kompozicinę struktūrą (pabrėžtas vertikalumas, išilgintos proporcijos) ir renesansines puošybines formas.
Lietuvos Renesanso architektūrai būdinga:thumb|Renesansinis pastatas Vilniuje (Aušros vartų g. 8), dekoruotas [[sgrafitas|sgrafito technika]]
thumb|Vilniaus [[alumnatas]] Bendrais požymiais Lietuvos Renesanso architektūra yra gimininga Šiaurės Europos ir Italijos architektūrai, kurią charakterizuoja aiškumas, simetrija, matematiškai nustatyta („Aukso pjūvio“ formulė) kompozicinė harmonija.
Lietuvos Renesanso tapybai būdinga: Lietuvos Renesanso skulptūrai būdinga: Lietuvos Renesanso grafikai būdinga: Lietuvos Renesanso taikomajai dailei būdinga:
Akmolos sritis
Akmolos sritis  – sritis šiaurės Kazachijoje. Srities centras – Kokšetau miestas, anksčiau buvęs Kokčetavas. Plotas ~121 400 km², 829 tūkst. gyventojų (741 897–2009 m. sausio 1 d. ). Yra anglies ir aukso kasyklų.
Srities centre yra – Astana, kuri yra Kazachijos sostinė ir į sritį neįeina.
Tarybiniais metais teritorija vadinta Celinogrado sritimi (Целиноградская область). 1992 m. Celinogradą (kuris tuomet buvo srities sostinė) pervadinus į Akmolą, pakeistas ir srities pavadinimas. 1999 m. prie srities prijungta buvusi Kokšetau sritis, Akmola (Astana) performuota į atskirą statusą turintį miestą, o srities sostine tapo Kokšetau.
Geografija
Didžioji dalis teritorijos yra Kazachstano kalvyne, kurio aukščiausia dalis yra Kokšetau aukštuma, iškylanti iki 947 m. Pačioje šiaurėje paviršius pereina į Vakarų Sibiro lygumą. Svarbiausia upė yra Išimas (Irtyšiaus baseinas). Gausu ežerų, kurie sudaro savo nenuotakius baseinus (Siletitenizas, Šaglitenizas, Kokšetau ežerai, Tekė, Tengizas ir kt.). Būdingi tamsiai kaštoniniai dirvožemiai ir juodžemiai. Plyti įvairiažolės-ašuočių ir ašuočių-kiečių stepės, kurios daugiausia išdirbtos („plėšiniai“). Kalnuotose vietovėse yra miškų.
Šafrankai (Monkų apskritis)
Šafrankai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Goniondzo valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 2 km į pietvakarius nuo Goniondzo, 11 km į šiaurės vakarus nuo Monkų ir 51 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Akmolos sritis
Gyventojai
Tautinė sudėtis (2010 m.) : 44,83 % – kazachai, 35,64 % – rusai, 6,22 % – ukrainiečiai, 4,08 % – vokiečiai, 1,99 % – baltarusiai, 1,98 % – totoriai, 1,25 % – lenkai, 0,74 % – ingušai.
Šafrankai (Monkų apskritis)
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Akmolos sritis
Gyventojai
Miestai:
Pupojų ežeras
Pupojų ežeras - ežeras Lietuvoje, Vilniaus miesto šiaurrytinėje dalyje, į vakarus nuo Didžiųjų Pupojų. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus - 0,19 km, plotis - 0,14 km. Altitudė 183,3 m. Krantai aukšti, apaugę medžiais ir krūmynais. Ežerą supa sodų bendrijų gyvenvietės, tik į rytus plyti pievos. Ežeras nenutekantis, priklauso Dvarčios upelio baseinui (Neries baseinas). Vakarinėje pakrantėje yra paplūdimys.
Vakašai
thumb|200px|Vakašų žemės
Salavatas
Salavatas – miestas vakarų Rusijoje, Pietų Uralo vakariniame pakraštyje, Belajos upės slėnyje, 165 km į pietus nuo Ufos. Geležinkelio stotis. Išvystyta naftos, chemijos, trąšų, stiklo pramonė. Yra dramos teatras.
Vakašai
Vakašai – indėnų tautų grupė, gyvenanti Šiaurės Amerikos vakaruose (Britų Kolumbijos pakrantėse, Vankuverio saloje, Olimpiko pusiasalyje). Kalba vakašų kalbomis (dabar ir angliškai). Populiacija – ~10 tūkst. žmonių (1978 m.). Tikintieji – krikščionys (protestantai), išlikę prigimtinės religijos bruožų. Tradiciškai vertėsi žvejyba ir medžiokle, dabar dirba samdomą darbą.
Vakašams priklauso kvakiutliai ir nutkai, taip pat haislai, heilcukai, ūvikjalai, makahai.
Salavatas
Istorija
Įkurtas 1948 m. kaip darbininkų, stačiusių naftos ir chemijos gamyklas, gyvenvietė. 1954 m. suteiktos miesto teisės.
Pavadinimo kilmė
Miestas pavadintas pagerbiant baškirų poetą Salavatą Julajevą (1752–1800), kuris dalyvavo valstiečių kovose 1773–1775 m.
Irano himnas
Irano Islamo Respublikos nacionalinis himnas buvo sukurtas Hassan Riyahi. Žodžius parašė keletas autorių. Šis himnas 1990 metais pakeitė senąjį himną, naudotą, kai valdė Ajatola Chomeinis.
Siauralapis švendras
Siauralapis švendras (Typha angustifolia) – švendrinių šeimos, švendrų genties augalas. Paplitęs šiaurės pusrutulyje. Šiaurės Amerikoje introdukuotas.
Aukštis 1 – 3 m. Lapų plotis 3 – 10 mm. Vasaros pabaigoje suformuoja rudą burbuolę. Auga paežerėse, supelkėjusiose, dažnai užliejamose vietose. Siauralapio švendro lapai ir burbuolės gerokai mažesnės nei plačialapio švendro.
Vakarų Dzin
Vakarų Dzin  – 265–316 m. Kinijos teritorijoje gyvavusi valstybė ir istorijos periodas. Dinastiją įkūrė Sima Janas iš Sima (司馬 Sīmǎ) klano, kuriam priklausė garsiojo istoriko Sima Čianio palikuonys.
Aštuonių kunigaikščių karas
Aštuonių kunigaikščių karas, arba Aštuonių kunigaikščių maištas (tradiciniai rašmenys 八王之亂, supaprastinti 八王之乱, pinyin bā wáng zhī luàn) buvo valdovų kova dėl valdžios 291–306 m. Karas labiausiai apėmė šiaurinę Kiniją. Pats šių neramumų pavadinimas atėjęs iš aštuonių kunigaikščių biografijų, aprašytų „Dzinšu“ („Dzin dinastijos istorijos“) 59-tame skyriuje.
Kai 290 m. mirė pirmasis Dzin imperatorius U, Sima klane prasidėjo kovos, nes naujasis imperatorius Hui buvo silpnas. Iš pradžių viską kontroliavo jo įmotė bei jos klanas. Imperatoriaus žmona Dzia Nanfeng susivienijo su Sima Vei ir Sima Jun ir nužudė senosios imperatorienės tėvą, kuriam buvo suteikti dideli įgaliojimai. Tuomet valdžia atiteko imperatoriaus senelio broliui Sima Liangui. Tačiau imperatorienė Dzia suorganizavo jo nužudymą. Jos klanas liko valdžioje iki 300, kai ji nužudė sosto įpėdinį Sima Ju (jo motina buvo sugulovė) – po to ją pačią nužudė Sima Lun'is, imperatoriaus sargybos vadas. Prieš Sima Lun’io bandymus sutelkti valdžią savo rankose sukilo Sima Jun, tačiau jam nepavyko. Sima Lun įkalino imperatorių ir pats pasiskelbė nauju valdovu.
Jungtinę armiją subūręs Sima Dziong sumušė Sima Lun'į ir vėl pasodino į sostą imperatorių Hui. Tačiau kontroliuoti valdymą bandė pats, todėl ir prieš jį buvo sukilta – Sima Dziongą nužudė Sima Ai. Šio valdymo laikotarpis taip pat nebuvo ilgas – jį nugalėjo Sima Jue. Paskui valdžia atiteko Sima Ing, vėliau jis taip pat nugalėtas ir su imperatoriumi bėgo iš Luojano. Galiausiai jį sugavo Sima Jongas, o šį vėlgi nugalėjo Sima Jue. 306 m. imperatorius Hui nunuodytas, naujuoju imperatoriumi tapo jo brolis.
Sima Ingas ir Sima Jongas galiausiai sugauti ir nužudyti. Konflikto pabaiga laikoma 307 m. vasario 7 d., kai mirė Sima Jong. Vienintelis likęs kunigaikštis buvo Sima Jue.
Šio konflikto metu ištuštėjo šiaurinė Kinija, o Dzin dinastija labai nusilpo.
Aštuoniais kunigaikščiais yra laikomi:
Kalipsė
Kalipsė (, „aš pasislėpsiu“) – graikų mitologijoje jūros nimfa, Atlanto dukra. Ji užlaikė Odisėją savo tamsioje ir slegiančioje saloje Ogigjoje septynerius metus.
Atėnė įsikišo ir paprašė Dzeuso įsakyti Kalipsei paleisti Odisėją. Dzeusas nusiuntė Hermį ir ši sutiko. Kalipsė žadėjo Odisėjui nemirtingumą, jei šis pasiliks. Odisėjas išvyko, kadangi mylėjo savo žmoną Penelopę. Kalipsė mirė iš nevilties. Su Odisėju ji susilaukė Nausinojo.
Homeras, Odisėja V ir VII knygos ; Apolodoras, Epitoma VII knyga, 24.
Voluinės Volodarsko rajonas
right Chorošivo rajonas yra Žytomiro sryties viduryje, šiauriau nuo sostinės Žytomyro. Rajono plotas 0,9 km². Administracinis centras – Chorošivas.
Pramonė ir ūkis
Chorošivo mieste nuo pat sovietmečio išgaunamas granitas. Nors jau ir šiame mieste didžiųjų kanjonų bei karjerų nėra dar šis verslas šiek tiek „kvepuoja“. Už 10 km nuo Chorošivo buvęs didžiausias karjeras šiandien yra ežeras. Važiuojant Keliu iš Žytomyro sutiksime ne mažiau nei 10 buvusių ir nors 5 esamus karjerus.
Transportas
Svarbiu transportu Chorošivo rajonas pasigirti negali, tačiau per jį eina kelias iš Korostenio į Žytomyrą. Traukinių ir oro uostų rajone nėra, tačiau iš rajono sostinės vyksta autobusai į Paryžių, Londoną, Varšuvą bei kitus Europos miestus.
Pietų Kasajaus vėliava
thumb|right|200px|Pietų Kasajaus vėliava Pietų Kasajaus vėliava – buvusios nepripažintos separatistinės valstybės Pietų Kasajaus valstybinis atributas.
Vėliava yra panafrikinių spalvų: horizontali dvispalvė, viršutinė juosta raudona, apatinė – žalia, ant kurių uždėtas geltonas ševronas (V pavidalo) iš plonos geltonos juostelės. Ševrono smaigalys remiasi į vėliavos apačią, o viršutiniai galai – į vėliavos viršutinį kraštą netoli viršutinių kampų.
Egzistavo vėliavos variantas, kuriame ševronas smaigaliu ir viršutiniais galais nesiekė vėliavos kraštų.
Geltonas ševronas simbolizavo pergalę.
Vyzdys
thumb|right|180px|Vyzdys (centre, juodos spalvos)
Lomža
Lòmža – miestas šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Narevo ir Lomžičkos upių pakrantėje, 81 km į vakarus nuo Balstogės ir 150 km į šiaurės rytus nuo Varšuvos. Lomžos apskrities centras, miestas su apskrities teisėmis. Mieste įsikūrusi Lomžos valsčiaus administracija. Miestas įsikūręs Lomžos tarpupyje 125 m aukštyje virš jūros lygio. Narevo pakrantėse įsteigtas Lomžos Narevo upės slėnio kraštovaizdžio parkas.
Vyzdys
Skirtingų gyvūnų rūšių vyzdžio forma skiriasi, bet dažniausiai vyzdys yra apvalus.
Lomža
thumb|left|Miesto rotušė thumb|left|Turgaus aikštė
Vyzdys
עין
Lomža
Istorija
thumb|Lomžos upių uostas 1912 m. thumb|Miesto turgus 1912 m. thumb|Farna pėsčiųjų alėja thumb|Vyskupo rūmai thumb|Buvęs gubernijos kalėjimas thumb|Alaus darykla thumb|T. Kosciuškos aikštė
Cikloidė
Formulės
Pirmoji cikloidės arka gaunama, kai 0≤ t ≤2π.
Gabriškis
Gabriškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Rokiškio.
Cikloidė
Formulės
thumb|Keturi kamuoliukai rieda cikloidės paviršiumi iš skirtingų pradinių padėčių, tačiau pasiekia kreivės apačią tuo pačiu metu (tautochronė).
Savybės
Vaizdas:Brachistochrone.png‎
Gačionys
Gačionimis vadinami kaimai:
Cikloidė
Istorija
Cikloidę pradėjo tyrinėti Nikolajus Kuzietis, o 1599 m. Galilėjus šiai kreivei suteikė pavadinimą.
Lomža
Istorija
Nuo X a. iki 1526 m. priklausė Lenkijos karalystės Mazovijos kunigaikštystei. Mazovijos kunigaikščiui Boleslovui IV Garbaniui priklausiusi Lomžos pilis (stovėjusi ant dabartinio Pilies kalno) iki šiandien neišliko ir miesto istorija daugiau siejama su netoliese esančiu Senosios Lomžos kaimu. Ten jau IX a. stovėjo pilis, kuri buvo Lomžos žemių centras ir kurią XI a. jau supo gynybinė siena. Teritoriją saugojo šalia tekanti Narevo upė ir jos pelkėti krantai. Maždaug tuo metu Senojoje Lomžoje veikė ir parapijinė Šv. Petro bažnyčia. Kai kurių tyrinėtojų nuomone, pilis perduodavo pavojaus ugnies signalus grandine toliau – Ostrolenkos, Naugardo, Ružano, Pultusko įguloms. Šį mozūrų gynybinį įrenginį nuolat puldinėdavo jotvingiai ir lietuviai, galiausiai jis buvo sunaikintas. XII a. pilis atstatoma, apjuosiama grunto pylimu, bet apie 1250 m. Lietuvos kunigaikštis Traidenis ją negrįžtamai sudegino. Lenkijos karalius Kazimieras III Didysis paliepė suręsti naują pilį kitoje vietoje – gretimame Šure (dabar vietovė nebeegzistuoja). Po Liublino unijos lietuvių puolimai liovėsi ir sunkiai pasiekiama Senoji Lomža ir Šuras tampa nebepatrauklūs keleiviams ir prekeiviams. Už 5 km Narevo upės vingyje pamažu ima formuotis nauja gyvenvietė, ant Popo kalno 1392 m. buvo pastatyta nauja bažnyčia, kuriai 1410 m. buvo suteiktos parapijinės teisės. Naujoji gyvenvietė įvardinta vardu Lomža. Šiandien Senojoje Lomžoje išlikęs piliakalnis vadinamas Karalienės Bonos kalnu, o kaimynystėje esantis kalnelis – ''Šv. Lauryno aukštuma''. Pasak padavimo, ant pastarosios kalvos stovėjo pirmoji Šv. Brunono Kverfurtietiečio bažnyčia, o pats šventasis, atvykęs skleisti krikščionybę į pagonių jotvingių ir lietuvių kraštą, apie 1009 m. buvo nužudytas keliasdešimt kilometrų į rytus nuo šios vietovės.
Cikloidė
Istorija
1634 m. Žilesas de Robervalis matematiškai įrodė, kad cikloidės arkos plotas lygus trims ją sugeneravusio apskritimo plotams, o 1658 m. Kristoferis Vrenas įrodė, kad vienos cikloidės arkos lanko ilgis keturis kartus didesnis nei ją sugeneravusio apskritimo skersmuo.
Lomža
Istorija
1418 m. birželio 15 d. Mazovijos kunigaikštis Janušas I Senasis Lomžai suteikė Kulmo miesto teises ir pradėtas naudoti Lomžos miesto herbas. 1504 m. miestą ir aplinkines žemes ima valdyti Mazovijos kunigaikštienė Ona Radvilaitė. 1504–1525 m. statoma svarbiausia miesto šventovė – dabartinė Lomžos Šv. Arkangelo Mykolo katedra. Nuo 1526 m. Lomža tampa karališku miestu, turinčiu dvi pilis: vieną Šure, o kitą miesto teritorijoje. Pilyse dažnai lankosi tuometinis Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis Žygimantas Augustas. Klesti prekyba, įvairios prekės pasiekia turgavietę upe, taip pat sausumos keliais – Narevo krantus jungia šeši tiltai. Nuo 1529 m. iki 1569 m. Liublino unijos Mazovijos vaivadijai. XVI a. viduryje mieste gyveno apie 3300 gyventojų. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Didžiosios Lenkijos provincijos Mazovijos vaivadijos valdose.
XVII a. atnešė karus, gaisrus, ligų epidemijas. Amžiaus pabaigoje Lomžoje teliko 300 gyventojų. Ne ką geresnis buvo ir XVIII a. amžius. 1794 m. miestą užima Prūsijos kariuomenė, Lomža privalo mokėti didelius mokesčius, kontribuciją. Mieste apsigyvena žydai. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. 1806 m. miesto gyventojų skaičius pasiekia 6000. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, nuo 1837 m. iki 1866 m. Augustavo gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Lomžos gubernijai, buvo Lomžos apskrities centras. Varšuvos kunigaikštystės laikais miestas buvo Lomžos departamento (kuriam buvo pavaldi ir Kalvarijos apskritis) centru, vėliau susikurusioje Lenkijos karalystėje – apskrities centru. 1815 m. Lomža tapo Augustavo vaivadijos, vėliau Augustavo gubernijos sostine. Apie 1815 m. pastatyta Lomžos Senoji sinagoga. 1831 m. kilo sukilimas, pasipriešinimą Rusijos kariuomenei organizavo Juozas Godlevskis. Postūmį miestui vystytis suteikė per Lomžą nutiestas vienas svarbiausių Rusijos imperijos plentų: Sankt Peterburgas-Varšuva. 1823 m. pastatyta Lomžos rotušė. Mieste atsirado cukraus fabrikas, alaus darykla, paštas, teismo rūmai. 1842 m. pastatyta Lomžos Mažoji sinagoga. Nuo 1867 m. Lomžos gubernijos centras. 1868 m. vasario 17 d. pradėtas naudoti Lomžos gubernijos herbas. 1878–1889 m. pastatyta Lomžos Didžioji sinagoga.
Cikloidė
Istorija
Faktą, kad cikloidė yra tautochronė XVII a. atrado danų matematikas Kristianas Heigensas ir pritaikė švytuokliniams laikrodžiams taip sumažindamas laiko skaičiavimo paklaidą nuo 15 min. per dieną iki 15 s. Būtent dėl šio atradimo švytuokliniai laikrodžiai buvo laiko skaičiavimo etalonu net 270 metų, iki 1927 m., kai buvo išrastas kvarcinis laikrodis.
Lomža
Istorija
1896–1914 m. buvo statoma Lomžos tvirtovė – Rusijos imperijos caras ruošėsi galimam karui su Vokietijos imperija. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijai. 1915 m. sausio 1 d. įkurta Łomża geležinkelio stotis. Pirmasis pasaulinis karas atnešė suirutę ir nuosmukį, o 1920 m. miestas gynėsi nuo puolusios Raudonosios armijos. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. Nepriklausomos Lenkijos laikais miestas pamažu augo, 1939 m. jame gyveno jau 27 000 gyventojų, apie pusę jų sudarė žydai. 1939 m. rugsėjo 7-10 d. įvyko Lomžos mūšis tarp Lenkijos ir Vokietijos kariuomenių. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Lomžos rajonui. 1941–1944 m. priklausė Trečiajo reicho Balstogės sričiai. Per Antrąjį pasaulinį karą žuvo 60 % lomžiečių, sunaikinta 70 % pastaų. Miesto centro atstatymas po karo užtruko daugiau kaip 20 metų, bet šiandien Lomža gali pagrįstai didžiuotis atgimusiais architektūros paminklais. 1945–1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
1975–1998 m. miestas buvo Lomžos vaivadijos centru, augo miestiečių skaičius: pastatytas naujas daugiabučių mikrorajonas Południe, prijungtas Łomżyca rajonas, kuriame vyrauja privatūs namai. 1995 m. gruodžio 20 d. pradėta naudoti Lomžos miesto vėliava. XX a. pab. – XXI a. pr. miestiečių mažėjo, nemažai lomžiečių išvyko uždarbiauti į Vakarų valstybes.
Vyskupijos centras
Lomžos vyskupija įkurta 1925 m. gruodžio 28 d., ji apėmė ir lietuviškas Seinų krašto parapijas. Pirmuoju vyskupu buvo Romualdas Jalbžykovskis (1925-26), vėliau vyskupijai vadovavo Česlovas Falkovskis (1949-69), Mikalojus Sasinovskis (1970-82), Juliušas Paetzas (1982-96), Stanislovas Stefanekas (nuo 1996 m.). Nuo 1992 m. kovo 25 d. vyskupijos ribos pasikeitė, lietuviškos parapijos priklauso Luko vyskupijai. Mieste įsikūrę Lomžos Šv. Archangelo Mykolo dekanatas ir Lomžos Šv. Brunono dekanatas.
Popiežiaus Jono Pauliaus II vizitas
1991 m. mieste lankėsi popiežius Jonas Paulius II. Susitikti su juo buvo atvykę tikintieji iš visos Lenkijos (tarp jų ir keli tūkstančiai vietos lietuvių), taip pat apie 16 000 piligrimų iš Lietuvos. Birželio 4 d. prie statomos Dievo Gailestingumo bažnyčios, dalyvaujant 200 000 susirinkusiųjų, popiežius aukojo Šv. Mišias, vėliau sveikino besimeldžiusius ir lietuviškai.
Birželio 5 d. ''Šv. Arkangelo Mykolo katedroje'' atvykusiems iš Lietuvos Popiežius surengė priėmimą. Be maldininkų dalyvavo ir Lietuvos vyriausybinė delegacija, vadovaujama Aukščiausiosios Tarybos Pirmininko pavaduotojo Česlovo Stankevičiaus. Po kardinolo Vincentas Sladkevičiaus pasveikinimo Popiežius pasakė kalbą lietuviškai. Buvo aukojamos Šv. Mišios, giedojo Vilniaus Arkikatedros bazilikos Didysis choras (vadovas Leonas Pranulis). Tą pačią dieną Jonas Paulius II aplankė miesto Aukštąją kunigų seminariją.
Švietimas
1609 m. mieste atsidarė mokyklėlė – Pultusko jėzuitų kolegijos filialas, o po trejų metų ji ji tapo savarankiška. 1638 m. jai vadovavo Andrius Bobola, vėliau paskelbtas katalikų šventuoju. Mokslas šioje jėzuitų kolegijoje buvo nemokamas, veikė mokyklos choras, teatras, biblioteka, neturtingiems moksleiviams suteikiamas bendrabutis. Nuo 1644 m. pradėta mokyti retorikos, tuo pačiu auklėtiniams buvo suteikiamas vidurinis išsilavinimas. Poetiką ir retoriką dėstė ir Vilniaus universiteto auklėtinis filosofas Jokūbas Rakašas. Kolegijai vadovavo kitas žymus Lietuvos filosofas Kazimieras Juraga-Giedraitis, joje mokėsi ir būsimasis Vilniaus universiteto rektorius Jonas Juraga-Giedraitis.
Didikė Ieva Šembekova paskyrė pinigų naujam pastatui ir 1741 m. pradėta naujos mūrinės mokyklos pastato statybą. Darbai vyko lėtai, 1748–1749 m. kolegiją lankęs būsimasis LDK žemėlapių kūrėjas Jonas Nepreckis per pamokas sedėjo dar senajame mediniame pastate. 1771 m. į dar nebaigtą mokyklą atėjo mokyti pijorai. Jų vadovavimo laikotarpiu (1774–1807) mokykla sustiprėjo, ji tapo viso pavieto švietimo įstaiga, į kurią mokytis buvo priimami vaikai su pradiniu išsilavinimu. Pijorų mokykloje mokėsi ir Lietuvos teisės istorikas Ignas Danilevičius, Varšuvos universiteto pirmasis rektorius Voiciechas Šveikovskis.
1794 m. Lomžą užima prūsai, 1807 m. mokykla iškeliama į Seinus, o jos pastate įsikuria Lomžos departamento administracija. 1815 m. mokykla gražinama į Lomžą, kartu su ja į miestą pervažiuoja ir vienas iš mokinių, būsimasis 1831 m. sukilimo vadovas Simonas Konarskis. 1839 m. mokykla pervadinta į Gubernijos gimnaziją, kurioje buvo dėstoma pagal tipinę Rusijos imperijos programą. 1850 m. ji visai uždaroma, o jos vietoje buvo atidaryta penkiaklasė Apskrities mokykla.
1862 m. mokyklos bazėje įkuriama septynių klasių Lomžos gubernijos berniukų gimnazija. Netrukus prasidėjo 1863 m. sukilimas ir po jo įsigalėjusi rusifikacija. 1900 m. pastatytas naujas kapitalinis gimnazijos pastatas, o 1905 m. kilo gimnazistų riaušės. Moksleiviai reikalavo demokratinių permainų gimnazijos gyvenime, įvesti lenkų kalbos ir istorijos dėstymą. Nepatenkintieji paliko gimnaziją ir toliau mokslus tęsė kaimyninėje Komercijos mokykloje.
Šioje Gubernijos gimnazijoje įvairiu laiku mokėsi ir lietuviai: poetas Bronius Laucevičius-Vargšas, chorvedys Viktoras Žadeika, kompozitorius Aleksandras Aleksis-Aleksandravičius. Joje vidurinį išsilavinimą įgijo ir žinomos Lenkijos asmenybės: arkivyskupas kardinolas Stefanas Višinskis, profesoriai Bohdanas Viniarskis, Adrianas Kšižanovskis, generolas Liudvikas Miroslavskis. Įsikūrus nepriklausomai Lenkijos valstybei, gimnazijai suteiktas Tado Kosciuškos vardas, o po 1999 m. mokyklų reformos jos dabartinis pavadinimas – Lomžos Tado Kosciuškos vardo gimnazija ir licėjus. 2009 m. įvykusiame Lenkijos vidurinių mokyklų reitingavime ji užėmė 31 vietą šalyje.
1919 m., kaip atsvara Seinuose įkurtai lietuviškai kunigų seminarijai, mieste įsteigiama lenkiška kunigų seminarija. Iniciatoriumi buvo vyskupas Romualdas Jalbžykovskis (vėliau tapęs aukštu Vilniaus katalikų dvasininku), prokuristu dirbo kunigas Vytautas Baliukevičius. Seminarija ruošė dvasininkus visai tuometinei Lomžos vyskupijai. Už tariamai lietuvišką veiklą iš jos buvo pašalintas klierikas Alfonsas Jurkevičius, vėliau baigęs Vroclavo kunigų seminariją ir tapęs prelatu. 1991 m. seminariją aplankė Romos popiežius Jonas Paulius II, tam įvykiui atminti pastatytas paminklas, o pati mokykla pavadinta Lomžos Jono Pauliaus II vardo Aukštoji dvasinė seminarija.
2009 m. veikė dešimt pagrindinių mokyklų, devynios gimnazijos, devyni licėjai, taip pat Aukštoji informatikos ir verslo mokykla, Balstogės Politechnikos instituto filialas, Pedagoginė kalbų kolegija, Aukštoji žemės ūkio verslo mokykla, Jono Pauliaus II v. Aukštoji dvasinė seminarija, Aukštoji verslo mokykla.
Lietuviai
1836 m. mieste paskutiniuosius savo gyvenimo metus praleido ir mirė lietuvių rašytojas ir prozininkas Feliksas Bernatovičius. 1871 m., po tremties Rusijos Penzos gubernijoje, Lomžoje leista apsigyventi žinomam Užnemunės rašytojui ir švietėjui Antanui Tatarei. Savo paskutinius metus (mirė 1889 m.) jis praleido seserų benediktinių vienuolyne, buvo palaidotas miesto kapinėse (kapo vieta nežinoma).
Lomžos vyskupijos bažnyčiose pastoracinį darbą dirbo nemažai lietuvių: 1825 m. ir 1861 m. Lomžos klebonu buvo kun. Bonaventūra Butkevičius, kurį laiką kunigavo būsimasis Lietuvos Nepriklausomybės Akto signataras kun. Justinas Staugaitis, tautosakininkas kun. Adolfas Lapinskas, kun. Ignas Čižiauskas. Netoli nuo miesto išsidėsčiusiuose kaimuose vikarais tarnavo knygnešys kun. Vincas Dargis, rašytojas kun. Juozas Šmulkštys, politinis veikėjas kun. Juozapas Antanavičius, kompozitorius kun. Juozapas Ambraziejus-Ambrozevičius. XIX a. pab. – XX a. pr. aplink Lomžą esančiose vietovėse dirbo lietuvių mokytojai Jonas Gūžys, Vincas Budrevičius, Konstantinas Jankauskas, Mykolas Jeronimas Krupavičius, Antanas Žmuidzinavičius. 1887–1889 m. miesto finansinėje įstaigoje dirbo pedagogas ir vaikų rašytojas Pranas Mašiotas. Lomžos gubernijos kalėjime kurį laiką buvo uždarytas Suvalkijos knygnešių karalius Juozas Kancleris, kalėjo gydytojas Antanas Garmus, knygnešys Juozas Varkala.
1905–1908 m. Lomžos priemiestyje Piontnicoje mokytojavo žinomas poetas Ksaveras Sakalauskas-Vanagėlis, jo nuolatinis pašnekovas buvo Piotnicos klebonas teologijos magistras kun. Vincas Aleksandravičius. Jie abu dalyvavo 1905 m. Didžiajame Vilniaus Seime, o grįžę įkūrė Lomžos lietuvių draugiją „Pagalba“. Draugija, jungusi apie 50 narių, organizavo savišalpą, rengdavo tautiškus vakarus ir koncertus. Susirinkusiems dainuodavo lietuvių choras, kurio vadovu buvo klebono brolis, vėliau tapęs žinomu kompozitoriumi, Aleksandras Aleksis-Aleksandravičius. (Savamokslis chorvedys po Lomžos gimnazijos baigimo kurį laiką dainavimo paslapčių sėmėsi miesto chore Liutnia).
1906 m. Ksaveras Sakalauskas-Vanagėlis surinko keletą pareiškimų ir nuvyko į Kauną, pas mokyklų direktorių Lebedincevą su prašymu leisti lietuviams mokytojams dirbti Kauno gubernijoje. Jam tarpininkavo buvęs Lomžos mokyklų direktorius Turau. Leidimas buvo gautas, bet prašymo iniciatorius Ksaveras Sakalauskas-Vanagėlis 1908 m. gegužės 1 d. perkeltas į Varšuvą. Po to Lomžos lietuvių draugija „Pagalba“ pamažu užgeso.
XX a. pradžioje į Lomžą atvažiavo palangiškiai Petronėlė ir Jonas Žemaičiai, kurie įsidarbino stambioje pieninėje, priklausiusioje giminaičiui A. Daukšai. Jų sūnus Jonas mieste baigė pradinę mokyklą, vėliau su tėvais grįžo į gimtinę, tapo karininku ir po Antrojo pasaulinio karo vadovavo Lietuvos partizanų pasipriešinimo kovoms. 2009 m. Jonas Žemaitis-Vytautas pripažintas ketvirtuoju Lietuvos prezidentu.
Po Antrojo pasaulinio karo mieste gyveno ir mirė Lietuvos vargonininkas ir chorvedys Vladislavas Kalinovskis.
Gyventojai
Miesto gyventojų skaičiaus kaita nuo 1939 m.:
Kultūra
thumb|right|260px|Sinkevičiaus gatvė
Kultūros centras: Šiuolaikinio meno galerija, filharmonija, miesto biblioteka, regioniniai ir miesto kultūros namai, Šiaurės Mazovijos muziejus, Katalikiškas centras, Lėlės ir aktoriaus teatras. Leidžiami trys laikraščiai: Gazeta Współczesna, Głos Katolicki, Kontakty. Laidas transliuoja radijo stotys Eska Łomża, RMF MAXXX Łomża, Nadzieja.
Klimatas
Mieste vyrauja žemyninis klimatas.
Ūkis
thumb|right|400px|Tranzitiniai keliai mieste
Miestas nuo seno buvo prekybinių, tarp jų ir vandens, kelių sankryžoje. Šiandiena Lomža kenčia nuo tranzitinio transporto sukeliamo triukšmo ir išmetamų dujų. Nors miesto vadovai stengiasi riboti transporto srautus per Lomžą, bet galimybės tai daryti yra ribotos: aplinkkelis bus pradėtas statyti tik 2012–2014 m. Viltis nukreipti tranzitinį transportą nuo miesto atgijo, kai Lenkijos vyriausybė nusprendė Via Baltica magistralę tiesti nauju maršrutu, vadinamuoju greitkeliu S61 – investicijų aplinkkelio statybai tikimasi sulaukti greičiau. Mieste stovi dabar jau nebenaudojama Łomża geležinkelio stotis, kuri jungė miestą su Šniadovu bei Łomża Skowronki ir Łomża Wąskotorowa geležinkelio stotelės, kurios jungėsi su Novogrudu.
2009 m. mieste kirtosi šie tranzitiniai keliai:
Geležinkelis į Lomžą buvo nutiestas gana vėlai, tik prieš pat Pirmąjį pasaulinį karą. 2009 m. miestas buvo sujungtas traukinių eismu su Ostrolenka, o per šį miestą ir su kitomis Lenkijos vietovėmis.
Mieste veikia alaus darykla Lomža, baldų fabrikas ir kitos elektronikos, medicinos instrumentų, siuvimo, nedegamų spintų, statybinių konstrukcijų gamybos įmonės.
Miestų partnerystė
Miestai, su kuriais Lomža yra užmezgusi partnerystės ryšius:
Tocharai
Pavadinimai ir ryšiai su juedži
Tocharų pavadinimas yra kilęs iš graikų kalbos. Graikai tocharais vadino vėlesnę jų atšaką, su kuria susidūrė paskutiniaisiais amžiais pr. m. e. Baktrijos regione. Pastaroji dėl čia gyvenusių tocharų vadinta Tocharistanu. Maždaug tuo metu pavadinimas prigijo ir kitose senojo pasaulio tautose. Pvz., indų šaltiniuose ši tauta buvo žinoma kaip Tušara (kiti variantai: Tuṣāra, Tuḥkhāra, Tukkhāra). Kinai šiems Baktrijos tocharams naudojo terminą Didieji juedži arba Tuhuolo.
Spėjama, kad tocharai buvo identiški ar beveik identiški Tarimo baseine gyvenusiai etninei grupei, kuri kinų šaltiniuose vadinta juedži ( ar ròuzhī, spėjamas senasis tarimas Tok-war). Nors nėra galutinai įrodytas juedži tapatumas su tocharais, yra svarių argumentų, paremiančių šią hipotezę. Pvz., tibetiečiai šiuos Tarimo baseino gyventojus vadino thod-kar. VI−VIII a. tiurkų šaltiniuose Tarimo baseino gyventojų kalba buvo vadinama twqry, ir šia kalba išlikę rašytiniai tekstai yra indoeuropietiški. Be to, archeologiniai radiniai (pvz., Tarimo mumijos) bei freskose vaizduojami žmonės parodo, kad vietos gyventojai buvo kaukazoidai, kas irgi patvirtina jų indoeuropietišką kilmę.
Nėra tiksliai žinoma, kaip tocharai vadino save. J. P. Mallory spėja, kad bent jau VI−VIII a. tocharai, gyvenę Tarimo baseino vakaruose, save vadino kuśiññe, o baseino rytuose − ārśi. Douglas Q. Adams iškelia prielaidą, kad tocharai galėjo vadinti save ākñi.
Tarimo baseino tocharai (juedži)
thumb|300px|VI a. freska iš Tarimo baseino (Kizilio olų). Spėjama, kad vaizduojami vietos gyventojai kaukazoidai „tocharai“. Archeologiniai tyrimai sieja tocharų protėvius su Afanasjevo kultūra (3500–2500 m. pr. m. e. Ilio baseine), ir spėjama, kad čia tocharų kalbos atsiskyrė nuo bendrojo indoeuropietiškojo substrato. Vėliau šios kultūros nešėjai migravo į pietus, t. y. Tarimo baseiną. Vėlesnė (I tūkst. pr. m. e.) Tarimo baseino gyventojų raida siejama su Guši kultūra. Su tocharais siejamos ir Tarimo mumijos, datuojamos III a. pr. m. e. ir rastos Nijos oazėje Tarimo baseine. Šioms mumijoms būdingi kaukazoidiniai bruožai.
Pirmieji paminėjimai kinų šaltiniuose apie juedži yra randami VII a. pr. m. e. enciklopedijoje Guanzi, kur jie minimi gyvenantys vakarų krašte ir tiekiantys kinams nefritą. Tai buvo viena svarbiausių regiono prekių. Kinų šaltiniuose minimų juedži gyvenamos vietos tapatinamos su dabartinėmis Gansu ir Sindziango provincijomis, ypač Tarimo baseinu. Kinų mitologijos Kalnų ir jūrų knyga mini vakaruose gyvenančius baltaodžius žmones ilgais plaukais.
Iki paskutiniųjų amžių prieš mūsų erą vietos gyventojai suformavo daug smulkių prekybinių miestų-valstybių, kurie tapo žinomi kaip 36 vakarų valstybės. 174 m. pr. m. e. šiaurinių klajoklių Šiongnu vadas Modu užpuolė juedži Tarimo baseine ir nusiaubė vietos miestus, išžudė daug vietos gyventojų. Tai sukėlė jų migracijas, tačiau dalis tocharų liko gyventi vietoje, valdomi atskirų klajoklių tautų, o vėliau ir Kinijos Han dinastijos. Per visą tą laiką vyko sparti krašto tiurkizacija. Paskutinės žinios apie tocharus Tarimo baseine yra iš VIII a. Spėjama, kad juos galutinai asimiliavo uigūrai, maždaug tuo metu nukariavę kraštą.
Tocharų migracijos
thumb|left|Tocharų migracijos. 174 m. pr. m. e. įvykę klajoklių tautų užkariavimai Tarimo baseine sukėlė masinį tocharų išsikėlimą. Kinų šaltiniai mini, kad dalis jų išsikėlė į Tibeto plynaukštę, kur buvo asimiliuoti (jie vadinami mažaisiais juedži), o didžioji dalis migravo į šiaurės vakarus (jie vadinami didžiaisiais juedži). Apie šį išsikėlimą kinų metraštis „Istoriko užrašai“ (Shiji, 123 skyrius) rašo: „Yuedži iš pradžių gyveno teritorijose tarp Qilian, ar Tianšanio ir Dunhuango, bet kuomet pralaimėjo šiongnu, jie išsikėlė tolyn į vakarus, už Dajuano, kur jie užpuolė ir nukariavo Daxia žmones ir įkūrė karaliaus rūmus šiauriniame Gui upės krante“.
Pirmiausia didieji juedži nukariavo sakus, gyvenusius Ilio slėnyje, ir tai sukėlė sakų migracijas į pietus. 155 m. pr. m. e. juedži buvo išstumti kitos klajoklių genties − vusunių, ir migravo toliau į pietus, kur apgyvendino istorinį Sogdo regioną (dab. Uzbekija): 145 m. pr. m. e. jie sudegino Okso Aleksandrijos miestą.
Kinų keliautojas Zhang Qian, lankęsis regione tuo metu, rašo: ''„Didieji juedži gyvena 2 ar 3 tūkst. li (832−1247 km) į vakarus nuo Dajuano, į šiaurę nuo Gui upės. Jie ribojasi su Daxia pietuose, su Anxi vakaruose, su Kangdžu šiaurėje. Jie yra klajokliai, migruojantys iš vietos į vietą su savo bandomis, o jų papročiai panašūs į šiongnu. Jie turi 100 ar 200 tūkstančių lankininkų.“''.
Jambuto (Siojachos ištaka)
Jambutò  – ežeras Rusijoje, Jamalo pusiasalyje, Jamalo Nencų autonominėje apygardoje, Jamalo rajone, 358 km nuo Jar Salės gyvenvietės. Ežeras termokarstinės kilmės. Greta telkšo keletas kitų didelių ežerų (Niojatas, Ertas, Niojatas I ir kt.). Iš Jambuto išteka Siojachos upė, įtekanti į Karos jūros Obės užutėkį.