cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rolandas Paksas
Apkaltos procesas
2004 m. balandžio 6 d. po LR Seime inicijuoto apkaltos proceso už LR Konstitucijos pažeidimus bei priesaikos sulaužymą, pašalintas iš prezidento pareigų. Pagal priimtą galutinį ir neskundžiamą Lietuvos Konstitucinio Teismo sprendimą, Rolandas Paksas iki gyvos galvos negalėjo eiti jokių valstybinių pareigų, reikalaujančių duoti priesaiką, nes Konstitucinis Teismas išaiškino, kad apkaltos būdu nušalintas pareigūnas niekada negalės užimti pareigų, reikalaujančių duoti priesaiką (pagal LR Konstituciją apkaltos būdu iš pareigų gali būti pašalintas Prezidentas, Seimo nariai, Konstitucinio, Aukščiausiojo ir Apeliacinio teismų teisėjai).
2005 m. gruodžio 13 d. Lietuvos Aukščiausiasis Teismas patenkino R. Pakso kasacinį skundą ir panaikino Apeliacinio teismo nuosprendį, kuriuo R. Paksas buvo pripažintas atskleidęs valstybės paslaptį savo stambiausiam rinkimų kampanijos rėmėjui Rusijos piliečiui Jurijui Borisovui. Aukščiausiojo Teismo išplėstinė septynių teisėjų kolegija nusprendė, kad neužteko neginčijamų įrodymų pripažinti kaltu dėl valstybės paslapties atskleidimo buvusį prezidentą R. Paksą.
Lietuvą Paksas apskundė EŽTT. Šis 2011 m. pripažino Lietuvos Respublikos pažeidimus. Tiesa, Teismas patenkino ne visus R. Pakso prašymus, todėl jo advokatas Stanislovas Tomas Jungtinių Tautų Organizacijoje prieš Lietuvą iškėlė naują bylą.
2011 m. EŽTT įvertino draudimą R. Paksui būti išrinktam į parlamentą kaip neteisėtą ir prieštaraujantį Europos žmogaus teisių konvencijai.
Kinematografija
2006 m. sukurtas Vytauto Matulevičiaus dokumentinis filmas „Visi prieš vieną“, 2008 m. meninis kino filmas „Pilotas“ (rež. Saulius Vosylius).
Mikalojus Jurgis Čartoriskis
Šeima
1617 m. sausio mėn. vedė, žmona Izabelė Korecka (m. 1669 m. kovo 16 d.), Joachimo Koreckio ir Onos Chodkevičiūtės duktė. Sūnūs:
Klevanės ir Žukovo kunigaikštis. Prieš vedybas įsigijo Korzecko dvarą.
Valstybės tarnyba
1633 m. Voluinės kaštelionas, 1655 m. Podolės vaivada, 1657 m. Voluinės vaivada.
Martin 187 Baltimore
Martin 187 Baltimore – dvimotoris, XX a. penktojo dešimtmečio pradžioje JAV įmonės "Glenn L. Martin Company" sukurtas lengvasis bombonešis ir šturmo lėktuvas, naudotas Antrojo pasaulinio karo metu.
Lėktuvą užsakytė britų ir prancūzų karinės oro pajėgos 1940 m. gegužės mėnesį. Prasidėjus Prancūzijos okupacijai, lėktuvas buvo tiekimas tik į Didžiąją Britaniją. Bombonešio gamybos pradžioje susidūrus su keletu problemų, jos buvo išspręstos ir užsakoai gavo geromis skrydžio savybėmis pasižymintį lėktuvą. Martin 187 Baltimore buvo antras didžiausia partija pagamintas Martin orlaivis; jį plačiai naudojo kanadiečių, britų, graikų, australų, pietų afrikiečių, italų karinės oro pajėgos.
Sukūrimas ir gamyba
miniatiūra|Martin 187 Baltimore brėžiniai 1940 m. gegužės mėn. anglų-prancūzų pirkimų komisija Jungtinėse Amerikos Valstijose užsisakė lengvojo ir vidutinio bombonešio bei šturmo orlaivio reikalavimus atitinkantį lėktuvą. Naujasis bombonešis turėjo pakeisti ir papildyti Prancūzijos KOP naudotus amerikietiškus Martin 167 Maryland, kartu sutaupant laiko ir pastangų įgulų permokymui skraidyti naujais lėktuvais; britai siekė papildyti savo bombonešių pajėgas.
Lėktuvo prototipu tapo JAV įmonės Glen L. Martin sukurtas Martin 167 Maryland (JAV karinis indeksas A-22). Naujasis orlaivis (gamyklinis indeksas A-23) turėjo kiek platesnį fiuzeliažą ir galingesnius variklius bei gavo pavadinimą Martin 187.
Britai ir prancūzai užsakė 400 lėktuvų partiją. Prieš prasidedant gamybai Prancūzija kapituliavo. Jos užsakymo dalį perėmė Karališkosios oro pajėgos (RAF). Britų KOP orlaivis gavo naują kodinį pavadinimą „Baltimore“. Tam, kad pagal lendlizo (Lend Lease) aktą orlaivį būtų galima tiekti užsienio pirkėjui, Jungtinių Valstijų kariuomenė turėjo jį priimti į ginkluotę ir sąjungininkams perduoti perteklinį tokių ginklų kiekį. JAV KOP nenaudojo Martin 187, tačiau jis buvo formaliai priimtas į ginkluotę ir gavo indeksą A-30. Britų KOP orlaivis gavo naują kodinį pavadinimą „Baltimore“.
Vėliau, pagal lendlizą britai įsigijo dar dvi partijas po 575 ir 600 vnt. Martin 187 Baltimore. Iš viso 1941-1944 m. buvo pagaminta 1575 Martin 187 Baltimore.
Martin 187 Baltimore gamybos statistika:
Eksploatacija
miniatiūra|Martin 187 Baltimore prie gamyklos, JAV Pirmieji orlaiviai britų dalinius pasiekė 1941 m. pabaigoje. Pirmieji juos gavo mokymo daliniai. Britų KOP juos naudojo tik Viduržemio jūros teatre ir Šiaurės Afrikoje. Pilotai teigiamai įvertino orlaivio pranašumus lyginant su ankstesniais bombonešiais, tokiais kaip Bristol Blenheim: galingesnę ginkluotę, konstrukcijos tvirtumą, manevringumą, bombardavimo tikslumą, nors įgulos skundėsi ankštomis sąlygomis, panašiomis į buvusias ankstesniame Meriland bombonešyje. Orlaivyje piloto ir bombarduotojo darbo vietos buvo atsklirtos nuo radisto ir galinio šaulio - taip pat kaip ir daugelyje to laikmečio lengvųjų ir vidutinių bombonešių, pvz., Handley Page Hampden, Douglas Boston ir Bristol Blenheim. Dėl siauro fiuzeliažo įgulos nariams buvo beveik neįmanoma pakeisti pozicijas skrydžio metu, kas tapdavo labai svarbu sužeidimo atveju. Įgulos skundėsi ir sudėtingu orlaivio valdymo ant žemės. Kilimo metu neretai buvo juntama traukos asimetrija, pilotas turėjo puikiai koordinuoti droselius. Daugiausia avarijų įvyko kilimo ir tūpimo metu dėl gana didelės orlaivio sparnų apkrovos, didelio artėjimo greičio ir krypties stabilumo problemų kilimo metu. miniatiūra|Martin 187 Baltimore dega kovų Šiaurės Afrikoje metu miniatiūra|Martin 187 Baltimore Pradėti naudoti bandant sustabdant Romelio veržimąsi Šiaurės Afrikoje, Martin Baltimore ginkluoti daliniai patyrė didelių nuostolių, ypač atakų iš mažo aukščio metu, kai dauguma tokių operacijų buvo vykdomos be naikintuvų palydos. Naudojant vidutiniame aukštyje su naikintuvų palyda Baltimore ginkluoti daliniai patirdavo labai nedidelius nuostolius; didžioji gedimų dalis buvo sąlygojama pilotų klaidų. Artimuosiuose Rytuose, Viduržemio jūros regiono ir Europos karo veiksmų teatruose, Martin Baltimore buvo vykdė žvalgybos, taikinio vilkimo, jūrų patruliavimo, naktinių antpuolių ir netgi greitųjų krovininių lėktuvų misijas. 1944 m. Baltimore trumpą laiką buvo naudojami britų Kariniame jūsų laivyne, kur buvo naudojami kovos su povandeniniais laivais misijose, kur sulaukė gan vidutiniškos sėkmės, nuskandinę iki aštuonių povandeninių laivų.
Britų KOP šiuos orlaivius perdavė ir ktiems sąjungininkams. Martin Baltimore buvo intensyviai naudojami Italijos kampanijoje, siekiant išvalyti kelią į Romą sąjungininkų pajėgoms po Italijos kapituliacijos 1943 m. Po paliaubų Italijos kariuomenės 28-asis bombonešių sparnas, buvo aprūpintas Martin Baltimore ir prisijungė prie Sąjungininkų pajėgų. Italijos KOP Baltimores eksploatavo apie pusę metų, dažniausiai Jugoslavijoje ir Graikijoje vykusių oro paramos partizanų pajėgoms arba atsargų pristatymo operacijose.
Dauguma Martin 187 Baltimore buvo nurašyti netrukus po karo, nors viena britų KOP eskadrilė šiuos orlaivius iki 1948 m. naudojo kartografavimo ir skėrių kontrolės misijoms Kenijoje. Pokariu Martin Baltimorė buvo naudojami laivyno prietaisų kalibravimo misijoms, jais taip pat buvo bandomos galimybės viršyti garso greitį. Dėl galingų variklių ir lengvos, tačiau tvirtos, konstrukcijos orlaiviu buvo galima pikiruotiu dideliu greičiu ir tokių bandymų metu jis pasiekė 0,74 Macho greitį. Paskutinis Martin Baltimore buvo nurašytas 1949 m. gruodžio 23 d.
Operatoriai
miniatiūra|Italijos KOP piloto Giulio Cesare Graziani Martin 187 Baltimore
Askanijus
Arkanijus graikų mitologijoje – upės personifikacija, upės dievas, potamas, Tetijos ir Okeano sūnus. Upė teka vakarinėje Bitinijoje Anatolijoje (Turkijoje). Askanijaus vaikai – najadės misiadės (mysiai) ir tikėtina, kad Kijos miesto šaltinio nimfa Melija.
Jis išteka iš to paties pavadinimo ežero ir įteka į Marmuro jūrą netoli Kijos (Kios) miesto. Kiti gretimi upės dievai Rindakas ir Aisepas vakaruose, Filis – šiaurėje ir Sagarijus – rytuose.
Petrovskij stadionas
Petrovskij stadionas  – sporto kompleksas, susidedantis iš kelių pastatų. Vienas iš jų yra Grand Sport Arena, dar vadinamas Petrovskij stadionu. Jame namų rungtynes žaidžia Rusijos Premjer lygos Sankt Peterburgo futbolo klubas FK Zenit.
Petrovkij sporto komplekso Grand Sport Arena talpina 21 405 žiūrovus. Be sporto renginių, stadione vyksta muzikos koncertai bei festivaliai.
Istorija
Pirmasis šioje vietoje 1924–1925 m. pastatytas stadionas buvo suprojektuotas čekų architekto Aloise Wejwoda. Antrojo pasaulinio karo metu buvo visiškai sunaikintas. 1957–1961 m. pagal architektų N. V. Baranov, O. I. Guryev ir V. M. Fromzel projektą buvo atstatytas. Tuo metu turėjo 33 000 sėdimų vietų. Prieš 1980 m. vasaros olimpines žaidynes buvo rekonstruotas.
Po 1994 m. Geros valios žaidynių pelnė pasaulinį pripažinimą. Po rekonstrukcijos darbų talpino 21 405 žiūrovus. Be to, sėdimos vietos buvo pakeistos į patogesnes plastikines kėdes.
Nogajų Orda
Nogajų Orda (Mangitų jurtas) – klajoklių valstybė į rytus nuo Volgos upės, kurios politinis centras buvo Uralo upės žemupyje. Susidarė po Tamerlano armijos antpuolių (1391 m.) žlugus Aukso Ordai.
Raida
Po Aukso Ordos žlugimo, dabartinio Kazachstano šiaurės vakaruose susidarė nauja valstybė – Nogajų Orda. Pagrindinė jos teritorija buvo stepėse tarp Volgos ir Uralo (Jaiko), o politinis centras – Saraičiko apylinkėse (prie Uralo upės). Rytuose nogajai klajojo po Uralo kairįjį krantą, šiaurės rytuose – iki Vakarų Sibiro žemumos, rytuose jų armijos prieidavo Syrdarjos vidurupį, šiaurės vakaruose klajokliai pasiekdavo Kazanę, pietvakariuose – Paaralę ir šiaurinį Pakaspįjį.
Ordos pavadinimas kilęs iš vieno Aukso Ordos karo vadų vardo – Nogajus. Nogajus dalyvavo Batijaus užkariaujamuosiuose žygiuose, buvo karo vadu prie penkių Aukso Ordos chanų ir suvaidino svarbų vaidmenį Aukso Ordos istorijoje. Nogajaus Ordos gyventojų pagrindą sudarė į Nogajaus kariuomenę įėjusios gentys. Didžiąją dalį Nogajaus karių sudariusi tiurkų mangitų gentis pavadino savo ulusą Mangitų jurtu. Nogajų Ordos įkūrėju laikomas Nogajaus sūnus Edygėjus. Valdant Edygėjui Nogajų Orda ėmė atsiskirti nuo Aukso Ordos. Valdant Edygei Nur ad-Dinui buvo sukurta savarankiška valstybė, atsiskyrusi nuo Aukso Ordos.
Pačiame XVI a. viduryje nogajus ištiko visa eilė nelaimių: sausros, neįprasti šalčiai, dėl ko prasidėjo badas, maras ir vidaus nesutarimai. Be to, didėjo Maskvos grėsmė. Pastaroji tuo metu nukariavo nogajų šiaurinį kaimyną Kazanės chanatą ir siekė plėstis į pietus. Dalis nogajų, vadovaujamų 6 Šeich-Mamajaus sūnų, atsiskyrė ir rytuose tarp Uralo ir Syrdarjos upių sukūrė Altyulos ordą. Kita dalis 1557 m. migravo į vakarus, į stepes tarp Kaspijos ir Juodosios jūrų, kur įkūrė Mažąją Nogajų ordą.
Likę prie Uralo upės nogajai buvo priversti pripažinti Maskvos siuzerenitetą. Jie pasivadino Didžiąja Nogajų Orda, tačiau ji niekada nebeatkūrė buvusios galybės. V.Trepavlovas išskiria tris suirutes ir Ordos agoniją. Valstybės silpnumu pasinaudojo Nogajų chanato priešininkai. 1577 m. rusų kunigaikštis Serebrianas paėmė nogajų sostinę.
XVII a. pradžioje nauja grėsmė nogajams buvo iš rytų atėję klajokliai kalmukai. 1628−1630 m. jie užpuolė Didžiąją Nogajų ordą ir užgrobė jos teritorijas. 1634 m. didieji nogajai buvo arba išžudyti, priversti migruoti į vakarus, kur jie susijungė su mažaisiais nogajais, arba į rytus, kur susimaišė su kazachais.
Administracinė struktūra
Ordos centras buvo Saraičiko miestas prie žemutinio Uralo. Miestas įkurtas XIII a. Aukso Ordos egzistavimo laikotarpiu per Saraičiką ėjo prekybiniai keliai iš Krymo ir Kaukazo į Karakorumą ir Kiniją. XIII–XIV a. buvo miesto klestėjimo laikotarpis, tačiau XV a. Saraičikas buvo sugriautas. Tik tapęs Nogajų Ordos sostine Saraičikas ėmė atsigauti. XVI a. pradžioje Kazachų chanas Kasymas trumpam buvo užgrobęs Saraičiką, kuriame netrukus ir mirė, o kazachai grįžo į savo Betpak dala dykumą. 1580 m. miestą užėmė laisvieji kazokai. Mieste buvo palaidoti Aukso Ordos ir Nogajų Ordos chanai.
Orda skirstėsi į keletą savivaldžių ulusų, kuriems vadovavo mirzos. XVI a., nogajams migravus į vakarinį Volgos krantą, iš Nogajų Ordos išsiskyrė Mažieji Nogajai, po to vakarinių nogajų aukščiausiu titulu tapo sultonas.
Ūkis
Ūkio pagrindą sudarė klajoklinė gyvulininkystė (arkliai, avys, stambieji raguočiai ir kupranugariai) bei tranzitinė prekyba. Tuo metu, kai likusių totorių valstybių gyventojai perėjo prie sėslaus gyvenimo būdo, Nogajų Ordos ekonomika tebebuvo lemiama klajoklių gyvenimo būdo. Šioje valstybėje tebuvo vienas miestas – Saraičikas, kuris liko nuo Aukso Ordos laikų. Saraičikas ilgainiui prarado ankstesnę prekybinio centro reikšmę ir chanato ekonomikoje nevaidino didesnio vaidmens.
Valdovai
Nogajų ordos valdovai titulavosi bijais.
Pastogė (laikraštis)
Pastogė – Lietuvos pogrindžio laikraštis, leistas nuo 1975 m.
Istorija
Spausdino nemažai pogrindžio autorių literatūrinės kūrybos. Kai kurie numeriai buvo perspausdinami JAV.
Paslas
Paslas – JAV lietuvių evangelikų liuteronų mėnesinis žurnalas, leistas 1922–1934 m. Čikagoje.
Istorija
Rašė ne tik religiniais, bet ir kultūros, tautiniais klausimais. Buvo leidžiamas 8 p. apimties.
Redagavo kunigas Jonas Razokas.
Bundesratas
Bundesratas ( – 'Sąjungos Taryba'; Rat – 'patarėjas'; 'taryba'; 'patarimas') gali reikšti:
Institucijos
Federalinėse valstybėse:
Spolková rada Forbundsrådet Federal Council Federacia Konsilio Consejo Federal Conseil fédéral Consiglio federale ბუნდესრატი Forbundsrådet Conselho Federal Cussegl federal Бундесрат Federalni Savet Савезно вијеће (вишезначна одредница) Förbundsrådet
Aeroflot
Aeroflot  – didžiausia Rusijos oro linijų bendrovė. Jos istorija skaičiuojama nuo 1923 m. liepos 15 d. Bendrovę „Aeroflot“ aptarnauja vidiniai operatoriai. Jos keleiviai skraidinami į 102 miestus daugelyje pasaulio šalių. Kompanijos „Aeroflot“ būstinė yra įsikūrusi tarptautiname Šeremetjevo oro uoste. Ši bendrovė yra viena seniausių pasaulyje.
Istorija
Tarybų Sąjungos gyvavimo metu „Aeroflot“ buvo nacionalinės oro linijos ir buvo laikomos didžiausiomis linijomis pasaulyje. Po Tarybų Sąjungos griūties „Aeroflot“ tapo pusiau privačia bendrove. Tačiau ji vis dar yra viena iš didžiausią pelną nešančių oro transporto kompanijų pasaulyje. „Aeroflot“ de facto vadinama nacionalinėmis Rusijos oro linijomis.
thumb|150px|left|„Aeroflot“ vėliava. thumb|150px|left|[[1949 m. tarybinis pašto ženklas, kuriame vaizduojami „Aeroflot“ maršrutai.]] thumb|300px|right|Legendinis „Tu-144“. thumb|300px|right|„Antonov An-32“ 1977 m. thumb|300px|„Boeing 777“. 2006 m. balandį „Aeroflot“ prisijungė prie „SkyTeam“ kompanijos tinklo.
2009 m. gruodžio 31 d. savo paskutinį skrydį per 40 metų atliko „Tupolev Tu-154“ lėktuvas.
2010 m. vasarį šalies vyriausybė pranešė, kad visos valstybinės nuosavybės oro linijos, kurios priklauso tinklui „Rostechnologii“, bus prijungtos prie „Aeroflot“. Taip norima padidinti įmonės pelną ir finansines galimybes.
2010 m. liepą Rusijos premjeras Vladimiras Putinas viešai paskatino „Aeroflot“ savo reisams daugiau naudoti Rusijoje gaminamų lėktuvų. Kompanija paskelbė, kad iki 2020 m. turės 126 naujus Rusijoje pagamintus lėktuvus.
Lomžos Šv. Kristaus Kūno parapija
'''Lomžos Šv. Kristaus Kūno parapija''' - parapija įkurta 1989 m. gruodžio 3 dieną. Parapija priklauso Lomžos vyskupijai, Lomžos Šv. Archangelo Mykolo dekanatui. Mūrinė parapijos bažnyčia pastatyta 1990-2002 metais.
Aeroflot
Istorija
2011 m. kovo duomenimis „Aeroflot“ kompanijos lėktuvai skraidė 97 kryptimis 49 šalyse. 2011 m. liepos duomenimis kompanija turėjo 103 lėktuvus ir dar 169 buvo užsakyti.
Flotilė
Visi orlaiviai „А320“, „A330“, „Boeing 767“ ir „Il-96“ turi savus pavadinimus, užrašytus ant fiuzeliažų. Pvz., "Airbus" markės lėktuvai yra pavadinti žymiausių rusų kompozitorių vardais („Čaikovskis“, „Prokofjevas“), „Boeing“ – poetų ir rašytojų vardais („Tolstojus“, „Puškinas“, „Dostojevskis“), „Iljušin“ ir „Suchoj“ – lakūnų vardais („Čkalovas“). ,
Incidentai
Nuo 1953 m. iš viso įvyko 127 avarijos ir katastrofos, kurių metu žuvo 6859 žmonės, tame tarpe 20 – aukos ant žemės.
Rafija
Rafija (Raphia) – palminių šeimos gentis, kurią sudaro 20 rūšių. Auga tropinėje Afrikoje, ypač Madagaskare. Vienintelė rūšis R. taedigera aptinkama Centrinėje ir Pietų Amerikoje. Užauga iki 16 m aukščio, garsi savo plunksniškais lapais, ilgiausiais augalų karalystėje. R. regalis lapai siekia iki 25,11 m ilgio bei 3 m pločio. Augalai yra monokarpiniai – žydintys vienintelį kartą, subrandinantys sėklas ir žūstantys, kai kuriose rūšyse žūsta tik vaisius subrandinę kamienai, o iš išlikusios šaknų sistemos atauga nauji ūgliai.
Charles-Augustin de Coulomb
Šarlis Ogiustenas Kulonas (, 1736 m. birželio 14 d. – 1806 m. rugpjūčio 23 d.) – žymus prancūzų fizikas.
Žymiausi pasiekimai
Šarlis Ogiustenas Kulonas žinomas savo darbais apie elektrą ir magnetizmą bei trinties jėgas. Jis pirmasis 1785 m. išmatavo įelektrintų kūnų sąveikos jėgą. Šiems bandymams jis naudojo sukamąsias svarstykles. Š. Kulonas nustatė, kad sąveikos jėga priklauso įelektrintų kūnų krūvio ir atstumo tarp jų. Apibendrinus bandymų rezultatus, buvo suformuluotas dėsnis vadinamas Kulono dėsniu. Š. Kulonas taip pat nagrinėjo ilgų magnetinių polių sąveiką. thumb|left|Kulono sukamosios svarstyklės
Vilkolakio pėdsakai
Vilkolakio pėdsakai – 1986 m. Lietuvos kino studijoje kartu su Argentinos studija „Aries Cinematografica“ sukurtas politinis detektyvas. Filmo trukmė – 92 min.
Siužetas
Argentinoje dirbantis tarybinis žurnalistas Aliošinas tapo foto korespondento Kardenaso pagrobimo liudininku. Šis paskutinę akimirką Aliošinui perduoda foto juostą, skirtą milijonieriui Ugui Vinčero. Netrukus po Aliošinio ir Vinčero susitikimo, pastarąjį nužudo. Žurnalistas su draugu Vergaru pradeda savarankišką tyrimą ir nustato, kad Ugą nužudė jo globėjas, buvęs karo nusikaltėlis, kontroliuojantis didelę šalies ekonomikos dalį.
Kočinda (Indija)
Kočinda  – miestelis Indijoje, Orisos valstijoje, Sambalpuro apskrityje, ~80 km į šiaurės rytus nuo Sambalpuro.
Miestelis pakilęs vidutiniškai 220 m virš jūros lygio.
Demografija
2001 m. čia gyveno 13 584 žmonės. Jų 51 % sudarė vyrai ir 49 % – moterys.
Rafija
Rūšys
Left|thumb|Didžialapės rafijos vaisiai
Pluoštas
Nuo kiekvieno plunksniško lapo lapelio apatinės dalies nulupamas plaušingas sluoksnis, iš kurio gaunami ilgi ploni plaušai, kuriuos galima dažyti ir naudoti audimui ar pynimui. Iš tokio pluošto gaminami įvairūs gaminiai, pradedant skrybėlėmis ir apavu bei baigiant dembliais. Paprastas rafijos pluoštas eksportuojamas ir daugelyje šalių pardavinėjamas kaip sodui skirti raišteliai ar šiaip kaip „natūralūs“ raišteliai. Pavyzdžiui, sodininkai rafijos raišteliais apriša įskiepį poskiepyje.
Gėrimai
Iš rafijų gaminami kultūriškai svarbūs gėrimai. Rafijų sula turi nemažai cukrų, tad rafijos palmės viršuje išpjaunama skylė, prie kurios pritvirtinamas iš moliūgo padarytas indas, į kurį teka baltas pieniškas skystis. Taip renkant sulą rafijos medis paprastai žūsta.
Lietuvos mokslo paminklai
thumb|right|250px|Antras leidinio tomas Lietuvos mokslo paminklai – Lietuvos tęstinė knygų serija, leista 1982–1996 m. Leido leidykla „Mokslas“, išėjo 16 tomų. Serijos leidimo iniciatoriai – Vilniaus universiteto mokslininkai ir Lietuvos mokslo istorikų ir filosofų asociacija, redakcinės komisijos pirmininkas – Jonas Kubilius. Serijos knygų tiražas 1000-15 000 egzempliorių.
Elektrėnų kultūros centras
Elektrėnų kultūros centras – kultūros centras, esantis Elektrėnuose (Draugystės g. 2). Nuo 2014 m. gegužės 1 d. tai yra biudžetinė Elektrėnų savivaldybės įstaiga.
Elektrėnų savivaldybės kultūros centras įkurtas 2000 m. liepos 1 d. (anksčiau buvo kultūros namai). Kultūros centras užtikrina kultūrinę bei švietėjišką veiklą, organizuoja poilsį ir pramogas, puoselėja kraštui būdingas tradicijas, rūpinasi gyventojų kultūros ugdymu, etnokultūros puoselėjimu, papročiais ir tradicijomis. Elektrėnų kultūros centras yra Lietuvos kultūros centrų asociacijos narys. thumb|left|180px|Elektrėnų kultūros centro salė
2009 m. baigti Elektrėnų kultūros centro renovacijos darbai. Renovuotose patalpose yra 400 vietų renginių salė, patalpos neformalaus ugdymo veiklai ir mėgėjų meno kolektyvams, dvi šokių salės.
Elektrėnų kultūros centre dirba 15 kultūros ir techninių darbuotojų. Veikia 24 mėgėjų meno kolektyvai. Per metus organizuojama apie 200 įvairių renginių ir valstybinių bei kalendorinių švenčių paminėjimų.
Kultūros centrui vadovauja direktorius Remigijus Suslavičius.
Lietuvos mokslo istorikų ir filosofų bendrija
Lietuvos mokslo istorikų ir filosofų bendrija – Lietuvos draugija, vienijanti asmenis, besidominčius gamtos, medicinos ir technikos mokslų istorija ir su ja susijusiais filosofijos, sociologijos klausimais, mokslininkus, atliekančius šių sričių tyrimus. Yra 57 nariai (2008 m.).
Istorija
Pauliaus Slavėno iniciatyva 1950 m. prie Lietuvos mokslų akademijos (LMA) prezidiumo įsteigta Gamtos mokslų ir technikos istorijos komisija. 1971–1987 m. veikė kaip LMA Visuomenės mokslų skyriaus Probleminė mokslinė taryba „Mokslo ir technikos istorija Lietuvoje“, 1987–1996 m. Lietuvos mokslo istorikų ir filosofų asociacija, nuo 1996 m. Lietuvos mokslo istorikų ir filosofų bendrija. 1964–1989 m. buvo įtraukta į SSRS mokslų akademijos veikiantį Nacionalinį gamtos mokslų ir technikos istorijos ir filosofijos susivienijimą.
Iki 1993 m. veiklos pagrindą sudarė reguliarūs posėdžiai ir seminarai, rengiami per metus 5-9 kartus. Juose svarstyti tyrinėjimų rezultatai, studijų ir disertacijų rankraščiai, kiti klausimai. Okupuotų Baltijos šalių mokslo istorikai 1957 m. įsteigė Baltijos mokslo ir technikos istorijos konferenciją, kuri 2–3 m. paeiliui rengiama sostinėse (tradicija tęsiama). 1991 m. įsteigta „Baltijos šalių mokslo istorijos ir filosofijos asociacija“ (The Baltic Association ofthe History and Philosophy of Science), vienijanti analogiškas Lietuvos, Latvijos bei Estijos organizacijas. Tarptautinės mokslo istorijos ir filosofijos sąjungos, įkurtos 1956 m. Mokslo istorijos skyriuje (International Union ofthe History and Philosophy of Science, Division of the History of Science) Lietuvos mokslo istorikų ir filosofų bendrijai atstovauja Lietuvos nacionalinis komitetas, kurį sudaro bendrijos vadovybė ir keli nariai.
Veikla
Lietuvos mokslo istorikų ir filosofų bendrija rengia konferencijas, seminarus, tyrimų ir disertacijų svarstymus, talkina universitetams rengiant visų lygių studijų programas, rūpinasi narių ugdymu, jų specializacija, palaiko nuolatinį ryšį su panašiomis užsienio organizacijomis, dalyvauja šalies ir tarptautiniuose mokslininkų forumuose. Nuo 1985 m. talkina Vilniaus Gedimino technikos universitetui (iki 1991 m. Vilniaus inžinerinis statybos institutas) organizuojant konferenciją „Mokslo ir technikos raida Lietuvoje“, nuo 1994 m. kasmet rengia konferenciją „Scientia et Historia“. Bendrijos pastangomis 1990 m. Kulionyse, Molėtų raj. įkurtas Lietuvos etnokosmologijos muziejus, inicijuota daugelis mokslo, technikos ekspozicijų, kita muziejinė veikla, surengta reikšmingų ekspedicijų Lietuvoje ir į Kaukazą, Tolimuosius Rytus, kitas lietuvių mokslininkų tremties vietas.
Lietuvos mokslo istorikų ir filosofų bendrija išleido monografijų ir leidinių, 6 knygų seriją „Iš Lietuvos mokslo ir technikos istorijos“ (1964–1990 m.), prisidėjo prie 9 leidinių serijos „Lietuvos mokslo paminklai“ (nuo 1982 m.) leidybos, dalyvauja Rygoje leidžiamo tęstinio leidinio „Acta historiae scientiarum Baltica“ (nuo 1990 m., 1968–1990 m. „Iz istorii estestvoznanija i techniki Pribaltiki“) leidyboje.
Lietuvos mokslo istorikų ir filosofų bendrija parengė mokslo, technologijos istorijos ir filosofijos magistrinių studijų programą ir ją 1998–2002 m. įgyvendino Kauno technikos universitete. Dalyvavo tarptautiniuose projektuose 1996–1998 m. „Mokslo ir technologijos istorija universitetiniame lavinime“ ir 1998–2000 m. „Istorinis požiūris moksliniame ir technologiniame lavinime“, 2000 m. Meksike ir 2005 m. Pekine Pasauliniame mokslo istorikų kongrese organizavo sekcijas ir simpoziumus.
Geležinė skrybėlė
thumb|180px|Knechtas su geležine skrybėle (XIII a.) Geležinė skrybėlė (, sen., ) – viduramžių Europos plačiabrylės skrybėlės pavidalo šalmas.
Plačiai naudotas pėstininkų, lankininkų bei arbaletininkų nuo XII a. Nuo XIV a., kai pėstininkų reikšmė ėmė didėti, tokius šalmus ėmė nešioti bajorai, norintys įsiteikti samdomiems kareiviams, ir net karaliai. Tiesa, jų geležinės skrybėlės dažnai būdavo dailesnės, dažnai su apatinę veido dalį saugančiais antsmakriais.
Geležinės skrybėlės išnyko XVI a. viduryje, kai jos vėl išpopuliarėjo landsknechtų tarpe, bet tuo metu pakito jų forma ir jos tapo lengvesnėmis ir patogesnėmis geležinėmis kepurėmis su snapeliu nuo saulės, primenančiomis beisbolo kepuraites.
Skrybėlės pavidalo šalmus naudojo ne tik europiečiai. Japonų ashigaru pėstininkai dėvėjo jingasa – šalmus, panašius į kūgiškas japonų valstiečių skrybėles.
Geležinės skrybėlės tipo šalmai grįžo XX a. pradžioje. Britų ir amerikiečių Brodžio šalmai (Brodie helmet) ir prancūzų Adriano šalmai (Adrian helmet), naudoti Pirmajame pasauliniame kare, pagal formą yra geležinės skrybėlės. Britai tuos šalmus naudojo ir Antrajame pasauliniame kare.
Manuel Belgrano
Manuelis Belgranas (g. 1770 m. birželio 3 d. Buenos Airėse – m. 1820 m. birželio 20 d.) – Argentinos nacionalinis didvyris, šalies vėliavos autorius. Ekonomistas, teisininkas, politikas, kariuomenės vadas.
Belgranas buvo pirmasis autonominės Argentinos vyriausybės generolas. 1812 m. jis sukūrė Argentinos vėliavą, o vasario 27 d. ją pirmą kartą iškėlė Rosarijuje, Paranos pakrantėje. Belgranas organizavo Chuchujaus egzodą ir taip paruošė dirvą pergalėms Argentinos Nepriklausomybės Kare. Jis buvo vienas iš pagrindinių Argentinos Nepriklausomybės Deklaracijos autorių. Belgranas pasisakė už monarchinę sistemą, kad karalius būtų renkamas iš inkų palikuonių. Tačiau ši idėja palaikymo nesusilaukė. Jis dalyvavo daugelyje ekspedicijų, kampanijų, dėl to jo sveikata pablogėjo. Mirė būdamas 50 metų amžiaus nuo edemos skurde ir pamirštas valdžios.
Manuelio Belgrano garbei daugelyje didesnių miestų yra pastatyti monumentai, Rosarijuje yra Valstybinės vėliavos monumentas, skirtas įamžinti vėliavos sukūrimą. Birželio 20 d. (mirties metinės) švenčiama kaip Nacionalinės vėliavos diena. Jo garbei pavadintas karinis laivas ARA General Belgrano, gatvės įvairiuose miestuose, kelios gyvenvietės.
Liepynas
thumb|Liepynas Liepynas – medynas, kuriame vyrauja liepos.
Lepidozamija
Lepidozamija (Lepidozamia) – zamijinių (Zamiaceae) šeimos augalų gentis.
Paplitusi Australijoje. Auga drėgnuose atogrąžų miškuose ir tarpekliuose. Žiedus apdulkina vabalai.
Gentyje yra 2 rūšys. Abi įrašytos į Tarptautinę raudonąją knygą.
Liepynas
Lietuvoje
Lietuvos miškuose savaime auga tik mažalapės liepos. 2001 m. liepynai sudarė 0,24% (4610 ha) visų Lietuvos miškų ploto. Liepynai Lietuvos teritorijoje pasiskirstę netolygiai: pusė jų yra pietinėje, trečdalis – šiaurės rytų dalyje. Jų plotai didėja. Liepynų vidutinis amžius – 45 m., vyrauja I–Ia boniteto liepynai. Vyresnių kaip 100 m. liepynų buvo apie 80 ha, grynų – 157 ha.
Dažniausiai liepos auga kartu su ąžuolais, baltalksniais, beržais, drebulėmis, eglėmis, juodalksniais, pušimis, uosiais sausgirio, žaliagirio ir baltmiškio tipo augavietėse. Geriausiai auga vidutinio drėgnumo derlinguose priesmėlių ir priemolių dirvožemiuose.
Electro
Electro – elektroninės muzikos stilius, atsiradęs XX amžiaus devintame dešimtmetyje, Detroite, JAV. Electro stiliaus atsiradimui įtakos turėjo ritmo mašina Roland TR-808, keitaras su sintezatoriumi ir funko muzikos stilius; vokalui dažniausiai būdavo naudojamas elektroninis nenatūralus balsas.
Istorija
Electro muzika gimė 1980 pradžioje. Didžiausias Electro muzikos populiarumas buvo 8-ojo dešimtmečio pradžioje ir viduryje, taip pat Electro vėl išpopuliarėjo XX a. pabaigoje.
PETN
PETN  – viena iš galingiausių šiandien žinomų sprogstamųjų medžiagų. Jis daug jautresnis trinčiai ar sutrenkimams nei TNT ar tetrilas ir vertinamas kaip tarpinė sprogstamoji medžiaga tarp ISM ir brizantinių sprogstamųjų medžiagų. Jautresnės už jį SM laikomos ISM, mažiau jautrios laikomos brizantinėmis. Jis yra plačiai naudojamas karinėms reikmėms.
Electro
Istorija
1983 metais lapkričio mėnesį, Hashim sukūrė žinomą electro funk kūrinį „Al-Naafiysh (Soul)“, tai buvo pirmas Cutting Record's leidinys.
PETN
PETN yra vienas is komponentų gaminant Semtex plastikinę sprogstamąją medžiagą. Per Antrąjį pasaulinį karą garsusis amerikiečių reaktyvinis granatsvaidis Bazooka turėjo kumuliacinį kovinį užtaisą su PETN.
PETN taip pat naudojamas medicinoje panašiai kaip ir NG.
Electro
Istorija
Šiuolaikinė Electro House muzika (House muzikos atšaka) dažnai būna painiojama su tikruoju Electro. Žodžio Electro naudojimas, norint aprašyti šiuolaikinės „House“ muzikos stilius yra ginčytinas ir klaidingas.
Voločyskas
Voločyskas  – miestas Ukrainoje, Chmelnyckio srityje. Rajono administracinis centras. 2007-ais metais mieste gyveno 20 004 gyventojai. Įkurtas 1463 m., miesto statusas nuo 1970-ųjų m.. Miestas įsikūręs prie Zbručės upės (Dniestro intakas). Išvystyta maisto pramonė.
Nuorodos
Miesto tinklalapis (ukr. ir angl.k.)
Burtai
Burtai, kerai – veiksmai, kuriais bandoma magišku būdu paveikti žmones, gamtos ir visuomenės jėgas, numatyti ateitį. Burtų esmę sudaro tikėjimas antgamtinėmis jėgomis.
Tikėta, kad burtai gali užtikrinti darbo sėkmę (karių, medžiotojų, žemdirbių, amatininkų burtai), sužadinti arba užgniaužti meilę, gydyti arba susargdinti.
Burtai būna imitaciniai (prie sodinamų kopūstų padedamas didelis akmuo, kad kopūstų galvos užaugtų didelės), daliniai (pavyzdžiui, tikėta, kad pakenkus seilėms, nagams, pakenkiama pačiam žmogui).
Labiausiai paplitusios burtų rūšys – užkalbėjimai, chiromantija.
Lietuvoje
Lietuvos kaime burtai buvo paplitę iki XX a. pradžios. Juos mini Adomas Brėmenietis (1075 m.), Ulrichas fon Jungingenas (1408 m.), Povilas Rusdorfietis (1427 m.), Jeronimas Prahiškis (XV a.), J. Dlugošas, M. Pretorijus (XVII a.) ir daugelis senųjų lietuviškų raštų autorių, tokių kaip M. Mažvydas, J. Bretkūnas, M. Daukša, K. Sirvydas. Būrimo aprašymų paskelbta „Tautoje ir žodyje“, „Gimtajame krašte“, „Tautosakos darbuose“ ir kituose leidiniuose.
Šiais laikais daugelis burtų (daugiausia susijusių su žemdirbyste, gyvulininkyste, liaudies medicina) baigia išnykti, nedidelė jų dalis (ateities spėjimas per kalendorines šventes) pasidarė žaidybinio, pramoginio pobūdžio.
Septyni Ukrainos stebuklai
thumb|250px|Septyni Ukrainos stebuklai žemėlapyje Septyni Ukrainos stebuklai  – septynių įspūdingiausių Ukrainos kultūros bei architektūros paminklų sąrašas, sudarytas valstybiniu mastu, tokio pat pavadinimo, konkurso metu.
Akcija
Akcija startavo 2007 m. gegužę, jos iniciatorius buvo politikas Mykola Tomenka.
Regionai siūlė savo įžymius objektus, iš viso susidarė apie tūkstantis. Šimto žmonių taryba (kurią sudarė kultūros specialistai, istorikai, gidai) išrinko iš pradžių šimto, o vėliau 21 objekto sąrašą balsuoti internete.
Galutiniai rezultatai paskelbti 2007 m. rugpjūčio 21 d.
Berlyno Alba
Berlyno „ALBA“ – Vokietijos krepšinio klubas, taip pat žinomas „Berlin Albatrosses“ pavadinimu, įsikūręs šalies sostinėje Berlyne.
Istorija
Klubo istorija prasiudeda 1989 m., kuomet susikūrė „BG Charlottenburg“ klubas, kurio pagrindu 1991-aisiais, generaliniu remėju tapus ALBA AG & Co kompanijai, buvo suformuota Berlyno „ALBA“ ekipa. Šį sezoną pirmą kartą buvo pasiektas ir šalies pirmenybių finalas, kuriame „ALBA“ krepšininkai turėjo pripažinti Leverkuzeno „Bayern“ komandos pranašumą. Tą patį rezultatą Berlyno krepšininkai pakartojo ir kitąmet, tačiau du kitus sezonus iškrito ketvirtfinalyje ir pusfinalyje.
1994–1995 m. sezonas įrašytas ne tik į klubo, bet ir į Vokietijos krepšinio istoriją. „ALBA“ tapo pirmoji šalies ekipa, laimėjusi tarptautinį trofėjų. Koračo taurės finale buvo nugalėta pajėgi Italijos krepšinio atstovė – Milano „Adecco“ komanda. Visgi sezoną „ALBA“ krepšininkai baigė pralaimėjimu nacionalinių pirmenybių finale Leverkuzeno „Bayern“ klubui.
1996–1997 m. sezono pradžioje ekipa persikėlė į naujai atidarytą Makso Šmelingo sporto halę, talpinančią nuo 8500 iki 10500 žiūrovų. Taip pat klubas pasiekė ir ilgai lauktą savo tikslą – pagaliau triumfavo „Bundeslygos“ pirmenybėse. Vėliau šį pasiekimą „ALBA“ pakartojo net 6 kartus iš eilės, taip tapdami „Bundeslygos“ rekordininkais. Įspūdinga serija baigėsi 2003–2004 m. sezone, kuomet klubas pralaimėjo pusfinalyje.
2004–2005 m. sezone klubas, po 8 sezonų praleistų „Eurolygos“ turnyre, debiutavo antrame pagal pajėgumą senojo žemyno tarptautiniame čempionate – ULEB taurėje. 2008–2009 m. sezoną ALBA pirmą kartą pateko į naujo Eurolygos formato „Top 16“ etapą. Kovojusi tarp Eurolygos ir Europos taurės, 2010-aisiais Berlyno ekipa žaidė „EuroCup“ finale. 2016-aisiais ALBA laimėjo Vokietijos taurę, bet nacionaliniame čempionate užleido sostą Miuncheno „Bayern“ ir Bambergo „Brose“. 2018–2019 m. į elitą vokiečius sugrąžino treneris Aitas Garsija Renesesas, atvedęs ALBA iki Vokietijos lygos finalo ir Europos taurės finalinio mūšio. Jame ALBA pralaimėjo „Valensijai“, tačiau Rokas Giedraitis ir Lukas Sikma pateko į simbolinę Europos taurės sezono komandą. 2019 m. ALBA grįžo į „Eurolygą“.
Vokietijos Bundesratas
thumb|Bundesrato buveinė thumb|Plenarinė Bundesrato salė Bundesratas (Vokietijos Bundesratas) – konstitucinė Vokietijos institucija, Vokietijos federalinių žemių atstovybė. Dalyvauja įstatymų leidyboje. Įkurtas 1949 m. gegužės 23 d.
Veragvos gubernatorystė
Veragvos gubernatorystė  – Ispanijos imperijos provincija, apėmusi žemes Centrinės Amerikos pietryčiuose (dab. Nikaragva, Kosta Rika, vakarų Panama). Sudarė teritorijas, aplankytas Kristupo Kolumbo savo ketvirtosios kelionės po Ameriką metu. Jis į rytus nuo Čiriki įlankos sutikęs indėnus, vadintus veragvais, pagal kuriuos pavadinęs šias žemes.
1508 m. Veragvos gubernatoriumi paskirtas Diegas de Nikuesa. 1510 m. jo ekspedicija pasiekė Veragvos krantus, bet patyrė didelių nuostolių. Vėliau prasidėjo ginčai dėl žemių tarp Ispanijos valdžios ir Kolumbo šeimos. 1534 m. gubernatoriumi paskirtas Felipė Gutjeresas i Toledas. Jis Veragvoje įkūrė Konsepsjono koloniją, tačiau dėl bado ir indėnų antpuolių tuoj ją paliko.
1537 m. Ispanijos Karūna suteikė teises Kolumbų šeimai į Veragvos žemes, buvo sudaryta Veragvos kunigaikštystė. Likusios žemės buvo valdomos imperijos tiesiogiai ir vadintos Karališkąja Veragva.
Lomžos Šv. Kryžiaus parapija
'''Lomžos Šv. Kryžiaus parapija''' - parapija įkurta 1997 m. birželio 22 dieną. Parapija priklauso Lomžos vyskupijai, Lomžos Šv. Archangelo Mykolo dekanatui. Mūrinė parapijos bažnyčia pastatyta 2000 metais.
Pietų Džolos provincija
Administracinis skirstymas
Pietų Džola padalinta į 5 miestus (si, 시) ir 17 apskričių (gun, 군).
Vinkivciai
Vinkivciai, anksčiau Zatonskas (Затонськ) – gyvenvietė Ukrainoje, Chmelnyckio srityje. Rajono administracinis centras.
Įkurtas 1493 m., kaimo tipo miesto statusas nuo 1957-ųjų m. Cemento gamykla, gelžbetonio gaminių, pieno fabrikai.
Medinai (Nemaitonys)
Medinai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Varkalių. Kaime yra saugomi Medinų ir Degučio akmenys.
Bragos savivaldybės stadionas
Estádio Municipal de Braga  – futbolo stadionas Bragoje, Portugalijoje. Atidarytas 2003 m. gruodžio 30 d. Jame yra 30 286 sėdimos vietos. Namų rungtynes žaidžia SC Braga. Buvo vienas iš UEFA Euro 2004 m. čempionato stadionų.
Nikola Tesla
Labiausiai žinomas už savo darbus elektros ir magnetizmo srityse. Teslos patentai ir teoriniai darbai suformavo pagrindą šiuolaikinei kintamosios elektros srovės (AC) sistemai, įskaitant daugiafazę srovės paskirstymo sistemą bei AC variklį, su kuriuo jis padėjo pradėti antrąjį pramonės perversmą.
Iziaslavas (Ukraina)
Iziaslavas  – miestas Ukrainoje, Chmelnyckio srityje. Rajono administracinis centras. 2001-ais metais mieste gyveno 18 444 gyventojai. Įkurtas 1390 m., miesto statusas nuo 1583-ųjų m. Plotis – 23,91 km². Geležinkelio stotis linijoje Podolės Šepetivka – Ternopilis. Miestas įsikūręs prie Gorynės upės. Mieste veikia 5 bendrojo išsilavinimo mokyklos, mokykla-internatas ir agrarinis licėjus. Vystoma maisto pramonė, yra baldų fabrikas.
Bragos savivaldybės stadionas
Sporting Clube de Braga moka mėnesinį mokestį už stadiono naudojimą. Nuomos suma €500. 2007 m. liepą klubas pasirašė trejų metų rėmimo sutartį su prancūzų draudimo bendrove „AXA“.
Nikola Tesla
Nikolos Teslos garbei yra pavadintas SI sistemos magnetinės indukcijos matavimo vienetas tesla (1 T = kg·s-2·A-1).
Bragos savivaldybės stadionas
UEFA Euro 2004 m. čempionatas
Stadione vyko du UEFA Euro 2004 m. čempionato atrankos etapai. Tarp Bulgarijos ir Danijos bei tarp Nyderlandų ir Latvijos rinktinių.
Nikola Tesla
Biografija
Gimė 1856 m. liepos 10 d. serbų šeimoje Smiljanės kaimelyje, tuometinėje Austrijos imperijoje. Tėtis Milutinas buvo ortodoksų kunigas, motina Duka, neturėdama išsilavinimo, buvo gabi kuriant įvairius mechaninius prietaisus, skirtus namų reikmėms. Tesla buvo ketvirtas iš penkiavaikės šeimos. Brolis Dane, seserys: Milka, Andželina ir Marika. Dane žuvo po tragiškai pasibaigusio jodinėjimo, kai Nikolai buvo tik 5 metai.
1861 m. Nikola pradėjo lankyti Smiljanės pradinę mokyklą, kurioje mokėsi vokiečių kalbos, aritmetikos ir religijos. 1862 m. su šeima persikraustė į Gospičiaus miestą, kuriame Teslos tėtis dirbo pastoriumi. Tais pačiais metais Nikola pabaigė pradinę mokyklą. 1870 m. išvyko į Karlovacą mokytis gimnazijoje. Čia jį įkvėpė matematikos mokytojas Martinas Sekuličius. 1873 m. pabaigė Karlovaco gimnaziją, mokydamasis tik trejus metus (vietoj ketverių privalomų). 1873 m. grįžo į gimtąjį miestelį Smiljanėje, kurioje susirgo cholera. Sunkiai sirgdamas, būdamas ant mirties ribos, po devynerių lovoje praleistų mėnesių, sugebėjo pasveikti. Jo tėtis pažadėjo išleisti jį į geriausią inžinerijos mokyklą, jei tik sūnus pasveiks, nors norėjo, jog Tesla eitų jo pėdomis ir pasirinkų kunigystę. 1874 m. Nikola išvengė šaukimo į austrų-vengrų kariuomenę Smiljanėje ir pradėjo slapstytis, pabėgdamas į šalia Tomingajaus miestelio esančius kalnus.
Iziaslavas (Ukraina)
Istorija
Po ATR padalijimų Iziaslavas įėjo į Rusijos imperijos Volynės gubernijos sudėtį, tapo apskrities centru. Po Zaslavskių miestas priklausė Sanguškoms (Vyčio herbas), dar 1466 m. Jurgio Ostrogiškio statytoje pilyje jie rezidavo iki pat 1917 m. Spalio perversmo. 1920 m. kraštas atsidūrė Lenkijos-sovietų karo sūkuryje, pagal 1921 m. Rygos sutartį liko Ukrainos TSR sudėtyje.
Lankytini objektai
thumb|left|Šv. Jono Krikštytojo parapijinė bažnyčios fasade pavaizduoti fundatorių Jonušo Zaslavskio ir Aleksandro Sanguškos giminių herbai
Girdzijauskas
Girdzijauskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Girdzijauskienė (ištekėjusi moteris) ir Girdzijauskaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
FK Salininkai
Vilniaus „Salininkai“ – Lietuvos futbolo klubas iš Salininkų (Vilnius).
Istorija
Sovietmečiu egzistavo futbolo komanda iš Salininkų. Atgavus nepriklausomybę, komanda žaidė Lietuvos pirmenybėse iki 1997 m.
Surinkus vietinį jaunimą, pasistiprinus keliais Vilniaus apskrities pirmenybėse užgrūdintus veteranus ir sulaukus vietos gyventojų pritarimo, buvo nuspręsta atkurti Salininkų ekipą. Ji suburta prieš 2009 m. sezoną.
Nepaisant pradžioje iškilusios dilemos kur žaisti – Vilniaus apskrities pirmenybėse ar SFL, komanda praktiškai vienbalsiai pasirinko jų teigimu geriau organizuotą ir rimčiau atrodančią SFL bendruomenę. Klubo vadovo vizija – suburti tvirtą jaunų žaidėjų komandą.
Japonijos Alpės
thumb|250px|Japonijos Alpės. Hakubo ežeras
Japonijos Alpės  – kalnagūbrių grupė Japonijoje, Honšiū saloje. Sudaro trys kalnagūbriai: Hidos, Kiso ir Akaišio. Keletas viršukalnių viršija 3000 m aukštį. Aukščiausios: Kita (3193 m) ir Hotaka (3190 m). Yra veikiančių ir užgesusių ugnikalnių.
Japonijos Alpių kraštovaizdis labai primena Europos Alpes, todėl anglų archeologas William Gowland ir suteikė kalnams tokį vardą. Pradžioje Alpėmis jis pavadino tik Hidos kalnus, bet vėliau pavadinimas pritaikytas visai grupei.
Žagarė
Žagarė – miestas Joniškio rajono savivaldybėje, 26 km į šiaurės vakarus nuo Joniškio, netoli Latvijos sienos. Seniūnijos centras, 3 seniūnaitijos (Senosios Žagarės, Švėtės, Žagarės centro). Senamiestis saugomas valstybės kaip urbanistikos paminklas. Istoriškai miestas susiformavo iš dviejų miestelių, kuriuos dalija Švėtės upė – Senosios Žagarės (kairiajame krante, miesto šiaurinėje dalyje) ir Naujosios Žagarės (dešiniajame krante, miesto centrinėje ir pietinėje dalyje).
Stovi mūrinė Naujosios Žagarės Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia (pastatyta 1633 m. iš vietinio dolomito), medinė Senosios Žagarės Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia (pastatyta 1712 m.), trys Žagarės sinagogos. Veikia Žagarės gimnazija (su muziejumi), Žagarės specialioji mokykla, biblioteka, socialinių paslaugų centras, paštas (LT-84019), privatus puodų namas-muziejus (autorius Edmundas Vaičiulis). Išlikęs didelis Žagarės dvaras (XIX a. 7-ojo dešimtmečio neoklasicistiniai rūmai ir ansamblis, Žagarės RP direkcija), jame veikia žirgynas. Stūkso du Žagarės piliakalniai, Žagarės akmuo su dubeniu (archeologijos paminklas), Žagarės pilkapiai. Kelios kapinės – Senosios Žagarės miesto kapinės už bažnyčios, Švėtės pakrantėje, Raktuvės kapinės, vakariniame Naujosios Žagarės pakraštyje, Švėtės pakrantėje, II pasaulinio karo aukų kapinės.
Kauno miesto kamerinis teatras
Istorija
Kauno kamerinis teatras veiklą pradėjo 1976 m. kaip Stanislovo Rubinovo Jaunimo muzikinė studija. Pirmasis spektaklis – Giedriaus Kuprevičiaus opera „Ten, viduje“ suvaidinta 1977 metais. 1986 m. studijai suteiktas profesionalaus teatro statusas. Studija pavadinta Kauno jaunimo kameriniu teatru. 1987 m. teatras Kaune surengė tarptautinį festivalį „Jaunasis teatras 87“. 1991 m. teatrui suteiktos nuolatinės patalpos. Nuo 2005 m. Kauno kamerinis teatras. Nuo 2009 m. Kauno kamerinio teatro iniciatyva Kaune vyksta tarptautinis monospektaklių festivalis „MonoBaltija“.
Žagarė
Miesto diena švenčiama birželio 29 dieną. Nuo 2005 m. kasmet vyksta Žagarės vyšnių festivalis.
thumb|left|[[Žagarės dvaras|Žagarės dvaro rūmai]] miniatiūra|left|Tiltas per Švėtę
Kauno miesto kamerinis teatras
Istorija
Nuo 1986 m. Kauno kamerinis teatras dalyvauja Lietuvos ir tarptautiniuose teatrų festivaliuose, yra ne kartą juose apdovanotas. Teatras gastroliavo Rusijoje, Čekijoje, Suomijoje, kitose šalyse. Kiekvieną sezoną Kauno kamerinis teatras parengia tris premjeras, viena jų skiriama vaikams. Teatro spektakliai skirtingi žanrais ir forma. Teatro pjeses kuria poetė, aktorė, dramaturgė Daiva Čepauskaitė.
Žagarė
Etimologija
Vietovardis tikriausiai yra kilęs nuo bendrinio žodžio žagaras – „sausas virbas, žabas, žabaras“. Tad pirminė Žagarės reikšmė galėjusi būti „žagaringa vieta; vieta, kur daug žagarų“. Manoma, kad tokį vardą vietovei davė žiemgaliai.
Kauno miesto kamerinis teatras
Aktoriai
Pirmoji studija:
Rimas Čiurlionis, Gintarė Jautakaitė, Liongina Juodžiukynaitė, Aurelija Kairytė, Genovaitė Karaliūnaitė, Arūnas Navalinskas, Saulius Mackevičius, Audronė Paškonytė, Linas Pečiūra, Romas Poliūnas, Audra Stasiukonytė, Ramunė Širbinskaitė, Arūnas Vaičiūnas, Artūras Vasiljevas, Julius Vilnonis, Ričardas Žekevičius
Vėliau teatre vaidmenis kūrė:
Žagarė
Geografija
Miestas įsikūręs Žiemgalos žemumoje, Švėtės upė (nuo jos šlaitų atsiveria dolomitinės Žagarės atodangos) dalija miestą į Senąją Žagarę (kairiajame krante) ir Naująją Žagarę. Į pietvakarius nuo miesto plyti Žagarės giria. Žagarės botaninis zoologinis draustinis, Žagarės akmuo („su dubeniu“). Prie miesto yra Žagarės ozas.
Kauno miesto kamerinis teatras
Aktoriai
Mindaugas Ancevičius, Gabrielė Aničaitė, Rita Atraškevičiūtė, Saulius Bakanas, Gintautas Bejeris, Eugenija Bendoriūtė, Margarita Beresnevaitė, Jonas Čepulis, Dana Dičkutė, Kęstutis Eiva, Artūras Galusevičius, Paulius Jaruševičius, Romas Kaulinis, Raimonda Kimbaraitė, Antanas Kišūnas, Donatas Kizinis, Jūratė Kluoniūtė, Kęstutis Krasauskas, Liubomiras Laucevičius, Audrius Miečius, Viktoras Mutkaris, Daiva Narušytė, Liuda Nikonova, Sonata Paliulytė, Lina Petrauskaitė, Leila Pikk, Goda Piktytė, Nomeda Pilėnaitė, Saulius Pirinauskas, Giedra Purlytė, Petras Venslovas, Gintaras Ramonas, Algimantas Slėnys, Mira Solovej, Gintaras Šileika, Saulius Urbonas, Irena Viplentaitė, Saulius Zakaras, Marcelė Zikaraitė, Darius Žiūra Kameriniame teatre karjerą pradėjo:
Žagarė
Istorija
Dabartinėje Žagarės vietoje iki XIX a. pabaigos buvo du savarankiški miesteliai: Senoji Žagarė (senamiestis) ir Naujoji Žagarė (naujamiestis). Senosios Žagarės dvaras minimas 1490 m., 1495 m. prie jo leista rengti turgų, prieš 1499 m. pastatyta bažnyčia. XVI a. 1-ojoje pusėje dešiniajame Švėtės krante išaugo Naujoji Žagarė, kuri 1547 m. vadinama miesteliu, o 1592–1595 m. šaltiniuose Žagarė jau vadinama miestu. 1595–1797 m. Senojoje Žagarėje veikė muitinė, apie 1623 m. pastatyta Naujosios Žagarės bažnyčia, kurios statybai aukojo karalius Žygimantas III ir kuri 1805 m. buvo perstatyta.
Miesteliai labai nukentėjo per XVII–XVIII a. Šiaurės karus. Po Antrojo ATR padalijimo carienė Jekaterina II padovanojo Žagarę savo favoritui P. Zubovui. 1857 m. miestelius nupirko Dmitrijus Naryškinas, kurio palikuonys XX a. pradžioje įsteigė sagų, muilo fabrikus. XIX a. Žagarė – du Šiaulių apskrities miesteliai, valsčiaus centras buvo Naujojoje Žagarėje.
Kauno miesto kamerinis teatras
Aktoriai
Dabartinė teatro trupė:
Jonas Baranauskas, Simona Bladženauskaitė, Vytautas Gasiliūnas, Kristina Kazakevičiūtė, Alma Masiulionytė, Edita Niciūtė.
Žagarė
Istorija
1941 m. užėmę Lietuvą vokiečiai Žagarėje įkūrė getą, į jį perkėlė Šiaulių geto žydus. 1941 m. spalio 2 d. Eisatzgruppe A organizavo visų žydų išžudymą miestelio turgaus aikštėje.
1925 m. įkurta pieninė (vėliau sūrių gamyklos cechas), 1975 m. – betono gamykla. 1924 m. Žagarė tapo miestu, 1932 m. gavo II eilės miesto teises, 1946 m. rugpjūčio 3 d. – apskrities pavaldumo miesto, 1950 m. – rajono pavaldumo miesto teises. 1998 m. patvirtintas Žagarės herbas.
Architektūra ir kultūra
thumb|left|Buvęs Žagarės žirgyno administracijos pastatas
Žagarėje yra regioninio parko direkcija. Miesto teritorijoje yra 2 archeologijos paminklai (Žagarės piliakalnis, akmuo su dubeniu), architektūros, istorijos (pilkapiai) ir dailės paminklų, Žagarės dvaro architektūrinis ansamblis, 1633 m. pastatyta Naujosios Žagarės bažnyčia, 1712 m. – Senosios Žagarės bažnyčia, 1796 m. – Raktuvės koplyčia.
2015 m. miestas paskelbtas metų Lietuvos kultūros sostine.
Valkaguliai
Valkaguliai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Medininkų.