cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Čidaoba
Gruzinų laisvųjų ir klasikinių (graikų-romėnų) imtynių kovotojai garsėjo TSRS, Europos ir pasaulio čempionatuose. Laikoma, kad tai čidaobos tradicijų pasekmė.
Nuorodos
Iliustracijos: Video:
Microsoft Student Partners
Microsoft Student Partners (MSP) yra pasaulinė šviečiamoji programa, skirta studentams, studijuojantiems IT srityje ir besidomintiems informacinėmis technologijomis. Programa bando padidinti studentų įgūdžius, siūlydama patirtį, kuri dažniausiai nėra prieinama studijų programoje, tarp jų ir žinias, susijusias su įvairiomis Microsoft technologijomis.
Programa prieinama daugelyje pasaulio šalių. Visi studentai, studijuojantys universitetuose arba kolegijose gali bandyti tapti šios programos dalyviais. Dažniausiai vienu metu parenkama keletas gabiausių studentų iš vienos mokymo įstaigos. Tapę MSP, jie toliau dalinasi savo žiniomis akademinėje visuomenėje rengdami kursus, skaitydami pranešimus, vykdydami projektus ir t. t.
Istorija
MSP programa startavo 2001 ir penkerius metus veikė 15 šalių. 2006-ųjų pabaigoje, programa išsiplėtė iki 50 šalių visame pasaulyje ir šiuo metu jau yra 2862 MSP nariai 92-ose pasaulio šalyse ir regionuose.
Tikslas
Microsoft Student Partners yra šviečiamoji ir skatinamoji programa skirta skatinti studentus, studijuojančius disciplinas, susijusias su technologijomis, dažniausiai informatikos ar informatikos inžinerijos. Programa siekia padidinti studentų galimybes susirasti darbą bei geriau supažindinti su įvairiomis Microsoft technologijomis. Dažniausiai studentai partneriai gauna praktiką prie konkrečių produktų, kurios paprastai negautų studijuodami universitete ar kolegijoje.
Narystė
MSP programa prieinama viso pasaulio kolegijų ir universitetų studentams arba jaunesniems (priklausomai nuo žinių ir sugebėjimų). Jauniausiam MSP, Babar Igbal, šiuo metu yra 13 metų. Microsoft kartas nuo karto renkasi savo atstovais po keletą studentų iš kiekvienos mokymosi institucijos. Norėdami tapti MSP Lietuvoje, studentai turėtų užpildyti šią anketą.
Kolakas
Kolakas  – miestas pietryčių Australijoje, Viktorijoje, 150 km į pietvakarius nuo Melburno, prie Kolako ežero.
Microsoft Student Partners
Narystė
Lietuvoje šiuo metu yra 13 Studentų Partnerių iš keleto Kauno, Vilniaus bei Šiaulių universitetų (KTU, VDU,VU, VGTU ir ŠU).
Kolakas
Istorija
1837 m. atvyko pirmieji atėjūnai ir pradėjo kurtis europiečių gyvenvietė. 1848 m. įkurtas paštas. Miestas po truputį augo ir jam buvo suteiktos miesto teisės.
Microsoft Student Partners
Veikla
Studentai Partneriai turi priėjimą prie naujausios Microsoft programinės įrangos, knygų, renginių ir mokymosi galimybių. . Tikimasi, kad MSP nariai toliau dalinsis savo žiniomis akademinėje bendruomenėje organizuodami kursus, skaitydami pranešimus ar paskaitas ir organizuodami projektus tarp kitų studentų. Studentai Partneriai taip pat gali skatinti įvairias iniciatyvas, konkursus, tokius kaip „Microsoft Imagine Cup“ arba programas, tokias kaip Microsoft MSDN-AA.
Pastabos
<references group="Pastaba" />
Ostruvo valsčius
Ostruvo valsčius  – valsčius pietryčių Lenkijoje, Pakarpatės vaivadijoje.
Istorija
Valsčius įkurtas 1973 m. sausio 1 d. vietoje buvusio Didžiojo Boreko valsčiaus.
Alsos tvenkinys
Alsos tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Raseinių rajone, 8 km į pietvakarius nuo Viduklės miestelio. Sudarytas užtvenkus Alsos upę (Šešuvies intakas) 1,6 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 1 km, plotis – iki 0,17 km. Altitudė 54,5 m. Krantai aukštoki, apaugę krūmynais. Tvenkinys gausiai užžėlęs vandens augmenija. Aplinkui telkšo virtinė žuvininkystės ūkio tvenkinių. Iš jų į tvenkinį įteka 4 kanalai. Į rytus įsikūręs Paalsio kaimas.
Pelkinė guostė
Pelkinė guostė, arba paprastoji guostė (Cnidium dubium) – salierinių (Apiaceae) šeimos, guosčių genties šlapių vietų augalas. Pelkinės guostės pavadinimas kilo iš lotyniškų žodžių: knidium – guostė, dubium – abejotina.
Morfologija
Dvimetis, kartais daugiametis žolinis augalas. 30–90 cm aukščio augalas. Stiebas stačias, plikas, prie pamato apvalus, viršutinė dalis briaunota ir šakota. Lapai pailgai kiaušiniško kontūro, du ir tris kartus plunksniški; paskutinės eilės lapeliai linijiniški ar lancetiškai linijiniški, smailiaviršūniai, žemyn riestais kraštais, negiliai pjūkliškai dantyti, su persišviečiamomis gyslomis, kartais dviskiaučiai ar triskiaučiai; lapų makštys gana plačios, baltais pakraščiais, viršutinės ilgesnės, prie stiebo prigludusios, rausvos. Žiedai balti. thumb|left|210px|Pelkinės guostės požymiai Žiedynas 5– 7 cm skersmens, su 20– 25 stipinais; skraistės nėra arba ją sudaro 2– 3 šiurkštūs, yliški lapeliai; skraistlapėliai gausūs, pliki, linijiškai yliški, tokio pat ilgio kaip žiedkočiai. thumb|left|210px|Pelkinės guostės vaisiai Skeltavaisis beveik rutuliškas, kiaušiniškas, iš šonų truputį suplotas, sudarytas iš dviejų merikarpių. Vaisiai, 2– 2,5 mm ilgio ir apie 2 mm pločio; liemenėliai kelis kartus ilgesni už kūgišką stilopodį, nulinkę; merikarpiai su 5 išilginėmis, šviesesnėmis, geltonomis storomis skiauteriškomis briaunelėmis. Merikarpiai išorinėje pusėje išgaubti, nelygiu, raukšlėtu paviršiumi, rudi, žaliai rudi, 4,0– 4,5 mm ilgio, 1,8– 2,5 mm pločio, 1,0– 2,0 mm storio. Žydi rugpjūčio – rugsėjo mėnesį.
Augavietės
Auga permainingai šlapiose ar drėgnose buveinėse su vidutinio derlingumo, neutralios reakcijos, humusingu ar durpiniu dirvožemiu: pelkėtose pievose ar ganyklose, negiliose žemapelkėse, ežerų pakrantėse, šlapiose kirtavietėse ir miškų aikštelėse. Reta. Buveinių sausinimas ir teršimas bei sumedėjusių augalų konkurencija yra pagrindiniai pelkinių guosčių išlikimui grėsmę keliantys veiksniai.
Bokatoras
thumb|right|Senovės khmerų karys atakuoja tiesiu spyriu Bokatoras, kitaip labokatao - Kambodžos kovos menas, apimantis grumtynes be ginklo, grumtynes parteryje ir ginklų naudojimą. Bokatoras yra vienas seniausių Kambodžos kovos menų. Kartais klaidingai manoma, kad bokator reiškia visus Kambodžos kovos menus.
Pelkinė guostė
Augavietės
Pastaruoju metu rūšis rasta: Lynežerio ir Rudnios apylinkėse, Palkabalio ir Rudnios miškuose (Varėnos r.), Baltamiškio miške (Lazdijų r.).
Bendras paplitimas: Pietų Skandinavija, Vidurio Europa, Rusijos europinė dalis, Sibiras, Vidurio Azija.
Bokatoras
Pavadinimas bokator verčiamas kaip 'smūgiavimas į liūtą' iš bok 'liūtas' + tor 'liūtas'.
Žodinė tradicija teigia, kad bokatoras (ar jo ankstyvoji forma) buvo dar prieš 1000 m. egzistavusi Ankoro kariuomenės kirstynių sistema.
Skirtingai negu kikboksas, kuris yra kovinis sportas, bokatoras buvo sukurtas kaip kovos laukui skirta sistema. Į jį įeina smūgiai alkūnėmis, keliais, galva, spyriai, užlaužimai ir grumtynės ant žemės. Bokatore panaudojami ir veiksmai pečiais, dubeniu. Pagrindiniai ginklai - bambukinės kartys ir lazdos.
Bokatoro kovotojai kovodami vilki aprangą, primenančią senųjų khmerų kariuomenės uniformą. Juosmuo sujuosiamas krama, kakta iš bicepsai perrišami mėlynomis ir raudonomis šilko virvelėmis sangvar day. Senovėje tokios virvelės buvo užkeikiamos, kad didintų jėgą, o dabar jos tiesiog ceremoninis papuošalas.
Bokatoro veiksmai sudaro 341 rinkinį, kurie kaip ir daugelis Azijos kovos menų pagrįsti gyvūnų stebėjimais. Bokatoras turi, pvz., arklio, paukščio, nagos, erelio, gervės stilius. Dėl išorinio panašumo bokatorą kartais vadina šiuolaikinio kikbokso atmaina. Bokatoro formos yra pagrįstos tiek senoviniais gyvūnų stiliais, tiek grynai praktiškomis kautynių metodikomis. Pvz., Pradal Serey yra kautynių sistema, kuri naudoja nedaug bazinių veiksmų kumščiais, alkūnėmis, keliais ir spyriais, bet nieko bendro neturi su gyvūnų stiliais.
Bokatoro lygiai ir kramos
Krama rodo kovotojo gebėjimų lygį. Skiriama 10 lygių, žemiausias lygis juosi baltas kramas, aukštesni lygiais - žalias, rudas, mėlynas, raudonas, rudas ir juodas. Baigę bazinį apmokymą bokatoro kovotojai apie 10 metų juosi juodas kramas. Bokatoro kovos be ginklo dalis turi nuo 8000 iki 10000 skirtingų veiksmų. Juodą kramą galima gauna išmokus apie 1000 veiksmų.
Auksinę kramą gauna tikri meistrai, padarę indėlį bokatorui.
Istorija
Manoma, kad bokatoras yra seniausias susistemintas khmerų kovos menas, už jį senesnis tėra yuthakun khom, bet tai įrodančių šaltinių nėra. Yra teigiančių, kad senumą rodo bokatoro pavadinimas, reiškiantis 'smogti liūtui'. Pietryčių Azijoje liūtai negyveno, bet jie gyveno ir gyvena Indijoje. Indijos kultūra turėjo didelės įtakos Ankoro kultūrai. Ankoro pastatai aprašinėti sanskrito užrašais, pašvęsti hinduizmo dievams Višnu ir Šivai. Ir šiandien bokatoro kovotojai prieš treniruočių seansą pagerbia Brahmą. Religiniame gyvenime dominavo brahmanai, kurie Indijoje treniruodavosi kautis kalavijais ir be ginklo. Gali būti, kad liūto sąvoka ir bokatoro gyvūniniai stiliai į Kambodžą atėjo Ankoro laikais kaip Indijos kovos menų įtaka. Stiprėjant budizmo įtakai brahmanų įtaka mažėjo.
Bareljefai ant įėjimo į Bajoną (Bayon), Jayavarmano VII valstybės šventyklą, kolonų apatinių dalių rodo įvairius bokatoro veiksmus. Vienas bareljefas rodo du susiėmusius vyrus, kitas rodo du kovotojus, atakuojančius alkūnėmis. Abu šie veiksmai yra standartiniai šiuolaikiniuose Kun Khmer ar Pradal Serey. Galbūt ilga Kambodžos kovos menų istorija buvo vienas iš veiksnių, leidusių daugiau kaip 600 m. nuo maždaug 800 m. e. m. viešpatauti Pietryčių Azijoje.
Pol Poto režimo (1975-1979) laikais raudonieji khmerai praktikuojančius tradicinius kovos menus naikino, tad šie turėjo arba bėgti, arba nustoti mokyti ir slapstytis. Po Pol Poto, Vietnamo okupacijos metu, vietiniai kovos menai irgi buvo draudžiami.
Bokatoro atgimimas
San Kim Sean (kitaip - Sean Kim San) dažnai laikomas šiuolaikinio bokatoro tėvu, jam priskiriamas bokatoro atgaivinimas. Pol Poto laikais San Kim Sean buvo pabėgęs iš šalies. Gyvendamas JAV jis mokė hapkido. 1992 m. jis grįžo į Kambodžą, kur ėmė gaivinti bokatorą ir ėmėsi priemonių garsinti bokatorą visame pasaulyje.
2001 m. jis persikėlė į Pnompenį ir, gavęs leidimą, ėmė bokatoro mokyti vietinį jaunimą. tais pačiais metais jis ėmė važinėti po šalį ir ieškoti išlikusių bokatoro mokytojų (lakru). Jis rado kelis žmones nuo 60 iki 90 m. amžiaus, kurie įtikinti vėl pradėjo mokyti bokatoro. Kiti išlikę meistrai buvo Meas Sok, Meas Sarann, Ros Serey, Sorm Van Kin ir Mao Khann.
2006 m. rugsėjo 26-29 d. Pnompenio olimpiniame stadione vyko pirmosios nacionalinės bokatoro varžybos, kuriose dalyvavo 20 komandų iš 9 provincijų.
100 išsaugotinų Italijos filmų
100 išsaugotinų Italijos filmų – kino juostų sąrašas, sudarytas siekiant įvardinti „100 filmų, kurie pakeitė kolektyvinę šalies atmintį 1942–1978 metais“. Projektas buvo įgyvendintas 2008 m. 65-ojo Venecijos kino festivalio skyriaus kartu su Kultūros ministerija ir kino studija Cinecittà.
Filmų sąrašą sudarė laikraščio „Il Messaggero“ kritikas Fabio Ferzetti, režisierius Gianni Amelio ir kino kritikai bei rašytojai Gian Piero Brunetta, Giovanni De Luna, Gianluca Farinelli, Giovanna Grignaffini, Paolo Mereghetti, Morando Morandini, Domenico Starnone ir Sergio Toffetti.
Filmų sąrašas
Juostos išdėstytos chronologine tvarka.
Ulba
Ulba (, Ýlbi; ) – upė rytinėje Kazachstano dalyje; dešinysis Irtyšiaus intakas (Obės baseinas). Ilgis siekia 100 km, baseino plotas – 4990 km², vidutinis debitas – 100 m³/s.
Susidaro susiliejus iš Ivanovo ir Ubos kalnagūbrių, priklausančių Rūdiniam Altajui, ištekančioms Gromotuchos ir Tichajos upėms. Esama hidroelektrinių kaskados.
Užšąla lapkričio – gruodžio mėnesiais, o atitirpsta balandį. Upės mityba mišri, daugiausia pagrįsta sniego tirpsmo vandeniu.
Prie Ulbos žiočių įsikūręs Oskemenas.
Vytautas Jonas Stauskis
Biografija
Gimė 1942 m. gegužės 9 d. Raseiniuose. Mokėsi Palangos vidurinėje mokykloje, Kauno politechnikos institute statybos fakultete, Maskvos inžinerinio statybos instituto aspirantūroje, Maskvos geležinkelių transporto inžinerinio instituto aspirantūroje. Dirbo Kretingos rajono architektūros skyriuje, Palangos miesto architektūros skyriuje, Kauno miestų statybos projektavimo institute, Vilniaus inžineriniame statybos institute asistentu, vyr. dėstytoju, docentu, Vilniaus Gedimino technikos universiteto docentu, profesoriumi. Taip pat dirbo pastatų konstrukcijų katedros vedėju, akredituotos pastatų akustikos mokslo laboratorijos vedėju.
V. Stauskis yra Europos akustikų asociacijos tarptautinės kategorijos ekspertas pastatų akustikos mokslo srityje, Tarptautinės mokslo organizacijos Audio Engineering Society (AES) Lietuvos skyriaus pirmininkas, Tarptautinio akustikos ir vibracijos instituto, JAV ir Prancūzijos akustikų asociacijos užsienio narys, Lietuvos akustikų asociacijos viceprezidentas, architektūrinės ir statybinės akustikos skyriaus pirmininkas, VGTU mokslo žurnalo „Journal of Civil Engineering and Management" redakcinės kolegijos narys, VGTU tarybos narys ir kt. Atlikęs mokslinių ir praktinių darbų iš akustikos srities.
Mokslinė veikla
1974 m. apgynė technikos mokslų kandidato (dabar daktaro) disertaciją tema „Akustinių tiltelių įtakos perdangų garso izoliacijai tyrimas“; 1997 m. – habilitacinį darbą tema „Didelių matmenų rezonatorių, jų sistemų ir kitų faktorių vaidmuo, formuojant ir įvertinant salių akustiką“. Apie 190 mokslinių straipsnių autorius. Sukūrė 11 išradimų iš architektūrinės ir statybinės akustikos srities. Pirmasis akustikos profesorius ir habilituotas technologijų mokslo daktaras Lietuvoje ir Baltijos šalyse.
MOKSLINĖS MONOGRAFIJOS:
MOKYMO KNYGOS UNIVERSITETAMS
IŠRADIMAI,  PATENTAI:
Įvertinimas
2002 m. suteikta Lietuvos mokslo premija iš architektūrinės akustikos srities už darbą V. J. Stauskis „Salių akustikos tyrimai, inžineriniai sprendimai ir jų realizavimas“ (1977-2001), aukščiausio laipsnio Valstybės mokslo stipendijos laimėtojas (2000–2001), įteiktas Tarptautinės mokslo asociacijos „Audio Engineering Society (AES)“ Garbės diplomas (Paryžius 2000),
VGTU medalis už nuopelnus universitetui (2002), TSRS Liaudies pasiekimų parodos sidabro medalis (1970),  geriausių vadovėlių universitetams Lietuvoje konkurso laimėtojas (2005, 2007), geriausių VGTU vadovėlių konkurso laimėtojas (2005, 2008), geriausių VGTU mokslinių monografijų konkurso laimėtojas (2005).
Panevėžio architektūra
thumb|Panevėžio architektūrą reprezentuojanti [[Panevėžio Kristaus Karaliaus katedra|Kristaus Karaliaus katedra]] thumb|Į LR Kultūros vertybių registrą įrašyti architektūrinės vertės objektai Panevėžyje Panevėžio architektūra – statinių, jų kompleksų ir gamtinės aplinkos visuma Panevėžio mieste.
Istoriškai susiklostė, kad Panevėžys ryškaus architektūrinio identiteto neturi, jį sudaro skirtingų laikotarpių ir stilių pastatai. Panevėžys formavosi stichiškai, augo kaip pramonės ir darbininkų miestas, mieste nėra ir niekada nebuvo svarbių architektūros objektų. Iki XIX a. beveik visas miestas buvo medinis, padalintas į du atskirus urbanistinius kompleksus: Naujojo Panevėžio miestą ir Senojo Panevėžio miestelį. Iki XIX a. pab. miestas suvienytas, tarpukariu – modernizuotas. Dabartinį miestovaizdį įgijo sovietmečiu: miestas plėtotas pagal 1947 m. (arch. K. Šešelgis), 1962 m. (arch. I. M. Daujotaitė ir kiti) ir 1973 m. (arch. V. Bugailiškis ir kiti) bendruosius (generalinius) planus.
Miesto istorinė dalis, 11 statinių kompleksų ir 53 atskiri objektai, turintys architektūrinę vertę, įtraukti į LR Kultūros vertybių registrą (2023 m. duomenys).
Miesto struktūra
thumb|left|Mišrus vienaaukščių ir daugiaaukščių namų užstatymas Katedros gatvėje Gatvių tinklo pagrindinės ašys – Smėlynės ir Basanavičiaus gatvės, kertančios miesto teritoriją iš šiaurės į pietus, bei Klaipėdos ir Vilniaus gatvės – iš vakarų į rytus. Miesto centrinę dalį juosia magistralinės Nemuno, S. Kerbedžio ir J. Biliūno gatvės. Pagrindinis miesto centro gatvių tinklo akcentas – Laisvės aikštė, kuri kartu su nedidele Ukmergės gatvės atkarpa paversta pėsčiųjų zona.
Architektų nuomone, vertingiausios miesto vietos – Laisvės aikštė, Senvagė ir miesto centro jungtis su Skaistakalnio parku bei Šv. Petro ir Povilo bažnyčia. Daugiausia problemų turi autobusų stoties aplinka bei reprezentacinių Smėlynės ir Basanavičiaus gatvių užstatymas menkaverčiais kvadratinių formų mediniais namais.
Senoji architektūra
thumb|XVII a. Upytės pavieto teismo archyvo rūmai – seniausias Panevėžio pastatas Senasis Panevėžys pradėjo kurtis XVI a. pr. Nevėžio dešiniajame krante nuo valstybinio dvaro atskyrus žemes Ramygalos parapijai (dabartinė Senamiesčio gatvė). Netrukus, patogesnėje vietoje, Didžiojo kunigaikščio dvaro žemėje Nevėžio kairiajame krante, prie svarbių kelių į Ramygalą ir Upytę (dabartinis miesto centras) pradėjo kurtis Naujasis Panevėžys. Po valakų reformos XVI a. pab. Naujasis Panevėžys atsiskyrė nuo dvaro, tapo atskiru teritoriniu vienetu. Tarp Senojo ir Naujojo miesto stovėjo Panevėžio dvaras: skirtinga šių miesto dalių priklausomybė (valstybei, bažnyčiai, privačiam didikui) trukdė Panevėžiui tolygiai plėtotis. Dėl to nesusiformavo ryškesni architektūros ansambliai, kompozicijos dominantės, nebuvo tūriu ar menine išraiška išsiskiriančių visuomeninių pastatų. Miestą sudarė vienaaukščiai mediniai pastatai, medinė bažnyčia, nedidelis, neišraiškingas dvaro pastatas. Vienintelis to laikotarpio paveldas mieste – 1614 m. statyti renesanso stilistikos mūriniai Upytės pavieto teismo archyvo rūmai Kranto gatvėje ir gatvių tinklas.
Miestas smarkiai sugriautas per karą su Maskva 1654–1667 m. ir Šiaurės karą 1700–1721 m. 1727 m. Naujojo Panevėžio aikštės vakariniame šone pradėtas statyti pijorų vienuolyno ansamblis: vienuolyno korpusas, bažnyčia ir kolegija (po 1790 m. gaisro atstatyti). Naujieji pastatai ir 1794 m. pastatyta medinė sinagoga miesto plano nepakeitė, bet paryškino tūrinėje ir erdvinėje kompozicijoje ryškesnių akcentų neturėjusį miesto centrą. Iš šių pastatų iki šių laikų išliko tik bažnyčia, kiti nukentėjo per Antrąjį pasaulinį karą ir nugriauti pokario metais.
thumb|Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčios bokštai – viena iš pagrindinių dominančių miesto siluete Nuo XIX a. pr. pradėjo keistis ir miesto užstatymas bei vaizdas. Miesto centre susidarė tankiai užstatyti kvartalai, imta riboti pastatų tankumą. Pastatyti nauji visuomeniniai pastatai: medinė Evangelikų liuteronų bažnyčia Dvaro gatvėje (1845–1850 m.; dabar Ukmergės g. 29), apskrities iždinė turgaus aikštėje (1830 m., neišlikusi), kalėjimas (po 1837 m.), medinis ligoninės pastatas Marijos gatvėje (1840 m., dabar Panevėžio teritorinė darbo birža A. Smetonos g. 19), dviaukštė mūrinė bajorų mokykla (1840 m., dabar Panevėžio kolegijos korpusas Klaipėdos g. 3), malūnas (1841 m., dabar viešbutis „Romantic“). Miesto centre ėmė vyrauti mūriniai pastatai, kai kurie jų buvo klasicistinio stiliaus. Po 1831 m. sukilimo uždarytas pijorų vienuolynas: vienuolių korpusas paverstas kareivinėmis, bažnyčia – cerkve. 1877–1885 m. Smėlynėje vietoj medinės bažnyčios pastatyta raudonų plytų apdailos neoromaninė Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia, kuri ėmė dominuoti miesto siluete. 1878 m. parengtas miesto planas, iš esmės – jau susiklosčiusių kvartalų su kai kuriais gatvių papildymais fiksacija. Pagal planą numatyti nauji kvartalai šiaurinėje ir pietinėje miesto dalyse. Miesto centrinė (Laisvės) aikštė apstatyta istorizmo stiliaus dviaukščiais, tinkuotais, puoštais orderiniais elementais arba raudonų plytų su smulkiu gausiu plytų dekoru pastatais. Nutiesti geležinkeliai: 1873 m. platusis Radviliškio–Daugpilio, 1898 m. – siaurasis Panevėžio–Pastovių, įrengta stotis, pastatyti stoties pastatai, sandėliai. XIX a. pab. Panevėžys tapo teritoriškai vieningu, architektūros ir urbanistinės struktūros požiūriu susiformavusiu miestu.
thumb|left|J. Balčikonio gimnazijos senasis korpusas, XIX a. pab. XIX a. pab.–XX a. pr. mieste pastatyta mūrinių visuomeninių, gyvenamųjų ir industrinių pastatų: du vėjo malūnai Ramygalos gatvėje (1875 ir 1880 m.), istorizmo „plytų stiliaus“ valstybės degtinės monopolio Panevėžio pilstykla Kranto gatvėje (1880 m., sovietmečiu – konservų fabrikas, dabar apleistas), Realinės mokyklos rūmai (1884 m., dabar J. Balčikonio gimnazija), J. Kasperovičiaus gyvenamasis namas (1889 m., tarpukariu – teismo, sovietmečiu – Kraštotyros muziejaus pastatas, rekonstruotas 1985 m., dabar dailės galerija), istorizmo „plytų stiliaus“ kalėjimo pastatai – dviaukštis administracinis pastatas prie gatvės ir keturių aukštų kalėjimo pastatas kieme (1893 m., P. Puzino g. 12), eklektinis dviejų aukštų su mezoninu ir mansarda „Centralinis“ viešbutis Aptiekos g. (1894 m. arch. J. F. Lemanas; dabar pastatas Laisvės a. 1), rausvų ir geltonų plytų mūro Moigių namų kompleksas (1895 m., dabar Panevėžio kraštotyros muziejus),  istorizmo stilistikos mielių ir spirito fabriko pastatai (XIX a. pab.–XX a. pr., Respublikos g. 82), istorizmo stilistikos dviaukštis su mansarda J. Masiulio knygynas (1890–1900 m.), Natanelio Kisino namas (1900 m., namą 1906 m. nusipirko Panevėžio miesto savivaldybė, 1987 m. integruotas į savivaldybės pastatų kompleksą), neoklasicistiniai su moderno stiliaus bruožais Panevėžio kredito draugijos rūmai (1915 m., arch. A. Pšigodskis; dabar Panevėžio apskrities Gabrielės Petkevičaitės-Bitės viešoji biblioteka) ir kiti.
Tarpukario istorizmas ir modernizmas
Per Pirmąjį pasaulinį karą Panevėžyje sugriauta ar apgriauta apie 100 pastatų, 1917 m. mieste siautėjo gaisras, sudegė miesto dalis tarp Ukmergės ir Ramygalos gatvių bei Tilto (dabar Smėlynės) gatvės rajonas. Po nepriklausomybės kovų Panevėžys pradėjo atsigauti ir tvarkytis. Atnaujinti tiltai (Laisvės tiltas, tiltas Respublikos gatvėje – 1925 m., inž. P. Morkūnas), išgrįstos gatvės, pastatyta elektrinė (1923 m.). Tarpukariu mieste pastatyta nemažai visuomeninių ir gyvenamųjų pastatų, industrinių statinių, parengtas tikslus geodezinis miesto planas – vienas pirmųjų tokio pobūdžio darbų Lietuvoje (1933–1934 m., inž. M. Ratautas, A. Kočegūra, P. Butrimas). Ketvirtajame dešimtmetyje pradėta tiesti kanalizacija, koreguota Nevėžio vaga, sutvarkyta Laisvės aikštė.
Gatvės
thumb|A. Jakšto prospektas, ~1939 m. Tarpukariu Panevėžys buvo vienas geriausiai gatves tvarkiusių Lietuvos miestų: 1939 m. Lietuvoje buvo tik du pirmos eilės miestai, turėję daugiau grįstų gatvių nei negrįstų – Panevėžys ir Vilkaviškis. Tačiau Panevėžys, būdamas didesnis, grįstų gatvių turėjo žymiai daugiau. 1926 m. išgrįstos K. Donelaičio, Margių, Kauno, Vyskupo Valančiaus, vėliau ir kitos gatvės. Prie gatvių buvo tiesiami ir šaligatviai. Iš pradžių gatves grindė paprastais akmenimis, ketvirtajame dešimtmetyje centrinės gatvės jau buvo grindžiamos tašytais. 1935 m. iš 40 km Panevėžio gatvių buvo išgrįsta 26 km. Buvo grindžiami ir užmiesčio keliai: į Berčiūnus (5,4 km; 1933–1934 m.) ir Velžį, Ukmergės link (3,6 km; 1935 m.). Deja, iki šių laikų nė vieno grindinio Panevėžyje neišliko: sovietmečiu visos grįstos gatvės užlietos asfaltu. 1934–1936 m. Nevėžio dešiniajame krante įrengtas cemento plytomis grįstas A. Jakšto prospektas. Apsodintas akacijomis, jis per keletą metų tapo viena iš gražiausių Panevėžio vietų, miestelėnų vadintas Meilės alėja. 1937 m. miesto pietinėje dalyje suformuotas naujas gyvenamųjų namų rajonas, apėmęs Klaipėdos, S. Daukanto ir Džonto (dabar J. Zikaro) gatves.
Visuomeniniai pastatai
thumb|Žydų gimnazija buvo vienas pirmųjų žymesnių tarpukario Panevėžio pastatų. Sovietmečiu čia veikė įvairios švietimo įstaigos Trečiojo dešimtmečio pradžioje miestui trūko lėšų. Pirmas kiek žymesnis pastatas buvo kukli vienaaukštė su mansarda pradžios mokykla Marijos (dabar A. Smetonos) ir Klaipėdos gatvių sankryžoje, pastatyta 1923 m. Tais pačiais metais pastatyta medinė Panevėžio apskrities ligoninė. Nuo dešimtmečio pabaigos buvo statomi jau kur kas žymesni pastatai. 1928 m. Elektros gatvėje istorizmo stiliumi pastatyta gelsvų plytų mūro Žydų gimnazija (vėliau praplėsta, dabar – Panevėžio apygardos teismas; arch. P. Sabolis, A. Tylius), dėl išorės puošnumo ir įrengtų šildymo bei vandentiekio sistemų vadinta „rūmais“. 1930 m. Kranto gatvėje pastatyta gelsvų plytų mūro netinkuota Lenkų gimnazija (dabar Panevėžio specialioji mokykla; inž. J. Salenekas), Smėlynės gatvėje – mūrinė dviaukštė Panevėžio apskrities savivaldybės ligoninė (arch. R. Steikūnas). Tais pačiais metais pašventinta modernizuotų neobaroko formų bazilikinė Panevėžio katedra (arch. R. Steikūnas, inž. A. Gordevičius).
thumb|left|Panevėžio valsčiaus savivaldybės pastatas buvo vienas pirmųjų bandymų mieste pereiti nuo istorizmo prie modernizmo architektūros. Sovietmečiu dviaukščio pastato šlaitinis stogas pakeistas trečiu aukštu Ketvirtajame dešimtmetyje vietoj istorizmo ėmė vyrauti lietuviškojo modernizmo stilius. 1932 m. Smėlynės gatvėje pastatytos Panevėžio valstybinės mergaičių gimnazijos (arch. V. Landsbergis-Žemkalnis; dabar Panevėžio Vytauto Žemkalnio gimnazija) architektūroje dar dominuoja senųjų stilių bruožai: simetrinė kompozicija, dekoro elementai – fasadą skaido puskolonės, stilizuoti piliastrai, akcentuotas centrinis įėjimas, bet urbanistine prasme jau įgyvendinti nauji principai: pastatas įkomponuotas sklype, atitraukus nuo bendros užstatymo linijos, sukuriant žaliąją erdvę tarp pastato ir gatvės. Siekis nutolti nuo iki tol vyravusio istorizmo ryškus Panevėžio valsčiaus savivaldybės pastate Smėlynės gatvėje (1933 m., inž. K. Germanas): pirmo ir antro aukštų tūryje per plokštuminį ir ritminį skaidymą pabrėžiamas formų paprastumas bei griežtumas, akcentuotas eksterjero horizontalumas, atsisakyta nereikalingų dekoratyvinių elementų. Sovietmečiu pastatui pristatytas trečias aukštas, šiais laikais pastate įrengti butai.
thumb|left|Lietuvos banko Panevėžio skyriaus pastatas – vienas svarbiausių ir gražiausių tarpukario statinių mieste thumb|Panevėžio ligonių kasos pastatas, praplėstas sovietmečiu. Naujojo priestato (kairėje) išorė – siaurų langų ritmas, užapvalinta prieangio dalis – suderinta su originalaus pastato (dešinėje) fasadu thumb|Panevėžio apskrities savivaldybės rūmų pagrindinis fasadas iš A. Jakšto gatvės pusės Vienas įspūdingiausių modernizmo architektūros statinių Panevėžyje – Lietuvos banko Panevėžio skyriaus pastatas Respublikos gatvėje (1931 m., arch. M. Songaila). Pastato interjeras puošnus, su skulptūrine ornamentika. Centrinę operacijų salę dengia kupolas, kurį laiko atlantai (skulptorius J. Zikaras). Pastato išorė – be papuošimų, neskaitant virš įėjimo tarp sparnų įkomponuoto Vyties.
Daugiausia visuomeninių pastatų tarpukariu suprojektuota ilgamečio Panevėžio inžinieriaus Antano Gargaso: vienaaukštis Žydų liaudies banko pastatas Respublikos gatvėje (1933 m., dabar restoranas „Nendrė vėjyje“), Panevėžio miesto pradinė mokykla Nr. 3 Ukmergės gatvėje (1935 m.), tuo metu laikyta moderniausiu švietimui skirtu objektu Panevėžio apskrityje, Panevėžio apygardos ligonių kasa Respublikos gatvėje (1937 m.), pradžios mokykla Danutės gatvėje (1938 m., dabar Panevėžio 5-oji gimnazija), dviaukštis Panevėžio ūkininkų smulkaus kredito banko pastatas Laisvės aikštėje su plačiomis vitrinomis pirmame aukšte ir siaurais vertikaliais langais antrame bei lenktu stikliniu stogeliu (aliuzija į „Pienocentro“ pastatą Kaune) – vienas brandžiausių inžinieriaus darbų (1938 m.). Deja, pastatas prarado savo autentiškumą, sovietmečiu užstačius trečiąjį aukštą, sunaikinus stogą juosiančią tvorelę, pakeitus duris ir langus. Kiti žymūs A. Gargaso projektai – Panevėžio Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo koplyčia Marijonų gatvėje (1939 m.), triaukštė pradžios mokykla Nr. 2 Maironio gatvėje (1940 m., dabar R. Sargūno sporto gimnazija), keturių aukštų Panevėžio vyskupijos kunigų seminarijai numatytas pastatas, baigtas jau po Antrojo pasaulinio karo. Sovietmečiu jame buvo įsikūręs Panevėžio hidromelioracijos technikumas, dabar – Panevėžio Kazimiero Paltaroko gimnazija.
Vienas vėlyviausių tarpukario architektūros visuomeninių pastatų Panevėžyje – 1940 m. A. Jakšto gatvės ir Liepų alėjos kampe pastatyti Panevėžio apskrities savivaldybės rūmai (inž. Petras Lelis; dabar Panevėžio rajono savivaldybės poliklinika). Rūmų architektūra pasižymi tarpukario Lietuvos administraciniams pastatams būdingomis modernizuotomis formomis su klasikinės architektūros elementais.
Gyvenamieji namai
thumb|Miesto pakraštyje įsikūrusi tarpukario advokato Česlovo Petraškevičiaus vila laikoma vienu gražiausių Panevėžio medinės architektūros statinių. Gyvenamiesiems būstams populiaresnė buvo pigi medinė statyba. 1939 m. mieste pastatyti 85 mediniai ir tik 13 mūrinių gyvenamųjų namų. Palyginimui – Šiauliuose tais metais trečdalis pastatytų namų buvo mūriniai, Kaune – pusė. Panevėžio namai buvo ir gerokai pigesni – Kaune vieno namo statyba vidutiniškai kainavo apie 30 tūkst. litų, Šiauliuose – 19 tūkst., Panevėžyje – 9 tūkst. Žymesni tarpukariu pastatyti gyvenamieji namai: skulptoriaus J. Zikaro namas (1924 m., inž. A. Gordevičius; sovietmečiu nugriautas), miesto burmistro Tado Chodakausko namas Vasario 16-osios g. 22 (1928 m.), techniko J. Baryso namas Respublikos gatvėje – tuo metu vienas moderniausių privačių namų mieste (1929 m.), fotografo J. Žitkaus namas Puzino g. 11 (1934 m.; vėliau jame gyveno Salomėja Nėris), medinis dviaukštis pedagogo P. Būtėno namas A. Jakšto g. 3 (1933 m.), advokato Č. Petraškevičiaus vila Smėlynės g. 171 (1934 m., dabar Panevėžio gamtos mokykla), kunigo A. Kungio namas Sodų g. 27 (ketvirtas dešimtmetis), trijų aukštų mūrinis gydytojo S. Mačiulio namas Respublikos g. 54 (ketvirtas dešimtmetis, baigtas įrengti sovietmečiu; dabar Panevėžio apygardos prokuratūra).
Industriniai pastatai
1927 m. Kranto gatvėje pastatytas „Lietūkio“ malūnas, tarpukariu buvęs vienas didžiausių ir moderniausių malūnų Lietuvoje (Antrojo pasaulinio karo metu sugriautas, po karo nebeatstatytas). 1931 m. pastatytas „Maisto“ mėsos fabrikas (inž. M. Ratautas, P. Markūnas), 1933 m. Ukmergės gatvėje atidarytas naujai suremontuotas Muilo fabrikas, įrengtas buvusios skerdyklos pastate. Fabriko teritorijoje nugriovus buvusius sandėlius pagal inž. Vilkelio projektą 1938 m. pastatytas aliejaus fabrikas. 1940 m. miesto šiaurės vakaruose 40 ha plote pastatyti Cukraus fabriko pastatai, suprojektuoti funkcionalizmo stiliumi architekto A. Funko.
Sovietmečio architektūra
Antrojo pasaulinio karo metu Panevėžys vėl gana smarkiai nukentėjo. Po karo dalis istorinių pastatų rekonstruota, sunaikintų vietose ir tuščiose erdvėse atsirado stambiatūriai, neatitinkantys istorinio mastelio pastatai. Labiausiai nukentėjo nuo seno neturtingų žydų gyvenamas kvartalas tarp Ukmergės ir Elektros gatvių, vadinamoji „Slobodka“. Šeštojo dešimtmečio pabaigoje šis kvartalas užstatytas mūriniais daugiabučiais, o 1967–1968 m. Elektros gatvės ir Laisvės aikštės kampe pastatyti Panevėžio dramos teatro rūmai (arch. A. Mikėnas).
Pokario metais atnaujintos pramonės įmonės, miesto centre ir netoli centro tuščiose vietose pastatyti triaukščiai daugiabučiai: Kranto (vietoj sugriauto „Lietūkio“ malūno), Ukmergės, N. Gogolio (dabar Smėlynės), Ramygalos, Klaipėdos, Agronomijos (dabar Marijonų), Sandėlių (dabar S. Kerbedžio) gatvėse, Liepų alėjoje. Dviaukščiai – Margių, Algirdo, Stoties gatvėse.
Miesto plėtra
thumb|Šalia centro esantis Vilniaus gatvės daugiabučių kvartalas – vienas pirmųjų Panevėžyje Sovietmečiu Panevėžys plėtotas kaip pramonės centras. Pagal 1961 m. generalinį planą suformuoti du pramonės rajonai: miesto šiaurės vakaruose ir šiaurės rytuose. Šeštajame–septintajame dešimtmečiuose pastatyta stambių pramonės įmonių: „Lietkabelio“, Gelžbetonio dirbinių, Tiksliosios mechanikos, Autokompresorių, „Ekrano“ gamyklos, Stiklo fabrikas. Miestas sparčiai augo, į Panevėžį kėlėsi gyventojai iš aplinkinių kaimų ir kitų rajonų. Pradėti statyti daugiabučių rajonai. Pirmieji – 4–5 aukštų plytinių namų kvartalai įrengti P. Rotomskio (dabar Marijonų), Vilniaus, J. Basanavičiaus gatvėse. Nuo 1965 m. buvo statomi stambiaplokščiai surenkami namai, daugiausia penkiaaukščiai: N. Gogolio (Smėlynės), Tulpių (arch. S. Katilius, N. Garbaliauskienė), Ramygalos gatvėse. 1970 m. miesto vakarinėje dalyje pradėtas statyti didelis Klaipėdos gyvenamasis rajonas su penkiaaukščiais ir devynaukščiais stambiaplokščiais surenkamais namais, mokyklomis, vaikų lopšeliais-darželiais, prekybos centrais (arch. I. Mumšienė, G. Bimbienė). Vėliau jame pastatyti ir pirmieji miesto monolitiniai dvylikaaukščiai. 1978 m. Panevėžio pietrytinėje dalyje iškilo Žemaičių kvartalas su penkių ir dvylikos aukštų plytiniais daugiabučiais (arch. N. Eigminienė, M. Steponavičius). 1984 m. į pietus nuo Nemuno gatvės pradėtas statyti Pilėnų kvartalas (arch. G. Bimbienė).
Mažaaukščiai individualūs namai pirmaisiais sovietmečio dešimtmečiais daugiausia buvo mediniai, statyti netoli centro esančiuose kvartaluose. Pagal 1961 m. generalinį planą miesto šiaurėje, už geležinkelio, atsirado prestižinis Rožyno (pagal Rožių gatvę) individualių namų rajonas. Rajono architektūra miesto architektų vertinama gana kritiškai.
Muharakas
Muharakas  – trečias pagal dydį Bahreino miestas, iki 1923 m. – šalies sostinė. Įsikūręs Muharako saloje, esančioje ties šiauriniu Bahreino salos galu (su ja jungiasi tiltu). Yra Bahreino tarptautinis oro uostas, „Gulf Air“ būstinė, finansų, prekybos centrai, pramogų parkai, paplūdimiai. Yra senovinis arabiškas turgus (sukas), tradicinės architektūros statinių. Dabar Muharake gausu dangoraižių, vilų, įrengtos dirbtinės Amvadžo salos.
Panevėžio architektūra
Miesto centras
thumb|Sovietmečiu užstatyta Vilniaus gatvės atkarpa miesto centre. Tolumoje – Panevėžio „Trylikaaukštis“ Pokario metais ir vėliau sovietmečiu žymiai pasikeitė miesto centro vaizdas. Pagal 1961 ir 1973 m. miesto generalinius planus numatyta centro rekonstrukcija, Laisvės aikštėje, Respublikos, Kranto ir kitose gatvėse istoriškai susiklosčiusioje teritorijoje pradėti statyti sovietinės modernistinės architektūros pastatai, dažnai nesilaikant sklypų užstatymo linijos ar vyraujančio mastelio. Laisvės (tada Lenino) aikštės vakaruose nugriauti istoriniai namai, pastatyti nauji daugiaaukščiai, tarp jų ir vienas aukščiausių Panevėžio pastatų, vienu iš miesto simbolių tapęs minimalistinės architektūros „Nevėžio“ viešbutis (1972 m., arch. A. Paulauskas). Kiti, rytinės aikštės pusės namai – paaukštinti, pristačius trečiąjį aukštą. Nemažai senųjų pastatų nugriauta tiesiant ir platinant gatves. Sovietmečiu suformuotos pagrindinės miesto gatvės: Kęstučio gatvė miesto centre prailginta iki Klaipėdos gatvės ir pervadinta Vilniaus gatve; J. Basanavičiaus gatvė prailginta iki N. Gogolio (dabar Smėlynės) gatvės. Sovietmečio pabaigoje buvo numatyta per miesto istorinę dalį nutiesti naują gatvę (dabartinė J. Urbšio g.), jungiančią Respublikos ir Klaipėdos gatves. Kvartale tarp Respublikos ir A. Domaševičiaus (dabar A. Smetonos) gatvių spėta išgriauti dalį pastatų ir nutiesti atkarpą iki dabartinės Vasario 16-osios gatvės, tačiau visuomenės pastangomis tolesnį gatvės tiesimą pavyko sustabdyti.
Muharakas
Istorija
Muharakas gyvenamas nuo senovės. Prieš 5000 metų čia buvo viena iš Dilmuno gyvenviečių. Su Muharaku siejamas nuo VI a. pr. m. e. graikų minimas Tylo uostamiestis, kuriame garbintas dievas Avalas. V a. Muharakas tapo svarbiu Rytų krikščionybės (nestoriečių) centru. Čia jie slėpėsi nuo persekiojimų Bizantijoje. Vėliau įsitvirtino islamas. XV a. šį svarbų uostą užėmė portugalai ir netoliese pastatė Arado fortą. Vėliau Bahreine įsitvirtino britai ir Muharake įkūrė administraciją. 1923 m. sostinė perkelta į Manamą. 2012 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą (Bahreino perlų keliai). Paveldas apima 17 Muharako pastatų (pirklių namai, parduotuvės, sandėliai, mečetė).
Panevėžio architektūra
Miesto centras
thumb|left|Socialistinio modernizmo stilistikos „Garso“ kino teatras 2015 m. To paties projekto kino teatrai buvo ir [[Druskininkai|Druskininkuose („Aidas“) bei Klaipėdoje („Vaidila“) ]] Septintajame ir aštuntajame dešimtmečiuose statytų pastatų būdingi bruožai – architektūrinės aplinkos ignoravimas, griežtų, asketiškų formų naudojimas, estetinių architektūros tikslų atsisakymas, paverčiant juos „bestiliais“ pastatais. Miesto centre pagal kartotinius projektus statyti daugiabučiai namai sumenkino ir suniveliavo bendrą centro urbanistinį charakterį. Tipinių projektų nevengta ir visuomeniniams pastatams: 1968 m. Respublikos gatvėje iškilo pagal tipinį projektą pastatytas „Garso“ kino teatras (arch. V. Juršys, nugriautas 2021 m. ).
1974 m. Respublikos gatvėje pastatytas stambaus tūrio, lakoniškų formų buvusio kombinato „Buitis“ pastatas (arch. N. Garbaliauskienė), kurio menkoms meninės kokybės apraiškoms sustiprinti pasitelkta skulptūra – pirmo aukšto sienose įkomponuoti reljefai (autorius Z. Lakys). Neigiamu santykiu su istoriniu užstatymu pasižymi ir rajono savivaldybės (arch. N. Eigminienė; Vasario 16-osios g. 27) bei buvusios telegrafo-telefono stoties pastatai (Respublikos g. 58).
thumb|Panevėžio teismo pastatas Laisvės a. 17 Devintajame dešimtmetyje susirūpinta funkcionalistinės architektūros sukeltų problemų sprendimais, kuriant nuo standartinių formų nutolstančius aukštesnės meninės kokybės visuomeninius pastatus. Tačiau jų pritaikymas istoriniame užstatyme vis dar buvo menkas. 1983 m. Respublikos gatvėje pastatytas „Upytės“ viešbutis, kurio išraiškingumui pasiekti panaudotas tūrių skaidymas į atskirus korpusus. 1984 m. pastatyto buvusio Žemėtvarkos projektavimo instituto pastato (arch. E. Klimavičienė, J. Jasaitis; Respublikos g. 63) išraiškingumas pasiektas, išskaidžius pastato tūrį ir padarius po juo pasažą. Teismo rūmų (1986 m., arch. V. Skokauskas; Laisvės a. 17) architektūroje pastebimas nutolimas nuo funkcionalistinių formų: pastato planas netaisyklingas, pastato dinamiškumui suteikti panaudotas sudėtingas tūrių skaidymas. Rūmų architektūrą bandyta kompoziciškai susieti su greta esančiu 1938 m. statytu vaistinės pastatu (tarpukariu – Panevėžio ūkininkų smulkaus kredito banko pastatas): abu pastatai turi kampinius įėjimus. Santykio su tarpukario modernizmo architektūra siekta ir buvusio Informacinio skaičiavimo centro pastate (1988 m., arch. A. Blūšius; Respublikos g. 62): pirmieji trys aukštai skaidomi siaurų vertikalių ritmu, o vertikalios langų juostos – įgilintos. Santuokų rūmų architektūroje (arch. J. Skublickas; Respublikos g. 25) panaudota skulptūriška aptakių ir kampuotų formų visuma, atsisakyta elementarios „dėžutės“ formos, įrengtas prabangus interjeras.
thumb|left|„Ekrano“ gamyklos statyti kultūros rūmai 1996 m. perduoti už skolas Panevėžio savivaldybei Kiti svarbesni sovietmečiu statyti visuomeniniai pastatai: Sporto rūmai (1966 m., arch. J. Putna; A. Jakšto g. 1), Baldų parduotuvė „Klevas“ su originalia apdaila – iš išorės pakabintu asketišku betoniniu ažūru (1970 m., arch. N. Garbaliauskienė; Respublikos g. 71, dabar parduotuvė „Maksima“; apdaila negrįžtamai sugadinta pastato rekonstrukcijos metu), Kino teatras „Versmė“ (1979 m., arch. V. Skokauskas; Nepriklausomybės a. 8, dabar Panevėžio muzikinis teatras), Respublikinė Panevėžio ligoninė (1978–1983 m., arch. S. Garuckas, K. R. Plyčiuraitis-Plyčius), Ekrano kultūros rūmai (1987 m., arch. H. A. Balčiūnas; Kranto g. 28, dabar Panevėžio bendruomenių rūmai), Muzikos mokykla (1985 m., arch. E. Klimavičienė; Vilniaus g. 2).
Iš gyvenamųjų daugiabučių namų ryškesne architektūra išsiskiria du pastatai miesto centre, Vilniaus ir J. Basanavičiaus gatvių sankryžoje: kartotinio projekto tinkuoto fasado trylikaaukštis (arch. V. Skokauskas), pastatytas aštuntajame dešimtmetyje miesto valdžiai nusprendus, kad Panevėžio centrinei daliai reikėtų vertikalaus akcento, ir 300 m ilgio (ilgiausias mieste) individualaus projekto (arch. N. Garbaliauskienė) penkiaaukštis su vitrinomis pirmame aukšte, kur įsikūrusios įvairios parduotuvės.
Šiuolaikiniai pastatai
thumb|„Romantic“ viešbutis, įrengtas buvusio malūno patalpose Pasibaigus sovietmečiui, pirmaisiais nepriklausomybės metais miesto pakraščiuose ėmė dygti didžiuliai, kelių šimtų kvadratinių metrų ploto gyvenamieji namai, neturintys jokios architektūrinės vertės. Nebevyko didelių statybų: sustojo Kniaudiškių daugiabučių mikrorajono plėtra, sumažėjo visuomeninių pastatų statyba. Nustojus veikti daugeliui pramonės įmonių, apleisti jų pastatai; miesto centre nugriauta dalis buvusio Spirito fabriko, nyksta į architektūros paveldą įtraukto Konservų fabriko pastatai.
thumb|left|Nedidelio tūrio šiuolaikinis pastatas praturtina architektūriškai neišraiškingą Stoties ir Upės gatvių sankirtą (architektas V. Klimavičius) Pastatyta visuomeninių pastatų: „Sodros“ Panevėžio skyriaus pastatas (1995 m., arch. E. Klimavičienė; Vasario 16-osios g. 60), lenkto fasado berėmės konstrukcijos, stiklo sienų SEB banko (1998 m., arch. V. Klimavičius) ir šalia esančio prekybos centro pastatai, Naujoji Apaštalų bažnyčia (2001 m., arch. R. Skamarauskas, V. Stankevičius; A. Mackevičiaus g. 3), daugiafunkcė „Cido arena“ (2008 m., arch. E. Miliūnas ir kt.; Parko g. 12). Rekonstruoti buvusio malūno Kranto gatvėje (2002 m., įkurtas „Romantic“ viešbutis) ir G. Petkevičaitės-Bitės bibliotekos Respublikos gatvėje (2003–2006 m., arch. S. Juškys) pastatai. Vakariniame miesto pakraštyje pastačius stambių prekybos centrų, susiformavo prekybos rajonas.
Paminklai ir skulptūros
thumb|Paminklas Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Aleksandrui pastatytas Panevėžio 500 metų jubiliejaus proga Panevėžio viešosiose erdvėse pastatyta daugiau kaip 100 dekoratyvinių skulptūrų ir paminklų. Seniausi iš jų – XIX a. pab. – XX a. pr. statyti antkapiniai paminklai Senosiose miesto kapinėse. Tarpukariu ir Antrojo pasaulinio karo metais mieste pastatyta profesionalių skulptorių darbų: Juozo Zikaro paminklas 1918–1919 m. už Lietuvos laisvę žuvusiems kariams Ramygalos gatvės kapinėse (1930 m.), Bernardo Bučo antkapiniai paminklai pedagogei Veronikai Būtėnienei Senosiose miesto kapinėse (1935–1936 m., įtrauktas į Kultūros vertybių registrą) ir rašytojai, visuomenininkei Gabrielei Petkevičaitei-Bitei Ramygalos gatvės kapinėse (1943 m.), B. Bučo skulptūra „Šv. Aloyzas“ Pavasarininkų kiemelyje prie Šv. Petro ir Povilo bažnyčios (1933 m., įtrauktas į Kultūros vertybių registrą). 1943 m. ligoninės kieme atidengtas B. Bučo paminklas 1941 m. birželio 26 d. sovietų nužudytiems gydytojams. Karo pabaigoje, baiminantis galimų represijų, paminklas gydytojo Jono Statkevičiaus rūpinimusi užkastas toje vietoje, kur stovėjo, o 1988 m. atkastas, restauruotas ir iškilmingai atidengtas. 1993 metais paminklas įtrauktas į Kultūros vertybių registrą.
thumb|left|180px|A. Dimžlio skulptūra „Laisvės daina“ buvo numatyta [[Jonava|Jonavos miestui, bet ja susidomėjo Panevėžio miesto vadovai, kurie pasiūlė skulptoriui kūrinį pastatyti Panevėžyje ]] Sovietmečiu mieste pastatyta monumentaliosios skulptūros kūrinių: Antano Dimžlio dekoratyvinė skulptūra „Laisvės daina“ Vilniaus gatvės ir Velžio kelio sankryžoje (1974 m., granitas, arch. T. Miknevičius; įtraukta į Kultūros vertybių registrą), Kazio Kisielio virinto vario skulptūra „Žemė-motina-taika“, sukurta 1972 m. vasarą Panevėžyje vykusios skulptorių stovyklos metu, atidengta 1974 m. aikštėje tarp Liepų alėjos ir Maironio tako (arch. J. Skublickas, įtraukta į Kultūros vertybių registrą), Broniaus Vyšniausko bronzinė skulptūra „Pramonė“ – mergaitė su krumpliaračiu rankoje, sovietmečiu simbolizavusi Panevėžio pramonę (1979 m., Respublikos g. prie buvusio „Garso“ kino teatro). Vėliau krumpliaratis pavogtas metalo vagių; šiuo metu skulptūra stovi be jo.
Kiti svarbesni sovietmečiu sukurti monumentai – G. Petkevičaitės-Bitės paminklinis biustas Respublikos g. 47 (1971 m., B. Bučas, arch. Z. Dargis), paminklas tarybiniams kariams (1975 m., smiltainis, V. Vildžiūnaitė; Krekenavos gatvės kapinės), Staniūnų memorialas 1941 m. nužudytiems Lietuvos piliečiams, sukurtas 14 liaudies meistrų, vadovaujamų vyr. dailininko Vido Žigo pagal tautodailininko Kazio Nemanio eskizus (1979 m.; Velžio kelias); dekoratyvinės skulptūros – „Svajonė“ (1971 m., granitas, B. Zalensas, arch. J. Brazys; Sausio 13-osios skveras), „Dūdorius“ (1974 m., akmuo, R. Antinis (vyresnysis); Sausio 13-osios skveras), „Legenda“ (1975 m., metalas, R. Antinis (jaunesnysis); P. Plechavičiaus skveras), „Paukščių takas“ (1980 m., P. Mazūras; Ramygalos g. 99); antkapiniai paminklai – Jokūbonių šeimai (1961 m., granitas, G. Jokūbonis; Senosios miesto kapinės), mokytojui J. Januloniui (1963 m., G. Jokūbonis; Ramygalos gatvės kapinės), aktoriui B. Babkauskui (1976 m., granitas, J. Lebednykas, arch. E. Reigirdas; Ramygalos gatvės kapinės). 1989 m. netoli Cukraus fabriko pagal architektų G. Diržio ir A. Širono projektą įrengta paminklinė vietovė 1941 m. birželio 25 d., stalinizmo represijų metais, nužudytiems Lietuvos piliečiams atminti. Tautodailininko V. Nemanio atkurtas karo metais stovėjęs kryžius, šalia pastatytas paminklinis akmuo ir atminimo sienelė su nužudytųjų pavardėmis.
1998 m. prie Šv. Petro ir Povilo bažnyčios atidengtas J. Lebednyko granitinis paminklas 1863 m. sukilėliams atminti. Laisvės aikštė papuošta 1998 m. A. Pajuodžio organizuoto skulptūrų simpoziumo darbais: Audriaus Tamošaičio „Koralu“ (1999 m., Karelijos granitas, marmuras), Algimanto Vytėno „Virsmu“ (1999 m., granitas), V. Tallat-Kelpšos „Lizdu“ (1999 m., Karelijos granitas), A. Pajuodžio „Langu“ (1999 m., Karelijos granitas) ir kitomis. XXI a. pr. Laisvės aikštėje pastatytos paminklinės skulptūros Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Aleksandrui (2003 m., Stanislovas Kuzma, granitas) ir režisieriui Juozui Miltiniui (2007 m., Regimantas Midvikis, bronza). Iš netradicinių kūrinių paminėtina V. Tallat-Kelpšos 2005 m. sukurta skulptūra A. Jakšto gatvėje, skirta Panevėžio futbolininkams: beveik dviejų metrų ilgio marmurinė kolona su dideliu futbolo kamuoliu viršuje. Tai pirmoji futbolui skirta skulptūra Lietuvoje. Kita su sportu susijusi skulptūra – Redo Diržio „Šachmatininkas“ Senvagėje (2003 m., akmuo, bronza). Šachmatininko prototipu autorius pasirinko amerikiečių boksininką Maiką Taisoną.
Žaliosios erdvės
Pagrindinės Panevėžio žaliosios erdvės išsidėsčiusios Nevėžio slėnyje palei Nevėžio upę. Parkai ir žalumos mieste užima apie 700 ha arba 14 % viso Panevėžio ploto. Kiekvienam panevėžiečiui tenkantis želdynų plotas beveik tris kartus didesnis nei teisės aktais apibrėžta norma (25 m²). Didžiausia rekreacinė erdvė mieste – 39 ha ploto Kultūros ir poilsio parkas. Seniausio, Skaistakalnio parko plotas – 29,74 ha, Jaunimo parko – 4,14 ha. Miesto vakaruose planuojama įrengti dar vieną, Kniaudiškių parką, kurio plotas sieks 7,7 ha. Kiti svarbesni žalieji plotai mieste – Senvagė, Bendruomenių rūmų, Sausio 13-osios, Atminimo, Povilo Plechavičiaus skverai, A. Baranausko parkas, Laisvės, Nepriklausomybės ir Savanorių aikščių želdiniai. Pagrindinis rekreacinis miesto vandens telkinys – Ekrano marios.
Svarbiausios kapinės miesto teritorijoje: Panevėžio senosios kapinės Smėlynėje (neveikiančios), Kristaus Karaliaus katedros kapinės Ramygalos gatvėje bei Stačiatikių kapinės J. Tilvyčio gatvėje (neveikiančios).