cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kapitoniškės
Istorija
Anksčiau buvo Kapitoniškių dvaras. Prieš II pasaulinį karą dabartinio Kapitoniškių kaimo pietiniame pakraštyje buvo Laukininkų bažnytkaimis.
Apie 1960 m. statant Kauno HE, kaimas iš senosios vietos 54.84722°N, 24.20833°W perkeltas į dabartinę.
Lankinis barštis
Lankinis barštis (Heracleum sphondylium) – viena iš Lietuvoje augančių barščių rūšių.
Lietuvoje naudojamas kaip silosinis augalas gyvulių pašarui gaminti. Užauga nuo 60 iki 120 cm. Stiebas - tuščiaviduris, išvagotas briaunomis. Lapai - skiltėti, apaugę šiurkščiais plaukeliais. Žiedynas – skėtis. Augalo skėčiai dideli plokšti, šiek tiek suapvalėję, gelsvai balti arba žalsvai geltoni, dažnai su šviesiai rožinės spalvos atspalviais.
Lankiniai barščiai auga visur: pievose, ganyklose, palaukėse, šlaituose, pamiškėse ir pakrantėse, retuose lapuočių, mišriuose ir užliejamuose miškuose. Pievose ir lankose augantys barščiai išsiskiria savo didumu.
Tuščiaviduriai stiebai, skleidžiantys morkos kvapą, smulkiai supjaustomi ir kartu su jaunais lapeliais ir ūgliais naudojami kulinarijoje.
Dženg He
thumb|Dženg He statulathumb|240px|[[Kangnido žemėlapis (1402), datuojantis Dženg He keliones]] Dženg He (trad. kin.: 鄭和; pinyin: Zhèng Hé; 1371–1433 m.) – kinų jūrininkas, tyrėjas, diplomatas ir laivyno admirolas, kurio kelionės pavadintos „Eunucho Sanbao kelionės į Vakarų vandenyną“ (三保太監下西洋).
Gimė kaip Ma He (馬和) kinų musulmonų (hujų) šeimoje, gyvenusioje dabartiniame Junane, Dziningo vietovėje prie Diano ežero. Jis buvo tolimas persų kilmės Junano valdovo Sajido Adžalo Šamso al Dino Omaro, gyvenusio XIII a., giminaitis. Jo tėvas ir senelis turėjo garbingą hadžio titulą. 1381 m. Ma He tėvas buvo nužudytas, o jis pats buvo pagrobtas Mingų, paverstas eunuchu ir tapo Či princo Džu Di teismo nariu. Ma He įgavo princo pasitikėjimą, dalyvavo kovoje prieš princo konkurentą Džu Junveną. 1402 m. Džu Di tapo imperatoriumi, o Ma He už nuopelnus suteiktas Dženg He vardas ir teismo vadovo titulas.
1424 m. mirus imperatoriui Džu Di, naujas valdovas Hongsi nutraukė ekspedicijas ir Dženg He paskyrė Nandzingo gynėju. 1425 m. Kinijos imperatoriumi tapus Suande, Dženg He gavo nurodymą pastatyti Nandzinge porceliano pagodą, o 1430 m. išsiųstas į savo paskutinę ekspediciją. Joje keliautojas ir mirė. Nors Kinijoje yra Dženg He kapas, jis yra tuščias.
Spekuliuojama, kad paskutinės Dženg He kelionės metu, jis galėjęs pasiekti Atlanto vandenyną. 1459 m. venecijiečių kartografo Fra Mauro žemėlapyje, kuriame pavaizduotas Senasis Pasaulis, yra užuomina apie ekspediciją iš Indijos, nuplaukusią į Pietų Afriką bei džonkos paveikslėlis. Sukurta netgi teorija, jog keliautojas pasiekęs Amerikos krantus.
Vėliau siekiant sumenkinti Mingų dinastijos nuopelnus, daug dokumentų apie Dženg He keliones sunaikinta. Tačiau svarbiausia informacija istorijos šaltiniuose išliko, be to, Dženg He tapo liaudies folkloro veikėju, apie jo keliones sukurtas epas „Eunucho Sanbao kelionės į Vakarų vandenyną“.
Kelionės
{|class="wikitable" ! width=20% | Tvarka ! width=20% | Laikas ! width=40% | Aplankyti regionai
Šiaulių herbas
Šiaulių miesto herbas – vienas iš Šiaulių miesto heraldikos atributų. Didysis ir mažasis herbas naudojamas Šiaulių miesto savivaldybės institucijų raštvedyboje, iškabose, informaciniuose leidiniuose bei spaudiniuose, pareigūnų ir tarnybų skiriamuosiuose ženkluose, reklamoje.
Aprašas
thumb|200px|Šiaulių miesto didysis herbas Herbo skydo laukas perskeltas, su papėde. Priekiniame (heraldiškai dešiniajame) raudoname lauke į kairę heraldinę pusę atgręžtas šėlstantis juodas lokys su sidabriniais liežuviu, nagais ir antkakliu, užpakaliniame mėlyname lauke – spinduliuojanti auksinė Apvaizdos akis, sidabrinėje skydo papėdėje raudonas žingsniuojantis saugantis jautis.
Didžiajame herbe virš skydo purpurinė kunigaikščio karūna su trimis auksiniais lankais, nusagstytais sidabriniais perlais, bei auksiniu valdžios obuoliu viršuje. Skydo šonuose dvi apačioje raudonu kaspinu surištos žalios lauro šakelės su auksiniais vaisiais. Mažasis herbas neturi kunigaikščio kepurės ir lauro šakelių.
Žemaitijos sostinės herbas
Pirmasis žinomas Šiaulių miesto herbas, kuriame pavaizduota Žemaitijos simboliu tapusi meška ir Apvaizdos akis, karališkoji karūna ir mažas Poniatovskių veršis, Šiauliams suteiktas 1791 m. kartu su Stanislovo Augusto privilegija. Ketverių metų Abiejų Tautų Respublikos Seimas 1791 m. balandžio 18 d. priėmė naują laisvųjų miestų įstatymą, kuris vėliau tapo Gegužės 3-osios konstitucijos dalimi. Senieji miestai, netekę teisių 1776 m. reformos metu, jas galėjo atgaivinti gaudami valdovo privilegiją, o pavietų teismų bei seimelių centrai gavo teisę įkurti savivaldybes ir be valdovo privilegijos. Šiauliai, teismo reparticijos centras tuo pasinaudojo. Miestiečiai, remdamiesi savivaldos organų rinkimų universalais 1791 m. rugpjūčio 1 d. išsirinko administracinės valdžios bei teismo pareigūnus, lapkričio 9 d. gavo S. A. Poniatovskio pasirašytą laisvojo miesto teisių privilegiją ir Šiauliai tapo pirmuoju iš 74 Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės miestų, tada gavusių tokias privilegijas.
thumb|left|200px|1791 m. Šiaulių herbas
Pergamentinis privilegijos originalas dingo Pirmojo pasaulinio karo metu. Tačiau išliko privilegijos įrašas su spalvotu miesto herbu Lietuvos Metrikoje, kuri po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo buvo išvežta į Sankt Peterburgą ir dabar saugoma Rusijos valstybiniame senųjų aktų archyve Maskvoje. Privilegijos paragrafe, skirtame miesto herbui ir antspaudui įteisint rašoma: „O kad minėtas Šiaulių miestas tiek teismo, tiek miesto valdymo reikaluose patirtų tikrą garbę, suteikiame jam paties miesto išsirinktą tokį herbą, kaip čia yra matyti nupieštas, tai yra viename skyde Žemaitijos Kunigaikštystės herbas, kitame – Dievo Apvaizda, tarp jų veršis su įrašu po juo: „Stanislovo Augusto atminimui, 1791“; šį herbą leidžiame tam miestui naudoti antspauduose ir visokiuose ženkluose“.
Greta nupieštas spalvotas herbas, kurio apvaliame skyde du mažesni apvalūs skydai – dešiniajame raudoname skydelyje vaizduojamas juodas (su rudu) lokys, Žemaitijos Kunigaikštystės herbas, kairiajame mėlyname skydelyje – geltona (auksinė) spinduliuojanti Dievo Apvaizdos akis, po jais valdovo Stanislovo Augusto Poniatovskio giminės herbas – raudonas veršis. Kompoziciją vainikuoja purpurinė kunigaikščio kepurė su baltu šermuonėlio kailiu apačioje. Jos lankai ir valdžios obuolys auksiniai, perlai – balti. Papėdėje, po Poniatovskių veršiu trijų eilučių lotyniškas įrašas: MEMORIA STANISLAI AUGUSTI 1791 (Stanislovo Augusto atminimui, 1791).
Tačiau šis herbas buvo naudojamas ir anksčiau, nes dar 1791 m. rugsėjo 13 d. Šiaulių magistrato įgaliojime Vincentui Laucevičiui vesti bylą Asesorių teisme pažymėta, kad jis išduotas su miesto pareigūnų parašais ir „prispaustu magistrato antspaudu“. Palyginus su kitais antspaudais Šiaulių antspaudas labai didelis, 64 mm skersmens. Jis tarsi pabrėžė miesto svarbą ir užimamą vietą tarp kitų Žemaitijos administracinių centrų, pagal antspaudo legendą lenkų kalba – PIECZĘC MAGISTRATV MIASTA I.K.M. RZ•PLTEY SZAWEL STOLECZNEGO X.Z. (Jo Karališkosios Didenybės Respublikos Žemaitijos Kunigaikštystės sostinės Šiaulių miesto magistrato antspaudas) Šiauliai – Žemaitijos Kunigaikštystės sostinė. Antspaudas surastas keliuose 1795 m. aktuose, saugomuose Lietuvos valstybės istorijos archyve.
Šiaulių herbo simboliai piešti apskritimuose, kad jį būtų lengviau pritaikyti tuomet jau beveik vieninteliam savivaldybės herbo naudotojui – antspaudui. Panašių apskritimuose nupieštų herbų figūrų galima rasti ne tik miestų, bet ir bajorų herbuose.
Šiaulių herbo juodas lokys raudoname lauke ir viršuje uždėta kunigaikščio kepurė perimti iš Žemaitijos kunigaikštystės heraldikos. Auksinė Dievo Apvaizda mėlyname dangaus spalvos lauke buvo neoficialus Ketverių metų seimo simbolis, reiškęs, kad Seimo vykdomas reformas globoja aukščiausios dangaus jėgos, o tų reformų tikslas – sustiprinti beirstančią valstybę ir atsispirti prieš kaimyninių valstybių agresiją. Dievo Apvaizdos akį 1791–1792 m. savo herbuose herbuose turėjo dar 6 Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės miestai – Baisogala, Breslauja, Kalvarija, Plungė, Stakliškės ir Žiežmariai.
Poniatovskių herbas (raudonas veršis sidabriniame skyde) buvo naudojamas ir kitų miestų herbuose. 1792 m. gegužės 22 d. jis nupieštas Ašmenos bei Ukmergės (tada Vilkmergės) herbuose, bei užėmė garbingą vietą (širdį) jungtiniame Lenkijos ir Lietuvos valstybės herbe, nes Stanislovas Augustas, pasirašęs laisvųjų miestų įstatymą, buvo labai populiarus tarp miestiečių. Šiauliečių meilę valdovui demonstruoja ir lotyniškas įrašas po veršiu. Tai ne herbo devizas, o proginis pačių miestiečių sugalvotas įrašas, kurį vėliau iš Šiaulių privilegijos nusikopijavo ir Ašmena (Memoria Stanislai Augusti, 1792).
Rusijos imperijos miesto herbas
thumb|left|200px|Šiaulių antspaudo herbas 1795 m. thumb|1805 m. Šiaulių miesto antspaudas
Kai 1795 m. Lietuvą užėmė Rusijos imperija, senasis Šiaulių antspaudas galėjo būti naudojamas dar kelerius metus. Tik XIX a. pradžioje jo vietoje atsirado du nauji rusiška heraldika papildyti Šiaulių miesto rotušės ovalūs antspaudai. Pagal dydį, vieną iš jų galima pavadinti didžiuoju (43x40 mm), kitą – mažuoju (32x28 mm). Didysis antspaudas išliko ant 1803–1830 m., o mažasis – ant 1805–1831 m. įvairaus turinio miesto aktų. 1801 m. vietoje karališkosios karūnos miesto herbe atsirado Rusijos imperijos dvigalvis erelis ir užrašas lenkų kalba PIECZĘC RATUSZA MIASTA POWIATOWEGO SZAWEL (Šiaulių pavieto miesto rotušės antspaudas). Rusijos Imperijoje magistratai buvo tik gubernijų centruose, o pavietų savivaldybės vadintos rotušėmis. Rusijos imperijos Senato 1800 m. sausio 31 d. įsaku Šiauliuose buvo įkurta rotušė.
Abiejų antspaudų vaizduliai (centrinės dalys) linija padalyti į du laukus. Didesniojo antspaudo viršutiniame lauke vaizduojamas Rusijos Imperijos dvigalvis erelis su trimis karūnomis, dvi mažos ant jo galvų, trečioji, didelė – per vidurį virš jų. Erelis dešinėje kojoje laiko skeptrą, o kairėje – valdžios obuolį. Ant erelio krūtinės uždėtas skydas su Šv. Jurgiu. Už skydo – Maltos ordino kryžius, kurį 1799 m. įsteigė Pavelas I, o jo įpėdinis Aleksandras I 1801 m. balandžio 26 d. panaikino, bet leido naudoti jau pagamintuose spauduose.
Apatiniame herbo lauke įkomponuoti du ovalūs skydai. Dešiniajame vaizduojamas stovintis į kairę pusę atsigręžęs lokys su grandine ant kaklo, kairiajame – Dievo Apvaizdos akis. Skydelių šonuose augalinių motyvų girliandų imitacija. Iš trijų 1791 m. patvirtintų miesto simbolių palikti tik du, nes Stanislovas Augustas 1795 m. pabaigoje viešai atsisakė Lenkijos karaliaus karūnos, nebebuvo ir jo valdomos valstybės.
thumb|200px|1845 m. Šiaulių herbas thumb|left|200px|1840 m. Šiaulių miesto antspaudas
Žinoma, kad 1837 m. Rusijos valdžia pareikalavo iš rotušių žinių apie senuosius herbus. Dailininkui Veisui buvo pavesta nupiešti naujus herbus, kuriuos 1837 m. jis nusiuntė Vidaus reikalų ministrui, bet jie neaiškiomis aplinkybėmis dingo.
1842 m. pabaigoje buvo įkurta nauja Kauno gubernija ir Šiauliai pateko į jos sudėtį. 1843 m. birželio 11 d., prieš pat oficialią gubernijos veiklos pradžią buvo patvirtintas naujas jos herbas – mėlyname lauke, dviejų upių santakoje, sidabrinis obeliskas 1812 m. karui atminti, Kauno rotušės aikštėje pastatyto Borodino paminklo kopija. Vilniaus generalgubernatorius Fiodoras Mirkovičius netrukus gavo 6 Kauno apskričių herbų pirminius eskizus. Kauno gubernatoriaus pateiktame Šiaulių herbo eskize yra perkirstas skydas, kurio viršutiniame lauke pavaizduotas naujasis Kauno gubernijos herbas, apatiniame žaliame lauke – sukryžiuotas su pjautuvu javų pėdas, nes Šiaulių apskritis garsėjo derlingumu, o gyventojų pagrindinis verslas buvo žemdirbystė. Generalgubernatoriui toks herbas nepatiko, jis jį perbraukė pieštuku ir šalia nupiešė savo variantą – javų gubą. Pataisytas variantas buvo išsiųstas Vidaus reikalų ministrui.
Rusijos apskrities miesto herbas
thumb|left|200px|1861 m. Šiaulių herbo projektas Tačiau imperatorius Nikolajus I 1845 m. balandžio 6 d. patvirtino Šiaulių herbą, kurio perkirsto skydo viršutiniame lauke buvo pavaizduotas Kauno gubernijos obeliskas, apatiniame – mėlyname lauke ant gelsvai rusvos ir žalios žemės trys gelsvos su rudais atspalviais javų gubos. Originalas saugomas Rusijos valstybiniame istorijos archyve Sankt Peterburge.
Naujasis herbas, kaip teigiama jo aprašyme ir piešinyje, buvo sukurtas Šiaulių apskričiai ir tik vėliau imtas vadinti Šiaulių apskrities miesto herbu. Jame įprasmintos Rusijos heraldikos tradicijos, nedariusios skirtumo tarp miesto ir žemės (apskrities) heraldikos. Lietuvos heraldikai tai buvo naujas, iki tol nežinotas dalykas.
Rusijos imperijos miestų heraldika labiau imta domėtis XIX a. antrojoje pusėje, kai 1857 m. prie Heroldijos departamento buvo įsteigtas specialus Herbų skyrius, o jo valdytoju paskirtas energingas ir šiuos dalykus išmanantis žmogus – baronas Bernhardas Kione. Jis parengė išsamią herbų papuošimo sistemą, bandė ištaisyti anksčiau padarytas klaidas. Jam vadovaujant, buvo sukurti nauji visų Lietuvos gubernijų ir apskričių centrų herbų projektai.
Šiaulių herbo projektas padarytas 1861 m. kovo 28 d. Paaiškinamajame rašte B. Kione tvirtino, kad 1845 m. Šiaulių herbas sukurtas ne pagal heraldikos taisykles, nes viršutiniame lauke vaizduojamas Kauno gubernijos obeliskas, be to, ir miesto herbo figūros netinkamos. Jis pasiūlė mėlyname lauke vaizduoti auksinį heroldinį kryžių, o tarp jo skersinių įdėti po auksinę javų varpą, Kauno gubernijos herbą iškelti į laisvąją skydo dalį, viršutinį dešinįjį kampą. Virš skydo turėjo atsirasti sidabrinė trijų bokštų mūro karūna, o iš jo šonų apačioje – dvi raudonu Aleksandro kaspinu surištos auksinės javų varpos. Kaspinų ir karūnų spalvos turėjo rodyti miesto statusą, o kiti papuošimai – jo pobūdį. Karūna reiškė apskrities miestą, o javų varpos – jo žemdirbišką pobūdį. Nuo 1857 m. bokštinės mūro karūnos, nusižiūrėtos iš Prancūzijos heraldikos tapo būdingos daugumai Rusijos imperijos miestų herbų. Jas 1809 m. miestams įvedė imperatorius Napoleonas. Nors naujasis Šiaulių herbo projektas buvo sukurtas geriau, B. Kionės kūrinys taip ir liko popieriuje.
Lietuvos apskrities miesto herbas
thumb|left|200px|1912 m. Šiaulių herbo projektas thumb|200px|1919 m. Šiaulių savivaldybės antspaudas
Pirmasis pasaulinis karas Lietuvai atnešė laisvę. Žlugus Rusijos Imperijos priespaudai, atsikratyta ir jos ideologijos ženklų. Jau 1917 m. pavasarį Kaune neliko 1812 m. karo obelisko. To meto spaudoje juokauta, kad vokiečiai paminklą nugriovė, perliejo į šovinius ir sugrąžino statytojams. Netrukus atgijo ir senieji miestų herbai.
1912 m. Jano Obsto Vilniuje lenkų kalba leistame žurnale „Litwa i Ruś“ buvo išspausdinti Lietuvos Metrikos 1791–1792 m. privilegijų duomenys apie miestų herbus. Leidėjui talkinęs dailininkas Tadeušas Dmochovskis sukūrė naują ir Šiaulių miesto herbą. Apvalus skydas apverstomis šakėmis padalytas į tris laukus, pirmajame pavaizduotas Žemaitijos lokys, antrajame – Dievo Apvaizdos akis, trečiajame, apačioje, – Poniatovskių veršis. Virš skydo uždėta trilapis vainikas, karališkosios karūnos atmaina, po skydu pavaizduotas raitytas kaspinas su proginiu įrašu MEMORIA STANISLAI AUGUSTI 1791. T. Dmochovskis logiškai į vieną skydą sukėlė visas tris herbo figūras, tačiau virš skydo uždėjo vainiką, kuris iš esmės pakeitė pirminę herbo idėją. 1791 m. kunigaikščio kepurė sieta su Žemaitijos kunigaikštystės heraldika, o T. Dmochovskio vainikas – su karaliaus valdžia.
Šis herbas pateko į Šiaulių miesto antspaudus. Žinomi du jo variantai. Didesnis, 37 mm skersmens, išliko 1919 m. dokumentuose, mažesnis, 33 mm skersmens, apie 1920 m. atspaustas kaip pavyzdys. Abiejuose palei antspaudo kraštą yra įrašas ŠIAULIŲ MIESTO VALDYBA. Didesniajame legendos pradžia parodyta spirale, mažesniajame – keturiais rombu išdėliotais kryželiais. Šie antspaudai yra seniausi žinomi lietuviški herbiniai antspaudai Šiaulių miesto istorijoje.
Archeologas ir muziejininkas Tadas Daugirdas (1852–1919), pasinaudojęs J. Obsto surinkta medžiaga bei T. Dmochowskio piešiniais, pirmasis parengė ir Kaune lietuvių kalba išleido 24 nespalvotų atvirukų komplektą su svarbiausių Lietuvos miestų herbais. Po T. Daugirdo mirties, pasisavinęs velionio sukauptą medžiagą, 40 spalvotų atvirukų komplektą išleido Bronius Šaliamoras. Jo renesanso stiliaus skyduose nupiešti herbai tapo savotišku 3–4 dešimtmečių Lietuvos miestų heraldikos etalonu. Ypač išsiskyrė auksinės penkių bokštų mūro karūnos. Rusijoje tokią karūną galėjo turėti gubernijos centras, kuriame buvo per 50 tūkst. gyventojų, o Lietuvoje auksinė penkių bokštų karūna puošė ir apie 150 tūkst. gyventojų turėjusios laikinosios sostinės Kauno, ir apie 30 tūkst. gyventojų priskaičiavusio Šiaulių miesto, ir tik per 400 gyventojų turėjusio Babtų miestelio herbus. Lietuvoje herbai karūnomis imti puošti tada, kai kituose Europos kraštuose jų atsisakyta, nes jos, kaip vėlyvas iš Prancūzijos herbų atkeliavęs reiškinys, senajai vietos tradicijoms pagrįstai heraldikai netiko. Europoje, išskyrus Prancūziją, tokias karūnas naudoja tik jaunesni miestai, atsiradę karūnų klestėjimo laikotarpiu, XIX a. antrojoje pusėje – XX a. pradžioje.
Okupacijų metais
thumb|left|180px|1968 m. Šiaulių miesto herbas 1940 m. įvykiai ilgam sustabdė Lietuvos miestų heraldikos raidą. Ji šiek tiek atgijo septintajame dešimtmetyje, kai prie Lietuvos kultūros ministerijos buvo įkurta Respublikinė heraldikos komisija. Šiauliai vėl tapo vienu iš pirmųjų miestų, kuriam Komisija 1968 m. spalio 22 d. aprobavo dailininko Arūno Tarabildos atkurtą istorinį herbą, kuriame paliktas spinduliuojantis trikampis, bet vietoje Apvaizdos akies, nesiderinusios su sovietine ideologija, atsirado saulės įvaizdis. Atsisakyta karūnos, bet geriau išspręstas skydo dalinimas. A. Tarabilda skydą perskėlė ir atidalino jo papėdę. Heraldinė dalinimo prasmė liko ta pati, bet viršuje atsirado du stačiakampiai, kuriuose daug paprasčiau pavaizduoti stačią lokį ir net Dievo Apvaizdos akį, kuri ankstesniame trikampiame lauke nesikomponavo. Skydo papėdėje atsirado gulsčias, suapvalintais apatiniais kampais stačiakampis, kuriame lengviau negu trikampyje pavaizduoti veršį, be to, išnaudotas visas lauko plotas, nepalikta tuščių vietų, kurių heraldika nemėgsta. Šiek tiek kitoks vietos dailininkų sukurtas herbo variantas pradėtas naudoti 1967 m.
Atkūrus nepriklausomybę
thumb|180px|1991 m. Šiaulių miesto herbo projektasthumb|left|180px|1991-2001 m. Šiaulių miesto herbas
Atkūrus Lietuvos valstybę 1991 m. gegužės 1 d. Heraldikos komisija, įvertinusi vieno iš geriausių herbų kūrėjų dailininko Arūno Tarabildos darbą, aprobavo, o 1991 m. rugpjūčio 30 d. Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas patvirtino dailininko Agniaus Tarabildos suprojektuotą Šiaulių miesto herbą. Tačiau jo nepripažino Šiaulių miesto taryba. Ji 1991 m. rugsėjo 21 d. patvirtino iki karo Šiaulių miesto savivaldybės naudotą dailininko Teofilio Petraičio sukurtą herbą. Nors šio herbo nepripažino šalies valdžia, Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo nutarimas buvo atšauktas. Iki 2001 m. Šiaulių miesto savivaldybės taryba naudojo savo patvirtintą herbą, o oficialiuose valstybės leidiniuose buvo naudojamas A. Tarabildos herbas.
1991 m. buvo patvirtinta ir senas tradicijas turėjusi, Saulės mūšio laikus menanti miesto vėliava – keturių išilginių juostų audeklas, kurio dvi kraštinės juostos baltos, o dvi vidutinės – purpurinės.
Tačiau 2000 m. Heraldikos komisija gavo naują užsakymą istoriniam Šiaulių herbui atkurti. Prieita nuomonės, kad tikslinga išsaugoti Arūno bei Agniaus Tarabildų atkurto herbo stilistiką, tačiau ją šiek tiek pataisyti, atsižvelgiant į naujus reikalavimus, herbe panaudoti metalus. Taip pat nuspręsta padaryti didįjį ir mažąjį herbo variantus. Mažojo skyde atvaizduotos tik herbo figūros, o didžiajame virš herbo skydo uždėta kunigaikščio kepurė. Purpurinė kepurė, palyginti su 1991 m. variantu, šiek tiek sumažinta, be to, skydas iš šonų papuoštas dviem lauro šakelėmis, kurios su kepure sudaro vientisą puošybos sistemą. Lauro šakelių Šiaulių miesto istorinėje heraldikoje nebuvo, jos pasirinktos dėl to, kad Lietuvos miestų herbuose jos išpopuliarėjo Ketverių metų seimo laikotarpiu ir jį lydėjusiame naujajame klasicizmo stiliuje, tai yra tuomet, kai atsirado Šiaulių miesto herbas. Lauras bei jo surištos šakelės iš seno simbolizavo pergalę, o Šiaulių istorijoje galima rasti ne vieną lietuvių karinę pergalę, aukštus vietos kūrybinės inteligentijos laimėjimus.
Naujus Šiaulių miesto didžiojo ir mažojo herbo etalonus, remdamasis išlikusia rašytine bei ikonografine medžiaga, taip pat Arūno Tarabildos 1968 m. sukurtu herbu, iš naujo padarė dailininkas Agnius Tarabilda. Juos Heraldikos komisija aprobavo 2001 m. rugpjūčio 30 d., o Prezidento dekretu jie patvirtinti 2001 m. rugsėjo 5 d. Šiam herbo variantui šiauliečiai nebeprieštaravo ir jį prezidentas Valdas Adamkus iškilmingai įteikė miestui 2001 m. rugsėjo 21 d. per tradicinę Šiaulių miesto dieną. Kartu miestui buvo įteikta ir nauja miesto vėliava – baltas audeklas su miesto didžiuoju herbu.
Tomsono gazelė
Tomsono gazelė (Gazella thomsonii) – tikrųjų antilopių (Antilopinae) pošeimio dykaraginis (Bovidae) žinduolis. Kūnas 0,9–1,2 m ilgio, uodega 15–20 cm, masė 15–30 kg. Dažniausiai rupšnoja žemas žoles, taip pat skabo lapus. Paprastai atsiveda 1 jauniklį, kuris gimsta po 160–180 nėštumo dienų.
Paplitusi Rytų Afrikoje. Gyvena nedidelėmis grupėmis: 10–30 patelių, jauniklių ir patinų. thumb|left|185px|Tomsono gazelė
Alkantara (upė)
Alkantara  – upė Italijoje, rytų Sicilijoje, Mesinos provincijoje. Prasideda 1250 m aukštyje, Nebrodžio kalno papėdėje. Teka į rytus pagal šiaurinį Etnos ugnikalnio šlaitą. Tekėdama per bazaltinius sluoksnius, upė sudaro vaizdingus kanjonus, vadinamus Gole dell’Alcantara. Vietomis yra susidarę „lavos stulpai“, sustingę karštai lavai susiliejus su šaltu vandeniu. Alkantara įteka į Jonijos jūrą šalia Džiardini Nakso.
Upės pavadinimas arabiškos kilmės: žodis „Alkantara“ reiškia tiltą. Graikai upę vadino Akesines Potamos, romėnai – Assinus.
Alkantaros upę savo darbuose minėjo istorikas Tukididas, aprašydamas 425 m. p. m. e. vykusį Mesenijos karių Naksos miesto puolimą.
kairėje|miniatiūra|200px|Alkantaros upė Sicilijos žemėlapyje
Lesoto istorija
Lesoto istorija – Lesoto valstybės ir jos teritorijos istorija nuo seniausių laikų iki dabar.
Senieji gyventojai
Manoma, kad senieji Lesoto teritorijos gyventojai buvo giminigi choisanams. Mūsų eros pradžioje iš šiaurės bantų migracijų laikais teritoriją pasiekė bantai. Ilgainiui Lesote ir didelėse teritorijose į šiaurę nuo jo (dabartinėje Pietų Afrikos Respublikos Fristeito valstijoje) formavosi basotų tautybė, kalbanti sesoto kalba.
Mfekanė ir basotų konsolidacija
XIX a. I pusėje į pietus nuo Lesoto gyvenusi bantų grupė nguniai pradėjo migracijas ir užkariavimus, vadinamus mfekane. Kurį laiką mfekanei vadovavo zulų karalius Šaka Zulu, sukūręs galingą imperiją. Šių procesų metu basotai, priešiški nguniams, pradėjo pasipriešinimo kovą. 1818 m. karalius Mošoešoe I konsolidavo valdžią visose etninėse basotų žemėse, sukurdamas jų valstybę. Tai buvo dabartinio Lesoto valstybingumo pradžia.
Beitauno nusikaltėliai
Beitauno nusikaltėliai – 2012 m. JAV sukurtas komiškas veiksmo filmas.
Lesoto istorija
Mfekanė ir basotų konsolidacija
Nepaisant to, kad basotai išsaugojo nepriklausomybę, jų teritorijos zulų ekspansijos metu buvo nusiaubtos ir labai ištuštėjo.
Beitauno nusikaltėliai
Turinys
Alabamos valstijoje trys broliai Odžiai padeda šerifui Milardui vykdyti teisingumą ten, kur įstatymas bejėgis. Po nepavykusios užduoties (broliai supainiojo namus), įvykusių skerdynių atvyksta tirti agentas Lakis ir šerifas, bijodamas būti demaskuotas, nusprendžia daugiau Odžiams nebepadėti. Kaip tik tada į juos kreipiasi moteris vardu Celestė, prašydama pagrobti iš krikštatėvio, narkotikų prekeivio Karloso, berniuką ir pažada jiems 25 tūkstančius dolerių.
Broliai sėkmingai atlieka pirmąją užduoties dalį, tačiau netrukus pradeda aiškėti padėtį sunkinančios aplinkybės: berniukas Robas pasirodo esąs neįgalus, o po savaitės, sulaukęs 18 gimtadienio, jis paveldės didelę pinigų sumą, kurios siekia ir Celestė, ir Karlosas. Pastarasis nenusiteikęs prarasti grobio ir iš paskos broliams siunčia moterų – smogikių būrį, vadovaujamą seksualiosios Rouzės...
Lesoto istorija
Kolonizacija
thumb|150px|Lesoto įkūrėjas karalius Mošoešoe I
Pasibaigus mfekanei, basutų valstybei kilo nauja grėsmė. Iš Kapo kolonijos į jų gyvenamas sritis ėmė masiškai migruoti europiečiai būrai, kurie vykdė krašto kolonizaciją, vadinamąją didžiuoju treku. 1843 m. basotai sudarė pirmąją sutartį su būrais, tačiau po to jų ekspansija tik sustiprėjo: 1856-68 m. vyko nuolatiniai basotų-būrų karai. Jų metu basotai neteko didesnės dalies savo etninių teritorijų, kurios vadinamos „prarastosiomis žemėmis“ (jos dabar sudaro Pietų Afrikos Frilendo valstiją). Jose įsikūrė būrų Laisvoji Oranžijos Valstybė. Karaliui Mošoešoe I pavyko išlaikyti tik teritorijas kalnuose, kurios ir sudaro dabartinio Lesoto teritoriją.
1868 m. Mošoešoe paprašė britų pagalbos kovoje su būrais. Didžioji Britanija pavertė basotų valstybę savo protektoratu (Basutolandu) ir išsaugojo jos nepriklausomybę nuo būrų.
Iki 1910 m. britai užėmė visas būrų valstybes Pietų afrikoje ir iš jų kartu su Keipo kolonija suformavo Pietų Afrikos Sąjungą. Basutolandas, atsidūręs šios Sajungos centre, turėjo būti įjungtas į ją. Tačiau basotai aktyviai pasipriešino ir kolonija išlaikė nepriklausomą statusą.
Nepriklausomybė
1955 m. Basutolandas paprašė įstatymų leidybos teisės, o 1966 m. tapo nepriklausomas nuo Britų imperijos kaip Lesoto karalystė, valdoma iš Mošoešoe kildinamos valdovų dinastijos.
Pirmojo Ministro pirmininko Leabua Jonathan metu Lesote iškilo daug politinių krizių, blogėjo santykiai su Pietų Afrikos Respublika dėl to, kad Lesotas rėmė Afrikos Nacionalinį Kongresą. Pietų Afrika izoliavo Lesotą. Tai vedė šalį į 1986 m. karinį perversmą.
Atstačius civilinę valdžią, buvo nutarta atimti iš karaliaus visą vykdomąją valdžią, paverčiant jį tik valstybės simboliu. Karaliui Mošoešoe II atsisakius paklusti, 1992 m. nauju karaliumi išrinktas jo sūnus Letsie III. 1995 m. jis grąžino sostą savo tėvui, bet šiam žuvus automobilio avarijoje, 1996 m. vėl tapo karaliumi (yra juo iki šiol).
Sauserių piliakalnis
Sauserių piliakalnis, vadinamas Pilale, Urbašiaus pilale, su papėdės gyvenviete (valstybės saugomas kultūros paminklas: unikalus kodas – ; senas registro kodas - A461P, senas kultūros paminklo sąrašo Nr. AR512) – piliakalnis Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, Sauserių kaime, į šiaurės rytus nuo Kartenos miestelio, 2,7 km į šiaurę-šiaurės vakarus nuo kelio Kartena-Plungė, 2,7 km į pietryčius nuo Minijos ir Salanto santakos.
Pasiekiamas keliu Kūlupėnai – Sauseriai prieš Sauserius pasukus į dešinę pietų kryptimi, pavažiavus 1,2 km žvyrkeliu, laikantis kairės, iki kraštinės sodybos, nuo jos paėjus 350 m per laukus į pietus, yra lauko kyšulio gale.
Piliakalnis
Įrengtas į Minijos ir bevardžio upelio santakos slėnį įsiterpiančioje aukštumos kyšulyje. Pietrytinis šlaitas status, apie 35 m aukščio, leidžiasi į Minijos slėnį. Pietvakarinis ir šiaurės vakarinis šlaitai nuolaidūs ir žemesni. Aikštelė trapecijos pavidalo, pailga šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi, žemėjanti į šiaurės vakarus ir pietvakarius, apie 50 m ilgio ir iki 35 m pločio. Šiaurės rytuose nuo aukštumos aikštelę skiria gynybinis pylimas. Jis tiesus, pailgas šiaurės vakarų-pietryčių kryptimi, apie 30 m ilgio, 6-7 m pločio, nuo 1,7 m (viduje) iki 2,0 m (išorėje) aukščio. Pylimas siaurėja ir žemėja link šiaurės vakarinio galo. Tarp pylimo pietrytinio galo ir skardžio yra apie 4 m pločio tarpas, žymintis pilies vartų vietą.
Į šiaurės rytus įrengtas priešpilis. Jis apie 35 m ilgio šiaurės vakarų - pietryčių kryptimi ir 13-14 m pločio. Nuo aukštumos priešpilį skyrė antrasis gynybinis pylimas, kurio išliko tik prie pat skardžio esantis 13 m ilgio, 8 m pločio ir iki 0,8 m aukščio pylimo galas.
Į šiaurės rytus nuo priešpilio buvusi papėdės gyvenvietė. Piliakalnis su gyvenviete apima 3,5 ha plotą.
Piliakalnio pietvakarinis šlaitas ir dalis aikštelės dėl erozijos nuslinkę. 1996-1997 m. erozija sustabdyta, suformuotas apsauginis pylimas paviršiniam vandeniui nuvesti.
Tyrimai
Papėdės gyvenvietę 1997 m. tyrinėjo Julius Kanarskas. Ištirtas 179 m² plotas, aptiktas 6-20 cm storio kultūrinis sluoksnis, 82 stulpavietės, 3 grioviai, židinys, surinkta lipdytos keramikos šukių ir titnago nuoskalų.
Stulpavietės žymi stulpinės konstrukcijos statinių vietas. Dalį stulpaviečių sudarė į žemę sukaltų nusmailintų stulpų duobės, kurių skersmuo 4–5 cm, o gylis 29–42 cm. Kitos stulpavietės 30–32 cm (rečiau – 15–20 cm) skersmens, 30–63 cm gylio, pusapvalaus skerspjūvio, iškastos įleidžiant stulpus į duobes. Daugelyje stulpaviečių rasta angliukų. 4-5 m į šiaurės rytus nuo priešpilio pylimo aptiktas 1,6 m pločio ir 48–60 cm gylio apsauginis griovys. Jame rasta lipdytos keramikos šukių, anglių, molio tinko, titnago nuoskala. Apie 2,3 ir 8,0 m į išorę nuo apsauginio griovio ištirti dar 2 lygiagrečiai pylimui iškasti 35–48 cm pločio ir 44–53 cm gylio grioviai, kurių užpilde rasta lipdytos keramikos šukių ir anglių. Tarp jų ir apsauginio griovio buvęs židinys, kurio dugnas išklotas skaldytais raudonais akmenimis.
Piliakalnis įrengtas I tūkst., apleistas II tūkst. pradžioje, greičiausiai prasidėjus kovoms su kryžiuočiais.
Jonas Koncevičius
Jonas Koncevičius (1835 m. spalio 26 d. Šeduva – apie 1916 m. Talsai, Latvija) – Lietuvos tautosakininkas, bibliografas, istoriografas.
Biografija
1857 m. baigęs Šiaulių gimnaziją dirbo namų mokytoju Kauklių dvare prie Pušaloto. 1858–1862 m. studijavo Maskvos universiteto istorijos ir filologijos fakultete, su kitais studentais lietuviais sukūrė nelegalų būrelį, kurio tikslas buvo rengti elementorius lietuvių kalba, Lietuvos istorijos ir kitus vadovėlius. Apie 1862 m. leido rankraštinį laikraštį, kurio moto kol saulė užtekės, rasa akis išės. Nuo 1863 m. dėstė Rygos gimnazijoje, nuo 1869 m. gyveno Talsuose.
Mokslinė veikla
A. Juškos paragintas rinko tautosaką, lietuvių k. žodžius ir atidavė J. Juškai. Bendradarbiavo leidiniuose „Aušra“, „Lietuvių laikraštis“, Varpas, „Vilniaus žinios“, „Ūkininkas“, „Žemaičių ir Lietuvos apžvalga“. Tilžėje leistame leidinyje „Mitteilungen der Litauschen literarischen Gesellschaft“ skelbė lietuvių tautosaką, straipsnius lietuvių ir latvių kalbų klausimais, išspausdino A. Becenbergerio XVI a. – XVII a. lietuvių spaudos apžvalgos papildymą (t. 1, sąs. 3, 1880 m.) ir XIX a. Rusijos teritorijoje iki spaudos draudimo lietuvių kalba išleistų knygų sąrašą „Medžiaga lietuvių bibliografijai“ (t. 2 sąs. 7, 1883 m.). Rengė spaudai lietuvių chrestomatiją (rankraštis neišliko). Pasirašinėjo slapyvardžiais ir kriptonimais: I. K. S., Šeštokas J. K., Šeduvietis, Leišis S.
Dvareliškės (reikšmės)
Dvareliškėmis vadinami kaimai:
Demografija
miniatiūra|300px|Gyventojų tankumo žemėlapis miniatiūra|300px|Gyventojų amžiaus žemėlapis miniatiūra|300px|Gyventojų mirtingumo žemėlapis 2009 m. miniatiūra|300px|Gyventojų skaičiaus kaitos 2005-2010 m. žemėlapis thumb|300px|Europos šalių gyventojų tankumas 2007 m.: {{legend|#EEEED1|iki 50 gyventojų viename km²}} {{legend|#FFD700|nuo 50 iki 100 gyv. viename km²}} {{legend|#FFC125|nuo 100 iki 150 gyv. viename km²}} {{legend|#EEAD0E|nuo 150 iki 300 gyv. viename km²}} {{legend|#CD853F|nuo 300 iki 1000 gyv. viename km²}} {{legend|#8B4726|daugiau kaip 1000 gyv. viename km²}} {{legend|#DCDCDC|nėra duomenų}}
Demografija ( 'liaudis' + γράφω 'rašau') – mokslas, tiriantis gyventojų skaičių, sudėtį, teritorinį pasiskirstymą, jų pokyčius, pokyčių priežastis bei padarinius, analizuojantis demografinius procesus (gimstamumas, mirtingumas, migracija) ir jų sąveiką su ekonominiais, socialiniais, politiniais, ekologiniais ir kitais veiksniais. Kartais visuomenėje demografija vadinama tik gyventojų skaičiaus statistika.
Istorija
Demografijos pradininkas – XVII a. anglų ekonomistas Džonas Grauntas, kuris apibrėžė demografijos objektą, tikslus ir metodą, atkreipė dėmesį į dėsnius, atliko mirtingumo biuletenių analizę ir sudarė pirmąsias mirtingumo lenteles. Demografijos terminą 1855 m. pirmasis pavartojo prancūzų ekonomistas A. Gijardas. XX a. pradžioje susiformavo du požiūriai į demografiją – kaip į demografinę analize ir kaip gyventojų tyrimus: Amerikiečiai demografiją priskiria pagalbinėms statistikos disciplinoms. XX a. trečiame - ketvirtame dešimtmetyje demografija susiformavo kaip savarankiška mokslo šaka: sukurti specifiniai demografinės analizės metodai bei terminai, įsteigti demografinių tyrimų centrai.
Lietuvoje
Lietuvoje nuodugnesni demografiniai tyrimai, pirmiausia demografinės statistikos, pradėti XX a. pirmoje pusėje, pradininkai: Albinas Rimka, Kazys Oželis, S. Kakliauskas. Tokio pobūdžio tyrimai buvo atliekami iki XX a. aštunto dešimtmečio. Nuo devinto dešimtmečio tiriami demografinių procesų ir sąlygų priežastiniai ryšiai, demografinės nuostatos bei elgsena, atliekami gyventojų politikos tyrimai. Svarbiausius demografinius tyrimus 1984–1992 m. atliko Ekonomikos institutas, 1992–1995 m. Lietuvos filosofijos, sociologijos ir teisės institutas, 1995–2002 m. Filosofijos ir sociologijos institutas, nuo 2002 m. – Socialinių tyrimų instituto Demografijos skyriai.
Mokslo objektas
Demografija susijusi su kitais mokslais: sociologija, ekonomika, geografija, istorija, kultūrinė antropologija, epidemiologija, ekologija, genetika, fizinė antropologija. Faktinius duomenis demografiniams tyrimams teikia – demografinė statistika, tiksliausius ir išsamiausius – gyventojų surašymas. Demografiniai tyrimai atliekami remiantis matematikos, statistikos, sociologijos mokslų metodais. Demografija tiria tokius reiškinius, kaip gyvenimo ciklas, gyventojų skaičius, gyvenimo lygis, gyventojų geografija, gyventojų tankumas, gyventojų migracija, gyventojų politika, raštingumas. Tyrimams apibendrinti sudaromi gyventojų žemėlapiai, gyventojų piramidės, išvedamas migracijos indeksas, sudaroma demografinė prognozė.
Monkų Šv. Brolio Alberto Chmelovskio parapija
'''Monkų Šv. Brolio Alberto Chmelovskio parapija'''  – parapija, įkurta 1997 m. gegužės 23 dieną. Parapija priklauso Balstogės arkivyskupijai, Monkų dekanatui.
Kaminas (patalpa)
thumb|right|260px|Kaminas, XIX a. pab. II pusė thumb|right|260px|Vąškaras
Pagrindinis kamino įrenginys – vąškaras. Vąškarą sudaro apie 250 cm ilgio kumpas medinis strypas, vadinamas statiniu, kurio viršutinis galas įmūrytas į sieną, apatinis pastatomas ant žemės į duobutę. Kitas apie 130 cm ilgio strypas, vadinamas skersiniu, perkištas statmenai per statinį. Abu sutvirtinti spyriu, kuris įleistas į skyles. Visi strypai per suleidimo vietas sutvirtinti medinėmis vinimis. Ant skersinio strypo pritvirtintas į apačią nusviręs plonesnis strypas. Ant jo galo buvo kobinys katilui pakabinti. Katilas kabinamas ant grandinės.
Kamine rūkoma mėsa, kepama duona.
Nacionalinė šiuolaikinio meno galerija (Roma)
miniatiūra|250px|right|Muziejaus išorė
Nacionalinė šiuolaikinio meno galerija – meno srities muziejus Romoje, Italijoje.
1934 m. pastatas buvo rekonstruotas to paties C. Bazzani, o 2000 m. pastatą išplėtė įmonė Diener & Diener.
Vladislavas Čartoriskis
thumb|left|150px|Vladislavo Čartoriskio portretas Kunigaikštis Vladislavas Čartoriskis (1828 m. birželio 3 d., Varšuva – 1894 m. birželio 23 d., Bulonė-Bainkuras, Paryžiaus priemiestis) – Lenkijos politinis veikėjas emigracijoje, Lenkijos liaudies vadovybės diplomatinis emisaras Prancūzijos, Anglijos, Italijos, Švedijos ir Turkijos vadovybėms. Po tėvo mirties faktiškai tapo konservatyvios XIX amžiaus Lenkijos viršūnės emigracijoje, įsikūrusios Paryžiuje Hotel Lambert, lyderiu.
Biografija
thumb|left|150px|Vladislavas Čartoriskis su pirmąja žmona thumb|left|150px|Vladislavo Čartoriskio antroji žmona Margarita Adelaida Kunigaikščių Čartoriskių giminės atstovas, Adomo Jurgio Čartoriskio ir Anos Sofijos Sapiegaitės-Čartoriskos jaunesnysis sūnus.
Nacionalinė šiuolaikinio meno galerija (Roma)
Meno galeriją sudaro apie 1100 XIX-XX a. piešinių ir skulptūrų. Tokiu būdu ši galerija yra didžiausia meno kolekcija Italijoje.
Italijos kūrėjus atstovauja tokie menininkai kaip Giacomo Balla, Umberto Boccioni, Alberto Burri, Antonio Canova, Giorgio de Chirico, Lucio Fontana, Amedeo Modigliani, Giacomo Manzù, Vittorio Matteo Corcos, ir Giorgio Morandi.
Užsienio kūrėjų sąrašą sudaro Braque, Calder, Cézanne, Degas, Duchamp, Giacometti, Kandinsky, Mondrian, Monet, Jackson Pollock, Rodin ir Van Gogh.
Vladislavas Čartoriskis
Biografija
Vladislavas Čartoriskis buvo prieš Lenkijos liaudies sąjungą su kitų Europos šalių revoliucinėmis jėgomis. Jis laikė sukilimą klaida, gynė nuomonę dėl Lenkijos sukilėlių veiksmų ribojimo, nes tik ginkluota demonstracija ir užsienio valstybių įsikišimo laukimas dėjo diplomatines pastangas gauti karinės pagalbos iš jų.
Mirė Paryžiaus priemiesty. Palaidotas šeimos kriptoje Seniavoje.
Šeima
Buvo vedęs du kartus.
Santuokoje, įvykusioje 1855 m. kovo 1 d., su pirma žmona – grafaite le-Vista-Alegre Marija Amparo, Ispanijos karalienės-regentės Marijos Kristinos Burbonės dukterimi, gimė sūnus Pranciškus Augustas Čartoriskis (1858–1893) – palaimintas Romos katalikų bažnyčios kunigas, vienuolis.
1872 m. sausio 15 d. Vladislavas Čartoriskis vedė dar kartą Margaritą Adelaidą, Lui, Nemuro hercogo dukterį, Prancūzijos karaliaus Lui-Pilypo I anūkę. Nuo tos santuokos gimė sūnūs:
Emulsiklis
Emulsiklis – medžiaga, kuri padeda susidaryti dviejų nesimaišančių tarpusavyje skysčių emulsijai ir ją stabilizuoja.
Grodziščanai
Grodziščanai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Dambravos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietryčius nuo Dambravos, apie 27 km į šiaurės vakarus nuo Sokulkos ir 60 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Emulsiklis
Maisto emulsiklio pavyzdys gali būti kiaušinio trynys (pagrindinė emulguojanti medžiaga yra lecitinas), garstyčios (emulguojančiu poveikiu pasižymi sėklų gleivės). Majonezas yra aliejingos fazės emulsija vandens fazėje, paprastai stabilizuojama trynio lecitinu.
Grodziščanai
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Emulsiklis
Emulsikliai, naudojami kaip maisto priedai, paprastai nurodomi etiketėje E numerio pagalba. Pvz.:
Kosciuškos kalnas
Kosciuškos kalnas  – kalnas, išsidėstęs Snieguotuose kalnuose (Australijos Alpių dalis), Kosciuškos nacionaliniame parke ir yra aukščiausias Australijos (kaip žemyno) kalnas (2228 m). Jis buvo pavadintas lietuvių kilmės Lenkijos nacionalinio herojaus generolo Tado Kosciuškos garbei 1840 metais.
Kalno geografija
Kaip ir daugelis kitų Australijos kalnų, dėl erozijos veiklos, nėra labai statūs, todėl į juos įmanoma užkopti be specialios įrangos. Įrengtas kelias, beveik pasiekiantis viršūnę.
Kaip jau buvo minėta Kosciuškos kalnas – aukščiausias tik Australijos žemyne, aukštesnės viršūnės yra administruojamose Australijos valdžios salose:
Kompiuterinių žaidimų istorija
Pirmieji kompiuteriniai žaidimai sukurti dar XX a. 4–5 dešimtmečiais, tačiau elektroniniai žaidimai tapo komercine pramoga tik 1971 m. XX a. aštuntojo dešimtmečio pabaigoje – devintojo dešimtmečio pradžioje kompiuteriniai žaidimai tapo svarbia pramogų pramonės dalimi JAV, Japonijoje ir Europoje. Po pragaištingo žlugimo 1983 m. ir vėlesnio atgimimo po 2 metų, video žaidimų pramonė vėl pradėjo sparčiai augti ir per 2 dešimtmečius uždirbo 10 mlrd. JAV dolerių, konkuruodama su kino pramone kaip pelningiausia pramogų pramonė pasaulyje.
Pirmieji žaidimai
Kompiuteriniai žaidimai vystėsi iš dar XIX a. pabaigoje sukurtų mechaninių žaidimo automatų ir XX a. pirmoje pusėje sukurtų kompiuterių. Pirmasis žinomas elektroninis žaidimas – 1948 metais JAV patentuotas „Cathode-Ray Tube Amusement Device“. 1951−1952 metais Didžiojoje Britanijoje sukurti keli žaidimai – šachmatai Pilot ACE sistemai, kryžiukų nuliukų žaidimas „OXO“ EDSAC sistemai, matematinis strateginis žaidimas „Nim“ NIMROD kompiuteriui. 1958 metais Niujorke osciloskopui sukurtas stalo teniso žaidimas dviem.
1962 metais Masačusetso technologijos institute sukurtas vienas pirmųjų skaitmeninių žaidimų – „Spacewar!“. Šiame žaidime du žaidėjai valdė po kosminį laivą, kuriuo turėjo įveikti priešininką. XX a. 8 dešimtmetyje išleisti keli komerciniai žaidimai, perėmę „Spacewar!“ idėjas.
Pirmoji kompiuterinių žaidimų konsolių karta (1972–1980 m.)
Panašiu metu pradėta gaminti kita žaidimų konsolė Magnavox Odyssey, kurios prototipą Ralfas Bajeris sukūrė septintojo dešimtmečio antroje pusėje, o prototipą nusipirkusi kompanija „Magnavox“ konsolę išleido 1972 m. gegužės mėnesį. 1975 m. „Atari“ kompanija pristatė PONG – dar vieną pirmos vaizdo žaidimų kartos kompiuterį. Po metų – 1976 m. „Coleco“ išleido Coleco Telstar.
Antroji kompiuterinių žaidimų konsolių karta (1976–1992 m.)
Antrojoje vaizdo žaidimų kartoje vyravo trys žaidimų kompiuteriai:
1979 m. pasirodė pirmoji tikra delninė žaidimų konsolė naudojanti kasetes − „Milton Bradley“ Microvision.
Ketvirtoji kompiuterinių žaidimų konsolių karta (1987–2003 m.)
1989 m. pasirodė didelės sėkmės sulaukusi Sega Mega Drive, 1991 m. – irgi populiari SNES (Super Nintendo Entertainment System). Kitas ketvirtos vaizdo žaidimų kartos žaidimų kompiuteris TurboGrafx-16 nesulaukė tokio didelio pasisekimo.
Penktoji kompiuterinių žaidimų konsolių karta (1993–2006 m.)
1994–1995 m. „Sega“ išleido nesėkmingą Sega Saturn, „Nintendo“ išleido Nintendo64, o Sony – labai sėkmingą PlayStation. Abi konsolės naudojo 32 bitų technologiją, išskyrus Nintendo64, kuri naudojo 64 bitų technologiją, todėl pradėjo populiarėti trimačio vaizdo (3D) žaidimai.
Šeštoji kompiuterinių žaidimų konsolių karta (1998–2013 m.)
Šeštosios kartos žaidimų kompiuteriai buvo „Sega“ kompanijos paskutinė konsolė Dreamcast, „Sony“ PlayStation 2, „Nintendo“ GameCube ir „Microsoft“ Xbox.
Septintoji kompiuterinių žaidimų konsolių karta (nuo 2004 m.)
Septintoji vaizdo žaidimų konsolių karta prasidėjo nuo žaidimų kompiuterio Xbox 360, kurį išleido kompanija „Microsoft“, ir tęsėsi 2006 m. „Sony“ išleidus PlayStation 3 bei „Nintendo“ išleidus Wii.
Aštuntoji kompiuterinių žaidimų konsolių karta (nuo 2011 m.)
Aštuntoji kompiuterinių žaidimų konsolių karta prasidėjo, kai „Nintendo“ 2011 m. vasario 26 d. išleido Nintendo 3DS delninę konsolę. Vėliau sekė „Sony“ PlayStation Vita. Pirmasis žaidimų kompiuteris Wii U pasirodė 2012 m., o kiti du (Xbox One ir PlayStation 4) – po metų, lapkričio mėnesį.
Maltos futbolo varžybos 1986–1987 m.
Maltos futbolo varžybos 1986–1987 m.
Atelstanas
Etelstanas (, pramintas Šlovinguoju, apie 895–939 m. spalio 27 d.) – Anglijos karalius 924/925-939 m.
Biografija
Jis buvo karaliaus Edvardo I sūnus ir Etelfledos iš Mersijos sūnėnas. Po pergalės prieš Konstantiną II, Škotų karalių, Brunanburo mūšyje 937 m. jis pradėjo vadintis „Britanijos karaliumi“. Jo valdymas dažnai nepastebimas dėl didesnio dėmesio Alfredui Didžiajam ir Edmundui I.
<div style="clear: both; width: 100%; padding: 0; text-align: left; border: none;" class="NavFrame collapsed"> Atelstano protėviai
Kufra
Kufra – oazė pietryčių Libijoje, Kufros savivaldybėje, Sacharos dykumoje, apsupta įdubų. Svarbiausias miestas – Džaufas. Datulių, grūdinių kultūrų auginimas. Gyvulininkystė. Svarbus prekybinis ir transporto mazgas.
Istorija
Tiek I, tiek II pasaulinio karo metais Kufro oazėje vyko intensyvios kovos tarp italų ir prancūzų armijų. 1941 m. kovo 8 d. įvyko Kufros mūšis. Prancūzams po atkaklios kovos pavyko užimti italų El Tago tvirtovę.
Ploviklis
Ploviklis (detergentas) – paviršinio aktyvumo medžiaga, skirta riebalams šalinti nuo kieto paviršiaus. Plovikliai naudojami plovimui, valymui, skalbimui ir pan. Paprastai į šiems tikslams skirtas buitines priemones be ploviklio (ploviklių) yra ir kitų medžiagų:
Antanas Tenys
Antanas Tenys (g. 1955 m. sausio 1 d. Geidžiuose, Mažeikių rajonas) – Lietuvos ir Mažeikių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1984 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius. Ūkininkas, UAB „Taulidas“ direktorius.
2011–2019 m. Mažeikių rajono savivaldybės meras.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Mažeikių rajono skyriaus narys.
1990–1995 m. Mažeikių rajono tarybos deputatas, 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Mažeikių rajono savivaldybės tarybos narys.
2003–2011 m. Auksodės kaimo bendruomenės pirmininkas. Sutuoktinė Loreta, vaikai Jurgita, Antanas.
Valje Gran Rėjus
Valje Gran Rėjus  – miestelis Ispanijoje, Kanaruose, La Gomeros salos pietvakariuose, vandenyno pakrantėje. Savivaldybės centras yra gretimoje La Kaleros gyvenvietėje. Yra uostas, iš kurio vyksta ekskursijos prie Vargonų uolų, maršrutai į Plaja Santjagą, San Sebastianą ir Los Kristianosą.
Yra keli viešbučiai, bažnyčia, medicinos punktas.
Sogdas
Sogdas, arba Sogdiana − istorinis regionas Vidurinėje Azijoje. Apima dabartinės rytų Uzbekijos ir vakarų Tadžikijos teritorijas. Senovės kinų šaltiniuose jis buvo žinomas kaip Sute. Tai vienas seniausių pasaulio civilizacijos centrų.
Regionui dažniausiai priskiriamas ir Ferganos slėnis rytuose (dab Uzbekijos, Tadžikijos ir Kirgizijos teritorijoje).