cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Monai (tauta)
Monai (mon. မောန် arba မည်, MY မွန်လူမျိုး‌ (mon lumjo), ) – tauta, daugiausia gyvenanti pietinėje Mianmaro dalyje. Kalba monų kalba, kuri priklauso austroazijiečių šeimai.
Istoriniame kontekste į išplėstinę monų sampratą gali būti įtraukiamos keliomis giminingomis monų kalbomis kalbėjusios tautos dabartinio Tailando, Laoso ir Mianmaro teritorijose. Tačiau dabar monais laikomi tik Mianmare (Iravadžio baseine) gyvenanti tauta bei iš jos kilusi diaspora.
Tradicinė monų teritorija apėmė visą Iravadžio upės žemupį, kur šiuo metu yra Ajejarvadžio regionas, Bago regionas, Jangonas ir Monų valstija. Joje gyvenantys monai skirstėsi į tris subetnosus: vakariausia jų grupė vadinama Man Nya (မန်ည), aplink Pegu gyveno Man Duin (မန်ဒိုင်), o rytuose – Man Da (မန်ဒ). Šiuo metu monų gyvenamos teritorijos užima tik ryčiausią šios teritorijos pakraštį, t. y. Monų valstiją. Egzistuoja didelė monų diaspora Tailande ir JAV.
Istorija
II tūkstantmečio pradžioje monų gyvenamos teritorijos patyrė masines migracijas, kurias daugiausia vykdė tajų tautos. Jos sunaikino tradicines šios tautos valstybes, o patys gyventojai buvo žudomi, tremiami ir asimiliuojami. Per kelis šimtus metų didelę dalį monų teritorijų asimiliavo tajai. Senosios Dvaravati valstybės gyventojų likučiai Tailande dabar vadinami njahkurais, ir sudaro vos kelis tūkstančius gyventojų.
Šiek tiek kitokio likimo susilaukė Iravadžio žemupio monai. XI a. bamarų karalystė Paganas iš Iravadžio aukštupio užkariavo paskutinę jų valstybę Thatoną, tačiau čia gyventojai išlaikė savo kalbą ir tapatybę. Be to, bamarai perėmė jų civilizacijos pasiekimus, pirmiausia rašto sistemą ir religiją. XIII a. nusilpus Pagano karalystei, monai vėl gavo nepriklausomybę kaip Hantavadžio karalystė su sostine Pegu. Tik XVI a. antroje pusėje juos vėl pajungė bamarų valstybė Taungu. Kadangi šios valdovams monų apgyvendintas pajūris buvo strategiškai svarbus prekybai su Portugalija, sostinė buvo perkelta į Pegu, o kraštas buvo masiškai apgyvendinamas bamarais.
Iravadžio monai priešinosi okupacijai. Jų krašte vyko sukilimai, ir du kartus jiems pavyko tapti nepriklausomais nuo Taungu: 1599–1616 m. su sostine Motamoje ir 1740–1757 m. su sostine Pegu. Bamarų karalystės sudėtyje monai ne kartą priešinosi. Dėl persekiojimų dalis jų išsikėlė į Ajutają gretimame Tailande, kuri buvo gerai priimti ir užėmė svarbias vietas šalies visuomenėje bei politikoje. Dabar valdanti Tailando karalių dinastija irgi yra monų kilmės.
1757 m. monų teritorija buvo užkariauta paskutinį kartą, šį kartą Konbaungų dinastijos. Šių karalius Alaungpaja po sėkmingo žygio išžudė dešimtis tūkstančių monų. Ypač buvo taikomasi į išsilavinusį visuomenės sluoksnį: vienuolius. Šis, ir vėliau besitęsiantys persekiojimai dar labiau paspartino monų migracijas į Ajutają. Dabartiniame Tailande jų diaspora sudaro nemažą populiaciją, kur gyvena išsimėčiusi atskiromis gyvenvietėmis.
XIX a. pabaigoje sukūrus Britų Birmą, joje atsidūrė ir monų gyvenamas kraštas. Britų valdymas sustabdė jų persekiojimą ir naikinimą. 1947 m. Birmai gavus nepriklausomybę, monai siekė savo autonomijos, kuri nebuvo suteikta. Todėl jie pradėjo pasipriešinimo judėjimą, kuriam iš pradžių vadovavo Monų liaudies frontas, o nuo 1962 m. – Naujoji monų valstybės partija. Pastaroji paskelbė Monlando valstybės, apimsiančios visą pietinį Mianmarą, atkūrimą. Kariniai veiksmai tarp šios partijos ir centrinės vyriausybės tęsėsi iki 1995 m., kuomet buvo sudarytos paliaubos. 1974 m. tirščiausiai monų gyvenamose teritorijose buvo suformuota teoriškai autonomiška Monų valstija.
FK Helios Charkiv
Charkivo „Helios“ – Ukrainos futbolo klubas iš Charkivo.
Istorija
Klubas įkurtas 2002 m. tuo metu vadinosi FK „Kobra“. Jo įkūrėjas Oleksandr Hellstein.
Klubas greitai kilo iš žemesniųjų divizionų ir galiausiai debiutavo 2005/2006 metų Pirmoje lygoje. Daugiau nei dešimtmetį buvo Pirmoje lygoje.
Vėliau susidurta su finansiniais nepritekliais ir komanda išformuota.
Spalvinė gama
Raudona ir gelsva. Namuose žaidžia raudona apranga, o svečiuose – geltona.
Antanas Balašaitis
Antanas Balašaitis (1931 m. balandžio 15 d. Balniuose, Eržvilko valsčiuje – 2023 m. liepos 25 d. Vilniuje ) – lietuvių kalbininkas.
Biografija
Mokėsi Telviakų pradinėje mokykloje, vėliau – Eržvilko gimnazijoje. 1949–1950 m. dirbo Tverų mokykloje. 1952 m. baigė Klaipėdos mokytojų institutą, mokytojavo Kartenos vidurinėje mokykloje, 1954–1956 m. mokėsi Vilniaus pedagoginiame institute.
1957–1960 m. buvo Lietuvių kalbos ir literatūros instituto aspirantas. 1961 m. apgynė disertaciją „Lietuvių kalbotyros terminų istorija“. 1960–1985 m. dirbo Lietuvių kalbos ir literatūros institute moksliniu bendradarbiu. Jis buvo Lietuvių kalbos žodyno autorius (VIII–X t., 1970–1976) ir redaktorius (XI–XIV t., 1978–1986). Kartu su kitais žodynininkais parengė papildytą ir pataisytą Lietuvių kalbos žodyno instrukciją (1963, 1983). Kalbos faktų rinkimo programoje (1983) paskelbė išsamią žodžių rinkimo instrukciją. 1962‒1975 m. parašė daugiau nei 800 Žodyno puslapių, suredagavo nemažai kitų kolegų parašytų tekstų. Vadovavo žodžių rinkimo ekspedicijoms (1968–1984 m.), užrašė apie 20 000 žodžių.
Mokslinė veikla
Antano Balašaičio mokslinė veikla buvo daugiašakė: kalbiniuose leidiniuose ir spaudoje jis paskelbė daug straipsnių kalbos kultūros klausimais, populiarino lietuvių kalbotyros veikalus kalbos leidiniuose, radijo bei televizijos laidose.
Panevėžio dvaras
Panevėžyje būta dar dviejų dvarų: Senojo Panevėžio arba Senamiesčio dvaro, stovėjusio dešiniajame Nevėžio krante, dabartinės ligoninės teritorijoje, ir Navadolio dvaro. Apie šiuos dvarus istorinių šaltinių išlikę nedaug.
Istorija
Valstybinis Panevėžio dvaras minimas XVI a. pr., kai nuo jo Nevėžio dešiniajame krante atskirtos žemės Ramygalos parapijai. Kairiajame Nevėžio krante, dvaro teritorijoje, XVI a. pr. ėmė kurtis Naujasis Panevėžys, po valakų reformos atsiskyręs nuo dvaro ir tapęs atskiru teritoriniu vienetu. Dvaras niekada neturėjo turtingų ar įtakingų mecenatų, jo nuomininkai, urėdai, valdytojai dažnai keisdavosi, todėl nebūdavo, kas pasirūpina dvaro ir miesto plėtra. 1568 m., kai į Naująjį Panevėžį iš Krekenavos perkeltos Upytės pavieto administracinės įstaigos, dvaro pastate šioms įstaigoms patalpų neatsirado, pavieto teismams tekdavo rinktis miesto smuklėse ir privačiuose namuose. 1614 m. tuometinis dvaro nuomininkas Jeronimas Valavičius pastatė mieste teismo rūmus dėl to, kad dvare nebuvo pakankamai pastatų.
1636 m. minimas Senojo Panevėžio dvaras, kurį karalius Vladislovas Vaza paskyręs prie Vilniaus katedros įrengtai Šv. Kazimiero koplyčiai. 1765 m. Upytės pavieto liustracijoje dvaras neminimas. Pirma užuomina apie Skaistakalnio dvarą randama 1775 m. inventoriuje: minimas Panevėžio dvaras, dar vadinamas Jasnogurka, kuriame padūmės mokestį mokančių buvo vienas akalicos bajoras ir trys valstiečiai. 1789 m. liustracija mini Senamiesčio dvarą, priklausiusį Senamiesčio bažnyčiai.
Dvaro teritorija mažėjo: XVIII a. atskirtos žemės augančiam Naujojo Panevėžio miestui, dvarui liko Staniūnų ir kiti kaimai. 1882 m. dvaras valdė tik 50 ha žemės. XIX a. devintajame dešimtmetyje dvaras jau buvo privatizuotas. XIX a. pab. išleistame Lenkijos geografiniame žodyne rašoma, kad Jasnogurkos dvaras (žodyne – palivarkas) priklausė Liutkevičiams. Paskutinieji dvaro savininkai buvo bajorai Karpiai, po jų paskutiniojo palikuonio žūties dvaras atiteko prižiūrėtojams Aleksui Kraniauskui ir Vandai Vainauskienei. 1903 m. Jasnogurkos dvare gyveno 35, dvaro malūne – 16 žmonių, 1923 m. dvare buvo 4 ūkiniai kiemai ir 57 gyventojai.
Po 1922 m. žemės reformos dvaras išparceliuotas, jo teritorija 1925 m. perėjo Panevėžio savivaldybės žinion. Dalį dvaro žemės nusipirko poetas, advokatas Juozas Čerkesas-Besparnis. Jo šalia dvaro 1926 m. pastatytame moderniame raudonų plytų name tarpukariu rinkdavosi miesto inteligentija. 1927–1933 m. dvaro patalpose veikė savivaldybės išlaikoma Stalių amato mokykla. 1935 m. dvaro teritorijos dalis su trobesiais perduota krašto apsaugos ministerijai – nuo spalio mėnesio čia dislokuotas Pirmojo artilerijos pulko štabas ir antroji artilerijos grupė. Po Antrojo pasaulinio karo buvusio dvaro teritorijoje įsikūrė sovietų kariškiai: ūkiniuose pastatuose įrengtos lėktuvų remonto dirbtuvės, dvaro gyvenamajame pastate – butai kariškiams. Pastatai neremontuoti, apleisti: iš 1925 m. buvusių 9 dvaro pastatų, 1982 m. liko tik du. Dvaro žemė skirta tarybiniam ūkiui.
Architektūra ir kultūros vertybės
Į dvarą iš Turgaus (dabar Laisvės) aikštės vedė Dvaro (dabar Ukmergės) gatvė. Prie dvaro 1880 m. įrengtas Skaistakalnio parkas (seniausias mieste). Pagrindinis dvaro pastatas neišlikęs, sudegė 1960 m. Neišlikę ir pastato nuotraukų. Pasak panevėžiečių prisiminimų, dvaro rūmai buvę dviejų aukštų, mediniai, su kolonomis, pagrindinis fasadas buvęs atsuktas į pietų pusę. Išlikę du dvaro pastatai: vieno aukšto mūrinis sandėlis ir tinkuotas dviaukštis gyvenamas namas. Abu pastatai kaip nebeturintys istorinės ir architektūrinės vertės 1996 m. išbraukti iš istorijos ir kultūros paminklų sąrašų ir neįrašyti į Lietuvos Respublikos Kultūros vertybių registrą.
Dvare būta dailės kūrinių. Dailininkai Vincas Dilka ir Povilas Puzinas aprašė XIX a. paveikslą, vaizduojantį nusižudžiusio Poniatovskio iškilimą, bei spintelės formos laikrodį su muzikiniu įrenginiu „galinčiu groti septynis dalykus”, papuoštą rožių piešiniais ir Napoleono atvaizdu. Šių meno vertybių likimas nežinomas.
Fransisko Morasano departamentas
Fransisko Morasano departamentas  – vienas iš 18 Hondūro departamentų. Yra šalies centrinėje dalyje. Administracinis centras – šalies sostinė Tegusigalpa.
Pavadintas šalies nacionalinio didvyrio Francisco Morazán garbei.
Geografija
Departamento paviršius itin kalnuotas. Aukštikalnėse auga pušų miškai, slėniuose vystoma žemdirbystė. Vietomis pavėjiniuose šlaituose susidarę rūko miškai. Svarbiausia upė – Čoluteka. Įsteigtas La Tigros nacionalinis parkas.
Savivaldybės
Departamentas padalintas į 28 savivaldybes:
Friedrich Kästli
Frydrichas Kestlis (1893 m. sausio 30 d. Berne – 1972 m. vasario 28 d. Zydorfo miestelyje (Berno kantonas)) – Šveicarijos konsulinių įstaigų darbuotojas, pirmasis šios šalies diplomatas Lietuvoje.
Liuksemburgo futbolo varžybos 2022–2023 m.
Liuksemburgo futbolo varžybos 2022–2023 m.
Friedrich Kästli
Biografija
1916–1919 m. studijavo Berno universitete, apgynė mokslų daktaro disertaciją iš valstybės valdymo srities. Dirbo Šveicarijos policijos Užsieniečių priežiūros skyriuje, o nuo 1922 m. iki išėjimo į pensiją – Užsienio reikalų ministerijos bendradarbis. 1922–1927 m. Šanchajuje (Kinija), 1927–1928 m. Glazge (Jungtinė Karalystė), 1929 m. Leipcige (Vokietija) buvo skiriamas konsuliariniu atašė. Vėliau dirbo vicekonsulu: 1930–1932 m. Leipcige, 1934–1935 m. Glazge, 1935 m. Miunchene (Vokietija). Konsulo pareigose darbavosi Miunchene (1936–1937 m.), Kaune (1936 m. rugsėjo 17 d. – 1940 m. spalio 25 d.) ir Nepriklausomos Kroatijos valstybės sostinėje Zagrebe (1941–1942 m.). Ilgą laiką (1947–1959 m.) Monrealyje (Kanada) užėmė generalinio konsulo pareigas. 1963 m. išleistas į užtarnautą poilsį.
Buvo vedęs Lietuvos kariuomenės gydytojo Jono Augevičiaus dukterį Ireną (1920–2008), 1944 m. jiems gimė sūnus Vytis.
Glen Selbo
Glendonas Lavernas „Glenas“ Selbas (, 1926 m. kovo 29 d. – 1995 m. gegužės 29 d.) – JAV krepšininkas ir beisbolininkas. Selbas ketverius metus profesionaliai žaidė krepšinį Amerikos krepšinio asociacijoje (BAA), Nacionalinėje krepšinio asociacijoje (NBA) ir Nacionalinėje profesionalioje krepšinio lygoje (NPBL), taip pat dešimt metų žaidė mažojoje beisbolo lygoje.
Profesionali karjera
Selbas buvo pasirinktas Toronto „Huskies“ antruoju šaukimu 1947 m. BAA naujokų biržoje, tačiau komanda iširo dar neprasidėjus sezonui. Du sezonus žaidė Oškošo „All-Stars“ komandoje (1947–1949 m.), po to vieną sezoną – Šeboigano „Red Skins“ komandoje (1949–1950 m.).
Rifa
Rifa  – miestas Bahreine, Bahreino salos centrinėje dalyje; antras pagal dydį šalies miestas. Rifa dalijama į Rytų ir Vakarų Rifą ir priklauso dviem muchafazoms – Vidurio ir Pietų.
Rytų Rifoje yra XVIII a. Rifos tvirtovė, turgus, keli prekybos centrai, golfo aikštynas, tarptautinė mokykla, dirbtiniai ežerai, Bahreino nacionalinis stadionas, gyvenamieji kvartalai. Vakarų Rifoje būdingi gyvenamieji rajonai, laikrodžio bokštas, Bahreino monarcho rezidencija.
Domantas Vitkus
Domantas Vitkus (g. 1999 m. gegužės 12 d.) – Lietuvos futbolininkas, puolėjas
FC Hegelmann Litauen
2016 m. žaidė už FC Hegelmann Litauen, kurie tais metais laikinai tapo "Kauno Žalgirio" dubleriais ir startavo Pirmojoje lygoje.
FK NFA
2017 m. žaidė FK NFA ekipoje, kuri tuo metu dalyvavo Antros lygos (Pietų zonoje) pirmenybėse. Per trylika rungtynių kamuolį į vartus pasiuntė 18 kartų.
2018 m. žaidė FK NFA komandoje, kuri rungtyniavo Pirmoje lygoje. Sužaidė vos du susitikimus.
FK Kauno Žalgiris
Profesionalo karjera prasidėjo „Kauno Žalgirio“ klube.
2020 m. liepos 14 d. LFF taurės turnyre pelnė įvartį ir įtvirtino kauniečių pergalę prieš Kybartų „Sveikatą“.
Daugiau žaidybinio laiko gaudavo atstovaudamas Kauno Žalgiris B ekipą, kuri žaidė 2021 m. Pirmoje lygoje.
2021 m. rugpjūčio 17 d. pranešta, kad žaidėjas nebeatstovaus „Kauno Žalgirio“ klubui.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Rinktinės
Žaidė įvairaus amžiaus jaunimo rinktinėse.
U–19 rinktinė
2016 m. spalio 4 d. žaidė Lietuvos U–19 rinktinės sudėtyje prieš bosnius. 2016 m. spalio 6 d. prieš austrus. 2016 m. spalio 9 d. prieš azerus.
2017 m. spalio 3 d. žaidė Lietuvos U–19 rinktinės sudėtyje prieš Izraelį, kurias lietuviai pralaimėjo 0:1. 2017 m. spalio 6 d. žaidė prieš Austrijos U–19, kurias pralaimėjo 0:2. 2017 m. spalio 9 d. žaidė prieš Kosovo U–19, kurias lietuviai pralaimėjo rezultatu 0:3.
Jilano krateris
Jilano krateris – smūginis krateris, esantis Kinijoje, į šiaurės vakarus nuo Jilano gyvenvietės (Heilongdziango provincija).
Pietinė kraterio briauna suirusi dėl erozijos, tačiau šiaurinė matoma paviršiuje, ji atrodo kaip mėnulio pjautuvo pavidalo gūbrys. Kraterio skersmuo siekia 1,85 km, kraterio briauna iškilusi 150 m virš jo pagrindo. Radioaktyviosios anglies metodu nustatyta, kad Jilano kraterio amžius siekia 46 100–52 500 metų.
Jonas Dolskis
Jonas Karolis Dolskis (, 1637–1695 m. balandžio 29 d.) – LDK valstybinis ir karinis veikėjas, Slanimo pastalininkis (nuo 1656 metų), Pinsko pakamaris (1662–1666) ir Pinsko maršalka (1666–1676), Lietuvos didysis raikytojas (1670–1676), Lietuvos pataurininkis (1676–1685), Lietuvos dvaro maršalka (1685–1691) ir Lietuvos didysis maršalka (1691–1695), karaliaus pulkininkas, Pinsko ir Valkavisko seniūnas, Olykos ekonomijos administratorius.
Biografija
ATR su Švedija, Rusija ir Osmanų imperija karų dalyvis. 1656 m. dalyvavo mūšyje dėl Varšuvos ir kitose 1654-1667 m. karo veiksmuose.1666 m. ATR valdovui Jonui Kazimierui Vazai teikė karinę pagalbą prieš Jurgio Sebastijono Liubomirskio vadovaujamą rokošą. 1667 ir 1668 m. buvo renkamas pasiuntiniu į ATR seimus.1669 m. Jonas Karolis Dolskis pasirašė Mykolo Koributo Višnioveckio elekciją (išrinkimą į sostą). 1670 m. gavo Lietuvos didžiojo raikytojo pareigybę. 1673 m. lapkritį dalyvavo Jono Sobieskio vadovaujamajame Chotyno mūšyje prieš turkus. Kitais metais pasirašė Jono Sobieskio elekciją. 1676 m. buvo išrinktas pasiuntiniu į ATR seimą ir buvo paskirtas Lietuvos pataurininkiu. 1685 m. paskirtas Lietuvos dvaro maršalka, o 1691 m. tapo Lietuvos didžiuoju maršalka.
1690 m. iš ATR valdovo gavo žemių prie Pinsko, kurio priemestyje pastatė Karolino pilį. Įkūrė vienuolynus ir pijorų kolegijas Dubrovice 1684 metais ir Liubešove (Naujame Dolske) 1686 metais.
Lepelio ežeras
Lepelis  – ežeras Baltarusijoje, Vitebsko srityje. Aukštis virš jūros lygio – 145 m. Ilgis – 7,57 km. Plotis – 2,03 km. Baseino plotas – 1 279 km². Septynių salų plotas – 0,063 km². Skaidrumas – 1,9 m. Ežero duburys sudėtinis – iš trijų dalių.
Jonas Dolskis
Biografija
Gyvenimo pabaigoje gavo grafo titulą.
Lepelio ežeras
1958 m., pastačius hidroelektrinę vandens lygis pakeltas 3,5 m. 70-ųjų pradžioje elektrinė uždaryta, tačiau ežeras liko pakeltas.
Jonas Dolskis
Šeima
thumb|150px| Jono Dolskio antroji žmona Ana Višniovecka Jonas Karolis Dolskis buvo vedęs du kartus. Pirmoji žmona Elžbieta Ostrorugė (m. 1684). Vaikai: Ana, Teodora, Ignotas, Tomas, Jonas, Mariana, Juozapas ir Katerina (1680–1725), Lietuvos didžiojo etmono ir Lietuvos didžiojo kanclerio Mykolo Servacijaus Višnioveckio (1680–1744) žmona nuo 1695 metų.
Antroji žmona Ana Chodorkovska (m. 1711), Lietuvos pakamario Kristupo Chodorkovskio ir Anos Jablonovskos duktė, Konstantino Kristupo Višnioveckio našlė. Vaikai: Mariana, Stanislavas ir Janas.
Grūdėtoji varškė
thumb|right|250px|Lietuviška ir estiška grūdėta varškė. thumb|right|250px|Lietuviškas grūdėtos varškės desertas. thumb|right|250px|Indelis grūdėtos varškės. thumb|right|250px|Namuose gaminta grūdėta varškė. Grūdėta varškė – mažo riebumo pieno produktas. Šiuo atveju tai minkšti, nenokinti, baltos spalvos sūrio grūdeliai, pagaminti iš lieso pieno. Gamybos eigoje sūrio grūdeliai sumaišomi su pasūdyta grietinėle. Šis produktas gali būti vartojamas atskirai arba kaip sudėtinė įvairių patiekalų dalis, desertai ir pan.
Jonas Dolskis
Šeima
Septyni Jono Karolio Dolskio sūnūs ir trys dukterys mirė dar kūdikystėje. Pilnametystės sulaukė tik viena duktė iš pirmos santuokos - Katerina, kuri ištekėjo už kunigaikščio Mykolo Servacijaus Višnioveckio.
Grūdėtoji varškė
Pagal savo struktūrą grūdėta varškė užima tarpinę padėtį tarp įprastos varškės ir sūrio. Ji turi visas naudingas varškės savybes, bet yra mažiau kaloringa, negu sūris. Paprastai grūdėtos varškės riebumas neviršija 9 %. Be to ji gali būti ilgiau laikoma.
Blinstrubiškių II tvenkinys
Blinstrubiškių II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Raseinių rajone, 2,5 km į pietryčius nuo Viduklės. Sudarytas užtvenkus Alsos upę (Šešuvies intakas) 11,8 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,39 km, plotis – iki 0,17 km. Altitudė 81,2 m. Krantai neaukšti, apaugę medžiais ir krūmynais. Tvenkinys labai užžėlęs vandens augalais, vanduo beveik visiškai išleistas. Aplinkui daugiausia plyti dirbami laukai. Priešsroviui iškart telkšo Blinstrubiškių III tvenkinys, pasroviui iškart – Blinstrubiškių I tvenkinys. Į rytus įsikūręs Blinstrubiškių kaimas.
Tvenkinys įrengtas 1964 m.
Antaniškių ežeras
Antaniškių ežeras – ežerėlis Lietuvoje, Molėtų rajone, 3,5 km į šiaurės rytus nuo Molėtų. Ežerėlio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,11 km, plotis – iki 0,07 km. Altitudė 146,9 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję ir apaugę medžiais bei krūmynais. Į pietryčius plyti Samanykščio pelkė. Per pelkę išteka upelis link Siesarties intako Veriko. Kiek atokiau į vakarus įsikūręs Šeštokiškių kaimas.
Jaroslavas (vardas)
Jaroslavas  (bulg.,, , , , ) – slaviškos kilmės vyriškas vardas, reiškiantis „ryškiašlovis“ (plg. 'ryškus, ugningas' ir слав 'šlovė').
Dalis gyvenviečių pavadinimų, kilusių iš vardo Jaroslavas:
Nicolò Zaniolo
Nikolo Dzaniolas (g. 1999 m. liepos 2 d.) – Italijos futbolininkas, saugas.
Italija
Futbolininko karjerą pradėjo Italijoje. 2016–2017 m. sezone atstovavo Virtus Entella.
2017–2018 m. priklausė FC Internazionale Milano, tačiau Serie A nesužaidė nė minutės.
Nuo 2018 m. atstovavo AS Roma. Serie A sužaidė 94 rungtynes.
Galatasaray
2023 m. vasario 8 d. „Galatasaray“ paskelbė, kad su futbolininku buvo pasirašyta sutartis.
2022–2023 m. sezone su „Galatasaray“ tapo „Süper Lig“ čempionu.
Diplomatinės misijos Pietų Sudane
Iš karto po Pietų Sudano nepriklausomybės paskelbimo 2011 m. liepos 9 d. įvairios šalys pranešė apie planus vykdyti šalyje diplomatines misijas.
Ambasados
Pietų Sudane veikia šių šalių ambasados.
Rytų Fryzija
thumb|240px|Rytų Fryzijos žemėlapis
Rytų Fryzija  – Fryzijos krašto dalis, esanti šiaurės vakarų Vokietijoje, Žemutinės Saksonijos šiaurėje, Vatų jūros pakrantėje. Apima Rytų Fryzų salas (Borkumą, Juistą, Nordernėjų, Špikerogą, Langeogą ir kt.), bei didžiąją dalį Rytų Fryzijos pusiasalio. Patenka į Auricho, Lero, Vitmundo apskritis ir Emdeno miesto teritoriją. Apima 3144 km² plotą kuriame gyvena 465 tūkst. žmonių.
Kaip ir visoje Fryzijos (Vatų jūros) pakrantėje būdingos šlapynės, viržynai, smėlio kopos, užliejamos maršos. Verčiamasi žemės ūkiu, veikia vėjo jėgainės, miestuose – pramonės įmonės ir uostai.
thumb|left|200px|Rytų Fryzijos vėliava
Liudmila
Liudmila, Liuda – slaviškos kilmės moteriškas vardas, reiškiantis „miela žmonėms“. Ši vardo forma į vartoseną pateko nuo čekų kunigaikštienės Ludmilos. Išpopuliarėjo Aleksandro Puškino, rusų poeto, dėka.
Juodasis veidrodis
„Juodasis veidrodis“ – britų mokslinės fantastikos antologijos televizijos serialas, kurį sukūrė Charlie Brooker. Jis ir Annabel Jones vaizduojami kaip laidos vedėjai. Televizijos kūrinys originaliai parodo visuomenės tamsiausią atspindį atsižvelgiant į nenumatytas naujųjų technologijų pasekmes. Serialo serijos nėra susijusios su ankstesnėmis, todėl kiekviena iš jų prasideda su naujais režisieriais, aktoriais, istorija ir absurdiška idėja, kuri serialo pradžioje atrodo nereali, tačiau iš tiesų tai tik laiko klausimas, kada tai pavirs realybe.
Apžvalga
Charlie Brooker plėtojo serialą „Juodasis veidrodis“ pabrėždamas žmonijos santykių su technologijomis problemą, kurdamas istorijas, kurios charakterizuoja posakį „kaip mes gyvename dabar, ir kaip mes galime gyventi po 10 minučių, jei būsime nerangūs“. Tema yra plati, svyruojanti nuo dabar mūsų turimų technologijų ir jų galimybių sukelti dideles katastrofas, iki netolimos ateities technologijų ir netradiciškai pateikiamos, bei ypatingai paveikiančios psichologiją, distopinės ateities. Satyriškasis serialas seka savo nustatytą eigą ir laikosi praeitų sezonų standartų. Kiekviena serija turi vis naujas aktorių grupęs bei herojus, skirtingas artimos ateities vizijas. Kai kurios pasakojamos istorijos jau yra įmanomos naudojant dabartines technologijas: internetines kameras bei išmaniuosius telefonus. Tačiau kiti vaizduojami įvykiai gali nutikti tik tolimoje ateityje. Seriale yra spėjama, ką bus galima nuveikti su naujais išradimais. Pirmosios serijos išleistos Bitų televizijos kanale „Channel 4“ 2011m. gruodžio mėn. ir 2013m. vasario mėn. 2014m. gruodį, pridėjus šį serialą prie sąrašo, 2015m. rugsėjo mėn. jį nupirko „Netflix“. Jis užsakė 12-os epizodų sezoną, vėliau padalintą į trečią ir ketvirtą sezonus. Kiekvieną sezoną sudaro šešios serijos.
Sezonų apžvalga
Pradžioje serialas buvo užsakytas „Channel 4“ Didžiojoje Britanijoje, o premjera įvyko 2011 m. gruodžio mėn. Antras sezonas išėjo 2013. vasario mėn. O 2015 m. rugsėjo mėn., „Netflix“ nupirko visą programą, užsakydamas 12-os serijų sezoną. Vėliau programą suskirstė į du šešių serijų sezonus. Pirmieji sezonai visame pasaulyje buvo išleisti „Netflix“ kaip bendras trečias sezonas 2016 m. spalio 21d. Ketvirtas sezonas buvo išleistas 2017 m. gruodžio mėn. Penktas sezonas, sudarytas iš trijų serijų buvo išleistas birželio 5d. 2019 m.
1 Sezonas
Sezonas pradėtas kurti 2010m. Charlie Brooker ir Annabel Jones dirbo kaip pagrindiniai prodiuseriai. C. Brooker gamybos įmonės „Endemol“ pranešime spaudai serialas buvo apibūdintas kaip „Saulėlydžio srities ir neįtikėtinų pasakų hibridas, kuris kelia nerimą apie mūsų šiuolaikinį pasaulį, o istorijoms būdinga „Technologijų paranoja“. Pirma sezono serija vadinasi „Nacionalinis himnas“ (angl. "The National Anthem"). Jau pirmoje serijoje pabrėžiamos didžiausios visuomenės ydos ir perteikiamos seriale metaforomis. Antroji serija „Penkiolika milijonų nuopelnų“ (angl. "Fifteen Million Merits"). Ši serija vaizduoja tarsi mūsų netolimą ateitį, kada žmonės tampa visuomenės vergais ir su technologijomis susijusių svajonių įkaitais. Trečioji serija „Visa tavo istorija“ (angl. "The Entire History of You") yra kiek toliau nuo šiuolaikinių technologijų. Tačiau tai padeda suvokti, kad inovacijos gali žmogaus gyvenimą ne tik paveikti teigiamai, bet ir atsigręžti prieš jį.
2 Sezonas
Sezoną sudaro trys serijos. Pirmoji serija „Tuoj sugrįšiu“ (angl. "Be Right Back"), antroji serija „Baltasis lokys“ (angl. "White Bear"), trečioji serija „Waldo akimirka“ (angl. "The Waldo Moment"). Charlie Brooker komentavo, kad antrasis sezonas atspindi pirmąjį – pirmame sezone plėtojamos temos, tokios kaip „Iškreipta politinė satyra“, „Distopinis pragaro vaizdas“ ir „Santykių atitrūkimas dėl technologijų“, o antro sezono serijose visa tai pateikiama atvirkščiai. Kiekvienoje pirmojo sezono serijoje pagrindiniai veikėjai buvo vyrai, todėl C. Brooker antrame sezone pagrindines veikėjas paskyrė moteris.
3 Sezonas
Šį sezoną sudaro šešios serijos. Kuriant trečiojo sezono serijų istorijas, Charlie Brooker peržiūrėjo pirmuosius sezonus ir pripažino, kad visos istorijos buvo susijusios su personažais, įstrigusiais tokioje situacijoje, nuo kurios jie negalėjo pabėgti. Trečiame sezone, Charlie Brooker norėjo išbandyti skirtingus serijų formatus, vis dar sukurdamas keletą „įstrigusių situacijų“ epizodų, tačiau pridėdamas paprastesnių istorijų, tokių kaip romantinių ir kriminalinių, kad istorija taptų artimesnė žiūrovams. Pirmoji šio sezono serija „Pikiravimas“ (angl. "Nosedive") atskleidžia problemą, aktualią jau dabar: žmonių apsimetinėjimą ir netikrumą dėl socialinių tinklų. Antroji serija „Žaidimo testas“ (angl. "Playtest"), trečioji serija „Užsičiaupk ir šok“ (angl. "Shut Up and Dance") ir ketvirtoji serija „San Junipero“ vaizduoja ateities technologijų neigiamą poveikį žmonių visuomenei. Taip pat penktoji serija „Vyras prieš ugnį“ (angl. "Men Against Fire") ir šeštoji serija „Nekenčia tautos“ (angl. "Hated in the Nation") vaizduoja technologijų poveikį politikoje ir kare.
Hondūro įlanka
thumb|200px|right|Hondūro įlanka Hondūro įlanka  – Karibų jūros dalis prie Hondūro, Gvatemalos ir Belizo krantų. Vidutinis gylis 20–50 m, didžiausias (žiotyse) >2000 m. Pietuose turi Amatikės įlanką. Yra salų. Uostai: Puerto Kortesas (Hondūras), Puerto Barijosas (Gvatemaloje).
Blinstrubiškių III tvenkinys
Blinstrubiškių III tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Raseinių rajone, 2 km į pietryčius nuo Viduklės. Sudarytas užtvenkus Alsos upę (Šešuvies intakas) 12,2 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,34 km, plotis – iki 0,18 km. Altitudė 82,1 m. Vakarinis krantas aukštas, šiaurinis krantas žemas ir užpelkėjęs. Priešsroviui iškart telkšo Blinstrubiškių IV tvenkinys, pasroviui iškart – Blinstrubiškių II tvenkinys. Į vakarus plyti dirbami laukai, rytinėje pakrantėje įsikūręs Blinstrubiškių kaimas ir buvusio Blinstrubiškių dvaro sodyba.
Velso futbolo varžybos 2018–2019 m.
Silpnųjų grupė (kova dėl išlikimo)
🛡️ PASTABA.
Komandų rikiuotė
🛡️ PASTABA.
Finalo rungtynės
---
Gelmė (filmas)
Gelmė  – 1989 m. JAV mokslinės fantastikos nuotykių filmas, režisuotas James Cameron. Pagrindinius vaidmenis atliko Ed Harris, Mary Elizabeth Mastrantonio ir Michael Biehn.
Atlanto vandenyne nuskendus amerikiečių povandeniniam laivui, JAV paieškos komanda bendradarbiauja kartu su naftos platformos įgula, siekdama skubiau už rusų laivus surasti nuskendusį laivą. Vandenyno gelmėse jie aptinka neregėtas, paslaptingas nežemiškas būtybes.
Siužetas
Atlanto vandenyne nuskendus amerikiečių atominiam povandeniniam laivui, ištirti šią mįslingą avariją pasiunčiama specialios parengties grupė SEAL, su savimi gabenanti prototipinį prietaisą, skirtą gelmių tyrinėjimams. Po virtinės keistų, netikėtų įvykių, įgula ima įtarti, kad avariją sukėlė nežemiškos kilmės laivas. Jie taip pat įsitikinę, kad netrukus jiems gali tekti susidurti su nežemiška gyvybe. Tačiau tam jie turi pasinerti prarajon į nepaprastai gilų povandeninį kanjoną. Situaciją apsunkina paranoja apnikęs vienas iš SEAL karininkų, keliantis grėsmę visai įgulai.
Apdovanojimai ir įvertinimas
Laimėjo:
Nominacijos:
Filmų vertinimo tinklalapio Rotten Tomatoes įvertinimų suvestinės vidurkis – 88 %. Metacritic filmui skyrė 62 balus iš 100.
S. Mosino vardo premija
S. Mosino vardo premija – Rusijos ir TSRS premija, teikiama už nuopelnus šaunamųjų ginklų konstravime, pavadinta garsaus Rusijos imperijos ginklų konstruktoriaus Sergejaus Mosino garbei.
Istorija
Pirmą kartą ši premija buvo įsteigta Rusijos imperijoje 1902 m. vasario 8 d. (pagal Julijaus kalendorių – sausio 26 d.), S. Mosino mirties dieną. Teikiama ginklų kūrėjams ir žmonėms, prisidėjusiems prie Rusijos gynybinės galios stiprinimo.
Šia premija apdovanodavo tuometinėje Rusijos sostinėje Sankt Peterburge. Po 1917 m. Vasario revoliucijos nustota teikti šią premiją.
1960 m. Tarybų Sąjungoje premija atkurta kaip šakinė premija, skirta skatinti tarybinius konstruktorius, inžinerinius techninius darbuotojus, autorinius ir darbo kolektyvus už didelius pasiekimus kuriant ir gaminant ginkluotę ir karinę techniką, naujų technologijų kūrimą. Nuo 1999 m. (150-osios S.Mosino gimimo metinės) premija teikiama kasmet.
Dabar premija teikiama Tuloje – TSRS ir Rusijos ginklų pramonės centre. Nuo 1960 m. premija apdovanota virš 2000 žmonių.
Algirdas Steponavičius
Algirdas Steponavičius:
FC Kolos Kovalivka
Kovalivkos „Kolos“ – Ukrainos futbolo klubas iš Kovalivkos kaimo, esančio Kijevo srityje.
Istorija
Klubas įkurtas 2012 m. Žaidė žemesniuose divizionuose, o vėliau tapo profesionaliu klubu ir debiutavo Pirmoje lygoje.
FR
FR gali reikšti:
Fr gali reikšti:
fr gali reikšti:
Basomis per grindinį
Basomis per grindinį – 2005 m. vokiečių aktoriaus Tilio Švaigerio režisierinis debiutas kine. Šiame filme jis suvaidino ir pagrindinį vaidmenį.
Filmo premjera įvyko 2005 m. kovo 31 d. Vokietijoje.
Siužetas
Ką tu gali padaryti dėl meilės? Iš tikrųjų Nikui Keleriui dabar rūpi kiti dalykai. Paskutiniu metu jis naujoje darbo vietoje ilgai neužsibūna ir jo šeima, ypač tėvas Henrikas ir brolis Viktoras, laiko jį nevykėliu. Tik motina lieka ištikima ir tiki savo sūnumi. Dirbdamas psichiatrinėje klinikoje valytoju, Nikas paskutine akimirka nuo savižudybės gelbsti klinikos pacientę Lailą. Šio poelgio pasekmės labai netikėtos. Laila slapta šnipinėja savo gelbėtoją Niką ir vieną vakarą išdygsta prie jo buto durų, vilkėdama tik naktinius marškinius ir basa. Visos pastangos atsikratyti Lailos Nikui baigiasi nesėkme. Mergina tvirtai apsisprendusi likti pas jį visam laikui. Ir štai neįprasta porelė – Nikas, pirmą kartą gyvenime priverstas būti atsakingas už kitą žmogų, ir Laila, žvelgianti į gyvenimą nustebusiomis vaiko akimis – leidžiasi į kelionę, kuri juos suartins ir negrįžtamai pakeis jų gyvenimus...
Aktoriai
ir kt.
FK Utenos Utenis
Futbolo klubas „Utenos Utenis“ arba tiesiog FK „Utenos Utenis“ – Lietuvos futbolo klubas iš Utenos.
2022 m. sezone vyrų ekipa žaidė LFF II lygoje. FK Utenos Utenis moterų ekipa nuo 2019 m. žaidė Lietuvos moterų futbolo A lygoje, tačiau 2022 m. aukščiausioje lygoje jų nebeliko.
Istorija
„Utenio“ žymenį naudojo Tarpukario Lietuvoje (1933–1940, sovietų okupacijos metais (1965–????) ir atkūrus nepriklausomybę (1996–2011 m.)
2013 m. lapkričio 28 d. buvo įsteigtas „ketvirtos kartos“ Utenis. Viešoji įstaiga oficialiai vadinosi Utenos Utenis.
FK Utenos Utenis
2013 m. lapkričio 28 d. Utenos rajono savivaldybės taryba nusprendė dalyvauti steigiant viešąją įstaigą futbolo klubas „Utenos Utenis“. Klubo dalininkais tapo Utenos rajono savivaldybė (įnašas – 500 Lt) ir UAB AVGI (įnašas – 1000 Lt).
2014 m. klubas pateko į Pirmą lygą. Pavyko pasikviesti į savo gretas pajėgesnių žaidėjų ir viso sezono metu buvo vienais iš lygos lyderių. galutinėje komandų rikiuotėje liko trečioje vietoje.
2015 m. Utenos Utenis pateko į A lygą. Sezoną baigė šeštoje vietoje.
2016 m. A lygoje liko tik 8 komandos, o A lygos vadovybė nusprendė, kad paskutinę vietą užėmusi komanda iškris į žemesnį divizioną. Septintą vietą užėmęs „Utenis“ varžėsi pereinamosiose rungtynėse su Pirmoje lygoje antrą vietą užėmusia FK Palanga.
2017 m. sezono pirmoje pusėje žaidė lietuviška sudėtis. Vasaros transferių metu į klubą atvyko ispaniškas desantas, o klubui ėmė vadovauti treneris iš Ispanijos. Iš komandos liko tik vartininkai broliai Paukšės, ir Aleksandras Levšinas. Kiti buvo atleisti arba paskolinti kitiems klubams. Tačiau kardinalūs pasikeitimai nepadarė didelio kokybinio šuolio. Galutinėje rikiuotėje uteniškiai liko šešti. Po sezono pasiekė žinia, kad klubas traukiasi iš A lygos pirmenybių.
2018 m. komanda žaidė Pirmoje lygoje. Galutinėje komandų rikiuotėje liko aštuntoje vietoje iš keturiolikos dalyvių.
2020 m. pateko į Antrą lygą, tačiau liko po pirmojo etapo pateko į silpnųjų grupę. Galutinėje komandų rikuotėje užėmė dvyliktą vietą.
2022 m. atsirado naujas klubo dalininkas - „Capelli Sport“, klubas buvo paskelbtas „Capelli Sport“ ambasadoriumi Lietuvoje. Klubo valdybos pirmininku tapo „Capelli Sport“ atstovas Aurelijus Skarbalius. Imta aktyviai bendradarbiauti su kitu dalininko remiamu klubu FK Vilnius tiek vyrų, tiek moterų futbolo srityse, o taip pat su Danijos klubu HB Køge. Klubas licencijavosi į Antrą lygą, tačiau licencija buvo suteikta tik po apeliacijos. Rungtyniavo 2022 m. Antroje lygoje. Nuo 2022 m. vasario 8 d. klubo direktoriumi tapo A. Gimžauskas. Ankstesnis pavadinimas Viešoji įstaiga futbolo klubas „Utenos Utenis“ buvo pakeistas į Viešoji įstaiga „Utenos Utenis“.
2023 m. bandė licencijuotis į II lygą, tačiau licencijos negavo.
Stadionas
Klubas savo namų rungtynes žaidžia Utenio stadione (vietų skaičius - 3000).
Klubo vadovai
Klubo valdyba: Aurelijus Skarbalius (pirmininkas), Algirdas Bivainis, Vidmantas Valinčis, Artūras Gimžauskas, Kastytis Valantinas, Rimantas Turovas.
Klubo savininkai
11 dalininkų balsų dalinasi (2022 m. vasario mėn. duomenimis):
Sudėtis
duomenys.
Dubleriai
Klubo jaunimą ruošia Utenio akademija.
Šiuo metu dublerių komandos nėra. Po Utenio pasitraukimo į II lygą po 2017 m. sezono, Utenis B buvo išformuotas.
Araruama
Araruama  – miestas Brazilijoje, San Paulo valstijoje, 90 km į rytus nuo San Paulo. Yra paplūdimys. Žvejyba, turizmas.
Miestas įkurtas 1859 m., miesto teisės suteiktos 1890 m.
Šiaurės fryzų kalba
Šiaurės fryzų kalba (Frasch, Fresk, Freesk, Friisk) – iš germanų prokalbės kilusios, vakarų germanų šakai priklausančios fryzų kalbos šiaurinių tarmių grupė. Ši kalba vartojama Šiaurės Fryzijos istorinio regiono šiaurinėje dalyje, kuri yra Jutlandijos pusiasalio pietvakariuose, dabar tai šiaurės Vokietijos Šlezvigo-Holšteino žemėje esančios Šiaurės Fryzijos apskrities šiaurės vakarų dalyje. Tikslus kalbančiųjų skaičius nežinomas (paprastai duomenys nurodomi tarp 8 ir 10 tūkst. žmonių.
Šiaurės fryzų kalba yra viena iš 3 fryzų kalbų tarmių grupių (kitos dvi – vakarų fryzų ir rytų (Zaterlando) fryzų).
Tarmės
thumb|250px|right|[[Šiaurės Fryzija (paveiklėlio viršaus dešinėje)]] thumb|250px|right|Šiaurės fryzų kalbos tarmių žemėlapis
Išskiriama 10 šiaurės fryzų tarmių:
Salų ir žemyno tarmės gerokai skiriasi – pirmosios ankstyvesnės, ryškiai paveiktos pietų danų tarmių, o kitos vėlyvesnės, paveiktos vokiečių žemaičių tarmės. Kadangi istoriškai šiaurės fryzai neturėjo jokio ryškesnio kultūrinio centro, tarmės tarpusavyje maišėsi nedaug, nesusidarė jokios bendrinės kalbos. Pietinės tarmės (Štrando, Aiderštato) išnyko XVIII–XIX a., kadangi vietos fryzai perėmė vokiečių kultūrą, be to, į tuos kraštus atsikėlė daug olandų darbininkų.
Šiaurės fryzų kalba nykstanti, įtraukta į UNESCO „raudonąją knygą“. Kalbančiųjų skaičius mažėja, kalbą moka daugiausia vyresni fryzai. Padėtis geresnė Fėro, Amrumo salose ir Risumo-Lindholmo apylinkėse, kur vietinės tarmės mokoma mokykloje. Sparčiausiai nyksta pietinės tarmės. Visi šiaurės fryzai moka vokiečių kalbą (standartinę, dalis – vok. žemaičių tarmę), gyvenantys šiaurėje – ir danų (pietų jutlandų). Šlėzvige-Holšteine šiaurės fryzų kalba saugoma kaip mažumų kalba, nuo 2004 m. ji yra oficiali kalba Šiaurės Fryzijos ir Helgolando apskrityse.
Jerzy Turonek
Ježis Turonekas (1929 m. balandžio 26 d. Dūkštas, Antroji Lenkijos Respublika – 2019 m. sausio 2 d., Varšuva) – baltarusių kilmės Lenkijos istorikas, profesorius, vienas iš Lenkijos baltarusių tautinės bendrijos lyderių.
Biografija
Gimė 1929 m. balandžio 26 d. Dūkšte, žymaus baltarusių gydytojo ir politiko Bronislovo Turoneko šeimoje. 1952 m. baigė Varšuvos ekonomikos mokyklą. Baigęs mokslus dirbo Lenkijos prekybos rūmuose, vėliau Jungtinių Tautų Europos ekonominėje komisijoje Ženevoje. Pabaigęs studijas taip pat pradėjo vykdyti istorinius tyrimus apie baltarusių tautos nacionalinį judėjimą XX a. pradžioje, taip pat Lenkijos ir Baltarusijos santykius bei katalikų bažnyčios istoriją. 1986 m. apsigynė daktaro laipsnį apie Baltarusijos istoriją nacių okupacijos metu.
Vadžhas
al Vadžhas  – miestas Saudo Arabijos šiaurės vakaruose, prie Raudonosios jūros. Miestas priklauso Tabuko emyratui ir yra vienas didžiausio jo miestų su 50000 gyventojų (2013 m.).
Pagrindinė miesto gyventojų veikla yra žvejyba. Prieš 50 metų al Vadžhas buvo pagrindinis žvejybos centras visame Tabuko emyrate.
Mieste yra vietinės reikšmės oro uostas, o sausumos keliais miestas sujungtas su emyrato centru Tabuku.
Darijus II Ochas
Darijus II Ochas arba Darėjas II Ochas (, 🇬🇷, mirė 404 m. pr. m. e.) – Persijos Achemenidų imperijos karalius, valdęs 423–404 m. pr. m. e. Karaliaus Artakserkso I sūnus.
Po Artakserkso I mirties, titulą paveldėjo Kserksas II. Jį netrukus nužudė Sogdianas. Artakserkso I sūnus Ochas, valdęs Hirkanijos satrapiją, nužudė savo brolį Sogdianą ir priėmęs Darijaus vardą tapo valdovu. Dar vadintas Notu (graik. nothos – 'pavainikis'), nes buvo Artakserkso I meilužės sūnus.
Darijui II didelė įtaką darė jo enuchai ir žmona (pusiau sesuo) Parisatida. Jo valdymo metais rūmuose nuolat kildavo intrigos, o provincijose (Hirkanijoje, Medijoje) vilnijo neramumai. Per Peloponeso karą (431–404 m. pr. m. e.) iš pradžių rėmė Atėnus, vėliau Spartą. 413 m. pr. m. e. atėniečiams praradus Sirakūzus, Darijus II nusprendė užkariauti Atėnų kolonijas Mažojoje Azijoje. Persų Mažosios Azijos satrapai Tisafernas ir Farnabazas parėmė spartiečius ir užėmė dalį Jonijos, bet tolesniems žygiams pritrūko pajėgų. 407 m. pr. m. e. Darijus II metė visas lėšas Spartai paremti, o vietoje Tisaferno satrapu paskyrė savo sūnų Kyrą Jaunesnįjį. 405 m. pr. m. e. Egospotamio mūšyje atėniečiai buvo nugalėti.
Darijaus II valdymo metais Egipte prasidėjo sukilimas, ir karaliui mirus, Egiptas atsiskyrė nuo Persijos. Darijui II Ochui mirus, prasidėjo jo sūnų Artakserkso II Mnemono ir Kyro Jaunesniojo kova dėl sosto.
Aurora (Koloradas)
Istorija
Prieš kolonizacijos epochą, vietovėje gyveno įvairių genčių indėnai. Aurora atsirado 1880 m. kaip Flečerio miestelis, pavadinimą gavęs iš Denverio verslininko Donaldo Flečerio, kuris jame įžvelgė galimybę pasipelnyti iš nekilnojamojo turto. Jis ir jo partneriai suskirstė į sklypus 10 km² plotą į rytus nuo Denverio, tačiau po 1893 m. Denverio krizės miestas ir Koloradas patyrė didelių sunkumų. Tuomet Flečeris išvyko iš miesto, palikdamas bendruomenei didžiulę skolą už vandenį.
1907 m. gyventojai nusprendė pervadinti miestelį į Aurorą pagal vieną iš jį sudarančių rajonų, ir Aurora pamažu ėmė augti Denverio šešėlyje, o septintojo dešimtmečio pabaigoje ir aštuntojo pradžioje tapo sparčiausiai augančiu JAV miestu.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Aurora yra užmezgusi partnerystės ryšius:
Lenkų muziejus Rapersvilyje
Istorija
Postūmį tokį muziejų įkurti Šveicarijoje davė į šią šalį iš buvusios Lietuvos-Lenkijos valstybės pasitraukę 1831 m. ir 1863 m. sukilėliai. Iniciatyvą palaikė žinomas poetas ir tuometinis Sankt Galeno kantono kanceliarijos vadovas Gotfrydas Kelleris, kartu aktyviai veikęs „Šveicarijos–Lenkijos komitete“. Visi organizaciniai rūpesčiai gulė ant buvusio vilniečio ir 1831 m. sukilėlio grafo Vladislovo Pliaterio pečių. Gyvendamas Šveicarijoje grafas ne tik parėmė 1863 m. sukilimą, bet ir įvairiais būdais stengėsi priminti šios valstybės piliečiams apie Nepriklausomybę praradusią Abiejų Tautų Respubliką (pvz.: 1868 m. už savo lėšas prie Ciuricho ežero jis pastatė koloną Baro konfederacijai atminti, o po dvejų metų ją perkėlė į Rapersvilį). Konfederacijai skirtas paminklas iškilo prie apgriautos pilies, kurią Vl. Pliateris išsinuomavo ir suremontavo. Joje 1870 m. gruodyje  lankytojams tapo prieinama įkurto Muziejaus pirmoji ekspozicija.
Istorijos ir meno muziejus (1870–1927)
thumb|left|160px|thumb|Muziejaus mecenatų [[VladislovasPliateris|Vladislovo Pliaterio ir Henriko Bukauskio antkapiai pilies sodelyje. ]] XIII a. pab. išmūrytoje pilyje netrukus susikaupė tūkstančiai spausdinių, turtinga rankraščių kolekcija, meno dirbinių ir istorinių ginklų rinkiniai (eksponatus dovanodavo emigrantai iš Lenkijos karalystės ir LDK žemių, prie mecenavimo ženkliai prisidėjo ir žinomas kolekcionierius kiauklietis Henrikas Bukauskis). 1895 m. pilies bokšte buvo įrengtas mauzoliejus su urnoje patalpinta nacionalinio didvyrio Tado Kosciuškos širdimi, o reprezentacinė Riterių salė išdekoruota lietuviškais motyvais. Po Vl. Pliaterio mirties muziejus perėjo pastoviai išeivijos veikėjų globon, kurie į jį taip pat rinkdavosi įvairiems susirinkimams bei šventėms.
1918 m. Lenkijai atkūrus Nepriklausomybę, sutinkamai su grafo Pliaterio testamentu, sukauptos muziejinės vertybės turėjo grįžti į tėvynę. 1927 m. iš Rapersvilio pajudėjo trylikos vagonų geležinkelio sąstatas, į kuriuos buvo pakrauti 3 000 meno dirbinių, 2 000 istorinių daiktų, 20 000 senovinių ginklų, 9 000 medalių ir monetų, 92 000 knygų ir 27 000 rankraščių. Kartu į Lenkiją iškeliavo 1 400 žemėlapių, 1 000 natų sąsiuvinių ir 10 000 fotografijų. Vėliau dauguma jų per Antrąjį pasaulinį karą žuvo Varšuvoje. thumb|160px|thumb|Baro konfederacijos kolona (dar vadinama Laisvės kolona).
Šiuolaikinės Lenkijos muziejus (1937–1951)
1936 m. pilyje buvo surengta šiuolaikinio lenkų meno paroda, o vėliau, globojant Lenkijos užsienio reikalų ministerijai, buvo įrengta pastovi ekspozicija, pasakojanti apie šalies meno ir ekonomikos pasiekimus.
Lenkų Antroji pėstininkų divizija, prieš Vermachtą kovojusi Prancūzijoje, 1940 m. kirto Šveicarijos valstybinę sieną ir buvo internuota. Kariams leista naudotis muziejaus biblioteka savišvietai ir poilsiui. Pokaryje Varšuvoje susikūrusi komunistinė vyriausybė nutraukė pilies nuomos sutartį, o visos sukauptos vertybės 1952 m. buvo išgabentos į  Liaudies Lenkiją. Buvusį muziejaus pastatą perėmė Šveicarijos pilių sąjunga.
Reaguodami į susiklosčiusią padėtį grupelė šveicarų ir lenkų emigrantų 1954 m. įkūrė draugiją „Lenkų muziejaus Rapersvilyje draugai“. Organizacija pradėjo kaupti eksponatus ir 1975 m. muziejus buvo atidarytas trečią kartą.
Lenkų kultūros muziejus (po 1975 m.)
Dabartiniame muziejuje sukaupti ir salėse demonstruojami įvairūs daiktai, daugiausiai bylojantys apie lenkų išeivijos istoriją. Lankytojai taip pat gali pamatyti įvairių meno kūrinių, vienaip ar kitaip sisijusių su lenkų kultūra.
Biblioteka ir archyvas
thumb|160px|thumb|Baro konfederacijos kolonos pjedestalas su [[Lenkijos herbas|Lenkijos Ereliu ir Lietuvos Vyčiu.]] Miesto centre („Burghof” pastate) įsikūrusi muziejaus biblioteka ir archyvas. Knygų rinkiniai atitinka muziejaus tematiką, vertinga yra Žemaitijos bajorų Romerių dovanota kolekcija ir keletas baldų iš Tytuvėnų dvaro. Apie šį rinkinį muziejus yra išleidęs knygą. Archyve daugiausiai vietos užima Šveicarijos lenkų bendruomenės palikimas ir kt. išeivijos dokumentai.
Renginiai
Propaguodamas Lenkijos valstybę ir lenkų kultūrą muziejus rengia skaitlingas parodas, koncertus, konferencijas ir kt. renginius.
1987 m. spalio 3 d. Lenkų muziejuje buvo švenčiamas Lietuvos krikšto 600 metų jubiliejus. Jo metu pranešimus skaitė prof. dr. Paulius Rabikauskas SJ (Roma), prof. dr. Manfred Hellmann (Miunchenas), dr. Nina Taylor (Londonas), prof. dr. Bohdan Cywinski (Fribūras). 2018 m. vasario 24 d. Lietuvos Respublikos ambasada Berne ir Šveicarijos lietuvių bendruomenė čia surengė Valstybės atkūrimo šimtmečio minėjimą.
Khorato plynaukštė
thumb|Khorato plynaukštės žemėlapis thumb|Khorato kraštovaizdis Khorato plynaukštė arba Korato plynaukštė  – plynaukštė šiaurės rytų Tailande.
Vidutinis plynaukštės aukštis – apie 200 m, plotas – apie 160 000 km². Korato plynaukštės reljefas primena pasvirusį į pietryčius dubenį. Nuo centrinės Tailando dalies plynaukštę skiria Fetčabuno kalnagūbris ir Dongfajajeno kalnai, nuo Kambodžos – Dangreko kalnai. Susidariusi iš mezozojaus smiltainių ir konglomeratų.
Plynaukštę kertą Mekongo upės intakai: Munas ir Či. Vidutinis metinis kritulių kiekis šiame regione sudaro apie 1150 mm. Auga savanos, musoniniai lapus metančių medžių miškai, drėkinamose vietose – ryžių pasėliai.
Khorato plynaukštė priskiriama atskiram Tailando Isano regionui, apimančiam 19 šalies provincijų. Didžiausias miestas – Nakhonračasima.
Jonas Bičkus
Jonas Bičkus (g. 2000 m. vasario 14 d.) – Lietuvos futbolininkas, puolėjas.
Burbiškio dvaras (Radviliškis)
Dvaro parkas užima 28 ha plotą, jo centrinėje dalyje yra 3 ha tvenkinys su 15 salų, 11 tiltų ir tiltelių. Aštuonios kanalais ir eglėmis apjuostos apžvalgos kalvelės, pagrindinė alėja su keturiomis karpotųjų beržų eilėmis, daug eglių. Parke auga 23 rūšių ir formų atvežtiniai augalai: kazokinis kadagys, europinis maumedis, didžioji pocūgė ir kiti. Jame gyvena apie 40 paukščių rūšių.
Jonas Bičkus
Klaipėdos „Atlantas“
2016 m. rungpjūčio mėn. atsidūrė Klaipėdoje, kur sužaidė už Atlantas-2 ekipą, o vėliau debiutavo Klaipėdos „Atlante“ pagrindinėje sudėtyje. Sužaidė 6 rungtynes A lygoje.
Burbiškio dvaras (Radviliškis)
Parko skulptūras 1911 m. sukūrė Kazys Ulianskas: Švč. Mergelės Marijos, A. Mickevičiui ir Vytautui Didžiajam.
Jonas Bičkus
Klaipėdos „Atlantas“
2017 m. buvo paskolintas Klaipėdos „Koralui“, kuris žaidė Pirmoje lygoje. Šiose pirmenybėse pasirodė 25 kartus ir pasižymėjo šešiais įvarčiais.
Burbiškio dvaras (Radviliškis)
thumb|left|200px|Vytauto Didžiojo skulptūra Burbiškio dvaro parke
Istorija
Senasis Burbiškio dvaras XVII a. priklausė dvarininkams Burboms – pagal jų pavardę ir kilo vietovės pavadinimas. 1817–1940 m. dvaras priklausė bajorams Baženskiams, kurie rekonstravo buvusius dvaro pastatus. Mykolo Baženskio iniciatyva įveistas mišraus stiliaus dvaro parkas su puikiais, vaizdingais, su nedidelėmis salelėmis tvenkiniais. Salelėse buvo įrengtos poilsio aikštelės, į kurias vedė mediniai ir mūriniai tilteliai bei lieptukai. XX a. pradžioje Burbiškyje lankydavosi žinomi visuomenės veikėjai (Petras Vileišis, Jonas Basanavičius ir kt.).