cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dauginčiai
Istorija
1846 m. Kartenos parapijos Dauginčių kaime buvo 24 baudžiauninkų sodybos, o 1849 m. Kartenos grafo F. Pliaterio dvare lažą ėjo 167 baudžiauninkai. Panaikinus baudžiavą išperkamuosius žemės mokesčius grafui 1870 m. mokėjo 126 valstiečiai iš Dauginčių kaimo ir užusienio.
XIX a. antroje pusėje – XX a. pradžioje Dauginčiai sparčiai augo ir 1923 m. kaime buvo 55 ūkiai. Lietuvos žemės reformos metu prie kaimo buvo prijungta kairiajame Minijos krante buvusi Grabšyčių dvaro žemė, dalis Gaudučių dvaro ir Martynaičių kaimo žemių. Išaugęs kaimas tapo Dauginčių seniūnijos centru. 1932 m. seniūnu buvo Juozas Kumpis, o jo padėjėju – Juozas Domarkas.
1941 m. iš Dauginčių kaimo į Vokietiją repatrijavo Stasys Karušaitis su šeima. Pokario metais LLA Žemaičių apygardos Kardo rinktinės partizanais tapo ir Lietuvos laisvės kovose žuvo Stanislava Valužienė su dukra Stanislava ir sūnumi Albertu.
1948–1949 m. į Sibirą buvo ištremtos Apolonijos Jonauskienės, Adomo Dauginčio, Kleopos Daukontienės šeimos.
2002 m. sausio 1 d. kaime buvo 85 ūkiai.
148 m.
148 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Žasykolis
Žasykolis (kazach. – mėlynasis ežeras) – ežeras Kazachstane, Almatos srityje. Ežeras telkšo 2511 m aukštyje Zailio Alatau viename iš kanjonų. Ežero gylis – 35 m, ilgis – 1 km, plotis – 500 m. Vasarą ežeras pasiekia 10-12 °C temperatūrą.
Ežeras atsirado po ledyno. Ledynas traukdamasis paliko moreną, kurioje prisipylė vandens.
Kontraceptinis pleistras
thumb|150px|right|Kontraceptinis pleistras Kontraceptinis pleistras – gana nauja kontraceptinė priemonė moterims. Kontraceptinis pleistras kartą per savaitę klijuojamas ant kūno. Jis yra kūno spalvos, labai plonas, 4,5 cm ilgio ir pločio. Kontraceptinės medžiagos pro odą patenka tiesiai į kraujotakos sistemą, aplenkdamos virškinimo traktą ir kepenis. Naudojant pleistrą į organizmą išskiriamas vienodas kontraceptikų kiekis kasdien.
Pleistro sudėtyje yra dviejų tipų hormonai: etinilestradiolis ir norelgestrominas. Jie panašūs į moters organizmo gaminamus hormonus. Pleistrą užklijavus ant kūno, kontraceptinės medžiagos pro odą patenka į kraujotakos sistemą. Jis klijuojamas ant pilvo, žasto srityje, viršutinės liemens dalies (išskyrus krūtis), sėdmenų. Pleistras klijuojamas tą pačią savaitės dieną.
Perlojos Švč. Mergelės Marijos ir šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia
'''Perlojos Švč. Mergelės Marijos ir šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Perlojos kaime, Merkio dešiniajame krante.
Istorija
1503 m. Perlojos bažnyčios apdovanojimo dokumente nurodyta, kad ji statyta Ldk Vytauto Didžiojo, yra Daugų filija. Apie 1777 m. pastatyta maumedžio rąstų bažnyčia, įkurta parapija. 1866 m. caro valdžiai uždarius bažnyčią, tikintieji 1875, 1882 ir 1892 m. prašė ją grąžinti, bet valdžia nesutiko.
1903 m. patvirtintas naujos bažnyčios projektas. Valdžia statyti neleido, tik 1906 m. grąžino uždarytąją; atkurta parapija. 1909 m. patvirtintas mūrinės bažnyčios projektas (aut. M. Bergas), leidimas statyti gautas tik 1914 m. Klebonas Pr. Cibulskis su parapijiečiais (už 140 000 litų) 1928–1930 m. pastatė dabartinę mūrinę bažnyčią (inž. Vaclovo Michnevičiaus projektas). Ją 1930 m. konsekravo vyskupas Juozapas Kukta. Vokiečių okupacijos metais bažnyčią dekoravo Varšuvos meno akademijos profesorius Jurgis Hopenas (vokiečių belaisvis, išvytas iš Vilniaus universiteto).
1944 m. per Perlojos gaisrą sudegė klebonija.
Architektūra
Bažnyčia neogotikinė, lotyniško kryžiaus plano, su žemesne trisiene apside, aukštu bokštu bei arkos formos portalu. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame palaidotas klebonas Leonas Petkelis (1885-1935), „Perlojos respublikos“ prezidentas, kunigas Ignas Šopara (1864-1931).
Žarkentas
Žarkentas  – miestas pietryčių Kazachstane, Almatos srityje, 29 km nuo Kinijos sienos. Panfilovo rajono centras. Pro miestą eina Saryozeko–Chorgoso kelias. Maisto, statybinių medžiagų pramonė. Veikia krašto muziejus, kinų architektūros bruožų XIX a. mečetė.
Istorija
Džarkentas įkurtas 1882 m. kaip Rusijos imperijos farpostas Kinijos pasienyje. Miesto statusas suteiktas 1891 m. 1942–1991 m. miestas vadintas Panfilovu, TSRS generolo Ivano Panfilovo garbei.
Kontraceptinė tabletė
Tabletės neapsaugo nuo lytiniu keliu plintančių ligų. Paprastai vienos pakuotės užtenka vienam mėnesiui. Standartiškai (nors ne tai galioja ne visoms kontraceptinėms tabletėms) piliulės yra vartojamos 28 dienų ciklu: 21 dieną iš eilės vartojama po vieną tabletę (pageidautina tuo pačiu paros metu), o paskui 7 dienas daroma pertrauka.
Taip pat yra ne tik kombinuotos, bet ir vieno hormono – progesterono piliulės (dar vadinamos minipiliulėmis). Jas vartojant nepasireiškia pykinimo, krūtų suminkštėjimo simptomai, moterys beveik nerizikuoja patirti tokius rimtesnius pašalinius poveikius, kaip kraujo trombai ar širdies sutrikimai. Dažniausiai pasireiškiantis šalutinis poveikis vartojant šias piliules – tai moters ciklo pokyčiai. Galimi nereguliarūs ar lengvo kraujavimo ciklai, arba mėnesinės gali iš viso pranykti. Kadangi šios rūšies piliulės turi tik vieną hormoną, jas reikia vartoti kas dieną tiksliai tuo pačiu laiku, be pertraukų. Be to, jos yra kiek mažiau efektyvios nei mišriosios piliulės. Bet koks jų vartojimo laiko pakeitimas smarkiai mažina jų apsauginį poveikį.
Prieš pradedant vartoti piliules, reikėtų pasitarti su gydytoju. Nustojus vartoti piliules ir siekiant pastoti, patartina lukterti keletą moters ciklų, kadangi nustojus vartoti piliules ovuliacija tampa kurį laiką nereguliari, ir todėl paskui sudėtinga nustatyti apytikrę gimdymo datą. Mišrios kontraceptinės tabletės netinka žindančioms moterims, kadangi keičia pieno kokybę ir kiekį, tačiau minipiliulės tokio šalutinio poveikio neturi.
Moterims, sulaukusioms 40 metų amžiaus, vartoti piliules nepatartina dėl hormoninių pokyčių organizme, kadangi piliulės gali skatinti kraujospūdžio padidėjimą bei nutukimą.
Pernaravos Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia
Pernaravos Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia – bažnyčia, stovinti Pernaravos miestelyje, 1 km į pietus nuo Ariogalos–Josvainių kelio. Liaudies architektūros formų.
Istorija
Pirmoji Pernaravos bažnyčia pastatyta 1670–1671 m., manoma, pagoniškos šventyklose vietoje. Jai Jonas Milvydas dovanojo 2 margus žemės. H. Zabiela 1815 m. pastatė dabartinę medinę bažnyčią. Ji buvo Ariogalos parapijos filija. XIX a. viduryje veikė parapinė mokykla. Rusijos vidaus reikalų ministras 1863 m. leido steigti parapiją. Formaliai filija nurodyta iki 1874 m. Bažnyčia 1913 m. remontuota, atnaujinti altoriai.
Architektūra
Tai liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, vienabokštė bažnyčia. Kvadratinio plano, priglaustas prie fasadinės sienos, nuo žemės iki kryžiaus jis yra dvigubai aukštesnis už bažnyčios stogą. Didelės durys perdengtos puslankio arka, o virš jos šviečia saulutės ornamento apskritas langelis. Trečiajame bokšto tarpsnyje yra trys didelės angos varpui skardenti. Bokšto stogas yra sudėtingas: aplink įgaubtą piramidę matomi trikampiai frontonėliai, o jos viršuje tūno būgniška bazė kryžiui. Šoninės bažnyčios sienos suskaidytos piliastrais, o didžiuliai stačiakampiai langai padalinti po šešiolika stiklų. Šone priglausta žema zakristija.
Mūrinė šventoriaus siena uždengta senovišku mediniu stogeliu. Geležiniai vartai įkabinti tarp mūrinių stulpų, kurių forma primena koplytėles su stogeliais.
Matra (įmonė)
Matra (arba Mécanique Aviation Traction) – kompanija iš Prancūzijos, kuri specializavosi automobilių, motociklų, ginklų ir aeronautikos dalių gamyboje. 1994 m. įmonė buvo prijungta prie Lagardère Group grupės ir šiuo metu veikia šiuo vardu.
Matra įmonė sėkmingai dalyvavo Formulės 2 ir Formulės 3 čempionatuose septintame dešimtmetyje. 1967 m. Matra debiutavo su savo Formulės 1 komanda.
1968 m. Matra jau turėjo dvi Formulės 1 komandas, kurių viena komandų įskaitoje pelnė trečią vietą. Britas Jackie Stewart komandai pelnė 3 pergales ir vieną kartą užėmė antrą vietą.
Dar sėkmingesnis sezonas buvo 1969 m., kuomet su 6 pergalėmis ekipa tapo čempione, o J. Stewart – čempionu.
Iš komandos pasitraukus J. Stewart, ekipos rezultatai blogėjo, o po trejų metų, pasibaigus 1972 m. sezonui, Matra pasitraukė iš Formulės 1 lenktynių.
Seiza
thumb|right|250px|Japonė arabtos ceremonijos metu. Sedėsena - seiza. Seiza - tradicinė japonų sėdėsena. Ji yra naudojama valgant, geriant arbatą, kai kuriuose tradiciniuose teatruose, kur nėra kėdžių. Kad atsisėsti seiza, reikia pirmiausiai atsiklaupti, o po to iš tokios klūpėjimo pozicijos atsisėsti ant savo kulnų. Paprastai taip sėdima ant kilimo (tatamio), nors kai kada ir ant kietos žemės. Japonijoje egzistuoja specialios seizos kėdės, kurias galima nešiotis. Jos atskiria užpakalį nuo kelių, taigi sėdėti yra patogu, o iš toliau atrodo, kad žmogus sėdi seizos pozicijoje.
Daniūnai (Biržai)
Daniūnai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje. Yra molio telkinys.
Kristiansandas
Kristiansandas – miestas pietinėje Norvegijoje, Šiaurės jūros pakrantėje, esantis apie 170 km į pietvakarius nuo Oslo. Vakarų Agderio apygardos administracinis centras. Kristiansandas yra penktasis pagal dydį miestas Norvegijoje.
Pagrindinės pramonės šakos Kristiansande yra laivų statyba bei metalurgija.
Istorija
Miestą 1641 m. įkūrė karalius Kristijonas IV.
Milšteinas Solomonas
Milšteinas Solomonas (, 1899–1955) - NKVD darbuotojas.
1941–1942 m. buvo NKVD svarbiųjų bylų viršininko pavaduotojas.
1942–1943 m. NKVD trečiosios valdybos viršininkas. 1943–1948 m. Kazanės geležinkelio viršininko pavaduotojas. 1951–1953 m. tapo Gulago viršininko pavaduotoju.
1953 m. kovo 19 d. paskirtas Ukrainos vidaus reikalų ministru.
1953 m. liepos mėn. suimtas, o 1955 m. sušaudytas.
Kordobos jėzuitų kvartalas ir stotys
Kordobos jėzuitų kvartalas ir stotys  – UNESCO pasaulio paveldo objektas Argentinoje, Kordobos provincijoje. Sudaro XVI–XVII a. jėzuitų redukcijos.
Sudaro šie objektai: Jėzuitų kvartalas Kordobos mieste – Kordobos universitetas (vienas seniausių Pietų Amerikoje), Monserato vidurinė mokykla ir bažnyčia, rezidenciniai pastatai. Šešios jėzuitų stotys provincijoje: Karoja, Chesus Marija, Santa Katalina, Alta Grasija, Kandelarija, San Ignasijas.
Kiekviena jėzuitų stotis turėjo savo bažnyčią ir pastatų tinklą, aplink kurį vystėsi miestai, pvz., Alta Grasija. San Ignasijo stotis neišliko.
Kordobos jėzuitų kvartalas ir stotys į pasaulio paveldo sąrašą įtrauktos 2000 m.
Etiopijos ir Eritrėjos virtuvė
Etiopijos virtuvė – viena iš Afrikos virtuvių tradicijų, paplitusi Etiopijoje ir Eritrėjoje. Sudaro svarbią Etiopijos kultūros dalį. Iš esmės tradicijų skirtumų tarp dviejų šalių virtuvių nėra. Dažnai skiriasi tik patiekalų pavadinimai, kadangi Etiopijoje daugiau vartojama amharų kalba, o Eritrėjoje – tigrajų kalba. Etiopijos virtuvės tradiciją naudoja daug Etiopijos tautų.
Riebalai
Etiopijos virtuvė pasižymi gausiu riebalinių kultūrų pasirinkimu. Vienas svarbiausių ingredientų – niter kebehas (ንጥር ቅቤ, tigrajiškai tesmi), arba nuskaidrintas sviestas, pagardintas tokiais prieskoniais kaip kardamonas, kmynai, kalendra, ciberžolė, cinamonas, muškatas. Kadangi Etiopijoje yra gausu pasninko (ጾም tṣōm) tradicijų (pasninkaujama trečiadieniais, penktadieniais ir per Gavėnią), labai svarbus yra vegetariškas maistas (የጾም ye-ṣōm). Dėl to virtuvėje naudojama daug augalinių aliejų, pvz., iš nugo, kuris yra dar viena vietinė kultūra.
Baltymai
Šviežias pienas praktiškai negeriamas, bet duodamas vaikams. Dažniau pienas yra rauginamas ir iš jo gaminamas varškės sūris ayib. Kitas svarbus pieno produktas yra sviestas, kuris skaidrinamas (taip gaunamas niter kebehas), tam, kad ilgiau laikytųsi.
Prieskoniai
thumb|100px|left|Berbere Etiopijos virtuvė garsėja gausiu prieskonių naudojimu ir patiekalų aštrumu. Vienas labiausiai paplitusių prieskonių yra berbere (በርበሬ), kuriam maišomi čili pipirai, česnakas, gvazdikėliai, kalendra, kvapieji pipirai, rūtos sėklos, šventkmynio (Trachyspermum copticum) sėklos. Kitas žymus prieskonių mišinys yra mitmita (ሚጥሚጣ) iš piri-piri, kardamono, cinamono, gvazdikėlių, kmynų, česnako, druskos. Makaleša gaminama sumaišius juoduosius pipirus, ilguosius pipirus, gvazdikėlius ir cinamoną.
Patiekalai
thumb|250px|Tedžas ir maistas thumb|250px|Indžera ir priedų įvairovė
Duona
Svarbiausias Etiopijos virtuvės patiekalas yra indžera, savotiška rauginta duona (blyneliai) iš tefo miltų. Ją gaminant tešla rauginama 1–5 dienas, dėl ko indžeros paviršiuje kepant susidaro burbuliukai. Kepama specialioje keramikinėje keptuvėje mitad. Indžera tampa būtinu kiekvieno patiekalo atributu ir kartu naudojama kaip įrankis, kuriuo yra paimami kiti patiekalai. Manoma, kad indžera Etiopijoje pradėta kepti ne vėliau kaip I a. pr. m. e.
Etiopijoje žinoma ir kita duonos rūšis kita, kepama iš nekultų grūdų miltų.
Patiekalai prie duonos
Prie indžeros yra patiekiamas aštrus padažas ar troškinys, vatas, kuris gaminamas iš sausai keptuvėje pakepintų svogūnų, į kuriuos gausiai dedama riebalų, o vėliau pilama prieskonių (dažniausiai berbere), kurie kepinami kartu. Galiausiai sudedamas pagrindinis produktas, kuris troškinamas iki minkštumo. Vatai gali būti aštrūs (keyih) arba švelnūs (aliča).
Vietoj vato galima patiekti tokius patiekalus:
Nacionaliniai patiekalai
Kiti nacionaliniai Etiopijos patiekalai yra:
Gėrimai
Etiopijoje gaminamas tradicinis medaus alkoholinis gėrimas tedžas (ጠጅ tej), gardinamas gešio (Rhamnus prinoides) augalo lapais. Jo stiprumas – 6–9 proc. Saldesnė ir mažiau fermentuota tedžo versija yra berzas. Tedžas geriamas iš specifinės formos butelių berele, primenančių menzūrėlę.
Kitas alkoholinis gėrimas yra tela, etiopiškas alus, gaminamas iš tefo ar kukurūzų, naudojant gešio lapus, kurie atlieka apynių vaidmenį. Tela yra 2–3,5 proc. stiprumo.
Etiopijoje gaminamas ir distiliuotas alkoholinis gėrimas arakė (22–28 proc. stiprumo). Taip pat svaiginimuisi naudojami specifinio augalo arabinio dusūno (catha edulis) lapai, kurie kramtomi ilgai padeda numalšinti alkį ir suteikia energijos.
Etiketas
thumb|150px|left|Kavos patiekimas thumb|200px|Maisto valgymas Etiopiškas maistas yra patiekiamas ant specialaus (dažniausiai pinto) stalo-padėklo, vadinamo mesobu (መሶብ mesōb). Ant jo sudedami indžeros papločiai, o jų centre patalpinamas padažas. Valgo pirmiausia vyrai ir svečiai, o galiausiai – moterys ir vaikai.
Etiopijoje valgoma rankomis, o vietoj įrankio naudojama indžera, kuria semiamas maistas.
Etiopija yra kavos (buna) tėvynė. Kava čia žinoma nuo seno, kas leido išvystyti labai savitą kavos ceremoniją su specialiais indais ir ritualais.
Regioniniai skirtumai
Etiopijos kulinarijoje yra ryškūs regioniniai skirtumai, kuriuos nulemia atskirų regionų geografinės savybės – ypač vidutinė temperatūra ir aukštis virš jūros lygio. Regioninius skirtumus didina ir tai, kad Etiopijoje gyvena daug tautų su gana skirtingomis tradicijomis.
Pvz., labai skiriasi duonos kepimo tradicijos. Šiauriniuose regionuose (Tigrajuje) miltai yra pakepinami. Taip pat čia žinomas indžeros variantas iš miežių miltų. Pietiniuose regionuose indžerą gali kepti iš kukurūzų miltų. Guragiai kepa duoną iš netikrojo banano ensete.
Adžantos olos
Adžantos olos – olose išskaptuotas budistinių šventyklų ir vienuolyno kompleksas Indijoje, Maharaštros valstijoje. Datuojamos II amžiumi pr. m. e. 1983 m. įtrauktos į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
thumb|240px|left|[[Freska|Freskos fragmentas iš olos nr. 1]] Iš viso aptiktos 29 olos. Ankstyviausios datuojamos 200 m. pr. m. e. – 200 m. e. m. laikotarpiu. Sekanti grupė sukurta VI, o paskutinioji VII amžiuje.
Viktor Abakumov
Viktoras Abakumovas ; g. 1908 m. Maskvoje – m. 1954 m. gruodžio 19 d. Leningrade) – NKVD GURK padalinio vadas, generolas pulkininkas, pasižymėjęs žiaurumu kankinant nuteistus kalinius. Pagal tautybę armėnas.
1931-1932 m. paskirtas Raudonosios armijos komjaunimo pirmininku. 1934 m. įstojo į NKVD OGPU skyrių. 1943 m. tampa SMERŠ pirmininku. 1941–1943 metais eina TSRS vidaus reikalų liaudies komisaro pavaduotojo pareigas. 1941 m. birželio 11-17 d. TSRS NKVD įgaliotinis Rygoje, vadovavo okupuotų Baltijos valstybių gyventojų trėmimams į okupavusią šalį – TSRS. 1943–1946 m. TSRS Gynybos liaudies komisariato vyriausias kontržvalgybos valdybos Smerš viršininkas. 1946–1951 TSRS valstybės saugumo ministras. Abakumovui vadovaujant buvo fabrikuojamos bylos prieš aukštus sov. pareigūnus, kariškius. Pagal Abakumovo patvirtintas instrukcijas ir direktyvas, 1948 m. gegužės ir 1949 m. kovo – balandžio mėn. įvykdyti didžiausi okupuotos Lietuvos gyventojų trėmimai (Operacija Vesna). Remdamasi Abakumovo įsakymais MGB kariuomenė žiauriai slopino Lietuvos pasipriešinimą sovietų okupacijai. 1952 metais apkaltintas globojęs vadinamus sionistinius sąmokslininkus (taip vadintus sovietų pareigūnų gydytojus žydus) – sabotažu prieš Staliną ir Tėvynės išdavimu, todėl buvo atleistas iš pareigų, suimtas ir sušaudytas 1954 m. gruodžio 19 d..
Finn Harps FC
Balibofio „Finn Harps“ – Airijos futbolo klubas iš Balibofio.
Istorija
Klubas įkurtas 1954 m.
Sezonai
Šaltiniai:
Tekelis
Tekelis  – miestas pietryčių Kazachstane, Almatos srityje, į rytus nuo Taldykorgano, prie Karatalo aukštupio, Džiungarijos Alatau papėdėje. Miestą pasiekia kelias ir geležinkelis iš Taldykorgano. Švino bei cinko gavyba ir apdirbimas, lengvoji, statybinių medžiagų pramonė.
Istorija
Tekelis įkurtas 1937 m., pradėjus kalnakasybos pramonę. Miesto statusas suteiktas 1952 m.
Karolis Emanuelis I
thumb|left|80px|Karolio Emanuelio I monograma Karolis Emanuelis I (1701 m. balandžio 27 d. Turinas – 1773 m. vasario 20 d.) – Sardinijos karalius (1730–1773). Taip pat Savojos kunigaikštis Karolis Emanuelis III.
Biografija
thumb|left|150px|Karolis Emanuelis I vaikystėje Karaliaus Viktoro Amadėjaus II sūnus. Kartais tituluojamas Karoliu Emanueliu III (skaičiuojami ne 1720 m. paskelbtos Sardinijos karalystės valdovai, bet jų titule minimi Savojos kunigaikščiai). Dėl karvedžio gabumų Karolio Emanuelio I paramos dažnai prašydavo Europos valdovai. Per Lenkijos įpėdinystės karą kovojo Prancūzijos ir Ispanijos pusėje, pagal Vienos taikos sutartį gavo Novarą ir Tortoną. Per Austrijos įpėdinystės karą kovojo Austrijos pusėje su Ispanija, kuri, kaip ir Karolis Emanuelis I, siekė prisijungti Milaną; pagal Aacheno taikos sutartį gavo Vigevano miestą Lombardijoje.
Šeima
Verčelyje 1722 m. kovo 15 d. Karolis Emanuelis Savojietis vedė princesę Aną Kristiną Luizą Pfalc-Zulcbachę (1704.2.5 – 1723.3.12). Toje santuokoje gimė vienintelis vaikas:
Po savo pirmos žmonos mirties gimdant, Karolis Emanuelis Savojietis vedė antrą kartą Turine 1724 m. liepos 23 d. Polikseną Kristiną Hesen-Reinfels-Rotenburgę (1706.9.21 – 1735.1.13). Toje santuokoje gimė šeši vaikai:
Tapęs našliu Turine 1737 m. balandžio 1 d. vedė trečią kartą Elžbietą Terezę Lotaringę (1711.10.15 – 1741.7.3), hercogo Leopoldo I Lotaringo ir Elžbietos Šarklotės Burbon-Orleanietės dukterį. Toje santuokoje gimė du sūnūs ir duktė:
Trečioji žmona Karolio Emanuelio Savojiečio mirė netrukus po trečio vaiko gimimo.
Avietynė (Lavoriškės)
Avietynė – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 10 km nuo Lavoriškių.
Joniškio valsčius (Šiaurė)
Joniškio valsčius  – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės Lietuvos teritorijoje. Centras – Joniškis.
Istorija
Įkurtas XIX a. 2-ojoje pusėje Kauno gubernijoje. 1947 m. dalis valsčiaus perduota Ziniūnų valsčiui. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Joniškio rajonui (8 apylinkės).
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 15 639 žmonės:
Lydymosi temperatūra
Lydymosi temperatūra – temperatūra, kurioje medžiaga lydosi, tai yra agregatinė būsena pasikeičia iš kietos medžiagos į skystį. Lydymosi temperatūra priklauso nuo medžiagos ir labai nedaug nuo slėgio. Lydymosi temperatūra išlieka pastovi viso lydymosi proceso metu ir grynų medžiagų atveju sutampa su užšalimo temperatūra. Dėl priemaišų, skiediklių likučių lydymosi temperatūra paprastai yra mažesnė.
Atvirkščias lydymuisi procesas yra kristalizacija, todėl kartais lydymosi temperatūra vadinama kristalizacijos temperatūra.
149 m.
149 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Jonatex
Jonatex - buvusi didžiausia tekstilės bendrovė Jonavos rajone, didžiausias angliško kapitalo tekstilininkas Lietuvoje (2001 m.), viršutinių rūbų siuvimo įmonė Jonavoje. UAB „Jonatex" įstatinis kapitalas siekė 10 mln. Lt (LR URM duomenimis). Dirbo 495 darbuotojai (2004 m. lapkričio mėn.).
Adresas - Kosmonautų g. 50, LT-55142, Jonava.
Veikla
1996 m. vasario 7 d. įmonė buvo įregistruota.
2000 m. kartu su Kauno siuvimo bendrove UAB „Doritex" per savaitę užsakovams patiekdavo daugiau kaip 20 000 vienetų įvairių moteriškų viršutinių drabužių . 430 darbuotojų per savaitę pasiūdavo 5 000 moteriškų švarkų, paltų bei 5 000 6 000 sijonų ir kelnių (2001 m.).
2008 m. spalio 30 d. buvo atleisti visi 172 darbuotojai - 98 siuvėjai, 31 lygintojos, 5 siuvimo technologai, 9 kontrolieriai, 2 audinių klojėjai, 1 paklijuotojas, 2 sukirpėjai, 4 siuvimo meistrai, 2 sandėlininkai, 2 buhalteriai, 2 mechanikai, 4 valytojos, 4 apsaugos darbuotojai. Bankroto byla iškelta 2008 m. (Kauno apygardos teisme).
2010 m. įmonė bankrutavo (vienas paskutinių bankrutuojančios UAB „Jonatex“ kreditorių komiteto posėdžių - 2010 metų sausio 14 d. Bankroto administratorius - UAB „Įmonių bankroto administravimo ir teisinių paslaugų biuras“).
2010 m. gegužės 20 d. įmonė buvo išregistruota.
Kūčia
thumb|245px|Kūčia
Kūčia – iš įvairių grūdų gaminamas Kūčių valgis, skirtas protėvių vėlėms vaišinti. Senovėje Kūčia būdavo pagrindinis Kūčių patiekalas. Pagal šį valgį buvo pavadinta ir pati Kūčių šventė. Kūčia yra kultūrinis ir kulinarinis Bizantijos skolinys. Žirnių, kviečių ir medaus patiekalo receptas yra vienas seniausių lietuviškų receptų. Jis žinomas iš 1573 metų Volfenbiutelio postilės, seniausios rankraštinės knygos lietuvių kalba.
Pavadinimas
Pavadinimas kildinamas iš graikų kalbos žodžio „kukkia“, reiškiančio pupas. Kūčia Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės erdvėje žinoma nuo XI–XII amžių. Panašus žodis ir patiekalo receptas minimas ir 1789 metų Gotthardo Friedricho Stenderio Latvių kalbos žodyne. Jame žodžių „kuhki“ ir „kuhtschi“ reikšmė aiškinama kaip „drauge išvirti kviečiai ir žirniai“, o „kuhku wakkars“ verčiamas kaip „Kalėdų išvakarės, kai valgomas toks patiekalas“.
Paruošimas ir valgymas
Kūčia gaminama iš javų (kviečių, miežių, žirnių, pupų, rugių ir kt.), sumaišytų su miešimu (medumi saldintu vandeniu). Pirmuosius kąsnius ir gurkšnius lietuviai anksčiau visada paaukodavo vėlėms bei derliaus dievybėms. Kūčia valgoma, užsigeriant aguonpieniu. Kūčia anksčiau taip pat būdavo vaišinamos bitės.
Jim Morrison
James Douglas Morrison (g. 1943 m. gruodžio 8 d. – m. 1971 m. liepos 3 d.) – JAV dainininkas, dainų tekstų autorius, poetas ir režisierius. Plačiausiai žinomas kaip įtakingos 7-ojo dešimt. grupės The Doors lyderis, taip pat kelių poezijos knygų bei filmo autorius. Morrisonas laikomas viena charizmatiškiausių bei įtakingiausių personų roko muzikos istorijoje.
Kūrybos pradžia
Jimas pradėjo rašyti eiles dar mokykloje ir neapleido jų iki pat paskutinės gyvenimo dienos, nors teigiama, kad visus savo ankstyvuosius poezijos bandymus jis tiesiog išmetė.
Pirmąją savo poezijos knygelę (neskaičiuojant dainų tekstų) „Dievai ir naujieji kūriniai“ (The Lords And The New Creatures) J. Morrisonas savo lėšomis išleido 1969 m. Rinkinyje vyravo kinematografinė simbolika, gyvenimo vaizdeliai ir vizijos: mirtis, seksas, narkotikai, šlovė.
The Doors įkūrimas
Morrisonas mokėsi kino meno Kalifornijos universitete (UCLA), du jo studijų filmai buvo apdovanoti prizais. Tačiau Jimas paliko universitetą prieš pat baigiamuosius egzaminus. Kurį laiką jis klajojo Kalifornijos pakrante, asketiškai gyvendamas lūšnelėse, atsitiktiniuose prieglobsčiuose, slapstydamasis nuo tarnybos armijoje. Vėliau subūrė muzikos grupę „The Doors“, kuri atvėrė duris į psichodelinės muzikos pasaulį. Kartu su „The Doors“ Morrisonas įrašė 7 albumus, kurie tapo viena svariausių, mėgiamų ir žinomų roko klasikos pozicijų.
Morrisonui didelę įtaką turėjo Aldous Huxley eseistinė knyga „Suvokimo durys“ (Doors Of Perception, 1954 m.). Dažnai manoma, kad būtent ši knyga pakišo mintį būsimos Morrisono grupės pavadinimui.
Vėlesnieji metai
Vieną žymiausių savo poemų „Amerikoniška malda“ (An American Prayer) J. Morisonas įrašė į juostą, o 1970 m. įvadinė jos dalis buvo autoriaus lėšomis išspausdinta ir išdalinta draugams.
1971 m. liepos 3 d. Paryžiuje Morisonas buvo rastas negyvas. Oficiali mirties priežastis – širdies smūgis, tačiau dauguma grupės fanų ir biografų teigia, kad tai buvęs narkotikų perdozavimas.
Veletris
Veletris  – Italijos miestas Romos provincijoje, Lacijuje.
Istorija
Romos karalius Ankas Marcijus pykosi su volskais, nes šie pažeidinėjo sieną. Todėl jis apgulė Velitrae ir privertė miestą tapti Romos sąjungininku. Valdant Tarkvinijui Senajam, Velitrų gyventojai gavo Romos pilietybę.
Kai žlugo Romos karalystė 510 m. pr. m. e., Lotynų lyga ir Porsenos etruskai bandė sugrąžinti Tarkvinijų Išdidųjį į sostą. Velitrai prisidėjo prie šios sąjungos. Kai romėnai ją nugalėjo Regilo ežero mūšyje (499 ar 496 m. pr. m. e.), lotynai pasidavė, bet volskai toliau priešinosi. 494 m. pr. m. e. Romos senatas nusiuntė konsulą Aulą Virginius Trikostą Celiomontaną. Romėnai užėmė ir nusiaubė miestą, o vėliau jį padarė romėnų kolonija.
443 m. pr. m. e. Velitrai sukilo, bet 381 m. pr. m. e. tribūnai Cincinatas ir Spurijus Papirijus nugalėjo miestą. 379 m. pr. m. e. Markas Furijus Kamilas ir 377 m. pr. m. e. Cincinatas puolė Velitrus ir 365 m. pr. m. e. miestas buvo užimtas.
Praradęs politinę laisvę, be apsauginių sienų ir toli nuo prekybos kelių miestas nusmuko. Gajus Grakchas skatino Velitrų kolonizaciją, o keli patricijai čia pasistatė vilas. Mieste buvo kelios šventyklos ir amfiteatras. Oktavijų giminė kilusi iš Velitrų, Augustas čia praleido savo jaunystę.
Miestas pradėjo smukti po Alariko I nusiaubimo 410 m. V a. čia buvo vyskupystės centras, o kitą šimtmetį tapo imperijos miestu, kai Bizantija užėmė Italiją. Pirma informacija apie miestą viduramžiais yra iš vyskupo Adeodato 465 m. V-VI a. išaugo Veletrio vyskupystės svarba.
1408 m. Ladislajus Neapolietis, bandydamas užimti popiežiaus valstybę okupavo Veletrį. 1434 m. popiežius Eugenijus IV, kovodamas su Kolonų ir Saveli šeimomis, sugriovė Lariano pilį padedamas 800 Veletrio karių. Po to Kastelana atiteko Veletriui iki 1967 m. Per Druskos karą tarp popiežiaus Siksto IV ir Ferdinando II Kataliko Kampomorto mūšyje 1482 m. balandžio 21 d. pelkėtoje žemėje šalia Veletrio 500 Veletrio karių kovėsi popiežiaus pusėje ir padėjo jam laimėti.
Per Austrijos įpėdinystės karą ispanai nugalėjo austrus Veletrio mūšyje.
Kraseviče Čerepai
Kraseviče Čerepai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Semiatyčių valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės vakarus nuo Semiatičės ir apie 74 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Veletris
Istorija
Po Prancūzijos revoliucijos Veletris pasiskelbė respublika. Vėliau miestas perėjo į kitą pusę ir 900 veletriečių priešinosi Joachim Murat, kai šis apgulė Castel Gandolfo. Respublika išliko iki 1814 m. Garibaldis nugalėjo Neapolio Burbonus Veletrio mūšyje, bet pergalė buvo trumpalaikė, nes Romos respubliką ir Veletrį užėmė prancūzai.
1856 m. Veletryje atsirado telegrafas, o 1866 m. popiežius Pijus IX atidarė Romos-Veletrio geležinkelį, trečią popiežiaus valstybėje. Tai padėjo augti miestui net jam tapus Italijos karalystės dalimi.
1927 m. fašistai pradėjo vynuogių ir vyno festivalė, kuris ir dabar švenčiamas spalį.
Per Antrą pasaulinį karą sąjungininkams išsilaipinus Ancijus|Ancijuje 1944 m. sausio 22 d. Veletrije vyko susirėmimai paskutinėmis gegužės dienomis. Mieste buvo Vermachto pirmoji parašiutininkų divizija, nes miestas buvo nacių Cezario linijos dalimi. 36-oji pėstininkų divizija, vadovaujama JAV generolo Fred Walker, pastebėjo spragą vokiečių gynyboje tarp Veletrio ir Valmontonės ties Artemizijo kalnu. Birželio 1 d. Veletris buvo užimtas, o kitą dieną - Valmontonė. Veletris buvo visiškai sugriautas per karą, svarbiausi paminklai Trivijaus bokštas, Palazzo Comunale ir Palazzo Ginnetti nebuvo atstatyti.
2004 m. vasaros olimpinių žaidynių medalių lentelė
Ši 2004 m. vasaros olimpinių žaidynių (XXVIII olimpinių žaidynių) medalių lentelė sudaryta šiuo principu: Šią medalių skaičiavimo metodiką naudoja Tarptautinis olimpinis komitetas, Tarptautinė lengvosios atletikos federacija.
Pastabos:
Kristupas Morštinas
Biografija
Jis buvo Kristupas Morštino vyresniojo (1522-1600) sūnus. Pastarasis buvo vienas iš arijonų bažnyčios įkūrėjų Pilypavo kaime. Jo sesuo Elžbieta 1586 m. ištekėjo už teologo, reformatoriaus Fausto Socino. Raciborske jis buvo garsaus Lenkijos arijonizmo šalininko ir teologo Andriaus Višovato sūnaus Benedikto Višovato mokytojas. Taip pat buvo Rakuvo akademijos profesorius. Turėjo sūnų Severiną (1604-1668).
Bizertos vilajetas
Bizertos vilajetas  – šiauriausias iš 24 vilajetų Tunise. Jis siekia 3 685 km² plotą, o vilajete gyvena apie 256 200 žmonių (2007 m.). Administracinis centras – Bizerta. Jūroje esančios Galitų salos yra vilajeto dalis.
Miestai, esantys vilajete:
Administracinis skirstymas
Bizertos vilajetas suskirstytas į keturiolika delegacijų, o šios – į 102 sektorius (imada). Vilajeto delegacijos su savo gyventojų skaičiumi (2004 m.):
Uštobė
Uštobė  – miestas pietryčių Kazachstane, Almatos srityje, 49 km į šiaurės vakarus nuo Taldykorgano, prie Karatalo upės. Karatalo rajono centras. Geležinkelio stotis. Maisto (mėsos, aliejaus) pramonė, veikia jurtų surinkimo gamykla.
Istorija
Miesto statusas suteiktas 1961 m.
Biuskeriudas
Biuskeriudas (Buskerud) – apskritis Norvegijos pietinėje dalyje. Ribojasi su Oplandu, Hordalandas, Akershusu, Telemarku, Oslu, Sogne ir Fjurdane ir Vestfoldu. Apskrities administracinis centras yra Dramenas.
Savivaldybės
thumb|left|300px|Savivaldybės Biuskeriudas padalintas į 21 savivaldybę:
FK Lokomotyvas Radviliškis
Istorija
1971 m. Anatolijus Ligeika subūrė Radviliškio rajono futbolo komandą „Žėrutis“. Tuomet pasiekusią nemažai svarių pergalių, treniravo ją ir pats joje žaidė. Komanda yra tapusi šalies A zonos varžybų nugalėtoja ir prizininke, „Lokomotyvo“ draugijos čempionato laimėtoja.
2012 m. „Lokomotyvo“ komanda startavo LFF II lygos Vakarų zonos pirmenybėse ir tapo šių pirmenybių nugalėtojais. Ekipa 2012 m. laimėjo TAFISA bei „Žalgiriados“ žaidynes. Komanda sėkmingai žaisdavo salės futbolo turnyruose ir užimdavo prizines vietas.
Žaidė Pirmoje lygoje, bet nesulaukė paramos iš savivaldybės, kuri rėmė naujai sukurtą Radviliškio SC. Iširo po 2016 m. Pirmos lygos sezono.
Salės futbolo komanda persikėlė į Vilnių ir 2017 m. tapo FC Turbotransfers.
Turnyrai
Nuo 2004-ųjų ir taip kasmet FK Lokomotyvo organizuojamas A. Ligeikos atminimo taurės turnyras, sukviečia daugelį futbolo mėgėjų iš Radviliškio miesto bei rajono. Turnyras vyksta žiemą todėl tampa ne tik gražia švente, bet ir atkaklia kova tarp futbolo išsiilgusių sportininkų. Šis turnyras jau 9 kartą tampa FK Lokomotyvo pasirengimo naujam sezonui startu. „Lokomotyvas“ šį turnyrą yra laimėjęs penkis kartus.
Komanda žaidžia šiuose turnyruose:
Spahiai
thumb|right|250px|Spahiai Bastilijos dienos parade. Spahiai − Prancūzijos kariuomenės lengvosios kavalerijos pulkai, kurių kareiviai būdavo verbuojami iš Alžyro, Tuniso ir Maroko vietinių gyventojų. Pavadinimas perimtas iš Osmanų imperijos sipahių. Šiuo metu Prancūzijos armijoje yra likęs vienas spahių pulkas − 1-asis spahių pulkas, priskirtas Prancūzijos šarvuotajai kavalerijai. Šiame spahių pulke tarnauja kariai, kilę iš žemyninės Prancūzijos dalies.
Pradžia
Pirmieji Prancūzijos spahiai atsirado 1831 m. Nuo tada jie dalyvavo daugelyje karų ir konfliktų − Alžyro užkariavime, Prancūzijos-Prūsijos kare, 1885 m. Prancūzijos-Kinijos kare Tonkine, Maroko ir Sirijos okupacijoje, abiejuose pasauliniuose karuose. Krymo karo metu spahių padalinys sudarė Prancūzijos maršalo Žako Lerua de Sant-Arno (Jacques Leroy de Saint Arnaud) asmens sargybą. Dalis spahių dalyvavo 1860 m. Šiaurės Kinijos kampanijoje.
Pirmasis pasaulinis karas
1914 m. rugpjūčio mėnesį prasidėjus karui spahiai buvo perkelti į Prancūziją. Jie dalyvavo karo veiksmuose pradiniame judriajame karo etape, bet pereinant prie apkasų karo jų reikšmė mažėjo. 1918 m. visi septyni tada egzistavę spahių pulkai buvo kariavę Vakarų fronte. Atskirasis spahių eskadronas Palestinoje kariavo su Osmanų imperija. Pirmojo pasaulinio karo metais spahių dalinių skaičius padidėjo, nes buvo sukurti Maroko spahių pulkai, padidintas Alžyro spahių skaičius.
Tarpukaris
1921 m. spahių pulkų skaičius padidėjo iki 12 (1914 m. buvo tik keturi). 3-iąjį dešimtmetį spahių pulkai buvo plačiai naudojami Prancūzijos mandatinėse teritorijose Sirijoje ir Libane, taip pat − Maroke. Jie ir toliau veikė kaip policija ir įgulų kariuomenė Alžyre ir Tunise.
4-tąjį dešimtmetį prasidėjo Prancūzijos Afrikos jėgerių ir Prancūzijos Svetimšalių legiono kavalerijos mechanizavimas, tačiau spahiai liko tik arklių kavalerija iki 1943 m. Apie 20 % spahių karių buvo prancūzai, likę − arabai arba berberai.
Antrasis pasaulinis karas
1939 m. spahiai sudarė tris nepriklausomas brigadas, kurių kiekviena susidėjo iš dviejų kavalerijos pulkų. Kiekvieną pulką sudarė 4 kardininkų eskadronai (po 5 karininkus ir 172 kavaleristus kiekviename). Trys spahių pulkai 1940 m. tarnavo Prancūzijoje.
Pokaris
Antrojo pasaulinio karo metais daug spahių pulkų buvo mechanizuoti. Keli eskadronai liko raitaisiais, kad galėtų patruliuoti Šiaurės Afrikoje ir dalyvauti ceremonialuose Prancūzijoje. Kasmetiniame Bastilijos dienos parade Paryžiuje baltais arabų žirgais prajoja spahių kavalerija, dėvėdama tradicinę aprangą. Likusiuose raituosiuose daliniuose toliau tarnavo arabai ir berberai, o šarvuočių daliniuose daugumą kareivių ėmė sudaryti prancūzai. Šarvuočių spahių daliniai kariavo tiek 1947−1954 m. Indokinijos kare, tiek 1954−1962 m. Alžyro kare.
1956 m. buvo išformuotas 6-tasis spahių pulkas, 1961 m. − 9-tasis spahių pulkas. Baigiantis Alžyro karui buvo išformuoti 2-asis, 3-asis, 4-asis ir 8-asis spahių pulkai. Liko vienintelis spahių pulkas, buvęs Maroko spahių pulkas, kuris dabar vadinamas 1-uoju spahių pulku. .
Šiandien
Šiandien Prancūzijos kariuomenėje tėra vienintelis spahių pulkas − 1-asis Maroko spahių pulkas. Šis šarvuočių pulkas dalyvavo Persų įlankos kare. Jis palaiko viso korpuso tradicijas, kokios jos buvo anksčiau.
Iki 1984 m. pulkas buvo dislokuotas Špajeryje (Vokietija). Buvusioje jų bazėje dabar yra Špajerio Technikos muziejus. O 1-asis spahių pulkas dabar dislokuotas Valanse, Dromo departamente.
Uniformos
Beveik visą savo egzistavimo laiką Alžyro ir Tuniso spahiai dėvėjo ryškias zuavų stiliaus uniformas. Jas sudarė aukštos kufijos (arabiškas galvos dangalas), trumpos raudonai juodai siuvinėtos striukės, dangaus mėlynumo liemenės (sedria), plati raudona juosta susijuosimui ir palaidos erdvios mėlynos kelnės.
Spahiai būdavo ginkluoti Prancūzijos lengvosios kavalerijos kardais ir 1892 m, „Berthier“ karabinais.
Nuo 1915 m. kasdienei tarnybai imtos vilkėti praktiškesnės chaki spalvos uniformos, o anksčiau įprastos raudonos ir mėlynos spalvos vėl imtos vilkėti 1927 m. paradams ir išeiginėms progoms. Raitieji eskadronai, išlaikyti ceremonialams, tokias paradines uniformas dėvėjo iki 1962 m., kada buvo panaikinti. Dabartinis 1-asis spahių pulkas vis dar vilki tradicinius burnusus, raudonas juostas ir raudonas ar mėlynas skraistes.
Skirtingai nei kiti Prancūzijos šarvuotosios artilerijos pulkai, spahiai naudoja auksaspalvius (ne įprastus sidabraspalvius) skiriamuosius ženklus. 1841 m. gruodžio 7 d, įsakymu „Ordonnance du Roi portant organisation de la cavalerie indigene en Algerie“ buvo nustatyta, kad spahiai, kaip reguliari Prancūzijos armijos dalis, turi tokį seržantų, brigadierių ir karininkų skiriamąjį ženklą.
2009 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionatas
thumb|Čempionato simbolis '''2009 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionatas''' – 12-asis pasaulinis atletikos čempionatas įvykęs Berlyne, Vokietijoje. 2101 lengvaatletis iš 202 šalių varžėsi 47 rungtyse. Pagrindinės rungtynės vyko Berlyno Olimpiname stadione išskyrus maratoną ir sportini ėjimą, kurie vyko šalia Brandenburgo vartų.
Organizavimas
2004 m. gruodžio 6 d. IAAF paskelbė, kad Berlynui suteikiama teisė rengti pasaulio lengvosios atletikos čempionatą. Miestas dėl teisės surengti varžybas varžėsi su Splitu (Kroatija), Valensija (Ispanija), Brisbenu (Australija), Briuseliu (Belgija), Deliu (Indija), Kasablanka (Marokas) ir Tegu (Pietų Korėja). Berlyno miestas ir Vokietijos lengvosios atletikos asociacija tapo atsakinga už čempionato surengimą. 2005 m. VLAC įsteigė korporaciją Berlyno organizacinis komitetas 2009 GmbH.
Moterys
1 – pirmoji atbėgo Natalia Rodríguez, bet buvo diskvalifikuota dėl susidūrimo su Gelete Burika.
Lietuva čempionate
Lietuvai čempionate atstovavo 15 lengvaatlečių. 100 m bėgime atsisakė dalyvauti Lina Grinčikaitė.
Penkios savaitės oro balionu
Penkios savaitės oro balionu – pirmasis Žiulio Verno nuotykių romanas, išleistas 1863 m.
Tuo metu Afrikos tyrinėjimai buvo itin stipriai prikaustę visuomenės dėmesį, todėl ši knyga susilaukė didelio pasisekimo ir Ž. Vernas ne tik uždirbo nemenką sumą pinigų, bet ir sudarė sutartį su leidėju Pierre-Jules Hetzel, vėliau išleidusiu ne vieną rašytojo knygą.
Anotacija
thumb|left|280px|Knygoje aprašytos kelionės žemėlapis Daktaras Samuelis Fergiusonas su dviem savo bičiuliais oro balionu perskrenda Afriką, tikslindami kartografijos duomenis ir ieškodami Nilo ištakų. Kelionės metu jie patiria daugybę nuotykių. Romane pateikiama gana išsami „Juodojo žemyno“ tyrinėjimo istorija, aprašoma Afrikos gamta, čiabuvių gyvenimas, genčių papročiai. Autoriaus išmonė persipina su tikrove. Nors knyga prisodrinta XIX a. vidurio realijų, ji įdomi ir mūsų laikų skaitytojui.
Leidimas lietuvių kalba
Knyga lietuvių kalba išleista 2000 m. Kauno ledykloje ANBO.
Donatas Banionis
Donatas Banionis (1924 m. balandžio 28 d. Kaune – 2014 m. rugsėjo 4 d. Vilniuje) – Lietuvos teatro, kino, televizijos aktorius, režisierius.
Vaikystė ir jaunystė
Gimė Juozo Banionio (1890–1961) ir Onos Blažaitytės-Banionienės (1900–1977) šeimoje. Tėvai buvo žmonės su polinkiu kūrybai, dalyvavo saviveiklinėje veikloje, gerai dainavo. Tėvas buvo kelnių siuvėjas. Tėvams išsiskyrus, Donatas liko gyventi su tėvu, sesuo – su motina.
1932–1937 m. lankė pradžios mokyklą. Mokėsi labai gerai. Po šešių pradinės mokyklos skyrių trylikametis Donatas įstojo į Kauno amatų mokyklos keramikos skyrių. Amatų mokykloje mokėsi kartu su Vaclovu Blėdžiu ir Jonu Alekna. Moksleiviai jau tuomet organizavo mėgėjiškus vaidinimus. Paskelbus apie Kauno Darbo rūmų teatro kūrimą, D. Banionis, V. Blėdis ir J. Alekna suskubo užsirašyti į aktorių gretas. V. Alekna ir V. Blėdis buvo priimti, o D. Banioniui, dėl per jauno amžiaus, buvo atsakyta neigiamai. 1940 m. D. Banionis, kaip neetatinis statistas, pradėjo dirbti Valstybės teatre, kur išvydo naujausius to meto spektaklius.
Teatras
D. Banionis sekė būsimojo „tikrojo“ teatro veiklą. V. Blėdis jam atnešdavo J. Miltinio dėstomų dalykų užrašus, studijoje repetuojamas pjeses. Tuo pat metu ėmė formuotis ir Panevėžio teatro trupė. Buvo atidarytas Panevėžio Valstybinis dramos teatras. 1940 m. pabaigoje vyresnysis D. Banionio draugas V. Blėdis išvažiavo į Panevėžį. 1941 m. pavasarį Panevėžio teatrui atvažiavus pirmųjų gastrolių į Kauną, Donatas ryžosi ateiti pas J. Miltinį. Pastarasis lengvai priėmė D. Banionį į savąjį teatrą. D. Banionis metė mokslus menų mokykloje. 1941 m. gegužės 30 d. D. Banionis apsigyveno Panevėžyje, o nuo birželio 1 d. pradėjo gauti aktoriaus atlyginimą. Prasidėjus karui, su teatro kūrybine grupe pasitraukė į Žemaitiją, bendravo su Vytautu Mačerniu.
1959 m. J. Miltiniui grįžus į teatrą, D. Banionis suvaidino Bopertiu E. Labišo komedijoje „Šiaudinė skrybėlaitė“, atliko Banko vaidmenį Viljamo Šekspyro „Makbete“, Davydovą „Pakeltoje velėnoje“ (pagal M. Šolochovo romaną). 1966 m. sukūrė vieną sunkiausių savo vaidmenų – Bekmaną V. Borcherto pjesėje „Lauke, už durų“, o 1973 m. – Edgarą A. Strindbergo dramoje „Mirties šokis“.
1974–1979 m. LSSR AT deputatas; 1974–1977 m. SSRS AT deputatas.
Nuo 1980 m. vadovavo Panevėžio dramos teatrui. 1981–1984 m. Panevėžio dramos teatro vyr. režisierius. 1983 m. Panevėžio dramos teatre įsteigė LSSR konservatorijos aktoriaus meistriškumo katedros filialą ir jam vadovavo. 1984 m. baigė LSSR konservatoriją. 1984–1988 m. Panevėžio dramos teatro direktorius, meno vadovas. 1984–1988 m. LSSR konservatorijos kurso vadovas. Lietuvai atgavus nepriklausomybę, D. Banionis išėjo iš teatro. Dabar vaidina pagal sutartis. Viso Panevėžio dramos teatre sukūrė per 100 vaidmenų.
Kinas
1959 m. režisieriaus Vytauto Žalakevičiaus pastatytas „Adomas nori būti žmogumi“ – pirmasis aktoriaus filmas. Po to sekė „Vienos dienos kronika“ (1964 m.), „Marš, marš, tra-ta-ta!“ (rež. Raimondas Vabalas, 1964 m.). Iš pradžių darbas kine D. Banioniui labai nepatiko. Ketvirtasis filmas „Niekas nenorėjo mirti“ (1965 m., rež. Vytautas Žalakevičius) atnešė aktoriui tarptautinę šlovę. 1966 m. nusifilmavo nedideliame kunigo vaidmenyje režisieriaus Eldaro Riazanovo komedijoje „Saugokis automobilio“, o 1968 m. suvaidino sovietinį žvalgą Ladeinikovą Savos Kulišo filme „Ne sezono metas“. Šis vaidmuo atnešė jam šlovę Sovietų Sąjungoje.
Po metų buvo pakviestas filmuotis Michailo Kalatozovo filme „Raudonoji palapinė“. Tai buvo bendras SSRS ir Italijos kino projektas. Vaidmuo buvo nedidelis, bet teko galimybė padirbėti su aktoriais Šonu Koneriu (Sean Connery), Luidžiu Vanukiu (Luigi Vannucchi), Piteriu Finču (Peter Finch). Iš karto po to filmavosi pas garsųjį režisierių Grigorijų Kozincevą filme „Karalius Lyras“ kartu su estu Juriu Jarvetu (Jüri Järvet), latve Lilita Ozolinia (Lilita Ozoliņa), lietuviu Regimantu Adomaičiu. 1970 m. vokiečių režisierius Konradas Volfas (Konrad Wolf) pakvietė D. Banionį suvaidinti didįjį ispanų dailininką Franciską Goją filme „Goja arba sunkus pažinimo kelias“. Filmą statė VDR kino studija „Defa“. Tai buvo žinomo vokiečių rašytojo Liono Foichtvangerio (Lion Feuchtwanger) romano ekranizacija. Tuo pat metu režisierius Andrejus Tarkovskis pakvietė D. Banionį filmuotis jo kuriamame filme „Soliaris“. Šis filmas gavo apdovanojimą Kanų kino festivalyje. Per savo gyvenimą įvairiuose kino filmuose aktorius sukūrė daugiau nei 80 vaidmenų.
Asmeninis gyvenimas
1948 m. balandžio 2 d. vedė aktorę Oną Konkulevičiūtę (1924–2008). Tais pačiais metais gimė jų pirmagimis sūnus Egidijus (1948–1993), 1957 m. gimė sūnus Raimundas. D. Banionis turi keturis anūkus ir tris proanūkes.
150 m.
150 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mergarha
Mergarha  – labai svarbi neolito gyvenvietė dab. Pakistane (Beludžistane), atrasta prancūzų archeologų 1974 m. Jos vardu vadinama ir archeologinė kultūra, klestėjusi VII–III tūkst. pr. m. e. Tai – svarbiausia neolitinė kultūra Pietų Azijoje.
Gamta ir kultūra
Mergarhos gyvenvietė įsikūrusi į vakarus nuo Indo slėnio, Kačho lygumoje tarp dviejų kalnų sistemų: Suleimano kalnų šiaurėje ir Kyrtharo kalnų vakaruose. Ji priklausė didesniam Beludžistano žemdirbystės kultūrų klasteriui, kaip ir kitos gyvenvietės aukščiau kalnuose – Rachman Delis, Rana Gundajus, Kiri Gur Muchamedas, Dambu Sadadas ir kt. Mergarha stovėjo prie svarbaus senovinio prekybos kelio, jungusio Indo upės slėnį su Irano kalnynu, todėl čia buvo jaučiamos įvairios kultūrinės įtakos. Dėl šios priežasties Mergarha tapo svarbia tarpininke introduokuojant naujoves į Indijos subkontinentą.
Žemdirbystė į čia atėjo iš vakarų, per Irano kalnyną, ir Mergarha tikriausiai buvo seniausias žemdirbystės židinys visoje Pietų Azijoje. Vietos gyventojai augino javus (miežius, vienaeilius kviečius, emerinius kviečius) jojobas, datules. Taip pat vertėsi gyvulininkyste: svarbiausi auginami gyvuliai buvo avys, ožkos, galvijai (kuprajaučiai).
Periodizacija
Po Indo civilizacijos smukimo apie 1900 m. pr. m. e. Mergarhos teritorijose vėl susiformavo lokali kultūra. Jos svarbiausios gyvenvietės buvo Pirakas ir Mergarha. Šis Mergarhos archeologinis laikotarpis yra vadinamas Mergarhos VIII sluoksniu (Mergarha VII yra laikomas laikotarpis, kada gyvenvietė buvo negyvenama). II tūkst. pr. m. e. viduryje gyvenvietė buvo palikta galutinai.
Treleborgas
Treleborgas − miestas pietų Švedijoje, Skonės lėne, Treleborgo komunoje. Treleborge savo būstinę įkūrusi kompanija „Trelleborg AB“, gaminanti gumos gaminius. Treleborgo uostas − vienas stambiausių Švedijoje. Per miestą eina Europos keliai E6 (jungiantis Treleborgą ir Kirkenesą (Norvegija)) bei E22 (jungiantis Holihedą (D.Britanija) ir Išimą (Rusija)).
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose Treleborgas minimas nuo 1257 m. XIII a. jis jau buvo miestas, garsėjęs silkių žvejyba. 1260 m. Danijos karalius Erikas IV, kaip kraitį savo dukteriai Sofijai, padovanojo Treleborgo ir Malmės miestus Švedijos karaliui Valdemarui I. Tačiau, netrukus Treleborgas, kaip ir visa Skonės provincija vėl grįžo į Danijos sudėtį. 1619 m. po didžiulio gaisro Treleborgas prarado miesto teises. 1658 m. pagal Roskildės taikos sutartį miestas atiteko Švedijai. 1840 m. Treleborgui buvo suteiktos prekybinio miesto teisės, o 1867 m. suteiktos ir miesto teisės.
Ius soli
Ius soli, gimimo vietos (valstybės) principas (dar ; „žemės teisė“  – teisė) – principas, kuriuo remdamasi, valstybė savo pilietybę suteikia visiems jos teritorijoje gimusiems vaikams.