cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šiaulių kapinės
Istorija
Vienas iš seniausių antkapinių paminklų yra ant kapinių senosios dalies aukštumos, netoli buvusios koplyčios vietos. Antkapinėje, maždaug 0,6x1,2 m dydžio plokštėje iškaltas tekstas. Mirties data nurodyta 1801 m. Tikėtina, kad uždarant senąsias parapines kapines, dalis naujai palaidotų palaikų galėjo būti perlaidoti į šeimyninius rūsius ar kapus kapinėse prie Talšos ežero. Prie seniausių kapaviečių priskiriami ir šeimyniniai rūsiai - koplyčios. Kalnelio šlaituose turtingesnės šiauliečių šeimos išmūrijo šeimyninius rūsius, kai kurie jų buvo su kriptomis, į kurias buvo dedami karstai. Keliuose rūsiuose karstai buvo sudėti vienas ant kito. Pirmieji rūsiai galėjo būti įrengti XVIII-XIX a. sandūroje, o didžioji jų dalis įrengta XIX a. II pusėje. Juose buvo laidojama ir XX a., net po Antrojo pasaulinio karo.
Antrojo pasaulinio karo metais, puolant tarybinei armijai, kapinės buvo tapę vokiečių gynybos linija, todėl 1944 m. liepos mėn. buvo apšaudytos iš pabūklų. Apie 20 šeimyninių rūsių buvo susprogdinta artilerijos ir tankų sviediniais, kiti gerokai apgriauti. Pokario metais juose buvo apsigyvenę benamiai, todėl daug karstų sudeginta, palaikai sunaikinti. Nors miesto valdžia ir stengėsi be savininkų likusius rūsius užmūryti, kad į juos nebūtų landžiojama, rūsiai ir toliau buvo niokojami. Karo metais sunaikinta ir kelios dešimtys antkapinių paminklų.
1940 m. ir ši kapinių vieta buvo visiškai prilaidota. Tuo metu spaudoje pasirodė informacija, kad ieškomas naujas plotas kapinėms įrengti. Tačiau tam sutrukdė prasidėjęs Antrasis pasaulinis karas. Karo metais (1941-1945 m.) žuvę ar mirę pavieniai civiliai žmonės buvo laidojami šeimos kapavietėse arba be priežiūros paliktose kapavietėse. 1945 m. Šiaulių miesto vykdomasis komitetas, motyvuodamas, kad kapinės labai apleistos, laidojama be tvarkos ir yra labai pripildytos, nutarė jas uždaryti. Leido laidoti tik šeimyniniuose rūsiuose, uždaruose šeimyniniuose kapuose, jeigu juose nebuvo laidojama 15 metų.
1955 m. kapinės dar kartą praplėstos abipus pagrindinių vartų, tačiau nuo 1959 m. laidojimas kapinėse apribotas, o kai buvo įrengtos Donelaičio kapinės ir visai uždraustas. Kapinės paskelbtos kultūros ir istorijos paminklu. Buvo leidžiama laidoti tik į jau esančius šeimyninius kapus, bet apie 1965 m. ir šie laidojimai uždrausti. 1990 m. išrinkta nauja Šiaulių miesto taryba, vykdydama šiauliečių prašymus, bandė atnaujinti laidojimus, nes daugelis kapų tapo neprižiūrimi, tačiau Kultūros paveldo saugotojai tam paprieštaravo.
Tarp katalikų ir stačiatikių kapinių buvusiame žemės plote už tvoros laidoti savižudžiai, vagys, nekrikštai. Čia buvo palaidoti ir keli ateistai, nes atskiros ateistų kapinės Ginkūnuose buvo įrengtos tik 1924 m. Ne itin didelę žmonių pagarbą šiai vietai rodo ir tas faktas, kad tarpukario laikotarpiu šis kapinių pakraštys buvo nukasinėtas imant žvyrą, kadangi ši žemė buvo „niekieno“.
Paminklai
Aiškaus kapinių takų suplanavimo nebuvo. Seniausioje dalyje buvo laidojama nesilaikant bendros tvarkos. Vėliau, formuojant takus, dalis kapaviečių sunaikinta. Išilgai naujosios kapinių dalies suformuota ir išliko iki mūsų dienų kaštonų, klevų ir kitų medžių alėja. Be to, visos kapinės gausiai apsodintos medžiais. 1979 m. atlikus senųjų kapinių katalikiškosios dalies inventorizaciją, nustatytos 6773 išlikusios kapavietės.
Išlikę paminklai labai įvairūs savo stilistika, medžiagomis, atlikimo būdu. Vienur nulaužto medžio įvaizdis iš granito ar metalo, kitur - kukli antkapinė lentelė iš ketaus, dar kitur - gipsinės, betoninės šventųjų skulptūros. XIX a. II p. paplito iš ketaus lieti kiaurais ir reljefiniais ornamentais puošti metaliniai kryžiai, dažnai galu įtvirtinti į vientiso akmens ar betono postamentą. Dalis šių ketaus kryžių buvo liejama Šiauliuose, Nikolajaus Zubovo Gubernijos fabrike.
Kapinėse palaidoti
Skliaustuose – kvartalas ir kapo numeris schemoje.
Kunigų alėja
Susiformavo senojoje kapinių dalyje ant Šv. Jono kalnelio, prie takelio į buvusią koplyčią. Palaidoti:
Laodamija
Graikų mitologijoje Laodamijos vardu vadinamos dvi moterys.
Šarlotės voratinklis (2006 filmas)
Šarlotės voratinklis  – 2006 m. fantastinė komedija-drama, sukurta pagal populiarią rašytojo Elwyn Brooks White to paties pavadinimo knygą. Tai antrasis pagal knygą sukurtas filmas, pirmasis režisuotas 1973 m.
Samuelis Dambrovskis
Samuelis Dambrovskis (,, 1577 m. Pogorzela, Didžiosios Lenkijos vaivadija – 1625 m. liepos 15 d. Vilnius) – Lietuvos evangelikų liuteronų teologas, pamokslininkas.
Biografija
Parašė proginių raštų lotynų ir vokiečių kalbomis. Į lenkų kalbą išvertė M. Liuterio katekizmą.
Lapiškiai II
Lapiškiai II – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Gelvonų.
Lapkalnis
Lapkalniu vadinama:
Gegužės 4
Gegužės 4 yra 124-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 125-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 241 diena.
Vardadieniai
Antanina – Florijonas – Dargailas – Mintautė – Monika – Vitalija
Mažieji Aukštučiai
Mažieji Aukštučiai (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – buvusi gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 15 km į šiaurės rytus nuo Pilkalnio, 10 km į pietryčius nuo Lazdynų, Šorelių girios rytiniame pakraštyje. nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrovolsko kaimo gyvenvietės teritorijoje.
Istorija
Įkurti XVIII a. pabaigoje, įsisavinant valstybines Šorelių girios žemes. 1785 m. buvo kulmiškasis dvaras su 5 ugniakurais, 1821 m. – kulmiškasis dvaras su 42 gyventojais. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Grumbkaukaičių domenų valsčiui, 1818-1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Girėliškių valsčiui. XX a. pr. Mažieji Aukštučiai minimi prie Lazdynėlių dvaro, žemėlapiuose nuo 1916 m. žymimi Didžiųjų Aukštučių kaimo bendruomenėje. Tikintieji iki 1793 m. priklausė Lazdynų, vėliau – Šilėnų evangelikų liuteronų parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Pilkalnio rajono (Пиллькалленский район), vėliau Krasnoznamensko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Pravdino apylinkės teritorijoje.
Šilutės evangelikų liuteronų bažnyčia
Šilutės evangelikų liuteronų bažnyčia – evangelikų liuteronų bažnyčia, įsikūrusi Šilutės centre, Lietuvininkų g. 21. Bažnyčios bokšto aukštis siekia 50 m, o bokšto laikrodis – didžiausias Lietuvoje: jo ciferblato skersmuo 2,5 m, didžioji rodyklė 1,10 m, mažoji – 0,80 m ilgio.
Bažnyčios ir parapijos istorija
miniatiūra|left|230px|Bažnyčios išorė Šilokarčemos parapija susikūrė iš Verdainės parapijos, nes miestas plėtėsi labai intensyviai. 1910 m. buvę kaimai Verdainė, Žibai ir Cintjoniškiai prisijungė prie Šilokarčemos (ji išaugo į Šilutės miestą), kuri tada turėjo daugiau kaip 3000 gyventojų. Tada iškilo būtinybė statyti atskirą bažnyčią. Vienas svarbiausių parapijos kūrimo iniciatorių buvo Hugo Šojus. 1910 m. Hugo Šojus kreipėsi į Rytų Prūsijos evangelikų konsistoriją, kad atsiskirtų nuo Verdainės parapijos ir sukurtų atskirą parapiją. Reikalavimą kurti atskirą parapiją jis nusiuntė net pačiam Vokietijos kaizeriui Vilhelmui II. Kaip argumentas buvo nurodyta, kad Šilokarčemoje veikia paštas, telegrafas, teismas, dirba gydytojas, yra vaistinė, aukštesnioji berniukų mokykla, viešbutis ir muitinė. Sklypą bažnyčiai statyti nemokamai skyrė Hugo Šojus. 1913 m. parapija įkurta ir padėtas bažnyčios kertinis akmuo. Parapijai priskirti Šilokarčemos, Žibų gyventojai, taip pat artimiausių kaimų – Aukštumalų, Barzdūnų, Lapolių, Rupkalvių, Šlažų, Šyšgirių, Traksėdžių, Bismarko kolonijos bei Šilokarčemos dvaro – viensėdijų gyventojai. Bet tada buvo pastatyta tik klebonija, nes Pirmasis pasaulinis karas statybas nutraukė. 1923 m. įvykus sukilimui ir Klaipėdos kraštą prijungus prie Lietuvos, buvo vėl pradėta planuoti bažnyčios statybas. 1924 m. prasidėjo bažnyčios statymo darbai. Vietiniai evangelikai liuteronai pagalbos kreipėsi į Prūsijos karalystės bendruomenes. Bažnyčios statybai aukojo įvairios organizacijos: Šalies bažnyčios fondas, Vokietijos imperijos Žemės ūkio ministerija, Jubiliejinių aukų fondas, Vokietijos imperijos vyriausybė ir kt. Bažnyčios statybos fondą sudarė maždaug 200 000 markių.
1926 m. vasaros pabaigoje bažnyčia buvo pastatyta, o pa­šven­tinimo iškilmės organizuotos Martyno Liuterio gimimo dieną – lapkričio 10 d. Į bažnyčios atidarymą atvyko Vokietijos Vyriausiosios bažnyčios tarybos (vok. Oberkirchenrat –Vokietijos imperijos evangelikų liuteronų bažnyčios aukščiausioji institucija) viceprezidentas D. Conradas, Klaipėdos krašto generalinis superintendentas F. Gregoras, apskričių vyskupai, kunigai, svečių iš kitur bei daugybė parapijiečių. Giedant giesmę pirmiausia į naująją bažnyčią buvo įnešamos vokiška ir lietuviška Biblijos.
Iki Antrojo pasaulinio karo pradžios, Šilokarčemos parapiją sudarė maždaug 5 500 žmonių. 1944 m. rugpjūčio 24 d. užregistruotos paskutinės bažnytinės laidotuvės, rugsėjo 24 d. – paskutinė santuoka. Tų pačių metų spalio 9 d. po Šilokarčemą jau važinėjosi sovietų tankai. Per Antrąjį pasaulinį karą bažnyčia nenukentėjo ir net nebuvo apiplėšta. Pokarinė Šilutės evangelikų liuteronų bendruomenė oficialiai įre­gistruota 1948 m. rugpjūčio 27 d., o teisė naudotis bažnyčios pastatu suteikta 1949 m. kovo 23 d.
Šiuo metu parapija priklauso Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčiai, o ji turi apie 600–800 tikinčiųjų. 2013 m. Šilutės evangelikų liuteronų parapija šventė 100 metų jubiliejų
Bažnyčios metrikai
Didžioji Šilutės evangelikų liuteronų bažnyčios metrikų dalis yra išsilaikiusi ir yra saugomi Evangelikų liuteronų bažnyčios centriniame archyve Berlyne:
Parapijos
miniatiūra|right|160px|Paminklas [[Hermann Sudermann|H. Zudermanui skvere prie bažnyčios]] Iki 1945 m. bažnyčia aptarnavo 9 vietoves:
Architektūra ir vidus
miniatiūra|left|250px|Bažnyčios freska ir altorius
Bažnyčios architektas Kurtas Gutknechtas, stilius neogotikinis. Šiam stiliui būdinga griežta, plokštuminė kompozicija ir saikingos, modernizuotos neogotikos formos. Išsiskiria kvadratinis 50 m aukščio bokštas su smailiais trikampiais skydais, aukšta aštuoniakampe smaile ir mažomis smailiukėmis kampuose. Bokšto viršūnė – pati puošniausia pastato dalis, o bokšto laikrodis – didžiausias Lietuvoje: jo ciferblato skersmuo 2,5 m, didžioji rodyklė 1,10 m, mažoji – 0,80 m ilgio. Trys bažnyčios varpai nulieti Tiuringijos liejykloje, didžiausias iš jų sveria 1300 kg, vidurinis 620 kg ir mažasis 350 kg.
Bažnyčios vidus
Vitražą virš pagrindinio įėjimo durų padarė Karaliaučiuje stiklo dailininkas Emilis Krugeris. Vargonus pagamino Elbingo vargonų firma „Wittek“. Pagrindinės navos lubos gaubtais skliautais, palaikomos 8 kolonų, kurios laiko ir šalutinių navų antruosius aukštus. Pusrutulinėje gaubtoje apsidėje stovi ąžuolinis altorius, sakykla ir krikštykla.
Vargonai
thumb|250px|right|Bažnyčios vargonai Vargonai buvo pagaminti bažnyčios statybos metais. Tai buvo vienas iš paskutiniųjų vargonų gamintojo Eduardo Viteko ( 1857–1927 m.) iš Elbingo (dab. Lenkija) gaminys. Jis vargonų dirbtuves prieš tai perėmė iš Augusto Terleckio (August Terletzki).
Vargonuose įmontuota pneumatinė traktūra, kuri gali būti paleista automatiškai. 2002 m. vargonai nebeveikė ir jais nebuvo įmanoma groti. Tais pačiais metai juos buvo bandoma remontuoti, bet 2003 m. vargonai buvo užlieti ir taip visai peršlapo oro pūtimo sistema. Tais pačiais metai jie buvo vėl remontuojami, bet nevisiškai sutvarkyti.
Šiuo metu vargonai nepilnai funkciuonuoja ir yra naudojami tik mišių metu. Generalinė restauracija kol kas nenumatyta.
Kunigai
miniatiūra|right|180px|Vokiškas užrašas „Das Wort sie sollen lassen stahn” ('Jie žodį mums palikti turi') Parapiją aptarnavę kunigai :
Islandijos futbolo varžybos 1965 m.
Islandijos futbolo varžybos 1965 m.
Siera del Čačilis
Siera del Čačilis arba Čačilio kordonas (Cordon del Chachil) – kalnų masyvas Argentinoje, Neukeno provincijoje, Neukeno Prekordiljeroje. Prasideda į pietus nuo Pino Hačado perėjos, driekiasi iš šiaurės vakarų į pietryčius iki Sero Las Lachaso priekalnių, toliau į pietus iki Čačilio kalno. Aukštis iki 2839 m (Čačilio k.). Kitos viršūnės: Atravesada, Keli Mahuida, Palau Mahuida, Sero Las Lachasas.
Nisa Aşgabat
„Futbol kluby Nisa Aşgabat“ – Turkmėnijos sporto klubas iš Ašchabado.
Istorija
Klubas įkurtas 1994 m. Keturis kartus tapo šalies čempionais.
2006 m. pasitraukė iš elito diviziono. Nuo to laiko žaidė Birinji liga (antra pakopa).
Stadionas
„Nisa-Çandybil“ stadionas talpina 1 500 žiūrovų.
EA DICE
Istorija
„DICE“ kaip „Digital Illusions“ 1992 m. Vekšės (Švedija) mieste įkūrė buvusios demogrupės The Silents nariai: Ulf Mandorff, Olof Gustafsson, Fredrik Liliegren, Andreas Axelsson ir Markus Nyström.
Gana ilgą laiko tarpą, kol įmonės darbuotojai studijavo Vekšės universitete, įmonės biuras veikė viename iš studentų bendrabučio kambarių. Tuo laikotarpiu įmonė sukūrė populiariais tapusius kiniško biliardo žaidimus „Pinball Dreams“, „Pinball Fantasies“ ir „Pinball Illusions“, skirtus Amiga kompiuteriams. 1994 m. įmonė persikėlė į Geteborgą, kur veikė iki 2005 m., kai ten veikęs biuras buvo sujungtas su buvusios „Refraction Games“ įmonės biuru Stokholme.
Sūdavos pagrindinė mokykla
Vilkaviškio rajono Sūdavos pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilkaviškio raj., Sūdavoje, vykdanti ikimokyklinio/priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190487530.
EA DICE
Istorija
1998 m. įmonė buvo įregistruota Švedijos vertybinių popierių biržoje. Išleidusi žaidimą „Battlefield 1942“ ir tolesnius tęsinius bei papildymus, įmonė sulaukė didžiulės sėkmės. „Battlefield“ serija ženkliai prisidėjo prie kompanijos populiarumo augimo; 2004 m. įmonės bendroji vertė apytikriai siekė 55 mln. JAV dol. 2000 m. sausio mėn. įmonė įsigijo studiją „Refraction Games“ ir 90 % „Synergenix Interactive“ akcijų. Vėliau, 2001 m. kovą, buvo įsigyta Londone, Ontarijuje (Kanada), veikusi įmonė „Sandbox Studios“.
Sūdavos pagrindinė mokykla
Filialai:
EA DICE
„EA“ įsigijimas
2004 m. lapkričio mėn. „Electronic Arts“ pranešė ketinanti įsigyti visą cirkuliuojančių „DICE“ akcijų paketą, sumokėdama po 61 kroną už akciją. DICE direktorių taryba ragino akcininkus sutikti su tokiu pasiūlymu. 2005 m. kovo 31 d. bendrovei „Electronic Arts“ priklausė 62 % „DICE“ akcijų. 2006 m. spalio 2 d. „EA“ užbaigė sandorį sumokėdama po 67,75 kronų už akciją, viso įsigydama 2,6 mln. akcijų ir sumokėdama „DICE“ 175,8 mln. kronų. Po įsigijimo įmonė buvo pervadinta „EA Digital Illusions CE“.
Pranas Juškys
Pranas Juškys (1871 m. balandžio 6 d. Pavidaujys I prie Girdžių – 1939 m. kovo 11 d. Jurbarkas, palaidotas Vadžgiryje) – Lietuvos draudžiamosios lietuviškos spaudos platintojas.
Ifiklas
Graikų mitologijoje Ifiklo vardu vadinami trys skirtingi vyrai.
Pranas Juškys
Biografija
Draudžiamą spaudą lietuviškais rašmenimis platino nuo 1898 m. Pats jos parsigabendavo iš Prūsijos, platindavo Eržvilko apylinkėse. Sugautas su draudžiamąja spauda nubaustas 3 metams tremties į Archangelsko guberniją. Grįžęs iš tremties vėl platino spaudą. Aktyviai dalyvavo 1905 m. revoliuciniuose įvykiuose. Jo pavardė įrašyta Knygnešių sienelėje.
Choras
thumb|250px|[[Štutgartas|Štutgarto berniukų choras.]] thumb|right|250px|Tarpukaryje gyvavęs [[Antazavės merginų choras „Pavasaris“]] Choras – didelis dainininkų kolektyvas. Dažniausiai chorai susideda iš keturių balsų, taip pat populiarūs trijų, penkių, šešių ir aštuonių balsų. Teoriškai balsų skaičius yra neribotas: Thomas Tallis yra parašęs motetą aštuoniems chorams, iš kurių kiekvieną sudaro penki balsai; Krzystofo Pendereckio „Stabat Mater“ yra skirtas trims chorams, kurių kiekvieną sudaro šešiolika balsų.
Chorinis dainavimas be akompanimento yra vadinamas a capella. Akompanuoti chorui teoriškai gali bet kokio tipo instrumentas; jų gali būti bet koks kiekis: nuo solo iki simfoninio orkestro. Repetuojant dažniausiai naudojamas fortepijonas. Katalikiškose bei protestantiškose pamaldose chorams dažniausiai pritaria vargonai.
Pagal balsus chorai skirstomi į šiuos tipus:
Tautkaičiai
Tautkaičiai (anksčiau Elžbietiškis) – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 6 km į pietus nuo Sasnavos, greta kelio Kaunas-Marijampolė. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka.
Istorija
Tautkaičiuose veikė pradinė mokykla, vėliau tapusi Sasnavos mokyklos skyriumi. 2008 m. spalio 10 d. – 2009 m. spalio 10 d. laikotarpiu, vykdant mokyklų tinklo pertvarką, mokykla uždaryta.
Pilviškių Santakos gimnazija
Vilkaviškio r. Pilviškių „Santakos“ gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Pilviškiuose (Vilkaviškio raj.), Vilniaus g. 2, vykdanti ikimokyklinio, priešmokyklininio, pradinio, pagrindinio, vidurinio ir neformaliojo švietimo programas. Įstaigos kodas 290487150.
miniatiūra|250px|left
Istorija
1777 m. minima parapinė mokykla, žinoma, kad pirmoji patalpa buvo Vytauto Didžiojo aikštėje. 1781 m. mokėsi 10 mokinių – 7 valstiečių ir 3 šlėktų vaikai. Nuo 1858 m. mokykla išlaikoma valdžios. 1919 m. spalio 27 d. įkurta progimnazija. 1925 m. mokykla suvalstybinta. Nuo 1946 m. mokykla peraugo į vidurinę mokyklą, 1950 m. išleido pirmą abiturientų laidą. Nauja mūrinė mokykla Pilviškiuose pradėta statyti 1940 m., dėl karo ir pokario sunkumų baigta tik 1963 m. 2004 m. atlikta mokyklos pastato renovacija. Nuo 2007 m. rugsėjo 1 d. Pilviškių vidurinė mokykla tapo gimnazija. Mokykloje veikia 1-8 klasės ir I-IV gimnazijos klasės.
Himnas
''Mes esam ir būsim, ir eisim ''Veržli ir galinga tėkmė ''O tikrąją Santakos liepsną ''Mūs mintys ir širdys kalbės
''Kelia ir šviečia, neša ir kviečia ''Sparnas jaunystės svaigios. ''Sukasi supasi, moja ir klegasi ''Dienos gimnazijos.
''Nuošia dienos, sugula metai ''Vainikan žalių ąžuolų ''Gimnazijos augančių žingsnių mūs ''Laukia daugybė kelių.
Kiverciai
Ki̇̀verciai  – miestas šiaurės vakarų Ukrainoje, Voluinės srityje, Lucko rajone. Miestas išsidėstęs prie penkių upių, didžiausia kurių – Styrė. Geležinkelio mazgas.
Istorija
Įkurtas 1870 m. XIX a. buvo kaimas ir palivarkas Lucko apskrities Podubcų valsčiuje. 1951 m. suteiktos miesto teisės. 1940–2020 m. buvo rajono centras.
Dolganų kalba
Dolganų kalba turi 5 šnektas: Norilsko, Piasinos, Avamo, Chatangos ir Popigajaus.
1933 m. sukurtas jakutų kalbos žodynas su paaiškinimais dolganų kalba dolganų mokiniams. 1973 m. išleistas pirmasis literatūrinis leidinys šia kalba – Ogdo Aksionovos eilėraščių rinkinys. 1984 m. išleistas pirmasis dolganų kalbos žodynas. Dabar kalba naudojama Taimyro regiono laikraštyje.
Dolganų leksikai būdingas senosios jakutų kalbos variantas – be politikos, technologijos, mokslo sričių naujadarų. Gausu skolinių iš evenkų ir rusų kalbų.
Islandijos futbolo varžybos 1966 m.
Islandijos futbolo varžybos 1966 m.
Venezia FC
Istorija
2015 m. patyrusi trečią bankrotą ekipos istorijoje, komanda buvo atgaivinta Venezia F.C. Srld vardu ir perkelta į Serie D lygą. Ją laimėjusi, 2016 m. ji debiutavo Lega Pro lygoje.
2016 m. birželio 7 d. naujuoju komandos treneriu tapo Filippo Inzaghi. Sezono pabaigoje komanda įveikė Parma FC ekipą ir pateko į Serie B lygą.
FIFA
FIFA buvo sukurta 1904 m. kaip organizacija, turėjusi prižiūrėti Belgijos, Danijos, Prancūzijos, Vokietijos, Nyderlandų, Ispanijos, Švedijos ir Šveicarijos futbolo asociacijų veiklą. Šiuo metu FIFA priklauso 209 nacionalinės asociacijos, kurios kiekviena privalo priklausyti vienai iš šešių pasaulio futbolo konfederacijų.
Pastaruoju metu tarptautiniai žurnalistai tyrėjai bei teisėtvarkos institucijos apkaltino FIFA narius, kai kurių konfederacijų buvusius vadovus bei FIFA vykdomasis komiteto narius sukčiavimu, reketu ir pinigų plovimu, kai viešai buvo iškeltos 2015 m. FIFA korupcijos bylos.
Ošava
Ošava (pranc. ir ) – miestas Ontarijo pietryčiuose (Kanada), šiaurinėje Ontarijo ežero pakrantėje, į šiaurės rytus nuo Toronto. 248,0 tūkst. gyventojų (2007). Uostas, didelis pramonės centras, čia reziduoja Kanados General Motors padalinys. Taip pat išvystyta vilnos, mašinų, stiklo, plastmasės, vaistų, baldų, elektros, odos pramonė.
Albrecht Dürer
thumb|180px| „Motinos portretas“ (Barbara Holper), 1490/93 m. thumb|180px|Trys valdovai per susitikimą Vienoje 1515 m.: [[Maksimilijonas I (Šventoji Romos Imperija), Vladislovas II Jogailaitis (Vengrijos karalystė) ir Žygimantas Senasis (Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius, virš skydo su Lietuvos ir Lenkijos simboliais)]] Albrechtas Diureris (1471 m. gegužės 21 d. – 1528 m. balandžio 6 d.) – vokiečių renesanso tapytojas, grafikas, teoretikas. Vienas iškiliausių Vokietijos menininkų, graviūros meistrų. Taip pat kūrė vitražus. Nemažai darbų pašventė grafikai. Daugiausiai tapė religine tematika, kūrė portretus, tobulino grafikos technikas. Jo parašytas veikalas „Keturios knygos apie žmogaus proporcijas“ vėliau tapo menotyros vadovu.
Jaunystė
Albrechtas Diureris gimė 1471 m. gegužės 21 d. Niurnberge. Jo tėvas, auksakalys bendravardis Albrechtas buvo išeivis iš Vengrijos, 1455 m. apsigyvenęs Niurnberge. Motina Barbara Holper buvo vietinė niurnbergietė. A. Diureris mokėsi savo tėvo dirbtuvėje, 1484 m. atliktas A. Diurerio piešinys, autoportretas, rodo išskirtinį jaunojo menininko, kuriam tuo metu buvo tik 13 metų, talentą. 1486 m. A. Diureris pradėjo mokytis dailininko Michaelio Folgemuto dirbtuvėje, kurioje buvo sukuriama daug graviūrų. Mokslų pabaigoje, 1490 m. datuotas pirmas anksčiausiai žinomas dailininko paveikslas − tėvo portretas (dabar Uficiuose). Į porą jam A. Diureris maždaug tuo pat metu nutapė motinos portretą. 1490 m. dailininkas iškeliavo. Nėra tikra kur, spėjama, kad pabuvojo Nyderlanduose, Kelne, Austrijoje. 1492 m. A. Diureris atvyko į Kolmarą. Jo ankstyvajai grafikai padarė įtakos iš Kolmaro kilusio Martino Šonhauerio (mirusio 1491 m.) kūryba. Po to dailininkas keliavo į Bazelį, kur kūrė iliustracijas knygoms, dar po to − į Strasbūrą ir 1494 m. grįžo į Niurnbergą, kur tų metų liepos 7 d. vedė Agnesę Frei.
Išgarsėjimas ir kelionės į Veneciją
1494 m. dėl Niurnbergą užklupusio maro A. Diureris, nepatenkintas savo laimėjimais, išvyko į Veneciją sužinoti daugiau Pietų meno paslapčių. Venecijiečiai iš pradžių kritikavo jo stilių, sakydami, kad jis nėra „antikinis”. Diureris save laikė tik graveriu, nemokančiu tapyti spalva. Venecijoje dailininkas turėjo ryšių su Džentile ir Džovaniu Beliniais. Susipažino su Mantenjos, A. Polajuolo darbais, per menko žinomumo dailininką Jakopą de Barbarį susidomėjo žmogaus kūno proporcijų studijavimu. 1495 m. grįžęs į Niurnbergą A. Diureris įsteigė savas graviūrų dirbtuves ir pradėjo greitai garsėti. 1498 m. graviūrų serija „Apokalipsė“ savo inovatyvumu, technikos virtuoziškumu ir vaizdinių įtaigumu išgarsino dailininką visoje Europoje.
1500−1506 m. laikotarpio kūryboje A. Diureris vienijo šiaurės Europos šalių dailei būdingą dėmesį detalumui su italų dailės proporcijų ir perspektyvos dėsnių laikymusi. Šiam periodui priklauso vieni iš geriausiai žinomų A. Diurerio kūrinių: akvarelės „Kiškis“, „Didysis velėnos kuokštas“, paveikslai „Išminčių pagarbinimas“ ir „Rožių girliandų šventė“. Šie kūriniai liudija apie labai turtingą A. Diurerio tapybą. Pastarasis paveikslas sukurtas vokiečių pirklių įstaigos Fondaco dei Tedeschi užsakymu Venecijoje, į kurią A. Diureris nuvyko 1505 m. po Niurnbergą ištikusios dar vienos maro epidemijos. Po to dailininkas tikriausiai keliavo į Boloniją, Florenciją, kur susipažino su Leonardo ir Rafaelio kūriniais, bei dar piečiau − į Romą. Diurerį labai paveikė Leonardas da Vinčis.
Grįžimas į Niurnbergą
1507 m. į Niurnbergą A. Diureris grįžo nenoromis. Čia jis rūpinosi savo išsilavinimu: studijavo matematiką ir geometriją, lotyniškąją ir humanistinę literatūrą. Sugrįžęs jis suformavo naujovišką graviūros tipą, pagrįstą itališka grafika. Diureris susilaukė imperatoriaus Maksimilijono I dėmesio, kai šis 1512 m. viešėjo Niurnberge. Dailininkas sulaukė keleto užsakymų iš imperatoriaus. Brandžiausiais A. Diurerio kūriniais laikoma 3 graviūrų serija, sukurta 1513−1514 m.: „Riteris, Mirtis ir Velnias“, „Melancholija I“ ir „Šv. Jeronimas savo dirbtuvėje“. Šios kompoziciškai ir idėjiškai sudėtingos graviūros iškėlė viduramžių raižymo meną į naujas aukštumas ir yra įvairių turinio interpretacijų šaltiniai.
Kūryba
thumb|right|180px| „Kristaus gimimas“, apie 1502−04 m. A. Diureris išraižė apie 200 medžio ir 100 metalo raižinių, išbandė sausosios adatos techniką ir geležies plokštelę. Išliko apie 60 A. Diurerio aliejinių paveikslų ir apie 1000 piešinių, akvarelių.
Diureris laikomas vizijų ir išmonės meistru. Jis pats niekada nebuvo patenkintas savo kūriniais. Vienas jo tikslų buvo tobulas gamtos grožio atvaizdavimas. Diureris stengėsi ją kopijuoti labai kantriai ir tiksliai. Tai atspindi jo akvarelės darbai, vaizduojantys velėnos gabalą.
Kantrybės dėka jis tapo tikru graveriu, niekad nepavargstančiu lipdyti detalę prie detalės, kol išilgai ir skersai vario plokštelės išdėstomas norimas vaizdas.
Graviūra „Kristaus gimimas“
Graviūroje matyti apgriuvusi siena, ant kurios jau veši augalija, aplūžusios lentos pavaizduotos su tokia kantrybe, kad nesunku suprasti, jog menininkui patiko šis senas pastatas. Šalia jo Marijos, Juozapo ir kūdikio figūros atrodo mažos ir nereikšmingos.
Tokiose graviūrose Diureris tarsi apibendrino gotikos atšaką, kurioje dėmesys kreipiamas į gamtos vaizdavimą. Tačiau kartu jis bandė siekti ir naujų, Italijos dailininkų iškeltų, tikslų (pvz., žmogaus kūno grožio pavaizdavimas).
Mečislovas Leškys-Leškevičius
Mečislovas Leškys-Leškevičius (1911 m. rugpjūčio 21 d. – 1959 m. vasario 2 d. Omahoje, NE, JAV) – pianistas, muzikos mokytojas, vargonininkas ir chorvedys.
Biografija
Tėvas Mykolas Leškevičius buvo smuikininkas ir griežė Valstybės teatre, motina Bronė Leškienė pianistė. Todėl pirmieji Mečislovo muzikos mokytojai buvo tėvai. Paūgėjęs lankė Kauno gimnaziją, vėliau – Kauno konservatoriją, kur studijavo fortepijoną. Studijuodamas fortepijonu skambino nebyliuose filmuose, taip pat griežė vargonais ir akordeonu. Turėjo labai gerą muzikinę klausą ir atmintį.
Baigęs konservatoriją, mokytojavo Kaune, Žagarėje ir Kaišiadoryse. Jo vadovaujamas Žagarės gimnazijos choras mokyklų chorų varžybose laimėjo I-ą vietą. Vokiečių okupacijos metais dirbdamas Vilniaus filharmonijos atkurtame dainų ir šokių ansamblyje su G. Velička pastatė montažą „Šienapjūtė“, gastroliavo po Lietuvos miestus ir miestelius.
Su chorais rengė koncertus, statė muzikinius veikalus, dainavo 1950 m. Omahos miesto įkūrimo 100-mečio jubiliejaus iškilmėse, dalyvavo radijo ir televizijos laidose, 1956 m. I JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėje Čikagoje. Išaugino du sūnus: Gediminą ir Algirdą, kurie baigė aukštuosius mokslus ir gyvena Vakarų Amerikoje, dalyvauja lietuvių kultūrinėje veikloje.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Albrecht Dürer
Graviūra „Kristaus gimimas“
Diureris suprato, jog vien imituodamas gamtą, niekada nepasieks tik Pietų menui būdingo grožio. Jo galimybės studijuoti buvo menkos, todėl Diureris pradėjo eksperimentuoti, taikydamas įvairias proporcijų taisykles, tyčia iškreipdamas žmogaus pavidalą, kad surastų deramą proporciją. Šios studijos jį domino visą likusį gyvenimą. Vienas pirmųjų rezultatų buvo „Adomo ir Ievos” griaviūra.
Porfirio Díaz
Porfirijus Diasas (José de la Cruz Porfirio Díaz Mori, 1830 m. spalio 15 d. Oašakoje – 1915 m. liepos 2 d. Paryžiuje) – Amerikos–Meksikos karo savanoris, Prancūzų intervencijos herojus ir Meksikos prezidentas. Jis valdė nuo 1876 iki 1880 ir nuo 1884 iki 1911.
Ankstyvieji metai ir išsilavinimas
Gimė 1830 m. Oašakos mieste. 1843 m. pradėjo lankyti seminariją. 1849 m. metė seminariją, pradėjo studijuoti teisę, susipažino su Benito Chuarezu, tapo liberalu.
Karinė karjera
Diasas greit tapo žinomu vietiniu aktyvistu ir politiku, liberalios opozicijos konservatyviai Santo Anos diktatūrai nariu.
Dalyvavo Reformų kare. 1858 dalyvavo Oašakos okupacijoje. 1858 m. birželį valstijos gubernatorius paskyrė Diasą Tehuantepeko departamento valdytoju ir kariniu vadovu, tais pačiais metais gavo majoro laipsnį. 1859 m. buvo pakeltas į papulkininkius. 1860, po pergalės Ištapoje, buvo pakeltas į pulkininkus.
Vainuto šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
Aptarnauja Žvingių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčią, Bikavėnų šv. Roko ir Vizbarų šv. Pranciškaus Asyžiečio koplyčias.
Porfirio Díaz
Karinė karjera
Karui pasibaigus tapo kongreso nariu, bet pasitraukė, kad galėtų kovoti su tebesitesiančiu konservatyvios opozicijos pasipriešinimu. 1861 Jalatlakoje, Mechiko valstijoje, netikėtai užpuolęs sumušė konservatorių pajėgas. Privertė bėgti jų vadus, įskaitant Feliksą Zuloagą ir Leonardą Markesą. Už šią pergalę gavo brigados generolo laipsnį.
Vainuto šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
Istorija
1860 m. bažnyčia pradėta statyti. Inžinieriaus Dambrausko projektas per 1863 m. sukilimą dingo. Valdžia 1864 m. statybą sustabdė. Po įvairių prašymų 1866 m. leista statyti. 1869 m. bažnyčia pastatyta ir įrengta. Ją 1883 m. konsekravo vyskupas Mečislovas Leonardas Paliulionis.
Bažnyčia nukentėjo per Antrąjį pasaulinį karą. 1955 m. Vainuto klebonas kun. I. Juškys suremontavo bažnyčios pastatą: cinkuota skarda uždengė stogą, užmūrijo per karą patrankų sviedinių išdaužytas sienas, sutvarkė įlaužtas lubas. Kitais metais išdažytas bažnyčios vidus, restauruoti altoriai. 1958 m. atstatyti abu per karą nudaužti bažnyčios bokštai. 1986 m. klebonu paskirtas kunigas S. Letukas sutvarkė šventoriaus aplinką, atstatė šventoriaus vartus, pastatė Lurdo koplytėlę.
2021 m. su lenkų specialistų pagalba suremontuotas bažnyčios vidus.
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano, dvibokštė, su apside. Joje 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Šventoriuje yra lurdo grota. Šalia bažnyčios stovi 1931 m. pastatyta klebonija.
Vecpiebalga
Vecpiebalga  – gyvenvietė Latvijos rytuose, Cėsių savivaldybėje. Valsčiaus centras. Gyventojų: 457 (2021 m.). Įsikūrusi Vidžemės aukštumos centrinėje dalyje.
2009–2021 m. buvo Vecpiebalgos savivaldybės administracinis centras.
Robert Green
Robertas Grynas (g. 1980 m. sausio 18 d.) – Anglijos futbolininkas (vartininkas), žaidžiantis West Ham United klube ir Anglijos futbolo rinktinėje. 2008-aisiais buvo išrinktas West Ham United metų futbolininku.
Pranciškus Juškevičius
Pranciškus Juškevičius (1942 m. sausio 2 d. Burniuose, Telšių valsčiuje – 2014 m. spalio 8 d. Vilniuje ) – Lietuvos statybos inžinierius, miestų planavimo specialistas, habilituotas technologijos mokslų daktaras, LR politinis veikėjas, aplinkos viceministras.
Biografija
1965 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 2003 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras. Nuo 1968 iki 1970 m. Kauno politechnikos instituto, nuo 1971 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (dab. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, 1985–1990 m. Miestų statybos katedros vedėjas, 1990–1994 m. – mokslo reikalų prorektorius, nuo 2002 m. profesorius. 1996–1998 m. dar ir statybos ir urbanistikos, 1998–1999 m. LR aplinkos viceministras, nuo 1999 iki 2003 m. – Būsto ir urbanistikos plėtros fondo vienas direktorių.
Kūryba
Su kitais rengė Vilniaus senamiesčio regeneravimo (1988–1989 m.), bendrąjį (1995–1996 m., 2004 m.), gatvių tinklo plėtros (1995 m.), Druskininkų bendrąjį (1994–1996 m.), Neringos bendrąjį (1994 m. ir transporto plėtros (1999 m.) planus, Vilniaus centro automobilių stovėjimo aikštelių sistemos projektą (1991–1992 m.).
Kvebekas (miestas)
Kvebekas  – uostamiestis rytinėje Kanadoje, Kvebeko provincijos centras. Išsidėstęs prie Šv. Lauryno ir Šv. Karolio upių santakos, apie 240 km į šiaurės rytus nuo Monrealio. Tai didžiausias šalies uostas. Mieste išvystytas aptarnavimo sektorius, spaudos, tabako, aprangos, laivybos pramonė, turizmas. Dauguma gyventojų yra katalikai ir prancūzakalbiai, bet mokyklos yra ir protestantams anglams.
Mieste yra Lavalio universitetas, koncertų rūmai, Didysis teatras (Grand Théâtre), daug muziejų, bibliotekų. Karališkojoje aikštėje stovi Notre-Dame des Victoires bažnyčia (nuo 1688 m.), yra uršulių vienuolynas, seminarija, anglikonų katedra (pirmoji Kanadoje), karalikiškoji bazilika (joje palaidota daug Kvebeko vyskupų).
Kvebeko miestas pasižymi gajomis sporto tradicijomis (ledo ritulys, beisbolas, golfas ir kt.), yra daug sporto centrų (Mont Sainte-Anne centre vyksta pasaulinės slidinėjimo varžybos). Vyksta žiemos karnavalai, švenčiama Užgavėnių naktis, rugpjūčio pabaigoje vyksta Provincijos paroda.
Istorija
1791 m. Kvebekas tapo Žemutinės Kanados (dabartinės Kvebeko provincijos) centru.
Sportas
1972–1995 m. mieste žaidė Kvebeko „Nordiques“ ledo ritulio klubas.
Tijana Dapčevič
Tijana Dapčevič (,, g . 1976 m. vasario 3 d. Skopjėje), taip pat žinoma kaip tiesiog Tijana  – žinoma Makedonijos pop dainininkė. Laisvai kalba makedonų, serbų, anglų ir italų kalbomis.
Karjera
2006 metais Tijana dalyvavo Serbijos atrankoje Evropesma 2006 su daina Greh, tačiau užėmė aštuntą vietą su 27 taškais. Daina Greh įtraukta į albumą Žuta minuta, kuris buvo išleistas 2007 metų vasarą.
2008 m. Tijana buvo Eurovizijos dalyvės Tamaros Todevskos pritariančioji vokalistė.
Eurovizijos dainų konkursas 2014
2013 m. rugpjūčio 28 d. Makedonijos radijas ir televizija pasirinko Tijaną atstovauti Makedonijai 2014 m. Eurovizijos dainų konkurse Danijoje. Dapčevič dalyvavo gegužės 8 d. vykusiame antrajame pusfinalyje su daina To the Sky.
Lapkalnis (Kelmė)
Lapkalnis – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Maironių.
Medininkų seniūnija
Medininkų seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Vilniaus rajono savivaldybės pietryčiuose, pasienyje su Baltarusija.
Geografija
Seniūnija įsikūrusi į rytus nuo Vilniaus abiejose magistralės Vilnius–Minskas pusėse, ribojasi su Rukainių ir Kalvelių seniūnijomis, turi 9 km bendros sienos su Baltarusija. Seniūnijos plotas siekia 6295,5 ha, iš jų 5001 ha užima žemės ūkio naudmenos, 1080 ha – miškai, 4,2 ha – vandenys ir kitos paskirties plotai.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 5 seniūnaitijos:
Tautinė sudėtis
Tautybės:
Belerofonas
thumb|Belerofonas ir Pegasas|300px Graikų mitologijoje Belerofonas arba Belerofontas („atlaikantis strėles“) – didvyris, nugalėjęs Chimerą. Jis buvo Korinto karaliaus Glauko sūnus, taip pat Sizifo anūkas ir Laodamijos tėvas su nežinoma moterimi.
Belerofono nuotykiai prasidėjo, kai jis buvo apkaltintas bandymu suvilioti karaliaus Protėjo žmoną. Jis buvo ištremtas į karaliaus Jobato, Protėjaus žento, valdomą Lykiją. Protėjas norėjo užmušti Belerofoną, bet Jobatas bijojo supykdyti dievus, todėl paskyrė Belerofonui neįvykdomą užduotį. Jam reikėjo užmušti ugnimi alsuojančią pabaisą Chimerą.
Yra ir alternatyvi istorijos versija apie Belerofono užduoties paskyrimą. Šią versiją aprašo Kunas graikų mitologijos rinkinyje. Esą, Protėjas nusiuntė Jobatui laišką, kuriame prašo užmušti Belerofoną. Lykija tuo metu buvo siaubiama maro, ir karalius, nenorėdamas karo, paskyrė jam neįvykdomą užduotį užmušti Chimerą.
Belerofonas nugalėjo Chimerą padedamas sparnuotojo žirgo Pegaso. Dievai suprato, kad Belerofonas vienas neįvykdys užduoties. Pagal kitus šaltinius, Atėnė arba Poseidonas atnešė ar nurodė, kaip rasti Pegasą. Belerofonas Pegasą rado geriantį iš Pieriano šaltinio. Poliidas (Polyidus) jam pasakė, kur rasti ir kaip prisijaukinti Pegasą.
Įveikęs Chimerą, Belerofonas pergalingai grįžo pas karalių Jobatą. Jobatas negalėjo patikėti, kad toks dydvyris nusipelno mirti, todėl leido jam vesti savo dukterį Filonoją. Pagal kitą versiją, Jobato duktė Antėja mylėjo Belerofoną, bet jis atstūmė ją ir ši nusižudė. Su Filinoja jis turėjo romaną. Pegasas taip pat padėjo Belerofonui, kai jis kovojo prieš amazones. Po Belerofono mirties, Pegasas sugrįžo į Olimpo kalną padėti dievams.
Testijus
Graikų mitologijoje Testijus – Arėjo ir Demonikės arba Agenoro ir Epikastės sūnus. Jis su Leukipe buvo Ifiklo tėvas (arba jei Arėjas tėvas tai su Euritemide). Su Euritemide jis buvo Altajos, Euripilo, Evipo, Hipermnestros, Ledos ir Pleksipo tėvas. Jis buvo artimas su Tindarėju ir Ikaru.
Asudalyk Aşgabat
„Futbol kluby Asudalyk Aşgabat“ – Turkmėnijos sporto klubas iš Ašchabado.
Istorija
Klubas įkurtas 2002 m. 2004 m. pasiekė futbolo taurės finalą, bet pralaimėjo.
Kašyrų Kaminis
Istorija
1196 m. pirmą kartą paminėtas Košaro vardu, kaip kunigaikščio Romano iš Voluinės valda. 1241 m. sugriovė mongolai‑totoriai. Nuo 1341 m. valdė Lietuvos didieji kunigaikščiai (priklausė Ratno kunigaikštystei). Nuo XIII a. antros pusės priklausė rusų feodalams Kašyrams. 1430 m. gavo miesto teises.
1569 m. po Liublino unijos atiteko Lenkijai.
1795 m. po Trečiojo Lenkijos padalinimo miestas atiteko Rusijai. 1832 m. vienuolynas buvo uždarytas.
Čiaunas
Čiaunas yra du ežerai Lietuvoje:
Keturbriaunė jonažolė
Keturbriaunė jonažolė (Hypericum maculatum) – daugiametis žolinis augalas, priklausantis jonažolinių (Hypericaceae) šeimos jonažolių (Hypericum) genčiai.
Augalas daugiametis, su ilgomis palaipomis. Žiedai nedidelės skėtiškos šluotelės pavidalo žiedynuose kurie yra stiebo ir šakelių viršūnėse. Taurėlapiai 5, pailgai ovališki, viršūnės bukos, apatinė pusė išmarginta juodomis dėmėmis (dervos liaukutės). Vainiklapiai 5, gerokai didesni už taurelės lapelius, geltoni, juodai taškuoti. Kuokelių daug, ilgakočiai, su mažomis dulkinėmis, prie pamato suaugę į 3 kuokštus. Vaisius − pailga išsipūtusi trilizdė dėžutė, pilna smulkių, tamsių sėklų. Stiebas maždaug pusės metro aukščio, keturbriaunis, tik viršutinė dalis šiek tiek šakota, plika. Lapai kiaušiniški arba ovalūs, nedideli, lygiakraščiai, priešiniai, ant kai kurių matyti po keletą, prieš šviesą permatomų taškelių.
Žydi nuo liepos mėn. iki rugsėjo pabaigos. Dauginasi sėklomis, kurias išbarsto vėjas. Auga miškuose, pamiškėse, palaukėse, krūmuose, rečiau − pievose. Dažna visoje Lietuvoje. Augalas dažinis.
Turi tokių pat vaistinių savybių kaip ir paprastoji jonažolė. Nuoviru gydomi virškinamojo trakto sutrikimai, kepenų ligos, tinka gerklės skalavimui.
Literatūra
Rudenį žydintys augalai, Ramunėlė Jankevičienė, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1991, 64 psl.
Piedra del Agila
Piedra del Agila  – miestas Argentinoje, Neukeno provincijoje, 211 km į pietvakarius nuo Neukeno, netoli Limajo upės. Koljon Kuros departamento centras. Praeina kelias Ruta Nacional 237 (jungties tarp Neukeno ir Bariločės dalis). Netoliese, Limajaus upėje, įrengtos Piedra del Agilos ir Piči Pikun Leufu hidroelektrinės. Vystoma sportinė žūklė.
Istorija
Gyventojai čia pradėjo keltis nuo 1890 m. Piedra del Agila oficialiai įkurta 1897 m., čia įsteigtas karinis dalinys. 1983 m. pastatyta Piedra del Agilos hidroelektrinė.
Elektrokardiografija
miniatiūra|300px|dešinėje|Elektrokardiograma Elektrokardiografija – elektrofiziologijos metodas, kai specialiu prietaisu – elektrokardiografu – užrašoma širdies ląstelių sukurto suminio elektros lauko potencialo kitimo kreivė, pagal kurios ypatumus sprendžiama apie širdies veiklą.
Elektrokardiograma
miniatiūra|200px|Šîrdies elektrinio sužadinimo ir impulso sklidimo elektromechaninis modelis bei jo dinaminis atspindėjimas EKG thumb|right|200px thumb|right|200px Iš elektrokardiogramoje užrašomų duomenų kardioelektrofiziologijoje gali būti diagnozuojami organizmo sutrikimai, potencialių ligų požymiai, simptomai.
Bangos ir intervalai
Tipinis širdies ciklo EKG sekimas susideda iš P bangos, QRS komplekso, T bangos ir U bangos, kuri normaliai yra matoma nuo 50 iki 75% EKG-ose.
Andrius Nevera
Andrius Nevera (g. 1973 m. liepos 21 d. Vilniaus rajonas) – teisininkas, teisėtyrininkas penalistas, Mykolo Romerio universiteto (MRU) profesorius, Lietuvos generalinio prokuroro Dariaus Valio pavaduotojas.
Biografija
1991–1996 m. studijavo Lietuvos policijos akademijoje. Teisės bakalauras (1994 m.), teisės magistras (1996 m.). 2002 m. gegužės 24 d, Lietuvos teisės universitete (LTU) apgynė disertaciją tema „Valstybės baudžiamosios jurisdikcijos principai ir jų įtvirtinimas baudžiamajame kodekse“, socialinių mokslų srities (teisės krypties) daktaras. Specializacija – Baudžiamoji teisė, Tarptautinė baudžiamoji teisė, Žmogaus teisės, Europos Sąjungos teisė. 2006–2007 m. baigė „Olymp 18“ programos mokymus.
1994–1995 m. Lietuvos Respublikos vidaus reikalų sistemos atestuotas pareigūnas, kvotėjas. 1996-2002 m. LTU Teisės fakulteto Baudžiamosios teisės katedros asistentas, 2002–2004 m. LTU TF Baudžiamosios teisės katedros lektorius, nuo 2007 m. docentas, nuo 2011 metų rugsėjo 2 d. – profesorius.
2003-2004 metais Lietuvos Aukščiausiojo Teismo pirmininko patarėjas tarptautinės teisės klausimais, 2004-2006 metais LAT Tarptautinės teisės ir Europos Sąjungos teisės departamento direktorius. 2006–2010 m. LAT Teisės tyrimų ir apibendrinimo departamento direktoriaus pavaduotojas.
Daugiau kaip 20 straipsnių autorius Visuotinėje lietuvių enciklopedijoje. Lietuvos mokslo tarybos ekspertas. Jis dalyvavo rengiant Baudžiamojo, Baudžiamojo proceso kodekso ir kitų teisės aktų projektus. Nuo 2006 m. kovo 1 d. Darbo grupės individualaus konstitucinio skundo instituto įtvirtinimo koncepcijai ir su tuo susijusių teisės aktų pataisoms parengti narys.
Lietuvos mokslo tarybos ekspertas. 2005–2008 m. Pretendentų į teisėjus egzaminų komisijos narys.
Moka rusų, lenkų, anglų kalbas. Turi prancūzų kalbos pagrindus.
Teresė
Teresė – moteriškas vardas.
Pezaro Victoria Libertas
„Victoria Libertas“ (trumpinamas VL) – Italijos aukščiausios krepšinio lygos klubas iš Pezaro miesto, įkurtas 1946 m. Šiuo metu visas pavadinimas – „Unione Sportiva Victoria Libertas Pallacanestro“. Daugelį metų klubas vadinosi pagrindinio rėmėjo - „Scavolini“ - vardu.
Istorija
Daugelį XX a. antros pusės metų Pezaro klubas buvo Italijos krepšinio čempionatų viena stipriausių komandų. Didžiausius laimėjimus Europos turnyruose pasiekė XX a. devintajame dešimtmetyje, kai 1982–1983 m. sezone pirmą kartą iškovojo Europos taurių laimėtojų taurę. 1985–1986 m. ir 1986–1987 m. sezonuose vėl žaidė Taurių laimėtojų taurės finaluose, tačiau juos pralaimėjo, atitinkamai, FC Barcelonos bei Cibonos klubams. 1989–1990 m. bei 1991–1992 m. sezonuose žaidė Koračo taurės finaluose, tačiau juos pralaimėjo, atitinkamai, Badalonos Joventuto ir Romos Virtus klubams.
2005–2006 m. sezone dėl nesurinkto biudžeto klubui uždrausta dalyvauti Italijos pirmenybėse. Ekipa paskelbė bankrotą ir didžioji dauguma garsiųjų žaidėjų išsiskirstė po garsius Europos klubus. Po kelių dienų „Scavolini“ susijungė su kita Pezaro komanda „Gruppo Spar“ ir pradėjo kovas Italijos trečioje lygoje. Šiuo metu komanda žaidžia aukščiausioje Italijos krepšinio lygoje.
Draudžiami jausmai
Tai režisieriaus Deimanto Narkevičiaus, 2008 m. Nacionalinės kultūros ir meno premijos laureato, filmas. Jis nominuotas 2012 m. 41-ojo Roterdamo kino festivalio „Tigras“ (IFFR), Lietuvos „Sidabrinės gervės“ apdovanojimuose trumpametražinio vaidybinio kino filmo kategorijoje, dalyvavo 62-ojo Berlinale festivalio „Forum Expanded“ programoje. Filmo garsiniam takeliui keletą dainų sukūrė grupė „Without Letters“.
Filmo veiksmas vyksta 1970 m. sovietinėje Lietuvoje, kai homoseksualumas buvo laikomas nusikaltimu. 122 straipsnis sovietų Baudžiamajame kodekse skelbė, kad bausmė už „seksualinę sueitį tarp dviejų vyriškos lyties partnerių" yra 3 metai įkalinimo. Tais laikais individualios žmogaus laisvės buvo reguliuojamos ir suvaržomos. Ypač nesaugūs jautėsi individualiai kuriantys menininkai. Pasak D. Narkevičiaus, filme nereiktų ieškoti istorinio teisingumo. Tai daugiau kūrinys-metafora, grąžinantis žiūrovus į netolimą praeitį, kada vienos ar kitos ryškesnės asmenybės individualūs bruožai ar charakterio skirtumai nebuvo laikomi visuomenę turtinančiais komponentais, tačiau keliantys jai grėsmę, tuo pačiu klibinantys politinį sistemos stabilumą.
Siužetas
Laimonas atleidžiamas iš darbo teatre. Pareiškiami įtarimai, kad vyras yra gėjus. Laimonas areštuojamas ir nuvežamas į milicijos nuovadą. Tardytojas, KGB darbuotojas, kurio užduotis yra paruošti bylą teismo procesui, įsimyli sulaikytąjį. Filmo veiksmas vyksta 1970-ųjų sovietinėje Lietuvoje, kuomet homoseksualumas buvo laikomas nusikaltimu. 122 straipsnis sovietų baudžiamajame kodekse skelbė, kad bausmė už „seksualinę sueitį tarp dviejų vyriškos lyties partnerių” yra 3 metai įkalinimo.
Alfonsas V
Alfonsas V (994 m. – 1028 m. rugpjūčio 7 d.) – Leono ir Galisijos karalius nuo 999 m. rugsėjo mėn.
Valdymas
Pradėjo valdyti po savo tėvo Bermudo II, vaikystės metu už jį valdė motina Doña Elvira ir grafas Menendo González. Karaliui tebebūnant nepilnamečiu, kovoje su Al Mansuru jį palaikė Navara ir Kastilija. Pradėjęs valdyti ėmė iš naujo apgyvendinti maurų nuniokotą Leoną. 1020 m. ten sušaukė tarybą, išleido teisių dokumentą (Fueros).
Šeima
Karalius Alfonsas V buvo vedęs du kartus. Pirmoji jo žmona (nuo 1015) buvo Elvyra (kai kuriuose šaltiniuose vadinama Gelorija) Menendes de Melanda (m. 1022 m. gruodžio 2 d.), Portugalijos grafo Menendo II Gonsales duktė. Vaikai:
Antra santuoka (nuo 1023) buvo su Uraka (m. po 1031 m. rugpjūčio 6 d.), Navaros karaliaus Garsijo II Sančes dukterimi. Santuokoje gimė duktė Chimena, grafo Fernando Gundemariso žmona.
Islandijos futbolo varžybos 1967 m.
Islandijos futbolo varžybos 1967 m.
B-52 Stratofortress
Gamyba baigėsi 1963 m. lapkričio mėn. Viso pagaminti 742 egzemplioriai neskaitant 2 prototipų.
B-52 buvo suprojektuotas kaip branduolinį ginklą galintis nešti strateginis bombonešis, kuris pakeitė Convair B-36, tačiau, nuo Antrojo pasaulinio karo laikų nepanaudojus branduolinio ginklo, jis buvo naudojamas kaip paprastas aukštybinis bombonešis.
Ginkluotė
Ginklai: 1× 20 mm (0,787 col.) kalibro automatinė patranka M61 Vulcan (iš pradžių sumontuota nuotoliniu būdu valdomame H modelio uodegos bokštelyje, 1991 m. išimta iš visų eksploatuojamų orlaivių).
Bombos: Apie 70 000 svarų (31 500 kg) mišrios amunicijos: įvairių konfigūracijų bombos, minos, raketos.
Loreta Levinskaitė
miniatiūra|230px|
Loreta Levinskaitė (1957 m. rugpjūčio 24 d. Jurbarke) – choro dirigentė.
Biografija
Nuo 1968 mokėsi Jurbarko vaikų muzikos mokykloje (mokyt. I. Ciparienės fortepijono klasė), o 1975 baigė Mažeikių 2-ąją vidurinę mokyklą ir vaikų muzikos mokyklą (mokyt. A. Zubricko fortepijono klasė). 1975–1978 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (vyr. dėst. L. Dumbliauskaitės klasė), o 1979–1982 choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. A. Jozėno klasė).