cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gabriel García Márquez
Gabriel José de la Concordia García Márquez (1927 m. kovo 6 d. Arakatakoje - 2014 m. balandžio 17 d.) – Kolumbijos rašytojas prozaikas, žurnalistas, leidėjas, Nobelio literatūros premijos laureatas (1982 m.).
Gyvenimas ir kūryba
Gabriel José García Márquez gimė 1927 m. kovo 6 d., Arakatakoje, Magdalenos departamente, Šiaurės Kolumbijoje, telegrafininko Gabriel Eligio García ir Luisa Santiaga Márquez Iguarán šeimoje. Iki 8 metų gyveno savo senelio iš motinos pusės, pulkininko, 1899–1903 m. pilietinio karo dalyvio, generolo Nicolás Ricardo Márquez Mejía namuose. Būsimojo rašytojo pasakojimo stiliui didžiulę įtaką turėjo vaikystės aplinka ir jo močiutė Tranquilina Iguarán Cotes.
1940–1942 m. Gabriel José García Márquez lankė jėzuitų gimnaziją Sipakire, 30 km į šiaurę nuo Bogotos. Nuo 1943 m. tęsė mokslus nacionaliniame Sikapiro koledže. 1946 m. tėvų valia įstojo į Bogotos nacionalinį universitetą, teisės studijas. 1947 m. laikraštyje „El Espectador“ („Stebėtojas“) paskelbtas pirmasis rašytojo apsakymas „Trečiasis susitaikymas“, parašytas Kafkos stiliumi. 1948 m. pavasarį, prasidėjus neramumams ir pilietiniam karui šalyje, rašytojas išvyko iš sostinės ir tęsė studijas Kartachenos universitete, įsidarbino Kartachenos laikraštyje „El Universal“. Taip García Márquez išmainė teisę į žurnalistiką.
1956 m. Kolumbijos diktatorius generolas Rochas Pinilla uždarė „El Espectador“ („Stebėtoją“). García Márquez apsistojo Paryžiuje, dirbo keliems laikraščiams, užsiėmė kūryba („Niekas nerašo pulkininkui“, 1957 m.), keliavo po socialistinę Europą. Vėliau parašė „90 dienų už geležinės uždangos“. 1957 m., pasitraukus iš valdžios Rochasui Piniljai, García Márquez apsistojo Karakase ir bendradarbiavo su „Momento“ žurnalu, vedė Mercedes Barcha (Mersedes Barča), rašė keletui žurnalų ir kūrė apsakymus iš „Didžiosios Mamos laidotuvių“.
1959 m. pradėjo rengti reportažus iš Havanos, netrukus įsteigė Prensa Latina – Kubos naujienų agentūrą. Dirbo šiai agentūrai Kolumbijoje, Kuboje ir Niujorke. Tuo pačiu metu rašo noveles ir kino scenarijus. 1961 m. persikelė į Meksiką ir paskelbė novelę „Niekas nerašo pulkininkui“. 1962–1965 m. García Márquez Mechike leido žurnalą ir rašė filmų scenarijus. Romanas „Negera valanda“ (La mala hora) pelnė „Esso“ premiją Kolumbijoje, bet išspausdintas variantas buvo blogai suredaguotas, ir Márquez jos atsisakė. Tais pačiais metais jis publikavo apsakymų rinkinį „Didžiosios Mamos laidotuvės“. 1965 m. pradėjo rašyti romaną „Šimtas metų vienatvės“ (Cien años de soledad). Šis kūrinys 1967 m. išleistas keliomis kalbomis ir pelnė rašytojui daugybę tarptautinių apdovanojimų.
1967 m. rašytojas persikėlė į Barseloną. Jam suteiktas Niujorko Kolumbijos universiteto garbės vardas. 1972 m. jis publikavo „Neįtikėtina ir liūdna istorija apie nekaltąją Eréndirą ir jos kietaširdę senelę“. 1974 m. Bogotoje įsteigė kairiųjų laikraštį „Alternatyva“, 1975 m. išspausdino „Patriarcho rudenį“. Nuo 1975 m. García Márquez gyveno Bogotoje ir Mechike, užsiimė politika, padėjo įsteigti Kolumbijos partiją „Firmes“, įkūrė HABEAS – organizaciją, kuri turi padėti politiniams kaliniams, rašė scenarijus. 1980–1984 m. rašė savaitines apžvalgas keliems tarptautinias laikraščiams.
1981 m. rašytojas gavo Prancūzų garbės legiono apdovanojimą. Paskelbtas romanas „Vienos mirties istorija, apie kurią visi žinojo iš anksto“.
1982 m. Garciá Márquez įteikta Nobelio premija literatūros srityje. Rašytojas paskelbė „Guavos aromatą“, pokalbius su savo draugu Plinio Apuleyo Mendoza, parašė „Viva Sandino“ („Tegyvuoja Sandino“) – pjesę apie revoliuciją Nikaragvoje. 1985 m. paskelbė romaną „Meilė choleros metu“, 1989 „Generolas savo labirinte“, 1992 rinkinį „Keisti piligrimai“, 1994 „Meilė ir kiti demonai“, 1996 „Pagrobimo naujienos“. 1989 m. rašytojui nustatytas plaučių vėžys. 1992 m. po operacijos liga buvo pristabdyta, tačiau problemos su sveikata tęsėsi.
1999 m. Garciá Márquez įsigijo Kolumbijos savaitinį žurnalą „Cambio“. Tais pačiais metais gydytojai rašytojui nustatė limfomą. Rašytojas ilgai gydėsi Meksike ir JAV. 2001 m. paskelbė memuarus „Vivir para contarla“, arba „Gyventi, kad tai pasakytum“.
2004 m. pardavė romano „Meilės choleros metu“ ekranizacijos teises Holivudo kompanijai „Stone Village Pictures“. Filmo biudžetas siekė 40 mln. dolerių. Filmuota 2006 m. Kartachenoje, Kolumbijos Karibų jūros pakrantėje.
2014 m. balandžio 17 d. mirė Meksikos sostinėje, Meksike.
Zaqatala PFK
„Zaqatala PFK“ (Zakatala) – Azerbaidžano futbolo klubas iš Zakatalos.
Istorija
Įkurtas 2015 m. Iš karto debiutavo Pirmoje lygoje (antra pakopa).
2022–2023 m. sezone rungtyniavo Pirmame divizione, tarp penkiolikos dalyvių liko šeštoje vietoje.
Pasiekimai
Azerbaidžano Pirmoji futbolo lyga
LKT
Santrumpa LKT reiškia:
Santrumpa lkt:
PFK Krylʹâ Sovetov Samara
Samaros „Kryl’â Sovetov“ – Rusijos futbolo klubas iš Samaros.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1942 m.
Sezonai
Šaltiniai:
Romintos girios kraštovaizdžio parkas
Romintos girios kraštovaizdžio parkas  – kraštovaizdžio parkas įkurtas Romintos girioje 1998 m. sausio 14 d. šiaurės rytų Lenkijoje, Varmijos Mozūrų vaivadijoje, Geldapės ir Dūbininkų valsčiuose. Apie 80% parko ploto sudaro miškai, vietomis virstantys taiga. Per parką teka Blindės, Bludzios ir Raudonasis upelis upės. Šiaurėje parkas ribojasi su Lenkijos ir Rusijos, Karaliaučiaus krašto pasieniu, pietuose ir rytuose ribojasi su XX a. pradžioje vokiečių tiestu geležinkeliu: Geldapė-Golubiai-Žydkiemis-Gusevas. Stančikuose virš Blindės upės yra du 36,5 m aukščio senoviniai tiltai.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artimos baltų tautos – jotvingiai ir prūsai. Nuo XV a. iki 1945 m. šios vietovės priklausė Vokietijai. Romintos giria buvo nuo seno saugoma teritorija, nes čia būdavo valdovų medžioklės plotai. Šiuose miškuose yra medžiojęs ir Vilhelmas II, kuris po sėkmingos medžioklės miške ant akmens paliko įrašą. 1892 m. dailininkas Julijanas Falatas nutapė Vilhelmo II paveikslą šiuose miškuose. 1937 m. čia buvo įkurtas Vokietijos medžioklės draustinis. Parke ir jo apylinkėse yra daug išlikusių kultūros paminklų: bažnyčių, senovinių dvarų, senovinių parkų ir senovinių gyvenviečių. Vienas iš labiausiai turistus traukiančių objektų yra 36 metrų aukščio į Romėnišką akveduką panašus geležinkelio tiltas.
Parko vietovė
Parko reljefas yra labai įvairus, kurį suformavo paskutinis ledynmetis. Labai miškingas parkas yra aukštumose kurios svyruoja nuo 140 m iki 280 m virš jūros lygio. Parke yra daugybė pelkių, upelių ir įdubų. Parko viduryje yra vaizdinga ir geomorfologiškai reikšminga Blindės žemuma, kurioje yra nemažai slėnių ir aukštų šlaitų siekiančių iki 60° kampą. Parkas priklauso Priegliaus upės baseinui, o didžiausia Romintos girios upė yra Blindė. Parko pakraščiuose yra keli dideli ežerai įsikūrę giliuose latakuose, tai: didžiausias ir valstybių sieną kertantis (234 ha) Geldapės ežeras ir parko apsaugos plote esantys Juodasis (173 ha), Prieraslio (71 ha) ir Pablindžių (55 ha) ežerai.
Draustiniai
Parke yra 6 gamtos apsaugos draustiniai:
Čeboksarų tvenkinys
Tvenkinio ilgis rytų-vakarų kryptimi 341 km, plotis iki 16 km, gylis iki 35 m. Metinis vandens lygio svyravimas – 3 m. Vandens skaidrumas – 1 m. Kranto linija raižyta, dideles įlankas sudaro Volgos intakai.
Tvenkinys sudarytas hidroenergetinėms, laivybinėms ir vandentiekio reikmėms. Miestai prie tvenkinio: Žemutinis Naugardas, Kozmodemjanskas, Čeboksarai. Sudarant tvenkinį buvo užlieta sena rusų gyvenvietė – Korotnai.
Povilas Matiukas
Povilas Matiukas (1912 m. balandžio 5 d. Ryga – 1997 m. rugpjūčio 4 d. Čikaga) – Lietuvos smuikininkas.
Biografija
Broliai Kazys Matiukas ir Pranas Matiukas. 1934 m. baigė Kauno konservatorijos A. Norito klasę. 1938 m. mokėsi vasaros kursuose Berlyne pas G. Kulenkampfą, 1948 m. baigė Zalcburgo muzikos akademijos T. Miulerio smuiko klasę.
1934–1939 m. dėstė Klaipėdos muzikos mokykloje, 1939–1941 m. Šiaulių muzikos mokykloje, 1940–1944 m. Kauno konservatorijoje. 1941–1944 m. griežė Valstybės teatro orkestre Kaune. Persikėlęs į JAV gyveno Čikagoje; buvo Marijos vidurinės mokyklos styginių instrumentų instruktorius. 1951 m. su pianistu A. Naku Čikagoje įkūrė smuiko studiją. Koncertavo Lietuvoje, Austrijoje, JAV (Čikagoje) vienas ir su simfoniniu orkestru. Griežė Čikagos lietuvių styginių ansamblyje.
Glinskiai
Glinskiai  – XV–XVI a. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės, Abiejų Tautų Respublikos, Maskvos didžiosios kunigaikštystės totorių kilmės kunigaikščių ir bajorų giminė.
Kilmė
Glinskių aplinkoje, veikiausiai Maskvoje, buvo sukurtas pasakojimas, pagal kurį giminės pradininku laikomas totorių chano Mamajaus sūnus Mansur Kijatas ar murza, metraščiuose vadinamas Leksandru arba Aleksandru. XIV a. pabaigoje jis pasitraukė į Uždnieprę ir pasidavė Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto valdžiai. Iš Vytauto gavo valdyti Glinską, Romnus ir Poltavą. Jo palikuoniai priėmė stačiatikybę, valdų turėjo Černigovo ir Kijevo žemėse. Pirmasis iš Glinskių Lietuvos istoriniuose šaltiniuose minimas Borisas Ivanovičius Glinskis, artimas kunigaikščio Švitrigailos bendražygis. Valstybinėje veikloje pasižymėjo jo vaikaičiai Levo Glinskio sūnūs Mykolas Glinskis, Vasilijus Glinskis ir Ivanas Glinskis.
Istorija
Vasilijus Glinskis nuo 1480 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kazimiero, vėliau Lietuvos didžiojo kunigaikščio Aleksandro dvarionis, 1501–1507 m. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės pastalininkas, 1506–1507 m. – Brastos seniūnas. 1504 m. nusipirko Dubičius. Vienas 1508 m. brolio Mykolo maišto vadovų. Maištą nuslopinus su broliu pabėgo į Maskvą. Turėjo tris sūnus ir tris dukteris. Viena jų, Elena Glinskaja (m. 1538 m.), 1526 m. ištekėjo už Maskvos didžiojo kunigaikščio Vasilijaus III. Trečiasis Levo sūnus Ivanas Glinskis nuo 1482 m. tarnavo Ldk Kazimiero dvare. 1501–1507 m. Lietuvos didysis maršalka, 1505–1507 m. Kijevo vaivada, 1507–1508 m. Naugarduko vaivada. Kaip maišto dalyvis 1508 m. su broliais pabėgo į Maskvą.
Mykolo brolis Jurijus Vasiljevičius Glinskis taip pat vienas iš savo seserėno didžiojo kunigaikščio Ivano IV rėmėjų ir artimųjų, jo karūnavimo caru iniciatorių. Apkaltintas Maskvos padegimu, akmenimis užmuštas sukilusių maskviečių. Glinskių giminės svarbiausia šaka baigėsi 1602 m. Maskvoje mirus Vasilijaus vaikaičiui Ivanui Glinskiui.
Abiejų Tautų Respublikoje gyveno kita giminės šaka. Ji XVII a. pab.- XVIII a. pradžioje prarado kunigaikščių titulą ir liko bajorais (šlėktomis). Jokymas Glinskis, Rusijos imperijos kariuomenės generolas majoras, 1817 m. iš Gardino gubernijos bajorų deputacijos išsirūpino kunigaikščio titulo patvirtinimą, bet Rusijos imperijos Senatas to nepripažino.
Pukara de Tilkara
Pukara de Tilkara  – indėnų tilkarų pastatyta tvirtovė, esanti Chuchujaus provincijoje (Argentina), vienas pagrindinių turistinių Quebrada de Humahuaca slėnio objektų. Yra į pietus nuo Tilkaros miesto, ant kalvos, 80 m virš Grandės upės. Atrasta etnografo Juan Ambrosetti. Archeologinė radimvietė užima 8 ha plotą ir yra apie 900 metų senumo. Pukarą (indėnų tvirtovę) sudaro gyvenamieji kvartalai, vidiniai kiemai, nekropolis, apeigų vieta. Atkasta ir rekonstruota siekiant paversti turistiniu objektu. Su kitais Quebrada de Humahuaca slėnio objektais įeina į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
thumb|left|240px
Serapinas
Serapinas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Serapinienė (ištekėjusi moteris) ir Serapinaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Laumėnai
Laumėnai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Šlienavos, Kauno marių kairiajame krante. Kolektyviniai sodai, yra poilsiaviečių, telkšo Laumėnų tvenkinys (prie Tvenkinio gatvės)
Istorija
Iki XX a. vidurio čia buvo didžiuliai smėlynai Nemuno vingyje, pro kuriuos tekėjo Žaisa. Piečiau buvo didelis užakęs liūnas. Vakarinę smiltyno dalį dengė kopos. Aptikta 14 senovės stovyklų ir gyvenviečių.
Prieš pastatant Kauno HE, Laumėnų kaimas buvo į šiaurės vakarus nuo dabartinės gyvenvietės 54.883°N, 24.047°W.
1908 m. Laumėnų stovyklą tyrinėjo T. Daugirdas ir L. Kšivickis, nuo 1927 m. – K. Jablonskis.
Kipro futbolo varžybos 1949–1950 m.
Kipro futbolo varžybos 1949–1950 m.
Birštoniškiai
Birštoniškiai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Pagėgių, į rytus nuo magistralės.
Neriungrio ulusas
Neriungrio ulusas  – ulusas pietinėje Jakutijoje. Administracinis centras – Neriungris.
Geografija
Uluso teritorija kalnuota, driekiasi Stano kalnagūbris, Aldano kalnynas. Teka Aldano baseino upės: Timptonas, Čulmanas, Chatymis, Gonamas, Sutamas, Algama, Mulamas, Ijengra ir kt. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra yra -30 °C, liepos mėnesio +16 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis – 500–600 mm.
Uluso teritorija eina Lenos plentas, Amūro–Jakutsko geležinkelis.
Gyventojai
Tautinė sudėtis (2007 m.):
Gyvenvietės
Pagrindinės uluso gyvenvietės:
Ešerinis (Zarasų r., Zarasų sen.)
left|120px
Ešerinis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, Zarasų seniūnijoje, apie 8,5 km į pietvakarius nuo Zarasų. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,2 km, plotis – iki 0,15 km. Altitudė 154,2 m. Šiaurvakarinis krantas aukštas, kiti – žemi, pietinis pelkėtas. Ežerą supa Gražutės miškas. Pietryčiuose išteka upelis link Nikajaus intako Babrinės upelio.
Gulbės
Gulbės (Cygnus) – antinių (Anatidae) šeimos stambūs vandens paukščiai. Šioje gentyje esančios gulbės nebylės yra viena stambiausių pasaulyje skraidanti paukščių rūšis. Priklausomai nuo rūšies, kūno plunksninis apdaras baltas arba juodas, tik juodakaklės gulbės dvispalvės, kurių kaklas juodas, o likusi kūno dalis balta. Sibirinės mažosios gulbės yra mažiausi gulbių genties paukščiai. Vidutiniškai gyvena 20 - 30 m. priklausomai nuo rūšies, seniausia žinoma gulbė sulaukė 40 m. amžiaus ir mirė 2009 m.
Paplitimas
Paplitusios Eurazijos, Šiaurės Amerikos, Pietų Amerikos, Australijos žemynų paatogrąžių, vidutinio, subpoliarinio, poliarinio klimato juostose. Australijos žemyne savaiminės juodosios gulbės gyvena subtropinėje, subekvatorinėje bei ątogrąžų klimato juostose.
Lietuvoje
Lietuvoje aptinkamos 4 rūšys, iš jų 3 vietinės, 1 nevietinė:
Klasifikacija
Gulbių (Cygnus) gentis išskiriama į 4 pogentes. Žemėje gyvena 6 rūšys, viena rūšis išnykusi:
Antanas Černevskis
Antanas Černevskis (Czerniewski, XVII a. II pusė – XVIII a. vid.) – mokyklinių dramų ir pamokslų autorius.
1715 m. išspausdintas jo klasicistinio pobūdžio lotyniškos tragedijos Stylita igneus divini amoris („Perverianti ugninė Dievo meilė“) siužeto aprašymas. 1724 m. Lietuvos maršalkai Aleksandrui Povilui Sapiegai dedikuotas lenkiškų pamokslų rinkinys Strzały Jonathy słowa Boskie („Jonato strėlės – Dievo žodžiai“). Pamokslai emocingi, alegoriški, turtingi senovės istorijos, Biblijos vaizdų ir simbolių, skirti išsilavinusiems klausytojams.
Nuorodos
Lietuvių literatūros enciklopedija
Chuninas
Chuninas gali reikšti šiuos objektus:
Kemės šcherai
Kemės šcherai  – salų grupė Baltojoje jūroje prie Pomorų kranto. Administraciškai priklauso Karelijos respublikos (Rusija) Kemės ir Belomorsko rajonams.
Padėtis
Kemės šcherai yra salynas iš daugiau kaip šimto įvairaus dydžio salų, nuo mažų uolų iki 3,5 km ilgio salų. Salos yra palei šiaurinę Pomorų kranto dalį, daugiausia Onegos įlankoje. Jos driekiasi nuo rytinio Šujostrovo galo Šujos upės žiotyse iki 65°05' šiaurės platumos. .
Aprašas
Salos uolingos, iš dalies apaugusios puš-eglių ir eglių-beržų mišku, medžių aukštis siekia iki 19 m. Yra negilių pelkių. Aukščiausias salyno taškas yra 123,4 m virš jūros lygio, jis yra saloje Ruskij Kuzovas, kuri yra didžiausia Kemės šcherų sala (matmenys 3,4×2,2 km). Antras pagal aukštį taškas (117,8 m) yra kaimyninėje saloje Nemeckij Kuzovas.
Kemės šcherai negyvenami. kai kuriose salelėse yra žvejų trobelės, kai kurių salų aukščiausiuose taškuose – astronominiai ir geodeziniai punktai.
Sudėtis
Tikslus salų ir salelių skaičius salyne nežinomas. Kai kuriuose žemėlapiuose jų yra 117. Didžiausiosios salos yra Spalio revoliucijos sala ({{ru|остров Октябрьской Революции]], Jakas, Šiaurinis Kolovaras ({{ru|Северный Коловар}}), Ruskij Kuzovas (Русский Кузов), Nemeckij Kuzovas (Немецкий Кузов), Pietinis Kiljakas (Южный Кильяк), Konevas (Конев), Revluda (Ревлуда). Kitos salos ne ilgesnė už kelis šimtus metrų.
Sereika
Sereika − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Sereikienė (ištekėjusi moteris) ir Sereikaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Sapatos pusiasalis
thumb|250px|Pusiasalio palydovinė nuotrauka
Sapatos pusiasalis  – pusiasalis pietų Kuboje, Matansaso provincijoje. Įsiterpęs tarp Broa užutėkio šiaurėje, Batabano įlankos vakaruose, Kasoneso įlankos pietuose ir Kiaulių įlankos rytuose. Šiauriniu pusiasalio pakraščiu eina Kubos centrinis plentas.
Sapatos pusiasalis apaugęs mangrovėmis ir džiunglėmis, jame yra didžiausia Karibuose Sapatos pelkė.
Gelsvasis satyriukas
Gelsvasis satyriukas (Coenonympha pamphilus) – pleštekių (Nymphalidae) šeimos drugys. Skraido gegužės – rugsėjo mėn (iš viso dvi generacijos) pamiškių, paežerių ir paupių pievose, laukynėse. Vikšrai maitinasi miglinių augalų lapais. Nedidelė dalis vikšrų žiemoja. Lėliukėmis virsta ant augalų stiebų.
Lietuvoje dažna rūšis.
Šuja
Šuja  – miestas Rusijoje, Ivanovo srityje, 32 km į pietryčius nuo Ivanovo, prie Tezos upės. Pro miestą eina Ivanovo–Novkų geležinkelio ruožas, keliai į Ivanovą, Žemutinį Naugardą, Kinešmą, Kovrovą. Svarbus tekstilės pramonės centras, taip pat įrengimų (siuvimo staklių), baldų, muzikos instrumentų (armonikų) gamyba, maisto, medienos apdirbimo pramonė. Veikia pedagoginis universitetas, pramonės technikumas, žemės ūkio kolegija, krašto ir M. Frunzės muziejai.
Šuja žymi savo architektūros paveldu: Prisikėlimo soboras su atskira, 106 m aukščio varpine, keletas cerkvių (1917 m. jų buvo 20).
Istorija
Senovėje čia gyveno finų gentys – čudai ir meriai. Pavadinimas greičiausiai kilo iš jų kalbos žodžio „suo“, reiškiančio pelkėtą vietą. Nuo 1403 m. minimi Šujos kunigaikščiai. Šiai giminei priklausė paskutinis Riurikų kilmės Rusijos valdovas Vasilijus Šujietis. Pats miestas šaltiniuose minimas nuo 1539 m., kuomet jį nusiaubė totoriai. 1549 m. miestą atkovojo Ivanas Rūstusis. 1609 m. Šują siaubė lenkai, o 1619 m. – lietuviai. Nuo XVIII a. tapo tekstilės pramonės centru.
Muhamedas Girėjus
Muhamedas Girėjus (1465–1523 m.) – Krymo chanato valdovas 1515–1523 m., vyriausiasis iš aštuonių Girėjų dinastijos chano Menglio Girėjaus sūnus. Paveldėjo chano sostą po tėvo mirties 1515 m.
Karinė patirtis
Būsimasis sosto paveldėtojas, užimdamas kalgos postą, dalyvavo eilėje karinių kampanijų. 1507 m., pagal susitarimą su Lietuvos Didžiąja kunigaikštyste, dalyvavo tėvo žygyje į Maskvos valstybę. Krymo pajėgoms jau priartėjus prie Rusijos kraštinių žemių, atėjo žinia, kad į Krymą patraukė Nogajų Ordos kariuomenė. Menglis Girėjus paskyrė Muhamedą toliau vadovauti kariuomenei, o pats su savo pajėgomis pasuko link nogajų. Muhamedui nukritus nuo žirgo ir sunegalavus, įvyko vos keli susirėmimai, ir jo kariuomenė patraukė atgal į Krymą.
1509 m. nogajai, vadovaujami bajaus Agišo, vėl planavo žygį į Krymą, bet jiems nesitikint buvo sumušti Muhamedo Girėjaus dar tik keliantis per Volgą. Priešas buvo sutriuškintas: paimti belaisviai, gyvuliai, užgrobtas kitas turtas. Sekančiais 1510 m. Muhanmedas vėl vadovavo sėkmingam žygiui į nogajų žemes.
Chanas
Per visą valdymo laikotarpį Muhamedas Girėjus didžiausią dėmesį skyrė užsienio politikai. Jo tėvui nugalėjus Didžiąją Ordą, buvo reali galimybė suvienyti po Krymo vėliava sutriuškintos Aukso Ordos likučius. Valdant Muhamedui, pašlijo santykiai su Maskvos Didžiąja Kunigaikštyste, nes neliko bendro priešo – Ordos. 1520 m. pasirašė laikinąją sutartį su LDK valdovu ir Lenkijos karaliumi Žygimantu Senuoju kovai su Maskva. 1521 m. užėmė Kazanę, jos valdovu paskirdamas savo brolį Sahibą Girėjų, kuris vėliau tapo Krymo chanu. Vadovavo didelei totorių kariuomenei, sumušusiai didįjį kunigaikštį Vasilijų III prie Maskvos. 1523 m. palaikomas nogajų mirzų nugalėjo Astrachanės chanatą, paskirdamas chanu savo vyriausiąjį sūnų Bachadyrą. Tačiau po to nogajai naująjį chaną ir sosto paveldėtoją klastingai nužudė, be to, patys puolė ir niokojo Krymo pusiasalį, nors miestų užimti jiems nepavyko.
Audrius Kairevičius
Audrius Kairevičius (g. 1969 m.) – teisininkas, verslo teisės advokatas, AKJ CONSULTUS advokatų profesinės bendrijos vadovaujantysis partneris.
Biografija
Išsilavinimas: 1976–1987 m. Vilniaus m. 40-oji vidurinė mokykla; 1987–1993 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas, geodezijos inžinierius; 1996–1998 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas, geodezijos ir kartografijos magistras; 1999–2003 m. Vilniaus universitetas, teisės magistras.
Praktinė veikla: 1993–1997 m. VĮ „Valstybinis žemėtvarkos institutas”, vyriausiasis specialistas geodezijai ir kadastrui; 1997–2001 m. VĮ Registrų centras, Nekilnojamojo turto kadastro ir registro metodologijos skyriaus vedėjas; 2000–2004 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas, Kadastro ir geodezijos katedra, Kadastro informacinių sistemų lektorius; 2002–2004 m. VĮ Registrų centras, valdybos narys; 2003–2004 m. VĮ „Valstybinis žemėtvarkos institutas”, valdybos narys; 2001–2004 m. Nacionalinė žemės tarnyba, Kadastrų ir geodezijos departamento direktorius; 2004–2006 m. Advokatų kontora Foigt ir partneriai / Regija Borenius, asocijuotas teisininkas; 2006–2010 m. Advokatų kontora „Raidla Lejins & Norcous“, asocijuotas partneris; advokatų 2010-2017 m. Advokatų kontoros Kairevičius, Juzikis ir partneriai I AKJ vadovaujantysis partneris.
Praktikos sritys: nekilnojamojo turto tesė.
Saulėtekiai
Saulėtekiai  (seniau Gaižuva) – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Vilkijos, prie kelio iš jos į Čekiškę. Saulėtekio Antano Mackevičiaus pagrindinė mokykla ir biblioteka yra gretimame Akuotų kaime.
Istorija
2017 m. patvirtintas Saulėtekių herbas.
Somalių kalba
Paplitimas
thumb|left|200px|Somalių kalbos vartojimo arealas
Tai antra pagal populiarumą kušitų kalba po oromų. Be pačių somalių, ja šneka ir dalis kitų Somalio pusiasalio gyventojų. Greta arabų kalbos somalių kalba yra valstybinė Somalyje, Džibutyje ir rytų Etiopijoje ji oficialaus statuso neturi, tačiau ja leidžiama spauda, kuriamos radijo laidos. Somalyje kalbą prižiūri Regioninė somalių kalbos akademija.
Tarmės
Somalių kalba turi nemažai tarmių. Išskiriamos pagrindinės:
Gramatika
Somalių kalba agliutinacinė, priešdėliais nurodomos tokios gramatinės savybės kaip linksnis, laikas, būdas. Daugelio gramatinių savybių (pvz., giminės) skirtumas gali būti išreiškiamas tonu. Sakinio struktūra veiksnys-papildinys-tarinys. Gausiai naudojami polinksniai.
Žodynas
Somalių kalboje dėl ilgalaikių ryšių gana daug arabiškų skolinių, kurių didelė dalis apibrėžia religinius, kultūrinius reiškinius. Daugiausia per arabų kalbą yra patekę persiškų, hindi skolinių. Yra skolinių iš anglų, italų, prancūzų kalbų. Dabar daug skolinių keičiama naujadarais.
Rasė
Rasė ( 'gentis, veislė') – antropologijos mokslo sąvoka, nusakanti istoriškai susiformavusią žmonių grupę, gyvenančią tam tikroje teritorijoje (areale), turinčią bendrą kilmę, bendrus paveldimus morfologinius (išorinius) ir fiziologinius požymius, kuriais skiriasi nuo kitų grupių.
Rasės sąvokos reliatyvumas
thumb|280px|Rasių paplitimas pasaulyje
Rasės sampratai susiformuoti padėjo skirtingi žmonių morfologiniai požymiai, ypač odos spalva – balta, geltona, juoda. Tačiau pradėjus mokslinius tyrinėjimus, vadovaujantis paprastų skirtumų samprata, paaiškėjo, kad neįmanoma nubrėžti aiškių ribų tarp baltųjų ir juodųjų ir pan. Rasės pagrindas turi būti vienodas antropologinis ir etnografinis tipas: tam tikras ūgis, kefalinis indeksas, plaukų spalva ir t. t. Priskyrimas vienai ar kitai rasei ar rasiniam tipui atliekamas iš tam tikros tyrimui atrinktos serijos pavyzdžių, tačiau bet kurioje Europos šalyje niekur nėra didelių masių ar grupių, kurios priklausytų visais antropologiniais atžvilgiais tam pačiam antropologiniam tipui. Iš to daroma išvada, kad civilizuotoje Europoje bei šiuolaikiniame pasaulyje antropologiniai požymiai neturi aiškių ribų tarp rasių ir tautų. Grynosios, nemaišytos rasės pavyzdžių būtų galima rasti tik primityviose, izoliuotose nuo pasaulio raidos vietovėse.
Rasės sąvoką naudoja antropologijos mokslas, ypač fizinei antropologijai ir etnologijai išsiskyrus į savarankiškas mokslo šakas. Fizinė antropologija, kaip gamtos mokslo dalis, reikalavo konkrečių tikslių duomenų ir reiškinių tyrimo. Sutvarkius matavimo bei aprašymo metodus, svarbiausia problema – recesyvinių, ypač priešistorinių, rasių pažinimas liko labai miglotas. Pirmutinė ir iki šiol neišsprendžiama problema – kaip ir į kelias pastovias grupes paskirstyti žmones. Išmirusių rasių, palikusių tik atskirų kaulų fragmentus, pažinimas yra hipotetinio lygio.
XX a. rasių pažinimas rėmėsi paveldėjimo mokslu. 1926 m. Miuncheno prof. dr. P. Wilhelm Schmitd suabejojo dėl Mendelio paveldėjimo dėsnių, kurie buvo aptikti augaluose ir gyvūnuose, taikymo žmonėms. Paveldėjimo dėsnius į antropologijos sritį įtraukė daugiausia socialhigienikai F. Gulton, R. Pearson, A. Weimann, A. Ploetz, W. Siemens, E. Bauer, E. Fisher, F. Leutz ir kt. Kai kurie socialhigienikai teigė ne tik rasės fizinių pradų, bet ir dvasinių pradų (sielos) paveldėjimą. Tuo paremtas rasių teorijas ypač diskreditavo Vokietijos nacionalsocialistai, propagavę „valdančiųjų rasės“ teisę valdyti pasaulį ir naikinti „žemesnės rasės“ žmones.
Šiuolaikinė genetika rasių klasifikacijas laiko pasenusiomis. Žmonių genetikos specialistas Luigi Cavalli-Sforza teigia, kad išoriniai odos, plaukų spalvos, plaukų struktūros ir nosies formos skirtumai yra tik prisitaikymas prie skirtingų klimato ir mitybos sąlygų, tai lemiami lemia mažas genų pogrupis. Iš principo kiekvienas žmonių pogrupis – teoriškai net vieno kaimo gyventojai – skiriasi nuo kitų, imant vidutines išorinių požymių vertes.
Žmonių skirstymas į rases pagal išorinius požymius (odos spalva, plaukų spalva, kūno sudėjimas ir pan.) šiuolaikiniame moksle yra įdomūs daugiau istoriniu požiūriu, stengiantis nustatyti evoliucinę rasių klasifikaciją, nurodant grupes, jų išsirutuliojimo tvarka.
Skirstymas
Išskiriamų rasių skaičius įvairiais laikais labai skyrėsi. Tradiciškai nuo Linėjaus laikų išskiriamos trys pagrindinės rasės:
Šios trys pagrindinės rasės buvo toliau skaidomos, įskaitant ir įvairius pereinamuosius ir mišrius variantus, pvz., turanidai, australidai, metisai (europido ir indėno palikuonys), mulatai (europido ir negrido palikuonys) bei porasius. Europidai taip pat buvo skirstomi į šiaurinę, Rytų Europos rasę, Dinarų rasę, dalo–falidus, Alpių rasę, Viduržemio jūros, armenidų, orientalidų, indų porasius. Dėl rasių maišymosi susidariusios maišytos rasės minimos:
Mongolidai dažnai dalinami į dvi grupes (išskiriami indėnai):
Dėl tam tikrų skirtumų po Linėjaus mokslininkai negridus priskyrė platesnei australonegridų rasei, dalinamai į dvi grupes:
Mačeratos provincija
Maceratos provincija – Italijos provincija Markės regione. Provincijos sostinė – Macerata.
Samas (sala)
thumb|right|300px|Vačio miestas Samo saloje Samas − Graikijos sala Egėjo jūroje, Pietų Sporadų salyne, 2 km nuo Mažosios Azijos pusiasalio. Svarbiausias miestas ir uostas − Vatis. Jame yra antikos paminklų.
Samo salos paviršius kalnuotas; didžiausias aukštis 1434 m (Kerketefso kalnas). Čia yra gaunamas boksitas, marmuras.
Samo sala buvo vienas Kretos−Mikėnų kultūros centrų. Seniausieji gyventojai lelegai ir karai. Juos I tūkstantmečio pr. m. e. pradžioje iš Samo salos išstūmė jonėnai.
VIII a. pr. m. e. Samo saloje susikūrė polis. Labiausiai jis klestėjo Polikrato laikais. Nuo III a. pr. m. e. sala paeiliui priklausė Makedonijai, Pergamui, Romai, Bizantijai, Genujai, Venecijai, nuo XVI a. vidurio iki 1913 m. − Osmanų imperijai.
1913 m. Samo sala prijungta prie Graikijos.
Per archeologinius tyrinėjimus rasta antikinio polio (įtvirtinto akropolio, molų, ne ankstesnių kaip V a. pr. m. e. gyvenamųjų pastatų) ir netoli jo buvusios Heros šventyklos (Herajono) X−VI a. pr. m. e. liekanų.
Sausbaliai
Sausbaliai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Pilviškių, prie kelio. Seniūnaitijos centras.
Chatymis
Chatymis arba Chatamis (Хатами) – upė Rusijoje, pietų Jakutijoje; Timptono kairysis intakas (Aldano baseinas). Prasideda Vakarų Jangų kalnagūbryje, Aldano kalnyne. Teka į pietryčius, vėliau į šiaurės rytus. Įteka į Timptoną 247 km nuo jo žiočių.
Didžiausias intakas – Leglegeras (kairysis, 74 km).
Upės baseine yra ~300 ežerų. Chatymis užšąla spalį, atitirpsta gegužę. Prie upės yra Didžiojo Chatymio gyvenvietė.
Kipro futbolo varžybos 1950–1951 m.
Kipro futbolo varžybos 1950–1951 m.
Kraukliai
Kraukliai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 20 km į šiaurę nuo Biržų.
Istorija
1957–1991 m. Nausėdžių kolūkio gyvenvietė.
Dante
alt=Dantė Aligjeris ir Beatričė Portinari Čezarės Sakadžio (Cesare Saccaggi) paveiksle „Čia prasideda naujas gyvenimas“ (Incipit Vita Nuova), 1903 m.|miniatiūra|351x351px|Dantė Aligjeris ir Beatričė Portinari Čezarės Sakadžio (Cesare Saccaggi) paveiksle „Čia prasideda naujas gyvenimas“ (Incipit Vita Nuova), 1903 m. Dantė Aligjeris (it. Durante degli Alighieri, Dante Alighieri, 1265 m. liepos 1 d. Florencija, Italija – 1321 m. rugsėjo 13 ar 14 d. Ravena, Italija) – italų poetas, prozininkas, moralės filosofas ir politinis mąstytojas.
Geriausiai žinomas yra jo kūrinys Dieviškoji komedija. Ši poema laikoma italų literatūros šedevru ir vienu svarbiausių viduramžių Europos grožinės literatūros kūrinių. Dieviškojoje komedijoje Dantė pasakoja apie savo kelionę per pragarą, skaistyklą ir rojų.
Asmeninis gyvenimas
Dantė gimė Florencijos aristokratų šeimoje 1265 m. Jo tikrasis vardas – Durantė, kurį jis sutrumpino į Dantę ir padarė savo literatūriniu slapyvardžiu.
Dantė Dieviškojoje komedijoje (Rojuje) mini savo proprosenelį Cacciaguidą, kuris, pasak Dantės, dalyvavo antrajame kryžiaus žygyje. Dantė nurodo, kad Cacciaguida buvo įšventintas į riterius ir žuvo Šventojoje žemėje. Dantės motina mirė, kai jam buvo ne daugiau kaip 14 metų, jos vardas buvo Bella. Dantės tėvas Alaghiero di Bellincione mirė ne vėliau kaip 1283 m., palikęs šeimai turtą, kuris, nors ir nebuvo labai didelis, bet užtikrino vaikams gana patogų gyvenimą.
Dantė nurodo savo kūrinyje Naujasis gyvenimas, kad jis pirmą kartą susitiko su savo gyvenimo meile Beatriče 1274 m., kai jam buvo 9 metai, o jai – 8 metai. Kūrinyje Puota Dantė nurodo, kad Beatričė mirė 1290 m.
1277 m., kai Dantei buvo dvylika metų, buvo sudarytas susitarimas dėl jo santuokos su Gemma Donati. Dantė su Gemma susituokė 1289 m. ir susilaukė kelių vaikų. Manoma, kad Dantė turėjo bent tris vaikus – du sūnus: Jacopo ir Pietro, ir vieną dukterį – Antonią (dar buvo žinoma kaip sesuo Beatričė). Be to, spėjama, kad Dantė galėjo turėti dar vieną sūnų – Giovannį. Dantės žmona nelydėjo jo tremtyje ir liko Florencijoje.
Dantė mirė 1321 m. Ravenoje nuo maliarijos, ten buvo ir palaidotas.
Išsilavinimas
Dantė buvo gerai susipažinęs su klasikiniais antikos kūriniais. Be to, nors tai ir nebuvo įprasta už dvasininkų luomo ribų, jis puikiai išmanė scholastinę filosofiją ir teologiją. Vis dėlto nėra išlikę daug duomenų apie Dantės išsilavinimą. Dantė pats nurodė kūrinyje Puota, kad po Beatričės mirties jis susirado paguodą filosofijos („kilnios damos“) studijose. Dantė užsiminė, kad jis skaitė Cicerono ir Boetijaus darbus. Puotoje Dantė taip pat pasakė, kad jis atrado kitus autorius „religinėse mokyklose“. Manoma, kad Dantė turėjo galvoje pranciškonų ir dominikonų vienuolių ordinus, kurie darė reikšmingą įtaką to meto Florencijos intelektiniam ir religiniam gyvenimui. Be to, yra nuomonių, kad jis klausė paskaitų Paryžiaus Sorbonos universitete.
Politinė veikla
XIII amžiaus viduryje Italijoje varžėsi du judėjimai – gvelfai (popiežiaus šalininkai) ir gibelinai (imperatoriaus šalininkai). 1266 m. gvelfai nugalėjo gibelinus ir išvarė juos iš Florencijos visiems laikams. Gvelfai XIII amžiaus pabaigoje skilo į dvi partijas: „juoduosius“ ir „baltuosius“. Baltieji įgijo valdžią Florencijoje. Jie siekė Florencijos nepriklausomybės nuo popiežiaus Bonifaco VIII, kuris norėjo Florencijoje įgyti didesnę įtaką. Baltuosius palaikė Dantė, kuris ir pats apie 1295 m. įsitraukė į politinį Florencijos gyvenimą. Jis buvo Šimto tarybos narys, 1300 m. dalyvavo sudarant sąjungą tarp Florencijos ir San Džiminjano miesto, tais pačiais metais buvo išrinktas vienu iš šešių Florencijos priorų. Juodieji išreiškė paramą popiežiui, susivienijo su juo, pasitelkė Prancūzijos karaliaus brolio Šarlio Valua kariuomenę ir užėmė Florenciją 1301 m. Juodieji, perėmę valdžią, prieš baltuosius pradėjo taikyti represijas.
Manoma, kad Dantė tuo metu, kai įvyko perversmas, buvo išvykęs į diplomatinę misiją Romoje pas popiežių Bonifacą VIII. 1302 m. Dantė už tariamus nusikaltimus buvo nuteistas už akių ir jam buvo paskirtas dvejų metų ištrėmimas iš Florencijos ir didžiulė bauda. Kadangi Dantė nesumokėjo baudos bei taip ir nepasirodė Florencijoje, jam anksčiau paskirta bausmė buvo pakeista į mirties bausmę sudeginant. Negalėdamas grįžti į Florenciją, poetas ilgėjosi savo gimtojo miesto ir norėjo parvykti atgal. 1316 m. atsiranda tokia galimybė, bet sąlygos buvo labai žeminančios ir Dantė pasirinko tremtinio dalią. Dantė gyveno Lukoje, Veronoje, o nuo 1318 m. – Ravenoje.
Kūryba
Dantės palikimas apima ne tik poeziją, bet ir teorinius veikalus apie retoriką, moralės filosofiją ir politinę filosofiją.
Pirmas reikšmingas Dantės kūrinys – 31 eilėraščių knyga Naujas gyvenimas (it. La vita nuova), parašyta dar Florencijoje ir apimanti eilėraščius parašytus nuo 1283 m. iki 1292 m. Tai meilės lyrika, dedikuota Dantės gyvenimo meilei Beatričei. Eilėraščiai lydimi proziniais intarpais, susiejančiais konkrečius eilėraščius ir paaiškinančiais, kaip jie atsirado. Dantė Naujajame gyvenime meilę Beatričei palygina su meile Dievui.
Dieviškoji komedija (it. La divina commedia) – tai poema, kurią Dantė pradėjo rašyti 1308 metais, o baigė – 1321 metais, prieš pat autoriaus mirtį. Kūrinį sudaro trys dalys: Pragaras (it. Inferno), Skaistykla (it. Purgatorio) ir Rojus (it. Paradiso). Kiekvieną dalį sudaro 33 giesmės, dar poemoje yra prologas (viena papildoma giesmė). Kūrinys parašytas kaip rimavimo schemą naudojant tercinas. Dieviškosios komedijos istorija prasideda tuo, kad Dantė tamsiame miške sutinka poetą Vergilijų, kuris palydi Dantę į pragarą ir tampa jo vadovu kelionėje po pomirtinį pasaulį pragare ir skaistykloje. Vergilijus simbolizuoja žmogiškąją išmintį, kuri gali atvesti tik iki rojaus slenksčio. Rojuje Dantę pasitinka kita vadovė, jo jaunystės meilė Beatričė, kuri simbolizuoja dieviškąją išmintį. Epinis pasakojimas baigiasi tuo, kad Dantė regi Dievo didybės viziją. Dantės kelionės metu jis bendrauja su įvairių žmonių sielomis. Kai kuriuos iš šių žmonių jis pažinojo asmeniškai, o kiti yra istorinės ar mitinės figūros. Poemos pasakojimą didžiąja dalimi sudaro istorijos, kurias papasakojo Dantės kelyje sutiktos sielos. Dantė Dieviškosios komedijos pasaulyje taip pat sutinka ir pagoniškų mitinių būtybių bei dievų, kūrinyje persipina krikščioniška teologija ir pagoniška antikinė mitologija. Rašytojas Jorge Luis Borges yra pasakęs, kad Dieviškoji komedija yra didžiausias pasiekimas literatūros istorijoje. Dėl Dieviškosios komedijos įtakos Toskanos dialektas, kuriuo parašyta poema, tapo Italijos literatūrine kalba ir lingua franca.
Kiti kūriniai:
Tikrosios žąsys
Tikrosios žąsys (Anser) – antinių (Anatidae) šeimos vandens paukščiai.
Žąsų prijaukinimas
Iš prijaukintų pilkųjų bei gulbinių žąsų, kilo naminės žąsys, kurios auginamos ir Lietuvoje.
Antakščiai
Antakščiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Alantos, prie kelio. Netoli kaimo stūkso Antakščių piliakalnis, telkšo Antakščių ežeras.
Istorija
1657 m. minimas Alantos bažnyčios krikšto metrikų knygoje. 1712 m. minimas Antakščių dvaras, kurį 1737 m. valdė Pamarnackiai. 1782 m. Antakščių palivarkas ir kaimas priklausė Videniškių vienuolynui.
GS Apóllōn Smýrnīs
„Apolono“ futbolo klubas, o kitaip Atėnų „Apóllōn“ – Graikijos futbolo klubas, įkurtas Smirnoje (dab. Izmiras), po Graikijos-Turkijos karo 1922 m. perkeltas į Atėnus. Amgliškuose šaltiniuose žinomas Apóllōn Smýrnīs pavadinimu.
Istorija
Klubas įkurtas 1891 m. Smirnoje (dab. Izmiras), po Graikijos-Turkijos karo 1922 m. perkeltas į Atėnus. Tuo metu vadinosi Orféas Smýrnīs.
2022–2023 m. rungtyniavo Antrojoje Superlygoje.
Margasis satyras
Margasis satyras (Pararge aegeria) – pleštekių (Nymphalidae) šeimos drugys. Dydis 19-22 mm. Sparnų viršus rudas su šviesiai gelsvomis dėmėmis. Patinas už patelę tamsesnis, su mažesnėmis ir netokiomis ryškiomis dėmėmis. Skraido gegužės – rugpjūčio mėn. tamsiuose lapuočių miškuose.
Vikšrai maitinasi migliniais augalais. Lėliukėmis virsta ant mitybinių augalų.
miniatiūra|kairėje|210px|Margasis satyras miniatiūra|kairėje|210px|Margasis satyras
Gvakanajabo įlanka
thumb|250px|Įlankos palydovinė nuotrauka
Gvakanajabo įlanka  – Karibų jūros įlanka, įsiterpusi ties pietrytiniais Kubos salos krantais. Įlanka apima ~8000 km² teritoriją, didžiausias gylis siekia 13 m. Vakariniame įlankos pakraštyje nusidriekęs Chardines de la Reinos salynas.
Įlankoje gausu koralinių rifų ir salelių. Į Gvakanajabo įlanką suteka svarbiausios Kubos upės – Kautas, Tana, Nachasa, Jara. Svarbiausias uostamiestis – Mansaniljas.
Orlando Bloom
Orlando Jonathan Blanchard Bloom (g. 1977 m. sausio 13 d. Kenterberyje, Didžioji Britanija) – britų aktorius, gerai žinomas kaip elfų princo vaidmens atlikėjas trilogijoje Žiedų valdovas.
Biografija
Bloom gimė Kenterberyje, Kente (Jungtinė Karalystė). Jo motina, Sonia Constance Josephine Copeland, gimė Kalkutoje, Indijoje. Bloom’o motinos šeima gyveno Tasmanijoje, Australijoje ir Indijoje, ir yra anglų kilmės. Bloom manė, kad jo tėvas buvo jo motinos vyras, Pietų Afrikoje gimęs žydų antiapartheido romanų rašytojas Harry Saul Bloom, bet kai jam buvo trylika metų (praėjus devyneriems metams po Harry mirties), Bloom’o motina atskleidė jam, kad jo biologinis tėvas iš tikrųjų buvo Colin Stone, jo motinos partneris ir šeimos draugas, ir Concorde Tarptautinės kalbos mokyklos viršininkas. Bloom yra pavadintas 17-ojo šimtmečio kompozitoriaus Gibonų Orlando garbei. Bloom turi seserį Samantha Bloom, kuri gimė 1975 m.
Bloom nebuvo akademinis ar atletiškas kaip vaikas, tačiau buvo padrąsintas motinos lankyti meno ir dramos klases. 1993 m., jis iškeliavo į Londoną į dvejų metų dramos, fotografijos ir skulptūros kursus Vaizduojamojo meno kolegijoje (Hampstead). Jis prisijungė prie Nacionalinio Jaunimo Teatro, leisdamas du sezonus ten ir uždirbdamas stipendiją, kad mokytųsi Britanijos Amerikos Dramos Akademijoje. Blooom pradėjo profesionalią vaidybą televizijos vaidmenimis Nukentėjusiojo ir Midsomer Žmogžudysčių epizoduose, ir paskui debiutavo filme „Wilde“ (1997).
1998 m. Bloom, bandydamas pasiekti draugo terasą, nukrito nuo namo stogo, ir jam buvo pasakyta, kad jis nebegalės vaiksčioti. Tačiau jis atsigavo ir sugebėjo vėl vaikščioti ant ramsčių per dvylika dienų.
Žiedų Valdovas
Pirmasis vaidmuo, su kuriuo aktorius išgarsėjo, buvo vaidmuo „Žiedų valdovo“ trilogijoje, ten jis vaidino pasakų elfą Legolasą Greenleaf‘ą. Šį vaidmenį jis gavo likus kelioms dienoms iki Londono dramos mokyklos baigimo.
Black Hawk Down
Po „Žiedų valdovo“ jis vaidino Ridlio Skoto režisuotoje karo dramoje „Black Hawk Dawn“. Jis vaidino eilinį pirmos klasės Todd Blackburn‘ą, išreiškė 18 metų kareivio, kurio pasaulėlyje karas Somalijoje buvo išties nauja patirtis, entuziazmą, jaudulį bei jautrumą. Atspindėdamas paties aktoriaus patirtį, Orlando veikėjas iškrenta iš malūnsparnio ir susilaužo nugarą.
Ned Kelly
Kitas Orlando vaidmuo buvo „Ned Kelly‘je“ – tai istorinis biografinis filmas apie nežymų australų nusikaltėlį. Nors filmas nebuvo plačiai rodomas, tačiau atsiliepimai apie Orlando vaidybą buvo palankūs aktoriui – jis gerai suvaidino Ned Kelly‘io pagalbininką.
Karibų piratai
Vaidino beveik visuose „Karibų Piratų“ serijos filmuose – „Juodojo Perlo užkeikimas“, „Numirėlio skrynia“, „Pasaulio pakrašty“. Jis vaidino vieną iš pagrindinių veikėjų Vilą Turnerį (William „Will“ Turner). Paskutinėje dalyje  Ant keistų bangų Orlando Bloomas nevaidino.
Troja
2004 pasirodė naujas veiksmo filmas „Troja“. Nors vaidindamas Parisą, Orlando vėl naudojosi kardu bei lanku, tai jau buvo atitrūkimas nuo praeities vaidmenų. Paris – neherojiškas, jaunas ir kartais pasielgiantis neapgalvotai, viską aukojantis vardan meilės.
Kingdom of Heaven
Orlando pagrindinį vaidmenį gavo ir filme „Kingdom of Heaven“. Nors šio filmo nelydėjo didelė sėkmė, tačiau kritikai apie Orlando vaidybą atsiliepė teigiamai. Jam pavyko perteikti vyro vidinę sumaištį kelionėje į dvasinį, savęs paties pažinimą. Kitas Orlando pagrindinis vaidmuo filme – Drew Baylor „Elizabethtowne“. Moderni komiška drama parašyta ir režisuota Kameron Crowe. Tęsinys „Karibų piratams“ pavadintas „Pirates of Caribbean: „Dead man‘s Chest“ pasirodė 2006 m. vasarą.
Asmeninis gyvenimas
Orlando susitikinėjo su tokiomis žvaigždėmis kaip Kate Bosworth, su kuria supažindino draugas parduotuvės kavinėje 2002 m., po šio įvykio jie susitiko dar kartą per „The Lord of the Rings: The Two Towers“ premjerą tais pačiais metais. Jų draugystė tai nutrūkdavo, tai vėl atsinaujindavo nuo pat 2002 iki išsiskyrimo 2006 m. rugsėjį. O. Bloom taip pat palaikė romantiškus santykius su aktore Uma Thurman, Kirsten Dunst, Sienna Miller, Jessica Biel ir Penélope Cruz. Buvo gandų, kad jis susitikinėja su „Karibų Piratų“ žvaigžde Naomie Harris. Užsienio spaudos duomenimis Orlando susitikinėjo su australų modeliu Miranda Kerr. Dabar Orlando susitikinėja su viena sėkmingiausių 21 a. dainininkių Katy Perry.
Chardines de la Reinos salynas
Chardines de la Reinos salynas ( – „karalienės sodų salynas“) – smulkių salų grupė Karibų jūroje, ties pietrytiniais Kubos krantais, priklauso Kamagvėjaus ir Sjego de Avilos provincijoms. Driekiasi tarp Anos Marijos įlankos vakaruose, Gvakanajabo įlankos rytuose ir Kabaljoneso sąsiaurio pietuose. Nusidriekusios šiaurės vakarų-pietryčių kryptimi 150 km, lygiagrečiai Kubos pakrantei.
Salyną sudaro ~600 salelių; didžiausios – Kaguamasas, Sinko Balas, Las Dose Leguas, Anklitasas, Algodon Grandė, Pingvesas, Granada ir kt. Chardines de la Reinos salynas užima 2170 km² teritoriją, jis paskelbtas nacionaliniu parku. Salos mėgiamos povandeninio nardymo, žvejybos entuziastų.
Salas atrado Kristupas Kolumbas ir pavadino karalienės Izabelės garbei.
Oligodonai
Oligodonai (Oligodon) – žaltinių (Colubridae) šeimos roplių gentis.
Priklauso nenuodingi kiaušinius dedantys ropliai, paplitę Rytų ir Pietų Azijoje.
Gentyje yra apie 50-60 rūšių. Jos gana įvairių raštų ir spalvų. Naktiniai gyvūnai. Gyvena miško paklotėje.
Paloma Picasso
thumb|Paloma Picasso
Anne Paloma Picasso (žinoma kaip Paloma Picasso, g. 1949 m. balandžio 19 d. Valauryje, Prancūzija) – prancūzų-ispanų madų dizainerė ir verslininkė, geriausiai žinoma kaip papuošalų ir kvepalų kūrėja.
Jauniausia menininko Pablo Picasso ir dailininkės-rašytojos Francoise Gilot dukra. Yra buvusi patėvio Salko instituto patikėtinių tarybos nare. Gyvena Lozanoje, Šveicarija.
Sausinė
Sausinė – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, prie automagistralės. Yra kavinė-baras, teka Sausinės upelis (kairysis Nevėžio intakas). Kaimas yra apsuptas Sausinės miško. Veikia „Yes“ saulėgrąžų ir chalvos fabrikas, žuvininkystės ūkis, automobilių pardavimo aikštelė, šašlykinė, girininkija, šiltnamiai.
Istorija
XIX a. pab. minimas Sausinės užusienis Kauno apskrityje.
Glinskio maištas
Glinskio maištas – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės kunigaikščio Mykolo Glinskio 1508 m. sukilimas prieš Lietuvos didįjį kunigaikštį Žygimantą Senąjį.
Priežastis
Vyko per 1507–1508 m. LDK ir Maskvos Didžiosios kunigaikštystės karą. Dėl staigaus Mykolo Glinskio iškilimo ir didelės įtakos Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Aleksandrui kilo Ponų Tarybos narių opozicija, vadovaujama Trakų vaivados Jono Zaberezinskio. Priešininkų apkaltintas ketinimu atimti iš Žygimanto Senojo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės sostą ir nušalintas nuo vyriausybės – Ponų Tarybos nario pareigų, Mykolas Glinskis sukėlė maištą. Jis siekė bent atskirti nuo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės stačiatikių gyvenamąsias žemes ir tapti jų kunigaikščiu.
Eiga
Maištas prasidėjo 1508 m. vasario 2 d. Trakų vaivados Jono Zaberezinskio, Mykolo Glinskio svarbiausio politinio priešininko, nužudymu Gardine. Mykolas Glinskis su broliais Vasilijum ir Ivanu bei kitais giminaičiais 1508 m. kovo mėn. pasidavė Maskvos didžiojo kunigaikščio Vasilijaus III globai. Maištas vyko Baltarusijoje ir dalyje Ukrainos, bet vietos gyventojai Glinskio nerėmė. Jį parėmė Krymo chanas Menglis Girėjus ir Moldavijos valdovas Bogdanas III.
Maištininkai, 1508 m. gegužės pabaigoje neįstengę užimti Slucko ir Minsko, Oršoje susijungė su Maskvos didžiosios kunigaikštystės kariuomene. Čia ją liepos 13 d. sumušė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenė, padedama lenkų samdinių, kuriai vadovavo Lietuvos didysis etmonas Konstantinas Ostrogiškis.
Glinskio maištą numalšinus, Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė ir Maskva spalio 8 d. sudarė taiką. Mykolui Glinskiui su šalininkais leista išvykti į Maskvą.
Blokštas
thumb|250px Blokštas  – triuškinantis ginklas, sudarytas iš galvutės (dar vadinamas svarelis, svarmuo, pasvaras, svarlys; paprastai geležinė, nors gali būti bronzinė, akmeninė) ant ryšio (ilgos virvės ar grandinėlės). Sandara atitinka svambalą, bet naudojamas kaip ginklas.
1. Bekotis blokštas sudarytas tik iš galvutės ir ryšio, kaunamasi ryšio galą laikant rankoje arba jis su kilpa, kuri gali būti užneriama ant riešo ar paimama į ranką. Bekočių blokštų galvutės paprastai būdavo nespygliuotos, kadangi bekočius blokštus senovėje neretai naudojo kaip pigų ginklą, kurį buvo galima slaptai nešiotis (pvz., rankovėje). Spygliuotos galvutės būtų spygliais kliuvinėjusios už rankovės audinio. Bekočiai ir trumpakočiai blokštai buvo labai populiarūs Rusijoje (XVI–XVII a.) ir gana populiarūs viduramžių Europoje. Jie buvo mėgstamas plėšikų ir kitokių nusikaltėlių ginklas.
Rusiškas pavadinimas ки́стень paprastai aiškinamas tuo, kad bekotis ar trumpakotis blokštas paprastai turėdavo kilpą, kuri būdavo užneriama ant riešo, kad nepamesti blokšto ( 'riešas'). Tačiau etimologai aiškina, kad кистень kilęs iš totoriško žodžio kistän 'kuoka, lazda' (М. Фасмер „Этимологический словарь русского языка“).