cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luveno katalikiškasis universitetas
Istorija
Luveno universitetas įsteigtas Brabanto kunigaikščio Žano Burgundiečio (1403-1427 m.) prašymu popiežiaus Martyno V 1425 m. gruodžio 9 d. suteikta bule. Po 1797 m. Kampo-Formijo taikos, kuria Austrijos imperijos valdos atiteko Prancūzijai, senasis universitetas Direktorijos įsaku buvo uždarytas. 1815-1832 m. veikė Luveno valstybinis universitetas. 1834 m. lapkričio 8 d. Maline įsteigtas universitetas dėstomąja prancūzų kalba, kuris netrukus buvo perkeltas į senojo universiteto rūmus. Nuo 1890 m. universitete galėjo studijuoti ir moterys. Nuo 1930 m. jame dėstyta ir olandų kalba. Per Pirmąjį ir Antrąjį pasaulinį karą sudegė universiteto biblioteka. Po 1968 m. studentų riaušių Leuveno universitetas skilo į flamandiškąjį ir prancūziškąjį. Flamandiškasis Leuveno katalikiškasis universitetas liko senosiose patalpose, prancūzakalbis Luveno katalikiškasis universitetas (UCLouvain) įsikūrė 1971 m. pradėtame ir 1979 m. baigtame statyti studentų miestelyje Naujajame Luvene.
2004 m. birželio 29 d. sudaryta Luveno akademija, apjungusi prancūzakalbius Belgijos universitetus, 2007 m. parengė planą nuo 2010 m. spalio 1 d. sujungti visas Belgijos katalikiškas aukštąsias mokyklas į vieną. Jungiami:
Smidriečiai
Smidriečiai (Asparagales) – magnolijūnų (Manoliophyta) skyriaus lelijainių (Liliopsida) klasės augalų eilė.
Algimantas Fedaravičius
Algimantas Fedaravičius (g. 1946 m. balandžio 25 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius elektromechanikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1975 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1988 m. technikos mokslų daktaras.
1977–1991 m. dirbo Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) moksliniame centre „Vibrotechnika“, 1980–1991 m. Vibromechanizmų laboratorijos vedėjas, nuo 1991 m. Mechanikos fakulteto Teorinės mechanikos katedros vedėjas, nuo 2000 m. Gynybos technologijų instituto direktorius, nuo 2001 m. Mechanikos fakulteto dekanas, nuo 1991 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Svarbiausi darbai iš mechaninių bei elektromechaninių sistemų dinamikos (modeliavimas, valdymas, optimalus projektavimas) ir panaudojimo kuriant naujus prietaisų gamybos, kompiuterijos, mikroelektronikos, gynybos, kitų sričių mechanizmus bei įrenginius. 125 išradimų, tarp jų 8 patentuoti JAV, Didžiojoje Britanijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje, autorius.
Žiežulinis (Ignalinos r., Dūkšto sen.)
left|120px
Žiežulinis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, Dūkšto seniūnijoje, apie 8,5 km į šiaurės rytus nuo Dūkšto, Sausašilio miške. Ežeras beveik apvalus, jo skersmuo ~ 0,17 km. Altitudė 152,2 m. Krantai žemi, tik rytinis krantas aukštas, ištisai apaugę medžiais. Ežeras nenutekantis, priklauso Smalvykščio ežero intako Karačiunkos baseinui.
Trilypis
Trilypis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, apie 8,5 km į šiaurės rytus nuo Dūkšto, 3,5 km į vakarus nuo Visagino. Kranto linija labai vingiuota, ežero forma netaisyklinga: 2 sąsiauriai ežerą dalija į 3 dalis. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 1,04 km, plotis iki 0,34 km. Altitudė 148,6 m. Ežeras yra termokarstinės kilmės, jo dubens kraštai ir krantai yra aukšti ir statūs. Atabradas apaugęs žolėmis, o įlankos užpelkėjusios. Ežerą supa pušynai (Sausašilio, Taboro miškai). Trilypiu prateka Dulvas (Karačiunka) – iš Karačiunkos ežero į Smalvykštį.
Ežeras įeina į Gražutės regioninį parką, Smalvo-Smalvykščio draustinį. Į vakarus nuo Trilypio eina plentas, šiaurėje seniau buvo Karačiūnos kaimas. Vakarinėje pakrantėje yra įrengta poilsiavietė.
Walter Scheel
Valteris Šelis (g. 1919 m. liepos 8 d. – 2016 m. rugpjūčio 24 d.) – vokiečių politikas, pirmasis Vokietijos Federalinis Prezidentas (1974–1979), užsienio reikalų ministras, FDP veikėjas.
Biografija
Po abitūros Schwertstraße gimnazijoje 1938–1939 m. baigė profesinį mokymą banke „Volksbank Solingen“ (įvertinimu „Gut“). Nuo 1939 m. rugsėjo 3 d. atliko karinę tarnybą, 1945–1953 m. pramonės bei įvairių asociacijų vadybininkas, direktorius, laisvai samdomas verslo patarėjas Diuseldorfe, nuo 1958 m. rinkos tyrimų instituto „Intermarket“ direktorius, tais pačiais metais kartu su Gerhard Kienbaum bei Carl Zimmerer įsteigė Diuseldorfo M&A Firma InterFinanz, kuria kartu su Carl Zimmerer iki 1961 m. pabaigos vadovavo. 1964 m. turėtas akcijas (42 %) pardavė bendrasavininkiams.
Eridanas (geologija)
Eridanas (pagal graikų upės dievą Eridaną) – senovinė upė, tekėjusi dabartinės Baltijos jūros vietoje. Svarbiausias jis buvo maždaug prieš milijoną metų, pleistocene. Tada jis buvo 2 700 km ilgio. Prasidėjo Laplandijoje, tekėjo dabartinės Botnijos įlankos teritorija, Baltijos jūra į vakarų Europą, kur turėjo milžinišką deltą, užėmusią beveik visą dabartinę Šiaurės jūrą.
Eridanas atsirado prieš ~40 mln. metų, eocene. Prieš ~12 mln. metų, pliocene, Eridanas pasiekė Šiaurės jūrą, kur pradėjo formuoti savo deltą. Išnyko prieš ~700 000 m, pleistocene, pirmojo ledynmečio metu, kai ledynas padengė visą jo slėnį. Ledynui pasitraukus išgraužtas ir įspaustas jo slėnis virto giliu duburiu, kuris tapo Baltijos jūra.
Carl Hagenbeck
Karlas Hagenbekas (Carl Hagenbeck; 1844 m. birželio 10 d. – 1913 m. balandžio 14 d.) – Vokietijos prekybininkas laukiniais gyvūnais, tiekęs juos daugeliui Europos zoologijos sodų, taip pat Barnumo cirkui. Sukūrė šiuolaikinio tipo zoologijos sodą su gyvūnų aptvarais be grotų, kur gyvenimo sąlygos artimesnės natūralioms buveinėms. Jo inicijuoti pokyčiai zoologijos sodų architektūroje vadinami Hagenbeko revoliucija. Hagenbekas įkūrė sėkmingiausią Vokietijos privatų zoologijos sodą Tierpark Hagenbeck ('Hagenbeko zoologijos sodas'), kuris 1907 m. persikėlė į dabartinę vietą Štelingene (Hamburgas, Vokietija). Jis buvo pionierius idėjos kartu su žvėrimis eksponuoti ir žmones (žmonių zoologijos sodas).
Biografija
thumb|left|250px|Hagenbeko portretas (1911 m.) thumb|left|250px|K. Hagenbekas su žvėrimis Karlas Hagenbekas gimė 1844 m. birželio 10 d. Jo tėvas buvo žuvų prekybininkas Klausas Gotfridas Karlas Hagenbekas (Claus Gottfried Carl Hagenbeck; 1810–1887), kuris turėjo ir šalutinį verslą – prekiavo egzotiškais gyvūnais.
Kai Karlui buvo 14 m., tėvas jam padovanojo keletą ruonių ir baltąjį lokį. Jo gyvūnų kolekcija didėjo, kol jiems laikyti prireikė didelių pastatų. Vėliau Hagenbekas paliko savo namus Hamburge ir ėmė su medžiotojais ir tyrinėtojais keliauti po džiungles ir kalnus. Jis gaudė žvėris beveik visose pasaulio šalyse.
1874 m. jis nutarė eksponuoti samojiečius ir samius kaip „visiškai natūralius“ žmones kartu su jų palapinėmis, ginklais ir kita manta, kartu su šiaurinių elnių grupe.
1875 m. K. Hagenbekas ėmė savo žvėris eksponuoti didžiausiuose Europos miestuose ir JAV.
1876 m. jis pasiuntė savo partnerį į Egipto Sudaną pargabenti tų kraštų laukinių žvėrių ir nubų. Nubijos ekspozicija Europoje buvo labai sėkminga, ji buvo rodoma Paryžiuje, Londone ir Berlyne. Jis taip pat siuntė agentą į Labradorą parvežti eskimų iš Houpdeilo, kurie buvo demonstruojami Hamburgo zoologijos sode. Hagenbeko idėja demonstruoti žmones, laikomus „kilniaisiais laukiniais“, taip, kaip jie natūraliai gyveno, manoma, įkvėpė Žofrua de Sen-Ilerą (Albert Geoffroy Saint-Hilaire) įkurti panašią „žmonių zoologijos sodo“ ekspoziciją Jardin d'acclimatation (Paryžius). 1877 m. Saint-Hilaire organizavo dvi „etnologines parodas“, kuriose publikai rodė nubus ir inuitus, kurių dėka lankytojų skaičius zoologijos sode padvigubėjo.
Hagenbekas taip pat dresavo žvėris naudoti cirkuose. Jo žvėrys buvo rodyti cirkuose 1893 m. Pasaulinėje Kolumbo parodoje Čikagoje ir 1904 m. Luizianos pirkimų parodoje Sent Luise. Hagenbeko cirkas buvo vienas populiariausių atrakcionų. Jo kolekcijoje buvo didžiųjų žvėrių ir roplių. Daugelis gyvūnų buvo dresuoti rodyti triukus. 1900 m. jis sukryžmino liūtę su bengaliniu tigru, o hibridą pardavė portugalų zoologui Bisiano Mazinho už 2 milijonus dolerių. Dresuoti Hagenbeko žvėrys iki 1914 m. vaidino pasilinksminimų parkuose Niujorko Coney Island rajone.
Tačiau Hagenbekas svajojo apie nuolatinę ekspoziciją, kur gyvūnai galės gyventi aplinkoje, kuo panašesnėje į jų natūralias buveines. Nors Hamburge jau buvo zoologijos sodas, Hagenbekas 1907 m. Štelingene prie Hamburgo atidarė savo garsųjį zoologijos sodą Tierpark Hagenbeck.
1909–1910 m. jis prižiūrėjo Giardino Zoologico statybas Romoje. Šiandien jo idėjomis seka didžiuma zoologijos sodų.
K. Hagenbekas savo nuotykius bei patirtį gaudant ir dresuojant žvėris aprašė knygoje „Von Tieren und Menschen“ ('Žvėrys ir žmonės'), išleistoje 1908 m.
Karlas Hagenbekas mirė 1913 m. balandžio 14 d. Hamburge.
Zigmantinės (Baikalas)
Zigmantinės (, nuo 1928 m. rugsėjo 30 d. Siegmundsfelde, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. Baikalas, ) – buvusi gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Černiachovsko miesto gyvenvietės dalis.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės asmenvardis. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas. 1939 m. balandžio 1 d. prijungtas Birkenfeldas (Siegmundsfelde). 1947–2008 m. Svobodos apylinkės teritorija.
Henrikas Rimkus
Henrikas Rimkus (1958 m. gruodžio 3 d. – 2004 m. gruodžio 11 d.) – kraštotyrininkas, etnografas, žurnalistas, Lietuvos ir Alytaus politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Studijavo Vilniaus pedagoginiame institute, jį baigė 1983 m. Alytaus Sąjūdžio komisijos narys.
Kultūros paveldo inspekcijos vyr. inspektorius. 2000–2004 m. Seimo nario Juliaus Sabatausko padėjėjas – sekretorius. Alytaus rajono savivaldybės Kultūros centro vyriausiasis etnografas.
1992 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Alytaus skyriaus narys, 2003–2004 m. atsakingasis sekretorius.
Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Alytaus istorinės grupės, surinkusios rezistencijos archyvinių dokumentų kolekciją, narys. Su kolegomis surinko vieną didžiausių šalies rezistencijos istorijos archyvą, kurio pagrindu Alytuje įkurtas Tautos laisvės kovų muziejus. Kartu su Vytautu Ledu išleido knygą „Sušaudytos dainos“. Leidinys, į kurį sudėtos tremtinių dainos ir poezija, buvo pirmas toks Lietuvoje. Jo autoriai 1991 m. apdovanoti Alytaus miesto savivaldybės Kultūros premija. Parengė „Lietuvos partizanų Dainavos apygardos kroniką 1944–1954 m.“ Dirbdamas Kultūros paveldo inspekcijoje, dalyvavo perlaidojant ar iškasant ne vieno rezistento palaikus. 1992 m. buvo pakviestas tvarkyti perimtą buvusio LTSR KGB archyvo fondų.
Dirbdamas Alytaus rajono savivaldybės Kultūros centre, surinko ir parengė duomenų bazę apie rajono klubines įstaigas, jų darbuotojus, rajono meno saviveiklos kolektyvus. Pasirodė jo leidinys „Sprigtas: seniausias, geriausias, vienintelis“. Paskutinis darbas – vaizdo juosta „Raižių totoriai“. Daugiau, kaip 300 straipsnių Alytaus ir respublikinėje spaudoje autorius.
Gvaranių abėcėlė
Gvaranių abėcėlė  – fonetinė sistema, skirta užrašyti gvaranių kalbai.
Šatarinis
left|120px
Gvaranių abėcėlė
Sudaryta iš 33 raidžių, kurios žemiau išdėstytos abėcėlės tvarka:
Šatarinis
Šatarinis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, apie 8,5 km į šiaurės rytus nuo Dūkšto, Sausašilio miške. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,24 km, plotis – iki 0,17 km. Altitudė 154,1 m. Krantai aukštoki, sausi, tik šiaurinis krantas žemesnis, ištisai apaugę medžiais. Ežeras nenutekantis, priklauso Smalvo ežero baseinui.
Gvaranių abėcėlė
A, Ã, CH, E, Ẽ, G, G̃, H, I, Ĩ, J, K, L, M, MB, N, ND, NG, NT, Ñ, O, Õ, P, R, RR, S, T, U, Ũ, V, Y, Ỹ, '.
Atitinkamai jų pavadinimai yra:
a, ã, che, e, ẽ, ge, g̃e, he, i, ĩ, je, le, me, mbe, ne, nde, nte, nge, nte, ñe, o, õ, pe, re, rre, se, te, ve, u, ũ, y, ỹ, puso
Heinrich Lübke
Hainrichas Liubkė (1894 m. spalio 14 d. – 1972 m. balandžio 6 d.) – vokiečių politikas, CDU veikėjas, Vokietijos Federalinis Prezidentas, žemės ūkio ministras.
Biografija
1913 m. baigęs abitūrą Petrinumo gimnaziją Brilone studijavo geodeziją, žemės ūkį ir kultūros statybos techniką Bonos žemės ūkio akademijoje. 1921–1924 m. studijavo nacionalinę ekonomiją Miunsteryje ir Berlyne.
1921–1922 m. dirbo Westfälischen Pächter- und Siedlerbund Miunsteryje. Nuo 1922 m. spalio mėn. agrarinių įmonių asociacijos direktorius (Reichsverbandes landwirtschaftlicher Kleinbetriebe, nuo 1925 m. taip pat Mittelbetriebe).
Palomenės pagrindinė mokykla
miniatiūra|265px|right|2014 m.
Kaišiadorių rajono Palomenės pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kaišiadorių raj., Palomenėje, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 290595560. Steigėjas Kaišiadorių rajono savivaldybės taryba. Filialas Kaišiadorių raj. Palomenės pagrindinės mokyklos Tauckūnų pradinio ugdymo skyrius.
Istorija
Mokykla Smilgių kaime įsteigta 1917 m. 1935 m. visos mokyklos mokiniai buvo perkelti į Palomenės pradžios mokyklą, kuri įsikūrė Igno Navelsko namuose. Tuo metu Palomenėje mokytojais dirbo Romanas Karpis ir jo žmona Vanda Karpienė. Pradžios mokykloje veikė 4 skyriai. Ketvirtame skyriuje mokiniai laikė egzaminus.
1945 m. įsikūrė pastate, kuris stovėjo netoli bažnyčios. Viename namo gale buvo paštas, o kitame – 4 klasių pradžios mokykla. Kita mokyklos dalis buvo įsikūrusi dabartinės parduotuvės „Vilagis“ patalpose. 1951 m. pradžios mokykla tapo septynmete mokykla, 1961 m. aštuonmete mokykla. 1964 m. pastatyti du mediniai mokyklos pastatai, įkurtas internatas. 1970 m. pastatyta mūrinė mokykla, į kurią persikėlė 5-8 klasės, pradinė mokykla liko įsikūrusi mediniame pastate, o dabartinėje parduotuvėje buvo mokyklos sporto salė ir dirbtuvės. Nuo 1985 m. visų klasių mokiniai pradėjo mokytis mūriniame pastate, o į medinį pastatą perkeltos dirbtuvės. Nuo 1986 m. mokykla devynmetė, nuo 1999 m. - dešimtmetė (pagrindinė) mokykla.
2005 m. rudenį atidarytas naujas mokyklos priestatas su sporto sale. 2006 m. pradėta senojo pastato renovacija. 2006 m. rugpjūčio mėn. uždarytas Neprėkštos pradinio ugdymo skyrius, kurio mokiniai lanko pagrindinę mokyklą.
Naga
Žodis naga gali reikšti:
Švediška virtuvė
thumb|right|240px|Švediška traški duona knäckebröd. Švediška virtuvė – viena iš vakarietiškų virtuvių, paplitusi Švedijoje bei apimanti švedų ir samių tautų tradicinius patiekalus bei gėrimus.
Dauguma jų yra gana paprasti, tačiau taip pat būdingi regioniniai skirtumai. Šiaurinėje regiono dalyje, tarp samių, buvo labiau paplitę šiaurinio elnio ir kitų gyvūnų mėsos valgymas, tuo tarpu pietinėje – svarbus mitybos elementas buvo daržovės.
Apžvalga
Švedai į kiekvieną valgį įberia cukraus. Daugelis duonos rūšių yra salstelėjusio skonio, gaminama netgi pasaldyta kraujinė dešra, kuri paduodama valgyti su uogų kompotu, cukrus beriamas į kepenėlių paštetą, marinuotą silkę.
Švediškos duonos kepalai pasižymi dydžių ir formos įvairove, daugelis yra pasaldinti arba su prieskoniais; ryžių, kviečių, avižinių kruopų; balta arba tamsi, raugintos arba neraugintos tešlos, taip pat minkšta arba traški plokščia duona. Daugelis mėsos patiekalų valgomi su bruknių džemu. Būdingos šaltos ar šiltos tirštos vaisinės sriubos. Pagrindinis riebalų šaltinis – sviestas ir margarinas, nors alyvuogių aliejus populiarėja, kaip ir kiti itališki patiekalai, ypač makaronai, pica ir vynas. Tradiciniai kepiniai – mielinė tešlos bandelės, sausainiai, pyragai.
Mėgstamas švedų valgis – tamsi pupelių sriuba su lašinukais, kuri paprastai truputį pasaldinama, taip pat blynai su bruknėmis, įvairių rūšių kukuliai (kiotbuliarai).
Gamtoje populiarūs vadinami vikingų laikų valgiai. Tai molyje kepta višta, žuvis. Išdarinėta, nuplauta, bet nenupešta višta aptepama moliu ir lauže tarp akmenų valandą kepama. Po to molis atsargiai nudaužomas, jame lieka plunksnos, o pats kepsnys – sultingas ir labai skanus. Taip pat kepamas karpis, tik į jį reikia prikimšti salierų, krapų arba kadagio uogų. Kepamas 15 minučių.
Raudžiai (Ragainės apskritis)
Raudžiai (rus. Riadinas;, nuo 1936 m. rugsėjo 16 d. Raudßen, Raudschen, nuo 1938 m. birželio 6 d. Rautengrund, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, 11 km į rytus nuo Ragainės, Šešupės kairiajame krante, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nemano miesto gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas, kaimo bendruomenė, nuo 1935 m. balandžio 1 d. savivaldybė. Nuo 1928 m. lapkričio 15 d. prijungti Ąžuolynai ir Lenkai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Ragainės rajono (Рагнитский район), vėliau Nemano rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Bolšoje Selo apylinkės gyvenvietė. 1993 m. prijungta Lugovojė.
Gyventojai
Kaime 2010 m. buvo 5 gyvenamieji namai.
Atmosfera (reikšmės)
Žodis atmosfera gali reikšti:
Centriolė
thumb|right|300px|Ląstelė: 13. Centriolė Centriolė (nuo 'vidurys') – ląstelių organoidas, centrosomos dalis, svarbi ląstelės dalijimuisi, būdinga gyvūnų ir grybų ląstelėms. Paprastai ląstelėje būna dvi, ląstelei dalijantis išsidėsto priešinguose poliuose, čia sudaro centrus, aplink juos išsidėsto susiformavusios achromatinės verpstės siūlai.
Centriolės sandara
Centriolė panašį į tuščiavidurį cilindrą, kurio skersmuo apie 150, ilgis – 300-500 nanometrų. To cilindro sienelė susideda iš 27 mikrovamzdelių, išsidėsčiusių 9 tripletais. Nesubrendusios centriolės (procentriolės) sudarytos iš 9 pavienių mikrovamzdelių, o vėliau – iš 9 dvigubų vamzdelių. Naujai susidariusi centriolė dažnai išsidėsto statmenai senajai. Iki branduolio dalijimosi pradžios centriolės atsiskiria ir slenka į priešingus polius.
Kišas
Kišas  – senovės Šumero miestas, buvęs dabartiniame Irake, 12 km į rytus nuo Babilono, 80 km į pietus nuo Bagdado. Kiše buvo E-meteursag šventykla, kurioje garbintas dievas Zababa.
Kišo vietovė apgyvendinta nuo IV tūkstantmečio pr. m. e. (Džemdet Nasro laikotarpis). Pirmuoju miesto valdytoju laikomas Džurušas. Vėliau valdė keletas valdovų, dėl kurių realumo ginčijamasi (pavadinti gyvūnų pavadinimais, galimai semitiškos kilmės). Po to Kišą valdė Etana, žinomas iš babiloniečių mitų ir kartais laikomas tikruoju Kišo įkūrėju. ~XXVI a. pr. m. e. Kišo valdovu buvo Enmebaragesis – pirmasis iš archeologiškai paliudytų miesto valdovų. Vėliau miesto valdove buvo Kubaba – vienintelė moteris Šumero karalių sąraše. Kišo karinė reikšmė palaipsniui sumenko, tačiau daugelis kitų miestų valdovų save tituluodavo ir Kišo karaliais. Kišas buvo valdomas akadų, asirų, babiloniečių, kol galiausiai buvo apleistas.
Kišo archeologinė vietovė yra Uhaimyro tele bei kelete kitų aplinkinių telų, nusidriekusių palei išdžiuvusią Eufrato senvagę. Vietovėje rasta 1400 senojo Babilono lentelių su įrašais, partų, asirų radinių, zikurato liekanų.
thumb|left|250px|Kiše rastos lentelės su piktografiniu raštu ([[XXXVI a. pr. m. e.)]]
Magūnai (Visaginas)
Magūnai – kaimas Visagino savivaldybėje, šalia kelio, 4 km nuo Visagino. Telkšo Gulbinis. Senosiose kapinėse stovi Magūnų koplyčia.
Istorija
Iki 1918 metų priklausė Rusijos Imperijai.
Magūnų kaimas – viena seniausių Visagino apylinkių vietovių, istorijos šaltiniuose žinoma kaip Breslaujos pavieto gyvenvietė. XVII a. pradžioje čia vyko teismo procesas, jame už raganavimą buvo nuteisti myriop keli vietos gyventojai. Kapinaitės siejamos su Gūrių (Kalnėnų) dvarininko Butlerio vardu – 1833 m. jis čia palaidojo savo mažametį sūnų ir virš jo kapo pastatė koplytėlę. Dvaro savininkai vėliau čia nebelaidojo, matyt, turėjo kitur savo giminės laidojimo vietą. Butleriams išvykus, dvare apsigyveno vokiečių kilmės Engelhardų giminė. Magūnų kapinaitėse buvo laidojami magūniečiai, senu papročiu jose vis dar statė medinius kryželius. Seniausias akmeninis kryžius pastatytas jau sunykus Gūrio dvarui – jis datuojamas 1891 m.
Nuo 1995 m. priklauso Visagino savivaldybei.
Gyventojai
miniatiūra|240px|left|Senosios kapinės su koplyčia miniatiūra|240px|left|Gatvė kolektyviniuose soduose. Rodyklė į kapines
Naga (miestelis)
2003 m. šioje 28,12 km² teritorijoje gyveno 8814 žmonių (tankumas – 313,44 žm./km²). 2005 m. lapkričio 11 d., miestelis, kartu su Učita, Kokava, Momojama ir Kišigava buvo sujungti į vieną didelį miestą – beveik 230 km² ploto Kinokavą.
Assassin's Creed IV: Black Flag
Assassin's Creed IV: Black Flag – istorinis trečiojo asmens perspektyvos stealth action ir nuotykių žanro kompiuterinis žaidimas, kurį sukūrė „Ubisoft“ padalinys „Ubisoft Montreal“. Šį žaidimą išplatino „Ubisoft“. 2013 m. spalį jis buvo išleistas PlayStation 3, Xbox 360 ir Wii U konsolėms, kiek vėliau, 2013 m. lapkritį – PlayStation 4, Windows ir Xbox One platformoms.
Žaidimas yra laisvo pasaulio. Net 40 proc. viso žaidimo praleidžiama ne sausumoje, o jūroje, plaukiojant laivu, tačiau daugelio žaidėjų režime juo plaukioti žaidėjas negalės.
Šis žaidimas jau šeštasis „Ubisoft“ žaidimų serijos „Assassin's Creed“ kūrinys. „Assassin's Creed IV: Black Flag“ susilaukė daug teigiamų įvertinimų, balai vyrauja nuo 7 iki 9. Šioje dalyje dar labiau išplėtota kovų sistema, stealth režimas.
Žaidimo eiga
Šiame „Assassin’s Creed“ žaidime veiksmas vyksta Didžiosios Britanijos, Ispanijos ar Portugalijos valdose. Kai kurios teritorijos ar miestai pvz.: Nasau (Nassau) valdomos piratų. Yra ir daug kitų vietovių tokių kaip fortai, plantacijos, kaimeliai, Majų gyvenviečių griuvėsiai, povandeninės įdubos. Visos šios vietos gali būti tyrinėjamos,užgrobiamos ir pan. Pasaulis daug laisvesnis negu anksčiau išleistose dalyse.
Žaidimo eigoje galima sutikti ir realių asmenybių. Tai Juodabarzdis ( Blackbeard ), Bendžaminas Horingoldas ( Benjamin Hornigold ) ir kiti piratai.
Andrius Baltrušaitis
Andrius Baltrušaitis (1885 m. rugsėjo 21 d. Buktiškiuose, Šakių raj. – 1906 m. vasario 1 d. ten pat) – knygnešys, spaudos ir politinis veikėjas.
Biografija
Antano ir Juozo Baltrušaičių brolis. Mokėsi Barzdų pradinėje mokykloje.
1901 m. vienas iš slaptos Lietuvos mylėtojų draugijos organizatorių. 1902 m. ši draugija tapo Lietuvos socialdemokratų partijos Zanavykų kuopa. 1905 m. vienas iš aktyviausių revoliucinių įvykių Suvalkijoje organizatorių.
Nuo 1902 m. bendradarbiavo socialdemokratų spaudoje, laikraščiuose „Naujienos“ (1902–1903 m., slapyvardis A. Žioplelis), „Ūkininkas“ (1901–1904 m., slapyvardis Ciprijonas Viskantas), „Vienybė lietuvninkų“ (1903 m.).
Už aktyvų dalyvavimą 1905 m. įvykiuose kazokai norėjo jį areštuoti, bet jis atsišaudė ir buvo nužudytas.
Beūsiai
Beūsiai (Protura) – šešiakojų nariuotakojų būrys, kartu su dviuodegiais ir kolembolomis priskiriamas Entognatha klasei. Gali būti, kad beūsiai yra visų šešiakojų protėviai, nors egzistuoja ir tokia nuomonė, kad šešiakojai – polifiletinė grupė (kilusi iš skirtingų protėvių). Žinoma 731 rūšis (Szeptycki, 2007), arti 300 rūšių priklauso Eosentomon genčiai. Rūšys skirstomos į 7 šeimas.
Morfologija
thumb|left Beūsiai – labai smulkūs, dirvožemyje gyvenantys organizmai, šešiakojų tarpe išsiskiriantys anamorfiniu vystymusi – augant po nėrimosi padaugėja segmentų. Ką tik išsiritusi lerva turi 9 pilvelio segmentus, bet po kelių nėrimųsi pasiekiamas suaugusiems būdingas pilvelio segmentų skaičius – 12. Beūsiai besparniai, neturi akių, antenų, dažniausiai balti arba blyškiai rusvi. Kojos penkiasegmentės, pirmos poros kojos laikomos atkištos į priekį, nes jų trys pirmi segmentai atlieka sensorinę funkciją. Galva kūginė, turi dvi šviesai jautrias pseudoakutes. Cerkų neturi, ant pirmų trijų pilvelio segmentų į galūnes panašios išaugos.
Ekologija
Beūsiai dažniausiai gyvena dirvožemyje, samanose arba nuokritose drėgnuose vidutinio klimato miškuose, kur aplinka ne per rūgšti, bet taip pat aptinkami po akmenimis, po medžių žieve ir gyvūnų urvuose. Mityba nėra gerai ištirta, manoma, kad maitinasi negyva augaline medžiaga ir grybais.
Centrosoma
thumb|260px|Centrosoma ląstelėje Centrosoma ( 'centras' + 'kūnas') – ląstelės centras ir pagrindinė dalijimosi struktūra, dėl kurios ląstelei dalijantis, dukterinėse ląstelėse taisyklingai pasiskirsto chromosomos. Sudaryta iš dviejų centriolių, išsidėsčiusių viena kitai statmenai, centriolės apgaubtos baltymų, reikalingų achromatinių verpsčių mikrovamzdelių susidarymui. Ląstelės dalijimosi metu centriolės juda į priešingus polius, ten padvigubėja ir dukterinės ląstelės gauna po vieną naują centrosomą.
Dauginimosi metu atsiradę centrosomų skaičiaus nukrypimai – vėžinių ligų požymis.
Sorata
Sorata  – miestas Bolivijoje, La Paso departamente, 2677 m aukštyje, Iljampu kalno papėdėje. Larekachos provincijos centras. ~5,0 tūkst. gyventojų. Miestas yra 120 km į šiaurę nuo La Paso, 25 km nuo vakarinio Titikakos ežero kranto.
Sorata yra svarbus Bolivijos turistinis centras, ypač lankomas alpinistų, kurie kopia į greta iškilusias Realio Kordiljeros viršukalnes.
Istorija
Kolonijiniais laikais Sorata buvo aukso gavybos ir kaučiuko auginimo regiono centras. 1781 m. Tupac Amaru sūnėnas surengė indėnų sukilimą, kurio metu užliejo Soratą kalnuose susitvenkusiu vandeniu.
Sorata
Petrozavodskojė (Eichvaldas)
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas. 1947–2008 m. Svobodos apylinkės kaimas.
Henri Matisse
Anri Matisas ( 1869 m. gruodžio 31 d. – 1954 m. lapkričio 3 d.) – prancūzų menininkas ir skulptorius, fovizmo srovės pradininkas. Meninius ieškojimus ir emocijas reiškė formų ir spalvų žaismu. Jis vertinamas reikšmingiausiu XX a. pr. Prancūzijos dailininku ir vienu iš reikšmingiausių moderniojo meno atstovų. Vienu iš geriausiai žinomų jo kūrinių yra „Šokis“.
Biografija
Anri Matisas gimė Le Kato Kambrezi (Le Cateau-Cambrésis) miestelyje Šiaurės departamente. Jo tėvas vystė grūdų prekybą. A. Matisas mokėsi netolimame Sen Kventino mieste (Enos departamentas). 1887−1888 m. mokėsi teisę Paryžiuje. Grįžęs į Sen Kventiną įsidarbino klerku teisės biure. Mokėsi piešimo vietos mokykloje ir po sunkaus apendicito priepuolio pradėjo tapyti. Iš pradžių kopijavo savo mėgiamus senuosius prancūzų ir olandų menininkus. Jis metė darbą teisės biure ir 1891 m. išvyko į Paryžių apsisprendęs tapti dailininku. Mokėsi Žiuljano akademijoje pas Adolfą Viljamą Bugro ir 1892–1899 m. – pas Giustavą Moro, kurio ateljė buvo Paryžiaus aukštojoje dailės mokykloje. Joje dailininkas sutiko Ž. Ruo ir A. Markė. Vėliau dar lankė pamokas pas Eženą Karjerą. 1896 m. jis išstatė keturis paveikslus Nacionalinės dailės draugijos salone, kur susilaukė sėkmės. Jis buvo išrinktas draugijos asocijuotu nariu, valstybė įsigijo paveikslą „Skaitanti moteris“. Kelionėje į Bretanę A. Matisas susipažino su impresionistu K. Pisaro ir pamatė daugiau impresionistų kūrinių Gustavo Kajeboto kolekcijoje, kuri tuo metu buvo padovanota valstybei. Jo tapybos spalvos pašviesėjo, tapo intensyvesnės.
1898 m. A. Matisas vedė Ameli Pereijė (Amélie Parayre), lankėsi Londone, kur studijavo V. Ternerio peizažus, ir kurį laiką tapė Korsikoje. 1899 m. susidomėjo neoimpresionizmu (daugiausiai Polio Sinjako kūryba), islamo menu, Polio Gogeno kūryba. Domėjosi taip vadinamuoju „primityviuoju“ menu. Iš Volaro įsigijo po P. Sezano, P. Gogeno ir Van Gogo paveikslą. Tuo metu dažnai tapė su bičiuliu A. Markė. Jis nutolo nuo akademinės meno aplinkos. 1901 m. pirmą kartą eksponavo Nepriklausomųjų salone, parodos metu susitiko Morisą Vlaminką. Jo finansinė padėtis tuo metu nebuvo tvirta. Jis priėmė užsakymą dekoruoti Gran Palė, o žmona atidarė modistės studiją. Matisų šeima tuo metu jau turėjo tris vaikus − Margaritą, Žaną ir Pjerą. 1904 m. įvyko pirmoji A. Matiso personalinė paroda Volaro galerijoje Paryžiuje. Tų pačių metų vasarą jis aplankė P. Sinjaką Sen Tropeze.
1905 m. A. Matisas nusikratė neoimpresionizmo įtakos ir pradėjo tapyti nauja stilistika, kuri vėliau buvo pavadinta fovizmu. 1905 m. A. Matisas kartu su A. Derenu tapė Koliuro miestelyje prie Viduržemio jūros. Jo kūriniai iš šios kelionės buvo pademonstruoti Rudens salono parodoje Paryžiuje, kurioje meno kritikas Lui Vokselis A. Matisą ir kelis kitus ryškias spalvas naudojusius dailininkus praminė fovistais („laukiniai žvėrys“). Tai buvo atsakas į to meto niūrų meną. Ryškiuose ir kontrastinguose darbuose siekė išreikšti idiliškas, entuziastingas, nesibaigiančio šokio scenas. . Pirmuose darbuose Matisas naudojo prislopintas spalvas, tačiau vėliau jos pasidarė ryškios. Matiso kūrybinis tikslas – ne tiksliai atspindėti tikrovę, bet „kūrybiškai ją pažadinti“. Nors jo darbai primena eskizus, iš tiesų tai yra gerai apgalvota kompozicija, o kūrinio elementai pajungti griežtai tvarkai. Dailininkas dažnai tapė peizažus, kambarius su atvirais langais, dekoratyviniais kilimais ir senoviniais baldais, šokančius žmones, aktus, natiurmortus. („Dailininko dirbtuvė“, „Natiurmortas su raudonomis žuvelėmis“, „Šokis“). A. Matisas iškart pradėtas vertinti fovistų lyderiu, tačiau grupė ilgai neišsilaikė. Jo kūrinius pradėjo kolekcionuoti Leo ir Gertrūda Stainai, seserys Eta ir Klaribel Koun.
1907 m. A. Matisas atidarė savo dailės mokyklą Paryžiuje ir 1909 m. sudarė sutartį su meno dileriu Bernheimu Jaunesniuoju, kuri išvadavo menininką nuo materialinių rūpesčių. Dailininkas lankėsi Ispanijoje, Maskvoje, Tanžere, Maroke. 1913 m. A. Matiso paveikslai buvo įtraukti į Niujorke vykusią moderniojo meno Arsenalo parodą. Iki 1923 m. rusų kolekcionieriai Sergejus Ščiukinas ir Ivanas Morozovas įsigijo beveik 50 jo paveikslų. Iki Antrojo pasaulinio karo dailininkas kūrė Paryžiuje ir Pietų Prancūzijoje. Jo kūryba apėmė litografijas, graviūras, skulptūrą, gobelenų dizainą. Iliustravo S. Malarmė poeziją. Jis kūrė sieninės tapybos projektus Barnso fondui Merione (JAV) ir scenos bei kostiumų dizainą Leonido Miasino baleto „Raudona ir juoda“ (Rouge et noir) pastatymui. Dailininkas daug keliavo, lankėsi Normandijoje, Taityje, JAV, Italijoje.. Žiemas paprastai praleisdavo Prancūzijos Rivjeroje. Jo šio laikotarpio kūriniai tapo mažiau publiką šokiruojantys, tradiciškesni. thumb|right|220px| Anri ir Ameli Matisų kapas Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui A. Matisas ruošėsi emigruoti į Braziliją, bet apsigalvojo Bordo mieste pamatęs pabėgėlių minias. Jo žmona ir duktė prisijungė prie prancūzų Pasipriešinimo naciams Antrojo pasaulinio karo metu ir laikė dailininko poziciją per pasyvia. 1941 ir 1942 m. A. Matisui buvo atlikto dvi operacijos, dailininkas susidomėjo popieriaus dekupažu. 1947 m. publikuotas jo paruoštas iliustruotas leidinys „Džiazas“ (Jazz). Jis iliustravo įvairias poezijos knygas.
A. Matisas ruošė dekorą naujai dominikonų Rožančiaus koplyčiai Vanse (Prancūzijos Rivjera), kuri pašventinta 1951 m. Tai sukėlė kalbų apie dailininko „atsivertimą“. Tais pačiais metais įvyko stambi dailininko retrospektyvinė paroda Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje, kuri vėliau parodyta Klyvlende, Čikagoje ir San Franciske. Dailininko sveikata tuo metu buvo prasta, jis gyveno atskirai nuo žmonos. 1952 m. dailininko gimtajame Le Kato Kambrezi atsidarė A. Matiso vardo muziejus. Anri Matisas didžiąją gyvenimo dalį praleido Prancūzijos Rivjeroje ir mirė 1954 m. lapkričio 3 d. Nicoje. Palaidotas Simjė prie Nicos kapinėse, viename kape kartu su žmona. Nicoje atidarytas antras A. Matiso vardo muziejus.
Degutienė
Degutienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Degutytė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Degutis.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Felicijonas Konstantinas Fedaravičius
Felicijonas Konstantinas Fedaravičius (1938 m. spalio 25 d. Sklėriškyje, Nemunėlio Radviliškio valsčiuje – 2023 m. birželio 18 d. Jonavoje ) – Lietuvos pedagogas, žurnalistas, poetas.
Biografija
1958 m. baigė Nemunėlio Radviliškio vidurinę mokyklą, 1967 m. baigė Vilniaus pedagoginio instituto Lietuvių kalbos ir literatūros fakultetą.
1961–1974 m. mokytojavo Pasvalio rajono ir Biržų mokyklose. 1965–1966 m. laikraščio „Biržiečių žodis“, 1974–1975 m. Pasvalio raj. laikraščio „Darbas“ Kultūros skyriaus vedėjas, 1975–1985 m. Jonavos rajono laikraščio „Jonavos balsas“ korespondentas, Kultūros skyriaus vedėjas, 1985–1989 m. – redaktoriaus pavaduotojas. Nuo 1989 m. buvo žurnalo „Ūkininkas“ vyriausiasis redaktorius, leidyklos „Dobilas“ direktorius ir redaktorius, 1990–1991 m. dar ir laikraščio „Jonava“ redaktorius.
Išleido sonetų rinkinių, sudarė poezijos rinkinių. Nuo 1975 m. buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos narys, o nuo 1994 m. iki mirties buvo Lietuvos kaimo rašytojų sąjungos pirmininkas.
My Beautiful Dark Twisted Fantasy
My Beautiful Dark Twisted Fantasy – penktasis studijinis amerikiečių hiphopo atlikėjo Kanye West albumas, išleistas 2010 m. lapkričio 22 d. Albumas laikomas vienu geriausių West darbų, sujungiančiu hiphopą, soul, barokinę muziką, elektroniką ir simfoninį skambesį. Albumo dainose pasakojama apie nereikalingus dalykus gyvenime, būvimą garsenybe, vartotojišką kultūrą, rasę, bei amerikietiškos kultūros idealizavimą.
Reklamuodamas albumą, West pradėjo „GOOD Fridays“ seriją, per kurią kiekvieną penktadienį jis išleisdavo po nemokamą dainą. Taip buvo išleisti keturi singlai: JAV pasisekimo sulaukę „Power“, „Monster“ ir „Runaway“ bei visame pasaulyje išgarsėjęs „All of the Ligts“. Taip pat buvo išleistas trumpametražis filmas „Runaway“, kuriame skambėjo albumo muzika. Albumas debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje. 2020m. lapkričio mėnesio duomenimis, JAV albumas tituluotas triskart platininiu, pardavus per tris milijonus kopijų. „My Beautiful Dark Twisted Fantasy“ sulaukė milžiniško kritikų pripažinimu ir buvo beveik visų kritikų išrinktas kaip geriausias 2010 m. albumas.
Meksikos himnas
Himno Nacional Mexicano – Meksikos valstybinis himnas. Žodžių autorius – Francisco Gonzáles Bocanegra, muziką parašė Jaime Nunó Roca.
1853 m. Meksikos prezidentas Antonio López de Santa Anna paskelbė konkursą himnui sukurti. Kompozicija turėjo atspindėti patriotines idėjas. Talentingas poetas Francisco González Bocanegra nesidomėjo konkursu, bet kurė savo poemas. Tačiau jo žmona Guadalupe González del Pino vertė poetą dalyvauti konkurse. Ji netgi buvo įkalinusi Fransiską rūsyje ir neišleido tol, kol šis nesukūrė visų 10 posmų ir nesugiedojo prie rūsio durų. Jis pristatė eiles komisijai ir 1854 m. vasario 3 d. paskelbta, kad jo eilės laimėjo konkursą.
Tais pačiais metais surengtas ir konkursas melodijai. Konkursą laimėjo Juan Bottesini, tačiau jo melodija nebuvo priimta teigiamai. Antrąjį konkursą laimėjo karinio orkestro vadovas Jaime Nunó. Melodija galutinai pasirinkta 1854 m. rugpjūčio 12 d. Meksikos Nepriklausomybės dieną (rugsėjo 16 d.) himnas pirmą kartą pristatytas viešai. Santa Anos teatre jį atliko operos solistai Claudia Florenti ir Lorenzo Salvi.
1943 m. himnas įteisintas įstatymiškai. Jį sudaro priedainis, 1, 5, 6 ir 10 posmai. Įvairiose sportinėse varžybose, oficialiuose sutikimuose grojama trumpoji himno versija: priedainis-I posmas – priedainis. Pradedant ir baigiant radijo ir televizijos programas, oficialių minėjimų metu himnas grojamas tokia tvarka: priedainis-I posmas – priedainis-X posmas – priedainis.
Louis de Bussy d'Amboise
thumb|right|Luiso de Biusi d'Ambuazo portretas, nupieštas [[Edouard Pingret|Eduardo Pingreto, 1835]] Luisas de Biusi d’Ambuazas (pr. Louis de Bussy d’Amboise, 1549–1579) – Prancūzijos didikas iš Klermontų giminės, karališkojo dvaro džentelmenas, Anžu kunigaikščio Pranciškaus minjonas, Navaros ir Prancūzijos karalienės Margaritos meilužis.
Grafas Biusi d’Ambuazas priklausė princo Pranciškaus svitai ir jam tarnavo. Biusi tapo Anžu kunigaikščio favoritu, o vėliau princesės Margaritos meilužiu. Jis garsėjo kaip drąsus, elegantiškas, išdidus, provokuojantis ir žiaurus žmogus. Jis buvo kardinolo George II d’Amboise sūnėnas ir Jean IV d’Amboise anūkas.
Biusi dažnai šaipydavosi iš karaliaus Henriko III favoritų ir dažnai kaudavosi dvikovose su jais. Jis padėjo Anžu kunigaikščiui Pranciškui pabėgti iš karaliaus rūmų, kuriuose jis buvo laikomas kaip kalinys savo brolio karaliaus Henriko III.
Biusi d’Ambuazas labai pasižymėjo Šventojo Baltramiejaus naktį (1572), nes nužudė daug hugenotų, tarp, kurių buvo ir jo paties giminaitis Antoine de Clermont. Biusi mėgindamas suvedžioti grafienę Monsoro, buvo sučiuptas jos vyro ir nužudytas.
Populiarioji kultūra
De Biusi d’Ambuazas yra vienas pagrindinių veikėjų Aleksandro Diumos knygoje „Grafienė Monsoro“ (1846), pjesėje „Henrikas III ir jo dvaras“ (1829) ir pagrindinis veikėjas anglų dramaturgo George Chapman pjesėje „Bussy D'Ambois“ (1607). Pagal Aleksandro Diumos knygą „Grafienė Monsoro“ yra išleisti kino filmai ir serialai.
Lietuvos departamentas
Lietuvos departamentas  – 1736–1818 m. Prūsijos karalystės administracinis-teritorinis vienetas. Sudarytas baigiantis Mažosios Lietuvos didžiajai vokiečių kolonizacijai. Centras – Gumbinė. Pagrindinė administracinė įstaiga – Gumbinės karo ir domenų rūmai, kurie pakeitė Lietuvos deputacijos kolegiją. 1818 m. Lietuvos departamentas pertvarkytas į Gumbinės apygardą, gyvavusią iki 1945 metų.
Geografija
Departamentas apėmė didžiąją Mažosios Lietuvos dalį – Lietuvos provinciją ir Mozūriją. Į departamentą įėjo Lietuvos dabartiniai Klaipėdos rajonas ir didesnioji Šilutės rajono dalis. Labguvos, Šakių, Tepliavos lietuviškos apskritys priklausė Rytų Prūsijos departamentui, kurį sudarė daugiausia jau suvokietėjusios apskritys ir valsčiai.
1800 m. departamento plotas buvo apie 17 000 km², gyveno apie 340 tūkst. žmonių (dauguma lietuviai ir lenkai; vokiečių valstiečių atkelta tik per XVIII a. pirmosios pusės kolonizaciją.
Administracinis padalijimas
Lietuvos departamentui priklausė apskritys (centrai):
Departamente buvo 20 miestų, 64 valstybiniai valsčiai su 164 palivarkais, 3256 kaimai, apie 41 500 sodybų. Lietuviškose apskrityse veikė 116 evangelikų liuteronų, 9 evangelikų reformatų ir 1 katalikų parapija.
Kultūra
Valdžios reikmėms 1805 m. įsteigtas Hartungų spaustuvės Karaliaučiuje filialas; joje 1807 m. išspausdintas Prūsijos karaliaus Frydricho Vilhelmo III įsakas lietuvių kalba apie baudžiavos panaikinimą. Nuo 1811 m. leistas departamento oficiozas Amts–Blatt der Koniglichen Litthauischen Regierung, kuriame dalis medžiagos skelbta lietuvių kalba.
Gilūtis
left|120px
Gilūtis arba Gilutis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, Dūkšto seniūnijoje, apie 9,5 km į šiaurės rytus nuo Dūkšto, Sausašilio miške. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus - 0,13 km, plotis - iki 0,1 km. Altitudė 154,8 m. Krantai aukštoki, sausi, tik rytinis krantas žemas. Krantai ištisai apaugę medžiais. Ežeras nenutekantis, priklauso Smalvo ežero baseinui.
Paprastosios dygiosios kartuolės
Paprastosios dygiosios kartuolės (Acanthorhodeus) – karpinių (Cyprinidae) šeimos žuvų gentis.
Porcelianas
thumb|250px|Porcelianinis indas Porcelianas – keraminė medžiaga, gaminama iš kaolino pagal specialią technologiją. Laikoma viena vertingiausių keramikos rūšių.
Porceliano šukė yra balta, sukepusi, peršviečiama, Vandeniui beveik nelaidi.
Pavadinimas kilęs iš jūrų kriauklės porcella, kurios vidus blizga nuo perlamutro.
Pagal masės sudėtį, porcelianas būna kietasis arba minkštasis:
Manoma, kad Kinijoje porcelianas išrastas Rytų Han dinastijos laikais (I–II a.). Japonijoje porcelianą ėmė gaminti XV a., o Europoje – XVII a.
Taip pat yra kaulo (fosfatinis) porcelianas. Į jo masę dedama 20-60 % kaulų pelenų. Degamas +1250-1300 °C, su glazūra – +1100-1150 °C temperatūroje.
Fritiniame porceliane mažai plastinių medžiagų, todėl formuojant dedama klijų.
Neglazūruotas sukepęs porcelianas vadinamas parianu. Degamas jis šiek tiek pasiglazūruoja, linkęs deformuotis. Daugiausiai iš jo liejamos skulptūrėlės. Neglazūruotas degtas porcelianas vadinamas biskvitu.
Rašomoji plunksna
thumb|Įvairios rašomosios plunksnos gamybos stadijos Rašomoji plunksna  – rašymo priemonė, pagaminta iš didelio paukščio plunksnos. Rašomosios plunksnos buvo naudojamos rašant rašalu iki atsirandant plunksnakočiui, automatiniam plunksnakočiui ir galiausiai tušinukui. thumb|left|200px|Rašalo indelis ir rašomoji plunksna Užsmailinta žąsies plunksna retai naudojama kaligrafijai, nes popierius dabar dažniausiai gaminamas iš medienos masės dėl ko plunksna greitai susidėvi. Tačiau ji vis dar yra naudojama kelių sričių specialistų, nes suteikia galimybę brėžti neprilygstamo aštrumo brūkšnius ir yra lankstesnė už tušinuką.
SSC Napoli
Neapolio SSC – Italijos futbolo klubas iš Neapolio, įkurtas 1926 m., 2 kartus Serie A čempionas.
Istorija
Ilgą laiką klubas ypatingų laimėjimų nepasiekė, nors ir buvo vienas stipriausių pietinėje Italijoje. Tačiau 1984 m. į komandą atėjus talentingam D. Maradonai klubas ne tik iškovojo pirmuosius šalies čempiono vardus, tačiau nugalėjo ir UEFA taurėje. Dėl dopingo skandalo komandą palikus D. Maradonai klubas vėl tapo lygos vidutinioku, o 2004 m. buvo priverstas bankrutuoti, nors vėliau buvo atkurtas.
2022–2023 m. sezone iškovojo čempionų titulą.
Kšyštof Lavrinovič
thumb|Broliai Lavrinovičiai Kšištofas Lavrinovičius (, g. 1979 m. lapkričio 1 d. Vilniuje) – Lietuvos lenkų kilmės Lietuvos krepšininkas, žaidžiantis.
1999–2002 m. sėdėjo kalėjime už moters išžaginimą. Bausmę atliko kartu su broliu dvyniu Darjušu Pravieniškių sustiprinto režimo pataisos darbų kolonijoje. Krepšininkas tapo Alytaus „Alitos“ komandos lyderiu, o po metų išvyko žaisti į Rusiją. Prieš 2004 metų sezoną krepšininku domėjosi NBA komanda „Toronto Raptors“, tačiau visgi į ją neišvyko.
Pasibaigus 2006–2007 m. sezonui ir pasibaigus krepšininko kontraktui su „UNIKS“, žaidėjas nusprendė nepratęsti sutarties su šia komanda ir vykti žaisti į Italiją, Sienos „Montepaschi“ klubą. 2012 m. rugpjūčio 10 d. papildė Kauno „Žalgirio“ klubą ir pasirašė dvejų metų sutartį.
2014 m. vasario 12 d. paliko Kauno Žalgirį ir persikelė į Ispaniją Valensijos „Basket“ klubą. 2014 m. gruodžio mėnesio viduryje sugrįžo atgal į Lietuvą ir pasirašė 1,5 metų sutartį su Vilniaus „Lietuvos ryto“ klubu. 2016 m. rugpjūčio viduryje persikėlė į Panevėžio „Lietkabelis“ klubą ir pasirašė sutartį iki sezono pabaigos. 2018 m. rugpjūčio pabaigoje, kartu su broliu, pasirašė vienerių metų sutartis su Prienų „Skycop“ klubu.
Išglis
Išglis – populiarus austrų kalnų kurortas, įsikūręs Tirolio žemėje Paznaun slėnyje. Miestelis yra netoli Austrijos - Šveicarijos sienos, 1400 m aukštyje virš jūros lygio. Kadaise tai buvo pakankamai uždaras ir nuo pagrindinių kelių nutolęs kalnų kaimelis. Išglis yra pagarsėjęs savo slidinėjimo sezono užbaigimo koncertais su garsiausiomis žvaigždėmis, triukšmingais atostogų baigiamaisiais vakarėliais Après-ski.
Kalnų slidinėjimo kurortas
thumb|left|250px|Išglio panorama thumb|left|250px|Après-ski bare Išglyje Kalnų slidinėjimo centras Silvretta Arena Ischgl-Samnaun yra sujungtas lynų keliais su Zamnauno slidinėjimo kurortu anapus sienos su Šveicarija. Kartu šis kalnų slidinėjimo regionas yra vienas didžiausių Alpėse. Čia prižiūrima virš 60 slidinėjimo trasų, ilgiausia iš jų (Greitspitz – Ischgl Dorf) siekia 11 km. 238 km ilgio trasas aptarnauja virš 40 keltuvų, įskaitant funikulierius, krėslinius, gondolinius ir užtempiančius keltuvus. Kurorte įrengtos 4 km rogių trasos, zonos snieglentininkams, paruoštos pasivaikščiojimų trasos žygiams pėsčiomis. Išglo gyventojų skaičius tesiekia 1600, tačiau žiemos metu vien slidinėjimo zonoje dirba apie 700 aptarnaujančio personalo žmonių. Pagrindiniai dumenys:
Kurtinys (ežeras)
Kurtinys – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, apie 8,5 km į šiaurės rytus nuo Naujojo Daugėliškio, Pasiekų miške. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,33 km, plotis – iki 0,23 km. Altitudė 145,3 m. Krantai neaukšti, ištisai apaugę medžiais. Pietuose išteka upeliukas link Padysnio HE tvenkinio (Dysnos upės baseinas).
Saldžiapalmė
Saldžiapalmė (Brahea) – arekinių (Arecaceae) šeimos palmių gentis, kurios rūšys auga Meksikoje ir Centrinėje Amerikoje (viena rūšis Gvadeupoje). Pasižymi dideliais, vėduokliškais lapais. Auga pusdykumėse, uolingose vietovėse, atsparios šalnoms.
Gentis pavadinta danų astronomo Tycho Brahe garbei.
Korėjiečių kalendorius
Korėjiečių kalendorius – saulės ir mėnulio kalendorius, kuris, kaip ir kiti Rytų Azijos kalendoriai, remiasi kinų kalendoriumi.
1895 m. Korėjoje buvo oficialiai priimtas Grigaliaus kalendorius, tačiau tradicinės šventės tebesiremia senuoju kalendoriumi. Didžiausia šventė šiuolaikinėje Korėjoje yra Seolnaal, pirmoji korėjiečių Naujųjų metų diena.
Vicky Rosti
Vicky muzikinę karjerą pradėjo nuo mažens. Pirmąjį singlą „Kun Chicago kuoli“ atlikėja išleido 1975 metais. 1987 m. Eurovizijos dainų konkurse su daina „Sata salamaa“ atstovavusi Suomijai, užėmė 15 vietą.
Nuo 1991 m. yra grupės Menneisyyden Vangit narė. Atlikėja yra ištekėjusi už Juha Arikoski.
Bajorėliai
Bajorėliais vadinami kaimai:
Puasono skirstinys
thumb|right|325px|Puasono tikimybių pasiskirstymas. x ašyje atidėtas k. Funkcija turi prasmę tik su sveikais k. Ištisinės linijos nubrėžtos tik dėl vaizdumo ir tikrai nereiškia tolydumo pasiskirstymo dėsnyje Puasono skirstinys – diskretus skirstinys (tikimybių pasiskirstymo dėsnis), nusakantis įvykių tikimybes įvykti per tam tikrą laiko intervalą, jeigu įvykiai vyksta pastoviu dažniu ir yra nepriklausomi vienas nuo kito. Šį dėsnį pirmasis aprašė prancūzų mokslininkas S. Puasonas.
Jei per tam tikrą laiko intervalą įvyksta vidutiniškai λ įvykių, tuomet tikimybė, kad per tą laiką įvyks tiksliai k įvykių bus lygi:
Čia
Puasono skirstinys gali būti išvestas iš binominio skirstinio kaip ribinis atvejis, tarus, kad p = λ/n ir įvykių skaičiui n artėjant į begalybę.
Juodapilvės aukšlės
Juodapilvės aukšlės (Acanthalburnus) – karpinių (Cyprinidae) šeimos žuvų gentis.
Karl Carstens
Karl Carstens ((1914 m. gruodžio 14 d. – 1992 m. gegužės 30 d.) – vokiečių politikas, penktasis Vokieijos Federalinis Prezidentas, teisininkas, teisėtyrininkas konstitucionalistas ir civilistas.
Biografija
Vertėsi advokato praktika, tyrinėjo teisę, siekė mokslinės kvalifikacijos (1938 m. Hamburgo universitete apgynė teisės disertaciją), nuo 1950 m. dėstė Kelno universitete, kuriame 1952 m. habilitavosi bei nuo 1960 m. profesoriavo. 1954–1960 m. sparčiai kilo diplomatinės karjeros laiptais. Nuo 1976 iki 1979 m. – Bundestago pirmininkas.