cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Xenoblade Chronicles X
Mechanika
Miros planeta sudaryta iš 5 didelių žemynų, kiekvieno su unikalia geologine ir biologine aplinka. Veikėjai gali keliauti po planetą pėsčiomis arba naudoti skraidančius, važiuojančius ir plaukiančius save transformuojančius kovinius mechanizmus, pavadinimu Skell (pavaizduotas žaidimo viršelyje). Veikėjas galimybę įsigyti Skell mechanizmą įgauna žaidimo eigoje. Skirtingose Miros planetos vietovėse galima sukurti greitojo keliavimo taškus, į kuriuos veikėjai persikelia akimirksniu. thumb|right|260px| Žaidimo kadras. Didžiausią žaidimo dalį užima kelionės ir ieškojimai po Miros planetą Žaidimą galima vykdyti tiek iš pirmojo, tiek iš trečiojo asmens perspektyvos. Žaidimas žaidžiamas valdant grupelę veikėjų iš BLADE organizacijos. Žaidėjas gali pasirinkti savo komandos sudėtį ir žaisti valdydamas ne vien savo susikurtą herojų, bet ir bet kurį iš grupės. Žaidimo siužetas atskleidžiamas iš vaizdo intarpų ir NPC paaiškinimų dialoguose. Žaidėjo susikurtas veikėjas žaidime neištaria nei žodžio.
Žaidimo eigoje kovojama naudojantis realaus laiko RPG žaidimų pobūdžio kovos sistema su pavojingais planetos gyvūnais ir priešiškais ateiviais, kurie siekia sunaikinti žmonijos likučius. Kovų metu renkami taškai, kuriais galima pasitobulinti veikėjo sugebėjimus. Naujojo Los Andželo parduotuvėse galima įsigyti ginklų ir įvairių patobulinimų Skell mechanizmui. Žaidimo eigoje kyla veikėjų patirties lygiai ir jie gali kautis su vis galingesniais planetos Miros monstrais.
Žaidime yra pasyvaus daugelio žaidėjų žaidimo pasirinkimo galimybė, kurio metu skirtingomis konsolėmis žaidžiantys „Xenoblade Chronicles X“ žaidėjai gali suformuoti komandas ir kitų žaidėjų susikurti veikėjai pasirodo kompiuterio valdomo veikėjo pavidalu žaidimo erdvėje. Šiuos veikėjus, vadinamus „skautais“, galima įtraukti į herojų grupelę. Komandinio žaidimo metu suformuojamos užduotys, kurias įvykdžius įmanomos bendratinklės iki 4 žaidėjų būrio misijos, kaip tikrame MMORPG žaidime.
Arkangelas Sarielis
Arkangelas Sarielis (hebr. Sari'el Dievo įsakymas) – žydų mitologijoje vienas iš Dievo arkangelų.
Minimas Enocho knygoje.
Port o Prensas
Port o Prensas (, išvertus – „Princo uostas“) – miestas vidurio Haityje, šalies sostinė ir didžiausias miestas. 1,23 mln. gyventojų (2005). Išsidėstęs prie Gonavo (Gonâve) įlankos Karibų jūroje; Vakarų departamento administracinis centras. Tai pagrindinis šalies jūrų uostas ir prekybos centras. Pramonė: maisto, gėrimų, tabako, tekstilės, statybų. Miesto ekonomikai svarbus turizmo sektorius. Yra Haičio valstybinis universitetas (įkurtas 1920 m.), nacionalinė biblioteka, arcehologijos muziejus, meno centras, technikos institutas, politechnikos kolegija. Įžymybės: Valstybės rūmai, Notre Dame bazilika, 1780 m. prancūzų pastatyta akmeninė prieplauka.
Istorija
Gyvenvietę 1749 m. įkūrė prancūzai. 1770–1804 m. Port o Prensas buvo Prancūzijos Šv. Dominyko (Saint-Domingue) kolonijos administracinis centras. 1804 m. Haičiui gavus nepriklausomybę, miestas tapo valstybės sostine. Miestą ne kartą nusiaubė žemės drebėjimai (ypač 2010 m. Haičio žemės drebėjimas, taip pat būta pilietinių karų).
Atgimimo sala
thumb|225px|Atgimimo sala 1994 m.
Atgimimo sala  – Aralo jūroje buvusi sala.
1948 m. Aralo jūros viduryje buvusioje Atgimimo saloje įkurta slapta sovietų biologinių ginklų tyrimo laboratorija. Šioje laboratorijoje buvo gaminamas, bandomas ir laidojamas bakteriologinis ginklas. Laboratorija veikė iki 1991 m., žlugus Sovietų Sąjungai ji palikta likimo valiai.
Senkant Aralo jūrai, 2001 metais sala tapo pusiasaliu ir kilo pavojus, kad užkratas iš laidojimo vietų pradės plisti. 2002 m. įvykdytas bendras JAV ir Uzbekijos projektas, kurio metu buvo nukenksminta 10 juodligės užkrato palaidojimo vietų (iš viso apie 100–200 tonų).
Nuorodos
Aralsjön
Mygūnai I
Mygūnai I – kaimas šiaurės rytinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 3 km į šiaurės rytus nuo Kriukų.
Ušguli
Ušguli  – keturių kaimų apylinkė Gruzijoje (Svanetijos regione), netoli Šchara kalno.
Apie šešis mėnesius žiemos metu apylinkės padengtos sniegu.
thumb|left| Dievo Motinos cerkvė Architektūrinis istorinis Ušguli ansamblis yra įtrauktas į UNESCO saugomų objektų sąrašą. Būdingas Svanetijos regionui bokšto tipo namas. Kaime yra XI a. pastatyta Dievo Motinos (svanetų k. Lamarija) cerkvė.
Ramygalos rajonas
Ramygalos rajonas – 1950–1962 m. LTSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje, į pietus nuo Panevėžio. Centras – Ramygala.
Istorija
Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš buvusios Panevėžio apskrities 37 apylinkių, Ukmergės apskrities 4 apylinkių ir Kėdainių apskrities 3 apylinkių. 1950–1953 m. įėjo į Šiaulių sritį. 1954 m. Ramygalos rajonui atiteko Kėdainių rajono 1 apylinkė. 1955, 1957 ir 1962 m. šiek tiek keitėsi ribos. 1962 m. gruodžio 8 d. rajonas panaikintas, jo teritorija perduota Panevėžio rajonui.
Rajone leistas laikraštis „Tarybinė tėvynė“.
Gajanos vėliava
thumb|[[Vaizdas:FIAV 111111.svg|20px Nacionalinė vėliava. Proporcijos - 3:5]] thumb|Laivyno vėliava Gajanos vėliava – iš 2 trikampių (iš raudonos ir geltonos su fimbromis) padaryta vėliava. Vėliava sukurta 1966 metais Dr. Whitney Smith.
Leliūnų pagrindinė mokykla
miniatiūra|250px
Utenos rajono Leliūnų pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Leliūnuose (Utenos raj.), Ežero g. 16, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190183260. Steigėjas Utenos rajono savivaldybės taryba.
Iki 1905 m. įkurta pradžios mokykla dėstomąja rusų kalba, 1905–1944 m. pradžios mokykla dėstomąja lietuvių kalba, 1944–1949 m. progimnazija, 1949–1955 m. septynmetė, 1955–2001 m. vidurinė, nuo 2001 m. Leliūnų pagrindinė mokykla.
2016 m. rugsėjį mokykla uždaryta.
Istorija
1853 m. vyskupo Motiejaus Valančiaus iniciatyva Leliūnuose įkurta pirmoji lietuviška pradžios mokykla, kurią lankė 5 mokiniai. Mokyklai neteko ilgai gyvuoti. Uždraudus lietuvišką žodį, buvo uždrausta ir jos veikla. 1865 m. įkurta rusiška cerkvinio tipo mokykla. Šalia jos Leliūnų dvaro savininkas Siziniauskas įsteigė lenkišką mokyklą.
1939 m. pradėtas statyti šešių komplektų tipinis pradžios mokyklos mūrinis pastatas. 1940 m. dviejų aukštų namas pastatytas, bet pabaigti įrengti mokyklą sutrukdė Antrasis pasaulinis karas. Karo metais vokiečiai mokyklos pastate buvo įrengę rusų karo belaisvių stovyklą. 1944 m. Leliūnuose įkurta progimnazija. Pirmasis jos direktorius – Antanas Girnius. 1946 m. Leliūnų progimnazija išleido pirmąją ketvirtos klasės 36 mokinių laidą. 1949 m. įvestas privalomas septynerių metų vaikų mokymas ir Leliūnų mokykla pavadinta Leliūnų septynmete mokykla. Pirmasis jos direktorius Vaclovas Cicėnas.
1955 m. įkurtos VIII ir IX klasės, mokykla gavo Leliūnų vidurinės mokyklos vardą. Pirmasis direktorius – Viktoras Kubickas. 1958 m. Leliūnų vidurinė mokykla išleido pirmąją laidą – atestatus gavo 8 abiturientai. 1978 m. sausio 12 d. mokykla įsikėlė į naujas patalpas.
Mokiniai
Už labai gerą mokymąsi aukso medaliais apdovanoti: Kiti žymūs mokiniai:
Bieriai
Bieriai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Laičių.
Laklanas
Laklanas  – upė pietryčių Australijoje, Naujajame Pietų Velse; Marambidžio (Murėjaus baseinas) dešinysis intakas. Prasideda Didžiojo Vandenskyros kalnagūbrio vakariniuose šlaituose. Teka lyguma, daugiausia pietvakarių kryptimi. Ties Oksliu sudaro pelkę, kuri jungiasi su Marambidžiu.
Didžiausi intakai – Aberkrombis, Burova, Belubula, Krukvelas. Sausuoju žiemos laikotarpiu daug kur išdžiūsta. Ant Laklano įrengta Viangalos užtvanka, skirta srauto reguliavimui. Žemupys vasaros liūčių laikotarpiu laivuojamas.
Viršuliai
Viršuliai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 1 km ryčiau Jauniūnų.
Markus Wolf
thumb|266pcx|Markus Wolf, 1989 m. Markus Johannes („Miša“) Wolf (1923 m. sausio 19 d. Hechingenas – 2006 m. lapkričio 9 d. Berlyne) – vokiečių žvalgybininkas, 34 metus vadovavęs VDR žvalgybos tarnyboms (Hauptverwaltung Aufklärung), Valstybės saugumo ministerijos Užsienio žinių tarnybai (Auslandsnachrichtendienst).
Panemunės pilis
Panemunės pilis – renesanso stiliaus rezidencinė pilis Jurbarko rajone, Pilies I (arba Vytėnų) gyvenvietėje, pastatyta ant aukšto Nemuno kranto. Architektūros paminklas. Pilis priklauso Vilniaus dailės akademijai.
Greta pilies yra senas, jau sulaukėjęs parkas (15,62 ha) su 5 kaskadiniais tvenkiniais. Jis labai nuniokotas, pokario laikais iškirtus šimtametes liepas ir kitus medžius. Parke išlikusi 1937 m. statyta Vytėnų laidojimo koplyčia, saugomas Gelgaudų ąžuolas.
Iš pradžių pilis vadinosi Panemunės vardu pagal dvarą, kurio žemėse pastatyta. Vėliau ją perėmus Gelgaudams, ji vadinta Gelgaudų pilimi. Po 1831 m. sukilimo pasikeitus savininkams prigijo Zamkaus vardas. XX a. pradžioje netoliese įsikūrus Vytėnų kaimui, pradėta vadinti Vytėnų pilimi. Šiuo metu vėl vadinama pirminiu savo vardu.
Istorija
1597 m. Žemaičių pakamario Stanislovo Stankevičiaus-Bielevičiaus Panemunės dvarą įsigijo vengrų kilmės dvarininkas, miško pirklys Jonušas Eperješas. Jis 1604 m. pradėjo statydinti renesansinę rezidencinę pilį. Manoma, kad statinio architektas – Vilniaus Žemutinės pilies rekonstrukcijos autorius Petras Nonhartas. Pilis baigta statyti 1610 m., tačiau vėliau ne kartą buvo pertvarkyta.
Vytėnų pilis 1753 m. buvo parduota Leonui Igelstromui, kuris 1759 m. ją perleido Akmenės seniūnui, LDK vėliavininkui Antanui Gelgaudui. Naujasis savininkas apleistą pilį rekonstravo, puoselėjo parką ir įkūrė prabangią reprezentacinę savo šeimos rezidenciją. Rekonstruota pilis įgavo klasicizmo bruožų, šiuo stiliumi atnaujinti tvenkiniai, sutvarkytas parkas, jame įrengta oranžerija, aptvarai danieliams. Pietinėje statinio dalyje pro iškirstus langus atsivėrė gražus vaizdas į dvaro parką ir Nemuną. Taip pat buvo pastatytos baltų koklių cilindrinės krosnys, reprezentaciniai kambariai papuošti antikinių figūrų frizais. Pilis tapo prabangia A. Gelgaudo rezidencija.
Generolas Antanas Gelgaudas tapo vyriausiuoju 1831 m. sukilimo vadu Lietuvoje. Atvykęs iš Užnemunės jis su 16 tūkst. karių persikėlė per Nemuną ties Gelgaudiškiu ir apsistojo netoli savo tėvonijos. Iš čia prasidėjo sukilėlių kovos Lietuvoje. Pralaimėjus 1831 m. sukilimą ir žuvus A. Gelgaudui, pilis buvo apleista, išgabenta vertinga biblioteka, pilis nusavinta (pats A. Gedgaudas buvo paskelbtas „pirmojo laipsnio valstybiniu nusikaltėliu“). Šeimininkų netekusi pilis buvo menkai prižiūrimai ir ilgainiui vis labiau griuvo.
1867 m. pilį ir dvarą iš Valdinės palatos perėmė Gelgaudų turto paveldėtojas dvarininkas Stanislovas Puslovskis. Pilyje įrengti keli kambariai, bet rytinis korpusas beveik sugriuvo. 1903 m. pilyje lankėsi rusų dailininkas Nikolajus Rerichas, kai su žmona Jelena keliavo Nemunu.
1925 m. pilį ir dvarą nusavino Lietuvos valstybė, jie iš varžytinių parduoti iš JAV atvykusiam kunigui Antanui Petraičiui (1861–1933), kuris netrukus mirė. Tarpukariu čia veikė vienuolių saleziečių vienuolynas, uždarytas Antrojo pasaulinio karo metais. 1934 m. pilies griuvėsius, nusiaubtus 1927 m. gaisro, pasiūlyta perimti Švietimo ministerijos Kultūros departamentui, o 1935 m. ji perduota Švietimo ministerijos Archeologijos komisijai (įvertinta 40 tūkst. litų). Nuo to laiko pilis buvo įvairių kultūros ir švietimo įstaigų žinioje.
thumb|right|Tvenkinys pilies parke 1939, 1959–1962 m. pilis buvo konservuojama, 1984 m. ir 1995–1997 m. restauruojama. 1961 m. įtraukta į Lietuvos architektūros paminklų sąrašą.
Jonavos miškų urėdijos gyvenvietė
Jonavos miškų urėdijos gyvenvietė – Jonavos miesto dalis, Jonavos miškų urėdijos darbuotojų gyvenvietė, šnekamojoje kalboje vadinama „Miškūkiu“.
Pžistainė
Pžistainė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Prieraslio valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietus nuo Prieraslio, apie 23 km į šiaurės vakarus nuo Suvalkų ir 127 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas yra šalia Pžistainės ežero.
Jonavos miškų urėdijos gyvenvietė
Geografija
Jonavos miškų urėdijos gyvenvietė yra Neries dešiniojo kranto aukštutinėje terasoje, prie kelio, Jono Basanavičiaus gatvės pabaigoje, t. y. ties Fabriko ir Panerių gatvių sankirta, kur ši gatvė pereina į plentą Ukmergės link. Šioje vietoje yra asfaltuotas įvažiavimas į gyvenvietę. Jos ribos - Laukagaliai (Jonavos miesto dalis), pietvakarinė Laukagalių kaimo, esančio Jonavos rajone (Šilų seniūnijoje) dalis, Girelė (miesto dalis), Jonavos Atminimo parkas.
Pžistainė
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Jonavos miškų urėdijos gyvenvietė
Geografija
Netoli yra AB „Jonavos dujų ūkis“, UAB „Jonavos autobusai" garažai, dvi garažų savininkų bendrijos - „Šilelis" (Laukagaliuose) ir „Vairas" (prie J. Basanavičiaus g. 55 namo). Taip pat netoli stūkso Laukagalių piliakalnis (Milžinų Kalnas), įrengtas Neries dešiniojo kranto aukštutinės terasos atragyje. Gyvenvietės pakraštyje atsiveria graži Neries slėnio bei Jonavos miesto centro panorama. Horizontas ties J. Basanavičiaus g. namu Nr. 58 matyti maždaug 230 laipsnių kampu.
Istorija
‎ ‎ 1959 m. buvo pradėta statyti Jonavos miškų ūkio gyvenvietė. Spalio revoliucijos gatvės 74 (dab. J. Basanavičiaus g. 60) name įsikūrė Jonavos miškų ūkio administracija. Vėliau ji persikėlė į miesto pakraštį (šiuo metu įsikūrusi Miško g. 1). Gyvenvietėje pradėjo kurtis Miškų ūkio darbuotojai ir darbininkai, jų šeimų nariai. Namai buvo šildomi malkomis, vėliau - dujomis.
Sovietiniais metais greta gyvenamųjų namų buvo pastatyti ir tvartai, daržinės ir kluonai (šienui sandėliuoti), kiti ūkiniai pastatai. Daug gyvenvietės gyventojų laikė gyvulius, aktyviai veikė žemės ūkyje. Šiuo metu praktikuojama tik daržininkystė ir iš dalies sodininkystė. Už gyvenvietės plytinčioje Šilų seniūnijos teritorijoje buvo sukultūrintos pievos, įveisti daržai, kurių dauguma ir iki šiol yra naudojama namų ūkio reikmėms.
Nepriklausomybės metais Jonavos miškų ūkiui tapus miškų urėdija, gyvenvietė tapo Jonavos miškų urėdijos gyvenviete.
Gyvenvietėje veikė Jonavos miškų ūkio (vėliau ir urėdijos) Priešgaisrinė cheminė stotis, veikė budėjimo postas. Iš čia koordinuojamas miško gaisrų gesinimas, buvo renkama ugniagesių komanda (iš budinčių asmenų bei gyvenvietės gyventojų) ir vykstama į Jonavos miškus gesinti gaisrų.
Gyvenvietėje taip pat veikė vietinė dujinė katilinė (gyvenamiesiems namams šildyti), dirbo kūrikai. Nepriklausomybės metais metais gyvenvietę prijungus prie Jonavos miesto apšildymo sistemos, buvo įvestas centrinis šildymas (šilumos tiekėjas - AB „Jonavos šilumos tinklai"). Šiuo metu dalis namų šildomi autonomiškai nuo centrinio šildymo.
Maždaug nuo 2007 iki 2011 metų gyvenvietė papildomai plėtėsi. Joje buvo pastatyti du nauji privatūs namai.
Infrastruktūra
Gyvenvietėje yra numeruoti daugiabučiai namai (J. Basanavičiaus g. Nr. 58, 60, 62, 64, 66, 68, 70, 72 ir 74). Be to, du nauji nenumeruoti namai tarp Nr. 58 ir 60. Dauguma - triaukščiai, kiti - dviaukščiai. Butų skaičius namuose - nuo 2 iki 12. Butai su visais patogumais.
Namų prieigos sovietiniais metais išklotos šaligatviais (plytelėmis), pagrindinis kelias, vedantis iki pat paskutinio namo Nr. 74, išasfaltuotas. Yra du šuliniai (vanduo naudojamas daržams laistyti).
Gyvenvietėje yra asfaltuota krepšinio aikštė (su dviem krepšiais), futbolo aikštė (apleista), įrengtos sūpynės, metalinis skersinis. Anksčiau ant vejos tarp futbolo ir krepšinio aikščių veikė tinklinio aikštė, smėlio dėžė.
Gyvenvietę puošia medžio drožėjo Andriaus Kazlausko skulptūros ir drožiniai.
Arčiausiai esanti mokykla - Jonavos Lietavos pagrindinė mokykla (buvusi Jonavos 3-ioji vidurinė), už 0,8 km.
Gajanos kreolų kalba
Gajanos kreolų kalba (Creolese) – kreolinė kalba, vartojama Gajanoje (pakrantės srityje, Rupununio savanoje), tarp gajaniečių emigrantų Suriname. Tai pagrindinė šnekamoji šalies kalba.
Gajanos kreolų kalba yra pagrįsta anglų kalba, su ryškia olandų, karibų, aravakų, afrikiečių, indų kalbų įtaka. Artima kitoms kreolinėms Karibų jūros regiono kalboms.
Gramatika supaprastinta, vietoj intensyvumą nurodančių būdvardžių pakartojamas žodis: This water is very cold – Dis wata de col col. Tartis labai įvairi, priklauso nuo regiono ir socialinės aplinkos.
Tradicionalizmas
Tradicionalizmas – pasaulėžiūra arba socialinė–filosofinė pakraipa, iškelianti ilgaamžės tradicijos bei išminties svarbą priešpastatant ją šiuolaikiniam materializmui ir proto reikšmės iškėlimui. Tai taip pat gali būti kontrrevoliucinės, konservatyviosios idėjos, teigiančios, kad praeitis yra visų vertybių įkūnijimas. Tradicionalizmas iš dalies persipina su konservatizmu.
Tradicionalizmas nereflektuojamu pavidalu gyvavo tūkstantmečius, kuomet buvo puoselėjamas mitologinis–tradicinis pasaulėvaizdis. Tradicijos iš šiuolaikybės takoskyra pradėjo reikštis XVIII a., kai apšvietos laikotarpyje imta abejoti tradicinėmis vertybėmis ir išaukštinta proto bei materializmo svarba. XX a. pr. pradėjo reikštis reflektuotas tradicionalizmas, kurio viena ryškiausių apraiškų buvo integralusis tradicionalizmas arba perenalizmas, iškėlęs Tradiciją arba Amžinąją Išmintį (Sophia Perennis), kaip siekiamybę. Tradicionalizmo judėjimo įkvėpėjas, garsus prancūzų komparatyvistinės kultūrologijos, estetikos, menotyros šalininkas, atsivertęs į islamą, – Renė Genonas pabrėžė Vakaruose aukštinamo „materialių vertybių kulto“, „civilizuotumo“ reliatyvumą, kurie tradicinių civilizacijų vertybių sistemoje traktuojami kaip „barbariškumo“ apraiškos. Greta jo iškilo tokie mąstytojai kaip Šri Lankos metafizikas, menotyrininkas Ananda Kumarasvamis, šveicarų metafizikas, menininkas Fritjofas Šuonas, šveicaras eruditas Titas Burkhartas, persų filosofas, religijų tyrėjas Saidas Hoseinas Nasras. Šie tradicionalistai pabrėžė būtinybę žmonijai atsigręžti į praeitį, atminti prarastą Tradiciją, kuri visame pasaulyje buvusi bendra, jie atkreipė dėmesį į simbolizmo, metafizikos, dvasingumo reikšmę. Integraliojo tradicionalizmo atstovai perėmė hinduistinę laiko sampratą iš šiuolaikybę įvardijo Kalijuga – tamsos, mirties amžiumi, ir teigė, kad intelektualinis elitas turįs prikelti tūkstantmetę tradiciją, susiklosčiusią Satjajugoje – tiesos amžiuje. Tradicionalizmo idėjas tęsė italų hermetikas, mąstytojas Julius Evola. Iš dalies tradicionalistinę laikyseną galima įžvelgti rumunų religijotyrininko Mirčos Eliadės, vokiečių mistiko Hermano Virto darbuose.
Vienas kertinių tradicionalistų kritikos objektų yra šiuolaikinio pasaulio telkimasis ties materijos gausinimu ir jos įvaldymu, beprasme mechanizacija ir skaitmenizacija, dvasingumo, estetikos, mitinio mąstymo išsižadėjimu, skirties tarp sacrum ir profanum sunykimu. Tradicionalistai gręžiasi į gimtojo krašto tradicijos arba senųjų rytų tikėjimų (ypač budizmo, islamo, hinduizmo, daoizmo) gelminį pažinimą (t. y., ne tik formalų dogmų ar ritualų atkartojimą, bet persismelkimą tradicine pasaulėžiūra). Tradicionalizmas pasireiškia tiek kaip pavienių individų laikysena šiuolaikybės atžvilgiu, tiek organizuotais judėjimais (neopagonybė, radikalioji dešinė, antiglobalizmas ir kt.).
Australiniai žvaigždininkai
Australiniai žvaigždininkai (Leptoscopidae) – ešeržuvių (Perciformes) būrio žuvų šeima. Paplitusios Australijos ir Naujosios Zelandijos priekrantėse.
Dantų šepetukas
thumb|Dantų šepetukai Dantų šepetukai – šepetėliai, skirti dantų valymui ir priežiūrai.
Atmainos
Gaminami įvairaus kietumo, dydžio ir formos dantų šepetukai.
Burnos higienistai juos skirsto pagal šerelio skersmenį (prekybos centruose pardavinėjamų šepetukų šerelio skersmuo paprastai būna 0,15-0,25 mm, nors efektyviausias skersmuo - 0,10 mm).
Istorija
Archeologiniai radiniai Senovės Egipte patvirtina, kad jau apie 3000 m. pr. m. e. vietoje dantų šepetukų naudotos nedidelės kramtomos lazdelės, padarytos iš plonų šakelių gabaliukų.
Kinijoje apie 1500 m. pr. m. e. atsirado pirmieji dantų šepetukai su šepetėliais, tačiau jie buvo teptuko formos. Šepetėliai buvo daromi iš kiaulių šerių ir tvirtinami prie bambuko ar kaulinių lazdelių. Pirkliai tokius dantų šepetukus atvežė į Europą, tačiau čia jie pasirodė per kieti. Europiečiai po kurio laiko ėmė naudoti minkštesnius arklio šerius. Tuo metu dantys dažniausiai valyti kempinėmis.
1780 m. anglas William Addis įkūrė pirmąją firmą, kuri užsiėmė dantų šepetukų gamyba iš galvijų kaulų ir šerių.
Naujesnis požiūris
Tradicinis dantų šepetukas nebelaikomas pakankamai efektyviu. Pažangesnis yra vadinamasis šepetukas „vienam dančiui" drauge su individualiai parenkamais tarpdančių šepetukais.
Harmonija
Harmonija graikų mitologijoje – harmonijos ir santarvės deivė, Arėjo ir Afroditės dukra. Harmonija yra artimai susijusi su Afroditės kultu. Ji reiškė meilę, kuri jungia visus žmones, personifikacija tvarkos ir civilinės vienybės, pagal romėnų Konkordiją, jos atitikmenį.
Vėrinys
Kadmas (ar vienas iš dievų) padovanojo nuotakai suknelę ir vėrinį. Tas vėrinys nešė nelaimę visiems jo nešotojams, kadangi buvo gautas nedoru būdu. Su juo Polinikas papirko Erifilę, kad įtikintų savo vyrą Amfiarausą imtis žygio prieš Tėbus. Tame žygyje mirė Erifilė, Alkmenionas, Fegėjas (Phegeus) ir jo sūnus.
Netgi tada, kai vėrinys buvo atiduotas saugoti į Pronojos Atėnes šventyklą Delfije, jo pražūtinga įtaka tęsėsi Failas (Phayllus), vienas iš fokiečių vadų Šventajame kare (352 pr. m. e.) išsinešė jį ir padovanojo savo meilužei. Po tam tikro laiko, kai ji panešiojo vėrinį, jos sūnų apėmė beprotybė, ir jis padegė namus, ji sudegė liepsnose.
MG 34
Maschinengewehr 34, MG 34 – Vokietijos kulkosvaidis, pradėtas gaminti ir patvirtintas 1934 m. ir pirmą kartą pradėtas tiekti armijos daliniams 1935 m. Tai buvo oru aušinamas kulkosvaidis, šaudantis 7,92×57 mm Mauser šoviniais.
Šis ginklas buvo sukonstruotas atlikti tiek lengvojo kulkosvaidžio ir sunkesniojo vaidmenis, todėl laikomas vienu pirmųjų universaliųjų kulkosvaidžių. Lengvojo kulkosvaidžio vaidmenyje, jis buvo sukomplektuotas su dvikoju ir 50 šovinių juosta, patalpinta būgninėje dėtuvėje, prijungtoje prie uokso. Sunkesniojo kulkosvaidžio vaidmenyje, jis buvo sumontuotas ant didesnio trikojo ir maitinamas tiesiogiai šovinių juosta. Praktikoje armija labiausiai pasikliovė dvikojės versijos dėtuvine amunicija ir naudojo MG 34 kaip klasikinį vidutinį armijos palaikymo ginklą.
Istorija
thumb|left|[[Trečiasis reichas|Vokietijos kareiviai su MG 34 Prancūzijoje, 1944 m.]] MG 34 buvo naudojamas kaip pirminis pėstininkų armijos kulkosvaidis XX a. 4-ame dešimtmetyje ir išliko kaip pirminis tankų ir lėktuvų gynybinis ginklas. Jis turėjo būti pakeistas MG 42 kulkosvaidžiu, bet naujojo dizaino kulkosvaidžių trūko, todėl MG 34 kulkosvaidžiai buvo naudojami visuose vaidmenyse iki pat antrojo pasaulinio karo pabaigos. MG 34 turėjo visai pakeisti MG 13 ir kitus senesnius kulkosvaidžius, bet jie buvo ir toliau naudojami antrame pasauliniame kare, nes paklausa niekada nebuvo iki galo patenkinta.
Naujasis kulkosvaidis buvo pradėtas naudoti beveik iš karto, buvo mėgiamas armijos kareivių ir buvo labai efektyviai naudotas vokiečių kareivių, dalyvavusių Ispanijos pilietiniame kare Ispanijos nacionalistų armijos pusėje. Tuo metu ginklas turėjo daugybę pažangių savybių ir įtakojo universalaus kulkosvaidžio koncepcijos atsiradimą. Kita vertus, MG 34 buvo brangus tiek pagaminimo prasme, tiek reikalingų medžiagų kiekiu (49 kg plieno), jo gamyba truko per ilgai, kad patenkintų nuolat augančios vokiečių armijos poreikius. Tai buvo standartinis Vokietijos karinio jūrų laivyno kulkosvaidis.
Šis kulkosvaidis yra pakankamai jautrus, tad dažnai užsikirsdavo patekus purvo.
Dalį trofėjinių MG 34 TSRS arba Prancūzijos kariuomenės perdavė Kinijos liaudies respublikos armijai, Šiaurės Korėjos armijai ir Šiaurės Vietnamo armijai šaltojo karo metu.
Nukleozidas
Nukleozidas – cheminis junginys, gautas prie ribozės ar deoksiribozės žiedo prijungiant nukleobazę. Labiausiai žinomi nukleozidai:
Jei ląstelėje specifinis fermentas kinazė fosforilina nukleozidą ties (deoksi)ribozės -OH grupe, tai gaunamas nukleotidas, kuris gali būti naudojamas RNR ar DNR sintezei.
Nukleozidai gaunami nukleorūgščių skaidymo metu, kai fermentas nukleotidazė nuo nukleotido atskelia fosforo rūgšties liekaną (-as).
Pesė
Pesė  – upė Rusijoje, Naugardo ir Vologdos srityse; Čagodoščios dešinysis intakas (Volgos baseinas). Išteka iš Rakitino ežero, teka daugiausia į rytus miškingomis vietovėmis. Aukštupyje vagos plotis 15–20 m, vaga akmeninga, joje gausu rėvų, slenksčių. Žemupyje tėkmė sulėtėja, išplatėja iki 30–40 m. Melioracijos kanalais susisieja su Koboža. Įteka į Čagodoščią ties Čagodos gyvenviete.
Didžiausi intakai: Ratca (kairysis), Kušavera (dešinysis).
Didesnės gyvenvietės prie Pesės: Pesė, Chvoinaja, Sazonovas, Čagoda.
Vandenvardis senąja rusų kalba reiškia „smėlėtoji“.
Kryždirbystė
thumb|Medinis lietuviškas kryžius thumb|left|[[Sereikiai|Sereikių k., koplyčios kryžius]]
Svarbiausios pasaulio kryždirbystės tradicijos yra šios:
Kryždirbystė
Velkiavimas
Velkiavimas – vienas iš seniausių žūklės būdų. Anksčiau velkiautojai blizgę užmesdavo ranka ir išleidę norimą kaproninės virvelės atkarpą, valties pagalba vilkdavo ją paskui. Laisvoji virvelės dalis būdavo suvyniojama ant lanktelio. Kad pajustų kibimą kartais žvejai kaproninę virvelę rišdavo sau prie rankos arba kojos. Velkiaujant gaudomos tik plėšrios žuvys: lydekos, starkiai, šamai, ešeriai. Rečiau salačiai, šapalai, lašišos, margieji upėtakiai.
Velkiavimo technika
Atsiradus spiningui velkiaujama paprasčiau. Dabar žvejys mėgėjas, užmetęs dirbtinį masalą, atremia meškerę į bortą ir irkluodamas valtį plaukia palei ežero pakrantes. Velkiaujant naudojamos įvairiausios pagalbinės priemonės. Šiuolaikinis velkiautojas turi turėti ne tik valtį, bet ir elektrinį arba benzininį variklį. Variklis padeda aplankyti didesnius vandens telkinio plotus ir kartu keisti traukiamo masalo greitį. Žvejai mėgėjai velkiaudami naudoja meškeres, kuriomis galima mėtyti svorius nuo 20 iki 100 g. Spiningų ilgis įvairus – nuo 2,4 m iki 2,7 m. Kartais naudojamos ir 3 m meškerės.
Dabartinis velkiavimas kaip žvejybos būdas neįmanomas ir be kitų pagalbinių prietaisų. Neretai dėl konstrukcinių dirbtinių masalų ypatybių nepavyksta jų panardinti į norimą gylį, todėl tam naudojami papildomi svareliai. Paprasčiausias būdas – prie trišakio segtuko rišamas pavadėlis, kurio gale tvirtinama blizgė arba vobleris (kalbininkai jį siūlo vadinti blizge su liežuvėliu). Prie kitos kilpelės rišamas svarelis. Jo svoris parenkamas atsižvelgiant į žūklavietės gylį. Kuo didesnis gylis, tuo sunkesnis svarelis. Ši sistema turi trūkumą – kartais sunku pastebėti atsargesnius žuvies prisilietimus prie masalo.
Paskutiniu metu tarp velkiautojų išpopuliarėjo taip vadinama „downriggers“ sistema. Lietuviškai ją reikėtų vadinti gervės sistema. Prie valties borto tvirtinami laikikliai ant kurių sumontuojama gervė Aukščiau jos – spiningas. Ant gervės valo rišamas svarmuo. Kiek aukščiau jo – pavadėlis su segtuku. Spiningo valas su pasirinktu masalu tvirtinamas prie jo. Žvejojant su gervėmis apie žuvies kibimą praneša ne spiningo linktelėjimas, bet jo išsitiesimas.
Echolotas padeda rasti dugno nelygumus, povandeninius kalnelius, šlaito perkritimus ir t. t. Tas vietas, kur (ypač rudenį) susirenka didžioji dauguma plėšrių žuvų.
Dirbtiniai masalai
Velkiaujant dažniausiai naudojami šie dirbtiniai masalai: blizgės, guminukai, vobleriai.
Vobleriai – populiariausias ir dažniausiai naudojamas masalas. Seklesniuose ežeruose velkiautojai žvejoja plaukiančiais vobleriais. Tačiau gilesniuose ežeruose naudojami ir skęstantys. Populiariausi tarp žvejų mėgėjų yra firmos „Rapala“ gaminami vobleriai. Lietuvoje velkiavimui tinkamus gamina firmos „Aisė“ ir „Vivingra“.
Guminiai masalai. Šiuos masalus velkiautojai vadina sezoniniais. Juo plėšrūnės gaudomos prieš užšąlant telkiniams. Tačiau efektyviai jais velkiauti galima visą sezoną.
Mažėliai
Mažėliai – kaimas šiaurės rytinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 3 km į šiaurės rytus nuo Kriukų.
Lidė
Lidė arba Ledė  – upė Rusijoje, Leningrado ir Vologdos srityse; Čagodoščios kairysis intakas (Volgos baseinas). Išteka iš Sviatozero ežero Leningrado srities rytuose. Teka į pietus miškingomis vietovėmis.
Didžiausi intakai: Nižikovka (kairysis), Mežnica, Veučas (dešinieji).
Rakuvekas
Rakuvekas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Prieraslio valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
III amžiaus krizė
thumbIII amžiaus krizė (kitaip „Karinė anarchija“ ar „Imperijos krizė“, 235–284 m.) – Romos imperijos laikotarpis, kai ji vos nežlugo dėl bendro invazijos, pilietinio karo, Kiprijono pandemijos ir ekonominės depresijos poveikio. Krizė prasidėjo, kai imperatoriių Aleksandrą Severą nužudė jo paties kariai. Po to prasidėjo 50 metų laikotarpis, kurio metu 20–25 pretendentų, daugiausiai žymūs generolai, pareiškė teises į imperatoriaus titulą. 258–260 m. imperija skilo į tris dalis: Galijos imperijai priklausė Galijos, Britanijos ir Ispanijos provincijos, Palmyros imperijai priklausė Egiptas ir Sirija o centre liko Romos imperija su likusiomis provincijomis. Krizę 284 m. užbaigė Diokletiano reformos. Prasidėjo dominato laikotarpis.
Krizė turėjo tokią didelę įtaką imperijos institucijoms, visuomenei, ekonomikai, religijai, kad dauguma istorikų ją laiko pereinamuoju laikotarpiu tarp klasikinės ir vėlyvosios antikos.
Biliūnai (Ukmergė)
Biliūnai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 7 km nuo Ukmergės.
Alesandrijos provincija
Alesandrijos provincija – Italijos provincija Pjemonte. Provincija yra pietrytinėje regiono dalyje, sostinė - Alesandrija.
Dženė
Dženė  – miestas vidurio Malyje, Mopčio regione, 76 km į pietvakarius nuo Mopčio, Nigerio vidinėje deltoje, prie Nigerio ir Bani upių santakos. Kasmetinių potvynių metu miestas atsiduria saloje. Miesto įžymybė – plūkto molio Dženės didžioji mečetė. Iš plūkto molio pastatytas ir visas miestas.
Alesandrijos provincija
Dėl 3560 km² tai trečia pagal dydį regiono provincija po Kunėjo ir Turino provincijų. Į šiaurę yra Verčelio provincija, vakaruose - Turino ir Asčio provincijos, pietuose Ligūrija (Savonos ir Genujos provincijos). Pjačencos provincija yra pietrytiniame kampe, o rytuose yra Pavijos provincija Lombardijoje.
Dženė
Verčiamasi žemdirbyste, gyvulių auginimu, žvejyba, turizmu.
Lačia
Lačia arba Lačė  – ežeras Rusijoje, Archangelsko srities pietinėje dalyje. Telkšo 118 m aukštyje virš jūros lygio, ilgis šiaurės-pietų kryptimi 33 km, plotis iki 14 km. Gylis siekia 5,4 m. Dugnas durpingas, krantai mažai raižyti, pelkėti. Užšąla lapkričio mėnesį, atitirpsta gegužę. Į Lačią suteka 12 upių (Svidė, Kovža, Lekšma ir kt.). Šiaurėje išteka Onegos upė, įtekanti į Baltąją jūrą. Ežeras laivuojamas, vykdoma žvejyba (ypač karpių).
Dženė
Istorija
Pirmasis Dženės miestas įkurtas apie III a. pr. m. e., 2,5 km į pietryčius nuo dabartinio miesto. Apie 850-uosius metus tai jau buvo gerai įtvirtintas, sienomis aptvertas stambus miestas. Jis klestėjo kaip Transsacharinės prekybos centras. Tačiau XII a. gyventojų skaičius ėmė mažėti, o XV a. senoji Dženė buvo apleista. Dabartinėje vietoje miestas pradėjo kurtis XI a. Jis buvo toliausiai į vakarus nutolęs songajų postas. 1050 m. miesto gyventojai atsivertė į islamą. 1076 m. Almoravidams nugalėjus Ganos imperiją, Dženės įtaka gerokai išsiplėtė. Miestas buvo galutinis Transsacharos prekybinis taškas – čia prekiauta auksu, druska, vergais. XI a. pastatyta didžioji mečetė, Džanė tapo svarbiu religiniu centru.
XIII a. Džanė klestėjimas baigėsi – iškilusi Malio imperija sujaukė prekybinius kelius ir karavanų srautai pasuko į Timbuktu. Dženė daugiau nebeatgavo savo įtakos ir tapo Malio imperijos satelitine valstybėle. Vėliau miestas tapo Songajų imperijos dalimi, o XVI a. pab. užkariautas marokiečių. Dženė tuo metu tiekdavo druską ir auksą į Timbuktu. 1630 m. marokiečiai prarado miesto kontrolę ir jis priklausė įvairioms vietinėms valstybėms. 1893 m. Dženę užkariavo prancūzai, tačiau kolonijos centru pasirinko Mopčio miestą, kas lėmė visišką Dženės smukimą.
1988 m. Dženė įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Acta Borussica
Acta Borussica  – tęstinis mokslo leidinys, leistas 1730–1732 m. Karaliaučiuje vokiečių ir lotynų kalbomis.
Istorija
Skirtas prūsų, Prūsijos valstybės ir Mažosios Lietuvos istorijai. Skelbė istorinius šaltinius, straipsnius prūsų, lietuvininkų, kuršių ir žiemgalių praeities, kalbos, religijos ir buities klausimais. Išėjo trys tomai. Redaktorius ir leidėjas Michaelis Lylientalis.
Pakalnių pagrindinė mokykla
Utenos rajono Pakalnių pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Pakalniuose (Utenos raj.), Taikos g. 18, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190185998. Steigėjas Utenos rajono savivaldybės taryba. Dabar tai Utenos Vyturių progimnazijos skyrius.
Istorija
miniatiūra|left
Pakalnių mokykla įkurta 1916 m. Iki 1926 m. dirbo mokytoja Liubartienė. 1922–1923 m. mokykloje mokėsi apie 50 įvairaus amžiaus mokinių. 1937 m. mokykla persikėlė į mūrinį pastatą (dabar čia kultūros namai). 1940 m. mokytoją Liubartienę pakeitė V. Devindauskas. Po jo dirbo E. ir K. Pileckai, juos 1946 m. pakeitė A. ir L. Babrauskai. 1948–1949 m. Pakalnių pradinėje mokykloje dirbo mokytojai V. Bilevičius, A. ir L. Babrauskai.
Nuo 1950 m. mokykla tapo septynmete. Direktorius S. Matulionis. Pradinių klasių mokiniai mokėsi mažame mediniame pastate (dab. paštas), o vyresnių klasių mokiniai persikėlė į buvusio Pakalnių dvaro patalpas. 1950–1960 m. dirbo mokytojai: R. Valančiūnas, A. Valančiūnienė-Lasytė, G. Voverienė-Tiškauskaitė, Slavinskienė-Garunkštytė, V. Slavinskas, V. Vanagaitė, O. Vilutytė-Matulionienė. Mokykloje mokėsi per 100 mokinių.
1967 m. pastatyta dviejų aukštų nauja mokykla. 1972 m. dirbo 11 mokytojų (A. Babrauskienė, J. Sokolovienė, O. Kezienė, A. Aidukienė, S. Nikštuvienė, S. Šapoka, A. Kavaliauskas, N. Kavaliauskienė, N. Šikovec, G. Mumėnienė, D. Kvedarienė), mokėsi nuo 70 iki 100 mokinių. 1986 m. aštuonmetė mokykla tapo devynmete. Mokykloje mokėsi: 1974–1975 m. – 120, 1980–1981 m. – 105, 1999–2000 m. – 69 mokiniai.
1994 m. mokykla pavadinta Pakalnių pagrindine mokykla. Nuo 1995 m. mokykla turi 70 vietų valgyklą, sporto salę. 2005 m. Mokytojų dienos proga pasirodė mokyklos elektroninis laikraštis „Vidinkstukas“. Nuo 2007 m. rugsėjo 1 d. reorganizuota į Utenos Rapolo Šaltenio mokyklos Pakalnių skyrių, nuo 2021 m. – Utenos Vyturių progimnazijos skyrius.
Viršuliškės (Elektrėnai)
Viršuliškės – buvęs kaimas Elektrėnų savivaldybėje, netoli Kazokiškių.
NUTS:IE
NUTS 3 į smulkesnius administracinius vienetus toliau klasifikuojama pagal Bendrijos Vietinių administracinių vienetų sistemą LAU.
47 street
47 Street yra Argentinos mados kompanija, susikūrusi 1986 metais Buenos Airėse, Argentinoje. Tai užima svarbią vietą Argentinos mados gyvenime. 47 Street taip pat turi ir nemažai filialų Čilėje, Paragvajuje, Urugvajuje, Ispanijoje ir Ekvadore.
Luisana Lopilato yra pagrindinis 47 Street modelis. Su šia firma ji dirba jau nuo 2002 metų. 2006 metais su ja dirbo ir palaikė ir Benjamin Rojas su Camila Bordonaba, o 2008 metų pavasarį dar trys merginos.
Lūpragė
Lūpragė (Stanhopea) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis.
Žiedai daugiau kaip 20 cm skersmens, apyžiedžio lapeliai stori, mėsingi. Žydi gana trumpai, 1-3 dienas, skleidžia stiprų aromatą. Vidurinės lūpos dalyje yra ragus primenančios skiltys. Žiedai visada išsiskleidžoa tarsi apversti žemyn. Augalai prisitaikę, kad jų žiedai būtų apdulkinami kryžmiškai.
Augalai paplitę Pietų ir Centrinėje Amdrikoje. Auga drėgnuose miškuose.
Rūšys
Gentyje yra 55 rūšys: ir kt.
Lomžos vyskupija
right|thumb|250px|Vyskupijos žemėlapis Lomžos vyskupija  – viena iš 3 katalikų vyskupijų, esančių Balstogės metropolijoje. Įkurta 1925 m. spalio 28 dieną. Vyskupas Stanisław Stefanek, pagalbinis vyskupas Tadeusz Bronakowski. Vyskupija ribojasi su Balstogės, Drohičino, Luko, Plocko, Varmijos ir Varšuvos Praskos vyskupijomis.
Dekanatai
Vyskupijoje yra 24 dekanatai:
Gdanskas
Gdanskas (lenk. Gdańsk, kaš. Gduńsk, vok. Danzig, iki 1945 m. lietuvių kalba vadintas Dancigu) – miestas-apskritis, uostamiestis šiaurės Lenkijoje, prie Baltijos jūros Gdansko įlankos, išsidėstęs pavėjinėje Helio pusiasalio pusėje. Pamario vaivadijos sostinė.
Miestu teka dvi Vyslos upės atšakos, jame daug tiltų. Išskyrus pramonės rajonus ir modernųjį Langarteną, Gdansko stilius viduramžiškas: daug siaurų vėjuotų gatvelių, namų stačiais stogais ir balkonais.
Istorija
thumb|left|100px|1 guldenas. Dancigo 1923 m. moneta thumb|220px|Miesto panorama (XVII a. graviūra) thumb|220px|Miesto prieplauka su žymiuoju senoviniu kranu Żuraw (Krahntor) (1895 m.) thumb|200px|Goreljefas-Sobieskio karūna su Lietuvos-Lenkijos herbu ant karališkosios koplyčios Gdanske
Manoma, kad šioje vietoje jau V amžiuje buvo nedidelė gyvenvietė, kuri pirmą kartą paminėta rašytiniuose šaltiniuose 997 m.
Antroje X a. pusėje pilis buvo prijungta prie Meškos I valstybės. Ji augo ir tapo reikšminga kaip prekybos centras svarbių žemės ir jūrų kelių kryžkelėje. Čia noriai įsikurdavo Liubeko ir Elblongo pirkliai. Iki XIV a. pradžios miestas paklusdavo Piastų dinastijai.
Nuo 1308 m. lapkričio 14 d. miestas buvo nukariautas ir sunaikintas kryžiuočių. Nuo tada valdomas Vokiečių ordino. Tik nuo XIV a. vidurio Gdanskas (vokiečių valdymo metu vadinamas Dancigu) ėmė atgauti buvusią reikšmę ir kaip Hanzos narys išplėtė plačius prekybos ryšius, atsistatė. Tada iškilo Pagrindinis miestas, Senamiestis ir Naujamiestis. 1466 m., pasibaigus Trylikos metų karui tarp ordino ir Lenkijos, miestas atiteko Lenkijos karalystei. XV-XVIII a. Gdanskas buvo gausiausiai gyvenamas (apie 70 000 gyventojų) ir turtingiausias Žečpospolitos miestas, amatų, mokslo ir kultūros bei reformacijos centras.
1793 m. po Lenkijos padalinimo (su trumpa 1809-1814 m. pertrauka, kai turėjo laisvojo miesto priklausančio Prancūzijai, statusą) Gdanskas sugrįžta į Prūsijos valdymo sferą.
1939 m. Vokietija pareikalavo sugrąžinti miestą bei suteikti galimybę susisiekti su Rytų Prūsija. Kai Lenkija atsisakė tai padaryti, atsirado pretekstas pradėti karą. 1939 m. Rugsėjo 1 d. miestas buvo puolamas pirmieji smūgiai teko miesto paštui ir Vesterplatėje įsikūrusiai lenkų įgulai. Nepaisant atkaklaus lenkų priešinimosi jau kitą dieną miestą užėmė vokiečių kariuomenė ir jis buvo prijungtas prie Rytų Prūsijos.
1945 m. sausį Raudonoji armija smarkiai subombardavo miestą – centre sugriovimai siekė apie 70-80 %. Pasibaigus II pasauliniam karui pagal Potsdamo konferencijos nutartį Rytų Prūsija buvo likviduota, o pietinė jos dalis su Gdansko miestu buvo atiduota Lenkijai, vokiečiai buvo deportuoti. Iš karto po karo, nežiūrint į sunkią ekonominę padėtį, miestas buvo pradėtas atstatinėti, ypatingą dėmesį skiriant senamiesčio rekonstravimui. 8-me dešimtmetyje Gdansko laivų statykloje susikūrė Nepriklausoma profsąjunga Solidarumas, kurios veikla nutraukė socialistinio valdymo viešpatavimą.
Pavadinimo kilmė
Klasikinė etimologija neturi aiškaus paaiškinimo dėl miesto vardo. Pavyzdžiui, jo šaknį bandoma kildinti iš proslavų gъd 'pelkė, šlapia vieta', o galūnė ьsk yra įprasta slavų vietovardžiams, tačiau elementas -an- yra neaiškus. Kiti etimologai vardą sieją su gotais, pvz., Gutiskanja 'gotų pakraštys'.
Mokslas
thumb|220px|Gdansko universitetas Gdanske ir priemesčiuose yra daug mokslo įstaigų, jose mokosi apie 60 000 studentų. Daug aukštesniųjų mokyklų ruošiančių administravimo, finansų, ekonomikos, turizmo specialistų. thumb|220px|Jūrų muziejus thumb|220px|Gdansko jūrų uostas Universiteto geologijos katedrai kurį laiką vadovavo išeivis iš Lietuvos profesorius Stasys Beniušis, Dailės akademijoje dirbo žinoma Lietuvos sieninės tapybos restauratorė Aldona Ona Kalitytė.
Kultūra
Gilią istorinę praeitį turinčiame mieste gausu kultūros objektų: muziejai, opera, teatras, kino teatras, meno galerijos. Rengiamos miesto šventės, festivaliai, parodos, kiti kultūros renginiai.
Lietuviai
150px|thumb|Lietuvos Vytis ir Lenkijos erelis ant paminklo Jonui Sobieskiui Gdanske Kartu su lenkų repatrijantais po Antrojo pasaulinio karo mieste apsigyveno ir lietuviai. Prie jų prisijungė ir per karą Gdanske atsidūrę pabėgėliai iš Lietuvos. 1962 m. gruodžio 28 d. susikūrė LVKD Gdansko skyrius, pirmininku buvo išrinktas Kazys Vasiliauskas. 1964 m. skyrius jungė 26 narius, 1977 m. jis oficialiai užregistruotas savivaldybėje. Buvo šaukiami susirinkimai, kuriuose skaitomos paskaitos apie Kristijoną Donelaitį, Vilniaus universiteto 400 metų jubiliejų ir kt.
Lietuviai gdanskiečiai tvarkė Štuthofe kalintų lietuvių kunigo Alfonso Lipniūno ir inžinieriaus Antano Šapalo kapus gretimame Pucko miestelyje (1989 m. palaikai buvo perlaidoti Lietuvoje). 2008 m. birželio 29 d. Pucke kunigui Alfonsui Lipniūnui atidengta paminklinė lenta. 2008 m. šalia Gdansko filharmonijos esančioje Lenkijos žvaigždžių alėjoje buvo įamžintas Lenkijos lietuvių dailininkas Stasys Eidrigevičius – paliko joje metalinį rankos įspaudą.
Akavajų kalba
Akavajų kalba (Akawaio, Ingarikó) – karibų kalbų šeimai priklausanti kalba, vartojama indėnų akavajų, gyvenančių atokiuose Gvianos plokščiakalnio rajonuose Gajanoje, Brazlijoje ir Venesueloje. Kalbančiųjų skaičius – 5350 žmonių. Artima makušių kalbai bei pemonų kalbos arekūnų tarmei.
Į akavajų kalbą yra išverstos Biblijos dalys, legendos, sudaryta gramatika. Rašyba 1873 m. sukurta katalikų misionierių.
Masunga
Masunga – miestas Botsvanos, Šiaurės rytų rajone. Kaimas yra Šiaurės rytų rajono centras. Artimiausias miestas yra Frensistaunas, nutolęs ~120 km nuo Masungo. Srities viršininkas yra Kristoferis Masunga.
Curry
Curry − pavardė.
Masunga
Šailia Masungo yra Dombo Šaba kalvos, ant kurių yra sugriuvęs Didžiosios Zimbabvės imperijos (Mutapa arba Monomotapa) avanpostas. Sritis buvo atskirta nuo likusios imperijos, kai zulusai, ndebelai, atėjo iš Pietų Afrikos.
Šiaurės rytų rajone kalbama ne tsvanų kalba, kaip kitur Botsvanoje, o ikalanga kalba. Ikalanga yra pagrindinės Zimbabvės kalbos, šonų, dialektas.
Curry
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Aleksandras Duginas
Aleksandras Duginas (g. 1962 m. sausio 7 d.) – Rusijos filosofas, geopolitikos ekspertas, politologas, sociologijos ir filosofijos mokslų daktaras. 2008–2014 m. buvo Maskvos valstybinio universiteto tarptautinių santykių sociologijos fakulteto dekanas, Rusijos Dūmos pirmininko Sergejaus Naryškino patarėjas.
Giedrius Tomas Buračas
Giedrius Tomas Buračas (g. 1964 m. balandžio 11 d. Kaune) – biofizikas ir neurobiologas, mokslo populiarintojas.
Aleksandras Duginas
Aleksandras Duginas žymus savo daugiapolio pasaulio ir „ketvirtojo kelio“ teorija, tradicionalizmo politikos apologetas (remiasi Juliumi Evola, Renė Genonu, Martinu Haidegeriu, Nyče ir kt.). Jis šiuolaikinę Vakarų civilizaciją laiko „pasipūtėliška pasaulio provincija“, primetusia savo hegemoniją ir vertybes. Pasak Dugino, Rusija yra Eurazijos civilizacijos centrinė valstybė, apjungianti tiek Rytų, tiek Vakarų tradicijas, bet joms netapati. Jis kategoriškai atmeta šiuolaikybę, orientuotą į niveliaciją, o iškelia tradicijos, kurią visų pirma sieja su stačiatikių bažnyčia bei persišku šiizmu, reikšmę. Civilizacijų kovoje numato Eurazijos ir Arabų pasaulio sąjungą kovoje prieš Vakarus.
Giedrius Tomas Buračas
Biografija
1986 m. baigė biologiją (specializacija – biofizika) VU Gamtos mokslų fakultete.
1996 m. apgynė disertaciją iš neurofiziologinių dėmesio valdymo mechanizmų regos sistemoje Salko institute ir Kalifornijos universitete (San Diege), neurobiologijos mokslų daktaras (Ph. D.).
1983–1986 m. dirbo VU Gamtos fakulteto Biofizikos ir biochemijos katedroje; 1986–1990 m. – Puslaidininkių fizikos institute.
1988–1991 m. „Atgimimo“ priedo „Aušrinė“ korespondentas.
1992–1999 m. dirbo Salko biologijos instituto (La Jolla, Kalifornijos valstija) Regos centre; 1997–1999 m. – H. Hugheso medicinos institute; 1999–2002 m. – Salko biologijos instituto (La Jolla, Kalifornijos valstija) Sistemų neurobiologijos laboratorijoje.
2000–2002 m. Nidos (Lietuva) Aukštųjų studijų instituto projekto „Neuroninių atsakų moduliavimas“ direktorius (finansuojama NATO ir NSF).
Nuo 2002 m. dirba Funkcinio branduolinio magnetinio rezonanso vaizdavimo centre (Kalifornijos universitetas, San Diegas). Iki 2007 m. afilijuotas su Salko instituto Sistemų Neurobiologijos laboratorija.
Nuo 1997 m. publikuoja mokslo populiarinimo straipsnius „Moksle ir gyvenime“.
Nuo 1992 m. Tarptautinės smegenų tyrimo organizacijos ir Neuromokslų draugijos, 2002 m. Žmogaus smegenų topografijos organizacijos narys. 1988–1989 m. Jaunųjų mokslininkų klubo „Po Zodiaku“ (prie Lietuvos MA) viceprezidentas. 2009–2012 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės XIII-tojo Seimo narys.
Gyvena San Diege (JAV) ir Vilniuje (Lietuvoje).
Mokslinė veikla
Svarbiausi darbai iš smegenų regos centrų veiklos, neuroninių dėmesio valdymo mechanizmų žmogaus ir kitų primatų regos sistemoje ir dirbtinio intelekto tyrimo. .
Dirbdamas Salko institute, atrado naujus neurobiologinius dėmesio valdymo mechanizmus regėjimo sistemoje. Šiuo metu tęsia žmogaus smegenų dėmesio valdymo mechanizmų tyrimus Kalifornijos universitete naudodamas branduolinio magnetinio rezonanso (BMR) vaizdavimo metodus, kuria naujus BMR vaizdavimo metodus, taip pat skaito paskaitas VU.
Lietuvos mokslo populiarintojas. Parašė seriją straipsnių apie neurobiologiją žurnale „Mokslas ir gyvenimas“. Apie savo darbus mokslininkas populiariai pasakoja „Lietuvos žinių“ laikraščiui (perspausdinta „Balse“ ).
Bibliografija
Filosofija
Kognityvinė neurobiologija
Publikacijos referuojamuose žurnaluose
KNYGOS
Kempininiai
Kempininiai (Polyporaceae) – kempiniečių (Polyporales) eilės grybų šeima, priklausanti papėdgrybių klasei.
Tai medienos ardytojai arba dirvos saprotrofai, kai kurie medžių parazitai.
Lietuvos kempininių grybų gentys
Lietuvoje rasta apie 120 rūšių.