Metafiziniai_apmąstymai
Penktas apmąstymas: Apie materialių daiktų esmę ir vėl apie tai, kad Dievas yra
Šis apmąstymas pradedamas nustatytu tikslu: išplėsti „žinomus dalykus“ Dievo ir paties, kad galėtume įtraukti materialius išorinius objektus; tačiau, tai Dekartas pasilieka paskutiniajam apmąstymui. Vietoj to, randame diskusiją apie išorinių daiktų idėjas. Pakeliui,  jis pamini dar vieną loginį Dievo buvimo įrodymą."Bet, prieš imdamas tirti, ar yra tokių daiktų už manęs, aš privalau pasižiūrėti į jų idėjas, kadangi turiu jas savo mintyse, ir sužinoti, kurios iš jų yra tikslios, o kurios – miglotos."Dekartas atskiria išorinius dalykus, į tuos, kurie yra aiškūs ir atskiri, ir tuos, kurie yra painūs ir migloti. Pirmoji grupė susideda iš idėjų apie tįsumą, trukmę ir judėjimą. Šios geometrinės idėjos negali būti neteisingai suprastos ar sudėtos tokiu būdu, kuris jas darytų neteisingomis. Pavyzdžiui, jei sukonstruotume idėją apie būtybę su žirafos galvą, liūto kūnu ir bebro uodega ir paklaustume ar šis sutvėrimas turi storąją žarną, atsakymas būtų paprasčiausiai sugalvotas. Bet, nei viena matematinė pertvarka, negalėtų leisti trikampio kampų sumai būti kitokiai nei 180 laipsnių. Taigi, Dekartas teigia, kad tiesos savo prigimtyje gali turėti esmę, nepriklausomai nuo mąstytojo. ( Dekarto formuluotėje, tokios tiesos gali būti tik matematinės)"Dabar reikėtų pažymėti, kad aptinku savyje daugybę idėjų tam tikrų dalykų, kurie negali būti gryna nebūtis, nors galbūt jų visai nėra už mano mąstymo, ir kurie nėra mano pramanyti, nors laisvai galiu apie juos mąstyti ar nemąstyti, bet kurie turi tikrą ir nekintamą prigimtį. Pavyzdžiui, kai įsivaizduoju trikampį, nors galbūt tokios figūros pasaulyje už mano mąstymo niekur nėra ir niekada nebuvo, vis dėlto yra prigimtis arba forma, arba tam tikra esmė šios nekintamos ir amžinos figūros, kurios aš neišgalvojau ir kuri visiškai nepriklauso nuo mano dvasios."Galvodamas apie šių išorinių objektų idėjų savarankiškumą, Dekartas supranta, kad jis toks pat tikras Dievo buvimu, kaip ir šiomis matematinėmis idėjomis. Jis tvirtina, kad tai naturalu, kadangi mintys apie Dievą yra vienintelės mintys, kurios leidžia suprasti Dievo egzistavimą. Naudojamas kalno ir slėnio pavyzdys. Kol žmogus negali įsivaizduoti kalno be slėnio yra galimybė, kad nors jie ir neegzistuoja realiame pasaulyje būtent taip, kaip žmogus juos įsivaizduoja, tačiau negali egzistuoti ir vienas be kito. Taigi, faktas, kad žmogus negali įsivaizduoti Dievo be egzistavimo, iš prigimties atmeta Dievo nebūties galimybę. Paprastai tariant, argumentas yra suformuluotas taip: Kol Dekartas jau teigė įrodęs Dievo buvimą savo prieš tai buvusiais argumentais, šis leidžia jam atsikratyti visų nepasitenkinimų, kuriuos jis turėjo su savo „skirtingais ir aiškiais“ kriterijais tiesai."Taigi visiškai aiškiai sužinau, jog kiekvieno žinojimo teisingumas ir tikrumas priklauso tik nuo tikrojo Dievo pažinimo. Vadinasi, jo nepažinęs, negalėjau nieko tobulai suprasti. Bet dabar, jį pažindamas, galiu tobulai pažinti begalę dalykų. Ir ne tik dalykus, esančius jame, bet ir tuos, kurie priklauso kūniškajai prigimčiai. Mat, ji gali būti geometrų, neatsižvelgiančių į jos buvimą, įrodinėjimų objektas."