cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Europos socialinis fondas
2007–2013 m. programa
ESF išlaidų paskirstymas šalims narėms 2007–2013 m. parodytas 2-ajame grafike. ESF perskirstomumą iliustruoja 3-iasis grafikas, kuriame atvaizduotas kiekvienam šalių narių piliečiui tenkantis finansavimas.
Kita informacija
<ol style="list-style-type: square"> <li>ESF informacinis lapelis. Šiame 2007 m. paskelbtame informaciniame lapelyje pateikiama pagrindinė informacija apie Europos socialinio fondo tikslus, pagrindus ir darbus. Jis pateikiamas 23 ES kalbomis.</li> <li>Statistikos informacinis lapelis. Šiame lapelyje pateikiama Europos socialinio fondo 2007–2013 m. veiklos apžvalga – svarbiausių su programa susijusių faktų ir skaičių analizė.</li> <li>50-mečio knyga. Europos socialinio fondo 50-mečio proga Europos Komisija išleido iliustruotą knygą apie ESF veiklą per penkis pastaruosius dešimtmečius.</li> <li>ESF 2007–2013 m. paramą galinčių gauti regionų žemėlapis. Šiame žemėlapyje parodyti nauji regionai, galintys gauti Europos socialinio fondo paramą 2007–2013 m. planavimo laikotarpiu.</li> <li>Pasakojimai apie ESF sėkmę. Daugiau nei 70 pasakojimų, iliustruojančių, kaip ESF projektai padėjo žmonėms pagerinti savo profesinį gyvenimą visoje Europoje.</li> <li>ES teisės aktas dėl ESF.</li> Reglamentas (EB) Nr. 1081/2006. 2006 liepos 5 d. dėl Europos socialinio fondo. </ol>
Kubiliai (Biržai)
Kubiliai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, Rovėjos upės kairiajame krante, prie senojo Parovėjos-Papilio kelio. Kubiliai priklauso Papilio parapijai.
Geografija
Pro Kubilių kaimą teka Kubilių upelis, kairysis Rovėjos intakas.
miniatiūra|Senoji Kubilių k. grūdų saugykla|none|220x220px
Istorija
kairėje|miniatiūra|Kubilių kaimas XX amžiaus pradžioje, apie 1900 m., pavaizduotas vokiškame žemėlapyje.|alt=|256x256px
Minimi nuo XVII a., buvo tuomet 16 valakų dydžio.
Šiandien Kubilių kaimą sudaro keli vienkiemiai. Didžioji dalis Kubilių ir aplinkinių kaimų gyventojų, vykstant kolektyvizacijai ir melioracijai, persikėlė į Papilio miestelį.
Vokiškame 1921 metais išleistame Lietuvos žemėlapyje Kubilių kaimas pavaizduotas su 26 sodybomis. Vokiški žemėlapiai buvo sudaryti pagal 1899–1900 m. carinės Rusijos žemėlapius, todėl sodybų skaičius irgi atspindi 1900 metų vaizdą. Šalia kaimo buvo vandens malūnas, senoji akmeninė Rovėjos upės užtvanka. Tarpukariu pastačius vėjo malūną, kitoje Rovėjos pusėje, vandens malūnas užsidarė. 1892 m. Kubilių k. gyventojai bendru kaimo indėliu pasistatė akmeninę grūdų saugyklą, kur buvo saugomi kaimo grūdai, kad nederliaus metais kaimas turėtų atsargų iki metų. Saugykla išlikusi iki šiol.
Prasidėjus žemės reformai, tarpukariu, dalis Kubilių kaimo išėjo į vienkiemius. XX a. 5-6 dešimtmetyje, vykstant kolektyvizacijai, beveik visi gyventojai persikėlė į Papilio miestelį ir kaimo beveik neliko. Dabartinė Papilio užtvanka, baigta 8-am dešimtmetyje, eina kitu keliu nei senoji užtvanka, dėl to senasis kelias, matomas senuose žemėlapyje, šiais laikais nebenaudojamas.
FK Sarajevo
Sarajevo FK – Bosnijos ir Hercegovinos futbolo klubas iš Sarajevo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1946 m.
Svetimšalis
Scenarijus
Skandinavija. Vikingų laikai ir geležies amžius. Netikėtai iš dangaus patyręs avariją į ežero dugną nukrenta kosminis laivas. Išgyvena tik vienas pilotas - Kainanas (akt. James Caviezel). Tačiau palaipsniui Kainanas ima suprasti, kad po avarijos išgyveno ne jis vienas. Į laivą įsmuko nuožmus grobuonis Murvenas, kuris pradeda žudyti vietinius gyventojus...
Kirgizijos futbolo taurė
Kirgizijos futbolo taurė – pagrindinis futbolo taurės turnyras Kirgizijoje. Antrasis pagal svarbą turnyras šalyje po Top Liga. Vyksta nuo 1992 metų.
Paulo Bento
Karjeros pradžioje Bentu rungtyniavo įvairiuose ne pirmo pajėgumo Portugalijos klubuose, kol 1994 m. tapo „Benfica“ klubo nariu. Ten praleidęs 2 sezonus persikėlė į Ispaniją, „Real Oviedo“ klubą. Karjerą baigė Portugalijoje, Lisabonos „Sporting“ komandoje.
Paulu Bentu Portugalijos rinktinėje žaidė 10 metų, 36 kartus išbėgo į aikštę. Po 2000 m. Europos čempionato pusfinalio varžybų su Prancūzija, Bentu buvo suspenduotas 5 mėnesiams nes drauge su Abeliu Šavjeru ir Nunu Gomešu apstumdė rungtynių arbitrą. Baigė karjerą rinktinėje po 2002 m. pasaulio čempionato.
Baigęs karjerą „Sporting“ klube, Bentu tapo komandos jaunimo treneriu, o nuo 2005 m. – pagrindinės komandos treneriu. Pradžioje manyta, kad Bentu dirbs šį darbą tik laikinai, tačiau po sėkmingo sezono su treneriu sutartis pratęsta. 2010 m., po keleto nesėkmingų varžybų atsistatydinus Portugalijos rinktinės treneriui Karlušui Keirozui, Bentu pasiūlytas jo postas. 2012 m. Europos čempionate jo vadovaujama Portugalijos rinktinė pasiekė pusfinalį, kuriame po baudinių serijos pralaimėjo Ispanijai.
Taundžis
Taundžis (MY တောင်ကြီးမြို) – miestas centriniame Mianmare, Šano kalnyne, 1400 m aukštyje. Šanų valstijos sostinė. ~200 tūkst. gyventojų; dauguma bamarai, kinai, indai, šanai.
Taundžis ilgą laiką buvo mažas kaimelis, tačiau 1894 m. britams čia įkūrus administracinį centrą, gyventojų gerokai padaugėjo. Taundžyje yra keletas budistų šventyklų, tačiau jos neturi didelės istorinė reikšmės, nes įkurtus neseniai. Taip pat mieste gyvena nemaža krikščionių bendruomenė, todėl pastatyta Šv. Juozapo katedra – Taundžio vyskupijos centras. Be to, dar yra 4 mečetės. Taundžyje yro koledžas ir universitetas.
Kybartai (kaimas)
Kybartai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, prie šiaurinio Kybartų miesto pakraščio. Vakaruose teka Liepona, kuria eina Lietuvos–Rusijos valstybinė siena.
Tuataros
Tuataros (arba haterijos, ) – vienintelė iki šių dienų išlikusi snapagalvių roplių gentis. Genčiai priklauso dvi rūšys.
Liepos 2
Liepos 2 yra 183-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 184-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 182 dienos.
Įvykiai
(kol kas nėra)
Uosių apylinkė
Uosių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Alvito valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilkaviškio rajonui. 1954 m. prijungta dalis Viščiakaimio apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Uosių apylinkė prijungta prie Alvito apylinkės.
Laukagalio akmuo su dubenėliais
Laukagalio akmuo su dubenėliais, dar vadintas Aukuru, Didžiuoju akmeniu, Velnio sostu – mitologinis akmuo su dubenėliais ir loveliais Kaišiadorių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Laukagalio kaimo (Žaslių seniūnija).
Masyvus riedulys pasiekiamas, pasukus iš kelio (1,5 km į pietvakarius nuo Paparčių)  per Laukagalį šiaurės vakarų kryptimi, nuvažiavus apie 3,6 km geru žvyrkeliu. Likus iki tikslo 1 km ir toliau pastatytos kelio nuorodos. Paskutinė kelio atkarpa – apie 0,8 km (pervažiavus Gamantos upelį) veda sezoniniu lauko keliuku. Riedulys stūkso nedidelio miškelio aikštelėje. Apsauginė teritorija tvarkinga, prie akmens pastatyta lenta su išsamia informacija. Išlikęs senas betoninis stulpas be metalinio skydo, žymėjusio paminklą. Akmuo nuvalytas, ant jo paviršiaus akivaizdūs lovelių ir dubenėlių požymiai. 1992 m. įtrauktas į Kultūros vertybių registrą. miniatiūra|220px|left|Akmens krašte iškalti trys loveliai
Akmuo
Akmuo – 5,15 m ilgio, 4,1 m pločio ir 2,3 m aukščio rusvas granitas. Jo šiaurinė dalis aukštesnė, joje yra apie 5 cm skersmens ir 2 cm gylio 7 dubenėliai, spėjama, dar 2 dubenėliai sunyko. Dubenėlių išdėstymas panašus į Didžiųjų Grįžulo ratų žvaigždyną. Akmens pietinėje dalyje – nulyginta plokštuma, vadinamasis altorėlis, trys grioveliai (loveliai) – vienas horizontalus, du vertikalūs.
Istorija
Pasak padavimų, Laukagalio akmuo – senovinis aukuras, čia žmonės ėję melstis, ant akmens kūrenta ugnis, aukoti gyvuliai. Per 1977 m. archeologinius tyrimus (tyrė Vytautas Urbanavičius) prie akmens, jo pietinėje pusėje, ties akmenyje esančiais loveliais, rastos dvi laužavietės. Manoma, čia buvo senojo tikėjimo apeigų vieta. Apie 2,3 km į šiaurę nuo Laukagalio akmens yra Budelių piliakalnis, 1,35 km į pietryčius – Laukagalio akmuo su žmogaus pėda.
Dvispalvė eglė
Aukštis 30 m. Spygliai prie šakos balti, galai – tamsiai žali. Kankorėžiai 6–12 cm ilgio.
Kachovka
Kachovka  – uostamiestis pietų Ukrainoje, prie Dniepro upės (Kachovkos tvenkinio), Chersono srityje. Pro Kachovką eina Odesos–Rostovo prie Dono plentas. Mieste įsikūręs Švedijos konsulatas. Elektrinio suvirinimo įrenginių, gelžbetonio gaminių, baldų, avalynės gamyba, maisto pramonė. Veikia istorijos muziejus. Yra paminklas „Legendinė tačianka“ (1967 m. pastatytas minint Spalio revoliucijos penkiasdešimtmetį).
Istorija
1492 m. Menglis Girėjus pastatė tvirtovę netoli šiandieninės Kachovkos, vadintos Islam Kermenu (İslâm Kermen). 1695 m. vadovaujant Ivanui Mazepui kazokai sunaikino tvirtovę. 1791 m. rusų pulkininkas D. M. Kulikovskis įkūrė prekybos miestelį Kachovką. 1938 m. buvo suteiktos miesto teisės.
2022 m. Rusijos invazijos į Ukrainą metu miestas buvo užimtas Rusijos kariuomenės.
2023 m. birželio 6 d. Rusijos pajėgos susprogdino Kachovkos hidroelektrinės užtvanką netoliese esančioje Naujosios Kachovkos gyvenvietėje.
Baisogalos valsčius
Baisogalos valsčius (iki I pasaulinio karo Skėmių valsčius, ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės Lietuvos teritorijoje. Centras – Baisogala (carmečiu – Skėmiai).
Istorija
Skėmių valsčius minimas nuo XIX a. vidurio Kauno gubernijoje. 1919 m. jis pervadintas Baisogalos valsčiumi. 1923 m. valsčiuje buvo 1038 ūkiai, 142 gyvenamosios vietovės. XX a. tarpukariu valsčiaus būstinė buvo Maironio g. 34 name. Valsčiuje buvo aptikta ~200 pilkapių. 1936 m. sausio 1 d. jam priskirtos 2 gyvenvietės iš Grinkiškio valsčiaus. 1947 m. dalis teritorijos perduota naujam Sidabravo valsčiui. Baisogalos valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Radviliškio rajonui (1 apylinkė) ir Šeduvos rajonui (7 apylinkės).
Gyvenvietės
1923 m. surašymo metu valsčiuje buvo 1038 ūkiai, 7568 gyventojai ir šios gyvenvietės:
1934 m. valsčiuje buvę kaimai:
Dvarai:
Čin (reikšmės)
Žodis Čin (ar Činas) gali reikšti:
Alexandre Deschapelles
Aleksandras Dešapelis (, piln. ; 1780 m. kovo 7 d. – 1847 m.) – pasaulio šachmatų čempionas (1800–1821 m.).
Biografija
Dešapelis buvo žmogus, kuris puikiai įvaldydavo pačius įvairiausius žaidimus. Jis garsėjo kaip geriausias Prancūzijos šachmatų, trik trak, biliardo ir visto žaidėjas. Dešapelis mėgdavo žaisti šachmatais Regentų kavinėje (Café de la Régence). Ten taip pat lankydavosi Robespjeras, Napoleonas, Filidoras, Le Burdonė ir Sen Amantas, visi jie žaisdavo šachmatais.
Dešapelis niekada nestudijavo šachmatų teorijos ir net nebuvo buvo skaitęs jokio veikalo šia tema. Todėl įprastinėse debiutų schemose pats turėdavo atrasti teisingus ėjimus ir žaidimas būdavo lėtesnis nei priešininkų. Netgi žaidžiant su Kochrenu ir Le Burdone (Dešapelio mokiniu nuo 1820 m.) tai tapdavo trūkumu. Žaisdamas labai dažnai atsisakydavo 2 ėjimų ir pėstininko varžovo naudai.
Anglų šachmatininkas George Perigal apie jį rašė taip: "Ponas Dešapelis buvo geriausias šachmatų žaidėjas Prancūzijoje; Dešapelis buvo geriausias visto žaidėjas Prancūzijoje; Ponas Dešapelis buvo geriausias biliardo žaidėjas Prancūzijoje (biliardo lazdą valdydavo dešinės rankos strampu); Dešapelis buvo geriausias moliūgų augintojas Prancūzijoje; ir Ponas Dešapelis – didžiausias Prancūzijos melagis."
Dešapelis patyrė didžiulę fizinę traumą tarnaudamas Napoleono kariuomenėje Mainco mūšyje su Prūsijos armija – jo kaukolė įkirsta kardu, antras smūgis perkirto jo veidą įstrižai nuo antakio iki smakro. Negana to, per leisgyvį Dešapelį prajojo Prūsų armijos kavalerija. Jis buvo paliktas mirti lauke, ir tik per stebuklą liko gyvas. Palaikė Napoleoną iki tol, kol šis netapo imperatoriumi. Pralobęs iš visto žaidimuose išloštų sumų, nusipirko užmiesčio namą, kur laisvalaikiu augindavo moliūgus. Paskutinius gyvenimo metus Dešapelis praleido prikaustytas prie lovos, kurdamas utopines tautų konstitucijas.
Dešapelis ir šachmatai
Pasak Dešapelio, jis šachmatais išmoko žaisti per 4 dienas, žaisdamas su Bernardu, geriausiu žaidėju po Filidoro. Pirmąsias tris dienas pralaimėjo, o ketvirtąją laimėjo. Nuo to laiko, pasak jo, nei patobulėjo, nei tapo prastesniu žaidėju. Šachmatai, Dešapelio manymu, yra lyg idėja, kuri kartą suprasta, nebegali būti pamiršta.
Dešapelis metė šachmatų žaidimą gan greitai po Sen Klaudo varžybų, atsidėdamas vistui, kur galėdavo išlošti kur kas didesnes sumas. Sen Klaudo varžybose laimėjo prieš Kochreną +6 -0 =1, bet pralaimėjo savo mokiniui Le Burdonė 1–6. 1836 m. trumpam vėl buvo užsiėmęs šachmatais – trijų partijų mače sužaidė lygiosiomis su Sen Amantu +1 –1 =1, atsisakydamas pėstininko ir 2 ėjimų.
Išlikusios partijos
Dešapelis šachmatų partijų neužsirašinėdavo, todėl jų išliko tik keletas. Viena iš išlikusių partijų:
Kochrenas – Dešapelis, St. Cloud, 1821
(juodieji žaidžia be f linijos pėstininko ir praleidžia 2 ėjimus)
''1. e4 …  2. d4 e6 3. f4 d5  4. e5 c5  5. c3 Žc6  6. Žf3 cxd4  7. cxd4 Vb6  8. Žc3 Rd7  9. a3 Žh6  10. h3 Žf5  11. Že2 Re7  12. g4 Rh4+  13. Žxh4 Žxh4  14. Kf2 0-0  15. Kg3 Žg6  16. b4 a5  17. Rd2 axb4  18. Rxb4 Žxb4  19. axb4 Vxb4  20. Bb1 Ba3+  21. Žh2 Ve7  22. Bxb7 Vh4  23. Bxd7 Vf2+  24. Rg2 Bxh3+  25. Kxh3 Vh4#.''
Pagynė
Pagynė – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Babtų, prie kelio. Pro gyvenvietę teka Gynia – kairysis Nevėžio intakas, suteikęs gyvenvietei pavadinimą. Veikia vaikų globos namai, medicinos punktas, biblioteka (nuo 1954 m.), kultūros namai, Kauno rajono jojimo sporto klubas „Eskadronas“ (vyksta jojimo varžybos).
Griciukas
Griciukas, paprastasis griciukas (Limosa limosa) – tilvikinių (Scolopacidae) šeimos paukštis.
Pagynė
Istorija
Anksčiau čia buvo Pagynės dvaras. Sovietmečiu buvo paukštininkystės ūkio centras.
Griciukas
Gyvena šlapiose ir drėgnose pievose. Taip pat mėgsta atviras žemapelkes ir tarpines pelkes. Traukimo metu aptinkamas atvirose dumblingose pakrantėse. Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Paukščiai anksti išskrenda žiemoti. Neretai senieji išskrenda anksčiau už jauniklius.
Paprastajo griciuko patelei priklauso ilgiausio skrydžio rekordas. Stebimas paukštis iš Naujosios Zelandijos be atokvėpio sugebėjo nuskristi į Aliaską. Iš viso ore gyvūnas išbuvo 9 paras, nuskrido 11 668 km.
Išvaizda
Paukštis ilgomis kojomis ir tiesiu ilgu snapu, maždaug karvelio dydžio. Galva, kaklas, pagurklis ir krūtinės priekinė dalis ryškiai rudos spalvos. Nugarinė pusė rusva, išmarginta tamsiomis dėmėmis. Sparnas su plačia balta juostele. Patelė mažiau ruda negu patinas. Veisimosi metu patino apdaras rusvai oranžinis ir yra ryškesnis nei patelės. Pagal išvaizdą labai panašus į laplandinį griciuką, bet šio snapas šiek tiek riestas ir paukščiui skrendant sparnų viršuje ryškios baltos juostos nėra (griciuko – yra). Be to, griciuko kojos yra ilgesnės, ir jam skrendant, daug labiau išsikiša už uodegos nei laplandinio.
Dauginimasis
Monogamas. Pradeda veistis balandį (dažniausiai). Paukščių tuoktuvių metu patinas greit plasnodamas sparnais kyla į viršų; pamažu lėtina greitį ir sparnų mostus, plačiai išskleidžia uodegą. Siūbuodamas į šonus nuolat garsiai šaukia.
Peri pavieniui arba nedidelėmis kolonijomis. Lizdą suka nesudėtingą, aukštesnėje vietoje, ant kupsto, tarp aukštų žolių. Dugną iškloja aplink augančių žolių stiebeliais. Lizdą pasiaukojamai gina. Kartais kartu su pempėmis persekioja varnas, klykaudami puola žmogų. Taip jie apsaugo ne tik savo, bet ir kaimynų lizdus, su griciukais dažnai peri antys.
Deda 4 pilkai žalsvus su tamsesnėmis dėmelėmis kiaušinius. Patinas ir patelė peri 22-24 dienas. Jaunikliai išsirita gegužę. Išsiritę tuoj palieka lizdą arba laikosi netoli lizdavietės. Jie greitai pradeda maitintis savarankiškai. Gana vikriai bėgioja po pelkių augalijos sąžalynus.
Izraelio futbolo varžybos 2007–2008 m.
Izraelio futbolo varžybos 2007–2008 m.
Cibiliekai
Cibiliekai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės rytus nuo Krokialaukio, tarp Kalesninkų šiaurėje ir Paežerėlės upelio pietuose.
54-oji Oskarų teikimo ceremonija
54-oji Oskarų teikimo ceremonija vyko 1982 m. kovo 29 d. „Dorothy Chandler“ paviljone Los Andžele. Renginį vedė aktorius Džonis Karsonas.
Filmas „Ugnies vežimai“ netikėtai laimėjo geriausio filmo kategorijoje („Reds“ buvo nominuotas 12 kategorijų ir buvo aiškus ceremonijos favoritas). Pirmą kartą per trylika metų pagrindinį Oskarą laimėjo britų gamybos filmas.
Aktorius Henris Fonda („On Golden Pond“) laimėjo vienintelį savo Oskarą už vaidybą. 76-erių metų aktorius tapo vyriausiu laureatu geriausio aktoriaus kategorijoje. Vienintelį kartą H. Fonda prieš tai buvo nominuotas prieš 41 metus už filmą „The Grapes of Wrath“. Tai rekordinis laikotarpis tarp dviejų nominacijų už vaidybą. Kartu su H. Fonda „On Golden Pond“ vaidinusi Ketrin Hepburn laimėjo ketvirtą Oskarą geriausios aktorės kategorijoje. Daugiau jokia aktorė nėra laimėjusi tiek Oskarų.
Pirmą kartą Oskarų istorijoje trys skirtingi filmai buvo nominuoti visiems „Pagrindinio penketo“ apdovanojimams: geriausio filmo, režisieriaus, aktoriaus, aktorės ir scenarijaus. Šie filmai buvo „On Golden Pond“, „Atlantic City“ ir „Reds“, tačiau nei vienas jų nelaimėjo geriausio filmo kategorijoje. Šioje ceremonijoje pirmą kartą pristatyta geriausio grimo kategorija. Joje triumfavo Rikas Beikeris už darbą filme „An American Werewolf in London“.
Tai buvo paskutinis kartas iki 2006 m. ceremonijos, kada visi geriausio filmo kategorijoje nominuoti filmai buvo nominuoti ir geriausio režisieriaus kategorijoje.
Oskarų nominantai ir laureatai
Oskarų laureatai lentelėje yra paryškinti.
Daugiausia nominacijų ir apdovanojimų
Šie filmai buvo nominuoti daugiau nei vieną kartą:
Šie filmai laimėjo daugiau nei vieną Oskarą:
Seliava
Seliava (Coregonus albula) – lašišažuvių žuvis, priklausanti lašišinių (Salmonidae) šeimai. Žuvis panaši į silkę. Nugara pilkšvai žalsva, šonai sidabriški, pilvas baltas. Žvynai vidutinio dydžio, lengvai iškrintantys. Apatinis žandas atsikišęs į priekį ir užsirietęs į viršų. Turi lašišinėms žuvims būdingą riebalinį peleką. Nugarinis ir uodeginis pelekai pilkšvi, apatiniai skaidrūs. Nugariniame peleke 8-9 (11), analiniame (9) 10-13 (14) šakotų spindulių. Šoninėje linijoje turi 70-91 žvynus. Ant pirmojo žiauninio lanko būna 36-52 ilgos, tankios žiauninės lazdelės. Akys gana didelės
Seliava minta vėžiagyviais. Subręsta trečiaisiais, kartais ir antraisiais gyvenimo metais. Neršti pradeda lapkričio antroje pusėje, baigia iki gruodžio vidurio, kai vandens temperatūra nukrenta iki 5 °C. Neršia 1,5-3 m., o esant dideliam vėjui,- 10-15 m gylyje, ant smėlėto, žvirgždėto, retai ant dumbluoto dugno, kur gausu moliuskų kriauklelių (dreisenų), arba ant povandeninių augalų (elodėjų). Vislumas – 0,8-20 tūkst. ikrelių.
Seliavų ikrus naikina pūgžliai ir kitos žuvys.
Lietuvoje gyvena giliuosiuose ežeruose. Dažna verslinė žuvis. Paprastai sugaunama 15-18 cm, 50-90 g. Taip pat Lietuvoje auginama Ladogos ežero seliava, vadinama ripusu, kuri pasiekia iki 1 kg svorį.
Trigubo Aljanso karas
Trigubo Aljanso karas, dar vadinamas Paragvajaus karu (Guerra del Paraguay) bei Didžiuoju Karu (Guerra Grande) – didžiausias ir daugiausiai aukų pareikalavęs tarpvalstybinis karas Pietų Amerikos istorijoje. Vyko 1864–1870 m. tarp Paragvajaus iš vienos pusės ir trijų valstybių aljanso (Argentinos, Brazilijos ir Urugvajaus) iš kitos.
Karo pabaigoje Paragvajus buvo užimtas, sunaikinta jo ekonomika ir infrastruktūra, žuvo daug gyventojų. Tai lėmė didelį ekonominį Paragvajaus atsilikimą.
Karo ištakos
Nuo pat kolonijinių laikų tarp portugalų ir ispanų vykdavo konfliktai dėl sienų. Nors ir buvo pasirašyti Madrido bei San Ildefonso susitarimai, siena galutinai nenustatyta. Paragvajui tapus nepriklausoma šalimi sienų neapibrėžtumas su Brazilija išliko. Ginčytinos teritorijos buvo faktinėje Paragvajaus valdžioje. Nors Brazilija dėl to nereiškė didelių pretenzijų, tačiau tai turėjo įtakos tolesnei karo eigai.
Paragvajaus valstybė, dar kolonijiniais laikais turėjusi jėzuitišką autonomiją, vystėsi kitaip, nei jos kaimynės. Valdant José Gaspar Rodríguez de Francia ir Carlos Antonio López šalis laikėsi izoliacinės politikos, ekonomika buvo vystoma autonomiškai. Valstybė buvo labai centralizuota, militarizuota ir pavaldi Lopesų (Carlos, vėliau Francisco) valdžiai. 98 % žemių priklausė valstybei, visa ekonomika buvo griežtai kontroliuojama. Į šalį pakviesti užsienio specialistai tiesė geležinkelius, telegrafo linijas, padėjo vystyti metalo apdirbimo, tekstilės, laivų statybos, ginklų gamybos pramonę. Prekyboje valstybė laikėsi protekcionizmo, griežtai kontroliavo eksportą ir importą, neėmė užsienio skolų. 1850 m. pradėta intensyvi patrankų, minosvaidžių, karo laivų gamyba.
Klestinčiai Paragvajaus ekonomikai reikėjo tarptautinės prekybos, tačiau žemyno gilumoje esanti šalis priklausė nuo Brazilijos ir Argentinos. Paragvajaus karo planuose buvo tikslai padaryti koridorių iki Atlanto vandenyno ir ten įkurti uostą.
Tuo tarpu nuo pat Brazilijos ir Argentinos valstybių susikūrimo, tarp jų nuolat vyko konfliktai dėl La Platos baseino. 1825–1828 m. tarp šių šalių įvyko karas, lėmęs Urugvajaus valstybės susikūrimą. Argentinos valstybė savo užsienio politika stengėsi atkurti buvusią La Platos vicekaralystę, į kurią įėjo Paragvajus su Urugvajumi. Būtent dėl to Brazilija rėmė Paragvajaus nepriklausomybę 1811 m., kad šis būtų kaip buferinė zona apsauganti nuo Argentinos agresijos. Paragvajus taip pat įsiveldavo į vietinės reikšmės konfliktus su argentiniečių pasienio teritorijomis. Brazilija padėjo Paragvajui kurti įtvirtinimus prie Paranos bei kitaip gintis nuo Argentinos. Brazilija ir Argentina grūmėsi dėl įtakos Urugvajuje. Jungtinė Karalystė taip pat siekė, kad La Platos regionas nesusivienytų ir ji galėtų gauti pigias žaliavas.
Paragvajaus puolimas
thumb|200px|Brazilijos kariai Brazilijai užėmus Urugvajų partija Blanco prašė Paragvajaus pagalbos. Reaguodamos į tai, Paragvajaus pajėgos užgrobė brazilų laivą ir 1864 m. gruodžio 13 d. paskelbė karą Brazilijai. Urugvajus, kurio valdžioje atsidūrė Venancio Flores iš Colorado partijos stojo į Brazilijos ir Argentinos pusę. Karo pradžioje Paragvajus turėjo 60 tūkst. gerai treniruotų karių, 23 garlaivius, 5 navigacinius laivus, 400 patrankų. Aljanso pajėgos buvo tokios: Argentina turėjo 8500 karių, 4 garlaivius ir vieną goletą, Urugvajus teturėjo 2000 karių ir jokio laivyno, Brazilija turėjo 16 000 karių pietų garnizonuose, 42 karo laivus ir 239 patrankas. Kadangi Brazilija karui nesiruošė, jos armija buvo sudaryta iš rekrutų, savanorių, vergų bei iš Urugvajaus atitrauktų pajėgų. 1865 m. gegužės 1 d. Buenos Airėse sudaryta Trigubo Aljanso sutartis, o Argentinos prezidentas Bartolomé Mitre tapo aljanso pajėgų vadu.
Pirmoje karo dalyje iniciatyva priklausė Paragvajui. Lopeso pajėgos įsiveržė į Mato Grosą ir Pietų Rio Grandę Brazilijoje bei Korientesą Argentinoje. Paragvajiečiai užėmė Mato Grosą dėka pajėgų pranašumo. 1865 m. sausį užėmė Korumbos miestą. Kitą 4000 karių grupė, vadovaujama generolo Francisco Isidoro Resquín žygiavo per pietinį Mato Grosą, užėmė Douradosą, Nioakę, Mirandą, Košimą. Nepaisant savo pergalių paragvajiečiai nerengė žygio į valstijos sostinę Kujabą.
Antroji puolimo fazė vyko Pietų Rio Grandėje ir Korientese. Lopesas siekė įvesti pajėgas į Urugvajų. Jis paprašė Argentinos leidimo per jos teritoriją pervesti 25 tūkst. karių. Bartolomé Mitre atsisakė duoti leidimą ir 1865 m. kovo 18 d. Paragvajus paskelbė karą Argentinai. Paragvajaus eskadronas išplaukė žemyn Paranos upe ir užėmė Korienteso uostą. Čia Lopesas tikėjosi paramos iš įtakingo vietinio kaudilijo Justo José de Urquiza, kovojusio prieš Buenos Airių valdžią. Tačiau Urkisa prisidėti atsisakė.
Tuo pat metu generolo leitenanto Antonio de la Cruz Estigarriba pajėgos ties Enkarnasjonu kirto Argentinos sieną ir įsiveržė į Pietų Rio Grandę. Čia paragvajiečiai užėmė San Boržą ir Urugvajaną.
Brazilija galiausiai pasiuntė 2780 karių armiją išvaduoti Mato Groso. Tačiau dar prieš atvykstant brazilams, Paragvajaus armija apleido Košimą ir Mirandą. 1867 m. sausį brazilai pabandė įsiveržti į Paragvajų, bet įsiveržimas buvo atremtas. Nepaisant to, kad brazilų generolo Camisão pajėgos atgavo keletą miestų, Mato Grosas išliko Paragvajaus kontrolėje.
Paragvajiečiai atitraukė savo pajėgas iš Korienteso, o armija iš San Boržo per Urugvajaną patraukė į Urugvajų, bet Žatajaus mūšyje pralaimėjo Venancio Flores vadovaujamoms urugvajiečių pajėgoms. Entre Riose susitikusios aljanso pajėgos pradėjo užimtų teritorijų išvadavimą ir perėmė iniciatyvą į savo rankas.
Aljanso invazija
thumb|left|200px|Paragvajaus karys prie mirusio sūnaus. [[José Ignacio Garmendia piešinys]] Pagrindinė invazijų į Paragvajų vieta tapo Paranos ir Paragvajaus upių santaka, kur paragvajiečiai buvo įkūrę pagrindinius įtvirtinimus. 1866–1868 m. aljanso pajėgos bandė pralaužti Paragvajaus gynybą. Pirmoji užimta tvirtovė buvo Itapiru. Toliau aljansas laimėjęs Paso de La Patrijos ir Estero Beljako mūšius įžygiavo į Tujuti pelkes ir buvo užpultos paragvajiečių. 1866 m. gegužės 24 d. aljansas laimėjo Tujuti mūšį. Brazilai užėmė Kuruti tvirtovę, tačiau paragvajiečiai laimėjo Kurupaiti mūšį. Po šio aljanso pralaimėjimo, invazijos tempai sulėtėjo. 1866 m. spalio 10 d. brazilai į Paragvajų atsiuntė maršalą Luís Alves de Lima, Kašijaso kunigaikštį. Tuo metu brazilų armija buvo pakrikusi, Mitrė ir Floresas buvo grįžę į savo šalis dėl jose kilusių neramumų. Kašijasas perorganizavo armiją, parūpino medicininę pagalbą, bei suorganizavo tiekimo sistemą. Tuo metu su paragvajiečiais tevyko smulkūs susidūrimai, o Solano Lopesas sutvirtino savo pagrindinę Umaitos tvirtovę.
Kašijasas siekė prasmukti pro Paragvajaus tvirtoves, nutraukti jų ryšius su Asunsjonu ir apsupti Paragvajaus pajėgas. Tačiau 1867 m. liepą grįžęs Mitrė perėmė pajėgų valdymą ir pagal seną planą užimti tvirtoves. 1868 m. sausį vėl Kašijasas perėmė valdymą. Liepos 25 d. galiausiai užimta Umaita. Toliau aljansui žygiuojant link Asunsjono Kašijasas atliko vadinamą Pikisiri manevrą: palikęs eskadroną kautis su paragvajiečiais, jis persikėlė per Paragvajaus upę, pelkėmis pasistūmėjo į šiaurės rytus, ties Viljeta vėl kirto upę ir užklupo Paragvajaus armiją iš užnugario. Toliau aljanso pajėgos laimėjo Itororo, Avai, Lmas Valentinas mūšius. Aljansas išsiuntė prašymą Lopesui pasiduoti, tačiau šis pasitraukė į Sero Leono kalnus. 1869 m. sausio 1 d. brazilų kariai įžengė į Asunsjoną.
Imperatoriaus Pedru II sūnus Gaston d'Orléans paskirtas atsakingu už karo veiksmus Paragvajuje sustiprino Brazilijos įtaką ir paskyrė provizorinį prezidentą Cirilo Antonio Rivarola. Solano Lopesas kalnuose tebesipriešino. Gaston d’Orléans per metus laiko įveikė jų pasipriešinimą. Paragvajaus armiją sudarė daugiausia vaikai ir menkai ginkluoti kariai. 1870 m. kovo 1 d. brazilai laimėjo paskutinį Sero Koros mūšį. Jo metu mirtinai sužeistas Solano Lopesas.
Padariniai
thumb|200px|Paragvajaus prarastos teritorijos Dėl karo didžiausius nuostolius patyrė Paragvajus. Nors tikslūs skaičiai nežinomi, manoma, kad žuvo 300 tūkst. paragvajiečių, dauguma civilių. Žuvo didžioji šalies gyventojų dalis, beveik 90 % Paragvajaus vyrų. Brazilai neteko 50 tūkst., Urugvajus 3100, Argentina 18-30 tūkst. žmonių. Daugiausia aukų nusinešė ne tarpusavio kovos, tačiau cholera, badas, užkrečiamos ligos.
Pagal Trigubo Aljanso sutartį Argentina ir Brazilija pasidalino Paragvajaus teritorijas: Argentinai atiteko dalis Gran Čiako (dabartinė Čiako provincija ir Formosos provincija), Brazilijai – dalis ginčytino Paragvajaus-Paranos tarpupio (išplėstas Mato Grosas). Iš Argentinos pusės buvo siūlymų pasidalinti visą Paragvajaus teritoriją, tačiau brazilai nebuvo suinteresuoti šalies panaikinimu. 1876 m. Brazilija išvedė savo pajėgas iš Paragvajaus, tačiau Argentina neatsisakė planų užimti visą Gran Čiaką. Argentinos-Paragvajaus siena nustatyta po ilgų ginčų, tarpininkaujant JAV prezidentui Rutherford B. Hayes. Brazilija pasirašė taiką su Paragvajumi pasilikusi teisę nevaržomai vystyti laivybą Paragvajaus upe.
Paragvajuje Trigubo Aljanso karas tebevertinamas nevienareikšmiškai: vieni teigia, kad tai buvęs drąsus žingsnis, kad maža šalis sugebėjo pasipriešinti savo didelėms kaimynėms, tuo tarpu oponentai teigia jog tai buvo neprotingas žingsnis, pražudęs beveik visą šalį. Paragvajaus valstybė buvo visiškai palaužta: suniokoti ištisi kaimai ir miestai, žemė išparduota, sunaikinta pramonė, infrastruktūra, žemės ūkio produkcijos užteko tik išsimaitinimui. Tai lėmė didelį Paragvajaus ekonominį ir socialinį atsilikimą, tebejaučiamą ir dabar. Visos kare dalyvavusios šalys prasiskolino. Dėl karo kilo ekonominė krizė Brazilijoje, privedusi prie imperijos subyrėjimo.
Antroji superstygų revoliucija
Antroji superstygų revoliucija – svarbių atradimų stygų teorijoje laikotarpis 1994–1997 metais. Jos metu skirtingos superstygų teorijos versijos naujų ekvivalentiškumų (Stygų dvilypumai, veidrodinė simetrija ir kt.) pagalba buvo sujungtos į vieną 11 (nebe 10) matmenų erdvėlaikį turinčią teoriją, pavadintą M-teorija. Tai parodė, kad visos penkios teorijos nėra skirtingos ir kad tai tik skirtingos vienos teorijos matematinės formuluotės.
Buvo atrasti nauji objektai, vadinami branomis, kurie pasirodė besą neišvengiami stygų teorijos komponentai. Jų, o ypač D-branos, nagrinėjimas išplėtė mikroskopinį juodųjų skylių termodinaminių savybių supratimą ir kt.
Laukagalio pelkė
thumb|230px|Pelkė thumb|230px|Girininkijos informacinis stendas
Laukagalio pelkė – pelkė Kėdainių rajono savivaldybės teritorijoje, 5 km į šiaurę nuo Šėtos. Plotas 374 ha, iš jo pramoninis – 221 ha. Pelkė ištįsusi apie 10 km iš šiaurės į pietus tarp Nevėžio intako Linkavos ir Obelies intako Šumeros. Apie 1/2 durpių klodo aukštapelkės, kita dalis – žemapelkės ir tarpinės pelkės durpės. Nenusausinto durpių klodo didžiausias storis 6 m, vidutinis – 1,5 m. Durpių vidutinis susiskaidymas 3,4 %, vidutinis peleningumas 8,6 %, vidutinis drėgnumas 87 %. Po durpėmis yra iki 3 m storio sapropelio sluoksnis. Dugne – priesmėlis, smėlis.
XX a. pab. durpės buvo kasamos gyvulininkystės fermoms. 1991 m. dalis Laukagalio pelkės, 84 ha, paskelbta botaniniu draustiniu.
Paprastoji rasbora
Paprastoji rasbora (Rasbora rasbora) – karpinių (Cyprinidae) šeimos žuvis.
Kūnas iki 13 cm ilgio. Paplitusi Indijoje, Pakistane, Bangladeše. Auginama akvariumuose.
Genų inžinerija
Perkeltas genas ir toliau veikia taip, tarsi jis būtų toje ląstelėje, iš kurios yra paimtas. Todėl augalai, mikroorganizmai ar gyvūnai įgyja naujų savybių, kurios jiems iki tol buvo nebūdingos. Pavyzdžiui, įterpus į augalų chromosomas atitinkamą bakterijos geną, augalai tampa atsparūs kenkėjams.
Tokios manipuliacijos genais gali sukelti genų pažaidas – mutacijas, t. y. tokius pakitimus DNR nukleotidų sekoje, kurie gali sąlygoti pokyčius baltymo sudėtyje ir funkcijose. Dėl jų gali pakisti ląstelės metabolizmas bei sutrikti viso organizmo veikla.
Genų inžinerija – didelis XX a. laimėjimas, išsprendžiantis daugelį globalinių problemų. Svarbu, kad taikant šiuos metodus laboratorijoje galima sintetinti hormonus, vaistus. Sukūrus herbicidams atsparius augalus, ūkininkams mažiau reikia ravėti laukus. Transgeninių augalų, turinčių atsparumą vabzdžiams, nereikia purkšti pesticidais, nes augale jau yra pasigaminęs nuodas. Genų inžinerija remiama ir Jungtinių Tautų organizacijos. Tai vienas iš būdų aprūpinti maistu badaujančias šalis – sukurtos veislės yra derlingesnės, jas lengviau prižiūrėti, jos atsparesnės klimato pokyčiams.
Genų inžinerijos ištakos
1953 m. du mokslininkai, James Watson ir Francis Crick, pateikė pasauliui sensaciją – išaiškino DNR sandarą. Stanley Cohen ir Herbert Boyer, panaudoję sukauptą molekulinės biologijos informaciją ir pritaikę genų inžineriją, 1973 m. augalų bei gyvūnų genus įterpė į žarnyno lazdelę E. coli. Taigi, pasauliniu mastu 1973 metai laikytini biotechnologijos, taip pat ir genų inžinerijos mokslo atsiradimo pradžia.
1982 m. buvo parduoti pirmieji GM produktai: insulinas, interferonas bei vakcina gyvulių diarėjai gydyti.
Genetiškai modifikuoti organizmai
Genetiškai modifikuoti organizmai (GMO) – tai organizmai, kurių genetinė medžiaga buvo dirbtinai pakeista naudojant genų inžinerijos technologijas. Jų pagalba iš dviejų skirtingų šaltinių paimtų DNR sukuriama nauja DNR molekulė (DNR molekulėje slypi informacija apie viso organizmo vystymąsi). Taip augalai, mikroorganizmai ar gyvūnai įgyja naujų savybių, kurios jiems iki tol buvo nebūdingos. Pavyzdžiui, įterpus žuvies geną į braškes, yra sukuriama braškė, geriau išsilaikanti žemoje temperatūroje. Arba įterpus į augalų chromosomas atitinkamą bakterijos geną, augalai tampa atsparūs kenkėjams.
Devintajame praėjusio amžiaus dešimtmetyje didesnės žemės ūkio produktų ir vaistų verslu užsiimančios kompanijos pradėjo burtis į stambias firmas, nusipirkdamos mažesnes kompanijas. Taip buvo sukurta gyvybės mokslų („Life Sciences“) industrija, kur didžiosios kompanijos monopolizavo pesticidų, vaistų, sėklų, maisto bei žemės ūkio produkcijos rinką. Buvo sukurtos didžiulės firmos, į kurių rankas perėjo 2/3 pasaulio rinkos. Šios kompanijos dominuoja rinkoje ir yra globalios, turinčios daug filialų ir skyrių įvairiose pasaulio šalyse.
Biotechnologinės kompanijos teigia, kad GM maistas yra pigesnis, lengviau pagaminamas ir kokybiškesnis nes:
GMO naudojimą apimantys įstatymai
ES vykdoma politika GMO atžvilgiu yra gana griežta. Iš dalies tai lemia mokslinių tyrimų stoka bei neigiama vartotojų nuomonė apie GM maistą. GMO platinti ES galima tik gavus oficialų leidimą, kurį suteikia Europos Komisija ir visų šalių narių atstovai. Šiandien pagal šiuos reikalavimus yra įteisinta 18 GM produktų: atsparus herbicidui-bromoksinilui tabakas; rapsas, cikorija ir Bt-kukurūzai, atsparūs herbicidui-gliufosinato amoniui; sojos pupelės, atsparios glifosatui; taip pat kai kurios gvazdikų veislės su pakeistomis žiedų spalvomis.
Direktyva 2001/18/EB dėl apgalvoto GMO išleidimo į aplinką (kuri pakeitė direktyvą 90/220/EB) yra visų ES įstatymų dėl GMO pagrindas. Pagal šios direktyvos nustatytą tvarką vertinamas GMO, kurie yra aptariami kituose teisės aktuose, poveikis aplinkai.
Direktyva 98/81/EB dėl riboto genetiškai modifikuotų mikroorganizmų naudojimo (buvusi 90/219/EB). Joje aptariamas genetiškai modifikuotų mikroorganizmų naudojimas tik „specialiomis“ sąlygomis, t. y. laboratorijose ir komercinis panaudojimas medikamentų ir biochemikalų gamyboje.
Reglamentas 258/97/EB dėl naujojo maisto ir naujojo maisto komponentų („Naujojo maisto“ reglamentas) skirtas reguliuoti konkrečiai veiklai, susijusiai su genetiškai modifikuotais maisto produktais.
Pasirašant Jungtinių Tautų Biologinės įvairovės konvenciją 1992 m. buvo diskutuota apie GMO, tačiau tuo metu tai dar nebuvo labai aktualu. 2000 m. sausį buvo parengtas naujas dokumentas – Biologinės įvairovės konvencijos Biosaugumo („Biosafety“) protokolas, dar vadinamas Kartagenos. Jis reguliuoja GMO importą ir eksportą, nustatoma, kad šalis norinti įvežti GMO, turi gauti šalies, į kurią įveža, sutikimą. Kiekviena šalis gali remtis „atsargumo principu“ ir uždrausti bet kokį GMO įvežimą tol, kol nebus moksliškai įrodytas organizmo visiškas nekenksmingumas. Šalis taip pat gali uždrausti įvežti GMO dėl socialinių – ekonominių motyvų, dėl poveikio bioįvairovei. Lietuva šį Protokolą pasirašė 2000 gegužės 24 d. Nairobyje, ratifikavo 2004 metais.
Jungtinių Tautų Konvencijoje „Dėl teisės gauti informaciją, visuomenės dalyvavimo priimant sprendimus ir teisės kreiptis į teismus aplinkosaugos klausimais“ (Orhuso konvencijoje) yra minima ir galimybė gauti informaciją apie GMO, jų platinimo vietas. Šiuo metu svarstoma galimybė į konvenciją įtraukti atskirus punktus dėl visuomenės dalyvavimo sprendžiant GMO klausimus bei dėl GM maisto žymėjimo.
Sistemų teorija
Sistemų teorija – sistemų bendrasis tyrinėjimas, kurio tikslas yra išaiškinti principus, kurie gali būti taikomi visų tipų sistemoms, nesvarbu kokia mokslo sritis.
Taikymai
190px|thumb|[[Margaret Mead buvo įtakingiausia asmenybė sistemų teorijoje.]]
Sistemų biologija
Sistemų biologija – tai terminas, kuriuo apibūdinamos biomokslų tyrimų kryptys ir judėjimas, kuris apibrėžia šias kryptis. Šalininkai laiko sistemų biologiją kaip biologija paremta tyrimų kryptį, kuri kreipia didžiausią dėmesį sudėtingas sąveikas tarp biologinių sistemų.
Sistemų inžinerija
Sistemų inžinerija tarpdisciplininis požiūris ir reiškia sėkmingų sistemų realizavimą bei diegimą. Tai galima laikyti kaip inžinerinių technikų taikymą sistemoms.
Sistemų psichologija
Sistemų psichologija yra psichologijos šaka, kuri tiria žmogaus elgesį ir patirtį sudėtingose sistemose.
Dzin
Žodis Dzin (ar Dzinas, Dzinis) gali reikšti:
Žaslių šv. Jurgio bažnyčia
'''Žaslių šv. Jurgio bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Žaslių miestelyje, Žaslių ežero šiaurės rytų krante, Žaslių piliakalnio šiaurės vakarų gale. Istoristinė, turi daug neogotikos elementų.
Šventoriuje stovi Kristaus kančios koplyčia. Parapijoje veikia Guronių koplyčia.
Istorija
Pirmoji Žaslių bažnyčia pastatyta 1462 m. Žaslių dvaro valdytojai Mykolas ir Jonas Naciai bažnyčią atnaujino ir jos išlaikymui skyrė turtų. Bažnyčią statė fundatorių tėvas. XVII a. ji buvo sugriuvusi, pamaldos laikytos laikinoje pastogėje.
1674 m. klebonai Petras Juodzevičius ir Mykolas Senkevičius pastatė naują medinę bažnyčią. 1777 m. prie bažnyčios pradėjo veikti parapinė mokykla. 1817 m. nugriauti bažnyčios bokštai, pastatytas priebažnytis. 1862 m. bažnyčia perstatyta. Dar 1885 m. norėta statyti mūrinę bažnyčią, tačiau valdžia neleido. 1882–1883 m. vikaras Aleksandras Burba (1854–1898 m.) bažnyčioje giesmes giedojo lietuviškai; rinko lietuvių tautosaką, užrašė apie 300 dainų. Iškėlus kunigą Aleksandrą Burbą, 10 metų lietuviškų pamaldų ir pamokslų Žaslių bažnyčioje nebuvo.
1897–1902 m. kartu su parapijiečiais klebonas Kazimieras Kybelis (1868–1902 m.; palaidotas šventoriuje) pastatė mūrinę bažnyčią (inžinieriaus M. Titenbruko projektas). Kazimieras Kybelis subūrė lietuvių bažnytinį chorą. Kunigas 1897 m. buvo skųstas caro valdžiai, persekiotas dvasinės vyresnybės. 1911–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. 1914 m. kunigas įsteigė arbatinę. 1915 m. sviediniai pramušė bažnyčios pietinę sieną, įtrūko skliautai, numušti bokštai.
1929 m. bažnyčią konsekravo vyskupas Juozapas Kukta (1873–1942 m.). Šventoriuje 1933 m. pastatyta Kristaus kančios koplyčia. 1932–1946 m. pavyzdingai tvarkė parapijos reikalus, kūrė organizacijas, brolijas kanauninkas Matas Cijūnaitis (1886–1955 m.). Jam klebonaujant Žaslių bažnyčioje 1940 m. pabaigoje buvo kilę neramumų dėl vietos lenkų mažumos reikalavimų įvesti lenkiškas pamaldas. Klebonas turėjo aiškintis NKVD tardytojams. 1946 m. suimtas ir nuteistas. 1949 m. grįžo į Lietuvą.
1949 m. suimtas ir ištremtas klebonas Jonas Mikučionis (1898–1955), 1954 m. į Lietuvą grįžęs ligotas, netrukus mirė.
Šventoriuje palaidotas istorikas, kunigas Juozapas Stakauskas (1900–1972 m.), kardinolo V. Sladkevičiaus motina Uršulė Kavaliauskaitė-Sladkevičienė (1885–1970). Kardinolo tėvai 1910 m. susituokė Žaslių bažnyčioje. Motina paskutinius savo gyvenimo metus praleido pas kardinolą Nemunėlio Radviliškyje.
Architektūra
Bažnyčia istoristinė, turi daug neogotikos elementų, lotyniško kryžiaus plano, su daugiakampe presbiterija, 2 bokštais fasado šonuose. Vidus 3 navų, skliautuotas.
Šventoriuje yra senos kapinės, Kristaus kančios koplyčia, parapijos kunigų ir apylinkės didikų kapai, tarp jų Zaleskių kripta. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
thumb|center|600px|Žaslių šv. Jurgio bažnyčia, vaizdas nuo Žaslių ežero
Druskininkėlių piliakalnis
Druskininkėlių piliakalnis su gyvenviete, Saltoniškė – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 22630) Lazdijų rajono savivaldybės teritorijoje, į rytus nuo Druskininkėlių, Veisiejų seniūnija. Pasiekiamas plentu pavažiavus 1,1 km, už kanalo pasukus į dešinę šiaurėn, pavažiavus 300 m už sodybos yra kairėje vakaruose.
Tyrimai
1954 m. ir 1962 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu.
Gyvenvietė
Pietinėje piliakalnio pašlaitėje, 0,4 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje aptikta lygios ir grublėtos keramikos.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Gabrielė Gylytė-Hein
Gabrielė Gylytė-Hein (g. 1980 m. Vilniuje) – lietuvių pianistė, gyvenanti Vokietijoje. Lietuvos Garbės konsulė, Lietuvos-Vokietijos forumo vadovė.
Išsilavinimas
Baigusi Nacionalinę M. K. Čiurlionio menų gimnaziją (mokytoja – M. Lapėnaitė), nuo 1998 Gabrielė Gylytė studijavo Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje (muzikos pedagogas – prof. Petras Geniušas), bakalaurė. Gavusi Lietuvos valstybinę ir Sauliaus Karoso paramos fondo stipendijas, nuo 2003 m. studijavo Frankfurto prie Maino aukštojoje muzikos ir vaizduojamųjų menų mokykloje (prof. Lev Natochenny).
Gabrielė Gylytė ištekėjusi; vyras vokietis Hein.
Pasiekimai
Gabrielė Gylytė dalyvavo įvairiuose tarptautiniuose konkursuose. Tapo nugalėtoja arba diplomante tokiuose konkursuose kaip:
Virbalio apylinkė
Virbalio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kybartų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kybartų rajonui. 1954 m. prijungtos Alvito apylinkė ir Dailučių apylinkė. 1963 m. sausio 12 d. Virbalio apylinkė prijungta prie Alvito apylinkės, Molinių apylinkės ir Pajevonio apylinkės.
Nindžiucu
thumb|right|Nindžiucu. XIX a. [[Hokusajus|Hokusajaus eskizai]] Nindžiucu arba nindžicu, kartais taip pat vadinamas ninpō (忍法), yra karinis menas, taktika ir mąstymo būdas, atsiradęs senovės Japonijoje, ir pagrįstas neortodoksinių priemonių naudojimu. Jį praktikuojantis asmuo vadinamas shinobi-no-mono (忍の者), arba populiariai – nindze. Moteriškos lyties nindzė vadinama kunoiči.
Etimologija
Pagrindinis kandži nin (忍) yra sudarytas iš mažesnių kandži: viršutinis – ha (刃) – reiškia „kardo ašmenys“, o apatinis – kokoro (心) – „širdis“ arba „dvasia“ (dažnai valios prasme). Kartu jie įgauna tokias reikšmes kaip „slaptumas“, „ištvermė“, „atkaklumas“. Jutsu (術) reiškia „menas“ arba „technika“, o pō (法) – „žinios“ arba „principai“.
Istorija
Nors terminas 志能備 sutinkamas nuo Japonijos Asukos laikotarpio (538–710 m.), kai princas Šotoku buvo įtariamas nusamdęs vieną savo vasalą kaip nindzę, nindzės, kaip karinė organizacija, pradėti minėti XV a. feodalinėje Japonijoje kaip karinė organizacija (daugiausiai Igos ir Kagos žemėse Centrinėje Japonijoje).
Nuo XII a. pabaigos iki XVII a. vidurio Japoniją krėtė vidiniai konfliktai. Tokioje situacijoje vis didesnė reikšmė teko dviem žmonių kategorijoms:
Pirmoji – tai yamabushi (山伏) – Japonijos kalnuose atsiskyrėliškai gyvenantys budistų kariai – vienuoliai, gerai įvaldę išgyvenimo technikas. Jų smogiamieji būriai, iš esmės karių – profesionalų, diversantų, sabotažininkų ir žudymo specialistų. Jiems buvo lengva keliauti po šalį su vienuolių abitais, lengva pasislėpti tūkstančiuose vienuolynų, lengva išsaugoti žmogaus be veido ar su tūkstančiais veidų pozicijas.
Kita kategorija – ronin (浪人) – tai netekę savo šeimininko – daimyō (大名) – samurajai. Pagal samurajų garbės kodeksą bushidō (武士道), samurajus netekęs savo šeimininko, turėjo nusižudyti – atlikti seppuku (切腹). Tie, kurie nuspręsdavo nepagerbti kodekso, buvo pasmerkti vargti gėdoje ir diskriminacijoje. Patys vargingiausi, bandydami padėti savo badaujančioms šeimoms, parduodavo net kardą ir nešiodavosi drožtą iš medžio. Kai kurie jų net su mediniu kardu stodavo į beviltišką kovą su gerai ginkluotu samurajumi. Kiti savo paslaugas siūlė pirmam sutiktam šeimininkui ir, jei jis atsisakydavo, atlikdavo seppuku atsisakančiojo akivaizdoje. To pakakdavo, kad juos pripažintų garbingais žmonėmis, o jų šeimas priglaustų. Dar kiti be jokių skrupulų siūlė savo paslaugas – galėjo šnipinėti, rengti diversijas ar slaptai žudyti.
Pamažu abi šios grupės įgijo finansinę ir politinę nepriklausomybę. Specifinė jų sugebėjimų patirtis buvo perduodama iš kartos į kartą savo artimiesiems kaip neįkainojamas turtas. Taip kūrėsi nauja profesija, kuri į istoriją įėjo kaip ninjutsu. Šio meno mokyklų adeptai dažniausiai priklausė vienai giminei ar tam pačiam vienuolynui. Kai kurie iš maždaug 30–50-ties nindzių klanų tapo tokie įtakingi, kad praktiškai valdė dideles teritorijas. Ypač taip galima kalbėti apie nindzių tinklus, išsidėsčiusius Igos ir Kagos žemėse. Taip stipriai išplėtota „juodoji“ veikla, perduodama iš kartos į kartą, vis labiau panašėjo į gerai organizuotą mafijinės struktūros žvalgybą. Nindzių aukso amžiuje Kagos žemėje veikė apie 50 grupių, o Igos žemėje – tik 3, bet labai galingos grupės. Joms vadovavo Hanzo Hattori, Sandayu Momochi ir Nagato Fujibayashi – vieni iš nedaugelio žinomų garsių nindzių.
Konfliktai tarp įvairių klanų, kurie kontroliavo mažus salos regionus, baigdavosi pasikėsinimais. Kadangi samurajų bušido kodeksas draudė pasikėsinimus kaip negarbingą veiksmą, nebuvo galima tikėtis, kad kuris nors iš karių atliks reikalingas užduotis. Todėl feodalai turėjo pirkti nindzės pagalbą. Nindzės atlikdavo pavienius antpuolius, šnipinėjo, rengė pasikėsinimus ir įsiverždavo į priešo tvirtoves ar karines stovyklas.
Aštuoniolika disciplinų
Ninja jūhakkei (忍者十八計), arba aštuoniolika pagrindinių disciplinų buvo pirmiausiai paminėtos Togakure-ryū rankraščiuose, tačiau vėliau tapo ir visų kitų nindžiucu mokyklų treniruočių pagrindu, nes užtikrino nindzės, kaip kario, treniruočių visapusiškumą. Ninja jūhakkei sudaro:
Ninja jūhakkei dažnai buvo studijuojamas kartu su bugei jūhappan – tradiciniais kovos metodais, kuriuos mokydavosi eilinis karys, ir nors kai kurie jų iš esmės sutampa, nindzės jų treniravosi vedini savų principų ir tikslų.
Albinas Petrauskas
Albinas Petrauskas (g. 1939 m. sausio 1 d. Radviliškyje - m. 2017 m. birželio 7 d.) – choro dirigentas ir pedagogas.