cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pavelas Kušneris-Knyševas
Veikla
Po Antrojo pasaulinio karo kai kuriems JAV aukštiesiems politikams ėmus skelbti, kad iš SSRS reikią atimti Karaliaučiaus kraštą (nuo 1946 m. Kaliningrado sritis), Stalinas nurodė SSRS mokslų akademijai parašyti knygą ir įrodyti, kad Rytų Prūsijos šiaurinė dalis, Mažoji Lietuva, iki 1945 m. valdyta Vokietijos, yra lietuvių – vienos iš SSRS tautų etninė teritorija. P. Kušneris-Knyševas parašė plačią, piešiniais, štrichiniais žemėlapiais bei schemomis iliustruotą monografiją „Etninės teritorijos ir etninės sienos“ (Этнические территории и этнические границы. 2 d. 1951 m.) Pirminis knygos pavadinimas buvo „Etnografinės Lietuvos teritorijos vakarinė dalis“ (Западная часть территории этнографической Литвы). Knygos antroji dalis „Pietryčių Pabaltijo etninė praeitis“ (Этническое прошлое Юго-Восточной Прибалтики) 1979 m. Čikagoje išleista lietuvių kalba, 1991 m. Vilniuje – originalo kalba. Knygoje pabrėžiama, kad Mažoji ir Didžioji Lietuva yra vientisa etninė lietuvių teritorija.
Jis vienas pirmųjų, po Vinco Vileišio ir Povilo Pakarklio tyrė Prūsos bei Mažosios Lietuvos senųjų gyventojų etninę priklausomybę. Jų baltiškumą grindė archeologiniais, etnografiniais, lingvistikos, statistikos, istorinės geografijos ir istoriniais duomenimis, naudojosi daugiausia vokiečių šaltiniais ir literatūra. Pabrėžė etninį perimamumą tarp senovės gyventojų skalvių bei nadruvių ir jų pagrindu iki XVI a. susidariusių lietuvininkų, teigė kad jie – autochtonai, o vokiečiai – kolonistai. Jis įrodė, kad Karaliaučiaus kraštas – lietuvininkų ir prūsų žemė, nors sovietiniai politikai ir propagandistai po 1945 m. ėmė skelbti, kad tai neva nuo seniausių laikų yra rusų žemė.
Šaltiniai
Кушнер, Павел Иванович
Keterotė
Keterotė (Lockhartia) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kurią 1827 m. aprašė Viljamas Hokeris (William Hooker) ir pavadino anglų botaniko David Lockhart garbei.
Rūšys
Gentyje yra 33 rūšys:
Vaclovas Areima
Vaclovas Areima (g. 1935 m. rugsėjo 3 d. Bališkiuose, Pakruojo raj.) – Lietuvos poetas, prozininkas.
Biografija
Vaikystėje susižeidęs sprogmenimis, neteko regėjimo. Mokėsi Kauno aklųjų internatinėje mokykloje, baigė Vilniaus universitetą. Dirbo Mūsų žodžio redakcijoje.
Nova Rušas
Nova Rušas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Mazovijos Vysokio valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Manyčiaus-Gudilo ežeras
Manyčiaus-Gudilo ežeras, Didysis Manyčius (Большой Маныч), Gudilas (Гудило) – druskingas ežeras pietų Rusijoje, Kalmukijoje, Stavropolio krašte ir Rostovo srityje. Telkšo Kumos-Manyčiaus įduboje, 10 m virš jūros lygio aukštyje. Ežeras reliktinis: jis yra senovėje egzistavusio vandens kanalo, jungusio Kaspijos ir Juodąją jūrą, liekana. Ežero plotas kinta priklausomai nuo laikotarpio, vidutinis plotas 344 km². Vidutinis gylis 0,6 m. Kranto linija labai raižyta. Krantai pelkėti. Vakaruose protakomis jungiasi su Proletarsko tvenkiniu. Vandens druskingumas 20-30 g/l (2000 m.).
Kalniškiai (Pakražantis)
Kalniškiai – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 9 km nuo Pakražančio.
Boraustaunesas
Boraustaunesas  – miestelis Škotijoje, Folkerko regione. Gyventojų skaičius buvo 14 490 žmonės (2008 m. duomenimis).
Istorija
Gyvenvietė žinoma nuo romėnų laikų.
Jonas Makauskis
Jonas Makauskis (1885 m. balandžio 14 d. Reistrai, Šilalės valsčius, Tauragės apskritis, Rusijos imperija – 1969 m. liepos 25 d. Niu Brunsvikas, Niu Džersio valstija) – Lietuvos farmacininkas, politinis ir visuomenės veikėjas.
Biografija
1918–1920 m. Lietuvos vidaus reikalų ministerijos Farmacijos valdybos viršininkas. 1918 m. Kaune įsteigė Centrinį valstybinį vaistų sandėlį, įkūrė Cheminės farmacijos laboratoriją, kuri vėliau buvo prijungta prie Vytauto Didžiojo universiteto. 1924–1940 m. nuosavos „Gulbių“ vaistinės Kaune vedėjas, 1940 m. rugpjūčio – lapkričio mėn. vaistinės administratorius. 1942–1944 m. Sveikatos valdybos farmacijos direkcijos viršininkas.
Politinė veikla
Nuo 1912 m. Lietuvos demokratų partijos veikėjas, 1918–1922 m. Lietuvos socialistų liaudininkų partijos, 1922–1924 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos centro komiteto narys. 1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas II (Kauno) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos socialistų liaudininkų partijos frakcijai, įėjusiai į LSLDP ir Lietuvos valstiečių sąjungos bloką. 1922 m. lapkričio 13 d. – 1923 m. kovo 13 d. Pirmojo Seimo atstovas, Seimo prezidiumo antrasis sekretorius.
Visuomeninė veikla
1915 m. vienas Lietuvos farmacininkų sąjungos Maskvoje steigėjų, valdybos pirmininkas, 1918 m. sąjunga perkelta į Vilnių. 1920 m. kovo mėn. vienas Kaune įvykusio I Lietuvos farmacininkų kongreso organizatorių. 1919 m. Lietuvos Raudonojo Kryžiaus sąjungos steigėjas, dalyvavo Ligonių kasų veikloje. 1920 m. vienas iš „Varpo“ bendrovės, vėliau ir spaustuvės steigėjų. 1927–1929 m. žurnalo „Farmacijos žinios“ redaktorius. Organizavo vaistinės mokinių kursus vaistininko padėjėjo teisėms gauti. Nuo 1927 m. veikė Lietuvos vaistininkų sąjungoje, jos reikalų vedėjas, iki 1940 m. centro valdybos pirmininkas. 1930–1940 m. dalyvavo Baltijos šalių vaistininkų sąjungos veikloje.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1951 m. persikėlė į JAV. Dalyvavo Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto, JAV lietuvių bendruomenės, valstiečių liaudininkų sąjungos veikloje.
Artūro sala
Artūro sala – 1962 m. režisieriaus Damiano Damiani sukurta drama, pelniusi San Sebastiano kino festivalio pagrindinį prizą.
Turinys
left|thumb|150px|Artūras ir Nunciata Artūro tėvas Vilhelmas nuolatos išvykęs, keliauja po svetimus kraštus ir tik retsykiais pasirodo saloje, kurioje, netoli kalėjimo, ant jūros kranto gyvena jo paauglys sūnus. Jo motina mirė gimdydama, o legenda byloja, kad jų namą saugo vaiduoklis, negalintis pakęsti moterų.
Tėvas sūnui yra didelis autoritetas, tačiau kartą po vienos kelionės šis grįžta su nauja žmona Nunciata, tik keletu metų vyresne už Artūrą. Pradžioje santykiai tarp jos ir Artūro klostosi įtempti, tačiau, matydamas, kad tėvas nedemonstruoja naujajai žmonai didelės pagarbos, ima jausti jai gailestį.
Netrukus Vilhelmas vėl išvyksta ir Artūras su besilaukiančia Nunciata lieka vieni. Pamažu Artūras ima jausti potraukį savo pamotei, tačiau ši atsisako atsakyti į jo jausmus, nors ima pavyduliauti, kai jį suvedžioja kaimynystėje gyvenanti Tereza.
Nunciata pagimdo sūnų, tačiau po pusmečio grįžęs Vilhelmas atrodo pasikeitęs ir nedemonstruoja jokių jausmų nei žmonai, nei vaikams. Pradėjęs sekti tėvą, Artūras ima įtarti, kad šis turi daug paslapčių ir kitą, slaptą gyvenimą.
Sultonvištės
Rūšys
thumb|left|210px|[[Amerikinė sultonvištė (Porphyrio martinica)]]
Varėnis
Varėnis – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 4 km į šiaurę nuo Senosios Varėnos, į vakarus nuo Glūko ežero. Ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus 0,9 km, plotis iki 0,42 km. Altitudė 108,3 m. Giliausia ežero vieta yra jo viduryje. Ežero dubuo termokarstinės kilmės, susidaręs Varėnės senslėnyje. Krantai gan aukšti, vietomis pelkėti, versmėti. Per Varėnio ežerą prateka Merkio intakas Varėnė, taip pat įteka V-1 upelis iš Glūko ežero. Aplink ežerą daugiausia auga Glūko miškai, tik pietvakarinėje pakrantėje – šlapios pievos ir dirbami laukai.
Ežeras labai žuvingas, todėl mėgstamas žvejų dėl gausių ir stambių laimikių. 1967 m. Varėnis paskelbtas ornitologiniu draustiniu.
Prie šio ežeriuko (ten, kur į jį įteka Varėnė), savitą kaimo turizmo sodybą įrengė politikas Gediminas Jakavonis. Netoli ežero buvo įrengta pirmoji Lietuvos valstybinė džiovos sanatorija. Maždaug poros kilometrų spinduliu nuo ežero yra rastos bent kelios akmens ir geležies amžių gyvenvietės. Šalia įsikūręs Glūko kaimas.
Noumenas
thumb|200px|right|[[Imanuelis Kantas]] Noumenas ( – tai, kas suvokiama) – filosofinė sąvoka, kurią Platonas (šio termino kūrėjas) vartojo daikto esmės, esančios atskirai nuo reiškinio ir pažįstamos tik protu, reikšme. I. Kanto filosofijoje noumenas – daikto paties savaime sinonimas. Noumenas – fenomeno priešybė.
Kerbedžiai (Traksėdis)
Kerbedžiai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Balsių, prie Ašučio intako ištakų, vakarinėje krašto kelio, jungiančio Laukuvą su Šilale.
Suomijos futbolo varžybos 1947–1948 m.
Suomijos futbolo varžybos 1947–1948 m.
UEFA čempionų lyga 1997–1998 m.
UEFA čempionų lyga 1997–1998 m. – šeštasis UEFA čempionų lygos turnyras (43-asis skaičiuojant nuo UEFA čempionų taurės), prasidėjęs 1997 m. rudenį. Turnyrą laimėjo klubas, 1998 m. gegužės 20 d. finale laimėjęs prieš. Varžybos vėl pakeitė formatą: turnyre gavo teisę dalyvauti vėl visų UEFA federacijų čempionai, o 8 stipriausių lygų – ir vicečempionai. Taigi, griežtai vertinant, turnyras nustojo būti tik čempionų lyga, kadangi jame ėmė dalyvauti ne tik šalių čempionai. Pagrindiniame, grupių turnyre dalyvavo 24 klubai.
Antrasis atrankos etapas (1/16 finalo)
Pralaimėje klubai pateko į UEFA taurės turnyrą.
Aštuntfinalis
Iš kiekvienos grupės į ketvirtfinalį pateko po 1 komandą, taip pat 2 antrąsias vietas užėmusios ekipos (pagal surinktų taškų skaičių).
A grupė
Galutinė lentelė:
B grupė
Galutinė lentelė:
C grupė
Galutinė lentelė:
D grupė
Galutinė lentelė:
E grupė
Galutinė lentelė:
F grupė
Galutinė lentelė:
BSC Old Boys
Berno „Old Boys“ – Šveicarijos futbolo klubas iš Bazelio.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1894 m.
Antitrinitoriai
Antitrinitarizmas ( – trejybė) – krikščionybės doktrina, neigianti Švenčiausiosios Trejybės dogmą, bei Jėzaus Kristaus dieviškumą. Antitrinitoriai Dievą įsivaizdavo kaip vientisą, abstraktų Vienį.
Ankstyvosios antitrinitorių formos:
Antitrinitoriams artimos kryptys:
Atsirado kuriant pagrindines krikščionybės dogmas (II-III a.). Reformacijos metu tapo vienu radikaliausiu reformacijos judėjimu, plito Vokietijoje, Italijoje, Nyderlanduose, Čekijoje, Šveicarijoje. Abiejų Tautų Respublikoje veikę antitrinitoriai – arijonai, socinai.
Žiūriškiai
Žiūriškiai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Aukštupėnų.
Čakarita
Čakarita – kvartalas centrinėje Argentinos sostinės Buenos Airių dalyje.
Tai rami miesto dalis, kuriai būdingi senosios architektūros namai, medžiais apsodintos gatvės. Čakaritoje yra didžiausios Pietų Amerikoje Čakaritos kapinės, kuriose palaidota daug Argentinai nusipelniusių žmonių. Čakaritoje yra 1870 m. pastatytas pastatas, kuriame gyveno prezidentai Julio Roca ir Carlos Pellegrini. Čakaritoje įsikūręs Chacarita Juniors futbolo klubas.
The Impossible Dream
The Impossible Dream – 6-asis vokiečių elektroninės muzikos grupės The Twins albumas, išleistas 1993 m. ir, kaip būdinga grupei, pavadintas pagal titulinę jo dainą.
Singlai
Iš albumo išleisti singlai - „Tonight“ ir „Love Is Blind“.
Papildoma informacija
Baltai vilkinti mergina, ant šio albumo viršelio vaizduojanti angelą, yra iš dainos „Tonight“ videoklipo.
Šis albumas išleistas praėjus nepilniems metams po kompiliacinio „Classics - Remixed“ albumo, kuris netikėtai susilaukė didelės sėkmės ir įrodė, kad daugybė žmonių pasiilgo The Twins dainų. Šitai įkvėpė grupės narius kuo greičiau įrašyti visiškai naują studijinį albumą.
Tai - kol kas paskutinis studijinis The Twins albumas, bet grupė niekada nebuvo oficialiai išsiskyrusi ir vis dar koncertuoja, retsykiais išleisdama rinktinių dainų albumus bei dainų remiksus. Taip pat grupės nariai ne tik prodiusuoja kitus atlikėjus, bet ir įrašinėja naujas savo dainas bei planuoja išleisti naują albumą.
Karaliaučiaus istorija
Karaliaučius – miestas Priegliaus upės žiotyse prie Aistmarių įlankos šiaurės rytų pakrantės.
Priešistorė
thumb|250px|Vokiečių ekspansija į rytus Karaliaučiaus apylinkėse archeologiniais duomenimis dar 3000–1500 m. iki m.e. klestėjo Virvelinės keramikos kultūra, būdinga baltų protėviams. Vėliau susiformavo savita Velbarko kultūra su skandinaviška priemaiša. Tai leidžia spėti, kad apylinkėse galėjo gyventi gotai, vėliau Tacito aprašyti aisčiai, vertęsi žemdirbyste, gintaro apdirbimu ir prekyba. Nuo VIII a.–X a. visi archeologiniai radiniai neabejotinai priskiriami baltų prūsų (Bruzi) sembų gentims, kurie vertėsi žemdirbyste, gyvulininkyste, žvejyba.
Bathgate FC
„Bathgate FC“ – Škotijos futbolo klubas iš Batgito.
Istorija
Klubas įkurtas 1893 m.
Klubas išformuotas 1938 m.
Karaliaučiaus istorija
Vokiečių ordino laikai
thumb|left|Karaliaučiaus pilies bokštai thumb|[[Karaliaučiaus katedra|Katedra]] Jau 1261 m. pabaigoje sembai apgulė Karaliaučiaus pilį, tačiau Karaliaučiaus apgultis ilgai netruko. Nors kryžiuočiai badavo ir rengėsi pasiduoti, bet jiems pagelbėti 1262 m. sausio mėn. atvyko Julicho prie Reino grafas Wilhelmas IV ir Brandenburgo markgrafas Engelbertas I su stipria kariuomene. Jungtinę sembų, notangų, varmių, bartų sukilėlių kariuomenę prie Karaliaučiaus pilies 1262 m. sausio pabaigoje atvedė Herkus Mantas. Sukilėliai keliskart šturmavo pilį, bet Herkų Mantą sužeidus ietimi, po kelių dienų sukilėliai pasitraukė. Vėliau sembai sugriovė aplink Šv. Mikalojaus bažnyčią netoli pilies ir besikuriantį vokiečių miestą. Dėl to Karaliaučiaus Senamiestis vėliau buvo perkeltas į pietus nuo pilies, arčiau Priegliaus.
Bathgate FC
Stadionas
Namų rungtynes žaidė „Mill Park“ stadione.
Karaliaučiaus istorija
Vokiečių ordino laikai
1263 m. pastatyta Šteindamo, 1288 ar 1294 m. – Judyčių (Juditten) katalikų bažnyčios. XIV a. pastatyta, o 1528 m. pastatyta nauja Senamiesčio ir 1374 m. Knypavos rotušės. 1302 m. pastatytai katalikų bažnyčiai Knypavoje 1333 m. suteiktas katedros statusas. Jos didysis pastatas baigtas 1380 m. Joje palaidoti kai kurie Vokiečių ordino didieji magistrai, maršalai, Prūsijos kunigaikštis Albrechtas Brandenburgietis, Prūsijos generalgubernatorius Boguslavas Radvila, prie jos yra Imanuelio Kanto kapas. Mieste 1256 m. įrengtas Pilies ir 1270 m. Aukštutinis tvenkiniai (ežerai), iškasta kanalų.
Albrechto Brandenburgiečio iniciatyva prie katedros 1544 m. įkurtas Karaliaučiaus universitetas. Po 1422 m. Melno taikos Karaliaučiaus uostas tapo svarbus Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės prekybai su Prūsija ir Vakarais. Per jį buvo išgabenami javai, miško medžiaga, per jį į LDK gabenta druska, prieskoniai, metalo dirbiniai, vynas, karaliaučinis alus ir kitos prekės. Mieste veikė gintaro manufaktūra. Nuo XVI a. pabaigos Karaliaučiaus uostas, naudodamasis Prūsijos valdovo privilegijomis, perėmė didele dalį Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės prekybos, konkuravo su Dancigu, nustelbė Klaipėdą.
Prūsijos kunigaikštystė
thumb|300px|Karaliaučius [[1613 m. Joachimo Beringo raižinys]] 1525–1701 m. Karaliaučius buvo Prūsijos kunigaikštystės kunigaikščio rezidencija, iki 1660 m. Prūsijos kunigaikštystės sostinė, vėliau ji perkelta į Berlyną.
Tuo laikotarpiu Karaliaučius tapo vienu svarbiausių reformacijos Prūsijoje centrų, darė stiprų, tiesa, trumpalaikį poveikį reformacijai Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje. Per 1600–1629 Abiejų Tautų respublikos ir Švedijos karą ir po jo, kai 1626–1635 m. uostą valdė švedai, miestas pagal lietuvių architekto T. Spynausko ir kitų projektą buvo apjuostas žiediniu gynybiniu pylimu su 26 bastionais. Pylimo rytinė ir šiaurės rytų bastionų sistema vadinama Lietuvių pylimu (Litthauer Wall). Jo svarbiausias įtvirtinimas – Kronprinco tvirtovė. Per 1655–1660 m. Šiaurės karą, 1657 m. miesto vakariniame pakraštyje pastatyta Frydrichsburgo citadelė. XVI a.- XVIII a. pastatyta naujų bažnyčių, 1698 m. įkurta Frydricho kolegija.
Prūsijos karalystė
thumb|left|Frydricho Vilhelmo karūnavimas 1701 m. Karaliaučiaus pilyje XVIII a. Karaliaučius buvo didžiausias Baltijos rytinės pakrantės miestas, vadintas gražiausiu Prūsijos karalystėje. 1701 m. ir 1861 m. jame karūnuoti Prūsijos karaliai. 1724–1818 m. Karaliaučius buvo Rytų Prūsijos departamento, 1818–1945 m. Karaliaučiaus apygardos centras. 1755 m. pastatyti operos ir dramos teatrai. 1724 m. įkurtas miesto archyvas. thumb|Karališkieji vartai 1758–1762 m. Septynerių metų karo metu Karaliaučių buvo okupavusi Rusijos imperijos kariuomenė, per 1807–1812 m. karą su Ketvirtąja koalicija jį buvo okupavusi Napoleono I kariuomenė.
Nuo 1818 m. Karaliaučius Rytų Prūsijos provincijos sostinė, čia rezidavo provincijos oberprezidentas. 1843–1864 m. miestas apjuostas 12 galingų fortų žiedu, įrengti nauji bastionai, ravelinai – vadinamasis „Antrasis pylimas“. Iki XIX a. pabaigos aplink miestą laukuose buvo įrengta dar 15 modernių fortų – vadinamasis „Apjuosiantis frontas“. Lietuvių pylime, kaip ir kitose miesto vietose, įrengta puošnių mūrinių vartų: Karališkieji (Konigstor, 1765 m.), Sakaimio (1848 m.) ir Rosės sodo (Rossgarter, pavadinimas kilo nuo buvusios gyvenvietės Rosse). 1813 m. ant vakarų pylimo astronomas F. W. Beselis įkūrė observatoriją. 1841 m. įsteigta meno mokykla.
Karaliaučius labai išsiplėtė. Čia telkėsi ir Rytų Prūsijos centrinės įstaigos, 1862 m. pastatyti nauji universiteto rūmai (architektas A. Stuleris), 1880 m. vyriausybiniai rūmai. 1809 m. įsteigtas botanikos, 1896 m. zoologijos sodas. 1756 m. pastatyta pirmoji sinagoga.
Įsteigtos žemės ūkio mašinų, 1830 m. vagonų, lokomotyvų, chemijos, 28 medžio apdirbimo įmonės, laivų statyklos, du celiuliozės ir popieriaus, tekstilės, baldų, laikrodžių ir kiti fabrikai, išplėtota maisto pramonė. Nutiesti geležinkeliai į Piliavą, Naujuosius Kuršius, Krantą, Tilžę, Kauną, Dancigą. 1828 m. nutiestas kietos dangos plentas į Berlyną, 1832 m. į Tilžę, 1835 m. į Gumbinę, 1853 m. į Labguvą.
Vokietijos imperija
thumb|Karaliaučiaus universitetas [[1890 m.]] Vokietijos imperijoje Karaliaučius garsėjo tiltų, geležinkelių, pramonės įmonių statybos bendrovėmis, gintaro apdirbimu ir jo prekyba. Veikė žvejų, prekybinis, karinis jūrų uostai. Mieste stovėjo didelė įgula, buvo Prūsijos karinio laivyno vadavietė.
Pastatytos neogotikinė Panartų (Ponartherkirche 1897 m., dab. sporto salė) ir neoromaninė Karalienės Luizės (1901 m., architektas F. Heitmannas, nuo 1976 m. Lėlių teatras) evangelikų liuteronų bažnyčios, Miesto salės pastatas (1912 m., archit. R. Zėjelis). XIX a. ėjo 11 laikraščių.
XX amžius
XX a. pirmojoje pusėje Karaliaučius tapo didmiesčiu. Miesto pakraščiuose pastatyti nauji gyvenamųjų namų rajonai. Nuo 1895 m. mieste važinėjo autobusai ir tramvajai. 1926 m. įrengta ketvirtoji geležinkelio stotis, viena didžiausių ir moderniausių Vokietijoje, prie jos – didžiulė halė, kurioje vyko vadinamosios Vokiškųjų rytų mugės. Nuo 1919 m. veikė oro uostas.
Įsteigtos naujos Vokietijos imperijos valstybinės įstaigos, žemės ūkio, veterinarijos akademijos, keliolika aukštesniųjų mokyklų, Rytų Prūsijos ir Karaliaučiaus konservatorija, Krašto kultūros rūmai. 1927 m. įkurtas miesto istorijos, 1899 m. gintaro muziejus (universiteto Geologijos instituto patalpose) ir kiti muziejai. Veikė Karaliaučiaus mokslininkų, Gėtės, Kanto ir kitos draugijos. miniatiūra|1944 m. Jungtinės Karalystės aviacijos subombarduotas Karaliaučius Ėjo 5 laikraščiai (1939 m. tik – 3). Protestantai turėjo 22, katalikai – 2 parapijas. Iki Antrojo pasaulinio karo Karaliaučiuje veikė 24 evangelikų liuteronų ir 4 katalikų bažnyčios. Iš jų po karo nepažeistų, nesugriautų liko 13 liuteronų ir 4 katalikų, bet iki XX a. pabaigos jos naudotos ne kaip maldos namai, o XX a. pabaigoje kai kurios paverstos cerkvėmis. Iki XXI a. išliko 6 buvusios liuteronų ir 3 katalikų bažnyčios, likusios nugriautos.
Antrasis pasaulinis karas
1941–1945 m. vykstant Vokietijos-TSRS karui Karaliaučiaus tvirtovė buvo dar labiau įtvirtinta, įrengta požeminė elektros stotis, gamyklų, iškasta požeminių tunelių, kitų komunikacijų. 1944 m. rugpjūčio pabaigoje ir rugsėjo pradžioje miestą bombardavo Didžiosios Britanijos ir JAV aviacija, jis nukentėjo per TSRS kariuomenės 3 mėn. apgultį ir per 1945 m. balandžio mėn. puolimą. Miesto centre buvo sugriauta apie 70 % pastatų. TSRS valdymo metais naikinant istorijos kultūrinį paveldą sugriautas europinės reikšmės įvairiausių kultūrų Senamiestis, Knypava, Liepininkai bei gretimi rajonai, o 1967–1968 m. TSRS vadovybės nurodymu išsprogdintos Karaliaučiaus pilies sienos ir kiti statiniai. Puošniais istoriniais pastatais tankiai užstatytų kvartalų vietoje nutiestos naujos gatvės, pastatyti standartiniai gyvenamieji namai.
SSRS Aukščiausiosios Tarybos prezidiumo pirmininko M. Kalinino garbei Karaliaučius nuo 1946 m. liepos 4 d. pavadintas Kaliningradu, tapo sudarytos Kaliningrado srities centru.
Gyventojai
1945 m. balandžio pradžioje, iki Karaliaučiaus šturmo buvo apie 150 000 gyventojų (turbūt su kariškiais, vokiečių duomenys). 1945 m. balandžio pabaigoje, po šturmo, tik civilių, (sovietiniai duomenys) liko 25 000 gyventojų.
Lietuviai
Karaliaučius buvo svarbus lietuvių raštijos, kultūros, švietimo, religinis centras. Iki XIII a. Tvankstoje gyveno autochtonai prūsai sembai. Net XVI a. pabaigoje, manoma, jų ir lietuvininkų dalis siekė iki 20 %. Tada baltai gyveno daugiausia priemiesčiuose atskirais kvartalais, dauguma – vargingieji. 1365 m. Karaliaučiuje buvo pakrikštytas iš Lietuvos pabėgęs kunigaikštis Butautas. Didžiajam kunigaikščiui Vytautui antrą kartą pasitraukus į Vokiečių ordino valdas ir būnant mieste, į jį 1390 m. atvyko 31 žemaičių bajoras ir, pripažindami Vytautą savo valdovu, krašto vardu su ordinu sudarė taikos ir prekybos sutartį. Vykstant reformacijai Prūsijos kunigaikščio Albrechto Brandenbugiečio pastangomis Karaliaučiuje buvo telkiami Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, Prūsijos bei Mažosios Lietuvos jaunuoliai mokslinimui, kad galėtų lietuvių ir prūsų kalbomis raštu bei žodžiu propaguoti valstybinę evangelikų liuteronų religiją, ugdyti raštiją. Į Karaliaučių iš Lietuvos atvykę lietuvių intelektualai Abraomas Kulvietis ir Stanislovas Rapolionis buvo vieni Karaliaučiaus universiteto steigėjų, pirmieji jo profesoriai. Studentas Martynas Mažvydas parengė ir Karaliaučiuje 1547 m. išleido pirmąją lietuvišką knygą „Katekizmas“. Čia 1545 ir 1561 m. išleisti du katekizmai ir prūsų kalba, 1582 m. pirmoji spausdinta Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės istorija – Motiejaus Strijkovskio knyga. Karaliaučiaus spaustuvės išspausdino gana daug lietuviškų knygų.
Jau nuo 1531 m. Senamiesčio bažnyčioje lietuviškas pamaldas laikė iš Šilalės atvykęs kunigas Jonas Tartyla. Šteindamo bažnyčioje pamokslus sakė lietuvių raštijos ugdytojai: 1550–1587 m. Baltramiejus Vilentas, 1587–1602 m. Jonas Bretkūnas, 1604–1621 m. Lozorius Zengštokas, 1621–1629 m. Jonas Rėza. Liudvikas Rėza 1799–1816 m. buvo Karaliaučiaus įgulos kapelionas, nuo 1807 m. universiteto dėstytojas, kurį laiką ir vienas vadovų, 1818–1840 m. Karaliaučiaus universiteto Lietuvių kalbos seminaro vedėjas. Frydrichas Kuršaitis 1841–1884 m. buvo lietuvių evangelikų liuteronų kunigas, 1841–1883 Lietuvių kalbos seminaro vedėjas.
XVII a. pradžioje – XVIII a. pradžioje Karaliaučiuje veikė katalikų misija – vienas ar du lietuviai ar lietuviškai moką kunigai jėzuitai, jie, pvz., 1651–1665 m. J. Jaknavičius, 1665–1670 m. P. Šrubauskis sakė lietuviškus pamokslus. 1657–1665 m. Prūsijos kunigaikštystės generalgubernatoriumi ir valdovo Frydricho Vilhelmo patarėju buvo Karaliaučiuje rezidavęs lietuvių kunigaikštis Boguslavas Radvila. (2009 m. lenkų restauratoriaia atkūrė Onos Marijos ir Boguslavo Radvilų paminklinę lentą Karaliaučiaus katedroje). Mieste gyveno nemažai lietuvių bei prūsų kilmės žmonių – iki XVIII a. pabaigos veikė viena ar kelios lietuvių pradžios mokyklos. Sakaimio bažnyčioje lietuviškos pamaldos visiškai nutrūko 1915 m. prasidėjus I pasauliniam karui. 1832–1915 m. Karaliaučiuje leistas laikraštis „Nusidavimai apie evangelijos prasiplatinimą tarp žydų ir paganų“, 1848–1880 m. ėjo „Keleivis“.
Prūsistikai, lituanistikai ir apskritai baltistikai nusipelnė, lietuvių tematika rašė daugelis Karaliaučiuje gimusių, išsimokslinusių ar dirbusių poetų, istorikų, kitų mokslininkų. Lituanistikos ir prūsistikos veikalų paskelbė Karaliaučiaus karališkoji vokiečių draugija (1741–1945?), daug šios tematikos medžiagos sukaupė mokslinė draugija „Prussia“ (1844–1944 m.), Karaliaučiaus pilyje turėjusi muziejų su biblioteka. Karališkoji ir universiteto bibliotekos nuo XVIII a. pabaigos sukomplektavo beveik visą Mažosios Lietuvos lietuviškų leidinių kolekciją. Karaliaučiuje 1909 m. įkurtame etnografiniame Tėviškės muziejuje buvo ir lietuvių skyrius. XIX a. pabaigoje lietuviais užsirašė tik 470 miesto gyventojų. Retkarčiais jiems buvo sakomi lietuviški pamokslai. XX a. 3–4 dešimtmetyje čia stažavo žymūs Lietuvos kalbininkai, istorikai, kt. specialybių mokslininkai.
Žymūs žmonės
Karaliaučiuje kilo daug žymių žmonių. Jame gimė:
Taip pat mieste gyveno Martynas Mažvydas (1546-1549), Stanislovas Rapalionis (1544-1545), Abraomas Kulvietis (1542-1545), Abraomas Mapu (1867).
Kalniškiai (Tytuvėnai)
Kalniškiai – viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, 9 km nuo Maironių.
Paprastoji liudizija
Paprastoji liudizija (Ludisia discolor) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalas, priklausantis monotipinei liudizijos (Ludisia) genčiai.
Aukštis iki 15 cm. Stiebas storas, šliaužiantis, apaugęs pavieniais ar skrotelėje sukrautais barchatiniais lapais, kurių spalva nuo purpurinės iki nešvariai žalios, dažnai su sidabriškais plaukeliais. Žiedai smulkūs, balti ar geltonai balti, sukrauti ilguose žiedynuose.
Auga pietryčių Azijoje ir Indonezijoje drėgnų tropikinių miškų pomiškyje.
Įtampos stabilizatorius
Įtampos stabilizatorius – maitinimo šaltinis, teikiantis pastovią išėjimo įtampą kintant įėjimo įtampai ir apkrovos srovei.
Lygiagretūs ir nuoseklūs stabilizatoriai
Stabilizuojantis elementas (dažniausiai tranzistorius) gali būti jungiamas nuosekliai su apkrova, padidėjus įtampai apribodamas jos srovę. Šis labiausiai paplitęs stabilizatorius tipas vadinamas nuosekliu. Reguliuojantis elementas taip pat gali būti jungiamas lygiagrečiai su apkrova, suvartodamas esamu laiko momentu nenaudojamą srovės perteklių (lygiagretus stabilizatorius). Kad vartojant daugiau srovės įtampa sumažėtų, tokio stabilizatoriaus maitinimo šaltinis jungiamas per varžą. Lygiagretus stabilizatorius nebijo trumpojo jungimo, tačiau dėl mažo ekonomiškumo yra palyginus retai naudojamas.
Atraminė įtampa
right Bet kuriam stabilizatoriui reikalingas etaloninis nedidelės galios įtampos šaltinis. Toks šaltinis paprastai sukuriamas panaudojant stabilitroną. Stablitronas per varžą sujungiamas su maitinimo šaltiniu atvirkštine diodui įprastajai kryptimi. Paprastu diodu tokiu atveju srovė netekėtų. Stabilitronu srovė ima tekėti kai jam tenkanti įtampa viršija paprastai nedidelę (voltai ar dešimtys voltų) tam stabilitrono tipui specifinę ribą Uz. Toliau didinant grandinės įtampą, stabilitronui tenkanti įtampa nesikeičia: didėja tik rezistoriui tenkanti įtampos dalis. Stabilitrono įtampa ir yra stabilizatoriaus etaloninis įtampos šaltinis. Kartais reikiama įtampa gaunama nuoselkiai sujungus kelis stabilitronus (įtampos sudedamos). Tuomet naudinga jungti stabilitronus su priešingu temparatūriniu koeficientu (sumažėja temperatūros įtaka stabilizuojamai įtampai). Apkrovos varža RL turi būti daug mažesnė už Rv. Iš kitos pusės, Rv turi būti pakankamai didelė kad stabilitrono srovė neviršytų jam nustatytų ribų. Šį atraminį įtampos šaltinį galima laikyti mažos galios lygiagrečiuoju stabilizatoriumi.
Nuoseklus stabilizatorius su tranzistoriumi
Paprasčiausiu atveju nuoseklaus stabilizatoriaus tranzistoriaus bazė gali būti tiesiogiai sujungta su atraminės įtampos šaltiniu: center
Atraminės įtampos šaltinis (Rv-D1) generuoja pastovią įtampą Uz. Jei stabilizatoriaus išėjimo įtampa Uout nukrinta daug žemiau šios reikšmės, padidėja tranzistoriaus bazės – emiterio įtampa Ube. Kartu sustiprėjusi bazės srovė labiau atidaro tranzistorių, tiekdama apkrovai daugiau srovės. Tekant daugiau srovės per tokią pat apkrovos varžą, įtampa ir vėl padidėja. Realiai išėjimo įtampa yra artima atraminei įtampai minus kritinė bazės - emiterio įtampa, kuriai esant tranzistoriaus bazės grandine ima tekėti srovė (paprastai volto dalys). Patikimam darbui užtikrinti įėjimo įtampa turi būti keletu voltų aukštesnė nei stabilizuojama išėjimo įtampa.
Nuoseklus stabilizatorius su operaciniu stiprintuvu
Žymiai geresnę stabilizavimo kokybę galima pasiekti tarp tranzistoriaus ir atraminės įtampos šaltinio įjungiant operacinį stiprintuvą:
center
Šiuo atveju operacinis stiprintuvas labiau atidaro tranzistorių kuomet įtampa jo invertuojančiame įėjime nukrinta žemiau tiesioginiame iėjime esančios atraminės įtampos. Naudojant įtampos daliklį (R1, R2, R3) galima gauti įvairią stabilią išėjimo įtampą nuo stabilitrono įtampos Uz iki įėjimo įtampos Uin.
Koglanas
Koglanas – kvartalas šiaurinėje Argentinos sostinės Buenos Airių dalyje.
Pietų Mato Grosas
Pietų Mato Grosas  – Brazilijos Vidurio Vakarų regiono valstija. Sostinė – Kampo Grandė. Įkurta 1979 m., atskyrus nuo Mato Groso.
Didžiausi miestai:
Skydas (heraldika)
Skydas – pagrindinis ir esminis herbo elementas.
Nuo pat atsiradimo heraldika buvo orientuota į skydą, kaip pagrindinį elementą talpinti heraldines figūras. Visi kiti herbo elementai buvo ir yra priklausomi nuo bendros heraldinės herbo kompozicijos.
Skydas
Skydai buvo daromi iš medžio lakštų juos klijuojant tarpusavyje, dažnai buvo dengiami oda, pergamentu ar lino audiniu. Šios dangos buvo dengiamos gipso sluoksniui, o tai buvo puikus paviršius dekorui.
Prie skydo buvo tvirtinamos rankenos, transportavimo diržai, bei kitos detalės. Manoma, kad konstruktyviniai elementai galėjo transformuotis į skydo puošybą. (Pav.)
Skydo forma
thumb|right|200px|Guilford šeimos herbas (1709). Heraldikos nuopuolio pavyzdys. Kaip jau minėta aukščiau, pradžioje skydai buvo ilgi. Jiems prigijo romaninių skydų pavadinimas. XIII a. antroje pusėje – XIV a. skydai sumažėjo. Jie buvo panašūs į trikampį, į apačią nusmailėjantį su truputi išgaubtais į išorę šonais. Vėliau jis keitėsi ir tapo stačiakampiu su užapvalinta apačia. Tuo pačiu metu atsirado turnyriniai skydai – taip vad. tarčė. Juose buvo išpjovos prilaikyti ietį. Apie XVI a. sunykus turnyrams ir skydui praradus karinę reikšmę, keitėsi skydas ir heraldikoje. Jo išvaizda tapo vis įmantresnė, atsirado daug puošybos elementų. Tuo metu vyravo renesanso epcho skydai. Renesansą pakeitęs barokas pakeitė skydo formą į ovalą, o jį pakeitęs rokoko stilius skydą padarė beveik beformį.
Skydo forma pagal šalis
Žemiau pateikiamos būdingos skydo formos vienai ar kitai šaliai.
Georgijevsko traktatas
Georgijevsko traktatas – 1783 m. liepos 24 d. Georgijevske pasirašyta sutartis tarp Rusijos imperijos ir tuometinės Gruzijos rytinėje dalyje egzistavusios Kartlijos-Kachetijos karalystės. Sutartimi Rusija garantavo Bagrationų dinastijos valdytos Kartlijos-Kachetijos savarankiškumą, teritorinį integralumą, tačiau Gruzija turėjo atsisakyti savarankiškos užsienio politikos ir faktiškai tapo Rusijos protektoratu. Sutartimi Gruzija atsisakė bet kokios priklausomybės nuo kitų kaimynų, o kiekvienas naujas Gruzijos monarchas turėjo gauti Rusijos imperatoriaus pritarimą. 1784 m. sutartį ratifikavo Rusijos carienė Jekaterina II ir Kartlijos-Kachetijos karalius Hereklis II. Šis Gruzijos politinis aktas paskatino Persiją valdžiusios Kadžarų dinastijos monarchą Mochamadchaną įsiveržti į Gruziją ir 1795 m. rugsėjį įvykusiame Krtsanisi mūšyje sutriuškinti Gruzijos kariuomenę, po kurio Persija užėmė visą rytinę Gruziją. Rusija Persijai paskelbė karą, tačiau Gruzijai nesuteikė jokios karinės pagalbos Krtsanisi mūšyje. 1799 m. naujuoju Kartlijos-Kachetijos valdovu buvo paskelbtas Hereklio II vaikaitis Davidas. Gruzijoje kilus ginčams tarp vietos kilmingųjų dėl sosto, Rusijos caras Pavelas I 1800 m. gruodžio 18 d. aneksavo Kartlijos-Kachetijos karalystę. 1801 m. rugsėjo 12 d. naujasis Rusijos caras Aleksandras I patvirtino rytinės Gruzijos aneksijos aktą.
Kazimieras Budrys (1957)
Kazimieras Budrys (1957 m. rugpjūčio 7 d. Čiuluose, Mindūnų apylinkė, Molėtų rajonas – 2013 m. spalio 30 d. Vilniuje) – Lietuvos pedagogas, žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1975 m. baigė Molėtų vidurinę mokyklą, 1979 m. Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto Lietuvių kalbos ir literatūros fakultetą.
1979–1985 m. Avižienių vidurinės mokyklos (Vilniaus raj.) mokytojas. 1985–1988 m. laikraščio „Vakarinės naujienos“ socialinių problemų skyriaus korespondentas. 1988–1991 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ (nuo 1990 m. „Lietuvos rytas“) laiškų, socialinių problemų skyriaus vedėjas. 1991–1993 m. laikraščio „Tiesa“ vyresnysis korespondentas. 1993 m. savaitraščio „Savaitės žodis“ redaktoriaus pavaduotojas, savaitraščio „Baltijos birža“ vyr. redaktorius. Nuo 1993 m. gruodžio mėn. – žurnalo „Karys“ redaktoriaus pavaduotojas. Daugiausia rašė sveikatos apsaugos, teisėtvarkos bei teisėsaugos, Lietuvos kariuomenės temomis.
Antanas Miknius
Antanas Miknius (g. 1935 m. rugsėjo 1 d. Dirvonai, Šiaulėnų valsčius) – Lietuvos žemėtvarkos inžinierius, technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1960 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1969 m. ekonomikos mokslų kandidatas.
1966–2008 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos (nuo 1996 m. Lietuvos žemės ūkio universitetas) dėstytojas, 1976–1987 m. Žemėtvarkos ir geodezijos katedros vedėjas, 1997–2001 m. dar ir Lietuvos žemės ūkio universiteto Hidrotechnikos ir žemėtvarkos kolegijos Studijų skyriaus vedėjas; nuo 1972 m. docentas.
Mokslinių tyrimų sritis – žemėvaldų formavimas, teritorijų planavimas. Paskelbė apie 120 mokslinių straipsnių. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorius.
Deividas Bučinskas
Deividas Bučinskas (g. 1976 m. kovo 29 d.) – Lietuvos futbolininkas.
FC Bern
Berno FC – Šveicarijos futbolo klubas iš Berno.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1894 m.
Dilbikiai
Dilbikiai – kaimas Skuodo rajono savivaldybės šiaurės rytuose, pasienyje su Latvija. Saugomas Visgaudžių akmuo Karstas.
Žiurkalnis
Žiurkalnis – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Slavikų, 1 km į vakarus nuo kelio.
Adolfas Alunanas
Adolfas Alunanas (, 1848 m. spalio 11 d. Mintauja – 1912 m. liepos 5 d. ten pat) – latvių dramaturgas, aktorius, režisierius. Latvių nacionalinio teatro pradininkas.
Biografija
Baigė Mintaujos gimnaziją. Nuo 1866 m. vaidino Dorpato, Talino, Peterburgo teatruose. 1870–1885 m. vadovavo Rygos latvių teatrui. Vėliau subūrė pirmąją latvių aktorių trupe, režisavo spektaklius ir vaidino juose. 1896–1904 m. Mintaujoje turėjo savo teatrą ir jam vadovavo. 1869 m. pastatė savo pjesę „Pačių išauklėtas“ – tai pirmoji pastatyta originali latviška pjesė. Buitinės tematikos vodevilinėse pjesėse išjuokė dorovines ydas, aklą sekimą vokiečių papročiais. Dar sukūrė apsakymų, eilėraščių, pirmąjį veikalą latvių kalba apie latvių teatrą (1869 m.) 1892–1912 m. redagavo žurnalą „Juokdario kalendorius“ (Календар насмешника).
Jo vardu pavadintas Jelgavos Adolfo Alūnano teatras.
Nove Osipai
Nove Osipai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Mazovijos Vysokio valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 10 namų ir 77 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 10 namų ir 77 gyventojai, iš kurių 36 vyrai ir 41 moteris.
Batgitas
Batgitas  – miestelis Škotijoje, Vakarų Lodiano regione. Gyventojų skaičius buvo 20 363 žmonės (2011 m. duomenimis).
Istorija
Gyvenvietė žinoma nuo viduramžių.
Kolechjalesas
Kolechjalesas – kvartalas šiaurinėje Argentinos sostinės Buenos Airių dalyje.
Kvartalas apribotas Alvarez Thomas, Forest, Avenida De los Incas, Virrey del Pino, Cabildo, Jorge Newbery, Crámer ir Dorrego gatvėmis. Tai judrus, komercinis kvartalas, kuriame gausu daugiaaukščių pastatų.
Europos metų automobilis
right Europos metų automobilio rinkimai buvo pradėti 1964 m., automobilinių žurnalų leidėjų iš skirtingų Europos valstybių. Pagrindiniai rinkimų organizatoriai yra Auto (Italija), Autocar (Jungtinė Karalystė), Autopista (Ispanija), Autovisie (Nyderlandai), L’Automobile Magazine (Prancūzija), Stern (Vokietija) ir Vi Bilägare (Švedija).
Rinkimuose nėra kategorijų ar klasės laimėtojų. Tikslas yra rasti vienintelį, aiškų nugalėtoją, tarp visų konkurso dalyvių.
Taisyklės
Renkami automobiliai yra nauji modeliai, kurie yra buvo išleisti per paskutinius dvylika mėnesių. Rinkimai neapsiriboja vien tik europiniais automobiliais, bet nominantai turi būti prieinami bent penkiose Europos valstybėse, o laukiami pardavimai turi būti 5 000 automobilių per metus.
Kandidatai vertinami pagal šiuos kriterijus: dizainas, komfortas, saugumas, ekonomiškumas, priežiūra, funkcionalumas, eksploatacinės savybės, ekologiniai reikalavimai, vairuotojo pasitenkinimas ir kaina.
Galutinis septynių automobilių sąrašas atrinktas paprastu balsavimu. Galutiniam balsavimo etapui, kiekvienas žiuri narys turi 25 taškus, kuriuos turi išdalinti finalininkams. Taškai turi būti išdalinti bent penkiems automobiliams, ne daugiau kaip 10 taškų vienam automobiliui ir vienai markei. Balsavimas yra pradėtas ir kiekvienas žiuri narys paskelbia savo pasirinkimus.
Pagal šias taisykles, nugalėtojo išrinkimas labai pasikeitė. Pavyzdžiui, 2005 m., Toyota Prius laimėjo aiškiais 139 taškais, gavusi maksimalų taškų skaičių iš 12 žiuri narių ir buvo aukščiausias įvertinimas iš 37. Kitais metais Renault Clio laimėjo paprasčiausiais 5 taškais, surinkusi didžiausią taškų skaičių tik iš vieno žiuri nario ir buvo aukščiausias įvertinimas iš 11.
Tuščia drobė
Tuščia drobė – 1963 m. italų režisieriaus Damiano Damiani sukurta drama pagal Alberto Moravia romaną „Nuobodulys“.
Pagrindinio vaidmens atlikėja prancūzė Catherine Spaak 1964 m. už vaidmenį šioje juostoje buvo apdovanota „David di Donatello“ prizu.
Turinys
left|thumb|150px|Čičilija Dino – turtingas paveldėtojas, finansiškai priklausomas nuo motinos, bandęs tapti dailininku, tačiau dabar nežinantis kuo užsiimti gyvenime. Kuomet miršta jo kaimynystėje gyvenęs senas dailininkas Balistieris, Dino susipažįsta su jo modeliu Čečilija. Žinodamas, kad Balistieris buvo neabejingas jai, Dino stebisi, nes Čečilija jam nepanaši į „lemtingą moterį“, tačiau pats netrukus ją įsimyli.
Tarp jųdviejų ima klostytis sudėtingi santykiai, nes Čečilija taip pat susitikinėja su aktoriumi vardu Lučijano ir nenori atsisakyti nei vieno iš dviejų.
Dino, vis labiau pavyduliaudamas, pasiperša Čečilijai, tačiau ši atsisako ir išvyksta dviem savaitėms su Lučijano į Romą. Dino beviltiškai bando ją atkalbėti, siūlo pinigus, tačiau veltui. Suprasdamas, kad jiems nepavyks turėti monogamiškus santykius, Dino trenkiasi automobiliu į sieną ir patenka į ligoninę, kur sveikdamas įsitikina, kad jausmai tarp jo ir Čečilijos niekada nebus abipusiai stiprūs.
Šiai grįžus iš Romos, Dino paskelbia, kad tarp judviejų viskas baigta. Čečilija išeina, būdama tikra, kad paskutinę akimirką Dino vėl ją pakvies pas save.
Kęstutis Arlauskas
Kęstutis Arlauskas (1936 m. kovo 4 d. Ukmergėje – 2009 m. rugsėjo 12 d. ) – Lietuvos prozininkas.
Biografija
Baigė Vilniaus pedagoginį institutą. Mokytojavo Raseiniuose, Lyduvėnuose, Širvintose, Kurkliuose, Kavarske. Nuo 1995 m. dirbo Anykštos redakcijoje.
Palaidotas Kavarsko kapinėse.
Aeronuotrauka
110px|thumb|[[Pagramantis iš paukščio skrydžio]] Aeronuotrauka arba aerofotonuotrauka – Žemės paviršiaus vaizdas, nufotografuotas iš skraidymo aparatų (lėktuvų, oro balionų, dirižablių ir kt.); fotonuotrauka. Nuotraukos, padarytos iš kosminių aparatų (palydovų, stočių), dar vadinamos nuotraukomis. Naudojamos Žemės paviršiaus kartografavimui. Dabartinė technika leidžia fotografuoti taikant įvairią technologiją. Dėl to aerofotonuotraukos naudojamos ir orų prognozėms, Žemės ūkio kultūrų derlingumui nustatyti, naudingųjų iškasenų žvalgybai ir kt.
Alavijas
Alavijas, dažnai vadinamas alijošiumi (Aloe) – plėnūninių šeimos augalų gentis.
Tai daugiametis visžalis žolinis augalas. Ilgi sultingi dantytais dygliuotais pakraščiais lapai auga apkabindami stiebą. Žiedai oranžiniai arba geltoni. Vaisius – trikampė dėžutė.
Lietuvoje auginamas namuose, šiltnamiuose.
Alavijų rūšys
Priskaičiuojama virš 500 rūšių, dar daugiau sinonimų, nenustatytų rūšių, porūšių, veislių ir hibridų.
thumb|[[Afrikinis alavijas (Aloe africana)]] thumb|[[Medėjantysis alavijas (Aloe arborescens)]]
Suomijos futbolo varžybos 1950 m.
Suomijos futbolo varžybos 1950 m.
Sausio 16-osios mitingas Vilniuje
Įvykių eiga
Apie 13 val. į naujosios Seimo posėdžių salės langus pradėti mėtyti akmenys, kiaušiniai, pomidorai, buvo daužomi pastato stiklai. Netrukus atvykus Viešojo saugumo tarnybai, prasidėjo susirėmimai tarp pareigūnų ir protestuotojų: pareigūnai panaudojo ašarines dujas, gumines kulkas. Riaušininkai atsakė akmenų, grindinio trinkelių, sniego, nuolaužų, dūminių petardų atakomis. Pusę dviejų minia prie vyriausybės praktiškai išsiskirstė, o protestuotojai nuo Seimo laikinai atsitraukė. Susirėmimai tęsėsi įvykiams iš teritorijos prieš posėdžių salę persikėlus link Nepriklausomybės aikštės, paskui link M. Mažvydo bibliotekos.
Daugumą riaušininkų sudarė radikalių ir anarchistinių subkultūrų ir organizacijų atstovai. Po 16 val. minios nebeliko, tačiau atskiri jaunuolių būriai tebesibūriavo aplinkiniuose kvartaluose ir konfrontavo su policija.
Išsisklaidžius didžiosioms protestuotojų masėms kurį laiką aplink Seimą buvo ramu, tačiau nuo 19 val. vėl pastebėtos gausios jaunimo grupuotės. Tačiau likusio vakaro metu agresijos židinių nebeužfiksuota, o apie vidurnaktį apylinkes paliko ir Viešojo saugumo tarnybos pareigūnai.
Pasekmės
Medikai pranešė, kad riaušių metu sužeista 38 žmonės: 4 pareigūnai ir 34 civiliai. Vienas iš sužeistųjų su šautine žaizda galvoje. Vienas iš nukentėjusiųjų, patyrusių žaizdą kojoje, buvo partijos „Frontas“ pirmininko pavaduotojas Antanas Čebatoriūnas.
Policijos atstovai pranešė, kad į komisariatus buvo pristatytas 151 asmuo, iš kurių 54 nustatytas girtumas. Administracinių teisės pažeidimų protokolai už viešosios tvarkos pažeidimą ir pasipriešinimą policijos pareigūnams buvo surašyti 119 žmonių, dėl 32 asmenų žadama kreiptis į teismą.
Neramumai kituose miestuose
Sausio 16 d. protesto akcijos vyko ir kituose miestuose: Panevėžyje, Šiauliuose. Šiauliuose prie savivaldybės susirinko ~2000 žmonių, daugiausia turgaus prekiautojų, kurie protestavo prieš naujus mokesčius. Į minią įsimaišę radikalūs jaunuoliai ragino šturmuoti pastatą, tačiau apsiribota sniego mėtymu, o iš provokatorių atimtos lazdos ir kastuvai.
Nesankcionuotas mitingas vyko Alytuje. Pirmiausia nedidelė žmonių grupelė susirikiavo prie Jazminų turgavietės. Laikui bėgant minia išaugo iki kelių šimtų protestuotojų. Laikinai buvo paralyžiuotas automobilių eismas. Paskui minia įsiveržė į Savivaldybės pastatą, reikalavo susitikti su meru Česlovu Daugėla. Neradus mero, buvo užimta posėdžių salė, kurioje protestuotojai toliau reiškė nepasitenkinimą valdžia.
Teodoras Bogdanas Chreptavičius
Teodoras Bogdanas Chreptavičius (? – apie 1527) – LDK valstybinis veikėjas, Lietuvos dvaro paiždininkis (apie 1492–1501), Lietuvos didysis iždininkas (1501–1508), Belicos (1502), Bresto (1507) ir Astrynos vietininkas (1507–1509).
Biografija
Apie 1492 metus, po savo brolio Jono Liutauro buvo paskirtas Lietuvos dvaro paiždininkiu. 1501 metais Teodoras Bogdanas Chreptavičius buvo paskirtas Lietuvos didžiuoju (žemės) iždininku. Taip pat buvo Belicos (1502), Bresto (1507) ir Ostrinsko (1507–1509) vietininku. 1508 metais Teodoras Chreptavičius dalyvavo Glinskio sukilime prieš didžiosios kunigaikštystės valdžią, už ką neteko visų savo pareigybių ir 1509 metų vasarį įkalintas, kur praleido dvejus metus. 1511 metais po išlaisvinimo Teodoras Chreptavičius neatgavo anksčiau užimtų pareigybių.
Šeima
Teodoras Chreptavičius buvo vedęs Mariją, kilmė kurios neaiški. Vaikai:
Milašaičių Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia
Milašaičių Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia – bažnyčia, stovinti Milašaičių kaime, 4 km į šiaurę nuo senojo Žemaičių plento, prie kelio. Turi liaudies architektūros bruožų.
Istorija
Januška-Januškevičius 1786 m. Milašaičiuose pastatė medinę koplyčią. Nauja medinė koplyčia pastatyta 1855 m. Jai 1867 m. paskirtas kunigas, koplyčia tapo Betygalos parapijos filija. 1903–1905 m. remontuota, suveržtos sienos.
Architektūra
Bažnyčia turi liaudies architektūros bruožų, stačiakampio plano, su 2 bokšteliais. Šventoriuje yra kapinės.
Česlovas Januškevičius
Česlovas Januškevičius (1901 m. spalio 15 d. Aleksandravo dvaras prie Linkuvos – 2001 m. sausio 19 d. Monrealis) – Lietuvos karinis veikėjas, karo lakūnas, pulkininkas.
Biografija
1919 m. gruodžio mėn. baigė Karo mokyklą. Dalyvavo nepriklausomybės kovose su Lenkijos kariuomenės daliniais. 1923 m. perkeltas į Karo aviaciją. 1925 m. baigė aukštojo pilotažo kursus. 1926 suteiktas karo lakūno vardas. Nuo 1927 m. tarnavo Mokomojoje oro eskadrilėje, nuo 1932 m. jos vadas, laikinai ėjo aviacijos mokyklos viršininko pareigas. 1934 m. Didžiojoje Britanijoje baigė skraidymo ir aklojo pilotavimo pagal navigacijos prietaisus instruktorių kursus. 1935–1939 m. Karo aviacijos mokyklos vyr. instruktorius. 1939 m. pulkininkas, parašė ir išleido skraidybos vadovėlį. Vokietijai okupavus Lietuvą, buvo Kretingos apskrities komendantas. 1944 m. spalio mėn. su šeima pasitraukė į Vokietiją. 1949 m. išvyko į Kanadą. Dirbo bendrovėje „Aviation Electric“.
Narodnaja
Narodnaja  – aukščiausia Uralo kalnų viršukalnė. Stūkso Priepoliarės Urale, Chantų-Mansių autonominėje apygardoje. Aukštis 1895 m. Šlaituose yra karų, kuriuose telkšo ežerai, slūgso ledynai ir sniegynai. Būdingas alpinis reljefas su stačiais šlaitais ir giliais tarpekliais. Pats kalnas niekuo, išskyrus savo aukštį, iš aplinkinių kalnų neišsiskiria.
Kalną 1927 m. ekspedicijos į Šiaurės Uralą metu atrado geologas A. Aleškovas. Kalno pavadinimas kirčiuojamas dvejaip, kadangi nėra žinoma tiksli pavadinimo kilmė: Národnaja – pagal papėdėje tekančią Národos upę arba Naródnaja – pagal rusų kalbos žodį Народ (tauta) kaip aliuzija į „tarybinę tautą“.
Česlovas Norvaiša
Biografija
1954 m. baigė Šiaulių Juliaus Janonio vidurinę mokyklą, 1960 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytojas.
1961-1989 m. Kauno radijo gamyklos sanatorijos „Banga“ vyriausiasis gydytojas.