cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anatolijus Karpovas
Vėlesnės kovos su Kasparovu
Praradęs titulą Karpovas su G. Kasparovu 1986 m. žaidė revanšo mačą (Londone ir Leningrade) ir pralaimėjo 11½ – 12½ (+4 −5 =15). Jis ir toliau iki 1990-tųjų pradžios liko pastovus G. Kasparovo varžovas dėl karūnos. Du kartus laimėjęs Kandidatų atrankos mačus, kovojo su G. Kasparovu dėl pasaulio čempiono titulo: 1987 m. pasaulio čempionato mačą žaidė Sevilijoje, kuris baigėsi lygiosiomis 12 – 12 (+4 −4 =16), ir 1990 m. pasaulio čempionato mačą žaidė Niujorke bei Lione, kur pralaimėjo nedideliu skirtumu: 11½ : 12½ (+3 −4 =17). Visuose mačuose Karpovas turėjo galimybių laimėti, ypač, kai 1987 m. Sevilijoje vykusiame mače 23-ioje partijoje G. Kasparovas padarė grubią klaidą. Kad atsikovotų titulą, Karpovui paskutinėje partijoje pakako lygiųjų, tačiau būdamas ceitnote, jis nepastebėjo į lygiąsias vedusio varianto, o tai leido G. Kasparovui atidėti partiją, turint pėstininku daugiau. Žaidžiant atidėtą partiją Karpovas padarė dar vieną klaidą ir 64 ėjime pasidavė. Tai leido G. Kasparovui likti pasaulio čempionu. Per sužaistus penkis pasaulio čempionato mačus su G. Kasparovu jis laimėjo 19 partijų, 21 partiją pralaimėjo ir 104 baigė lygiosiomis.
FIDE čempionas
A. Karpovas žaidė 1994/95 m. Kandidatų mačuose nuo pusfinalio ir patekęs į finalą, 1996 m. mače su Gata Kamskiu apgynė FIDE čempiono titulą (+6 −3 =9). Tačiau 1998 m. FIDE panaikino Kandidatų mačus ir vietoj jų įvedė trumpų mačų su iškritimais varžybas, kuriose turėjo dalyvauti ir pasaulio šachmatų čempionas. 1998 m. FIDE pasaulio čempionate Karpovas iš karto, be žaidimo, buvo įtrauktas tiesiai į finalą, kur susitiko trumpame 6 partijų mače V. Anandu. Mačas baigėsi lygiosiomis (+2 −2 =2), bet Karpovas laimėjo greitųjų partijų mačą 2-0 ir išliko FIDE pasaulio čempionu. Sekančiame čempionato cikle taisyklės dar kartą buvo pakeistos, Pagal jas pasaulio čempionas atrankos mačuose turėjo žaisti jau nuo antrojo rato. Karpovas žaisti tokiomis sąlygomis atsisakė ir po 1999 m. FIDE pasaulio čempionato neteko titulo.
Komandinės varžybos
Karpovas atstovavo Sovietų Sąjungą šešiose šachmatų olimpiadose, kuriose Sovietų komanda laimėjo komandinius aukso medalius
• Skopjė 1972, 1 atsarginis, 13 iš 15, komandinis auksas, ats. lentos auksas;
• Nica 1974, 1 lenta, 12 iš 14, komandinis auksas, lentos auksas;
• Valeta 1980, 1 lenta, 9 iš 12, komandinis auksas
• Dubajus 1986, 2 lenta, 6 iš 9, komandinis auksas
• Salonikai 1988, 2 lenta, 6 iš 9, komandinis auksas, lentos auksas, sidabras pagal individualų pasirodymą olimpiadoje.
Žaisdamas olimpiadose, surinko 54½ taško iš 68 žaistų partijų, (+43-2=23), kas sudaro 80.1%. Laimėjo 6 komandinius ir 3 individualius aukso medalius bei vieną individualų sidabro medalį pagal pasiektą Elo reitingą turnyre.
Karjeros pabaiga
Nuo 1995 m. stipriuose turnyruose dalyvavo rečiau, nes tuomet jis įsitraukė į politiką. Be to jis keletą kartų ginčijosi su FIDE ir tai kėlė nusivylimą šachmatais. 2009 m. rugsėjį pagal Elo reitingą jis nebepateko į pirmąjį šimtuką.
2009 m. rugsėjo mėn. Karpovas su G. Kasparovų Valencijoje, pažymėdami jų pirmo mačo 1984 m. 25 metų sukaktį, žaidė 12 partijų mišrų mačą, kurio pirmos keturios partijos buvo žaidžiamos paprastaisiais greitaisiais šachmatais, o likusios 8 – žaibo partijos. Karpovas pralaimėjo šį mačą 3-9.
Žaidimo stilius
Karpovo žaidimo stilius griežtai pozicinis. Jis nerizikuoja, bet ir nepraleidžia mažiausios varžovo klaidelės. Pagal tai jį dažnai lygina su jo mėgstamu Kapablanka.
Vertinimai
M. Euvė: „Pagal žaidimo stiliu jį galima lyginti su genialiuoju Kapablanka, nors yra vienas svarbus skirtumas. Kai nagrinėji Kapablankos partijas, pradedi galvoti: oi kaip viskas paprasta, ir aš taip galėčiau. Tuo tarpu Karpovo partijos pradžioje stebina iš pirmo žvilgsnio nelogiškumu, bet viskas greitai paaiškėja, kad tai logiškiausia…. Kaip ir kubietis jis ypatyngai atkaklus ginant sunkias padėtis….jo nuostabiai stabilūs pasiekimai, subalansuotas žaidimas, nuostabus žaidimas – kiek jame subrendusio didmeistrio sumanymų, kiek blaivaus, ramaus pasitikėjimo savimi, savo jėgomis“.
M. Botvinikas: „Jis demonstruoja puikų pozicinių principų supratimą ir jam nėra lygių harmoningai išdėstant figūras. Paprastai jo figūros saugios, o varžovo figūros yra pastoviai spaudžiamos. Tuo Karpovo stilius žymiai geresnis už Petrosiano, kuris pasiekęs absoliučiai saugią poziciją laukia varžovo klaidos. Karpovas nelaukia: jis žaidžia aktyviai“.
V. Smyslovas: „ Karpovo žaidime mane visada stebino jo nuostabus gebėjimas šaltakraujiškai ir absoliučiai tiksliai įvertinti atsiradusią lentoje poziciją. Įvertinti greitai, nenaudojant daug laiko jos analizei. Tai, dėka įgimto talento, fantastinė šachmatų intuicija. O teisingas pozicijos ir savo galimybių vertinimas – sėkmingo žaidimo pagrindas. Būtent tuo Karpovas ir išsiskiria tarp vedančiųjų pasaulio didmeistrių“.
M. Talis: „ Karpovas fantastiškai siekia tikslo. Tai – tankas, kurio niekaip neatitrauksi nuo numatytojo tikslo. Geležinis atkaklumas – kančia silpnesnių nervų varžovams. […] Karpovas puikiai realizuoja persvarą, ko aš taip ir neišmokau daryti… Kritinėmis kovos minutėmis geba kontroliuoti savo emocijas…. Anatolijus stebino mane mokėjimu gintis, kaip sakoma prie bedugnės krašto, ten, kur daugelis būtų nuleidę rankas.“
T. Petrosianas: „ Karpovas savo žaidimu rodo, kad jis labai atkakliai tikslo siekianti asmenybė. Jo požiūris į šachmatus tiksliai apibrėžtas – tai labai svarbu. […] Tiesa, Karpovo stilius evoliucinuoja. Galvoju, kad jis bus universalus daugiaplanis šachmatininkas.“
B. Spaskis: Karpovas – šachmatų genijus – idėjiškai jis artimas Botvinikui. Karpovas siekdamas asmeninio tikslo naudojosi partinėmis burėmis. […] Tačiau reikia pripažinti, kad jis iš tikro didis šachmatininkas.“
G. Kasparovas: „ Anatolijus Karpovas vienas iš didžiausiųjų XX a. šachmatininkų ir jo indėlis į senovinio žaidimo supratimą iš tikro milžiniškas.“
V. Kramnikas: „ Jis universalus šachmatininkas, geras taktikas, kuris puikiai skaičiuoja variantus, labai stiprus pozicinėje kovoje. Jis taip pat skiriasi nuo kitų tuo, kad efektyviai paneiginėja Šteinico teiginį: „ jei turite persvarą, turite atakuoti, nes kitu arveju jus ją prarasite“. Kai Karpovas turi pranašumą, ir neskubant atakuoti, jo pranašumas toliau auga. Aš nežinau kito tokio šachmatininko, kuris galėtų tai daryti. Tai neįtikėtina, tai mane žavėjo ir stebino. Kai atrodo, kad pats laikas lemiamai atakai, Karpovas žaisdavo a3, h3, ir varžovo pozicija griūdavo.
Asmeninis gyvenimas
Du kart vedęs: Pirmoji žmona Irina Kuimova. Sūnus Anatolijus (gim 1979 m.) Antroji Bulanova Natalja Vladimirovna. Duktė – Sofija (gim 1999 m.)
Visuomeninė veikla
• Nuo 2007 m. Rusijos Federacijos visuomeninės tarybos prie Ginybos ministerijos narys. Nuo 2007 m. Rusijos ekologinio Fondo TECHEKO prezidentas.
• Organizacinio komiteto pirmininkas ir Rusijos varžybų „Baltasis bokštas“ prezidentas.
• Tarybos pirmininkas – tarpregioninio visuomeninio fondo „Michailas Botvinikas“ prezidentas.
• Tarptautinės federacijos Rusijos šachmatai vice-prezidentas.
• Pasaulio vaikų šachmatų Olimpiadų organizacinio komiteto pirmininkas.
• Šachmatų mokyklos „Černobylio vaikai“ Tarybos pirmininkas.
• Tarptautinio festivalio Šachmatai mokyklose organizacinio komiteto pirmininkas.
Kandidatas į FIDE prezidentus
2010 m. Karpovas kandidatavo į FIDE prezidentus. Rinkimai vyko 2010 m. rugsėjo mėn per XXXIX šachmatų olimpiadą. G. Kasparovas, Magnusas Karlsenas, Naidželas Šortas rėmė Karpovo kandidatūrą. Bet to nepakako, rugsėjo 29 d. Prezidentu buvo perrinktas Kirsanas Iliumžinovas. Balsavimo rezultatai: už K. Iliumžinovą 95 balsai, prieš 55.
Politinė veikla
• 1989–1991 m. SSRS Aukščiausios Tarybos deputatas;
• 1974 m. VLKSM CK narys;
• 1979 m. Komunistų partijos narys;
• 1997 m. Balotiravosi Rusijos Valstybės Dūmos rinkimuose nuo Tulos;
• 2011 m. nuo partijos „Vieningoji Rusija“. išrinktas Rusijos Dūmos 6-tojo šaukimo deputatu. Dūmos komiteto „ Gamtiniai ištekliai, jų panaudojimas ir ekologija“ narys.
Hobi
Karpovas yra entuziastingas kolekcionierius – pagrindinės kolekcionavimo kryptys:filatelija, filumenija, faleristika. Pagrindinės pašto ženklų kolekcionavimo kryptys: olimpinė filatelija, Sovietų pašto ženklai, šachmatai, dalis dailės. Turi sukaupęs didelę Belgijos ir Belgų Kongo (1742–1980) pašto ženklų kolekciją. , kurią 2011 m. gruodį pateikė Deivido Fieldmano aukcione.
Apdovanojimai
• Darbo Raudonosios Vėliavos ordinas (1978). • Lenino ordinas (1981). • Ordinas „ Už ypatingus pasiekimus sporte“ (Kuba) • Šventojo ištikimojo kunigaikščio Danilos Maskviečio II laipsnio ordinas (1996); • Švenčiausiojo Sergejaus Radonežskio II laipsnio ordinas (2001) • III laipsnio ordinas „Už nuopelnus Tėvynei“ – už didelį indėlį realizuojant labdaros programas ir taikos bei draugystės tarp tautų stiprinimą (2001) • II laipsnio ordinas „Už nuopelnus“ (Ukraina) – už indėlį organizuojant pagalbą nukentėjusiems nuo „ Černobilio karastrofos“. • Draugystės ordinas (Rusija) (už didelį indėlį į taikos, draugystės tarp tautų stiprinimą ir vaisingą visuomeninę veiklą) (2011). • Rusijos kosmonautikos Federacijos K. Ciolkovskio vardo medalis. • I ir II laipsnio medalis „Už bausmių už kriminalinius nusikaltimus sistemos stiprinimą“ • Rusijos federacijos Vidaus reikalų ministerijos I laipsnio ženklas. • Medalis „ Už žymų indėlį į kolekcionavimo vystymą Rusijoje“. • 9 kartus buvo pripažintas geriausiuoju metų šachmatininku ir apdovanotas šachmatų „Oskaro“ prizais.
Knygos
Karpovas – Rusijos žurnalistų Sąjungos narys. Turi parašęs 59 (iš jų apie šachmatus – 56) knygas, rinkinius, vadovėlius, kurių dalis išversta į užsienio kalbas. Dalis knygų išleistos „Šachmatų universitetas“ serijoje. Karpovas 1990 m. išleisto „Enciklopedinio šachmatų žodyno“ – vyr. redaktorius. Du kart per mėnesį leidžiamo šachmatų žurnalo „ 64 – Šachmatnoje obozrenije“ vyr. redaktorius (1980–1992). Be to, daugelio straipsnių žurnaluose ir laikraščiuose politine, ekonomine ir socialine tematika autorius.
Šaukėnai (Alytus)
Šaukėnai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Alovės.
Um ar Rasas
Um ar Rasas  – archeologinė vietovė Jordanijoje, Madabos muchafazoje. Joje yra rasta Bizantijos, Senovės Romos bei ankstyvųjų musulmonų civilizacijų griuvėsių. Didelė dalis viso regiono dar nėra iškasinėta ar ištirta, išskyrus vieną karinę stovyklą bei keletą bažnyčių. Um ar Rasas dėl savo unikalumo ir svarbos 2004 m. buvo įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Vienas svarbiausių atradimų vietovėje yra mozaikinės Šv. Stepono bažnyčios grindys, sukurtos 785 m., o atrastos po 1986 m. Puikiai išlaikiusi mozaika yra viena didžiausių Jordanijoje. Vienoje plokštėje yra pavaizduota medžioklės ir žvejybos scena, o kitoje vaizduojami patys svarbiausi tuometiniai regiono miestai, įskaitant Filadelfiją (dab. Amanas), Madabą, Aeropolį (dab. Maanas), Jeruzalę, Nablusą, Gazą ir kt. Mozaikos rėmas ypač dekoratyvus. Darbas yra pasirašytas šešių mozaikos meistrų: Staurakijaus iš Esbuso, Euremijaus, Elijaus, Konstantino, Germano bei Abdelo. Mozaika buvo padengta ant kitos sugadintos mozaikos, sukurtos anksčiau, 587 m., bažnyčios vyskupo Sergejaus. Iškasinėtos ir ištirtos yra ir kitos netoliese esančios keturios bažnyčios, kuriose taip pat buvo rasta mozaikos dekoravimo pėdsakų.
Kalneliškiai (Pilkalnio apskritis)
Kalneliškiai arba Izmailovas, (, nuo 1938 m. birželio 6 d. Ebenhausen, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 8 km į šiaurę nuo Pilkalnio, 11 km į pietus nuo Lazdynų.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Kalneliškių kaimo bendruomenė 1938 m. Minimi nuo 1660 m. Istoriniai pavadinimo rašybos variantai: Kalnehlischken, Kallnelischken. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 8 ugniakurais, 1821 m. – valstiečių kaimas su 47 gyventojais. 1846 m. Kalneliškiuose buvo 8 gyvenamieji pastatai ir 80 gyventojų. 1723–1818 m. priklausė Grumbkaukaičių domenų valsčiui (Ragainės, vėliau Įsruties apskrities sudėtyje), 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Grumbkaukaičių valsčiui. Tikintieji priklausė Pilkalnio evangelikų liuteronų parapijai. Artimiausias pašto skyrius buvo Rudžiuose, geležinkelio stotelė – Užbaliuose (4,8 km). Kaimo vaikai lankė Kuršių mokyklą. Šiauriniu kaimo pakraščiu tekėjo Šeškupė. Po Antrojo pasaulinio karo ar sovietmečiu kaimas išnyko. Nuo 2008 m. buvusio kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
Provanso Eksas
Provanso Eksas − miestas Prancūzijoje, Provanso−Alpių−Žydrojo Kranto regione, Ronos deltos departamente; įeina į Marselio aglomeraciją.
Provanso Eksas įkurtas apie 122 m. pr. m. e. Jis dar vadinamas meno ir vandens miestu, mat jame gausybė fontanų, čia gyveno ir kūrė nemažai žymių menininkų: Polis Sezanas (Paul Cézanne), Emilis Zola (Émile Zola), Ernestas Hemingvėjus (Ernest Hemingway) ir kt.
Platanais apaugusi Mirabo (Mirabeau) alėja, nutiesta dar 1649 m. − jau keli šimtmečiai yra pagrindinė miestelio gatvė. Vienoje jos pusėje įsikūrusios kavinės, o kitoje − įvairūs biurai. Name, pažymėtame 55 numeriu, kurį laiką gyveno Sezano šeima. Pastate šalimais − garsioji kavinė „Cafe des deux garcons“, įkurta 1792 metais ir pavadinta dviejų padavėjų, kurie ją įsigijo 1840 metais, vardu. Ši gatvė gyva beveik visą parą − ryte joje tvyro šviežios kavos ir prancūziškų bandelių aromatas: daugybėje istorinių kavinių, restoranų, viešbučių yra aptarnaujami pusryčiautojai.
Labai jaukus Ekso senamiestis: siauros gatvelės, jungiančios katedrų ar rūmų aikštes. Vienoje iš aikščių, Place Richelme, vakarais veikia kavinės, restoranai, o rytais į turgų su savo gėrybėmis suvažiuoja Provanso ūkininkai.
Bokštytė
Bokštytė (Turritis) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos augalų gentis.
Skuodas
Skuodas – miestas šiaurės vakarų Lietuvoje, Žemaitijoje, Klaipėdos apskrityje, 75 km į šiaurę nuo Klaipėdos, 2 km į pietus nuo Latvijos sienos. Skuodo rajono savivaldybės centras, Skuodo miesto seniūnija, yra apylinkių seniūnijos centras. Pagrindiniai pastatai sutelkti miesto centre: Skuodo Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1847 m.), Skuodo evangelikų liuteronų bažnyčia (pastatyta 1821 m.), Skuodo muziejus, paštas, kultūros centras, savivaldybė, kiek į šiaurę – rajono centrinė ligoninė, yra globos namai.
thumb|left|150px|Paminklas [[Jonas Chodkevičius|J. Chodkevičiui, 1572 m. išrūpinusiam miesto teises]] kairėje|miniatiūra|219x219px|Skuodo Cerkvė kairėje|miniatiūra|269x269px|Vytauto Didžiojo karūnavimo dienos minėjimas, Skuode 1930 m.
Istorija
Rašytiniuose šaltiniuose pirmąkart minimas 1253 m. (kaip Scoden, Sckoden) – tuomet jis priklausė Ceklio žemei. 1259 m. čia įvyko lietuvių ir Livonijos ordino mūšis – Skuodo mūšis (minimas Eiliuotoje Livonijos kronikoje), kuriame žemaičiai sumušė didelę kalavijuočių kariuomenę.
1568 m. Ldk Žygimantas Augustas miestelį padovanojo Žemaičių seniūnui Jonui Chodkevičiui, kuris 1572 m. gegužės 17 d. išrūpino miesto teises. Tuo metu gyvenvietė sparčiai statėsi aplink turgaus aikštę. J. Chodkevičius iš įvairių Vokietijos vietovių kvietė kolonistus, 1572 m. jis aukojo Skuodo bažnyčios statybai. XVI a. pabaigoje Skuodo Naumiestis pavadintas Johanesburgu, tačiau šis pavadinimas neprigijo.
Vėliau miestą valdė Sapiegos. 1667 m. Skuode didysis etmonas Kazimieras Jonas Sapiega valdė 1318 valstiečių dūmus. Jis dovanojo miestui naują bažnyčią, kuri 1767 m. buvo rūpestingai restauruota. Po 2 metų kilęs gaisras ją sunaikino. Nauja medinė bažnyčia išstovėjo iki 1821 m., kai iškilo naujos šventovės mūrai. 1776 m. Skuodas neteko miesto teisių. Už dalyvavimą 1831 m. sukilime Sapiegų dvarai, tarp jų ir Skuodo miestelis, buvo konfiskuoti. XIX a. pabaigoje Skuodas – Telšių apskrities miestelis, valsčiaus centras.
1905 m. pastatyta Skuodo Aleksandro Neviškio cerkvė. 1915 m. okupacinė vokiečių valdžia nutiesė geležinkelio ruožą Priekulė (Latvija)–Klaipėda. Miestas ypač stipriai nukentėjo per Antrąjį pasaulinį karą, sudegė daug pastatų. 1918 m. buvusiame Skuodo dvare įsteigta Skuodo gimnazija.
Žydai Skuode apsigyveno XVII a., o XIX a. Skuodo žydų bendruomenė jau turėjo keturias sinagogas. 1897 m. žydai sudarė 60% miesto gyventojų ir dominavo prekyboje. 1941 m. vokiečiams užėmus Skuodą buvo nužudyti 500 Skuodo žydų.
Pokario metais atstatyta stačiakampė miesto aikštė. 1946 m. rugpjūčio 3 d. tapo apskrities pavaldumo miestu. Sovietmečiu buvo sviesto gamykla, malūnas, kepykla, virvių fabrikas, įrengtas 92 ha Skuodo tvenkinys.
1992 m. gegužės 6 d. patvirtintas Skuodo herbas. miniatiūra|290x290px|Skuodo rajono savivaldybė
Sportas
miniatiūra|286x286px|Skuodo motobolo komanda "Bartuva"
Motobolas
Skuode viena populiariausių mieste kultivuojamų sporto šakų – motobolas. Motoklubas Skuodo „Bartuva“ dalyvauja atvirajame Baltarusijos motobolo čempionate.
Futbolas
Skuode žaidžia FK Skuodas futbolo klubas.
Kupiškis
Kupiškis – miestas šiaurės rytų Lietuvoje, Panevėžio apskrityje, už 44 km į rytus nuo Panevėžio, rytiniame Vidurio Lietuvos žemumos pakraštyje. Kupiškio rajono savivaldybės ir seniūnijos centras. Yra etnografijos muziejus, Kristaus žengimo į dangų bažnyčia (pastatyta 1914 m.), kultūros centras, paštas (LT-40001), rajono centrinė ligoninė.
Etimologija
thumb|left|[[Kupa|Kupos upė miesto centre]]
Miestas pavadintas pagal Kupos upę (kairysis Lėvens intakas), kurios žiotyse ir įsikūręs Kupiškis (vandenvardinis vietovardis). Tarmiškai „kūpėti“ reiškia smarkiai bėgti, kunkuliuoti – srauninga Kupa smarkiai teka per pavasario polaidžius.
Geografija
Šiaurės vakariniu miesto pakraščiu prateka Lėvuo, per centrą teka upė Kupa, pietuose eina geležinkelis, yra Kupiškio geležinkelio stotis. Miesto centre yra keletas mūrinių pastatų, statytų XVIII– XIX amžiuje, tarp jų seniausias linų sandėlis, esantis prie pat Lauryno Stuokos Gucevičiaus aikštės. Miesto centre Kupą kerta senasis Gedimino tiltas. Miesto šiauriniame pakraštyje, prie Lėvens stūkso Aukštupėnų piliakalnis, trykšta Akmenytės šaltinis, driekiasi Kupiškio marios. Per Kupos upę yra nutiesti 8 tiltai, iš kurių 5 skirti pėstiesiems ir 3 transporto priemonėms. Miestas skirstomas į kelis mikrorajonus:
Atstumas nuo sostinės Vilniaus yra 157 km. 1975 m. nutiestas pietinis ir vakarinis aplinkkeliai. Miesto pietuose eina geležinkelio ruožas Daugpilis–Radviliškis. Per pietinį aplinkkelį eina krašto kelias, per vakarinį aplinkkelį. Į pietus nuo miesto eina.
Ankstyvoji istorija
miniatiūra|[[Kupiškio piliakalnis]]
Miestas įėjo į sėlių genties gyvenamos teritorijos ribas. 2000 m. Gyvakaruose (Kupiškio r.) aptiktas akmens amžiaus (vėlyvojo neolito) kapas, datuojamas III tūkst. pr. m. e. pab. – II tūks. pr. m. e. I pr. su įkapėmis ir, pagal atliktus tyrimus, su senųjų indoeuropiečių palaikais. Radiniai saugomi Lietuvos nacionaliniame muziejuje. Spėjama, kad ant piliakalnio medinė Kupiškio pilis buvusi jau XIII a. 1240 m. sugriauta Kupiškio pilis.
Kupiškio seniūnija (XVI–XIX a.) buvo viena stambiausių LDK karališkųjų valdų, kuriai pradžią davė Kupiškio karališkasis dvaras. 1480 m. Krokuvos universiteto metraštyje minimas Stanislaus Johannis de Cupyschky – Stanislovas Jonaitis iš Kupiškio – manomas pirmasis miestelio vardo paminėjimas, taip pat – ir pirmasis aprašytas šio krašto žmogus. Galinis vardas „de Cupyscky“ reiškia vietovę, iš kurios jis kilo, ją tikrų tikriausiai galima laikyti Kupiškiu, taigi galėjo būti panašiai, kaip ir Leonardas da Vinčis – miestelis, iš kurio jis kilo asmenvardžio antroji dalis, buvo Vinčis (Vinci).miniatiūra|258x258px|Pirmasis Kupiškio paminėjimas 1480 metais. Šaltinis: Album studiorum universitatis Cracoviensis, Cracovia, 1887, t.1 Istoriniuose šaltiniuose – kaip Lietuvos valdovo Žygimanto Senojo miestelis – Kupiškis pirmąsyk paminėtas 1529 m. XVI amžiuje buvo dvaras, seniūnija, pavieto centras, todėl tikėtina, kad įsikūrė anksčiau nei buvo paminėtas pirmą kartą.
ATR laikotarpis, 1569–1795 m.
1554–1560 m. Kupiškio krašte vyko Valakų reforma. Netvarkingai tarp miškų ir pelkių išsimėčiusių žemdirbių kaimelių ir vienkiemių vietoje įsteigti nauji gatviniai kaimai. Reformos metu buvo sudarytas atskiras Kupiškio valsčius, priklausęs Pienionių mažajam pavietui. 1561–1565 m. buvo valsčiaus centras. Per Kupiškį tuomet ėjo pagrindinis kelias iš Vilniaus į Rygą.
1565–1566 m. LDK administracinės ir teismo reformos metu Pienionių mažasis pavietas buvo įtrauktas į naujai sudaryto Ukmergės pavieto sudėtį. Į ją pateko ir Kupiškio valsčius. Šios reformos metu Kupiškio valsčius virto karališkąja seniūnija.
Naruševičių valdymas, 1568–1610 m.
1568–1575 m. Kupiškio seniūniją valdė Mikalojus Jonas Naruševičius. Po jo mirties, nuo 1575 m. iki 1603 m. valdė jo sūnus Mikalojus Naruševičius. 1596 m. dokumentuose minimas Kupiškio dvaras, miestelis ir 40 seniūnijos kaimų, miestelio turgus ir kalvė, keturios smuklės. 1589 m. Kupiškyje įvyko gaisras, kurio metu sudegė visa Budrionių gatvė.1603–1610 m. Kupiškio seniūniją valdė Mikalojaus Naruševičiaus sūnus Andrius Naruševičius. 1603 m. atlikta Kupiškio seniūnijos inventorizacija (30 lapų, gudų kalba). Jo duomenimis Kupiškio seniūniją sudarė: Kupiškio dvaras, miestelis ir Kupiškio valsčius. Kupiškio dvaras buvo prie Juodupės upelio, netoli Lėvens upės, todėl dažnai vadintas Pajuodupe. Dvare stovėjo 13 įvairių statinių. Valsčiuje buvo 41 kaimas, suskirstytas į 3 vaitijas. Seniūnijos kaimuose buvo 680 dūmų.
Naruševičiai Kupiškį valdė 42 metus (1568–1610 m.). Buvo evangelininkai, tuo galima paaiškinti kodėl taip ilgai nebuvo Kupiškyje pastatyta katalikų bažnyčia.
1610–1615 m. Kupiškio seniūniją valdė Lietuvos didysis maršalka Kristupas Manvydas Dorohostaiskis. Jo valdymo metu Kupiškyje (apie 1613 m.) pradėta statyti katalikų bažnyčia. 1615 m. mirė Kristupas Manvydas Dorohostaiskis.1615 m. rugsėjo 20 d. karalius Zigmantas Vaza Kupiškio seniūniją padovanojo LDK referendoriui ir raštininkui Aleksandrui Korvinui Gosievskiui. 1616 m. birželio 13 d. Zigmantas Vaza patvirtino Kupiškio seniūno Aleksandro Korvino Gosievskio raštą dėl katalikų bažnyčios įsteigimo Kupiškyje. Tuo metu randamos pirmosios žinios ir apie Kupiškio parapijos mokyklą.
Tyzenhauzų valdymas, 1636–1760 m.
1636 m. rugpjūčio 3 d. karaliaus Vladislavo Vazos nurodymu Kupiškio seniūnija perduota Vilhelmui Tyzenhauzui. Taip prasidėjo Tyzenhauzų giminės valdymas, trukęs iki 1760 m. 1655 m. kilus karui, Švedų tvano metu Kupiškyje įsikūrė švedų įgula. Kraštas nualinamas. 1667 m. Kupiškio seniūnijoje liko 500 dūmų.miniatiūra|Seniausias išlikęs mūrinis namas Kupiškyje, XVIII a. |alt=|kairėje1677 m. Vilhelmui Tyzenhauzui mirus, 1677 m. rugpjūčio 21 d. karalius Jonas Sobieskis savo raštu įpareigojo velionio žmoną Kotryną Tyzenhauzienę perduoti Kupiškio seniūnijos valdymą savo sūnui Steponui Tyzenhauzui ir jo žmonai Barborai. 1690 m. Vilniaus vaivadijos dūmų registre nurodoma, kad Kupiškio seniūnijoje buvo jau 4 vaitijos ir 662 dūmai. Manytina, kad žydai Kupiškyje įsikūrė tik XVII amžiaus viduryje, tai liudytų ir vyskupo Mikalojaus Paco leidimas Kupiškio žydams statytis sinagogą, išduotas 1682 m. Po to Kupiškio sinagoga rašytiniuose šaltiniuose paminima 1722 m. Vėliau tiek istoriografijoje, tiek amžininkų atsiminimuose minimos jau trys Kupiškio žydų sinagogos: Kupiškio Didžioji (dabartinė Kupiškio viešoji biblioteka), chasidų sinagoga ir mitnagedų maldos namai (beit midraš).
Po 1690 m. Kupiškio seniūnija atiteko Jonui Steponui Tyzenhauzui. Jam valdant 1704 m. sudarytas naujas Kupiškio seniūnijos inventorius. 1710 m. kraštą nuniokojo didysis badas ir maras. Kaimai sunyko ir ištuštėjo. XVIII a. pradžioje Kupiškio miestelyje buvo šešios pagrindinės gatvės: Anykščių (Onyksztyńska), Budrionių (Budrewska), Karališkoji (Królewska), Kazliškio (Kozłova), Skaugų (Skowogolska), Svėdasų (Swiadoska), kuriose gyveno daugiausia žydai ir vienas kitas bajoras. 1726 m. Kupiškio seniūnu tapo Benediktas Tyzenhauzas (Skapiškio ir Mirabelio dvarų savininkas). 1726 m. inventoriaus duomenimis, Kupiškyje tuo metu buvo 8 gatvės ir Turgaus aikštė, jose 42 krikščionių ir 39 žydų dūmai. Kupiškio krašto valstiečiai garsėjo linų auginimu, čia buvo jų prekybos centras. Apie tai liudija iki šių dienų išlikęs pirmasis miestelio mūrinis pastatas. Tai – linų sandėlis, statytas XVIII a. pirmoje pusėje.
Čartoriskių valdymas, 1760–1835 m.
miniatiūra|Kupiškio dekanato parapijų aprašymas. 1784 m.
1760 m. karalius Augustas III Kupiškio seniūniją pavedė valdyti LDK etmonui Mykolui Kazimierui Oginskiui, kuris vedė didiko Mykolo Frederiko Čartoriskio dukterį Aleksandrą. Nuo 1768 m. seniūniją faktiškai valdė Aleksandra Čartoriska.
1771 m. Kupiškio seniūniją karaliaus Stanislovo Augusto Poniatovskio dekretu atiduota valdyti LDK kancleriui Mykolui Frederikui Čartoriskiui. 1773–1775 m. ATR Seime veikė speciali komisija Kupiškio seniūnijos priklausomybei ir riboms sutvarkyti, nes dėl jų buvo kilę ginčų. Mirus Mykolui Frydrichui Čartoriskiui, 1775–1780 m. Kupiškio seniūniją valdė jo žmona Eleonora Čartoriska (Jono Antano Valdšteino ir Onos Valdštein duktė).
1780 m. valdovas Stanislovas Augustas Kupiškio seniūniją atidavė valdyti Eleonoros Čartoriskos sūnėnui Adomui Kazimierui Čartoriskiui. 1781 m. Kupiškio apylinkių valdytojas A. Čartoriskis Kupiškyje įsteigė lankastro sistemos mokyklą, kurioje aukštesniųjų klasių mokiniai mokė jaunesniuosius. 1781 m. rugpjūčio 14 d. kilus gaisrui miestelis smarkiai nukentėjo. Sudegė bažnyčia, klebonija, 5 klebonijos jurisdikcijos gyventojų sodybos, 8 žydų alkoholio daryklos bei daugybė miestelio gyventojų namų. Tik gatvių galuose liko skurdžių ir dvarui nieko nemokančių 15 katalikų daržininkų ir 5 žydų kampininkų trobelės. 1789 m. inventoriaus duomenimis, seniūnijoje buvo 4 vaitijos su 45 kaimais, 490 dūmai su 3 572 gyventojais.
1791 m. parapijiečių lėšomis pastatyta nauja medinė bažnyčia. Tarnavo iki 1903 m. kol buvo nugriauta. 1791–1792 m. suteiktos miesto teisės (įvesta savivalda, bet privilegijos jai nespėta gauti).
Rusijos imperijos laikotarpis, 1795–1918 m.
Po Lietuvos prijungimo prie Rusijos imperijos, 1797 m. balandžio 5 d. įsaku Kupiškio seniūnija palikta toliau valdyti Adomui Kazimierui ir jo žmonai Izabelei Čartoriskiams iki gyvos galvos.
miniatiūra|XIX a. Lankasterio sistemos mokykla, dab. [[Kupiškio etnografijos muziejus|alt=|kairėje]]
1818 m. į rytus nuo miestelio bažnyčia numatė steigti kapines ir joms skyrė 1,5 ha savo žemės. Teritorija buvo aptverta akmenine tvora su arka, ten 1820 m. pastatyta mūrinė koplyčia. 1823 m. pastatyta lapidinio stiliaus akmens mūro mokykla su klasicistiniais langų apvadais ir monumentaliomis puskolonėmis, išlikusi iki šių dienų (namas restauruotas, jame įkurtas Kupiškio etnografijos muziejus). Akmens mūro pastate didikų Čartoriskių pastangomis 1823 m. buvo įkurta parapinė Lankasterio sistemos mokykla, kurioje aukštesniųjų klasių mokiniai mokė jaunesniuosius. Mokykloje buvo dėstoma lenkų, rusų kalbos, lotynų gramatika, aritmetika, geografija, daržininkystė, religija. Mokėsi 60 mokinių, iš kurių daugumą sudarė valstiečių vaikai. Mokykla veikė iki 1909 m. Joje mokėsi prof. miškininkas Povilas Matulionis.
Prasidėjus 1831 m. sukilimui Daugpilio tvirtovės karinis gubernatorius Danilovas atsiuntė į Kupiškio dvarą pasipriešinimui malšinti specialųjį valdininką bajorą Bžezinskį, lydimą rusų kariuomenės bataliono. Adomas Jurgis Čartoriskis po sukilimo pasitraukė į Prancūziją. Caro valdžia 1834 m. konfiskavo visą jo turtą. Kupiškio ir Pienionių seniūnijas laikinai valdyti įgaliojo Adomo Jurgio motiną Izabelę Fleming. Jai mirus, 1835 m. liepos 30 d. caro Nikolajaus I įsakymu Kupiškio seniūnija perimta valstybės iždo žinion. Kupiškio seniūnijai administruoti Vilniaus generalgubernatorius Nikolajus Dolgorukovas 1837 m. paskyrė valstybės patarėją Aleksiejų Puzirevskį. Jo žinioje seniūnija buvo iki 1843 m.
1843 m. spalio 29 d. Kauno gubernijos valstybės turtų rūmų II departamento sprendimu 277 metus gyvavusi Kupiškio seniūnija buvo panaikinta, jos teritorija padalinta į Kupiškio bei Virbališkių valstybinius dvarus. Kupiškio valstybinio dvaro bendruomenės pagrindu buvo sudarytas Kupiškio valstybinių valstiečių valsčius. Suformuota valsčiaus valdyba, kurią sudarė valdžios paskirtas viršaitis ir du pasėdininkai iš vietos valstiečių. Valsčiaus valdyba taip pat turėjo raštininką ir teismą. Pastarąjį sudarė viršaitis ir valstiečių išrinkti tarėjai. 1845–1848 m. miestelyje žydų skaičius siekė 1450.
Nuslopinus 1863–1864 m. sukilimą, Kupiškio bažnyčia tapo slapto lietuviško švietimo centru, ypač 1868 m. čia klebonu pradėjus dirbti buvusiam vikarui kun. Kleopui Kozmianui. Lietuviškos spaudos draudimo metais K. Kozmianas platino lietuvišką spaudą, organizavo slaptą vaikų mokymą, tais laikais dar retą lietuvišką chorą, kūrė nelegalias lietuviškas mokyklas.
thumb|left|[[Kupiškio Kristaus Žengimo į dangų bažnyčia]] thumb|Kupiškis vokiškame atviruke
XIX a. Kupiškis minimas kaip miestelis Vilkmergės apskrityje. Kupiškio augimą paskatino Daugpilio–Panevėžio–Radviliškio geležinkelis, nutiestas 1873 m. greta miesto. 1842 m. Rusijos imperijoje įvedamas įstatymas dėl medicinos paslaugų teikimo, todėl miestelyje atsiranda pirmoji ligoninė. Ji veikė iki 1890 m. 1903 m. prasidėjo naujosios pseudogotikinės (neogotikinės) mūrinės Kupiškio bažnyčios statybos, apstatant senąją medinę. Parapijiečių lėšomis statė Kupiškio klebonas ir dekanas Stanislovas Janulevičius, projektavo Rygos politechnikumo profesorius inžinierius Konstantinas Rončevskis. Statybos užtruko iki 1914 m. Kilus Pirmajam pasauliniui karui, apdailos darbai nutrūko, o 1915 m. rusų valdžia išsivežė tris bažnyčios varpus. 1915 m. rugpjūčio 27 d. rusų artilerijai apšaudant vokiečių užimtą miestą, 7 sviediniai pataikė į bažnyčią ir pramušė sieną, apgadino skliautus, varpinę. Vokiečiai bažnyčioje įkūrė karo ligoninę, žuvusius ir nuo žaizdų mirusius ėmė laidoti prie šventoriaus įrengtose kapinėse. Vokiečiai niokojo bažnyčią: ardė ir kūreno grindis, vargonus, altorius. 1921 m. rugsėjo 7 d. vyskupas Pranciškus Karevičius bažnyčią konsekravo. 1905 m. buvo įsteigta Kupiškio vartotojų bendrovė.
Lietuvių tautinio sąjūdžio metu Plundakių k. šviesuolis Kazys Alekna savo sodyboje 1898 m. suorganizavo pirmą slaptą lietuvišką vakarą.
1913 m. įsikuria „Ūkio“ draugija. 1914 m. pradeda veikti bendrovės „Vilija“ Kupiškio skyrius. Tais pačiais metais Kupiškio pašto skyrius pakeistas į pašto ir telegrafo skyrių. 1917 m. įkuriama progimnazija, vėliau išaugusi į Vlado Rekašiaus vidurinę mokyklą, o 2000 m. pervadintą į L. Stuokos-Gucevičiaus gimnaziją.
Nepriklausomos Lietuvos valstybės 1918–1940 m. laikotarpis
thumb|Gatvės vaizdas Kupiškyje, Lietuvoje [[Tarpukaris|tarpukario laikotarpiu.]] thumb|[[:lt:Lietuvos ginkluotosios pajėgos|Lietuvos kariuomenės kariai Kupiškyje, Lietuvoje, ~1920–1940 m.]]
1919 m. gegužės 27 d. – birželio 1 d. vyko Kupiškio kautynės. 1919 m. gegužės 24 d. vyriausiasis kariuomenės vadas generolas Silvestras Žukauskas Panevėžio rinktinei įsakė užimti Kupiškį ir Subačių. Gegužės 31 d. prasidėjo Kupiškio puolimas. 1918–1919 m. bolševikų komisaru Kupiškyje buvo Vladas Rekašius, tačiau raudonarmiečiai iš Kupiškio ir jo apylinkių jau buvo pasitraukę. Panevėžio bataliono kariai į miestelį įžengė apie 4 val. Kupiškio kapinėse vykstant Lietuvos Nepriklausomybės kovoms, įrengtos Lietuvos karių kapinės. 1929 m. pastatomas atminimo paminklas.
1920 m. Kupiškio valsčiaus viršaičiu išrenkamas Domas Vaitkūnas. Jam vadovaujant sutvarkyti valsčiaus keliai, išplėstas švietimo įstaigų tinklas, išgrįsta Kupiškio turgaus aikštė ir kai kurios gatvės, jos apsodintos medžiais, įrengtas apšvietimas. Rūpinantis gyventojų saugumu organizuota „nakties sargyba“, įkurta ir aprūpinta reikiama įranga savanorių gaisrininkų draugija.1919 m. Kupiškio apskrities protokole rašoma, kad mieste jau gyvena 2 228 žydai.
Kūrėsi organizacijos – Lietuvių katalikių moterų draugijos Kupiškio skyrius, Kupiškio „Pavasrininkų“ kuopa, Vilniui vaduoti sąjungos Kupiškio skyrius.
1922 m. rugsėjo 1 d. įsteigta Kupiškio miesto pradžios mokykla. Mokykla nuosavų patalpų neturėjo. Dalis patalpų buvo Kupiškio valsčiaus patalpose, dalį patalpų nuomota iš privačių savininkų. 1931 m. gegužės 5 d. po tėvų kreipimosi abi mokyklos sujungtos į vieną. 1937 m. įsteigti V ir VI skyriai. Mokyklos patalpos buvo išmėtytos po visą miestą penkiose vietose.
1922 m. liepos 22 d. Jonas Apšega (dab. Vilniaus g.) pastatė ir atidarė kino salę „Aušra“. 1921 m. Chonelis Šmidtas, kuriam priklausė ir vienas iš keturių (išliko 3) malūnų, pradėjo tiekti miesteliui elektrą. 1931 m. pasirašoma sutartis, pagal kurią 3 km atstumu visas miestelis turi būti aprūpintas elektra nuo saulėlydžio iki 1 val. 1925 m. įkurtas Smulkaus kredito bankas, kuriam 1937–1939 m. Kupiškio centre pastatytas trijų aukštų modernus pastatas. 1938–1940 m. pastatomas naujas mūrinis Gedimino tiltas per Kupą.
1923 m. Lietuvos gyventojų surašymo duomenimis, Kupiškyje gyveno 1444 žydai (54 % miestelio gyventojų). 1927 m. Kupiškyje lankėsi prezidentas Antanas Smetona. 1938 m. į Kariuomenės ir visuomenės šventę buvo atvykę Ministras Pirmininkas kunigas Vladas Mironas, kariuomenės vadas ir laikinai einantis krašto apsaugos ministro pareigas brg. gen. Stasys Raštikis.
1931 m. buvo pastatyti nauji Kupiškio geležinkelio stoties rūmai. 1935 m. pradėtos statyti Lietuvos kariuomenės kareivinės. Nuo 1935 m. spalio 6 d. Kupiškis oficialiai tapo Ketvirtojo pėstininkų Lietuvos Karaliaus Mindaugo pulko dislokacijos vieta. Pastatytas kareivinių kompleksas – didžiausias tarpukariu miestelyje iškilęs objektas. Iš viso prieš karą Kupiškio kareivines sudarė 12 pastatų. Čia buvo gyvenamosios patalpos ir mokymo klasės, budėtojų postas, valgykla ir biblioteka, štabas, ligoninė, maisto produktų, šautuvų bei šovinių, batų ir drabužių sandėliai, artilerijos pabūklų laikymo vieta, arklidės, daržinė bei puskarininkių ramovė. Pastarajame pastate vyko rimtesni renginiai ar minėjimai. Čia savo šventes rengė kareivinių vadai ir aukštesni karininkai. Įgulai nuo pirmos dienos vadovavo kupiškėnas pulkininkas Tomas Vidugiris, kuris vienas pirmųjų savanorių 1919 m. įžygiavo į Kupiškį išvydamas bolševikus.
1938 m. rugpjūčio 17 d. Kupiškyje oficialiai įvyko pirmosios laidotuvės naujai įkurtose Kupiškio laisvamanių senosiose kapinėse. Čia ilsisi pirmieji Laisvamanių etinės kultūros draugijos Kupiškio skyriaus nariai.
Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, 1939 m. rugsėjo 18 d. Kupiškio įguloje įvyko parengiamoji pulko mobilizacija. 1940 m. dar paminima vasario 16-oji.
Pirmoji sovietų okupacija 1940–1941
Prieš bolševikams užimant Lietuvą, 1940 m. birželio 15 d., Kupiškyje buvo dislokuotas 1-asis bataliono pulkas. Po sovietų ultimatumo 1940 m. birželio 15 d. apie 12 val. Panevėžyje pasirodė Raudonosios armijos tankas, o vakare sovietų transporto lėktuvai jau leidosi į lietuvių eskadrilės aerodromą Pajuostyje. Birželio 18 d. Kupiškio įguloje įvyksta nauja karių priesaika pagal Sovietų Sąjungos taisykles. 1940 m. rugpjūčio 1 d. divizijos vadas brg. gen. Jonas Černius oficialiai patvirtino naujus pulko dislokacijos rajonus: 1-ojo bataliono – Kupiškis. Rugsėjo 10 d. dislokuoto pulko batalionas iš Kupiškio iškeltas. Rugsėjo 14 d. 1-ajam batalionui išleistas paskutinis įsakymas. Spalio 5 d. pulko vadas plk. Antanas Šurkus išleido įsakymą, kad Ketvirtasis pėstininkų Lietuvos Karaliaus Mindaugo pulkas performuojamas į Raudonosios armijos 262-ąjį pulką.
1941 m. birželio 14 d. iš Kupiškio geležinkelio stoties prasidėjo kupiškėnų trėmimai į Sibirą.
Nacių okupacija 1941–1944
miniatiūra|Šioje atminimo lentoje surašyti visi Kupiškio žydai nužudyti Antrojo pasaulinio karo metu alt=Kupiškio r. sav. viešoji biblioteka.|kairėje|miniatiūra|400x400px|Tarpukariu Kupiškyje buvo gausi žydų bendruomenė. Nuotraukoje - buvusios sinagogos pastatas. Šiandien čia įsikūrusi Kupiškio rajono savivaldybės viešoji biblioteka.
Vokiečių kariuomenė Kupiškį užėmė 1941 m. birželio 26 d. Vokietijos-SSRS karo išvakarėse Kupiškyje gyveno apie 1200–1500 žydų (42 % miesto gyventojų). Beveik visi Kupiškio žydai buvo sušaudyti iki 1941 m. rugsėjo mėnesio. Pokario metais medikė, etnografė Stefanija Glemžaitė, padedama talkininkų, sudarė nužudytų Kupiškio žydų pavardžių sąrašą. Jame užrašytos 813 kupiškėnų žydų pavardės. Po karo buvusiose Kupiškio laisvamanių senosiose kapinėse ir Kupiškio žydų senųjų kapinių komplekse nacistinio teroro aukoms atminti pastatyti paminklai. Atminimo vietos įtrauktos į Kultūros vertybių registrą ir saugomos valstybės. 2004 m. buvusioje sinagogoje, pirmajame aukšte, atidengta memorialinė lenta su 815 Kupiškio krašte Holokausto metais nužudytų žydų pavardžių. Ši lenta pagaminta už Kupiškio žydų palikuonių, pasklidusių po visą pasaulį, lėšas. Per šios lentos atidengimo iškilmes į Kupiškį buvo suvažiavę po visą pasaulį išblaškyti Kupiškio žydų palikuonys. Ta proga po daugelio metų šioje sinagogoje vėl vyko pamaldo. 2015 m. Kupiškyje lankėsi J. E. Izraelio ambasadorius Lietuvoje Amir Maimon, taip pagerbdamas nužudytus žydus.
Antroji sovietų okupacija, pasipriešinimas ir sovietizacija 1944–1990
Antisovietinės pasipriešinimo kovos Kupiškio krašte prasidėjo 1944 m. vasarą ir truko iki 1953 m., kai buvo sunaikinti sričių apygardų štabai ir liko pavieniai partizanai. Kupiškio apylinkių partizanų būrių formavimuisi įtakos turėjo į Aukštaitijos apylinkes nuleisti Lietuvos laisvės armijos desantininkai. Apylinkėse iniciatyva priklausė desantininkui, kupiškėnui Antanui Starkui-Montei, karo lakūnui, aviacijos kapitonui Albinui Tindžiuliui-Dėdei (1910–1949) ir kt. Kupiškio apylinkėse partizanavo žymi partizanė Diana Glemžaitė. Kupiškio krašte žuvo per 650 pasipriešinimo dalyvių.
1948 m. Kupiškio krašto žmonių trėmimui buvo pasitelkta 320 aktyvistų. 1949 m. iš Kupiškio apskrities ištremta 1196 žmonės. Iš Kupiškio rajono 1950 m. – 41, 1951 m. – 198, 1952 m. – 26 žmonės.
alt=Kupiškio tvenkinys (Kupiškio marios)|miniatiūra|Kupiškio tvenkinys - vienas iš labiausiai pakeitusių apylinkių kraštovaizdį objektų, įrengtas vėlyvajame sovietmetyje.
Pagrindinė Kupiškio mokykla pastatyta 1960 m., kuriai 1953 m. LTSR AT prezidiumo įsaku buvo suteiktas žymaus revoliucionieriaus Vlado Rekašiaus vardas (dab. L. Stuokos-Gucevičiaus gimnazija). 1966 m. įkurta muzikos mokykla. 1978 m. Kupiškio rajone veikė 6 lopšeliai-darželiai. 1985 m. duris atvėrė 200 vietų miesto ligoninė (arch. Konstantinas Vytas). 1983 m. pastatyti 400 vietų kultūros namai (architektai Ramūnas Kamaitis ir R. Rukšys, interjero autorius Arvydas Kybrancas, vitražai E. Valiūtės, keramika Aldonos Ličkutės ir Algirdo Lauciaus, šviestuvai, sietynai – Kazimiero Simanonio.
1984 m. buvusioje Čartoriskių pradžios mokykloje įkurtas Šiaulių istorijos ir etnografijos muziejaus filialas (dab. Kupiškio etnografijos muziejus). Tais pačiais 1984 m. užbaigtos Kupiškio marių statybos. 1986 m. baigta statyti Kupiškio 2-oji vidurinė mokykla (dab. Kupiškio Povilo Matulionio progimnazija) Račiupėnų kaimo gale, buvusiuose ūkininko Čėčino laukuose. Kupiškio verslo ir technologijos mokykla pradėta statyti tarp Račiupėnų ir Smilgių kaimų buvusio Smilgių kaimo ūkininko Vaitiekūno laukuose, duris atvėrė 1990 m. kovo 20 d.
Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio laikotarpis 1988–1990
miniatiūra|160px|Pirmasis [[Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdis|Sąjūdžio mitingas prie Pyragių ežero. 1988-10-09|alt=|kairėje]]
1988 m. rugpjūčio 17 d. įvyko pirmasis Kupiškio sąjūdininkų susirinkimas Juozo Vanago malūne (Malūnų g.). Jame dalyvavo A. Baniulis, A. Graužinis, P. Gurklys, A. Seibutis, K. Stančikas, R. Urbonas, P. Zulonas ir V. Zulonas. 1988 m. rugsėjo 7 d. įteiktas prašymas įregistruoti LPS Kupiškio rajono rėmimo grupę (šios grupės narių sąrašas: Juozas Alekna, Algimantas Baniulis, Algis Graužinis, Povilas Gurklys, Algimantas Seibutis, Eugenija Sokienė, Kazys Stančikas, Rimantas Urbonas, Povilas Zulonas, Vidas Zulonas). 1988 m. spalio 9 d. suorganizuotas mitingas prie Indubo (Pyragių ežero), kuriame dalyvavo apie 5000 žmonių. Spalio 30 d. Kupiškio Kristaus Žengimo į Dangų bažnyčioje Lietuvos tautinę vėliavą pašventino Lietuvos kardinolas Vincentas Sladkevičius ir iškelta virš Gedimino g. 34 namo. Gruodžio 25 d. Kupiškio viešojoje bibliotekoje įvyko Tremtinių susirinkimas. Lapkričio mėnesį Kupiškio marių saloje pradėtas sodintas Atgimimo parkas.
1989 m. birželio 14 d. įvyko pirmasis Gedulo ir Vilties dienos minėjimas Kupiškio geležinkelio stotyje, ta proga ant stoties pastato atidengta atminimo lenta „Žmogau, nulenk galvą stalinizmo aukų kančiai ir atminimui“. Prie Kupiškio bažnyčios pastatytas Tremtiniams skirtas stogastulpis, Kupiškio karių kapinėse įvyko paminklo skirto Lietuvos kariams atidengimas ir pašventinimas (pašventino Klemensas Gutauskas). Apie 3000 kupiškėnų dalyvavo Baltijos kelyje.
1990 m. vasario 24 d. vykusiuose rinkimuose į Lietuvos Aukščiausiąją Tarybą laimėjo Leonas Apšega. 1991 m. sausio 13 d. įvykiuose Vilniuje dalyvavo apie 500 kupiškėnų. 2008 m. Sąjūdžio 20-mečio minėjimo metu Kupiškyje kanauninkas Vladas Rabašauskas pašventino paminklinę lentą, atidengtą prie namo, kuriame 1989–1991 m. buvo įsikūrusi Sąjūdžio būstinė. 2018 m. minint Sąjūdžio 30-metį įrengtos atminimo lentos reikšmingiausiose vietose Kupiškyje (Kupiškio marių saloje, prie Pyragių ežero ir prie Vanago malūno).
Nepriklausomos Lietuvos valstybės laikotarpis nuo 1990 m.
1995 m. Kupiškio rajono vietoje įkurta Kupiškio rajono savivaldybė, pavaldi Panevėžio apskričiai. 2009 m. rugsėjo 24 d. savivaldybės tarybos sprendimu Nr. TS-216 įsteigtos 33 seniūnaitijos.
1997 m. patvirtintas Kupiškio herbas. Lietuvos Vyriausybės nutarimu nuo 1996 m. sausio 1 d. Kupiškio etnografijos muziejus perduotas Kupiškio rajono savivaldybei. 1996 m. pastatytas atminimo paminklas Algimanto apygardos partizanams Ežerėlio g. (aut. Henrikas Orakauskas). 1996 m., 2001 m., 2006 m. Kupiškyje lankėsi LR Prezidentas Valdas Adamkus. 2012 m. lankėsi LR Prezidentė Dalia Grybauskaitė.
miniatiūra|[[Lauryno Stuokos Gucevičiaus aikštė|Lauryno Stuokos-Gucevičiaus aikštė Kupiškyje]]
2000 m., pagal projektą pradėti Kupos tvarkymo darbai, įrengiant Kupos slėnio parką. Buvusioje kareivinių teritorijoje įrengiamas „Baltų vienybės medis“, prie Kupiškio marių pastatomas Kupiškio elingas.Nuo 2003 m. leidžiamas kultūros ir istorijos almanachas „Kupiškis“.
2016 m. išleista monografija Lietuvos valsčiai „Kupiškis“. 2016 m. prasidėjo Kupiškio viešosios bibliotekos (buvusios sinagogos) rekonstrukcija (2023 m. po rekonstrukcijos priimami lankytojai). 2017 m. „Kupiškėnų vestuvės“ įtrauktos į nacionalinį Nematerialaus kultūros paveldo vertybių sąvadą. 2017–2018 m. minint Piliakalnių metus ir Lietuvos šimtmetį atlikti Kupiškio piliakalnio archeologiniai tyrinėjimai. 2017–2019 m. atnaujinta L.Stuokos-Gucevičiaus aikštė.
center|miniatiūra|Kupiškio panorama nuo vandens bokšto 2006 m.|983x983px
Gyventojai
thumb|Progimnazijos mokiniai Kupiškyje, Lietuvoje, tarp 1921–1922 m. thumb|165px|Kupiškio turgaus aikštė, 1918 m.|kairėje
Kupiškyje gyventojai pasiskirstę netolygiai; didesnis tankumas yra pietrytinėje, vakarinėje ir šiaurinėse dalyse. Daugiau mieste esti parkai, skverai bei kitos rečiau gyvenamos dalys. Mieste gyventojų skaičius augo sparčiausiai sovietiniais metais, kuomet plėtėsi pats miestas: pastatyti Kraštiečių ir Krantinės rajonai, vakarinis individualiųjų namų rajonas, vystėsi bei kūrėsi miesto pramonė, infrastruktūra. Nuo 2000 m. gyventojų skaičius pradėjo mažėti dėl emigracijos, mažo gimstamumo.
Architektūra
thumb|[[Kupa|Kupos upės parkas pavasarį]]
Miesto centrinės dalies planas stačiakampis, centre stovi neogotikinė dvibokštė Kristaus Žengimo į dangų bažnyčia (pastatyta 1914 m.). Išlikę 3 vėjo malūnai (XIX a. pabaiga). Į šiaurę nuo miesto stūkso Kupiškio (Aukštupėnų) piliakalnis, driekiasi Kupiškio marios. Išlikusios Glemžų šeimos, Lietuvos tautosakininko Jono Balio, miškininko prof. Povilo Matulionio gimtosios sodybos. Kupiškio valsčiaus XIX a. pastatų kompleksas, seniausias mūrinis pastatas Kupiškyje, Hanzos pirklių linų sandėlis, statytas XVIII a. pab. – XIX a. I pusė. Miesto teritorijoje gausu skulptoriaus Henriko Orakausko skulptūrų „Muziejus po atviru dangumi“.
Žiniasklaida
Leidžiamas laikraštis „Kupiškėnų mintys“ (nuo 1946 m.), internete veikia krašto naujienų tinklapis temainfo.lt, nuo 1996 m. transliuojama „Kupiškėnų studija“.
Kultūra
thumb|[[Kupiškėnų vestuvės]] kairėje|miniatiūra|Atkurti autentiški [[Sėliai|Sėlių genties kostiumai 2019 m.]] dešinėje|miniatiūra|Šventė Kupiškyje [[Tarpukaris|tarpukariu]] miniatiūra|110px|Lietuvos nepriklausomybės 10-mečio šventė Kupiškyje, 1928 m.