cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stiletas
Stiletas – ilgas duriamasis durklas labai siaura geležte, kartais beašmenis. Ginklai stiletai yra dvejopi. Klasikiniai stiletai – tai itališki durklai, paprastai trikampio skerspjūvio geležte išgaląstomis briaunomis. Jie pasirodė Italijoje XV a. ir buvo paplitę V. Europoje XV-XVII a. Juos nešiodavo makštyje bate ar rankovėje arba prie diržo. Platesne prasme stiletu vadina bet kokį tokio tipo durklą, nepriklausomai nuo jo pagaminimo laiko ir vietos.
Nešarvuotam priešininkui stiletu padaromos labai gilios durtinės žaizdos. Stiletai paplito Renesanso laikais kaip ginklas prieš gerai šarvuotus priešininkus – dėl mažo skerspjūvio ploto ir smailumo stiletai efektyviai pramuša šarvų grandis ar plokštes arba sandūras.
Stiletas buvo populiarus žudymo ginklas, kadangi dėl siauros geležtės ir mažesnės už paprasto durklo masės lengvai slepiamas rankovėje ar siauroje, mažai pastebimoje makštyje. Žudikas, atrodydamas neginkluotas, prieidavo prie aukos ir durdavo jai. Tokią taktiką dažnai naudojo zelotai Judėjoje ir asasinai.
Pavadinimas kilo iš, kas yra mažybinė stilo 'durklas' forma. Šis žodis kilo iš 'kuoliukas, stilius'. Čia stilius – rašymo įrankis, smailus strypelis, kuriuo rašydavo vaškuotose lentelėse.
Kitokie stiletai
Amerikiečių anglų kalboje stiletais kartais vadina automatinius peilius (paprastai angl. vadinamus switchblade), matyt, dėl jiems būdingų siaurų geležčių.
Stiletai neginklai
thumb|right|250px|Stiletas Stiletais vadina ir neginklus:
Soufiane Alloudi
rungtyniavo nuo 2006 m. Su rinktine dalyvavo 2008 m. Afrikos Tautų taurėje, kur įmušė 3 įvarčius į Namibijos vartus.
Šateikių dvaras
Šateikių dvaras – dvaras Plungės rajone, prie Šateikių miestelio, Salanto kairiojo intako Blendžiavos upelio pakrantėse. 12,8 ha ploto dvaro kompleksą sudaro ponų namas, parkas, svirnas, ledainė, kluonas, arklidė, alaus darykla, vandens malūnas. Dalis pastatų neišlikę arba išlikę tik jų fragmentai. Dvaro teritorijoje išlikęs parkas su centrine alėja, vertingais egzotiniais augalais, medžiais. Dvaro sodyba įtraukta į Lietuvos nekilnojamų kultūros vertybių registrą, jos būklė prasta. Apylinkėje garsėja Šateikiams priklausęs palivarkas – Bukantės dvarelis, kuriame gimė rašytoja Žemaitė.
Istorija
Šateikių dvaras pradėtas minėti XVII a. Pagrindinis ponų namas pastatytas XVIII a. antrojoje pusėje. Dvaras kurį laiką priklausė Erazmui Skolvydui, jis dvarą pardavė Barborai Konarskytei-Šverienei. 1661 m. Šverinai Šateikius užstatė Broel-Pliateriams, o po to dvaras atiteko Sapiegoms, iš kurių Šateikių dvarą išsipirko Pliateriai 1717 m. Pliateriai dvare negyveno, daugiausiai vasarodavo. Jie dvarą valdė iki Pirmojo pasaulinio karo ir paliko čia ryškiausius pėdsakus. Po Antrojo pasaulinio karo dvare įsikūrė tarybinis ūkis. Po 1990 m. dauguma dvaro pastatų išdalinta buvusio ūkio darbuotojams už pajus.
Parkas
Spėjama, kad peizažinį Šateikių dvaro parką Pliateriai įkūrė apie 1875 m., pradinis jo plotas – 5 ha, siekė šiaurinį Šateikių malūno tvenkinio krantą. Manoma, kad parko kūrimo darbais rūpinosi miškų tvarkytojas Grosas. Iš visų pusių parką supo skaldyto akmens mūro siena. Parko teritorijoje buvo įrengtas vandens baseinas, tvenkinių kaskada, padaryta patvenkus Blendžiuvą, oranžerija, vaismedžių sodas, pastatytos kelios skulptūros. Šaltu oru vazoniniai augalai būdavo įnešami į oranžeriją. Parko teritorijoje auginti fazanai. Savo laiku Šateikių dvaro parkas buvęs vienas turtingiausių botaninių sodų Lietuvoje, garsėjo retomis augalų rūšimis. Pagrindinė parko alėja – iš paprastųjų kaštonų. Dabar išlikusios 37 introdukuotų augalų rūšys, daugelis retų medžių ir krūmų išnykę. Išlikusios dviejų postamentų vazoms liekanos, tilto likučiai. 1978–1985 m. parko apželdinimą iš dalies atkūrė buvęs Pliaterių sodininkas Bronius Rubinas.
Antanas Sologubas
Antanas Juozapas Sologubas (apie 1710 m. – 1759 m. rugsėjo 6 d.) – LDK valstybinis ir karinis veikėjas, Lietuvos artilerijos generolas (1746–1759).
Biografija
Lietuvos bajorų Sologubų giminės atstovas, herbo „Prawdzicz“ savininkas. Lietuvos didžiojo iždininko Bresto vaivados Jono Mykolo Sologubo (apie 1697–1748) ir Elenos Šamovskos (prieš 1685–1727) jaunesnysis sūnus.
Mokėsi Novodvoro ir Krokuvos universitete, po to keliavo po Prancūziją. Karo metu dėl Lenkijos paveldėjimo 1733–1738 metais prancūzų armijos eilėse kovėsi Olandijoje ir Italijoje, už karinius nuopelnus gavo pulkininko laipsnį, buvo du kartus sunkiai sužeistas.
Buvo renkamas pasiuntiniu į 1740, 1744, 1746, 1748, 1750, 1752 ir 1754 metų seimus. Lietuvos tribunolų 1740 ir 1741 metais kartu su savo tėvu palaikė Sapiegas prieš Radvilas. Po to pakeitė savo pozicijas ir susigiminiavo su Radvilomis. 1746 metais gavo Lietuvos artilerijos generolo laipsnį.
1747 metais Antanas Juozapas Sologubas buvo renkamas Kauno deputatu į Lietuvos tribunolą, kur tapo tribunolo vicemaršalka ir faktiškai vadovavo tribunolo posėdžiuose. 1755–1756 metais parodė nedidelį aktyvumą savo sąjungininkų Radvilų ir Čartoriskių konflikto metu. Prancūzijos pasiuntinys Diuranas nesėkmingai bandė Antaną Sologubą įtraukti į proprancūzišką grupuotę. 1757 metais buvo apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Mirė pakeliui į Vilnių.
Šeima
1744 m. rugsėjo 2 d. vedė kunigaikštytę Brigitą Petronelę Radvilaitę (1727–1773), Naugarduko vaivados ir generolo-leitenanto Mikalojaus Faustino Radvilos (1688–1746) ir Barboros Zavišaitės (1690–1762) dukterį.
Ignotas Kuraneckis
Ignotas Kuraneckis – Vitebsko kaštelionas nuo 1793 metų, Pinsko teisėjas 1772–1780, paseniūnis 1779–1782, kancleris, antros nacionalinės kavalerijos brigados rotmistras nuo 1787 m. liepos 26 d. iki 1790 m. gegužės 13 d.
Buvo Stanislovo Augusto Poniatovskio elektorius. Daugkartinis pasiuntinys į seimus. Andrejaus Mokronovskio konfederacijos kancleris 1776 metais. Buvo Targovicos konfederacijos narys. 1797 metais buvo delegatu Pavelo I karūnavime
1786 metais tapo Švento Stanislovo ordino kavalieriumi.
Vred en Hopas
Vred en Hopas – miestelis šiaurės Gajanoje, Demeraros kairiajame krante, prie jos žiočių į Atlanto vandenyną, priešais Džordžtauną. Esekvibo salų-Vakarų Demeraros regiono centras. Veikia ligoninė, paštas, mokykla. Su šalies sostine jungia tiltas ir keltas. Kelias į Pariką.
Miesto pavadinimas kilo iš olandų kalbos ir reiškia „Taika ir Viltis“. Vred en Hopui priklauso New Road, Plantain Walk ir Coglan Bush seniūnijos.
Choroščo Šv. Jono Krikštytojo ir Šv. Stepono bažnyčia
'''Choroščo Šv. Jono Krikštytojo ir Šv. Stepono bažnyčia'''  – Romos katalikų bažnyčia šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje, Choroščo valsčiuje, Choroščo mieste. Bažnyčia priklauso Choroščo Šv. Jono Krikštytojo ir Šv. Stepono parapijai.
Istorija
1753 m. pradėta statyti nauja mūrinė rokoko architektūros stiliaus bažnyčia, kuri buvo užbaigta 1756 metais. Bažnyčią fundavo etmonas Jan Klemens Branicki, o architektas Jan Henryk Klemm, kuriam rengiant projektą padėjo orientalistas Juozapas Senkovskis. 1763 m. prie bažnyčios buvo pastatytas vienuolynas. Per II pasaulinį karą bažnyčia buvo stipriai apgriauta. 1945 m. atstatyta. 1956 m. kovo 22 d. bažnyčia buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
San Lorenzo de Almagro
thumb| thumb| Buenos Airių „San Lorenzo de Almagro“ – Argentinos futbolo komanda iš Buenos Airių. Įkurta 1908 m. skurdžiame Boedo kvartale. Vienas pajėgiausių šalies klubų.
Istorija
Klubas pavadintas San Lorenso mūšio garbei (nors tai taip pat nuoroda į kunigą Lorensą Masą, padėjusį įsteigti klubą), bei pagal Almagro kvartalą, iš kurio buvo kilę daugelis pirmųjų žaidėjų.
Lerida
Lerida  – miestas Katalonijos regione (šiaurės rytų Ispanija), 155 km į šiaurės vakarus nuo Barselonos; provincijos centras.
Geografija
Tai didžiausias Katalonijos miestas, esantis ne prie Viduržemio jūros. Jis išsidėstęs turizmui patogioje vietoje – netoli tiek jūra, tiek ir Pirėnai. Pro miestą teka Ebro intakas Segrės upė. Klimatas žemyninis, šaltos ir sausos žeimos bei labai karštos vasaros.
Istorija
Antikos laikais buvo iberiškos ilergetų genties centras Iltrida. Valdant Romai priklausė Ispanijos Tarakono provincijai. Romos pilietinio karo pradžioje 49 m. pr. m. e. prie Leridos Julijus Cezaris sumušė savo varžovui Pompėjui pavaldžią kariuomenę. Romos imperijos laikotarpiu miestas (vadintas Ilerda) klestėjo, kaldino savo monetas. Nuo V a. vyskupijos centras. V a. atiteko vestgotams, 713 m. – maurams, kurie ją vadino Lareda ar Lerita; miestas buvo emyrato centras ir svarbi tvirtovė.
1148 m. Leridą nukariavo Aragono karalystei pavaldžios Barselonos grafas Ramonas Berengaras IV. Buvo atkurta iki tol nunykusi vyskupija, 1228 m. Lerida gavo karališkojo miesto statusą. Tarp 1292 m. ir 1301 m. įkurtas seniausias Aragono karalystės Leridos universitetas, 1717 m. perkeltas į gretimą Serverą. Per XVII a. – XIX a. sukilimus ir karus (pvz., 1808–1814 m. Prancūzijos okupaciją) kelis kartus sugriauta. Per 1936–1939 m. Ispanijos pilietinį karą kovojo respublikonų pusėje, pasidavė 1938 m. XXI a. pradžioje dėl didelės imigracijos tapo daugianacionaliniu miestu.
Ekonomika
Pro Leridą eina automobilių magistralė Barselona–Saragosa. Yra Leridos oro uostas. Maisto (daugiausia mėsos), tekstilės, chemijos, cemento pramonė, mašinų gamyba. Leridos apylinkės – vienas svarbiausių Ispanijoje kiaulininkystės, galvijininkystės, avininkystės regionų; auginami (dalinai drėkinamose žemėse) miežiai, kukurūzai.
Still Not Black Enough
„Still Not Black Enough“ – šeštasis studijinis JAV heavy metal grupės W.A.S.P. albumas. 1995 m. birželį jis buvo išleistas Japonijoje, o JAV – tik 1996 m. rugpjūtį. Kaip ir ankstesnis darbas „The Crimson Idol“, albumas turėjo būti Blackie Lawlesso solo projektas, tačiau vėliau nuspręsta pasinaudoti grupės vardu.
Sveikas miestas
Sveikas miestas - sveikatos politikos koncepcija, kelianti gerovės ir sveikatos jos gyventojams prioritetą į pagrindinę vietą priimant sprendimus, siekiant patobulinti fizinę, psichinę ir socialinę aplinką miesto gyventojams.
Sveikų miestų tinklas
Pirmą kartą sveikų miestų projekto idėja buvo apsvarstyta 1984 metais Toronto konferencijoje, diskutuojant miestų vaidmenį naujosios visuomenės sveikatos judėjime.
Galutinai suformuota koncepcija buvo pristatyta 1986 metais Lisabonos konferencijoje. Tais pačiais metais buvo išrinkta vienuolika miestų, kurie turėjo pademonstruoti, kad naujas požiūris į visuomenės sveikatą, pagrįstas SV principais, gali būti pritaikomas praktiškai.
Pasaulio sveikatos organizacijos (PSO) Sveikų miestų tinklas - pasaulinis judėjimas. Iš viso 90 miestų Europoje yra pripažinti Sveikais. Pasaulyje per 1400 miestų ir miestelių iš  visų pasaulio šalių yra jo nariais.
Sveikų miestų judėjimas skatina sistemingą strategiją bei sveikatos planavimą ir pabrėžia, kad reikia:
Šaltiniai
http://www.euro.who.int/en/what-we-do/health-topics/environment-and-health/urban-health/activities/healthy-cities
Tefė (upė)
Tefė  – upė Brazilijoje, Amazonės valstijoje; Amazonės dešinysis intakas. Prasideda netoli Karavario, prie Žurua upės. Teka į šiaurės rytus lygiagrečiai Žurua ir Koario upėms. Žemupyje prateka Tefės ežerą (plotas 145 km², ilgis 27 km, plotis iki 8 km). Įteka į Amazonę ties Tefės miestu.
Didžiausi intakai: Repartimentas, Tapaua, Žemutinė Kurimata, Bauana.
Upė teka praktiškai negyvenamomis vietomis, prie jos yra tik Konseisauno, Kopajabos, Boa Vištos gyvenvietės ir Tefės miestas.
Piralahi
thumb|250px|Apšerono pusiasalis ir Piralahi sala
Piralahi, seniau – Artiomo sala  – pusiasalis (buvusi sala) Kaspijos jūroje, damba sujungta su Apšerono pusiasaliu (Azerbaidžanas). Plotas – 10 km². Čia įsikūrusi Piralahi gyvenvietė (seniau – Artiom Ostrovas), vykdoma naftos gavyba. Su Baku pusiasalį jungia elektrifikuotas geležinkelis.
Pavadinimas Piralahi reiškia „Dievo šventykla“, senovėje saloje buvusi šventvietė. Tarybiniais metais, pradėjus naftos gavybą, sala su žemynu sujungta damba ir pavadinta revoliucionieriaus Fiodoro Sergejevo-Artiomo garbei.
Šaltiniai
2. Pasaulio vietovardžiai. Azija (Afganistanas-Jungtiniai Arabų Emyratai). Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2012. - 672 p.
Senoji Katniava
Senoji Katniava, Katinava arba Furmanovka (, nuo 1929 m. Neu Trakehnen, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Nesterovo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Iljušino kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas Katavō prūsiškos-nadruviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Stalupėnų apskrities kaimas. Nuo 1725 m. priklausė Katinavos parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Stalupėnų rajono, vėliau Nesterovo rajono, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Zavetų apylinkės kaimas.
Vladas Ingelevičius
Vladas Ingelevičius (1889 m. lapkričio 11 d. Beržuonys, Rokiškio apskritis – 1985 m. vasario 5 d. Niujorkas) – Lietuvos gydytojas, visuomenės veikėjas, sanitarijos pulkininkas.
Biografija
1913 m. baigė Sankt Peterburgo karo medicinos akademiją, su kitais joje įkūrė slaptą lietuvių korporaciją „Fraternitas Lithuanica“. 1913–1917 m. Rusijos imperijos kariuomenės gydytojas. Nuo 1918 m. Lietuvos kariuomenės savanoris, 1919 m. sanitarijos pulkininkas, iki 1940 m. karo sanitarijos viršininko padėjėjas. 1919 m. Lietuvos Raudonojo Kryžiaus vienas steigėjų. Kartu vertėsi privačia gydytojo praktika. 1934–1940 m. atstovavo Lietuvai tarptautiniame karo medicinos kongresų komitete. Karo medicinos ir cheminio karo klausimais rašė žurnaluose „Mūsų žinynas“ ir „Medicina“. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, vėliau į Austriją, Bregencą. 1949 m. apsigyveno JAV, dirbo gydytoju Niujorke. Priklausė Amerikos lietuvių gydytojų draugijai, 1969 m. išrinktas jos garbės nariu.
1924 m. dalyvavo Lietuvos vegetarų draugijos įkūrime, buvo jos valdybos nariu, pats praktikavo ir propagavo vegetarizmą.
Semeliškės
Semeliškės – miestelis Elektrėnų savivaldybėje, į vakarus nuo Trakų, prie kelio. Seniūnijos centras, Semeliškių miestelio seniūnaitija. Valstybės saugomas urbanistikos paminklas, išsaugotas senasis suplanavimas su beveik trikampe aikšte, XIX a. pabaigos gatvių tinklas. Veikia Semeliškių gimnazija, vaikų darželis, paštas (LT-21301), ambulatorija, Semeliškių kultūros klubas, biblioteka (nuo 1946 m.), stovi medinė Semeliškių Šv. Lauryno bažnyčia (pastatyta 1783 m., yra vertingų dailės kūrinių) su varpine, Švč. Mergelės Marijos nekalto prasidėjimo koplyčia (pastatyta 1857 m.), Semeliškių Šv. Nikolajaus Stebukladario cerkvė, XX a. pradžios vandens malūnas. Netoli miestelio (Dargonių miške) – masinių žydų žudynių kapavietė.
kairėje|miniatiūra|left|Paminklas „Semeliškės“ skirtas Semeliškių miestelio 740 metų jubiliejui, 2016 m. thumb|left|[[Semeliškių gimnazija]]
Etimologija
Manoma, kad miestelio pavadinimas yra asmenvardinis vietovardis, tačiau neaišku, kokia buvusi pradinė to asmenvardžio lytis. Labiausiai tikėtina, kad ji buvusi Samilis (pagal vieną pirmųjų gyvenvietės minėjimų rašytiniuose šaltiniuose). Pasakojama, kad tas Samilis galėjęs būti įkurdintos prūsų genties vadas (tai vakarinių baltų asmenvardis). Kalbininkai mano, kad tai vienas seniausių priesagos -iškės vedinių Lietuvoje.
Gyvenvietė ilgą laiką buvo žinoma kaip Samiliškės, vėliau Semeliškiai, kol XX a. 1-ojoje pusėje nusistovėjo Semeliškės.
Geografija
Miestelis įsikūręs prie Strėvos, Dabintos ir Beržuolės upių, apsuptas didesnių ir mažesnių ežerų, todėl labai mėgstamas poilsiautojų. Didžiausias apylinkių ežeras yra Nestrėvantys, esantis į rytus nuo miestelio; šiauriau šio ežero yra mažesnis Beržuolis.
Istorija
Spėjama, kad gyvenvietė įkurta apie 1276–1283 m., kai Ldk Traidenis čia leido apsigyventi nuo kryžiuočių pabėgusiems prūsams ir vakariniams lietuviams. 1375 m. minimas Semeliškių kaimas. 1501 m. Ldk Aleksandras fundavo pirmąją bažnyčią. 1529–1567 m. vietovė pažymėta LDK neprivilegijuotų miestų sąraše, vėliau minimas miestelis, turėjęs turgaus ir prekymečių privilegijas, 1597 m. – Semeliškių valsčius. Daug kartų kentėjo nuo gaisrų ir karų.
Ilgą laiką Semeliškės priklausė didikams Riomeriams. XVIII a. jas valdė Zavišos. Šalia Semeliškių dvaro, kuris neišliko, išaugo miestelis. XIX a. Semeliškės buvo miestelis, Trakų apskrities Semeliškių valsčiaus ir seniūnijos centras.
Sovietmečiu Semeliškės buvo kolūkio centrinė gyvenvietė, 1969 m. paskelbtos vietinės reikšmės urbanistikos paminklu. 2002 m. patvirtintas Semeliškių herbas.
Žymūs žmonės
right|250px|thumb|Grindinys J. Basanavičiaus gatvėje
Masinių žydų žudynių vieta
thumb|right|250px|Į šiaurės rytus nuo Semeliškių yra žydų holokausto masiniai kapai
Į šiaurės rytus nuo Semeliškių yra masinio žydų holokausto vieta. 1941 m. spalio 6 d. nacistinės Vokietijos valdžios suorganizuotos Einsatzgruppen grupės egzekucijos metu nužudyta ir užkasta 962 Semeliškių, Žaslių ir Vievio žydų tautybės gyventojai: 213 vyrų, 359 moterys ir 390 vaikų. Prieš sušaudymą žydai buvo laikomi buvusiuose kultūros namuose Semeliškėse.
Jonas II Megas Komninas
Jonas II Megas Komninas (, Iōannēs II Megas Komnēnos, g. 1262 m. Trapezundas – m. po 1297 m. rugpjūčio 16 d.) – Komninų dinastijos septintasis Trapezundo imperatorius, valdė 1280 – 1297 m.
Jonas II buvo Trapezundo imperatoriaus Manuilo I ir jo trečiosios žmonos Irenos Syrikainos jauniausias sūnus.
1282 m. Jonas II su Bizantijos pasiuntiniu pirmą kartą išvyko į Konstantinopolį ir nuo to laiko jis liko ištikimas Paleologams. Valdant Jonui II prasidėjo katalikybės propaganda mongolų tarpe, buvo nuolankiai priiminėjami Romos pasiuntiniai.
1284 m., kai Jono II nebuvo šalyje, jo giminaičiai ir Gruzijos karalius Dovydas VI Narinas pabandė atstatyti gruzinų įtaką imperijoje ir apsupo Trapezundą. Nepavykus užimti sostinės, gruzinų kariai užėmė keletą imperijos provincijų ir Trapezundo imperatore paskelbė Jono II seserį, Manuilo I ir jo antros žmonos Rusudan iš Gruzijos, dukrą Teodorą. Bet 1285 m. iš Konstantinopolio grįžęs Jonas II nušalino Teodorą ir vėl perėmė imperijos valdymą.
Jono II valdymo metu susilpnėjo mongolų įtaka. 1291 m. popiežius Mikalojus IV kvietė Joną II, kartu su Gruzijos ir Armėnijos krikščioniais, dalyvauti kryžiaus žygyje išlaisvinant Jeruzalę nuo Egipto mamliukų sultonų, bet Jonas II šį kvietimą ignoravo.
Jono II šeima
Jonas II buvo vedęs Eudokiją Paleologę ( g. 1265 m. – m. 1302 m.), Bizantijos imperatoriaus Mykolo VIII dukrą ir susilaukė dviejų sūnų.
Jonas II mirė 1297 m. pasienio Limini pilyje. Jo kūnas buvo pervežtas į Trapezundą ir palaidotas Panagia Khrysokephalos bažnyčioje (dabar Fatiha mečetė). Imperijos sostą paveldėjo penkiolikmetis jo sūnus Aleksijus. Žmona Eudokija su jaunėliu Mykolu iš Trapezundo grįžo atgal į Konstantinopolį.
FC Taicheng Lions
„Football Club Taicheng Lions“, o trumpiau „Taicheng Lions“– Taivano futbolo klubas.
Istorija
FC Taicheng Academy įkurtas 2017 m.
Taicheng Lions pavadintas 2018 m. tais metais Premjer lygoje buvo šešti.
Endrikis Budrius
Endrikis Budrius (1783 m. Gastos, Pakalnės apskritis, Mažoji Lietuva – 1852 m. Bredūnai, prie Pilupėnų, Stalupėnų apskritis) – poetas, lietuvių tautosakos rinkėjas.
Biografija
Dirbo vargonininku Žydkiemyje ir mokytoju Briedausių dvare. Mokytojaudamas Pilupėnuose pradėjo rinkti dainas ir jų melodijas. Susirašinėjo su Liudviku Rėza, rinko ir siuntė jam liaudies dainas, taip pat savo poeziją. Eduardo Gizevijaus bičiulis. 1848–1849 m. žurnale „Neue Preussische Provinziell-Blätter“ publikuoti jo užrašytų dainų tekstai ir melodijos – 37 dainos su E. Gizevijaus vertimu į vokiečių kalbą. E. Budriaus užrašytų dainų paskelbė Georgas Neselmanas knygoje „Lietuvių liaudies dainos“ (Littauische Volkslieder, 1853 m.). Kristianas Barčas knygoje „Dainų balsuose“ (2 t. 1886–1889 m.) pakartojo E. Gizevijaus paskelbtas ir įdėjo dar 8 jo užrašytas dainas.
Sueiliavo proginių, didaktinių kūrinių. L. Rėzos archyve išlikusio rinkinėlio eiles (Budriaus prisikalbėjimas, Ant brolio svotbos, Apraudojimas, Pavasaris, Lapė be uodegos), kurias paskelbė Vaclovas Biržiška Tautoje ir žodyje (7, 1931).
Agnė Stankūnaitė
Agnė Stankūnaitė (g. 1984 m. kovo 29 d. Kaune) – modelis.
Biografija
Gimė 1984 m. kovo 29 d. Kaune. Nuo jaunystės reklamuoja įvairiausius produktus – nuo šampūnų iki „Chloe“ mados namų. Dalyvavo fotosesijose įvairiems žurnalams Danijoje, Austrijoje, Prancūzijoje, Italijoje, Turkijoje, Kenijoje, Tailande, Madagaskare ir JAV. Fotografavosi „Elle“, „FHM“ žurnalų viršeliams. 2007 m. dalyvavo populiarioje italų televizijos laidoje „Ciao Darwin“, kur atliko pagrindinį vaidmenį "Madre Natura".
D'Arčėjaus gelta
thumb|300px|[[kupranugaris|Kupranugariai d’Arčėjaus gueltoje. (Nuotrauka D. Menasce)]] d’Arčėjaus gelta  – vienas žinomiausių guelta tipo kraštovaizdžių, esantis Sacharos dykumoje, šiaurryčių Čade, į pietryčius nuo Fados miesto. (Geltos – dykumų šlapynės, susidarančios, kai požeminiam vandeniui užliejus žemės paviršių, išlieka pastovūs vandens telkiniai.) Šioje formacijoje gyvena kelios gyvūnų rūšys, įskaitant Nilo krokodilus (Crocodylus niloticus Laurenti). Pastarieji sudaro vieną iš paskutinių išlikusių krokodilų kolonijų Sacharoje.
d’Arčėjaus gelta yra sunkiai žmogui pasiekiama vietovė.
Lobosas
Lobosas  – miestas Argentinoje, Buenos Airių provincijoje, ~100 km į pietvakarius nuo Buenos Airių; partido centras. Geležinkelio stotis, plentai į Buenos Aires, San Karlos de Bolivarą, Navarą, San Migel del Montę. Už 15 km nuo miesto yra Loboso lagūna (svarbi poilsiavietė). Yra Šv. Marijos Karmelietės bažnyčia (1912 m.), XIX a. jėzuitų misijos mediniai kryžiai.
Istorija
1740 m. vietovę tyrinėjo jėzuitai, vėliau pagal jų aprašymus išleistame žemėlapyje paminėta Loboso lagūna (nuo ūdros ispaniško pavadinimo „vandens vilkas“ lobos de agua). 1779 m. įkurtas karinis taškas, o 1802 m. – Pago de Los Lobos gyvenvietė.
1824 m.
1824 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Venesuelos himnas
Venesuelos himnas – Venesuelos Bolivaro Respublikos oficialus valstybinis simbolis. Pagal pirmuosius žodžius vadinamas Gloria al Bravo Pueblo („šlovė narsiajai liaudžiai“). Oficialiai įteisintas 1881 m. gegužės 25 d. prezidento Antonijaus Gusmano Blanko dekretu. Himnas sukurtas apie 1810 m. – jo eiles parašė Visentė Salijasas, o muziką – Chuanas Chosė Landaeta. Tiesa, yra keliamos ir kitos autorystės versijos. Vėliau himnas keletą kartų redaguotas (paskutinė redakcija 1947 m.).
Eilės
Tradiciškai naudojamas tik himno priedainis, pirma strofa ir vėl priedainis.
1824 m.
Mirtys
Nedatuota
Socialdemokratas (Kaunas)
thumb|right|200px|Socialdemokratas, LSDP laikraštis, 1919 m. Nr. 1 Socialdemokratas – savaitinis Lietuvos socialdemokratų laikraštis, ėjęs nuo 1919 m. rugsėjo 11 d. iki 1929 m. balandžio 25 d. ir nuo 1929 m. gruodžio 19 d. iki 1933 m. birželio 10 d. Kaune, Maironio g. 6-4.
Socialdemokratas (Vilnius)
thumb|„Socialdemokratas“ [[1999 m.]] thumb|„Mūsų balsas – Socialdemokratas“ 2000 m. Socialdemokratas – Lietuvos socialdemokratų partijos tarybos mėnesinis laikraštis, einantis nuo 1999 m. Vilniuje.
Socialdemokratas (Kaunas)
Istorija
Nuo 1921 m. savaitraštis. Redaktorius ir beveik visų vedamųjų autorius Steponas Kairys, redagavo Jurgis Čiurlys, Jonas Dagys, Adomas Dagys, Eduardas Šukevičius, Kipras Bielinis, Jurgis Daukšys, Mečys Markauskas, Alfonsas Gučas. Po 1926 m. gruodžio 17 d. valstybės perversmo susilpnėjus partijos veiklai, sumažėjo ir laikraščio tiražas.
Gudaičiai (Joniškis)
Gudaičiai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Mitkūnų.
Socialdemokratas (Kaunas)
Istorija
1927 m. buvo sudaryta redakcinė komisija: S. Kairys, J. Dagys ir Jonas Vilkaitis, kuri rinkosi kas savaitę ir aptardavo laikraščio klausimus. 1929 m. sausio 1 d. „Socialdemokratas“ turėjo prenumeratorių Kaune – 580, Šiaulių apskrityje – 112, Panevėžio – 68, Biržų – 52, Telšių – 29, Mažeikių – 20, Šakių – 20, Kėdainių – 18, Ukmergės – 16, Alytaus – 15, Marijampolės – 13, Rokiškio – 12, Raseinių – 7, Tauragės – 6, Seinų – 3. Tuo metu „Lietuvos aidas“, „Lietuvos žinios“, „Rytas“ ėjo 2000 egz, „Tautos kelias“ – 4600, „Mūsų rytojus“ – 8000, „Ūkininkas“ – 5000 egz. tiražu.
Vietoje „Socialdemokrato“ 1929 m. gegužės 11 d. išėjo vienkartinis leidinys „Brėkšta“, nuo 1929 m. birželio 27 d. iki gruodžio 12 d. ėjo „Darbo balsas“, 1933 m. – „Lietuvos darbo balsas“. Be redakcijos narių, aktyviausi autoriai buvo K. Bielinis, Dzidas Budrys, Peliksas Bugailiškis, Vincas Čepinskis, Liuda Purėnienė, Antanas Purėnas, Lazaris Epšteinas, Ona Leonaitė-Kairienė, Leonas Čereška, Jonas Markelis, Jonas Januškis, Antanas Žvironas ir kiti.
Artiomas Inozemcevas
Artiomas Inozemcevas (1929 m. sausio 16 d. Maskvoje – 2001 m. sausio 19 d. Vilniuje) – Lietuvos aktorius, režisierius.
Biografija
1951 m. baigė Lunačiarskio teatro meno institutą Maskvoje. 1951–1952 m. Noginsko teatro, 1952–1959 m. Kauno dramos teatro, nuo 1960 m. Vilniaus rusų dramos teatro aktorius.
Teatre sukūrė daugiau kaip 100 vaidmenų, vaidyba plataus diapazono, temperamentinga, įtaigi. Sukurti personažai – neramūs, konfliktiški žmonės, nepripažįstantys kompromisų, atvirai polemizuojantys. Nuo 1966 m. vaidino daugiau kaip 20 kino ir TV filmų. Režisavo spektaklių Vilniaus rusų dramos teatre ir Lietuvos televizijoje. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Vaidmenys
Teatre
Kine
Instaliacijų vakaras
Instaliacijų vakaras – paplitęs GNU/Linux operacinės sistemos entuziastų renginys. Registruojami 2 tipų dalyviai: norintys išmėginti jėgas įkeliant Linux bei norintys savo kompiuteriuose turėti visiškai įkeltą (ne live CD) šią operacinę sistemą. Kadangi šiuo metu paprasčiausias įkėlimas paprastai pavyksta nesunkiai, instaliuojantys bando ir įvairias netrivialias, šiuo metu dar naujas užduotis (greitas įkėlimas iš prijungto išorinio disko, nepriklausomos sistemos įkėlimas į USB jungtimi prijungtą diską ar atmintinę ir pan). Kadangi atnešama įvairių kompiuterių bei bandomos įvairios Linux distribucijos, greičiau sužinoma apie įvairias galimybes ir problemas. Iškilus problemoms, sprendimo ieškoma kartu. Pagalba nemokama, pagrindiniu tikslas - populiarinimas. Šiam renginiui buvo nustatyti procesai, rolės, procedūros, reikalavimai ir patartini dokumentai
Instaliuojantys šiame renginyje turi galimybę tiek parodyti savas žinias, tiek ir pasimokyti iš kolegų. Atnešę kompiuterį veltui gauna neretai profesionaliai įkeltą ir sutvarkytą sistemą. Tačiau jiems tenka pasirūpinti, jog instaliuojančiam žmogui padarius klaidą, nebūtų prarasti reikalingi duomenys ar programos.
Instaliacijų vakaru pagal programą užbaigiamos kai kurios atviro kodo konferencijos, nors ilgainiui, supaprastėjus Linux instaliacijai, šios renginio dalies reikšmė sumažejo.
Šaltiniai
Linux user group Grupo de Usuários Linux
Troškūnai (Vilnius)
Troškūnai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 8 km į pietryčius nuo Sužionių.
Istorija
XIX a. buvo katalikų kaimas, Nemenčinės valsčiaus Troškūnų seniūnijos centras.
Brian Brendell
Brajanas Brendelas (Brian Brendell; g. 1986 m. rugsėjo 7 d.) – futbolininkas, Namibijos rinktinės ir FC Civics klubo iš Namibijos sostinės Vindhuko saugas.
žaidžia nuo 2006 m. Su rinktine dalyvavo 2008 m. Afrikos Tautų taurėje ir įmušė po įvartį į Maroko ir Gvinėjos vartus.
Vidurinės Azijos kobra
Vidurinės Azijos (Naja oxiana) – aspidų (Elapidae) šeimos nuodingųjų gyvačių rūšis, viena nuodingiausių kobrų. Paplitusi Vidurinėje Azijoje.
1816 m.
1816 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Vidurinės Azijos kobra
Gyvatės ilgis siekia iki 2 m ir daugiau, paprastai būna 160-180 cm ilgio. Suaugusios gyvatės kūno viršutinė dalis būna nuo šviesiai alyvinės iki tamsiai rudos spalvos, papilvė šviesi, gelsvos spalvos. Jaunoms kobroms būdingi ryškūs tamsūs skersiniai ratilai pilvo srityje. Kobrai bręstant bendras spalvų tonas darosi tamsesnis. Skersiniai dryžiai blanksta ir darosi platesni, papilvėje jie išnyksta, vietoje jų atsiranda dėmės. Akių vyzdžiai apvalūs, žvynai lygūs. Suerzinta gyvatė pakyla į viršų apie trečdalį savo ūgio, išpūsdama kaklo gobtuvą.
Gyvenimo būdas
Patelės liepą padeda 6-19 pailgų kiaušinių, 40-54 mm ilgio, 12-19 g svorio. Jaunikliai išsilupa rugpjūčio antroje pusėje – rugsėjo mėn. Jų ilgis siekia 31-39 mm. Subręsta ketvirtaisiais gyvenimo metais.
Vidurinės Azijos kobros įgėlimas žmogaus ar gyvulio organizme pasižymi stipriu neurotoksinų poveikiu. Sušvirkšti nuodai sukelia vangumą, galvos svaigimą, netrukus paralyžiuojami kvėpavimas ir raumenys, ištinka mirtis. Šios kobros nuodai naudojami medicininių preparatų gamyboje, eksperimentinėje biologijoje – tuo tikslu jos yra laikomos specialiuose serpentariumuose.
Kaitrinė lemputė
thumb|150px|Kaitinamoji elektros lempa
Kaitinamoji lempa, kaitinamoji lemputė – įtaisas, dirbtinės šviesos šaltinis, dažnai naudojamas namų apyvokoje. Šviesą skleidžia įkaitęs volframo siūlelis, kurį iki aukštos temperatūros įkaitina juo tekanti elektros srovė. Oro deguonis greitai suardytų tiek įkaitusį siūlelį, todėl šis apgaubiamas stikliniu gaubtu, kuriame dažniausiai esti vakuumas arba praretintos inertinės dujos. Dujos slopina siūlelio metalo garavimą, todėl tokia lemputė tarnauja ilgiau. Geros 100 vatų galios kaitinamosios lempos efektyvumas siekia 15–20 lumenų vatui, bet pigesnių variantų gali būti ir mažesnis.
Privalumai
Šios lempos gaminamos įvairioms maitinimo įtampoms, nuo 1,5 iki apie 300 voltų. Jas paprasta reguliuoti, pigu pagaminti, ta pati lemputė tinka tiek pastoviai, tiek ir kintamajai srovei. Lemputę nesunku įžiebti, tam netrukdo nei per aukšta, nei per žema aplinkos temperatūra. Sudaužytos lemputės komponentai nėra pavojingi sveikatai. Geros kokybės lempos šviesoje matomos spalvos beveik nesiskiria nuo matomų saulės šviesoje.
Trūkumai
Šios lempos naudoja daugiausiai elektros energijos ir yra pačios neekonomiškiausios iš visų, nes apšvietimui naudoja vos apie 20 proc. (kai kur mini 2 procentus) sunaudojamos elektros energijos. Jas pamažu keičia ekonomiškesni šviesos šaltiniai. Daugelis valstybių rimtai svarsto galimybę uždrausti kaitinamųjų lempų pardavimą.
200px|right
Istorija
Ilgą laiką kaitinamosios lempos tiko tik palyginus neaukštoms maitinimo įtampoms, nes pakankamai ploną volframo siūlelį pagaminti pavyko tik apie 1910 m. 1912–13 m. pagaminta dujinė kaitrinė lemputė su azoto ir inertinėmis dujomis bei siūleliu iš volframo.
Pirmoji elektros lemputė Lietuvoje įžiebta Rietavo bažnyčioje 1892 m. balandžio 17 d. per Velykas.
PlayStation 3
PlayStation 3 (trumpiau – PS3) – „Sony“ kompanijos išleista trečioji kompiuterinių žaidimų konsolė; PlayStation 2 tęsinys. Šis žaidimų kompiuteris pirmąkart buvo išleistas 2006 m. lapkričio 11 d. Japonijoje, tų pačių metų lapkričio 17 d. Šiaurės Amerikoje, Taivane bei Honkonge ir tik 2007 m. kovo 23 d. Europoje ir Australijoje.
PS3 yra dalis septintosios kompiuterinių žaidimų konsolių kartos. 2013 m. gegužės duomenimis, parduota 78 mln. jos vienetų. Tuo PlayStation 3 neženkliai lenkė tiesioginį konkurentą „Microsoft“ Xbox 360 (77 mln.) ir atsiliko nuo „Nintendo“ Wii (100 mln.)
Konsolės plėtojimas ir gamyba galutinai nutraukti 2017 m. gegužės 29 d., ją pakeitė PlayStation 4.
Versijų palyginimas
miniatiūra|dešinėje|160px|PlayStation Network logotipas
PlayStation Network
Žaidimų konsolė prijungta prie PlayStation Network tinklo. „Sony Computer Entertainment“ PSN paslaugą pristatė 2006 m. PlayStation Business spaudos konferencijoje Tokijuje. Paleidus PlayStation Network veiklą registracija buvo galima tik prisijungus per PlayStation 3 ir PlayStation Portable konsoles, vėliau buvo pakeista leisti prisijungti iš kompiuterio. 2006 m. rugsėjo 21 d. Tokyo Game Show žaidimų parodoje buvo atskleista, jog PlayStation Network tinkle galima bus parsisiųsti PlayStation ir PlayStation 2 žaidimų.
Mykolas Bujnovskis
Mykolas Bujnovskis (Bujnowski; 1632 m. kovo 7 d. Baltarusijoje – 1690 m. spalio 20 d. Nesvyžiuje, Baltarusijoje) – religinis rašytojas.
Biografija
Studijavo Vilniaus ir Tyrnavo akademijose. Dėstė retoriką Nesvyžiuje, Gardine, Vilniuje, Varšuvoje, Kražiuose. 1672–1683 m. gyveno Romoje, 1683–1688 m. Polocko, nuo 1689 m. Nesvyžiaus kolegijos rektorius.
Rašė lenkų ir lotynų kalbomis. Vilniuje išleido knygą Ranny obiad na posiłek duszy („Ankstyvi dvasios pietūs“, 1686), Droga do domu („Kelias į namus“, 1688), Ratio status eligendi („Pasirenkamos būklės teorija“, 1688), Ratio status religiosi eligendi („Pasirenkamos dievobaimingos būklės teorija“, 1689), Ratio status ecclesiastici stabiliendi („Bažnyčios palaikymo būklės teorija“, 1690). Darbai svyruoja tarp teologijos ir askezės, pasižymi stilinga kalba.
Bialoviežos Šv. Teresos Jėzaus Kūdikėlio parapija
'''Bialoviežos Šv. Teresos Jėzaus Kūdikėlio parapija'''  – parapija, įkurta 1926 m. rugpjūčio 15 dieną. Parapija priklauso Balstogės arkivyskupijai, Balstogės Dojlidų dekanatui. 1927 m. pastatyta mūrinė parapijos bažnyčia. Bažnyčia pašventinta 1934 m. rugsėjo 15 dieną.
Fagernesas
Fagernesas – didžiausias Valdres slėnio miestas Norvegijoje. Sparčiai vystomas turizmas.
Henrikas Zabulis
Henrikas Zabulis (1927 m. vasario 18 d. Virkščiuose, Ukmergės apskritis – 2010 m. rugsėjo 11 d. Vilniuje) – sovietinės Lietuvos politinis veikėjas, filologas, pedagogas, rašytojas.
Biografija
1939 m. baigė Šešuolių pradžios mokyklą ir įstojo į Ukmergės gimnaziją. 1943 m. iš jos perėjo į Ukmergės mokytojų seminariją, kurią baigė 1945 m.
1950 m. Vilniaus universitete baigė klasikinę filologiją. 1955–1958 m. Maskvos universiteto Klasikinės filologijos katedros aspirantas.
1950–1951 m. Lietuvos radijo pranešėjas. 1951–1955 m. LSSR „Žinijos“ draugijos valdybos referentas, atsakingasis sekretorius. 1952–1955 m. dėstė Vilniaus pedagoginiame institute. 1958–2000 m. Vilniaus universitete dėstė lotynų ir graikų kalbos antikinę literatūrą, estetiką, retoriką.
1972 m. profesorius. 1983 m. Maskvoje apgynė habilitacinį darbą, filologijos mokslų daktaras. 1977 m. LSSR nusipelnęs mokslo veikėjas.
1962–1966 m. LSSR Aukštojo ir spec. vidurinio mokslo komiteto pirmininkas. 1966–1988 m. aukštojo ir spec. vidurinio mokslo ministras. 1988–1990 m. LSSR Liaudies švietimo ministras. 1964–1966 m. kandidatas į LKP CK narius, nuo 1966 m. LKP CK narys. 1967–1990 m. LSSR AT deputatas.
Svarbiausi darbai
Iš graikų ir lotynų kalbų išvertė Katulo „Lyriką“ (1969), Euridipo „Hipolitą Apvainikuotąjį“ (1973), Horacijaus „Lyriką“ (1977).
Serpentariumas
miniatiūra|250px|right|Serpentariumas Blankenbergėje (Belgija) Serpentãriumas (nuo žodžio (kilm. serpentis), 'gyvatė') – speciali patalpa nuodingoms gyvatėms laikyti, kur iš jų imami nuodai medicininiams preparatams ir vaistams gaminti. Tai gali būti ir atviras lankymui zoologijos sodas ar parkas (ar jo skyrius), kuris specializuojasi roplių ir gyvačių laikyme.
Mikroneziečių kalbos
Mikroneziečių kalbos – centrinių-rytų okeaninių kalbų šeimos grupė. Ji susidaro iš 20 kalbų: 19 mikroneziečių bendrinių kalbų ir nauruiečių kalbos. Mikroneziečių kalbos žinomos dėl aiškių lūpinių (labialinių) priebalsių trūkumo; vietoj to jos turi dvi eiles priebalsių, minkštuosius (palatalizuotus) ir sulūpintus (labializuotus).
Alternatyvi klasifikacija
Taip pat buvo pasiūlyta detalesnė klasifikacija:
Damiano Damiani
Damiano Damiani (1922 m. liepos 13 d. – 2013 m. kovo 7 d.) – italų režisierius bei scenarijų autorius, išgarsėjęs kriminaliniais filmais apie mafiją.
Biografija
Damiano Damiani studijavo Breros meno akademijoje (Accademia di Brera) universitete Milane ir 1947 m. debiutavo dokumentiniu filmu „La banda d’Affari“. Iki 1960 m. pagal jo scenarijus buvo sukurta 10 juostų, o pirmasis vaidybinis filmas buvo „Lūpdažis“. Jau 1962 m. juosta „Artūro sala“ buvo apdovanota San Sebastiano kino filmų festivalyje.
Netrukus Damiano Damiani tapo vienu populiariausių ir sėkmingiausių šalies režisierių.
1966 m. pasirodė jo politinis vesternas „Kulka generolui“, o 1968 m. – „Pelėdos diena“, kuriame pirmą kartą pasireiškė jo socialinė kritika, dažnai pateikiama per politikų bei nusikaltėlių tarpusavio ryšius.
1971 m. filmas „Policijos komisaro prisipažinimas“ pelnė prizą Maskvos filmų festivalyje.
Režisierius kūrė paties įvairiausio žanro filmus: vesternus („Kulka generolui“, „Genijus, du bendrininkai ir naivuolis“), istorinius („Tyrimas“) ir net siaubo filmus („Amitvilis 2“), tačiau kriminalinės juostos pelnė jam tarptautinį pripažinimą.
1984 m. Damiano Damiani režisavo didžiulio populiarumo sulaukusį serialą „Aštuonkojis“, kurį vėliau pratęsė kiti režisieriai.
Paskutinis režisieriaus darbas „Žmogžudystė šventinę dieną“ pasirodė 2002 m.
Damiano Damiani mirė 2013 m. kovo 7 d. savo namuose Romoje, sulaukęs 90 metų amžiaus.
Kuliamoji
thumb|350px|1881 metų kuliamoji Kuliamoji – javų kūlimo mašina.
Nuo XIX a. Lietuvos dvaruose buvo kuliama užsieninėmis kuliamosiomis. Panaikinus baudžiavą ir dvarininkams netekus neapmokamos darbo jėgos, daugiausia jomis kulta Suvalkijoje, Vakarų ir Šiaurės Lietuvoje.
Plintant fabrikinėms kuliamosioms, pagal jų pavyzdžius sau ir kitiems kuliamąsias padarydavo vietiniai meistrai. 1884 m. „Aušroje“ rašoma, kad Griškabūdyje valstiečio sūnus pagal fabrikinį pavyzdį pasidirbęs kuliamąją mediniu mechanizmu. Pasitaikydavo ir miestelių gyventojų, kurie nusipirkę kuliamąsias, kuldavo aplinkiniams valstiečiams. XX a. pradžioje kuliamosiomis imta kulti visoje Lietuvoje.
Pagal dydį ir kūlimo našumą kuliamosios buvo įvairių dydžių. Mažąsias kuliamąsias suko keli vyrai arba vilktas, vidutines ir didžiąsias – vilktas, žmonių vadintas maniežu, ruzvelkiu. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje visoje Lietuvoje stambių ir vidutinių valstiečių ūkiuose buvo naudojami mediniai vietinių meistrų darbo vilktai. Tuo pačiu laikotarpiu Lietuvoje plito fabrikiniai ketiniai keturiais rodikliais (dišliais) vilktai, sukami 5 – 6 arklių.
XIX a. pabaigoje valstiečiai ėmė naudotis kuliamosiomis varomomis malkomis kūrenamu garo varikliu – lokomobiliu. 1885 m. Šiaulių apskr. stambiuose dvaruose tokių kuliamųjų buvo 30.
Valdonė Petrauskaitė
Valdonė Petrauskaitė (g. 1984 m. rugpjūčio 23 d. Kaune) – Lietuvos tinklininkė. 2011 m. tapo Europos moterų tinklinio taurių taurės laimėtoja.
Sacharinė gazelė
Sacharinė gazelė (Gazella dama) – tikrųjų antilopių (Antilopinae) pošeimio dykaraginis (Bovidae) žinduolis.
Ngulu
thumb|300px|Japo valstijos žemėlapis Ngulu - labiausiai į vakarus nutolęs Japo valstijos atolas (80 km nuo Japo salos). Plotas - apie 1 km². 26 gyventojai (2008).
Sacharinė gazelė
Stambi gazelė. Kūno aukštis 90-120 cm, masė 50-85 kg. Viršutinė kūno dalis rausvai ruda. Galva, pilvas, pasturgalis balti. Balta dėmė pakaklėje. Ragus turi patinai ir patelės. Patinų ragai vidutiniškai 33 cm ilgio su ryškiais skersiniais žiedais, nuo pat pamato išlinkę atgal, po to į viršų, o jų viršūnės – šiek tiek į priekį. Patelių ragai trumpesni ir plonesni.
Gyvena dykumose. Laikosi pavieniui arba nedideliais būriais. Migracijų metu telkiasi į didesnius būrius. Minta dykumų augalais. Gali ilgai apsieiti be vandens. Nėštumas trunka 6-6,5 mėnesio. Gimsta 1 jauniklis. Gyvena iki 12 metų.
Paplitusi Afrikoje, Sacharos pietinėje dalyje nuo Maroko iki Nilo vidurupio.
Sacharinė antilopė įrašyta į Tarptautinę raudonąją knygą.
Springfildo ežeras
Springfildo ežeras – 17 km² ežeras JAV, Ilinojaus valstijoje, Springfildo mieste.
Ežeras buvo suformuotas 1931-1935 m., pastačius Spauldingo užtvanką.
Cu Hilf
Cu Hilf  – Lietuvos Raudonosios pagalbos Kauno rajono komiteto laikraštis, ėjęs 1937–1938 m. Kaune jidiš kalba.
Redagavo Cilė Maginskienė, Chaja Vilkoriščienė.
Vladikiškių koplyčia
Vladikiškių dvarininkų Romerių koplyčia–mauzoliejus – mūrinė koplyčia, stovinti Mažųjų Vladikiškių kaimo kapinėse, Žiežmarių apylinkės seniūnijoje, Kaišiadorių rajone, 2,4 km į šiaurės rytus nuo Žiežmarių, šalia kelio.
Mūrinė koplyčia Mažosiose Vladikiškėse – viena iš garsiai Romerių giminei priklausiusių laidojimo vietų. Ji stačiakampio plano, vakarinis fasadas (į kelio pusę) su trimis arkinėmis nišomis. Priekiniame fasade įrengta arkinė įėjimo durų anga, virš jos – stačiakampė niša. Viduje – aklinos nedekoruotos sienos, be rūsio. Patalpa naudojama sudėti kapinių kryžiams. Koplyčios išorinėje sienoje (vakarų pusėje) įrengtos trys lentos su epitafijomis. miniatiūra|180px|left|Koplyčios viduje
Istorija
Koplyčioje ir aplink ją esančiose kapinėse buvo laidojami Vladikiškių dvaro savininkai Romeriai. Šiose kapinėse palaidotas Aleksandras Juozapas Romeris (1784-1861), jo žmona Joana Siekluckytė (1802-1872), taip pat trys (iš turėtų penkių) sūnūs.
Epitafijų įrašai liudija apie palaidojimus koplyčioje:
VIII pasaulio futbolo čempionato atranka
VIII pasaulio futbolo čempionato atrankos varžybos vyko nuo 1964 m. gegužės 24 iki 1965 m. gruodžio 29 dienos. Užsiregistravo 74 rinktinės.
1 grupė
Papildomos rungtynės:
9 grupė
Sirija atsisakė dalyvauti varžybose.
Papildomos rungtynės:
11 grupė
Papildomos rungtynės:
Pirmasis etapas
1 grupė: Gana ir Gvinėja atsisakė žaisti.
2 grupė: Sudanas ir Kamerūnas atsisakė žaisti.
3 grupė: iš pradžių atsisakė Tunisas, vėliau Alžyras ir Liberija.
4 grupė: iš pradžių atsisakė Marokas, vėliau Senegalas, galiausiai ir Malis.
5 grupė: Iš pradžių atsisakė Etiopija, vėliau Gabonas.
6 grupė: Egiptas, Libija ir Nigerija atsisakė žaisti.
Antrasis etapas
Turėjo kautis 6 grupių nugalėtojai 3 porose (1 ir 5 grupė, 2 ir 4 grupė, 3 ir 6 grupė), tačiau visoms komandoms atsisakius rungtynės nevyko.
Azija
PAR buvo diskvalifikuota Egipto pasiūlymu. Iš pradžių buvo numatyta Azijos komandų turnyrą rengti Japonijoje, tačiau vėliau jis nukeltas į Kambodžą, dėl to Pietų Korėja atsisakė žaisti. Grupėje liko 2 komandos.
Finalas
Kadangi visos Afrikos komandos atsisakė žaisti, tai Azijos turnyro nugalėtojas tapo visos grupės nugalėtoju.
Nevėžio žemuma
thumb|right|250px|Nevėžio žemuma šalia [[Kėdainiai|Kėdainių]] Nevėžio žemuma – moreninė lyguma Vidurio Lietuvoje, Nevėžio baseine, tarp Rytų Žemaičių plynaukštės, Vilkijos ir Viešintų kalvagūbrių; Vidurio žemumos dalis. Apima Kėdainių, Kauno ir Panevėžio rajonus. Šiaurinė riba neryški; sutartine riba laikoma Nevėžio ir Lėvens vandenskyra. Paviršius formavosi tirpstant ir traukiantis pleistoceno paskutinio ledynmečio ledyno Nevėžio plaštakai.
Yra trijų lygmenų: 80-90 m (pavyzdžiui, Traupio lyguma), 70-80 m (Pagirių lyguma) ir ~65 m (abipus Nevėžio slėnio). Apatinio lygmens lyguma didžiausia, ją paįvairina dienovidinių krypties gūbriškos kalvos arba gūbriai (ledyno plaštakos šoniniai moreniniai dariniai; pvz., Ramygalos, Šilgalių, Lančiūnavos, Truskavos gūbriai kyla ~10 m virš aplinkinių pašlapusių lygumos plotų) arba riedulingi ruožai, o žemumos šiaurėje – upių senslėniai. Apatinio lygmens lygumoje yra smėliu užpiltų plotų. Nevėžis kerta visų trijų lygmenų lygumas. Nevėžio žemumos upių tinklas tankus, tačiau jos nevandeningos. Yra nenuotakių plotų.
Dirvožemiai velėniniai glėjiški ir vėlėniniai glėjiniai. Nevėžio žemuma gana miškinga. Kraštovaizdžiai sukultūrinti, intensyviai naudojama žemdirbystei ir gyvulininkystei. Būdingi monotoniški peizažai: visiškai plokščia plyna lyguma, vietomis paįvairinta gūbrių ar apaugusi mišku. Gražesni peizažai atsiveria upių (ypač Nevėžio) slėnių šlaituose.
Royal Blues FC
„Royal Blues Football Club“, o trumpiau „Royal Blues“– Taivano futbolo klubas.
Istorija
2009 m. įkurtas Rogues FC. Vėliau pervadintas ir tapo Royal Blues FC.
Ekipa rungtyniavo Premjer lygoje, bet 2018 m. sezone liko 7 vietoje ir iškrito į žemesnį divizioną.
Sero Sečinas
Sero Sečinas arba tiesiog Sečinas – archeologinė vietovė Peru Kostoje, Ankašo departamente, 5 km nuo Kasmos miesto. Vietovė yra Kasmos slėnyje, 90 m aukštyje. Atrasta (1937 m.) ir tyrinėta Peru archeologo Julio César Tello.
Vietovė užima 5 ha plotą, tačiau pagrindinė radinių dalis rasta 1 ha plote. Senovinį miestą sudaro 7 pastatai: pagrindinis pastatas (piramidės likučiai), statinys iš kūginių plytų, šventykla, Julio C. Tello ir Rafael Larco platformos bei dar 2 statiniai. Sero Sečine rasta daugiau 300 stelų su karių, belaisvių, paaukotų galvų atvaizdu. Stelose dažnas jaguaro, kuris buvo pagrindinė čavinų dievybė, motyvas.
Abisai Shiningayamwe
Abisajus Šiningajamvė (g. 1978 m. rugpjūčio 3 d.) – futbolininkas, Namibijos rinktinės ir Pietų Afrikos „Jomo Cosmos“ klubo vartininkas.
Shiningayamwe yra pagrindinis Namibijos vartininkas ir su rinktine dalyvavo 2008 m. Afrikos Tautų taurėje.
Šėtono bažnyčia
thumb|[[Bafometas Šėtono bažnyčios simbolis ]]
Šėtono bažnyčios knygos
Anton Szandor LaVey parašytos knygos:
Sid Meier
thumb|250px|right|Sid Meier Sid Meier (g. 1954 m. vasario 24 d. Detroite) – programuotojas ir kompiuterinių žaidimų kūrėjas, vienas garsiausių ir svarbiausių žmonių kompiuterinių žaidimų industrijoje. Labiausiai jį išgarsino „Civilizacija“ ir „Railroad Tycoon“.
1982 metais kartu su Bill Stealey Sid Meier įkūrė kompaniją „Microprose“, kurioje ir sukūrė „Civilizacijos“ žaidimą. 1996 metais palikęs „Microprose“, jis kartu su Jeff Briggs įkūrė „Firaxis Games“ kompaniją, kuri išleido „Civilizacijos“ bei kitų jo žaidimų tęsinius, užsiėmė naujų strateginių žaidimų kūrimu, prisidėjo prie „The Sims“ kūrimo.
1999 metais Sid Meier tapo antruoju žmogumi, įtrauktu į Academy of Interactive Arts & Sciences šlovės lentą.
Ne visus Sid Meier vardo žaidimus kūrė jis pats. Pavyzdžiui, „Sid Meier's Alpha Centauri“ pagrindinis kūrėjas buvo Brian Reynolds, o „Sid Meier's Civilization IV “– Soren Johnson.
Antalinos dvaras
Antalinos dvaras – dvaras Anykščių rajone, šalia kelio, Antalinos kaime. Dabartiniai dvaro rūmai statyti 1892 metais, pasižymi kompaktiškumu ir racionaliu išplanavimu.
Istorija
Rašytiniuose šaltiniuose Utalinos (Otaljanovo) dvaras minimas 1746 m., mūrinius rūmus 1812 m. pastatė Durasas ir dvarą iki 1914 m. valdė jo palikuonys, kai iš paskutiniojo dvarininko Marijono Durasevičiaus – dvaras perėjo Julijai Jaloveckienei.
1924 m. vykstant dvaro žemių parceliacijai dvaro savininkei Julijai Jaloveckienei iš 132,51 ha buvo palikta 79,35 ha žemės. Nuo 1926 m. dvaras priskirtas Putino kaimui. 1925 m. dvarą nupirko iš JAV grįžęs ir iki 1948 m. valdė Mykolas Linkevičius (1891–1965) su žmona Eleonora Linkevičiene (?-1984). Jie abu 1948 m. gegužės 24 d. buvo ištremti į Sibirą.