cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kudariškių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Alovės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Daugų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Alovės apylinkės.
OKS Odra Opole
Opolės „Odra“ – Lenkijos futbolo klubas iš Opolės.
Istorija
Klubas įkurtas 1945 m. Yra dalyvavę elito diviziono kovose.
Althornas
thumb|right|250px|Althornas thumb|right|250px|Grojimas althornu Althornas (JAV, brit.; ) – varinis pučiamasis instrumentas, grojantis Ediapazone, kurio vamzdis beveik visame ilgyje kūgiškas. Pūstukas paprastai gilus, korneto tipo.
Althornus daugiausia naudoja marširuojantys orkestrai, varinių pučiamųjų orkestrai ir panašūs ansambliai.
Istorija
Althornas yra sakshornų šeimos, kurią XIX a. 5-tą dešimtmetį sukūrė belgų muzikos instrumentų gamintojas Adolfas Saksas, narys. Althornas yra Sakso išrastos saksotrombos (saxotromba) palikuonis. Visi išlikę Sakso pagaminti altiniai instrumentai turi tokius vidinius skersmenis, kurie aprašyti jo saksotrombos patente. Šiame patente soprano garsas (diskantas) yra suderintas kaip E, todėl instrumentų seriją sudaro E(sopranas), B(kontraltas), E(altas). Instrumentas, sekęs po altinės saksotrombos buvo aprašytas kaip baritoninis B. Todėl altinį instrumentą vadino tiek altiniu, tiek tenoriniu, kadangi žmonės norėjo išlaikyti sistemingumą. Todėl althornas kai kur vadinamas ir tenorhornu (brit.).
Kadangi visi šiuolaikiniai instrumentai yra didesnių skersmenų, althornai dabar yra labiau sakshornai, negu saksotrombos. Instrumento tesitūra aiškiai yra altinė, todėl oficialiai althornas turėtų vadintis altinis sakshornas.
Aprašas
Althornas yra vožtuvinis varinis pučiamasis instrumentas (E), kurio vamzdis praktiškai visas yra kūgiškas kaip ir eufonijos ar fliugelhorno. Su juo naudojamas gilus piltuvėlio ar taurės pavidalo pūstukas. Šie sandaros bruožai suteikia althornui švelnų sklandų garsą, kuris dažnai naudojamas kaip vidurinis balsas, palaikantis trimitų kornetų ar fliugelhornų melodijas ir užpildantis tarpą tarp virš žemųjų tenorinių ir bosinių instrumentų (trombonas, baritonhornas, eufonijus ir tūba).
Althornų vožtuvai paprastai yra stūmokliniai, nors ne vien tik.
Althornai buvo ir yra gaminami įvairių pavidalų:
Europoje „Cerveny“ kompanija althornus gamina nuo 1852 m. Šiuo metu jie gamina modelius, kurių vamzdis surangytas kaip klasikinės valtornos ar ovaliai lyg Vagnerio tūbos. Visi šie modeliai turi sukamuosius vožtuvus (rotary valve), o ne labiau įprastus stūmoklinius vožtuvus.
Britiškuose varinių pučiamųjų orkestruose tenorhornų sekcija paprastai groja unikalią partiją, o solo althornas atlieka dažnus solo pasažus. Tačiau althornai rečiau naudojami kaip solo instrumentai. Dėl althornų tembro ir partijų, kurias jais groja, althornų sekcija sunkiai girdima kaip atskiras komponentas net profesionaliuose studijų įrašuose. Nežiūrint to althornų sekcija daug prisideda prie sodraus švelnaus varinių pučiamųjų orkestro skambesio. Althornai, ypač pagaminti XX a. viduryje, paprastai yra mažos galios garso, todėl jie gan greitai pagarsėjo kaip varinių pučiamųjų orkestrų „pelenės“, kurios slepiasi tarp daug galingesnių kornetų ir trombonų. Ši reputacija atėmė norą kompozitoriams rašyti muziką althornams ir taip mažino althornų populiarumą. Paskutiniais metais įvairūs althornų gamintojai ne sykį bandė sukurti althornus su gerokai galingesniu garsu, bet jiems būdingu švelniu tembru. Kai kurie tokie šiuolaikiniai althornai itin išpopuliarėjo D. Britanijoje, pvz., paskutinį dešimtmetį althornų rinkoje dominuoja „Besson Sovereign“ ir „Yamaha Maestro“.
Tiryliai
Tiryliai – viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, į vakarus nuo Zarasų.
Michelle Bachelet
Mišelė Bašelė (Verónica Michelle Bachelet Jeria, g. 1951 m. rugsėjo 29 d. Santjage) – gydytoja, Čilės politinė veikėja, nuo 2006 m. kovo 11 d. iki 2010 m. kovo 11 d. Čilės prezidentė.
Biografija
Gimė antropologės Angelos Cheria ir aviacijos generolo Alberto Bašelė, Čilės prezidento Salvadoro Aljendės valdymo metu vadovavusio Maisto departamentui, šeimoje. 1969 m. baigusi Chaviero Kareros mergaičių licėjų, įstojo į Čilės universiteto medicinos fakultetą.
1973 m. rugsėjo 11 d. kariškiams įvykdžius valstybės perversmą Mišelė neteko ir tėvo, ir sužadėtinio Chaimės Lopeso, žuvusių nuo kankinimų A. Pinočeto kalėjimuose. 1975 m. kartu su motina į Villa Grimaldi požemius buvo patekusi ir Mišelė. Tačiau jos brolio Alberto dėka jas pavyko išvaduoti.
Jos apsigyveno Rytų Vokietijoje, kur Mišelė Leipcigo Herderio institute studijavo vokiečių kalbą, ir tęsė medicinos studijas Berlyno Humboltų universitete.
1979 m. grįžusi į Čilę 1983 m. ji užbaigė medicinos studijas Čilės universitete. 1983–1986 m. dirbo vaikų ligoninėje ir nevyriausybinėje organizacijoje, padėdama nukankintųjų ir dingusiųjų be žinios vaikams. Ji dalyvavo ir Manuelio Rodrigeso patriotinio fronto, siekusio nužudyti Pinočetą, veikloje.
Uodegotasis melsvys
Aptinkami pamiškėse, laukymėse. Vikšrai maitinasi liucernos, dobilų vaiklapiais. Ant šių augalų lapų ar stiebų jie virsta lėliukėmis. Antrosios generacijos vikšrai žiemoja.
Michelle Bachelet
Biografija
Nuo 1990 m., kai Čilėje vėl nugalėjo demokratija, ji dirbo Sveikatos apsaugos ministerijoje konsultante santykiams su tarptautinėmis sveikatos organizacijomis, 1994–1997 m. – patarėja, kartu studijuodama Nacionalinėje politinių ir strateginių studijų akademijoje ir JAV. 1998 m. sugrįžusi į Čilę buvo paskirta Karo ministerijos patarėja.
Uodegotasis melsvys
Lietuvoje reta rūšis.
Michelle Bachelet
Politinė veikla
1969 m. įstojusi į universitetą ji tapo Socialistinio jaunimo organizacijos nare, o 1970 m. – Čilės socialistų partijos (PSC) nare. Nuo 1995 ji PSC Centro komiteto narė, 1998–2000 m. dirbo Politinėje komisijoje.
2000 m. kovo 11 d. prezidento Rikardo Lagoso buvo paskirta Sveikatos apsaugos ministre, o 2002 m. sausio 7 d. tapo Gynybos ministre – pirmąja moterimi šiame poste visos Lotynų Amerikos istorijoje.
2004 m. atsižvelgdama į jos populiarumą visuomenėje, partija ją išrinko kandidate į šalies prezidento postą. Ji susilaukė ir koalicijos, į kurią įeina Čilės krikščionių demokratų partija, Čilės partija už demokratiją ir Čilės radikali socialdemokratinė partija, palaikymo. 2005 m. gruodžio mėnesį vykusiuose rinkimuose gavo 46 % balsų ir pateko į antrąjį turą. 2006 m. sausio 15 d. už ją savo balsus atidavė 53,5 % rinkėjų.
Komptono sklaida
Komptono sklaida (arba Komptono efektas) – gama arba rentgeno spindulių energijos sumažėjimas (bangos ilgio padidėjimas), kai spinduliai praeina pro medžiagą. Taip pat egzistuoja atvirkštinė Komptono sklaida, kai gama fotonai įgyja papildomos energijos. Pirmasis Komptono efektą stebėjo Artūras Komptonas 1923 metais ir vėliau šį efektą patvirtino Komptono studentas Y. H. Woo. Už šį atradimą A. Komptonas buvo apdovanotas Nobelio fizikos premija 1927 metais.
Elektronų ir didelės energijos fotonų sąveikos rezultatas – tamprusis susidūrimas (judesio kiekis nekinta), kai fotonas perduoda dalį savo energijos elektronui ir pakeičia savo skriejimo kryptį.
Komptono sklaidos formulė
frame|right|Fotonas, kurio bangos ilgos \lambda \, atskrieja iš kairės, susiduria su ramybės būsenoje esančiu objektu ir, pakeitęs bangos ilgį į, toliau nuskrieja kampu \theta \,.
Komptono bangos pokytis aprašomas formule:
- bangos ilgio pokytis
- Komptono bangos ilgis (~0,024263 Å). Čia h - Planko konstanta, me - elektrono masė, c - šviesos greitis.
\theta \, - atsispindėjusių dalelių kampas
Atvirkštinis Komptono efektas
Atvirkštinis Komptono efektas (energijos padidėjimas, bangos ilgio sumažėjimas) yra svarbus astrofizikai. Yra manoma, kad akrecinis diskas, kuris supa juodąją skylę, skleidžia šiluminį spinduliavimo spektrą. Šio spinduliavimo sukurti mažos energijos fotonai vainike esančių elektronų yra išsklaidomi į didesnės energijos fotonus. Manoma, kad šis efektas yra laipsninės juodųjų skylių rentgeno spektro (energijos 0,2-10 keV srityje) priklausomybės priežastis.
Komptono atvirkštinis efektas taip pat stebimas, kai kosminio fono fotonai praskrieja pro karštas dujas, kuriose skendi galaktikų spiečius. Šie fotonai išsklaidomi į didesnių energijų fotonus šiose dujose. Šis efektas dar pavadintas Siuniajevo ir Zeldovičiaus efektu.
Pritaikymai
Komptono sklaida daugiausiai pritaikoma radiobiologijoje, nes ši sklaida yra tikimiausia rentgeno spinduliams sąveikaujant su gyvų būtybių atomų branduoliais. Tai pritaikoma radioterapijoje. Medžiagos fizikoje Komptono efektas gali būti panaudotas zonduojant elektronų banginėms funkcijoms. Taip pat Komptono efektas panaudojamas gama daleliu spektroskopijoje.
Janos plokščiakalnis
Janos plokščiakalnis  – plokščiakalnis Sibire, Jakutijoje, Janos–Oimiakono kalnyno dalis, esanti Janos vidurupio baseine. Aukštis iki 1768 m. Vakaruose riboja Verchojansko kalnagūbris, rytuose – Čerskio kalnagūbris. Sudarytas iš aleuritų ir molingų skalūnų, triaso laikotarpio smiltainio, granitinių intruzijų.
Plokščiakalnis daugiausia padengtas maumedžių retmiškiais.
Denizlis
Denizlis – miestas Turkijos pietvakariuose, Emiro upės (Didžiojo Mendereso intakas) slėnyje; provincijos centras. Keliai į Izmirą, Antaliją. Oro uostas. Tekstilės, odos, maisto (vaisių perdirbimo) pramonė. Netoli miesto kasamos rusvosios anglys, chromo rūda, siera. Turizmas. Bizantinio stiliaus citadelės griuvėsiai (XI a.). Netoli Denizlio yra Pamukalės versmės, Hierapolio griuvėsiai, Kolosio, Laodikėjos ir kiti antikiniai miestai.
Istorija
Denizlio apylinkėse gyvenama nuo 2500 m. pr. m. e. Miestas įkurtas 261 m. pr. m. e., XIII a. perkeltas į dabartinę vietą. 1710, 1899 m. nukentėjo nuo žemės drebėjimų.
Policikliniai aromatiniai angliavandeniliai
miniatiūra|Policiklinio aromatinio angliavandenilio struktūra Policikliniai aromatiniai angliavandeniliai (Daugiacikliai aromatiniai angliavandeniliai sutr. DAA, PAH arba PAA) – cheminiai junginiai, sudaryti iš daugelio kondensuotų aromatinių žiedų. Daugelis jų yra (arba spėjama, kad yra) kancerogenai. Paprasčiausias iš jų yra benzociklobutenas (C8H6).
Paplitimas, savybės
Policikliniai aromatiniai angliavandeniliai randami gamtoje, normaliomis sąlygomis, kambario temperatūroje tai – kietos agregatinės būsenos medžiagos. Jų aukšta lydymosi ir virimo temperatūra, žemas garų slėgis. Tam tikri jų kiekiai išsiskiria nepilno organinių medžiagų degimo ar jų pirolizės metu.
Cheminės savybės
Šie junginiai gana blogai tirpsta vandenyje – hidrofobiški. Jų tirpumas mažėja, didėjant molekulinei masei, t. y. kondensuotų aromatinių žiedų skaičiui. Tačiau šie junginiai labai gerai tirpsta organiniuose tirpikliuose, riebaluose – yra lipofiliški.
Policiklinių aromatinių angliavandenilių junginiai chemiškai yra gana inertiški. Atsižvelgiant į poveikį aplinkai, svarbiausios cheminės reakcijos yra hotodekompozicija bei reakcijos su azoto oksidais, azoto rūgštimi, sieros oksidais, sieros rūgštimi, ozonu ir hidroksilo radikalais.
Pavyzdžiai
Toliau minimi junginiai priskiriami prie policiklinių aromatinių angliavandenilių:
Rokančių apylinkė
Rokančių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Daugų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Daugų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Alovės apylinkės ir Bukaučiškių apylinkės.
Neandertalietis
Neandertalietis (Homo neanderthalensis) – archainė žmonių (Homo) genties rūšis, išnykusi maždaug prieš 40 000 metų. Panašu, kad jie atsirado Europoje, o po to išplito pietvakarių, centrinėje ir šiaurinėje Azijoje. Šiose teritorijose jie paliko šimtus akmeninių įrankių. Beveik visi senesni nei 160 000 metų įrankiai priskiriami Mustjė kultūrai.
Be plačiai priimtos neandertaliečių, kaip atskiros rūšies, sampratos, taip pat naudojamas pavadinimas Homo sapiens neanderthalensis, neandertaliečius laikant žmonių Homo sapiens porūšiu, o šiuolaikinius žmones vadinant Homo sapiens sapiens.
thumb|left|200px|Neandartaliečio kaukolė iš La Chapelle-aux-Saints ([[Prancūzija)]]
thumb|left|200px|Kaukolės: šiuolaikinio [[Žmogus|žmogaus kairėje, neandertaliečio dešinėje]]
Kilmė
Manoma, kad tiek neandertaliečiai, tiek šiuolaikiniai žmonės išsivystė iš Homo erectus. Pirmosios migracijos iš Afrikos į Euraziją metu Homo erectus paliko Afriką (greičiausiai per Levantą) ir pasiekė Gruziją (Dmanisi fosilijos). Homininai pasiekė Kiniją prieš 1,7 mln. m. ir Iberijos pusiasalį prieš 1,4 mln. m. Kaulų fragmentų, rastų Ispanijoje ir datuojamų laikotarpiu prieš 1,2 mln. m., atradėjai teigia, kad šie homininai (priskiriami Homo antecessor rūšiai) buvo neandertaliečių bei Homo heidelbergensis, senesnės homininų rūšies, protėviai. Dauguma antropologų šią interpretaciją atmeta.
Daugelio genetinių tyrimų duomenimis, neandertaliečių ir išuolaikinių žmonių linijos atsišakojo laikotarpiu prieš 800 000 ir 400 000 metų. Remdamiesi šiais duomenimis, dauguma tyrinėtojų laikosi pozicijos, kad neandertaliečiai kilo (per Homo heidelbergensis) iš vėlesnės Homo erectus populiacijos, migravusios iš Afrikos per minėtą laikotarpį. Tuo tarpu dalis Afrikoje likusios Homo erectus populiacijos evoliucionavo (galbūt per tarpinę Homo rhodesiensis rūšį) į šiuolaikinius žmones prieš 200 000 metų ar anksčiau.
Neandertaliečiams būdingi bruožai aptinkami Homo heidelbergensis rūšies atstovuose, datuojamuose laikotarpiu prieš 600 000 ir 350 000 metų. Kol kas Europoje nerasta homininų fosilijų, datuojamų laikotarpiu prieš 300 000 ir 243 000 metų. Dėl to susitarta homininus, datuojamus vėlesniu nei 243 000 metų laikotarpiu, vadinti neandertaliečiais.
Žymiai daugiau ir geriau išsilaikiusių fosilijų aptinkama, pradedant laikotarpiu prieš 130 000 metų. Neandertaliečių rūšies atstovai, datuojami vėlesniu nei minėtas laikotarpis, sudaro didžiąją dalį žinomų neandertaliečių skeletų, jie buvo pirmieji, kurių anatomija detaliai ištirta. Šie individai įvardijami kaip tipiniai arba klasikiniai neandertaliečiai. Morfologiniuose tyrimuose pastarasis terminas dar kartais vartojamas siauresne prasme, juo įvardinant neandertaliečius, priskiriamus vėlesniam nei 71 000 metų laikotarpiui.
Pagal laikotarpius neandertaliečiai klasifikuojami į:
Morfologija ir fiziologija
Balso stygos buvo pakankamai išsivysčiusios artikuliuotai kalbai. Jie gyveno šalia žmonių ir, tikėtina, galėjo juos suprasti. Slovėnijoje rasta neandertaliečiui priskiriama fleita – 12 cm ilgio iš jauno lokio šlaunikaulio su skylutėmis 4-iems pirštams. Tai gali rodyti abstraktaus mąstymo ir vaizduotės faktus.
Neandertaliečiai turėjo 13 % didesnes smegenis (1500 mililitrų) lyginant su šiuolaikinio žmogaus (1400 ml). Jie buvo nepaprastai fiziškai stiprūs. Vyrų ūgis buvo apie 175 cm, moterų – 160 cm. Akiduobių dydis liudija turėjus dideles akis. Dėl stambesnių kaulų ir didesnės raumenų masės turėjo sverti apie 10 kg daugiau nei šiuolaikiniai žmonės.
Neandertaliečiai ir žmonės
Yra keletas neandertaliečių išnykimo teorijų. Viena jų teigia, kad ši žmogaus rūšis pasiekė natūralią „evoliucijos aklavietę“, nesugebėjusi prisitaikyti prasidėjus paskutiniajam ledynmečiui. Pagal kitą teoriją neandertaliečiai, neturėdami gausios populiacijos, buvo išstumti žmonių (homo sapiens sapiens).
Grabarka (Mileičicės valsčius)
Grabarka  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Mileičycių valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Šalia kaimo teka Nurčiko upė.
Neandertalietis
Neandertaliečiai ir žmonės
Pagal naujausių tyrinėjimų išvadas, skaičiuojant nuo XXI amžiaus pradžios, maždaug prieš 37 000–86 000 metų neandertaliečiai ir žmonės (Homo sapiens) kryžminosi. Dabartiniai žmonės, kurie kilę iš Europos ir Azijos, turi dalį X chromosomų, paveldėtų iš neandertaliečių. Žmonės paveldėję mažiausiai 20 procentų neandertaliečių DNR. Paskutiniais apytiksliais apskaičiavimais, DNR aptinkama iki 1–4 procente dabartinės Eurazijos kilmės žmonių populiacijos genome.
Afrikos negridams, kurie su neandertaliečiais kontaktų neturėjo, bet kontaktavo su iki šiol nežinomomis kitomis Afrikoje gyvenusiomis žmonių (Homo) genties rūšimis – neanderatalietiškos X chromosomos nebūdingos.
Neandertalietiški požymiai žmonėse
Žmonėse neandertaliečių požymiai gali būti strazdanos, paraudę skruostai, šviesi oda, raudoni, tiesūs ir stori plaukai, didelės akys palyginus su veido forma, pailga kaukolė (žvelgiant iš šono), išryškėjęs nosikaulis (kuprelė), trumpas, neryškus smakras, plati rankos plaštaka, padidėjusi rizika krono ligoms, rizika susirgti antriniu cukriniu diabetu, sistemine raudonąja vilklige, pirmine biliarine kepenų ciroze, taip pat padidėjusi rizika į ilgalaikę depresiją. Vienas iš neandertaliečių požymių yra ir rūkančių priklausomybė nuo nikotino, kuomet sunku mesti rūkyti.
Materialinė kultūra
Neandertaliečiai naudojosi ugnimi pasišildyti bei maistui gaminti. Dėvėjo kūno apdangalus ir gaminosi ginklus – rasti ietigaliai. Taip pat gaminosi akmeninius žeberklus ir medines ietis ugnimi sustiprintais smaigaliais. Laidojo mirusius, todėl galima teigti, kad jau egzistavo ritualų užuomazgos bei mirties ir pomirtinio gyvenimo suvokimas. Irako oloje rasta gėlių likučių – rūpinimasis mirusiaisiais. Tyrimai rodo jas turėjus gydomųjų savybių.
Neandertaliečiai žmonių kultūroje
Atradus neandertalietį, Ernst'as Haeckel'is 1866 m. pasiūlė vadinti Homo stupidus, tai yra „kvailas žmogus“. Apie neandertaliečius nemažai medžiagos galima rasti grožinėje ir mokslinėje literatūroje, yra sukurtos komedijos. Dar XXI a. pradžioje juos pašaipiai ar klaidingai vaizduodavo pabaisomis, tankiais plaukais apaugusiu kūnu, žemo ir raumeningo kūno sudėjimo, grubaus charakterio, tamsios išvaizdos sutvėrimais, beždžionėmis ir t. t. Norint įžeisti kitą žmogų, anksčiau ir šiais laikais, asmuo sulyginamas su neandertaliečiu – neva kvailokas ir negražus.
Su paskutiniais mokslo atradimais, seni mąstymo nusistatymai prieš juos keičiasi, nyksta neigiami kategoriškumai.
Pavadinimo kilmė
Pavadinimas „neandertalietis“ kilęs nuo Neandertalio nedidelio slėnio esančio Šiaurės Reino-Vestfalijos žemėje (Vokietijoje), dviejų kaimų – Erkrato ir Metmano teritorijoje, netoli Diuseldorfo ir Vupertalio. Neandertaliečio kaulai ten rasti 1866 m. Dar anksčiau, 1829 m. neandertaliečių kaulų buvo rasta Belgijoje, bet jie tuomet nebuvo identifikuoti.
Neandertaliečio sinonimai
Be dabar naudojamo oficialaus lotynų kalba pavadinimo Homo neanderthalensis, dar yra šie dabar nenaudotini:
Kazimieras Romualdas Župerka
Kazimieras Romualdas Župerka (g. 1937 m. kovo 4 d. Gėlainiuose, Kėdainių rajonas) – Lietuvos mokslininkas kalbininkas, visuomenės ir kultūros veikėjas.
Biografija
Mokėsi Dotnuvos vidurinėje mokykloje. 1958 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą (ŠPI). 1958 m. pakviestas dirbti ŠPI Lietuvių kalbos ir literatūros katedros asistentu. 1969 m. filologijos mokslų kandidatas.
1970–1972 m. ŠPI Lietuvių kalbos ir literatūros katedros docentas, 1972–1977 m. ŠPI prorektorius mokslo ir mokymo reikalams. Nuo 1977 m. ŠPI Humanitarinio fakulteto Lietuvių kalbos katedros docentas, Šiaulių universiteto Lietuvių kalbos katedros vedėjas. 1996 m. humanitarinių mokslų habilituotas daktaras. 2000 m. profesorius.
Lietuvių kalbos draugijos garbės narys. Valstybinės lietuvių kalbos komisijos narys (1990–2007)..
1983 m. išleido vadovėlį aukštųjų mokyklų studentams „Lietuvių kalbos stilistika“, 1997 m. – vadovėlį „Stilistika“, 1990 m. vadovėlio „Lietuvių kalba XI–XII klasei“ bendraautoris.
Šiaulių miesto savivaldybės tarybos 2003 m. rugsėjo 11 d. sprendimu Nr. T-847 suteiktas Šiaulių Garbės piliečio vardas.
Su žmona, mokytoja Joana užaugino dukras – Vitą ir Aušrą.
Marija Luiza Austrė
miniatiūra|Marie Louise thumb|left|80px|Marijos Luizos Austrės monograma Marija Luiza Austrė (, tikr. Maria Ludovica Leopoldina Franziska Therese Josepha Lucia von Habsburg-Lothringen; 1791 m. gruodžio 12 d. – 1847 m. gruodžio 17 d.) – antroji Prancūzijos imperatoriaus Napoleono Bonaparto žmona, vėliau Parmos kunigaikštienė. Ji buvo imperatorienė nuo 1810 m. iki 1814 m.
Ji buvo paklusnesnė už pirmąją Napoleono žmoną Žozefiną, už tai ją garbino Napoleonas Bonapartas.
Pėnė
Pėnė ( 'puta') – upė Vokietijoje. Į Kumerovo ežerą įteka Vakarinė Pėnė (Westpeene), Mažoji Pėnė (Kleine Peene) ir Rytinė Pėnė (Ostpeene), o iš jo išteka Pėnė, kuri teka pro Anklamo miestą į Ščecino įlanką (Oderio lagūną).
Vakarinę Oderio šaką, kuri skiria Uznamo salą nuo Vokietijos žemyninės dalies, dažnai irgi vadina Peene, nors iš tikrųjų tai jau Baltijos dalis, vadinama Pėnestromu. Tai vienas iš sąsiaurių, jungiančių Ščecino įlanką su Pomeranijos įlanka. Kitos protakos yra Svina (Świna) ir Dzivna (Dziwna).
Didžiausi miestai prie Peenės yra:
Danas Rapšys
Danas Rapšys (g. 1995 m. gegužės 21 d. Panevėžyje)  – Lietuvos plaukikas, 2017 m. Europos čempionas 200 m distancijoje laisvuoju stiliumi trumpajame baseine, nacionalinis rekordininkas.
Biografija
2015 m. pasaulio čempionate individualiuose plaukimo nugara rungtyse užėmė 28-ą (100 m) ir 19-ą (200 m) vietas. Vyrų 4x100 m kombinuotoje estafetėje kartu su Giedriu Titeniu, Tadu Duškinu ir Mindaugu Sadausku pagerino Lietuvos rekordą – 3:35.30 ir užėmę 12-ą vietą pateko į 2016 m. vasaros olimpines žaidynes.
2016 m. Europos čempionate pelnė bronzos medalį vyrų 200 m plaukimo nugara rungtyje. Rio de Žaneire vykusios olimpinės žaidynės buvo pirmosios sportininko karjeroje. Nei vienoje iš individualių rungčių sportininkui nepavyko patekti į pusfinalį (100 m nugara – 24 vieta, 200 m nugara – 21 vieta). Vyrų kombinuotoje estafetėje kartu su Lietuvos nacionaline rinktine užėmė 14-ą vietą.
2017 m. pasaulio čempionate Rapšys beveik visuose asmeniniuose startuose gerino Lietuvos rekordus iš viso pagerindamas 4 nacionalinius rekordus. Vyrų 200 m plaukimo laisvuoju stiliumi atrankoje sportininkas buvo 10-as (1:46.93) ir nors pusfinalyje sportininkas plaukė greičiau (1:46.56) į finalą patekt nepavyko. Vyrų 200 m plaukimo nugara rungties atrankoje Rapšys buvo trečias (1:56.67), o pusfinalyje aštuntas (1:56.11) užsitikrindamas savo pirmąjį pasaulio čempionato finalą sportinėje karjeroje. Finale sportininkas distanciją nuplaukė lėčiausiai per visus savo plaukimus (1:56.96) ir galutinėje įskaitoje liko 8-as.
2017 m. vasaros Universiadoje pelnė auksą 200 m laisvo stiliaus ir 200 m nugara plaukimo rungtyse bei bronzą 100 m nugara plaukimo finale.
2017 m. Europos trumpojo baseino čempionate Kopenhagoje tapo Europos čempionu 200 m laisvuoju stiliumi rungtyje, pagerinęs Lietuvos rekordą (1:40,85). Taip pat iškovojo bronzos medalį ir pagerino Lietuvos rekordą 200 m plaukimo nugara distancijoje (1 min. 49,06).
2018 m. pasaulio trumpo baseino plaukimo čempionate pelnė auksą 400 m plaukime laisvuoju stiliumi ir sidabrą 200 m plaukime laisvuoju stiliumi.
2019 m. kovo 2 d. Lietuvos žiemos plaukimo čempionate įvykdė 200 m plaukimo laisvuoju stiliumi olimpinį kvalifikacinį normatyvą ir tapo pirmuoju lietuviu patekusiu į 2020 m. vasaros olimpines žaidynes.
UEFA mugių taurė 1964–1965 m.
UEFA mugių taurė 1964–1965 m. – septintasis UEFA mugių taurės turnyras. Prasidėjo 1964 m. rudenį. Taurę laimėjo klubas, finale nugalėjęs  klubą. Turnyras praplėstas nuo 32 iki 48 komandų.
Ažupiečiai (viensėdis)
Ažupiečiai – viensėdis Anykščių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Šeimyniškių.
Hmongai
Hmongai (Hmoob/Moob) – Azijos tauta. Gyvena kalnuotuose regionuose pietų Kinijoje, šiaurės Vietname, Laose ir Tailande. Dalis hmongų gyvena Šiaurės Amerikoje ir Europoje. Bendra populiacija – 4-5 milijonai žmonių. Laikomi miao tautų grupės pogrupiu. Kalba hmongų-mienų kalbų šeimai priklausančiomis hmongų kalbomis.
Hmongai išsiskiria savo spalvinga apranga. Namus stato iš plūkto molio.
1918–1921 m. Laoso hmongai suorganizavo sukilimą prieš kolonijinę prancūzų valdžią. Po antrojo pasaulinio karo CŽV verbavo hmongus kovai prieš Laoso ir Vietnamo socialistines pajėgas. Kuomet JAV pralaimėjo karą Pietryčių Azijoje, daug hmongų pasitraukė į Tailandą, iš ten emigravo į Vakarų Europą, JAV, Kanadą. Nuo 1990 m. pradėtas hmongų grąžinimas į gimtąsias žemes.
Delis
Delis  – miestas šiaurės Indijoje, šalies sostinė. 26,5 mln. gyventojų (2016). Miestą sudaro senamiestis (Senasis Delis), esantis prie Džamnos upės, ir naujamiestis (Naujasis Delis), kuriame reziduoja Indijos valdžia.
Mieste yra Džami Masdžido mečetė, Indijos vicekaralių rūmai Raštrapati Bhavanas, Radžpato prospektas, Kutb Minaro minaretas (su aukščiausiu pasaulyje akmeniniu bokštu), Džai Singho observatorija. 1922 m. įkurtas Delio universitetas (naujamiesčio pietuose), kuriam priklauso 74 koledžai. Yra du oro uostai – I. Gandi (tarptautinis) ir Palamo, sporto įrengimai (pastatyti 1982 m. Azijos žaidynių proga). Delyje yra Mahatmos Gandžio kremavimo vieta. Priemiesčiuose daug pramonės įmonių (ypač – plačiojo vartojimo prekių). Senamiestis garsus meno amatais.
Istorija
Senovėje miestas buvo vadinamas Indraprastha. Pasak Mahabharatos, buvo įkurtas apie 1400 pr. m. e., valdant Pandavų karaliui Judhišthirai. Delio vardas žinomas nuo I a. pr. m. e. – tuomet miestą pastatydino ir jį savo vardu pavadino radža Dhilu. Buvo reikšmingas Maurijų dinastijos (III a.) laikais – tai patvirtina ir rastas vieno galingiausių tos dinastijos valdovų Ašokos įsakas, iškaltas akmenyje. Pagal indrų tradiciją, XI–XVII a. 1-osios pusės Delio istorija skiriama į 7 sugriauto, apleisto ir vėl atstatyto miesto (miestų) laikotarpius.
1206 m. Delis tapo Delio sultonato, 1526 – Mogolų imperijos sostine (iki 1707 m. pakaitomis su Agra). XIII–XVIII a. Delis buvo svarbiausias Šiaurės Indijos prekybos ir amatų centras. 1803 m. jį užėmė britai; miestas iki 1858 m. išliko realios valdžios netekusių D. mogolų rezidencija. Vienas Indų sukilimo (1857–1859) centrų. XIX a. 2-ojoje pusėje jo plėtra sulėtėjo. 1912–1929 Delio (dab. – Senasis Delis) pietų pakraštyje pastatytas (pagal anglų architektų E. Lutyens ir H. Baker projektą) modernaus vakarietiško stiliaus priemiestis, netrukus virtęs miesto dalimi – Naujuoju Deliu. Į jį britai 1912 m. iš Kalkutos perkėlė Indijos kolonijos administracinį centrą – tai paspartino Delio plėtrą.
Nuo 1947 m. Naujasis Delis – nepriklausomos Indijos, nuo 1950 m. – Indijos konstitucinė sostinė. 1948–1951 m. į Delį iš Pakistano atsikėlė dalis sikhų ir hinduistų, vėliau daug gyventojų iš Radžastano, Utar Pradešo ir kitų valstijų (1911 m. buvo 240 000 gyventojų, 1961 m. – 2,4 mln.). Delis XX a. 2-ojoje pusėje sparčiai plėtėsi, tapo svarbiausiu Šiaurės Indijos ūkio, kultūros, švietimo, susisiekimo ir turizmo centru, vienu svarbiausių regione Pietų Azijos miestų.
Geografija
Delis įsikūręs Indijos Šiaurėje, didelėje ir derlingoje žemumoje, esančioje Himalajų papėdėje.
Miestas skirstomas į dvi dalis: Senąjį ir Naująjį Delį. Abi dalis jungia vadinamasis Konoto (Connaught Place) žiedas – vieta, kur įsikūrę daugybė restoranų, barų, parduotuvių ir viešbučių. Senasis Delis, tai gyvenamasis ir pramonės rajonas. Čia pastatai žemi ir chaotiškai išsibarstę, gatvelės siauros ir pilnos žmonių. Čia daug rytietiškų turgaviečių ir monumentalių pastatų iš Didžiųjų Mogolų epochos. Naujasis Delis įsikūręs į pietus nuo Senojo Delio; konstitucinė Indijos sostinė. Susideda iš trijų parkais atskirų rajonų: prekybinio, gyvenamojo ir vyriausybinio. Naujasis Delis buvo pastatytas XX a. trečiajame dešimtmetyje pagal britų architektų projektus. Tiesios plačios gatvės jungia apvalias aikštes ir rūpestingai prižiūrimus parkus.
Ekonomika
Vystomos šios pramonės ir amatai: tekstilės (daugiausia medvilnės), siuvimo, odos, avalynės, stiklo, keramikos, maisto, elektrotechnikos, chemijos (mineralinių trąšų, gumos) pramonė, tiksliųjų prietaisų, staklių, automobilių, dviračių gamyba, metalo apdirbimas. Dramblio kaulo raižinių, filigraninių aukso ir sidabro dirbinių, namudinio audimo dailieji amatai.
Valdžios institucijos
Delyje yra prezidento, vyriausybės, nacionalinės sostinės teritorijos gubernatoriaus rezidencijos, diplomatinės atstovybės.
Švietimas
Delyje veikia 5 institutai, iš jų Delio universitetas, Dž. Neru (įk. 1969 m.), I. Gandi technologijų (įk. 1961 m.), medicinos mokslų institutai. Muzikos, šokio ir dramos akademijos.
Kultūra
Delyje jau 3000 metų gyvena skirtingų religijų ir kultūrų tautos, kurios ne tik tarpusavyje konkuruoja, bet ir kariauja.
Yra šie muziejai: Nacionalinis (įk. 1949 m.), Raudonojo forto archeologijos (įk. 1909 m.; vienas seniausių Indijoje), gamtos mokslų, mokslo centras, tarptautinis lėlių (~6000 lėlių iš 85 valstybių), amatų (įk. 1956 m.), geležinkelių, filatelijos, sanskrito, Tibeto rūmų, muzikos ir šokio, memorialiniai I. Gandi, M. Gandhi, Dž. Neru muziejai.
Lankytinos vietos
Vienas įdomiausių turistinių objektų Delyje – Raudonasis fortas – Lal Kila, pastatytas 1648 m., iki 1857 m. buvo Mogolų imperatorių rezidencija. Pavadinimas kilo nuo raudonojo smiltainio, iš kurio pastatytos forto sienos. Forto sienos ilgis – 2 kilometrai, aukštis – nuo 18 iki 33 metrų. Anksčiau fortą supo vandens pripildytas griovys, tačiau kadaise jį užpildydavusios Jamunos vaga dabar yra pasitraukusi, tad griovys liko tuščias. Vakarais Raudonajame forte rengiami šviesos ir muzikos šou.
Džama Masdžidas (Penktadienio mečetė), kuri dabar restauruota – pati didžiausia mečetė Indijoje. Vienu metu joje gali melstis apie 5000 tikinčiųjų, o jos kieme telpa 25 000 tikinčiųjų. Mečetė buvo pastatyta 1651–1658 m. Penktadieniais į mečetę galima pakliūti per rytinius vartus, kurie anksčiau buvo skirti tik imperatoriams. Už 10 rupijų (70 centų) siūloma užlipti į pietinį mečetės minaretą (moterys įleidžiamos tik lydimos vyro ir tinkamai apsirengusios – prisidengusios pečius ir kojas).
Delio simboliu laikomas Kutub Minaro minaretas, kurį 1199 m. pastatė pirmasis musulmoniškas Delio valdovas Kutab ud Din Aibakas mieste įsitvirtinusiam islamui atminti. Minaretą puošia brangūs ornamentai ir ištraukos iš Korano. Naktį apšviečiamas 71 metro minateras yra ne tik seniausias Delio paminklas, bet ir simbolizuoja pasaulėžiūrų konfliktus.
Šalia minareto iškilusi įžymioji Geležinė kolona ,kurios per amžius neįveikė nei laikas, nei rūdys. Ir jeigu tikėti legenda, tas, kuris apkabins koloną rankomis, bus laimingas ir išsipildys visi jo norai.
Greta Kutub Minaro minareto dar galima pamatyti pirmosios Delio mečetės griuvėsius. Ant rytinio portalo iškaltas užrašas sako, kad ji buvo pastatyta iš akmenų, kurie liko sugriovus 27 indų ir džainistų šventoves. Griovimus tęsė 1398–1399 metais įsiveržusi Timūro vadovaujama turkų-mongolų kariuomenė. Pasakojama, kad tada buvo nužudyta per 100 000 gyventojų.
Radž Ghat – Indijos tautos patriarcho Mahatmos Gandžio, Džavaharlalo Neru ir Indiros Gandi kremacijos vieta. Iš visos šalies čia susirenka žmonės pagerbti didžiųjų Indijos sūnų ir dukters, pašventusių visą savo gyvenimą kovai už nepriklausomybę.
Įstabi Lotoso šventykla  įrengta šiuolaikine dvasia bahajų šventykla, tačiau tai viena iš tų vietų, kurios erdvėje pabuvus apima ypatinga būsena; apskritai lotosas – nacionalinis simbolis.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Delis yra užmezgęs partnerystės ryšius:
Trumpalaikis vertybinių popierių skolinimas
thumb|Schema, iliustruojanti trumpalaikį vertybinių popierių skolinimą Trumpalaikis vertybinių popierių skolinimas arba pardavimas skolon  – sandoris, kai pardavėjas parduoda vertybinius popierius, kurie jam nepriklauso, ir pirkėjui perduoda pasiskolintus vertybinius popierius.
Trumpalaikis vertybinių popierių skolinimas skirstomas į „pridengtą“, kai pardavėjas pardavimo momentu jau yra pasiskolinęs parduodamus vertybinius popierius (arba susitaręs tai padaryti), ir „nuogą“ , kai pardavėjas to nėra padaręs. Pastaruoju atveju pasitaiko, kad pardavėjas negali laiku pristatyti vertybinių popierių.
Trumpalaikis vertybinių popierių skolinimas trumpam sumažina vertybinio popieriaus rinkos kainą. Jei paklausos kreivė nepakinta, kaina grįžta į pradinę padėtį, kai pardavėjas turi išpirkti vertybinius popierius, kad galėtų juos grąžinti skolintojui. Pardavėjas turi pelno, jei paklausos kreivė nusileidžia papildomai, ne tik dėl paties pardavimo. Dėl to pelno gauna tie pardavėjai, kurie teisingai nuspėja, kurių vertybinių popierių kaina kris.
Nelgesė
Nelgesė  – upė Rusijoje, Jakutijoje (Tompo ulusas ir Verchojansko ulusas); Adyčios kairysis intakas (Janos baseinas). Prasideda Verchojansko kalnagūbryje, teka į šiaurę, vėliau į šiaurės rytus Janos plokščiakalniu. Įteka į Adyčią 351 km nuo jos žiočių, ties Lazo gyvenviete.
Didžiausi intakai: Sordongas, Kondekanas (dešinieji).
Upė užšąla spalio gale arba lapkričio pradžioje, nuo gruodžio iki balandžio būna užšalusi iki dugno, o gegužę atitirpsta. Labiausiai ištvinsta balandį, tada debitas siekia 240,96 m³/s.
Šamos
Šamos (Copsychus) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių gentis, kuriai priklauso vidutinio dydžio vabzdžiaelsiai paukščiai. Anksčiau ši gentis buvo priskiriama strazdinių (Turdidae) šeima.
Paplitusios Afrikoje ir Azijoje soduose ir miškuose.
XX amžius
Dvidešimtas mūsų eros amžius – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs 1901 metų sausio 1 dieną ir pasibaigęs 2000 metų gruodžio 31 dieną.
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis – 3 tūkstantmetis
Amžiai: XIX amžius – XX amžius – XXI amžius
Dešimtmečiai: 1-as 2-as 3-as 4-as 5-as 6-as 7-as 8-as 9-as 10-as
Gudžių apylinkė
Gudžių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Daugų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Daugų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Bukaučiškių apylinkės.
San Chose del Gvavjarė
San Chose del Gvavjarė  – miestas Kolumbijoje, Amazonijoje, 200 m aukštyje, prie Gvavjarės upės. Guavjarės departamento centras. 45,5 tūkst. gyventojų.
Miestas įkurtas 1938 m. Yra oro uostas.
Karčiupis (upė)
Karčiupis – nedidelė upė Kaišiadorių rajone. Priklauso Nemuno mažųjų intakų (su Nemunu) baseinui. Turi valstybinės reikšmės vandens telkinio statusą. Įteka dešiniajame Kauno marių krante, 234,3 km atstumu nuo Nemuno žiočių. Kerta geležinkelį Vilnius–Kaunas, magistralę. Prasideda Gaižiūnų miškuose.
Upėvardis kildinamas iš žodžio kartus („gailus, aštraus skonio“).
Lietuvos miškai
thumb|240px|[[Bubių-Padubysio miškai]] thumb|240px|Aukštaitijos miškai thumb|240px|[[Anykščių miškai]] thumb|240px|Miško paruošos
Lietuvos miškai – žemės plotas, kuris pagal Lietuvos įstatymus traktuojamas kaip miškas. 2017 m. duomenimis, miškai dengia 33,5 proc. šalies teritorijos, pusė jų yra valstybiniai. Dauguma Lietuvos miškų yra spygliuočiai: 34,6 % visų plotų užima pušynai, 20,9 % – eglynai. Iš lapuočių daugiausiai yra beržynų (22,2 %) ir juodalksnynų (7,6 %). Beveik trečdalis visų Lietuvos miškų plyti saugomų teritorijų ribose arba jų buferinėse zonose.
Lietuvos miškingumas
Anot Valstybinės miškų tarnybos vedančios Lietuvos miškų apskaitą, 2017 m. sausio 1 d. miško žemės plotas buvo 2189,6 tūkst. ha ir užėmė 33,5 % šalies teritorijos. Nuo 2003 m. sausio 1 d. šis plotas padidėjo 144,3 tūkst. ha, o šalies miškingumas – 2,2%. Pagal Valstybinės miškų tarnybos naudojamą metodiką, kaip miškas vertinamas ne tik brandžiais medžiais apaugęs didesnis žemės plotas, bet visa žemė, kuri pagal įstatymus priskirta miškams, arba žemė, kurią leidžiama užsodinti mišku. Į tai patenka dirvonuojantys ar brūzgynais, krūmynais apaugę miško paskirties žemės plotai, neatsodinti plyni kirtimai, daigynai, sėklinės plantacijos, trasos, miško keliai, kvartalinės, ir pan.
Bendras medienos tūris siekia 501,3 mln. m³. Daugiau nei pusė visų miškų Lietuvoje yra spygliuočių, tarp jų vyrauja pušynai. Tarp lapuočių didžiausius plotus užima beržynai.
Daugiau nei 707,5 tūkst. ha arba 32,5 % visų Lietuvos miškų plyti saugomų teritorijų ribose arba jų buferinėse zonose.
Lietuvos sengirės
Ažvinčių (Gervėčių sengirės) gamtinis rezervatas, Aukštaitijos nacionalinio parko dalis. Išsidėstęs Utenos ir Ignalinos rajonuose, užima 690,55 hektarų plotą. Įsteigtas 1997 metų balandžio 28 dieną. Saugoma etaloninė Rytų Lietuvos sengirė su šiam regionui būdingomis biocenozėmis bei išlikusia retųjų rūšių augalija ir gyvūnija.
Lietuvos sengirių atkūrimui ir saugojimui 2020 m. buvo įkurtas “Sengirės fondas”.
Istorija
thumb|250px|Iškirstas miškas Kėdainių rajone
Senovėje beveik visa dabartinė Lietuvos teritorija buvo apaugusi miškais. Plintant žemdirbystei, kertant medžius, miškų plotai pradėjo mažėti. Pirmojo tūkstantmečio pabaigoje miškai buvo užėmę apie 2/3 teritorijos. Vyravo plačialapių medžių rūšys. XI a. – XIII a. miškai jau dengė 55 % Lietuvos teritorijos, vėliau miškų plotai mažėjo.
Bosnijos karas
Bosnijos karas buvo ginkluotas konfliktas vykęs Bosnijoje ir Hercegovinoje nuo 1992 m. kovo mėn. iki 1995 m. lapkričio mėn. Kare dalyvavo keletas etniniu pagrindu susikūrusių karinių grupių: bosniai, serbai ir kroatai, taip pat nedidelė grupė vakarų Bosnijoje vadovaujama Fikreto Abdičiaus. Skirtingais karo etapais šios grupės keletą kartų keitė savo tikslus ir sąjungininkus.
Lietuvos miškai
Istorija
Pirmieji rašytiniai dokumentai apie valstybės rūpinimąsi miškais siekia XVI a. Miškų nuosavybės apsaugos klausimai buvo reglamentuoti Pirmajame (1529 m.) ir vėlesniuose Lietuvos Statutuose. 1557 m. Valakų reformos įstatymu žemės ūkiui netinkami plotai buvo paliekami apaugti miškais. 1559 m. aprašytos didžiojo kunigaikščio girios ir žvėrių perėjos, 1636–1641 m. pertvarkytas miškų ūkis (girių ordinacija). 1567 m. išleistas Girininkų įstatymas.
Bosnijos karas
Kadangi Bosnijos karas buvo susijęs su įvykiais platesniame buvusios Jugoslavijos regione, o kaimyninės šalys (Kroatija ir Jugoslavija) aktyviai kišosi į karo eigą, šis karas kartais laikomas ne pilietiniu, o tarptautiniu karu, prasidėjusiu dėl Jugoslavijos agresijos. Neabejotinai tarptautinį pobūdį karas įgavo 1995 m. NATO vykdant operaciją „Operation Deliberate Force“ prieš Serbų respublikos armijos pozicijas.
Per trejus metus trukusį karą pagal pirminius paskaičiavimus žuvo apie 200 000 žmonių, o apie 2 mln. tapo pabėgėliais. Pagal naujesnius skaičiavimus žuvusiųjų buvo apie 150 000, o pabėgėliais tapo apie 1,8 mln. Kare plačiai naudoti etniniai valymai. Didžiausios žudynės vyko Šiaurės Bosnijoje prie Brčko ir rytuose prie Srebrenicos. Karą sukėlė sudėtingas politinių, socialinių ir saugumo krizių kompleksas susidaręs po Šaltojo karo pabaigos ir komunizmo buvusioje Jugoslavijoje žlugimo. Karas buvo užbaigtas pasirašius Deitono taikos sutartį Paryžiuje, 1995 m. rugsėjo 21 d.
Lietuvos miškai
Istorija
Lietuvai 1795–1915 m. esant Rusijos imperijos valdžioje miškai buvo alinami didelių netvarkingų kirtimų. Dideli miškų plotai buvo verčiami kitomis naudmenomis. 1914 m. dabartinėje Lietuvos teritorijoje buvo 1175,0 tūkst. ha miškų. 1915–1918 m. Vokietijos okupacijos metais miškų prie kelių, upių plynai buvo iškirsta 26,5 tūkst. ha, pasirinktinai – 38,5 tūkst. ha. Iškirstos medienos tūris apie 11,7 mln. m³, t. y. daugiau kaip 6 metų kirtimo norma. Kertama buvo patogiose išvežti vietose prie kelių, upių, net ir nesubrendę medynai. 1918–1940 m. Lietuvos miškų plotai sumažėjo apie 1,5 %. Dėl Antrojo pasaulinio karo ir okupacijos padarinių Lietuvos miškingumas šalies dabartinėje teritorijoje buvo mažiausias, apie 20 %. Vėliau jis intensyviai didėjo. 1996–2005 m. kasmet buvo iškertama po 4,9–6,5 mln. m³ medienos. 2006 m. miškų žemės plotas buvo 2121 tūkst. ha, miškingumas – 32,5 %, miškų plotas, tenkantis vienam gyventojui – 0,62 ha.
Bosnijos karas
Bosnijos karas yra artimai susijęs su Jugoslavijos žlugimu. Nuo 1988 m. pabaigos – 1989 m. pradžios Jugoslavijos komunistų partija ėmė prarasti savo ideologinę viršenybę, kurią ėmė išstumti nacionalizmas ir separatizmas. Šis pasikeitimas buvo ypač ryškus Serbijoje ir Kroatijoje, vėliau Bosnijoje ir Hercegovinoje ir šiek tiek mažiau Slovėnijoje ir Makedonijoje
Lietuvos miškai
Didžiausi miškai
Daugiausia miškų yra Lietuvos pietrytinėje dalyje. Daugiau kaip 10 tūkst. ha turi 17 miško masyvų. Žemiau – didžiausi Lietuvos miškų masyvai (km²):
Dvarčėnų apylinkė
Dvarčėnų apylinkė sovietmečiu buvo:
Bosnijos karas
1989 m. politinėje scenoje pasirodė Slobodanas Miloševičius, kuris savo politinį iškilimą grindė nacionalistine ideologija, ypač išnaudojant serbų padėties Kosove klausimą. Miloševičius taip pat bandė užimti dominuojančią padėtį Jugoslavijos federacijoje. Jam pavyko pakeisti kabinetus Vojvodinoje ir Juodkalnijoje sau palankiais bei išvaikyti Kosovo vyriausybę, dominuojamą albanų. Tai paskatino separatistinius procesus Kroatijoje ir Slovėnijoje bei šiek tiek vėlesnius įvykius Bosnijoje, kurie vedė prie Bosnijos karo.
Lietuvos miškai
Medynai
Vidutiniai medynų rodikliai (*) pateikta duomenų vidutinė vertė
Bosnijos karas
Vienas iš pirmųjų taikos planų buvo 1993 m. gegužę sudarytas Vance-Owen planas, kuris numatė Bosnijos padalinimą į kantonus, iš esmės atsižvelgiant į realią karo frontų padėtį, o ne prieškarinį etninį pasiskirstymą. Pagal šį planą serbams turėjo atitekti 52 % valstybės teritorijos, nors prieš karą jie sudarė tik 31 % gyventojų. Kariaujančios pusės šio plano nepriėmė.
Lietuvos miškai
Medynai
Lietuvos miškuose 2006 m. kultūrinės kilmės medynų buvo 471,6 tūkst. ha (23 %), žėlinių – 1542,4 tūkst. ha (77 %). Jaunuolynai sudarė 25 %, pusamžiai medynai 42 %, bręstantys 14 %, brandūs 19 %. Medynų vidutinis amžius 53 m., bonitetas 1,8, skalsumas – 0,7.
Bosnijos karas
Po 1995 m. liepos mėn. vykdytų NATO bombardavimų sekė musulmonų ir kroatų puolimas vakarų Bosnijoje. Didžioji dalis čia gyvenusių serbų pasitraukė su besitraukiančia serbų armija, prie jų prisidėjo ir serbai iš Krajinos. Faktiškai pagal 1995 m. rudens frontų linijas buvo sudaryta Deitono taikos sutartis, nes po masinių gyventojų perkėlimų ir žudynių nebebuvo įmanoma atsižvelgti į prieškarinę etninę situaciją. Pagal Deitono taikos sutartį Bosnija turi būti vieninga valstybė susidedanti iš dviejų sudėtinių dalių: bosnių ir kroatų Bosnijos ir Hercegovinos federacijos ir Serbų respublikos.
Lietuvos miškai
Medynai
Lietuvos miškuose vyraujantys medžiai (pagal plotą, procentais):
Miško žemės pasiskirstymas pagal nuosavybę
2017 m. sausio 01 d. valstybiniai Lietuvos miškai apėmė 1 089 000 ha arba 49,7 %, privatūs Lietuvos miškai – 883 00 ha arba 40,3 %, rezervuoti, nuosavybinei teisei atkurti miškai – 218 000 ha arba 10,0 %.
Politika ir valdymas
Valstybės miškų ūkį formuoja ir programas rengia Aplinkos ministerija, kuriai priklauso Miškų departamentas. Miškų būklę, jų naudojimą, atkūrimą ir apsaugą kontroliuoja Valstybinė miškų tarnyba ir jos teritoriniai miškų kontrolės poskyriai. Miškų urėdijų darbams vadovauja Generalinė miškų urėdija prie Aplinkos ministerijos. 2006 m. buvo 42 valstybinės miškų urėdijos. Lietuvos miškų sklypus inventorizuoja ir miškotvarkos projektus rengia Valstybinis miškotvarkos institutas. Miškų valstybės kadastrą ir informacinę sistemą sudarančias duomenų bazes tvarko Valstybinė miškų tarnyba. Miškotyros problemas tiria Lietuvos miškų institutas ir Lietuvos žemės ūkio universiteto Miškų fakultetas.
Miškų klasifikacija
Miškai suskirstyti į keturias grupes:
Flora ir fauna
Miške yra ne tik medienos, bet ir uogų, grybų, vaistinių augalų šaltinis, daugelio gyvūnų ir paukščių buveinė. Kasmet superkama vidutiniškai po 1510 t uogų, 2291 t grybų, 43 t vaistinių augalų.
Dažniausiai Lietuvos miškuose sutinkami:
Lietuvos miškuose 2006 m. buvo 4220 briedžių, 14 400 tauriųjų elnių, 580 danielių, 86 360 stirnų, 32 420 šernų, 3430 barsukų, 300 vilkų.
Lietuvos administracinių vienetų miškingumas
Didžiausias Lietuvoje miškingumas yra Dzūkijoje ir Rytų Aukštaitijoje. Įvairiuose Lietuvos regionuose miškų užimama dalis įvairuoja – nuo daugiau kaip 50 proc. kai kuriuose Dzūkijos rajonuose iki mažiau nei 20 proc. Suvalkijoje.
Lietuvos savivaldybių miškingumas
thumb|280px|Lietuvos savivaldybių miškingumas Didžiausias miškų žemės paskirties plotas proc. šiose rajonų savivaldybėse: Neringos savivaldybė – 83,9 %, Druskininkų savivaldybė – 69,2 % (2011 m.), Varėnos raj. – 69,1 % (2011 m.), Kazlų Rūdos savivaldybė – 59,5 %, Visagino savivaldybė – 56 %, Švenčionių raj. – 56,0 % (2011 m.), Rietavo savivaldybė – 51 %, Trakų raj. – 47,7 % (1998 m.), Vilniaus miesto savivaldybėje – 44,1 % (1991 m.), Šalčininkų raj. – 43,5 % (1998 m.), Vilniaus raj. apie 36,2 % (1998 m.), Jurbarko raj. – 35%, Ignalinos raj – 33,7 %.
Mažiausias miškų žemės paskirties plotas 1998 m. buvo šiose rajonų savivaldybėse: Vilkaviškio raj. – 9,1 %, Skuodo raj. – 14,9 %, Pasvalio raj. – 16,4 %, Pakruojo raj. apie 17,8, Joniškio raj. – 18,1 %.
Lietuvos miškų priežiūra
Lietuvos miškų priežiūrai buvo įsteigtos 42 miškų urėdijos. 2018 m. jos pertvarkytos į Valstybinių miškų urėdiją.
Chlorofitas
Chlorofitas (Chlorophytum) – smidrinių (Asparagaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso visažaliai augalai, kilę iš Pietų Afrikos. Auga tankiais skrotelių kuokštais, iš kurių išaugina ilgas palaipas. Ant palaipų krauna mažus baltus žiedus ir ataugas, iš kurių galima užsiauginti naują augalą.
Kambariuose auginamos kelios veislės – seniausia yra žalialapė, bet populiaresnė dryžuota. Augalai gana gajūs ir nereiklūs. Mėgsta saulėtą, šviesią vietą, bet gerai pakelia ir ūksmingą.
thumb|left|180px|Kuokštinio chlorofito žiedas
Antisemitizmas
thumb|150px|Geltona Dovydo žvaigždė – Holokausto simbolis. Antisemitizmas – priešiškumas ar išankstinis nusistatymas, nukreiptas prieš žydus, kaip tautinę, religinę ar rasinę grupę. Antisemitizmo terminas apima bet kokią neigiamą ekspresiją žydų atžvilgiu, nuo individualios neapykantos iki žiauraus persekiojimo. Nors pagal terminą tai būtų nusistatymas prieš semitus, tačiau jis reiškia konkretų nusistatymą prieš žydus. Bene žinomiausias ir žymiausias istorijoje antisemitizmo atvejis – Adolfo Hitlerio ideologija nacizmas, kurio pagrindu Holokauste išžudyti milijonai žydų visoje Europoje.
Antisemitizmas gali būti bendrai suskirstytas į tris kategorijas:
Ropkojų šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
Istorija
Tilžės katalikų klebono J. Zabermano rūpesčiu 1869 m. nupirkta senoji medinė Vainuto bažnyčia ir pervežta į Ropkojus. Kunigas Antanas Brundza rėmė 1863 m. sukilimą ir iš Seinų vyskupijos pasitraukė į Prūsijai priklausiusius Ropkojus. Tuo metu Ropkojų bažnyčia, esanti Rusijos pasienyje, tapo draudžiamos lietuviškos spaudos gabenimo punktu. Prūsijos pareigūnai 1870 m. išdavė Ropkojų kunigą A. Brundzą ir 2 bažnyčios tarnus Rusijos valdžiai. Kunigą ištrėmė į Archangelsko guberniją. Rusijos imperijos kariuomenė 1914 m. užėmė Ropkojus, o kunigą Šachą išvežė į Voronežą.