cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trisdešimtmetis karas
Karo eiga
Trisdešimtmetis karas kilo 1618 m., kai Čekijos protestantai, bijodami savo religinės laisvės suvaržymo išsirinko karaliumi Palatinato elektorių Fridrichą V. Ferdinandas II numalšino čekų sukilimą ir susidorojo su Habsburgams priešišku nobilitetu. Į karą įsitraukė protestantiškosios Vokietijos kunigaikštystės – Saksonija, Brandenburgas, Hesenas, taip pat Danija. Juos rėmė Olandija, Anglija ir Rišeljė Prancūzija. Priešininkų susigrupavimas religiniu principu nereiškė, kad tai buvo religinis karas. Svarbiausi buvo protestantų siekiai praplėsti savo valdas katalikiškų vyskupysčių sąskaita, o iš kitos pusės Habsburgų siekis primesti savo kontrolę visai Vokietijai bei apginti savo valdas nuo protestantizmo plitimo. Iš pradžių karas Habsburgams buvo sėkmingas, tačiau įsitraukus Švedijai ir Prancūzijai karo pobūdis pasikeitė. Ferdinandas II mirė 1637 m. Karą užbaigė Vestfalijos taika, kuri stipriai susilpnino Habsburgų kaip imperatorių reikšmę. Imperijoje faktiškai buvo įteisintas Vokietijos valstybių suverenumas, dalis žemių atiteko užsienio valstybėms (Švedijai, Prancūzijai), dalis išėjo iš imperijos (Nyderlandai, Šveicarija). Protestantiškosios kunigaikštystės sustiprino savo padėtį prisijungdamos turtingas vyskupystes. Ypač savo valdas išplėtė Saksonija, kuri prisijungė Lužicą, ir Brandenburgas-Prūsija, kuriai atiteko Mindeno, Halberštato ir Magdeburgo vyskupystės bei Rytų Pomeranija. Nepaisant susilpnėjusios padėties Vokietijoje Habsburgai išliko viena iš didžiausių Europos galių, nes Vokietijoje per vėlesnius 200 metų neatsirado jokios kitos galios, pretenduojančios į hegemoniją.
Vestfalijos taika
Prancūzų generolas Liudvikas II Burbonas (Didysis Kondė) nugalėjo ispanus Rokrua mūšyje 1643 m. Tada prasidėjo derybos, kuriose dalyvavo Šventosios Romos imperatorius Ferdinandas III, Prancūzijos, Ispanijos, Olandijos, Portugalijos, Šveicarijos, Švedijos ir popiežiaus atstovai. Miunsteryje 1648 m. buvo pasirašyta Vestfalijos taika.
Nuostoliai ir ligos
Karo nuniokojimai ilgai buvo istorikų diskusijų objektas. Dabar atsargiai žiūrima į teiginį, kad žuvo iki 30 procentų Vokietijos gyventojų. Tikriausiai žuvo 15-20 procentų, skaičiuojant karo, bado ir ligų aukas. Daug tų mirčių ir turto praradimą sukėlė samdytų kareivių, kurių vadai buvo turtingi, o paprasti kareiviai skurdžiai, žiaurumas ir godumas. Karas sukėlė didelius gyventojų ir ekonomikos sutrikdymus centrinėje Europoje, bet karas galėjo tik pabloginti anksčiau prasidėjusius pokyčius.
1618–1648 m. Vokietijoje ir aplinkinėse žemėse įvairios epidemijos kankino kovotojus ir civilius. Karo bruožai padėjo plisti ligoms: dalinių judėjimas, karių atvykimas iš kitų šalių, fronto poslinkiai. Be to pabėgėlių perteklius miestuose sukeldavo badą ir ligas. Informacija apie epidemijas vietinėse kronikose ir mokesčių įrašuose nepilna ir gali būti perdėta. Kronikos parodė, kad epidemijos siautėjo ne išimtinai karo metu, bet keliuose Vokietijos regionuose buvo keletą dešimtmečių prieš 1618 m.
Vygėliai
Vygėliai – kaimas Utenos rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, 9 km į šiaurės vakarus nuo Užpalių.
Ontong Džava
thumb|250px|Atolo palydovinė nuotrauka
Ontong Džava, dar vadinama Luangiua, Lordo Hau atolu (Lord Howe Atoll) – didelis koralinis atolas (vienas didžiausių pasaulyje) Ramiajame vandenyne, priklauso Saliamono Saloms, Malaitos provincijai. Nutolęs 250 km į šiaurę nuo Santa Isabelės, 38 km nuo Nukumano salos.
Atolas yra bato formos, užima 1400 km² teritoriją, iš šio ploto sausuma sudaro 12 km². Atolo žiedą sudaro 122 salelės. Paviršius daugiausia žemas, nors dalyje salų pasiekia 13 m aukštį.
Ontong Džavoje gyvena ~2000 žmonių (polineziečiai). Pagrindinės gyvenvietės – Luaniua ir Pelau.
Ontong Džavą savo romane „Mauki“ aprašė Džekas Londonas.
Força
„Força“ yra 2004 m. pop singlas iš antrojo studijinio albumo „Folklore“, išleistas Kanados/portugalų atlikėjos Nelly Furtado. Bandža dainoje groja muzikantas Béla Fleck. Dainos žodžiai yra anglų kalba išskyrus priedainį, kuris yra portugalų kalba. Ši daina yra oficiali 2004 m. Europos futbolo čempionato, kuris vyko Portugalijoje, himnas. Furtado šią dainą atliko Porto mieste per čempionato atidarymo ceremoniją. Singlas net buvo pasiūlytas į 2004 m. „Eurovizijos“ dainų konkursą, kuris vyko Stambule, tačiau Portugalijos nacionalinis televizijos kanalas nusprendė siųsti kitą atstovą.
Šis singlas buvo išleistas tik Europoje ir čia pasiekė aukštas vietas.
Vaizdo klipas
Vaizdo klipas buvo nufilmuotas Toronte, o klipo režisierius yra Ulf Buddensiek.
Klipas prasideda Furtado dainuojant prie kamerą skersgatvyje. Taip pat rodomas berniukas, kuris apsivilkęs Portugalijos rinktinės marškinėlius. Paskui rodoma Nelly ant namo krašto. Vaikas neapgalvotai kamuolį spiria per aukštai, ir kamuolys įkliūna tarp vamzdžių namo krašte. Kol Furtado dainuoja, vis daugiau žmonių, norėdami pagelbėti vaikui, stato „žmonių piramidę“. Furtado galiausiai užlipa ant piramidės ir vaikui gražina kamuolį.
Singlo turinys
thumb|right|250px|Nelly Furtado vaizdo klipe. A Pusė B Pusė C Pusė D Pusė
Antaraisčių piliakalnis
Antaraisčių piliakalnis, Ratakalnis, Rateliakalnis (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. M108, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR671) – kalnas, galimas piliakalnis Molėtų rajono savivaldybės teritorijoje, prie Mintaučių ir Sidabrinės kaimų ribos, Suginčių seniūnija.
Piliakalnis
Piliakalnis pasiekiamas Vorėnų­-Sidabrinės keliu, Juodasalėse pasukus į kairę šiaurės kryptimi, pavažiavus ir paėjus užaugančiu miško keliuku 900 m laikantis dešinės, 50 m į šiaurę nuo kalvelės su duobe viršuje, keliuką kertančioje kvartalinėje pasukus į dešinę rytų kryptimi, paėjus per eglyną, paskui apie 300 m per pelkę - iš viso 430 m, kvartalinės susikirtime su šiaurės-vakarų – pietryčių kryptimi einančia prakirsta linija pasukus pastarąja į dešinę pietryčių kryptimi ir paėjus 50 m. Piliakalnis sunkiai surandamas, nes jo aplinkoje nėra aiškesnių keliukų, ir dar sunkiau pasiekiamas, nes yra šlapioje pelkėje, kurioje veisiasi gyvatės. Aikštelė apvali, 21 m skersmens, per 1 m iškiliu viduriu. Šlaitai statūs, 5,5 m aukščio.
Piliakalnis apaugęs retomis pušimis su nedideliu kadagių pomiškiu, uogienojais. Pietvakarinėje pašlaitėje yra gilesnė pelkės vieta - tarsi pusmėnulio formos tvenkinėlis. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Įtvirtinimų nėra, kultūrinio sluoksnio nepastebėta.
Juvelyras
250px|miniatiūra|dešinėje|Juvelyras darbo vietoje Juvelyras - juvelyrikos meistras, gaminantis dirbinius iš brangakmenių arba brangiųjų metalų. Jis kuria, gamina, taiso ir parduoda papuošalus, brangakmenius ir dekoratyvinius dirbinius iš brangiųjų metalų.
Juvelyrai įvairiais būdais apdoroja brangiuosius metalus: pjausto, dildo, lieja, presuoja, šlifuoja, gręžia, lenkia, kala. Kurdami juvelyrinius dirbinius naudoja auksą, sidabrą, platiną, jų lydinius, brangakmenius, tokius kaip deimantas, smaragdas, safyras, rubinas ir kt.. Jų gaminami papuošalai - apyrankės, žiedai, vėriniai, sąsagos, segės, auskarai ir kiti. Gali kurti papuošalus ar kitus juvelyrinius dirbinius pagal užsakovų projektus.
Juvelyrų naudojami įtaisai - grąžtai, šlifavimo staklės, lenkimo instrumentai, braižymo ir matavimo įranga, dildės, binokuliariniai mikroskopai, graviravimo instrumentai. Juvelyro darbe reikalingas estetinis suvokimas, susikaupimas, kantrybė.
Chojnovas (Monkų apskritis)
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Antanas Poviliūnas
Antanas Poviliūnas (g. 1927 m. birželio 18 d. Katlėriuose, Utenos apskritis) – Lietuvos žemės ūkio ekonomistas, VU profesorius.
Biografija
1946 m. baigė Utenos 1-ąją berniukų gimnaziją. 1950–1951 m. Vilniaus universiteto (VU) Ekonomikos fakulteto laborantas. 1951 m. VU baigė ekonomikos studijas. 1952–1955 m. LSSR MA Ekonomikos instituto jaunesnysis mokslinis bendradarbis. 1958 m. ekonomikos mokslų kandidatas.
1959–1963 m. Ekonomikos instituto mokslinis sekretorius, 1963–1968 m. vyresnysis mokslinis bendradarbis. 1969–1972 m. Lietuvos žemės ūkio ekonomikos mokslinio tyrimo instituto gamybos išvystymo ir išdėstymo skyriaus vedėjas, Lietuvos agrarinės ekonomikos instituto darbuotojas.
Indijos himnas
Džana Gana Mana  – Indijos Respublikos valstybinis himnas.
Istorija
XX a. pr. prasidėjus politiniams ir kultūriniams sąjūdžiams, siekusiems Indijos nepriklausomybės nuo Jungtinės Karalystės, atsirado tautiškumą skatinančio kūrinio poreikis. Atsirado bent keletas kūrinių, pretenduojančių tapti šalies himnu, (pvz., Vande Mataram). Tiesa, įvairiatautėje šalyje, kurioje paplitę keletas religijų, buvo nelengva parinkti tokį kūrinį, kuris galėtų tapti priimtinas visai tautai. „Džana Gana Mana“ priimtas kaip kultūriškai neutralus kūrinys – jame vardijamos šalies vietovės ir kreipiamasi į neįvardintą viešpatį.
Kūrinį sudaro pirmieji penki Nobelio premijos laureato Rabindranato Tagorės eilėraščio tokiu pat pavadinimu (parašyto 1911 m.) posmai. Pats Tagorė sukūrė ir muziką. 1919 m. vasario 28 d. autorius Madanapalės mieste (Andhra Pradešas) esančiame Besanto teosofijos koledže atliko kūrinį viešai. Vėliau Tagorė ir Margaret Kuzins išvertė himną į anglų kalbą ir pavadino The Morning Song of India. Koledžo studentų dėka himnas netrukus išplito. Gruodžio 26 d. kūrinys atliktas Indijos nacionaliniame kongrese Kalkutoje, o po kelių dienų į Kalkutą atvyko britų imperatorius Jurgis V. Indijos angliškoje spaudoje pasirodė gandas, neva „Džana Gana Mana“ sukurta imperatoriui pašlovinti. Tagorė tą kategoriškai paneigė.
1950 m. sausio 24 d. Indijos Steigiamasis Susirinkimas oficialiai paskelbė „Džana Gana Mana“ Indijos himnu.
Žodžiai
Rabindranato Tagorės kūrinys pirminiu pavidalu sukurtas sanskritzuota, „aukštąja“ (sadhu) bengalų kalba. Beveik visas tekstas sudarytas iš daiktavardžių, o dėl jų sanskritiškos kilmės jie savaime išsiverčia ir į kitas šiaurės Indijos kalbas (skirtumai tik fonetiniai). Dabar himnas labiau paplitęs hindi vertimu. Bendrai tekstą galima laikyti kvazi sanskritiniu, nes jo leksika, fonetika ir sintaksė labiau atitinka sanskrito, o ne dabartinių šnekamųjų kalbų.
Kiti himnai
Indijos himnu taip pat pretendavo tapti:
Softbolas
thumb|Softbolo varžybos Softbolas – komandinis sportas, beisbolo perdirbinys, kurį Išrado George Hancock Čikagoje. Žaidimo tikslas kuo daugiau savo komandos žaidėjų padėti apibėgti kvadratą numušus kuoka kamuoliuką ir apibėgti aikštę taip pelnant taškus. Šis sportas labiausiai išpopuliarėja JAV ir Rytų Azijoje.
Nuo 1996 m. iki 2008 m. buvo olimpinė sporto šaka. Olimpinėse žaidynėse labiausiai dominavo JAV, Japonijos, Australijos ir Kinijos moterų ekipos.
Papilys
Papilys – miestelis Biržų rajono savivaldybėje, pusiaukelėje tarp Biržų ir Pandėlio, greta kelio. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Papilio Nekaltosios Švč. Mergelės Marijos bažnyčia (1936 m.), Papilio evangelikų reformatų bažnyčia (1595 m.), veikia Papilio pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-41012). Išlikęs Papilio dvaras.
miniatiūra|left|Miestelio panorama nuo Kubilių kaimo pusės
Žvaigždžių karai: epizodas VII – galia nubunda
Žvaigždžių karai: epizodas VII – galia nubunda  – septintasis „Žvaigždžių karų“ sagos filmas, režisuotas Džefrio Džeikobo Abramso. Ilgai lauktas filmas kino ekranuose pasirodė 2015 m., visi bilietai į premjerą buvo masiškai išpirkti pačią pirmą dieną. Septintoji „Žvaigždžių karų“ dalis pasiekė bilietų pardavimų kasose rekordų, tai pelningiausias frančizės filmas, taip pat daugiausiai lėšų surinkęs filmas Šiaurės Amerikoje ir apskritai trečias pelningiausias visų laikų filmas, pasauliniu mastu surinkęs daugiau kaip 2 mlrd. JAV dolerių.
Siužetas
Veiksmas vyksta praėjus trisdešimčiai metų nuo tada, kai buvo sunaikinta antroji „Mirties žvaigždė“ ir suduotas lemtingas smūgis imperijai, tačiau blogio jėgos vėl prisikėlė pasivadinusios Pirmuoju Ordinu.
Respublikos vertybių perėmėjams ir tęsėjams – Pasipriešinimui – vadovauja generolė Lėja Organa (akt. Carrie Fisher). Tiek Pirmasis ordinas, tiek Pasipriešinimas stengiasi surasti kaip į vandenį dingusį Luką Skaivokerį (akt. Mark Hamill) – paskutinį džedajų. Geriausias pasipriešinimo pilotas Pou Dameronas (akt. Oscar Isaac) keliauja į Džaku planetą, kur jam perduodama laikmena su informacija, kaip surasti Luką. Tačiau naujojo Tamsos lordo Kailo Reno (akt. Adam Driver) įsakymu Imperijos pėstininkai atakuoja kaimelį ir Pou, norėdamas apsaugoti svarbią informaciją, ją patiki savo droidui BB-8, kuriam pavyksta pasprukti. Jo šeimininkui sekasi kiek prasčiau ir jis, atsidūręs Kailo Reno gniaužtuose, yra kankinamas, kad išduotų informaciją apie BB-8. Tačiau padedamas maištingo Imperijos pėstininko FN-2187 (akt. John Boyega), kurį patogumo dėlei perkrikštija Finu, Pou pabėga, bet jo pilotuojamas TIE aparatas sudūžta Džaku dykumoje, ir tik Finui pavyksta išsigelbėti. Prisistatęs kaip vienas iš Pasipriešinimo dalyvių jis prisijungia prie šiukšlių rinkėjos Rei (akt. Daisy Ridley), kuri jau spėjo susidraugauti su BB-8, ir kartu iš supirkėjo pavogę beviltiškai seną kosminį laivą, jie ketina sugrąžinti BB-8 į jo bazę.
Papilys
Istorija
kairėje|miniatiūra|Papilys (Popiele) pavaizduotas [[1613 m. LDK žemėlapis|1613 m. M.K. Radvilos žemėlapyje (fragmentas)]]
Anksčiau vietovė buvo apaugusi miškais ir pelkėta, bet atvykus Radviloms jau buvo apgyvendinta, ką rodo išlikęs piliakalnis. Kai kurių šaltinių teigimu, anksčiau kaimas vadinosi Šakinava. 1613 metų M. K. Radvilos žemėlapyje šalia Papilio matosi giria, vadinta didžiąja giria, buvusi netoli dabartinės Biržų girios, ir pelkės. Papilio apylinkėse randama akmeninių kirvukų, kas rodo ankstesnės kultūros egzistavimą.
Radvilos, išpažinę evangelikų reformatų tikėjimą, apie 1595 m. pastatė pirmąją evangelikų-reformatų bažnyčią. Šios bažnyčios bokštas drauge su katalikų Nekaltosios Švč. Mergelės Marijos bažnyčios bokštu sudaro retą Lietuvoje mažo miestelio dviejų bokštų panoramą.
Papilio dvare gimė Lietuvos didysis etmonas Jonušas Radvila (1612–1655), Kristupo Radvilos sūnus. Kunigaikščiai Radvilos Papilyje įsteigė mokyklą, kuri su nedidelėmis pertraukomis veikė kelis šimtus metų.
Biržai pradėjo kilti tik Papiliui jau iškilus. Kai čia jau buvo iškirsti miškai ir įrengti dirbami laukai, Radvilų buveinė iš Papilio perkelta į Biržus. Po to Papilys pamažu pradėjo menkti, jo pilis su rūmais sunyko.
XVII–XVIII a. miestelyje, Lietuvoje vykstančio kontrreformacinio judėjimo fone, buvo kilęs aršus vietinis religinis susipriešinimas. 1736 m. Abiejų Tautų Respublikos seimo konstitucijos sprendimu evangelikams buvo uždrausta gyventi Biržuose, tai palietė ir Papilį. Šis susiprešinimas vėlesniais laikais išblėso.
XVIII a. Papilys atiteko lenkams Koscialkovskiams. 1764–1832 m. veikė reguliariųjų atgailos kanauninkų vienuolynas. XIX a. Papilys – miestelis ir dvaras Zarasų apskrityje, Papilio valsčiaus centras.
kairėje|miniatiūra|Papilio centrinė parduotuvė XX a. 4-ajame dešimtmetyje
XX a. tarpukariu Papilys buvo valsčiaus centras. 1934 m. Papilio valsčiuje buvo 7160 gyventojai. 1923 m. buvo 6825 gyventojai (įskaitant Kvetkų ir kitus kaimus, 1934 m. priskirtus iš Panemunio valsčiaus).
Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2014 m. patvirtintas Papilio herbas.
Gyventojai
1923 m. pačiame Papilio miestelyje buvo 102 kiemai su 448 gyventojais, o dvare 27 kiemai su 118 gyventojais.
Alex van Warmerdam
Alex van Warmerdam (g. 1952 m. rugpjūčio 14 d. Haarlem) – žinomas olandų scenaristas, režisierius, aktorius, žinomas savo tapyba ir bendru darbu su Theo van Gogh – didžiojo dailės klasiko brolio anūku.
Biografija
Jis buvo vienas teatro trupės Hauser Orkater įkūrėjų. 1980 m. įkūrė teatro grupę De Mexicaanse Hond (Meksikos šuo), su savo broliu Marc van Warmerdam. Pirmas filmas buvo sukurtas 1986 m. – "Abelis". Daugelyje savo kino juostų sus avo žmona jis vaidina pagrindinius vaidmenis.
Centrinis Volgogrado stadionas
Centrinis Volgogrado stadionas yra įvairios paskirties stadionas Volgograde, Rusijoje. Pastatytas 1962 m. Daugiausiai naudojamas futbolo varžyboms. Jame namų rungtynes žaidžia SC Rotor Volgograd. Stadione telpa 32 120 žiūrovų. Vietų skaičių planuojama padidinti iki 45 015, artėjančiam 2018 m. FIFA futbolo čempionatui.
Gojus (Vilnius)
Gojus – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, netoli Pagirių.
Das Dunas arena
Arena das Dunas arba Dunas Arena – futbolo stadionas Natalyje, Brazilijoje. Statybos darbai buvo pradėti 2011 m. sausio mėnesį. Architektas – Christopher Lee („Populous“ kompanija). Stadione vyko kelios 2014 m. FIFA pasaulio futbolo čempionato varžybos. Talpa – 45 000 sėdimų vietų.
Pastatytas vietoje seno Machadão stadiono ir Machadinho sporto salės. Abu pastatai buvo nugriauti 2011 m. Šalia stadiono statomi: prekybos centras, viešbučiai bei dirbtinis ežeras aplink stadioną.
Būgnas (reikšmės)
Žodis būgnas gali reikšti:
Jonas Aleksandras Konecpolskis
Jonas Aleksandras Konecpolskis (1635–1719) – Balinsko seniūnas nuo 1683 metų, Seradzo seniūnas nuo 1690 metų. Nuo 1692 metų Karūnos didysis žirgininkas. Braclavo vaivada (1704–1710 m.), Seradzo vaivada (1710–1719 m.).
Biografija
Belzo vaivados Kristupo Konecpolskio (m. 1660) ir Konstancijos Stanislavskos sūnus.
1696 metais į kūrė Janovo miestą.
Šeima
Su Jono Aleksandro mirtimi 1719 metais užgeso Konecpolskių giminė.
Nacionalinis pagrindinis Šv. Morkaus universitetas
thumb|260px|Šv. Morkaus universitetas '''Nacionalinis pagrindinis Šv. Morkaus universitetas''' – seniausias Peru, vienas seniausių Šiaurės ir Lotynų Amerikos universitetų Limoje. 33 260 studentų, 3230 dėstytojų (2008 m.).
Istorija
1551 m. Ispanijos karaliaus Karolio I dekretu dominikonai įkūrė Karalių miesto Limos karališkąjį ir popiežiaus universitetą (1551–1574 m. dar vadintas Limos universitetu). Universitete buvo 2 fakultetai: Menų ir Teologijos, 1553 m. prasidėjo studijos. 1571 m. universitetas pripažintas popiežiaus Pijaus V bule. 1573 m. įsteigtas Medicinos fakultetas. XIX a. universitete buvo 6 fakultetai: Gamtos, literatūros, Medicinos, Politikos ir administracinių mokslų, Teisės, Teologijos. Teologijos fakultetas 1935 m. uždarytas. 1946 m. universitetui suteiktas Šv. Morkaus vardas.
Juodasis neonas
Dydis iki 5 cm. Nuo galvos iki uodegos peleko pagrindo tęsiasi vaivorykštinė auksinės ir žalios spalvos linija. Žemiau jos eina plati juoda juosta.
Akvariumui tinka labai minkštas rūgštus vanduo. Dažna akvariuminės žuvininkystės rūšis.
Paplitusi Brazilijoje.
Suomijos geografija
Suomija – valstybė Šiaurės Europoje, septinta pagal plotą Europos šalis. Sostinė – Helsinkis, didžiausi miestai – Helsinkis, Tamperė, Turku.
Geografinė padėtis
Nors kartais priskiriama Skandinavijos šalims, Suomija tik šiaurėje ribojasi su Skandinavijos pusiasaliu. Šalis išsidėsčiusi tarp 60 ir 70 laipsnių šiaurės platumos ir dėl to laikoma viena iš šiauriausiai esančių pasaulio šalių. Ketvirtadalis šalies teritorijos yra už šiaurės poliaračio.
Reljefas
center|thumb|600px
Krašto paviršiaus pamatą sudaro Baltijos skydas, kurį daug kartų ardė eroziniai procesai. Maždaug prieš 3 mlrd. metų susiformavusį jo pamatą sudaro daugiausia granitai ir gneisai. Jie daug kur iškyla į paviršių. Ledynai tų uolienų atplaišų atnešė ir į Lietuvą, paliko Baltijos aukštumose. Dabartinį Suomijos kraštovaizdį suformavo apledėjimas. Krašto pietuose ledynai ėmė tirpti prieš 11 000, o visai ištirpo prieš 8 000 metų. Suomijos paviršius, kadaise prislėgtas ledynų, dabar kyla (30-90 cm per 100 metų).
Nuo uolėtų ir akmeningų aukštumėlių, apaugusių pušynais, atsiveria grandinės vingiuotų ežerų, jungiamų protakų ir upių. Fiziniame žemėlapyje matyti, kad paviršius žemėja į pietus.
2/3 Suomijos paviršiaus yra iki 200 m virš jūros lygio: 1/3 krašto plyti mažesniame nei 100 m aukštyje ir tik 1/10 ploto – aukščiau kaip 300 m.
Suomijos kraštovaizdyje vyrauja lygumos. Didžioji jos dalis – šiauriniais miškais apaugusi lyguma ant kristalinio pamato. Pietuose yra Ežeringoji plynaukštė, kurią juosia aukštumos: pietuose ir rytuose Salpauselkė, iš šiaurės ir šiaurės vakarų Suomenselkė, iš rytų Vakarų Karelijos aukštuma. Šiaurėje ir šiaurės rytuose yra 400–700 m aukščio Manselkės aukštuma.
Suomija – mažai kalvota šalis. Tarp iškiliųjų paviršiaus formų vyrauja ledynų tirpsmo vandenų supiltos kalvos, vadinamos ozais, ir uolėti volai (drumlinai), iškylantys keliasdešimt metrų virš aplinkos. Daug kur siauromis ozų juostomis, tarp ežerų, nutiesti keliai ir geležinkeliai. Laplandijos, šiauriausiai esančios provincijos, reljefas – aukštos apskritos kalvos. Didelių kalnų Suomijoje nėra, nors šiaurėje yra vadinamosios kalnų salos (Tunturis), kurios iškyla iš plokščios tundros. Šiaurės vakaruose į Suomiją įsiterpia Skandinavijos kalnai (Aukščiausias Suomijoje – Haltiatuntūrio kalnas 1328 m.).
Vandens telkiniai
Suomijos gamtai nemažą įtaką daro jūra. Mat krašte nėra vietos, daugiau nei 300 km nutolusios nuo jūros. Pakrantėse kalvotos žemumos. Vyrauja įvairios ledyninio reljefo formos. Krantai daugiausia žemi, kranto linija labai vingiuota ir suskaidyta daugybės mažų įlankėlių, pakrantėje daug mažų uolėtų salų – šcherų, (ypač pietuose) ~30000 salų; didžiausios – Alandų salos.
Vidaus vandenys užima ~1/10 Suomijos ploto. ~90 % teritorijos priklauso Baltijos baseinui, dalis šiaurės upių Arkties vandenyno baseinui.
Tarp kalvų yra daug uždurpėjusių įdubų. Pelkės užima beveik 1/3 Suomijos ploto.
Ežerai
thumb|200px|Saimaa ežeras
Suomijoje daugiausia ežerų tiek ES, tiek pasaulyje – apie 188 tūkst. (užima ~8 % Suomijos ploto. Dauguma ežerų negilūs – 5-20 m.
Daugelis ežerų jungiasi vieni su kitais, sudarydami dideles ežerų sistemas. Didžiausias – pietryčiuose, netoli Baltijos jūros plačiai žinomas Suomijos ežerynas (4377 km²). Trečdalyje paviršiaus ploto ten tyvuliuoja ežerai, o yra vietų, kur vandens daugiau nei sausumos. Plačius ežerus keičia siauri ir ilgi (dažnai daugiau nei 100 km ilgio), sujungti gausiomis protakomis. Dauguma jų vakaruose ištįsę iš šiaurės į pietus, o rytuose – iš šiaurės vakarų į pietryčius ir rodo paskutinio apledėjimo ledynų slinkimo kryptį.
Dobažas
Dobažas – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Tšcianės valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės vakarus nuo Tžcianų, apie 15 km į vakarus nuo Monkų ir apie 48 į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Suomijos geografija
Ežerai
Krašto pietinėje dalyje yra didžiausias Suomijos ežeras Saima (1460 km²). Kiti didžiausi ežerai: Pejenė (1054 km²), Inaris (1102 km²), Oulujarvis (900 km²).
Dobažas
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Suomijos geografija
Ežerai
Iš viso Suomijoje yra tūkstančiai ežerų, o jų skaičius priklauso nuo to, kokio ploto vandens telkinį laikysime ežeru:
Upės
thumb|200px|Hidroelektrinė ant Vuoksos Imatroje (buvusioje krioklio vietoje)
Upės trumpos, vandeningos, slenkstėtos. Didžiausios upės: Kemijokis (483 km), Kiumijokis, Kokemejenjokis. Didžiausias krioklys – Imatra (Vuoksos upėje).
Didžiuma Suomijos upių teka į Botnijos įlanką. Jos labai vingiuotos, kai kur siauros.
Vuoksa išteka iš Saimos ir įteka į Ladogos ežerą. Ties Imandra sudaro vandens kaskadas bei slenksčius, dėl ko mėgstama plaukiotojų kajakais.
Daugelis jų tinka hidroelektrinėms statyti. Upių vingiuotumas trukdo plukdyti mišką, todėl vandens lygiui pakelti įrengta daug užtvankų su pralaidomis.
Klimatas
Suomijos klimatas vidutinių platumų, pereinamasis iš jūrinio į kontinentinį. Būdingos ilgos, šaltos žiemos, daug sniego, stiprūs vėjai. Vasaros trumpos, gana šiltos.
Vidutinė metinė temperatūra Helsinkyje yra 5,3 °C. Aukščiausia dienos temperatūra pietinėje Suomijoje kartais pakyla iki 30 °C. Žiemos mėnesiais vidutinė temperatūra nuo -3 iki –14 °C, sausį-vasarį gana dažnai nukrinta iki -20 °C. Vidutinė liepos mėnesio temperatūra siekia 14-18 °C šilumos.
Kritulių iškrenta 400–700 mm per metus. Sniego danga pietvakariuose išsilaiko 4-5 mėn, šiaurėje 6-7 mėn. per metus. Jūros pakrantėse dažni rūkai (35-85d. per metus).
Tolimoje šiaurėje, už speigračio, Saulė nesileidžia apie 73 paras – tuomet ateina baltosios vasaros naktys, matomos šiaurės pašvaistės. Saulei nepakylant virš horizonto būna poliarinės nakties (suom. kaamos) laikotarpis.
Dirvožemiai
Dirvožemiai daugiausia jauriniai, glėjiniai jauriniai ir durpiniai pelkiniai. Pietuose dar yra velėninių jaurinių, šiaurėje – kalnų miškų jaurinių ir kalnų tundrų. 1/3 Suomijos teritorijos pelkėta.
Augalija
Miškingumas 71 %. Pusę miškų sudaro pušys (44 %), drėgnose vietose auga eglės (38 %), pietuose beržų miškai, o pietuose ir pietvakariuose dar yra ąžuolų, liepų, uosių, klevų.
Šiaurėje vyrauja miškatundrė ir tundra. Auga įspūdingos kalnų azalijos. Iš sumedėjusių augalų minėtini keružiai beržai ir ievos.
Gyvūnija
Suomijoje yra nedaug plėšriųjų žvėrių – vilkų, ernių, lūšių, lokių. Daugiau sutinkama briedžių (šiaurėje ir vakaruose), lapių, voverių, šermuonėlių, miškinių kiaunių, kiškių (baltųjų ir pilkųjų), šeškų, kurmių.
Aklimatizuota ondatros, amerikiniai baltauodegiai elniai, amerikinės audinės, kanadiniai bebrai. Yra brangiakailių žvėrelių – audinių, poliarinių lapių, Saimos nerpų. Tundroje gyvena poliarinės lapės, baltosios pelėdos, kiškiai ir gausybė graužikų.
Dažnai sutinkami paukščiai: varnos, šarkos, gegutės, strazdai, geniai, sniegenos, kurtiniai, tetervinai, jerubės, apuokai. Iš rečiau gyvenančių – kilnieji ir jūriniai ereliai. Tenykščiai vandens paukščiai – gulbės, žąsys, antys.
Upėse ir ežeruose gausu žuvų (lašišų, upėtakių, sykų, ešerių, lydekų, sterkų), karšių, upinių vėžių.
Gamtos apsauga
Suomija labai rūpinasi miškų želdinimu ir Europoje pirmauja pagal miško metinį prieaugį vienam gyventojui. Krašte 60 % miškų plotų valstybiniai.
Suomiai labai saugo krašto gamtą. Įsteigta jau arti 50 nacionalinių parkų ir 15 rezervatų. Didžiausias nacionalinis parkas yra Lapijoje (Laplandijoje), krašto šiaurėje. Vertas dėmesio Lemenjokio (1720 km²) nacionalinis parkas.
Gamtiniai ištekliai
Kraštas turtingas iškasamų žemės turtų. Yra geležies rūdos, vario, nikelio, titano, volframo, urano, alavo, cinko, aukso ir sidabro. Daug asbesto, grafito ir talko.
Suomijos demografija
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Suomijos demografiją:
2009 m. liepos mėn. duomenimis Suomijoje gyveno apie 5,25 mln. gyventojų.
Suomiai sudaro daugiau kaip ~93 % šalies gyventojų, o švedai – ~6 %. Šiaurinėje dalyje gyvena beveik 2 500 samių, kitos tautinės grupės sudaro tik 1 %.
Gyventojų tankumas mažas – apie 17 žm./km². Didžioji dalis – apie 65 % – gyvena miestuose. Helsinkis, Espo ir Vanta sudaro sparčiai augantį Helsinkio metropolinį regioną, kuriame dabar gyvena apie penktadalis šalies gyventojų (1 mln.).
Suomijoje yra apie 1,5 mln. šeimų. Tarp šeimų, auginančių vaikus, vidutinis palikuonių skaičius yra 1,8 (nors dar 1960 m. siekė 2,27).
1999 m. parlamento rinkimuose moterys laimėjo 73 vietas iš 200 (36,5 % – tai vienas aukščiausių rodiklių Europoje).
Darbo rinkoje moterų yra mažiau (48 %) nei vyrų, o jų vidutinis uždarbis siekia apie 82 % vidutinio vyrų uždarbio.
==Duomenys iš CŽV pasaulio faktų knygos == thumb|right|240px|2005 m. gyventojų amžiaus piramidė (vyrai žymimi tamsiai mėlyna spalva, moterys - šviesiai mėlyna)
Struktūra pagal amžių: Gyventojų amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: + 0,098 % (2009 m. apsk.)
Gimstamumas: 10,38 gimimų/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)
Mirtingumas: 10,07 mirčių/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)
Migracijos indeksas (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): + 0,68 migrantų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)
Miestuose gyvenančių žmonių procentas: 63 % (2008 m. apsk.)
Miestuose gyvenančių žmonių procento metinis kitimas: + 0,8 % (2005 m. apsk.)
Lyčių pasiskirstymas:
Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus: 3,47 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)
Vidutinė gyvenimo trukmė:
15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:
Vesterbotenas
Vesterboteno lėnas (SV Västerbotten län) – lėnas šiaurės Švedijoje. Vesterbotenas ribojasi su Vesternorlandu, Jemtlandu, Norbotenu, Nordlandu (Norvegija) ir Botnijos įlanka.
Akmeniai (Kelmė)
Akmeniai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 9 km į vakarus nuo Kelmės, prie Vilbėno upės. Seniūnaitijos centras. Praeina kelias.
Istorija
Gyvenvietėje rasta senovės Romos dirbinių. Akmenių pilkapiuose rasta keletas III a. – IV a. bronzinių papuošalų ir kaklo aptvara. 1967–1968 m. Akmenių pilkapių tyrinėjimų metu bronzinių kabučių ir karolių apvaroje rastas rantytas mėlyno stiklo karolis ir raudonas emalės karolis.
Ilja Fišeris
Ilja Fišeris (slapyvardis J. Žvejas, 1927 m. gegužės 13 d. Joniškis – 1983 m. spalio 21 d. Pakruojo rajone) – Lietuvos žurnalistas, fotografas.
Biografija
Gimė fotoateljė ir kinoteatro savininko Jakovo Fišerio šeimoje. Mokėsi Joniškio vidurinėje mokykloje. 1959–1961 m. mokėsi Sąjunginiame neakivaizdiniame žurnalistikos ir fotoreportažo lektoriume Maskvoje.
Nuo 1942 m. dirbo fotografu Džambulo mieste (Kazachija), vėliau Serovo mieste, (Sverdlovsko sritis, Rusija), 1944–1946 m. Smolensko karinės apygardos Karininkų namų fotografas, 1946 m. laikraščio „Tarybų Lietuva“, 1946–1957 m. ir 1969–1974 m. „Komjaunimo tiesa“, 1957–1958 m. žurnalo „Jaunimo gretos“, 1958–1969 m. ir 1974–1983 m. – žurnalo „Švyturys“ fotokorespondentas.
Palaidotas Vilniuje, žydų kapinėse Sudervės kel. 28.
Kūryba
Vienas spalvotosios fotografijos Lietuvos spaudoje pradininkų. Fotografijų pagrindinės temos – paradai, kaimo kolektyvizacija, sportas, kultūra. Su L. Ruiku 1964 m. parengė iliustruotą leidinį turistams „Vilnius“, sukūrė žurnalo „Švyturys“ viršelių, iliustracijų kalendoriams, išleido atvirukų. Jo fotografijos publikuotos fotoalbumuose „Dainų šventė“, „Lietuvos vaikai“ (abu 1957 m.), „Lietuva šalis gražioji“ (1960 m.), „Tarybų Lietuva“ (1980 m.), Atsisveikinant su XX amžiumi (Farewell to XX Century, 2000 m.) ir kituose. Jo fotografijų turi Lietuvos nacionalinis muziejus, Lietuvos dailės muziejus, Lietuvos centrinis valstybės archyvas, Lietuvos fotomenininkų sąjunga. Nuo 1958 m. buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos, nuo 1970 m. – Lietuvos fotomenininkų sąjungos narys.
Balžis
Balžis arba Bildžių ežeras – ežeras Lietuvoje, Vilniaus miesto šiaurės rytinėje dalyje, 2 km į rytus nuo Antavilių. Ilgis šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi 0,86 km, plotis iki 0,35 km. Altitudė 134,2 m. Pietiniame pelkėtame gale yra 0,15 ha pelkėta sala. Giliausia ežero vieta siekia 27,1 m. Ežero dubuo rininės kilmės. Krantai aukšti, sausi, miškingi (supa pušynas). Šiaurės vakaruose išteka A-2 upokšnis į Skarbelio ežerą (Neries baseinas), pietuose A-2 upeliu jungiasi su Juodžio ežeru.
Tarybiniais metais Balžio pakrantėje veikė profilaktoriumai, pionierių stovyklos. Ežeras yra nedidelis, tačiau patogiomis, smėliu ir pievų apklotu padengtomis pakrantėmis. Todėl Balžio ežeras yra mėgstama vilniečių poilsio ir pramogų vieta, ypač vasarą. Šiaurinėje pakrantėje vasarą veikia vandens slidinėjimo trasa, yra įrengti paplūdimiai. Iki ežero veža 39 maršruto autobusas, pakrantėse yra Šilo mikrorajono statiniai.
Ežere gausu žuvies, veisiasi vandens paukščiai (didžiosios, kuoduotosios antys).
Pavadinimas
Ežerėvardis kildinamas nuo žodžio balžas („blaivus, giedras, mėlynas“).
Pietų pusrutulis
thumb|right|250px|Žymioji [[1972 m. iš Apollo 17 padaryta nuotrauka „The Blue Marble“. Joje nufotografuotas pietinis Žemės pusrutulis.]] thumb|200px|Pietų pusrutulio teritorija, pažymėta geltonai Pietų pusrutuliu vadinama planetos dalis, esanti į pietus nuo pusiaujo. Tai taip pat dangaus sferos dalis, į pietus nuo dangaus pusiaujo.
Aprašymas
Pietų pusrutulyje yra 5 žemynai (Antarktida, Australija, didžioji Pietų Amerikos dalis, trečdalis Afrikos ir kai kurios Azijos salos), 4 vandenynai (Pietų Atlanto, Indijos, Pietų Ramusis ir Pietų vandenynas) ir visa Okeanija.
Dėl Koriolio efekto ciklonai ir tropinės audros pietų pusrutulyje juda laikrodžio rodyklės kryptimi (priešingai, nei Šiaurės pusrutulyje).
Žinomiausias Žemės pietų pusrutulyje žvaigždynas yra Pietų Kryžius, kuris yra pavaizduotas kelių šalių vėliavose. Paukščių Tako, t. y. mūsų galaktikos, centras yra Šaulio žvaigždyne, kuris yra dangaus sferos pietų pusrutulyje.
Šaltiniai
המיספירה
Avilčių piliakalnis
Avilčių piliakalnis (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. AR627, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR627) – piliakalnis Molėtų rajono savivaldybės teritorijoje, prie Avilčių kaimo, Alantos seniūnija. Pasiekiamas iš plento Molėtai-Anykščiai (119) Avilčiuose pasukus į kairę vakarų kryptimi, už 300 m ­- į dešinę šiaurės kryptimi, už 50 m.
Panevėžio internatinė sporto mokykla
Panevėžio internatinė sporto mokykla, Panevėžio sporto mokykla-internatas – vidurinė internatinė sporto mokykla (ISM), 1965–1989 m. veikusi Panevėžyje, Liepų al. 4. Joje kartu su bendrojo lavinimo dalykais buvo vedamos ir įvairių sporto šakų pamokos, klasės buvo komplektuojamos moksleiviais iš visos Lietuvos.
Avilčių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis labai apardytas arimų bei melioracijos, jį kerta šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi einantis lauko keliukas (buvęs bandokelis), dirvonuoja.
Panevėžio internatinė sporto mokykla
Panevėžio sporto mokykla kelis dešimtmečius ugdė Lietuvai sporto meistrus, pelniusius aukščiausius apdovanojimus pasaulio, Europos čempionatuose ir olimpinėse žaidynėse, buvo oficiali Lietuvos sportininkų kalvė.
Istorija
ISM įsteigta 1964 m. buvusioje vaikų kolonijoje. Sporto mokyklos steigimo iniciatorius buvo būsimasis Lietuvos futbolo federacijos pirmininkas Jonas Babravičius (1928–2013). 25-erius metus sporto mokyklai vadovavo pedagogas ir sportininkas (Lietuvos sunkiosios atletikos rinktinės narys) Edvardas Žvirblis (1935-2018).
1990 m. mokykla buvo reorganizuota į dvi skirtingas ugdymo įstaigas, priklausiusias atskiroms žinyboms: 19-ąją vidurinę mokyklą ir kompleksinę sporto mokyklą „Olimpas“. 1997 m. Panevėžio miesto tarybos sprendimu mokykla pavadinta Senvagės vidurine mokykla. 2002 m., optimizuojant mokyklų skaičių mieste ir vykdant švietimo reformą, reorganizuota į Senvagės pagrindinę mokyklą.
Mokyklos atkūrimas
2014 m. rugsėjo 1 d. pradėjo veikti Panevėžio sporto vidurinė mokykla, 2015 m. tapusi Raimundo Sargūno sporto gimnazija.
Stanley Cohen
thumb|250px|Stanley Cohen Stenlis Koenas (, 1922 m. lapkričio 17 d. Brukline, Niujorke – 2020 m. vasario 5 d. Nešvilyje, Tenesyje) – JAV biochemikas ir zoologas, Nobelio fiziologijos ir medicinos premijos laureatas.
Biografija
1943 m. baigė Bruklino koledžą, 1948 m. Mičigano universitete įgijo daktaro laipsnį. 1953–1959 m. Vašingtono universiteto (Saint Louisas) Zoologijos katedroje kartu su Rita Levi-Montalcini tyrė augimo biochemijos procesus. Nuo 1959 m. Vanderbilto universiteto Medicinos mokykloje Nešvilyje (Tenesio valstija) bendradarbis, nuo 1967 m. profesorius. Tęsė augimo faktorių tyrimus, atrado ir ištyrė epidermio augimo faktorių (EOF), nustatė, kad jį sudaro polipeptidas iš 53 aminorūgščių.
Įvertinimas
1983 m. su Rita Levi-Montalcini gavo Kolumbijos universiteto Luizos Gros Horvic premiją (Louisa Gross Horwitz Prize), o 1986 m. abu apdovanoti Nobelio fiziologijos ir medicinos premija ir Nacionaliniu mokslo medaliu.
Drąseikių atodanga
Drąseikių atodanga – geologinis gamtos paveldo objektas, 1964 m. paskelbtas geologiniu gamtos paminklu. Atodanga yra Kauno raj., Lapių sen. ties Drąseikių kaimu, pirmojoje Neries viršsalpinėje terasoje. Pasiekiamas iš kelio pasukus per kolektyvinius sodus. Į aukštupio pusę tame pačiame krante susiformavusi Andruškonių atodanga.
Carl Ferdinand Cori
thumb|right|Carl Ferdinand Cori Karlas Ferdinandas Koris (, 1896 m. gruodžio 5 d. Praha – 1984 m. spalio 20 d. Kembridžas, Masačusetsas) – JAV gydytojas, biochemikas, Nobelio fiziologijos ir medicinos premijos laureatas.
Implantas
right|thumb|Ant [[kateteris|kateterio užmautas Amplatzer tipo implantas, skirtas širdies skilvelių pertvaros defektui užtaisyti]]
right|thumb|Silikono [[gelis|geliu užpildyti krūčių implantai]] right|thumb|Kairysis kochlearinis implantas
Bal Gangadhar Tilak
Bal Gangadhar Tilak ( arba Lokmanya Tilak, 1856 m. liepos 23 d. – 1920 m. rugpjūčio 1 d.) – Indijos nacionalistas, žurnalistas, mokytojas bei dėstytojas. Viena ryškiausių Indijos nepriklausomybės judėjimo asmenybių. Tilakas neretai vadinamas ekstremistu bei pilietinio nepaklusnumo Indijoje pradininku.
Drąseikių atodanga
Geologija
Drąseikių atodanga – tai Neries upės šoninės erozijos ardomo gūbrio, kurį suformavo paskutinio apledėjimo Baltijos stadijos Vidurio fazės ledynas, atodanga. Jos profilyje matomi vidurinio ir vėlyvojo pleistoceno metu susiklostę moreniniai bei tarpmoreniniai sluoksniai ir juos sudarančios uolienos. Atodanga tęsiasi palei dešiniąją Neries pakrantę daugiau kaip 200 m. Jos aukščiausioji dalis siekia 30,2 m ir tęsiasi apie 100 m. Atodangos viršutinė dalis yra statmena it siena. Nuožulnesnėse vidurinėje ir apatinėje dalyse gausu moreninio priemolio nuošliaužų. Ten kur šlaitų koliuvinė danga stabilesnė, ant jos auga alksniai, lazdynai, karklai ir kiti krūmai, žolė. Atodangos papėdėje koliuvinio smulkesnio grunto nemažai nuskalauja pakilusi Neris (ypač pavasarinio polaidžio metu), todėl čia yra susikaupę daugiau gargždo ir didokų riedulių.
Carl Ferdinand Cori
Biografija
1920 m. baigė Prahos universitetą. 1922 m. išvyko į JAV. 1922–1931 m. Bafalo (Niujorko valstija) piktybinių navikų instituto biochemikas. Nuo 1931 m. Vašingtono universiteto Medicinos mokyklos Sent Luise farmakologas, nuo 1944 m. profesorius. Dirbdamas kartu su žmona Gerti Tereza Kori susintetino glikogeną. Nuo 1966 m. Harvardo universiteto Medicinos mokyklos profesorius.
1947 m. jo darbas kartu su žmona G. T. Kori ir argentiniečiu Bernardu Husay įvertintas Nobelio fiziologijos ir medicinos premija.
Bal Gangadhar Tilak
Ankstyvasis gyvenimas
Tilakas gimė Maharaštros valstijoje, Ratnagirio mieste, 1856 m. liepos 23 d. Jo tėvas buvo puikus sanskrito žinovas, tačiau mirė, kai sūnui tebuvo šešiolika metų. Tais pačiais metais Tilakas vedė. 1877 m. baigė Dekano koledžą Punoje, tapo diplomuotu matematiku bei įsidarbino mokytoju. Greitai pajutęs, jog kertasi jo ir kolegų ideologinės nuostatos, metė pedagogo darbą, pasuko į žurnalistiką bei ėmė aktyviai reikštis visuomeniniuose reikaluose.
Implantas
Implantas – medicininis įtaisas, kuris įauginamas į žmogaus organizmą, kad jame pakeistų neveikiantį ar sustiprintų silpnai veikiantį organą ar audinį arba kad atliktų funkciją, kurios žmogaus organizmas išvis neturi.
Implantų skirstymas
Pagal energijos šaltinį:
Bal Gangadhar Tilak
Ankstyvasis gyvenimas
Tilakas su bendražygiai įkūrė Dekano švietimo draugiją, kurios pagrindinis tikslas – ugdyti jaunus žmones pabrėžiant Indijos kultūros svarbą. Draugija turėjo du padalinius: viduriniam bei aukštajam išsilavinimui įgyti.
Ąžuolų Būdos šv. Antano Paduviečio bažnyčia
'''Ąžuolų Būdos šv. Antano Paduviečio bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Didžiųjų Zariškių kaime, šalia Ąžuolų Būdos, 6 km į pietryčius nuo Kazlų Rūdos, prie kelio.
Bal Gangadhar Tilak
Politinė karjera
1890 m. Tilakas įstojo į Indijos Kongreso partiją. Nuo pat pradžių pasižymėjo kaip didelis radikalas, aršiai kritikavo savivaldos idėjas, reikalaudamas visiškos nepriklausomybės nuo britų.
Implantas
Implantų skirstymas
Pagal veikimo būdą:
Vladas Dargis
Vladas Dargis (1926 m. rugpjūčio 2 d. Kaune – 2018 m. lapkričio 5 d. Vilniuje) – lietuvių spaudos ir radijo žurnalistas, redaktorius, Didžiosios Britanijos lietuvių bendruomenės veikėjas.
Ąžuolų Būdos šv. Antano Paduviečio bažnyčia
Parapijai priklausančios gyvenvietės ir kaimai: Alksniškės, Ąžuolų Būda, Didžioji Trakiškė, Dižiosios Zariškės, Gluškabūdė, Gyviškės, Guobai, Kazlai II, Kvietiškis, Pagyviškys, Pavobelkė, Račyliškė, Selema, Senovė ir Šerninė. Ąžuolų Būdos parapija ribojasi su Kazlų Rūdos, Plutiškių, Sasnavos ir Skriaudžių parapijomis. Ąžuolų Būdos parapija vyskupijoje yra viena mažiausių.
Implantas
Implantų skirstymas
Pagal pastovumą:
Ąžuolų Būdos šv. Antano Paduviečio bažnyčia
Bažnyčioje kiekvieną sekmadienį vyksta šv. Mišios (kitomis dienomis – pagal susitarimą). Rengiami kasmetiniai atlaidai: šv. Antano Paduviečio – birželio 13 d. (keliama į artimiausią sekmadienį), Švč. M. Marijos Ligonių Sveikatos – pirmąjį rugsėjo sekmadienį. miniatiūra|180px|left|Didysis altorius su šoniniais langais galinėje presbiterijos sienoje
Vladas Dargis
Biografija
1944 m. pasitraukęs į Vakarus, nuo 1947 metų gyveno Anglijoje. 1952–1957 m. leidyklos „Nida Press“ Londone vedėjas. 1954 m. Londone įsteigė „Nidos“ knygų klubą ir jam vadovavo iki 1957 m. bei 1983–1991 m. 1959–1961 m. JAV radijo „Amerikos balsas“ (Miunchene) diktorius, režisierius, žurnalistas. 1961–1967 m. kompanijos „Keates Ltd“ žurnalo „Focus“ darbuotojas. 1967–1983 m. kompanijos „Wood and Mitchel Co Ltd“ Monofoto rinkimo sistemos instruktorius. 1974–1976 m. Didžiosios Britanijos lietuvių bendruomenės tarybos, 1982–1988 m. ir centro valdybos narys. 1983–1987 m. Didžiosios Britanijos lietuvių sąjungos Lietuvių namų akcinės bendrovės direktorius, fondo spaustuvei atnaujinti administratorius. 1987–1995 m. savaitraščio „Europos lietuvis“ vyriausiasis redaktorius. 1992 m. grįžo į Lietuvą, gyveno Vilniuje, čia perkėlė ir laikraštį. Dėl ekonomikos sunkumų 1995 m. savaitraštį vėl pradėta leisti Didžiojoje Britanijoje.
Implantas
Implantų medžiagos
Implanto paviršius liečiasi su audiniais, todėl turi būti pagamintas iš medžiagų, kurios:
Ąžuolų Būdos šv. Antano Paduviečio bažnyčia
Istorija
1936 m. miškų ministerija paskyrė mišku apaugusį trikampį bažnyčiai pastatyti. 1937 m. vietos gyventojai, vadovaujami šaulių būrio vadui kapitonui Skučui, pastatė bažnyčią. 1938 m. įkurta parapija, apjungdama 15 kaimų iš gretimų parapijų. Parapija įkurta vyskupijos centre. Tarpukario Lietuvoje priklausė Garliavos dekanatui, pokaryje ir vėliau – Marijampolės dekanatui.
Implantas
Implantų medžiagos
Implantai gaminami iš titano, silikono, apatito ir kitų medžiagų.
Implantavimo komplikacijos
Galimos implantavimo komplikacijos:
Ąžuolų Būdos šv. Antano Paduviečio bažnyčia
Istorija
Bažnyčios statybos metais Kazlų Rūdos urėdas buvo Vincas Žemaitis, pritaręs šiam darbui. Tinkamus medžius naudojo bažnyčios statybai, o netinkamus parduodavo ir turėdavo šiek tiek pinigų bažnyčios statybai. Bažnyčia buvo statoma ten, kur ošė storos pušys ir eglės. Kadangi statybinės medžiagos bažnyčiai  trūko, buvo prašyta iš ministro Stasio Raštikio. Šauliai ruošdavo vakarėlius, loterijas, o lėšas pervesdavo bažnyčios statybai. Vyrai pjaudavo medžius, raudavo kelmus, o moterys basos eidavo rauti kelmų šaknų. Tuo metu Ąžuolų Būdoje buvo apsigyvenęs tėvas pranciškonas Kazimieras. Jis salėje skaitydavo žmonėms paskaitas ir padėdavo vadovauti bažnyčios statybai. Iš Skriaudžių parapijos atvažiuodavo vikaras kun. Sakavičius mokyti vaikų prie pirmos Komunijos, ir jis rūpinosi bažnyčios statyba.
Pirmasis Ąžuolų Būdos parapijos klebonas buvo kun. Klemensas Pusdešris (1897–1953). Jis čia darbavosi nuo 1938 iki maždaug 1943 m. Jis su tikinčiaisiais pastatė visus parapijinius trobesius. Pirmos ir antros sovietinės okupacinės valdžios kalintas mirė Sibire.
Per pirmuosius 60 metų (iki 2007 m.) Ąžuolų Būdos parapijoje darbavosi 16 kunigų. Bene ilgiausiai, apie 20 metų (nuo 1960 m.), klebonavo kun. Antanas Vebeliūnas. Iki 1966 m. jokie bažnyčios remontai nebuvo daromi. Bažnyčios stogas, dengtas skiedromis, visai susidėvėjo, atsirado skylės, per kurias tekėjo vanduo. Šventoriaus tvora visiškai supuvo. Prie A. Vebeliūno bažnyčios stogas buvo perklotas skiedromis, bokštas apskardintas, įsigytas varpas, pertvarkyta elektra, iš vidaus lentelėmis iškalta bažnyčia, padaryti visi suolai bažnyčioje, aptvertas šventorius, išdažyta bažnyčia iš vidaus ir iš lauko, įsigyti „Kryžiaus keliai“, beveik visi liturginiai drabužiai, žvakidės ir kt. Manoma, A. Vebeliūno rūpesčiu iš Petrašiūnų bažnyčios Kaune gauta  šoniniams  Ąžuolų  Būdos  bažnyčios  altoriams  šv. Antano statula ir Nukryžiuotojo figūra, taip pat dvi klausyklos.
Kun. Kazimiero Juškevičiaus pastangomis bažnyčia uždengta skarda. Kun. Juozas Kupstaitis įsigijo baldakimą. Prie kun. A. Matusevičiaus buvo perdažyta bažnyčia iš lauko. Klebonaujant Ignui Plioraičiui, buvo įdėti antrieji bažnyčios langai, dvejos naujos durys, atnaujinti visi  trys  altoriai, pasiūtos  keturios vėliavos,  išlakuota bažnyčia, atlikti kiti smulkesni darbai.
2017 m. rugsėjo 10 d. bažnyčia paminėjo 80-ies metų jubiliejų. Parapijiečiai pasiruošė atnaujinę šventorių – kaip ir prieš 80 metų, miško apsuptoje teritorijoje rovė kelmus (tik šį kartą – ne bažnyčios pamatų statybai), atnaujino suolus, pastatė šv. Mergelės Marijos statulėlę šalia kryžiaus. Buvo pagaminta istorinė atminimų lenta, kurioje sudėtos bažnyčios istoriją liudijančios nuotraukos, atrastos senuose parapijiečių albumuose.
Architektūra
Bažnyčia pastatyta pagal techniko Žitkaus projektą. Ji stačiakampio plano, 8x10 m dydžio, vienabokštė, su apside. Pagrindiniu fasadu atgręžta į plentą, stovi lygioje vietoje, beveik stačiakampiame šventoriuje, kurio tvora medinių statinių.
Draustinis
thumb|right|240px|[[Aukštojo tyro telmologinis draustinis]] thumb|right|240px|[[Ruškio kraštovaizdžio draustinis]] thumb|right|240px|[[Šventosios kraštovaizdžio draustinis]] Draustinis – teritorija, kur gamtos turtų apsaugos ir didinimo, mokslo ir mokymo tikslais ribojama žmogaus veikla. Draustinis gali būti nacionalinio, regioninio parko dalis ar funkcionuoti kaip atskira saugoma teritorija.
Ąžuolų Būdos šv. Antano Paduviečio bažnyčia
Architektūra
Bažnyčia yra unikali savo neįprastomis proporcijomis. Jos išorė moderni, bet jos proporcijos palyginti sunkios, formos gana primityvios. Pastato stogas yra du kartus aukštesnis už sienas, o priekinis, labai masyvus varpinės bokštas yra keturis kartus aukštesnis už sienas. Šio kvadratinio plano bokšto plotis yra lygus bažnyčios sienų aukščiui. Bokšto viršūnė uždengta kryžminiu stogeliu su keturiais laužytais frontonais. Bokštą vainikuoja aukštas kryžius be įprastinių ornamentų. Stačiakampis varpinės bokštas priekiniame fasade nedaug išsikišęs į priekį.