cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vargulių piliakalnis
Vargulių piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 1890; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR101; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1430K) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24554) Anykščių rajono savivaldybės teritorijoje, Vargulių kaime, Kurklių seniūnija. Pasiekiamas keliu Kurkliai – Balninkai, neprivažiavus jo sankryžos, ties Karališkių ežeru pasukus lauko keliuku į dešinę šiaurėn, 1,6 km iki antros sodybos dešinėje šiaurės rytuose, yra 150 m į šiaurę nuo jos, priekyje.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, į Baldono ežero slėnį supiltoje 26 m pločio ties pagrindu, 6,5 m aukščio kalvoje. Iš šiaurės ir šiaurės rytų ji supo ežero slėnis, iš šiaurės vakarų griova, taip pat nusileidžianti į ežero slėnį. Išliko tik piliakalnio pylimas, saugojęs piliakalnį iš p.r. pusės. Aikštelė, paplauta griova tekėjusio upelio, nuslinko į ežero slėnį. Viršuje pylimas yra 15 x 13 m dydžio. Jo pietvakariniame krašte yra 0,5 m aukščio, 4 m pločio pylimas. Pietinėje papėdėje iškastas 6 m pločio, 0,5 m gylio griovys. Šlaitai statūs, 7–20 m aukščio.
Piliakalnio šiaurinį kraštą sunaikino šiaurinėje papėdėje besigraužiantis upelis, aikštelė iškasinėta lobių ieškotojų. Piliakalnis dirvonuoja, šiaurinis šlaitas apaugęs jaunais lapuočiais.
Kotryna Habsburgaitė
Kotryna Habsburgaitė (1533 m. rugsėjo 15 d. – 1572 m. vasario 28 d.) – Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Žygimanto Augusto trečioji žmona.
Vargulių piliakalnis
Piliakalnis
Į pietus – pitvakarius nuo piliakalnio 2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurios kultūriniame sluoksnyje rasta grublėtos ir žiestos keramikos, šlako.
Kotryna Habsburgaitė
Biografija
Kotryna gimė 1533 metų rugsėjo 15 d. Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Ferdinando I ir jo žmonos Onos Jogailaitės, Vokietijos karalienės šeimoje. 1549 metų spalio 22 d. ji ištekėjo už Mantujos hercogo Frančesko III Gonzagos ir tapo Mantujos princese, bet po keturių mėnesių po vestuvių vyras mirė. 1553 metų birželio 23 d. Kotryna Habsburgaitė ištekėjo už Žygimanto Augusto. Kotryna tapo Žygimanto Augusto trečiąja žmona. Jo pirmoji žmona buvo Kotrynos sesuo Elžbieta Habsburgaitė. Į vestuves, kurios įvyko 1553 metų birželio 23 dieną, atvažiavo Habsburgai, Izabelė Jogailaitė su sūnumi, Austrijos ir Vengrijos princai, jaunikio motina Bona Sforza. Netrukus po vestuvių Žygimantas Augustas paprašė pas Romos popiežių skyrybų dėl to, kad Kotryna apgavo jį su savo nėštumu. Romos popiežius tų skyrybų nepalaimino, bet netrukus Kotryna vis tiek išsiskyrė su Žygimantu. 1566 metais Kotryna Habsburgaitė paliko Lenkiją ir iki pat mirties gyveno Lince, Austrija. Mirė 1572 metų vasario 28 d. būdama 38 metų amžiaus.
Vargulių piliakalnis
Tyrimai
1936 m. piliakalnį žvalgė Petras Tarasenka, 1969 m. – Istorijos institutas, 1974 m. – Mokslinė metodinė taryba. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio antrąja puse - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 32300 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 689500 m². Fizinio apsaugos zonos pozonio plotas 18000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
David Gilmour
Deividas Džonas Gilmoras (, g. 1946 m. kovo 6 d. Kembridže, Anglijoje) – anglų gitaristas ir vokalistas, kompozitorius, progresyviojo roko grupės Pink Floyd narys. Po Roger Waters išėjimo iš grupės 1985 m., David Gilmour užėmė grupės lyderio poziciją.
Ankstyvieji metai
Deividas Gilmoras gimė ir užaugo Kembridže. Jo tėvas Douglas buvo zoologijos docentas Kembridžo universitete, o motina Silvija – mokytoja.
Deividas Gilmoras lankė The Perse School ir vėliau, besimokant Kembridžo meno ir technologijų koledže, sutiko Sida Beretą, su kuriuo jis praleisdavo savo priešpiečius mokydamasis groti gitara. Tačiau jie nebuvo grupės draugai, nes 1963 m. Deividas pradėjo groti grupėje „Joker's Wild“. 1966 m. jis paliko „Joker's Wild“ ir suformavo naują grupę su keliais tos grupės nariais. Iš pradžių nauja grupė vadinosi „Bullitt“, vėliau pakeitė pavadinimą į „Flowers“ bei praleido 1966–1967 metus grodami Ispanijoje ir Prancūzijoje, o vėliau tais pačiais metais jie išsiskyrė. 1968 m. sausį Deivido buvo paprašyta prisijungti prie Pink Floyd ir tapti penktuoju grupės nariu.
Pink Floyd
Prisijungus Deividui, Pink Floyd penkiese buvo tik per 5 pasirodymus, kol Sidas paliko grupę. Po kelių mėnesių Deividas atsitiktinai užėmė pagrindinio grupės gitaristo ir vokalisto rolę, taip dalindamasis pagrindiniais vokalais su Rodžeriu Votersu ir Ričardu Raitu. Deivido grojimas gitara ir dainų rašymas tapo labai svarbia Pink Floyd sėkmės dalimi 8-ajame dešimtmetyje. Tačiau, po didžiulės „Dark Side of the Moon“ ir „Wish You Were Here“ sėkmės Rodžeris Votersas perėmė vis daugiau grupės kontrolės, parašydamas daugumą „The Wall“ dainų vienas pats. Santykiai tarp Rodžerio ir Deivido vis blogėjo kuriant „The Wall“ filmą ir 1983 m. Pink Floyd albumą „The Final Cut“.
1985 m. Rodžeris Votersas pareiškė jog Pink Floyd buvo „kūrybiškai išeikvota jėga“. 1986 m. Gilmoras ir būgnininkas Nikas Meisonas spaudos konferencijoje pranešė, jog Votersas paliko grupę ir jie tęs veiklą be jo. Deividas perėmė grupės kontrolę ir parašė naują albumą „A Momentary Lapse of Reason“ (1987), prie kurio kūrimo šiek tiek prisidėjo ir Nikas, o Ričardas Raitas įrašuose dalyvavo kaip kviestinis muzikantas.
1986 m. Deividas nusipirko laivą-namą „Astoria“ ir ten įrengė įrašų studiją. Čia buvo įrašyti du paskutiniai Pink Floyd albumai („A Momentary Lapse of Reason“ ir „The Division Bell“) ir jo solinis albumas „On an Island“''. Šiuo metu laivas prišvartuotas Temzės upėje netoli Hampton Court Palace.
2005 m. liepos 2 d. Deividas vėl grojo su Pink Floyd (įskaitant ir Roger’į Waters’ą) „Live 8“ koncerte. Šis pasirodymas turėjo laikiną įtaką Pink Floyd albumo „Echoes: The Best of Pink Floyd“ 1,343 % pardavimo pakilimą. Dėl to, pabrėždamas „Live 8“ tikslus, Gilmoras paaukojo šį pelną labdarai, sakydamas:
Jis teigė nenorėjęs baigti Pink Floyd istorijos rūgščia nata, todėl sutiko groti „Live 8“ koncerte:
2006 m. vasario 20 d. Gilmoras davė interviu Billboard. com, kuriame vėl pakomentavo Pink Floyd ateitį. Jis teigė: „Kas žino? Aš neturiu jokių planų to daryti. Mano planai yra mano koncertuotai ir solinio albumo leidimas“.
2006 m. gruodį Sido Bereto garbei (kuris mirė tų pačių metų liepą) įrašė ir išleido pirmojo Pink Floyd singlo „Arnol Layne“ savo versiją. Kūrinys buvo įrašytas gyvai Londono „Royal Albert Hall“, o į diską taip apt įėjo ir grupės klavišininko Ričardo Raito versija. Singlas pateko į „UK Top 75“ devynioliktu numeriu ir ten išsilaikė tris savaites.
Solinė karjera ir kiti projektai
thumb|225px|Deividas Gilmoras koncerto [[Miunchenas|Minchene, Vokietijoje, metu (2006 m. liepos 29 d.).]] 1978 m. pavasarį Deividas išleido savo pirmąjį solinį albumą „David Gilmour“. Viena iš dainų, kurią jis parašė tuo metu, tačiau neįtraukė į albumą, buvo „Comfortably Numb“ (kuri vėliau buvo panaudota albume „The Wall“). 1984 m. išleido antrąjį solinį albumą „About Face“.
Trečias jo albumas „On an Island“ Jungtinėje Karalystėje buvo išleistas 2006 m. kovo 6 d., Gilmoro 60-ies metų jubiliejaus proga. Visą muziką parašė Deividas, o žodžius – žmona Polly Samson. Albumas pasiekė pirmą vietą Jungtinės Karalystės populiariausių įrašų sąraše, o JAV – 6 vietą.
Asmeninis gyvenimas
Deivido pirmoji santuoka buvo su Ginger. Jie susilaukė keturių vaikų: Alice (1976 m.), Clare (1979 m.), Sara (1981 m.) ir Metthew (1985 m.). Antrą kartą Gilmoras susituokė su Polly Samson 1994 m. The Division Bell turo metu. Jie susilaukė trijų vaikų (Joe, Gabriel ir Romany), o sūnų Charlie iš ankstesnės Polly santuokos su Heathcote Williams Gilmoras įsivaikino.
Melėnų piliakalnis
Melėnų piliakalnis, Pilelė, Pilies Kalnas – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas ; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR271; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A692P) ir gyvenvietė Anykščių rajono savivaldybės teritorijoje, Melėnų kaime, Skiemonių seniūnija. Pasiekiamas keliu Skiemonys – Želtiškiai, nuo Skiemonių bažnyčios pavažiavus 1 km, pasukus į dešinę šiaurėn lauko keliuku pro dešinėje esančią sodybą, už 200 m yra dešinę į rytus nuo kelio.
Piliakalnis
Piliakalnis yra 310 m į šiaurės vakarus nuo Drakicko kalno. Jis įrengtas atskiroje kalvoje, juosiamoje žemesnių pievų. Aikštelė ovali, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 25x17 m dydžio. Šiauriniame šlaite, 1,5 m žemiau yra natūrali 35 m pločio terasa, pietvakariniame šlaite, 1,5 m nuo viršaus yra 10 m pločio terasa. Šlaitai nuolaidūs, 8 m aukščio.
Piliakalnį labai sužalojo arimai, melioracija. Dabar jis dirvonuoja.
Tyrimai
1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas, kultūrinio sluoksnio nepastebėta. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – I tūkstantmečio pradžia.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Garavai
Garavai – viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Magučių.
Vilniaus pilių valstybinio kultūrinio rezervato direkcija
miniatiūra|Buveinė
– įstaiga, atsakinga už Vilniaus pilių kultūrinį rezervatą. Jo atstatymą ir statybą, techninę priežiūrą, esamų ir atstatytų objektų (pastatų, statinių, inžinerinių tinklų, komunikacijų) ir teritorijos tvarkymą, darbų tęstinumą.
Istorija
1994 m. įsteigta Vilniaus pilių direkcija. Iš pradžių įmonės steigėjo funkcijas vykdė Lietuvos Respublikos statybos ir urbanistikos ministerija, o nuo 1998 m. ją reorganizavus į Lietuvos Respublikos aplinkos ministeriją direkcija perėjo Lietuvos Respublikos kultūros ministerijos atsakomybėn. 2016 m. įmonė likviduota, o jos turtas perduotas Nacionaliniam muziejui Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdovų rūmai.
Misija, vizija
Misija – geriausiu būdu atliekant statytojo funkcijas, valdyti kultūros objektų remonto ir statybos darbus, mažiausiomis sąnaudomis vykdyti statybų techninę priežiūrą.
Vizija – rentabili įmonė, veikianti ne masinių, bet netradicinių (dažnai kultūros ir paveldo objektų) statybų srityje, galinti organizuoti ir prižiūrėti naujų kultūros (ir ne tik kultūros) objektų šiuolaikinę statybą, paveldo objektų atstatymą, restauravimą bei statybą, vykdyti statybos techninę priežiūrą, projektavimo, pastatų eksploatacinės priežiūros darbus.
Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdovų rūmų atkūrimas
Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdovų rūmų atkūrimas – svarbiausias direkcijos vykdomas projektas. 2000 m. Lietuvos Respublikos Seimas priėmė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdovų rūmų atkūrimo įstatymą, tų pačių metų rugsėjo 8 d. direkcija pasirašė rangos sutartį su Tikrąja ūkine bendrija (TŪB) „Vilniaus papėdė“. Statybų pradžia laikoma 2002 m. gegužės 11 d. 2004 m. kovo 17 d. pirmąją plytą padėjo prezidentas Algirdas Brazauskas.
Lietuvos didžiųjų kunigaikščių rūmai buvo įtraukti į prioritetinius Lietuvos tūkstantmečio minėjimo ir programos „Vilnius – Europos kultūros sostinė 2009“ projektus. Lietuvai minint savo tūkstantmečio jubiliejų, 2009 m. liepos 6 d. įvyko atkurtų, tačiau iki galo nespėtų įrengti Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdovų rūmų simbolinio atidarymo ceremonija.
2010 m. Valstybės kontrolės ataskaitoje pateiktose išvadose buvo nurodyta, kad Vilniaus pilių direkcija, 2000 m. rugsėjo 8 d. sudarydama Vilniaus pilių jungtinio komplekso rangos sutartį, pažeidė tuo metu galiojusio Lietuvos Respublikos viešųjų pirkimų įstatymo nuostatas. Buvo nuspręsta nutraukti 2000 m. rangos sutartį, minimaliai, iki eksploatacinio lygio, užbaigus dalį pastato (pavadinto A dalimi) ir perdavus jį Valdovų rūmų muziejui.
2013 m. liepos 6 d. įvyko rūmų A korpuso atidarymas.
Iš valstybės biudžeto Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės valdovų rūmų atkūrimui per 2000–2010 metus skirta 232 mln. litų.
Altajaus kraštas
Altajaus kraštas – federacinis kraštas pietų Rusijoje, prie sienos su Kazachija. Įkurtas 1937 m.
Istorija
Kraštas įkurtas 1937 m. rugsėjo 28 d. Iki 1991 m. jam priklausė Kalnų Altajus.
Geografija
thumb|left|250px|Būdingas Altajaus krašto kraštovaizdis
Didžiąją teritorijos dalį užima pietinis Vakarų Sibiro lygumos pakraštys (daugiausia Kulundos lyguma). Pietuose ir rytuose paviršius kyla į Altajaus priekalnes (pvz., Salajiro kalvagūbrį) ir pačius kalnus. Klimatas vidutinių platumų, ryškiai žemyninis. Vidutinė sausio temperatūra -19 °C, liepos +19 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis svyruoja nuo 250 mm kalnų slėniuose, lygumoje iki 600–700 mm kalnų pašlaitėse. Altajaus krašte susiliejus Bijos ir Katūnės upėms prasideda Obė. Svarbesni jos intakai čia yra Alėjus, Čaryšas, Čumyšas. Vakaruose teka Kulundos upė, priklausanti nenuotakiam Kulundos stepės ežerų baseinui (Kulundos, Kučiuko, Kartusis ežerai). Didžiąją teritorijos dalį užima išdirbtos stepės. Yra miškastepės plotų su pušų ir beržų giraitėmis.
Miestai
Didžiausi miestai:
Napoleono pušis
thumb|right|220px|Napoleono pušis left|120px Napoleono pušis arba Gailiškės pušis – botaninis gamtos paveldo objektas, paskelbtas saugomu 2010 m. Auga Kukečių seniūnijoje, Kelmės rajone, Gailiškės kaime, šalia kelio į Jautmalkę, Kurtuvėnų regioninio parko centrinėje dalyje.
Medžio rūšis – paprastoji pušis (Pinus sylvestris L.). Pušies kamieno apimtis 1,3 metro aukštyje – 3,30 m, aukštis – 25 m., 4 m aukštyje šakojasi į 3 kamienus. Medžio amžius apie 250 m.
Šveicarijos istorija
Nuo 1848 m. Šveicarijos Konfederacija yra federacinė valstybė su santykinai autonomiškais kantonais. Kai kurie iš kantonų konfederacijos sudėtyje yra daugiau nei 700 metų. Iš dalies galima teigti, jog jie yra vieni seniausių išlikusių respublikų.
Istorijos šaltiniuose laikotarpis iki 1291 m. aprašomas apibendrinant įvykius, vykusius šiuolaikinės Šveicarijos teritorijoje, o nuo 1291 m. pagrindinis dėmesys skiriamas Konfederacijai, kurią iš pradžių sudarė tik trys kantonai (šiuo metu priklausantys centrinei Šveicarijos daliai). Ši pirminė konfederacija plėtėsi, kol 1815 metais pasiekė dabartines Šveicarijos ribas.
Priešistorė
thumb|220px|Neolitinės kultūros Šveicarijoje Šveicarijos genezė siejama dar su Julijaus Cezario laikais aprašytais Galų karais. Iki tol vykusią raidą galima spręsti tik iš archeologinių radinių.
Iš paleolito yra išlikę radiniai, rodantys, kad čia olose gyventa neandertaliečių (Wildkirchli, Wildenmannlisloch).
Ilgą laiką Šveicarija buvo padengta ledyno ir negyvenama. Tik apie 22 000 metų pr. m. e. prasidėjus atšilimui žemumos į šiaurę nuo Alpių vėl buvo apgyvendintos, šįkart Madleno kultūros medžiotojų-rinkėjų.
Neolite dabartinės Šveicarijos teritorija jau buvo santykinai tankiai apgyvendinta.
Ankstyvoji istorija
thumb|220px|Galija Julijaus Cezario valdymo laiku
Apie 1500 m. pr. m. e. dabartinės Šveicarijos teritorijoje apsigyveno keltų gentys, vakarinėje dalyje įsikūrė helvetai, o rytiniuose – retai.
58 m. dėl besitęsiančio germanų spaudimo, bijodami būti izoliuoti nuo kitų keltų, helvetai nusprendė persikelti į vakarus, į Ronos slėnį, tačiau Julijus Cezaris, tuometinis Narbono Galijos prokonsulas, sumušė helvetus Bibraktos mūšyje (58 m. pr. m. e.) ir privertė grįžti atgal. Ilgainiui romėnai ėmė valdyti visą Alpių regioną, o senasis keltų elitas buvo romanizuotas. Romėnų administracinis centras buvo Aventikas (Aventicum).
401 m. romėnų kariuomenė paliko Reino gynybą ir pasitraukė piečiau Alpių; taip romėnai faktiškai paliko ir Retijos bei Helvetijos provincijas. Didelė dalis gyventojų taip pat pasitraukė į pietus arba į Alpes. Iš rytinių Alpės sričių nebuvo tokios ryškios migracijos − jose iki šiandien kalbama lotynų kalbos dialektais – retoromanų kalba.
Pirmieji krikščionybės pėdsakai Šveicarijoje pastebimi jau III a., nors iki IV a. pradžios tai tėra tik pavieniai atvejai. Rytinėje Šveicarijos dalyje atskiros krikščionių bendruomenės buvo dar romėnų laikais (pvz., Arbone), bet dominavo pagonys alemanai.
Kai VII a. prie Bodenzė ežero atvyko keliaujantys airių vienuoliai, jų krikščionybės platinimo pastangos sutiko stiprų pasipriešinimą, nes vietiniai gyventojai garbino dievą Vodaną.
443 m. šalies rytuose įsikūrė burgundai. Jie buvo asimiliuoti galų-romėnų gyventojų ir čia išliko lotynų kalba, todėl iki šiol Šveicarijoje paplitusi prancūzų kalba, kuri yra viena iš oficialių konfederacijos kalbų.
VI a. pabaigoje į centrinę ir rytinę šalies dalį pamažu kėlėsi alemanai, kurie krašte greitai pradėjo vyrauti ir kalbėjo alemanų dialektais.
Burgundų dominavimas buvo trumpas: 534 m. juos nugalėjo frankai ir prijungė prie savo karalystės. Karolingų dinastijos laikotarpiu suklestėjo feodalinė sistema, vienuolynai ir vyskupystės tapo svarbiu valdžios palaikymo pagrindu.
843 m. Verdeno sutartis vakarinę dabartinės Šveicarijos dalį priskyrė Lotaringijai, o rytinę – rytinei Liudviko Vokiečio karalystei, kuri vėliau tapo Šventąja Romos imperija.
X a. Karolingų valdžia susilpnėjo: saracėnai nusiaubė Valė, o madjarai (vengrai) 917 m. sugriovė Bazelį ir 926 m. Sankt Galeną. Tik po Otono I pergalės prieš madjarus 955 m. Lechfeldo mūšyje Šveicarijos teritorijos buvo vėl įjungtos į imperiją.
XII-ame amžiuje Cėringeno kunigaikščiams buvo suteikta valdžia burgundų teritorijoms, kurios apėmė vakarinę dabartinės Šveicarijos dalį. Jie įkūrė daug miestų, įskaitant Fribūrą (1157 m.) ir Berną (1191 m.). thumb|220px|Šveicarijos vyskupystės apie 1300 m. Valdant Hohenstaufenų dinastijai Alpių perėjos Retijoje ir Sankt Gothardo perėja įgavo didesnę reikšmę. Ypatingai Sankt Gothardo perėja tapo labai svarbiu tiesioginiu keliu per kalnus. Uri (1231 m.) ir Šviucas (Schwyz; 1240 m.) gavo Reichsfreiheit teises. Didžioji dalis Untervaldeno (Unterwalden) teritorijos priklausė vienuolynams, kurie šias teises turėjau jau anksčiau.
Po Kyburgų (Kyburg) dinastijos išmirimo XIII a. Habsburgams atiteko didžioji dalis teritorijos į pietus nuo Reino, o per sėkmingą vedybų politiką Habsburgai taip pat išsiplėtė į Lencburgerių (Lenzburger) ir Cėringenų valdas dabartiniuose Šviuco, Nidvaldeno, Galrus ir Ciūricho kantonuose.
Rudolfas I Habsburgas, kuris tapo Šventosios Romos imperijos imperatoriumi 1273 m. atšaukė „Miško kantonams“ Uri, Šviucui ir Untervaldenui suteiktas imperijos teises ir laisves (Reichsfreiheit), ir jie praradę savo nepriklausomą statusą, buvo pradėti valdyti per vietininkus.
Senoji konfederacija (1291−1523)
thumb|220px|1339 m. Laupeno mūšis tarp šveicarų ir Savojos kunigaikščių 1291 m. rugpjūčio mėn. Uri, Šviuco ir Untervaldeno kantonai (vadinamieji „pirmieji kantonai“) sudarė gynybinę sutartį nukreiptą prieš Habsburgus. Pirmųjų kantonų sąjunga sutvirtinta Federacinėje Chartijoje, dokumente, kuris greičiausiai sudarytas jau po įvykusio fakto, XIV amžiuje.
1315 m. Austrijos kunigaikštis Leopoldas įsiveržė į konfederaciją, susidūrė su valstiečių armija Morgarteno mūšyje lapkričio 15 d. ir jį pralaimėjo. Po šios pergalės konfederacijos nariai atnaujino savo sąjungą pasirašydami Brunnen sutartį 1315 m. gruodžio 9 d. sudaryta vokiečių kalba ši sutartis galiojo iki pat Helvetijos Respublikos įkūrimo 1798 m.
Pergalė 1315 m. Morgarteno mūšyje faktiškai reiškė nepriklausomybės iškovojimą iš Habsburgų. Siekdama išsaugoti savo nepriklausomybę nuo Habsburgų 1332 m. prie konfederacijos prisijungė Liucerna, 1351 m. Ciūrichas. Cugo miestas buvo nusiteikęs už Habsburgus, o jo apylinkės prijautė konfederacijai. Po apsiausties Cugas buvo užimtas ir 1352 m. Zugo miestas ir apylinkės priimtos į konfederaciją.
1353 m. prie konfederacijos prisijungė Berno miestas. Taip susidarė „Senoji Sąjunga“ iš aštuonių valstybių, kuri gyvavo beveik per visą XV amžių, nors Ciūrichas ir buvo išmestas iš federacijos 1440-aisiais dėl teritorinio konflikto dėl Togenburgo (Toggenburg). Habsburgai dar du kartus bandė nugalėti konfederaciją ir abu kartus jiems nepavyko: 1386 m. Habsburgai pralaimėjo Sempacho mūšį, o 1388 m. Naefelso mūšį. Šios dvi pergalės konsolidavo aštuonių kantonų sąjungą ir 1393 m. buvo pasirašyta Sempacho sutartis nustačiusi įvairias elgesio normas ir konfliktų sprendimo būdus.
Po to Šveicarijos kantonai užsitikrino tam tikrą nepriklausomybę nuo vietinių feodalų, tačiau liko Šventosios Romos imperijos sudėtyje; per XV amžių konfederacija plėtėsi užkariaudama kaimynines teritorijas ir sudarydama sąjungas su daugeliu kaimyninių teritorijų (Apenzell, Valis, Saint-Gall).
1474–1478 m. vyko šveicarų sąjungininkų karas su Burgundijos kunigaikščiu Karoliu. Po to, kai berniečiai užėmė Burgundijai priklausantį Savojos Vaud (Waadt) miestą, Burgundijos kunigaikštis suorganizavo karinį žygį. Po Grandson apsiausties 1476 kovo 2d. kunigaikščio kariuomenė buvo sumušta Grandson mūšyje ir priversta bėgti. Sąjungininkams atiteko milžiniškas grobis, nes tuo metu turtingiausias Europos kunigaikštis prabangos neatsisakė net ir kariniame žygyje. Po kelių mėnesių Karolis apsiautė Murteno miestą, kur 1476 birželio 22 d. jo samdinių kariuomenė buvo sumušta Murteno mūšyje. 1477 m. sausio 5 d. Burgundijos kunigaikštis Karolis žuvo mūšyje prie Nancy.
Po pergalių prieš Burgundijos kunigaikštį bei šveicarų samdinių sėkmės federacija įgavo daug galios ir turto.
Po šveicarų pergalės kare prieš Švabijos lygą Bazelio taika su Maksimilijonu I (1499 m.) buvo de facto įtvirtinta nepriklausomybė nuo Šventosios Romos imperijos. 1418 m. į sąjungą įstojus Zoloturnui (Solothurn) ir Fribūrui, 1501 m. Bazeliui ir Šafhauzenui (Schaffhausen) ir 1513 m. Apenceliui (Appenzell), sąjunga prasiplėtė iki trylikos kantonų.
1506 m. popiežius Julijus II pradėjo samdyti šveicarų sargybą Cohors Helvetica, kuri tebetarnauja Vatikane iki šių dienų. Federacijos plėtimasis buvo sustabdytas ir nenugalimumo reputacija, įgauta ankstesnių karų metu, paneigta tik 1515 m. šveicarams pralaimėjus Marignano mūšį su prancūzais.
Reformacija (1523−1648)
Šveicarija tapo antrąja šalimi Europoje, kur Reformacija buvo plačiai remiama. Ulrichas Cvinglis (Huldrych Zwingli) 1518 m. buvo išrinktas Didžiojo Minsterio bažnyčios kunigu. Cvinglio reformacija 1523 m. buvo palaikyta magistrato ir Ciūricho gyventojų, o tai stipriai paveikė Ciūricho viešąjį gyvenimą ir valstybinius reikalus. Iš Ciūricho reformacija plito į kitus penkis Šveicarijos kantonus, o kiti penki tvirtai išliko ištikimi katalikybei. Tai sukėlė karus tarp kantonų (Kappeler Kriege) 1529 m. ir 1531 m., kurių metu Cvinglis mirė mūšio lauke. Po šių karų buvo pasiektas kompromisas: Ciūrichas, Bernas, Bazelis, Šafhauzenas ir dalis Graubiundenas lieka reformuoti; pirmieji kantonai, Liucerna, Cugas, Zoloturnas ir Fribūras lieka katalikiškais. 1541 m. Jonas Kalvinas įvedė reformaciją Ženevoje.
Trisdešimtmečio karo metu Šveicarija santykinai išliko „taikos ir klestėjimo oaze“ karo draskomoje Europoje, greičiausiai dėl to, kad visos didžiosios Europos valstybės priklausė nuo šveicarų samdinių.
Ancien Régime (1648−1798)
Pagal Vestfalijos taikos sutartį (1648 m.) Šveicarija teisiškai tapo nepriklausoma nuo Šventosios Romos imperijos.
1653 m. Liucernai, Bernui, Zoloturnui (Solothurn) ir Bazeliui priklausiusių teritorijų valstiečiai sukilo dėl valiutos nuvertinimo (Bauernkrieg). Sukilėliai apsiautė Liucerną ir Berną, bet buvo pasiektas kompromisas ir smurto protrūkis sustabdytas. Socialinė ir konfesinė įtampa išliko ir dar prasiveržė Villmergen’o mūšiuose 1656 m. ir 1712 m.
Po Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. Prancūzija susigrąžino anksčiau šveicarų užkariautą Miulhauzeną (Mülhausen). Šveicarijoje augo nepasitenkinimas (oligarchija ir išnaudojimas; pavaldumo būsena(Untertanenausfstand); Voltero, Ruso mintys apie valstybinę pilietinę visuomenę; Didžioji Prancūzijos Revoliucija; Napoleono atėjimas į valdžią (Šveicarijos užėmimas). Visa tai vedė į „helvetinę revoliuciją“.
Amerikos–Meksikos karas
Amerikos–Meksikos karas – 1846–1848 m. JAV ir Meksikos karinis konfliktas. Meksikoje šį karą vadina „Šiaurės Amerikos intervencija“ (bei „47-ųjų metų karu“). JAV jis žinomas kaip „Meksikos karas“.
Šveicarijos istorija
Napoleono era, Restauracija
1815 m. Vienos kongresas visiškai atstatė Šveicarijos nepriklausomybę ir Europos didžiosios valstybės sutiko pripažinti Šveicarijos neutralumą neapibrėžtam laikui. Nauja konstitucija, „Sąjunginė sutartis“ (Bundesvertrag) padidino kantonų savarankiškumą. Tuo metu Šveicarijos teritorija padidėjo paskutinį kartą, įtraukiant Valė (Valais, Wallis), Noišatelio (Neuchatel, Neuenburg) ir Ženevos kantonus (22 kantonų konfederacija).
Amerikos–Meksikos karas
Karas kilo dėl teritorinių ginčų tarp JAV ir Meksikos po to, kai JAV 1845 m. aneksavo Teksasą. Dar 1836 m. Teksasas paskelbė savo nepriklausomybę nuo Meksikos ir ginklu ją apgynė, tačiau Meksikos vyriausybė jos niekada nepripažino ir Teksasą laikė savo maištaujančia teritorija. Teksaso nepriklausomybę Meksika pripažino tik tada, kai jis faktiškai įėjo į JAV sudėtį, tačiau siekė, kad jis būtų laikomas nepriklausoma valstybe, o ne JAV sudėtine dalimi. Karo priežastimi tapo ginčas dėl teritorijos tarp Nueseso ir Rio Grandės upių – JAV reikalavo, kad ši teritoriją įeitų į jos sudėtį kartu su Teksasu, o Meksika teigė, kad ši teritorija niekada nebuvo Teksaso dalis, todėl yra ir liks neatskiriama Meksikos dalimi.
Šveicarijos istorija
Federacinė valstybė (1848−1914)
1847 m. prasidėjo pilietinis karas tarp katalikiškų ir protestantiškų kantonų (Sonderbundskrieg). Tiesioginė karo priežastis buvo katalikiškų kantonų „speciali sutartis“ (Sonderbund). Karas truko mažiau nei mėnesį ir pareikalavo mažiau nei 100 žmonių gyvybių. Neskaitant smulkių maištų, tai buvo paskutinis ginkluotas konfliktas Šveicarijos teritorijoje.
Amerikos–Meksikos karas
Teksaso aneksija ir karas su Meksika sukėlė prieštaringą amerikiečių visuomenės reakciją. Daugelis demokratų JAV palaikė karą, o daugelis vigų jam nepritarė. Meksikoje karas buvo nacionalinės garbės reikalas.
Šveicarijos istorija
Federacinė valstybė (1848−1914)
Po pilietinio karo Šveicarija 1848 m. priėmė federacijos konstituciją, gerokai ją papildė 1874 m. ir nustatė federacijos atsakomybę už gynybą, prekybą ir teisinius klausimus, visus kitus klausimus paliekant kantonų vyriausybių kompetencijai.
Amerikos–Meksikos karas
Svarbiausios karo pasekmės – didelės Meksikos teritorijos perleidimas JAV. Buvo atiduotos Aukštutinės Kalifornijos ir Naujosios Meksikos teritorijos – dabartinių Kalifornijos, Naujosios Meksikos, Arizonos, Nevados ir Jutos žemės. Amerikos politikai kelerius metus svarstė dėl vergovės statuso naujosiose teritorijose, kol galiausiai ryžosi „1850 metų kompromisui“ (tik Kalifornija buvo pripažinta teritorija be vergovės). Meksika po karo ėmė stiprinti šiaurinių teritorijų kolonizaciją norėdama išvengti tolimesnių praradimų.
Šveicarijos istorija
Pasauliniai karai (1914−1945)
Tiek per Pirmąjį, tiek per Antrąjį pasaulinį karą Šveicarija sugebėjo išlaikyti neutralumą. Dėl savo neutralumo Šveicarija buvo svarbi kariaujančioms šalims kaip diplomatijos, šnipinėjimo, prekybos atsparos taškas ir saugi teritorija pabėgėliams. 1917 m. Dada judėjimas Ciūriche faktiškai buvo kultūrinė reakcija į karą, inicijuota pabėgėlių. Ciūriche taip pat gyveno ir Leninas, iš kur jis tiesiogiai išvyko į Petrogradą pradėti revoliucijos.
Amerikos–Meksikos karas
Karo prielaidos
thumb|250px|Meksikos respublikos teritorija 1835-1846 m. Rožine spalva pažymėti maištaujantys regionai. Iki Amerikos – Meksikos karo, Aukštutinės Kalifornijos ir Naujosios Meksikos teritorijos buvo neblogai žinomos amerikiečių medžiotojams, tyrinėtojams ir pirkliams, kurie dažnai naudojosi „Santa Fe keliu“ jungiančiu Misūrį ir Santa Fė bei „Kalifornijos keliu“; amerikiečių laivai keisdavo savo prekes į kailius ir mėsą visoje Kalifornijos pakrantėje. Visos šios teritorijos buvo dalis nepriklausomos Meksikos respublikos jau 25-is metus, o iki tol priklausė Ispanijos kolonijai Naujajai Ispanijai.
Šveicarijos istorija
Pasauliniai karai (1914−1945)
1920 m. Šveicarija prisijungė prie Tautų Sąjungos.
Amerikos–Meksikos karas
Karo prielaidos
Po to, kai 1803 m. JAV nusipirko iš Prancūzijos Luizianą, amerikiečių naujakuriai ėmė keltis į vakarus į ispanų teritoriją iš dalies skatinami JAV vyriausybės. Kai Meksika ėmė kontroliuoti šias teritorijas, kraustymasis tęsėsi. Meksikos vyriausybės santykiai su naujakuriais nebuvo geri, iš dalies todėl, kad jie buvo protestantais oficialiai katalikiškoje Meksikoje. Kai Meksika panaikino vergovę, kai kurie imigrantai iš JAV atsisakė laikytis tokio įstatymo. Persikėlėliai reiškė nepasitenkinimą centrinės vyriausybės valdymu šioje teritorijoje ir tai sukėlė Teksaso revoliuciją.
Šveicarijos istorija
Pasauliniai karai (1914−1945)
Nacistinė Vokietija buvo sudariusi planus okupuoti Šveicariją, pvz., „Operation Tannenbaum“, bet invazija taip ir nebuvo įvykdyta. Per Šveicariją Vokietija vykdė didelę dalį savo operacijų auksu, dėl ko Šveicarija po karo buvo kaltinama neutraliteto pažeidimu ir prisidėjimu prie karo pratęsimo. Dėl šių priežasčių 1952 m. Šveicarija mokėjo reparacijas sąjungininkams, o 1999 m. Šveicarijos bankai sumokėjo papildomas reparacijas į Holokausto fondą.
Po 1945 m
Po karo Šveicarijos vadovybė svarstė savo atominio ginklo kūrimo idėją. Tokias galimybes suteikė garsūs branduolinės fizikos specialistai Federaciniame Technologijos institute, pvz., Paul Scherrer, o 1958 m. gyventojai aiškiai pasisakė už atominės bombos kūrimą. Nepaisant to Šveicarija 1968 m. pasirašė Branduolinio ginklo neplatinimo sutartį ir atominės bombos niekada nekūrė.
Amerikos–Meksikos karas
Karo prielaidos
Naujajai Meksikos vyriausybei, kur buvo susilpnėjusi ir faktiškai bankrutavusi po Meksikos nepriklausomybės karo, sunkiai sekėsi valdyti nutolusias šiaurines teritorijas.
Šveicarijos istorija
Po 1945 m
Nuo 1959 m. Federacinė Taryba, skiriama parlamento, buvo sudaroma iš keturių pagrindinių partijų narių, protestantų Laisvųjų deokratų, katalikų Krikščionių demokratų, kairiųjų Socialdemokratų partijos ir dešiniųjų Liaudies partijos. Opozijos įtraukimas į sprendimų priėmimą mokslininkų buvo įvardinamas kaip konsociacinė demokratija (Konkordanzdemokratie).
Amerikos–Meksikos karas
Teksaso respublika
thumb|250px|left|Teksaso respublika 1836-1846 m. Po 1836 m. karo, Teksasas, nugalėjęs Meksikos kariuomenę vadovaujamą Antonio Lopez Santa Anos, tapo nepriklausomu. Meksika niekada nepripažino Teksaso respublikos ir skelbė apie savo ketinimus iš naujo užimti atskilusią provinciją.
Šveicarijos istorija
Po 1945 m
1963 m. Šveicarija įstojo į Europos Tarybą. Moterims rinkimų teisė buvo suteikta tik 1971 m. 1979 m. dalis Berno kantono atsiskyrė, sudarydami naują Juros kantoną.
2002 m. po referendumo Šveicarija buvo priimta į Jungtinių Tautų Organizaciją.
Šveicarija nėra Europos Sąjungos narė, bet (kartu su Lichtenšteinu) nuo 1995 m., kai į Europos Sąjungą įstojo Austrija, yra iš visų pusių supama Europos Sąjungos teritorijos. Todėl priklauso Europos Ekonominei Erdvei (kaip ir Norvegija, nepriklausanti ES).
Amerikos–Meksikos karas
Teksaso respublika
Meksikos vyriausybė pareiškė, kad jos „maištingos provincijos“ prijungimas prie JAV yra neteisėtas ir tai yra kišimasis į Meksikos valstybės vidaus reikalus. Įtakingiausios Europos valstybės, visų pirma Jungtinė Karalystė ir Prancūzija, pripažino Teksaso suverenumą ir ragino Meksiką nesivelti į karą. Britanijos tarpininkų pastangos buvo bevaisės, nes tarp Britanijos ir JAV taip pat buvo ginčų dėl Oregono sienų.
1845 m. naujai išrinktas JAV prezidentas Džeimsas Polkas į Meksiką nusiuntė diplomatą Džoną Slaidelą derėtis dėl Aukštutinės Kalifornijos ir Naujosios Meksikos pirkimo. Amerikiečiai norėjo, kad Kalifornija sutrukdytų britaniškoms ambicijoms šiame regione ir troško turėti uostą prie Ramiojo vandenyno, leidžiančio dalyvauti pelningoje prekyboje su Azija. Polkas įpareigojo Slaidelą atleisti Meksikai skolas bei pasiūlyti dar nuo 25 iki 30 milijonų dolerių už šias dvi teritorijas.
Meksika nebuvo linkusi derėtis su Slaidelu, jis Meksike nebuvo priimtas su džiaugsmu. Be to, derėtis vyriausybė negalėjo ir dėl politinio nestabilumo šalyje. 1846 m. šalies prezidentas keitėsi keturis kartus, gynybos ministras – 6 kartus, o finansų ministras – net 16 kartų. Daugelis politinių veikėjų ar grupuočių, kurios siekė valdžios ar ją iš tikro turėjo, buvo nusiteikusios kariauti su JAV. Kitaip manantys politikai ar norintys derėtis buvo kaltinami net šalies išdavyste.
Prezidentas Chose Choakina de Erera, norėjęs derėtis su Slaidelu, buvo apkaltintas išdavyste ir nuverstas. Į valdžią atėjo nacionalistiškai nusiteikusi vyriausybė vadovaujama generolo Mariano Paredes i‘Arilaga, kuri vėl pareiškė pretenzijas į Teksasą. Suerzintas Slaidelas išvyko įsitikinęs, kad Meksika turi būti „nubausta“.
Karinių veiksmų pradžia
Meksika, niekada nepripažinusi Teksaso nepriklausomybės, paskelbė, kad Teksaso ir Meksikos siena eina palei Nueceso upę, kuri teka apie 150 mylių į šiaurę nuo Rio Grandės upės. Tuo tarpu JAV, remdamasi Velasko sutartimi (1836 m. pasirašyta tarp Meksikos ir Teksaso), paskelbė, kad siena eina palei Rio Grandę. Meksika teigė, kad generolas Santa Ana susitarimą pasirašė būdamas teksasiečių nelaisvėje ne savo valia, todėl jis laikytinas negaliojančiu. Negana to, Meksika teigė, kad jis neturėjo įgaliojimų vesti derybų ir pasirašinėti sutarčių (Meksikos vyriausybė taip ir neratifikavo šios sutarties). Po to, kai 1846 m. Teksasas buvo prijungtas prie JAV, prezidentas Dž. Polkas nusiuntė kariuomenę, vadovaujamą generolo Zakarijaus Teiloro, tikėdamas pajudinti sienos klausimo sprendimą.
1846 m. balandžio 24 d. dviejų tūkstančių meksikiečių raitelių būrys atakavo 63 amerikiečių kuopą į šiaurę nuo Rio Grandės upės, žuvo 11 amerikiečių, išgyvenę atsitraukė ir sugebėjo grįžti į Brauno fortą. Šis išpuolis buvo pavadintas Torntono byla.
Gegužės 3 d. meksikiečių artilerija iš Matamoroso miestelio apšaudė Brauno fortą. Pastarasis atsakė savo pabūklų ugnimi. Apšaudymas truko penkias dienas ir stiprėjo Meksikos kariuomenei palaipsniui apsupant fortą. Apšaudymo metu žuvo du amerikiečių kareiviai, tarp jų ir Džeikobas Braunas, kurio garbei ir buvo pavadintas fortas.
Gegužės 8 d. į pagalbą su 2400 kareivių atvyko Zakarijus Teiloras. Tačiau Arista patraukė į šiaurę ir užkirto jam kelią su savo 3400 žmonių prie Palo-Alto. Amerikiečiai naudojo naujo tipo vadinamąją „skrajojančią“ artileriją – lengvas mobilias patrankas sumontuotas ant šasi ir traukiamas arklių. Amerikiečių artileristai jodavo ant tų pačių arklių, kurie traukė patrankas. Amerikiečių artilerija niokojo meksikiečių gretas, o šie atsakė artilerijos ugnimi ir pavieniais kavaleristų išpuoliais. Lengvoji artilerija demoralizavo meksikiečių armiją, naktį jie atsitraukė į tolimą senos išdžiūvusios upės vagos pusę, kuri sudarė natūralią priedangą. Tačiau tuo pat metu armija išsisklaidė ir ryšys tarp jos dalių buvo prastas. Kitą dieną abi pusės susitiko artimoje kovoje. Amerikiečiams pavyko užgrobti meksikiečių artileriją, kas privertė juos trauktis. Atsitraukimas galiausiai pavirto chaotišku bėgimu. Dėl vietovės ypatumų ir armijos išsisklaidymo, Aristai nebepavyko surinkti besitraukiančių karių. Meksikiečiai patyrė didelius nuostolius, buvo priversti palikti savo artileriją ir gurguoles su provizija. Besikeliantys armijos likučiai per Rio Grandę dar buvo apšaudyti iš Brauno forto.
Karo paskelbimas
1846 m. gegužės 11 d. pranešimas JAV kongresui skelbė, kad Meksika „įsiveržė į mūsų teritoriją ir praliejo amerikiečių kraują amerikiečių žemėje“. Kongreso posėdžio metu didžiule dauguma buvo nubalsuota už karo paskelbimą. Demokratai vieningai palaikė karą, 14 vigų balsavo prieš. JAV karą paskelbė 1846 m. gegužės 13 d., Meksika – gegužės 23 d.
Vigų partija, tiek šiaurėje, tiek pietuose iš esmės buvo prieš karą. Tuo tarpu demokratai jį rėmė. Vigas Abraomas Linkolnas ginčijo karo paskelbimo teisėtumą ir reikalavo patikrinti vietą, kur buvo užpultas Torntono būrys ir kurioje vietoje buvo pralietas amerikiečių kraujas.
Paskelbus karą, amerikiečių kariuomenė įsiveržė į Meksikos teritoriją dviem pagrindinėmis kryptimis. Karinė JAV vadovybė pasiuntė kavaleriją, vadovaujamą Stiveno Kirnio užimti vakarinę Meksiką nuo Livenvorto forto. Kavalerijai į pagalbą buvo nusiųstas Ramiojo vandenyno laivynas vadovaujamas Džono Sloto. Amerikiečiai nerimavo, kad žemių okupacijai gali ryžtis ir Didžioji Britanija. Dar dviem daliniams, kuriems vadovavo Džonas Vulas ir Zakarijus Teiloras, buvo įsakyta užimti kaip įmanoma daugiau Meksikos teritorijos į pietus nuo Monterėjaus miesto.
Karas Kalifornijoje
thumb|250px|Pirmoji Kalifornijos respublikos „Meškos vėliava“. XIX a. viduryje šiaurinės Meksikos regionai (Aukštutinė Kalifornija ir Naujoji Meksika) buvo itin retai apgyvendinti: kolonijos buvo nedidelės ir jas viena nuo kitos skyrė didžiuliai atstumai. Nepaisant to, šių kolonijų gyventojų (ispanų palikuonių ir jų kultūrą perėmusių indėnų bei amerikiečių) buvo daugiau nei vietinių indėnų.
1846 m. birželio 14 d. 30 amerikiečių naujakurių Sonomoje po naktinio susitikimo suėmė ir įkalino papulkininkį Mariano Gvadelupe Valieho ir paskelbė Kalifornijos respublikos nepriklausomybę. Šios trumpalaikės respublikos įtaka niekada nesiekė toliau Sonomos ir aplinkinių sričių. Amerikos kariuomenės kapitonas Džonas Frimontas su kareiviais atvyko į Sonomą birželio 25 d. ir organizavo maištininkų grupę, pasivadinusią Kalifornijos batalionu.
Liepos 7 d. Kalifornijos vandenyno pakrantėje laivynas vadovaujamas Džono Sloto pareiškė teises į Monterėjų ir faktiškai ėmė kontroliuoti Kaliforniją. Vėliau, liepos 15 d. vadovavimą perdavė komandorui Robertui Stoktonui.
1846 m. rugpjūčio 13 d. amerikiečių karinės jūrų pajėgos išsilaipino Los Andžele ir nesulaukę jokio pasipriešinimo iškėlė JAV vėliavą. Tačiau žiaurūs kariniai įstatymai įvesti kapitono Arčibaldo Gilspio, faktinio Los Andželo valdytojo, sukėlė gyventojų nepasitenkinimą ir kilo maištas, kuriam vadovavo meksikiečių patriotas Kalifornijoje Chose Marija Floresomas. Nedidelė Gilspio įgula buvo išvyta jau rugpjūčio 23 d., o jo paties buvo pasigailėta su sąlyga, kad jis nedelsdamas paliks Kaliforniją.
Stoktonas, sužinojęs apie sukilimą Kalifornijoje, pasiuntė kapitoną Viljamą Merviną su laivu į San Pedro miestą. Mervinas su 350 karių išsilaipino 1846 m. spalio 7 d. Gilespis, tik juos išvydęs, sulaužė paliaubas su kaliforniečiais. Nauja ekspedicija skubiai išvyko į Los Andželą tikėdamasi pergalės. Susidūrime, pavadintame „Močiutės šautuvo mūšiu“, įsiaudrinę kaliforniečiai, vadovaujami Chose Antonio Karilio, Mervino jūreivius pasitiko šūviais iš vienos patrankos. Šie šūviai sukėlė paniką tarp amerikiečių ir jie pasitraukė į savo laivą „Savanna“, kur meksikiečiai negalėjo jų pasiekti. Šios kautynės dar žinomos kaip „Mūšis už Domingeso rančą“. Jo metu žuvo 14 amerikiečių, o meksikiečiai nuostolių nepatyrė. Kai atvyko amerikiečių pastiprinimas, kaliforniečiai pasinaudoję naktimi pasitraukė. Komandoras Stoktonas su dideliu pastiprinimu išsilaipino San Diege.
Tuo metu generolas Stivenas Kirnis su Vakarų armija (apie 1700 kareivių) pasiekė Santa Fė Naujoje Meksikoje ir užėmė miestą. Po to Kirnis, su gerokai mežesniu būriu – apie 300 dragūnų – patraukė palei Gilo upės slėnį per dykumą į Kaliforniją. Po šio žygio būryje liko tik apie 150 karių. Generolą Kirnį dezinformavo vietiniai amerikiečių naujakuriai, tarp jų ir garsus žvalgas Kitas Sarsonas, teigdami, kad kaliforniečiai, iš principo yra bailiai ir greičiausiai bėgs, nei stos kautis. Kirni sužinojo, kad Andresas Piko ir jo sukilėliai iš Pietų Kalifornijos yra netoliese. 1846 m. gruodžio 6 d. generolas Kirnis ir Vakarų armija, papildyta kapitono Gilspio žmonėmis įsivėlė į mūšį su mažesniu nei 150 žmonių meksikiečių būriu San Paskualio vietovėje. Meksikiečių raiteliai buvo pranašesni už amerikiečius, mėtydami ant jų lasus, griaudami nuo arklių ir vilkdami žeme, kol aukos nemirdavo arba badydavo juos ilgomis kalifornietiškomis ietimis. Arčibaldas Gilspis buvo kelis kartus sužeistas, generolui Kirniui taip pat kliuvo su ietimi. Iš 150 amerikiečių kareivių 18 žuvo ir 13 buvo sužeista. Šis mūšis buvo lemiamas amerikiečių pralaimėjimas, po kurio jie atsisakė planų užimti Kaliforniją.
1846 m. lapkričio 16 d. įvyko dar vienas mūšis netoli nuo dabartinio Salinas-Veli. Kaliforniečiai vadovaujami Choakimo de la Torės paėmė į nelaisvę amerikiečių konsulą Tomasą Oliverį Larkiną ir laikė jį kaip karo belaisvį. Apie 100 kareivių, kuriems vadovavo Blufordas Tompsonas ir Čarlzas Burua, sutiko apie 130-ies meksikiečių būrį vadovaujamą Manuelio de Chesusa ir Choakimo de la Torės. Mūšis truko 20 minučių, kurio metu meksikiečiai nukovė 5 amerikiečius, tarp jų ir kapitoną Burua ir dar kelis sužeidė.
Stoktonas, atvykęs į pietų Kaliforniją susijungė su jūreiviais ir laimėjo du nedidelius mūšius, kurių dėka ėmė kontroliuoti San Diegą ir Los Andželą. Kauengos susitarimas buvo pasirašytas 1847 m. sausio 13 d. tarp Džono Čarlzo Frymonto ir generolo Andreso Piko ir užbaigė karinį konfliktą Kalifornijos teritorijoje.
Karas Meksikos šiaurės rytuose
Didelės pajėgos, vadovaujamos Zacharijaus Teiloro, persikėlė per Rio Grandės upę. Jis užėmė Matomoroso miestelį, vėliau Kamargo (čia kurį laiką stovėjo, nes dalis kareivių susirgo viena iš daugelio ligų), po to patraukė į pietus ir blokavo Monterėjaus miestą. Mūšis dėl Monterėjaus buvo itin kruvinas, abi pusės patyrė nemažų nuostolių. Amerikiečių lengvoji artilerija pasirodė neefektyvi prieš akmeninius miesto įtvirtinimus. Meksikos kareiviai vadovaujami generolo Pedro de Ampudja ir Šv. Patriko batalionas (airiai katalikai, palikę amerikiečių armiją ir perėję pas meksikiečius) gerai gynė miestą. Nepaisant to, pėstininkų padalinys ir Teksaso reindžeriai sugebėjo užimti keturias kalvas į vakarus nuo miesto kartu su sunkiąja artilerija. Tai leido amerikiečiams atakuoti miestą iš vakarų ir rytų. Patekę į miestą, užiminėjo namą po namo: kiekvieną „išvalydavo“ padegamųjų sprogmenų pagalba, kuriuos naudojo kaip granatas. Galiausiai Ampudja su savo žmonėmis buvo apsupti centrinėje aikštėje, kur teko derėtis. Teiloras sutiko, kad meksikiečių kariai evakuotųsi iš miesto ir po 8-ių savaičių paliaubų atvyktų perduoti miestą. Spaudžiamas Vašingtono Teiloras sulaužė paliaubas ir užėmė Saltilio miestą į pietus nuo Monterėjaus. Santa Ana atsakingu už miestų praradimą paskelbė Ampudją ir pažeminęs jį pareigose išsiuntė vadovauti nedideliam artilerijos batalionui.
1847 m. vasario 22 d. Santa Ana asmeniškai kartu su 20 tūkstančių karių armija išvyko kautis su Teiloru. Šis įsitvirtino apkasuose kalnų perėjoje netoli nuo Buenos Vistos sodybos su 4600 kareivių. Meksikiečių armijoje vyko masinis dezertyravimas ir į vietą Santa Ana atvyko tik su 15 tūkstančių karių. Tą pačią naktį jis pareikalavo, kad amerikiečiai pasiduotų, tačiau gavo neigiamą atsakymą. Kitą rytą Santa Ana atakavo amerikiečių pozicijas iš flango, nusiuntęs kavaleriją ir dalį pėstininkų į viršų stačiais perėjos šlaitais, o pėstininkai tuo metu atakavo per centrą palei kelią vedantį į Bueno Vistą. Įvyko atkaklus mūšis, kurio metu amerikiečiai buvo arti pralaimėjimo, tačiau buvo išgelbėti kapitono Brekstono Brego vadovaujamų artileristų ugnies ir Džefersono Deiviso misipiečių raitųjų šaulių. Patyręs pralaimėjimą, Santa Ana pasitraukė kitą naktį, palikęs Teilorui kontroliuoti šiaurinę Meksiką. Vėliau šio mūšio sėkmę Teiloras panaudojo 1848 m. JAV prezidento rinkimų kampanijoje.
Skoto kampanija
Pirmą kartą JAV istorijoje besiruošdamas Verakruso apgulčiai Skotas atliko desanto išlaipinimą. Dvylikos tūkstančių savanorių ir kareivių armija sėkmingai iškrovė amuniciją, ginklus ir arklius netoli miesto sienų. Miestą gynė Meksikos generolas Chuanas Moralesas su 3400 kareivių. Mortyros ir jūriniai pabūklai panaudoti griaunant miesto sienas ir siekiant psichologiškai palaužti pasipriešinimą. Miestas atsakė artilerijos ugnimi. Verakrusas pasidavė po dvylikos dienų trukusios apgulties. Amerikiečiai prarado 80 žmonių, o meksiekiečiai – apie 180, iš kurių dalis buvo civiliai. Apgulties metu amerikiečius guldė ir geltonoji karštligė.
Po apgulties Skotas patraukė į Meksiko pusę su 8500 karių. Tuo metu Santa Ana įrenginėjo įtvirtinimus kanjone aplink pagrindinį kelią pusiaukelėje į sostinę netoli Sero Gordo kaimelio. Santa Ana apkasuose dislokavo dvylika tūkstančių kareivių ir artileriją palei kelią, kuriuo kaip manė, turėjo keliauti Skotas. Tačiau pastarasis į priekį pasiuntė 2600 dragūnus ir atidengusi ugnį meksikiečių artilerija per anksti išdavė savo pozicijas. Vietoje to, kad eitų pagrindiniu keliu, Skotas su kariuomene patraukė per laukinę vietovę ant aukštumų išdėstydamas artileriją ir patyliukais supdamas meksikiečius iš flangų. Nors Santa Ana jau buvo informuotas apie amerikiečių pozicijas, jo kariai nebuvo pasiruošę sekusiai atakai. Meksikiečių kariuomenė buvo sutriuškinta. Amerikiečiai neteko apie 400 karių, meksikiečiai apie 1000 ir dar 3000 pakliuvo į nelaisvę.
Gegužės mėnesį Skotas pasiekė Pueblą, tuo metu antrąjį pagal dydį Meksikos miestą. Miestiečiai pasidavė gegužės 15 d. be pasipriešinimo, nes nemėgo prezidento Santa Anos. Po mūšio už Čepultepeką Meksikas liko atviras amerikiečių armijai ir vėliau buvo jų užimtas.