cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jonas Kizelis
Biografija
Nuo 1971 Vilniaus 21-osios (Gerosios Vilties) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, jaunučių, merginų, mišriojo ir jaunuolių chorų, pučiamųjų orkestro bei vokalinių ansamblių vadovas. Ypač ryškių meninių laimėjimų pasiekė su vyresniųjų klasių moksleivių mišriuoju choru (60-75 dalyviai), kuris sugebėjo atlikti sudėtingesnius užsienio klasikų ir lietuvių kompozitorių kūrinius. Choras koncertavo geriausiose sostinės koncertų salėse, dainavo Kaune, Klaipėdoje, Minske, Odesoje, Volgograde, Kišiniove, Taline, Tartu ir Erfurte. Choras yra 1977 respublikinės moksleivių dainų šventės konkurso laureatas, 1979 ir 1983 respublikinių moksleivių mišriųjų chorų varžybų laureatas, 1981 V Stasio Šimkaus chorų konkurso Klaipėdoje prizininkas, o 1987 VII Stasio Šimkaus chorų konkurs o laureatas, 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventės Vilniuje konkurso laureatas. Buvo parengtas 1987 respublikinei moksleivių, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje. 1977 pedagogas mokykloje suorganizavo vaikinų vokalinį ansamblį, kuris pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė „Dainų dainelės" respublikiniuose konkursuose. Vėliau ansamblis išaugo į jaunuolių chorą, irgi gražiai pasireiškusį koncertuose.
J. Kizelis mokyklą išgarsino ne tik gerais chorais, bet ir pavyzdingu moksleivių muzikiniu auklėjimu. 1989 mokykloje įkūrė sustiprinto muzikinio ugdymo klases, įrengė pavyzdingą muzikos kabinetą, organizavo susitikimus su kompozitoriais ir žymiais atlikėjais, moksleiviai lankė koncertus, teatrus ir kitus kultūros renginius.
J. Kizelis – Vilniaus miesto dainų švenčių dirigentas, 1992 Pietryčių Lietuvos vaikų ir jaunimo dainų šventės, 1993 Lietuvos jaunimo mažosios dainų šventės, 1996 Vilniaus miesto jaunimo menų šventės ir 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventės dirigentas. Daug metų buvo Respublikinio mokytojų tobulinimosi instituto muzikos mokytojų atestacinės komisijos narys, yra Lietuvos švietimo ir mokslo ministerijos muzikinio ugdymo ekspertų komisijos narys, dalyvauja repertuarinėse ir meno komisijose. 1980 apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, 1992 jam suteikta muzikos mokytojo eksperto kvalifikacijos kategorija. Išaugino dukterį Audronę Kizelytę-Šakalienę – folkloro ir teatro mokytoja, aktorė; sūnų Tomą Kizelį – aktorius.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Balys Tarvydas
Balys Tarvydas (1897 m. balandžio 27 d. Užpaliuose, Utenos raj. – 1980 m. gegužės 15 d. Šiauliuose, palaidotas Donelaičio kapinėse) – istorikas, archeologas, pedagogas, muziejininkas, esperantininkas.
Biografija
Baigęs Užpalių pradžios mokyklą, netrukus joje 1916-1917 m. mokytojavo. 1918 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją, iš kurios išėjo 1921 m., po karo tarnybos vėl mokytojavo Užpaliuose. 1924 m. įstojo į Kauno universiteto Teologijos-filosofijos fakultetą, kur studijavo istoriją. 1927 m. baigė Lietuvos universitetą. Trumpai dirbo Kauno muziejuje. 1928–1944 m. Šiaulių mokytojų seminarijos mokytojas, direktorius. Po Antrojo pasaulinio karo dirbo buhalteriu įvairiuose Šiaulių miesto įstaigose.
Nuo 1929 m. iki mirties bendradarbiavo Šiaulių Aušros muziejuje. 1931–1937 m. vadovavo Šiaulių kraštotyros draugijos rengiamoms archeologinėms ekspedicijoms. Su archeologija susipažino per E. Volterį, su kuriuo pradėjo lankyti archeologijos paminklus, Kauno miesto muziejuje tvarkė archeologinius bei kitokius dirbinius. Pagrindinė jo veikla buvo archeologinių paminklų tyrinėjimai bei straipsnių skelbimas. B. Tarvydas yra parašęs įdomų straipsnį apie gintaro dirbinius, kuriame pirmą kartą buvo išsamiau aprašytas Kretingos muziejaus gintaro dirbinių rinkinys, pateikta žinių apie Europos gintaro lobius. Kasinėjo apie 10 Lietuvos kapinynų, pilkapių: Gibaičių, Jauneikių, Linkaičių, Kuršėnų, Pavėkių, Lepšių ir kt. Tyrinėjo Šiaulių šv. Petro ir Povilo bažnyčios požemius, yra žvalgęs ir aprašęs daugelį archeologinių paminklų.
Tyrinėjimų medžiagą publikavo leidiniuose „Šiaulių metraštis“ (1931, 1933 m.), „Gimtasai kraštas“ bei kituose. 1936 m. rankraščio teisėmis išleido Visuotinės istorijos epizodinio kurso santrauką. Surinko medžiagą monografijai „Šiaulių mokytojų seminarija 1920–1940 m.“ (rankraštis saugomas Aušros muziejuje). Yra parašęs Šiaulių šv. Petro ir Povilo katedros istoriją, likę rankraščiai saugomi bažnyčios archyve. Šiaulių "Aušros" muziejui paliko dalį savo asmeninės bibliotekos.
Chiuteno kalnas
miniatiūra|Chiuteno kalnas Chiuteno kalnas arba Nairamdalas  – aukščiausia Mongolijos viršukalnė. Aukštis 4374 m. Iškilusi pačiuose Mongolijos vakaruose, Kinijos pasienyje, Altajaus kalnuose, Tavan Bogdo masyve. Viršūnę nuolat dengia sniegas.
Varėnos Ąžuolo gimnazija
Varėnos „Ąžuolo“ gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Varėnoje, J. Basanavičiaus g. 33, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190108756.
Istorija
Lenkų okupacijos metais (1920–1939 m.) Varėnoje veikė lenkų septynmetė mokykla. Nors visi vietiniai gyventojai buvo lietuviai ir tik kelios pasienio kariškių bei geležinkelių tarnautojų šeimos buvo lenkiškos, visi vaikai buvo verčiami mokytis lenkiškai. Vilniaus kraštą prijungus prie Lietuvos lenkų septynmetė mokykla reorganizuota į šešiametę lietuvišką mokyklą su 190 mokinių. Lenkų kalba palikta kaip dalykas, norintiems mokintis kalbą. Mokytojais buvo paskirti mokantys lenkų kalbą, bet Vilniaus lietuvių mokytojų seminariją baigę mokytojai Vytautas Barūnas, Vincas Baniulis, Jadvyga Čenytė-Graževičienė, Bronius Graževičius ir Ona Krupavičienė. Pirmaisiais metais Varėnos lietuviškoje mokykloje darbas buvo sunkus. Likusios lenkų šovinistiškos šeimos stengėsi įvairiais būdais darbą trukdyti. Ypač tai išryškėjo sovietiniais 1940 m. Šmeiždami lietuvius mokytojus, lenkai reikalavo vėl atgaivinti mokyklą. Buvo surašyti net 5-ių metų amžiaus vaikai ir pasiųstas prašymas Alytaus apskrities inspekcijai leisti atidaryti lenkišką mokyklą. Į Varėnos mokyklą 1940 m. atkelti vedėjas Juozas Mickus ir mokytojas Stepas Žibaitis. Jie lenkų kalbos nemokėjo. Lenkai pradėjo dar labiau nerimti.
Jau antraisiais mokslo metais darbštesnieji lenkai mokiniai išmoko lietuviškai kalbėti ir ketvirtų-šeštų klasių mokiniai diktantus rašydavo gerai. Be to, buvo suorganizuotas virš 50 asmenų mokinių choras ir išmokta daug lietuviškų dainų (chorvedis V. Baniulis). Organizuoti vakariniai lietuvių kalbos kursai mažai mokantiems lietuviškai, kuriuos tarnautojai noriai lankė. 1944 m. pasitraukus vokiečiams, Varėnoje atidaryta pradinė mokykla. 1946 m. įsteigta progimnazija (Dzūkų g. 4), direktoriumi paskirtas Alfonsas Urbonas, buvęs pradinės mokyklos vedėjas. Mokykloje buvo apie 80 mokinių. Tais pačiais metais iš Vydenių apylinkės parvežtas centrinis mokyklos pastatas. Mokyklos statyba baigta 1949 m. Mokykloje dirbo A. Urbonienė, O. Krupavičienė, St. Janulevičiūtė, L. Masionytė, Markeliūnas. Tais metais mokyklos saviveiklininkai pastatė pirmą spektaklį „Dvylika brolių juodvarniais lakstančių“.
1954/1955 m. m. mokykloje dirbo 26 mokytojai, mokėsi 361 mokinys. Veikė 19 klasių komplektų. Mokytojų kolektyvą papildė nauji pedagogai: Ragauskaitė, Jankauskaitė, Rozenbergas, Svetikas. Mokykloje vyko aktyvus užklasinis darbas. 1955 m. mokykla išleido pirmąją 16 abiturientų laidą. 1956 m. pradėta statyti mokyklos sporto salė, praplėstas internatas, dirbtuvės. Ypač aktyvūs buvo jaunieji literatai, vadovaujami mokytojo St. Čižo, jie organizavo įdomius susirinkimus, bendradarbiavo su kitomis mokyklomis, leido įdomų sienlaikraštį. Mokykloje veikė krepšinio, tinklinio, lengvosios atletikos, stalo teniso, futbolo sekcijos. 1956 m. laidos abiturientė Julė Sčesnulevičiūtė pirmoji mokykloje gavo sidabro medalį.
1957 m. mokykloje dirbo 34 mokytojai, mokėsi 386 mokiniai. Praplėsta biblioteka, įrengtas pionierių kambarys, konsultacijų klasė atsiliekantiems mokiniams, apipavidalinta mokyklos aktų salė. Kas antrą šeštadienį mokykloje organizuoti klasių vakarai. Birželio mėnesį mokyklos aktyvas išleido pirmąjį laikraščio „Varėnos moksleivis“ numerį. 1958 m. mokykloje dirbo 36 mokytojai, mokėsi 410 mokinių, suformuota 19 klasių komplektų.
1964 m. mokykla turėjo muzikinę klasę, pučiamųjų orkestrą, akordeonistų ansamblį, kelis chorus (mokytojai A. Dainys ir A. Bernatavičius). Respublikoje mokyklą ir rajoną garsino mokytojo V. Dunderio jaunieji aviamodeliuotojai, iš kurių tikrais lakūnais tapo St. Jarmalavičius, A. Žilinskas. 1968 m. abiturientas Romas Navickas gavo pirmąją aukso medalį. 1997 m. gruodžio mėn. mokyklai suteiktas „Ąžuolo“ vardas. 2010 m. mokykla tapo gimnazija. Balandžio 24 d. atidengta naujojo mokyklos pavadinimo lenta.
Mokiniai
Iš viso mokyklą baigė 14 aukso ir 17 sidabro medalininkų:
T-90
T-90 – rusiškas trečios kartos, pagrindinis kovinis tankas, gaminamas Rusijoje.
Tankas – T-72 modernizacija (projektavimo pradžioje buvo vadinamas T-72BU, vėliau pervardytas T-90). T-90 įmontuotas 125 mm 2A46 lygiasienis pabūklas, 1G46 artileristo taikiklis, naujas variklis, ir šiluminiai taikikliai. Į standartines apsaugos priemones įeina plieno, sudėtinių šarvų ir Kontakt-5 SRŠ mišinys, lazerinis įspėjimo imtuvas, Nakidka maskuotė ir Shtora infraraudonųjų spindulių PTVR slopinimo sistema. EMT-7 elektromagnetinių impulsų kūrėjas naudotas bandymams, bet nenaudojamas su dabartiniais T-90 tankais.
Raida
1992 m. Rusijos Federacijos gynybos ministerija paskelbė, kad nebeįmanoma vienu metu gaminti dviejų pagrindinių kovinių tankų modelių. Kadangi ir T-80 „kokybė“ ir pigesnio T-72B „kiekis“ buvo gaminami dviejose skirtingose gamyklose, ir kiekviena gamykla buvo gyvybinė savo miesto ekonomikai, valdžia davė mažus įsakymus abiem. Omskas pagamino penkis T-80U, o Žemutinis Tagilas pagamino penkiolika T-72, ir abi gamyklos pagamino dar daugiau tikėdamosios laimėti didelius eksporto užsakymus. Žemutinis Tagilas pagamino kelis T-72BM, T-72B modernizuoti su trečios kartos SRŠ vadinamais Kontakt-5, kurie jau buvo naudojami T-80U tankuose.
Norint dar padidinti T-72 eksportą ir šansus, kad jis taptu vienintelis Rusijos gaminamas pagrindinis tankas, T-80U pranašesnė gaisro kontrolės sistema taip pat buvo įtraukta į naująjį T-72BU. T-90 buvo sukurtas Kartsevo-Venediktovo konstruktorių biuro „Uralvagonzavod“ gamykloje, Žemutiniame Tagile. Šis gamybos modelis paremtas T-72BM dizainu, su savybėmis iš T-80 tankų serijos.
T-90 su 630 kW varikliu buvo pradėtas gaminti 1993 metais. Į jo sudėtį įeina Kontakt-5 SRŠ ant jo korpuso ir bokštelio. T-90 planas atstovauja kiekvieną T-72 sistemų modernizavimą, įskaitant ir pabūklą. T-90 yra apsaugotas trijų sluoksnių šarvais: pirmasis sluoksnis sudėtiniai šarvai ant bokštelio, antrasis sluoksnis Kontakt-5 SRŠ ir trečiasis yra Shtora apsauginė sistema.
Mažieji žolinukai
'''Mažieji žolinukai, sin. Varpinės kandelės' (Elachistidae) – drugių (Lepidoptera'') šeima.
T-90
Raida
Pirmieji T-90 tankai buvo panaudoti Dagestano invazijoje 1999 m.
Mažieji žolinukai
Pasaulyje apie 3300, Europoje – 246, Lietuvoje – apie 60 rūšių:
T-90
Raida
Modeliai
Senosios Įpilties piliakalnis
Senosios Įpilties piliakalnis ir gyvenvietė, kitaip Įpilties, Impilties piliakalnis, vadinamas Pilies kalnu (valstybės saugomas kultūros paminklų kompleksas: unikalūs kodai: komplekso – 23781, piliakalnio – 5243, papėdės gyvenvietės – 23782; senieji registro kodai – A437KP: A437K1P, A437K2P; senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR525) – piliakalnis ir gyvenvietė šiaurės vakariniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Senosios Įpilties kaime, Šventosios intako Įpilties upelio dešiniajame krante, į vakarus nuo kelio, 11 km į šiaurę nuo Darbėnų, prie buvusio vandens malūno tvenkinio. Vienas gražiausių ir įspūdingiausių Žemaitijos piliakalnių. thumb|left|300px|Pilies kalnas prie Įpilties upės Pasiekiamas nuo Laukžemės pusės atvažiavus į Senąją Įpiltį, centre pasukus į kairę šiaurės vakarų kryptimi, už 500 m, yra priekyje, dešinėje, už tvenkinio.
Priešais papėdės gyvenvietę, į šiaurės vakarus nuo piliakalnio Šventosios šlaite išliko kapinynas ir kaimo kapinės, vadinami Karių kapeliais, Maro kapeliais. Ties Įpilties ir Graistupio santaka stūkso Aukuro akmuo ir piliakalnis, vadinamas Marijos kalneliu. 2 km į šiaurės vakarus prie Šventosios upės yra Senosios Įpilties II piliakalnis, vadinamas Karių, Karo kalnu.
Piliakalnis
Įrengtas aukštumos kyšulyje, įsiterpiančiame į Įpilties upelio vingį, kuris puslankiu supa piliakalnį iš šiaurės rytų, rytų ir pietų pusių. Šlaitai statūs, 6­–10 m aukščio. Aikštelė ovali, pilga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 60×40 m dydžio. Ją žiedu juosia pylimas, kuris šiaurės vakarų pusėje, nuo aukštumos 8–10 m aukščio ir 36–40 m pločio, o nuo tvenkinio pusės – 3 m aukščio ir 15 m pločio. Pylimo kauburiu eina iki 3,3 m pločio ir 0,6 m gylio griovys. Pylimo vakarinėje dalyje yra įvažiavimo į pilį vieta, o rytinėje dalyje link upės vedančio išėjimo vieta.
Aikštelė ir pylimai dirvonuoja, šlaitai apauga medžiais, rytinėje dalyje apardyti bebrų urvų.
Į šiaurę – šiaurės vakarus nuo piliakalnio 5 ha plote plyti papėdės gyvenvietė. Ji nenaudojama, dirvonuoja. Pietinęje dalyje šalia piliakalnio stovi dekoratyvinė skulptūra „Kuršis“ (autorius Raimundas Puškorius), pastatyta 2003 m. minint Įpilties vardo pirmo paminėjimo 750 metines. Vakarinėje gyvenvietės dalyje 2007 m. įrengta skulptūrinė kompozicija „Alka“ (dailininkė Ieva Vasauskienė, architektas Alfredas Gytis Tiškus). Gyvenvietės vakarinėje papėdėje stovi informacinis stendas.
Tyrimai
Pirmą kartą archeologinėje literatūroje Senosios Įpilties piliakalnis paminėtas 1899 m. Fiodoro Pokrovskio išleistame „Kauno gubernijos archeologiniame atlase“, antrąkart – Petro Tarasenkos 1928 m. išleistoje „Lietuvos archeologijos medžiagoje“.
Piliakalnį 1933–1934 m. tyrinėjo generolas Vladas Nagevičius (Vytauto Didžiojo karo muziejus), 1998 m. piliakalnio su gyvenviete žvalgomuosius archeologinius tyrimus atliko Romas Jarockis (Lietuvos istorijos institutas), 2003 ir 2007 m. gyvenvietę žvalgė Julius Kanarskas (Kretingos muziejus). thumb|rigth|300px|[[Kuršiai|Kuršio skulptūra prie Pilies kalno (autorius Raimundas Puškorius, 2003 m.)]] 1933–1934 m. ištirtas apie 1000 m² plotas, padarytas skersinis abiejų pylimų pjūvis ir tyrinėta pilies aikštelė. Aikštelėje rasta lipdytos ir žiestos keramikos, geležinių strėlių antgalių, sidabrinis ilgasis. Pylime fiksuoti 8 pagrindiniai jo tvirtinimo etapai. Pirmasis pylimas buvo sukrautas iš stambių akmenų, 1,5 m aukščio, 2,5 m pločio. Vėliau jis buvo aukštinamas ir plečiamas į išorę, užpilant molio sluoksnį. Supiltas gruntas buvo tvirtintas medžių rąstais, pylimo paviršius grįstas akmenimis. Pilies vartus sudarė vakarinėje piliakalnio dalyje tarp pylimų įrengtas 8 m ilgio, 3 m pločio, 1,8 m aukščio tunelis su ąžuolinių stulpų sienomis, 25-­40 cm skersmens rąstų lubomis, akmenimis išgrįstu grindiniu. Sudegę vartai buvo užversti ir viršuje įrengti nauji.
1998 m. ištirtas 6 m² plotas, išgręžti 54 gręžiniai. Nustatyta, kad piliakalnio aikštelėje kultūrinio sluoksnio yra apie 1 m, o papėdės gyvenvietėje – 0,4 m storio. Rasta lipdytos ir žiestos keramikos, geležinio dirbinio ir žalvarinio smeigtuko dalys, sudegusų grūdų.
2003 ir 2007 m. papėdės gyvenvietėje ištirtas 4 m² plotas, aptikta sunaikinto kultūrinio sluoksnio pėdsakų, šlako, II tūkstantmečio pradžios lipdytos ir XVI–XVIII a. žiestos keramikos.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia – XIII a. viduriu. Nuo XI a. naudotas kaip tvirtovė.
Istorija
Piliakalnis siejamas su viduramžių rašytiniuose šaltiniuose minima Impilties (Empilten, Ampillen, Ampilten) vietove. Impilties vardas pirmą kartą paminėtas Kuršo vyskupo Heinricho 1253 m. balandžio 5 d. rašte Livonijos ordino magistrui dėl pietinių Kuršo žemių pasidalijimo. Pagal tą dokumentą ji atiteko Livonijos ordinui.
Įpiltis priklausė kuršių Duvzarės žemei ir, manoma, buvo šio regiono pagrindinė tvirtovė. Kuršiams 1260 m. sukilus, ji tapo viena pagrindinių sukilėlių pilių. 1263 m. pilies įgulai pasitraukus į Lietuvą, kryžiuočiai pilį užėmė ir sudegino.
1972 m. piliakalnis su gyvenviete paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu (AR525). 1992 m. piliakalnis, 1997 m. – gyvenvietė registruoti kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąraše (A437KP), 1998 m. – paskelbti kultūros paminklų kompleksu, kuris 2005 m. pripažintas valstybės saugomu, o 2007 m. patvirtintas išskirtinę kultūrinę vertę turinčiu kultūros paveldo objektu.
Serhijus Rebrovas
Serhijus Stanislovičius Rebrovas (g. 1974 m. birželio 3 d.) – futbolo treneris, buvęs futbolininkas, Ukrainos rinktinės saugas.
2009 m. liepos 20 d. pasitraukė iš profesionalaus futbolo ir tapo Dynamo Kyiv rezervinės komandos trenerio asistentu.
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 1992 m. birželio 27 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, kur per ketverias rungtynes žaidė 178 minutes, antrosiose rungtynėse pelnė įvartį.
Baigęs futbolininko karjerą tapo treneriu, 2010 m. paskirtas Ukrainos rinktinės vyr. trenerio asistentu.
Antoni Olechnowicz
Antoni Olechnovič (1905 m. birželio 13 d. Margumiškyje, Rusijos imperija – 1951 m. vasario 8 d. Varšuvoje, Lenkijos Liaudies Respublika) – Lenkijos karininkas.
Biografija
Gimė 1905 m. birželio 13 d. Margumiškyje, Ferdinando ir Felicijos Piecevičiūtės šeimoje. 1926 m. baigė Vilniaus Juzefo Ignacijaus Kraševskio gimnaziją. 1926-1929 m. mokėsi karininkų mokykloje. 1929 m. išsiųstas tarnauti į Vilnių, tapo Paporučikiu, 1931 m. poručikas. 1935-1937 m. mokėsi Varšuvos aukštojoje karininkų mokykloje, baigęs mokslus išsiųstas tarnauti į Baranovičius. Vokiečiams užpuolus Lenkiją kovojo prie Narevo ir Vakarinio Bugo santakos, tačiau sovietams įsiveržus į Lenkiją buvo paimtas į nelaisvę, bet sugebėjo pabėgti į Vilnių, kur įsitraukė į pogrindinę veiklą. Nuo 1943 m. priklausė Vilniaus Armijos Krajovos būriui. Nuo 1944 m. balandžio priklausė Operacijos Aušros vartai organizavimo štabui, vadovavo rytiniam būriui. 1944 m. liepą suimtas sovietų, tačiau pabėgo ir pasitraukė į Naugarduką, o iš ten į Lenkiją. Centrinėje Lenkijoje įsidarbino geležinkelyje, o nuo 1945 m. rugpjūčio pasitraukė į pogrindį kovoje prieš komunistinę valdžią. Suformavo būrius, kurie veikė Balstogės apylinkėse ir Pomeranijoje. 1948 m. liepos 26 d. suimtas Vroclave. 1949 m. lapkričio 2 d. kartu su Henryk Borowski ir Lucjan Minkiewicz nuteistas mirties bausme, kuri buvo įvykdyta 1951 m. vasario 8 d. Varšuvoje. Viena iš Gdynios gatvių pavadintų jo atminimui.
Torchlight
Torchlight – 2009 m. kompiuterinis veiksmo vaidmenų žaidimas. Žaidimą sukūrė „Runic Games“, o Windows versiją išleido „Perfect World“. Kūrimui vadovavo Travis Baldree („Fate“ kūrėjas) kartu su Max Schaefer ir Erich Schaefer, kurie dirbo prie „Diablo“ ir „Diablo II“ projektų.
2012 m. rugsėjo mėn. pasirodė žaidimo tęsinys – „Torchlight II“.
Apžvalga
Žaidimas panašus į „Diablo“ serijos pirmąją dalį daugybe savo savybių, tačiau tuo pačiu pasižymi animuoto stiliaus grafiką. Žaidime tenka padėti miesto (Torchlight) gyventojams kovoti su blogiu. Veikėjas keliauja po įvairaus kraštovaizdžio vietoves, atsitiktinai sugeneruotus požemius ir kovoja su dideliais įvairių būtybių pulkais, vykdydamas užduotis ir rinkdamas grobį. Kiekvienoje didesnėje vietovėje būną po vieną miestą – didelį veiklos centrą, kur žaidėjas gali pasinaudoti NPC siūlomomis paslaugomis ir priimti/užbaigti užduotis. Išlaikoma ta pati portalų, daiktų identifikavimo, tobulinimo ir kt. sistema.
Žaidime yra dar viena unikali savybė – veikėjas iš pat pradžių gauna kompanioną (šunį, lūšį arba šešką), kuris pagelbėja kovoje, tobulėja pagal įgytą patirtį ir gali būti pasiųstas į miestą parduoti nereikalingų daiktų. Taip pat žaidime galima žvejoti. Kompanioną pašėrus žuvimi, jis kuriam laikui pavirsta kitokia būtybe arba įgauna naujų jėgų. Kartais prie veikėjo kovoje prisideda nuotykių ieškotojai, padedantys kovoti iki tam tikros užduoties pabaigos.
Veikėjų klasės
Galima rinktis iš trijų veikėjų klasių:
Naudojama panaši į „Diablo“ veikėjo statistikos parametrų ir įgyjamų įgūdžių sistema. Bet kuri klasė taip pat gali išmokti įvairių burtų iš rankraščių.
Darius Antanavičius
Darius Antanavičius (g. 1969 m. gegužės 17 d. Molėtai) – Lietuvos archeografas, filologas, humanitarinių mokslų daktaras.
Mečislovas Kymantas
Mečislovas Kymantas (1920 m. rugpjūčio 3 d. Jonavoje – 1998 m. balandžio 26 d. Geelonge, Australija), pedagogas, dainininkas (tenoras), chorvedys.
Darius Antanavičius
Biografija
1992 m. baigė Vilniaus universiteto Filologijos fakultetą. 2003 m. apgynė disertaciją „Lietuvio bajoro „Dešimtmetis Livonijos karas“ (1610 m.) ir jo autorius (autorystės atribucijos bandymas)“, humanitarinių mokslų daktaras.
Mečislovas Kymantas
Biografija
1933–1939 m. mokydamasis Jonavos progimnazijoje, pramoko smuikuoti, dainavo chore – atlikdavo solo partijas. 1941 m. pradėjo mokytis Vilniaus mokytojų seminarijoje, griežė smuiku studentų simfoniniame orkestre. Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, su šeima pasitraukė į Vokietiją. Iš Vokietijos netrukus buvo išsiųstas į Austriją, o iš ten į Jugoslaviją. Iš Jugoslavijos sugrąžintas į Austriją, kur dirbo fizinius darbus. 1949 m. išvyko į Australiją – Geelongą (Viktorijos valstija). Ten iš pradžių dirbo gamyklose, vėliau įsitraukė į kultūrinę veiklą. 1951–1959 m. dainavo įvairiuose vokaliniuose ansambliuose (duete, trio, kvartete), 1960–1980 m. buvo dainavimo mokytojas Geelongo šeštadieninėje vaikų mokykloje. Subūrė vaikų chorą, kurį parengė 1980 m. Australijos lietuvių dainų šventei Melburne. Kurį laiką dirbo Sporto klubo valdyboje, buvo Geelongo Lietuvių apylinkės valdybos vicepirmininkas, pirmininkas ir kultūros reikalų vedėjas. M. Kymantas aktyviai reiškėsi ir kaip chorvedys. 1962–1966, 1974–1980 ir 1989–1990 m. vadovavo nedideliam Geelongo lietuvių mišriajam chorui. Kolektyvą išmokė nemaža lietuviškų dainų (pirmasis išpopuliarino B. Budriūno dainą „Mano protėvių žemė“) ir giesmių, surengė koncertų ir giedojo bažnyčiose, dalyvavo įvairiuose tautiniuose renginiuose. Chorą parengė Australijos lietuvių dainų šventėms Adelaidėje (1962), Melburne (1964) ir Sidnėjuje (1966), buvo šių švenčių dirigentas. 1990 m. nedidelę dainininkų grupę perdavė G. Pranauskienei, o pats iki 1995 m. dainavo „Vilties" chore. Yra sukūręs ir išleidęs daug dainų ir giesmių, parašęs trumpą Geelongo lietuvių kultūrinio ir muzikinio gyvenimo bei choro organizavimo kroniką.
Darius Antanavičius
Biografija
Nuo 1991 m. dirba Lietuvos istorijos instituto Archeografijos skyriuje. Vienas ir su kitais spaudai parengė istorinių leidinių lotynų kalba išverstus tekstus ir parašė jiems paaiškinimus.
Nacionalinė ledo ritulio lyga
Nacionalinė ledo ritulio lyga ( (NHL), (LNH)) – Šiaurės Amerikos ledo ritulio lyga, kuri laikoma pačia stipriausia ledo ritulio lyga pasaulyje. Įkurta 1917 m. Kanadoje, Monrealyje.
Kasmet geriausia komanda, laimėjusi atkrintamųjų varžybų ciklą ir finalą, gauna Stenlio taurę.
Kapitolijaus rifo nacionalinis parkas
Kapitolijaus rifo nacionalinis parkas – JAV nacionalinis parkas, esantis Jutos valstijoje. Tai 160 km ilgio, bet ganėtinai siauras ir 979 km² ploto užimantis parkas. Jis buvo įsteigtas 1971 m. Kapitolijaus rifo nacionalinis parkas apsaugo spalvingus tarpeklius, kalvagūbrius bei kalnus stačiais šlaitais ir plokščiomis viršūnėmis. Parkas apima Vandens telkinio įdubą – išraižytą kalnų keterą besidriekiančią nuo Tūkstančio ežerų kalno iki Pauelo tvenkinio.
Nuotraukų galerija
thumb|500px|centre
Grindcore
Grindcore – muzikinis žanras, punk ištaka, trumpinant vadinama grind, atsiradusi maždaug 1988 m. Išsivystė iš crust punk, nemažai įtakos darė vienas iš metalo stilių – death metal. Grindcore muzikinės kompozicijos yra chaotiškos, destruktyvios, dažnai trumpos ir disharmoniškos. Pavadinimas kilęs iš angliško žodžio „grind“.
Istorija
Vienais iš stiliaus pradininkų laikomi Napalm Death, kurie pirmieji sujungė itin greitą grojimą mūšamaisiais, besiardantį balsą, greitai grojamas ritmines figūras su punk rock ir death metal idėjomis.
Idlibo muchafaza
Idlibo muchafaza  – viena iš 14 Sirijos muchafazų. Yra šalies šiaurės vakarinėje dalyje, prie Turkijos sienos. Administracinis centras – Idlibas.
Administracinis suskirstymas
Muchafaza suskirstyta į 5 mintakas:
Užicė
Užicė – miestas vakarinėje Serbijoje, Džetinios upės slėnyje, kalnų apsuptyje. Zlatiboro apygardos centras. Išvystyta metalurgijos, metalo apdirbimo, tekstilės pramonė.
Viduramžiai ir Osmanų valdymas
Viduramžiais į regioną ėmė keltis slavų gentys, iš Baltosios Serbijos atsikėlė serbai. Miestas žinomas nuo XII a. 1463 m. Užicę užėmė Osmanų imperija ir miestas priklausė Belgrado pašalukui, kol 1807 m. buvo išvaduotas Serbijos armijos per Pirmąjį serbų sukilimą.
Užicės respublika
1941 m. Užicė buvo trumpai egzistavusios partizanų, kovojusių prieš nacius, sudartytos Užicės respublikos sostine.
Aglaja (mitologija)
Graikų mitologijoje Aglajos („nepakartojama“, „švytinčioji“) vardu buvo keli personažai.
Aglaia
Ačit Nuras
Ačit Nuras  – gėlavandenis ežeras vakarų Mongolijoje, Ubso aimake, 1435 m aukštyje virš jūros lygio. Ilgis 28 km, plotis 16 m. Pakrantėse auga stepės, šiaurės vakarinė ir šiaurės rytinė – pelkėtos. Išteka Usun Cholajaus upė (Kobdo intakas).
Tribhuvanas
Tribhuhvan Bir Bikramas Šahadeva (nep. त्रिभुवन वीर विक्रम शाहदेव, 1906 m. birželio 30 d. – 1955 m. kovo 13 d.) – Nepalo karalius, šalį valdęs nuo 1911 m. gruodžio 11 d. iki mirties, išskyrus periodą nuo 1950 iki 1951 m. Sostą iš savo tėvo Prithvio paveldėjo būdamas penkerių.
Baltoji
Baltoji – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Šeduvos. Prie Baltosios yra Šeduvos girininkija, geležinkelis Šiauliai–Panevėžys. Teka upelis Ringužis, praeina kelias. Aplinkiniai kaimai: Margavoniai, Žilioniai, Prastavoniai. Kaimo stovi saugomas Baltosios vėjo malūnas. Baltojoje esančiame kalnelyje atrasta žmonių kaukolių. Pagal archeologų duomenis, tai buvo prancūzų armijos karių palaikai.
thumb|left|220px|Baltosios malūnas 2011 m.
Duomenų bazė
Duomenų bazė – organizuotas (susistemintas, metodiškai sutvarkytas) duomenų rinkinys, kuriuo galima individualiai naudotis elektroniniu ar kitu būdu.
Nors terminas kilo kompiuterių pramonėje, dabartinės vartojimo prasmės ribos praplėstos ir EU Database Directive (kurianti duomenų bazių intelektinės nuosavybės teises) apima ir neelektronines rūšis.
Kompiuterinė duomenų bazė
Duomenų bazė (dažnai netaisyklingai vadinama tiesiog duombazė) nėra pati kompiuterinė programa. Duomenų bazei sukurti ir valdyti naudojama duomenų bazių valdymo sistema (DBVS), (DBMS), kartais prie duomenų prieiti galima įvairiomis programomis (pvz.: DBF plėtinio failus galima atidaryti Microsoft Excel programa).
Duomenų bazėje įrašai saugomi tokia tvarka (pavidalu), kad kompiuterinė programa gali jais naudotis ir atsakyti į užklausas. Dažniausiai geresniam duomenų ištraukimui ir rūšiavimui įrašai išdėstyti kaip duomenų elementų rinkiniai (faktai, eilutės). Užklausų rezultatai tampa informacija, kuria remiantis galima daryti išvadas, priimti sprendimus, kas kitu būdu būtų sudėtinga suvokti arba neįmanoma aprėpti.
Duomenų bazių sistemų savybes tyrinėja informatika.
Ekvadoras
Ekvadoro Respublika (Ekvadoras) – valstybė Pietų Amerikoje. Ribojasi su Kolumbija šiaurėje, Peru rytuose ir pietuose bei Ramiuoju vandenynu vakaruose.
Istorija
Istorija iki ispanų kolonizacijos: Šiauriniai Andai (Senovės Peru)
Kuzmiškis (Panevėžys)
Kuzmiškis – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 5 km į pietryčius nuo Taruškų. Į pietryčius nuo kaimo yra Rekstino miškas su geležinkelio stotele.
Ekvadoras
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. tiek pakrantės upių slėniuose, tiek Andų slėniuose klestėjo įvairios lokalios kultūros, tarp kurių žymesnės buvo Bahia, Chama Koake, La Tolita, Mantenja, Uankavilkas ir kt. Andų teritorijoje konsolidavosi stiprios indėniškos valstybės, kurias sukūrė uankabambai, kanjariai, puruhai, širiai. XV a. šias valstybes į savo sudėtį įjungė Inkų imperija, ir tai buvo šiauriausia imperijos dalis: Ekvadoro teritorija įėjo į šiaurinę Imperijos provinciją – Činčasuju.
XVI a. Ekvadoras tapo Ispanijos kolonija. 1563 m. čia suformuotas administracinis vienetas Karališkoji Kito audiencija, priklausęs Peru vicekaralystei. Audiencija tuo metu valdė ir didelę dalį dabartinės Peru bei Kolumbijos. 1717 m. nuo Peru atskyrus Naujosios Granados vicekaralystę, audiencija perėjo jos sudėtin.
Nuo tada Ekvadoro istorija buvo tampriai susijusi su gretimos Kolumbijos istorija, nes Vicekaralystė buvo valdoma iš Bogotos. Kuomet Vicekaralystė 1822 m. gegužės 22 d. atsiskyrė nuo Ispanijos, Ekvadoras liko Naujosios Granados (žinomos kaip Didžioji Kolumbija) sudėtyje, ir tik 1830 m. Ekvadoras tapo nepriklausoma nuo Kolumbijos respublika.
Nuo pat įsikūrimo, per XIX ir XX a. šalyje viešpatavo nestabilumas, greitai keitėsi valdžios, o 1972 m. jos peraugo į karinių chuntų laikotarpį. Šalies vystymąsi dar labiau sunkino nuo 1822 m. neišspręstas teritorinis konfliktas su Peru: Ekvadoras turi pretenzijų į dideles Peru Amazonijos sritis. Tai net keletą kartų įžiebė karus tarp dviejų valstybių.
Nuo 1979 m. Ekvadoras eina demokratiniu keliu.
Politinė sistema
Ekvadoro vykdomoji valdžia susideda iš demokratiškai ketveriems metams renkamo prezidento ir vyriausybės, susidedančios iš 28 ministerijų. Įstatymų leidžiamoji valdžia yra 124 vietų Nacionalinis Susirinkimas, kurio nariai renkami ketveriems metams. Šalyje yra multipartinė sistema, vyrauja koalicinės vyriausybės.
Administracinis suskirstymas
thumb|250px|Provincijų žemėlapis
Ekvadoras suskirstytas į 24 provincijas:
Geografija
thumb|220px|Užgesęs ugnikalnis [[Čimborasas yra aukščiausia Ekvadoro viršūnė (6267 m) ir yra laikomas labiausiai nuo Žemės centro nutolusiu planetos tašku.]]
Ekvadoras įsikūręs ties pusiauju, Ramiojo vandenyno pakrantėje. Kranto linijos ilgis 2337 km. Linija nesmarkiai raižyta, tik pietuose gilyn įsiterpia Gvajakilio įlanka. Joje yra Punos sala. Be to, Ekvadorui priklauso 1000 km į vakarus nuo žemyno nutolęs Galapagų salynas.
Brandenburg klasės fregata
Branderburg klasės fregata – fregatų klasė skirta pakeisti hamburg klasės eskadrinius minininkus. Šių fregatų paskirti kova su povandeniniais laivais, taip pat kova su priešo lėktuvais. Laivo konstrukcija turi stealth technologinių savybių. Laivai pastatyti panaudojus modulinio statymo technologijas MEKO.
Ekvadoras
Geografija
Žemyninė Ekvadoro dalis skirstoma į tris ryškiai besiskiriančias gamtines sritis: pakrantės lygumą (Costa), Andų kalnų juostą (Sierra) ir Amazonės žemumą (El Oriente). Andų kalnai kaip ir kitur savo centrinėje dalyje, per Ekvadorą driekiasi trimis grandinėmis: Rytų Kordiljera, Vidurio (arba Karališkąja) Kordiljera ir Vakarų Kordiljera. Kalnuose iškilę daug veikiančių ir jau užgesusių ugnikalnių: Čimborasas (aukščiausias šalyje – 6268,2 m), Kotopachis (antras pagal aukštį veikiantis ugnikalnis Žemėje – 5897 m), Iljinisa, Tungurahua, Pičinča, Kajambė, Antisana, Sangajus ir kt.
Žemumose būdingas pusiaujinis klimatas. Amazonijoje temperatūra vyrauja ~25-28 °C, per metus iškrenta iki 5000 mm kritulių. Pakrantėje klimatas kontrastingesnis dėl Peru srovės įtakos. Vidutinė metinė temperatūra nuo 23 °C pietuose iki 26 °C šiaurėje. Kritulių kiekis mažėja einant iš šiaurės į pietus. Kalnuose klimatas gerokai skiriasi priklausomai nuo aukščio ir šlaitų padėties. Kite per metus temperatūra svyruoja tarp 10-19 °C, vidutinis kritulių kiekis 1200 mm.
Į vakarus nuo kalnų tekančios upės trumpos, vandeningos, priklauso Ramiojo vandenyno baseinui (Guajasas, Esmeraldasas), rytinės dalies upės priklauso Amazonės baseinui (Putumajas, Napas, Kurarajus, Aguarikas, Pastasa, Tigrė). Didesnių ežerų nėra (tik kalderiniai, senvagės).
Pakrantėje būdingos savanos, drėgnieji miškai, mangrovės, pietinėje dalyje – pusdykumės. Kalnų šlaituose auga drėgnieji rūko miškai, aukštikalnių plynaukštėse – stepės ir pievos. Orjentėje plyti Amazonijos džiunglės.
Ekonomika
thumb||210px|thumb|Pasaulio prekybos centras [[Gvajakilis|Gvajaklyje]] Ekvadoro ekonomikoje dominuoja aptarnavimo sfera, tačiau nedidelis procentas šalies gyventojų dirba žemės ūkyje. Maistui auginami ryžiai, bulvės, manijokai, plantanais. Bananai, kava, kakava auginami pardavimui. Auginami galvijai, avys, kiaulės.
Šalyje yra žvejybos ir miško pramonės šakos. Taip pat maisto, medienos apdirbimo, turizmo, tekstilės, chemikalų gamybos, šakos.
Nafta nuo seno yra pagrindinis Ekvadoro eksporto produktas, taip pat eksportuojami bananai, krevetės, žuvies produktai, kava, kakava, miško produktai, cukrus, ryžiai. Importuojami automobiliai, telekomunikacijos įranga. Pagrindiniai šalies mainų partneriai yra JAV, Kolumbija, Peru, Venesuela, Brazilija.
Demografija
Pagal 2007 m. duomenis, 55 % Ekvadoro gyventojų sudaro metisai, kurie yra maišyti ispanų kolonistų ir vietinių indėnų palikuonys. Indėnai sudaro apie 24 % šalies populiacijos. 16 % gyventojų yra baltaodžiai, nemaišyti ispanų kolonistų palikuonys ir imigrantai iš kitų Europos šalių. Likusius 5 % sudaro ispanų atvežti juodaodžiai vergai iš Afrikos. Be valstybinės ispanų kalbos gyventojai vartoja kečujų ir šuarų kalbas, taip pat kai kurias vietines indėnų kalbas. right|thumb|210px|Bazilika [[Kitas|Kito senamiestyje]] 95 % Ekvadoro gyventojų yra Romos katalikai ir dar 4 % – protestantai. Tiesa, kaimuose katalikybė kartais yra susimaišiusi su vietiniais tradiciniais tikėjimais. Daugelis Ekvadoro festivalių ir kasmetinių paradų yra paremti religinėmis šventėmis ir dažniausiai į juos yra įmaišomi įvairūs ritualai bei simboliai.
Dauguma gyventojų yra susitelkę centrinėse šalies provincijose palei Andų kalnus arba netoli Ramiojo vandenyno kranto. Teritorijos į rytus nuo kalnų yra apgyvendintos retai. Didžiausi šalies miestai Gvajakilis (2 mln. gyventojų) ir sostinė Kitas (1,4 mln.) savo dydžiu smarkiai lenkia visas kitas Ekvadoro gyvenvietes.
Kultūra
Ekvadoro kultūrą daugiausia nulemia metisų dauguma, kuriai būdingas indėniškos ir ispaniškos kultūrų mišinys. Afrikietiška kultūra juntamesnė vandenyno pakrantės provincijose. Didelė dalis Ekvadoro indėnų perėmė metisams būdingą kultūrą ir ispanų kalbą, tačiau Amazonijoje tebegyvena izoliuotų indėnų tautelių ir genčių.
Ekvadoro virtuvė gan skirtinga priklausomai nuo regiono – kalnuose būdingi patiekalai iš ryžių, kukurūzų, bulvių, paukštienos, jautienos, jūros kiaulyčių, pakrantėje gaminama daug patiekalų iš jūros gerybių (žuvies, krevečių, omarų), bananų, žemės riešutų. Džiunglėse svarbiausias ingredientas – valgomasis manijokas.
XVI–XVIII a. šalyje susiformavo Kito meno mokykla, kurios atstovai Oswaldo Guayasamín, Eduardo Kingman, Enrique Tábara, Estuardo Maldonado savo kūryboje jungė tiek modernaus, tiek indėniško meno motyvus. Žymiausi šalies literatūros atstovai yra Jorge Enrique Adoum, Jorge Carrera Andrade, Jorge Queirolo Bravo, Fanny Carrión de Fierro, Luis Costales, Juan Montalvo ir kt.
Populiariausia sporto šaka Ekvadore – futbolas. Nors ir neturėdama ryškių žvaigždžių, Ekvadoro futbolo rinktinė du kartus dalyvavo pasaulio čempionatuose, o LDU Quito klubas 2008 m. laimėjo „Libertadores“ taurę. Nors afrikietiškos kilmės gyventojų šalyje nedaug, būtent jie sudaro didžiąją dalį rinktinės narių. Šalyje taip pat gan populiarus tenisas, regbis, bulių kautynės bei vietinis tinklinio variantas. Olimpinėse žaidynėse Ekvadorui aukso medalį yra pelnęs ėjikas Jefferson Pérez.
Bružai (Šilutė)
Bružai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Saugų, prie kelio ir Tenenio.
Pensakola
Pensakola  – miestas, įsikūręs Floridos valstijoje, pačiuose jos vakaruose. 2007 metų gyventojų surašymo duomenimis, miestas turėjo 54 283 gyventojus.
Istorija
Miestas įkurtas 1559 m.
Mamšitas
Mamšitas (‎), dar žinomas kaip Mampsis, Memphis – senovės nabatėjų įkurto miesto liekanos Smilkalų kelyje Negeve, Izraelio Pietų apskrityje. Miestas 2005 m. buvo įtrauktas į UNESCO saugomo pasaulio kultūros paveldo sąrašą.
Mamšitas yra netoli Dimonos miesto. Tai mažiausias, bet geriausiai restauruotas iš senovės gyvenviečių Negevo dykumoje. Čia būdingi neįprastos architektūros ištaigingi namai, kokių nerandama kituose Nabatėjos miestuose. Pastatytas I a. pr. m. e. prekybos kelyje iš Petros į Gazą. Miestas laikėsi ir iš čia kultivuojamos žemdirbystės. Prasidėjus romėnų okupacijai ir sumenkus prekybai, pradėta auginti ir veisti arklius. Garsieji arabų žirgai Mamšitui davė dideles pajamas. Bizantijos laikotarpiu miestas buvo pasienyje, todėl gavo didelę valdžios paramą. Justianui valdant šie ištekliai baigėsi, mieste prasidėjo ekonominis nuosmukis. Prieš įkuriant Izraelio valstybę, būsimasis ministras pirmininkas Davidas Ben Gurionas tikėjosi Mamšitą padaryti būsimos valstybės sostine, planuodamas apgyvendinti Negevo dykumą.
Milan Baroš
Milanas Barošas (g. 1981 m. spalio 28 d.) – buvęs futbolininkas, Čekijos rinktinės puolėjas.
Karjera
2004 m. Europos čempionate įmušė 5 įvarčius (ir laimėjo auksinį batelį), su rinktine pasiekė pusfinalį.
Po 2012 m. Europos čempionato baigė karjerą rinktinėje.
Vencavų dvaras
Vencavų dvaras – neišlikęs dvaras Vencavuose, Zarasų rajone, kelių, ir rajoninio kelio Nr.5305 (Antalieptė–Zarasai) kryžkelėje.
Istorija
Vietovė vadinta Venus, Venusov, Venusovo.
thumb|left|100px|Druckių-Ozoreckių herbas Druck XVII a. Vencavai priklausė Vitebsko kunigaikščiui Vasilijui Druckiui–Ozereckiui ir jo žmonai K.Švykovskaitei, kurie žemes pavedė valdyti žmonos broliui Jonui Švykovskiui.
1615 m. kovo 29 d. Ukmergės pilies teismo knygose padarytas įrašas: 1615 metų kovo 29 dieną Jonas Švykovskis ir jo žmona Aleksandra Bazanka perdavė nuomojant valdyti Venusovo dvarą M.Strutinskiui.
Yra išlikę duomenų, jog 1620 m. „Salako ir Smalvų žemes“ valdė grafas Berlič-Strutinskis.
1633 m. balandžio 20 d. Jonas ir jo sūnus Tobijus Švykovskiai fundavo Vencavų evangelikų reformatų bažnyčią - dovanojo žemes, ant kurių pastatyta bažnyčia ir klebonija, pamokslininkui užrašė 4 valakus dirbamos žemės iš Kroviškių palivarko ir 6 valakus su žmonėmis ir jų prievolėmis iš Mužvilų  kaimo.
Vėliau Vencavus valdė Saltonai ir Bychovcai. Dvaro valdų inventoriuje minimi buvę keturi gyvenamieji namai, atskira virtuvė, trys mūriniai rūsiai, didelės arklidės, tvartai, svirnai, klojimai, malūnas, sūrinė ir kiti pastatai. Dvarą puošė įvažiuojamieji vartai – bromas. Dvarui priklausė kaimai, palivarkai ir ežerai.
Nuo 1750 m. dvarą valdė P.Saltonas.
Nuo 1781 m. dvarą valdė grafas Juozapas Bžežinskis, Galicijos pakamaris, mėgęs išlaidauti ir įlindęs į skolas.
1823 metais Vencavų centrą su Pažemiu ir Juozapava bei daugeliu aplinkinių kaimų įsigijo Kristupas Vereščinskis su žmona. Iš šių laikų išlikę atsiminimai, jog elgęsi žiauriai: baudžiauninkus mušdavo, kankindavo, parduodavo, „bekukuojančius” medyje nušaudavo.
B.Kvyklio knygoje „Mūsų Lietuva” rašoma, kad ir po šimto metų Vencavų gyventojai tik bloguoju minėdavo Vereščinskio valdymo laikus. Pasakojama, kad mirusio grafo palaikai buvo palaidoti jam pastatytos koplyčios rūsyje, tačiau niekaip nepavyko užmūryti jos angos: dieną užmūrija, o po nakties angą su karstu rasdavo atidarytus. Tai kartojosi keletą metų. Kiti pasakodavo, kad tamsiomis rudens naktimis matydavo Vereščinskį važiuojantį margais arkliais ugninio stulpo pavidalu arba klausinėjantį kur yra jo baudžiauninkai…
Nuo 1845 m. dvaras perėjo bajorams Kržyvecams.
1921–1923 m. vykdant Lietuvos žemės reformą dvaras buvo išdalintas. 1924 m. dvaro centrą su 43 ha žemės iš varžytinių nusipirko Utenos apskrities pradžios mokyklų inspektorius Antanas Namikas – šviesuolis, kultūros puoselėtojas, mokslo eruditas ir archeologas. Jis kaime pastatė prancūziško tipo vėjinį malūną, kuriam įrengimus užsakė Prancūzijoje, o malūnininką atsiviliojo iš Biržų.
Suomijos įlanka
Plotas – 29 500 km², ilgis – 428 km, plotis – 120 km. Plotis žiotyse – 75 km. Iki 10–28 km susiaurėjusi rytinė įlankos dalis vadinama Kronštato įlanka. Didžiausia šiaurinėje pakrantėje – Vyborgo įlanka, pietinėje – Narvos įlanka.
Andrijus Nesmačnas
Andrijus Nesmačnas (g. 1979 m. vasario 28 d.) – buvęs futbolininkas, Ukrainos rinktinės ir Dynamo Kyiv klubo gynėjas.
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 2000 m. balandžio 26 d., su rinktine žaidė visose penkeriose 2006 m. pasaulio čempionato rungtynėse.
Taojuanas
Taojuanas (anksčiau – Taojuano apskritis) (pe̍h-ōe-jī: Thô-hn̂g-kōan) – miestas šiaurės vakarų Taivane. 4-as pagal plotą ir 5-as pagal gyventojų skaičių – 2 mln. (2014 m. duomenys). Šiaurėje ribojasi su Sinbėjumi, rytuose su Jilano apskritimi ir pietuose su Sindžu apskritimi. Administracinis centras – Taojuanas.
Taojuanas yra vartai į Taivaną: netoli yra Taojuano tarptautinis oro uostas, o sostinė Taipėjus yra už 30 min. kelio. Svarbus šalies industrinis regionas. Dėl to, kad Taojuanas yra prie pat Sinbėjaus ir Taipėjaus, dauguma dirbančiųjų važinėja dirbti į šiuos miestus. Tai taip pat paspartino imigraciją į miesto teritoriją iš aplinkinių apskričių.
Istorija
thumb|left|175px|Taojuano geležinkelio stotis japonų valdymo eros metais Taojuane senovėje gyveno lygumų Taivano aborigenai. Miestas vadinosi Taodzijuanu, išvertus „persikų sodas“, nes apylinkėse žydėdavo daug persikų. 1920 m. valdant japonams miestas buvo pervadintas Taojuanu.
Sukūrus Sinbėjų 2010 m. gruodžio 25 d., Taojuanas tapo didžiausiu apskrities pavaldumo miestu Taivane, nes nebeliko Bančiao. Po ketverių metų, 2014 m. gruodžio 25 d., buvo suformuotas dar vienas išskirtąjį statusą turintis miestas Taojuanas (buvusi Taojuano apskritis), o prieš tai buvęs Taojuano miestas, turėjęs apskrities pavaldumo statusą, buvo į trauktas į naujai sukurto miesto sudėtį ir tapo rajonu.
Geografija
Miesto teritoriją sudaro lygumos, vietose pereinančios į kalnus ir plokščiakalnius. Jo forma pailga, siaura, ištįsusi iš pietvakarių į šiaurės vakarus, pietryčiuose užsibaigia Suešano kalnagūbriu, priešingoje pusėje – Taivano sąsiaurio pakrante.
Taojuano plokščiakalnyje yra irigacijai naudojamų kūdrų.
Ekonomika
Tai svarbus Taivano pramoninis regionas. Miesto teritorijoje yra daug pramoninių parkų, įsikūrę daugelis technologijų kompanijų.
Mieste veikia ar turi būstines šios kompanijos: „HTC“, „Coca-Cola Museum“, „Atotech Taiwan“, „Wacoal Taiwan“, „Enermax“, „Ford Motor Company“.
Gyventojai
Taojunas yra Taivano aborigenų genties pingpu gimtinė. Kitos svarbios etninės grupės: hoklai, hakai, atajalai.
Administracinis suskirstymas
thumb|175px|right|Taojuanas Taivano žemėlapyje Taojuanas yra padalintas į 13 rajonų (區) (2014 m. duom.)
Rajonai:
Aukspirta
Aukspirta – upė pietvakarių Lietuvoje, Šakių rajone; Šešupės dešinysis intakas. Prasideda į pietus nuo Išdagų kaimo. Teka į vakarus Užnemunės lyguma. Įteka į Šešupę 86 km nuo jos žiočių, šalia Rukšnių. Aukštupyje yra Valakbūdžių tvenkinys.
Intakai: Kamšupis (kairysis), Kiaulupė, Vaitiekupis, Mažoji Aukspirta (dešinieji). Slėnis siauras, negilus. Vidutinis nuolydis 129 cm/km. Prie Aukspirtos esantys kaimai: Ežeriūkai, Naudžiai, Jundilai, Panoviai.
Upėvardis greičiausiai kilęs nuo tokio pat pavadinimo balos. Jos pavadinimą bandoma sieti su žodžiu aukuoti („supti, linguoti, liūliuoti“).
Audronė Bagatyrytė
Audronė Bagatyrytė ( 1956 m. gegužės 30 d. Obeliai – 2010 m. kovo 1 d. Šiauliai) – Lietuvos teatro ir televizijos režisierė, aktorė.
Biografija
1974 m. baigė Šeduvos vidurinę mokyklą. 1978 m. baigė Lietuvos konservatorijos TV režisierių kursą, vadovas Algimantas Galinis. 1979–1980 m. stažavosi pas režisierę Aureliją Ragauskaitę Šiaulių dramos teatre. 1980–1985 m. studijavo teatro režisūrą Marijos Knebel klasėje A. Lunačiarskio teatro meno institute Maskvoje.
Pastatė spektaklių Barnaulo (Rusija) Jaunojo žiūrovo ir Klaipėdos dramos teatruose. 1986–1991 m. Šiaulių dramos teatro režisierė. 1991 m. su vyru aktoriumi E. Leonavičiumi įkūrė netradicinio teatro studiją „Edmundo studija 3“. Su studijos monovaidinimais pasirodė tarptautiniuose renginiuose Lietuvoje, Egipte, Baltarusijoje, Danijoje, Suomijoje, Tunise, Čekijoje, Vokietijoje, Rusijoje, Austrijoje ir kitur.
Pastatymai
Šiaulių dramos teatre:
Edmundo studijoje 3:
Maišos jungtis
Maišos jungtis  – viena iš jungties operacijų (join). Reliacinėse duomenų bazių valdymo sistemose vykdant užklausas, dažnai reikia sujungti kelias lenteles (santykius). Esant didelėms lentelėms ir nesant reikalingų indeksų, tokios užklausos vykdomos neefektyviai. Dažnai tokias jungties operacijas galima pagreitinti naudojant maišos lenteles. Pirmiasia sudaroma mažiau įrašų (kortežų) turinčios lentelės atributų, pagal kuriuos jungiama, maišos lentelė. Ji gali būti saugoma tiek vidinėje, tiek ir išorinėje kompiuterio atmintyje. Tada tikrinami visi iš eilės didesnės lentelės atributai (pagal kuriuos jungiamos lentelės, vadinami maišos raktu), t. y. skaičiuojami jų maišos kodai ir tikrinami sutapimai.
Bružai (Zarasai)
Bružai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Daneikių.
Tulžies pūslė
thumb|200px|Tulžies pūslė Tulžies pūslė  – ertminis kriaušės pavidalo virškinamojo kanalo organas, kuriame kaupiasi kepenų gaminama tulžis.
Matmenys
Tulžies pūslės dydis yra labai įvairus. Ji gali būti 8-14 cm ilgio, 3-5 cm pločio. Talpa 30-60 ml. Guli kepenų apatiniame paviršiuje. Link priekinės pilvo sienos yra nukreipta į tulžies pūslės kūno dalies dugną, o priešingas susiaurėjęs galo kaklas pereina į lataką. Tulžies pūslė esti žalios spalvos. Tiriant lavoną, galima rasti ir gretimus organus nusidažiusius žalsvai, nuo prisisunkusios tulžies. Patologijos atveju, pavyzdžiui, sergant akmenlige, pūslė gali labai išsiplėsti.<
Tulžies pūslės siena sudaryta iš 3 dangalų:
Lokalizacija
Tulžies pūslė yra prisiglaudusi prie kepenų apatinio paviršiaus tulžies pūslės duobėje, (, s. felleae), tarp dešiniosios ir kvadratinės skilčių. Tačiau kartais ji randama netgi apvaliojo kepenų raiščio, ligamentum teres hepatis, arba net kairėje pusėje, po kairiąja kepenų skiltimi. Pūslėje vyksta vandens rezorbcija, kaupiasi tulžis.
Pagrindinės dalys
Pūslė skirstoma į tris dalis:
Aiškių ribų tarp pūslės dalių dažniausiai nebūna. Išilginė pūslės ašis eina iš priekio ir apačios, atgal ir į viršų, bei iš dešinės į kairę, einant nuo dugno link kaklo.
Pagrindinės tulžies pūslės dalys
Paprastai duobėje kepenų visceraliniame paviršiuje guli pūslės kūnas, jos dugnas išsikiša iš po kepenų apatinio krašto, kuriame yra tulžies pūslės įlanka, incisura vesicae felleae, o kaklas gali sudaryti kampą su kūnu ir neliesti kepenų paviršiaus. Šiuo atveju jis nutolsta nuo kepenų paviršiaus įeidamas į kepeninį dvylikapirštės žarnos raištį – mažąją taukinę. Pūslės apatinis paviršius liečia dvylikapirštę žarną, skersinę gaubtinės žarnos dalį.
Tulžies pūslės dugno projekcija priekinėje pilvo sienoje yra kampe tarp dešiniojo tiesiojo pilvo raumens šoninio krašto ir dešiniojo šonkaulių lanko. Prisipildžiusi pūslė dugnu paprastai liečia pilvo sieną.