cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cuauhtémoc Blanco
Kuautemokas Blankas (Cuauhtémoc Blanco; g. 1973 m. sausio 17 d.) – futbolininkas, Meksikos rinktinės ir Irapuato FC klubo puolėjas.
Kuautemokas Blankas vienas žymiausių ir charizmatiškiausių Meksikos futbolininkų. Pasižymi gera kamuolio kontrole ir nestandartiniais sprendimais, pvz., taip vadinama Cuauhtemiña – apsuptas gynėjų prasiveržia pašokdamas ir laikydamas suspaudęs kamuolį tarp kojų. Žaidėjo vardas kilęs nuo actekų karvedžio Kuautemoko.
Laimėjimai
Blanco keliskart išrinktas geriausiai apmokamu Meksikos sportininku, 1998 m. tapo rezultatyviausiu Meksikos lygos, 1999 m. Konfederacijų taurės žaidėju.
Palenkės Bialos cirkulas
Palenkės Bialos cirkulas  – viena iš Habsburgų monarchijos, Vakarų Galicijos apskričių egzistavusi 1795–1803 metais. Cirkulas įkurtas iš buvusių pietvakarinių Bresto vaivadijos, Bresto apskrities žemių. Vakaruose ribojosi su Sedlcų cirkulu, pietvakariuose su Lukuvo cirkulu, pietuose su Liublino cirkulu, pietryčiuose su Chelmo cirkulu ir rytuose bei šiaurėje su Rusijos imperija. Apskrities centras buvo Palenkės Bialos miestas. 1803 m. apskritis prijungta prie Vlodavos cirkulo.
Lotyniškoji kinų abėcėlė
thumb|Lotyniškąja abėcėle išleistas laikraštis
Lotyniškoji kinų abėcėlė (Latinxua Sin Wenz; kinų k. 拉丁化新文字; pinyin Lādīnghuà Xīn Wénzì) – kinų kalbos abėcėlė, naudota TSRS XX a. ketvirtajame dešimtmetyje.
1931 m. visasąjunginės lotynizacijos kampanijos metu buvo sukurta ir įdiegta lotyniškoji abėcėlė Sovietų Sąjungoje gyvenusiems kinams. Čia abėcėle buvo mokoma kinų mokyklose, buvo leidžiami laikraščiai. Ketvirtojo dešimtmečio pabaigoje lotynizacijos kampanija buvo baigta, o kinų kalbos atžvilgiu lotynizacijos galutinai atsisakyta penktojo dešimtmečio pabaigoje.
<font size="+2">a b c ch d e f g i j k l m n ng o p r rh s sh t u w x y z zh
Vietnamo himnas
Vietnamo himnas – Vietnamo Socialistinės Respublikos valstybinis simbolis. Žinomas kaip Tiến Quân Ca („Rikiuotės daina“, „Armijos maršas“, „Žengiančių karių daina“). Himno eiles ir žodžius 1944 m. sukūrė Văn Cao. 1945 m. jis tapo Šiaurės Vietnamo himnu, o komunistams pasiekus pergalę Vietnamo kare – viso Vietnamo himnu (nuo 1976 m.).
Eilės
Kaip himnas naudojamas tik pirmas posmas.
Eugenijus Manstavičius
Eugenijus Manstavičius (g. 1947 m. rugsėjo 22 d. Stulgiuose, Skaudvilės valsčius) – Lietuvos matematikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1969 m. baigė Vilniaus universitetą. Nuo 1969 m. VU Matematikos ir informatikos fakulteto dėstytojas, nuo 1980 m. docentas, 1992–2005 m. Tikimybių teorijos ir skaičių teorijos katedros vedėjas; nuo 1995 m. profesorius. 1989–1990 m. dėstė Paderborno ir kituose užsienio universitetuose. 1994 m. habilituotas fizinių mokslų daktaras. 1996–1999 m. Lietuvos mokslo tarybos narys. 2004 m Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas, nuo 2011 tikrasis narys. Nuo 2006 m. dar Matematikos ir informatikos instituto vyr. mokslo darbuotojas.
Mokslinė veikla
Svarbiausios mokslinių tyrimų sritys: tikimybinė skaičių teorija ir tikimybių teorija, tikimybinė kombinatorika, jos tyrimų pradininkas Lietuvoje. Ištyrė multiplikatyviųjų aritmetinių funkcijų vidurkių asimptotikas, aritmetinių funkcijų asimptotinius skirstinius, sukūrė atsitiktinių procesų su nepriklausomais prieaugiais aritmetinių ir kombinatorinių modelių. Nagrinėja atsitiktines kombinatorines struktūras. 1993 m. dirbo mokslinį darbą Bordo I universitete, 1995 m. – Vitvatersrando universitete Johanesburge, 1989–1990 m. Paderborno universitete ir kituose mokslo centruose, 1999–2000 m. dalyvavo atliekant JAV nacionalinės mokslinių tyrimų tarybos (NRC) „Twinning“ programos projekto darbus. Paskelbė daugiau kaip 200 mokslinių straipsnių.
Esvatinio istorija
Tradiciškai laikoma, kad dabartinės svazių Dlaminių karališkosios šeimos pasekėjai XVI a. pabaigoje migravo į petus iš dabartinio Mozambiko. Po keleto konfliktų su dabartinio Maputu apylinkėse gyvenančiais žmonėmis, ngvanė – kaip jie tuo metu save vadino, apie 1750 m. apsigyveno šiaurinėje Zulų karalystės dalyje.
2018 m. balandžio 19 d., Svazilando karalius Msvatis III pranešė, kad oficialus pavadinimas Svazilando Karalystė yra pervadinamas į Esvatinio Karalystę, pažymint 50-as svazių valstybės nepriklausomybės metines. Naujas pavadinimas, Esvatinis (eSwatini), svazių kalboje reiškia „svazių žemę“.
Arachtas
Didžiausi intakai: Kalaritikas, Raftanitis, Kalendinis (dešinieji), Dipotamas (kairysis). Prie Arachto įsikūręs Artos miestas.
Misūris
Istorija
Pagrindinis straipsnis: Misūrio istorija
Didžiausi miestai
2010 m. duomenys
Ekonomika
Misūris yra daugiau žemės ūkio, nei pramonės valstija. Pagal fermų skaičių valstija nusileidžia tik Teksasui. Fermose auginamos sojos pupelės, kukurūzai, kviečiai, pieno produktai. Misūryje aeronautika ir transportas yra svarbiausios pramonės šakos. Taip pat apdirbami maisto produktai, chemikalai, įvairūs įrengimai, metalai, elektros įranga.
Anglis kasama vakaruose, bei šiaurėje, cinkas pietvakariuose. Gaminamas cementas, išgaunamas akmuo. thumb|left|240px|Dramblio uolų valstijos parkas thumb|left|240px|[[Džoplinas]]
Šačių seniūnija
Šačių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Skuodo rajono savivaldybės pietryčiuose.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 4 seniūnaitijos:
Ferma (Panevėžys)
Ferma – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės rytus nuo Raguvos, prie kelio. Seniūnaitijos centras.
Istorija
XIX a. Raguvos palivarko kaime įsikūrė sentikiai, priklausę Raguvos parapijai. 1877 m. pastatyta Raguvos Dievo Motinos Gimimo cerkvė. Kaime yra Raguvos sūrių gamykla.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Bafalo Grouvas
Bafalo Grouvas  – šiaurinis Čikagos priemiestis JAV, Ilinojaus valstijoje, Kuko ir Lake apygardose, šalia Čikagos tarptautinio O’Hare oro uosto. Pagal 2010 m. JAV gyventojų surašymo duomenis, mieste buvo 41 496 gyventojai. Bafalo Grouvas nuo 1996 m. sujungtas su Čikaga priemiestinio geležinkelio linija, jame veikia keliolika mokyklų, įrengta daug parkų, golfo laukų.
Istorija
Dabartinėje miesto teritorijoje, iki europiečių pasirodymo XIX a. pirmoje pusėje, gyveno odžvibių, odavų ir potavatomi indėnų gentys. Jos 1833 m. Čikagos sutartimi savo žemes užleido Jungtinėms Valstijoms. Pirmosios europiečių grupės vietovėje įsikūrė apie 1840 m., daugiausiai vokiečių emigrantų. 1852 m. pastatyta pirmoji bažnyčia, o 1857 m. mokykla. Bafalo Grouvas ypač sparčiai pradėjo augti po Antrojo pasaulinio karo, daliai Čikagos gyventojų persikeliant gyventi į priemiesčius.
Nidhogas
thumb|right|300px|Nidhogas graužia Igdrasilo šaknis Skandinavų mitologijoje Nidhogas (island. Níðhöggr) – slibinas, kuris graužia pasaulio medžio – milžiniško uosio Igdrasilo šaknis ties Niflheimu.
Igdrasilo viršūnėje tupi išmintingasis erelis Vidofnis, kurio nekenčia slibinas Nidhogas. Jie nuolat tarpusavyje ginčijasi. Medžio kamienu aukštyn ir žemyn bėgioja voverė Ratatoskas, kuri perdavinėja žodžius slibino ir erelio ginče. Dėl ko vyksta ginčas, legendose nėra pasakojama, tačiau erelis ir slibinas sudaro dvi pasaulio priešingybes: gėrio ir blogio, šviesos ir tamsos, gyvybės ir mirties. Tarp jų niekada negali būti taikos.
Sakmėse pasakojama, kad Nidhogas išgeria mirusiųjų kraują, taip pat graužia lavonus, nes netoliese yra mirusiųjų karalystė.
Sakmė apie Nidhogą užtinkama proziškojoje Edoje – poezijos vadovėlyje, parašytame XIII amžiaus pradžioje.
Liūnai (Telšiai)
Liūnai – kaimas centrinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 13 km į pietvakarius nuo Ubiškės.
Prevalės
Prevalės – miestas šiaurės Slovėnijoje, prie Mežos upės, Karintijos regione prie sienos su Austrija. Geležinkelio stotis. Stovi Švč. Mergelės Marijos Ėmimo Dangun bažnyčia. Išvystyta geležies, metalo, statybų, popieriaus pramonė.
Christmas
2021 m. gruodžio mėnesio duomenimis, „Christmas“ yra sėkmingiausias Bublé albumas, kurio kopijų visame pasaulyje parduota virš dvylikos milijonų.
Antalija
Antalija – miestas, kurortas ir uostas pietų Turkijoje, prie Antalijos įlankos (Viduržemio jūra). Išvystyta metalurgijos, tekstilės, laivybos pramonė, turizmas. Apylinkėse auginami citrusiniai vaisiai.
Mieste yra platūs paplūdimiai, senovės graikų kultūros griuvėsiai, delfinariumas, vandens pramogų parkas bei vienas didžiausių šalyje oro uostų.
Istorija
thumb|left|270px|Imperatoriaus Adriano rūmai
Miestą 159 m. pr. m. e. įkūrė Pergamo karalius Atalas II ir pavadino savo garbei Attaleia. 133 m. pr. m. e. miestą užkariavo romėnai, jis tapo žiemos rezidencija imperatoriaus Adriano. Ilgai Antalija priklausė Romai, vėliau 330–1453 m. priklausė Bizantijos imperijai (1207 m. Viduramžiais vadintas Satalija. Bizantijos laikais buvo svarbus krikščionybės centras. Ekonominis regiono nuosmukis prasidėjo VIII a., po didžiulo žemės drebėjimo, arabų antpuolių (VII–VIII aa.) ir jūros piratų. 1080 m regione pradėjo plisti islamas, kai miestą buvo užėmę seldžiukai).
1118 m. Bizantijos imperatoriaus Ioano II Komnino valdymo pradžioje, miestas buvo nutolęs nuo imperijos žemių, labai arti nuo miesto buvo selžiukų valdos, tad tik per jūrą galima buvo susisiekti su likusia šalies dalimi. 1119 m. Ioanas II vadovavo keliems žygiams prieš turkus ir pramušė kelią į Antaliją per sausumą.
1207 m. seldžiukai užkariavo Antaliją ir gretimas teritorijas. 1321–1423 m. Antalija buvo nepriklausoma bei liko Chamid centru. 1423 m. Antaliją užkariauja turkai-osmanai.
Ferma (Viekšniai)
Ferma – buvęs kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, prie pat Viekšnių miestelio.
Pistoletinė rankena
Pistoletinė rankena  – šaunamojo ginklo ar įrankio dalis, už kurios jis laikomas paėmus plaštaka ir kuri yra statmenai ar įstrižai pritvirtinta prie ginklo ar įtaiso, kaip kad standartinio pistoleto rankena.
Viena iš priežasčių, kodėl pistoletinės rankenos taip paplitusios ginklų ir įrankių konstrukcijose, yra galimybė ant jos išdėstyti valdymo įtaisus (įjungimo mygtukus, aktuatorius ir pan.). Pvz., daug savitaisių ir automatinių pistoletų rankenoje turi: Kiti valdymo įtaisai yra prie pat rankenos, tad pasiekiami rankeną laikančios plaštakos pirštais: Pistoletuose su atviru gaiduku rankeną laikančios plaštakos nykščiu atlaužiamas gaidukas.
Ateityje numatoma, kad šaunamųjų ginklų pistoletinėse rankenose gali būti jutikliai, atpažįstantys savininko ranką ir tik tada įjungiantys galimybę šauti.
Darbiniai įrankiai (pvz., elektriniai gręžtuvai) pistoletinėje rankenoje irgi gali turėti nemažai valdymo įtaisų.
Šaunamieji ginklai
Daugelyje šaunamųjų ginklų pistoletinė rankena yra pagrindinė rankena, kuria ginklas ne tik laikomas ir nukreipiamas į taikinį. Be to, prie jos paprastai būna nuleistukas, kurį nuspaudžiant ginklas iššauna. Tokie ginklai yra įvairūs pistoletai, taip pat dalis nedidelių pistoletų kulkosvaidžių. Jų rankenos dažniausiai yra ir vieta, kur įstatoma dėtuvė.
Įrankiai
Pistoletines rankenas turi įvairūs įrankiai, nuo rankinių pjūklų iki fenų. Angliškai įrankiai su pistoletinėmis rankenomis dažnai pavadinami gun, pvz., glue gun ('klijų pistoletas'), caulking gun ('kamšymo pistoletas'), nail gun ('vinių pistoletas').
Hercininė kalnodara
thumb|250px|Hercininės kalnodaros metu iškilę kalnai
Hercininė kalnodara – geologinė kalnodara, vykusi vėlyvajame paleozojuje susidūrus Larusijos ir Gondvanos žemynams ir sudarius Pangėją. Kalnodaros pavadinimas kilo nuo tuo metu susidariusių Harco kalnų (Vokietija), taip pat dar vadinama variskine kalnodara, pagal senovės Vokietijoje gyvenusią germanų variskų gentį.
Rokos atolas
thumb|right|250px|Seno švyturio liekanos (statyto [[1933 m.) ir naujas − pastatytas 1960 m.]] Rokos atolas − atolas Atlanto vandenyne, priklausantis Brazilijos valstijai Šiaurės Rio Grandė. Atolas yra 260 km į šiaurės rytus nuo Natalio miesto ir 145 km į šiaurės vakarus nuo Fernando de Noronijos salyno.
Rokos atolas buvo atrastas 1503 m. po Gonçalo Coelho laivo sudužimo. Tai vienintelis atolas pietų Atlante ir vienas mažiausių atolų visame pasaulyje.
Atolas yra ovalo formos. Jo ilgis apie 3,7 km, plotis − 2,5 km. Lagūnos gylis yra 6 m, o plotas − 7,1 km². Rokos atolo dviejų salelių (Cemiterio ir Farol Cay) plotą sudaro 0,36 km². Aukščiausias taškas − smėlio kopa 6 m aukščio. Atolą sudaro koralai ir raudondumbliai. Abi salelės užžėlusios žole, krūmais, auga keletas palmių. Salelėse gyvena krabai, vorai, skorpionai ir įvairių rūšių paukščių. Šalia atolo gyvena vėžliai, rykliai ir delfinai.
Dėl nemažo atstumo nuo žemyno, atolas yra beveik nepaliestas žmogaus rankos. Čia dažniausiai pravedami tik moksliniai tyrinėjimai.
2001 m. Roko atolas kartu su Fernando de Noronija įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Ligue 2
Ligue 2 (iki 2002 m. division 2) – Prancūzijos futbolo sistemoje antrasis Prancūzijos futbolo lygos divizionas. Antrojo profesionalų diviziono statutas patvirtintas 1933 metais, 1992 metais statutas pakeistas, o 2002 metais lyga pervadinta į „Championnat de France de football de ligue 2“.
Formatas
Divizione žaidžia 20 komandų. Po kiekvieno sezono tris aukščiausias vietas užėmusios komandos patekdavo į Ligue 1. Po 2015-2016 m. sezono nuspręsta kad tik dvi komandos iškart pakils į Ligue 1, o 3-5 vietas užėmusios komandos, kartu su 18-ą vietą Ligue 1 užėmusia komanda kovos dėl vienos vietos Ligue 1.
Tris žemiausias vietas užėmusios komandos iškrenta į trečiąjį lygmenį - Championnat National. Ligue 2 yra profesionali lyga, iškritę klubai gali prarasti profesionalaus klubo statusą.
Kapitan Maurisijo Chosė Tročė
Gyventojų skaičius visoje apygardoje: 9539 (2002 m.).
Svarbiausias verslas – cukranendrių auginimas. Veikia bioetanolio gamykla. Taip pat auginama medvilnė, matė, tabakas, vynuogės, kviečiai, verčiamasi gyvulininkyste. Vystomas kaimo turizmas. Veikia šokių mokykla, vystomi liaudies amatai.
Istorija
Kapitan Maurisijo Chosė Tročės apygarda įkurta 1957 m.
Vanuatu istorija
Vanuatu istorija - Vanuatu salyno ir valstybės istorija nuo seniausių laikų iki dabar.
1606 m. Espiritu Santo salą pasiekė pietinio žemyno ieškantis portugalas Pedras Fernadesas de Kirošas (Pedro Fernández de Quirós), tačiau salomis susidomėta vėliau. 1769 m. salas pasiekė prancūzas Lui Antonijus Bugenvilis, 1774 m. – Džeimsas Kukas, suteikęs saloms Naujųjų Hebridų pavadinimą, kuris išliko iki nepriklausomybės.
1825 m. Erromango saloje pirklys Peter Dillon rado sandalmedį, 1830 m. kilo susirėmimai tarp atvežtų darbui polineziečių ir vietinių melaneziečių. XIX a. viduryje salas pasiekė katalikų ir protestantų misionieriai. Iš pradžių salose buvo nemažai medvilnės plantacijų, vėliau pradėta labiau auginti kavą, kakavą, bananus ir ypač kokoso riešutus.
1906 m. pasirašyta sutartis (kondominiumas) tarp Jungtinės Karalystės ir Prancūzijos dėl bendro salų valdymo. II pasaulinio karo metu, 1940 m. į salas atvyko amerikiečiai. Su amerikiečių atvykimu salose atsirado John Frum kultas (tikėjimas, kad materialinės gėrybės gali atsirasti iš niekur). Maždaug tuo metu prasidėjo išsivaduojamasis judėjimas, 1980 m. saloms suteikta nepriklausomybė.
Vaistinis bijūnas
thumb|left|Vaistinis bijūnas (Paeonia officinalis) Vaistinis bijūnas (Paeonia officinalis) – bijūninių šeimos bijūnų (Paeonia) genties augalas. Pavadinimas kildinamas iš graikų kalbos žodžio paeon – gydymo dievas ir gydytojų globėjas graikų mitologijoje – tarpininkaujant lenkų, rytų slavų ar lotynų kalbomis. Lietuvoje dar vadinamas panavija, pinavija, pivonija.
Kožuškai (Palenkės vaivadija)
Kožuškai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vyškų valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietvakarius nuo Vyškų, apie 18 km į vakarus nuo Bielsko ir apie 37 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Vaistinis bijūnas
Daugiametis žolinis augalas, išauga iki 1 m aukščio. Turi storą sultingą šaknį. Žiedai rausvi. Vaisiai – lapavaisiai. Žydi birželio mėn.
Darželiuose auginamas dėl grožio kaip dekoratyvinis augalas.
Kaip vaistinis augalas žinomas jau antikinėje Graikijoje (Teofrastas, Dioskuridis). Vartojamos šaknys ir žolė (šaknis galima kasti bet kuriuo augalo vegetacijos laikotarpiu).
Vartojama kaip raminanti, migdanti, prieštraukulinė priemonė. Gydoma neurastenija, nemiga.
Meno antropologija
Meno antropologija yra meno tyrimas jo sociokultūriniame kontekste. Žymiausias šios srities mokslininkas yra Franz Boas (1858–1942), kuris laikomas ir vienu iš šiuolaikinės antropologijos kūrėjų. Antropologijos moksle aptariant meno reiškinį dažnai pasitelkiamas Alexander Alland apibūdinimas, pagal kurį, tai – žaidimo forma, teikianti estetiškai sėkmingą pakeitimą - perteikimą. Taigi, antropologų požiūriu, menas siejamas su malonia veikla, kuri iš esmės neteikia praktinės naudos, kurioje nėra nustatytų taisyklių, bet, jei šis žaidimas pavykęs, jis teikia žmogui emocinį pasitenkinimą. Menas ne tik nesiekia praktinės naudos, bet jame taip pat nėra konkrečių reikšmių, jos pakeičiamos metaforomis ir simboliais. Būtent tai meninę veiklą skiria nuo visų kitų žmogaus veiklos formų.
Sedlcių cirkulas
Sedlcių cirkulas - viena iš Habsburgų monarchijos, Vakarų Galicijos ir Galicijos ir Lodomerijos karalystės apskričių egzistavusi 1795-1809 metais. Rytuose ribojosi su Palenkės Bialos cirkulu ir Vlodavos cirkulu, pietuose su Lukuvo cirkulu, vakaruose su Radomo cirkulu bei šiaurėje su Naująja Rytų Prūsija. Apskrities centras buvo Sedlcų miestas. 1809 m. teritorija prijungta prie Varšuvos kunigaikštystės, Sedlcų departamento.
Belvederis
Belvederis – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Seredžiaus. Seniūnaitijos centras. Išlikęs Belvederio dvaras.
Etimologija
Iki pastatant XIX a. dvaro rūmus gyvenvietė buvo žinoma kaip Padubysys. Dėl gražaus kraštovaizdžio, atsiveriančio nuo dvaro rūmų triaukščio bokšto, vietovė pavadinta Belvederiu ( – „gražus vaizdas, reginys“).
Geografija
Kaimas įsikūręs dešiniajame Nemuno krante priešais Kriūkus, ant aukštos terasos prie pat Seredžiaus miestelio.
Istorija
thumb|left|200px|Belvederio dvaro rūmai XIX a.
Dvarą iš Tiškevičių apie 1820 m. nusipirko Kleopas Burba. Jam 1830 m. ant aukšto Nemuno kranto pastačius rūmus su bokšteliu dvaras pavadintas Belvederiu. Dvaro rūmuose 1921–1926 m. veikė žemesnioji žemės ūkio mokykla, 1926–1961 m. pienininkystės ir gyvulininkystės mokykla, 1961–1969 m. žemės ūkio technikumas, iki 1971 m. bitininkystės ir sodininkystės meistrų mokykla. Vėliau kaimas priklausė I. Mičiurino sodininkystės ūkiui, buvo sviesto ir sūrių gamybos cechas. Iki 2023 m. veikė UAB „Lukšių pieninės“ cechas, kuriame gaminami išskirtiniai „Liliputo“ sūriai.
Papua (Indonezijos provincija)
Papua  – Indonezijos provincija, užimanti didžiąją dalį Indonezijai priklausančios Naujosios Gvinėjos salos dalies (Vakarų Naujosios Gvinėjos). Administracinis centras – Džajapura.
Geografija
Provincijos centrinėje dalyje iškilę aukšti kalnai, iškylantys į 4884 m aukštį (Džajos kalnas). Paviršių dengia tropinės džiunglės, yra savanų ruožų, o pakrantėse – milžiniški mangrovių sąžalynai. Pagrindinė upė – Mamberamas. Yra įsteigtas Lorenco nacionalinis parkas (UNESCO pasaulio paveldas).
Gyventojai
katalikybė (25,42 %) islamas (23 %) vietiniai ir kiti tikėjimai (2,5 %);
Administracinis skirstymas
Papua provincija padalinta į 28 regencijas ir 1 miestą. Skliaustuose pateikti administraciniai centrai.
Jared Borgetti
Charedas Borgetis (Jared Francisco Borgetti Echavarría; g. 1973 m. rugpjūčio 14 d.) – futbolininkas, Meksikos rinktinės ir Club León klubo puolėjas.
žaidžia nuo 1997 m. Su rinktine dalyvavo ir.
Lamėjimai
Borgetti 2000 ir 2001 m. tapo rezultatyviausiu Meksikos čempionato žaidėju.
Tufas
thumb|250px|Plyta iš tufo
Tufas – uoliena, susidariusi iš vulkaninių pelenų, išmestų ugnikalnio išsiveržimo metu. Priklauso piroklastinių uolienų grupei (nuosėdinės uolienos). Tankis mažas. Smulkios dalelės susicementuoja ir uoliena tampa labai tvirta bei lengvai apdirbama, todėl vulkaninis tufas dažnai naudojamas kaip statybinė medžiaga. Iš jo pastatyti tokie statiniai kaip Servijaus siena, moai, Lalibelos šventyklos.
Tufu taip pat vadinamas travertinas (klintinis tufas) ir geizeritas (silicio tufas).
Kalio sorbatas
Kalio sorbatas, E202 – sorbo rūgšties kalio druska, kurios formulė yra CH3CH=CH-CH=CH-CO2K. Tai balta medžiaga, labai tirpi vandenyje (58,2% 20 °C). Daugiausia naudojamas kaip maisto konservantas (E202). Kalio sorbatas efektyviai veikia kaip konservantas maisto produktuose, vyne, asmeninės higienos priemonėse. Natūrali sorbo rūgštis aptinkama kai kuriose uogose, tačiau pasaulio pramonėje naudojama sorbo rūgštis, iš kurios gaminamas ir kalio sorbatas, yra sintetinė.
Čarklykas
Čarklykas arba Žociangas  – miestas Kinijoje, pietrytiniame Sindziange, Bajangolo mongolų autonominėje prefektūroje, Taklamakano dykumos pakraštyje, šiaurinėje Altyntago papėdėje. Didžiausios visoje Kinijoje Čarklyko apskrities administracinis centras. Transporto mazgas (plentai į Siningą, Kašgarą, Kuldžą). Veikia muziejus. Vyksta archeologinės ekspedicijos į už 150 km į šiaurės rytus esantį Lobnoro ežerą.
Kalio sorbatas
Gamyba
Kalio sorbatas pramonėje gaminamas kalio hidroksidu neutralizuojant sorbo rūgštį. Pirmtakė sorbo rūgštis gaminama dviejų etapų procese kondensuojant krotono aldehidą ir keteną.
Čarklykas
Istorija
Miestas nuo seno gyvavo prie šilko kelio, buvo karalystės centru. Vėliau pateko į Loulano, Šanšano karalystes. Valdant Han dinastijai buvo žinomas kaip Juni (扜泥). Čarklykas greičiausiai buvo XIII a. Marko Polo minimas Lop miestas. Vėliau senasis miestas nunyko, nedidelis miestelis, esantis dabartiniu Čarklyku išaugo netoliese.
Kalio sorbatas
Panaudojimas
Kalio sorbatas naudojamas pelėsių ir mielių augimui maisto produktuose (sūris, vynas, jogurtas, džiovinta miesa, sidras, bealkoholių ir vaisių sulčių gėrimai, kepiniai) slopinti. Jis naudojamas gaminant klevo sirupą, pieno kokteilius.
Čarklykas
Istorija
1935 m. Čarklyke uigūrai įvykdė sukilimą, bet buvo numalšinti hujų karių.
Kalio sorbatas
Panaudojimas
Jis naudojamas kaip ingredientas džiovintų vaisių produktuose. Kalio sorbato paprastai turi žolelių maisto papildai, nes jis stabdo pelėsių ir kitų mikrobų dauginimąsi ir tai pailgina laikymo trukmę. Į maisto produktus sorbato dedama tiek, kad susidaranti koncentracija nesukeltų šalutinių poveikių sveikatai. Produktų etiketėse šis konservantas nurodomas kaip kalio sorbatas ar E202.
Kalio sorbatas įeina ir į kosmetikos priemonių receptūras, jis naudojamas mikroorganizmų vystymuisi stabdyti ir laikymo trukmei pailginti. Kai kurie kosmetikos ir farmacinių preparatų gamintojai kalio sorbatą naudoja vietoje parabenų. Kalio sorbatas gali būti naudojamas maisto medžiagų preparatuose, kurias ligoniai maitinami vamzdeliais tiesiai į skrandį, nes tai padeda sumažinti patogeninių bakterijų kiekį.
Kalio sorbatas dar vadinamas vyno stabilizatoriumi, patekęs į vyną jis virsta sorbo rūgštimi. Pasibaigus aktyviai vyno fermentacijai ir nuskaidrinto vyno butelius sudėjus į lentynas kalio sorbatas stabdo tolesnį mielių dauginimąsi. Taip sustabdomas tolesnis vyno cukrų virtimas CO2 ir etanoliu. Tai svarbu saldintiems vynams, sorbato į juos dedama prieš pilstant į butelius. Sorbatas paprastai naudojamas kartu su kalio metabisulfitu. Kalio sorbatas dedamas į saldžiuosius, putojančius vynus, sidrus, taip pat į kai kuriuos stalo vynus, kurie po išpilstymo prastai išlaiko skaidrumą.
Kai kurie pelėsiniai grybai (pvz., kai kurios Trichoderma ir Penicillium padermės) ir mielės geba neutralizuoti sorbatus. Jie dekarboksilina sorbatus sudarydami trans-1,3-pentadieną. Pentadienas pasižymi būdingu žibalo ar naftos kvapu.
Toksikologija
Tipiška sorbatų koncentracija maisto produktuose būna 0,025-0,100%, t. y., 100 g produkto būna 25-100 mg sorbatų. Leidžiama kasdieninė sorbatų dozė žmogui yra 12,5 mg/kg (arba 875 mg suaugusiam žmogui, sveriančiam 70 kg) pagal FAO/Pasaulio sveikatos organizacijos Maisto priedų ekspertų komitetą.
Ivančna Gorica
Ivančna Gorica – miestas vidurio Slovėnijoje; savivaldybės centras. Veikia motociklų gamykla.
Port Vila
Port Vila – Vanuatu respublikos sostinė, svarbiausias ir didžiausias šalies miestas. Įsikūrusi Efatės (Efate) salos pietiniame krante. Mieste yra jūrų ir oro uostai.
II pasaulinio karo metu miestas buvo JAV ir Australijos karinė oro bazė. 1987 m. miestą stipriai suniokojo ciklonas.
Ekonomika
Pagrindiniai ekonomikos sektoriai mieste yra žemės ūkis ir žuvininkystė. Turizmas taip pat tampa svarbiu pajamų šaltiniu. Daugiau nei 50 tūkst. turistų lankėsi mieste 1997 m.
Vanuatu vis dar priklausoma nuo užsienio pagalbos iš Australijos ir Naujosios Zelandijos, o pastaraisiais metais miestui ir šaliai pradėjo padėti Kinija.
35,7 % eksporto vyksta pet Port Vilą, o 86,9 % importo atplukdoma į miesto jūrinį uostą.
Tomáš Garrigue Masaryk
thumb|200px|Tomáš Garrigue Masaryk
Tomašas Garikas Masarikas (1850 m. kovo 7 d. Hodonyne, Austrijos imperijoje – 1937 m. rugsėjo 14 d. Lanuose, Čekoslovakijoje) – čekų valstybės veikėjas, politikas, filosofas, pedagogas, mokslininkas, rašytojas ir žurnalistas. T. G. Masarikas studijavo Brno, Vienoje ir Leipcige, kalbėjo daug kalbų (lotynų, prancūzų, lenkų, vokiečių ir anglų). T. G. Masarikas buvo Austrijos-Vengrijos imperijos tarybos narys ir universiteto profesorius Prahoje ir Vienoje.
1918 m. T. G. Masarikas tapo pirmuoju Čekoslovakijos prezidentu. Išrinktas keturioms kadencijoms iš eilės, jis valdė iki 1935 m. T. G. Masarykas suvaidino labai svarbų vaidmenį kuriant nepriklausomą valstybę, ir jis vadinamas „Tėčiu Masariku“. Nominuotas Nobelio taikos premijai septyniolika kartų.
Lankos apskritis
Lankos apskritis (, nuo 1939 m. spalio 1 d. Landkreis Elchniederung, Pakalnės apskritis) – 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos administracinis teritorinis vienetas Mažojoje Lietuvoje. Sudaryta po Vienos kongreso per 1815–1818 m. vykdytą reformą. Centras – Gastos.
Geografija
Lankos apskritis buvo dabartinėje Lietuvos ir Kaliningrado srities teritorijoje, abipus Nemuno žemupio.
Istorija
thumb|left|200px|Rytų Prūsijos provincija iki 1905 m.: vakarinė dalis – [[Karaliaučiaus apygarda, rytinė dalis – Gumbinės apygarda]] Ribojosi su Ragainės, Tilžės, Labguvos, Klaipėdos, nuo 1920 m. ir su Pagėgių apskritimis bei Kuršių mariomis. 1818 m. apskrityje buvo 14 parapijų. Į Lankos apskritį vykstant germanizacijai kėlėsi lietuvininkai iš kitų apskričių. Drėgnuose ir nusausintuose derlinguose plotuose kūrėsi nausėdijos, dvarai. Kuršių marių ir upių pakrantėse nuo seno buvo žvejų kaimų, dėl to Lankos apskritis lietuvininkų vadinta Lietuviškąja žemuma, rytinė jos dalis – Tilžės žemuma. Šioje žemumoje buvo ir dalis Tilžės apskrities.
Po Versalio taikos sutarties 1919 m. susidarius Klaipėdos kraštui ir įkūrus Pagėgių apskritį Lankos apskrities ribos pasikeitė. 1920 m. šiaurinė apskrities dalis (Andrulių ir Pervalkiškių valsčiai) priskirta Klaipėdos kraštui, su kuriuo 1923 m. atiteko Lietuvai. 1920 m. Andrulių valsčius prijungtas prie Šilutės apskrities, o Pervalkiškių valsčius – prie Pagėgių apskrities
1939 m. veikė 11 evangelikų liuteronų parapijų. 1945 m. sausio 1 d. apskrityje buvo 219 savivaldybių ir 5 valstybiniai ūkiai. Po Antrojo pasaulinio karo apskrities teritorijoje okupacinė TSRS valdžia suformavo Kaliningrado srities Slavsko rajoną.
Gyventojai
Gyventojų surašymo duomenimis, 1871 m. 414 apskrities gyvenviečių gyveno 52,6 tūkst. gyventojų. Įskaitant nuo 1885 m. dislokuoto Pirmojo armijos korpuso kariškius, apskrityje gyveno:
Lietuviai
Vokiečių oficialios statistikos duomenimis, 1825 m. Lankos apskrityje iš 37 338 gyventojų lietuviškai kalbėjo 49,1 %, 1852 m. apie 38,4 %, 1890 m. apie 25,2 % žmonių.
1892–1918 m. veikė Tilžės-Lankos apskrities lietuviška konservatyvų skyrimo draugystė.
Michèle Mouton
Mišelė Muton (1951 m. birželio 23 d. Grasas, Prancūzija) – buvusi prancūzų ralio pilotė. Tai viena sėkmingiausių ir žinomiausių visų laikų automobilių ralio vairuotoja, taip pat sėkmingiausia automobilių sporto asmenybė.
Ji buvo pirmoji (iki šiol vienintelė) moteris laimėjusi Pasaulio ralio čempionato etapą – 1981 m. Sanremo ralį. 1982 m. Pasaulio ralio čempionate ji buvo antra bendrojoje įskaitoje, nugalėjusi Portugalijos, Akropolio ir Brazilijos raliuose. Vairavusi Audi Quattro nesugebėjo įveikti Valterio Riolio, kuris pilotavo Opel Ascona 400.
200px|thumb|left|Mišelės Muton Audi Sport Quattro 2008 m. Race Retro lenktynese 1984 m. ji buvo pirmoji moteris laimėjusi Pikes Peak International Hill Climb lenktynes vykusias JAV. 1985 m. ji vėl laimėjo šias lenktynes pasiekdama lenktynių rekordą. 1986 m. M. Muton efektyviai baigė varžybas B grupėje, kai ši grupė buvo panaikinta. A grupės čempionate jau nebedalyvavo, nes troško kurti šeimą. Tačiau ji buvo pagrindinis asmuo organizuojant 1988 m. Čempionų lenktynes, skirtas Henri Taivonenui atminti.
Ji taip pat dalyvavo 1975 m. 24 valandų Le Mano lenktynėse, išskirtinėje moterų komandoje.
2000 m. Londono-Sidnėjaus maratone finišavo antroji, vairuodama Porsche 911. Jos šturmanu buvo 1993 m. nugalėtojas – Francisas Tuthilas. Pirmąją vietą užėmė jos buvęs komandos draugas Stigas Blūmkvistas.
Pasaulio ralio čempionato pergalės
! Nr. ! Ralis ! Sezonas ! Šturmanas ! Automobilis
Kičas
Kičas – sąvoka, atsiradusi XIX a. pab.–XX a. pr., apibūdinanti banalaus menkaverčio turinio ir stiliaus kūrinį; iš pažiūros gražus, kupinas patoso ir jausmo, bet iš tikrųjų primityvus, perdėtas, pretenzingas, rėžiantis akį, neskoningas bei pigus masinio tiražavimo produktas. Kičas tik mėgdžioja, imituoja originalą orientuojantis į žemo suvokimo paviršutinišką vartotoją, į momentinę emocinę reakciją be intelektualinių pastangų, stengiasi įbrukti mintį, jog tai kažkas ypatingo, didingo, jausmingo, svarbaus.
Ipras
Ipras  – miestas vakarų Belgijoje, Vakarų Flandrijos provincijoje, Prancūzijos pasienyje, Lilio aglomeracijoje.
Iturbė
Iturbė  – miestelis pietryčių Paragvajuje, Gvairos departamento pietvakariuose, 50 km į pietus nuo Viljarikos, Tebikuari Mi upės dešiniajame krante. Keliai į Masjelį, Njumi, Kolonija San Antoniją, San Salvadorą.
Kičas
Vartojimas ir apibrėžtis
Kičas – kaip pramoninis produktas – menkavertis, primityvus, pigiai paviršutiniškai kopijuojant originalą siekiant tik išorinio pavidalo, masėms sukurtas produktas.
Amadėjus II
thumb|Amadėjus II Amadėjus II (apie 1050–1080 m. sausio 26 d.) – penktasis Savojos ir Morjeno grafas (nuo 1078 metų).
Iturbė
Gyventojų skaičius visoje apygardoje: 9393 (2002 m.).
Amadėjus II
Biografija
Savojos grafo Otono I ir jo žmonos Adelaidos Suzkos sūnus. Paveldėjo titulą po savo vyresnio brolio Pjero I, nepalikusio sūnų, mirties. Kaip ir jo broliui, Amadėjui II labai didelę įtaką darė jo motina, kuri buvo labai valdinga moteris.
Iturbė
Svarbiausias verslas – cukranendrių auginimas bei cukraus gamyba (veikia bendrovė „Azucarera Iturbe S.A.“, įkurta 1917 m.).
Amadėjus II
Biografija
Savo vidaus politikoje Amadėjus II prisilaikė principo: palaikyti pjemontus prieš savojiečius, ir savojiečius prieš pjemontus.
Kičas
Vartojimas ir apibrėžtis
Kičas – kaip pramogų industrijos produktas – pramoginio turinio, greitam pripažinimui paruoštas tikrosios kultūros simuliakras, mechaniškas, statiškas, paviršutiniškas ir visai neskoningas kūrinys.
Iturbė
Istorija
Apygarda įkurta 1901 m., jai suteiktas vardas pagerbiant vieną iš Paragvajaus nepriklausomybės veikėjų Vicente Ignacio Iturbe.
Kičas
Vartojimas ir apibrėžtis
Kičas – kaip kulinarijos produktas – paruoštas naudojant pigius pakaitalus reikiamiems ingridientams siekiant tik išorinio pavidalo ar akcentuoti porcijos dydį bei kainą; Siekiant suteikti ar užmaskuoti patiekalo skonį gausiai naudojamas kečupas, majonezas, garstyčios, cukrus, druska ar kitokie pigūs stipraus skonio produktai bei jų mišiniai.
Amadėjus II
Biografija
Amadėjus II davė daug privilegijų cerkvėms, dalinai – bernardinų ir augustinų, ir aukojo žemes vienuolynams.
Kičas
Vartojimas ir apibrėžtis
Kičas – kaip socialinis reiškinys – pasireiškia manierų demonstravimu, perdėtu intonacijos, mažybinių žodžių ar superlatyvų naudojimu, iš anksto paruoštais šabloniškais klausimais, frazėmis ar tekstais, mechanišku socialinių gestų atlikimu nesigilinant į jų prasmę ir adekvatumą, pretenzinga apranga bei kosmetika.
Kičo sąvoka taikoma ir architektūrai, muzikai bei literatūrai. Literatūroje kiču vadinamas pretenzingas, primityvios stilistikos kūrinys, imituojantis katarsį ir estetinę sąmonę. Tokie kūriniai bulvariniai, stereotipiniai, juose gausu klišių, melodramos, jie skirti masinei rinkai. Literatūroje naudojamas ir atskiras terminas tokiai kūrybos veiklai – grafomanija.
Ipras
Istorija
Miestas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo VIII a. Viduramžiais tai buvo vienas turtingiausių Europos miestų, jame gyveno ~80 tūkst. žmonių. Vėliau Ipras buvo nukonkuruotas Briugės ir Gento, o šimtamečio karo metu nuniokotas. XVI a. pab. tapo jansenizmo religiniu centru.
Kičas
Vartojimas ir apibrėžtis
XIX a. pab.–XX a. pr. itin suklestėjus mėgėjiškai muzikos kūrybai, primityvių kūrėjų menas atitiko tokių pat klausytojų poreikius. Interneto visuotinis įsigalėjimas XXI a. pradžioje atkartoja tokį masiškumo kuriant ir vartojant poveikį.
Ipras
Istorija
Ipras tapo I pasaulinio karo sūkurio centru – 1914 m. čia vyko Ipro mūšis, pirmą kartą panaudoti cheminiai ginklai (tarp jų nuo miesto vardo kilęs ipritas). Miestas karo metu visiškai suniokotas. Po karo pastatytas paminklas čia žuvusiems Antantės kariams – Meneno vartai.
Serbijos istorija
Serbijos istorija – Serbijos teritorijoje egzistavusių valstybių ir tautų istorija. Ji artimai susijusi su gretimų valstybių – Juodkalnijos, Kosovo, Bosnijos ir Hercegovinos istorija. Serbijos istorijos pradžia paprastai laikomas VI a., kai į regioną atsikraustė slavai. VIII–IX a. susidarė pirmieji ikivalstybiniai serbų politiniai dariniai. Pirmoji nuo Bizantijos priklausoma serbų valstybė buvo Raška. XII a. pabaigoje Serbų valstybė išsivadavo iš Bizantijos priklausomybės ir XIV a. vid. tapo galinga valstybe, užėmusią didžiąją dalį pietvakarių Balkanų. Didžiausio klestėjimo Serbija pasiekė valdant Stefanui Dušanui (1331–1355 m.). Po jo mirties valstybė susiskaldė. 1389 m. po serbų kunigaikščių kariuomenės pralaimėjimo turkams Kosovo mūšyje Serbija turėjo pripažinti Osmanų imperijos siuzerenitetą. Galutinai turkai Serbiją užkariavo 1459 m. ir Serbija 350 metų pateko į Osmanų imperijos valdžią. Nuo XVII a. pabaigos dabartinės Serbijos šiaurinė dalis įėjo į Austrijos imperiją.
1804 m. kilo pirmasis serbų sukilimas prieš turkus. 1813 m. šis sukilimas buvo numalšintas. Antrasis serbų sukilimas, kilęs 1815 m. buvo sėkmingesnis, 1830 m. susikūrė Osmanų imperijai pavaldi Serbijos kunigaikštystė, o po 15 m. sultonas oficialiai pripažino Milošą Obrenovičių Serbijos valdovu.
Pagal 1878 m. liepos 13 d. Berlino taikos sutartį Serbijos kunigaikštystė tapo nepriklausoma, o 1882 m. maždaug dabartinę Centrinę Serbiją apėmusi valstybė paskelbta Serbijos karalyste. Iki XX a. pradžios Serbijoje susiformavo parlamentinė monarchija, sparčiai augo šalies ekonomika ir plėtojosi kultūra. 1912-13 m. Balkanų karų metu į Serbijos sudėtį pateko Kosovas, Makedonija ir didelė Sandžiako dalis. Pirmajame pasauliniame kare Serbija dalyvavo Antantės pusėje. Šio karo metu SErbija neteko iki trečdalio savo gyventojų. Pirmajojo pasaulinio karo pabaigoje 1918 m. susikūrė Serbų, kroatų ir slovėnų karalystė (1918–1941 m.) (nuo 1929 m. pervadinta Jugoslavijos vardu). Antrojo pasaulinio karo metu nuo 1941 m. balandžio iki 1944 m. Serbija buvo okupuota Vokietijos, o dalis jos teritorijos perduota Vokietijos sąjungininkams – Vengrijai ir Bulgarijai, taip pat – Albanijai. 1945 m. šalį iš Vokietijos okupacijos išvadavo sovietų kariuomenė, komunistų ir nacionalistų partizanai.
1945 m. buvo paskelbta Jugoslavijos Socialistinė Federacinė Respublika (1945–1992 m.) į kurią kaip atskira respublika įėjo Serbija. Dešimt metų po Josipo Brozo Tito mirties Jugoslavija subyrėjo po Jugoslavijos karų. Serbija buvo respublika Jugoslavijos Federacinėje Respublikoje (1992–2003 m.) ir respublika Serbijos ir Juodkalnijos junginyje 2003–2006 m., prieš tampant nepriklausoma Serbijos Respublika 2006 m. birželio 5 d.
Priešistorė ir Antika
thumb|Romos provincijos Balakanuose. Dab. Serbijos didžioji dalis įėjo į Aukštutinės Mezijos provinciją
Serbijos teritorija iki slavų atsikėlimo sudarė dalį Ilyrijos regiono. Seniausi jos gyventojai buvo ilyrai, keltai ir, vėliau, graikai. Ilyrai IV a. pr. m. e. ėmė vienytis, sukurdami keletą karalysčių. Stipriausios jų buvo Ilyrų karalystė (dab. Juodkalnija ir Albanija) ir Dardanija (dab. Kosovas ir pietų Serbija). II a. pr. m. e. po Ilyrų karų Roma palaipsniui prijungė daugumos ilyrų teritorijas prie savo valstybės ir pavertė jas Ilyrijos provincija, kuri vėliau tapo žinoma kaip Dalmatija.
Tuo tarpu giliau žemyne buvusios ilyrų (dardanų) ir trakų gentys išsaugojo nepriklausomybę iki mūsų eros pradžios, ir tik tada integruotos į Romos imperiją – čia sukurta provincija Aukštutinė Mezija. III a. jos pietinėje dalyje išskirta Dardanijos provincija. Dabartinis Banatas priklausė Dakijos provincijai.
Serbų kunigaikštystės VII–XI a.
thumb|Serbija IX a.
Nuo VI a. vakarinėje Balkanų pusiasalio dalyje apsigyveno slavai. Tuo metu visuose Vakarų Balkanuose vietos romanizuotus ilyrus keitė slavai. Jiems maišantis su vietiniais gyventojais, formavosi slaviškos etninės grupės, dabartinių serbų, bosnių, juodkalniečių protėviai, tuo metu dar neturėję atskirų tapatybių. Juos visus Bizantija vadino vienu žodžiu – sklavinoi.
Serbai pirmiausiai apsigyveno Raškos apylinkėse. Slavų federatų kolonizaciją Balkanų provincijose skatino ir pati Bizantija. Slavai apsigyveno teritorijoje nuo Karantanijos kunigaištystės iki Peloponeso, apimdami dabartines Slovėnijos, Kroatijos, Bosnijos, Serbijos ir Bulgarijos teritorijas. Bizantija skatino nedidelių valstybėlių formavimąsi, kurios turėto tapti buferiu tarp Bizantijos ir Avarų valstybės šiaurėje. Avarų valstybė regione egzistavo tarp 567 ir 803 m., kol buvo sunaikinta Frankų valstybės. Dalis serbų atkilėlių perėmė graikų kultūrą, tačiau dauguma serbų išlaikė savo atskirą slavišką identitetą.
Slavai ankstyvuoju laikotarpiu pradėjo konsoliduotis į santykinai nepriklausomus ankstyvuosius valstybinius junginius, vadinamąsias župas. Svarbiausias asmuo tokioje valstybėje buvo didysis županas, kuri pripažino kiti županai. Iki IX a. serbai nominaliai priklausė Bizantijos imperijai ir palaikė ganėtinai draugiškus santykius su bulgarais. IX a. pradžioje čia susiformavo 6 svarbūs regionai dabartinės pietvakarių Serbijos, Bosnijos ir Hercegovinos, Juodkalnijos ir Dalmatijos teritorijose:
Valdant Vlastimirui, jo sūnui Strojimirui ir jo palikuonims Serbija (Raška) IX a. II pusėje greičiausiai tiesiogiai veikiant slavų apaštalams Kirilui ir Metodijui buvo pakrikštyta ir tapo stačiatikiška. miniatiūra|left|Šv. Apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia [[Stari Rasas|Stari Raso tvirtovėje yra seniausia išlikusių Serbijos bažnyčia]] X a. Bulgarijos ir Bizantijos kovoje Serbija buvo linkusi palaikyti Bizantiją. Siekdamas pašalinti šią grėsmę Bulgarijos caras Simeonas I į didžiojo župano vietą pastatė Bulgarijos dvare užaugusį Vlastimiro proanūkį Časlavą. Tai tebuvo dingstis aneksuoti Serbiją kaip Bulgarijos provinciją. Časlavas buvo suimtas kartu su kitais županais. 927 m. po Simeono I mirties Časlavas grįžo į Serbiją. Po Časlavo mirties Vakarų Balkanus pasidalijo Bulgarija ir Kroatija (pastaroji užvaldė Bosniją, Paganiją, Zahumlją), vėliau Bulgariją išstūmė Bizantija. Bizantijos valdžioje čia suklestėjo pietinių slavų kultūra, išplatinta kirilicos abėcėlė.
Valdant Bizantijai, Serbijos politinis centras persikėlė iš Raškos į pajūrio teritorijas – Duklją (dab. Juodkalnija). Čia įsitvirtino Vojislavljevičių dinastija. Pradedant 1053 m. Duklja iškovojo nepriklausomybę, o vietos karalius Mihailas karūnuotas popiežiaus 1077 m. (taigi, pasirinko katalikybę). Dėl Serbijos dalyvavimo kryžiaus kare, karalius Mihailas iš popiežiaus dar gavo Baro miesto vyskupo titulą. Šiuo aktu, serbai įgavo religinę nepriklausomybę, o Dukljos valdovai iš Bizantijos atkariavo buvusias serbų žemes. Jo sūnus, Konstantinas Bodinas, perėmė sostą 1080 m., ir valdė iki mirties 1101 m. Po to Duklja nebegalėjo atsispirti Bizantijos agresijai ir perėjo į vasalinius santykius.
Serbijos imperija (Nemaničiai)
thumb|250px|Dušano imperija XIV a.
Po kovos dėl sosto su broliais, Raškos kunigaikštystės županas (kunigaikštis) Stefanas Nemanja, Nemaničių dinastijos pradininkas, paėmė valdžią 1166 m. ir ėmė atnaujinti serbų valstybę Raskijos regione. Tiek remiant Bizantijos imperijai, tiek kovojant su ja, Didysis Županas (slaviškas titulas, tuo metu prilygęs princo rangui) Stefanas Nemanja išplėtė valstybės žemes į rytus ir pietus ir prisijungė naujai aneksuotą pajūrio ir Zetos regioną. Taip buvo duota pradžia viduramžių Serbijos imperijai. Būdamas valdovu, Stefanas Nemanja stengėsi rūpintis vienuolynų statymu. Nemaničiai Serbiją atvedė į aukso amžių.
Kita serbų valdovų karta – Stefano Prvovenčani sūnūs – Radoslavas, Vladislavas ir Urošas I, palaikė valstybės tvarką stagnacijos laikotarpiu. Visi trys karaliai daugiau ar mažiau priklausė nuo kaimyninių šalių – Bizantijos, Bulgarijos ar Vengrijos. Vengrija atliko svarbų vaidmenį, kai sūnus Dragutinas gavo sostą po vedybų su Vengrijos princese. Vėliau, kai Dragutinas atsistatydino jaunesniojo brolio Milutino garbei 1282-ais, vengrų karalius Vladislovas IV davė jam šiaurės rytų Bosnijos žemių, Mačvos regioną ir Belgrado miestą, o pats nukariavo ir aneksavo žemes šiaurės rytų Serbijoje. Kai kurios teritorijos tapo Serbijos dalimi pirmą kartą. Valstybė vadinosi Sremo karalystė. Tuo metu Sremo pavadinimas buvo skirstomas į aukštutinį sremą (dab. Sremas) ir žemutinį Sremą (dab. Mačva). Sremo karalystė valdoma Stefano Dragutino iš tikrųjų buvo žemutinis Sremas, nors kai kurie šaltiniai teigia, kad Stefanas Dragutinas valdė ir aukštutinį Sremą, ir Slavoniją. Po Dragutino mirties 1316 m., naujuoju Sremo karalystės karaliumi tapo jo sūnus Vladislav II, valdęs šalį iki 1325 m.
left|miniatiūra|Dušano kodeksas 1349 m. Valdant Dragutino jaunesniajam broliui Milutinui, Serbija stiprėjo nepaisant nuolatinių karų trijuose frontuose. Karalius Milutinas buvo sumanus diplomatas, naudojęs įprastą diplomatijos būdą – vestuves tarp dinastijų atstovų. Jis tuokėsi 5 kartus su Vengrijos, Bulgarijos ir Bizantijos princesėmis. Jis taip pat žinomas dėl bažnyčių statymo, kai kurios – didingi viduramžių architektūros pavyzdžiai, kaip Gračanica vienuolynas Kosove, Hilandar vienuolyno katedra Athos kalne, šv. Archangelo bažnyčia Jeruzalėje ir t. t. Nepaisant palaido gyvenimo, karalius Milutinas paskelbtas šventuoju. Jo valdžią perėmė sūnus Stefanas, vėliau vadintas Stefanu Dečanski. Karalystė plėtėsi į rytus, nukonkuravus Nišo miestą ir aplinkines žemes, ir į pietus, prijungiant Makedoniją. Stefanas Dečanski sekė tėvo pavyzdžiu ir pastatė Visoki Dečani vienuolyną Metohijoje – didingiausią serbų viduramžių architektūros šedevrą, nuo ko ir kilo jo pavardė.
Serbijos valstybės apogėjus pasiektas XIV a. vid. valdant carui Stefanui Dušanui. 1346 m. jis sujungė serbų ir aplinkines žemes į Serbijos Imperiją.
Viduramžių Serbija pelnė gerą politinę, ekonominę ir kultūrinę reputaciją Europoje. Tai viena tų valstybių, kurios valdymas nesirėmė feodaline santvarka. Viduramžių Serbija pasiekė viršūnę XIV a. vid., valdant carui Stefanui Dušan. Tai Dušanov Zakonik (Dušano kodekso, 1349 m.) – unikalaus teisinio pasiekimo Europoje laikotarpis. Caras Dušan atvėrė naujus prekybos kelius ir sustiprino šalies ekonomiką. Serbija klestėjo būdama viena iš sėkmingiausių Europos kultūrų. Keletas žymiausių viduramžių meno darbų sukurti šiuo laikotarpiu, pvz.: šventojo Savo Nomokanonas. Dušanas padvigubino savo karalystės plotus, prijungdamas žemes iš pietų, pietryčių ir rytų Bizantijos ir nukariavo beveik visą dab. Graikiją be Peloponeso ir salų. Užėmęs Sero miestą, pirmojo serbų patriarcho karūnuotas serbų ir graikų imperatoriumi 1346 m. Prieš netikėtą mirtį, Stefanas Dušanas su popiežiumi bandė suorganizuoti kryžiaus žygį prieš turkus.
Turkų okupacija
Serbai pergalingai sutriuškino turkus Plocniko mūšyje 1386 m. Žymiausią serbų karį Milošą Obiličių pervėrė strėlė. 1389 m. Kosovo mūšyje įvyko lūžis. Vasalų kariai, vadovaujami princo Lazaro, tuo metu geriausio vadovo apylinkėse, nužudė turkų sultoną Muradą I, bet mūšį pralaimėjo, dėl Vuko Brankovičiaus karių „staigaus atsitraukimo“. Kosovo mūšis nulėmė serbų tautos ateitį, nes po jo jokia jėga nebegalėjo pasipriešinti turkams. Per metus osmanai užėmė visą Kosovą ir serbų teritoriją nustūmė į šiaurę. Šis nestabilus laikotarpis žymi princo Lazaro sūnaus, despoto Stefano Lazarevic (europietiško stiliaus karys, kariuomenės vadovas, taip pat ir poetas) ir jo pusbrolio Durado Brankovičiaus (perkėlė sostinę į šiaurę ir atstatė Smederevo miesto įtvirtinimus) valdymą.
Vojvodinos iškilimas
Osmanų okupacijos laikotarpiu svarbiu regionu serbams tapo Vojvodina, kuri iki tol buvo Vengrijos dalis. Nuo XIV a. didelė dalis serbų ėmė migruoti į šį regioną, tuo metu priklausiusią Vengrijos karalystei. Vengrų karaliai skatino imigraciją ir daugumą serbų samdė į kariuomenę ir sienos apsaugą, tad regione padidėjo serbų populiacijos skaičius. Per osmanų ir vengrų karą, ši serbų bendruomenė dėjo pastangas Serbijos šalies atkūrimui, ir žlugus tikrajai Serbijai, po keleto metų Serbijos kunigaikštystė atkurta žlugus Brankovičių dinastijos despotizmui ir egzistavo kaip Vengrijos teritorija, išsidėsčiusi dabartinės Vojvodinos ir šiaurės Vengrijos/Rumunijos žemėse. Ją valdė ištremti Serbijos bajorai ir ji gyvavo iki 1540 m., kai pateko į turkų nelaisvę po beveik šimtmetį trukusio pasipriešinimo.
Mohačo mūšyje 1526 m. Rugpjūčio 29 d. Osmanai sumušė čekų karaliaus Liudviko Jogailaičio armiją, o patį nužudė mūšio lauke. Po mūšio Vengrija siekė tapti nepriklausoma, o didelė jos dalis atiteko osmanams. Tuoj po Mohačo mūšio, Vengrijos serbų lyderis, Jovanas Nenad įkūrė valdžią Bačkoje, šiauriniame Banate ir mažoje Sremo dalyje (dabar šie trys regionai yra Vojvodinos dalys). Jis sukūrė efemerinę valstybę su sostine Subotica. Savo galios viršūnėje Jovanas Nenad Suboticoje karūnavosi serbų imperatoriumi. Pasinaudodami sąmyšiu kariuomenėje ir politinėje situacijoje, vengrų bajorai iš rajono subūrė jėgas prieš jį ir nugalėjo serbų karius 1527 m. vasarą. Imperatorius Jovanas buvo nužudytas, o valstybė sunaikinta.