cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Proklas
Idėjos
Aukščiausiomis anagoginėmis (dvasios kilsmo) priemonėmis Proklas laikė meilę grožiui, tiesą ir tikėjimą. Meilė grožiui padeda pasirengti dieviškajai išminčiai, kurią atveria tiesa. Intelektinio, dorovinio ir religinio gyvenimo tikslu laikė mistinę tylą.
Saločių mūšis
Po Orešeko tvirtovės užėmimo Petras I siekė toliau stiprinti savo kariuomenės pozicijas Nevos upės pakrantėse, tam reikalui 1703 m. kompanijai subūrė apie 10,000 kareivių. Siekdamas suklaidinti ir išsklaidyti švedų kariuomenės pajėgas jis įsakė 2,000 kareivių prisijungti prie ATR kariuomenės ir padėti pulti Kurliandiją. Po kelių nedidelių ATR ir Rusijos laimėjimų švedai nusiuntė Adamo Liudvigo Levenhaupto vadovaujamą kariauną sustabdyti puldinėjimus.
Proklas
Idėjos
Proklas sistemino ir išgrynino III a. filosofo Jamblicho idėjas, kupinas metafizninių įžvalgų.
Saločių mūšis
Abi kariuomenės prieš mūšio pradžią įsirengė įtvirtinimus. Tačiau turėdami ryškų karinių jėgų pranašumą lietuviai ir rusai Saločių mūšį pralaimėjo. Rusai karo lauke paliko 576 karius, 500 vežimų su amunicija, o švedai neteko 40 karių, 125 buvo sužeisti ir 2 kareiviai dingo, ATR nuostoliai nežinomi. Istorikai švedų laimėjimą pagrindžia jų geresne kovine rikiuote, valdoma pasitikint atskirais vadais, decentralizuotai ir savarankiškai kariams įgyvendinant vado priimtą sprendimą. Karininkai rodė asmeninę drąsą, tuo uždegdami puskarininkius ir kareivius. Tačiau visai kitaip pasirodė lietuviai, ypač jų kavalerija. Be kitų priežasčių, istorikų manymu, buvo netinkamas vadovavimas, nepakankama kariuomenės finansavimo sistema, prastas kariuomenės parengimas lauko mūšio sąlygomis, o svarbiausia priežastis, anot istorikų, buvo kovinės dvasios nebuvimas. Karo trofėjai saugomi Kariuomenės muziejuje Stokholme. Po šio mūšio Adamui Liudvigui Levenhauptui suteiktas generolo majoro laipsnis.
Proklas
Idėjos
Proklas buvo aršus krikščionybės priešininkas, laikėsi platoniškojo idealizmo, jog tikrovės pagrindas yra ne materija, o idėjos.
Be filosofijos sisteminimo darbų – Apie Platono teologiją, Teologijos elementai, Apie rutulį  – taip pat parašė astronomijos, matematikos, gramatinių veikalų. Dalyvavo religinėse misterijose, sukūrė teologinių himnų (žymiausias – Himnas Vieniui), parašė epigramas sau ir savo mokytojui Sirianui.
Dauguma Proklo idėjų išliko arabų filosofiniame veikale „Priežasčių knyga“, kuris laikytas Aristotelio veikalu. Proklo idėjos stipriai paveikė ankstyvąjį krikščionių teologą Pseudodionizijų Areopagitą ir per jį pateko į viduramžių krikščioniškąją teologiją.
Sabališkiai
Sabališkiai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Gelvonų. Yra Sabališkių dvaras.
Portugalijos futbolo varžybos 2002–2003 m.
Portugalijos futbolo varžybos 2002–2003 m.
Finalo rungtynės
--
Konstal 111N
Konstal 111N – tramvajų modelis, 1993 m. gamintas Lenkijos bendrovės „Konstal“.
Tramvajus 13500 mm ilgio, 2400 mm pločio, 3060 mm aukščio, 16700 kg svorio. Būdingas kampuotas, „gabaritinis“ dizainas. Turi šešias duris, sudarytas iš dviejų dalių, atsidarančių į salono pusę. Konstal 111N turi 166 kW elektrinį variklį, gali išvystyti 70 km/h greitį. Tramvajus turi 20 sėdimų vietų, gali sutalpinti 125 keleivius.
Iš viso buvo pagaminti 6 Konstal 111N tramvajai.
Gustavo Petro
Gustavas Fransiskas Petras Uregas  – italų kilmės Kolumbijos ekonomistas, politikas, buvęs partizanų kovotojas, senatorius. 2012–2014 ir 2014–2015 m. – Bogotos meras.
2022 m. birželio 19 d. Kolumbijos prezidento rinkimų antrajame ture jis nugalėjo Rodolfą Hernandesą. Petro yra pirmasis Kolumbijos prezidentu išrinktas kandidatas, savo pažiūras įvardijantis kairiosiomis. Prezidento pareigas Gustavas perims 2022 m. rugpjūčio 7 d.
Pilišo kalnai
thumb|250px|Aukščiausia kalnų vieta – Pilišo kalnas Pilišo kalnai  – kalnų masyvas Vengrijos šiaurinėje dalyje, į šiaurės vakarus nuo Budapešto, Uždunojės kalnyne. Aukštis siekia 757 m (Pilišo kalnas).
Pilišo masyvas klintinis, plokščiaviršūnis. Paplitę karstiniai reiškiniai, yra daugiau kaip 150 karstinių urvų, didžiausias – Ladeni–Barbangas (ilgis 400 m, gylis 63 m).
Pilišo kalnai yra drėgniausia Vengrijos vieta – čia per metus iškrenta iki 1200 mm kritulių. Kalnų šlaitus dengia bukų miškai. Plėtojamas turizmas (populiari poilsio vieta Vengrijoje), įsteigtas biosferos rezervatas, Dunojaus–Ipolio nacionalinis parkas (įkurtas 1997 m.).
thumb|220px|Pilišo vieta Vengrijoje
Vietovardis laikomas slaviškos kilmės, lyginamas su („plikakalnis“). Senovėje Pilišo masyvas buvo vengrų valdovų medžioklės plotas.
Staškūniškio apylinkė
Staškūniškio apylinkė (arba Staškūniškių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kurklių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kavarsko rajonui. 1954 m. prijungtos Žvirblėnų apylinkė, dalis Antanavos apylinkės, dalis Kunigiškių apylinkės ir dalis Knitiškių apylinkės, 1962 m. – visa Kunigiškių apylinkė, 1963 m. – Antaplaštakių apylinkė ir Prauslių apylinkė. 1968 m. gegužės 29 d. perkeltas apylinkės centras. 1973 m. kovo 28 d. Staškūniškio apylinkė prijungta prie Kavarsko apylinkės ir Kurklių apylinkės.
Nečkino nacionalinis parkas
Nečkino nacionalinis parkas  – saugoma gamtos sritis Rusijoje, Udmurtijos pietryčiuose, Kamos vidurupio baseine, prie Votkinsko tvenkinio ir Sivos žiočių. Įsteigtas 1997 m.
Parke saugomi išskirtiniai Kamos vidurupio baseino gamtiniai kompleksai. Abi Kamos pakrantės pasižymi iškilia lyguma, tankiai ir giliai išraižyta tankaus upių, upelių tinklo, daugybės raguvų ir griovų. Kamos salpoje gausu senvagių, užakusių senvaginių ežerų. Būdingi eglynai, vešintys pramaišiui su beržais, liepomis, sibiriniais kėniais, pušimis. Vietomis yra ąžuolynų, o upių salpose želia drebulynai, įvairūs gluosniai. Nemažai pelkių (aukštapelkių, žemapelkių, tarpinių pelkių), telkšo Zabornojės ežeras (4,35 km²), trykšta Makarovo šaltinis. Tarp čia augančių retųjų augalų paminėtini: plačialapė klumpaitė, gumbuotoji kalipsė, miškinė plikaplaiskė, raudonasis garbenis.
Nečkino parke sutinkami briedžiai, voverės, pilkieji kiškiai, baltieji kiškiai, lūšys, miškinės kiaunės, bebrai, vilkai, rudieji lokiai, šernai, azijiniai burundukai, šeškai. Iš retesnių paukščių gyvena juodasis gandras, didysis apuokas, erelis žuvininkas, jūrinis erelis, didžioji kuolinga. Vandenyse plaukioja reti Volgos starkiai, paprastieji kūjagalviai, sibirinės lašišos, sterlės.
Parko teritorijoje yra neolito, bronzos ir geležies amžiaus archeologinių vietovių, šiame krašte vyko finougrų etnogenezė.
Melkavičai
Melkavičai – kaimas pietų Baltarusijoje, 9 km į šiaurę nuo Douhajės.
Istorija
XIX a. buvo kaimas ir dvaras Slucko apskrities Starobino valsčiuje. Po I pasaulinio karo trumpai buvo Melkavičų valsčiaus centras.
Dalsniba
Dalsniba (Dalsnibba) – kalnas Norvegijoje, Miorės ir Rumsdalio fiulkėje, Strandos savivaldybėje, apie 7 km į pietryčius nuo Geirangerio. Stūkso Geirangerio slėnio gale, Vestlando ir Inlandeto fiulkių paribyje. Aukštis 1476 m virš jūros lygio. Viršūnė plokščia, beveik visus metus dengiama sniego. Papėdėje telkšo trys ežerai, iš kurių didžiausias – Djupvatnetas (Djupvatnet).
Lankomas turistų. Viršūnė pasiekiama privačiu, mokamu, 5 km ilgio, 3,5 pločio automobilių keliu (nutiestas 1934–1939 m., atidarytas 1948 m., padengtas asfaltu 2013 m.), kuris atsišakoja nuo regioninės reikšmės 63 kelio kalno papėdėje. Viršūnėje stovi turistų paslaugoms skirtas pastatas (kavinė, suvenyrų parduotuvė, banketų salė), įrengta automobilių stovėjimo aikštelė ir apžvalgos aikštelės, nuo kurių atsiveria vaizdai į Geirangerio slėnį ir Geirangerio fjordą.
Iš Geirangerio fjordo į kalno viršūnę (21 km) kasmet rengiamos pusmaratonio bėgimo varžybos ir dviračių lenktynės.
Antonio Salieri
Antonijus Saljeris (, 1750 m. rugpjūčio 18 d. − 1825 m. gegužės 7 d.) – italų klasicizmo kompozitorius, dirbęs Austrijoje. Labiausiai žinomas tariamo V. A. Mocarto nunuodijimo istorijos kontekste.
Biografija
Antonijus Saljeris (ar Saljieris) gimė 1750 m. rugpjūčio 18 d. Lenjage netoli Venecijos. Brolis buvo vargonininku ir pirmuoju jo mokytoju. Apie 1765 m. po abiejų tėvų mirties Saljeris persikraustė į Veneciją. Čia susitiko kompozitorių Florian Leopold Gassmann, kuris įvertino Saljerio talentą ir paskatino jį keltis į Vieną, kad joje pratęstų muzikos mokslus Gassmann priežiūroje. Vienoje Saljeris sėmėsi žinių iš italų libretisto Pjetro Metastazijo, kompozitoriaus Christofo Gliuko. 1770 m. buvo pastatyta pirmoji Saljerio opera „Le donne letterate“ Burgtheater teatre. Po Gassmann mirties 1774 m. Saljeris gavo prestižinį kompozitoriaus postą Austrijos imperatoriaus dvare (Kammerkomponist). Jis rūpinosi italų operos muzikos rašymu, režisavimu ir organizavimu. A. Saljerio karjerai padėjo imperatorius Juozapas II. Jis bendradarbiavo su poetu Giovanni de Gamerra keliose operose, minima, nesėkmingose.
1778−1780 m. laikotarpiu A. Saljerio komiškos operos buvo pastatytos Milane, Venecijoje ir Romoje. 1779 m. opera „La scuola de’ gelosi“ išgarsino kompozitorių Europoje. Operos „L’Europa riconosciuta“ pastatymas buvo pasirinktas garsiojo Milano teatro La Scala atidarymo premjerai. Austrijoje tuo metu buvo bandoma kurti vokišką operą ir Saljeris 1781 m. Juozapo II užsakymu parašė „Der Rauchfangkehrer“. 1782 m. Saljeris perėmė užsakymą iš sergančio Gliuko Paryžiaus teatrui. Opera „Les Danaïdes“ 1784 m. buvo tokia sėkminga, kad Paryžiaus teatras užsakė dar dvi, kurių „Les Horaces“ ir „Tarare“ pagal P. Bomaršė tekstus irgi susilaukė sėkmės. 1783 m. Juozapas II vokiečių trupę pakeitė italais. A. Saljeris rašė operas Burgtheater teatrui, bendradarbiavo su jaunu, bet labai perspektyviu libretistu, Lorencu Da Ponte. Tuo pat metu operas Vienoje šiam teatrui rašė Džovanis Paizielas ir V. A. Mocartas. 1787 m. Saljeris dirigavo Gliuko „De profundis“ kompozitoriaus laidotuvėse.
A. Saljeris Vienoje užėmė imperatoriaus rūmų pirmojo kapelmeisterio postą (Hofkapellmeister), ruošė muziką religinėms dvaro apeigoms. 1790 m. po Juozapo II mirties imperatoriumi tapo Leopoldas II. Saljeris, tikriausiai, prašė sumažinti darbo dvare krūvį. Vietoj to pažadėjo rašyti po operą kasmet. Paskutinė jo opera „Die Neger“ parašyta 1804 m. Paskutinius metus Saljieris praleido mokydamas jaunuosius talentus dainavimo ir kompozicijos. Tarp jo mokinių: Liudvikas van Bethovenas, Francas Šubertas, Ferencas Listas, Karlas Černis. Antonijus Saljeris mirė 1825 m. gegužės 7 d. Vienoje. Palaidotas centrinėse Vienos kapinėse (Zentralfriedhof). Iš viso parašė daugiau nei 40 operų ir daug kitų kūrinių.
Savo gyvenimo metu A. Saljeris buvo vienu gerbiamiausių Europos kompozitorių. Vėliau jo vardas buvo aptemdytas Mocarto nunuodijimo istorijos. Puškinas 1830 m. parašė apsakymą „Mocartas ir Saljeris“, kurios pagrindu 1898 m. Nikolajus Rimskis-Korsakovas pastatė operą. Kūriniuose buvo neigiamai vaizduojamas Saljeris, kuris esą nepaprastai pavydėjo Mocartui jo talento ir galų gale jį nunuodijo. Iš tikro jokių tikrų žinių apie Saljerio neapykantą Mocartui nėra. Pats Mocartas viename savo laiškų minėjo jo „Užburtosios fleitos“ palankų Saljerio vertinimą. 1979 m. pasirodė Peter Shaffer pjesė „Amadėjus“, kurioje toliau vystoma Saljerio neapykantos Mocartui istorija, 1984 m. pastatytas, Miloš Forman pagal pjesę režisuotas, daugybę apdovanojimų pelnęs Holivudo filmas „Amadėjus“. Šie kūriniai sukėlė didžiulį Italijos visuomenės pasipiktinimą. Milano konservatorija kreipėsi į teismą, kuris, išnagrinėjęs Mocarto ir Saljerio gyvenimo faktus, nustatė, kad Saljeris nekaltas dėl tariamo Mocarto nunuodijimo. Tarp legendos priežasčių galima įžvelgti vokiečių ir italų muzikantų konkuravimo Austrijos dvare atspindžius. Vokiškame Austrijos Habsburgų dvare nuolat aukščiausius postus užimdavo italų muzikantai. Saljerį, kaip konkurentą Mocartui, įtarė Mocarto tėvas Leopoldas, nors jis daug ką kaltindavo kenkimu. Kad tarp Mocarto ir Saljerio nebuvo jokių gilių nesutarimų gali rodyti tai, kad Mocarto žmona Konstanca, tais metais, kai mirė Mocartas, gimusį savo sūnų vėliau nusiuntė mokytis muzikos pas Saljerį.
Origin
Origin – skaitmeninio platinimo platforma, kurią įkūrė „Electronic Arts“, skirta kompiuterinių žaidimų įsigijimui bei naudojimuisi, taip pat skaitmeninių teisių valdymui ir daugelio žaidėjų žaidimų komunikacijai. Šios platformos programinė įranga prieinama asmeniniams kompiuteriams ir mobiliesiems įrenginiams.
2022 m. spalį „Origin“ sustabdė paslaugų teikimą „Microsoft Windows“ naudotojams, perkeldami juos į „EA Play“.
„Origin“ tiekia socialinio susisiekimo paslaugas, tokias kaip vartotojo valdymo, bendravimo su kontaktais draugų sąraše, tiesioginio jungimosi į žaidimą, žaidimo transliavimo per „Twitch“ platformą ir kitų socialinių tinklų integravimo kaip „Facebook“, „Xbox Live“, „PlayStation Network“ bei „Nintendo Network“. 2011 m. „Electronic Arts“ pareiškė ketinanti konkuruoti su kita žaidimų platinimo paslaugomis teikiančia platforma, „Valve“ korporacijai priklausančiu „Steam“, pasiūlydama žaidimų progreso saugojimą debesyje, automatinę atnaujinimų diegimo sistemą, pasiekimų funkciją ir galimybę jungtis ta pačia paskyra per kelias platformas.
2013 m. „Origin“ turėjo daugiau kaip 50 mln. registruotų vartotojų.
LG Tk serijos lokomotyvas
Tk – serijinis keleiviniams sąstatams vežti skirtas lokomotyvas, Lietuvos geležinkelių užsakymu 1932 m. suprojektuotas ir pagamintas „Škodos“ gamykloje Pilzene (Čekoslovakija).
Iš viso buvo išleisti keturi tokio tipo garvežiai, su ašies formule 1’B2’ h2t. Techninės literatūros šaltiniuose žinomi arba, taip pat  pavadinimu, taip atskiriant juose nuo tarpukaryje Latvijos geležinkelių  eksploatuotų vokiškų taip pat Tk serijos lokomotyvų, žymėtų kaip.
Istorija
Tai buvo modernūs, po 35 t sveriantys ir standartinei geležinkelio vėžei (1435 mm) pritaikyti garvežiai. „Škoda“ jiems suteikė gamyklinį ženklinimą nuo 751 iki 754, o Lietuvos geležinkeliai, juos sunumeravę LG 11–14, paleido į eksploataciją atkarpoje Pagėgiai–Radviliškis–Obeliai. Galėdavo pasiekti maksimalų 90 km/h greitį ir ruožą Pagėgiai–Radviliškis įveikdavo per suplanuotą 127 minučių laikotarpį. 1939 m. vietoj šių garvežių pradėjo kursuoti taip pat Čekoslovakijoje pagaminti ir turintys geresnes savybes lokomotyvai Gp.
Antrojo pasaulinio karo metu Tk serijos garvežiai buvo Vermachto užgrobti ir priskirti rūšiavimo stočiai Ryga–Šķirotava. 1945 m. atsidūrė Vienos Hütteldorfo stotyje (Austrija) ir iš jų geriausiai išsilaikę LG 11 ir LG 14 turėjo atitekti Sovietiniams geležinkeliams. Nuo 1948 m. lokomotyvas LG 14 (gamyklinis numeris 754) priklausė Lenkijos geležinkeliams ir, paženklinus jį kaip OKf 100–1, buvo eksploatuojamas Vroclave. 1950 m. nurašytas, o katilas pastarajame mieste iki pat 1975 m. tarnavo šildymo tikslams. Geležinkelio istorikų spėjimu, bent jau iki 1953 m. Štrasfurto stotyje (Vokietijos Demokratinė Respublika) stovėjęs garvežys galėjo būti Lietuvos geležinkeliams priklausęs LG 12.
Remigijus Šukevičius
Remigijus Šukevičius (g. 1970 m. gegužės 3 d.) – buvęs Lietuvos imtynininkas (graikų-romėnų imtynės, 57 kg), vasaros olimpinių žaidynių 1992 m. Barselonoje (Ispanija) ir 1996 m. Atlantoje (JAV) dalyvis.
Sporto pasiekimai
Daugkartinis Lietuvos čempionas. 1994 m. Europos čempionate užimta 5 vieta, 1995 m. Pasaulio čempionate – 9 vieta, 1996 m. Europos čempionate – 9 vieta. Treneris – Vidas Paleckis.
1992 m. olimpinėse žaidynėse Barselonoje užimta 11 vieta (iš 19), 1996 m. Atlantoje (JAV) – 12 vieta (iš 20).
Rumo sultonatas
Rumo sultonatas  – tiurkų kilmės valstybė, seldžiukų dinastijos atšaka, valdžiusi dalį Mažosios Azijos. Dar vadinama Konijos sultonatu pagal sostinę Ikonijų.
Pavadinimas buvo kildinamas iš persiško žodžio Rum, reiškusio Bizantijos imperiją, kurios piliečiai save vadino romėnais, ir laikė tikraisiais Romos imperijos paveldėtojais. Sultonatas įsikūrė dalyje Bizantijos imperijos teritorijų, todėl taip ir vadinosi.
Istorija
Plečiantis Seldžiukų imperijai, 1070 m. jų karvedys Suleimanas ibn Kutulmišas laimėjo Manzikerto mūšį prieš Bizantijos imperiją. Šios pajėgoms traukiantis, Suleimanas nukariavo didžiąją dalį Mažosios Azijos, o 1077 m. pasiskelbė nepriklausomu nuo Seldžiukų sultono ir savo valstybės sostine padarė Nikėją. Po jo mirties 1086 m. sostą paveldėjo jo sūnus Kilič Arslanas.
1096 m. Kilidž Arslanas pralaimėjo Pirmajam kryžiaus žygiui, kurio metu kryžiuočiai bandė susigrąžinti prarastas Bizantijos teritorijas Mažojoje Azijoje. Dėl to Rumo seldžiukai prarado beveik visas pajūrio sritis ir buvo priversti perkelti sostinę į Ikoniumą. Čia Mesudui I pavyko išlaikyti ir konsoliduoti didžiumą teritorijų, o jo sūnus Kilič Arslanas II nukariavo kitą Seldžiukų valstybę Danišmendus ir išsiplėtė į šiaurės rytus. Be to, šiam sultonui pavyko atlaikyti Trečiąjį kryžiaus žygį ir Bizantijos puolimus. thumb|left|250px|Mažoji Azija 1210 m. 1196 m. po pilietinio karo valdžią paėmęs Suleimanas II pradėjo karą prieš šiaurinę kaimynę Gruziją, kurį sugebėjo laimėti karalienė Tamara. 1204 m. mirus Suleimanui, 1205 m. valdžią Ikoniume paėmė Kaichosrovas I, kurio valdymas pradėjo sultonato aukso amžių. Jam ir jo sūnums valdant, sultonatas užėmė Mengučekų, Saltukidų, Artukidų valdas Armėnijos kalnyne. Jis išsiplėtė nuo Juodosios jūros šiaurėje iki Viduržemio jūros pietuose, o rytuose siekė Vano ežerą. Be to, laikinai sultonato vasalais tapo Trapezunto imperija ir Kilikijos Armėnija. Apie 1220 m. netgi buvo surengta jūrinė ekspedicija į Krymo pusiasalį.
Kaichosrovo II valdymas (1237–1246) prasidėjo vidiniais sukilimais, kurie nusilpnino valstybę. 1242 m. Mažojoje Azijoje pasirodė mongolai, kurie Kiosedago mūšyje sutriuškino Rumo sultono pajėgas ir pavertė jį vasalu. Iš karto po to prasidėjo valstybės byrėjimas, o paskutiniųjų sultonų valdžia nesiekė toliau Konijos miesto. Buvusiose provincijose vienas po kito nepriklausomais skelbėsi emyrai (bėjai), kurie formavo savo beilikus, nepriklausomus nei nuo sultonų, nei nuo mongolų valdžios. 1308 m. buvo nužudytas Mesudas II ir jo sūnus Mesudas III. Tolimas Seldžiukų giminaitis bandė paimti valdžią Konijoje, tačiau 1328 m. visas šias teritorijas nukariavo Karamanidai, pabaigę sultonato egzistavimą.
Kultūra
thumb|left|Nigdės mečetė thumb|Raudonasis bokštas Alanijoje Rumo Seldžiukai pirmieji į Mažąją Aziją atsinešė islamo religiją ir persišką kultūrą. Nepaisant to, kad dinastija savo kilme buvo tiurkiška, sultonato valstybinė kalba buvo persų, valdovai vadindavosi persiškais vardais, propagavo persišką meną ir architekūrą. Visoje sultonato teritorijoje buvo statomos rytietiškos mečetės. Jų pavyzdžiai – Dijarbakiro didžioji mečetė, Divrigio didžioji mečetė ir kt. Sultonate didžiąją dalį gyvenimo praleido žymus persų sufijų poetas Rumi, kuris čia parašė garsiausius savo kūrinius ir skleidė sufizmą.
Tačiau sultonato teritorijose gyveno daug vietinių gyventojų graikų, kurie buvo krikščionys ir tęsė senovės Romos bei Bizantijos kultūrinę tradiciją. Šios dvi kultūros Rumo sultonate po truputį maišėsi ir formavo kreolinę kultūrą, vėliau tapusią Osmanų imperijos kultūros pagrindu. Svarbi buvo ir armėnų kultūros įtaka. Nors sultonato egzistavimo pradžioje musulmonai tiurkai sudarė tik labai mažą gyventojų dalį ir vietinė graikų diduomenė su Bizantijos pagalba bandė juos akultūruoti, tai nepavyko. To priežastis buvo tiurkų genčių nevieningumas ir nuolat iš rytų plūstančios naujos klajoklių tiurkų gentys. Tai lėmė, kad krašto islamizacija ir tiurkizacija vyko greičiau, nei tiurkų lokalizacija.
Valstybė oficialiai išpažino sunizmo islamą ir palaikė gerus santykius su Abasidų kalifais. Klajoklių turkų išpažįstamas islamas, tuo tarpu turėjo daug šamanizmo bruožų, čia svarbų vaidmenį vaidino religiniai mokytojai dervišai. Jų tarpe tapo populiarus sufizmas, derinęs islamo mokymą su ezoteriniais ritualais ir mistika. Nors sultonato įsikūrimo pradžioje absoliučią daugumą gyventojų sudarė krikščionys graikai, jie gana sparčiai perėmė islamo religiją. Tai vyko dėl praktinių priežasčių, mažesnių mokesčių, o taip pat dėl sufizmo populiarumo. XIII a. viduryje apie 80 proc. gyventojų jau buvo musulmonai.
Okarito miško kivis
Okarito miško kivis ( Apteryx rowi) – strutinių paukščių (Struthioniformes) būrio paukštis.
Rumo sultonatas
Ekonomika ir visuomenė
thumb|left|Hanabado karavansarajus thumb|Kaichosrovo II dirhamas Sultonate buvo vystomas kelių tinklas, gausiai statomos pakelės stotys karavansarajai, kurių priskaičiuojama apie 100. Per Rumo teritorijas vyko intensyvi prekyba tarp Bizantijos ir Persijos. Užgrobę turtingos Bizantijos imperijos žemes, Rumo Seldžiukai gavo priėjimą prie Bizantijos aukso, kurio standartas iki tol palaikė ekonomikos balansą visoje Rytų Europoje. Sultonate kursavo auksinės Bizantijos nomizmos, ir tik Masudas I pradėjo kaldinti savo monetas.
Okarito miško kivis
Išvaizda
Neskraidantis, 40-55 cm ilgio paukštis. Patinas sveria 1575–2250 g, o patelė - 1950–3570 g. Pluksnos pilkšvai rudos spalvos, o išilgai kūno - rausvai rudos spalvos ruožai. Plunksnos, lyginant su kitų kivių rūšių plunksnomis, yra minkštos ir švelnios. Akys mažos. Snapas plonas, jo ilgis nuo 9,5 iki 12,5 cm. Sparnai sunykę. Uodegos neturi. Kojos trumpos.
Rumo sultonatas
Ekonomika ir visuomenė
Sultonato armijos pagrindą sudarė tiurkų ogūzų gentys, kurios dalijosi į 24 būrius, pavaldžius atskirų teritorijų emyrams. Jie buvo menkai priklausomi nuo centrinės valdžios. Taip pat svarbi armijos dalis buvo guliamai - per karo žygius pagrobti ar nupirkti vergai krikščionys, kurie būdavo atverčiami į islamo tikėjimą. Sultonai karams nevengė naudoti ir vietinių krikščionių, kurie savanoriškai priėmė islamą, vadinamųjų ikdišų, o kai kuriais atvejais sudarydavo sąjungas su krikščioniškomis valstybėmis (pvz. Kilikijos Armėnija), kurios atsiųsdavo paramą kariais. Pasienio teritorijose buvo formuojami vadinamieji udžai - sultonato tiesiogiai nekontroliuojamos žemės, tarnavusios kaip buferinės zonos. Jose buvo apgyvendinamos klajoklės tiurkų gentys, kurios pastoviai gindavo nuo priešų, o kartais rengdavo grobiamuosius žygius.
Okarito miško kivis
Biologija
Dieną slepiasi: urvuose, uoksuose, rąstų ertmėse ar tankioje žolėje. Lėtai vaikščiodami ir trepsėdami naktį ieško maisto. Snapu baksnoja dirvą, lapų krūvas ar sutręšusius medžių kamienus ir ieško sliekų, lervų, vabalų ar kitų smulkių bestuburių.
Balsu įspėja apie savo teritorijos ribas. Patino balsas - čaižus, kylantis švilpimas, kartojamas 15-25 kartus, o patelių balsas - žemas, kimus, gerklinis riksmas, kartojamas 10-20 kartų. Taip pat teritoriją gina aštriais nagais.
Monogamai. Lizdus krauna landose. Kiaušinius deda nuo liepos iki sausio. Dėtyje vienas žalsvas kiaušinis. Jis sudaro 20% patelės masės. Patinas peri dieną, o naktį - abu tėvai, paeiliui. Išsiritusių jauniklių tėvai nemaitina. Po kelių dienų jaunikliai pradeda savarankiškai ieškoti maisto. 4-5 metus jaunikliai lieka su tėvais ir kitų vadų jaunikliais.
Apsauga
Pasaulinės gamtos apsaugos organizacijos (IUCN) duomenimis, Okarito miško kivis priskiriamas nykstančioms rūšims. Dar iki atvykstant europiečiams Okarito miško kiviai jau buvo išnykę pietinėje Šiaurės salos ir šiaurinėje Pietų salos dalyse, liko tik negausi populiacija Okarito miške.
Lietuvos pensininkų partija
Nors Pensininkų partija ir dalyvavo rinkimuose, deklaravo inicijuosianti pensininkams palankesnių socialinių sprendimų priėmimą savivaldybėse, tačiau savivaldybių tarybų rinkimuose mandatų nėra iškovojusi. Solidaus amžiaus aktyvistai rengia ir tiesioginio veiksmo akcijas – mitingus, piketus. Aktyviau veikiantys partijos skyriai (be Kauno) yra Šakiuose, Šiauliuose, Vilkaviškyje, Vilniuje.
Coventry Climax
thumb|right|200px|Coventry Climax emblema Coventry Climax – buvusi Didžiosios Britanijos įmonė, kuri gamino keltuvus, gaisrines pompas ir variklius. Įmonės būstinė buvo Koventrio mieste.
Lietuvos pensininkų partija
2011 m. savivaldos rinkimuose gavo 4136 rinkėjų pasitikėjimą, iš kurių gauti balsai:
Okarito miško kivis
Apsauga
Okarito miško kivio populiacijos mažėjimo pagrindinė priežastis – invaziniai plėšrūnai. Kivio jauniklius, iki 1000 g svorio, medžioja šermuonėliai. Posumai medžioja ne tik paukščius, bet suėda jų kiaušinius, užima urvus. Sparčiai plintančios žiurkės minta bestuburiais – kivių maistu. Kiviai – lengvas sulaukėjusių šunų grobis. Daug kivių žūva po motorinių transporto piremonių ratais.
Coventry Climax
Įmonė buvo įkurta 1903 m. Lee Stroyer pavadinimu, tačiau po dvejų metų buvo pervadinta į Coventry-Simplex. Pirmieji įmonės variklių klientai buvo britų kompanija GWK nuo 1911 iki 1915 m. Prieš pat I pasaulinį karą Climax variklis buvo panaudotas pirmajame Aston Martin modelyje.
Lietuvos pensininkų partija
Istorija
Lietuvos pensininkų partijos kūrimąsi lydėjo 2006 m. per Lietuvos nacionalinį radiją (LRT) kelis kartus transliuota reklama, kurioje pensininku prisistatantis V. Kadžys kvietė Lietuvos pensininkus prisidėti prie naujai kuriamos politinės partijos. Naujos organizacijos atsiradimą paskatino pensinio amžiaus žmonių skurdas, jų vargana socialinė padėtis, netenkinanti nei Vyriausybės, nei Seimo veikla. Partijos kūrimą ir steigimą iš savų santaupų rėmė iniciatyvinės grupės nariai. Tais pačiais metais Kaune įvyko steigiamasis suvažiavimas.
Okarito miško kivis
Apsauga
Pagrindinė Okarito miško kivių apsaugos priemonė – kiaušinių rinkimas ir inkubavimas.
Lietuvos pensininkų partija
Istorija
Partijos įkūrėjas V.Kadžys (g. 1942 m.) yra buvęs profesionaliu kariškiu, Tautininkų partijos nariu. Kelis kartus nesėkmingai siekė valdžios – 1996 m. jis kandidatavo į Seimą Nepartinių judėjimo „Rinkimai’96“ sąraše, 2000 m. kandidatavo savivaldos rinkimuose su Lietuvos nacionaldemokratų partija. V.Kadžys nelinkęs Pensininkų partijos priskirti dešiniajam ar kairiajam politiniam sparnui: „Mes pasirengę bendradarbiauti su visais, kuriems priimtini mūsų tikslai“.
Coventry Climax
1917 m. įmonė buvo pervadinta į Coventry Climax.
Lietuvos pensininkų partija
Istorija
2012 m. partija turėjo 1304 narius, 2013 m. – 1189 narius.
Coventry Climax
1954 m. britų įmonė pradėjo tiekti savo variklius Formulės 1 komandoms. Iki pat 1966 m., kuomet buvo pradėti naudoti nauji 3 litrų varikliai, Coventry Climax varikliais varomi automobiliai pelnė 22 pergales.
Savo veiklą įmonė baigė 1986 m.
Portugalijos futbolo varžybos 2001–2002 m.
Portugalijos futbolo varžybos 2001–2002 m.
Finalo rungtynės
---
Ozdas
Ozdas  – miestas šiaurės rytų Vengrijoje, Boršodo-Abaujaus-Zemplėno medėje, 40 km į šiaurės vakarus nuo Miškolco, netoli Slovakijos sienos, prie Hangonio upelio (Šajo intakas). Vystoma mašinų gamybos, medienos ir metalo apdirbimo, statybinių medžiagų, siuvimo, trikotažo, maisto pramonė, juodoji metalurgija (nuo 1843 m.). Ozdo apylinkėse kasamos rusvosios anglys. Yra Šv. Mikalojaus katalikų bažnyčia, krašto muziejus, XIX a. neorenesansinis kazino pastatas, etnografinis muziejus.
7 % Ozdo gyventojų yra čigonai, nors kai kur nurodoma, kad jie gali sudaryti net 37 % miesto ir ypač jo apylinkių gyventojų. Ozdas yra vienas skurdžiausių šalies miestų.
thumb|left|250px|Ozdo pramoninis kompleksas
Istorija
Ozdo kaimas istoriniuose šaltiniuose minimas nuo 1272 m. Miestas sudarytas XX a. vid. (1949 m.), sujungus Ozdo, Boljoko ir Šajovarkonio kaimus ir pradėjus plėtoti sunkiąją pramonę.
Sabališkiai (Šakiai)
Sabališkiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Kriūkų.
Paceikiai
Paceikiai – agromiestelis pietų Baltarusijoje, 10 km į šiaurės vakarus nuo Kapyliaus. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo du kaimai ir du palivarkai Slucko apskrityje, čia buvo Paceikių valsčiaus centras.
Onegos pamario nacionalinis parkas
Onegos pamario nacionalinis parkas  – saugoma gamtos sritis šiaurės Rusijoje, Archangelsko srityje, Onegos pusiasalio šiaurėje (Primorsko ir Onegos raj.). Įsteigtas 2013 m.
Parkas apima Onegos pusiasalio pajūrio lygumą, taigos, pajūrio ir pelkėtų miškų gamtinius kompleksus bei istorinį–kultūrinį paveldą. Į parko teritoriją patenka Onegos įlankos Unos užutėkio akvatorija (rezervatinė zona). Būdingos kalvotos moreninės lygumos, vietomis skardingi sprūdžiai (ryškus skardis skiria Baltosios jūros Vasarinį krantą), su ežerų duburiais, keimais, ozais. Paviršius išraižytas daugybės trumpų upelių (didžiausias – Zolotica), mažų ežerų ir pelkių. Parke veši tamsiosios taigos sengirės, vietomis išeinančios iki pat jūros kranto. Prie Liamcų kaimo išlikę maumedynų. Kitur veši tundra, pelkių ir pajūrio augmenija, sausosios slėnių pievos. Pajūryje pustomos kopos.
Onegos pamarys – svarbi paukščių migracijos ir perėjimo vieta (ypač, Unos užutėkis). Čia sutinkami tetervinai, kurtiniai, žvyrės, ereliai žuvininkai, jūriniai ereliai. Būdingi žinduoliai – briedžiai, erniai, voverės, baltieji kiškiai, lūšys, miškinės kiaunės, bebrai, vilkai, rudieji lokiai, ondatros, ūdros, šermuonėliai, šeškai, barsukai. Aplinkiniuose vandenyse plaukioja žieduotieji ruoniai, grenlandiniai ruoniai, jūrų kiškiai, baltieji delfinai, lašišinės žuvys.
Onegos pamario nacionaliniame parke išlikę senųjų medinių Pomorės kaimų (Letniaja Zolotica, Pušlachta, Liamca). Daug jūros gyvūnų galima pamatyti Ucht Navoloko kyšulyje, kur įrengti turistiniai takai. Yra keletas švyturių. Rasta archeologinių vietovių: ankstyvojo neolito (V tūkstm. pr. m. e.) ir eneolito (III–II tūkstm. pr. m. e. sąvarta), vėlyvojo bronzos amžiaus Baltosios jūros kultūros radinių (II–I tūkstm. pr. m. e. sąvarta) bei vėlyvojo geležies amžiaus; taip pat senovinė observatorija (8000 m. pr. m. e.). Plėtojama mėgėjiška žūklė, grybavimas, uogavimas.
Reebok
„Reebok“ – sporto prekių bendrovė, besitelkianti lengvojo kultūrizmo, bėgimo pramonėje.
„Reebok“ yra oficiali „Ultimate Fighting Championship“ (UFC), „CrossFit“, „Spartan Race“ sportinės aprangos bei avalynės tiekėja.
2005 m. „Adidas“ bendrovė įsigijo „Reebok“ prekės ženklą už 3 mlrd. eurų.
Ela Briedytė
Ela Briedytė-Bajorūnienė (g. 1979 m. sausio 9 d. Biržuose) – Lietuvos krepšininkė, ilgametė nacionalinės moterų krepšinio rinktinės narė, trenerė.
2016 m. liepos pabaigoje baigė profesionalės karjerą ir tapo Marijampolės „Sūduvos“ vyr. trenerio aistente.
Samojedų šuo
Samojedų šuo, samojedas  – efektingai baltas, vidutinio dydžio, stiprus, aktyvus ir grakštus, ne grubaus sudėjimo, labai ištvermingas šuo. Kiti vardai – Bjelkier, Nencų laika. Priklauso Šiaurės kinkomiesiems šunims kartu su Grenlandijos šunimi, Aliaskos malamutu bei Sibiro haskiu. thumb|left|250px|Šunytis
Veislės istorija
Šių šunų tėvynė – šiauriniai Rusijos rajonai. Jie pavadinti juos globojusių genčių vardu. Klajoklių samojedų gentys prie Arkties krantų gyveno kartu su šiaurės elniais ir šunimis. Samojedai buvo geri medžiotojai ir žvejai, kartu juos lydėdavo protingi, ištvermingi ir darbštūs šunys. Jie prižiūrėdavo elnius, tempdavo krautas roges. Sušildydavo per didžiausius šalčius žmones – nakčiai dažnai buvo paliekami čiumuose. Buvo draugiški vaikams. Šis šuo pavergė ir keliautojų, tyrinėjusių šiaurės platybes, širdis. Samojedų šunys dalyvavo didžiosiose Arktikos ir Antarktikos ekspedicijose kartu su tyrinėtojais F. Nansenu ir R. Amundsenu. Ypač sunkiomis šiaurės sąlygomis šunys tempdavo sunkiai krautas roges. Išvažiuodami tyrinėtojai pasiėmė kelis šunis su savimi, pavadindami juos samojedais šiaurės genties garbei. Taip samojedai maždaug prieš šimtą metų atkeliavo į Angliją, kur prasidėjo veislės populiarėjimas. Į JAV pirmieji šunys kailių pirklių atvežti 1906 m. Anglijos Kennel klubas 1988 m. pirmasis sudarė veislės standartą.
Pagal DNR analizės duomenis samojedų veislė yra tarp vienų seniausių.
Temperamentas
Thumb|left|250px| Samojedai – protingi, energingi, linksmi šunys su besišypsančia snukučio išraiška. Draugiški ne tik žmonėms, bet ir kitiems gyvūnams. Jie ramaus būdo ir jaučiasi tikrai laimingi, kada yra priimti į šeimą ar yra kito šuns (nebūtinai tos pačios veislės) draugijoje. Samojedas niekada nebus laimingas, pririštas prie būdos ar uždarytas į atskirą patalpą, nes nepakelia vienatvės. Nebailus ir neagresyvus. Geras sargas, bet švelnus ir inteligentiškas, todėl apsaugai šis šuo netinkamas: jis loja, bet nekanda. Dėl savo minkšto charakterio samojedai labai tinka šeimoms, kur yra vaikai, nes jie labai mėgsta vaikų kompaniją ir išlieka žaismingi sulaukę brandos. Nėra lengvai dresuojami, todėl patartina juos kantriai mokyti klusnumo.
Samojedų medžioklės bei gyvulių bandos priežiūros instinktas gerai išvystytas, todėl sugeba dalyvauti kolektyvinėje medžioklėje ar dirbti komandoje. Iš prigimties gali tempti roges su šeimininku, net ir nebūdamas treniruotu.
Išvaizda
Thumb|right|250px|right
Galva stambi su plačia, plokščia kaukole, snukis vidutinio ilgumo, šiek tiek siaurėjantis. Lūpos ir nosis juodos. Kailis tarp ausų trumpas ir tiesus. Akys migdolų formos, tamsios, jų išraiška gyva ir protinga. Ausys vidutinio dydžio, į galus šiek tiek užsirietusios, pilnai stovinčios pas suaugusius šunis. Dantų sąkanda žirkliška, stiprūs žandikauliai. Kaklas stiprus, nepertrumpas. Pečiai taisyklingai išsidėstę, kojos tiesios, raumeningos, ne per trumpos. Nugara vidutinio ilgumo, plati, labai raumeninga. Krūtinės ląsta gerai išsivysčiusi, ne per plati. Uodega ilga, pūkuota, užriesta ant nugaros. Kailis tankus, plaukai tiesūs su poplaukiu. Spalva – visiškai baltas arba baltas su biskvitiniu atspalviu.
Priežiūra
Iš Sibiro kilusių šunų kailis ganėtinai tankus, dvisluoksnis, todėl nepraleidžia sniego ar lietaus. Kailis turi unikalią ypatybę pats valytis, todėl ir esant mažiausiai priežiūrai išlieka švarus ir baltas. Maudyti reikia ne dažniau kaip 1 – 2 kartus per metus, nes kitu atveju kailis gali prarasti natūralaus apsivalymo gebėjimą. Ilgą purų kailį šukuoti būtina dažnai, kas savaitę, nes tokiu būdu išvalomos visos susikaupusios dulkės (ypatingai šėrimosi metu, kuris būna 1 – 2 kartus metuose ir tęsiasi 2 – 3 savaites). Kailio vilna, turinti Angoros savybių, kartais panaudojama mezgimui. Samojedai neskleidžia nemalonaus šuns kvapo, jie yra labai švarūs šunys. Thumb|250px|left
Michailas Preobraženskis
Michailas Preobraženskis (1854 m. spalio 16 d. Vabalninke, Rusijos imperija – 1930 m. rugsėjo 25 d. Leningrade, TSRS) – architektas, restauratorius, pedagogas, istorikas, profesorius.
Biografija
Gimė 1854 m. spalio 16 d. Vabalninke mokytojo šeimoje. 1870-1874 m. mokėsi Maskvos dailės, skulptūros ir architektūros mokykloje. 1875 m. pradėjo mokytis Sankt Peterburgo imperatoriškojoje dailės akademijoje. Mokydamasis akademijoje sukūrė įvairių projektų mauzoliejams, stotims ir bibliotekoms, slaugos namams už kuriuos buvo apdovanotas įvairiais sidabro ir aukso medaliais. 1879 m. baigė akademiją aukso medaliu. 1880-1882 m. gyveno ir kūrė Borovske. 1882 m. gavęs finansavimą iš imperatoriškosios dailės akademijos išvyko semtis žinių į Veneciją, Florenciją, Romą, 1884 m. Paryžių, 1885 m. Miunchene ir Vienoje. 1885 m. gavo užsakymą suprojektuoti Rusijos imperijos ambasados darbuotojams skirtą Florencijos Kristaus gimimo ir Nikolajaus Stebukladario cerkvę.
1887 m. pakviestas dėstyti į imperatoriškąją dailės akademiją. 1888 m. jam skirtas finansavimas tirti medinės architektūros paminklus Kalugos, Maskvos ir Žemutino Naugardo gubernijose. Nuo 1891 m. priklausė cerkvių statybos komisijai. 1893 m. tapo imperatoriškosios dailės akademijos nariu. Nuo 1893 m. valstybinės archeologijos komisijos narys. Nuo 1894 m. dėstė architektūrą imperatoriškojoje dailės akademijoje. 1907 m. paskirtas Tikruoju valstybės patarėju. Iki I pasaulinio karo suprojektavo cerkves Rusijos imperijos ambasadų darbuotojams Buenos Airėse, Nicoje, Sofijoje, Bukarešte, Nikšičiuje. 1919-1922 m. dirbo TSRS švietimo ministerijos architektūros biure. Vėliau iki mirties dirbo TSRS mokslų akademijos architektūros institute. Mirė 1930 m. rugsėjo 25 d. Leningrade, palaidotas Sankt Peterburgo Novodevičių kapinėse.
Hikaru Nakamura
Hikaru Nakamura (g. 1987 m. gruodžio 9 d. Hirakatoje) – JAV šachmatininkas, didmeistris. Jis 5 kartus Jungtinių Valstijų šachmatų čempionas. 2015 m. spalio mėn. jo FIDE reitingas buvo antras pasaulyje (2816).
Šeima
Kristoferio Hikaru Nakamuros tėvas buvo japonas, motina – amerikietė. Kai Hikaru buvo dveji metai, šeima persikėlė gyventi į Jungtines Valstijas. Po keleto metų tėvai išsiskyrė. Pradėjo žaisti šachmatais, kai jam buvo septyneri, treniravo jo patėvis šrilankietis Sunil Weeramantry FIDE meistras (maks. rtg. 2258). Turi metais vyresnį brolį Asuką Nakamurą, kuris iki 2003 m. taip pat žaidė šachmatais (rtg. 2155).
Jaunimo varžybos
Pasaulio jaunių čempionate Oropesa del Mar 2001 m. spalio 21–lapkričio 3 d. (J14) varžybose kartu su Laslo Gonda iš Vengrijos surinko po 8,5 tšk. iš 11. Dėl aukštesnių papildomų rodiklių jam atiteko sidabro medalis.
Šalies čempionatai
Hikaru Nakamura laimėjo 2004, 2009, 2012, 2015 ir 2019 m. Jungtinių Valstijų standartinių šachmatų čempionatus. Pirmą kartą JAV čempionate žaidė 2003 m. būdamas 15-kos metų. Jame jis surinko 5,5 tšk. iš 9 (+3 -1 = 5) ir buvo 14-tas.
2005 m. „Chessmaster“ JAV atvirajame šachmatų čempionate, vykusiame 2004 m. lapkričio 23–5 d. San Diege sekėsi žymiai geriau. Turnyras buvo žaidžiamas Šveicariškąja sistema. Geriausiai turnyre pasirodę: Hikaru Nakamura ir Aleksandras Stripunskis (po 7 tšk. iš 9) nugalėtojui išaiškinti žaidė dviejų greitųjų partijų (25 min + 10 sek.) mačą. 16-metis Hikaru Nakamura, įveikęs varžovą rezultatu 2:0, pirmą kartą tapo čempionu. Tuo metu jis buvo jauniausias (po R. Fišerio) tapęs JAV šachmatų čempionu.
2009 m. JAV šachmatų čempionate, kuris taip pat vyko šveicariška sistema (9 ratai) 2009 m. gegužės 8–17 d. Sent Luise, Hikaru Nakamura, paskutiniame rate įveikęs J. Frydelį, surinko 7 tšk. iš 9 galimų ir antrą kartą laimėjo Jungtinių Valstijų šachmatų čempionatą.
2012 m. čempionate, kuris gegužės 8–19 d. taip pat buvo žaidžiamas Sent Luise jis priešpaskutiniame ture, nugalėjęs 2011 m. čempiono titulą gynusį Gatą Kamskį, susigrąžino titulą (8,5 iš 11).
2015 m. Jungtinių Valstijų šachmatų čempionate, vykusiame Sent Liuise balandžio 1-14 d., H. Nakamura, pustaškiu aplenkęs antroje vietoje likusį R. Robsoną, tapo čempionato nugalėtoju (8 tšk. iš 11).
Dalyvavo ir 2019 m. JAV šachmatų čempionate, kuris 2019 m. kovo 20–balandžio 2 d. vyko Sent Luise. Prieš paskutinį ratą Hikaru Nakamura dalijosi lyderio pozicija su dar dviem žaidėjais: Leinieriu Dominguezu ir Fabianu Caruana. Tačiau baigiamajame rate jis, vienintelis iš šių žaidėjų, sugebėjęs laimėti, surinko 8 tšk. iš 11 galimų ir penktą kartą tapo JAV čempionu.
Turnyrai
2010 m. „Corus A“ turnyre jis, kaip ir V. Anandas, surinko po 7.5 tšk. iš 13, bet dėl žemesnių papildomų rodiklių jam atiteko 5-oji vieta. Tais pat metais, rugpjūčio 12–22 d., Amsterdame vykusias 5-ąsias Kylančių žvaigždžių – Patirties komandines varžybas laimėjusioje Kylančių žvaigždžių komandoje Hikaru Nakamuros ir Anišo Girio rezultatai buvo aukščiausi (po 6 tšk. iš 10). 2010 m. M. Talio atminimo turnyre, kuris lapkričio 5–14 d. vyko Maskvoje, surinko 5 tšk. iš 9 ir pagal papildomus rodiklius pasidalijo 4-5 vietomis su Aleksandru Griščiuku.
2011 m. birželį Mediaše vykusiame Baznos karalių turnyre H. Nakamura užėmė 3-ią vietą
Baigdamas 2011 m., užėmė antrąją vietą XX kategorijos Londono šachmatų klasikos turnyre, pelnydamas po 8 partijų – 15 tšk. (+ 4 -1 = 3) (pasirodymo rtg. – 2887).
2012 m. sausio mėn., surinkęs 7,5 tšk. iš 13 (+3 – 1 = 9) pagal papildomus rodiklius užėmė 6-ąją vietą Vijk an See vykusiame Tata Steel A grupės didmeistrių turnyre.
2012 m. H. Nakamura baigė užimdamas 3-ią vietą Londono šachmatų klasikos turnyre Jis buvp po M. Karlseno ir V. Kramniko, bet pridėjo pakankamai reitingo taškų, kad jis sugrįžtų į pasaulio geriausių šachmatininkų reitingų dešimtuką.
H. Nakamura 2015 m. pradžioje laimėjo Gibraltaro šachmatų festivalį (8,5 iš 11). Iki 2020 m. Nakamura dar laimėjo du Gibraltaro šachmatų festivalius: 2016 m. ir 2017 m.
Gera H. Nakamuros forma tęsėsi ir 2015 m. birželį, kai dalyvaujant 22 kategorijos Norvegijos šachmatai turnyre, kurį laimėjo V. Topalovas (6,5 tšk. iš 9) ir kuriame jis, kartu su V. Anandu, surinko po 6 tšk. ir tik dėl prastesnio Sonenbergerio rodiklio jam atiteko 3-ji vieta. Jo pasirodymo reitingas turnyre buvo aukštas – 2900.
Rugsėjį jis dalyvaudamas antrajame Didžiojo šachmatų turo etape Singuefeldo taurės turnyre, kurį laimėjo Levonas Aronianas, baigė turnyrą žaidėjų grupėje: Giriu, Karlsenu, Vašje Legravu (visi po – po 5 tšk. iš 9). Tik dėl prastesnio Sonenbergerio koeficiento H. Nakamurai atiteko 5-oji vieta.
FIDE atkrentamųjų mačų pasaulio čempionatai
H. Nakamura dalyvavo 2004 m. FIDE pasaulio čempionate Tripolyje. Praėjus sėkmingai pirmus tris etapus, aštuntfinalyje teko susitikti su Anglijos didmeistriu Maiklu Adamsu, turinčiu trečią reitingą čempionate (2731). Tuo metu, 16-mečio Hikaru jis tebuvo 83-ias (2580). Vis tik galimybių jaunasis amerikietis turėjo: pirmojoje partijoje, nepastebėjęs Adamso grubios klaidos, po kurios jis galėjo atsilošti pėstininką ir tikėtis valdovių baigmėje lygiųjų tuo nepasinaudojo ir 66-ame ėjime pralaimėjo.
Antroji partija baigėsi lygiosiomis ir jis į ketvirtfinalį nepateko. Tačiau turnyras jam nepraėjo veltui: jo reitingas pasiekė 2600 ribą.
FIDE pasaulio taurė
Dėka aukšto reitingo pateko į 2013 m. Pasaulio taurės varžybas Sėkmingai praėjęs pirmus tris etapus, ketvirtajame dviejų partijų mače susitiko su Ukrainos didmeistriu Antonu Korobovu. Pirmoji partija baigėsi lygiosiomis, o antrąją Nakamura, žaidęs juodosiomis figūromis, pralaimėjo ir teko pasitraukti iš varžybų.
2015 m. praėjęs pirmus 4 ratus, ketvirtfinalyje susitiko su Ukrainos didmeistriu Pavelu Eljanovu. Pralaimėjęs juodosiomis figūromis pirmąją partiją, o antrąją baigęs lygiosiomis, H. Nikamura į pusfinalį nepateko. Tai jo šachmatų karjeros planams neatsiliepė: jis jau buvo patekęs iš 2014-2015 m. Didžiojo prizo varžybų į 2016 m. kandidatų turnyrą.
FIDE Didžiojo prizo varžybos
2012–2013 m. Didžiojo prizo turnyre Londone 14-metis, tarptautinis meistras, tarp dalyvių turintis aukščiausią reitingą (2783) Hikaru Nakamura sužaidė labai nesėkmingai – užėmė paskutinę 12-ą vietą (4 tšk. iš 11).
Po to, kai Cugo turnyre užėmė 2-ą vietą (6,5 iš 11) ir laimėjo 140 Didžiojo prizo balų atrodė, kad jis grįžo dėl antros vietos į varžybas, bet nesėkmingas pasirodymas Didžiojo prizo varžybose Salonikuose (5 tšk. iš 11-kos) ir tik 60 Didžiojo prizo balų užkirto tam kelią.
Paryžiaus turnyre jam vėl sekėsi neblogai: surinkęs 6,5 tšk. iš 11-kos užėmė 3-ią vietą, gavo 100 balų ir galutinėje Didžiojo prizo įskaitoje buvo 6-as. Be to, po šio turnyro, dar 16-kos nesulaukęs jaunasis didmeistris Hikaru Namura, kartu su F. Karuana, pasaulio FIDE reitingų sąraše pakilo į 4-ą vietą (2789).
2014 m. pirmajame DP turnyre Baku buvo tarp penkių dalyvių, surinkusių po 6 tšk. iš 11-kos galimų, ir kurie dalijosi 3-7 vietomis. Visi jie gavo po 82 Didžiojo prizo balus.
Antrajame Taškento turnyre jis dėka aukštesnių papildomų rodiklių užėmė 2-ą vietą (6,5 iš 11). Po šio turnyro, uždirbęs 125 balus, bendroje įskaitoje iškopė į antrąją vietą.
Paskutiniajame 2015 m. DP turnyre Chanty Mansijske jis buvo gerai pasiruošęs: tad nepralaimėjęs nei vienos partijos (+2 -0 = 9). buvo tarp pirmų trijų dalyvių, pasiekusių geriausią rezultatą (6,5 iš 11). Visi jie pasidalijo po 140 DP balų. Susumavus trijų geriausių turnyrų balus H. Nakamura turėjo 347 balus, o tai bendroje Didžiojo prizo varžybų įskaitoje užtikrino antrą vietą (pirmas – F. Karuana). Šis rezultatas atvėrė jam kelią į 2016 m. Kandidatų turnyrą.
Dalyvavo ir 2017 m. Didžiojo prizo turnyruose, tačiau nesėkmingai: baigė varžybas septintoje vietoje.
Kandidatų varžybos
H. Nakamura turnyrą sužaidė vidutiniškai – surinko pusę galimų taškų. Jam nesėkmingai susiklostė pirmoji turnyro pusė, kai žaisdamas su S. Karjakinu neapdairiai, paaukojo figūrą, nepastebėjęs, kad ją atsilošus, iš karto pateks į beviltišką padėtį. Dar viena nesėkmė atsitiko 6-to rato partijoje su L. Aronianu, kai jis pirštais palietęs savo karalių privalėjo su juo eiti, kas pablogino jo padėtį. 7-rate laimėjęs prieš V. Topalovą jis šiek tiek pagerino savo rezultatą, bet po 7-o rato jis tebebuvo neigiamas (+1, -2, =4).
Antroji pusė buvo geresnė. Nors sekančiame, aštuntajame rate, jis ir palaimėjo F. Karuanai, bet po to sekė trys lygiosios bei dvi pergalės iš eilės: prieš V. Anandą ir V. Topalovą, o paskutiniame rate taikus rezultatas su L. Aronianu. Turnyrą baigė, surinkęs vienodai taškų su A.Giriu, P. Svidleriu, L. Aronianu (po 7 tšk. iš 14), bet dėl papildomų rodiklių (tarpusavio susitikimų rezultatų) liko 7 vietoje.
Šachmatai 960
2009 m. Nakamura laimėjo neoficialų Šachmatų 960 pasaulio čempionatą, vykusį „Mainc Chess Classic“ varžybose, nugalėjęs Levoną Aronianą keturių partijų mače 3½-½.
Kadangi 2010 m. dėl finansavimo čempionatai nutrūko jis buvo laikomas neoficialiu pasaulio šachmatų 960 čempionu, kol M. Karlsenas 2018 m. neoficialaus čempionto mače įveikė jį rezultatu 14:10.
H. Nakamura žaidė ir 2019 m. vykusiame pirmajame FIDE pripažintame pasaulio šachmatų 960 čempionate. Tačiau ketvirtfinalyje teko nusileisti F. Karuanai ir į pusfinalį nepateko.
2020 m. Hikaru Nakamura su Magnusu Larsenu pasidalino pirmąjį prizą internetinėse „Chess960“ varžybose Abu didmeistriai turnyre, kuriame nebuvo vietų paskirstymo taisyklių, pelnė po 6 tš. Iš 9 galimų.
2022 m. pasaulio_Fišerio_atsitiktinių_šachmatų_čempionatas buvo sėkmingesnis: jis pateko į finalą ir su Janu Nepomniaščiu žaidė 4 partijų finalinį mačą. Nors jis ir baigėsi lygiosiomis 2:2, bet žaidžiant armagedono partiją H. Nakamura nugalėjo bei tapo antruoju oficialiu pasaulio Fišerio atsitiktinių šachmatų čempionu.
Šachmatų olimpiada
thumb|left| Hikaru Nakamura [[2008 m. šachmatų olimpiadoje Drezdene]] Iki 2020 m. Hikaru Nakamura Jungtinių Valstijų šachmatų rinktinėje žaidė septyniose šachmatų olimpiadose. 2006, 2008, 2010, 2012, 2014, 2016 ir 2018 m.
Tris olimpiadas žaidė prie 1-os lentos. Rezultatai sekantys: 2010 m. 39-oje olimpiadoje Chanty Mansijske (6,5 tšk. iš 10 galimų), 2012 m. Stambule (6 tšk. iš 9) ir 2014 m. Tromsėje (5,5 tšk. iš 9).
Pelnė keturis komandinius šachmatų olimpiadų apdovanojimus: 2016 m. aukso, 2018 m. sidabro, 2006 m. ir 2008 m. bronzos medalius
Pasaulio komandiniai čempionatai
H. Nakamura už JAV rinktinę žaidė keliuose komandiniuose pasaulio šachmatų čempionatuose. Žaisdamas 1-oje lentoje 2010 m, Pasaulio komandiniame čempionate už žaidimą prie 1-os lentos (6 tšk. iš 8) pelnė individualų aukso medalį, o taip pat, ir komandinį sidabro medalį.
2013 m. Antalijoje vykusiame pasaulio komandiniame čempionate už žaidimą prie 1-os lentos (4,5 tšk. iš 7) buvo apdovanotas sidabro medaliu.