cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Julijaus Cezario nužudymas
Priežastys
thumb|left|[[Kovo idos|Kovo idų moneta – denaras su Bruto atvaizdu averse, nukaldinta 43-42 m. pr. m. e. Monetos reverse pavaizduotas pilosas tarp dviejų durklų, su užrašu EID MAR (Eidibus Martiis – kovo idos), įamžinančiu Cezario nužudymą. ]] thumb|left|Julijaus Cezario pomirtinis biustas iš marmuro, 44-30 m. pr. m. e., Pio-Klementino muziejus, [[Vatikano muziejai.]] Cezaris aštuonerius metus tarnavo Romos respublikai Galų karuose ir visiškai užkariavo Galijos regioną (maždaug dabartinės Prancūzijos teritorijoje). Romos senatui pareikalavus, kad Cezaris išformuotų kariuomenę ir grįžtų namo kaip civilis, jis atsisakė tai padaryti ir 49 m. pr. m. e. su savo kariuomene kirtęs Rubikoną išžygiavo į Romą, pradėdamas paskutinį Romos respublikos pilietinį karą. 44 m. pr. m. e. pradžioje Cezaris, nugalėjęs paskutinius opozicijos atstovus, buvo paskirtas nuolatiniu diktatoriumi. Romėnų istorikas Titas Livijus 45-44 m. pr. m. e. įvykusių trijų incidentų, kurie, kai kurių romėnų nuomone, buvo paskutinės Cezario nužudymo sąmokslo priežastys, aprašo kaip „tris paskutinius kantrybės lašus“.
Pirmasis incidentas įvyko 45 m. pr. m. e. gruodį arba galbūt 44 m. pr. m. e. pradžioje. Pasak romėnų istoriko Diono Kasijaus, po to, kai senatas nubalsavo už tai, kad Cezariui būtų suteikta didelė dalis garbės apdovanojimų, jie nusprendė juos oficialiai įteikti Cezariui ir kaip senatorių delegacija išžygiavo į Veneros protėvių šventyklą. Kai jie atvyko, pagal etiketą Cezaris turėjo atsistoti ir pasisveikinti su senatoriais, bet jis neatsistojo. Jis taip pat pajuokavo, sakydamas, kad jo apdovanojimų skaičių reikia sumažinti, o ne padidinti. Romėnų istorikas Gajus Svetonijus Trankvilas (po beveik 150 metų) rašė, kad Cezaris neatsistojo šventykloje, nes arba jį sulaikė konsulas Lucijus Kornelijus Balbas, arba jis pasipriešino siūlymui atsistoti. Nepriklausomai nuo priežasčių, praktiškai atmesdamas senatorių dovanas ir nepripažindamas delegacijos dalyvavimo pagal atitinkamą etiketą, Cezaris leido suprasti, kad senatas jam neberūpi.
Antrasis incidentas įvyko 44 m. pr. m. e. Vieną sausio dieną tribūnai Gajus Epidijus Marulas ir Liucijus Cezietis Flavas aptiko diademą ant Cezario statulos, stovėjusios ant rostros romėnų forume, galvos. Pasak Svetonijaus, tribūnai įsakė nuimti vainiką, nes jis buvo Jupiterio ir karališkosios šeimos simbolis. Niekas nežinojo, kas uždėjo diademą, bet Cezaris įtarė, kad tribūnai patys pasirūpino, jog ji atsirastų ir jiems tektų garbė ją nuimti. Neilgai trukus, sausio 26 d., reikalai paaštrėjo, kai Cezaris žirgu jojo Apijaus keliu į Romą. Kažkas iš minios pasveikino jį kaip rex, į ką Cezaris atsakė: „Aš esu ne karalius, o Cezaris“. Tai buvo žodžių žaismas, kadangi „Rex“ buvo ne tik lotyniškas titulas, bet ir šeimos vardas. Minėtieji tribūnai Marulas ir Flavas nebuvo tuo sužavėti ir liepė suimti žmogų, kuris pirmasis sušuko „Rex“. Vėliau vykusiame senato posėdyje Cezaris apkaltino tribūnus bandymu sukurti opoziciją jam ir liepė juos nušalinti nuo senato pareigų. Romos plebėjai rimtai žiūrėjo į savo tribūnus kaip į tautos atstovus, todėl Cezario veiksmai, nukreipti prieš tribūnus, sukiršino jį su visuomene.
Trečiasis incidentas įvyko 44 m. pr. m. e. vasario 15 d. per Luperkalijų šventę. Markas Antonijus, kuris buvo paskirtas vienu iš Cezario konsulų, užlipo ant rostros ir uždėjo Cezariui ant galvos diademą, sakydamas: „Per mane tauta tau tai duoda.“ Nors keli susirinkusieji plojo, tačiau dauguma tylėjo. Cezaris nusiėmė diademą nuo galvos, Antonijus vėl ją jam uždėjo, tačiau sulaukė tokios pat minios reakcijos. Galiausiai Cezaris atidėjo diademą į šalį, kad paaukotų ją Jupiteriui Optimui Maksimui. „Jupiteris vienintelis iš romėnų yra karalius“, – pasakė Cezaris ir sulaukė entuziastingo minios atsako. Tuo metu daugelis manė, kad Cezario diademos atsisakymas buvo būdas įsitikinti, ar jam pakanka paramos tapti karaliumi, ir jį už tai niekino.
Pasak Svetonijaus, Cezario nužudymas galiausiai įvyko visų pirma dėl nuogąstavimų, jog jis norėjo karūnuotis Romos karaliumi. Taip pat, vos per kelis mėnesius Cezaris paniekino senatą, nušalino liaudies tribūnus ir ėmė žaisti su monarchija. 44 m. pr. m. e. vasario mėn. gimė sąmokslas, kurio metu jis buvo nužudytas.
Sąmokslas
thumb|Romos miestas, 44 m. pr. m. e. Idėja nužudyti Julijų Cezarį pradėjo formuotis 44 m. pr. m. e. vasario 22 d. vakare, Kasijaus Longino ir jo svainio Marko Bruto susitikimo metu. Po diskusijų jiedu sutarė, kad reikia ką nors padaryti, kad Cezaris netaptų romėnų karaliumi.
Tuomet jiedu pradėjo verbuoti kitus. Nors nužudyti kitą reikėjo tik vieno žmogaus, Brutas manė, jog tam, kad Cezario nužudymas būtų laikomas teisėtu tirono pašalinimu, įvykdytu šalies labui, į jį turėjo įsitraukti daug svarbiausių Romos žmonių. Jiedu stengėsi išlaikyti pusiausvyrą: siekė surinkti pakankamai vyrų, kad galėtų apsupti Cezarį ir kovoti su jo šalininkais, bet ne tiek daug, kad rizikuotų būti aptikti. Jie pirmenybę teikė draugams, o ne pažįstamiems bei nesamdė nei neatsargių jaunuolių, nei silpnų vyresniųjų. Galiausiai sąmokslininkai pasitelkė senatorius, kuriems buvo netoli keturiasdešimties metų, kaip ir jiems patiems. Vyrai nekaltai skambančiais klausimais vertino kiekvieną potencialų naujoką. Antikos šaltiniai teigia, kad galiausiai prie sąmokslo prisijungė nuo šešiasdešimties iki aštuoniasdešimties sąmokslininkų, nors pastarasis skaičius gali būti rašybos klaida.
Žymūs sąmokslininkai: Pacuvijus Labeonas, kuris kovo 2 d. teigiamai atsakė į Bruto klausimą, ar išmintinga žmogui rizikuoti, jei tai reiškia įveikti blogus ar kvailus žmones; Decimas Brutas, kuris prisijungė kovo 7 d., kai į jį kreipėsi Labeonas ir Kasijus; Gajus Trebonijus, Tilijus Cimbras, Minucijus Bazilas ir broliai Kaskos (Publijus ir dar vienas, kurio vardas nežinomas) – visi buvę paties Cezario šalininkai; ir Pontijus Akvila, kurį Cezaris pažemino asmeniškai. Pasak graikų istoriko Nikolajaus Damaskiečio, tarp sąmokslininkų buvo Cezario kareivių, karininkų ir civilių partnerių. Ir nors kai kurie prisijungė prie sąmokslo dėl susirūpinimo Cezario autoritarizmu, daugelis turėjo savanaudiškų motyvų, pavyzdžiui, manė, kad Cezaris nepakankamai juos apdovanojo arba kad davė per daug pinigų buvusiems Pompėjaus rėmėjams. Sąmokslininkai nesusitikdavo atvirai, o slapta rinkdavosi vieni pas kitus namuose ir mažose grupelėse, kad parengtų nužudymo planą.
Pirma, sąmokslininkai aptarė galimybę į sąmokslą įtraukti dar du vyrus. Garsusis oratorius Ciceronas, kuriuo pasitikėjo tiek Kasijus, tiek Brutas, neslėpė, kad Cezario valdžią laiko despotiška. Be to, jis buvo labai populiarus tarp paprastų žmonių ir turėjo platų draugų ratą, kuris padėdavo pritraukti kitus žmones prisijungti prie jų tikslo. Tačiau sąmokslininkai manė, kad Ciceronas yra pernelyg atsargus. Tuo metu Ciceronui buvo per šešiasdešimt metų, todėl sąmokslininkai manė, kad planuodamas nužudymą jis greičiausiai pirmenybę teiks saugumui. Toliau sąmokslininkai svarstė apie Marką Antonijų, trisdešimt devynerių metų amžiaus ir vieną geriausių Cezario generolų. Sąmokslininkai buvo sutarę bandyti jį užverbuoti iki tol, kol prabilo Gajus Trebonijus. Jis atskleidė, kad pats asmeniškai kreipėsi į Antonijų ir paprašė jo prisijungti prie anksčiau planuoto sąmokslo Cezario gyvybei nutraukti, bet Antonijus atsisakė. Dėl tokio senojo sąmokslo atmetimo sąmokslininkai nusprendė neįtraukti Antonijaus.
Tačiau dabar kilo naujas sumanymas. Antonijus buvo stiprus dėl to, kad pažinojo daug kareivių ir galingas dėl to, kad buvo konsulas. Jei Antonijus nenorėjo prie jų prisijungti, jie turėjo nužudyti ir Antonijų, kad jis netrukdytų sąmokslui. Ilgainiui ši idėja buvo išplėtota bei suskaldė sąmokslininkus į dvi frakcijas. Tarp sąmokslininkų esantys optimatai, Romos „geriausi vyrai“, norėjo grįžti į laikus iki Cezario. Tam reikėtų nužudyti Cezarį ir visus jį supančius žmones, įskaitant Antonijų, bei atšaukti Cezario reformas. Su tuo nesutiko tarp sąmokslininkų buvę Cezario šalininkai. Jie pritarė Cezario reformoms bei nenorėjo žudyti dabartinių Cezario šalininkų. Tačiau net ir jie sutiko nužudyti Antonijų.
Brutas nesutiko nei su vienais, nei su kitais. Jis teigė, kad jie turėtų nužudyti Cezarį ir nieko daugiau. Jis jiems taip pat sakė, kad sąmokslininkai teigia veikiantys vadovaudamiesi teisės ir teisingumo principais, todėl būtų neteisinga nužudyti Antonijų. Cezario nužudymas būtų vertinamas kaip tirono nužudymas, o jo šalininkų nužudymas – tik kaip politizuotas valymas ir buvusių Pompėjaus šalininkų darbas. Palikdami nekeistas Cezario reformas, jie išlaikytų Romos žmonių, kurie, Bruto nuomone, priešinosi Cezariui karaliui, o ne Cezariui reformatoriui, ir Cezario kareivių bei kitų rėmėjų paramą. Jo argumentai įtikino kitus sąmokslininkus. Jie pradėjo planuoti Cezario nužudymą.
Sąmokslininkai tikėjo, kad tai, kaip ir kur jie nužudys Cezarį, turės reikšmės. Pasikėsinimas nuošalioje vietovėje turėtų kitokį poveikį visuomenei nei nužudymas Romos centre. Sąmokslininkai buvo sugalvoję daugybę vietų Cezario nužudymui. Jie svarstė galimybę užpulti Cezarį, kuomet jis eis Via Sacra, „Šventąja gatve“. Kitas sumanymas buvo laukti, kol jis bus užpultas per naujų konsulų rinkimus. Sąmokslininkai norėjo palaukti, kol Cezaris pradės eiti per tiltą, kurį rinkimų metu kirsdavo visi rinkėjai, ir nuversti jį per turėklus į vandenį. Vandenyje Cezario lauktų sąmokslininkai, išsitraukę durklus. Kitas planas buvo užpulti Cezarį gladiatorių varžybų metu, o tai buvo naudinga dėl to, kad niekam nekiltų įtarimų dėl ginkluotų vyrų.
Galiausiai kažkas iškėlė idėją nužudyti Cezarį viename iš senato posėdžių. Visi kiti planai turėjo vieną trūkumą: nors Cezaris neturėjo oficialių asmens sargybinių, jis prašė savo draugų saugoti jį viešumoje. Dauguma šių draugų buvo įspūdingos ir pavojingos išvaizdos, todėl sąmokslininkai baiminosi, kad jie sutrukdys pasikėsinimui. Šiuo atveju tai nebūtų problema, nes Senato rūmuose galėjo lankytis tik senatoriai. Kai kurie taip pat teigė, jog tirono nužudymas Senato akivaizdoje būtų vertinamas ne kaip politinis sąmokslas, o kaip kilnus poelgis, atliktas savo šalies labui. Galiausiai sąmokslininkai pasirinko šį planą. Kovo 18 d. Cezaris turėjo palikti miestą ir pradėti karinę kampaniją prieš getus ir partus. Paskutinis Senato posėdis prieš tą dieną turėjo būti kovo 15-ąją, kovo idų dieną, todėl sąmokslininkai pasirinko būtent ją kaip nužudymo dieną.
Likus dviem dienoms iki nužudymo Kasijus susitiko su sąmokslininkais ir pasakė jiems, kad jei kas nors Cezariui atskleistų planą, peiliai bus nukreipti prieš juos pačius.
Kovo idos
thumb|Johaneso Zainerio [[Medžio raižinys|medžio raižinio rankraščio iliustracija (apie 1474 m.)]] 44 m. pr. m. e. kovo idų metu sąmokslininkai ir ne sąmokslininkai susirinko į senato posėdį Pompėjaus rūmuose, esančiuose Pompėjaus teatre. Paprastai senatoriai rinkdavosi Romos forume, tačiau tuo metu Cezaris organizavo forumo rekonstrukciją, todėl senatoriai rinkdavosi kitose Romos vietose, o ši buvo viena iš jų. Teatre paprastai vyko gladiatorių kautynės, o Decimas Brutas, kuriam priklausė gladiatorių būrys, juos įkurdino Pompėjaus portike, kuris taip pat buvo Pompėjaus teatre. Gladiatoriai galėjo būti naudingi sąmokslininkams: jei kiltų kova siekiant apginti Cezarį, gladiatoriai galėtų įsikišti; jei Cezaris būtų nužudytas, o sąmokslininkai užpulti, gladiatoriai galėtų juos apginti; o kadangi į Senato rūmus buvo neįmanoma patekti nepraėjus pro portiką, prireikus gladiatoriai galėtų užblokuoti įėjimą į abu rūmus.
Senatoriai laukė Cezario, bet jis neatvyko. Taip atsitiko todėl, kad ankstų rytą Cezario žmona Kalpurnija prabudo iš košmaro. Ji sapnavo, kad ant rankų laiko nužudytą Cezarį ir jo gedi. Kitose versijose minima, jog Kalpurnija susapnavo, kad sugriuvo jų namo frontonas ir kad Cezaris buvo užmuštas; dar kitose versijose minima, jog ji susapnavo Cezario kūną aptaškytą krauju. Kalpurnija neabejotinai girdėjo Spurinos perspėjimus apie didelį pavojų Cezario gyvybei, o tai padeda paaiškinti jos vizijas. Apie 5 val. ryto Kalpurnija maldavo Cezario tą dieną neiti į senato posėdį. Po tam tikrų dvejonių Cezaris sutiko. Nors nebuvo prietaringas, jis žinojo, kad Spurina ir Kalpurnija dalyvauja Romos politikoje, todėl nusprendė būti atsargus. Cezaris pasiuntė Marką Antonijų paleisti senato. Kai sąmokslininkai išgirdo apie šį įsakymą, Decimas nuvyko į Cezario namus ir bandė jį įkalbėti atvykti į Senato posėdį. „Ką manai, Cezari?“ – paklausė Decimas. „Argi kas nors, kas yra tokio aukšto rango, kreipia dėmesį į moters sapnus ir kvailų vyrų pranašystes?“ Cezaris galiausiai nusprendė eiti.
Cezaris jau ėjo į Senato rūmus, kai pastebėjo Spuriną. „Kovo idos atėjo!“ – žaismingai sušuko Cezaris. „Taip, idos atėjo, – tarė Spurina, – bet jos dar nepraėjo.“ Markas Antonijus su Cezariu pradėjo eiti į vidų, bet lauke jį sulaikė vienas iš sąmokslininkų (Trebonijus arba Decimas Brutas). Jis liko lauke iki pat nužudymo.
Pasak Plutarcho, Cezariui atsisėdus į savo vietą, Lucijus Tilijus Cimbras įteikė jam prašymą sugrąžinti ištremtą brolį. Kiti sąmokslininkai susibūrė aplink ir rodė savo paramą. Tiek Plutarchas, tiek Svetonijus teigia, jog Cezaris jį numojo ranka, bet Cimbras griebė Cezariui už pečių ir nuplėšė Cezario togą. Cezaris sušuko Cimbrui: „Tai smurtas!“. Tuo pat metu Kaska išsitraukė durklą ir smogė diktatoriui į kaklą. Cezaris greitai apsisuko ir sugriebė Kaską už rankos. Pasak Plutarcho, jis lotyniškai paklausė: „Kaska, piktadary, ką tu darai?“ Išsigandęs Kaska sušuko: „Broli! Padėk man!“ (🇬🇷, romanizuotai: adelphe, boethei). Nors Cezariui pavyko nustumti Kaską, Gajus Servilijus Kaska smogė jam peiliu į šoną. Po kelių akimirkų Cezaris buvo užpultas iš visų pusių: Kasijus dūrė Cezariui į veidą, Bucilijanas dūrė peiliu į nugarą, o Decimas – į šlaunį. Cezaris bandė pasipriešinti, bet suklupo ir nukrito. Vyrai ir toliau badė jį peiliu, kol jis gulėjo bejėgis ant apatinių portiko laiptų. Cezariui iš viso buvo smogta 23 kartus. Svetonijus pasakoja, kad Cezario skrodimą atlikęs gydytojas nustatė, jog tik viena žaizda (antroji į šonkaulius) buvo mirtina. Šioje skrodimo ataskaitoje (ankstyviausia istorijoje žinoma skrodimo ataskaita) rašoma, kad Cezario mirtį lėmė kraujo netekimas dėl durtinių žaizdų.
Cezaris buvo nužudytas Pompėjaus kurijoje, Pompėjaus teatre.
Paskutiniai diktatoriaus žodžiai yra ginčytina tema tarp mokslininkų ir istorikų. Pats Svetonijus teigia, kad jis nieko nesakė, tačiau mini, jog kiti istorikai rašė, jog paskutiniai Cezario žodžiai buvo graikiška frazė „καὶ σύ, τέκνον“ (transliteruojama kaip „Kai su, teknon?“ ). Plutarchas taip pat rašo, kad Cezaris, pamatęs Brutą tarp sąmokslininkų, nieko nesakė ir užsidengė galvą toga. Pasak Plutarcho, po nužudymo Brutas žengė į priekį, tarsi norėdamas kažką pasakyti kolegoms senatoriams, nedalyvavusiems sąmoksle, tačiau šie pabėgo iš pastato. Brutas ir jo bendražygiai žygiavo per miestą ir skelbė: „Romos žmonės, mes vėl laisvi!“ Tačiau juos pasitiko tyla, nes Romos gyventojai užsidarė savo namuose, kai tik pasklido gandai apie tai, kas įvyko. Pasak Svetonijaus, po nužudymo visi sąmokslininkai pabėgo. Cezario kūnas kurį laiką gulėjo nepaliestas tol, kol galiausiai trys vergai užkėlė jį ant neštuvų ir nunešė namo.
Pasekmės
thumb|[[Romos imperijos kultas|Julijaus Cezario sudievinimas, XVI a. Virgiliaus Solio graviūra, iliustruojanti Ovidijaus ištrauką apie Cezario apoteozę („Metamorfozės“ 15.745-850)]]
Po Cezario mirties forume buvo pastatyta vaškinė jo statula su 23 durtinėmis žaizdomis. Ten susirinkusi minia išreiškė pyktį žudikams sudegindama Senato rūmus. Praėjus dviem dienoms po nužudymo Markas Antonijus sušaukė senatą ir sugebėjo pasiekti kompromisą, pagal kurį žudikai nebuvo nubausti už savo veiksmus, tačiau visos Cezario reformos liko galioti. Taip elgdamasis Antonijus greičiausiai tikėjosi išvengti didelių pokyčių vyriausybėje, atsiradusių po Cezario mirties. Kartu Antonijus sumenkino sąmokslininkų tikslus. Žudikai nenumatė, kad Cezario mirtis sukels Romos respublikos žlugimą. Žemesnieji romėnų sluoksniai, tarp kurių Cezaris buvo populiarus, supyko, kad nedidelė aristokratų grupė nužudė Cezarį. Antonijus pasinaudojo Romos minios sielvartu ir pagrasino sukelti ją prieš optimatus, galbūt ketindamas pats perimti Romos valdžią. Tačiau, jo nuostabai ir nusivylimui, Cezaris savo sūnėną Gajų Oktavianą paskyrė vieninteliu paveldėtoju, palikdamas jam nepaprastai galingą Cezario vardą ir padarydamas jį vienu turtingiausių Respublikos piliečių. Sužinojęs apie įtėvio mirtį, Oktavianas metė studijas Apolonijoje ir išplaukė per Adrijos jūrą į Brindizį. Oktavianas tapo Gajumi Julijumi Cezariu Oktavianu, didžiojo Cezario sūnumi, ir tuo pačiu įgijo ir didžiosios Romos gyventojų dalies palankumą. Oktavianas, kuriam Cezario mirties metu buvo tik 18 metų, įrodė, kad turi puikių politinių įgūdžių, ir kol Antonijus kovojo su Decimu Brutu pirmajame naujų pilietinių karų etape, Oktavianas sustiprino savo silpnas pozicijas. Iš pradžių Antonijus nelaikė Oktaviano politine grėsme dėl jo jauno amžiaus ir nepatyrimo, tačiau Oktavianas greitai pelnė Cezario draugų ir šalininkų paramą bei susižavėjimą.
Kad galėtų kovoti su Brutu ir Kasijumi, kurie Graikijoje telkė didžiulę kariuomenę, Antonijui reikėjo kareivių, pinigų iš Cezario karinių skrynių ir teisėtumo, kurį Cezario vardas suteiktų bet kokiems veiksmams prieš juos. 43 m. pr. m. e. lapkričio 27 d. priėmus Lex Titia, oficialiai buvo suformuotas Antrasis triumviratas, kurį sudarė Antonijus, Oktavianas ir Cezario žirgininkas Lepidas. 42 m. pr. m. e. jis oficialiai sudievino Cezarį kaip Divus Iulius, o Cezaris Oktavianas nuo šiol tapo Divi filius. Matydamas, kad dėl Cezario gailestingumo jis pats buvo nužudytas, Antrasis triumviratas sugrąžino proskripciją, kurios buvo atsisakyta nuo Kornelijaus Sulos laikų. Proskripcija teisiškai sankcionavo daugybės savo priešininkų nužudymą, kad galėtų finansuoti savo keturiasdešimt penkis legionus antrajame pilietiniame kare prieš Brutą ir Kasijų. Antonijus ir Oktavianas nugalėjo juos Filipų mūšyje.
Sąmokslininkų sąrašas
thumb|upright|„Brutas ir Cezario vaiduoklis“ (1802 m.), Edvardo Skriveno [[Giliaspaudė|vario raižinys pagal Ričardo Vestalio paveikslą, iliustruojantis Šekspyro „Julijaus Cezario“ IV veiksmo III sceną]] Daugumos sąmokslininkų vardai ir pavardės istorijai nežinomi, žinoma tik apie dvidešimt. Apie kai kuriuos iš tų, kurių vardai išliko, nieko nežinoma. Žinomi šie sąmokslininkai:
Markas Tulijus Ciceronas nebuvo sąmokslo dalyvis ir apie jį nieko nežinojo. Vėliau jis rašė sąmokslininkui Trebonijui, kad norėtų, jog būtų buvęs „pakviestas į tą puikų pokylį“, ir manė, kad sąmokslininkai taip pat turėjo nužudyti Marką Antonijų.
Izidorius Romeris
Izidorius Romeris (Izidorius Romas Antanas Römeris; 1843 m. gegužės 3 d. Didžiajame Ustiuge, Vologdos srityje, Rusijoje – 1910 m. gegužės 20 d. Vilniuje) – bajoras, dvarininkas, Tytuvėnėlių dvaro savininkas, visuomenės ir lenkų bendruomenės veikėjas Lietuvoje.
Biografija
Gimė sulenkėjusioje kilmingoje giminėje, kurios šaknys buvo Pabaltijo vokiečiai Römer arba Roemer. 1866 m. Izidorius Tytuvėnuose vedė tėvo draugo dukterį Celiną Pšeciševskytę, dėl to su jaunosios kraičiu Tytuvėnėlių dvaras perėjo Romeriams. Tytuvėnų dvare porai gimė penki vaikai:
Mirė 1910 m. gegužės 20 d. Vilniuje, palaidotas Tytuvėnuose.
Sakalai
Buveinė
Gyvena tiek tundroje, dykumų, pusdykumių regionuose, tiek tropiniuose miškuose, tiek gyvenvietėse ar dideliuose miestuose.
Elgsena
Aktyvūs dieną. Labai geri skrajūnai. Tai greičiausi pasaulio gyvūnai, pavyzdžiui sakalas keleivis gaudydamas auką krenta žemyn iki 389 km/val greičiu,. Turi puikią regą.
Mityba
Plėšrūs, medžioja daugiausiai smulkius ir vidutinio dydžio paukščius, smulkesnius žinduolius, iš kurių dažniausiai įvairius graužikus bei roplius, vabzdžius.
Apibūdinimas
14-65 cm kūno ilgio, 35-1735 g svorio paukščiai. Mažiausi pošeimyje yra juodašlauniai nykštukiniai sakalai (Microhierax fringillarius), o stambiausi medžiokliniai sakalai (Falco rusticolus). Smailūs sparnai, siaura uodega.
Ida (nimfa)
Ida (🇬🇷) – graikų mitologijos veikėja, Melisėjo ir Amaltėjos duktė, Adrastėjos sesuo, viena iš idiečių nimfų. Šioms Rėja patikėjusi auklėti kūdikį Dzeusą. Buvo pavaizduota ant Tegėjos Atėnės Alėjos šventyklos altoriaus (drauge su kitomis nimfomis).
Sakalai
Sakalų (Falconinae) pošeimio klasifikacija
Sakalų (Falconinae) pošeimyje yra 3 gentys ir 46 rūšys :
Sakalų (Falconinae) pošeimis Lietuvoje
Lietuvoje aptinkamos 9 tikrųjų sakalų (Falco) genties rūšys:
Dalkurd FF
Burlengės „Dalkurd“ arba Dalkurd FF – Švedijos futbolo klubas iš Burlengės.
Istorija
2004 m. klubą įkūrė kurdų kilmės imigrantai iš Burlengės. Šis socialinis projektas greitai įgavo pagreitį ir iš žemesniųjų divizionų kildavo vis aukštyn, kol pasiekė Superettan (antra pakopa).
2016 m. rungtyniavo Superettan ir iškovojo aukštą 4 vietą. 2017 m. Superettan užėmė antrą vietą ir iškovojo teisę rungtyniauti Allsvenskan.
2018 m. sezone rungtyniavo Allsvenskan (aukščiausioji lyga). Joje įsitvirtinti nepavyko ir po sezono buvo perkelti į žemesnį divizioną.
Santara
Santara vadinami kaimai Vilkaviškio rajone:
Zeliankų apylinkė
Zeliankų apylinkė (arba Zelionkų apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Strūnaičio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Švenčionių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Ropiškės apylinkės.
Portugalijos futbolo varžybos 1936–1937 m.
Portugalijos futbolo varžybos 1936–1937 m.
Santara (Pajevonys)
Santara – buvęs kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Kunigiškių.
Šarkauščina (Astravas)
Šarkauščina  – viensėdis Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Mikailiškių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 16,5 km į šiaurę nuo Mikailiškių, netoli Strūnos upelio.
XIX a. buvo palivarkas Švenčionių apskrityje. Gyveno 10 katalikų (~1866 m.).
Eugenijus Romeris
Eugenijus Romeris (1871 m. rugsėjo 21 d. Tytuvėnėlių dvare, Lietuvoje – 1943 m. gegužės 2 d. Kuibyševe, Rusijoje) – bajoras, dvarininkas, Tytuvėnėlių dvaro paskutinis savininkas, visuomenės ir lenkų bendruomenės veikėjas Lietuvoje, TSRS tremtinys.
Biografija
Gimė sulenkėjusioje kilmingoje giminėje, kurios šaknys buvo Pabaltijo vokiečiai Römer arba Roemer. Apie 1910 m. Eugenijus vedė dailininkę Zofiją Dembovskytę. Tytuvėnų dvare porai gimė penki vaikai:
Eugenijus ir Zofija Romeriai 1941 m. birželio 16 d. sovietų buvo ištremti į Komijos ATSR, jų suaugę vaikai išvežė motinos paveikslus į muziejų.
Parašė ir išleido prisiminimus, pavadintus dienoraščiais, susijusius su lenkų nacionalizmu Lietuvoje I ir II pasaulinių karų metu bei ištrėmimu į Sovietų Sąjungą Antrojo pasaulinio karo metais. Mirė tremtyje 1943 m. gegužės 2 d. Kuibyševe, TSRS.
Džanan Musa
Džananas Musa (, g. 1999 m. gegužės 8 d.) – Bosnijos ir Hercegovinos krepšininkas, žaidžiantis ACB lygoje besivaržančioje Madrido „Real“ komandoje. 2018 m. NBA naujokų biržoje Bruklino „Nets“ pasirinko jį 29-uoju šaukimu.
Simaniškės apylinkė
Simaniškės apylinkė (arba Simoniškių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Strūnaičio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Švenčionių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Ropiškės apylinkės ir Vidutinės apylinkės.
Džanan Musa
Šalies rinktinė
D. Musa atstovavo Bosnijos ir Hercegovinos vyrų krepšinio rinktinei 2014 ir 2015 m. jaunimo iki 16 metų Europos krepšinio čempionatuose. 2015 m. čempionate jis vidutiniškai pelnė 23,3 taškus per rungtynes – daugiausiai čempionate ir su rinktine iškovojo auksą. D. Musa tapo čempionato naudingiausias žaidėjas.
2016 m. jaunimo iki 17 metų pasaulio krepšinio čempionate D. Musa vidutiniškai pelnė 34 taškus (daugiausiai čempionate), bei atkovojo 8,1 kamuolius, atliko 3 rezultatyvius perdavimus per rungtynes. 2016 m. birželio 29 d. rungtynėse prieš Taivano vyrų krepšinio rinktinę D. Musa pelnė 50 taškų – daugiausiai čempionato istorijoje.
Vengrijos ryšiai
Vengrijos ryšiai apima radiją, televiziją, laidinius ir mobiliuosius telefonus bei internetą.
Ankstyvoji istorija
miniatiūra|Stentoras, skaitantis dienos naujienas Telefon Hírmondó „telefoninio laikraščio“ studijoje Pirmoji telegrafo stotis tuometinėje Vengrijos teritorijoje buvo atidaryta 1874 m. gruodžio mėnesį Bratislavoje. 1848 m., vengrų revoliucijos metu, Budoje buvo pastatyta dar viena telegrafo stotis, kuri sujungė svarbiausius valdžios centrus. Pirmasis telegrafo ryšys tarp Vienos ir Budapešto buvo sudarytas 1850 m. 1884 m. Vengrijos karalystėje veikė 2 406 telegrafo skyriai, kurių dauguma buvo įrengti pašto skyriuose. 1914 m. telegrafo skyrių skaičius pasiekė 3 000. Dar 2 4000 skyriai buvo įrengti Vengrijos karalystės geležinkelio stotyse.
1879 m. Janošas Neuholdas Budapešte įkūrė pirmąją Vengrijos telefonų gamyklą, kuri gamino telefonų mikrofonus, telegrafus ir telefonų stotis.
1884 m. vengrų elektronikos kompanija „Tungsram“ taip pat pradėjo gaminti mikrofonus, telefonų aparatūrą, telefonų skydus ir kabelius.
1911 m. švedų telekomunikacijų kompanija Ericsson Budapešte taip pat atidarė telefonų ir jų skydų gamyklą.
Radijas ir televizija
Vengrijoje yra įvairių – tiek valstybės remiamų valstybinių, tiek privačių transliuotojų. 2013 m. pabaigoje Vengrija perėjo į skaitmeninę televiziją.
Radijo stotys:
Televizijos stotys:
Telefonija
Telefono kodas: +36
Tarptautinio skambučio priešdėlis: 00
Laidiniai telefonai: 3 milijonai laidinių telefonų (46-ta pasaulyje).
Mobilaus ryšio tinklas: 10 milijonų mobiliųjų telefonų, 102 mobilieji telefonai 100-ui gyventojų (85-ta pasaulyje).
Palydovinės Žemės stotys: 2 „Intelsat“ (Atlanto vandenyno ir Indijos vandenyno regionams), 1 „Inmarsat“, 1 Labai mažos apertūros antžeminių terminalų sistema.
Internetas
Interneto kodas: .hu
Interneto vartotojai: 7,8 milijonai vartotojų (54-ta pasaulyje); 79,3 % populiacijos.
Fiksuotas plačiajuostis ryšys
Šalyje yra 2,3 milijonai vartotojų (42-ta pasaulyje); 31,5 % populiacijos.
2001 m. šalyje pasirodė Asimetrinė skaitmeninė abonento linija, o 2005 m. – antros kartos ADSL2+.
Mobilusis plačiajuostis ryšys
6,8 milijonų abonentų, 69,5 % populiacijos (2019 m.).
Tiekėjai:
Telenor:
Magyar Telekom:
Vodafone:
DIGI Mobile Hungary:
Interneto cenzūra ir sekimas
Nėra įrodymų, kad Vengrijos vyriausybė filtruotų su politika, konfliktais ir saugumu susijusią informaciją.
Nėra pranešimų, kad vyriausybė stebi elektroninius laiškus arba internetines pokalbių svetaines. Asmenys ir jų grupės gali taikiai reikšti savo nuomonę internete, taip ir susirašinėdami elektroniniais laiškais.
2014 m. liepos 15 d. Vengrijos nacionalinės mokesčių ir muitinės tarnybos prašymu Nacionalinė žiniasklaidos ir informacijos tarnyba  trims mėnesiams užblokavo prieigą prie dviejų su lošimu susijusių interneto svetainių.
Santara (Virbalis)
Santara – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Alvito.
Vengrijos ryšiai
Interneto cenzūra ir sekimas
Europos žiniasklaidos reikalų komisarė Neli Krus, Vengrijos nevyriausybinės organizacijos bei užsienio žiniasklaida išreiškė susirūpinimą, kad naujieji Vengrijos žiniasklaidos įstatymai, reikalaujantys subalansuotų reportažų, reikalavo, kad jų laikytųsi visos žiniasklaidos priemonės, bet neapibrėžė aiškių ribų, todėl į jų sąrašus galėjo įeiti ir internetiniai tinklaraščiai. Vengrijos vyriausybė ir NMHH teigė, jog praktiškai tinklaraščiams šie reikalavimai nebus taikomi, mat jie yra nelaikomi „pelno siekiančiais“.
Interneto mokestis ir protestai
2014 m. spalio 29 d. 100 tūkstančių vengrų Budapešte protestavo prieš planuojamą duomenų perdavimo internetu mokestį, kuris, jų teigimu, ne tik padidins mokesčių naštą, bet ir pažeis pagrindines demokratines teises ir laisves. Mokesčių įstatymo projekte buvo numatyta, kad interneto tiekėjai turės mokėti 150 Vengrijos forintų (apie 50 euro centų) mokestį už duomenų srauto gigabaitą. Vis dėlto, tai būtų leidę kompanijoms kompensuoti sumokėtą sumą nuo pajamų mokesčio. Programuotojas Žoltas Varidis kreipėsi į protestuotojus, sakydamas, kad „Interneto mokestis yra vyriausybės despotizmo simbolis. Mums reikia ne tik nugalėti mokestį, bet ir tikėti, jog esame pajėgūs kritikuoti ir daryti įtaką valstybei.“ Buvęs socialistų partijos narys Balažas Gujašas, „Facebook“ platformoje įkvėpęs savaitę trukusius protestus, teigė, kad „Tai riboja laisvą prieigą prie interneto ir informacijos. Tai yra bandymas sukurti skaitmeninę geležinę uždangą aplink Vengriją.“
Zervynų senovės gyvenvietė
Zervynų senovės gyvenvietė – akmens amžiaus archeologinė gyvenvietė (stovyklavietė) pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Zervynų kaime, abipus Ūlos upės. Sudaryta iš dviejų stovyklaviečių: viena yra tarp Ūlos gatvės ir skardingo kairiojo Ūlos kranto bei antra toliau į vakarus, prie keliuko, jungiančio Zervynas ir geležinkelio stotelę.
Vietovė apgyvendinta jau nuo paleolito. Rasta titnaginių radinių.
Į kultūros paveldo registrą įtraukta 1996 m. gruodžio 23 d.
Siegfried Lowitz
Siegfried Lowitz (1914 m. rugsėjo 22 d. Berlynas – 1999 m. birželio 27 d. Miunchenas, Vokietija) – vokiečių aktorius, labiausiai žinomas dėl vaidmens kriminaliniame televizijos seriale „Senis“.
Mylių apylinkė
Mylių apylinkė (arba Milių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Švenčionių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Švenčionių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Ropiškės apylinkės, Strūnaičio apylinkės ir Trečiūnų apylinkės.
Bačkininkų apylinkė
Bačkininkų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Švenčionių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Švenčionių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Trečiūnų apylinkės.
Diukeris
Veikimo principas
miniatiūra|kairėje|200px|Nedidelis diukeris po šaligatviu Diukeris veikia be siurblio pagalbos. Diukeris yra savitakinio tekėjimo. Veikia sujungtų vamzdžių principu. Vandens tekėjimo kryptimi aukščių skirtumas tarp įbėgimo ir išbėgimo tūri būti bent 1,5 metro (išbėgimas žemiau). Tai daroma dėl hidraulinių nuostolių vamzdyne ir siekiant, kad nuosėdos nesikauptų diukerio dugne. Aukščio skirtumas gali būti ir didesnis, taip nusprendžiama pagal skaičiavimus. Diukeriuose sumontuojamos ištuštinimo bei atjungimo sklendės. Vandens tekėjimo greitis diukeriuose turi būti ne mažesnis nei 1 metras per sekundę ir ne didesnis nei 4 metrai per sekundę. Jei greitis per didelis, reikia mažinti nuolydį. Tai svarbu, nes nuo greičio priklauso nuotakyno valumas (savaiminis išsivalymas). miniatiūra|Diukerio schema
Statybos būdai
Iškasama tranšėja upės/kanalo dugne, vamzdynas atplukdomas į jo vietą, guldomas į tranšėją, inkaruojamas ir užkasamas. Taip pat naudojamas horizontalaus gręžimo metodas, kai viename gręžiamas tunelis ir juo pratempiamas vamzdis. Šis metodas plačiai naudojamas šiuolaikinėje statyboje vamzdynui kloti. Kitas būdas – sustabdyti vandens tėkmę arba nukreipti statybų metu, pakloti vamzdyną į tranšėją, inkaruoti, užkasti ir atstatyti tėkmę.
Nuosėdų susidarymas
alt=Medinės sferos gamyba, skirtos diukerio valymui|miniatiūra|dešinėje|Medinės sferos, skirtos diukerio valymui, gamyba Diukeriai, skirti nuotekoms, dažniausiai būna sumažinto skersmens. Diukerio dalis, kuri yra po kliūtimi, yra 10–20 procentų mažesnio skersmens nei likęs vamzdynas. Taip yra didinamas nuotekų tekėjimo greitis iki maždaug 2 metrų per sekundę. Dėl to sumažėja arba išvis nesusidaro nuosėdų sluoksnis, galintis užkišti diukerį. Problema atsiranda, kai staigiai padidėja nuotekų kiekis dėl lietaus ar kitų priežasčių. Dėl to dažnai yra klojamos kelios vamzdyno linijos lygiagrečiai. Kadangi sistema nėra pilnai reguliuojama, užsikišus diukeriui, jį tenka valyti – kas yra sudėtinga ir brangu.
Mis Pasaulis 1995
Mis Pasaulis 1995 – 45 konkurso Mis Pasaulis ceremonija, vykusi PAR. Konkurso nugalėtoja tapo Jacqueline Aguilera iš Venesuelos.
Senis (TV serialas)
Senis  – vokiečių kriminalinis serialas, transliuojamas nuo 1977 m.
Serialo premjera įvyko 1977 m. antrąją Velykų dieną; pirmoji serija vadinosi „Komandiruotė“ („Die Dienstreise“).
Pagrindinį serialo veikėją vaidino keletas aktorių. 1977–1985 m., pirmose 100 serijų, šis vaidmuo teko Zigfrydui Lovicui, kuris vaidino Miuncheno policijos komisarą Erviną Kiosterį, pramintą „Seniu“. Šis personažas buvo nužudytas (nušautas į pilvą) 1986 m. transliuotoje serijoje „Du gyvenimai“ („Zwei Leben“). Po to pagrindinis vaidmuo atiteko aktoriui Ralfui Šimfui, kuris 1986–2007 m. (222 serijose) vaidino vyriausiąjį komisarą Leo Kresą. Galiausiai pastarasis buvo išleistas į atsargą (serijoje „Jakobas“). Leo Kresą pakeitė komisaras Ralfas Hercogas, jo vaidmenį nuo 2008 m. atliko aktorius Valteris Krajė.
Anglakalbėse šalyse serialas vadinasi „Senu Lapinu“ („Old Fox”). Taip pavadintas dėl to, kad nuo pirmųjų „Senio“ serijų komisaras Kiosteris dėl gebėjimo nusikaltėlį įvilioti į jo paties spąstus bendradarbių buvo pramintas „Senu Lapinu“.
Jaciūnų apylinkė
Jaciūnų apylinkė sovietmečiu buvo:
Laboratorijoje užauginta mėsa
Laboratorijoje užauginta mėsa (arba dirbtinė mėsa, mėsa in vitro) – gyvūno mėsa, kuri niekada nebuvo jo gyvo dalis. Mokslininkai šiuo metu tobulina dirbtinės mėsos auginimo procesą laboratorijose, naudodami gyvūnų raumenų ląsteles.
2013 m. rugpjūtį Londone viešam degustavimui buvo pirmą kartą pateiktas dirbtinės mėsos gaminys – jautienos maltinukas. Nepaisant šiuo metu aukštos dirbtinės mėsos gamybos kainos, manoma, kad ši technologija ateityje gali tapti ekonomiškai pelninga ir konkuruoti su tradicine mėsos gavyba.
Anot paskaičiavimų, palyginus su tradicine mėsa, dirbtinės gamybai reikia sunaudoti 45 % mažiau energijos, išskiriama 96 % mažiau šiltnamio efektą sukeliančių dujų ir panaudojama 99 % mažesnis žemės plotas.
Dirbtinė mėsa neturėtų būti painiojama su mėsos imitacija, kuri gaminama iš augalinių baltymų, pavyzdžiui, sojos.
Procesas
Dirbtinė mėsa iš esmės susideda iš gyvūno raumens. Proceso metu biopsijos pagalba paimama gyvūno raumens ląstelė ir sujungiama su baltymais, kurie padeda ląstelei augti į didelę porciją mėsos.
Pradinės ląstelės gali būti ir embriono kamieninės arba palydovinės ląstelės. Dėl realių raumenų, ląstelė turėtu augti "vietoje", kurioje būtu įrengtas dirbtinis kraujo apytakos ratas. Tokiu būdu ląstelei būtų suteikiamas deguonis ir maisto medžiagos, šalinamos atliekos.
Istorija
Dirbtinės mėsos plėtra prasidėjo nuo NASA eksperimentų, kuriais siekta išauginti ilgalaikės mėsos astronautams. 1995 m. technika buvo patvirtina „JAV maisto ir vaistų administracijos“. Nuo 2001 m. NASA pradėjo intensyvius bandymus.
2000 m. „Taikomųjų BioScience Tyrimų Konsorciumas“ parengė pirmąją dirbtinės mėsos valgomąją formą, pagamintą iš auksinės žuvelės.
2001 m. dermatologas Wiete Westerhof ir verslininkai Willem van Eelen ir Willem van Kooten paskelbė užpatentavę dirbtinės mėsos gamybą.
2008 m. PETA skyrė 1 milijono dolerių prizą firmai, kuri pirma pateiks vartotojams dirbtinę vištieną iki 2012 metų. Nyderlandų vyriausybė skyrė 4 milijonus dolerių dirbtinės mėsos eksperimentams.
2008 m. balandžio mėn. Norvegijoje įvyko pirmoji dirbtinės mėsos gamybos tarptautinė konferencija.
2013 m. rugpjūčio mėn. Londone viešai degustacijai buvo pateiktas pirmasis dirbtinės mėsos maltinukas.
Argumentai
Nors mėsa žmogui ir įprastas maistas, reiškiamos augančios abejonės dėl jos gamybos bei vartojimo pasekmių. Jos keliamos su mėsa susijusių ligų (parazitų, kempinligės ir pan.), didelio resursų naudojimo, gamtos užterštumo bei vargano mėsai auginamų gyvulių ir paukščių gyvenimo. Dirbtinė mėsa turi kiek tai pranašumų sveikatos ir ekologijos požiūriu. Paprastesniais būdais dirbtinai auginta mėsa neturi kaulų, mėsai būdingos struktūros, todėl blogai tinka gurmaniškiems patiekalams. Kaulus ir struktūrą taip pat bandoma dirbtinai sukurti, tačiau tada mėsos išauga mažiau. Nėra labai aišku ar dirbtinės mėsos sintetinimas iš tiesų reikalauja daug mažiau gamtos išteklių nei gyvūnų auginimas maistui.
Santupiai
Santupiai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Smalvų.
Santariškiai
Santariškiai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Musninkų.
Jaciūnų apylinkė (Švenčionys)
Jaciūnų apylinkė (arba Jacūnų apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Švenčionių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Švenčionių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Trečiūnų apylinkės.
Tatra KT4
Tatra KT4 – tramvajų modelis, 1974–1997 m. gamintas Čekijos bendrovės „ČKD“.
Tramvajus yra 18110 mm ilgio, 2200 mm pločio, 3100 mm aukščio ir 20300 kg svorio. Būdingas kampuotas, „gabaritinis“ dizainas. Turi keturias duris, sudarytas iš keturių dalių, atsidarančių į salono pusę. Tatra KT4 turi 180 kW elektrinį variklį, gali išvystyti 55–65 km/h greitį. Tramvajus turi 26–38 sėdimas vietas, gali sutalpinti 109–206 keleivių. Naudotas Vokietijoje, taip pat Rusijoje, Estijoje, Šiaurės Korėjoje, Latvijoje, Ukrainoje, Serbijoje, Lenkijoje, Rumunijoje, Vengrijoje, Kazachstane ir Kroatijoje.
Iš viso buvo pagaminti 1045 Tatra KT4D, 435 Tatra KT4SU, 271 Tatra KT4YU ir 50 Tatra KT4K tramvajai.
Mateusz Morawiecki
Mateušas Jakubas Moravieckis (g. 1968 m. birželio 20 d., Vroclave, Lenkija) – Lenkijos bankininkas ir politikas, 2007–2015 metais „Bank Zachodni WBK“ vadovas. Lenkijos vicepremjeras (2015–2017), 2015–2016 metais Lenkijos plėtros ministras, vėliau plėtros ir finansų ministras (2016–2018). 2017 m. gruodžio 11 d. paskirtas Lenkijos ministru pirmininku.
Konakovas
Konakovas  – miestas Rusijoje, Tverės srityje, 82 km į pietryčius nuo Tverės, prie Donchovkos upės (Ivankovo tvenkinio). Rajono centras. Yra geležinkelio stotis, prieplauka. Veikia didelė šiluminė elektrinė, plėtojama maisto, statybinių medžiagų pramonė.
Sapatiškės
Sapatiškės – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Santaikos, šalia kelio.
Konakovas
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1806 m. (kaip Kuznecovas) prie besikuriančios fajanso gamyklos. Tai buvo didžiausias Rusijoje fajanso gamybos centras. 1929 m. gyvenvietė pervadinta į Konakovą (vietinės reikšmės tarybinio revuliocionieriaus Porfyrijaus Konakovo garbei). 1937 m. suteiktas miesto statusas.
Portugalijos futbolo varžybos 1935–1936 m.
Portugalijos futbolo varžybos 1935–1936 m.
Bolikamsajaus provincija
Bolikamsajaus provincija  – Laoso provincija, įsikūrusi šalies centrinėje dalyje.
Provincija sukurta 1983 m. atskyrus teritorijas nuo Vientiano ir Kamuano provincijų.
Administracinis suskirstymas
Provincijos skirstomos į rajonus:
Lester B. Pearson
Lesteris Pyrsonas (1897 m. balandžio 23 d. Niutonbruke, Toronte – 1972 m. gruodžio 27 d. Otavoje) – Kanados valstybės ir politikos veikėjas, diplomatas, Nobelio taikos premijos laureatas (1957), 14–asis Kanados ministras pirmininkas (1963-1968). Jo garbei pavadintas Toronto Pyrsono tarptautinis oro uostas.
Biografija
L. Pyrsonas gimė Niutonbruke, prie Toronto, airių kilmės metodistų pastoriaus šeimoje. Studijavo Oksfordo ir Toronto universitetuose. Dalyvavo Pirmajame pasauliniame kare.
Karjerą pradėjo diplomatinėje tarnyboje (nuo 1928 m.), nuo 1941 m. dirbo Kanados užsienio reikalų ministerijoje, nuo 1945 m. - Kanados ambasadorius JAV, Kanados delegacijos Jungtinėse Tautose vadovas (1948-1952), JT Generalinės Asamblėjos pirmininkas (1952-1953). Buvo NATO įkūrimo šalininkas, dalyvavo pasirašant Šiaurės Atlanto sutartį.
1957 m. tapo Nobelio taikos premijos laureatu už savo pastangas taikiai išspręsti Sueco kanalo krizę. Tada jis pradėjo kurti JT taikos palaikymo pajėgas, kurios padėjo nutraukti anglų ir prancūzų karinius veiksmus ir užbaigti 1956 m. karinį Arabų-Izraelio konfliktą.
1948 tapo Kanados Parlamento nariu, vėliau buvo užsienio reikalų ministru. 1958 m. tapo Liberalų partijos lyderiu.
Kartu su kitais politikais, jis laikomas vienu iš šiuolaikinės Kanados socialinės gerovės sistemos kūrėjų, visų pirma užtikrinant 40 valandų darbo savaitę ir dviejų savaičių mokamas atostogas, įvedant naują minimalų darbo užmokestį, federalinę visuotinę sveikatos priežiūros programą, valstybines pensijų, studentų paskolų programas. Jam vadovaujant šalyje panaikinta mirties bausmė.
Premjero Pyrsono valdžios metais oficialiai įvesta šiuolaikinė Kanados vėliava (raudona, su klevo lapu) ir himnas. Visa tai, kaip ir Kanados konfederacijos 100-čio šventimas 1967 m., liudijo apie kanadiečių nacionalinės savimonės augimą.
Jam teko susidurti su Kvebeko provincijos politine krize, kurią sukėlė prancūzakalbių separatistai. Buvo vykdoma „kooperatyvinio federalizmo“ politika, sukuriant karališkąją dvikalbystės ir dvejopo kultūrizmo komisiją, taip pat suteikta nemažai nuolaidų Kvebekui. Prie Pyrsono taip pat įvyko skandalingas Prancūzijos prezidento de Golio vizitas, kai jis pasakė garsiąją kalbą „Tegyvuoja laisvas Kvebekas!“.
1963 m. jis sudarė sutartį su JAV, leidusią Kanados teritorijoje dislokuoti branduolinį ginklą. Kita vertus, vykdė savarankišką nuo didžiosios kaimynės politiką, pvz., kritikavo Vietnamo karą.
1967 m. paskelbė apie pasitraukimą iš politikos. Liberalų partijos lyderio ir vyriausybės vadovo pareigas perėmęs įpėdinis buvo jaunas ir energingas Pjeras Triudo. Netrukus Pyrsonas pradėjo dėstytojo karjerą Otavos Karltono universitete. 1968 m. dirbo Pasaulio banko komisijoje, rengiančioje ilgalaikį pagalbos besivystančioms šalims planą.
Zervynų ąžuolas
thumb|200px|Medis pavasarį
Zervynų ąžuolas – valstybės saugomas senas ąžuolas, augantis Lietuvoje, Varėnos rajone, Dzūkijos nacionaliniame parke, Ūlos kraštovaizdžio draustinyje. Auga Marcinkonių girininkijos teritorijoje, Zervynų kaime, sodyboje į šiaurę nuo Ūlos upės.
Šulmanas
Šulmanas arba Salmanu – dievas Mesopotamijos mitologijoje.
Dievavardis bandomas sieti su akadų kalbos daiktavardžiu šulmu, reiškiančiu „gerovė“, tvirtinama, kad Šulmanas galėjo būti laikomas dieviškuoju gydytoju. Pagal kitą versiją, dievavardis reiškia „maloningasis“. Vis dėlto žinių apie Šulmano funkcijas ar kultą iš esmės nėra išlikę, apie tokios dievybės egzistavimą daugiausia liudija teoforiniai asmenvardžiai. Didžioji jų dalis datuojama paskutiniu II tūkst. pr. m. e. ketvirčiu (Vidurinės Asirijos karalystės laikotarpis). Vienas iš tokių asmenvardžių yra Šulmanu-ašared (Šalmaneseras), kuris apytikriai reiškia „[dievas] Šulmanas yra pirmutinis, pirmasis [tarp dievų]“. Šalmaneseras I Dur-Katlimu mieste pastatydino Šulmano šventyklą. Tvirtinama, esą šis dievas buvo glaudžiai susijęs su Asirijos karališkąja šeima.
Senajame Testamente, Ozėjo knygos 10,14, minimas Šalmanas, sunaikinęs Bet Arbelį. Teigiama, kad čia gali būti turimas omenyje kuris nors Asirijos valdovas, vardu Šalmaneseras, pvz., Šalmaneseras III (IX a. pr. m. e.). Visgi išliko tik teoforinis asmenvardžio elementas.
Ugarito asmenvardžiuose sutinkamas dėmuo šlmn veikiausiai žymi vakarų semitų dievą Šalmaną. Dievavardis (Ršp)-Šl/rmne, minimas senovės egiptiečių apžadinėje steloje, datuojamoje 20–21 dinastijų laikais, veikiausiai taip pat reiškia Šalmaną, o ne Šulmaną.
Manoma, kad šios dievybės atmainos kultas šiaurinėje Sirijoje dar buvo išsilaikęs helenizmo epochoje (galbūt ir vėlesniu laikotarpiu).
Socho rajonas
Socho rajonas  – Uzbekijos administracinis vienetas, tumanas, esantis Ferganos vilajete, pasienyje su Kirgizija. Rajone gyvena 42,8 tūkst. gyv. (1993), jo centras – Ravanas. Teritorijai priklauso 19 gyvenviečių, kuriose yra 65,9 % miesto ir 34,1 % – kaimo gyventojų. Nacionalinė populiacijos sudėtis: 99 % – tadžikai, 0,7 % – kirgizai, 0,3 % – uzbekai.
Geografija
Socho rajonas yra eksklavas, visiškai apsuptas Kirgizijai priklausančios Batkeno srities. Socho rajono siena yra 135 km ilgio, joje įrengti 9 Kirgizijos pasienio punktai. Be to, patį Socho rajoną sudaro dvi dalys, perskirtos Kirgizijos teritorijos: nedidelis Šiaurės Sochas (Čion–Gara, Kalača, Žemutinis Sochas) ir daug didesnis Pietų Sochas (Aukštutinis Sochas). Abi dalys įsikūrusios slėnyje Socho upės, kurios vandenys drėkina derlingas slėnio žemes ir teka į Uzbekiją.
Istorija
Iki 1876 m. teritorija buvo pavaldi Kokando chanatui, po to įjungta į Rusijos imperijos sudėtį. 1918–1924 m. garsėjo basmačių maištais. Tuomet Sochas dar buvo tiesiogiai valdomas Uzbekistano. Eksklavo teritorija sukurta sovietmečiu, 1955 m. Tuomet Maskvos valdžla jį priskyrė Kirgizijai.
Nuo pat eksklavo susikūrimo kyla teritorinių ginčų tarp Uzbekijos ir Kirgizijos, ypač jie paaštrėjo po SSRS griūties. Tarp šalių veikia vizų režimas, pasienio teritorijos abiejose pusėse yra užminuotos.
24 (grupė)
24 arba Grupė 24 – Lietuvos dailininkų grupė, įkurta 1989 m. Grupės nariai priešinosi kūrybinės laisvės apribojimams, laužė to meto Lietuvos dailininkų sąjungos kanonus, grupės parodoms nepritarė meno komisijos ir tarybos. Grupės idėjos įkvėpė vėlesnes menininkų grupes „Angis“, „Post Ars“, „1“, „ė“ bei „Stalas“. 2000 m. grupė nutraukė savo veiklą.
Nariai
Pasak grupės nario Viktoro Liutkaus, grupė turėjo nerašytą taisyklę, draudusią narėmis priimti moteris.
Zervynų drevėtos pušys
thumb|180px|Vienos iš pušų kamienas su dreve
Zervynų drevėtos pušys – dvi drevėtos paprastosios pušys („dravės“), saugomos valstybės, augančios Lietuvoje, Varėnos rajone, Dzūkijos nacionaliniame parke, Ūlos kraštovaizdžio draustinyje. Yra Marcinkonių girininkijos 2-ame kvartale, prie Zervynų kaimo pietinio pakraščio, pamiškėje prie Ūlos gatvės, netoli Povilnio upelio. Pažymėtos ženklu. Paveldo objektas nuo 1960 m. rugsėjo 1 d.
Šios pušys yra senosios drevinės bitininkystės reliktai. Jų kamienuose išskobtos drevės, kuriose seniau laikytos bitės.
Duomenys
Viena pušis nudžiuvusi. Jos aukštis 12 m, apimtis 2,5 m, kamiene yra dvi drevės (bičių nebėra). Kita pušis žaliuojanti, 18,0 m aukščio, 2,7 m kamieno apimties, joje yra 1 drevė (bičių nebėra).