cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Linksniavimas lietuvių kalboje
Ė linksniuotė
Visi priklausantys daiktavardžiai yra moteriškosios giminės, pavyzdžiui: gervė, bitė. Išskyrus keletą vyriškosios lyties asmenis žyminčių daiktavardžių: dėdė, Krėvė ir „bendrajai giminei“ priskiriamų: mėmė, spirgelė. Šios linksniuotės daiktavardžių yra gana daug. Skiriama viena paradigma. Atkreiptinas dėmesys:
I linksniuotė
Priskiriami buvusios trečiosios ir penktosios linksniuotės žodžiai, pavyzdžiui: avis, vanduo. Skiriamos 4 paradigmos. Kai kurie daiktavardžiai (akmuo, tešmuo) yra išlaikę savitas vienaskaitos vardininko, kilmininko ir daugiskaitos kilmininko formas ir sudaro dvi atskiras šios linksniuotės paradigmas. Atkreiptinas dėmesys:
Būdvardžių linksniai
Būdvardžių linksnių galūnės daugeliu atveju formaliai sutampa su daiktavardžių galūnėmis. Būdvardžių linksniuotės: pirmoji – vyriškosios giminės: (i)a, (i)u,; antroji – moteriškosios: (i)o, ė.
Būdai II
Būdai II – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 13 km nuo Grinkiškio.
Matiešionys
Matiešionys – kaimas Birštono savivaldybėje, 7 km į pietvakarius nuo Kernuvių, dešiniajame Nemuno krante, prie Matiešionių miško. 2014 m. aptiktas Matiešionių piliakalnis.
Kalbininko Jono Kazlausko (1930–1970) tėviškė, pastatyti 8 stogastulpiai, medžio skulptūra (autorius Ipolitas Užkurnis).
Kanadinė cūga
Kanadinė cūga (Tsuga canadensis) – pušinių (Pinaceae) šeimos visžalių spygliuočių medžių rūšis. Kilusi iš Šiaurės Amerikos rytų: Pagrindinis jos savaiminio išplitimo arealas – Apalačų kalnai. Ji savaime auga nuo Minesotos šiaurės rytų areale, Kvebeko ir Ontarijo pietinių dalių, Naujojo Bransviko ir Naujosios Škotijos šiaurėje iki Džordžijos, Alabamos pietuose. Rytuose arealas palei Atlanto vandenyną nuo Naujosios Škotijos iki Virdžinijos.
Aukštis ~30 m, nors rekordiniai individai pasiekia 53 m aukštį. Kamieno skersmuo 1,5 m. Laja plati, kūgiška. Žievė rusva, smarkiai suskilinėjusi. Spygliai 15–20 mm ilgio, plokšti, su dviem ryškiai baltais ruoželiais apačioje. Kankorėžiai kiaušiniški, 1,5-2,5 cm ilgio, 1-1,5 cm pločio.
Mėgsta derlingą dirvožemį, gerai pakenčia miesto orą. Auga gan lėtai.
Kanadinė cūga dekoratyviniais tikslais Lietuvoje introdukuota XIX a. pabaigoje. Gausiau auginama vakarų Lietuvoje (Švėkšnos apylinkėse).
Šaltiniai
thumb|left|250px|Kanadinės cūgos spygliai ir kankorėžiai
Dubeikis
Dubeikis – upelis Lietuvoje, Plungės ir Kretingos rajonuose; Minijos kairysis intakas. Prasideda Žemaičių aukštumoje, 2 km į pietvakarius nuo Aleksandravo. Teka į šiaurės vakarus. Įteka į Miniją 105,3 km nuo jos žiočių, ties Cigonaliais.
Turi bevardį kairįjį intaką.
Dubeikio dalis už kelio patenka į Salantų regioninį parką.
Upėvardis kildinamas nuo žodžių dubti („darytis dubiam, linkti, klimpti, smegti“), dubus („įdubęs, gilus“), dubė („įdubimas, slėnys“).
Kompostelos Santjago katedra
Santiago de Compostela – populiariausia po Jeruzalės ir Romos šventyklų krikščionių piligrimų šventovė ankstyvaisiais viduramžiais, pastatyta Santjago de Komposteloje, Ispanijos šiaurės vakarų kampe.
Manoma, kad šio gerai išsilaikiusio viduramžių miesto katedroje, kape, po didžiuoju altoriumi, ilsisi Šv. Jokūbo (ispaniškai – Sant lago) palaikai. Jam apie 44 m. Jeruzalėje buvo nukirsta galva. Pasak legendos, kūnas buvo įdėtas į laivą be burių ir įgulos, tačiau stebuklingu būdu pasiekė Šiaurės Vakarų Ispaniją (dabar – Galisija). Ten jis buvo palaidotas ir pamirštas. Šventojo kapas vėl atrastas tik 810 metais nuošaliame Kompostelos mieste. Nuo tada ši vieta tapo piligrimystės meka, čia buvo pastatyta keletas ankstesnių bažnyčių. 977 m. musulmonų viziris al-Mansuras apiplėšė miestą. Po šio antpuolio buvo pradėta statyti didinga romaninio stiliaus katedra, verta saugoti šventojo palaikus.
Architektūra ir istorija
miniatiūra|200px|left|Didysis smilkytuvas apeigų metu
Katedra puikiai matoma nuo artimiausios kalvos, esančios priešais miestą. Jos įspūdingi auksinio granito bokštai, smailės ir bokšteliai persmeigia horizontą. Katedrą supa senovinis Viduramžių miestas su daugybe siaurų vingiuotų gatvelių, arkadų, aikščių ir statulų. Viskas sukurta iš to paties medaus spalvos, kerpėmis apaugusio akmens. Dvi vienodos varpinės ir vakarinis fasadas – ispanų baroko pavyzdys, iškylantis virš milžiniškos Obradoiro aikštės. Jie buvo pristatyti 1747 metais Fernando de Casas y Novoa. Dvipusiai laiptai veda prie centrinio įėjimo. Už barokinio fasado yra autentiška katedra. Pastatyta apie 1077–1122 metus, ji visa yra romaninio stiliaus: su pusapskritėmis arkomis ir masyviais mūrais. Įeinama pro autentišką vakarinį fasadą, Šlovės portiką. Tai – romaninės skulptūros šedevras, pristatytas tarp 1166 ir 1188 metų, darbams vadovavo skulptorius Mateo. Portike vaizduojamos išraiškingos Kristaus ir apaštalų figūros. Šv. Jokūbas sėdi šalia Kristaus maldininko drabužiais. Taip pat – muzikantai ir netgi skulptūrų kūrėjas Mateo, prisiglaudęs centrinio pilioriaus pagrinde. Statybos darbams vadovavo prancūzai, todėl pastatas – tipiško prancūzų romaninio stiliaus plano. Katedra turi centrinę navą ir šonines navas, kurios įeina į transeptus. Išlenktas rytinis galas leidžia piligrimams lengviau pasiekti savo tikslą: puošnų šventojo relikvijorių, esantį už didžiojo altoriaus. Daug autentiško pastato išorės detalių buvo užmaskuotos ką nors pristatant ar atnaujinant. Tačiau Auksakalių portalas pietiniame transepte, datuojamas 1117 metais, duoda galimybę suprasti, kaip pastatas atrodė anais laikais.
Chara Chotas
Chara Chotas įkurtas 1032 m. tangutų tautos (siejami su kinais-tibetiečiais). XI a. miestas tapo svarbiu Vakarų Sia prekybiniu centru. Buvo tvirtovė, miesto sienos. 1226 m. miestą užkariavo Čingischanas. Valdant mongolams, Chara Chotas tebegyvavo, valdant Chubilajui smarkiai išsiplėtė. Čia kirtosi keliai, jungiantys Karakorumą, Šangdu ir Kumulą. Manoma, kad Chara Chotas yra Marko Polo aprašymuose paminėtas Edzinos miestas. 1372 m. miestą apgulė Mingų dinastijos armija ir nutraukė vandens tiekimą. Chara Chotas buvo užimtas ir sugriautas.
1908 m. dingusio miesto griuvėsius atrado rusų keliautojas Piotras Kozlovas. Čia buvo rasta ~2000 rankraščių tangutų kalba. Taip pat rasta odos, keramikos, vilnos dirbinių. Atkastos 9,1 m aukščio ir 3,7 m pločio miesto sienos, tvirtovės, gyvenamųjų namų liekanos. Dauguma radinių saugoma Sankt Peterburgo Ermitaže.
Karklotė
Karklotė – buvęs kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 11 km nuo Batakių. Saugomas Karklotės ąžuolas.
Romualdas Juška
Romualdas Juška (g. 1942 m. sausio 2 d. Kvėdarnoje) – Lietuvos futbolininkas, puolėjas, futbolo teisėjas, nuo 1983 m. FIFA teisėjas.
Biografija
1972–1976 m. Vilniaus futbolo mokyklos treneris. 1977–1986 m. sporto draugijos „Nemunas“, 1986–1992 m. sporto draugijos „Žalgiris“ instruktorius. 1972 m. TSRS sąjunginės kategorijos teisėjas. Nuo 1995 m. Lietuvos futbolo teisėjų kolegijos pirmininkas.
Finansų vadyba
Finansų vadyba – vadybos sritis.
ITIL
IT srityje – ITIL šaka, skirta efektyviam lėšų panaudojimui ūkyje. Pagrindiniai tikslai yra: *užtikrinti infrastruktūros pirkimą už efektyviausią (nebūtinai už mažiausią) kainą,
Išlaidų kategorijos
Finansų vadybos procesas glaudžiai susijęs su išteklių vadyba procesu, netiesiogiai (per Availability management) – su paslaugų lygmenų vadybą (leidžia įvertinti išlaidas, skirtas incidentų šalinimui, sulaužytų įsiparigojimų kompensavimui ir pan.).
Lagedžiai
Istorija
2006 m. dalis kaimo perduota Anykščių miestui.
Ħ
Ħ (minuskulas: ħ) – lotynų abėcėlės raidė, gauta prie H viršuje pridėjus papildomą brūkšnelį. Naudojama maltiečių kalboje kaip bebalsis faringalinis frikatyvinis priebalsis (atitinkantis raidę heth semitų abjad rašto sistemoje). Mažoji ħ naudojama IPA tam pačiam garsui.
Kvantinėje mechanikoje kursyvinis ℏ reiškia sumažintą Planko konstantą. Šiame kontekste tariama kaip „h su brūkšniu“.
Minuskulas primena Kirilicos raidę č (ћ), arba Saturno simbolį (♄).
Daugiažiedė baltašaknė
Daugiažiedė baltašaknė (Polygonatum multiflorum) – smidrinių (Asparagaceae) šeimos augalas.
Augalas vaistinis ir dekoratyvinis. Auga lapuočių ir mišriuose miškuose. Gana dažna.
Robbie Threlfall
Komandoje debiutavo iki sezoninėse draugiškose rungtynėse prieš Wrexham AFC. Nuolat žaidžia rezervinėje komandoje. 2007 m. vasario 6 d. debiutavo Anglijos U-19 rinktinėje prieš Lenkiją. 2006 m. ir 2007 m. yra laimėjęs FA jaunimo taurę. 2007–2008 sezone buvo skolinamas Hereford United FC komandai.
Kertenis
Kertenis – dešinysis Šešuvies intakas, įteka į ją 47,1 km iki jos žiočių, 2 km į pietryčius nuo Eidintų. Prasideda 3 km į pietus nuo Skaudvilės. Teka pietų kryptimi.
Balandžio 24
Balandžio 24 yra 114-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 115-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 251 diena.
Vardadieniai
Ervina – Fidelis – Gražvyda – Kantrimas – Viltrūda
Olegas Žuras
Olegas Žuras (g. 1966 m. lapkričio 19 d.) – Lietuvos sportininkas, vienas garsiausių kultūristų. Pradėjo sportuoti 1985 m. Vilniuje. Svoris – apie 90 kg.
Smulkioji seradėlė
Smulkioji seradėlė (Ornithiopus perpusillus) – pupinių (Fabaceae) šeimos seradėlių (Ornithopus) genties augalų rūšis.
Leonas Radus-Zenkavičius
Leonas Radus-Zenkavičius (1874 m. vasario 21 d. Jurbarke – 1946 m. balandžio 12 d. Kaune) – Lietuvos karinis veikėjas, generolas.
Hiphopas
thumb|300px|Grafitis Hiphopas − kultūros judėjimas, 1970 m. prasidėjęs Niujorko rajone Bronkse. Nuo to laiko išpopuliarėjo visame pasaulyje. Pagrindiniai hiphopo elementai: MC (vokalas), grafitis, beatbox, b – boys (breiko šokis), DJ.
Hiphopo istorija
Hiphopo istorija prasidėjo 1969 m. Pietų Bronkse, Niujorke. Tiesa, žodžio hiphopas tada dar nebuvo, jis atsirado tik po penkerių metų (jį pasiūlė DJ Afrika Bambaataa). 1969 m. kitas legendinis didžėjus, Kul Herkas, sugalvojo kitą žodį: „b – boys“ – sutrumpinimas nuo „break boys“. Kul Herkas į Bronksą atvyko iš Jamaikos ir atnešė savitą gatvės vakarėlių supratimą, kur didžėjus suka plokšteles, o poetai kalba pagal muziką. Kul Herkas pradėjo naują pigių slaptų vakarėlių Niujorko getuose erą. Į rūsius ar apleistus namus, kuriuose jie vyko, ateidavo daug jaunimo, žmonės rinkdavosi prie klubų durų, kur grojo jų pamėgti didžėjai. Vis labiau tarp Niujorko „bibojų“ populiarėjo hiphopo šokis, vadinamas breiku, o jau 1972 m. Bronkse ir Harleme buvo daug breiko brigadų, kurios dalijo miesto teritoriją ir šoko kiekviena savo sankryžoje.
Kita visiems žinoma ankstyvojo hiphopo kryptis buvo grafitis. Ši kryptis atsirado 1969 m., kai 16-metis juodaodis Demetrivsas iš Vašingtion Hajtso pradėjo dažais rašyti savo pravardę – Taki 183 – ant Niujorko pastatų sienų. Tokios žymos buvo vadinamos „tagais“, ir jos dažniausiai buvo siejamos su breikerių pravardėmis. Bet pats didžiausias hiphopo iškilimas buvo, žinoma, repo muzikos atsiradimas. Prasidėjo viskas 1975 m., kai Kul Herkas vakarėlyje klube „Hevalo“ paėmė mikrofoną ir pradėjo breiko metu kalbėtis su šokančia minia. Visiems patiko. Iš pradžių tai buvo kokios nors palaikančios frazės, vėliau į šį monologą buvo įtrauktos ir kitos improvizacijos. Tai anuomet buvo vadinama ne repu, o žodžiu „emceeingi“.
Repo šaknys glūdi tradicinėje Afrikos kultūroje, bet literatūroje apie repą ir jo formas („dozens“ ir „signifying“, dar vadinami „talking shit“) pradėta rašyti maždaug 1930 m. Harleme ir Pietų Bronkse. Jaunimas varžėsi, kad kiek galima geriau improvizuotų eiliuotą tekstą pagal griežtas taisykles. Du varžovai pakaitomis keitėsi savo tekstais, kol vienas pralaimėdavo. Tuo metu repo tikslas buvo kiek galima stipriau įžeisti savo varžovą, o dar geriau – jo motiną ar seserį.
Palaipsniui repo žanras pasirodė ir Niujorko diskotekose. Taigi viename iš tokių vakarėlių (tiesa, jis vyko gryname ore) susitinka Grendmasteris Flešas ir jo draugelis Kovbojus su Mele Melu (Mele Melas – vienas iš pirmiausių repo skaitytojų) ir dar su trimis vaikinais sukuria pirmąją pasaulyje repo grupę „Grand Master Flash & The Furious 5“. Tiesa, repą įrašinėjo ir anksčiau, tai buvo poetas – bitnikas Amiri Baraku (dar vadinamas Leroj Džons), Haki Madhubuti, taip pat grupė „Last Poets“.
Laikui bėgant hiphopas ėmė keistis. 1974 m. DJ Afrika Bambaataa įsteigė pusiau religinę organizaciją „Zulu Nations“ – ir tai buvo repo ideologizacijos pradžia. Būtent tada ir atsiranda pats terminas hiphopas, žymintis kartu muziką, šokį, gyvenimo būdą ir ideologiją. „Zulu Nations“ uždavinys buvo breiko, repo, graffiti ir kitų afrikietiškų menų išaukštinimas, norint juodaodžiams vaikinams ugdyti nacionalinį išdidumą ir atriboti juos nuo agresijos, nusikalstamumo ir kokaino. Vėliau ir repas, ir pats hiphopas įgauna daugiau militaristinį pobūdį.
Po kelerių metų į hiphopą pradėjo skverbtis komercija. Hiphopas tampa komercijos žaidimu. Bet 1988 m. jauna vakarų pakrantės grupė „NWA“ („Niggas Wit‘ Attitude“), kurios lyderiu buvo Eazy-E, taip pat į jos sudėtį įėjo Dr. Dre ir Ice Cube, iš Los Andželo geto Komptono išleido savo pirmąjį albumą „Straight Outta Compton“ ir be jokių kalbų išsprendė klausimą apie hiphopo likimą.
Prasidėjo gangsta – repo istorija. Dabar dainų tekstai buvo vien tik apie merginas, kokainą ir „drive by shooting“ (kai žudiko mašina važinėdama šaudo). Buvo demonstruojamas ne gėris ir teisingumas, bet banditų amoralumas. Žymiausi to meto reperiai buvo 2Pac, Liuteris Kempbelas ir Eazy-E, Dr. Dre, Ice Cube, Notorious Big. Laikui bėgant, ypač po 2Pac mirties, gangsta – repas ėmė gesti. Bet visgi gangsta tematika išliko, nors jau be kraujo ir mėsos. Kaip tik remiantis šia gangsta tematika atsirado dar vienas žymus repo atlikėjas Puff Daddy, vėliau reperė moteris Cardi B ir kiti.
Hiphopas Lietuvoje
Viskas prasidėjo 1988 m., byrant SSRS. Tuo laikotarpiu per sieną sunkėsi vis daugiau informacijos apie Vakaruose gyvuojančias kultūras ir subkultūras, bet jaunimui svarbiausia jų sudėtinė dalis buvo muzika. Viena tokių subkultūrų – hiphopas, o būtent su šiuo reiškiniu susijusi Sindikato gyvastis, suleidusi šaknis ir pas mus. Pačioje pradžioje jos pasekėjus suskaičiuoti būtų pakakę dviženklio skaičiaus per visą Lietuvą, bet palaipsniui tas skaičius didėjo. Šis didėjimas galų gale virto taip vadinamąja „pirma banga“, savotiška mada. Hiphopą propaguojančio jaunimo buvo nemaža, tačiau daugelis, keičiantis muzikos stilių dominavimui, keitė ir savo įvaizdį gatvės visuomenėje. Laikas bėgo, banga nuslopo, tačiau dalis hiphopo šalininkų tokiais ir liko.
Aunuva
Aunuva – upė rytų Žemaitijoje; Ventos kairysis intakas. Prasideda Šiaulių rajone, 5 km į pietus nuo Raudėnų, Užpelkių miške esančiame durpyne. Teka į pietus, Šiaulių rajone prateka eilę miškų: Užpelkių, Gintenių, Kibgirės. Toliau teka Kelmės rajonu. Žemupyje pasuka į pietvakarius ir įteka į Ventą 316 km nuo jos žiočių, šalia Ramučių kaimo.
Intakai – Šeškupis, Gumilta (kairysis), Šatrija (dešinysis). Aukštupio slėnis siauras ir gilus, žemiau pelkėtas (plotis 200–600 m). Žemupio vaga sureguliuota. Prie Aunuvos esančios gyvenvietės: Aukseliai, Ramučiai.
Upėvardis galimai susijęs su („avinas“).
Būdai (Ariogala)
Būdai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Ilgižių III, prie kelio.
Ferdinandas I (Aragonas)
Ferdinandas I (1380 m. lapkričio 27 d. – 1416 m. balandžio 2 d.) buvo Aragono, Valensijos ir Maljorkos karalius, Sardinijos karalius, nominalus Korsikos karalius, Sicilijos karalius, nominalus Atėnų kunigaikštis, Barselonos grafas 1412–1416. Jis taip pat buvo Kastilijos regentas 1406–1416 m.
Biografija
thumb|left|150px|Ferdinando I žmona Eleonora Albukerkė Ferdinandas I gimė Medina del Campo, buvo jaunesnis Jono I ir Eleonoros Aragonietės sūnus.
Mirus broliui Henrikui III, Ferdinandas atsisakė Kastilijos sosto ir su našle Katerina Lankastere valdė kaip regentas, kai jo sūnėnas Jonas II buvo nepilnametis. Jis pasižymėjo išmintingu valdymu.
Kare su musulmonišku Granados emyratu jis užėmė Antekveros miestą (1410 m.), tad kartais vadinamas Antekveriečiu.
Ferdinandas sukūrė Gironos princo titulą Aragono sosto paveldėtojams 1416 m. vasario 19 d.
Didžiausias jo trumpo valdymo nuopelnas buvo sutikimas nuversti antipopiežių Benediktą XIII ir užbaigti Vakarų schizmą, kuri dalino Katalikų bažnyčią 40 metų, 1416 m.
Jis palaidotas Poblet vienuolyne, ankapį sukūrė Pere Oller sūnaus Alfonso V užsakymu 1417 m.
Litvas
Litvas prūsų mitologijoje - pirmasis legendinis Lietuvos valdovas, legendinio prūsų karaliaus Videvučio vyriausias sūnus, kuriam buvo pavesta valdyti Lietuvą. Litvas Lietuvoje buvo įkūręs savo kulto centrą, kuriame pagal tradicijas augęs šventasis ąžuolas ir degusi šventoji ugnis.
Jonas Kučingis
Jonas Kučingis (iki 1952 m. – Jonas Kučinskas g. 1908 m. gruodžio 23 d. Šnypšliuose, Šilutės raj. – 2009 m. sausio 6 d. Los Andžele, Kalifornija) – kunigas, garbės prelatas (1965 m.), visuomenės veikėjas, lietuvybės puoselėtojas JAV.
Biografija
1927 m. Jonas Kučingis baigė Švėkšnos Saulės progimnaziją. 1927–1929 m. mokėsi Saleziečių koledže Turine, Italijoje. 1929 m. įstojo į Telšių kunigų seminariją. 1937 m. įšventintas kunigu.
1937–1938 m. Jonas Kučingis Šilalės progimnazijos kapelionas ir Šilalės Šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčios vikaras. 1938–1939 m. studijavo teisės ir pedagogikos mokslus Milano Jėzaus Širdies universitete. 1939–1940 m. – VI pėstininkų Pilėnų Kunigaikščio Margio pulko II bataliono ir Telšių Amatų mokyklos kapelionas. 1940–1941 m. Šilalės parapijos administratorius, 1941–1944 m. Telšių gimnazijos kapelionas. 1944 m. Jonas Kučingis pasitraukė į Vakarus. 1944–1946 m. – vokiečių parapijos klebonas ir Rotenburgo vyskupijos lietuvių išeivių kapelionas. 1946 m. apsigyveno Los Andžele, JAV; paskirtas Šv. Kazimiero parapijos vikaru, o 1947 m. – parapijos klebonu, nuo 1984 m. – klebonas emeritas.
1942 m. išleido giesmyną moksleiviams, 1951 m. – parapijos metraštį „Dešimtmetis“. 1966 m. – J. Gliaudos „Šv. Kazimiero parapija Los Andželo mieste“, 1976 m. kartu su R. Wurmbrendu Nijolės Sadūnaitės atsiminimus – „No Greater Love“, 1983 m. – R. Vidžiūnienės sudarytą metraštį „Trišdešimt dienų“.
Bendradarbiavo lietuvių spaudoje (Padaubiečio slapyvardžiu). Rašė „Žemaičių prietelyje“, „Ryte“, „XX amžiuje“, "Kalifomijos lietuvyje", „Drauge“, „Varpelyje“, „Mokykloje“. Daugiausia rašė religiniais ir socialiniais klausimais. Sukūrė giesmių melodijų.
Įvertinimas
Apdovanotas LDK Gedimino ordino Karininko kryžiumi (1997 m.), Gedimino ordino medaliu, lietuvių skautų sąjungos, Šaulių sąjungos ir Lietuvos karių veteranų sąjungos ordinais ir žymenimis, Kalifornijos gubernatoriaus ir Los Andželo valdybos pagyrimo raštais.
Kūlupis (Minija)
Žemupys patenka į Salantų regioninį parką. Netoli Kūlupio ir Minijos santakos stūkso Kartenos piliakalnis, prie upės guli Kartenos akmuo.
Upėvardis kilo nuo žodžio 🇬🇸 („akmuo“).
Kūlupis
Kūlupis reiškia šias Lietuvos upės:
Virginija Motiejūnienė
Virginija Motiejūnienė-Jonynaitė (g. 1952 m. gruodžio 25 d. Vilniuje) – Lietuvos televizijos žurnalistė, redaktorė.
Biografija
1976 m. baigė Vilniaus universiteto Pramonės ekonomikos fakulteto darbo ekonomikos specialybę. 1984 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę.
Nuo 1976 m. Valstybinio televizijos ir radijo komiteto televizijos laidų redaktorė. Rengė laidas ekonominėmis temomis. 1987–1992 m. vadovavo Lietuvos televizijos ekonomikos laidų redakcijai. 1989–1993 m. kartu su kitais rengė ekonominę-publicistinę programą „Akistata“. Nuo 1993 m. – Lietuvos televizijos Naujienų redakcijos laidos „Panorama“ korespondentė. Daugiausia rengia reportažus ekonomikos ir finansų temomis.
Alignability Process Model
APM (Alignability Process Model) – supaprastintas ir konkretizuotas ITIL teorijos derivatyvas, 1999-aisiais sukurtas Service Management Partners kompanijoje. Yra labiau orientuotas į didelių kompanijų IT aptarnavimo skyrius, mažiau dėmesio kreipia į programinės įrangos kūrimą ir pan.. Skirtingai, nei ITIL, APM modelis yra komercinis, ne atviras.
Didžiausi skirtumai nuo ITIL reiškėsi pirmojoje APM versijoje:
Esminiai APM modelio privalumai:
Esminiai APM modelio trūkumai:
Pradedant versija 1.0, išleista 1999 m., ir baigiant versija 3.1, išleista 2004 m., APM modelis virs labiau artėja prie ITIL – po truputį grąžinami tradiciniai ITIL terminai, procesų struktūra, etc..
Eurovizijos dainų konkursas 1995
Žalia: 1995 m. konkurse dalyvavusios šalys. Geltona: šalys, 1995 m. Eurovizijos dalyvavime padariusios pertrauką.|thumb|200px|right thumb|200px|Mary Kennedy – Eurovizijos vedėja thumb|200px|Secret Garden atlieka dainą Nocturne
'''1995 m. Eurovizijos dainų konkursas''' – keturiasdešimtasis Eurovizijos dainų konkursas, vykęs 1995 m. gegužės 13 d. Airijos sostinėje Dubline. Konkurso nugalėtojais tapo Norvegijos atstovai – grupė Secret Garden su daina „Nocturne“.
Balsavimų lentelė
Kiekvienos šalies atstovaujanti komisija skyrė 12, 10, 8, 7, 6, 5, 4, 3, 2, 1 taškus už dešimt geriausių dainų.
12 taškų
Po 12 taškų surinkusios šalys:
Aičio prefektūra
Aičio prefektūra  – Japonijos prefektūra, įsikūrusi Čiūbu regione, Honšiū saloje. Sostinė – Nagoja.
Istorija
Seniau prefektūra buvo padalinta į tris senąsias žemes: Ovarį, Mikavą ir Ho. Po Táikos reformų, Mikava ir Ho buvo sujungtos. 1871 m., po Han sistemos panaikinimo, Ovario žemė, neskaitant jai priklausiusio Čitos pusiasalio, buvo pavadinta Nagojos prefektūra, tuo tarpu buvusi Mikavos žemės teritorija su Čitos pusiasaliu tapo Nukatos prefektūra.
1872 m. balandžio mėnesį Nagojos prefektūra buvo pervadinta į Aičio prefektūrą ir tų pačių metų lapkričio 27 d. sujungta su Nukatos prefektūra.
Expo 2005 pasaulinė mugė vyko Aičio prefektūroje, Seto mieste ir Nagakutės miestelyje.
Geografija
thumb|left|250px|Aičio prefektūros žemėlapis
Į pietus nuo Aičio prefektūros esti Isės ir Mikavos įlankos. Prefektūra rytuose ribojasi su Šidzuokos prefektūra, Nagano prefektūra šiaurės rytuose, Gifu prefektūra šiaurėje ir Mijės prefektūra vakaruose. Prefektūra ištįsusi 106 km iš rytų į vakarus ir 94 km iš pietų į rytus. Aukščiausias taškas – Čiausujama yra 1415 m virš jūros lygio.
Vakarinė prefektūros dalis tankiausiai apgyvendinta, nes čia įsikūrusi Nagoja – ketvirtas iš didžiausių Japonijos miestų, tuo tarpu prefektūros rytai palyginti retai apgyvendinti, tačiau čia visgi yra keletas svarbių pramoninių centrų. Dėl stiprios ekonomikos, periode tarp 2005 m. spalio ir 2006 m. spalio mėnesių, Aičio prefektūros gyventojų skaičius išaugo smarkiausiai tarp visų Japonijos prefektūrų.
Miestai
Aičio prefektūroje įsikūrę 35 miestai:
Miesteliai ir kaimai
Miesteliai ir kaimai pagal apskritį:
Miestų, miestelių ir kaimų susijungimai
Nuo 2005 m. balandžio iki dabar įvykdyta 13 miestų, miestelių ir kaimų susijungimų. Paskutinis įvykdytas 2006 m. balandžio 1 d., kai Džiušijamos kaimas buvo prijungtas prie Jatomio miestelio, buvusio Amos apskrityje. Jatomis įgavo miesto statusą.
Ekonomika
Aičio prefektūros pramonė pagamina daugiau produkcijos nei bet kokia kita Japonijos prefektūra: ši prefektūra yra žinoma kaip automobilių ir aerokosminės pramonės centras. Čia įsikūrusios ir garsiųjų kompanijų būstinės:
Kompanijos (bet ne jų būstinės) kaip „Daimler Chrysler“, „Fuji Heavy Industries“, „Mitsubishi Motors“, „Pfizer“, „Sony“, „Suzuki“ ir „Volkswagen“ taip pat įsikūrusios Aičio prefektūroje.
Demografija
2001 m. duomenimis, Aičio prefektūroje gyveno 50,03 % vyrų ir 49,97 % moterų. Kitataučiai čia sudaro 2 % visų prefektūros gyventojų.
Valdymas
1-asis gubernatorius 青柳秀夫 (1947 m. balandžio 12 d. – 1951 m. balandžio 4 d.)
2-asis gubernatorius 桑原幹根 (1951 m. gegužės 11 d. – 1975 m. vasario 14 d.)
4-asis gubernatorius Sudzukis Reidžis (鈴木礼治) (1983 m. vasario 15 d. – 1999 m. vasario 14 d.)
5-asis gubernatorius Kanda Masaakis (神田真秋) (1999 m. vasario 15 d. – dabar)
Aplankytinos vietos
250px|thumb|Restauruotas [[Imperatoriškasis viešbutis|Imperatoriškojo viešbučio, veikusio 1923–1967 m., vestibiulis.]]
Sportas
Aičyje esti šios sporto komandos.
Futbolo:
Beisbolo:
Tinklinio:
Regbio:
TV8
TV8 – televizijos kanalas, orientuotas moterims. Priklauso „TV3 Group“.
Istorija
TV8 Lietuvoje transliuojamas nuo 2011 m. spalio 3 d. 15:00 val. 2013 m. kanalas tapo nacionaliniu ir tapo matomas 97 % Lietuvos gyventojų. Nuo 2017 m. priklauso „TV3 Group“ bendrovei.
Programa
TV8 kanalu rodomos laidos, serialai orientuojasi į moterišką auditoriją, ja rodomi įvairūs moterims skirti užsienio serialai, animacija mažiesiems ir didžiosios dalies TV3 kanalų rodomų lietuviškų laidų kartojimai. Kanalas rodo lietuviškai įgarsintą užsienio produkciją, kurios įgarsinimą užsako iš vertimo, subtitravimo ir įgarsinimo įmonės SDI Media.
Raudondvaris (Riešė)
Raudondvaris – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 2,5 km į šiaurės rytus nuo Didžiosios Riešės, 15 km į šiaurę nuo Vilniaus. Seniūnaitijos centras. Raudondvaris įsikūręs prie Raudonojo Dvaro ežero, šalia plento ir nuo jo atsišakojančio. Iš rytų prieina Verkių regioninio parko miškai.
thumb|left|245px|Dvaro arklidės
Yra XVIII–XIX a. Raudondvario dvaro lobynas, XVIII a. dvaro parkas (9 ha), išlikę dvaro rūmai, svirnas su medinių kolonų portiku, gyvenamieji namai.
Medžiojima
Medžiojima lietuvių mitologijoje - medžioklės deivė, kurią mini T. Narbutas. Ji apibūdinama kaip mergina milžinė, vyrišku veidu, apsigaubusi meškos kailiu, su lanku ant pečių. Autentiškumu abejojama, nors išvaizda tikėtina.
Misviečių piliakalnis
Misviečių piliakalnis su gyvenviete, Kapkiemis – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 22996) Vilkaviškio rajono savivaldybės teritorijoje, į rytus nuo Misviečių Šeimenos seniūnija. Pasiekiamas iš plento Vaičlaukyje pasukus į dešinę link Čyčkų, juose – į kairę pietuosna, į Kaukakalnį, prieš pat jį vėl pasukus į kairę pietryčių kryptimi ir per laukus pakrante pavažiavus 720 m.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Brideikio dešiniajame krante. Aikštelė trikampė, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 27 m ilgio, 25 m pločio šiaurės rytų krašte, 2 m žemesne vakarine dalimi. Jos šiaurės rytų krašte supiltas 35 m ilgio, 1,7 m aukščio, 13 m pločio puslankio formos pylimas 2,2 m aukščio išoriniu šlaitu. Šlaitai statūs, apie 12 m aukščio.
Piliakalnis apardytas jame buvusių kaimo kapinių, ant pylimo stovi kryžius. Aikštelė dirvonuoja, pylimas apaugęs krūmais.
Tyrimai
1965 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 16000 m².
Į rytus nuo piliakalnio, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lipdytos keramikos, geležies gargažių.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
1869 m.
1869 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Įvykiai
Nedatuoti
Kerteniai
Kerteniai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 10 km į rytus nuo Batakių. Šalia teka Kertinio upelis.
SK Austria Kärnten
Klagenfurto „Austria Kärnten“ – Austrijos futbolo klubas iš Klagenfurto. Klubas perėmė Superfund Pasching klubo licenciją žaisti Bundeslygoje.
Istorija
Klubo ištakos siekia 2007 m. Tris sezonus žaidė Bundeslygoje.
2009/10 m. sezone Bundeslygoje liko paskutinėje vietoje ir turėjo būti pašalinti į žemesnį divizioną.
Netrukus buvo pranešta, kad komanda išformuojama, o klubas likviduojamas.
Laibagaliai
Laibagaliai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 10 km į šiaurės vakarus nuo Veisiejų, prie Galsto ežero. Rytine kaimo puse eina plentas, atsišakoja keliukas į Vytautus.
thumb|left|170px|Laibagalių kryžius
Istorija
XIX a. pab. kaimas pateko į Seinų apskrities Veisiejų valsčių.
Heinrich Schliemann
Heinrichas Šlymanas (, 1822 m. sausio 22 d. Noibukovas, Meklenburgas-Pomeranija, Vokietija – 1890 m. gruodžio 26 d. Neapolis, Italija) – vokiečių verslininkas, archeologas-mėgėjas.
Biografija
Heinrichas Šlymanas gimė 1822 m. sausio 6 d. neturtingo pastoriaus šeimoje, Noibukovo kaimelyje prie Baltijos jūros, Vokietijoje. Jo tėvas Ernstas Šlymanas (1780–1870 m.) buvo vietos pastorius. Po metų šeima persikėlė gyventi į Ankeršageną, kur ir prabėgo H. Šlymano vaikystė. Tėvas dažnai sūnui pasakodavo senovės legendas apie Pompėjos žlugimą, Trojos karą ir kt. Kai Henrikui sukako aštuoneri, tėvas sūnui padovanojo iliustruotą Liudviko Jererio „Pasaulinę istoriją vaikams“. Vaikas nuo vaikystės svajojo surasti ir atkasti Trojos miestą.
Skandalas su tėvu
120px|thumb|left|Ernstas Šlymanas. H. Šlymano santykiai su tėvu buvo įtempti, bet jis niekada neprarado su juo ryšio. Tėvas visokeriopai skatino sūnų domėtis istorija, bet pats būdamas girtuokliu, į pasaulį ir gyvenimą žiūrėjo gana laisvamaniškai. Tai lietė ir jo santykius su moterimis. H. Šlymano motina Luiza, kentusi vyro neištikimybę, mirė 1831 m. Tėvas vedė vieną iš savo meilužių. Tai galutinai sugriovė šeimą ir jaunąjį Henriką auklėti pasiėmė dėdė Fridrikas. Šis jaunuoliui leido privačiai mokytis lotynų kalbos pas Karlą Andresą. Kartą Heinrichas lotynų kalba parašė apsakymą apie Trojos karą. Matydamas mokinio pasiekimus lotynų kalboje, Andresas nutarė leisti jaunuolį mokytis į gimnaziją. Nustačius bažnyčios lėšų švaistymą Henriko tėvui buvo iškelta baudžiamoji byla, bei grąžinti pinigus bažnyčiai. Pinigų mokslams gimnazijoje neliko ir pasimokius tris mėnesius Henrikui teko pereiti į realinę mokyklą.
1836 m. H. Šlymanas baigė mokyklą ir pradėjo dirbti padėjėju maisto prekių parduotuvėje Furstenberge, netoli Berlyno. Po penkerių darbo metų, dėl ligos, buvo priverstas palikti darbą.
1844 m. H. Šlymanas įsidarbino B. H. Schröder & Co prekybos kompanijoje. Čia jis pradėjo mokytis rusų kalbos ir jau po pusantro mėnesio sugebėjo rusiškai rašyti tarnybinius laiškus į Rusiją. Daug žadantį darbuotoją kompanija komandiravo dirbti į Sankt Peterburgo atstovybę. 1846 m. sausį 24-metis H. Šlymanas išvyko į Rusiją.
Komercinė sėkmė
Atvykęs į Rusiją H. Šlymanas, be darbo keliose vokiečių firmose, įkūrė savąją ir greit pasiekė komercinių aukštumų. Prekiavo įvairiomis žaliavomis: Čilės salietra (parako komponentė), guma, cukrumi, bet pagrindinė prekė buvo indigo. Komercinius sandorius sudarinėjo visame pasaulyje, o jo verslo atstovybės buvo Maskvoje, Paryžiuje, Londone ir Amsterdame. 1847 m. vasario 5 d. priėmė Rusijos pilietybę ir tapo „Andrejumi Aristovičiumi“. Palaipsniui H. Šlymanas tapo vis įtakingesne asmenybe Rusijos verslo pasaulyje. Jam buvo suteiktas garbės piliečio vardas ir savo naująją gimtinę jis vadino „mano mylimoji Rusija“.
H. Šlymanas turėjo du jaunesnius brolius – Liudviką ir Paulių. Paulius padėjo jam verslo reikaluose Sankt Peterburge, o Liudvikas 1848 m., „aukso karštinės“ metu, emigravo į Ameriką. 1850 m. gegužę jis vakarų krante mirė nuo šiltinės. H. Šlymanas gavo pranešimą, kad po brolio mirties liko didelis palikimas. Iš Rusijos į Ameriką atvažiavęs H. Šlymanas beveik nieko negavo, nes brolio kompanionas didžiąją palikimo dalį buvo pasisavinęs ir pasislėpęs. H. Šlymanas JAV įsteigė banką ir pradėjo perpardavinėti aukso smėlį. Naujas verslas jam atnešė didelį pelną. Jam būnant San Franciske, Kalifornija buvo prijungta prie JAV. Taip H. Šlymanas automatiškai tapo JAV piliečiu.
1852 m. rugpjūtį 30-metis H. Šlymanas sugrįžo į Sankt Peterburgą, o spalio 12 d. vedė Jekateriną Petrovną Lyžiną. Nors jie susilaukė sūnaus Sergejaus ir dviejų dukrų Natalijos ir Nadieždos, – jų šeimyninis gyvenimas nesusiklostė.
H. Šlymanas ir Lietuva
Todėl visas savo jėgas H. Šlymanas skyrė verslui. Viename savo laiškų jis rašė, kad labai daug dirba, nes be darbo jis eina iš proto ir jokios linksmybės jam neįdomios. 1853 m. prasidėjo Krymo karas, kurio dėka jis dar labiau pralobo. Tikėdamasis, kad anglai blokuos Rusijos prekybos uostus ir prekių tiekimas sutriks, H. Šlymanas naudojosi Klaipėdos uostu, tuomet priklausiusiu neutraliai šaliai Prūsijai, ir pelningai gabeno prekes į Rusijos gilumą. Šiam verslui jis investavo didelę sumą ir išvyko į Klaipėdą koordinuoti prekių atkrovimo, bet atvykęs pamatė visiškai sudegusį miestą. Laimei, sandėliai, kuriuose buvo saugomos H. Šlymano prekės, išliko ir jos buvo parduotos už dvigubą kainą. 1861 m. Rusijos vyriausybė ruošėsi ant didelio formato popieriaus lapų paskelbti baudžiavos panaikinimo manifestą. H. Šlymanas pasistengė supirkti kiek galima daugiau šio popieriaus, o paskui jį pardavė labai užkėlęs kainą. Akivaizdus sukčiavimas ir nekokybiškos prekės neliko nepastebėta imperatoriaus. Kada H. Šlymanas norėjo pradėti archeologinius kasinėjimus Ukrainos kurganuose ir pateikė prašymą įvažiuoti į Rusiją, imperatorius Aleksandras II rezoliucijoje užrašė: „Tegu atvažiuoja – pakarsime“.
Graikų kalbos studijos
1856 m. pasibaigęs Krymo karas atnešė H. Šlymanui pelno ir jis sau leido pradėti pildytis vaikystės svajonėms – pradėti mokytis graikų kalbos. Senoji graikų kalba buvo vienintelė, kurią jis išmoko nepriekaištingai. Jis pasisamdė graikų kalbos mokytoją, bet dirbo jau anksčiau išbandytu ir patikrintu metodu: daug garsiai skaitė ir mokėsi atmintinai. Naująją graikų kalbą jis išmoko per šešias savaites ir ėmėsi senosios, kuri pasirodė žymiai sunkesnė. Žinoma jis mokėsi iš originalaus „Iliados“ ir „Odisėjos“ tekstų. H. Šlymanas per tris mėnesius puikiai įsisavino šią kalbą ir galėjo skaityti Senovės Graikijos tekstus, taip pat ir savo mėgstamą Homerą. Paskui ėmėsi arabų kalbos, nes ši kalba turėjo didelę įtaką Europos civilizacijai. Taip H. Šlymanas pasiruošė Viduržemio jūros civilizacijų tyrinėjimams. thumb|left|H. Šlymanas [[1854 m. Viena pirmųjų nuotraukų.]]
Aplink pasaulį
1858 m. H. Šlymanas keliavo po Siriją, Palestiną, Egiptą, Turkiją ir Graikiją. Šios kelionės metu jam kilo noras pasitraukti iš verslo, bet įmonių iš pardavimo procesas užtruko dėl teismų. 1860 m. H. Šlymanas sėkmingai investavo į JAV medvilnės rinką. Ten prasidėjęs pilietinis karas atnešė didelį pelną. Tik 1863 m. jam pavyko išspręsti juridinius verslo ginčus ir išsiruošti į kelionę aplink pasaulį. 1864 m. gegužę H. Šlymanas paliko Vokietiją, kirto Viduržemio jūrą ir atvyko į Tunisą. Čia jis aplankė Kartaginos griuvėsius, paskui aplankė Italijoje Pompėjos liekanas, iš čia vėl į Egiptą ir tolyn į rytus – į Indiją ir Ceiloną, norėdamas savo akimis pamatyti hinduizmo bei budizmo šventyklas. Toliau kelias suko į Kiniją, kur išsipildė jo sena svajonė – jis pamatė Didžiąją kinų sieną. Paskui aplankė Pekiną ir Šanchajų, o iš ten išvyko į Japoniją. Iš Japonijos laivu kirto Ramųjį vandenyną ir atvyko į JAV. Kalifornijoje jis aplankė brolio kapą. Meksikoje jis apžiūrėjo actekų civilizacijos liekanas. Kelionė truko dvejus metus.
Grįžęs į Europą ir nusprendęs pakeisti savo gyvenimą H. Šlymanas įstojo studijuoti į Sorbonos universitetą archeologijos, kad įgyvendintų savo vaikystės svajonę – atrasti legendinę Homero aprašytą šalį – Troją.
Tuo metu H. Šlymanas pasiūlė savo žmonai atvykti į Paryžių. Po jos neigiamo atsakymo jis dar bandė tai įgyvendinti prievarta, nustojo ją finansuoti ir uždraudė savo pažįstamiems padėti badaujančiai šeimai, bet tai nepadėjo ir H. Šlymanui 1869 m. teko vykti į JAV Indianą, kur buvo galima vienašališkai nutraukti santuoką.
Archeologijos pradžiamokslis
Neišklausęs pasirinktų paskaitų Sorbonos universitete, 1868 m. H. Šlymanas išvyko į Italiją, naujomis, archeologo akimis, pažiūrėti į Romos ir Pompejos istorinį palikimą. Liepos 28 d. persikėlė į Graikiją ir atliko pirmuosius savo gyvenimo kasinėjimo darbus Itakės saloje. Pagal Homero „Odisėją“, šioje saloje stovėjo pagrindinio herojaus namas ir H. Šlymanas ėmėsi ieškoti poemoje minimų istorinių faktų. Darbai užtrūko tik dvi dienas. Keletą žemėje rastų artefaktų H. Šlymanas iš karto priskyrė „Odisėjai“. Tokios skubotos išvados ir ateityje buvo jo braižas, bei kritikos jo adresų priežastimi.
Vėliau jis atvyko į Mikėnus, ieškoti Trojos karo dalyvio, Agamemnono kapo. Iš Mikėnų, Homero žinovas, atvyko į „Iliadoje“ minimą lygumą, vakarinėje Mažosios Azijos dalyje, prie Dardanelų. Tuo metu pasaulyje vyko aktyvios diskusijos dėl Trojos vietos. Labiausiai įtikinama teorija H. Šlymanui atrodė ta, kad miestas egzistavo ant Hisarliko kalvos.
Šios kelionės rezultatus H. Šlymanas publikavo 1869 m. savo pirmoje knygoje „Itakė, Peloponesas ir Troja“. Savo darbą, kaip disertaciją, jis pristatė Rostoko universitete. Vietos profesūra pritarė H. Šlymano moksliniams tyrimams ir skyrė daktaro laipsnį.
Homero pasaulis surastas?
H. Šlymanas suprato, norint įrodyti savo tiesą, reikia surasti Troją. Hisarliko kasinėjimams Osmanų valdžia leidimą išdavė tik po metų ir 1871 m. spalį prasidėjo darbai. Paieškos vyko iki 1873 m., ir kaip buvo tikėtasi, darbus lydėjo sėkmė. H. Šlymanas po klasikinio graikų miesto griuvėsiais surado dar senesnių įtvirtinimų liekanas ir kelis bronzos amžiaus kultūrinius sluoksnius. Buvo surasta Mikėnų kultūra.
1873 m. gegužės 31 d. darbininkai atkasė didelio statinio pamatus su gaisro žymėmis. H. Šlymanas iš karto jį pavadintos Priamo namu. Jo kampe archeologas aptiko Priamo lobį, kuris išgarsino H. Šlymaną visame pasaulyje. Pusantro kilogramo aukso, 24 vėriniai, 6 apyrankės, 870 žiedų, 4066 sagės, 600 gramų talpos auksinis butelis, 2 nuostabios diademos, grandinėlės, daugybė smulkių papuošalų. Pagal sutartį, pasirašytą su Omanų vadovybe, pusę radinių archeologas turėjo perduoti Turkijai, tačiau jis to daryti neketino. Su žmonos Sofijos pagalba jie lobį paslėpė ir išvežė jį į Europą. Lobis buvo pats tikriausias įrodymas apie surastąją Troją.
H. Šlymano Trojos paieškos metodai iššaukė archeologų-profesionalų kritikos škvalą. Žinomas archeologas Ernstas Kurcius, tuo metu vadovavęs kasinėjimų grupei Olimpijos teritorijoje, ypač nepalankiai pasisakė prieš nekruopščius H. Šlymano kasinėjimus, siekdamas bet kokia kaina įrodyti savo teorijas ir vadino jį aferistu bei šarlatanu. Visą tai, kas nesiejo su menamu Trojos karu, buvęs verslininkas ignoruodavo, o kai kada netgi neatsargiai sunaikindavo. Ypač stipriai nukentėjo atkasti kultūriniai sluoksniai. Mokslininkai piktinosi H. Šlymano siekiu, nežiūrint į nieką, viską ką jis ištraukdavo iš žemės, skelbti Homero laikotarpio liekanomis. Šlovingasis „Priamo lobis“ atrodė įtartinai. Daugelis buvo įsitikinę, kad H. Šlymanas apjungė įvairių epochų ir vietų artefaktus. „Kuo remiantis, – klausė archeologai, – jis teigia, kad visi šie daiktai priklauso Priamui?“ O H. Šlymanas manė, kad geriausias atsakymas dogmatikams bus – tęsti kasinėjimus. Atėjo eilė Mikėnams.
Pirmieji sąjungininkai
thumb|H. Šlymanas ir [[Vilhelmas Derpfeldas|V. Derpfeldas prie Liūto vartų Mikėnuose.]] Apie tai, kad Mikėnuose yra palaidotas Trojos karo herojus Agamemnonas buvo žinoma iki H. Šlymano. Jis iškėlė sau tikslą, – baigti ginčus apie legendinio karaliaus palaidojimo vietą. Į jo pareiškimą, kad kapas yra apvalaus statinio liekanų centre niekas nekreipė dėmesio. Europos archeologų draugija, kritikavo neprofesionalą. Bet jis nusprendė, kad vienintelis būdas priversti oponentus juo patikėti – ieškoti ir surasti. thumb|left|Apvalaus pastato liekanos Mikėnuose. Nors akademiniuose sluoksniuose H. Šlymanas virto skandalinga figūra, atsirado žmonių, kurie panorėjo jam padėti. Jų tarpę buvo Oksfordo universiteto profesorius Maksas Miuleris ir žinomas antropologas ir patologo anatomas iš Berlyno Rudolfas Virchovas. Paieškomis susidomėjo ir tuometinis Anglijos ministras pirmininkas, didelis Homero gerbėjas, Viljamas Gladstonas. Šių ir kitų entuziastų palaikymas labai padėjo H. Šlymanui.
„Agamemnono kaukė“
Mikėnuose pradėti kasinėjimo darbus sekėsi sunkiai. Ilgai užtruko gauti leidimą iš Graikijos vyriausybės dėl darbų pradžios. Po dvejų metų derybų, 1876 m. rugpjūtį, H. Šlymanui pavyko gauti leidimą, o po keturių mėnesių darbo jau buvo pirmieji rezultatai. Prie įžymiųjų „Liūtų vartų“, šalia vakarinių miesto įtvirtinimų, jis aptiko didelę kapavietę – penkis kapus, kuriuose buvo keletas kilogramų aukso, pomirtinių laidojimo kaukių, karūnų ir įvairiausių papuošalų. Radinių tarpe buvo ir įžymioji auksinė laidojimo kaukė. Iš karto buvo prisiminti Homero žodžiai apie „auksu turtingus Mikėnus“. Žinia apie auksinę kaukę tuoj pat apskriejo visą Europą. thumb|left|200px|[[Agamemnono kaukė.]] H. Šlymanas tikėjo, kad surado Agamemnono ir jo šeimos kapą, bet prisimindamas, kaip sutiko jo Trojos atradimus, savo nuomonės šį kartą neišsakė. Vėliau kaukė buvo pavadinta „Agamemnono kauke“, bet pats H. Šlymanas niekada viešai nepasisakė, kad kaukė priklauso Agamemnonui. Vėlesni tyrimai parodė, kad kaukė ir kiti papuošalai yra žymiai senesni, nei gyveno legendinis karalius. Mokslininkai H. Šlymano radinius priskiria XVI a. pr. m. e., tad jis nesurado Agamemnono, bet jo kasinėjimai patvirtino Mikėnų kultūros egzistavimą, kuri egzistavo anksčiau, nei klasikinė Graikija. Jau bronzos amžiaus pradžioje mikėniečiai turėjo paprotį gaminti auksines laidojimo kaukes.
Nauja kritikos banga
Po kasinėjimo darbų ataskaitos publikavimo kilo triukšmas: ne specialistai H. Šlymanui triukšmingai plojo, o akademinė bendruomenė jį kritikavo. Pripažintas vokiečių archeologas Ernstas Kurcius teigė, kad H. Šlymanas savo radinius bet kokia kaina stengiasi sutapatinti su Homero poemos įvykiais. Nors ir pats Trojos ieškotojas jau suprato savo darbų metodikos trūkumus. Bet negalima buvo neigti, kad jo kasinėjimų dėka, Egėjo jūros rajone egzistavo kultūra anksčiau nei klasikinė graikų kultūra ir ši kultūra niekuo nenusileido savo išsivystymu. Tuo metu radinių amžiaus dar nebuvo galima tiksliai datuoti, bet buvo aišku, kad priskirti juos Homero epochai negalima. Norint teisingai viską išsiaiškinti, buvo reikalingas profesionalumas ir mokslinės žinios. H. Šlymanas tai pripažino tik gyvenimo saulėlydyje.
Bendradarbiavimas su V. Derpfeldu
Praėjus dvejiems metams po Mikėnų kasinėjimo, 56-mečiui H. Šlymanui, žmona Sofija pagimdė sūnų. Trojos karo herojaus garbei sūnui suteikė Agamemnono vardą. 1879 m. H. Šlymanas atnaujino Trojos paieškas. Šį kartą jam padėjo Rudolfas Virchovas. Po metų archeologas pradėjo Orchomeno (Bojotija) kasinėjimus. Kartu su Troja ir Mikėnais, šis miestais taip pat yra minimas Homero epe. Bet aukso relikvijų čia surasti nepavyko: jos buvo išgrobstytos ankstesnių šimtmečių kapų plėšikų. thumb|H. Šlymano namas netoli Mikėnų. Tuo laikotarpiu H. Šlymanas pradėjo keisti savo diletantišką kasinėjimų būdą. Didelę įtaką suvaidino R. Virchovas, taip pat architektas ir archeologas Vilhelmas Derpfeldas. Jam buvo sunku priprasti prie nuoseklaus ir kruopštaus bendražygių metodo, bet palaipsniui išmoko savo paieškose naudoti akademinės archeologijos pasiekimus.
Tirynso archeologiniai kasinėjimai
1884 m. H. Šlymanas pradėjo Tirinto kasinėjimus, kur pagal padavimą gyveno Heraklis, ir iš kur achajų laivynas išplaukė į karą. H. Šlymanui su V. Derpfeldu pavyko surasti didelio pastato pamatus su daugybe koridorių, kiemų, didelių ir mažų salių su kolonomis ir šalia esančiais kambariais. Šio pastato pagrindą sudarė 12 x 10 m megaronas, kurio viduryje buvo aukuras ir keturios nešančiosios kolonos išpuoštos freskomis ir inkrustuotomis lubomis. Priešais buvo prieangis ir vestibiulis su į lauką išeinančia kolonada ir apsupta daugybės įvairių kambarių ir patalpų.
Šis pastatas kažkuo buvo panašus į tą, kur H. Šlymanas surado „Trojos Priamą“. Bet buvo vienas svarbus skirtumas: Tirinto pastatas visais atžvilgiais buvo žymiai didesnis. Tai reiškė, kad Trojos II pastatas, kurį H. Šlymanas laikė Homero laikų, iš tikro buvo žymiai senesnis ir negalėjo būti Trojos karo metu. Per neatsargų ir skubotą Trojos kasinėjimą jis to nepastebėjo ir daug ką nepataisomai sunaikino. H. Šlymanas tai suprato ir išgyveno didelį nusivylimą.
Tolesnius kasinėjimo darbus Tirinte jis perdavė V. Derpfeldui, kas anksčiau nebūtų buvę įmanoma, o pats išvyko į Kubą. Čia jis pardavė turimas geležinkelio kompanijos akcijas, o gautas lėšas investavo taip, kad iki gyvenimo pabaigos būtų aprūpinta šeima, o pats galėtų užsiimti archeologija. thumb|Antroji H. Šlymano žmona Sofija pasipuošusi papuošalais iš „Priamo lobio“. 65-metis H. Šlymanas turėjo problemų su ausimi, bet tai niekaip neatsiliepė jo aistrai ieškoti. Jis buvo suplanavęs darbus Kretoje ir Egipte.
Mirtis Neapolyje
Kitą dieną didysis archeologas-mėgėjas mirė. Liūdna žinia pasiekė Atėnus, žmona Sofija ir V. Derpfeldas išvyko parsivežti kūno.
1891 m. sausio 4 d. kūnas buvo parvežtas į Graikiją. Į archeologo karstą buvo įdėtos knygos: „Iliada“ ir „Odisėja“. Laidotuvių ceremonijoje dalyvavo daugelio šalių diplomatai.
H. Šlymanas ir šiuolaikinė archeologija
H. Šlymanas antikos laikų istoriją, kalbas ir archeologijos abėcėlę išmoko savarankiškai. Iš jo juokėsi profesionalai, bet jis surado tai, ko jie, pripratę aklai tikėti vadovėliams, surasti nesugebėjo. Nors jis ir buvo diletantas, jo ieškojimai suvaidino svarbų vaidmenį archeologijos raidai. Jam priklauso Egėjo civilizacijos atradimas. Bet jo principai – darbų vykdymo metodai ir archeologijos etika – šių dienų mokslininkams yra nepriimtini.
Tolimesni tyrimai
Po H. Šlymano mirties, Trojos kasinėjimus tęsė V. Derpfeldas. Jam pavyko nustatyti, kuris kultūrinis sluoksnis priskirtinas Trojos karo laikams, – ne antras, kaip manė H. Šlymanas, o šeštas. Todėl „Priamo lobis“ yra datuojamas apie 2000 m. pr. m. e. Nuo 1939 m. amerikiečių archeologas Karlas Blegenas pratęsė Trojos tyrinėjimą. Jo tyrimų rezultatai parodė, kad sudegę Trojos įtvirtinimai priklauso 7a kultūriniam sluoksniui. Šiandien mokslo visuomenė šią teoriją laiko labiausiai tikėtina.
Kalbant apie Egėjo kultūrą reikia atkreipti dėmesį ir į anglų archeologo Arturo Evanso tyrimų išvadas. Jis dirbo Kretoje, kur H. Šlymanui „pakasinėti“ neteko, ir surado Mino civilizacijos Kretos kultūrą, linijinį A raštą ir linijinį B raštą. 1952 m. anglų filologas Maiklas Ventris iššifravo „linijinį B“ raštą. Molio lentelėse su senovės rašmenimis buvo minimas Achilo ir Hektoro vardai, bet jie priklausė paprastiems žmonėms, o ne Homero herojams.
Iššifravus senovės raštus išaiškėjo, kad Mikėnų kultūros žmonės kalbėjo kalba labai panašia į senovės graikų kalbą. Tai buvo vienintelis siūlas rišantis Mikėnų civilizaciją su Homero kūryba. Daugelis mokslininkų iki M. Ventriso bandė perskaityti šiuos raštus, bet nesėkmingai. Gaila, bet talentingas lingvistas 1956 m. žuvo. „Linijinis A“ raštas kol kas lieka neiššifruotas.