cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Frydrichas Gustavas fon Šachtas
Frydrichas Gustavas fon Šachtas (von Schacht Friedrich Gustaw, 1820–1886 m.) – iš Prūsijos atvykęs vokiečių architektas.
Leonas XI
Leonas XI (, tikroji pavardė Alessandro Ottaviano de' Medici, 1535 m. birželio 2 d. Florencijoje, Italija – 1605 m. balandžio 27 d. Romoje) – Romos katalikų bažnyčios 232–asis popiežius, valdęs nuo 1605 m. balandžio 1 d. iki balandžio 27 d. – mirties dienos. Ketvirtasis popiežius, turėjęs Medičių pavardę, popiežiaus Leono X sūnėnas.
Biografija
thumb|left|180px|Leono XI herbas Florencijoje Toskanos didysis kunigaikštis Kozimas de Medičis Aleksandrą skyrė ambasadoriumi prie Šventojo sosto. 1573 m. Aleksandras paskirtas Pistojos vyskupu, 1574 m. – Florencijos arkivyskupu. 1583 m. gruodžio 12 d. iš popiežiaus Grigaliaus XIII gavo kardinolo įšventinimus. Tą pačią dieną kardinolais tapo ir Giovanni Battista Castagna, Niccolo Sfrondrati bei Giovanni Antonio Facchinetti de Nuce, vėliau XVI a. atitinkamai tapę popiežiais Urbonu VII, Grigaliumi XIV ir Inocentu IX. Nei vienas iš popiežių, tapusių kardinolais tą dieną, vėliau neišbuvo bažnyčios vadovais ilgiau nei metus. 1596 m. paskirtas popiežiaus legatu Prancūzijoje.
Valdymo laikotarpis
1605 m. kovo 14 d. Aleksandras de Medičis išrinktas naujuoju popiežiumi. Jo kandidatūrą parėmė Italijos ir Prancūzijos kardinolai, prieštaravo Ispanijos karalius Pilypas III Habsburgas. Leonas XI valdė bažnyčią labai trumpai – mirė 28–ąją pontifikato dieną, todėl jam prigijo popiežiaus-Žaibo pravardė (Papa Lampo).
Rugpjūčio 2
Rugpjūčio 2 yra 214-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 215-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 151 diena.
Šventės
(kol kas neįvestos)
Vardadieniai
Euzebijus – Steponas – Tautvilas – Guoda – Gustavas – Alfonsas
Minarchizmas
Minarchizmas – politinė ideologija, anarchizmo forma, teigianti, kad valstybė egzistuoti privalo, tačiau jos įtaka turi būti ypač maža – tik tokia, kokios užtektų apginti asmens teises ir laisves, kitu atveju likusias negindamas. Tuo jis skiriasi nuo visiško anarchizmo ar anarchokapitalizmo, teigiančio, kad jau vien pats valstybės egzistavimas yra žmogaus teisių ir laisvių pažeidimas, todėl ne tik nebūtinas, bet ir žalingas dalykas.
Minarchizmo terminą pirmasis pavartojo liberalizmo ir anarchokapitalizmo ideologas Samuel Edward Konkin III apie 1970 m.
Nors minarchistai sutinka dėl paties principo, kad asmens laisvė yra svarbiausias kriterijus sprendžiant kurias gyvenimo sritis turėtų tvarkyti valstybė, egzistuoja nesutarimai dėl pačių sričių. Turbūt labiausiai kraštutinis variantas yra palikti valstybei tik teisėsaugą ir įstatymų leidimą. Šiek tiek nuosaikesni minarchistai pasisako ir už įvairaus bendro visuomenės turto – pavyzdžiui, pinigų leidimo, kelių ir geležinkelių priežiūros palikimą valstybei.
Taip pat minarchistai pasisako už kuo didesnę valstybės decentralizaciją, pavyzdžiui, didesnę miestų ar regionų savivaldą, kadangi sprendimai jų nuomone turėtų būti geresni, kai jų priėmėjai yra arčiau aptariamų objektų.
Ši ideologija kritikuojama kaip prieštaringa. Pavyzdžiui, jau vien tam, kad valstybė galėtų egzistuoti – nesvarbu, kokias ji turės teises ir kokias sritis tvarkys – jos piliečiai privalo būti apmokestinti. Tai jau pažeidžia asmens teisę į savo turtą, be to automatiškai reikalauja palikti valstybei galimybę naudoti prievartą prieš asmenį tais atvejais, kai jis atsisako mokėti mokesčius.
Žinomiausi minarchistai: Ludwig von Mises, Friedrich Hayek, Milton Friedman ir kiti.
1705 m.
1705 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Nedatuoti
Robertas Antinis (1898)
thumb|220px|Nepriklausomybės paminklas Rokiškyje miniatiūra|160px|left|Bareljefas Kaune, [[Laisvės alėja|Laisvės al. 48]] thumb|220px|Eglė žalčių karalienė Palangoje
Robertas Antinis (1898 m. gruodžio 3 d. Kaldabrunioje, Ilūkstės apskritis, Latvija – 1981 m. lapkričio 19 d. Kaune) – Lietuvos dailininkas, skulptorius.
Biografija
Mokėsi Rokiškyje, 1921–1922 m. piešimo kursuose Kaune, 1922–1927 m. Kauno meno mokyklos skulptūros skyriuje (1922–1925 m. tapybos pas Justiną Vienožinskį, 1925–1927 m. skulptūros pas Kajetoną Sklėrių). 1928–1933 m. studijavo Paryžiaus aukštojoje dekoratyvinės dailės mokykloje (École Nationale Supérieure des Arts Décoratifs).
Grįžęs iš užsienio, buvo Tauragės Aukštosios komercinės mokyklos, Tauragės mokytojų seminarijos, o kiek vėliau Kauno IV valstybinės gimnazijos ir Kauno valstybinės amatų mokyklos mokytoju. 1940–1951 m. dėstė Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute. Jo mokiniai: Konstantinas Bogdanas, Gediminas Jokūbonis, Kazimieras Kisielis, Jadvyga Mozūraitė-Klemkienė, Leonas Žuklys ir kt. Nuo 1933 m. dalyvavo parodose. Nuo 1936 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Kūryba
Kūrė dekoratyvines skulptūras, mažąją plastiką, paminklus. Sukūrė skulptūras paminklams: Širvintose (1927 m.), Kretingoje, Biržuose (1929–1930 m.), Rokiškyje (1931 m.), Rietave (1949 m.), Ukmergėje (1951 m.), Druskininkuose (1952 m.). Reikšmingiausi kūriniai – dekoratyvinės skulptūros: „Eglė žalčių karalienė“ Palangoje (1958 m., past. 1960 m.), „Dūdorius“ Panevėžyje (1963 m., past. 1974 m.), „Kanklininkas“ Kaune (1968 m., past. 1975 m.), „Bičiulystė“ Klaipėdoje (1981 m.).
Parengė projektus memorialiniams muziejams Salaspilyje (Latvija, 1963 m.) ir Kauno IX forte (1970 m.). Kai kurios dailininko skulptūros yra sukurtos kartu su sūnumi Robertu Antiniu (jaunesniuoju).
TSG 1899 Hoffenheim
Sinsheimo „Hoffenheim“ – Vokietijos futbolo klubas iš Zinsheimo priemiesčio Hofenheimo.
Istorija
Klubas įkurtas 1899 m. liepos 1 d.
Sudėtis
2021 m. spalio 3 d.
Lauksargis (reikšmės)
Lauksargiu vadinama:
Šelonė
Šelonė  – upė Rusijoje, Pskovo ir Novgorodo srityse.
Prasideda pelkėse Pskovo srityje, teka į rytus. Porchovo mieste plotis pasiekia 40 m, Solcuose – 70 m, o prie žiočių išsiplečia iki kelių kilometrų. Įteka į Ilmenį iš vakarų, suformuoja nedidelę deltą. Vidutinis nuotėkis 59 km nuo žiočių – 43,6 m³/s.
Didžiausias intakas – Mšaga (kairysis).
Upėje daug slenksčių, laivuojama nuo Solcų. Upės baseine yra mineralinių šaltinių. Miestai prie Šelonės yra Porchovas ir Solcai.
Plauginiai
Plauginiai – kaimas rytinėje Kelmės rajono savivaldybės dalyje, 2 km į pietus nuo Tytuvėnų.
Dvarviečiai (Pagojukai)
Dvarviečiai – viensėdis Raseinių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Kaulakių.
Homoseksualumas
Homoseksualumas (iš 'tas pats' ir  'lytis') – seksualinis potraukis tarp tos pačios lyties atstovų. Kaip seksualinė orientacija, homoseksualumas yra „ilgalaikių emocinių, romantinių ir (arba) seksualinių potraukių“ modelis tos pačios lyties žmonėms. Homoseksualios orientacijos vyrai dažnai vadinami gėjais, o moterys lesbietėmis.
Kartu su biseksualumu ir heteroseksualumu, homoseksualumas yra viena iš trijų pagrindinių seksualinės orientacijos kategorijų. Mokslininkai nežino, kas tiksliai lemia asmens lytinės orientacijos susiformavimą ir nelaiko seksualinės orientacijos nei liga, nei pasirinkimu. Manoma, kad ją lemia kompleksinė genetinių, hormoninių ir aplinkos įtakų sąveika. Tyrimai rodo, kad homoseksualumas yra įprasta ir natūrali žmogaus seksualumo rūšis. Homoseksualus elgesys taip pat užfiksuotas daugelyje gyvūnų rūšių. Nors ilgą laiką buvo manoma, kad seksualinę orientaciją pakeisti galima psichologinių intervencijų pagalba ar pagydyti kaip ligą, tokie bandymai nebuvo sėkmingi. Dažnai tokia terapija suluošindavo pacientus.
Sunku patikimai nustatyti, kokią visuomenės dalį sudaro homoseksualūs asmenys, todėl, kad žmonės šį faktą slepia ir nenori būti identifikuoti dėl visuomenės išankstinio nusistatymo, diskriminacijos, homofobijos ir heteroseksizmo. Apklausos Vakarų kultūrose rodo, kad vidutiniškai apie 90% populiacijos save įvardija kaip visiškai heteroseksualius. Išanalizavus 67 tyrimus nustatyta, kad lytinis santykiavimas tarp vyrų (neatsižvelgiant į orientaciją) paplitęs tarp 6-20% pasaulio populiacijos. Lietuvoje 2011 m. vykusio gyventojų surašymo metu tik 24 vienalytės poros prisipažino esantys sugyventiniai.
Nuo XX a. Pabaigos pasaulinis judėjimas siekė laisvės ir lyčių lygybės, įskaitant kovos su patyčiomis įstatymų, nediskriminavimą užtikrinančių teisės aktų, vienodų galimybių naudotis sveikatos priežiūros paslaugomis, teisės įsivaikinti ir būti tėvais bei įtvirtinti santuokos lygybę.
Istorija
miniatiūra|Rožinis trikampis. Nacių [[Koncentracijos stovykla|koncentracijos stovyklose naudotas homoseksualių kalinių ženklinimui. Vėliau tapo tarptautiniu simboliu homoseksualų teisių judėjime.]] Homoseksualumas įvairiuose šaltiniuose fiksuojamas per visą žmonijos istoriją ir ne visada buvo smerkiamas. Mokslininkų teigimu, terminas „homoseksualumas“ yra problemiškas, kai naudojamas tyrinėjant senovės kultūras, nes, pavyzdžiui, nei graikai, nei romėnai neturėjo nė vieno žodžio, aprėpiančio tą patį semantinį diapazoną kaip šiuolaikinė „homoseksualumo“ samprata. Be to, požiūris į įvairias seksualines praktikas, skirtingai laikotarpiais ir skirtingose kultūrose buvo nevienodas.
Abraominių religijų kultūrose įstatymas ir bažnyčia sodomiją įtvirtino, kaip nusikaltimą dieviškam įstatymui ar nusikaltimą gamtai. Tačiau analinio sekso smerkimą kaip „nenatūralų“ galima atsekti iki Senovės Graikijos Platono laikų. Nors Senovės Graikijoje homoseksualumas buvo visiškai normalus reiškinys. Aristotelis savo raštuose Politika atmetė Platono idėjas apie homoseksualumo panaikinimą; jis paaiškina, kad pavyzdžiui keltai, tokius santykius laiko ypatingai garbingais, o kretiečiai taip reguliuoja savo gyventojų skaičių.
Senovės Romoje atletiškas jaunas vyro kūnas liko vyrų seksualinio dėmesio centre, visi imperatoriai išskyrus Klaudijų turėjo vyrų meilužių. Tik 390 m. e. m. krikščionių imperatorius Teodosijus I išleido įstatymą, pasmerkusį pasyvius vyrus sudeginimui ant laužo. Nepaisant to, mokesčiai iš viešnamių su vyrais buvo renkami iki Anastasijaus I valdymo pabaigos 518 m. Justinianas, pasibaigus savo valdymo laikui, išplėtė draudimą ir aktyviam partneriui (558 m.), pagrįsdamas tikėjimu, kad toks elgesys gali sukelti „Dievo rūstybę“ ir miestų sunaikinimą.
Daugelis religijų homoseksualų ar biseksualų elgesį iki šiol laiko laiko nuodėme ir asmens pasirinkimu. Romos katalikų bažnyčia šiuo metu pripažįsta skirtingų lytinių orientacijų egzistavimą, tačiau remdamasi homoseksualių santykių reprodukcijos stokos argumentu reikalauja susilaikymo nuo tokių santykių.
1960-aisiais Vakaruose pradėjo formuotis šiuolaikiniai socialiniai LGBT judėjimai, ir nuo 1970-ųjų gėjų klubų steigimas bei LGBT paradų rengimas tapo masiniu ir reguliariu reiškiniu. Per keletą paskutinių dešimtmečių pasikeitė ir teisinė homoseksualių asmenų padėtis. Kai kurių valstybių teisė šiuo metu numato vienos lyties asmenų santuokas, o daugelio Europos šalių teisėje sukurtas civilinės sąjungos institutas.
Teisė ir politika
Dalyje pasaulio šalių seksualiniai santykiai tarp pilnamečių asmenų nėra draudžiami. Kitose šalyse tokie santykiai draudžiami, kai kuriose islamiškose šalyse už šio draudimo nepaisymą gresia mirties bausmės. Kai kuriose šalyse homoseksualūs asmenys gali sudaryti santuokas, kurios yra teisiškai lygiavertės heteroseksualių asmenų santuokoms.
Iki XX a. homoseksualizmas buvo kriminalizuotas bevek visose pasaulio šalyse. XX a. homoseksualizmas pradėtas dekriminalizuoti, pradžioje Europos šalyse, pvz., Lenkijoje 1932 metais, Danijoje 1933 metais, Švedijoje 1944 m., Jungtinėje Karalystėje - 1967 metais. 1973 m. Amerikos psichiatrų asociacija pašalino homoseksualumą iš sveikatos sutrikimų sąrašo.
Lietuvos psichologų sąjunga homoseksualumo nelaiko liga nuo 1992 m., kai Pasaulio Sveikatos Organizacija patvirtino Tarptautinę ligų klasifikaciją TLK-10, naudojamą ir Lietuvoje, kurioje neliko homoseksualumo kaip ligos. Šiuo metu visų didžiausių pasaulio valstybių profesinės psichinės sveikatos organizacijos laikosi nuomonės, jog homoseksualumas nėra patologija, ir bet kokie bandymai teikti gydymo terapiją homoseksualiam asmeniui gali privesti prie psichinių sutrikimų. 2001 metais analogišką poziciją oficialiai paskelbė ir Kinijos psichiatrų asociacija.
1993 metų birželio 10 dieną Lietuva panaikino Baudžiamojo kodekso (BK) 122 straipsnio dalį, numatančią laisvės atėmimą iki trejų metų už savanoriškus dviejų suaugusių vyrų lytinius santykius.
Visos 10 valstybių šiais laikais skiriančios mirties bausmę už homoseksualumą yra islamo pasaulyje, kur laikomasi šariato.
Homoseksualumo priežastys
1886 metais seksologas Richardas von Krafft-Ebingas savo darbe „Psychopathia Sexualis“ plačiai aprašė potraukį tos pačios lyties asmenims. Pradedant šiuo veikalu, iki XX a. antrosios pusės medikų bendruomenėje vyravo nuomonė, jog homoseksualumas yra sutrikimas, priskiriamas lytiniams nukrypimams.
Šiuo metu nėra vieningos nuomonės dėl to, kas lemia konkretaus asmens homoseksualumą – egzistuoja genetinės, hormoninės kilmės, taip pat socialinės teorijos. Visuotinai sutariama tik dėl to, kad konkreti lytinė orientacija nusistovi ankstyvame asmens vystymosi etape ir negali būti valingai keičiama. Mokslininkai taip pat nustatė, kad homoseksualus elgesys būdingas ne tik žmonėms, bet ir kitoms gyvūnų rūšims (pvz., pingvinams, šimpanzėms, delfinams). Kai kurių heteroseksualių ir homoseksualių žmonių smegenų tyrimų duomenimis, homoseksualumas yra ne įgyjamas, o įgimtas , tačiau kol kas neaišku, ar tai lemia genai, ar priklauso nuo hormonų poveikio vaisiui gimdoje.
Zigmundas Froidas darė prielaidas, kad alternatyva tik „įgimtas“ arba tik „įgytas“ yra arba nepilna, arba ne visiškai atitinka tas sąlygas, kurioms esant formuojasi homoseksualumas. Nei „įgimtumo“, nei „įgytumo“ teorijos, anot Froido, nepaaiškina inversijos (taip jis vadino homoseksualumą kaip vieną iš nukrypimų pagal seksualinį objektą) esmės, kadangi pirmuoju atveju tenka paaiškinti, kas būtent žmogui yra įgimta (ir nejaugi jau nuo pat gimimo kūdikis yra susietas su konkrečiu seksualiniu objektu), o antru atveju reikia paaiškinti, ar vien išoriniai veiksniai gali lemti homoseksulios asmenybės formavimąsi, ar reikalingas dar ir kažkoks vidinis asmens atsakas į tuos veiksnius (t. y. kodėl ne visi žmonės tomis pačiomis ar panašiomis sąlygomis tampa homoseksualūs). Taigi galiausiai Froidas daro išvadą, kad seksualinis potraukis ir seksualinis objektas nėra tokie neatsiejami ir kad galbūt iš pradžių seksualinis potraukis egzistuoja pats savaime, nebūdamas nukreiptas į kokį nors konkretų objektą ir nebūdamas pastarojo sukeltas. Be to, Froidas taip pat pažymėjo, kad psichoanalizės požiūriu seksualinio objekto pasirinkimo nepriklausomumas nuo objekto lyties atrodo esąs pirminis, t. y. pirmiausia pasireiškia galimybė laisvai elgtis tiek su vyriškais, tiek su moteriškais lytiniais organais, kas pastebima vaikystėje arba senovės istorijos pirmykštėse bendruomenėse. Kaip įvairių apribojimų pasekmė pasireiškia seksualinio potraukio nukrypimas į vieną arba į kitą pusę, t. y. į homoseksualumą ar heteroseksualumą. Psichoanalizės požiūriu, pabrėžė Froidas, ypatingas vyro susidomėjimas moterimi yra tokia pati mokslinė problema, kurią reikia paaiškinti, o ne savaime suprantamas dalykas. Lemiamas momentas pasirenkant galutinį seksualinį objektą, anot Froido, ateina tik po seksualinės brandos ir galutinę orientaciją nulemia gausybė nepastebėtų ir neištirtų veiksnių, kurie yra iš dalies konstituciniai (vidiniai, kylantys iš savo psichosomatinės konstitucijos), iš dalies išoriniai.
Homoseksualus seksas
JAV vykdytos apklausos, kurioje dalyvavo beveik 25 tūkstančiai vyrų, užsiimančių lytiniais santykiais su kitais vyrais, duomenimis, dažniausiai pasitaikiusios sekso formos paskutiniojo seksualinio įvykio metu buvo oralinis seksas (felacija; 72.7%) ir abipusė masturbacija (68.4%). Tuo tarpu analiniu seksu per paskutinįjį seksualinį įvykį užsiėmė tik 37.2% apklaustųjų.
Tuo tarpu Jungtinėje Karalystėje atliktos daugiau nei 1200 dalyvių apklausos duomenimis, moterų, kurios užsiima seksu su kitomis moterimis, kaip dažnos seksualinės veiklos dažniausiai buvo įvardintos vaginalinis įsiskverbimas pirštais (84%), oralinis seksas (kunilingas; 72%) ir abipusė masturbacija (71%). Rečiau įvardijama buvo tribadija (50%), vaginalinis įsisverbimas sekso žaislais (16%) ir kitos sekso formos.
Homoseksualumo paplitimas
Visiškai vienareikšmių duomenų nėra, nes daugumoje tyrimų naudojami gana skirtingi homoseksualumo apibrėžimai (pvz., vienais atvejais homoseksualu laikomas žmogus, patyręs orgazmą dėl homoseksualių santykių, kitais atvejais – bet kokių homoseksualių santykių turėjęs žmogus, trečiais – tik žmonės, kurie pripažįsta, kad tos pačios lyties asmenys juos traukia labiau, nei priešingos ir pan.), dalis homoseksualų net ir demokratiškose šalyse nedrįsta pripažinti savo orientacijos, taip pat – dalis tyrimų yra daromi tiesiog tendencingai, siekiant įrodyti itin mažą ar itin didelę homoseksualių asmenų dalį visuomenėje.
Dailydukas II
Dailydukas II – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Ubiškių.
Henrikas Guobys
Henrikas Guobys (1928 m. lapkričio 4 d. Inturkėje – 1986 m. sausio 7 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas reumatologas, medicinos mokslų daktaras.
Biografija
1953 m. baigė Vilniaus universitetą. 1953–1986 m. dirbo Eksperimentinės ir klinikinės medicinos institute: 1958–1968 m. kurortologijos, 1968–1979 m. artrologijos, nuo 1979 m. reabilitacijos skyriaus vedėjas. 1967 m. su kitais pradėjo organizuoti sergančiųjų reumatinėmis ligomis medicininę, socialinę ir profesinę reabilitaciją Lietuvoje; pagrindė ją teoriškai. 1967–1978 m. LSSR fizioterapeutų ir kurortologų mokslinės draugijos pirmininkas. 1984 m. medicinos mokslų daktaras. Nuo 1985 m. profesorius.
Merčisono meteoritas
Gausu organinių junginių – aptikta daugiau kaip 100 amino rūgščių ir kt. Įrodyta, kad dalis junginių tikrai yra nežemiškos kilmės, todėl tai parodo, kad dauguma organinių junginių, kurie yra gyvybės Žemėje komponentai, egzistavo ankstyvoje Saulės sistemoje ir galėjo vaidinti lemiamą vaidmenį gyvybės atsiradime.
Alpinija
Alpinija (Alpinia) – imbierinių (Zingiberaceae) šeimos augalų gentis.
Gentyje yra apie 230 rūšių.
Rūšys
ir kt.
Vjenas
Vjenas (, puatjė-sentonžų tarme – Viéne, langedokų kalba – Vinhana arba Viena) – Prancūzijos departamentas šalies centro vakaruose, Naujosios Akvitanijos regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę. Administracinis centras – Puatjė.
Departamente 3 apskritys, 38 kantonai, 22 municipaliniai susivienijimai ir 281 komunos. Plotas – 6 990 km².
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais, apimant Puatu provinciją. Iš pradžių departamente buvo 6 apskritys: Ludunas, Puatjė, Šatelro, Sivri, Monmorijonas ir Lusinjanas. 1926 m. liko trys.
Geografija
thumb|Vieno keliai Vieno departamentas ribojasi su Šaranto, De Sevro, Meno ir Luaros, Aukštutinės Vjenos, Endro ir Luaros bei Endro departamentais.
Vieno departamentas yra takoskyroje tarp Paryžiaus baseino ir Akvitanijos baseino.
Klimatas
Klimatas kontinentinis – okeaninis, švelnus, įtakos turi Atlanto vandenynas.
Ekonomika
Departamente išplėtotas žemės ūkis. Gaminamas vynas, sviestas, sūris.
Pramonė sukoncentruota Šatelro mieste. Gaminama elektros, elektronikos ir mechaninė įranga automobiliams ir aviacijai.
Trečiojo sektoriaus ekonomika vyrauja Puatjė. Universiteto medicinos centre dirba 5100 tarnautojų.
Politika
Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Alenas Fušė ir Žanas Pjeras Rafarenas (abu UMP), Atstovų rūmuose – 4 nariai. Generalinę tarybą sudaro 38 nariai, kurie renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Pūga
Pūga perskirsto sniego dangą, formuoja sniego pusnis prie kliūčių, užpusto kelius. Be to, pūgos metu dėl nuolatinio oro srauto slėgio sniego danga tampa tankesnė. Dėl sniego perskirstymo, pučiant stipriam gūsingam vėjui, sniego dangos storis pasidaro netolygus, vienur išauga pusnys, kitur, kur vėjas stipresnis, žemė būna plika. Jeigu sniegas sausas, purus, jį ima pustyti 4–5 m/s vėjai. Sniegas tuomet keliauja pačia pažeme, nepakildamas aukščiau nei 10–20 cm. Siaučiant pūgai labai pablogėja matomumas, ypač jeigu dar ir sninga.
Rūšys ir intensyvumo klasifikacija
Pagal aukštį, į kurį vėjas pakelia sniegą nuo žemės paviršiaus ir vėjo greitį, išskiriamos 3 pūgų rūšys: sudėtingoji pūga, pažemio pūga ir pustymas. Tačiau per pūgą taip pat krinta ir sniegas, todėl sunku atskirti krintantį ir pakeliamą sniegą.
Pažemio pūgos metu sniegas nekrinta, o yra vėjo pakeliamas nuo sniego dangos paviršiaus. Kad prasidėtų šio tipo pūga, vėjo greitis turi pasiekti kritinę reikšmę. Kritinė reikšmė priklauso nuo atskirų sniego dangos paviršiaus snaigių dydžio, formos bei masės, taip pat nuo snaigių sukibimo laipsnio. Pastarąjį dydį lemia oro temperatūra ir sniego slūgsojimo laikas (kuo šių rodiklių reikšmės didesnės, tuo didesnis ir sukibimo laipsnis). Jei sniego danga drėgna ir susigulėjusi arba sniego paviršius apledėjęs, tai net ir pučiant stipriam vėjui pūga gali neprasidėti. Pažemio pūga fiksuojama tuo atveju, jei nustatomas dėl pūgos sumažėjęs meteorologinio matomumo nuotolis. Kai sniegas pernešamas tik pačiame apatiniame atmosferos sluoksnyje (nuo kelių centimetrų iki 2 metrų aukščio virš sniego dangos paviršiaus), jis vadinamas pažemio pustymu. Į didesnį aukštį sniego dalelės pakyla tik pučiant stipriam vėjui ir sustiprėjus oro turbulencijai.
Aleksandras Guobys
Aleksandras Guobys (1932 m. kovo 31 d. Varkujuose, Vyžuonų valsčius – 2019 m. gruodžio 26 d. Vilniuje) Lietuvos teatrologas, humanitarinių mokslų daktaras. Palaidotas Vilniaus Karveliškių kapinėse.
Biografija
1940–1944 m. mokėsi Debeikių progimnazijoje, 1944–1951 m. Utenos gimnazijoje, 1951 m. baigė Vilniaus gimnaziją. 1953–1957 m. Vilniaus pagalbinės mokyklos-internato auklėtojas, mokytojas. 1953–1960 m. studijavo Vilniaus pedagoginiame institute. 1958–1973 m. Lietuvos teatro draugijos metodinio kabineto vedėjas, Aktorių namų direktorius Vilniuje. 1965–1969 m. Vilniaus kultūros mokyklos dėstytojas. 1966 m. baigė A. Lunačiarskio teatro meno institutą Maskvoje, 1967–1971 m. šio instituto aspirantas.
1969–2002 m. LSSR konservatorijos (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytojas; 1969 m. docentas. 1973–1991 m. dirbo LSSR centriniame literatūros ir meno archyve. 1981 m. menotyros mokslų kandidatas. 1991–1992 m. Lietuvos archyvų generalinis direktorius. Nuo 1991 m. Lietuvos teatro istorijos ir tradicijų draugijos pirmininkas. 1993–1999 m. dėstė Vilniaus universitete. 1996–1997 m. Vytauto Didžiojo universiteto, nuo 1997 m. Klaipėdos universiteto dėstytojas. 1997–2002 m. Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejaus direktorius. Nuo 2006 m. Lietuvos teatro sąjungos fondo žurnalo „Lietuvos scena“ redakcijos kolegijos pirmininkas.
Pūga
Sukeliantys veiksniai
Pūgas Lietuvoje dažniausiai sukelia pietų ir pietryčių vėjai, nes tuo metu Lietuvos teritorija būna priekinėje iš vakarų atslenkančių ciklonų dalyje. Ilgos ir stiprios pūgos kyla, jeigu ciklonas didelis ir gilus (slėgis jo centre – 960–970 hPa). Krituliai per pūgas būna susiję su šiltaisiais (šiltojo tipo) okliuzijos frontais. Pažemio pūga gali kilti ir ciklono užnugaryje. Palanki sąlyga pūgai – jei sninga ant anksčiau sniego dangos paviršiuje susidariusios ledo plutos.
Žala
miniatiūra|222x222px|Vidutinė pūgų trukmė per metus Lietuvoje, valandomis Pūgos, užnešdamos sniegu automobilių kelius, geležinkelius ir oro uostus, daugiausia žalos padaro transporto sektoriui. Susisiekimas tuomet gali būti sutrikęs net kelias paras. Nepaisant to, kad orų prognozėse pūgos būna numatomos prieš 3–4 paras, jų žala dėl to nesumažėja. Kelių priežiūros tarnybos nespėja valyti sniego, dėl to kartais tenka net nutraukti pamokas mokyklose, atšaukti renginius, atidėti lėktuvų skrydžius ir pan.
Trukmė ir tikimybė
miniatiūra|222x222px|Vidutinis pūguotų dienų skaičius per metus Lietuvoje Pūgų trukmė ir tikimybė Lietuvos teritorijoje skirtinga: daugiausia valandų jos siaučia pietinėje Žemaičių aukštumos dalyje (100–130 val.) ir Rytų Lietuvoje (60–70 val.), kitur – 30–60 val. per metus. Vienos pūgos vidutinė trukmė – 6–7 val. Teritorinis pūguotų dienų pasiskirstymas analogiškas trukmės pasiskirstymui: per metus pūguotų dienų būna nuo 10 iki 25, tačiau yra buvę žiemų, kai pūgos siautėjo 40 dienų, o Žemaičių aukštumoje – net 55 dienas per metus. Dažniausiai pūgų pasitaiko sausį ir vasarį (55–60 % metinio skaičiaus). nors jos gali kilti nuo lapkričio iki kovo.
Rekordai
Vidutiniškai septynis kartus per dešimt metų Lietuvoje siaučia stichinė pūga (vyraujantis vidutinis vėjo greitis – 15–20 m/s, trukmė ≥ 12 val.). Dažniausiai stichinė pūga vienu metus siaučia penktadalyje ar šeštadalyje Lietuvos teritorijos (kitur tuo metu kyla vidutinė pūga). Tik kartą, 1982 m. sausio 6–7 d., ypač stipri pūga (vėjo greitis tuomet buvo daugiau kaip 20 m/s,) siautėjo net trečdalyje Lietuvos teritorijos. Ilgiausiai – 30 val. 30 min. – ji truko Ukmergėje. Šios pūgos metu temperatūra buvo –16...–18°C (įprasta, jog temperatūra pūgų metu būna –5...–10°C), be to, smarkiai snigo, ir sniego danga pastorėjo net 30–40 cm. Tai buvo katastrofinis meteorologinis reiškinys, pareikalavęs žmonių aukų. Keliai buvo nepravažiuojami 5–6 dienas.
Viena ilgiausių pūgų Lietuvoje siautėjo 1969 m. vasario 8 d. Panevėžyje, ji truko net 78 val. 25 min. (daugiau kaip tris paras), vėjo greitis buvo 16 m/s, gūsiuose – iki 20 m/s.
Nuorodos
Tormenta
Latviškoji Vikipedija
Latviškoji Vikipedija – latvių kalba kuriamas laisvosios interneto enciklopedijos Vikipedijos skyrius, Vikimedijos fondo projektas. Interneto enciklopedija kuriama, remiantis laisvojo turinio bei vikio principais.
Istorija
thumb|250px|Vikipedijos projekto reklama [[Ryga|Rygoje.]]
Pradėta kurti 2003 m. birželio mėn. 2007 m. liepos 19 d. Vikipedija peržengė 10 tūkst. straipsnių ribą, 2013 m. rugpjūčio 17 d. – 50 tūkst., 2020 m. sausio 24 d. Vikipedijoje jau buvo 100 tūkst. straipsnių.
2018 m. liepos 3 latviškoji ir kt. Vikipedijos laikinai apribojo prieigą protestuodamos prieš ES autorinių teisių įstatymų pakeitimus.
Juozas Gurauskis
Juozas Gurauskis (1884 m. kovo 2 d. Arkšva, Ylakių valsčius – 1911 m. gegužės 31 d. Jalta) – Lietuvos rašytojas.
Biografija
Mokėsi gimnazijoje ir komercinėje mokykloje Sankt Peterburge, nuo 1907 m. Kijevo universitete studijavo mediciną. Susirgęs tuberkulioze gydėsi Kaukaze, Kryme.
Apsakymų, publicistinių straipsnių, feljetonų paskelbė laikraščiuose „Lietuvos žinios“, „Naujoji gadynė“, „Vilniaus žinios“, „Žarija“. Kūrybos socialinis ir visuomeninis kriticizmas remiasi kairiųjų doktrinų, daugiausia socialdemokratų idėjomis. Apsakymuose pašiepiama kunigija („Duobė“, „Kalakutai“), tikėjimas („Kalėdų naktis“), inteligentų sumiesčionėjimas („Susimildamas“), smerkiamas žmogaus beteisiškumas („Kareivis“). Apsakymai realistiniai, stilistinė raiška artima šnekamosios kalbos žodynui, retorikai ir poetikai.
Lauksargis (Šilalė)
Lauksargis – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Kaltinėnų.
Markomanai
thumb|350px|Markomanai žemėlapio centre. Oranžine spalva svebų gentys I a. Markomanai buvo germanų gentis, tikriausiai artima svebams ar svevams.
Dainavėlė
Dainavėle vadinami kaimai:
Markomanai
Mokslininkai mano, kad jų pavadinimas galėjo kilti iš:
Drusas užpuolė markomanus 9 m. pr. m. e. ir išvijo į dabartinę Bohemijos teritoriją. Ten jų karalius Marobodujus įkūrė galingą karalystę, kurią Augustas laikė grėsme Romai. Bet prieš jam pradedant veikti prasidėjo karas Ilyrijoje. Galiausiai Katualda nuvertė ir ištrėmė Marobodujų 19 m. e. m.
I a. Tacitas savo Germanijos I knygoje 42 eilutėje mini, kad markomanus valdo Romos paskirti karaliai. II a. markomanai priklausė sąjungai su kvadais, vandalais, sarmatais, kuri buvo nukreipta prieš Romos imperiją. Tai sukėlė didelių genčių, galbūt gotų judėjimas. Pagal istoriką Eutropijų, imperatoriaus Marko Aurelijaus pajėgos trejus metus kovojo su markomanų sąjunga Karnunto tvirtovėje Panonijoje. Eutropijus palygino karą su markomanais ir jų sąjungininkais ir Marko Aurelijaus pergalę su Punų karais. Palyginimas tikslus, nes markomanų karai turi persilaužimo tašką ir keletą ryškių romėnų pralaimėjimų. Per karus žuvo du Pretorijų sargybos vadai. Karas prasidėjo 166 m., kai markomanai perėjo sieną tarp Vindobonos ir Karnunto ir įsiveržė palei Noriko ir Panonijos provincijų ribą, nuniokojo Flaviją Solvą ir buvo tik trumpai sustabdyti prieš jiems pasiekiant Akvilėją prie Adrijos jūros. Karas truko iki Marko Aurelijaus mirties 180 m. Paaiškėjo, kad jis tik dalinai buvo sėkmingas Romai ir Dunojus liko imperijos siena visą likusį jos gyvavimą.
Markomanai gavo krikštą valdant karalienei Fritigil (IV a. vidurys), kuri susirašinėjo tuo reikalu su Ambrozijumi iš Milano.
Yra runų abėcėlė, vadinama markomanų runom, bet abejojama, kad jos susijusios su markomanais.
409 m. perėjęs Pirėnus markomanų, kvadų ir burų būrys įsikūrė Galecijos provincijoje (dabar Galisija ir šiaurinė Portugalija), kur jie buvo laikomi foederati ir įkūrė Galecijos svebų karalystę. Jos karaliumi tapo Hermerikas. Brakara Augusta (dabar Braga Portugalijoje), anksčiau buvusi Romos Galecijos sostine, tapo Svebų karalystės sostine.
Kamčiatka (upė)
Kamčiatka  – upė Rusijos šiaurės rytuose, ilgiausia Kamčiatkos pusiasalyje. Prasideda Viduriniame kalnagūbryje, aukštupyje slenkstėta. Teka šiaurės rytų kryptimi Vidurio Kamčiatkos žemuma. Žemupyje pasuka į rytus, kerta Kumročo masyvą ir įteka į Beringo jūros Kamčiatkos įlanką. Sudaro deltą, protaka jungiasi su Nerpičjės ežeru.
Didžiausi intakai: Kensolas, Andrianovka, Županka, Kozyrevka, Kitilgina, Urcas (visi dešineji).
1706 m.
1706 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Lažpinigiai
Lažpinigiai – XV a. – XVI a. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės valstiečių feodalui mokama piniginė renta, kuria buvo atsiperkama nuo lažo. Lažpinigius sudarė 1-1,5 kapos skatikų per metus. Taip pat lažpinigiais vadinama LDK valstiečių feodalui savininkui mokama piniginė renta už jiems naujai duotą sklypą arba įdirbti nenaudojamą žemę, asoda.
Kiauna
Kiauna – IV kategorijos valstybinės reikšmės nedidelė Lietuvos upė Ignalinos ir Švenčionių savivaldybėse, Žeimenos upės dešinysis intakas. Teka Labanoro girios miškais bei visa vaga nuo pat Kiauno ežero iki žiočių Aukštaitijos nacionalinio parko teritorija. Šiek tiek į pietus nuo Pakiaunio kaimo iki pat Kūrinių aplink upės vagą su apylinkėm įsteigtas Kiaunos kraštovaizdžio draustinis, o nuo Kūrinių kaimo ir iki Kuklių, teka per Pagilūtės telmologinį draustinį. Į vakarus nuo upės per kelis šimtus metrų nuo vagos, yra įsteigtas Labanoro regioninis parkas.
1706 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Dantiraštis
Dantiraštis, seniau dar vadintas kyliaraščiu, pleištaraščiu – rašto sistemų grupė, III–I tūkst. pr. m. e. naudota Mesopotamijoje rašyti šumerų, akadų, hetitų, eblų, huritų, urartų, elamitų, senovės persų ir kitomis kalbomis. Nuo kitų Senovės Artimuosiuose rytuose naudotų rašto sistemų skyrėsi pirmiausia danties formos ženklais bei horizontaliais ir vertikaliais brūkšneliais.
Arima
Arima – ketvirtas pagal dydį miestas Trinidade ir Tobage. Įsikūręs pietinėje Trinidado salos dalyje. Miestas nutolęs 26 km nuo šalies sostinės Port of Speino. Mieste yra dvylika mokyklų, koledžas ir du institutai.
Dantiraštis
Raida ir įvairovė
Ankstyviausias dantiraštis susiformavo apie 2600 m. pr. m. e. iš šumerų rašto kaip savotiškas greitraščio variantas: užuot brėžus linijas molyje greičiau buvo tam tikra tvarka įspausti brūkšnelius. Taip susiformavo ankstyviausias dantiraščio variantas – šumerų dantiraštis.
Arima
Istorija
Miestas įkurtas 1757 m. pranciškonų ordino vienos iš atšakos, kaip misijos taškas skleisti krikščionybę tarp indėnų. Iš vietinių kalbos išvertus miesto vardas reiškia vandenį.
1706 m.
Įvykiai
Nedatuoti
Dantiraštis
Išvaizdos pokyčiai
miniatiūra|180px|Lentelė su dantiraščio įrašais (Neo-šumerų laikotarpis) thumb|180px|II tūkst. pr. m. e. dantiraščio pavyzdys Kadangi dantiraštis buvo naudojamas 3 tūkstančius metų, jo išvaizda kito. Dantiraščio stilistikos istorijoje priimta išskirti tam tikrus periodus:
Graužai (Raseiniai)
Graužai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 10 km nuo Vosiliškio.
Dantiraštis
Išvaizdos pokyčiai
miniatiūra|245px|center|Ženklo SAG galva raida
Augustavo senasis paštas
Istorija
Augustavas pradėjo tapti vis svarbesniu pašto paskirstymo punktu kai atiteko Prūsijos karalystei (1795–1807 m.). Nuo 1808 m. miestas tapo Varšuvos kunigaikštystės dalimi ir pašto paskirstymo punktu į Seinus ir Suvalkus. Lenkijos Kongreso karalystės laikais miesto pašto reikšmė sumenko ir galiausiai sunyko po 1862 m., kai buvo nutiestas Sankt Peterburgo-Varšuvos geležinkelis. Pastatą sudarė pagrindinė dalis ir du papildomi pastatai, kuriuose buvo laikoma 14 pašto karietų. Pašto karietos važinėdavo į Kauną, Gardiną ir Varšuvą. Paprasta siunta iki Varšuvos nukeliaudavo per 30 valandų, greitoji siunta per 20 valandų. 1867 m. Rusija uždarė Lenkijos Kongreso karalystės centrinį paštą ir priskyrė paštą centriniam Sankt Peterburgo paštui suteikdami 28 numerį. Per II pasaulinį karą paštas buvo sugriautas ir 1963 m. atstatytas. 1964 m. pastato centrinėje dalyje įsikūrė viešbutis, dešinėje viešoji biblioteka ir kairėje Sporto ir laisvalaikio centras. 1979 m. viešbutis išsikraustė iš pastato ir vietoj jo įsikėlė muzikos mokykla, 1992 m. išsikrausčius bibliotekai visas pastatas atiteko muzikos mokyklai. 1979 m. gegužės 2 d. pastatas įtrauktas į Palenkės vaivadijos istorinių paminklų sąrašą.
Dantiraštis
Struktūros pokyčiai
Per istoriją kito ir pati dantiraščio struktūra. Ankstyviausias, šumerų, dantiraštis buvo praktiškai ideografinis, nes čia vienas ženklas atitiko vieną sąvoką: t. y. dantiraščio ženklai reiškė atskirus žodžius. Tačiau jau šumerų dantiraščio laikais formavosi idėja, kad tuos pačius ženklus galima naudoti ir pagal fonetinę vertę, nekreipiant dėmesio į jo prasmę. Taip radosi pirmosios silabogramos.
Kamčiatka (upė)
Užšalusi nuo spalio iki gegužės, tačiau kai kurios atkarpos dėl terminių versmių neužšąla. Kamčiatka laivuojama 486 km nuo žiočių ruože. Žvejyba (ypač lašišinių žuvų).
Dantiraštis
Struktūros pokyčiai
Svarbi dantiraščio kaita prasidėjo kuomet šis raštas puvo pritaikytas užrašyti kitoms kalboms, t. y. ne šumerų, pirmiausia semitinei akadų kalbai. Semitai perėmė daug šumerų ideogramų, bet joms pritaikė savus, semitiškus tarimus. Tokiu būdu, pvz., ta pati ideograma 30px (GALAM. „žuvis“) šumerų tekstuose buvo tariama ubi, o akadiškuose – abūtu. Tai dar labiau sukomplikavo ir taip jau egzistavusią ženklų polifoniją ir polisemiją.
Nuo III tūkst. pr. m. e. II pusės dantiraštis vystėsi viena kryptimi: mažėjo ideogramų, daugėjo silabogramų vartojimas. Ilgainiui susiformavo daugiau ar mažiau standartizuoti „skiemenynai“, t. y. galimos kalbose skiemenų variacijos su vienu ženklu vienam skiemeniui reikšti. Tai labai sumažino naudojamų ženklų skaičių. Tam tikrais laikotarpiais II–I tūkst. pr. m. e. Mesopotamijoje egzistavo „puristinės“ tendencijos, siekiant naudoti tik silabogramas. Tačiau ideografinio ženklų vartojimo iki galo taip ir neatsisakyta.
I tūkst. pr. m. e. I pusėje įvyko galutinis dantiraščio vystymosi pokytis: kai kuriose kalbose iš viso atsisakyta ideogramų ir dantiraštis tapo visiškai fonografinis. Pvz., Ugarito raštas dantiraščio ženklus naudojo kaip priebalsinį raštą, o persų dantiraštis buvo išimtinai silabografinis.
Helenizmo laikais dantiraštį išstūmė kitos rašto formos (pvz., graikų), ir jis buvo užmirštas. Paskutinis dantiračio tekstas, užrašytas naujuoju asirų dantiraščiu, datuojamas 75 m. pr. m. e.
Ženklo struktūra ir kodavimas
thumb|200px|Dantiraščio ženklas, „grūdų prižiūrėtojas“ iš 31 brūkšnio ir 5 elementų, koduojamų kaip KAxGUR7(SÍG.AḪ.ME.U). Jo šumeriškas tarimas – kaguruk III tūkst. pr. m. e. II pusėje galutinai susiformavo dantiraščio rašymo taisyklės ir struktūra. Smulkiausias dantiraščio elementas buvo brūkšnys (šum. ge, ak. mihiştu), kurių egzistavo penkios rūšys: vertikalieji (pvz., 10px DIŠ, „vienas“); horizontalieji (pvz., 20px AŠ); įžambieji nukreipti į viršų; įžambieji, nukreipti į apačią; įspaudas (pvz., 10px U, „dešimt“, vokiškai vadinami Vinkelhaken). Brūkšnių skaičius viename ženkle labai įvairavo. Buvo ženklų, kurie turėjo virš 30 brūkšnių.
Kamčiatka (upė)
Prie Kamčiatkos žiočių įsikūręs Ust Kamčiatskas.
Dantiraštis
Ženklo struktūra ir kodavimas
Iš brūkšnių buvo sudaromi ženklo elementai. Jie turėdavo savo reikšmę ir garsinę vertę (neretai daug reikšmių ir garsinių verčių). Moksle, dešifruojant ir transliteruojant dantiračio ženklus, kiekvienas elementas turi savo sutartinį pavadinimą. Jam dažniausiai parenkamas šumeriškas ženklo tarimas. Pvz., ženklas 20px, „liga“ yra vadinamas TAR, nors gali būti tariamas ir asilala, haš, heše, kud, kuksu, sila. Kai kuriais atvejais, kuomet du skirtingi elementai vadinami vienodai, prirašomas skaičius.
Šiuolaikiniuose dantiraščių žodynuose visi elementai grupuojami į 6 grupes, priklausomai nuo to, koks brūkšnys rašomas pirmiausia arba dominuoja. Tokiu būdu sudaromos grupės: AŠ (vienas horizontalus brūkšnys), TAB (du horizontalūs brūkšniai), EŠ16 (trys horizontalūs brūkšniai), GE23 (įžambusis brūkšnys), U (įspaudas) ir DIŠ (vertikalusis brūkšnys).
Vienas ženklas (šum. unadug, ak. unnedduku) susidėdavo iš vieno ar daugiau elementų, kurie galėjo būti jungiami įvairiais būdais. Tokio sudėtinio ženklo šiuolaikiniame moksliniame kodavime įrašomi visi elementų pavadinimai, tarp kurių rašomi sutartiniai ženklai. Elementų tarpusavio išsidėstymas ženkle gali būti įvairus:
Ženklo kodavimas tik parodo ženklo struktūrą, bet ne jo tarimą, kadangi jungiantis atskiriems elementams ženklas gali įgyti visiškai kitą fonetinę vertę. Pvz., aukščiau minėtas ženklas MAŠ.GU.GAR šumeriškai buvo tariamas idigna (paukščio rūšis), o KAxKAR sudarė ženklą PU3 („burna“).
Naudojamų ženklų skaičius dantiraštyje palaipsniui mažėjo. Seniausias variantas – šumerų raštas turėjo apie 1,000 atskirų ženklų (skaičiuojant variacijas – apie 1500), XXIV a. pr. m. e. jų sumažėjo iki maždaug 600, o Hetitų dantiraštis ženklų naudojo apie 375. Egzistuoja Šiuo metu Unicode įtraukti 779 dantiraščio ženklai ir 103 skaitiniai dantiraščio ženklai.
Rašto struktūra
Dantiraštis – labai sudėtingos struktūros raštas. Didžiausią problemą sukelia tai, kad tas pats ženklas gali būti skaitomas daugybe būdų. Jis gali būti naudojamas ir kaip ideograma (t. y. žodį, savoką reiškiantis ženklas) ir silabogramas (fonetinį skiemenį reiškiantis ženklas). Be to, ideograma gali būti tariama šumerų ar akadų kalba.
Šį sudėtingumą parodo tokie pavyzdžiai:
Ideografinis vartojimas
thumb|250px|Svarbesnieji determinantai (Neo-šumerų stilius)
Ideogramos žymėjo sąvoką, t. y. tam tikrą reikšminį žodį, ir pradiniame dantiraščio vystymosi etape sudarė didžiąją dalį visų ženklų. Jie taip pat turėjo savo fonetinę reikšmę.
Labai daug ideogramų turėjo labai platų reikšmių spektrą, taigi, joms buvo būdinga polisemija ir taip pat polifonija. Ši polisemija galėjo atsirasti dėl kelių priežasčių:
Dvi skirtingos ideogramos susijungę galėdavo sudaryti sudėtinį žodį, turintį naują prasmę. Pvz., ženklas 20px A („vanduo“) naudojamas su kitais ženklais, galėjo sudaryti sąvokas a tu („plauti“), a ĝar („irigacija“), a rah („nuskęsti“) ir pan.
Kartais žodžių reikšmes identifikuoti padėdavo ideogramos, kurios nebuvo tariamos. Tai – vadinamieji determinatyvai. Jie nurodydavo sąvokos priklausomybę tam tikrai kategorijai: kad tai yra medžio (GEŠ), paukščio (MUŠEN), audinio (TUG), indo rūšis (DUG) ir pan. Transliteruojant determinantai žymimi šumeriškais pavadinimais pakeltu šriftu.
Silabografinis vartojimas
Artimuosiuose rytuose buvo naudojami šie priebalsiai: b, d, g, ḫ, k, l, m, n, p, r, s, š, t, z. Jie buvo derinami su keturiais balsiais (a, e, i, u). Taip galėdavo atsirasti tokie skiemenys, kaip ba, me, ni, ur, kab ir pan.
Pritaikant dantiraštį kitoms kalboms, buvo įvestos papildomos silabogramos: asirų kalbai reikėjo priebalsių q, ṣ, ṭ, o hetitų kalbai – priebalsio w.
Rašymo būdai ir knygos
thumb|150px|left|Kalamas – rašymo įrankis Dantiraščio įrašai galėjo būti iškalami akmenyje, taip pat rašyti odoje, papiruse, vaško lentelėse, tačiau dažniausiai jie buvo įspaudžiami molio lentelėse. Būtent dėl to susiformavo labai savita dantiraščio išvaizda.
Kiauna
Upė labai vingiuota, gausiai maitinama vandens šaltinių, didelėje vagos dalyje smėlinga, žvyringa ar akmeninga, daug sraunių ir seklių vietų, yra akivarų, o šalia jos nemažai pelkėtų vietų, keletas statesnių šlaitų. Sovietų laikais nuo Kūrinių kaimo buvo iškasta tiesi vaga į Gilūto ežerą. Dėl dirbtinės tiesios vagos ežeras pradeda užželti ties vieta, kur Kiauna į jį įteka. Prieš tai Kiauna tekėjo natūralia vaga pro Sklinkos ir Sekluočio ežerus – į Žeimeną. Sklinkos ežeras buvo numelioruotas ir vietoj jo dabar telkšo Kūrinių pelkė. Senvagė yra išlikusi ir iki šių laikų. Dar XX a. aštuntame dešimtmetyje upė buvo labai žuvinga, klestėjo daug ir įvairių žuvų rūšių, bet dėl intensyvaus brakonieriavimo ir kitų nepalankių žuvims aplinkybių jų labai žymiai sumažėjo. Iš joje gyvenančių žinduolių pasitaiko bebrų.
Dantiraštis
Rašymo būdai ir knygos
Ženklai buvo įspaudžiami specialiu nendriniu įrankiu kalamu (šum.: gidub, ak. qan ţuppi) jų paviršiuje. Kadangi molis greitai džiūdavo, dirbti reikėdavo labai greitai. Po to, kai lentelė būdavo išrašoma, ji buvo džiovinama saulėje. Ypač svarbūs dokumentai buvo degami krosnyse ir vėliau archyvuojami, kas leido jiems išlikti tūkstančius metų. Mesopotamijos gyventojai buvo atradę ir dantiraštinę spaudą: tam pagal išdegtą lentelę buvo padaromas molinis „negatyvas“, kuris buvo išdegamas ir leidavo antspaudo principu tiražuoti reikiamą lentelių kiekį Raštas buvo išimtinai visuomenės elito privilegija, ir juo rašydavo tik specialiai tam apmokyti žmonės – raštininkai (šum.: dubsar, ak. ţupšarru).
Buvo galima aprašyti abi lentelės puses. „Knygą“ sudarydavo kelios dešimtys ar net šimtai lentelių, kurios buvo numeruojamos. Taip pat naudoti kustodai – lentelės apačioje parašoma kitos lentelės pirmoji eilutė, o kitoje lentelėje parašoma prieš tai buvusios lentelės paskutinė eilutė ir t. t. Tokios knygos buvo saugomos gerai, sistemingai tvarkomuose archyvuose ir bibliotekose. Viena didžiausių dantiraščio lentelių bibliotekų buvo Ašurbanipalo biblioteka.
Dešifravimas
thumb|200px|Georgas Frydrichas Grotefendas XVII amžiaus Neapolio pirklys Pjetras de la Valesas pirmasis į Europą parvežė dantiraščio pavyzdžių. Nuodugnesnius Mesopotamijos civilizacijų tyrimus XVII a. pradėjęs Neapolio pirklys P. de la Valė pirmasis spėjo, kad brūkšneliai yra senovinis raštas.
XIX a. pirmojoje pusėje dantiraštį (fonografiniu principu sudarytą persų dantiraštį) iš dalies iššifravo Vokietijos Getingeno miesto licėjaus antikinių kalbų mokytojas Georgas Frydrichas Grotefendas. Jo darbus tęsė prancūzas Henris Roulinsonas, ir apie 1837 m. persų dantiraštis buvo galutinai iššifruotas.
Nors persų dantiraštis dalijasi labai nedidele ženklų aibe su kitais dantiraščiais, tyrinėtojams labai padėjo trikalbiai Behistuno įrašai, parašyti senovės persų, elamitų ir babiloniečių kalbomis. Tai leido lėtą, bet sėkmingą akadų dantiračio iššifravimą, kurį vykdė vokietis Julius Opertas, britas Viljamas Henris Foksas Talbotas, prancūzas H.Roulinsonas ir airis Edvardas Hinksas. Visi jie savarankiškai dalinai iki 1857 m. iššifravo akadų dantiraštį, kuris leido sėkmingą kitų variantų (hetitų, urartų, huritų, šumerų) dantiraščių iššifravimą.
Dantiraščio iššifravimas pagimdė naują orientalistikos sritį – asirologiją.
Kiauna
Prie upės yra įsikurę šie kaimai: Pakiaunys, Stirninė, Naujasodis, Briedinės, Jakutiškis, Vasiuliškė, Žvirbliškė, Kūriniai, Pagilūtė, Kukliai, Šakališkė. Upė yra pamėgta iškylautojų baidarėmis.
Upėvardis kildinamas nuo gyvūno pavadinimo kiaunė.
thumb|left|250px|Kiauna ties [[Kūriniais]]
Skuminas Tiškevičius
Skuminas Tiškevičius (, apie 1510 m. – 1566 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, valstybės ir karinis veikėjas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės, Skumino šakos pradininkas. Tėvas Levas Tiškevičius.
Šeima
1534 m. vedė, žmona Marina Meleško, vaikai Dimitras Tiškevičius (Dymitr Tyszkiewicz), Teodoras Tiškevičius (Teodor Tyszkiewicz), Magdalena Tiškevičiūtė (Magdalena Tyszkiewicz, vyrai: Ivanas Chreptavičius, Kierdėjus Lipskis), Olena Tiškevičiūtė (Olena Tyszkiewicz, vyras Ivanas Krošinskis), Fabiana Tiškevičiūtė (Fabiana Tyszkiewicz, vyrai Tuchanovskis, Podašovskis, Jonas Baka).
Valstybės tarnyba
1559 m. Černobylio seniūnas, Lietuvos dvaro maršalka.
Nimfinė papūgėlė
Nimfinė papūgėlė, arba korela (Nymphicus hollandicus) – kakadu (Cacatuidae) šeimos papūga. Vienintelė rūšis gentyje.
Išvaizda
Kūnas 30-33 cm, uodega – 14-16 cm ilgio; svoris – apie 90 g. Būdingiausi požymiai yra gana ilgas kuodas ir ilga nusmailėjusi uodega. Plunksnos pilkos su baltomis dėmėmis ant sparnų, kuodai geltoni. Patinų ir patelių plunksnų spalva skiriasi - patinų plunksnų spalva ryškesnė.
Paplitimas
Paplitusi Australijoje, išskyrus šiaurinę dalį ir pakrantes.
Gyvenimo būdas
Gyvena upių pakrančių miškuose ir atvirose eukaliptų giraitėse bei savanose, kur auga neaukšti krūmeliai. Dažnai tupi nudžiuvusių medžių ir aukštų krūmų viršūnėse. Žolėje baikščios. Netupia upių pakrantėse, atsigerti nusileidžia vertikaliai tiesiai į vandenį. Gurkštelėjusi kelis lašus vandens vėl pakyla.
Minta daugelio augalų sėklomis, nektaru, smulkiais vabzdžiais, javais.
Laikymas ir priežiūra
Draudžiama iš Australijos išvežti į užsienį.
thumb|left|210px|Nimfinės papūgėlės
Baltasis amūras
Baltasis amūras (Ctenopharyngodon idella) – karpžuvių žuvis, priklausanti karpinių (Cyprinidae) šeimai.
Vardą gavo nuo Tolimuosiuose Rytuose tekančios upės pavadinimo.
Kūnas kresnas, kakta plati. Nugara gelsvai pilka, šonai šviesiai auksinio atspalvio. Žvynai stambūs su tamsiomis dėmelėmis pakraščiuose. Ilgis iki 1,2 m, gali sverti iki 30 kg, tačiau įprastai sugaunami 60–80 cm ilgio ir 4–8 kg masės. Minta vandens makrofitais, neleidžia užželti vandens telkiniams. Auga greitai.
Paplitimas
Natūraliai paplitęs Pietryčių Azijoje – Amūro baseine ir Kinijoje. Introdukuotas Lietuvos vandenyse. Retas, veisiamas žuvivaisos įmonėse (pirmą kartą atvežtas 1962 m.).