cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rasytė
Istorija
1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2005 m. birželio 30 d. Rybačio apylinkės centras. 2006 m. prarado miesto tipo gyvenvietės statusą.
Po Antrojo pasaulinio karo kaip Kaliningrado srities dalis atiteko Rusijos TFSR. Vėliau į jį pretendavo Lietuvos TSR pagal pasiūlymą, kuriuo visa tuometinio Kuršių nerijos nacionalinio parko teritorija būtų buvusi prijungta prie Lietuvos TSR, nes taip neva nacionalinį parką būtų buvę lengviau administruoti. TSRS valdžia pasiūlymo nepatenkino. Tačiau įsteigus Neringos savivaldybę jos herbe, susidedančiame iš šešių Kuršių nerijos gyvenviečių vėtrungių, buvo pavaizduota ir Rasytės vėtrungė (greta Nidos, Juodkrantės, Nidos Purvynės, Preilos ir Pervalkos vėtrungių). Lietuvai paskelbus nepriklausomybę, Rasytės vėtrungė Nidos herbe buvo pakeista į baltą tuščią vėtrungę, kuri simbolizuoja užpustytą Karvaičių kaimą ir kartu visus kitus smėlio kopų užverstus Kuršių nerijos kaimus.
Turizmas
thumb|Adam Kraft, Rudolf Naujok. Rasytės paukščių žiedavimo stotyje (1939 m.) Po Antrojo pasaulinio karo miestelio gyventojai užsiiminėjo žvejyba. Miestelyje, Kuršių marių pusėje yra žvejybinių laivų prieplauka. Paskutiniais metais vis didesnę reikšmę miestelio ekonomikoje užima turizmas (turistų maitinimas, prekyba suvenyrais), nes beveik visi turistiniai maršrutai Kuršių Nerijos Rusijos dalyje eina per Rybačį.
Nerijoje veikia Kuršių nerijos nacionalinis parkas. Rybačyje įsikūrusi parko administracija. Yra biologinė stotis, kurioje atliekami ornitologiniai tyrimai. Ją dar 1901 m. įkūrė teologas ir ornitologas Johanas Tinemanas (Johannes Thienemann) – tai pirmoji pasaulyje ornitologinė stotis (Rasytės paukščių stebykla), kurioje buvo žieduojami paukščiai.
Rasytės apylinkėse yra vienintelis Nerijoje didesnis gėlo vandens ežeras, mėgstamas vandens paukščių.
Miestelyje yra labai senos kapinės, kur palaidoti Johanas Tinemanas (1863–1938) bei legendinis kopų inspektorius Vilhelmas Francas Efa (Wilhelm Franz Epha, 1828–1904), kurio pasiūlyti apželdinimo metodai išgelbėjo nuo užpustymo daug kaimų. Šeši vokiečių miestai turi šio miestelio vardu pavadintą gatvę.
Sklandymo mokykla
Prieš Antrąjį pasaulinį karą Rasytėje buvo Vokietijos sklandytojų mokykla. Į ją 1931 m. Lietuvos aeroklubas pasiuntė karo lakūną G. Heidrikį. Gregorius Radvenis (Heidrikis) (1903) išmoko sklandyti, 1931 m. spalio 21 d. įvykdė C kategorijos piloto reikalavimus ir gavo ženkliuką. Vėliau Heidrikis dirbo sklandymo instruktoriumi Lietuvoje. Rybačio mokyklos pavyzdžiu Lietuvos sklandytojų mokykla buvo perkelta į Nidą. Nidos sklandymo mokykla
1938 m. gruodžio 9-11 d. vokiečių sklandytojai Boedecker ir Zander Rasytėje dviviečiu sklandytuvu DFS Kranich pasiekė pasaulio rekordą – nenusileisdami jie sklandė 50 val. 15 min.
Siuniko sritis
Siuniko sritis  – sritis pietų Armėnijoje, Siuniko regione, ribojasi su Azerbaidžanu (Nachičevanės AR ir Kalnų Karabachu) bei Iranu. Tai 2-a pagal dydį ir 8-a pagal gyventojų skaičių sritis šalyje. Administracinis centras – Kapanas.
Geografija
Srities paviršius kalnuotas, driekiasi Zangezūro kalnagūbris. Kalnuose yra krioklių (Šakio krioklys ir kt.). Svarbiausios upės – Araksas, Vorotanas, Vochčis.
Administracinis suskirstymas
Sritis padalinta į 109 bendruomenes, iš kurių 7 yra miesto ir 102 kaimo.
Miestai:
Telšių rajono taryba 1990–1995 m.
Telšių rajono taryba – Telšių rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d., pakartotinis balsavimas (II turas) – balandžio 7 d. Pilnas pavadinimas – Telšių rajono Liaudies deputatų taryba, nuo 1990 m. balandžio mėn. Telšių rajono taryba.
Teisinis pagrindas
Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d., savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Telšių rajonui priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.
Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu“ vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.
Pakoplyčis
Pakoplyčis – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, kairiajame Akmenos krante, 1 km į šiaurės vakarus nuo Naujojo Obelyno.
Gyventojai
miniatiūra|180px|left|Gamtos paminklas Akmenoje – [[Pakoplyčio akmuo]]
Postnatalinis laikotarpis
Postnatalinis laikotarpis – laikotarpis, per kurį išnyksta nėštumo ir gimdymo metu atsiradę gimdyvės organizmo pakitimai. Laikotarpis prasideda pasišalinus placentai, trunka 6–8 savaites.
Jundzilas
Jundzilas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Sloboda (Lenkija)
Sloboda – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Račkų valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurę nuo Račkų, apie 14 km į pietvakarius nuo Suvalkų ir 103 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Politinė partija
thumb|[[Lietuvos socialdemokratų partija|Lietuvos socialdemokratų partijos atstovai Steigiamajame Seime]] thumb|[[Krikščionių demokratų sąjunga (Vokietija)|Vokietijos krikščionių demokratų sąjungos suvažiavimas 2015 m.]]
Politinė partija (iš 'dalis') – žmonių grupė, kuri turi bendrus politinius idealus, siekia tų pačių politinių tikslų ir yra susibūrusi į organizaciją, skirtą šiems idealams ginti bei įgyvendinti.
Panašios politinės orientacijos ar ideologijos partijos gali jungtis į internacionalus.
Istorija
Šiuolaikinės politinės partijos save kildina iš laikotarpio, kai galutinai sužlugo absoliutizmas ir suverenitetas atiteko tautai. Partijos tapo įvairių interesų sklaidos, jų raiškos išdava.
Partijos paprastai remiasi arba deklaruoja, kad remiasi kokia nors ideologija, tačiau jų ideologizacijos laipsnis yra skirtingas. JAV partijos – tiek respublikonai, tiek demokratai remiasi liberalizmo ideologija, tačiau jų ideologizacijos laipsnis yra žemas. Lyginant Europos ir JAV partijas atrodo, kad JAV partijos neturi ideologijos, o remiasi pragmatizmu.
Partijų skirstymas
Galimos asmeninės partijos, kurios dažnai ir vadinamos pagal savo lyderius. Jos dažnesnės žemesnės kultūros valstybėse. Gavę valdžią, savas programines nuostatas jos lengvai keičia.
Jei valstybėje nėra nusistovėjusi valdymo forma, partijos dažnai grupuojasi pagal palankumą kuriai nors iš jų. Pavyzdžiui, Prancūzijoje ar Ispanijoje XX a. pradžioje buvo respublikonų ir monarchistų partijų.
Jei valstybėje nenusistovėjusi religijos padėtis, gali kurtis religijai palankios partijos. Tačiau jų programose tai nebūna vienintelės nuostatos.
Valstybėse, kuriose kartu gyvena kelios nelygių teisių ar įtakos tautos, gali kurtis nacionalinės partijos, kurios siekia didesnių savos tautos teisių.
Kartais partijos buriasi pagal požiūrį į kokį nors konkrečiu metu svarbų klausimą. Pavyzdžiui, JAV respublikonų partija ir JAV demokratų partija skyrėsi požiūriu į vergiją, vėliau – požiūriu į muitus, dar vėliau – požiūriu į valiutą.
Šiuolaikinės partijos paprastai yra vadinamosios masinės partijos. Nuo 7-to dešimtmečio Vakarų Europoje šalia masinių partijų atsiranda ir vadinamosios naujo tipo (new wave) partijos.
Politinės partijos taip pat dažnai skirstomos vadinamajame politiniame spektre. Tipiškas spektras turi kairiąsias partijas, siejamas su radikalia ir progresyvia politika, ir dešiniąsias partijas, siejamas su konservatyvia arba reakcine politika. Kiti skirstymo variantai papildomai įtraukia tokias dimensijas kaip požiūris į parlamentinę demokratiją ir autoritarizmą bei totalitarizmą, ekonominę politiką (kairiosios partijos renkasi socialdemokratiją, socializmą arba komunizmą, o dešiniosios linkusios palaikyti laissez – faire ekonomiką. Centristinės partijos paprastai bando derinti tiek kairiųjų, tiek dešiniųjų remiamas priemones.
Kiekvienoje valstybėje politinės partijos sudaro tam tikrą partinę sistemą.
Partijų struktūra
thumb|[[SPD organizacinė struktūra (padėtis 2007 m. spalį)]]
Paprastai kiekviena didesnė partija turi savo skyrius ar organizacijas visoje valstybėje ar bent didelėje jos dalyje, didesniuose administraciniuose centruose ar rinkimų apygardose. Tokių skyrių tikslas – skleisti partijos idėjas, pritraukti naujus žmones, organizuoti rinkiminę agitaciją.
Be to, visos partijos paprastai turi ir savo oficialius organus.
Paprastai kiekvienas parlamente svarstomas klausimas yra apsvarstomas atskirame partijos susirinkime. Be to, partijos nariai pasižada svarbiais klausimais balsuoti, kaip nutarė partija, arba iš jos pasitraukti.
Partijos programa
Partijos keliami reikalavimai rašomi į partijos programą. Paprastai ji yra tvirtinama partijos suvažiavime ir yra įsipareigojimas rinkėjams.
Višvakarmanas
Višvakarmanas ( „visakūris“) – indiškoje mitologijoje laikomas pasaulio sutverėju, dieviškuoju kūrėju.
Višvakarmanas minimas jau Rigvedoje, tačiau tik vėlyvoje X mandaloje, kur jam paskirti 2 himnai (X.81 ir X.82). Ten jis apibūdinamas kaip visa regintis, jo veidai, kojos, rankos, akys driekias į visas puses, jis yra minties skvarbumo, nežinia, kaip, iš kokios medienos sukūręs pasaulį (atlikęs kosmogoninį veiksmą). Jis yra ir aukotojas ir podraug auka pasaulio kūrime. Jis vadinamas visko gimdytoju, tėvu, hotaru, rišiu, kalbos valdovu, suteikiančiu gerovę, įvardijančiu dievus. Višvakarmanas iš esmės panašus į Tvaštarą („tašytoją“), bet Vedose artimiausias Pradžapačiui („viešpačiui-gimdytojui“). Višvakarmanas dar porą kartų minimas kaip Indros (VIII.98) ir Sūrjos (X.170) epitetas.
Las Aveso salynas
thumb|250px|Aveso Priešvėjinė sala thumb|250px|Jūriniai paukščiai salose
Ebla
Ebla (archeologinis pavadinimas Tell Mardichas) – senovinis miestas-valstybė, egzistavęs dabartinėje Sirijoje, netoli dabartinio Idlibo, 55 km į pietvakarius nuo Alepo.
Las Aveso salynas
Las Aveso salynas  – salų grupė Karibų jūroje, tarp Bonero vakaruose ir Los Rokeso salyno rytuose. Priklauso Venesuelai (federalinės valdos). Salyną sudaro daug smulkių, negyvenamų salų ir salelių. Bendras plotas – 3,35 km². Augalija negausi, tačiau čia lankosi nemažai jūrinių paukščių.
Ebla
Istorija
Tai buvo svarbus miestas-valstybė dviem laikotarpiais: vėlyvajame III tūkstm. pr. m. e. ir 1800-1650 m. pr. m. e. laikotarpiu.
Las Aveso salynas
Las Aveso salyną sudaro:
Ebla
Pirmasis klestėjimo laikotarpis
thumb|left|Pirmoji Eblos karalystė Miestas buvo gyvenamas nuo IV tūkst. pr. m. e., tačiau jo galia labiausiai išaugo tarp 2400 ir 2240 m. pr. m. e., kuomet Ebla tapo svarbiu prekybiniu miestu, klestinčiu dėl prekybos su Egiptu ir Mesopotamija, ypač su pastarąja. Čia garsėjo Eblos prekės, kurių žymiausios buvo kedro mediena (išgaunama iš Libano kalnų) ir tekstilė. Svarbiausias prekybinis partneris Šumere buvo Kišo miestas. Ebla konkuravo su kita prekybine Sirijos hegemonija – Mariu.
Las Aveso salynas
Salos negyvenamos, tačiau čia užsuka ir laikinai apsistoja žvejai.
Ebla
Pirmasis klestėjimo laikotarpis
Augant ekonomikai, sparčiai augo miesto politinė hegemonija, ir apogėjaus laikotarpiu Ebla kontroliavo milžiniškas teritorijas nuo Eufrato aukštupio iki Viduržemio jūros. Iš šio hegemonijos laikotarpio žinomi bent 6 Eblos karaliai, kurių žymiausias – Ibriumas, sudaręs sutartį su Asirija toli rytuose. Atrodo, kad Eblos valdovai buvo renkami nustatytam 7 m. terminui, ir tik Ibriumo sūnus Ibi-Sipišas paveldėjo sostą.
Las Aveso salynas
Kolonijiniais laikais Las Aveso salos buvo liūdnai pagarsėjusios dėl čia nuolat dūžtančių laivų. 1678 m. čia nuskendo net 17 prancūzų laivų, ketinusių užpulti olandų koloniją Kiurasao. XIX a. salose buvo renkamas guanas. 1938 m. oficialiai tapo Venesuelos dalimi.
Ebla
Pirmasis klestėjimo laikotarpis
III tūkst. pr. m. e. Ebla kultūriškai buvo labai stipriai įtakota šumerų kultūros. Čia buvo paplitęs dantiraštis, šumerų kalba laikoma šventa, meno pavyzdžiai turėjo daug panašumų su Mesopotamijos menu. Tačiau karalystėje buvo išvystyti ir saviti meno stiliai, pvz., mozaikiniai raštai ant medinių baldų, gaminti iš perlamutro ir spalvotų akmenų. Eblos gyventojai (eblaitai) kalbėjo semitiška eblaitų kalba (gimininga Mario ir Akado gyventojų kalbai) ir išpažino semitų dievus. Svarbiausi eblaitų dievai buvo Dagonas, Ištarė (Aštar), Rešefas (Rasap), Kanišas, Hadadas (Hadda), Šapaš (Šipiš), Kura, Nidakulis. Įrašuose neretai randami ir šumerų dievų vardai Enki, Ninki, Utu ir kt.
Antrasis klestėjimo laikotarpis
thumb|Antroji Eblos karalystė Tikėtina, kad apie 2240 m. pr. m. e. Ebla buvo nukariauta ir sunaikinta. Net du Akado imperijos valdovai – Sargonas ir Naramsinas teigė tai padarę. Kurį laiką Eblos galia nusilpo, ją valdė III Ūro dinastija. Tikėtina, kad tuo metu miestą siaubė ir amoritai, kurie galutinai pakeitė regiono etninę sudėtį.
Ebla vėl atgavo galią apie 1850 m. pr. m. e., jau valdoma amoritų dinastijos. Čia vėl atsikūrė nepriklausoma valstybė, tačiau ji kontroliavo gerokai mažesnes teritorijas, nei III tūkst. Ebla, konkuruodama su kitomis amoritų valstybėmis – Jamchadu šiaurėje, Katna pietuose. Galutinai Eblą sugriovė Hetitai XVII a. pr. m. e. Po to miestas niekuomet nebeatsigavo.
Archeologija ir radiniai
thumb|left|180px|Eblos planas
Kasinėjimai Tell Mardiche prasidėjo 1964 m., kuomet čia archeologinius tyrimus pradėjo italai, vadovaujami Paolo Matthiae. Jie atrado kadaise klestėjusį miestą ir valdovo Ibit-Limo statulą, taip identifikuodami vietovę su senovės įrašuose minima Ebla. Kasinėjimų metu atidengtas didelis miestas su ketveriais vartais (skirtais keturiems dievams – Daganui, Rešefui, Utu ir Hadadui). Mieste buvo keletas valdovų rūmų, šventyklų, čia kryžiavosi prekybiniai keliai.
Miestas ypač žymus čia rastomis 15 tūkst. dantiraščio lentelių, datuojamų 2250 m. pr. m. e. užrašytų eblaitų kalba. Jos buvo saugomos miesto archyve, ir daugumą jų sudaro teisiniai bei ūkiniai dokumentai. Eblaitų dantiraštis buvo identiškas tuometiniam šumerų dantiraščiui, tačiau nemažai dokumentų, rašytų vietos kalba, inovatyviai atsisako ideogramų, naudodami tik skiemeninius dantiraščio ženklus. Tarp lentelių yra nemažai dvikalbių šumerų-eblaitų kalbų žodynų, kas labai palengvino archeologams perskaityti tekstus.
Juozapavas (Švenčionys)
Juozapavas – viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 9 km į rytus nuo Pabradės, Naujašilio glūdumoje, netoli Baltasamanės pelkės.
Vajocdzoro sritis
Geografija
Srities paviršius kalnuotas, driekiasi Zangezūro kalnagūbris. Svarbiausios upės – Arpa, Vorotanas.
Administracinis suskirstymas
Sritis padalinta į 44 bendruomenes, iš kurių 3 yra miesto ir 41 kaimo.
Miestai:
Šklėrių pagrindinė mokykla
Trakų rajono Šklėrių pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Trakų raj., Šklėriuose, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba ir lenkų kalba. Įstaigos kodas 290672010. Steigėjas Trakų rajono savivaldybės taryba.
Istorija
Veikė pradinė, 1963–2007 m. – pagrindinė mokykla.
2007 m. reorganizuota prijungiant prie Trakų vidurinės mokyklos kaip Šklėrių priešmokyklinio ugdymo skyrius, vėliau visiškai uždaryta.
2023 m. duomenimis, 1-ajame aukšte veikė biblioteka.
Junevičius
Junevičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Junevičienė (ištekėjusi moteris) ir Junevičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Konsularis
Konsularis  – Senovės Romos titulas, dažnai susijęs su užimamomis pareigomis.
Konsulario titulą turėdavo ir daugelio Romos provincijų valdytojai (provincijų rektoriai, ) vėlyvosios Romos imperijos laikais. Pagal maždaug 400 m. šaltinį Notitia Dignitatum šias provincijas valdė konsulariai:
Konsulariais vadino ir kai kuriuose valdininkus, pvz., vandens konsularis, prižiūrėjęs vandens tiekimą.
Šepetovo Januvka
Šepetovo Januvka  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Šepetovo valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 11 namų ir 66 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 28 namai ir 166 gyventojai, iš kurių 81 vyras ir 85 moterys.
Marcel Duchamp
thumb| Marcelis Duchampasthumb|right|200px|M. Duchampas, 1930 m. Marcelis Duchampas (Marselis Diušanas, 1887 m. liepos 28 d. – 1968 m. spalio 2 d.) – prancūzų – amerikiečių menininkas, skulptorius, šachmatininkas, vienas įtakingiausių dadaizmo ir siurrealizmo menininkų, kurio įtaka juntama šiuolaikinių menininkų darbuose.
Kaip pamatines medžiagas savo darbams jis pradėjo naudoti įprastus kasdieninius daiktus, kurie visiškai nesusiję su daile. Duchampo žymiausias darbas „Fontanas“ šokiravo dailės pasaulį 1917 m., nes šiam kūriniui jis panaudojo pisuarą.
Iki Pirmo Pasaulinio karo kritikavo savo laikmečio dailininkus dėl per didelio dėmesio meno kūrinio išvaizdai. Duchampas manė, kad svarbiausia turi būti idėja slypinti už meno kūrinio medžiagiškumo.
1923 m. Duchampas apleido meninę veiklą, kad galėtų žaisti šachmatais – jais jis žaidė iki gyvenimo pabaigos, beveik atsisakė kitos veiklos. 1925 m. sukūrė plakatą III Prancūzijos šachmatų čempionatui ir dalyvaudamas jame, gavo šachmatų meistro titulą – rezultatas: 3-3, 2 lygiosios. Dalyvavo ir kituose Prancūzijos čempionatuose, taip pat ir 1928–1933 metų šachmatų olimpiadose. Labiausiai mėgdavo hipermodernius debiutus, pavyzdžiui, Nimco-Indiškąjį.
2004 m. Duchampo „Fontanas“ buvo įvertintas 500 britų meno pasaulio atstovų kaip pats įtakingiausias meno kūrinys XX amžiuje. Tai M. Diušano darbų įtakos ir žymės įrodymas, kurią jis paliko dailės pasauliui.
Vaikystė
Marcelis Duchampas gimė Blenvilio-Krevon komunoje Pajūrio Senos departamente, Aukštutinėje Normandijoje, Prancūzijoje. Jo šeima mėgo įvairią kultūrinę veiklą: vakarais kartu žaisdavo šachmatais, skaitydavo knygas, tapydavo, grodavo. Duchampo senelis iš motinos pusės, Emile Nicolle, buvo dailininkas ir graveris. Daug jo darbų buvo Duchampų namuose.
Eugene ir Lucie Duchampų šeimoje iš septynių vaikų vienas kūdikis mirė, o keturi tapo pripažintais menininkais. Marcelio Duchampo broliai buvo:
Kai Marceliui buvo 8 metai, jis pasekė brolių pavyzdžiu ir išvažiavo mokytis į Pjero Kornelio licėjų (Lycée Pierre-Corneille) Ruane, kur mokėsis ekančius 8 metus. Nors Marcelis nebuvo labai geras mokinys, bet geriausiai jam sekėsi matematika. Mokyklos laikais jis laimėjo porą prizų už matematinius sugebėjimus. Duchampo piešiniai taip pat buvo įvertinti, o po metų, 1904 metais, jis jau laimėjo pagrindinį prizą ir šis laimėjimas paskatino Marcelį tapti dailininku.
Akademinio piešimo Duchampas mokėsi pas mokytoją, kuris stengėsi apsaugoti mokinius nuo impresionizmo, post-impresionizmo ir kitų avangardinių srovių poveikio, tačiau tikrasis Marcelio meno mokytojas buvo jo brolis Jacques‘as Villonas, kurio sklandų ir aštrų stilių jis bandė mėgdžioti. Būdamas 14 metų vaikinas bandė piešti ir lieti akvareles, kurios vaizdavo jo seserį Suzanne skirtingomis pozomis, įvairių veiklų metu. Tų pačių metų vasarą jis jau tapė impresionistinius gamtovaizdžius naudodamas aliejinius dažus.
Karjeros pradžia
Ankstyvieji Duchampo darbai siejasi su post-impresionizmo stiliumi. Jis eksperimentavo ne tik su klasikinėmis meno technikomis, bet ir su fovizmu, kubizmu. Kai vėliau jo buvo paklausta, kas tuo metu padarė jam didžiausią įtaką, jis paminėjo simbolistą menininką Odiloną Redoną, kurio darbai nebuvo atvirai prieštaraujantys akademizmui, nors individualistiniai.
Dailę Duchampas studijavo Džiuliano akademijoje (Académie Julian), kur praleido metus, bet jam labiau rūpėjo biliardas, nei paskaitos. Tuo metu jis piešė ir pardavinėjo karikatūras, kuriose atsispindėjo sarkastiškas humoro jausmas. Karikatūrose Duchampas naudojo įvairius simbolius ir žodžių žaismą, kurie lydėjo menininką visą jo gyvenimą. 1905 metais menininkas pradėjo privalomą karinę tarnybą, dirbo spaustuvininku Ruane. Ten jis išmoko tipografijos ir spausdinimo. Duchampo vyresnysis brolis priklausė Karališkajai tapybos ir skulptūros akademijai (Académie royale de peinture et de sculpture), dėl to Marcelio paveikslai eksponuoti 1908 metais Rudens salone. Kitais metais jo darbai eksponuoti Nepriklausomųjų salone. Guillaume’as Apollinaire’as, su kuriuo vėliau Duchampas tapo gerais draugais, iš visos parodos kritikavo „Duchampo šlykščias nuogybes“. 1911 metais Rudens salone dailininkas susipažino su menininku Francis Picabia. Duchampas tada parodoje eksponavo kūrinį Vaikinas ir mergina pavasarį (1911). Darbe atsispindi lengvai pridengtas seksualumas, kuris būdingas ir Picabia darbui Adomas ir Ieva (1911). Pasak Duchampo- būtent tada prasidėjo jų draugystė.
1911 metais Marcelis ir Jacques‘as Duchampai Jacques‘o namuose, stovėjusiuose Paryžiaus priemiestyje Piuto, rengė diskusijas, kuriose dalyvavo menininkai ir rašytojai. Tarp jų buvo menininkai Francis Picabia, Robert Delaunay, Fernand Léger, Roger de La Fresnaye, Juan Gris ir Alexander Archipenko. Diskusijose dalyvavę žmonės buvo žinomi Piuto grupės pavadinimu. Duchampas nesusižavėjo kubistų rimtumu bei susitelkimu į vaizdines išraiškos priemones ir neprisidėjo prie diskusijų apie kubizmo teoriją, todėl buvo laikomas droviu, tačiau dar tais pačiais metais jis tapė kubizmo stiliumi, taip pat, naudodamas pasikartojančius vaizdus, kūrė judesio įspūdį. Tuo laikotarpiu Duchampo susižavėjimas perėjimais, kaita ir judėjimu tapo manifestu.
Kaip ir daugelis to meto menininkų Duchampas buvo susižavėjęs idėja mene pavaizduoti ketvirtą dimensiją.
Tarp to laikotarpio darbų yra ir pirmasis „mechaninis“ paveikslas- Kavos malūnėlis (Moulin à café) (1911), kurį Marcelis atidavė broliui Raymondui Duchampui-Villonui. Panašus aparatas vaizduojamas kitame menininko darbe Didelis stiklas(Large Glass), kuris sukurtas po keliarių metų. Kitame 1911 metais kurtame darbe Šachmatų žaidėjų portretas(Portrait de joueurs d'echecs) galima įžvelgti kubizmo užuominų ir kelias perspektyvas, vaizduojančias jo brolius žaidžiančius šachmatais. Marcelis norėjo pridėti elementų nurodančių į žaidėjų protinę būseną žaidimo metu.
Asmeninis gyvenimas
1955 metais Duchampas gavo Jungtinių Amerikos Valstijų pilietybę.
1927 metų birželį Duchampas vedė Lydie Sarazin-Lavassor, bet po pusės metų išsiskyrė. Buvo kalbama, kad Marceliui tai buvo santuoka iš išskaičiavimo, nes jo žmonos tėvas buvo turtingas automobilių gamintojas. Pats Duchampas teigia, kad santuoka jam buvo per didelė atsakomybė ir suvaržymas. Po pirmosios žmonos mirties Marcelis leido Mary Reynolds papasakoti apie jų komplikuotus, bet 20 metų trukusius santykius. Jie buvo kartu iki Reynolds mirties 1950 metais. 1954 metais jis vedė Alexiną "Teeny" Sattler ir kartu jie pragyveno iki jo mirties 1968 metais.
Nu descendant un escalier no.2
Pirmasisi Duchampo darbas išprovokavęs didelį skandalą buvo ''Aktas, Leidžiantis laiptais Nr. 2 (Nu descendant un escalier no.2)'' (1912). Paveikslas vaizduoja nuogo žmogaus judėjimą lipant laiptais, bet matomas kiekvienas judesys, tarsi laikas bėgtų, bet erdvė nesikeistų. Darbas pirmą kartą buvo eksponuojamas kubistų salone Salon des Indépendants, bet menininkas ir teoretikas Albertas Gleizes‘as paprašė Marcelio brolių liepti jam atsiimti paveikslą arba uždažyti pavadinimą ir paveikslą pervadinti. Marcelis nesutiko, o vėliau apie šį įvykį prisiminęs sakė: „Broliams nieko nesakiau, bet tučtuojau nuėjau į parodą ir pasiėmęs paveikslą grįžau namo taksi. Galiu jus užtikrinti, tai buvo lūžis mano gyvenime. Pamačiau, kad po šio įvykio menininkų grupėmis daugiau nebesidomėsiu.“ 1913 metais Duchampas pateikė paveikslą "Armory Show" parodai Niujorke. Paroda oficialiai buvo pavadinta „Tarptautine modernaus meno paroda“. Joje eksponuoti amerikiečių menininkų darbai, bet taip pat tai buvo pirmoji didelė modernių srovių meno paroda atkeliavusi iš Paryžiaus.
Parodų lankytojai Amerikoje buvo pratę prie realistinio meno, todėl visa paroda, taip pat Duchampo atvežtas Aktas, sukėlė skandalą. Duchampo eksponuoti kūriniai buvo parduoti. Aktas nupirktas už 342 dolerius. Šiuo metu darbas saugomas Filadelfijos Meno Muziejuje (Philadelphia Museum of Art).
Didelis stiklas
1912 metais Duchampas viešnagės Vokietijoje metu nutapė paskutinius paveikslus turinčius kubistinių bruožų ir pradėjo užsirašinėti komentarus bei piešti eskizus kitam darbui- Didelis stiklas (The Large Glass), kurio kūrimas užtruko beveik 8 metus. Jis atliko darbą ant dviejų didelių stiklo lakštų. Darbe panaudota švino folija, viela ir dulkės. Įkvėpimą šiam darbui Duchampas rado Rousselio romano Impressions d'Afrique pastatyme, kuriame 1912 metais ir pats dalyvavo. Jau 1913 metais Duchampo studijoje buvo planų, eskizų ir užrašų naujajam darbui.
Darbas sukomponuotas kaip ankstesnių Duchampo darbų retrospektyva. Jame pasirodo Nuotaka (1912), Šokolado malūnėlis (1914) ir Sklandytuvas, kuriame yra vandens malūnas kaimyniniuose metaluose (1913-1915). Pastarasis paskatino įvairias interpretacijas. Visas darbas 1923 metais oficialiai buvo paskelbtas „Nebaigtu“. Nešant kūrinį iš pirmosios viešos parodos stiklas dužo. Menininkas pataisė darbą, bet įskylimą paliko nepaliestą priimdamas šį atsitiktinumą kaip kūrinio dalį.
Po 1912 metų menininkas dar nutapė kelias drobes, tačiau jose stengėsi išvengti tapybiškumo, piešti techniškai.
1913 metais Duchampas pradėjo dirbti bibliotekininku Šv. Genevieve bibliotekoje (Bibliothèque Sainte-Geneviève). Tuo tarpu toliau kūrė Didelį stiklą, studijavo matematiką ir fiziką. Henri Poincaré’o teoretiniai veikalai itin intrigavo ir įkvėpė Duchampą.
Jungiant meną su mokslu
Marcelis savo meninius-mokslinius eksperimentus pradėjo dar dirbdamas bibliotekoje. Vienas jo mėgstamiausių darbų- 3 Standartiniai sustojimai (3 stoppages étalon). Menininkas ant paruoštų drobių užmetė 3 maždaug metro ilgio siūlus iš apytikriai 1 metro aukščio. Siūlai nusileido sudarydami atsitiktines banguotas linijas. Jis priklijavo jas prie tamsiai mėlynų, beveik juodų drobės juostų ir ant viršaus uždėjo stiklą. Tada atpjovė medžio lenteles tokių pat formų kaip siūlai nukritę ant drobės ir sudėjo visa tai į kroketo dėžę. Trys odos gabalėliai su pavadinimais įspaustais auksinėmis raidėmis buvo priklijuoti ant drobių virš kiekvieno iš siūlų.
Readymades
„Readymades“ – tai rasti objektai, kuriuos Duchampas parinko ir paskelbė meno kūriniais. Tokio meno idėja plėtojosi nuo 1915 metų. Jo tikslas buvo kvestionuoti meno sąvoką ir meno garbinimą, kuris Duchampui atrodė bereikšmis: „Mano tikslas- parinkti objektą, kuris manęs netrauktų nei savo grožiu nei bjaurumu. Noriu rasti abejingo žiūrėjimo tašką.“
Savo studijoje Duchampas apverstą dviračio ratą pritvirtino prie taburetės, tam, kad galėtų žiūrėti kaip jis sukasi. Manoma, kad Dviračio ratas (Bicycle Wheel) buvo pirmasis readymade meno kūrinys, nors jis nebuvo eksponuojamas nei vienoje parodoje ir galiausiai pamestas. Pirmuoju tikru readymade kūriniu galima laikyti Butelių laikiklį (Bottle Rack)(1914). Preliudas į lūžusią ranką (Prelude to a Broken Arm) (1915), sniego kastuvas, taip pat pasirodė netrukus po Butelių laikiklio. 1917 metais Duchampo kūrinys Fontanas (Fountain), pisuaras pasirašytas R. Mutt slapyvardžiu, sukrėtė visą meno pasaulį, tačiau 2004 metais būtent šis kūrinys, 500 žinomų menininkų ir istorikų, išrinktas kaip: „ įtakingiausias XX amžiaus meno kūrinys“.
1919 metais Duchampas padarė „Monos Lizos“ paveikslo parodiją: pigią paveikslo reprodukciją papuošė ūsais ir barzdele. Šiam darbui pridėjo antraštę L.H.O.O.Q.. Tai fonetinis žaidimas- greitai prancūziškai perskaičius raides galima gauti juokingą frazę. Pats menininkas laisvai interpretavo pavadinimą ir išvertė jį : „apačioje dega“.
Niujorko laikotarpis
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui Duchampas nebenorėjo pasilikti Paryžiuje. Po „Armory Show“ parodos Duchampas Amerikoje buvo populiarus ir tai padėjo jam užsidirbti pakankamai pinigų, kad 1915 metais išvyktų į Jungtines Amerikos Valstijas. Niujorke jis greit susidraugavo su meno kolekcininke Katherine Dreier ir menininku Man Rayumi. Tarp jo draugų taip pat buvo mecenatai Louise ir Walteris Conradas Arensbergai, aktorė ir menininkė Beatrice Wood, Francis Picabia ir kiti avangardo veikėjai. Amerikoje Duchampas vertėsi mokydamas prancūzų kalbos, dirbdamas bibliotekoje − taip gana greitai išmoko anglų kalbą.
Société Anonyme
Duchampas 1920 metais kartu su Katherine Dreier ir Man Rayumi įkūrė Société Anonyme. Menininkai kolekcionavo ir pardavinėjo modernaus meno kūrinius, rengė modernaus meno parodas, paskaitas.
Jau Société Anonyme gyvavimo pradžioje su Duchampu dėl savų kolekcijų rinkimo konsultavosi Dreier, Arensbergai, dėl modernaus meno kolekcijų ir parodų į jį kreipėsi Peggy Guggenheim, Modernaus Meno Muziejaus direktoriai Alfredas Barras ir James‘as Johnsonas Sweeney‘is.
Sąsajos su dadaizmu
Ryškiausias Duchampo bendradarbiavimo su dadaistais pavyzdys − Fontano pateikimas Nepriklausomų Menininkų Draugijos (Society of Independent Artists) organizuojamai parodai 1917 metais. Nepriklausomų Menininkų parodose eksponuojami visi pateikiami darbai, bet Duchampo Fontanas nebuvo laikomas meno kūriniu, todėl menininkui reikėjo jį atsiimti iš parodos. Šis įvykis sukėlė šurmulį tarp dadaistų, o Duchampui teko atsistatydinti iš Nepriklausomų Menininkų Tarybos.
Duchampas, karu su Henri-Pierre Roché ir Beatrice Wood, Niujorke leido dadaistinį žurnalą Aklas žmogus (The Blind Man). Žurnale buvo rašoma apie meną, literatūrą,humorą, buvo publikuojami reportažai. Nors Marcelis Niujorke įsitraukė į dadaistines veiklas, bet grįžęs į Paryžių po Pirmojo Pasaulinio karo prie dadaistų grupės neprisijungė.
Rrose Sélavy
Rrose Sélavy buvo vienas iš Diuchampo slapyvardžių. Jį, kaip ir daugelį Diuchampo kūrinių pavadinimų, galima skirtingai interpretuoti, nes tai kelias prasmes turintis žodžių žaismas. Dažnai skaitoma kaip Eros, C'est la vie (Meilė, toks gyvenimas). Sélavy – tai 1921 metais Man Rayaus padarytų fotografijų serija, kurioms pozavo Duchampas persirengęs moterimi. Per trečiąjį dvidešimto amžiaus dešimtmetį Man Rayus ir Duchampas kartu padarė ir daugiau Sélavy nuotraukų. Rrose Sélavy vardu Duchampas pasirašinėjo ant kelių vėlesnių savo darbų. Vienas tokių darbų- skulptūra ''Rose Sélavy, kodėl nenusičiaudėjus? (Why not Sneeze, Rose Sélavy?)'' (1921).
Rrose Sélavy ir kitus Duchampo slapyvardžius galima suprasti kaip menininko individualybės, jo asmens romantizavimo pašiepimą. Tokia potekstė naudojama ir readymade mene. Šio persikūnijimo atveju, Duchampas sąmoningai pasirenka kitos lyties, tautybės - žydės moters - prisistatymą.
Kinetinio meno darbai
Duchampo domėjimąsi kinetiniu menu galima įžvelgti jau nuo Didelio stiklo brėžinių ir užrašų bei Dviračio rato. 1920 metais su Man Rayumi sukūrė motorizuotą skulptūrą Besisukančio stiklo plokštės, tiksli optika (Rotative plaques verre, optique de précision). Darbo Duchampas nelaikė meno kūriniu. Prietaise įmontuotas motoras, kuris turėjo sukti stačiakampio formos stiklo plokštes ant kurių buvo nutapytos skritulių dalys. Kai motoras suko plokštes buvo galima matyti optines iliuzijas. Man Rayui ruošiantis aparatą fotografuoti, įjungus jį antrą kartą trūko laikantis dirželis ir stiklo plokštė subyrėjo. Persikėlus vėl gyventi į Paryžių 1923 metais, Andre Bretono raginamas ir Jacques’o Douceto finansuojamas Duchampas sukūrė dar vieną optinį prietaisą. Šį kartą panaudojo pusiau perpjautą rutulį ant jo nupiešdamas juodus skritulius. Kai rutulys sukasi, atrodo, kad skrituliai juda pirmyn ir atgal erdvėje.
Rotoreliefs buvo kitas judančių darbų ciklas. Duchampas piešė paveikslėlius ant kartono ir suko juos patefonu. Kartonui su paveikslėliu sukantis atrodydavo, kad paveikslėlis juda. Duchampas turėjo du spausdinimo aparatus, kurie galėjo padaryti apie 500 kopijų šešių skirtingų dizainų paveikslėlių. Savo spausdintuvus menininkas pristatė 1935 metų Paryžiaus išradėjų parodoje ir pateikė juos pardavimui.
Muzikinės idėjos
1912-1915 metais Duchampas dirbo su įvairiomis muzikinėmis idėjomis. Yra išlikę du jo kūriniai ir užrašai muzikiniam įvykiui. Du jo kūriniai paremti atsitiktiniu muzikos tvarkymo būdu (aleatorika).
Erratum Musical, buvo parašytas trims balsams atlikti, paskelbtas 1934 metais. ''La Mariée mise à nu par ses célibataires même. Erratum Musical'' yra nebaigtas kūrinys ir niekada nebuvo skelbtas ar rodytas Duchampui gyvam esant. Rankraštyje rašoma, kad kūrinį turėjo atlikti mechaninis instrumentas. Šie kūriniai yra lyg ankstesnės Johno Cage‘o kūrinio Music of Changes (1951)versijos. Johno Cage’o kūrinys laikomas pirmu moderniu kūriniu komponuotu atsitiktine tvarka.
1968 metais Duchampas ir Johnas Cage‘as koncerte „Reunion“ pasirodė kartu žaisdami šachmatais ir kurdami aleatorinę muziką.
Nuo meno prie šachmatų
Išvykęs į Buenos Aires Duchampas dažnai žaidė šachmatais ir net išdrožė iš medžio savo šachmatų rinkinį. 1923 metais grįžęs į Paryžių Marcelis jau nebebuvo praktikuojantis menininkas.
1925 metų Prancūzijos šachmatų čempionate pelnė šachmatų meistro vardą. Vėliau ir toliau žaidė Prancūzijos čempionatuose bei šachmatų olimpiadose. Supratus, kad šansų laimėti aukščiausio lygio šachmatų turnyruose mažai, susidomėjimas žaidimu po truputį slopo, tačiau Marcelis pradėjo dirbti šachmatų žurnalistu ir rašydavo savaitines naujienas laikraščiui. 1932 metais Duchampas su šachmatų teoretiku Vitaly’umi Halberstadtu parašė L'opposition et cases conjuguées sont réconciliées- traktatą apie labai retą poziciją šachmatų žaidime.
Vėlyvoji meninė veikla
Nors Duchampas vėliau nebebuvo laikomas kuriančiu menininku, bet su meno pasauliu buvo glaudžiai susijęs: konsultavosi su menininkais, prekiautojais menu, kolekcininkais. Kartais dirbdavo prie įvairių meninių projektų, tokių kaip Anemic Cinema (1926), Box in a Valise (1935–41), Self Portrait in Profile (1958) ir didžiojo projekto Étant Donnés (1946–66). Nuo ketvirtojo dešimtmečio bendradarbiavo su siurrealistais, nors prie judėjimo neprisidėjo.Iki 1944 metų su Max‘u Ernstu, Eugenio Granellu ir Bretonu redagavo siurrealistų žurnalą "VVV". Duchampas taip pat buvo patariamasis redaktorius amerikiečių žurnale apie literatūrą ir meną "View". Siurrealistai Duchampui taip pat patikėjo savo parodų bendro diziano kūrimą. Marcelis 1938 metais kūrė Tarptautinės Siurrealistų Parodos, vykusios Gallerie des Beaux-arts Paryžiuje,  dizainą. Siurrealistai norėjo, kad pats parodos dizainas atrodytų kaip meno kūrinys. Duchampas prie įėjimo pastatė Salvadoro Dali kūrinį Lietingas Taksi (Rainy Taxi), toliau buvo galima pamatyti Siurrealistų Gatvę (Surrealist Street) kur buvo sustatyta daug manekenų aprengtų kaip skirtingi siurrealistai. Pagrindinė salė buvo tamsaus požeminio urvo imitacija su 1 200 anglies maišų pakabintų prie lubų. Visa salė buvo apšviesta viena lempute. Dideliam siurrealistų džiaugsmui, paroda šokiravo jos lankytojus. 1942 metais Niujorke vykusiai parodai Pirmieji Siurrealizmo Puslapiai (First Papers of Surrealism) Duchampas vėl buvo pakviestas kurti dizainą. Šį kartą jis patalpas apvijo virvės voratinkliu, vietomis taip tirštai, kad buvo sunku įžiūrėti parodos eksponatus. Duchampas susitarė su berniuku, kolegos sūnumi, kad šis į parodos atidarymą atsives savo draugų ir galės pažaisti. Mecenatams, atvykusiems apžiūrėti parodos tai buvo staigmena.
Palikimas
Jaunų menininkų Duchampas buvo atrastas tik 1950 metais, kai Robertas Rauschenbergas ir Jasperas Johnsas stengėsi pabėgti nuo vyravusio abstrakčiojo ekspresionizmo. Susidomėjimas Duchampu ir jo darbais išaugo septintajame dešimtmetyje. 1963 metais Nortono Saimono muziejus (Pasadena Art Museum) surengė jo pirmąją retrospektyvią parodą. Ten jis pasirodė įspūdingoje nuotraukoje žaidžiantis šachmatais su nuogu modeliu Eve Babitz. Vėliau ši nuotrauka pavadinta vienu iš svarbiausių Amerikos šiuolaikinio meno istorijos dokumentinių kadrų. 1966 metais Tate galerija surengė didelę Duchampo darbų parodą. Jos pavyzdžiu pasekė ir kitos žymios institucijos kaip Filadelfijos meno muziejus ir Metropoliteno muziejus (Metropolitan Museum of Art). Kaip paskutinis dar gyvas Duchampų atstovas 1967 metais Ruane, Prancūzijoje, padėjo rengti parodą Les Duchamp: Jacques Villon, Raymond Duchamp-Villon, Marcel Duchamp, Suzanne Duchamp.
2000 metais įsteigtas Marcelio Duchampo prizas (Prix Marcel Duchamp), skirtas jauniems menininkams, kasmet teikiamas Georges Pompidou centro (Centre Georges Pompidou). Nuo 2011 metų Valstybinis Šverino muziejus (Staatliches Museum Schwerin) teikia metines stipendijas jauniesiems mokslininkams, skatinančias jaunųjų mokslininkų domėjimąsi Duchampo gyvenimu ir darbais.
Kolekcijos
Marcelio Duchampo darbų yra sukaupę įvairūs muziejai:
Trojėnai (astronomija)
Trojėnai arba Trojos asteroidai skrieja prieš ir už Jupiterio, išilgai šios planetos orbitos ir yra susikaupę aplink Lagranžo taškus L 4 ir L 5. Astronomijoje "trojan" reiškia nykštukinę planetą ar gamtinį palydovą, kuris skrieja apie planetą jos orbitoje, viename iš dviejų Lagranžo stabilių taškų, L 4 ir L 5, kurie yra 60 laipsnių kampu nuo planetos.
Šis terminas iš pradžių vartotas Trojos asteroidams skriejantiems aplink Jupiterį Lagranžo taškuose. Vėliau jų buvo rasta skriejančių Lagranžo taškuose Neptūno ir Marso orbitose. Be to, yra žinomi Trojos asteroidai, kurie skrieja dviejų Saturno vidutinių palydovų orbitose.
Terminas „Trojėnai“ paprastai reiškia būtent Jupiterio Trojos asteroidus, kurių yra tiek daug, kaip asteroidų asteroidų juostoje. 5261 Eureka, (101429) 1998 VF31, (121514) 1999 UJ7 ir 2007 N 2 yra Marso Trojos asteroidai. Yra žinomi šeši Neptūno Trojos asteroidai.
Fabien Barthez
Fabjenas Bartezas (g. 1971 m. birželio 28 d.) – prancūzų futbolininkas, Nanto „Atlantique“ vartininkas, vienas geriausių prancūzų vartininkų.
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 1994 m. gegužės 26 d., su rinktine žaidė, kur per septynerias rungtynes praleido tik du įvarčius ir buvo išrinktas geriausiu čempionato vartininku. Taip pat buvo pagrindinis rinktinės vartininkas €2000 2000 m. ir €2004 2004 m. Europos čempionatuose, ir  pasaulio čempionatuose.
2006 m. spalio 5 dieną F. Bartezas paskelbė apie profesionalios karjeros pabaigą, tačiau tų pačių metų gruodžio 17 dieną pasirašė sutartį su Ligue 1 žaidžiančiu FC Nantes klubu. 2007 m. balandžio 30 d. paliko klubą, dėl sirgalio išpuolio.
Lichtenšteino geografija
Lichtenšteinas yra valstybė centrinėje Vakarų Europoje.
thumb|Lichtenšteinas iš kosmoso. sienos pažymėtos geltonai
Kanasas
Kanasas  – ežeras Kinijos Liaudies Respublikoje, šiaurės Sindziange, 30 km nuo Kinijos, Rusijos ir Mongolijos sienų sankirtos. Telkšo 1340 m aukštyje, Altajaus kalnuose, Tavan Bogdo Ula masyve. Išsitęsęs iš šiaurės į pietus 24 km, plotis iki 1,9 km. Ežerą maitina kalnų ledynai, išteka Kanaso upė, priklausanti Irtyšiaus baseinui.
Kanaso ežeras ledyninės kilmės, susidarė po kvartero ledynmečio. Ežeras pasižymi vaizdingais kraštovaizdžiais, laukine gamta, todėl yra gausiai lankoma turistinė vieta. Kanaso apylinkėse gyvena kazachai ir tuviai.
Ežeras garsėja dėl ten pastebimos „pabaisos“.
Stokai
Stokai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Račkų valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į rytus nuo Račkų, apie 13 km į pietvakarius nuo Suvalkų ir 99 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Juozapavas (Vilkaviškis)
Juozapavas – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Kataučiznos, prie kelio.
Julijus Dioringas
Julijus Frydrichas Dioringas (1818 m. rugpjūčio 19 (31) d. Dresdene, Saksonija – 1898 m. rugsėjo 26 m.) – dailininkas, tapybos restauratorius, menotyrininkas, dailės pedagogas, literatas, istorikas, archeologas, kraštotyrininkas, bibliotekininkas, muziejininkas.
Veikla
1845 m. persikėlė gyventi į Jelgavą, kur iki savo gyvenimo pabaigos aktyviai dalyvavo miesto visuomeniniame ir kultūriniame gyvenime, buvo piešimo ir kaligrafijos mokytojas Jelgavos gimnazijoje (1859–1890 m.) bei kitose mokymo įstaigose. Dirbo Kuršo literatūros ir dailės draugijoje (narys nuo 1857 m. vasario 6 d. iki pat mirties 1898 m., bibliotekininko padėjėjas nuo 1859 m., bibliotekininkas – 1860–1893 m., raštininkas – 1865–1893 m.) bei Kuršo provincijos muziejuje (KPM) – raštininko, bibliotekininko (1865–1893 m.) ir nario pareigose (nuo 1865 m. sausio 1 d. iki pat mirties 1898 m.). Taip pat jis buvo Rygos dailės draugijos narys nuo įkūrimo (1871 m.).
Tapyba
Pradžioje J. Dioringo veikla Jelgavoje daugiau buvo susijusi su tapyba – piešė portretus (iš viso nutapė 1079 (kitais duomenimis – 1106) portretus, iš jų 895 priskiriami 1845–1888 m. laikotarpiui), paveikslus bažnyčių altoriams (23 vienetai), rečiau – peizažus, restauravo dvarininkų ir KPM kolekcijose esančius dailės kūrinius (tarp 1865–1885 m. apie 500 darbų), nuo 1845 m. teikė privačias piešimo pamokas. J. Dioringas laikomas Dresdeno–Diuseldorfo dailės mokyklos tradicijų tesėju, vėlyvojo vokiško romantizmo dailės atstovu.
Nuo 1846 m. tapė ne tik Lietuvoje dvarus turėjusių vokiečių tautybės dvarininkus, bet ir senų Žemaitijos bajorų šeimų narius – daugiausia Gorskius (Konstantiną, Zigmantą, Antaną) (7 portretai), garsios LDK ir Rusijos imperijos laikų valstybės veikėjų, mecenatų, filantropų Karpių giminės narius (22 portretai) ir keletą kitų. 1859 m. restauravo turtingą fon Ropų dailės kolekciją (52 darbus), kurie netrukus buvo eksponuoti Raudondvario dvare prie Šeduvos.
Leidyba, mokslinė veikla
Vėlesnis J. Dioringo veiklos laikotarpis susijęs su darbu Draugijoje ir Muziejuje. Kaip pastebi tyrinėtojai, jo veiklos laikotarpis Muziejuje, sekęs po įkūrėjo Johano Frydricho Rekės (1746–1846), pasižymi pozityviais pokyčiais. J. Dioringas nuo 1850 m. Jelgavos spaudoje pradėjo publikuoti straipsnius, jo iniciatyva 1864 m. atnaujinta kasmetinio Draugijos leidinio Sitzungsberichte der kurländischen Gesellschaft für Literatur und Kunst und Jahresbericht [Veröffentlichungen] des Kurländischen Provinizialmuseums (Kuršo literatūros ir meno draugijos protokolai ir Kuršo provincijos muziejaus metraštis) leidyba, nuo 1865 m. pradėti protokoluoti Kuršo literatūros ir dailės draugijo ir Kuršo provincijos muziejaus posėdžiai. Netrukus J. Dioringui buvo patikėta Muziejaus ir Draugijos rinkinių, tarp jų ir bibliotekos, apskaita. Jis palaikė ryšius su kitomis literatų organizacijomis (1865 m. lapkričio 4(16) d. dalyvavo Jelgavos latvių draugijos posėdyje, kuriame susipažino su Duobelės pastoriumi dr. Augustu Bylenšteinu, dr. Antonu Bucholcu iš Rygos ir kt.). Draugijos posėdžiams nuo 1857 m. rengė pranešimus įvairiomis kultūros paveldo temomis (daugiausia savo vykdytų tyrimų duomenimis, tarp jų ir archeologijos). 1864–1871 m. laikotarpiu J. Dioringas perskaitė 34 pranešimus (kai kitų referentų vidurkis buvo 10–20).
Tyrinėjimai Lietuvoje
Senovės tyrinėtojo J. Dioringo veikla Lietuvoje (daugiausia šiaurinėje dalyje ir keli objektai centrinėje Žemaitijoje) apima 12 metų (1876–1887 m.) laikotarpį ir konkrečiai susijusi su žiemgalių Raktės, Sidabrės bei kuršių Griežės, Apuolės pilių, 7 piliakalnių (Apuolės, Ąžuolpamūšės, Griežės I ir II, Šimonių, Papušių, Puodkalių), 2 laidojimo paminklų (Griežės, Papušių), šventvietės ir XV–XVII a. įtvirtinimų (Moliūnuose) lokalizavimu bei vykdytais nedidelės apimties archeologiniais tyrimais ar žvalgymais 1882 m. Ąžuolpamūšės piliakalnyje bei 1884 m. Griežės kapinyne (kartu su C. Boy). Jis aprašė Adakave rastą importinę sparninę segę, išvardijo Griežės kapinyno radinius, parengė komentarus Tado Daugirdo straipsniui apie tyrinėjimus ir radinius Paluknyje. J. Dioringas atliko kai kurių aplankytų (Apuolė, Griežė, Moliūnai, Papušiai, Puodkaliai) ir neaplankytų (Kalnelis) objektų planus.
Papaukštkalnis
Papaukštkalnis – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, dešiniajame Upynalės krante, 3 km į šiaurės vakarus nuo Upynos.
Bernadette Soubirous
Bernadetė Subiru (1844 m. sausio 7 d. – 1879 m. balandžio 16 d.) – prancūzė piemenaitė, kuri 1858 metų vasario – birželio mėnesiais, gimtajame Lurdo mieste, pranešė apie 18 Švč. Marijos pasirodymų.
Nors pradžioje Katalikų Bažnyčios atstovai į pasirodymus žiūrėjo skeptiškai, po kanonizacijos tyrimo pasirodymai buvo pripažinti tikrais. Šis fenomenas kiekvienais metais pritraukia į miestą milijonus katalikų piligrimų. 1933 m. Bernadette Soubirous paskelbta katalikų šventąja.
Vaickūniškių pagrindinė mokykla
Trakų rajono Vaickūniškių pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Trakų raj., Vaickūniškėse, veikusi 1950–2005 m. ir vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190670688, steigėjas – Trakų rajono savivaldybės taryba.
Iki 2011 m. buvo Onuškio vidurinės mokyklos Vaickūniškių skyrius.
Bernadette Soubirous
Vaikystė
Bernadetos tėvai, François Soubirous (1807–1871) ir Louise Castérot (1825–1866), iki 1854 m. turėjo malūną Boly vietovėje, kur Bernadeta ir gimė. Šeimoje gimė devyni vaikai, penki iš jų mirė kūdikystėje. Bernadeta buvo pirmas vaikas šeimoje, krikšto data sutapo su tėvų santuokos metinėmis. Santuoka buvo iš meilės, šeimoje vyravo vienas kito palaikymas ir sutarimas, ir tai padėjo įveikti nepriteklių ir sunkumus.