cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Philips
2001–dabar
2001 m. Nyderlandų gamintoja patyrė rekordinius nuostolius. Prastus rezultatus iš dalies lėmė pasaulinis ekonomikos nuosmukis, sumažėjusi puslaidininkių paklausa bei sustiprėjusi esamų ir naujų Azijos gamintojų konkurencija. Dėl aršios konkurencijos ir sumažėjusio pelningumo „Philips“ didžiąją dalį gamybos perleido kitoms bendrovėms, pvz., „Jabil Circuit Inc“, o savo išteklių daugiausia skyrė tyrimams, gaminiams kurti ir rinkodarai.
Vadovai
thumb|right|Buvusi „Philips“ lempučių gamykla Eindhovene, dabar tai įmonės būstinė
La Gomera
thumb|200px|Los Organos („Vargonai“) La Gomeroje thumb|200px|La Gomeros reljefas
La Gomera  – sala Atlanto vandenyne, antra mažiausia Ispanijai priklausančiame Kanarų salyne. Yra į vakarus nuo Tenerifės salos. Plotas 369,76 km². Sala vulkaninės kilmės, apskritimo formos. Aukštis iki 1487 m (Garachonajaus k.). Laurų giraitės. Krantai statūs, su įspūdingais eroziniais dariniais (Los Organos). La Gomeroje esantis Garachonajaus nacionalinis parkas yra įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Saloje gyvena 21,9 tūkst. gyventojų (2006 m.). Gyventojų tankumas – 55,32 žm./km². Pagrindinis miestas – San Sebastian de la Gomera.
Geltonasis krūminukas
Geltonasis krūminukas (Dendroica petechia) – amerikinių devynbalsių (Parulidae) šeimos paukštis, paplitęs beveik visoje Šiaurės Amerikoje ir Pietų Amerikos šiaurėje.
Geltonasis krūminukas turi 35 porūšius, kurie gali būti suskirstyti į tris pagrindines grupes. Kiekviena šių grupių kartais laikoma atskira rūšimi.
Išvaizda
Apatinė kūno dalis geltona, viršutinė – žaliai geltona, ant sparnų matomos dvi geltonos juostos. Ant krūtinės kratų galima pamatyti siauras kaštonines juostas. Patelės ir jauni patinėliai geltoni iš apačios ir viršaus, jaunos patelės alyviškai pilkai žalios spalvos. Priklausomai nuo porūšio, varijuoja kaštoninių juostelių kiekis apatinėje dalyje ir kaštoninės spalvos atspalvis viršuje. Paukščio dydis 11,5−13 cm.
Evakuacija
thumb|250px|[[Hiustonas|Hiustono evakuacija 2005 m. baiminantis uragano „Rita“]]
Evakuacija – skubus gyventojų iškeldinimas iš patalpos ar vietovės, kur įvyko ar gali įvykti žmonių sveikatai ir gyvybei pavojingi reiškiniai.
Vykdymas
Evakuacija gali būti nedidelio masto (evakuojamas pastatas, gyvenamasis rajonas) ir masinė (evakuojamas miestas, regionas).
Pastatai, kuriuose susirenka daug žmonių (mokyklos, gamyklos, prekybos centrai, restoranai, teatrai ir kt.) paprastai privalo turėti evakuacijos planus ir atsarginius, priešgaisrinius išėjimus. Kartais yra rengiamos evakuacijos simuliacijos (ypač pramoninėse įmonėse), norint realiai įsitikinti kaip veikia evakuacijos planai. Keleivinėse transporto priemonėse (lėktuvuose, traukiniuose, autobusuose) gali būti įrengtos atsarginės durys arba išdaužiami langai. Laivų evakuacijai skirtos gelbėjimosi liemenės, pripučiamos valtys ir kt.
Didžiausios evakuacijos
Kai kurios didžiausios evakuacijos:
Paprastasis kiškiakopūstis
Paprastasis kiškiakopūstis (Oxalis acetosella) – kiškiakopūstinių (Oxalidaceae) šeimos, kiškiakopūsčių (Oxalis) genties augalas.
Erkki Aaltonen
thumb|Erkki Aaltonen Erkis Altonenas (, g. 1910 m. rugpjūčio 17 d. Hameenlinoje – m. 1990 m. kovo 8 d. Helsinkyje) – suomių kompozitorius, smuikininkas, dirigentas.
Paprastasis kiškiakopūstis
Daugiametis, 5-12 cm aukščio žolinis augalas. Šakniastiebis ilgas, plonas, šliaužiantis, dažnai apšepęs rausvais mėsingais žvyneliais, iš jo išauga ilgakočiai lapai. Lapkotis plonas, 2-10 cm ilgio, žalsvas, rausvas arba raudonas, plaukuotas. Lapai trilapiai; lakšteliai apaugę retais, ilgais, baltais plaukeliais, tamsoje (naktį arba darganotą dieną) nulinksta ir susiglaudžia. Žiedai pavieniai, kaip ir lapai, išauga iš šakniastiebio, ilgakočiai, su dviem mažomis žvyniškomis pažiedėlėmis. Taurelė iš 5 ovališkų, 3 kartus už vainiklapius trumpesnių, iš išores plaukuotų taurėlapių. Vainiklapiai 5, balti, su violetinėmis arba rožinėmis gyslelėmis ir dažnai geltona dėme prie pamato. Kuokelių 10; išoriniai, esantys prieš vainiklapius, trumpesni, vidiniai, esantys prieš taurėlapius, ilgesni. Liemenėliai 5. Vaisius – penkializdė, penkiakampė, šviesiai ruda dėžutė; prinokusi ji plyšta ir išsvaido sėklas. Kiekviename lizde po 1 arba 2 mažas, rudas, išilgai briaunotas sėklas.
Erkki Aaltonen
Nuo 1935 m. griežė įvairiuose orkestruose, vėliau vadovavo simfoniniam ir kameriniams orkestrams. 1947 m. baigė Helsinkio J. Sibelijaus muzikos akademiją. Stažavo Didžiojoje Britanijoje, Italijoje, Čekoslovakijoje, Rumunijoje. 1958 tapo Kuteno choro vadovu. Kūrybos pagrindinė sritis – instrumentinė muzika. Atliko kompozicijų su Väinö Raitio ir Selimu Palmgrenu (Selim Palmgren). Sukūrė baletų, 5 simfonijas (1947–1964; antroji Hirosima 1949 m., 2 koncertus fortepijonui ir orkestrui, chorų, romansų, kino filmų muzikos.
Paprastasis kiškiakopūstis
thumb|left|200px|Kiškiakopūsčių sąžalynas miško paklotėje
Žydi gegužės – birželio mėn. Dažnas visoje Lietuvoje. Auga ūksminguose spygliuočių ir mišriuose miškuose, ypač kiškiakopūstiniuose eglynuose. Mėgsta apydrėgnius, derlingus dirvožemius.
Lapuose yra oksalo rūgšties, vitamino C. Maistui galima vartoti tik nedideliais kiekiais, nes oksalo rūgšties druska kenkia inkstams.
Literatūra
Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 48 psl.
Altamura
Altamura  – miestas pietryčių Italijoje, Apulijoje, Bario provincijoje, 45 km į pietvakarius nuo Bario. Kelių mazgas (plentai į Barį, Materą, Potencą).
Maisto (vyno, aliejaus) pramonė. Altamura nuo seno žinoma savo kokybiška duona. Apylinkėse auginami vynmedžiai, alyvmedžiai, kviečiai. Yra archeologijos muziejus, XIII-XVI a. Altamuros Šv. Marijos katedra, XIV a. bažnyčia, miesto sienų liekanos. Į šiaurės vakarus nuo miesto yra Alta Murdžijos nacionalinis parkas.
Istorija
Vietovė gyvenama nuo žilos senovės. Apylinkėse rasti 400 tūkst. metų senumo Altamuros žmogaus palaikai (Homo heidelbergensis rūšis). Bronzos amžiuje čia jau buvo didelė gyvenvietė. Senovėje miestas vadintas Altilia. Apylinkėse rasta apie 50 VI-III a. pr. m. e. pilkapių, įtvirtintų akmeninėmis sienomis.
Dabartinis Altamuros miestas įkurtas XIII a. imperatoriaus Frydricho II. 1232 m. pastatyta katedra tapo vienu svarbiausių Apulijos religinių centrų.
Justinas Bonaventūra Pranaitis
Justinas Bonaventūra Pranaitis (1861 m. liepos 27 d. Zanavykijoje, Griškabūdžio parapijoje, Panenupių kaime – 1917 m. sausio 28 d. Petrograde) – Peterburgo akademijos hebraistikos profesorius, kunigas, misionierius, keliautojas, visuomenės veikėjas ir spaudos bendradarbis.
Justinas Bonaventūra Pranaitis gimė pasiturinčių ūkininkų šeimoje. Tėvas – Eliziejus Pranaitis, motina – Marijona Pranaitienė. Sesers Marijonos vyras – Saliamonas Banaitis. Pradinį išsilavinimą įgijo Lukšiuose ir Griškabūdyje, Marijampolės gimnazijoje baigė 4 klases. 1878 m. įstojo į Seinų kunigų seminariją. Nuo 1883 m. toliau studijavo teologiją Peterburgo akademijoje, apgynė magistro darbą „Christianus in Talmude Iudaeorum sive Rabbinicae doctrinae de Christianis secreta", teologijos magistras (1887 m.). Taip pat gilinosi į hebraistiką. Peterburgo akademijos hebraistikos profesorius Danielius Chwolson J. Pranaitį pripažino geriausiu savo studentu. J. B. Pranaitis baigęs studijas, tapo Hebrajų kalbos katedros vedėju, buvo hebrajų kalbos, liturgijos ir bažnytinio giedojimo dėstytojas. Nuo 1890 m. Peterburgo akademijos dvasios vadovas, nuo 1891 m. – vicerektorius.
1886 m. Griškabūdyje Seinų vyskupo padėjėjas Juozas Olekas įšventino kunigu. Sielovadininkas Nižnij Novgorode, Urale bei kitose 1863 m. sukilėlių tremties vietose Sibire. 1897 m. pasiųstas „ištirti Turkestano katalikų padėties“, nuo 1900 m. – misionierius (savo noru) Turkestane. Užsiėmė čia esančių latvių, vokiečių, lenkų, prancūzų katalikų sielovada, buvo čia gyvenančių lietuvių, vokiečių, lenkų, prancūzų, italų ir kitų europiečių katalikų dvasios vadovu.
Puikiai mokėjo 6 kalbas.
1892 m. lotynų kalba parašė knygą „Christianus in Talmude Iudaeorum“. Tai veikalas, tvirtinąs, jog žydai nuo krikščionybės atsiradimo ligi naujausių laikų nekenčią krikščionių, todėl išpopuliarėjęs tarp antisemitų. Knyga greitai buvo išversta į lenkų (1892), prancūzų (1892), vokiečių (1894), taip pat rusų (1911), lietuvių (1912), anglų (1939), italų (1939) ir ispanų kalbas. 1912 m. J. Pranaitis dalyvavo žydo Menahemo Mendelio Beiliso, kaltinamo ritualine žmogžudyste, teisme kaip ekspertas. Pranaitis palaikė kaltinimą, bet Beilisas buvo išteisintas – tai buvo Rusijos antisemitų pralaimėjimas.
Mirus palaikai nugabenti į Taškentą, palaidoti prie Pranaičio statytos bažnyčios. 1923 m. bolševikai kapą išniekino, išmetė palaikus (jų buvimo vieta iki šiol nežinoma). Pagal kitus šaltinius palaikai buvo perlaidoti Taškento krikščionių kapinėse, bet perlaidojimo vieta dabar užmiršta.
Šaltiniai
(1626)
Lokerenas
Lokerenas – miestas šiaurės vakarų Belgijoje, 20 km į šiaurės rytus nuo Gento. Geležinkelio stotis. Stovi Šv. Lauryno bažnyčia, rotušė.
Maskatas
Maskatas – miestas prie Omano įlankos, Omano sostinė ir didžiausias Maskato gubernijos miestas. 734 tūkst. gyventojų (2010 m.). Eksportuojami vaisiai, finikai. Klesti amatai. Yra universitetas, tarptautinis oro uostas.
Istorija
Uostą užėmė Sasanidų imperija III a. valdant Šapūrui I. Atsivertimas į Islamą įvyko VII a. Maskato kaip uosto svarba augo valdant vietinei Azdų dinastijai. Įkuriant imamatą IX a. buvo siekiama sujungti išsibarsčiusias Omano gentis po ibaditų sektos vėliava. Tačiau genčių tarpusavio kova tęsėsi ir Bagdado Abasidai užėmė Omaną. Juos išvijo XI a. vietinė jamadų gentis, kurią pakeitė Azdi Nabahinos klanas. Tuo metu pajūrio miestai, tarp jų Maskatas, palaikė glaudžius prekybinius ryšius su Indija, o tai nepatiko toliau nuo jūros buvusioms gentims.
Portugalų užkariautojas Afonso de Albuquerque užpuolė Maskatą 1507 m. liepą. Po kruvino mūšio su persų gubernatoriumi portugalai užėmė ir nusiaubė miestą, išžudė beveik visus gyventojus, tarp kurių buvo moterys ir vaikai.
Portugalai valdė Maskatą šimtą metų, nepaisant persų pasipriešinimo ir turkų bombardavimo 1546 m. Turkai du kartus buvo atėmę Maskatą iš portugalų 1552 ir 1581-1588 m. Išrinkus Omano imamu Nasirą bin Muršid al-Jaribį 1624 m. regiono politinė galia atsidūrė Omano genčių rankose. 1648 m. rugpjūčio 16 d. omaniečiai užėmė ir sugriovė portugalų valdomus Maskato bokštus, susilpnindamį miesto kontrolę. 1650 m. imamo kariai naktį užpuolė uostą, portugalai pasidavė 1650 m. sausio 23 d.
Pilietiniai karai ir persų šacho Nadiro invazijos XVIII a. sukėlė chaosą regione ir dar labiau pablogino santykius tarp Maskato ir dykumų genčių. Politinį vakuumą užpildė Al Bu Sa‘id dinastija, kuri valdo Omaną iki šiol.
Su britų parama Kvabusas bin Saidas užbaigė Dofaro sukilimą ir suvienijo Omano gentis. Jis pakeitė šalies pavadinimą iš Maskato ir Omano sultonato į Omano sultonatą.
Nemira Pumprickaitė
Nemira Pumprickaitė (g. 1963 m. birželio 2 d. Vilniuje) – Lietuvos televizijos žurnalistė.
TV karjera
1986–1994 m. Lietuvos televizijos sporto laidų redakcijos reporterė, vedė laidas „Vakaro žinios“ ir „Aktualus interviu“. Nuo 1994 m. dirbo radijo stotyje M-1, laidos „Pakalbėkim“ vedėja.
1994 m. vasario mėn. – 1995 m. pr. „LitPoliinter“ televizijoje, 1995 m. gegužės 5 d. – 1998 m. televizijoje LNK vedė laidą „Ryto ratas“, nuo 1996 m. kovo mėn. LNK „Žinių“, nuo 1997 m. laidos „Raudonoji linija“ vedėja. 1998–2000 m. BTV „Žinių“, laidos „Karštoji linija“ vedėja, 2000 m. laidos „Pjūvis“ vedėja, laidos „Ekipažas“ žurnalistė. 2000–2001 m. LRT laidos „Aktualus interviu“ vedėja.
Politinė komunikacija
2000–2001 m. LR susisiekimo ministrų Gintaro Striauko ir Dailiaus Barakausko, 2001–2006 m. ministro pirmininko Algirdo Brazausko atstovė spaudai. 2006–2008 m. ministro pirmininko Gedimino Kirkilo patarėja viešiesiems ryšiams. 2008–2009 m. Seimo pirmininko Arūno Valinsko sekretoriato vadovė.
Grįžimas į TV
2009–2010 m. LNK laidos „Savaitės įvykių TOP5“ vedėja. Nuo 2011 m. sausio mėn. – LRT TV laidų „Savaitė“, 2018–2020 m. rugpjūčio – „Dienos tema“, nuo 2020 m. rugsėjo 7 d. – „LRT forumas“ vedėja.
Labūnavos dvaras
thumb|250px|Dvaro bokštas miniatiūra|250px|right|Antrasis bokštas (pradėtas remontuoti, daugelį metų stovintis su [[pastoliais)]]
Labūnavos dvaras – dvaras, buvęs Labūnavoje, dab. Pelėdnagių seniūnijoje, Kėdainių rajone. Iš buvusios dvaro sodybos išlikę du mūriniai, stilistinės architektūros bokštai.
Labūnavos dvarvietėje geriau žinomas ir matomas neogotikinis, raudonų keraminių plytų mūro, su dvišlaičiu stogu bokštas, stūksantis netoli plento. Jis pažymėtas informacine lenta, šalia pastatytas stiebas su Lietuvos vėliava. Apie 350 m į šiaurės rytus nuo pastarojo, į parko su tvenkiniu pusę, nuokalnėje yra antrasis bokštas. Jis neorenesansinis, kvadratinio plano, trijų aukštų. Iš kelio pasiekiamas pravaživus daugiabučio namo ir ūkinių pastatų kiemą, toliau – akmenimis sutvirtintu keliuku pietvakariniu parko pakraščiu. 2020 m. duomenimis, antrasis bokštas buvo nesutvarkytas (užsitęsusio remonto stadijoje), nepritaikytas lankymui.
Istorija
Žinomas nuo XVI amžiaus. XVIII a. Labūnavos dvarui priklausė 7 palivarkai – 200 valakų dirbamosios žemės, 100 valakų pievų bei miško. Pagal kai kai kuriuos šaltinius (1739 m. Trakų miesto knyga), XVIII a. pirmoje pusėje dvarą valdė Steponas Pliskauskas (Stefan Pliszkowski).
XVIII – XIX a. priklausė dvarininkams Zabieloms. XIX a. viduryje sodyboje stovėjo senas medinis rūmų pastatas, apleistas parkas su vandens telkiniais. XIX a. pabaigoje grafai Karolis Zabiela (1868-1931) ir jo tėvas Henrikas Zabiela ėmėsi Labūnavos dvaro sodybos atnaujinimo. 1880 m. architektas Karolis Kozlovskis (Karol Kozłowski) parengė neorenesanso stiliaus rūmų projektą. 1890 m. pagal jį buvo pastatyti puošnūs rūmai. Tais pačiais metais, tikėtina, pagal to paties L. Kozlovskio projektą iškilo trys istoristiniai bokštai (neogotikinis, vadinamosios anglų gotikos ir neorenesansinis). Dvaro sodybą su parku ir sodu juosė mūrinė tvora, kuri sujungė ir tris bokštus. Į rūmus vedė neogotikiniai vartai. Per abu pasaulinius karus buvo sunaikinti rūmai, tvora su vartais ir anglų gotikos stiliaus bokštas. Iki šių laikų išliko 2 bokštai – neogotikinis ir neorenesansinis.
Dvaro bokštas
Nuo seniausių laikų Labūnavos dvaro teritorijoje buvo išlikę bokštai su storomis 1 m storio ir 6 m aukščio mūro sienomis. Jų viduje buvo trijų aukštų patalpos. Labūnavos dvaro bokšte po karo gyveno dvi šeimos, pas kurias 1946 m. gruodžio 24 d. iš miško švęsti Kūčių ir Šv. Kalėdų grįžo Lietuvos laisvės gynėjai. Bokštą apsupus rusų kareiviams, įvyko susišaudymas. Po 5 valandų partizanų pasipriešinimas buvo palaužtas, nes pastariesiems baigėsi šoviniai. Bokštas restauruotas.
Jacek Krzynówek
Jacekas Kamilas Kšynuvekas (g. 1976 m. gegužės 15 d.) – futbolininkas, Lenkijos rinktinės saugas, šiuo metu esantis be klubo.
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 1998 m. lapkričio 10 d. Su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, kur per trejas rungtynes žaidė 243 minutes, atliko vieną rezultatyvų perdavimą, du kartus smūgiavo į vartų plotą.
Brazilijos vyrų tinklinio rinktinė
Brazilijos vyrų tinklinio rinktinė – komanda atstovaujanti Brazilijai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Brazilijos tinklinio konfederacija. Brazilija laimėjo visus Pietų Amerikos čempionatus, kuriuose dalyvavo - 31 aukso medalis.
Natūralizmas
Natūralizmas ( – įgimtas, gamtinis) – XIX a. paskutinių dešimtmečių dailės, teatro, literatūros srovė.
Vėlyvoji realizmo atmaina. Pagrindinis jos principas – objektyvus ir tikslus tikrovės vaizdavimas. Rašytojai natūralistai teigė, kad menininkas, vaizduodamas pasaulį, privalo moksliškai analizuoti ekonominius socialinius santykius, remtis stebėjimu ir dokumentais, veikėjų charakteriuose pabrėžti fiziologinius veiksnius (ypač paveldėjimą). Natūralistinėje literatūroje visai nevertinami dvasiniai dalykai – moralė, tikėjimas, joje vyrauja kovos už būvį, smurto, instinktų tenkinimo ir išsigimimo temos. Žmogus priklausomas nuo biologinės prigimties, gyvenimo atsitiktinimų, jo elgesį lemia įgimtos savybės, fizinė būsena. Veikėjų charakteriai atsiskleidžia per kalbą, kurioje gausu šiurkščių, net vulgarių posakių. Populiariausi žanrai – romanas, novelė, drama.
Vienas žymiausių natūralizmo atstovų – prancūzų rašytojas Emilis Zola. Dvidešimties romanų cikle „Rugonai Makarai“, remdamasis tiesioginiais aplinkos stebėjimais, tyrinėjimais bei dokumentais, jis parodo aplinkos ir paveldėjimo įtaką penkioms vienos giminės kartoms.
Lietuvoje natūralizmas neturėjo atstovų, išskyrus vieną kitą natūralistinį elementą kai kurių rašytojų kūriniuose.
Šiuolaikinei – populiariajai – literatūrai (detektyvams, meilės romanams) būdingi iškreipti natūralizmo bruožai. Iš esmės tai paviršutiniškas tikrovės vaizdavimas. Tikrovė, ypač neigiami gyvenimo reiškiniai – smurtas, narkomanija, ištvirkavimas – šiuolaikinėje literatūroje vaizduojama be gilesnio idėjinio įprasminimo, vien siekiant išlaikyti skaitytojo dėmesį.
737 m.
737 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Pesčių I senosios kapinės
Pesčių I senosios kapinės, vadinamos Senkapiais, Kapeliais, – neveikiančios kapinės šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Leliūnų kaime (Imbarės seniūnija), 0,95 km į pietus nuo kelio ir 0,35 km į šiaurės rytus nuo kelių Leliūnai–Mažieji Žalimai ir Pesčiai–Leliūnai kryžkelės, Pestupio dešiniajame krante.
Vieta
0,18 km į pietus nuo upelio, aukštumos pakilumoje. Laidojimo žymių neišlikę. Teritorija paversta dirva.
Teritorijos plotas – apie 0,1 ha.
Istorija
Įrengtos XVI a., veikė iki XVIII a. pab. Laidoti Pesčių kaimo ir palivarko gyventojai. Kapines uždarius, XIX a. retsykiais laidoti savižudžiai, nekrikštyti numirę kūdikiai, kitatikiai, dėl kitų priežasčių į Salantų parapijos kapines nepriimti mirusieji. Vadintos Senkapiais, Kapeliais (🇬🇸). Jas ženklino ąžuoliniai monumentalūs kryžiai, kurie sunyko XX a. pr.
Šalia kapinių XIX a. veikė Pesčių dvaro kalkių degykla. Jos vieta buvo vadinama Kalkinyčia.
Leliūnų ir kitų apylinkės kaimų naujakurių statyboms iš kalvelės XX a. 3–4 deš. pradėta kasti žvyrą. Sunaikintos XX a. 8 deš., eksploatuojant žvyro karjerą Salantų tarybinio ūkio pastatų statyboms, kelių taisymui ir tiesimui. Žvyrduobėse buvo randama žmonių griaučių, geležinių kaltinių vinių, geležinių ir žalvarinių dirbinių. Karjerą uždarius, teritorija rekultivuota, paversta dirva.
1972 m. paskelbtos vietinės reikšmės archeologijos paminklu. 1977 m. iš kultūros paminklų sąrašo išbrauktos kaip sunaikintas objektas.
Degsnės pilkapynas
Degsnės pilkapynas, Labotiškių pilkapynas – pilkapynas Molėtų rajono savivaldybės teritorijoje, Degsnės miške ir Guronais vadinamame lauke, prie Labotiškių kaimo.
Robertas Giedraitis
Robertas Giedraitis (g. 1970 m. rugpjūčio 29 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkas ir treneris. Šiaulių „Šiauliai“ trenerio asistentas.
R. Giedraitis visą savo karjerą žaidė „Šiauliuose“. Jis yra daugiausia rungtynių LKL čempionate sužaidęs, daugiausiai perimęs kamuolių ir daugiausiai rezultatyvių perdavimų atlikęs krepšininkas. Prieš 2005 m. sezoną baigė karjerą ir tapo komandos vyr. trenerio A. Rudžio asistentu.
Degsnės pilkapynas
Pilkapynas
Yra 3 pilkapių grupės, iš viso 68 pilkapiai. Pirmasis pilkapynas yra 0,65 km į pietus nuo kelio Giedraičiai-Dubingiai, 0,4 km į pietvakarius nuo Visbaro ežero ir 0,2 km į šiaurės vakarus nuo Labotiškių kaimo bei Degsnės II pilkapyno, Dubingių girininkijos Degsnės miškas, 57 kvartalo šiaurinis pakraštys, Utenos miškų urėdija. Antrasis pilkapynas – 1,5 km į šiaurės rytus nuo Gaveikių ežero, 0,5 km į pietus nuo Visbaro ežero ir 0,2 km į pietryčius nuo Labotiškių, Degsnės I pilkapyno, Dubingių meistrijos Degsnės miškas, 57 kvartalo pietinė dalis ir 58 kvartalo šiaurinė dalis.
Robertas Giedraitis
Pasibaigus 2006–2007 m. sezonui ir klubo vadovybei nusprendus nepratęsti sutarties su A. Rudžiu, vyr. trenerio pareigos buvo patikėtos ekipos senbuviui R. Giedraičiui.
Degsnės pilkapynas
Pilkapynas
1970 m. Lietuvos istorijos institutas ir Istorijos ir etnografijos muziejus (vadovas Adolfas Tautavičius) ištyrė 18 pilkapių, po 6 iš kiekvienos grupės. Sampilai nuo 6–7 m iki 17 m skersmens ir iki 1,5 m aukščio, dalis sampilų su akmenų vainikais. Viduriniosios grupės pilkapiuose rasta nedegintų ir sudegintų mirusiųjų su V a. – VI a. įkapėmis (skydais, pentiniais kirviais, ietimis, sagtimis, pentinais ir kt.). Pietryčių grupės pilkapiuose buvo sudegintų mirusiųjų I tūkstantmečio antrosios pusės kapų, vakarinėje grupėje – nedegintų ir sudegintų žirgų X a. – XII a. kapų (rasta žąslų, kamanų apkaustų, pjautuvų). 6 pilkapiuose kapų nerasta. Pilkapių forma, sampilai, laidosena būdinga V a. – XII a. lietuviams. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Robertas Giedraitis
Prasidėjus 2007–2008 m. sezonui vėl tapo vyr. trenerio asistentu, į komandą atėjus Robertui Kuncaičiui, tačiau nuo 2008 m. vasario mėn. perėmė komandos vairą, R. Kuncaičiui pasitraukus iš šio posto. 2008 m. gruodžio 27 d. atėjus į vyr. trenerio postą Antanui Sireikai tapo jo asistentu. 2010 m. liepos 7 d. tapo Utenos Juventus klubo vyr. treneriu. 2011 m. liepos 25 d., Robertas Giedraitis pratęsė kontraktą su Utenos Juventus krepšinio komanda dar metams.
Stulgiai (Šakiai)
Stulgiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Plokščių, piečiau kelio.
Etimologija
Istorikas Jonas Totoraitis yra iškėlęs hipotezę, kad kaimo vardas bus atneštas nuo Platelių ežero, kur yra bendravardis kaimas (dabar išnykęs). Toks atvejis galimas dėl to, kad gyventojų migracijos į Užnemunę laikotarpiu buvo atsinešami ir kai kurie vietovardžiai.
Kručai
Kručai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Tytuvėnų.
Tomas Karpavičius
Tomas Karpavičius (g. 1976 m. rugsėjo 11 d. Šiauliuose) – Lietuvos Respublikos karjeros valstybės tarnautojas, buvęs Susisiekimo ministerijos kancleris (2011-2016 m.).
Biografija
1994 m. baigė Šiaulių 14-ąją vidurinę mokyklą, 1998 m. – Kauno technologijos universitetą (KTU) ir įgijo vadybos bakalauro laipsnį. 2000 m. KTU suteiktas ekonomikos ir vadybos magistro laipsnis.
2005 m. baigė tarptautinės vadybos ir verslo administravimo magistrantūros studijas vadovams (EMBA) (Bendra  SDA  Bocconi (Italija), Roskilde (Danija) ir KTU programa). Suteiktas magistro laipsnis.
2005–2009 m. studijavo KTU Strateginio valdymo katedroje. 2009 m. suteiktas socialinių mokslų daktaro laipsnis.
Studijuodamas KTU 1996 m. pradėjo dirbti konsultacinėje įmonėje buhalterinės apskaitos konsultantu.
1997–2008 m. ėjo vadovaujamas pareigas įmonėse, veikiančiose finansų, telekomunikacijų, konsultacijų srityse.
2008 m. gruodžio mėn. paskirtas susisiekimo ministro patarėju. Nuo 2011 m. kovo 29 d. - Susisiekimo ministerijos kancleris – vadovavo ministerijos administracijai, buvo atsakingas už jos padalinių veiklos koordinavimą ir kontrolę, organizavo ir koordinavo ministerijos strateginių veiklos planų rengimą ir jų įgyvendinimą.
Buvo Susisiekimo ministerijos reguliavimo sričiai priskirtų valstybės įmonių ir akcinių bendrovių valdymo organų narys (svarbiausios jų: VĮ Klaipėdos valstybinio jūrų uosto direkcijos valdybos pirmininkas, AB „Smiltynės perkėla“ stebėtojų tarybos pirmininkas, AB „Lietuvos geležinkeliai“ valdybos narys). Atsistatydino iš pareigų 2016 m. gruodžio 14 d.
Visuomeninė veikla
Nuo 2009 m. – tarptautinių vyrų futbolo varžybų UEFA (The Union of European Football Associations) ekspertas.
Nuo 2010 m. – vienas iš Sporto vadybos asociacijos steigėjų ir asociacijos „Baltic Institute of Corporate Governance“ narys.
Nuo 2016 m. – tarptautinių vyrų futbolo varžybų FIFA (Fédération Internationale de Football Association) rungtynių komisaras.
Apdovanojimai
2013 m. – I laipsnio ženklas „Už nuopelnus Lietuvos geležinkeliams“.
2015 m. – Nominaciją „Metų valstybės tarnautojas" skyrė „Investuotojų forumas" (už iniciatyvą ir kryptingas pastangas skatinti elektromobilių naudojimą Lietuvoje) ir žurnalas „Veidas" (už Lietuvos Respublikos interesų atstovavimą, kompetenciją, atsakingumą ir už puikius vadovo gebėjimus).
2015 m. – Lietuvos Respublikos susisiekimo ministerijos garbės ženklas už nuopelnus plėtojant susisiekimo sistemą, tarptautinių transporto projektų įgyvendinimą, sėkmingą tarpinstitucinę veiklą ir tarpvalstybinių santykių plėtojimą.
2016 m. – I laipsnio garbės žvaigždė „Už nuopelnus Lietuvos keliams“.
2016 m. – Garbės ženklas „Kelininko aukso ženklas“.
2016 m. – Civilinės aviacijos garbės ženklas.
Saliamono Salų vyrų futbolo rinktinė
Saliamono Salų vyrų futbolo rinktinė – Saliamono Saloms atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Saliamono Salų futbolo federacija. Rinktinė nė karto nedalyvavo pasaulio čempionate, bet dalyvavo 7 žemyno čempionatuose.
Rinktinė sėkmingai pasirodė 2004 m. Okeanijos Tautų Taurės varžybose, sužaidusi su Australija rezultatu 2-2. Sugebėjusi pašalinti Naująją Zelandiją, finale pralaimėjo Australijai 5-1 ir 6-0. Rinktinė 2005 m. turėjo šansą sužaisti su 5 vietą užėmusia CONMEBOL rinktine dėl kelialapio į 2006 m. pasaulio čempionatą Vokietijoje, tačiau pralaimėjo Australijos rinktinei 7-0 ir 2-1 ir į čempionatą nepateko.
Kailinė kandis
Kailinė kandis (Tinea pellionella) – tikrųjų kandžių (Tineidae) šeimos kandžių rūšis. Kilusi iš Europos, bet dabar paplitusi daug kur pasaulyje.
Išskleistų sparnų plotis 9-16 mm. Sparnai plaukuoti, pilkšvi, su juodomis dėmėmis. Gyvena drabužių spintose, mėgsta drėgnas, tamsias, nevėdinamas vietas. Vikšrai gyvena plokščiose voratinklinėse makšelėse ant kailių, audinių, lubų. Gadina kilimus, kailius, vilnonius audinius. Tačiau taip pat gali įsikurti ir misti voratinkliais, paukščių lizdais, tapetais, sandėliuotomis daržovėmis.
Naikinimo būdai tokie pat kaip ir drabužinių kandžių.
Šaltiniai
thumb|left|240px|Vikšras
Pabezninkai
Istorija
XIX a. pab. minimi du Pabezninkų kaimai Trakų apskrities Varėnos valsčiuje, Jakėnų apylinkėje.
Gyventojai
thumb|left|Pabezninkų sodybos šalia kapinių thumb|left|Pabezninkų kapinės
Adam Michnik
Adamas Michnikas (, g. 1946 m. spalio 17 d. Varšuvoje, Lenkijoje) – lenkų disidentas, istorikas, vienas iš judėjimo „Solidarumas“ įkūrėjų, eseistas, politinis publicistas, Lenkijos laikraščio „Gazeta Wyborcza“ vyriausiasis redaktorius.
Biografija
1964 m. pradėjo studijuoti istoriją Varšuvos universitete. Kelis kart buvo pašalintas už rengiamas „netinkamas“ diskusijas. 1968–1989 m. vienas iš demokratinės Lenkijos opozicijos įkūrėjų. 1968 m. A.Michnikas dalyvavo studentų protesto akcijose Lenkijos politinės krizės metu. 1968-1970 m. buvo įkalintas. Ankstyvais 1970-aisiais A.Michnikas plėtojo teoriją apie valstybės ir visuomenės santykius, grindžiamus naująją evoliucija, kuri atmetė komunistų siūlomas reformas kaip apgaulę. 1977-1989 m. buvo pogrindinės (samizdato) spaudos redaktorius ir bendradarbis. A. Michniko straipsnių galima rasti pasinaudojant slapyvardžiais Andrzej Zagozda ar Andrzej Jagodziński.
Anubi
Anubi – Lietuvos black metal grupė iš Kauno.
Antrasis jų demo „Mirties Metafora“ saulės šviesą išvydo 1994 m. Šio demo dainos daug mistiškesnės, labiau dramatiškos, tamsesnės nei buvo iki tol. Brandžiausios dainos vėliau įrašytos albumuose „Mirties Metafora“, „Sutemus Skambės“ bei „Kai pilnaties akis užmerks mirtis“. Visų dainų žodžių autorius – grafikas – tapytojas Martynas Meškauskas.
2001 m. rugsėjo mėn. grupės sudėtis kiek pasikeitė. Skro vietą užėmė Sadlave (gitara, bosinė gitara), klavišiniais ėmė groti Lady Sleep. Paskutinis šių narių įrašytas albumas „Sielų pirklys“ (EP) turėjo būti išleistas Italijoje, „Danza Ipnotics“ įrašų studijoje, tačiau po tragiškos Lord Ominous mirties dar neišvydo dienos šviesos. M. Meškauskas žuvo 2002 m. kovo 30 d. su pusbroliais žvejodamas Mičigano ežere, JAV.
Balsių harmonija
Balsių harmonija, arba sinharmonizmas, – fonologinis balsių asimiliacijos procesas. Priklausomai nuo terminologijos, tai yra viena iš dviejų metafonijos atmainų. Kalbose, kuriose galioja balsių harmonija, yra apribojimų, kokie balsiai gali atsidurti vienas greta kito, tai yra balsiai pagal tam tikrą kriterijų turi būti suderinti.
Kypsarės švyturys
Kypsarės švyturys – švyturys Harilaido pusiasalyje, šiaurės vakariniame Saremos salos krante, Estijoje. Šiuo metu nebenaudojamas.
Istorija
Pirmasis švyturys šioje vietoje pastatytas dar 1879 m. Dabartinį 25 m aukščio švyturį 1933 m. 100 m atstumu nuo jūros pastatė firma „Arronet & de Vries“.
Priartėjus kranto linijai, jį ėmė skalauti bangos ir 1991 m. pradėjo smegti bei svirti. Tačiau ilgainiui švyturiui visiškai atsidūrus jūroje, pasvirimas ėmė mažėti (vietoj buvusių 7–9° ar net 15°, dabar stebimas ~1° pokrypis).
Danielius
Danielius (Dama dama) – elninių (Cervidae) šeimos žinduolis. Pagrindinė gyvenamoji vieta – Europa, bet yra paplitę ir Pietų ir Šiaurės Amerikose, Šiaurės Afrikoje, Australijoje.
Paplitimas pasaulyje
Paskutinio tarpledynmečio šiltu periodu, danieliai buvo natūraliai išplitę gana didelėje Europos žemyno teritorijoje. Nuo holoceno laikotarpio pradžios jų populiacijos natūralaus išplitimo teritorija sumažėjo ir išliko tik Mažojoje Azijoje bei Artimuosiuose Rytuose. Romos imperijos laikais, romėnai juos išplatino vakarų ir centrinėje Europoje. Naujaisiais amžiais buvo introdukuoti į dar tolimesnius Europos arealus bei kitus žemynus – Šiaurės Ameriką, Pietų Ameriką, Australiją, Naująją Zelandiją, Pietų Afrikos Respubliką.
Paplitimas Lietuvoje
Lietuvoje danieliai nėra natūraliai išplitusi rūšis. Jie buvo įvežti į mūsų šalies teritoriją ankstyvais istoriniais amžiais ir gyveno iki XVI a., bet vėliau jų populiacija išnyko. XVII a.-XIX a. buvo auginami kai kurių dvarų parkuose. Tarybiniais metais danieliai vėl bandyti reintrodukuoti Lietuvoje ir buvo atvežti iš VDR, Čekoslovakijos, Vengrijos. 1976–1977 m. į Lietuvą atvežta apie 90 danielių, kurie iš pradžių laikyti voljeruose, vėliau dalis paleista į laisvę, į miškus.
Lietuvoje retas, negausiai aptinkamas tik ten, kur buvo paleistas į laisvę. Vis dažniau auginamas aptvaruose. 2006 m. gyveno apie 580 danielių.
Ragai
Jaunikliai danieliai pirmuosius ragus užaugina kitų metų gegužės-birželio mėnesiais, liepą-rugpjūtį nuo jų nusitrina odelė. Pirmieji ragai yra kriaušės formos, storu pamatu, staigiai smailėjančia viršūne. Storas, kriaušės formos rago pamatas skiriasi nuo tauriojo elnio pirmųjų ragų, kurie yra ploni, pieštuko formos. Suaugę patinai ragus meta balandžio-gegužės mėnesiais, birželio mėnesį pradeda augti nauji ragai, kuriuos danieliai nusivalo rugpjūtį-rugsėjo pradžioje.
Porūšiai
Iki XIX amžiaus vidurio, persijos danieliai buvo natūraliai paplitę Irane, Kurdistane, Irake, Palestinoje, Jordanijoje, Izraelyje, Libane, Sirijoje. Bet iki 1875 m. daugelyje šių šalių išnyko ir išliko tik pietvakarių bei vakarų Irane.
Ekologija
Gyvena mišriuose eglės ir lapuočių miškuose su tankiu krūmų traku ir gausia žoline augalija. Danieliai, kaip ir taurieji elniai, skirtingais metų laikais sudaro įvairius būrius. Žiemą patinai gyvena atskirai, patelės ir jaunikliai- dažniausiai mišriuose būriuose. Veiklūs ištisus metus.
Mityba
Minta augaliniu maistu: medžių ir krūmų šakelėmis, ūgliais, žieve (išskyrus alksnius ir beržus), žolėmis ir lauko kultūromis. Taip pat grybais.
Priešai
Vilkai, lūšys, valkataujantys šunys.
Veisimasis
Poruojasi rugsėjo-spalio mėnesiais. Nėštumas- 7,5-8 mėnesiai. Jaunikliai (1, rečiau 2) atsivedami gegužės-birželio mėnesiais. Gyvena maždaug iki 15 metų.
Svarba žmogui
Medžiojamas gyvūnas. Medžioklės sezono Lietuvoje metu patinai medžiojami nuo spalio 1 d. iki kovo 31 d., patelės ir jaunikliai nuo spalio 1 d. iki sausio 31 d. 2005–2006 m. sumedžioti 7 danieliai, 2009–2010 m. – 49.
Kadangi Lietuvoje laisvėje gyvena negausiai, ši rūšis didesnės įtakos miško ir laukų ekosistemoms nedaro.
Iš numestų ragų gaminami papuošalai, sagės, peilių kotai, dekoratyviniai baldai.
Waino Aaltonen
Veinė Altonenas (, 1894 m. kovo 8 d. Martilaje prie Turku – 1966 m. gegužės 30 d. Helsinkyje) – Suomijos skulptorius, tapytojas, scenografas.
Biografija
1910–1915 m. Turku mieste mokėsi pas V. Vesterholmą „Menininkų skatinimo draugijos“ mokykloje, priklausančioje Turku meno asociacijai. Nuo 1923 m. mokėsi Italijoje, Prancūzijoje ir Didžiojoje Britanijoje. Sukūrė paminklų, portretinių biustų, kamerinių skulptūrų iš granito, marmuro, medžio, terakotos, bronzos. Susikūrus Suomijos valstybei ir vykstant Pirmajam pasauliniam karui, kūrė Karo paminklus. 1950–1952 m. kūryboje jaučiama neoklasicistinė tradicija. Turku mieste yra įkurtas jo vardo muziejus.
Talsa
Demografija
250px|thumb|left|Talsa
Ona Simanavičienė
Ona Simanavičienė (g. 1939 m. balandžio 1 d. Papilėje, Akmenės rajonas) – mokslinė agronomė, agrarinių mokslų daktarė, Lietuvos politinė veikėja.
Biografija
1957 m. baigė Papilės vidurinę mokyklą, 1962 m. Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinė agronomė, 1971 m. agrarinių mokslų daktarė (Lietuvos žemės ūkio akademijoje apsigynė disertaciją „Kai kurie Lietuvos TSR Rytinės dalies priesmėlio dirvožemių tręšimo klausimai“). Buvo žemės ūkio mokslų kandidatė, 1993 m. nostrifikuota biomedicinos mokslų, agronomijos daktarė.
1962–1999 m. Lietuvos žemdirbystės instituto Elmininkų bandymų stoties jaunesnioji, vyresnioji mokslinė bendradarbė, skyriaus vedėja, direktorė.
Nuo 1995 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Anykščių rajono skyriaus narė, nuo 1999 m. „Socialdemokratija 2000“ narė.
1997–2000 m. Anykščių rajono savivaldybės tarybos narė.
Paskelbė ~40 mokslo ir per 100 mokslo populiarinimo publikacijų, yra monografijos „Bulvės“ bendraautorė, leidinio „Bulvių auginimas“ sudarytoja ir bendraautorė.
2018 m., minint Lietuvos Respublikos 100-metį, O. Simanavičienei įteiktas Anykščių rajono savivaldybės „Šimtmečio anykštėno“ atminimo ženklas.
Valstybės biudžeto išlaidos
Valstybės biudžeto išlaidos – ekonominiai santykiai, susidarantys perskirstant biudžeto pajamas. Valstybės išlaidos yra tiesiogiai susijusios su valstybės funkcijomis ekonomine, socialine, politine prasme. Todėl valstybės išlaidos yra skirtos svarbiausiems visuomenės poreikiams tenkinti.
Tiesioginės ir netiesioginės išlaidos
Valstybės biudžetas išlaidos – tai tiesioginės valstybės išlaidos, kadangi yra tenkinamos iš biudžeto. Netiesioginės valstybinės išlaidos tenkinamos iš valstybinių įmonių pajamų. Didesnę reikšmę turi tiesioginės valstybės biudžeto išlaidos. Tačiau racionalus valstybės biudžeto išlaidų (tiesioginių) ir valstybinių įmonių išlaidų (netiesioginių) tenkinimo santykis turi sudaryti finansiniu atžvilgiu protingą įvairių ekonominių interesų balansą, užtikrinti aukštą bet kurios finansavimo formos panaudojimą.
Rinkos ekonomikos sąlygomis valstybė finansiniu reguliavimu gali iš esmės mažinti valstybės biudžeto išlaidas, keisti jų sudėtį ir struktūrą, labiau tenkinti netiesioginių valstybės išlaidų poreikius. Valstybė biudžeto išlaidas turi skirti investicijoms, ekologiškai švarioms technologijoms diegti, socialinėms kultūrinėms programoms ir t. t. Jomis turi būti užtikrintas glaudus ryšys tarp valstybės pajamų ir valstybės išlaidų. Šis ryšys išreiškiamas kiekybiniu pajamų ir išlaidų palyginimu, taip pat jų poveikiu viena kitai. Viena vertus, biudžeto išlaidų apimtį labai limituoja į biudžetą patenkančios pajamos. Dėl to svarbu sudaryti tokias biudžeto išlaidų apimtis ir tokius jų panaudojimo terminus, kurie užtikrintų visuomenės ekonominį ir socialinį aukštesnį vaidmenį sprendžiant iškilusius uždavinius su minimaliomis išlaidomis ir maksimaliu efektu. Tik tinkamai naudojamos išlaidos skatina gamybos augimą.
Paskirtis
Tikslinė išlaidų paskirtis reiškia, kad valstybės išlaidos vykdomos griežtai atsižvelgiant į pagrindines kryptis, numatytas finansų plane. Pavyzdžiui, pagrindinėmis valstybinių išlaidų kryptimis komercinėje sferoje gali būti piniginių lėšų įdėjimai apyvartinėms lėšoms finansuoti, o nekomercinėje srityje – darbo užmokesčiui finansuoti. Atsižvelgdama į vykdomą ekonominę politiką valstybė numato prioritetus vienų ar kitų poreikių tenkinimui ir įstatymais reglamentuoja jų tenkinimo tvarką.
Išlaidų grįžtamumo principas reiškia, kad lėšos, panaudotos ūkio, socialinės sferos ir kitiems tikslams, turi duoti finansinę grąžą. Finansinio ekonomijos režimo laikymasis reiškia, kad pageidaujamas didžiausias rezultatas turi būti pasiektas minimaliomis išlaidomis; skatinti mokslo plėtrą, kadrų politikos tobulinimą ir kt.
Išlaidų struktūra
Biudžeto išlaidų struktūra skirstoma pagal programas, valstybines funkcijas ir ekonominę klasifikaciją.
Išlaidų skirstymas
Valstybė numatytiems tikslams ir priemonėms įgyvendinti išlaidas skisto pagal ekonomines, socialines programas. Toks išlaidų grupavimas pagal ekonomines programas leidžia suformuoti biudžeto išlaidų proporcijas, jas keisti siekiant teigiamų poslinkių ekonomikoje. Išlaidų grupavimas pagal socialines programas parodo, kad vyriausybė valstybės valdyme siekia socialinių funkcijų.
Atsižvelgiant į tai, ko siekiama, valstybinio biudžeto išlaidos skirstomos į ūkio, socialines kultūrines, gamybos, valdymo. Šių išlaidų struktūra daugelį metų pagal minėtas grupes yra stabili. Rinkos sąlygomis turi didėti valstybės funkcija, orientuota į konkretų žmogų. Todėl turi didėti biudžeto išlaidos socialinei sferai ir žmonių socialinei apsaugai. Rinkos sąlygomis valstybė turi atsisakyti visų programų finansavimo iš vieno biudžeto, asignavimai iš vieno biudžeto turi būti skirti tik svarbiausiems prioritetiniams tikslams įgyvendinti, sudaryti kuo geresnes galimybes socialinei ir gamybinei infrastruktūrai plėtoti.
Valstybės biudžeto išlaidų grupavimas pagal ekonominės klasifikacijos straipsnius numato jų detalizavimą rengiant išlaidų sąmatą kiekvienai programai įgyvendinti.
Lietuvos energetika
Lietuvos energetikos istorijos pradžia – 1892 m. balandžio 17 d. kunigaikščio Bogdano Oginskio dvare Rietave įsižiebusi pirmoji elektros lemputė. Ši diena minima kaip Lietuvos energetikų diena.
Pirmojoje Lietuvos elektrinėje buvo įrengtas 69,5 m² kaitinamojo paviršiaus garo katilas, garo variklis ir 110 V įtampos Grammo elektros srovės generatorius. Elektrinės eksploatavimo metu ją aptarnavo du darbininkai. Pirmiausia apšvietimas buvo įrengtas dvaro rūmuose ir parke, vėliau – Rietavo bažnyčioje, dvaro ūkiniuose pastatuose ir turtingųjų miestiečių namuose. Apšvietimui naudotos pirmosios Lietuvoje kaitinamosios 16 ir 25 žvakių elektros lemputės. Mokestis buvo imamas nuo lempučių skaičiaus ir galingumo. Ši elektrinė veikė iki 1915 m.
1903 m. prie Virvytės upės Kairiškių dvaro popieriaus dirbtuvėje įrengtas elektros generatorius, kurį suko vandens ratas. Tai pirmoji hidroelektrinė Lietuvoje.
Energetika 1919–1940 m
Dauguma Lietuvos elektrinių tuo metu priklausė užsienio kapitalui, jose dirbo užsienio inžinieriai, tačiau netrukus buvo susirūpinta savų specialistų rengimu. 1928 m. Lietuvos universitetas Kaune išleido pirmąją inžinierių elektrikų laidą.
Užsienio monopolistai palaikė aukštas elektros energijos kainas. Stiprėjantis visuomenės nepasitenkinimas tokiomis kainomis 1933 m. kovo 12 d. Kaune išaugo į visuotinį elektros vartotojų streiką. Po streiko elektros kaina buičiai sumažinta 1,6 karto.
Monopolistai stengėsi, kad ir jų darbuotojai būtų patenkinti. Net nekvalifikuoti darbininkai elektros stotyse už 8 val. darbo dieną gaudavo 30–37 % didesnius atlyginimus (2,10–2,65 Lt už val.), negu kitų ūkio šakų darbininkai.
Lietuvos inžinierinė visuomenė ir jos aktyviausi nariai – prof. Pranas Jodelė, Steponas Kolupaila, Albinas Rimka, inžinieriai Pranas Drąsutis, Leonas Kaulakis, Jurgis Vidmantas ir kiti užsienio valstybių pavyzdžiu pasiūlė prie Susisiekimo ministerijos įsteigti Energijos komitetą. 1936 m. įsteigtas komitetas buvo sudarytas iš 3 komisijų: Žemės turtams tirti komisijos, Energijos komisijos ir Ekonominės komisijos. Vėliau Energijos komisija buvo suskirstyta į 3 pakomisijus: Vandens jėgos, Šiluminės energijos ir Elektros energijos, kurie 1937 m. virto atskiromis komisijomis. Energijos komitetą sudarė 16 narių, atstovaujančių 6 ministerijoms, Lietuvos bankui, Prekybos, pramonės ir amatų rūmams, Universitetui ir inžinierių visuomeninėms organizacijoms, ir 25 nariai – įvairių šakų specialistai.
1937 m. valstybė savo lėšomis įsteigė „Elektros“ akcinę bendrovę su 6 mln. litų pagrindiniu kapitalu, kurios tikslas buvo realizuoti Energijos komiteto rengiamą Lietuvos elektrifikacijos planą. Valstybės kapitalas joje sudarė 97,5 %, 55 498 akcijos teko Susisiekimo ministerijai, po 1530 akcijų – Krašto apsaugos ir Vidaus reikalų ministerijoms, likusios 1442 akcijos – savivaldybėms ir privatiems asmenims.
1938 m. kovo mėn. Vyriausybė pateikė Energijos įstatymo projektą. Šio įstatymo tikslas buvo suaktyvinti mūsų energijos šaltinių naudojimą vietoje įvežamojo kietojo ir skystojo kuro ir „visam mūsų energijos ūkiui duoti planingą ir racionalią viso mūsų Tautos ūkio reikalams atitinkančią kryptį“. Norėta Energijos Komitetui suteikti didesnio autoritetingumo ir svorio. Pagal įstatymo projektą Energijos komitetas, kaipo studijų organas, turėjo ruošti Lietuvos energijos išteklių naudojimo planus ir teikti valdžios organams energijos ūkio reikalais savo išvadas. Įstatymo priėmimas Seime užtruko iki 1940 m. balandžio vidurio.
1938 m. vadovaujantysis „Elektros“ akcinės bendrovės darbuotojas Pr. Drąsutis „Energijos komiteto darbuose“ paskelbė Respublikos elektrifikacijos plano metmenis, kuriuos ruošė grupė specialistų. 1938 m. lapkričio 24 – 25 d. įvykusiame II Lietuvos inžinierių ir architektų suvažiavime energetikos sekcijoje L. Kaulakis pateikė išsamų pranešimą „Esama Lietuvos elektrifikacijos padėtis ir jos perspektyvinis išvystymas“.
1937 m. 1 kWh elektros energijos pagaminti durpės kainavo 5,21 ct., akmens anglys – 5,27 ct., o naftos produktai – 9,23 ct. Palyginus su elektros energijos kaina, kuri vidutiniškai Lietuvoje buvo 1,20 Lt/kWh, kintamosios išlaidos sudarė nežymią dalį, energetikos pelningumas buvo milžiniškas. Net belgų spauda pripažino, kad iš visų užsienyje investuotų kapitalų didžiausią pelną duoda investicijos Lietuvoje – belgai tuomet valdė dvi didžiausias elektros gamybos kompanijas.
Didelės elektros kainos stabdė tolesnę energetikos plėtrą. 1937 m. vienas Lietuvos gyventojas per metus suvartojo 15 kWh elektros energijos, šiek tiek daugiau, negu vienam gyventojui Rusijos imperijoje teko 1913 m. 1938 m. vienam Anglijos gyventojui elektros energijos teko 400, Švedijos – 1300, o Norvegijos – 3300 kWh per metus. Pramonė Lietuvoje sunaudojo tik 45 % visos pagamintos elektros energijos. Vokietijai priklaususioje Klaipėdoje pramonė naudojo 85 % pagamintos energijos, o vienam gyventojui teko 288 kWh per metus.
Pirmoji okupacija
Lietuvą užėmus sovietinei armijai, 1940 m. liepos 25 d. įsteigtoje Liaudies pramonės ministerijoje įkurtas Elektros skyrius, kuris privalėjo tarybinės santvarkos pagrindais reorganizuoti nacionalizuotą elektros ir radijo pramonę. Iš keturių šio skyriaus darbuotojų trys užsiėmė energetikos ūkiu, tai skyriaus viršininkas Pranas Drąsutis, vyr. inžinierius Antanas Gruodis ir inžinierius Jakovas Heleris. Skyrius pirmiausia turėjo nacionalizuoti visas viešojo naudojimo elektrines.
Nacionalizuotoms įmonėms valdyti trijų specialistų nepakako, todėl 1940 m. spalio 10 d. įsteigta Komunalinio ūkio komisariatui pavaldi Lietuvos TSR energijos valdyba, kurios valdytoju paskirtas inž. L. Šušys, vyr. inžinieriumi A. Gruodis, eksploatacijos skyriaus viršininku inž. J. Mačiūnas, technikos eksploatacijos sektoriaus vadovu inž. Jakovas Heleris. Planavimo skyriaus viršininku dirbo inž. Pr. Drąsutis.
Kad būtų lengviau dirbti mažosioms elektrinėms, kurios dažniausiai neturėjo techniškai išsilavinusio personalo, Lietuva buvo suskirstyta į devynis energijos tiekimo rajonus, kuriems vadovauti paskirti žinomesni energetikai. Buvo suvienodinti ir sumažinti elektros energijos tarifai. Tai sukėlė staigų elektros poreikių augimą, padidino elektrinių apkrovas, bet tuo pačiu ir labai apsunkino jų darbą. Kai kuriose vietovėse susidarė net konfliktinės situacijos. 1940 m. visų Lietuvos elektrinių instaliuotoji galia sudarė apie 68 MW, veikė 15 didesnių, per 500 KW galios, ir 350 mažesnės galios elektrinių.
Vokiečių okupacija
Antrojo pasaulinio karo metais Lietuvą užėmus okupacinei vokiečių armijai, visas Lietuvos energetinis ūkis pajungtas vokiečių karo reikmėms tenkinti. Centralizuotas energetikos valdymas išliko, tačiau Lietuvos energijos valdyba 1941 m. spalio 1 d. reorganizuota į vokiečių valdomą Rytų krašto energijos tiekimo bendrovės su apribota atsakomybe Lietuvos generalinį rajoną. Bendrovės centras buvo Rygoje. Lietuvos generaliniam rajonui priklausė stambiausios elektrinės ir dauguma elektros tiekimo linijų. Dauguma mažų elektrinių, kaip ir prieškario metais, priklausė privatiems savininkams.
Vokiečių okupacijos metais Lietuvos energetika merdėjo – vokiečiai norėjo su kuo mažesniais kapitaliniais įdėjimais iš veikiančių elektrinių išspausti didesnę elektros energijos gamybą. 1944 m. vokiečiams pasitraukiant iš Lietuvos, įsakyta didesnes elektrines demontuoti ir įrengimus išgabenti į Vokietiją, o nesuspėjus – susprogdinti. Tik dalį įrengimų pavyko išgelbėti. Karo metais Lietuvoje nenukentėjo tik Bačiūnų elektrinė, Rėkyvos elektrinė ir Petrašiūnų popieriaus fabriko elektrinė. Po karo pirmiausia buvo atstatyti elektros paskirstymo tinklai, nors trūko ir medžiagų, ir transporto.
Pokario metai
1945 m. gegužės mėn. Lietuvos Vyriausioji energijos valdyba su visomis savo įmonėmis perduota TSRS Elektros stočių komisariatui ir pavadinta Lietuvos energijos rajonine valdyba. Jos pirmuoju viršininku apie mėnesį buvo Mečislovas Bartkevičius, vėliau jį pakeitė iš Maskvos atsiųsti Ivanas Basajevas ir Rodionas Jegorovas.