cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nianhao
Devizų istorija
Pirmasis, kuris įvedė devizų tradiciją buvo Han imperatorius Vudi, kuris 140 BC pradėjo erą 建元 Jianyuan („pradžios sukūrimas“). Devizų tradicija buvo nutraukta žlugus Čing dinastijai. Taivane pereita prie Respublikos eros, kuri prasidėjo 1911.
Balys Dainys
Balys Dainys (g. 1941 m. vasario 3 d. Skeldose, Zarasų apskritis) – Lietuvos chirurgas, nefrologas, urologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
Žmona Nijolė Dainienė. 1965 m. baigė Vilniaus universitetą. 1968–1970 m. Medicinos fakulteto Bendrosios chirurgijos katedros aspirantas, 1970 m. medicinos mokslų kandidatas. 1983 m. medicinos mokslų daktaras (2-asis Maskvos medicinos institutas).
1965–1968 m. Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto Bendrosios chirurgijos katedros asistentas, 1970–1979 m. Medicinos fakulteto Širdies – kraujagyslių chirurgijos probleminės laboratorijos vyr. mokslinis bendradarbis, 1974–1979 m. Bendrosios chirurgijos katedros asistentas, 1979–1986 m. docentas, nuo 1986 m. profesorius. 1986–1990 m. Gydytojų tobulinimosi fakulteto Chirurgijos katedros profesorius, nuo 1990–2004 m. Nefrourologijos klinikos vadovas, nuo 2004 m. Vilniaus universiteto ligoninės Santariškių klinikos, Nefrologijos (nefrologijos, dializės, transplantacijos) ir urologijos centro direktorius.
Nianhao
Keitimų tradicijos
Devizas keičiamas pasikeitus imperatoriui, arba jo valdymo metu. Tai vadinama 改元 (pinyin: gaiyuan, ).
Balys Dainys
Biografija
Nuo 1980 m. Lietuvos inkstų fondo, nuo 1996 m. Lietuvos nefrologijos, dializės ir transplantacijos asociacijos pirmininkas.
Mokslinė veikla
1968–1974 m. atliko nuodugnių inksto ir kepenų transplantacijos eksperimentų, ištyrė jų rezultatus. 1970 m. su kitais pirmą kartą Lietuvoje persodino inkstą, 1983 m. pasiūlė originalią inkstų paruošimo transplantacijai metodiką. Padarė pirmą sėkmingą gyvulio kepenų laikino prijungimo operaciją. 2000 m. pirmasis Lietuvoje atliko kepenų persodinimą. Darbai iš organų transplantacijos, kraujagyslių chirurgijos, nefrologijos, urologijos. Vieno išradimo autorius.
Nianhao
Keitimų tradicijos
Vudi pats keisdavo devizus kas maždaug penkeri metai. Dažniausiai devizai būdavo keičiami pirmais ir penkiasdešimtais šešiasdešimtmečio ciklo metais, taip pat svarbių įvykių metu. Per istoriją jų susidarė labai daug. Ming laikais, siekiant sumažinti devizų skaičių, buvo pereita prie „vienas imperatorius – vienas devizas“ sistemos. Tuo atveju imperatoriaus pomirtiniu vardu tapdavo jo devizas. Ši sistema naudojama ir dabartinėje Japonijoje.
Reikšmės
Devizą dažniausiai sudaro du hieroglifai. Kai kurie labai populiarūs. Pavadinimas gali simbolizuoti svarbų įvykį, arba siejami su konfucianizmo filosofija, paimami iš senųjų traktatų.
Firdausas Kabirovas
Nuo 1992 m. Kabirovas yra Kamaz gamyklinės komandos narys ir nuolat dalyvauja įvairiose lenktynėse.
San Luiso provincija
Geografija
Pietinę ir centrinę provincijos dalis užima plokščios pampų lygumos. Šiaurinė dalis priklauso Kujo ir pampų kalnagūbrių regionui. Šioje provincijos dalyje iškilę San Luiso ir Komečingoneso kalnagūbriai, o šiaurės vakaruose – Gvajagvaso, Kantanalio, Kichadaso, Alto Penkoso kalnagūbriai. Tarp šių kalnagūbrių grupių įsiterpusi Pampa de las Salinaso dubuma.
Klimatas vidutinių platumų, kontinentinis; daugiausia sausas. Tačiau dėl kalnagūbrių įtakos (rytiniuose šlaituose iškrinta gerokai daugiau kritulių nei vakariniuose) susiformuoja atskiri mikroklimatai, pavyzdžiui, Vilja de Merlo kurortiniame mieste. San Luise metinė oro temperatūra yra 17 °C, tačiau skirtingu metų laiku ji labai svyruoja – nuo 3 °C iki 33 °C.
Ekonomika
Didžiuosiuose miestuose išvystyta tekstilės, maisto, popieriaus ir kartono, keramikos, statybinių medžiagų, plastiko pramonė. Gyvulininkystė, javų (daugiausiai kukurūzų) auginimas. Yra kalkių ir marmuro telkiniai, taip pat išgaunamas uranas, druska ir volframas.
Gyventojai
San Luiso provincijoje gyvena virš 500 tūkst. gyventojų; iš jų apie trečdalį San Luiso mieste. Dauguma gyventojų susitelkę teritorijos šiaurės rytuose – derlingesniuose kalnagūbrių slėniuose. Daug rečiau gyvenamos pampų lygumos ir šiaurės vakarų įduba. Didžiausi miestai:
Jonas Dainauskas
Jonas Dainauskas (1904 m. sausio 21 d. Kaunas – 2000 m. gegužės 27 d. Čikaga) – Lietuvos spaudos darbuotojas, istorikas, publicistas, bibliografas.
Biografija
1924–1933 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo techniką ir teisę, 1957–1961 m. – Paryžiaus universitete teisės istoriją ir bibliotekininkystę.
1923 m. dalyvavo Klaipėdos krašto sukilime. 1927–1940 m. dirbo Vidaus reikalų ministerijoje. Bendradarbiavo leidiniuose „Lietuvos aidas“, „Trimitas“, „Karys“, „Policija“ ir kt., per radiją skaitė paskaitas.
1941 m. per nacių okupaciją kalintas. 1944 m. traukdamasis iš Lietuvos mobilizuotas į vokiečių kariuomenę pagalbiniams darbams. 1945 m. vasario mėn. Raudonosios armijos paimtas į nelaisvę, tačiau po 9 mėnesių pabėgo į Lenkiją. 1957 m. išvyko į Prancūziją. 1958–1961 m. akredituotas žurnalistas, daug rašė lietuvių tremties spaudoje. 1961 m. persikėlė į JAV, dirbo bibliotekininku, aktyviai dalyvavo kultūrinėje ir skautų veikloje. 1964–1971 m. žurnalo „Tautos praeitis“ redaktorius. Nuo 1968 m. dėstė Pedagoginiame lituanistikos institute Čikagoje.
Vienas Lituanistikos tyrimo ir studijų centro Čikagoje kūrėjų, perdavė jam apie 18 000 egz. asmeninę biblioteką. 1961–1987 m. redagavo kai kuriuos tęstinio leidinio „Lietuvių tautos praeitis“ tomus, 1970–1974 m. ir 1975–1979 m. lietuvių išeivijos spaudos bibliografiją (išleista 1977 m. ir 1984 m.), J. Jakšto knygą „Daktaras Jonas Šliūpas“ (1979 m., sudarė J. Šliūpo darbų sąrašą). Tyrė XIV a. – XVI a. Lietuvos teisę, Lietuvos ir Lenkijos santykius, Lietuvos krikšto istoriją. Parengė lituanistikos sąrašą „Lietuvos istoriografija“ (11 sąsiuvinių, 1971–1984 m.), antisovietinio pasipriešinimo žurnalo „Aušra“ perspaudą (7 t. 1977–1986 m.), fotografuotiniam „Aušros“ (1883–1886 m.) leidimui 1983 m. parašė studiją „Auszra ir jos gadynė“, sudarė rodykles. Svarbiausias veikalas – „Lietuvos bei lietuvių krikštas ir 1387-ji metai“ (1991 m.). Rašė Mažosios Lietuvos, daugiausia Karaliaučiaus krašto, politikos klausimais. Bendradarbiavo Lietuvos ir JAV lietuvių spaudoje.
Kalmaras (Švedija)
Kalmaras – miestas pietryčių Švedijoje, Smolando provincijoje. Miestas yra įsikūręs ant Baltijos jūros kranto, 6 km į vakarus nuo Elando. Žvejybos uostas, oro uostas. Yra 6 km ilgio Elando tiltas tarp Kalmaro ir Elando. Išplėtota stiklo, siuvimo, žuvų pramonė, gaminami laivai, geležinkelio lokomotyvai ir vagonai, Volvo automobiliai. Veikia universitetas, jūrų, meno, miesto muziejai.
Istorija
Miesto teisės Kalmarui buvo suteiktos 1100 m. Viduramžiais buvo svarbus laivų statybos ir prekybos centras, priklausė Hanzos sąjungai. 1397 m. sudaryta Kalmaro unija. Kalmaro karo metu miestą valdė Danija.
Architektūra
Mieste išliko viduramžių pastatų – renesansinė XVI a. karalių pilis, XVII a. Katedra, miesto rotušė, XVII–XVIII a. gyvenamieji pastatai.
BNS
Naujienos pateikiamos lietuvių, latvių, estų, anglų ir rusų kalbomis. BNS klientai, užsisakę naujienas ir už jas mokėdami, gali skaityti naujienas realiu laiku. BNS kasdien pateikia apie 1000 naujienų.
Nuo 2017 metų BNS direktorius yra Ramūnas Šaučikovas, vyriausiasis redaktorius – Vaidotas Beniušis.
BNS priklauso „Eesti Meedia“ grupei.
Lapus metantys augalai
thumb|250px|Rudenį nukritę [[paprastasis klevas|klevo lapai]]
Lapus metantys augalai – augalai, kurie dalį metų būna be lapų. Paprastai šis terminas taikomas medžiams ir krūmams. Vidutinių platumų bei subarktiniuose regionuose augalai numeta lapus prieš žiemos laikotarpį, o tropiniuose kraštuose – sausuoju laikotarpiu. Lapus metančių augalų priešingybė – visžaliai augalai, kurie savo lapijos vienu metu nemeta.
Daugelio lapus metančių augalų lapai prieš juos numetant įgauna ryškias spalvas (geltoną, oranžinę, raudoną, purpurinę). Lapų pigmentacija pakinta dėl augalo pašalinamų kenksmingų medžiagų. Vidutinių platumų zonoje lapų kritimas prasideda rudenį ir paprastai intensyviausias būna spalio – lapkričio mėnesiais (priklauso nuo regiono padėties, vyraujančių orų, medžių rūšies). Lapų kritimą paskatina šalnos ir stiprūs vėjai.
Dalis medžių ir krūmų prieš vėl sulapuodami sužydi, kad lapai neužstotų vėjo (vėju apdulkinamiems augalams) ar priėjimo vabzdžiams (vabzdžių apdulkinamiems augalams). Tačiau tokie augalai gali nukentėti nuo šalnų ir nesubrandinti sėklų.
Lapų metimas apsaugo augalus nuo nepalankių žiemos sąlygų, nes didelis lapų paviršius žiemą mažina medžių atsparumą stipriems vėjams bei sniego ar ledo dangos svoriui, be to, per žiemą lapai žūtų dėl išdžiūvimo – sausame šaltyje užšalęs lapų audinių ledas išgaruoja (sublimacija).
Tropiniai lapus metantys augalai tokiu būdu saugo drėgmę sausuoju sezonu.
FC Fiorentino
Fiorentino FC – San Marino futbolo klubas iš Fiorentino.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1974 m., kai buvo įkurtas SS Montevito.
1991/1992 m. tapo šalies čempionais.
Nuo 2005 m. žinomas dabartiniu pavadinimu.
Hekla
Hekla – ugnikalnis, esantis Islandijos pietuose. Jo aukštis 1 491 m virš jūros lygio. Hekla yra vienas aktyviausių Islandijos ugnikalnių, nuo 874 metų įvyko virš 20 išsiveržimų. Viduramžiais islandai ugnikalnį vadino „Vartais į Pragarą“.
Šis kalnas priklauso 40 km besitęsiančiai ugnikalnių virtinei, tačiau aktyviausia dalis yra būtent 5 km ruožas, priklausantis Heklai ir turintis eilę kraterių, iš kurių 2 ypač aktyvūs.
Išsiveržimai istoriniais laikotarpiais
Ugnikalnis buvo išsiveržęs 2000, 1991, 1980, 1970, 1947, 1845, 1766, 1693, 1636, 1597, 1510, 1434, 1389, 1341, 1300, 1222, 1206, 1158 ir 1104. Vienas žymiausių išsiveržimų įvyko 1159 m. pr. m. e. Tada Hekla III į atmosferą išmetė 12 kubinių kilometrų vulkaninių uolienų, dėl ko buvo pristabdytas globalinis medžių augimas ir 18 metų Senovės Egipte blogai užderėdavo derlius. Tai tęsėsi daugmaž iki 1141 m. pr. m. e.
Pagrindiniai priešistoriniai išsiveržimai:
Klaipėdos pilis
Klaipėdos pilis arba Mėmelburgas – pilis Klaipėdoje, pirmą kartą minima 1252 m. liepos 29 d. dokumente, kuriame Livonijos ordino didysis magistras Eberhardas fon Zeinė ir Kuršo vyskupas Heinrichas sutaria dėl pilies statybos tarp Nemuno ir Dangės. Tais pačiais metais prie Dangės žiočių pastatyta medinė pilis. Vėliau daug kartų perstatyta, kol XIX a., praradusi savo strateginę reikšmę, buvo nugriauta.
Šiuo metu išlikusiuose pilies bastionuose veikia muziejus.
Istorija
Klaipėdos pilis pastatyta 1253 m. strategiškai svarbioje kuršių žemės vietoje – Dangės žiočių kairiajame krante, netoli Klaipėdos sąsiaurio, jungiančio Kuršių marias su Baltijos jūra. Pilis tapo viena vokiečių riterių agresijos į baltų žemes bazių, buvo Klaipėdos komtūrijos centras.
Iš pradžių pilis buvo medinė, du priešpiliai apjuosti grioviais ir gynybine siena. Pilį saugojo natūrali vandens užtvara, pylimai ir medinis gynybos bokštas. 1253–1254 m. medinę pilį pakeitė pastatyta mūrinė pilis. Pilį saugojo vandens pripildyti grioviai (fosa), ties vartais buvo įrengti tiltas ir pylimai. Pilies kieme pastatyta mūrinių ir medinių pastatų.
thumb|right|200px|Klaipėdos pilies planas [[1598 m., paskelbtas A. Zemrau]]
Pilį puldinėjo žemaičiai, retsykiais – skalviai su sembais: 1307 m., 1323 m. (Klaipėdos mūšis), 1360 m., 1379 m. (abu kartus pilis sudeginta). Po 1360 m. pilis perstatyta, turėjo 4 bokštus, viename jų 1438 m. įrengtas kalėjimas. 1393 m. buvo pastatytas gynybinis bokštas, tačiau tais pačiais metais sugriautas per lietuvių antpuolį. Pilis pulta ir 1402 m. bei 1409 m. Kartais žemaičiams talkino Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos kariuomenė. Po Ordino pralaimėjimo Žalgirio mūšyje 1410 m., pilis išlaikė savo strateginę reikšmę, nes Lietuva negalėjo sutarti dėl to, kur turi eiti siena tarp Lietuvos ir Ordino ir Klaipėdą abi šalys laikė savo nuosavybe.
Didesni pilies įtvirtinimo darbai vyko po 1422 m. Melno taikos, baigti 1441 m. Pilis buvo maždaug kvadratinio plano su kiemu viduje. Išliko dalis XV a. pradžios gynybinės sienos. Šiaurinė siena su bokštais siekė apie 102 m ilgio, jos plotis – 2,2 m, aukštis – iki 11 m, vakarinės sienos ilgis tarp bokštų – mažiausiai 70 m. Kampuose stovėjo du 12 m skersmens cilindriniai bokštai (Didysis parako ir Kunigaikščio), pietryčių kampe – stačiakampis. Patobulinta pilies gynybinė sistema buvo pritaikyta to meto artilerijos pabūklų (bombardų) ugniai atremti. Už gynybinių sienų ėjo apie 6 m pločio kelias, už jo – 8–9 m pločio griovys ir daugiau, kaip 20 m pločio pylimas (apie 2 m virš pilies kiemo), toliau – dar vienas 6 m pločio ir iki 1,5 m gylio sausas griovys. Pilies pastatų sienos – raudonų plytų, eksterjeras ir interjeras – gotikinis. Stogai dengti plokščiomis čerpėmis, dalis – malksnomis.
1454 m., per Trylikos metų karą (1454–1466 m.), Klaipėdos pilį buvo užėmusi Lenkijos karalystės kariuomenė, 1455 m. – žemaičiai. Pilis XVI a. pradžioje sustiprinta, 1516–1519 m. pastatyti žemių pylimai su bastėjomis. 1520 m. pilį puolė Dancigo karo laivai, žemaičiai. 1524 m. pilis sustiprinta patrankomis.
thumb|left|200px|Klaipėdos pilies piešinys, paskelbtas Ch. Hartknochto [[1684 m.]]
1525 m. susikūrus Prūsijos kunigaikštystei pilis iki XVI a. vidurio iš pagrindų perstatyta. Buvo uždaro netaisyklingo kvadrato plano su išpjova vartams pietvakarių dalyje. Vartus saugojo du apvalūs bokštai korpusų kampuose, kiti trys stovėjo šiaurės vakarų, šiaurės rytų ir pietryčių kampuose. Korpusų, kurie pastatyti panaudojus XV a. gynybines sienas, plotis po 12,5 m. Pagal J. Putkamerio ir H. P. Fuchso projektą pilis XVII a. pradžioje buvo apjuosta senovės olandų sistemos bastionais (Princo Karlo, Princo Frydricho, Princo Liudvigo ir Frydricho Vilhelmo). Tvirtovės pylimus sutvirtino akmenų ir plytų atraminės sienos su kontraforsais. Po bastionais įrengtos senovės poternos jau XVI a. buvo rekonstruotos ir išplėstos.
1629 m. pilį apiplėšė ir apgriovė švedai, 1660 m., 1669 m. suniokojo gaisras. 1670 m. ant Princo Karlo bastiono pastatytas dviejų fligelių Komendanto namas.
XVIII a. pirmoje pusėje pilis dar tvirtinta. 1757 m. per 1756–1763 m. Septynerių metų karą Klaipėdą užėmus Rusijos imperijos kariuomenei, pilis 1763 m. buvo apleista ir pamažu nyko.
1812 m. per prancūzmetį pilyje buvo įrengtos kareivinės, arsenalas, sandėliai, ligoninė. 1821 m. iš 5 bokštų dar stovėjo du. 1840 m. pradėjo griūti pilies įėjimo skliautai, 1843 m. pašalintos Didžiojo parako bokšto liekanos, apie 1865 m. nuvirto Kunigaikščio bokštas. Dėl to 1865 m. pradėta nerijos forto statyba Kopgalyje. Po 1888 m. buvo parduoti nugriauti svarbiausi pilies mūro pastatai.
Po 1945 m. buvusioje teritorijoje įsikūrė Klaipėdos bandomoji laivų remonto įmonė, XX a. pabaigoje – Klaipėdos laivų remonto įmonė, 2009 m. iškelta.
Restauravimas
thumb|200px|right|Didžiojo parako bokšto pamatai 2002 m. restauruotoje Princo Frydricho poternoje įkurtas Mažosios Lietuvos muziejaus filialas Pilies muziejus. Piliavietės teritorijoje kuriamas kultūros, turizmo ir pramogų centras.
Šiuo metu vyksta pilno pilies atstatymo darbai. Manoma, kad pilis pilnai atkurta bus ne anksčiau kaip 2020 m.
Pilies muziejus
Klaipėdos pilies muziejus atidarytas 2002 m. rugpjūčio 1 d. Kasmet piliavietėje rugpjūčio 1-ąją, minint miesto įkūrimą 1252-aisiais, vyksta atraktyvūs renginiai.
Muziejus įsikūręs po bastionais esančiose Frydricho ir Karlo poternose. Lankytojams prieinamos atkastos pilies liekanos, pamatai. Pilies muziejuje galima pereiti seniausiu Klaipėdos grindiniu, nugrįstu XVI amžiuje.
Nijolė Dainienė
Nijolė Dainienė-Trinkūnaitė  (g. 1942 m. gegužės 1 d. Utenoje) – Lietuvos vargonininkė.
Biografija
Vyras prof. Balys Dainys. 1967 m. baigė Lietuvos konservatorijos Stasio Vainiūno fortepijono ir Leopoldo Digrio vargonų klases, 1977–1978 m. tobulinosi Prahos ir Veimaro vargonininkų seminaruose.
1969–1975 m. dėstė Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje, 1975–1998 m. Čiurlionio menų gimnazijoje. 1965–1995 m. koncertavo Lietuvoje ir Rytų Europos šalyse.
Broma
Broma gali reikšti:
Andrius Giedraitis
Karjera
A. Giedraitis karjerą pradėjo Vilniaus „LPA“ komandoje, o vėliau perėjo į „Sakalus“. 1998 m. tapo „Lietuvos Ryto“ klubo nariu. A. Giedraitis tapo vienu komandos lyderiu, tad 2001 m. išvyko į Ostendės „Telindus“. 2002–2003 m. sezoną rungtyniavo Vroclavo Idea „Sląsk“ ir joje buvo vienu lyderiu (vid. 11,6 taško).
2003 m. krepšininkas pasirašė kontraktą su „Lietuvos Rytu“, tačiau dėl sunkios traumos nesužaidė nė vienerių rungtynių. 2004 m. išvyko rungtyniauti į Vokietijos Liudvigsburgo klubą, kuriame iškart tapo vienu lyderiu. 2005 m. krepšininkas tapo Maskvos Srities „Dinamo“ klubo nariu, tačiau 2007 m. vasarį paliko komandą, o jau po kelių dienų tapo Valjadolido klubo nariu.
2010 m. rugpjūčio 12 d. tapo Vilniaus „Sakalų“ vyr. trenerio asistentu.
Tauragnai
Tauragnai – miestelis Utenos rajono savivaldybėje, į rytus nuo Utenos, šalia Tauragno ir Labės ežerų. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Tauragnų Šv. Jurgio bažnyčia (pastatyta 1969 m.), veikia Tauragnų Eugenijos Šimkūnaitės pagrindinė mokykla, biblioteka, krašto muziejus, paštas (LT-28012).
thumb|left|Tauragnų centre
Etimologija
Manoma, kad Tauragnai yra vandenvardinis vietovardis, kilęs iš Tauragno ežero vardo. Paties Tauragno ežero vardas paprastai siejamas su Tauragnų apylinkių miškuose gyvenusiais taurais.
Liaudies etimologija pasakoja, kad vardas galėjęs kilti nuo žodžių tauras + ginti. Legendos taip pat byloja, kad Tauragnus įkūręs kunigaikštis Rigimantas. Kartą jis nakvojęs su kariais Tauragno pakrantėje. Kai visi sumigę, senas kunigaikščio kanklininkas ėmęs taip graudžiai groti, kad du taurai išlindę jo pasiklausyti ir prabilę žmonių balsais. Kanklininkas jų paklausęs, kur patogesnė vieta apsigyventi, ir tie parodę kalvą prie ežero. Ten kunigaikštis ir pastatydinęs pilį bei pavadinęs ją taurų garbei.
Geografija
Iškart į rytus nuo miestelio plyti Aukštaitijos NP, kurio teritorijoje stūkso Tauragnų ir Taurapilio piliakalniai. Miestelyje yra du mitologiniai akmenys su dubenimis. Gretimame Politiškių kaime eksploatuojamas žvyro telkinys. Greta miestelio įsikūręs ir Tauragnų kaimas.
Istorija
Legendos byloja, kad Tauragnus įkūrė kunigaikštis Rigimantas.
Rašytiniuose šaltiniuose Tauragnai patikimai minimi nuo 1373 m. – Hermano Vartbergės kronikoje rašoma, kad tų metų vasarį šalia Tauragnų pilies buvo apsistojusi šiaurinę Aukštaitijos dalį niokojusi Livonijos ordino kariuomenė (literatūroje kaip pirmojo Tauragnų paminėjimo data neretai nurodomi 1255 m., kuomet Mindaugas kartu su kitais Sėlos valsčiais Vokiečių ordinui esą padovanojo ir Tauragnus; istoriko T. Baranausko manymu, 1255 m. Sėlos dovanojimo akto vietovardį Thovraxe derėtų sieti ne su Tauragnais, o su kur kas mažiau nuo pagrindinės Livonijos ordino teritorijos nutolusiu Taurožės upeliu bei šalia jo įtakos į Šventosios upę esančiu Lašinių piliakalniu).
XIII–XV a. Tauragnai, tiksliau, netoliese ant Taurapilio piliakalnio stovėjusi didžiojo kunigaikščio pilis buvo svarbus lietuvių atsparos punktas priešinantis Livonijos ordino agresijai. 1433 m. šią medinę pilį sudegino nuo Ldk sosto nušalintam Švitrigailai talkininkavusio Livonijos ordino kariuomenė.
1387 m. Ldk Jogaila Lietuvos krikšto ir Vilniaus vyskupijos įsteigimo proga Tauragnų pilį su Tauragnų valstybiniu valsčiumi (kuriam tada priklausė ir Labanoro bei Molėtų kaimai) „amžinu ir neatšaukiamu dovanojimu“ užrašė Vilniaus vyskupijai. Pirmoji dabartiniuose Tauragnuose stovėjusi bažnyčia minima nuo 1498 m.
Vilniaus vyskupijai Tauragnai su apylinkėmis priklausė iki 1797 m.; XV–XVI a. dabartinėje vietoje išaugusiame Tauragnų miestelyje XVI a. pab. veikė 47 smuklės. 1669 m. miestelyje buvo 40, 1775 m. – 28 kiemai. Nuo XVII a. pab. (?) ar XVIII a. I pusės Tauragnai turėjo turgų ir prekymečių privilegiją (ypač dideli prekymečiai, kurių metu prekiauta žuvimi, grybais, medumi ir kitomis miško bei ežerų gėrybėmis, Tauragnuose vykdavo XIX a. pab. ir XX a. pr.). 1792 m. Tauragnuose buvo Tauragnų dvaras, veikė alaus darykla, degtinės varykla ir kelios smuklės, priklausiusios Vilniaus vyskupui. 1893 m. miestelis degė. XIX a. 10-ajame dešimtmetyje Tauragnų kraštą apėmė lietuvių tautinis judėjimas. Tuo metu Tauragnai buvo Zarasų apskrities miestelis, valsčiaus centras.
Nuo 1919 m. spalio iki 1920 m. liepos 9 d. Tauragnai buvo užimti Lenkijos kariuomenės.
1945 m. įkurta biblioteka. 1947–1974 m. Tauragnuose veikė ligoninė. 1959 m. miestelyje pastatyti kultūros namai, kuriuose 1971 m. buvo įrengtas Teofilio Tilvyčio memorialinis muziejus (XX a. pab. pertvarkytas į Tauragnų krašto muziejų).
2001 m. gegužės 21 d. patvirtintas Tauragnų herbas.
Žymūs žmonės
Tauragnų krašte gimė knygnešys Mataušas Balčiūnas-Medinis (1855–1927), kunigas Vincentas Miškinis (1868–1940), Pranas Gineitis (1894–1942, 1915 m. Utenoje įkūręs pradžios mokyklą, vėliau „Saulės“ progimnaziją), dailininkas Leonas Katinas (1907–1984), kryžių meistras Adolfas Ivanauskas (1866–1946), poetas Jurgis Tilvytis-Žalvarnis (1880–1931), literatas ir vertėjas Jonas Strazdas (1886–1972) ir kt. Iš Tauragnų kilusi žolininkė ir etnografė Eugenija Šimkūnaitė (1920–1996), gimusi Rusijoje, tačiau užaugusi Tauragnuose, čia ir palaidota.
Netoli Tauragnų gimė sovietinis poetas Teofilis Tilvytis (1904–1969). Apie miestelį jis taip rašė:
Jerzy Jan Jastrzębski
Ježis Janas Jastžembskis (1895 m. liepos 29 d. Avižieniuose, Rusijos imperija - 1944 m. balandžio 24 d. Vefrane, Italija) – Antrosios Lenkijos respublikos kariuomenės pulkininkas, I ir II pasaulinių karų dalyvis.
Biografija
Gimė 1895 m. liepos 29 d. Avižienių kaime. Baigė Marijampolės gimnaziją. 1914 m. paimtas į Rusijos imperijos kariuomenę, dalyvavo I pasaulinio karo mūšiuose. 1918 m. grįžo į Lenkiją ir prisijungė prie 10-ojo Lietuvos ulonų pulko. 1923 m. Grudziondze pradėjo mokytis karininkų mokykloje. 1926-1928 m. mokėsi Varšuvos aukštojoje karininkų mokykloje. 1936 m. suteiktas pulkininko laipsnis.
1939 m. rugsėjį prasidėjus Vokietijos ir Lenkijos karui dalyvavo mūšiuose prieš vokiečius, spalio 18 d. pateko į nelaisvę. Kalintas Krokuvoje, bet sugebėjo pasprukti ir pasislėpti Radome. 1940 m. balandžio 27 d. išvyko į Krokuvą, iš kur vėliau slapta pasiekė Vengriją ir vėliau Prancūziją. 1940 m. gegužės mėnesį atvyko į Paryžių, iš kur artėjant vokiečiams pabėgo į Didžiąją Britaniją.
1942 m. pavasarį perkeltas į lenkų diviziją Viduriniuosiuose Rytuose. Dalyvavo karinėse pratybose Palestinoje, Irake, Sirijoje ir Egipte. 1943 m. gruodžio mėnesį iš Egipto buvo išsiųstas kovoti į Italiją. 1944 m. pradžioje dalyvavo Monte Cassino vienuolyno užėmimo operacijoje. 1944 m. balandžio 23 d. Monte Trocchio kaime buvo sunkiai sužeistas minos. Mirė kitą dieną 1944 m. balandžio 24 d. Vefrano kaimo ligoninėje. Jastžembskis buvo pirmasis lenkų kareivis žuvęs daugybę lenkų kareivių gyvybių nusinešusiame Monte Cassino mūšyje. Palaidotas Monte Cassino lenkų kareivių kapinėse.
Princesė Nora
Princesė Nora (pilnas vardas Norberta Elisabeth Maria Assunta Josefine Georgine, g. 1950 m. spalio 31 d.) – Lichtenšteino karališkosios šeimos narė, princesė. Ji yra Lichtenšteino princo Prano Juozapo II (1906–1989) ir jo žmonos princesės Georginos fon Vilček (1921–1989) duktė, dabartinio šalies valdovo Hanso Adamo II sesuo. Tarptautinio olimpinio komiteto narė.
Sportinė veikla
1982 m. Princesė Nora tapo Lichtenšteino olimpinio komiteto prezidente. Ji šioje pozicijoje išsilaikė iki 1992 m.
Nuo 1984 m – Tarptautinio olimpinio komiteto narė. 2002 m. tapo Lichtenšteino sportininkų su protine negalia komiteto prezidente.
Visoriai
Visoriai – šiaurinė Vilniaus miesto dalis, esanti į vakarus nuo Santariškių. Ribojasi su Santariškėmis ir Jeruzale rytuose (skiria Geležinio Vilko gatvė), Fabijoniškėmis pietuose, Bajorais vakaruose ir Skersine šiaurėje. Apylinkės miškingos, bet dėl naujų statybų miškingumas sparčiai mažėja. Visorius sudaro dvi dalys – šiaurinė, kurioje būdingi daugiausia naujos statybos daugiabučiai, yra 2002 m. įkurtas Visorių informacinių technologijų parkas, prekybos centras „Iki“, ir pietinė, kurioje plyti Visorių sodai.
thumb|240px|left|Šiaurinė Visorių dalis
Visorius aptarnauja 34 autobusas (Visorių, Jono Kairiūkščio, Geležinio Vilko, Akademijos st.) 50, 57 ir 69 autobusas (Chemijos instituto st.).
Dodge Ram
Dodge Ram – didelės klasės pikapas, kurį gamina „Dodge“. Automobilis 1981 m. pakeitė Dodge D serijos pikapus.
Dodge Ram aštuonis kartus (1994, 2003, 2010, 2013, 2014, 2019, 2020 ir 2021 m.) buvo nominuotas „Motor Trend“ žurnalo metų visureigiu.
Egilis Levitas
Egilis Levitas (g. 1955 m. birželio 30 d. Rygoje, Latvija) – latvių teisininkas, tarptautinis (EBTT) teisėjas, politinis veikėjas, buvęs Latvijos teisingumo ministras (Valdžio Birkavo ministrų kabinete). 2019 m. gegužės 29 d. Saeimos išrinktas Latvijos prezidentu.
Biografija
1955 m. birželio 30 d. gimė Rygoje, Latvijoje. Tėvas Janis Levitas buvo žydų kilmės inžinierius, motina Ingeborga vokiečių kilmės poetė. 1972 m. Egilis Levitas baigė Rygos 2-ąją vidurinę mokyklą. Tais pačiais metais kartu su šeima emigravo į Izraelį, vėliau apsistojo Vakarų Vokietijoje. 1982 m. Hamburgo universiteto (Vokietija) Teisės fakultete baigė teisės ir politinių mokslų (1986 m.) studijas.
Nuo 1984 m. iki 1986 m. Kylio universiteto Teisės fakulteto mokslinis bendradarbis, advokatas, nuo 1989 m. iki 1991 m. Vokietijos ir Rytų Europos studijų instituto (Gėtingenas) mokslinis bendradarbis.
1991 m. grįžo į Latviją. Latvijos parlamento patarėjas tarptautinės teisės, konstitucinės teisės ir įstatymų reformos klausimais; Latvijos ambasadorius Vokietijoje ir Šveicarijoje (1992–1993 m.), Austrijoje, Šveicarijoje ir Vengrijoje (1994–1995 m.), Latvijos vicepremjeras ir Latvijos teisingumo ministras, einantis užsienio reikalų ministro pareigas (1993–1994 m.).
ESBO taikinimo teismo ir arbitražo taikintojas (nuo 1997 m.), Nuolatinio arbitražo teismo narys (nuo 2001 m.); nuo 1995 m. Europos Žmogaus Teisių Teismo teisėjas (perrinktas 1998 m. ir 2001 m.), nuo 2004 m. gegužės 11 d. Europos Teisingumo Teismo teisėjas. Nuo 2019 m. liepos 8 d. pradėjo eiti Latvijos prezidento pareigas.
Paskelbė publikacijų konstitucinės teisės ir administracinės teisės, įstatymų leidybos reformos ir Bendrijos teisės temomis.
Saulius Sipaitis
Saulius Vladas Sipaitis (g. 1940 m. birželio 18 d. Kaune) – Lietuvos teatro ir kino aktorius.
Biografija
1962 m. baigė LSSR konservatorijos aktorių laidą (vad. Irena Vaišytė, V. Ilinkovskis). 1962 m. Kapsuko dramos teatro aktorius. 1963–1964 m. Televizijos ir radijo komiteto režisieriaus asistentas. 1965–1968 m. ir nuo 1975 m. Jaunimo teatro, 1968–1975 m. Lietuvių folkloro teatro aktorius. 1964–1966 m. dar ir LSSR konservatorijos aktoriaus meistriškumo katedros dėstytojas.
Jūratė Daktaraitė
Jūratė Kleopatra Daktaraitė (g. Kaune) – Lietuvos krepšininkė, trenerė.
Biografija
Lietuvos ir TSRS moterų krepšinio rinktinių, Kauno „Politechnikos“ klubo centro puolėja. Krepšinio veteranių klubo „Kamanės“ garbės prezidentė.
Pirmieji treneriai Jonas Urvakis ir Birutė Monstavičiūtė, Vladas Knašius.
Paluknio seniūnija
Paluknio seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Trakų rajono savivaldybės pietryčiuose.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 5 seniūnaitijos:
Vladikiškių dvaras
thumb|250px|Vladikiškių dvaro tvenkinys.
Vladikiškių dvaras – dvaras, esantis Kaišiadorių rajone, Stasiūnuose.
Istorija
Dvaras kažkada priklausė Kierdėjams. XVII a. pabaigoje perėjo į Romerių giminės rankas: Motiejus Romeris (m. 1718 m.) vedė Heleną Kierdėjūtę, Aleksandro Kierdėjaus dukrą. Kiti Vladikiškių savininkai buvo Damašius Romeris, Prūsijos kariuomenės kapitonas, su žmona Kotryna. D. Romeris palaidotas buvusio Paparčių dominikonų vienuolyno bažnyčios koplyčioje šalia kitų Romerių. Po jų dvaras priklausė D. Romerio sesers Helenos sūnui Aleksandrui Juozapui Jonui Romeriui (1784-1861), Lenkijos kariuomenės kapitonui. Po jo mirties dvaro savininku tapo sūnus Boleslovas Romeris. Vėliau, Vladikiškių k. seniūno teigimu, dėl šeimyninių konfliktų B. Romeris sūnui Stanislovui nepaliko dvaro, bet 1914 m. ir dvarą, ir 880 dešimtinių žemės pardavė Bronislovui Romeriui už 203968 rublius. Kiek anksčiau Vladikiškių dvaras buvo užstatytas Vilniaus žemės bankui už Boleslovo ir jo žmonos Elžbietos skolas, todėl Bronislovas, įsigydamas dvarą, perėmė ir įsipareigojimus bankui. Tačiau jam beveik neteko dvare šeimininkauti, nes tais pačiais metais jis buvo paimtas į kariuomenę ir ilgą laiką buvo manoma, kad žuvo Rusijoje (1920), nepalikdamas jokio įpėdinio.
Remdamasis 1922 m. žemės reformos įstatymu, Trakų apskr. žemės tvarkytojas paskelbė dvaro žemės parceliaciją. Iš buvusių 330 ha Vladikiškių dvaro žemių 250 ha buvo skirta išdalinti į 20 atskirų sklypų. Jie paskirti bežemiams ir mažažemiams valstiečiams (taip įsikūrė Stasiūnų k.). Pagal įstatymą neliečiama 80 ha žemės norma palikta savininkui (tiksliau 70,52 ha). Kadangi dvaro padalijimo metu savininko B. Romerio Lietuvoje nebuvo, nutarta dvaro sodybą palikti valdžios žinioje, kol savininkas atsiras. Tačiau 1923 m. Lijono dvaro savininkė Kamilė Romerytė pristatė B. Romerio įgaliojimą valdyti Vladikiškių dvarą ir pagal perdavimo aktą jį perėmė. Tuo metu dvaro sodyboje stovėjo 3 gyvenamieji ir 7 ūkiniai pastatai. Be to, akte minimas sodas, kuriame augo 1961 vnt. vaismedžių. 1926 m. Bronislovo įgaliotinė K. Romerytė „Vladikiškių dvarą su sodu ir trobomis (69 ha), iš kurių: 41 ha - sodyba, 20 ha - pievos, 8 ha - sodas“ už 83 tūkstančius litų parduoda Vladislovui (įgyjančiam teisę į 50 ha žemės, trobas ir sodą) ir Pranui (įgyjančiam teisę į 19 ha) Chatkevičiams (šie sumoka doleriais). Taigi Romerių giminė, Vladikiškių dvarą valdžiusi apie 250 metų, neteko šios nuosavybės. Dvarininkai Romeriai nuo XIX a. pradžios buvo laidojami Mažųjų Vladikiškių kaime esančiose kapinėse. Paskutinis dvaro savininkas, iš kurio 1940 m. ir buvo nusavinta beveik visa dvaro žemė – Zigmas Šimašius, dvarą įsigijęs 1934 metais. 1941 m. 7 asmenų Šimašių šeima buvo ištremta. Z. Šimašius nuo šeimos atskirtas ir išvežtas į Archangelsko sritį, kur 1942 m. mirė. Grįžusi iš tremties dvaro gyvenamąjį pastatą ir žemę atsiėmė Z. Šimašiaus duktė Teresė Šimašiūtė.
Sovietmečiu dvaro sodyba buvo stipriai sudarkyta - buvo pastatyta pastatų svetimkūnių, ūkiniai pastatai apstatyti priestatais.
Iki mūsų dienų išliko gyvenamasis namas (dalis namo apkalta lentomis, kita dalis – mūrinė), mūrinis tvartas ir svirnas, taip pat dalis parko ir tvenkinys. 2011 m. buvo tyčia padegtas ir visiškai sudegė medinis dvaro malūnas.
Hohotas
Hohotas  – miestas šiaurės Kinijoje; Vidinės Mongolijos autonominio regiono sostinė, ekonominis, kultūrinis, edukacinis centras. Transporto mazgas (eina Pekino–Baotou geležinkelis, linija į Ulan Batorą, oro uostas, plentai į Pekiną, Inčuaną, Beihajų). Juodosios metalurgijos, mašinų gamybos, maisto (pieno, malimo, cukraus, mėsos), odos apdirbimo pramonė. Veikia 4 universitetai. Yra Vidinės Mongolijos muziejus, Vang Žaodzun kapavietė, Penkių Pagodų šventykla (1732 m.), Da Žao šventykla (1579 m.), taip pat keletas kitų budistų šventyklų ir vienuolynų, mečetė ir kt.
Istorija
Miestas įkurtas 1581 m. mongolų klano vado Altan Chano. XVI–XVII a. pradėtos statyti tvirtovės, budistų šventyklos, vienuolynai. Miestas tapo svarbiu prekybiniu centru, čia kėlėsi pirkliai hujai. Vėliau teritoriją užkariavo Čingai, o įkūrus Kinijos Respubliką miestas vadintas Guisui. Nuo 1952 m. tapo regiono sostine, grąžintas Hohoto pavadinimas.
thumb|left|60px|Miesto pavadinimas [[mongolų raštas|mongolų raštu]]
Islandijos ugnikalniai
thumb|250px|right|Heklos ugnikalnis
Dėl savo unikalių geologinių savybių Islandijoje yra nemažai aktyvių ugnikalnių. Saloje yra apie 130 vulkaninių kalnų, iš kurių 18 išsiveržė nuo tada, kai joje apsigyveno žmonės. Per paskutinius 500 metų Islandijos ugnikalniai išmetė trečdalį viso pasaulio išsiveržusios lavos. 1783 m. Lakio išsiveržimo metu užfiksuotas didžiausias lavos kiekis per vieną kartą visoje Žemės istorijoje.
Geologai šio aktyvumo priežastis aiškina salos padėtimi tarp dviejų tektoninių plokščių ir vulkanine sritimi po sala. Islandija yra padalinta Eurazijos ir Šiaurės Amerikos plokštėmis į dvi dalis ir aplink jų susidūrimo sritį ir susiformavę dauguma aktyvių ugnikalnių.
Naujausias suaktyvėjęs Islandijos ugnikalnis yra Ejafjadlajokudlis (Eyjafjallajökull), kuris 2010 m. balandžio 15 d. smarkiai išsiveržė. Jau 2010 m. kovo 20 d. vulkanologai pastebėjo, kad Islandijoje vyksta seisminiai pokyčiai. Galiausiai, balandžio 15 d. iš ugnikalnio pradėjo veržtis pelenų pliūpsniai (magma pasiekė ledą), o dėl to visoje Šiaurės Europoje buvo atidedami lėktuvų skrydžiai. Civilinės aviacijos specialistai tvirtina, kad pelenams pasiekus orlaivių variklius, kyla didelė tikimybė, kad lėktuvų varikliai nustos veikti.
Svarbūs ugnikalniai
Svarbiausi Islandijos ugnikalniai yra:
Salos pietvakariuose: Hekla, Mirdalsjokudlis su Katla, Eldgjau ir Laki krateriais, Ejafjadlajokudlis, Snaifetlsjokudlis.
Šalies šiaurėje: Vatnajokudlis kartu su Baurdarbunga, Grimsviotnu ir Kverkfjodliu, Krapla, Askja ir Herdurbreidu.
Taip pat yra daug geoterminių šaltinių.
Broma (Kaišiadorys)
Broma – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Vilūnų.
Ančių dainos
Ančių dainos – „Anties“ albumas, išleistas 2007 m. gruodžio 16 d., grupei vėl susibūrus po 17 metų pertraukos.
Atsikurti „Antis“ nutarė per Algirdo Kaušpėdo gimtadienį 2006-ųjų rugpjūtį. Albumas buvo pradėtas įrašinėti 2006 m. spalio mėn., įrašai baigti gruodžio 1 d. Įrašytas studijoje „Ančių ferma“, Algirdo Kaušpėdo įmonės „Jungtinės pajėgos“ rūsyje. Didžiausiu albumo hitu tapo „Anties“ sugrįžimo daina „Mes rimti!“. Radijo stočių dėmesio taip pat sulaukė kūriniai „Buržujus“ ir „Auksinis Buda“.
Viršelis
Albumo dizainerė Asta Kaušpėdaitė, kad atrinktų tinkamiausią iliustraciją viršeliui, fotoagentūrų kataloguose peržiūrėjo 10 028 kiaušinių nuotraukas. Jos teigimu, „pasirinktas kiaušinis yra tobulas ir nieko panašaus į jį daugiau neįmanoma rasti“.
Įvertinimai
Albumas iš esmės sulaukė teigiamų įvertinimų. Mindaugas Peleckis portale bernardinai.lt teigė, jog albumas yra „solidus Lietuvos roko istorijos dokumentas, grupės, kuri rodo visišką minties ir natos brandą, kūrinys“, o atsikūrusi „Antis“ „išliko melodingą, itin profesionalią muziką grojančia grupe, kurios tekstai (visi parašyti A. Kaušpėdo) – revoliucingi, apnuoginantys socialinę tikrovę, aprašantys visuomenės skaudulius su antiška ironija, satyra ir net piktoku sarkazmu“.
Priešingai rašęs Jurijus Dobriakovas „Balse“ kritikavo, jog albume girdisi „80-ųjų skambesys“ bei per didelį garso suspaudimą, ir mano, jog „albumas „suveiks“ greičiau kaip nostalgiškas suvenyras naujoje pakuotėje, nei kaip muzikinė naujovė“.
„Lietuvos ryto“ apžvalgininkas Ramūnas Zilnys albumą įvertino palankiai, skyręs 8 balų įvertinimą iš 10.
Leidėjų teigimu, šis „Anties“ įrašas tapo sėkmingiausiai parduodamu albumu per grupės istoriją. Iš viso šio albumo yra parduota 7 000 egzempliorių. .
Jonas Chaleckis
Jonas Chaleckis (1807 m. Raižiuose, Varšuvos kunigaikštystėje – 1883 m. Paryžiuje, Prancūzija) – Lietuvos totorių kilmės 1863 m. sukilimo generolas, Rusijos imperijos kariuomenės generolas-majoras.
Biografija
Gimė 1807 m. Raižių kaime, kilmingoje totorių krikščionių šeimoje. Dalyvavo Krymo kare, kur buvo Rusijos imperijos kariuomenės Kijevo husarų pulko generolas-majoras. Prasidėjus 1863 m. sukilimui pasitraukė iš Rusijos imperijos kariuomenės ir Volynėje suformavo totorių raitininkų sukilėlių dalinį. 1863 m. rugpjūčio mėnesį paskirtas prie Ternopilio dislokuoto pulko vadu. Būdamas vyresnio amžiaus mūšiuose nedalyvaudavo. Po sukilimo žlugimo pasitraukė į Prancūziją, kur įsitraukė į visuomeninę veiklą, dalyvavo 1871 m. vykusioje Paryžiaus komunoje, kurios metu buvo siekiama nuversti valdžią. Mirė 1883 m. Paryžiuje.
Jonas Daukšas
Jonas Daukšas (1922 m. – 2004 m. spalio 10 d. Šiauliuose, palaidotas Donelaičio kapinėse) – inžinierius, technikos mokslų daktaras, LTSR nusipelnęs komunalinio ūkio darbuotojas.
Biografija
1961 m. baigė Kauno politechnikos institutą. Pagal paskyrimą pradėjo dirbti Šiaulių teritorinėje vandentiekio ir kanalizacijos valdyboje, 1964–1993 m. įmonės, nuo 1991 m. UAB „Šiaulių vandenys“ direktorius. Šiaulių vandentiekio muziejaus steigimo iniciatorius. 1993–1994 m. AB Vilniaus bankas Šiaulių filialo valdytojas, nuo 1994 m. KPI Šiaulių vakarinio fakulteto, nuo 1996 m. Šiaulių universiteto dėstytojas.
Karelija
Karelija (karel., suom.: Karjala, rus.: Карелия, šved.: Karelen) – istorinis regionas Šiaurės Europoje. Šiais laikais regionas padalintas tarp Rusijos ir Suomijos. Rytinė Karelija priklauso Rusijai (Karelijos Respublika ir dalis Leningrado srities), o Suomijai priklausanti Karelija dalinama į Šiaurės ir Pietų Kareliją.
Priklausomai nuo regiono Karelijos gyventojai yra daugiausia karelai, suomiai ir rusai. Karelai ir dalyje Karelijos gyvenantys vepsai, kaip ir samiai, yra seniausi Šiaurės Europos gyventojai.
Padėtis
Karelija yra Šiaurės Europoje tarp Baltijos ir Baltosios jūrų. Šiaurės pietų kryptimi Karelija yra tarp 60 laipsnių platumos ir poliarinio rato. Šiaurėje ribojasi su Laplandija (ribos tarp šių kraštų neaiškios ir nuolat kito). Rytuose Karelija ribojasi su Baltąja jūra ir Onegos ežeru (ir už Onegos ežero esančia Vepsija, Kijevo Rusijoje žinoma kaip Zavoločjė), pietuose su Suomijos įlanka ir Ladogos ežeru, kur Karelijos sąsmauka susisiekia su pelkingomis žemumomis – Ingrija. Vakaruose Karelija pereina į Suomijos Savonijos ir Kainū regionus. Bendras Karelijos plotas yra apie 200 000 kv.km.
Suskirstymas
thumb|200px|left|Kareliją sudaro du dabartiniai Suomijos subregionai (Šiaurės Karelija ir Pietų Karelija), Karelijos respublika ir Karelijos sąsmauka, priklausanti dabartinei Rusijos Leningrado sričiai
Dabar Karelija padalinta į keturias dalis:
Priešistorė
Nuo seniausių laikų istorinės Karelijos teritorija buvo apgyvendinta finougrų genčių, tarp kurių pereinamuoju į feodalizmą laikotarpiu kristalizavosi korelai, lapiai, vepsai (livikai, liudikai) ir kt.
VI a. pirmą kartą paminima Karelijos teritorijos gentis livikai (istorikas Jordanas), o korelai pirmą kartą paminėti VII a. (Saksas Gramatikas). Liudikai vokiečių metraščiuose minimi IX a., o 921 m. juos (kaip luud-aana) mini arabų keliautojas Achmedas ibn Fadlanas.
Karelijos kunigaikštystė
Karelijos istorija prasidėjo vienoje iš kelių dabartinės istorinės Karelijos žemių, taip vadinamoje „Tikrojoje Karelijoje“ (Varšinaiš Karjala, dabartinė Suomijos Pietinė Karelija ir Rusijos Karelijos sąsmauka), kuri pietuose ribojosi su Ingrija, vakaruose – su Savo, o šiaurėje – su lapių gentimis. Ji buvo apgyvendinta korelų genties. Jau VII a. minima, kad korelai turėjo daug žemių, kurios rinkdavo kunigaikščius (tituluojamus valitais). Jau tada į šias teritorijas karo žygius rengė Danijos vikingai, kas paspartino genčių ir žemių jungimosi procesus.
Iki IX a. Tikrojoje Karelijoje susiformavo trys stambios vietinės žemės (kunigaikštystės) aplink gyvenvietes Korelą, Tiuri ir Vipuri. Apie X a. jos buvo sujungtos į centralizuotą korelų valstybę – Karelijos kunigaikštystę su centru Korele. 1015 m. norvegų kūrinyje Sakmė apie Šventą Olavą minima Norvegijos karaliaus viešnagė Karelijoje. 1066 m. Novgorodo beržo tošies įrašuose minimi lietuvių karo žygiai į Kareliją.
Dėl nuolatinių vikingų antpuolių Karelijos kunigaikštystė XI–XIII a. neretai rėmėsi kaimynine Novgorodo respublika, su kuria kartu korelai rengdavo karo žygius į gretimas sritis: savo ir heme (Нämе) genčių žemes vakaruose (dab. Suomija), vesių (livikų bei liudikų) žemes rytuose ir lapių žemes šiaurėje. Šie žygiai plėtė Karelijos kunigaikštystės įtaką, tokiu būdu korelų įtaka siekė Baltąją jūrą. Korelai taip pat puldinėjo estus Baltijos jūroje ir Švediją: 1187 m. puolė jos sostinę, o 1198 m. – jos miestą dabartinėje Suomijoje – Turku (Abo).
Novgorodo žemėje
thumb|100px|left|Orechovo sutarties sienos tarp Novgorodo ir Švedijos thumb|150px|Kai kurios tradicinės Karelijos teritorijos (nuo XIV a.) Novgorodo respublika ir Švedijos karalystė buvo dvi valstybės, kurios nuo X a. reiškė interesus į Baltijos finų gyvenamus regionus. 1042 m. šios dvi valstybės pirmą kartą pasidalijo įtakos sferomis teritorijose, kurios apėmė sumių, hemių, savo, korelų, vesių, ingrų, lapių žemes. Po šio pasidalinimo korelų teritorijos atiteko į Novgorodo įtakos sferą ir 1227 m. korelai buvo apkrikštyti – tapo provoslavais.
XIII a. pabaigoje konkurencija tarp Švedijos ir Naugardo dėl Karelijos vėl sustiprėjo. Trečiojo švedų kryžiaus žygio metu (1293-1295 m.) Torkelio Knutsono vadovaujami švedai užėmė vakarinę Karelijos dalį ir pastatė Vyborgo tvirtovę. 1323 m., po 30 metų trukusių karų, Tikrojoje Karelijoje, tarp Novgorodo ir Švedijos buvo sudaryta „amžinoji“ Orechovo taika, kuria sumių, hemių ir savo žemės atiteko Švedijai (dabar sudaro pietinę Suomiją), o kitos žemės – Novgorodui. Tikroji Karelija irgi buvo padalinta tarp Novgorodo ir Švedijos, pastarajai atiduodant Vipuri.
Po šios taikos prie Karelijos kunigaikštystės prijungtos milžiniškos teritorijos ir vietos genčių pagrindu ėmė formuotis karelų tautybė bei kalba, taip pat Karelijos subregionai. Tuometinė Karelija valdė ir dabartinę Suomijos vidurinę dalį (Ostrobotniją), taip pat lapių gyvenamą Laplandiją (dab. Murmansko sritis, šiaurinės Suomija, Švedija ir Norvegija). Dėl pastarosios sienų 1326 m. sudaryta sutartis tarp Norvegijos ir Novgorodo.
Tačiau tuo pačiu šia sutartimi kunigaikštystė buvo prijungta prie Novgorodo respublikos kaip jos vasalė, ir čia buvo skiriami vietininkai, turėję pakeisti vietos kunigaikštį (valitą).
Paskutinį kartą korelai bandė atkurti savo valstybingumą per 1337–1338 m. sukilimą, kuomet, pasitelkę Švedijos pagalbą, sumušė Novgorodo vietininkus (tuo metu jais buvo skiriami gediminaičiai: valdė lietuvių kilmės Narimantas), o vėliau patys užpuolė švedus ir bandė paimti Vipuri. Tačiau sostinėje Korele kilęs sukilimas šiuos bandymus sužlugdė, ir Karelijos kunigaikštystė liko Novgorodo valdžioje. Be to, buvo panaikintas jos teritorinis vientisumas: Karelija padalinta tarp vodų ir Paonegės piatinų.
Antanas Keblys
Antanas Keblys (1921 m. birželio 14 d. Baubliuose, Kartenos valsč., Kretingos apskr. – 2017 m. balandžio 3 d.) – lietuvių dainininkas (baritonas) ir chorvedys.
Karelija
Novgorodo žemėje
Nepaisant to, Karelijos kunigaikštystė neformaliai išliko dar 200 metų, jos gyventojai pripažino dinastinių valitų (priklausiusių Gediminaičiams) valdžią.
Antanas Keblys
Biografija
Mokėsi Baublių pradžios mokykloje ir Kretingos pranciškonų gimnazijoje, giedojo bažnytiniuose ir gimnazijos choruose. Rusų ir vokiečių okupacijų metais dirbo Kauno „Maisto“ bendrovėje.
Karelija
Karelijos žemė
Nuo XIV a. vidurio Karelijos kunigaikštystė išgyveno ilgą nuosilpio laikotarpį. Pirmiausia jos vakarinėse teritorijose įsigalėjo Švedija: ji neteko dabartinės vidurio ir šiaurės Suomijos. 1411 m. švedai sugriovė vieną svarbiausių Tikrosios Karelijos miestų – Tiverską.
Antanas Keblys
Biografija
1943 m. pasitraukė į Vokietiją. Kiek pasimokęs Hamburgo jūrininkų mokykloje, gavo darbo prekybiniame laive, kuris kursavo tarp Danijos ir Norvegijos. 1947 m. iš Vokietijos pateko į Angliją, kur toliau mokėsi jūreivystės amato ir dirbo įvairius darbus, įsitraukė į kultūrinę veiklą.
Karelija
Karelijos žemė
1478 m. Novgorodo žemė kartu su Karelijos kunigaikštyste atiteko Maskvai. Po to kunigaikštystės reikšmė sumenko, išnyko kunigaikščių dinastija, iš kurios susiformavo vietinė bajorija. Administraciškai kunigaikštystė priklausė Novgorodo žemei, nors kartais būdavo neoficialiai minima kaip Karelijos žemė.
Antanas Keblys
Biografija
1951 m. apsistojo Monrealyje (Kanada), studijavo jūrų laivų inžineriją, apie 35 metus dirbo didžiausioje Monrealio „Molson" alaus darykloje.
Karelija
Švedijos valdymas
Rusijai nusilpus, 1613 m. Švedija pradėjo karą su Rusija, kurio metu atėmė iš jos milžiniškas šiaurės vakarų teritorijas, įskaitant ir Karelijos kunigaikštystę (tiksliau – Tikrąją Kareliją, Ladogos Kareliją ir Šiaurės Kareliją). 1617 m. Stolbovo sutartimi ši tapo sudėtine Švedijos dalimi, o Švedijos karalius buvo kartu tituluojamas ir Karelijos kunigaikščiu.
Antanas Keblys
Biografija
Turėdamas gražų balsą ir didelį potraukį muzikai, privačiai pradėjo mokytis dainuoti. Operos solistės E. Kardelienės paskatintas dainavimo studijas tęsė Monrealio McGill universiteto Muzikos fakultete.
Karelija
Švedijos valdymas
Švedijos Karelija buvo administruojama kaip Karelijos hercogystė, bet ji buvo dalina į daugybė smulkių feodalinių valdų, tokių kaip Kronborgo grafystė, Keksholmo grafystė ir t. t. Šiuo laikotarpiu į Švedijos Kareliją kėlėsi švedų ir suomių kolonistai, o vietiniai karelai patyrė didelę religinę ir tautinę diskriminaciją. Tai skatino juos keltis iš švedų valdomos Karelijos į rytus ir pietus. Tuo metu persikėlusieji į pietus karelai įsikūrė rusų gyvenamose teritorijose ir yra vadinami tverės karelais.
Antanas Keblys
Biografija
Studijų metais dainavo choruose ir klasikinių operų spektakliuose. Kaip solistas pirmiausia pradėjo reikštis Monrealio Aušros Vartų ir Šv. Kazimiero lietuvių bažnyčiose. 1964 m. balandžio 11 d. Monrealio Aušros Vartų parapijos salėje įvyko pirmasis A. Keblio rečitalis, kurių vėliau vis daugėjo. Dainininkas pradėjo dalyvauti Kanados miestuose rengtuose festivaliuose – konkursuose, kur laimėtos pirmosios ir antrosios premijos. A. Keblio solinių koncertų vis daugėjo. Su pasisekimu jis dainavo ne tik Kanadoje, bet ir JAV, Australijos, Brazilijos lietuvių įvairiuose renginiuose ir pagaliau Lietuvoje. Iš viso dainininkas surengė apie 100 solinių koncertų.
Karelija
Rusijos imperijos sudėtyje
thumb|150px|Karelijos padalinimai
Antanas Keblys
Biografija
A. Keblio kūrybinis darbas buvo susijęs su Monrealio Aušros Vartų parapijos mišriuoju choru, kurį į didelį ir pajėgų meninį kolektyvą išaugino 1965 m. pradėjusi jam vadovauti darbšti muzikė M. Roch. A. Keblys dirigentei padėjo mokyti chorą, o koncertuose atlikdavo daugelio kūrinių solo partijas, retkarčiais ir diriguodavo. Choras daug koncertavo Kanadoje ir kitur, dainavo 1967 ir 1975 m. pasaulinėse parodose Monrealyje, dalyvavo dainų šventėse ir kituose tautiniuose renginiuose. Jis turėjo parengęs didelį ir turiningą koncertinį repertuarą, uoliai propagavo lietuvišką muziką. 1969 choras išleido savo pirmąją plokštelę, vėliau padarė ir kitokių įrašų.
Karelija
Rusijos imperijos sudėtyje
1809 m. Prie Rusijos buvo prijungta Suomija, ir suformavus Suomijos Didžiąją Kunigaikštystę, Vyborgo gubernija 1812 m. prijungta prie jos.
Antanas Keblys
Biografija
Nuo 1968 m. A. Keblys daug metų kūrybiškai vadovavo vyrų vokaliniam oktetui (jame ir pats dainavo). Oktetas koncertavo Kanados ir JAV miestuose bei lietuvių kolonijose.