cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvos geografija
Reljefas
Jos vakarinė dalis vadinama Nemuno žemupio žemuma. Nuo Pajūrio žemumos ją skiria Vilkyškių kalvagūbris. Kita Vidurio žemumos dalis (žemėjanti į šiaurę) susideda iš Nevėžio ir Mūšos-Nemunėlio žemumų. Linkuvos kalvagūbris skiria jas nuo Žiemgalos lygumos, kurios dauguma yra Latvijoje. Lietuvos pietuose ir rytuose yra Baltijos aukštumų Lietuvos lankas. Jame aukščiausias yra Stankūnų kalnas (287 m). Lanko pietinė dalis (tarp Vištyčio ežero ir Nemuno) vadinama Sūduvos aukštuma, vidurinė (tarp Nemuno ir Neries) – Dzūkų aukštuma, šiaurinė (į šiaurę nuo Neries iki Latvijos) – Aukštaičių aukštuma. Iš pietryčių, Baltijos aukštumas juosia Pietryčių lyguma. Rytuose į Lietuvą įeina nedidelės Lietuvos-Baltarusijos aukštumų dalys: Švenčionių-Naročiaus aukštuma ir Ašmenos aukštuma. Pastarojoje yra aukščiausias Lietuvos kalnas – Aukštojas (294 m).
Fiziniai-geografiniai rajonai
Lietuva atsižvelgiant į fizinės geografijos ypatumus yra skirstoma į šiuos rajonus:
Dandongas
Dandongas  – miestas šiaurės rytų Kinijos Liaudies Respublikoje, Liaoningo provincijoje, prie Jaludziango žiočių ir Korėjos įlankos; miesto prefektūros centras. Miestas stovi Korėjos Liaudies Demokratinės Respublikos pasienyje, priešais Sineidžu miestą. Svarbus jūrų uostas. Geležinkelių mazgas, yra geležinkelio tiltas į Korėją. Metalurgija, mašinų gamybos, šilko, popieriaus ir celiuliozės, chemijos pramonė. Prie Dandongo kasamos akmens anglys. Veikia Rytų Liaoningo universitetas, Korėjos karo muziejus. Ties Dandongu yra rytinis Didžiosios kinų sienos galas.
Dandongo prefektūroje 2010 m. gyveno 2,44 mln. gyventojų.
Istorija
Miestas pradėjo kurtis VII amžiuje. 1931–1945 m. buvo užimtas Japonijos. Iki 1964 m. vadinosi Andongu. Dabartinis pavadinimas reiškia „raudonieji rytai“.
Angelė Kaušylienė
Angelė Kaušylienė (g. 1954 m. balandžio 1 d.) – Lietuvos ir Utenos rajono politinė bei visuomenės veikėja.
Liudmila Mackonienė
Liudmila Jūratė Mackonienė-Mackevičienė, Kazanaitė (1929 m. vasario 5 d., Pajuostė, Panevėžio apskr. – 2012 m. gegužės 30 d. Juodšiliai, Vilniaus r.) – Lietuvos dainininkė (mecosopranas).
Angelė Kaušylienė
Biografija
2002 m. Kauno technologijos universitete apgynė disertaciją, socialinių mokslų daktarė.
Liudmila Mackonienė
Biografija
Tėvas Afanasijus Kazanas; brolis Mykolas Kazanas; sutuoktinis Jonas Mackonis-Mackevičius; sūnus Vigirdas Mackevičius. 1955 m. baigė Lietuvos konservatoriją. Studijavo Juozo Babravičiaus, nuo 1952 – Kipro Petrausko klasėje. 1955–1986 Lietuvos Filharmonijos solistė. Surengė >500 solinių koncertų; parengė >20 teminių, žanrinių (arijų, dainų, lietuvių ir rusų romansų), kompozitorių monografinių programų. Dainavo įvairių epochų ir stilių lietuvių ir Europos kamerinę bei operinę muziką, Europos ir Azijos tautų liaudies dainas, stambios formos kūrinių solo partijas. Koncertavo su Lietuvos kameriniu orkestru, Lietuvos ir Rusijos simfoniniais orkestrais. Gastroliavo Baltarusijoje, Latvijoje, Rusijoje, Ukrainoje.
Angelė Kaušylienė
Biografija
Utenos aukštesniosios medicinos mokyklos direktorė, 2005 m. Utenos kolegijos Sveikatos priežiūros ir socialinės rūpybos fakulteto dekanė. Nuo 2006 m. liepos 21 d. Utenos apskrities viršininkė.
1997 m. Naujosios demokratijos-Moterų partijos narė, nuo 2005 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narė.
Lietuvos socialinių darbuotojų tarybos narė. Vaikai Ernestas, Šarūnė.
Kuršių 1260–1267 m. sukilimas
Kuršių 1260–1267 m. sukilimas – kuršių sukilimas prieš Livonijos ordiną, vykęs po 1260 m. liepos 13 d. žemaičių laimėto Durbės mūšio, antrasis ir paskutinis jų sukilimas.
Sukilimas
Sukilimo plėtrą skatino prasidėjęs Didysis prūsų sukilimas, 1261 m. vasario 3 d. žemaičių laimėtas Lielvardės mūšis ir 1261 m. rudenį Lietuvos karaliaus Mindaugo ir žemaičių kunigaikščio Treniotos surengtas nesėkmingas žygis į Livonijos ordino magistro rezidenciją Cėsius. Bet jau 1265 m. Livonijos ordinas užėmė svarbią kuršių Embutės pilį. Iki 1267 m. pabaigos Livonijos ordinas, kuriam vadovavo Konradas fon Mandernas, vėliau Otas fon Lautenbergas, vėl užkariavo šiaurinius kuršius.
Dėl sukilimo Livonijos ordinas ir Kuršo vyskupas nepajėgė vietos gyventojų priversti duoti didelių duoklių – iki XIV a. antrosios pusės išliko gana gausus karo tarnybą einančių kuršių sluoksnis, artimas prūsų vitingams. Jų teises ir pareigas nustatė kuršių teisė ir 1267 m. pasidavimo vokiečių feodalams sutartis; jas kuršių elitas prarado XV amžiuje. Kuršių nebepadrąsino net Karusės mūšis, kuriame Livonijos ordinas neteko 52 riterių ir krašto magistro.
Ketonai
thumb|200px|Ketonų funkcinė grupė Ketonai – cheminiai junginiai; jiems būdinga funkcinė grupė karbonilgrupė (C=O). Ketonų bendra formulė:
Karbonilinė grupė susijungusi su dviem anglies atomais, skiria ketonus nuo karboksirūgščių, aldehidų, amidų ir kitų deguonį turinčių organinių junginių.
Pats paprasčiausias ketonas yra 2-propanonas (acetonas).
Nomenklatūra
Pagal IUPAC nomenklatūrą ketonai vadinami iš alkanų pavadinimo atimant -anas ir pridedant -onas, kartu skaičiumi pradžioje nurodoma prie kurio anglies atomo prisijungęs deguonis. Kai pavadinimas sudėtingesnis skaičius įrašomas prie galūnės. Pvz.: 2-metilpropan-2-onas arba 2-metil-2-propanonas tai tas pat ir abu pavadinimai yra teisingi.
Fizikinės savybės
Tai poliniai junginiai, todėl gerai tirpsta vandenyje. Patys paprasčiausi yra skysti, bet dauguma kieti.
Rūgštinės savybės
Ketonų pKa yra apie 20 ir jie turi daug ryškesnes rūgštines savybes už alkanus (pKa apie 50), bet ketonai rūgštimis nelaikomi.
Sintezė
1) Oksiduojant alkoholius su stipriu oksidatoriumi, kaip, kad kalio permanganatas ar Cr(VI) turintys reagentai. Reakcija atliekama rūgščioje aplinkoje ir distiliuojant.
2) Germinalinio dihalido hidrolizė
3) Friedelio-Kraftso reakcija – gaunami aromatiniai ketonai
JK Vaprus
JK Pärnu Vaprus – Estijos futbolo klubas iš Pernu.
Ketonai
Sintezė
5) Kornblum–DeLaMare persigrupavimas – ketonai gaunami iš peroksido ir bazės
6) Ruzicka ciklizacija – cikliniai ketonai gaunami iš dikarboksrūgščių
JK Vaprus
Istorija
Klubo emblemoje puikuojasi 1922 metų data, kuri laikoma šio klubo įkūrimo metais. "Vaprus" išvertus iš estų kalbos reiškia "drąsa". Klubas veikė prieš Antrąjį pasaulį karą.
1999 m. buvo atkurtas. 2003 m. prisijungė Levadia Parnu klubą.
2011 metais trys mažieji futbolo klubai iš Pernu susijungė ir tapo nauju klubu Pärnu Linnameeskond. Vienas iš tų klubų buvo JK Vaprus. 2011 m. nustojo egzistuoti kaip savarankiški klubai.
2017 metų Meistriliiga vėl atsirado futbolo klubas "Vaprus" vardu, kai Pärnu Linnameeskond projektas iširo ir atsikūrė JK Pärnu Vaprus. Būtent "Vaprus" išaugojo vietą Meistriliiga, kai Estijos Futbolo Federacija suteikė licenciją elitinei lygai.
Klubo herbas ir spalvinė gama
JK Pärnu Vaprus užrašas, pikta lūšis auksiniame skyde. dar mėlyni dryžiai viršutinėje skydo dalyje.
Komanda žaidžia auksinės ir juodos spalvos aprangomis.
Klubo dubleriai
Vändra JK Vaprus nuo 2017 m. tapo dublerine ekipa.
Geopolitika
Geopolitika – politologinė teorija, atsiradusi XIX–XX amžių sandūroje, kuri teigia vyraujantį geografinių sąlygų poveikį visuomeniniams – politiniams procesams. Dažnai laikoma politinės geografijos sinonimu ir socialinės geografijos dalimi.
Ketonai
Savybės
Ketonai dalyvauja daugybėje reakcijų
Geopolitika
Geopolitikos sąvoką įvedė švedų mokslininkas Rudolf Kjellén (1864–1922) Pirmojo pasaulinio karo metu.
Iki Pirmojo pasaulinio karo ir tuoj po jo vyravo idealistinės nuotaikos, demokratinės santvarkos, žmogaus ir tautų teisių idėjos. Kaip tik tuo metu valstybės pradeda suvokti viena kitą kaip suverenius darinius ir pripažinti jų teisę egzistuoti. Valstybės nebesiekia ekstrapoliuoti savo tvarkos visam pasauliui, o pradeda skaitytis ir su kitų panašių į save darinių egzistavimu.
Tačiau netrukus kyla nusivylimas demokratišku valstybės valdymo modeliu. Imama abejoti individų įtakos valstybei svarba. Peržiūrimos ir taikaus valstybių koegzistavimo idėjos. Būtent šioje atmosferoje iškyla geopolitinis pasaulio aiškinimas kaip atsvara socialiniam. Jis propagavo determinizmą, pagrįstą valstybės teritoriniais veiksniais bei jos geografine padėtimi. Šis požiūris atitiko nusivylimo demokratija nuotaikas ir tuo pasitarnavo autoritariniams režimams. Ne veltui geopolitinės studijos ypač suklestėjo tarpukario Vokietijoje.
Po to, kai 1924 m. Karl Haushofer išleido savo knygą „Geopolitik des Pazifischen Ozeans“, įkūrė Geopolitikos institutą prie Miuncheno universiteto ir pradėjo leisti „Zeitschrift für Geopolitik“, prasidėjo geopolitikos suklestėjimas. Svarbius darbus geopolitikos tema tuo metu rašė Londono universiteto profesorius Hallford J. McKinder („Britain and the Britain Seas“) bei prancūzas geografas Jean Gottmann.
Geopolitine tematika daug yra parašęs ir Lietuvos mokslininkas Kazys Pakštas. 1939 m. knygą „Geopolitika“ išleido ir kitas žymus Lietuvos geografas Stanislovas Tarvydas (1903–1975). Joje išreikštas ypač negatyvus požiūris į tautines mažumas, Europa apibūdinama kaip klaikus miškas, kuriame siaučia plėšikai. Pokaryje dėl šios knygos S. Tarvydui teko išeiti iš universiteto ir viešai pasmerkti leidinio idėjas.
Užsienio politika
Užsienio politika – politinių tikslų rinkinys, kuriuo siekiama apibrėžti kaip konkreti valstybė sąveikaus su kitomis pasaulio šalimis. Užsienio politika paprastai skirta apginti šalies nacionalinius interesus, nacionalinį saugumą, įgyvendinti ideologinius tikslus bei užtikrinti ekonominį klestėjimą. Užsienio politika gali būti įgyvendinama taikiomis priemonėmis – diplomatija, taikiu bendradarbiavimu, taip pat agresyviais veiksmais, karu ir išnaudojimu. XX a. užsienio politikos reikšmė ypač padidėjo, nes praktiškai kiekviena šalis gali sąveikauti su kitomis vienokia ar kitokia diplomatine forma.
Sprendžiamąjį vaidmenį užsienio politikoje paprastai atlieka valstybės vadovas. Politiką įgyvendina vykdomosios valdžios institucijos, tiesiogiai užsienyje – diplomatinės atstovybės ir, iš dalies, konsulinės įstaigos. Tam tikrą įtaką užsienio politikai gali turėti ir įstatymų leidžiamoji valdžia – ratifikuojant tarptautines sutartis ir pan.
Užsienio politika paprastai skirta ginti šalies nacionalinius interesus, nacionalinį saugumą, ideologinius tikslus ir ekonominę gerovę.
Burgundija
Burgundija  – administracinis regionas Prancūzijos vidurio rytuose. Plotas 31,6 tūkst. km²; 1,61 mln. gyventojų (1999). Sostinė – Dižonas. Jį sudaro keturi administraciniai departamentai: Kot d'Oras, Njevras, Sona ir Luara ir Jonas. Jis dalinai sutampa su to paties pavadinimo istorine Prancūzijos provincija, egzistavusia XV–XVIII a.
Regionas ypač garsėja savo vynais.
Istorija
Prancūzijos Burgundija apima tik šiaurės vakarinę didesnio Burgundijos regiono dalį. Ankstyvaisiais viduramžiais čia egzistavo Burgundų karalystė, vėliau regioną valdė Frankų Orleano karalystė, Frankų imperija. 843 m. ją padalinus, šiaurės vakarinė istorinės Burgundijos dalis atiteko Vakarų Frankų karalystei, kur 880 m. susiformavo Burgundijos kunigaikštystė. Besigiminiuodami su Prancūzijos karaliais (iš pradžių Kapetingais, vėliau Valua), Burgundijos kunigaikščiai vis labiau stiprėjo, XIV–XV a. sukurdami dinastinę Burgundijos imperiją, kuriai priklausė taip pat ir Nyderlandai, Belgija, Lotaringija, Franš Komtė. Tuo metu burgundiškoji mada tapo populiari visoje Europoje, ir pralenkė savo puošnumu ir rafinuotumu net Prancūzijos karaliaus dvaro madas.
Auganti Burgundijos galia kėlė įtampą su Prancūzijos karalyste, kuri baigėsi 1477 m. Nansi mūšiu. Kunigaikštystė buvo sutriuškinta, prarado nepriklausomybę ir įjungta į Prancūzijos karalystę provincijos teisėmis. Ši provincija egzistavo iki 1790 m., kuomet galutinai panaikinta ir išskaidyta į departamentus.
Bielkaučiznos piliakalnis
Bielkaučiznos piliakalnis, Batarėja, Pakeršinė – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 13047; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1561; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1021P) Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, į pietus nuo Bielkaučiznos, Zarasų seniūnija. Pasiekiamas keliu Apkartai – Samavai kairėje pravažiavus Apiričio ežerą, už Apkartų miško pradžioje pasukus į dešinę vakaruosna, už 300 m vėl pasukus į dešinę šiaurėn miško keliuku ir pavažiavus iki iškirstos laukymės dešinėje – yra priešingoje laukymės pusėje, Gražutės miško 64 kvartalo šiaurės rytų dalyje.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė apvali, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 15 m skersmens, kiek iškiliu viduriu, aukštesniu šiaurės rytų galu. 1,5 m žemiau aikštelę iš visų pusių (išskyrus stačią šiaurės rytų pusę) juosia 3-3,5 m pločio terasa. 2 m žemiau šios terasos šlaite iškastas 2 m pločio, 0,3-0,5 m gylio griovys ir už jo supiltas 0,3-0,6 m aukščio, 3 m pločio pylimas. 2 m žemiau šio pylimo šlaituose iškastas antras 1,5-2 m pločio, 0,2 m gylio griovys ir supiltas antras 0,2 m aukščio, 2,5-3 m pločio pylimas, kurio 2 m aukščio išorinis šlaitas pietvakarių dalyje leidžiasi į trečią 5 m pločio, 0,5 m gylio griovį. Šiaurinėje papėdėje antro pylimo išorėje yra trečias 1,5 m pločio, 0,2 m gylio griovys. Grioviai ir pylimai geriausiai matosi rytiniame ir šiauriniame šlaituose, kur atkerta žemėjančias aukštumos „rankoves“. Šiaurės rytų šlaite antras griovys ir pylimas yra vos 1 m pločio, pavirtęs terasa.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 18000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 969000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Edward Narkiewicz
Edvard Narkevič (1938 m. Trakuose, Antroji Lenkijos Respublika – 2007 m. spalio 12 d. Piasečnas, Lenkija) – dailininkas.
Biografija
Gimė 1938 m. Trakuose. 1958 m. emigravo į Lenkiją. Baigė Varšuvos dailės akademiją. Gyveno ir kūrė Piasečno miestelyje netoli Varšuvos. Tapė paveikslus susijusius su šių laikų aktualijomis ar simboliais. Jo paveiksluose gausu kontrastų ir dviprasmybių. Daugiausiai tapė aliejiniais dažais ant drobės. Darbuose dažnas laikrodžio ar žvakidės motyvas. Dailininko darbai saugomi įvairiose privačiose galerijose ar kolekcijose bei muziejuose. Mirė 2007 m. spalio 12 d. Piasečne.
Karolis X Gustavas
Karolis X Gustavas (SV Karl X Gustav 1622 m. lapkričio 8 d. Nišiopinge – 1660 m. vasario 13 d. Geteborge) – 1654–1660 m. Švedijos karalius.
Biografija
Kilęs iš Cveibriukeno-Kleiburgo grafų dvaro (Vokietija). Karolio IX vaikaitis, Karolio XI tėvas. 1640–1642 m. gyvendamas karalienės Kristinos dvare slapta su ja susižadėjo. Nuo 1642 m. tarnavo kariuomenėje, 1648 m. Trisdešimties metų kare Švedijos kariuomenės vyriausias vadas. 1649 m. Kristinos iniciatyva paskelbtas sosto įpėdiniu. 1654 m. karalienei atsisakius sosto jį užėmė Karolis X Gustavas.
Siekė apriboti aristokratijos politinę įtaką, rėmėsi smulkiąja bajorija ir miestiečiais. Jų pritarimu 1655 m. pradėjo nuo 1633 m. didikams išdalytų valdų dalinę konfiskaciją, vadinamąją redukciją.
Karai
1655 m. pradėjo karą su Abiejų Tautų Respublika ir užėmė beveik visą Lenkiją bei didelę dalį Lietuvos. Su Jonušu Radvila ir dar 1134 Lietuvos didikais sudaryta Kėdainių sutartimi 1655 m. spalio 20 d. paskelbtas neoficialiu Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu.
Karolio X Gustavo šeima
thumb|left|150px|Karolio X Gustavo karstas 1654 m. spalio 24 d. Karolis X Gustavas vedė Danijos kunigaikščio Frederiko III–ojo (Frederick III) iš Šlėzvigo-Holšteino dukrą Jadvygą Eleonorą. Jiems gimė sūnus Karolis (1655 m. lapkričio 24 d. – 1697 m. balandžio 5 d.)
Abidžanas
Abidžanas  – miestas pietryčių Dramblio Kaulo Krante prie Gvinėjos įlankos; buvusi sostinė. Tai didžiausias miestas ir uostas šalyje. Pastatytas ant keleto pusiasalių ir salų, sujungtų tiltais Ebrijė (Ébrié) lagūnoje. Šiuolaikiškas uostas atidarytas 1950 metais, kai buvo perkastas Vridi kanalas, jungiantis užutėkyje esančią gana gilią lagūną su Gvinėjos įlanka ir Atlanto vandenynu. Eksportuojama kakava, kava, bananai, ananasai, mediena, palmių ir žuvų produktai. Nuo 1960 m. plačiai išvystyta gamybos pramonė – tekstilės, metalo, aprangos, maisto produktų, plastmasės, gumos, naftos; automobilių ir radijo surinkimas. Vis platėja turizmo sektorius. Iš Abidžano po visą šalį išeina dideli keliai, jame baigiasi Abidžano-Nigerio geležinkelis, išsišakojantis ir į Burkina Fasą.
Miestas yra gana patrauklus, su modernia atmosfera, daug parkų ir plačių bulvarų. Kokodi (Cocody) rajone yra gyvenamieji kvartalai, Trešvilyje (Treichville; Mažojo Basamo saloje, Petit-Bassam) yra didžiulis turgus. Abidžane yra 1958 m. įkurtas Dramblio Kaulo Kranto valstybinis universitetas, keletas technikos koledžų, bibliotekų. Nacionaliniame muziejuje yra daug šalies meno kūrinių. Į šiaurę nuo miesto yra miškingas Banko nacionalinis parkas.
Istorija
Abidžaną XIX a. įkūrė prancūzų kolonizatoriai. 1904 m. pabaigus tiesti geležinkelį, tai buvo mažas kaimas be jokių uosto įrengimų. 1934 m. jis pakeitė Bingervilį kaip Prancūzijos Dramblio Kaulo Kranto kolonijos centrą, o 1960 m. gavus nepriklausomybę tapo valstybės sostine. Nors 1983 m. oficialia šalies sostine paskelbtas Jamusukras, tačiau Abidžanas vis dar išlieka šalies kultūros ir verslo centru, faktine šalies sostine.
Lietuvos nacionalinis dramos teatras
thumb|250px|2023 m. thumb|250px|2015 m.
Lietuvos nacionalinis dramos teatras – Vilniuje įsikūręs valstybinis teatras. Repertuare yra klasikinės dramaturgijos, šiuolaikinių autorių, nacionalinių pjesių pastatymų.
Istorija
Pirmoji premjera – Hermano Hijermanso „Viltis” (1940 m. spalio 6 d.), režisierius – Romualdas Juknevičius.
Dabartinė teatro buveinė pastatytas 1981 m. pagal Algimanto Nasvyčio, Vytauto Nasvyčio (architektai) ir Janinos Marozienės projektą. 1983 m. jie už tai apdovanoti TSRS valstybine premija. 2018 m. pradėta teatro pastatų rekonstrukcija.
2001 m. Lietuvos nacionalinis dramos teatras tapo Europos teatro konvencijos nariu.
Svebai
Svebai  – senovės germanų tauta/genčių grupė, mūsų eros pradžioje gyvenusi prie Baltijos jūros, tarp Vyslos/Elbės ir Reino, o vėliau migravusi iki dabartinės Galisijos ir Portugalijos teritorijos. Svebų pavadinimas nėra vienalytis, nes jiems priskirtos įvairios gentys.
Ankstyvieji paminėjimai
Pirmasis svebus (siaurąja prasme) mini romėnų karvedys Julijus Cezaris 58 m. pr. m. e. Jis aprašo peergalę prieš svebų vadą Ariovistą.
Vėliau svebus, kaip didelę germanų genčių grupę, savo veikale „Germanija“ plačiai aprašo Romos istorikas Tacitas. Jis prie svebų priskiria įvairias germanų gentis – langobardus, semnonus, prie Jutlandijos gyvenančius reudinus, avionus, anglus, varinus, jutus (eudozus), suarinus, nuitonus, prie Elbės – hermundurus, prie Dunojaus – variskus, markomanus, kvadus, marsignus, burus, Vyslos baseine – lugijus (harijus, helvekonus, manimus, helzijus, nahanarvalus), prie Baltijos – gotus, rugijus, lemovijus, taip pat svijonus ir svitonus. Tacitas prie svebų taip pat priskiria aisčius, bet pastebi, kad jų kalba skiriasi. Tacitas mini, kad svebai plaukus susiriša į kuodą, kuris skirtas gąsdinti priešams bei rodo socialinį statusą.
Rašoma apie svebų šventuosius miškus ir ten atliekamas aukojimo apeigas, maldas Nertai. Tacitas rašo, kad nahanarvalai garbina alkus, kas leidžia juos sieti su baltais.
Plinijaus Vyresniojo „Gamtos istorijoje“ svebai priskirti prie irmijonų. Čia matyt svebai suvokiami siaurąja prasme (taip, kaip juos minėjo Cezaris). Ptolemėjus išskiria svebus langobardus ir svebus semnonus.
Migracijos
thumb|left|Svebų Galesijos karalystė 418 m.
Svebai (siaurąja prasme), giminingi alemanams, 406 m. prisijungė prie alanų ir vandalų, kirto Reiną ir užpuolė Galiją. Kol alanai ir vandalai kovojo su frankais, svebai, vadovaujami Hermeriko, pasuko į pietus, kirto Pirėnus ir 409 m. įsikūrė prieš Romos jau sukilusiame Pirėnų pusiasalyje. Dabartinėje šiaurės Ispanijoje ir Portugalijoje svebai įkūrė Galesijos valstybę su sostine Brakara Augusta (dabar Braga). 466 m. svebus iš pagonybės į arijonizmą atvertė misionierius Ajaksas. 585 m. svebų žemes užkariavo visigotai. Svebai palaipsniui asimiliavosi su vietinėmis romanų, germanų, baskų tautomis.
Svebų tėvynė pietų Vokietijoje vadinama Švabija.
Kuršių 1236–1245 m. sukilimas
Kuršių sukilimas – pirmasis kuršių sukilimas prieš Kalavijuočių ordino vokiečių valdžią, vykęs 1236 m. rugsėjo mėn. – 1245 m. pradžioje.
Priežastys
1202 m. įkurtas Kalavijuočių ordinas ėmėsi užkariauti dabartines Latvijos, Estijos žemes ir palaipsniui skverbtis į Lietuvą. 1210 m. kuršiai surinko, kaip teigiama, net 300 laivų ir pavasarį sutriuškino kryžiuočių laivyną. Tų pačių metų liepos 13 d. pradėtas pulti pagrindinis kalavijuočių ekspansijos centras – Ryga. Miesto ginti stojo ne tik kalavijuočių kariai, bet ir eiliniai miestelėnai, net moterys ir vaikai, ir kuršių puolimą atrėmė. 1228 m. kuršiai kartu su žemaičiais ir žiemgaliais sugriovė Rygos prieigų forpostą – Daugavgryvos vienuolyną ir pilį pačiose Dauguvos žiotyse. Kalavijuočius išgelbėjo iš Vokietijos atvykusios papildomos pajėgos, jos privertė apsuptus ir badauti pradėjusius kuršių karius pasiduoti. 1230 m. minimas šiaurinius kuršius suvienijęs kunigaikštis Lamikis, bandęs organizuoti pasipriešinimą kalavijuočiams. Vienu metu Lamikiui už sutikimą apsikrikštyti ir apkrikštyti kuršius klastingai buvo siūloma karaliaus karūna. Užkariautų genčių karius kalavijuočiai ir kryžiuočiai versdavo dalyvauti žygiuose prieš kitas gentis ir tautas.
Sukilimas
Sukilimas prasidėjo po 1236 m. rugsėjo 22 d. Kalavijuočių ordino pralaimėto Saulės mūšio. Sukilę šiaurės kuršiai (Latvijos kuršiai) išsivadavo iš nusilpusio ordino ir Kuršo vyskupo valdžios. Bet 1237 m. Krašto magistras Hermanas Balkas Kalavijuočių ordiną perorganizavo į Vokiečių ordino autonominę šaką - Livonijos ordiną.
Per kovas 1240 m. žuvo Kuršo vyskupas Engelbertas. Popiežiaus kurija Kuršą laikė savo valda, todėl išsivadavusius kuršius Livonijos ordinas turėjo arba užkariauti ir perduoti jos jurisdikcijai, arba gauti kurijos koncesiją ir užkariauti sau. Sukilimui plintant ir netrukus prasidėjus 1242–1249 m. prūsų sukilimui popiežiaus legato Vilhelmo Modeniečio 1242 m. balandžio 19 d. aktu ordinui leista statytis pilis prie Lielupės, Ventos upių ir užkariauti kuršius. Livonijos ordinas iki tol didesnių karinių veiksmų prieš sukilėlius nepajėgė imtis. Livonijos ordino valdomą Pietų Kuršą (dab. Lietuvos šiaurvakariai) puldinėjo žemaičiai. Tik Livonijos ordino magistras Ditrichas fon Griuningenas 1244 m. pastatydino Kuldygos pilį bei sutvirtino užgrobtą kuršių Embutės pilį ir 1244 m. pabaigoje prie savo valdų prijungė didesnę Šiaurės Kuršo dalį. 1245 m. pradžioje Embutę puolė Lietuvos didysis kunigaikštis Mindaugas, bet neužėmė. Kuršiai pasidavė, bet po žemaičių laimėto Durbės mūšio 1260 m. prasidėjo Antrasis kuršių sukilimas.
Sofija Smetonienė
Sofija Chodakauskaitė-Smetonienė (1885 m. sausio 13 d. Gavenoniai (dabar Šiaudiniai), Pašvitinio valsčius, Šiaulių apskritis – 1968 m. gruodžio 28 d. Klivlendas, JAV) – Lietuvos visuomeninė veikėja, 1-ojo Lietuvos prezidento Antano Smetonos žmona, 1919–1920 m. ir 1926–1940 m. pirmoji valstybės dama.
Biografija
Gimė dvarininkų Antano Chodakausko (1850-1925) ir Marijos Joanos Chodakauskaitės-Chodakauskienės (1852-1910) šeimoje. Sofijos krikšto motina buvo tėvo sesers dukra – Gabrielė Petkevičaitė-Bitė. Mokslus ėjo Mintaujos gimnazijoje. Baigusi mokslus apsigyveno pas tėvus naujai įgytame dvare Sebentiškyje, N. Radviliškio valsčiuje Biržų apskrityje. Čia 1903 m. per Kalėdas įvyko A. Smetonos ir Sofijos sužieduotinės. A. Smetona ir prieš tai buvo artimas Chodakauskų šeimai. Nuo 1895 m. jis keletą vasarų dirbo pas juos namų mokytoju.
1904 m. po vestuvių apsigyveno Vilniuje. Čia greit pelnė lietuvių liaudies ir inteligentų simpatijas. I pasaulinio karo metu vadovavo šalpos ir globos organizacijai.
1919 m. persikėlė gyventi į Kauną, dalyvavo labdaros veikloje. Kai A. Smetona buvo išrinktas Lietuvos prezidentu, tapo pirmąja valstybės dama, buvo aktyvi moterų judėjimo veikėja, Vytauto Didžiojo muziejaus statybų komiteto iždo globėja, V. Kudirkos mokyklos statybos fundatorė.
Po Tarybų Sąjungos ultimatumo, 1940 m. birželio mėn. kartu su vyru pabėgo į Vokietiją, vėliau – į Šveicariją ir pagaliau – į Klivlendą (JAV), kur gyveno jų sūnus Julius.
Šeima
1904 m. rugpjūčio 14 d. Pašvitinio bažnyčioje Sofija Smetonienė ištekėjo už Antano Smetonos. Jie susilaukė trijų vaikų:
Volgodonskas
Volgodonskas – miestas pietų Rusijoje, prie Dono upės ir Cimliansko tvenkinio, 190 km į rytus nuo Rostovo prie Dono. Upių uostas, geležinkelio stotis. Išvystyta energetikos, chemijos, statybų, maisto pramonė. Veikia Rostovo ekonomikos universiteto filialas, kraštotyros ir meno muziejai. Netoli miesto yra Rostovo atominė elektrinė ir Cimliansko hidroelektrinė.
Patrikozi Kolonija
Patrikozi Kolonija  – kaimas Lenkijos rytuose, Bielanų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Volgodonskas
Istorija
Įkurtas kaip darbininkų gyvenvietė statant Volgos-Dono laivybos kanalą. 1956 m. suteiktos miesto teisės.
Mankūnai (Raseiniai)
Mankūnai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Verėduvos.
Istorija
XX a. pr. – Mankūnų valsčiaus centras.
Surask mane
Surask mane – 1967 m. Lietuvos kino studijoje sukurtas meninis filmas. Nespalvotas, plačiaekranis. Filmo trukmė – 67 min.
Siužetas
Trijų novelių „Vasara“, „Ruduo“, „Žiema“ rinkinyje prie Baltijos jūros įvairiais metų laikais rutuliojasi suaugusiųjų ir vaikų santykiai bei dramos.
Varzobas
''Šis straipsnis yra apie miestą. Apie upę žiūrėkite: Varzobas (upė)''
Varzobas  – kurortinė gyvenvietė Tadžikistane, 25 km į šiaurę nuo Dušanbės, prie kelio į Taškentą. Rajono centras. Pro miestą teka Varzobo upė.
Gailioniai (Pakruojis)
Gailioniai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 7 km į pietryčius nuo Linkuvos. Rytinė kaimo dalis yra Pasvalio rajone.
1916 m. pro kaimą nutiestas siaurasis geležinkelis, įrengta stotis (nebeveikia).
Reutovas
Reutovas  – miestas Rusijoje, Maskvos srityje, šalia rytinės Maskvos miesto ribos. Geležinkelių mazgas, plentas į Orechovo Zujevą. Vystoma karinė (raketų, ginkluotės), medicininės įrangos (protezų, ortopedijos), tekstilės ir kt. pramonė. Veikia licėjus, gimnazija, keletas mokyklų, 2 muzikos mokyklos. Yra ligoninių kompleksas. Veikia 1999 m. pastatyta Kazanės ikonos Dievo Motinos cerkvė.
Istorija
Reutovas įkurtas XV a. pab., o šaltiniuose minimas nuo XVI a. Priklausė Tureninų ir Dolgorukių šeimoms. XIX a. pradėta vystyti tekstilės pramonė. 1913 m. Reutovą pasiekė geležinkelis. 1940 m. gavo miesto statusą, o 1955 m. atidaryta aviacinių raketų gamykla. 2003 m. Reutovas gavo mokslamiesčio (наукоград) statusą.
Darasunas (kurortas)
Darasunas  – kurortinė miesto tipo gyvenvietė Rusijoje, Užbaikalės krašte, Karymskojės rajone, 133 km į pietryčius nuo Čitos, 65 km į pietus nuo Darasuno gyvenvietės, prie Turos upės, tarp Daūrijos ir Mogotujaus kalnagūbrių. Praeina Darasuno–Chapčerangos plentas. Balneologinis kalnų kurortas. Trykšta hidrokarbonatinės kalciu ir magniu prisotintos mineralinės versmės.
Istorija
Kurortas įkurtas 1800 m. Miesto tipo gyvenvietė nuo 1957 m.
Dauginiai
Dauginiai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, kairiajame Virvytės krante, kiek į pietus nuo Kapėnų. Yra medinė Dauginių Šv. vyskupo Stanislovo bažnyčia (pastatyta 1943 m.), šalia jos – kapinės.
Gyventojai
thumb|230px|left|Kelias į Dauginius thumb|left|230px|Dauginių kapinių vartai
1987 m. pasaulio šachmatų čempionatas
'''1987 m. pasaulio šachmatų čempionatas''' – pasaulio šachmatų čempionato varžybos, kurių paskutinis etapas – mačas tarp Gario Kasparovo ir Anatolijaus Karpovo. Jis vyko 1987 m. spalio 12 – gruodžio 19 d. Sevilijoje. Nugalėtoju tampa tas, kas pirmas laimi 6 partijas, arba surenka daugumą taškų iš 24 partijų. Pasibaigus mačui lygiosiomis 12 : 12 čempionas išlaiko titulą.
Mačas baigėsi lygiosiomis 12 : 12 (+4 -4 =16). Garis Kasparovas išlaikė pasaulio čempiono titulą.
Pretendento atranka
Tai tryliktas pasaulio šachmatų čempionato ciklas, kai pretendentas buvo atrenkamas pagal FIDE nustatytą tvarką.
Pravedus 1984–1985 m. zoninius turnyrus į 1985 m. tarpzoninius turnyrus pateko geriausiai pasirodę dalyviai:
iš 1-os zonos (Vakarų Europa) – 4 v.: 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿 (Dž. Spilmenas ir N. Šortas), J. Vander Vilis ir 🇪🇸 A.M. Gonzalesas;
iš 2-os (Centrinė Europa) 3 v.: 🇮🇱 L. Gutmanas, 🇳🇴 S. Agdestainas. 🇮🇸 M. Petursonas;
iš 4-os (SSRS) 4 v.: (V. Gavrikovas, A. Černinas A. Sokolovas, J. Balašovas);
iš – 5-os – (Vakarų Viduržemis]) 2 v.: (M. Cebalas ir P. Nikoličius);
iš – 6-os – (JAV) 4 v: 🇺🇸 (L. Alburtas, N. de Firmianas, M. Dlugis ir J. Seiravanas. iš – 7-os (Kanada) 1 v.: 🇨🇦 K. Spragetas;
iš – 8-os – (Centrinė Amerika) – 2 v.: 🇨🇺 Am. Rodrigesas, 🇨🇴 A. Zapata;
iš – 9-os – (Pietų Amerika) 2 v.: 🇦🇷 M. Kinterosas I. Morovičius;
iš – 10-os – (Vakarų Azija) 1 v. – A. Saidas;
iš – 11-os – (Pietryčių Azija) ir Okeanija 2 v.: 🇨🇳 (Kvi Jingchuanas, Li Czunianis);
iš – 12-os – (Vakarų Afrika) 1 v.: 🇹🇳 Slahedinas Hmadis;
iš – 13-os – (Rytų Afrika) 1 v. – 🇪🇬 Afiifi Asemas;
Tarpzoniniai turnyrai
Vyko trys tarpzoniniai turnyrai – Bylije, Takske ir Tunise.
Bylis
1985 m. Bylio Tarpzoninis turnyras vyko 1985 m. birželio 30 – liepos 26 d.
Turnyre dalyvavo 18 žaidėjų.
Vienas žaidėjas iš 1983/84 m. Kandidatų mačų: E. Torė Už aukštus reitingus (1985 m. sausio 1 d.) pakviesti: 🇭🇺 Djula Saksas, Rafaelis Vaganianas,  Levas Polugajevskis,  Ljubomiras Ljubojevičius, 🇸🇪 Ulfas Andersonas,
Iš zoninių turnyrų pakviesti 11 žaidėjų: Andrejus Sokolovas, 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿 Naidželas Šortas,  Džonas van der Vilis, 🇨🇺 Amadoras Rodrigesas, 🇨🇿 Vlastimilas Jansa, 🇦🇷 Migelis Kinterosas, 🇮🇸 Margeiras Petursonas, 🇮🇱 Levas Gutmanas, 🇨🇳 Li Czunianis, 🇪🇸 Angel Martin-Gonzalez, 🇺🇸 Jaseras Seiravanas.
Turnyro organizatorių pakviestas – Charlzas Partošas
Takskas
1985 m. tarpzoninis turnyras Takske vyko 1985 birželio 10 – liepos 2 d.
Turnyre dalyvavo 16 žaidėjų.
Už aukštus reitingus: Janas Timanas,  Michailas Talis,  Olegas Romanišinas.
Iš zoninių turnyrų pakviesti 12 žaidėjų: 🇨🇺 Jesus Nogeiras, 🇨🇦 'Kevinas Spragetas, 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿 Džonatanas Spilmenas, 🇳🇴 Simenas Agdesteinas, Mišo Cebalas, 🇺🇸 Levas Alburtas, 🇭🇺 Jožefas Pinteris, 🇨🇳 Ci Czinciuanis, 🇨🇿 Eduardas Prandšteteris,  Saidas Ahmedas Saidas,  Jurijus Balašovas.
Kokiu keliu pateko 🇺🇸 Valteris Braunas neaišku.
Nugalėjo J. Timanas – 12 taškų iš 15. Antras buvo Ch. Nogeiras – 10½ taško. Trečias – M. Talis – 10. Ketvirtas liko K. Spragetas – 9. Keturi geriausiai pasirodę dalyviai iškovojo teisę žaisti 1985 m. Kandidatų turnyre.
Tunisas
1985 m. tarpzoninis turnyras Tunise vyko 1985 balandžio 27 – gegužės 19 d. Turnyre dalyvavo 17 žaidėjų.
Du žaidėjai iš 1983/84 m. Kandidatų mačų: A. Beliavskis, L. Portišas.
Iš zoninių turnyrų dalyvavo 9 žaidėjai: Viktoras Gavrikovas,  'Aleksandras Černinas, 🇺🇸 Maksimas Dlugis, 🇺🇸 Nikas de Firmianas,  Predragas Nikoličius, 🇷🇴 Mihajus Šuba,  Ivanas Morovičius, 🇨🇴 Alonso Zapata, 🇧🇬 Jevgenijus Ermenkovas, 🇪🇬 Asemas Afifis, 🇹🇳 Slahedinas Hmadis.
Keturi geriausiai pasirodę dalyviai: J. A. Jusupovas, A. Beliavskis, L. Portišas ir A. Černinas iškovojo teisę žaisti 1985 m. Kandidatų turnyre.
Kandidatų turnyras
Į 1985 m. Kandidatų turnyrą pateko po 4 geriausiai pasirodžiusius žaidėjus iš trijų tarpzoninių turnyrų: Tunise, Takske ir Bilyje.
V. Korčnojus, Z. Riblis ir V. Smyslovas buvo įjungti kaip1983/84 m. Kandidatų mačų pusfinalininkai.
B. Spaskį pakvietė turnyro šeimininkė – Prancūzijos šachmatų federacija.
Turnyrą laimėjo: A. Jusupovas, R. Vaganianas, A. Sokolovas ir J. Timanas.
Mačai
Ketvirtfinalyje:
A. Jusupovas įveikė J. Timaną (6 : 3),
A. Sokolovas – R. Vaganianą – (6 : 2),
Pusfinalyje:
A. Sokolovas įveikė A. Jusupovą – (7½ : 6½)
Finale:
Finalinis mačas dėl pirmosios vietos ir teisės žaisti pasaulio čempionato mačą su pasaulio čempionu G. Kasparovu. Linaresas. 1987 m. vasaris–kovas.
Jonavos rajono savivaldybės taryba 2003–2007 m.
Jonavos rajono savivaldybės taryba – Jonavos rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2002 m. gruodžio 22 d.
Akvitanija
Akvitanija  – buvęs administracinis regionas Prancūzijos pietvakariuose. Sostinė – Bordo miestas. Plotas – 41,3 tūkst. km²; 3,150 mln. gyventojų (2007).
1987 m. pasaulio šachmatų čempionatas
Pretendentas
Po Dubajaus šachmatų olimpiados, kur A. Karpovui teko žaisti prie jam neįprastos antros lentos, jis išvyksta į Vieną, kur sutinka stiprų pasipriešinimą. Turnyrą laimėjo A. Beliavskis (6½ iš 9), o A. Karpovas pasidalijo 2-8 vietas su B. Spaskiu, Dž. Nanu ir kt.
Jonavos rajono savivaldybės taryba 2003–2007 m.
Partijos
Rinkimai įvyko 2002 m. gruodžio 22 d. Rinkimuose gavo vietų:
1987 m. pasaulio šachmatų čempionatas
Pretendentas
Eksčempiono gerbėjai pradėjo nerimauti, ar sugebės jis laimėti finaliniame kandidatų mače su A. Sokolovu? Sugebėjo – 7½ : 3½.
Jonavos rajono savivaldybės taryba 2003–2007 m.
Nuorodos
Oficiali svetainė
1987 m. pasaulio šachmatų čempionatas
Pretendentas
Po to buvo 3-ia vieta Briuselyje (7 iš 11, kur A. Karpovas pirmą kartą nuo 1981 m. turnyre susitiko su G. Kasparovu (vykusi arši kova iki „nuogų“ karalių pasibaigė lygiosiomis) ir dvi pergalės : Amsterdame (4 iš 6) ir Bilbao (7 iš 9).
A. Karpovas visapusiškai ruošėsi mačui Sevilijoje, puikiai suprasdamas, kad ką tik įgytas titulas gali G. Kasparovui tapti rimta psichologine problema. Ir jis buvo teisus.
Čempionas
Baigęs, kaip tada atrodė, su A. Karpovu, mačų epopėją, čempionas nusprendė parodyti, jo kovos dėl čempiono titulo pilną vaizdą. Jis išleido dvi knygas – autobiografinę – „ Laikmečio kūdikis“ (SSRS ji išėjo po metų ir vadinosi „Neribota dvikova“) ir analitinę – „Du mačai“, kur išnagrinėjo visas 1985 m. ir 1986 m. mačų partijas. Knygos, pakankamai atspindėjusios to metų įvykius, sukėlė nemažą susidomėjimą SSRS ir Vakaruose, dar ryškiau padalindamos visuomenę į tuos kurie „už Kasparovą“ ir tuos, kurie „už Karpovą“. Ir anksčiau santykiai tarp jų buvo pakankamai įtempti, o dabar konfliktas tapo matomas bei neslepiamas.
Tiesiog po mėnesio, pasibaigus 1986 m. mačui revanšui, G. Kasparovas SSRS rinktinės pirmojoje lentoje Dubajuje žaidė šachmatų olimpiadoje, o po to lengvai laimėjo turnyrą Amsterdame (7½ iš 10).
1987 m. pradžioje gastroliuodavo ir pasirodydavo neįprastuose projektuose: davė simultaną su laikrodžiais Šveicarijos šachmatų rinktinei (5½ ½); ant besisukančios scenos laimėjo mačą prieš N. Šortą (4 :2);
Tapo pasaulio žaibo čempionu, laimėjęs dviejų ratų turnyrą (17 iš 22) (J. Timanas buvo 2-as, o A. Karpovas su L. Liubojevičiumi pasidalijo 3-4 vietas (12½ tšk.).
Prognozės prieš mačą
G. Kasparovas ir A. Karpovas jau buvo trijuose tarpusavio mačuose sužaidę 96 partijas ir turėjo žaisti 4-ą mačą. Šachmatų istorija tokios ilgos ir atkaklios kovos nežinojo: po tiek sužaistų partijų Kasparovas pirmavo tik vienu tašku. Todėl prieš mačą Sevilijoje ekspertai, vadindami G. Kasparovą favoritu, neskubėjo daryti vienareikšmių išvadų.
Iš vienos pusės, 1985 ir 1986 m. mačų eiga rodė, kad G. Kasparovas jau lenkia varžovą, iš kitos, A. Karpovo valia ir tikslo siekimas gali sumažinti atsilikimą nuo konkurento, ką parodė trys iš eilės jo pergalės 1986 m. mače.
Mačas dėl čempiono vardo
Pirmoji partija pasibaigė ramiomis lygiosiomis, o 2-oje - A. Karpovas laimėjo ir išėjo į priekį. Eksčempionas jau debiutepanaudojo originalią naujovę.
G. Kasparovas sugebėjo rasti teisingą žaidimo kryptį, bet galvojo ties 10-uoju ėjimu net 83 minutes, o ties 26-uoju – išvis užmiršo paspausti laikrodį! Kada susigriebė, jam buvo likę ne daugiau 30 sek. Čempionas griebėsi už galvos, bet išsigelbėti nebegalėjo.
Kasparovas buvo prislėgtas ir tuo, kad „nepavyko panaudoti vieną iš geriausių naujovių paruoštų mačui“. Bet A. Karpovas net ir nepabandė didinti persvaros, kaip tai darydavo ankstesnėse dvikovose. Mačo rezultatas greitai buvo išlygintas, kai pasaulio čempionas stipriai ir be klaidų sužaidė 4-ąją partiją.
5-oje partijoje G. Kasparovas vėl pateko į baisų ceitnotą, kas lėmė partijos baigtį. Juodieji neturėjo jokių sunkumų, bet virtinė klaidų, po kurių sekė dar ir žioptelėjimas, išvedė A. Karpovą vėl į priekį 3 : 2. Vėliau G. Kasparovas apie tą partiją sakė:
„ Po tos partijos buvau didesniame šoke, nei po 2-osios. Vėl ceitnotas, grubus neapsižiūrėjimas… Ir jei ne praleistos galimybės toje partijoje, mačas Sevilijoje galėjo susiklostyti visai kitaip.“
Po lygiųjų 6-oje G. Kasparovas paima pertraukėlę ir vos nepralaimi 7-osios: žaidžiant atidėtą partiją A, Karpovas nepastebėjo laiminčio tęsinio.
Susikrimtęs jis žaidė 8-ąją, bet čempionas sugebėjo laimėti ir vėl išlyginti mačo rezultatą 4 : 4. Galima buvo laukti, kad jis tuoj tuoj perims iniciatyvą, bet tam, kaip vėliau pripažino Garis, nebuvo nei fizinių, nei moralinių jėgų.
Bet ir Karpovas Sevilijoje ne blizgėjo: dvi nuobodžios lygiosios 9-ojoje ir 10-oje partijose patvirtino, kad ir aukštos klasės varžovams nereiktų taip dažnai tarpusavyje žaisti. Tai iliustruoja jo atviras kokybės žioptelėjimas 11-oje partijoje. G. Kasparovas dovanėlę priėmė ir vėl mače išsiveržė pirmyn – 6 : 5.
Trys sekančios partijos baigėsi lygiosiomis, kur G. Kasparovas baltosiomis figūromis nebuvo padaręs ir 25-ių ėjimų. Visa savo esybe jis demonstravo tik vieną: kad tik tas mačas kuo greičiau pasibaigtų. 16 toje, tarsi, prisimindamas ankstesnius mačus, tikėjosi puikaus žaidimo, bet suklupo lygioje vietoje.
A. Karpovas, tai kas įvyko 16-oje partijoje, įvertino lakoniškai:
„ Susidarė aštri padėtis, kuri sudomino Kasparovą… Bet jis per daug azartiškai žaidė ir man pavyko perimti iniciatyvą“.
Čempionas atidėjo partiją, bet vėliau, jos nežaisdamas, pasidavė. Mačo rezultatas vėl tapo lygus – 8 : 8. Artėjo lemiami įvykiai.
17-oje partijoje G. Kasparovas, norėdamas save išjudinti, žaidė senąją indiškąją gynybą. Bet nelengvai, pasiekęs lygiąsias, jo žodžiais, ėmė skaičiuoti dienas iki mačo pabaigos, tikėdamasis su rezultatu 12 : 12 išlaikyti titulą. Pasipylė lygiųjų virtinė.
A. Karpovui reikėjo pergalių – tad jis suaktyvėjo, bet G. Kasparovas pakankamai ramiai gesino jo aktyvumą, žaisdamas juodosiomis figūromis, o baltosiomis nepretendavo per daug. Viskas vyko ramiai.
Tik 21-ojoje partijoje A. Karpovas nusprendė imtis „kraštutinių priemonių“, bandydamas pralaužti Griunfeldo gynybą. Bet, jo laimei, netikslus žaidimas baigėsi tuo, kad G. Kasparovas, vos neperėmęs iniciatyvos, apsiribojo lygiosiomis. Po partijos duodamas interviu Kasparovas aiškino:
„Kai tik juodiesiems pavojus baigėsi, aš nustojau kovoti. Lygiosios, tai lygiosios!“ Mačo rezultatas buvo 10½ : 10½.
Prieš 22-ąją partiją čempionas paėmė paskutinę pertraukėlę, bet kovos joje vėl nesigavo. Tai jam, kaip „bumerangu“, grįžo pralaimėjimu 23-oje.
Eksčempionas neskubėdamas kaupė persvarą, bet beveik viską išleido paskutiniu prieš laiko kontrolę ėjimu. Čempionas, išnagrinėjęs atidėtąją partiją, geriau už varžovą, pasiekė beveik lyginę padėtį, bet pasirinko klaidingą kombinaciją!
„ Vos perjungęs laikrodį, aš iš karto pamačiau nesudėtingą savo išmislo paneigimą ir prisiminiau, kad analizuodami atidėtą partiją, jį mes buvome radę namie …“ prisipažino Garis. Anatolijui paneigimui rasti pakako trijų minučių ir partija tučtuojau pasibaigė. Eksčempionas išėjo į priekį 12 : 11. Liko paskutinė partija.
Kaip ir 1985 m. Karpovui, čempionui tebuvo vienintelis šansasː jam 24-oje partijoje būtinai reikėjo laimėti.
Vėliau A. Karpovas prisimindavo:
„24-oje partijoje man buvo pasitaikusi puiki proga perimti iniciatyvą… Tik vienas tikslus ėjimas! Aš jį mačiau, tik kažkodėl laikiau jį negalimu – o po jo, baltiesiems būtų tekę sunkiai vargti dėl lygiųjų. Ir aš vėl būčiau tapęs pasaulio čempionu. Bet laiko turėjau nedaug, apsiskaičiavau, pasirinkau neteisingą planą…“ Vienas ėjimas – lėmė „karūną“!
Talasa
Graikų mitologijoje Talasa („jūra“) – pirmapradė jūros deivė, Viduržemio jūros personifikacija. Ji buvo Eterio ir Hemeros dukra. Su Pontu devynių telchinų ir Halijos motina, kartais laikoma Afroditės motina nuo Urano.
Kaip ir kiti pirmapradžiai dievai ji buvo ypač personifikuota, ji buvo pati jūra. Ezopo (Aesop) pasakėčiose Talasa įgauna moterišką pavidalą, kuris kyla iš jūros, iš savo pirminio elemento. Poseidonas ir Amfitritė buvo antropomorfiniai Ponto ir Talasos ekvivalentai. Jie taip pat buvo tapatinti ir su Okeanu ir Tetija. Mozaikose Talasa vaizduojama moterimi pusiau išnirusia iš jūros, matosi krabiškos žnyplės, drabužius sudaro jūros dumbliai – jūros atributai.
San Marino futbolo taurė
San Marino futbolo taurė – pagrindinis taurės turnyras San Marine. Pirmą kartą įvyko 1937 m.
Jonavos miesto seniūnija
Jonavos miesto seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Jonavos rajono savivaldybėje, apimantis Jonavos miestą. Administracija įsikūrusi Jonavos rajono savivaldybės patalpose.
San Marino futbolo taurė
Iki 2006 metų visas taurės turnyras įvykdavo per gegužės - birželio mėnesius, vėliau pereita prie sistemos ruduo – pavasaris.
Klubų pasiekimai
PASTABA. Atskirai pateikiami buvusių klubų Juvenes ir Dogana bei dabartinio klubo Juvenes/Dogana pasiekimai.
Jonavos miesto seniūnija
Seniūnaitijos
Nors 2009 m. Jonavos rajono savivaldybės seniūnijose įsteigtos seniūnaitijos, tačiau Jonavos mieste jos nebuvo steigiamos.
FC Warrior Valga
Valgos „Warrior“ – Estijos futbolo klubas iš Valgos. Namų rungtynes žaidžia Taline.
Šaulių ginklai
Šaulių ginklai – rankiniai šaunamieji parakiniai (taip pat pneumatiniai) ginklai.
Kita šaunamųjų parakinių ginklų grupė – artilerijos pabūklai. Neparakiniams šaunamiesiems ginklams priskiriami lankai ir arbaletai.
Šaulių ginklų klasifikacija
Pagal vamzdžio tipą:
Pagal užtaisymą ir šovimo būdą:
Pagal paskirtį:
Tauragnų valsčius
Tauragnų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Tauragnai.
Mackonys (Anykščiai)
Mackonys – kaimas pietinėje Anykščių rajono savivaldybės dalyje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Staškūniškio.
Volžskis
Volžskis – miestas vakarų Rusijoje, kairiajame Volgos krante, Achtubos aukštupyje, 16 km į rytus nuo Volgogrado. Uostas, geležinkelio stotis. Išvystyta elektros energetikos, naftos, juodosios metalurgijos, mašinų, maisto pramonė. Gaminami autobusai.
Skyslaukiai
Skyslaukiai (, nuo 1938 m. liepos 16 d. Mörnersfelde) – buvusi Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Polesko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Zalesjės kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities kaimas, 1939 m. balandžio 1 d. prijungti Rogainiai. Nuo 1947 m. liepos 25 d. Bolšakovo rajono, nuo 1965 m. sausio 12 d. Polesko rajono Zalesjės apylinkės teritorija.
Sėtikis
Sėtikis – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, apie 6 km į šiaurės rytus nuo Švenčionių. Kranto linija vingiuota, į pietus yra nutįsusi plati įlanka. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,71 km, plotis – iki 0,37 km. Altitudė 172,3 m. Šiaurinis krantas labai aukštas, rytinis ir pietinis aukštoki, kiti krantai žemi, pelkėti. Krantai daugiausia apaugę medžiais ir krūmais – ežerą supa Bėlio miškas. Šiaurrytinėje pakrantėje saugomas gamtos paminklas Lino verdenė. iš pietų į šiaurės rytus ežerą prateka Sirvėto ežero intakas Žeimenėlė (Dysnos baseinas).
Gailioniai (Pasvalys)
Gailioniai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Joniškėlio, prie kelio į Linkuvą. Vakarinė kaimo dalis yra Pakruojo rajone.
Mankūniškės
Mankūniškės – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Akmenynės.