cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vilniaus Naujininkų progimnazija
Istorija
1975/1976 m. pradėtas sustiprintas matematikos mokymas, išleista pirmoji 20 abiturientų laida.
Iki 1994 m. buvo vadinama Vilniaus 39-ąja vidurine mokykla.
2001 m. patvirtinta kryptingo meninio (muzikinio) ugdymo programa 2-8 klasėms, įdiegtas ankstyvasis užsienio kalbų anglų ir vokiečių mokymas nuo 2-osios klasės.
2012 m. prasidėjo mokyklos renovacijos darbai ir 2013 m. buvo baigti.
2013 m. mokyklos pavadinimas buvo pakeistas į Vilniaus Naujininkų mokykla ir klasių skaičius buvo sumažintas iki 1-10 klasių.
2020 m. mokyklos pavadinimas buvo dar kartą pakeistas į Vilniaus Naujininkų Progimnazija ir klasių skaičius buvo sumažintas iki 1-8 klasių.
Vilbė
Vilbė – upė Lietuvoje, Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje; Neries dešinysis intakas. Ilgis 2,2 km. Prasideda Beržiškių kaimo apylinkėse, teka į pietus.
Prie Vilbės yra šie kaimai: Beržiškės, Mikališkės, Sidaronys, Naujoji Rėva.
Upėvardis kildintinas iš žodžių vilbti, vilbėti („čiulbėti“), velbejoti („švepluoti“).
Byrangos kalnai
thumb|250px|Byrangos kalnų padėtis Taimyre
Byrangos kalnai arba Byranga  – kalnai Rusijoje, Krasnojarsko krašte, Taimyro pusiasalio šiaurėje; toliausiai į šiaurę nutolę kalnai Rusijoje. Sudaro lygiagrečių ar ešeloniškų kalnagūbrių bei plynaukštės masyvas, nusidriekęs per 1100 km. Aukštis iki 1146 m. Rytinėje dalyje yra ledynų, kurių bendras plotas 30 km². Kalnus dengia akmenuotoji ir arktinė kalnų tundra.
Byrangos kalnai visiškai negyvenami, net vietiniai nganasanai į juos nekeliaudavo, laikydami šiuos kalnus piktų dvasių, mirties vieta.
Renaldas Gudauskas
Renaldas Gudauskas (g. 1957 m. lapkričio 3 d. Veiveriuose, Prienų raj.) – Lietuvos bibliotekininkas, informologas, socialinių (informacija ir komunikacija) mokslų daktaras, profesorius.
Išsilavinimas
1980 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė bibliotekininkystės ir bibliografijos specialybę. 1985 m. Leningrado (dabar – Sankt Peterburgas) kultūros institute apgynė disertaciją „Bibliotekininkystės ir bibliografijos specialistų rengimas TSRS universitetuose“ (nuo 1993 m. nostrifikuotas socialinių mokslų daktaras). 1992 m. suteiktas docento vardas. Nuo 2002 m. – profesorius.
Moka lietuvių, anglų, vokiečių, rusų kalbas.
Veikla
Nuo 1980 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1991–2002 m. Komunikacijos fakulteto dekanas. 1994–2007 m. žurnalo „Informacijos mokslai“ vyriausiasis redaktorius, 2010–2020 m. – šio žurnalo redakcinės kolegijos narys.
1996–1998 m. buvo Lietuvos Respublikos Prezidento patarėjas informacijos ir komunikacijos klausimais, 1997–1998 m. – JAV ir Baltijos fondo vyriausiuoju konsultantu (viešoji politika, viešieji ryšiai, lobizmas).
1997–2007 m. – Nacionalinės UNESCO komisijos Informacijos, informatikos ir komunikacijos komiteto pirmininkas.
1998–2000 m. – Valdymo reformų ir savivaldybių reikalų ministerijos viceministras informacijai ir informatikai.
2001–2005 m. – Lietuvos Respublikos Ministro Pirmininko patarėjas informacinės visuomenės ir žinių ekonomikos klausimais.
2001–2006 m. – Europos Sąjungos Informacinės visuomenės technologijų komiteto narys, Lietuvos delegacijos vadovas.
2003–2007 m. – Vilniaus universiteto UNESCO Tarptautinio žinių ekonomikos ir žinių vadybos centro direktorius.
2007–2010 m. – Lietuvos edukologijos universiteto Socialinės komunikacijos instituto Žinių vadybos centro direktorius.
Nuo 2010 m. – Lietuvos nacionalinės Martyno Mažvydo bibliotekos generalinis direktorius.
2012–2018 m. – Baltijos regiono bibliotekų asociacijos „Bibliotheca Baltica“ prezidentas, nuo 2018 m. – šios asociacijos narys. 2012–2020 m. – Lietuvos bibliotekų tarybos pirmininkas, nuo 2021 m. – narys.
2021–2024 m. – UNESCO Filosofijos ir humanitarinių mokslų tarptautinės tarybos CIPSH (angl. The International Council for Philosophy and Human Sciences) vykdomojo komiteto narys.
Apdovanojimai
2021 m. vasario 15 d. Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu už nuopelnus Lietuvos Respublikai ir Lietuvos vardo garsinimą pasaulyje apdovanotas ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Riterio kryžiumi.
Vytautas Kazimieras Balčiūnas
Biografija
Brolis Vaclovas Balčiūnas. 1950 m. baigė Kauno universitetą.
1950 m. Mokslinių restauracinių gamybinių dirbtuvių Vilniuje vyr. architektas. 1960 m. po publikacijų TSRS spaudoje apie vadinamųjų feodalinių pilių restauravimą buvo priverstas atsistatydinti. 1961–1978 m. Miestų statybos projektavimo instituto Vilniuje vyr. architektas. Visuomeninių pastatų statyboje pritaikė gelžbetoninį surenkamąjį karkasą.
Kūryba
Parengė kolūkių gyvenviečių, tipinių stambiaplokščių kaimo ir individualių gyvenamųjų namų projektų. Su kitais architektais suprojektavo:
Cypinai
Cypinai – buvęs kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 1 km nuo Notėnų.
Istorija
Notėnų apylinkės Cypinų kaimas panaikintas 1977 m. kovo 30 d.
Krišjānis Barons
Krišjanis Baronas (, 1835 m. spalio 31 d. Strutelės dvare, dab. Tukumo rajonas – 1923 m. kovo 8 d. Rygoje) – latvių folklorininkas, rašytojas, publicistas.
Biografija
thumb|160px|right|K. Barono [[Dainų spinta, saugoma Latvijos nacionalinėje bibliotekoje]] Krišjanio tėvas Juris, Strutelės, o vėliau Ilės dvaro prievaizdas, mirė, kai mažiausiam iš 8 vaikų Krišjaniui ėjo aštunti metai. Šeimoje buvo kalbama vokiečių kalba, latviškai jį pradėjo mokyti tik senelio sesuo Ana.
1843 m. Krišjanis pradėjo lankyti Duobelės mokyklą, kur pramoko skaityti ir rašyti vokiškai. Po metų pradėjo mokytis staliaus amato. Dešimtmetį Krišjanį pasiėmė auginti motinos sesuo Kristina Dundagoje.
1845–1847 m. lankė Kubelės mokyklą, vėliau įstojo į Ventspilio pagrindinę mokyklą. 1852–1856 m. mokėsi Mintaujos gimnazijoje. 1856–1860 m. studijavo matematiką ir astronomiją Tartu universitete. Čia jis sutiko Krišjanį Valdemarą, kuris paskatino bendravardį rašyti. Pirmieji K. Barono darbai buvo išspausdinti laikraštyje „Majas Viesi“.
Vasaros buvo skiriamos susipažinimui su gimtine, ypač jį domino Vidžemė. 1859 m. išėjo ir pirmoji knyga „Mūsų tėvynės trumpi aprašymai ir kiti priedai”. Tai buvo pirmasis Latvijos geografijos vadovėlis mokykloms. Jame taip pat aprašytos ir gretimos Estijos bei Lietuvos žemės bei jų gyventojai.
Baigęs studijas, pusantrų metų Dundagoje mokė vaikus, o 1862–1865 m. redagavo laikraštį „Peterburgas avizes“, kuriame pasižymėjo ne tik kaip publicistas, bet ir kaip satyrikas. Peterburgo Imperatoriškosios geografų draugijos užsakymu 1869 m. išleido „Raštų apie tikruosius Baltijos šalių gyventojus sąrašą“ (Указатель сочинений о коренных жителях Прибалтийского края), trumpai aprašydamas ir raštų turinį, ir Latvijos fizinės geografijos vadovėlį.
1867 m. išvyko į Maskvą ir tapo turtingų Voronežo gubernijos dvarininkų Stankevičių vaikų mokytoju. Tik parengęs juos egzaminams, 1880 m. įsidarbino Maskvos Marijos moterų gimnazijos vokiečių kalbos mokytoju. Maskvoje tuo metu gyveno Krišjanis Valdemaras, o 1867 m. atvyko ir Fricis Brivzemniekas, kuris ir subūrė šią trijulę latvių kalbos atgaivinimo darbui. Jų darbais ėmė domėtis ir remti visa Maskvos inteligentija, dažnai padėdama, bet daugiausia mokydamasi. Darbų padaugėjus, buvo nutarta juos pasidalyti. Nuo 1878 m. K. Baronui atiteko platus liaudies dainų rinkimo, užrašymo ir klasifikavimo baras.
1893 m. K. Baronas grįžo į Rygą ir likusį gyvenimą pašventė latvių liaudies dainų rinkimui bei leidimui. Dar Maskvoje jis buvo surinkęs apie 54 000 dainų, įskaitant jų variantus. 1893 m., kai jam buvo pasiūlyta dainas išspausdinti, jo rinkinyje buvo per 150 000 dainų. 1894 m. išėjo pirmasis rinkinys „Latvju Dainas“.
1903 m. rugsėjo 1 d. jo sąraše jau buvo 213 120 dainų, o 1912 m. gruodžio mėnesį – net 217 996 dainos. Vidžemėje buvo užrašyta 101 901 daina, Kuržemėje – 84 883, Latgaloje – 13 144, be vietos pažymėjimo – 18 878 dainos. Pagal apylinkes daugiausia dainų užrašyta Cėsių žemėje – 42 490. Tūkstančiui gyventojų Vidžemėje teko 210, Kuržemėje – 175, Latgaloje – 41 daina. Kad lengviau būtų dainas klasifikuoti pagal temas ir rūšiuoti pagal variantus, buvo padaryta netgi speciali spinta, vėliau pavadinta Dainų spinta. Ji 2001 m. įrašyta į UNESCO programą „Pasaulio atmintis“.
K. Barono dainų leidimu rūpinosi Vidžemėje gimęs Peterburgo pirklys Henris Visendorfas (1861 m. kovo 12 d. – 1916 m. rugpjūčio 19 d.). Jo dėka K. Baronas sulaukė paramos ir iš Peterburgo mokslų akademijos.
Kirtikliai
thumb|right|260px|[[Cobitis biwae]] thumb|right|260px|[[Paprastasis kirtiklis (Cobitis taenia)]]
Kirtikliai (Cobitis) – vijūninių (Cobitidae) šeimos žuvų gentis.
Burtniekas
Burtniekas ( Burtnieko ežeras, Burtniekų ežeras, Astjervas) – didelis, seklus ežeras Latvijos šiaurėje, Valmieros savivaldybėje.
Į Burtniekų ežerą įteka Rūja, Seda, Ėkinupė, Briedė; išteka Salaca. Ežere yra 3 mažos salelės, kurių bendras plotas 1,4 ha, didžiausios – Enksarė ir Cepurytė.
Rytiniame krante yra draustinis „Burtniekų ežero pievos“. Po ištekančios upės – Salacos – sureguliavimo 1929 m. ežero lygis pažemėjo 1 metru. Burtniekas yra vienintelis ežeras Latvijoje, kurio bangos suformavo uolų atodangas – jos yra ežero pietrytiniame krante. Po ežero vandens lygio pažeminimo bangos nebepasiekia smiltainio atodangų ir uolų aukštis pamažu mažėja. Uolos yra saugomas gamtos objektas. Visas ežeras priklauso Šiaurės Vidžemės biosferos rezervatui, kraštovaizdžio apsaugos zonoje. Ežere yra 17 žuvų rūšių.
Valerija Vija Tarabildienė
Valerija Vija Tarabildienė (g. 1942 m. rugsėjo 13 d. Šiauliuose) – Lietuvos dailininkė tapytoja, grafikė.
Biografija
1967 m. baigė Vilniaus dailės institutą, Tapybos fakultete įsigydama freskos-mozaikos dailininkės specialybę. 1998 m. dėsto akvarelinę tapybą Dizaino mokymo centre, Vilniuje.
Nuo 1980 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narė. 1992–2001 m. grupės „Aqua 12“ narė, nuo 2001 m. grupės „A“ narė.
Kūryba
Nuo 1968 m. dalyvauja daugelyje parodų Lietuvoje ir užsienyje. Akvareles lieja gamtos, religinėmis, liaudiškomis ir. kt. temomis. 1973–1989 m. sukūrė per 20 sieninės tapybos darbų architektūroje. Darbų turi Vilniaus dailės muziejus, Žemaičių dailės muziejus, Vilniaus dailės akademijos muziejus, Paryžiaus universiteto biblioteka, jų yra privačiose kolekcijose JAV, Vokietijoje, Lenkijoje, Italijoje, Norvegijoje, Švedijoje, PAR, Kanadoje.
Žibintūninės
Žibintūninės (Myctophidae) – žibintžuvių (Myctophiformes) būrio kaulinių žuvų šeima. Tai nedidelės, fotoforus turinčios žuvys, paplitusios visuose vandenynuose.
Šeimoje yra 33 gentys, 246 rūšys.
Mieleški Kolonija
Mieleški Kolonija  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grudeko valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietryčius nuo Grudeko ir apie 36 km į rytus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Michelle Courtens
Michelle Courtens, žinoma kaip Michelle (g. 1981 m. rugpjūčio 3 d. Venrojus, Nyderlandai) – olandų dainininkė.
Michelle gimė Venrojaus mieste, Limburgo provincijoje. 1998 m. pradėjo mokytis muzikos dainavimo Amsterdamo konservatorijoje. 2001 m. kovo 2 d. Michelle dalyvavo Nyderlandų Eurovizijos nacionaliniame finale. Su alternatyvia pop stiliaus daina „Out on My Own“ atlikėja užėmė pirmą vietą, surinkusi 84 taškus, 30 taškų daugiau nei antrąją vietą užėmusi grupė „Ebonique“. Žiūrovai ir komisija skyrė daugiausiai taškų, atitinkamai 50 ir 34.
Kopenhagoje, Danijoje, vykusiame 2001 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse Michelle, surinkusi 16 taškų, užėmė 18 vietą.
2001 m. kovą „Out on My Own“ užėmė 9 vietą „Nyderlandų Top 40“. 2002 m. išleido singlą „Coming Up Roses“, tačiau sėkmės nesulaukė. Šiuo metu Michelle dirba dainavimo mokytoja.
Melburnas
thumb|260px|Melburnas 2020 m. Melburnas – miestas Australijos pietryčiuose, Port Filipo įlankos pakrantėje, prie Jaros upės žiočių. Antras pagal dydį miestas Australijoje (po Sidnėjaus), Viktorijos valstijos sostinė. Miesto aglomeracija užima 9 993 km² plotą, turi 5,0 mln. gyventojų (2022 m.).
Įkurtas 1835 m. rugpjūčio 30 d. laisvųjų naujakurių iš Van Dimeno žemės (dabartinė Tasmanija), 1847 m. suteiktos didžiojo miesto teisės. 1851 m. Viktorijos valstijoje radus aukso ir prasidėjus aukso karštligei, sparčiai augo ir iki XIX a. pabaigos tapo vienu iš didžiausių ir turtingiausių pasaulio metropolių. Po Australijos Sandraugos įkūrimo 1901 m. tapo laikinąja jos sostine iki 1927 m., kai Federacinis Parlamentas, o vėliau ir kitos vadžios įstaigos, persikėlė į Kanberą. Iki Covid-19 pandemijos Melburnas buvo vienas sparčiausiai augančių Australijos didmiesčių.
Melburno oro uostas – antras pagal judrumą Australijoje, jūrų uostas – didžiausias pagal konteinerių pervežimus. Dvi pagrindinės geležinkelio stotys mieste – Flinderso Gatvės (priemiestinių traukinių) ir Sadern Kroso (tarpmiestinių, regioninių ir priemiestinių traukinių). Melburnas turi didžiausią Australijoje miesto greitkelių sistemą ir tankiausią priemiestinių geležinkelių tinklą. Melburno tramvajų tinklas – didžiausias pasaulyje.
Melburnas vadinamas Australijos kultūros ir sporto sostine. Mieste gimė Australijos impresionistinė dailė, australiškasis futbolas, Australijos filmų ir televizijos industrija. Melburnas įtrauktas į UNESCO literatūros miestų sąrašą, laikomas vienu iš pasaulio pagrindinių gatvės meno ir gyvosios muzikos centrų. Mieste vyko 1956 m. vasaros olimpinės žaidynės ir 2006 m. Sandraugos žaidynės, kasmet rengiamas Australijos atvirasis teniso čempionatas ir Formulės 1 Australijos Grand Prix varžybos.
Ankstyvoji istorija ir kolonijos įkūrimas
Melburno apylinkės gyvenamos žmonių jau 31–40 tūkst. metų. Prieš europiečių atvykimą XIX a. pr. Port Filipo įlankos pakrantėse ir Jaros upės slėnyje gyveno beveik 2 tūkst. Australijos aborigenų: Wurundjeri, Boonwurrung ir Wathaurong genčių žmonės; šios gentys priklausė Kulin genčių sąjungai.
thumb|left|Dž. Batmano žemės pirkimo sutartis su aborigenų vyresniaisiais (XIX a. dailininko iliustracija) Pirmoji europiečių gyvenvietė (nuteistųjų kolonija) dabartinės Viktorijos valstijos teritorijoje įkurta 1803 m. netoli dabartinio Melburno, pusiasalyje tarp Port Filipo įlankos ir Baso sąsiaurio, bet dėl išteklių trūkumo gyvavo tik keletą mėnesių ir buvo perkelta į Van Dimeno žemę (šių laikų Tasmaniją), kur įkurtas Hobartas. Kai Van Dimeno žemėje pradėjo trūkti ganyklų, Jaros upės pakrantėje, dabartinio Melburno imigracijos muziejaus vietoje, 1835 m. įsikūrė dvi naujakurių grupės iš Van Dimeno žemės: viena, vadovaujama verslininko Džono Batmano, kuris gyvenvietės įkūrimui buvo nusipirkęs iš vietinių aborigenų 2 430 km² žemės, kita – Džono Foknerio. 1836 m. gyvenvietėje buvo 13 pastatų, gyveno 142 europiečiai vyrai ir 35 moterys.
Viktorijos aukso karštligė
thumb|260px|Palapinių miestelis Jaros pietiniame krante. De Gruchy & Leigh ~1855 m. litografija 1851 m. radus aukso prie netolimų Bendigo ir Balarato miestų, prasidėjo aukso karštligė, ir Melburnas, pagrindinis kolonijos uostas, patyrė spartų augimą. Per trejus metus miesto gyventojų skaičius išaugo nuo 20 tūkst. iki 80 tūkst., o 1865 m. Melburnas gyventojų skaičiumi pralenkė Sidnėjų. Daugiausia imigrantų atvyko iš Europos ir Kinijos. Kūrėsi lūšnynai, Jaros pietiniame krante išaugo laikinas palapinių miestelis, įkurtas seniausias Australijoje kinų kvartalas.
Miestui turtėjant ir augant buvo statomi valdžios ir visuomeniniai pastatai. XIX a. šeštajame ir septintajame dešimtmečiuose pastatyti Viktorijos parlamento rūmai, Iždo pastatas, Senasis Melburno kalėjimas, Viktorijos barakai, Valstijos biblioteka, Melburno universitetas, Centrinis paštas, Muitinė, Melburno rotušė, Šv. Patriko katedra. Ūkio pakilimui pasibaigus, kai kurių pastatų statyba užsitęsė, kai kurie taip ir liko nebaigti. Priemiesčiuose augo gyvenamųjų namų rajonai su terasiniais ir atskirai stovinčiais namais, didingomis rezidencijomis, pagrindinėse gatvėse kūrėsi parduotuvės. Melburnas tapo finansiniu centru su keletu bankų, Karališkąja pinigų kalykla, pirmąja Australijoje vertybinių popierių birža (1861 m.).
1860 m. pasibaigus aukso karštligei, Melburno augimą skatino žemės ūkio produkcijos, ypač vilnos, eksportas per uostą ir aukštų tarifų saugomo industrinio sektoriaus vystymas. Nuo šeštojo dešimtmečio pradėti tiesti geležinkeliai į Viktorijos periferijas. Septintajame ir aštuntajame dešimtmečiuose pastatyti Aukščiausiojo teismo, Gubernatoriaus rūmai, Karalienės Viktorijos turgaus pastatai. Miesto centrinėje dalyje steigėsi parduotuves ir biurai, dirbtuvės ir sandėliai, pagrindinėse gatvėse buvo statomi viešbučiai, bankai.
XIX amžiaus pabaigos ekonominis pakilimas ir krizė
thumb|180px|Federal Hotel viešbutis, pastatytas 1888 m. ekonominio suklestėjimo laikais, nugriautas [[1973 m. atlaisvinant vietą dangoraižio statybai]] XIX a. devintajame dešimtmetyje dėl išaugusio vartotojų pasitikėjimo, lengvai prieinamų paskolų ir augančių nekilnojamo turto kainų miestas patyrė statybų bumą. Melburnas tapo antru pagal dydį Britų imperijos miestu po Londono ir vienu iš turtingiausių pasaulio miestų.
thumb|left|Karališkieji parodų rūmai. C. Troedel & Co 1880 m. litografija 1880 m. Melburne vyko Pasaulinė paroda, tam tikslui pastatyti Karališkieji parodų rūmai. Tais pačiais metais įrengta pirmoji telefono linija, 1881 m. – elektrinis apšvietimas, 1885 m. – lyninis tramvajus. 1888 m. Karališkuosiuose parodų rūmuose vyko antroji, Šimtmetinė paroda, dar didesnio masto nei pirmoji. Ruošiantis parodai, praplėsti esantys viešbučiai, pastatyti nauji, tarp kurių žymiausi, iki šių laikų neišlikę, 500 kambarių Federal Hotel ir Palace Hotel.
Po ūkio pakilimo, XIX a. pab. sekė ekonominė depresija. Bankrutavo mažesnieji bankai, statybos bendrovės, daugiau kaip šimtas įmonių. Melburnas liko žymiu finansiniu centru, bet ekonominiu šalies lyderiu tapo Sidnėjus. Visą dešimtmetį iki pat XX a. pr. mieste beveik nieko nebuvo pastatyta. Žymiai sumažėjo ir gyventojų skaičiaus augimas: iki 1891 m. per dešimtmetį Melburnas išaugo 200 tūkst., po 1891 m. – tik 6 tūkst. gyventojų per dešimtmetį.
Australijos sostinė
XX a. pr. miestas vėl pradėjo atsigauti. Po Australijos Sandraugos įkūrimo 1901 m. sausio 1 d. Melburnas tapo laikinąja šalies sostine. Pirmasis Federacinis Parlamentas sušauktas 1901 m. gegužės 9 d. Karališkuosiuose parodų rūmuose, vėliau perkeltas į Viktorijos parlamento rūmus, kur veikė iki pat 1927 m., kai buvo pastatyta Kanbera. Australijos Generalinis gubernatorius rezidavo Melburno Vyriausybės rūmuose iki 1930 m., o daugelis tarptautinių organizacijų būstinių liko Melburne dar ilgiau.
thumb|180px|ICI House (dabar – Orica House) – pirmasis Melburno ir Australijos dangoraižis, pastatytas [[1958 m. ]]
Po Antrojo pasaulinio karo ir iki šių laikų
Panaikinus pastatų aukščio apribojimus, nuo šeštojo dešimtmečio keitėsi Melburno miestovaizdis: miesto centre pradėti statyti dangoraižiai. Modernizavus miesto kelių tinklą, vystėsi rezidenciniai priemiesčiai, sumažėjo gyventojų miesto centre, nuosavas automobilis tapo pagrindine transporto rūšimi mieste. Miesto periferijoje susidarė keletas svarbių ekonominių zonų, sumažėjo miesto centro prekybinė ir pramoninė svarba. Melburno kultūrinį gyvenimą pagyvino Viktorijos menų centro atidarymas 1984 m. Nuo 1996 m. vystomas Doklandso (Docklands) rajonas šalia centro: buvusi pramoninė uosto ir geležinkelio teritorija užstatoma šiuolaikiniais visuomeniniais ir gyvenamaisiais pastatais.
XXI a. pr. Melburnas buvo sparčiausiai augantis Australijos didmiestis. 2006 m. miesto augimas peržengė miesto plėtrai numatytas ribas, šios ribos nuo to laiko nuolat didinamos.
Geografija
thumb|Melburno ir [[Džilongas|Džilongo miestų teritorijos]] Melburnas išsidėstęs Australijos žemyno pietrytinėje ir Viktorijos valstijos pietinėje dalyje prie Port Filipo įlankos, lygiame reljefe, iškilusiame virš jūros lygio iki 120 m. Miesto centras Jaros žemupyje (Melburno savivaldybė) užima 38 km², aglomeracija – 9 993 km² plotą. Į vakarus nuo miesto plyti plokščios, nederlingos lygumos, susiformavusios kainozojaus eroje, bazalto lavos srautams užpylus upių slėnius. Rytuose – geologiškai senesnis banguoto paviršiaus regionas su smiltainio, skalūnų ir konglomerato uolienomis, derlingesniu dirvožemiu ir vešlesne augmenija. Miesto išsidėstymas – asimetriškas, dėl gamtinių sąlygų Melburnas labiau išsiplėtęs į rytinę nei vakarinę pusę. Miestas užima visą rytinę Port Filipo įlankos pakrantę iki pat Nepino kyšulio, 97 km nuo Jaros žiočių; į vakarus nuo Jaros užstatyta teritorija įlankos pakrante tęsiasi tik 16 km.
Pagrindiniai Melburno paplūdimiai yra pietinėje ir pietrytinėje miesto dalyje prie Port Filipo įlankos Port Melburne, Albert Parke, Sent Kildoje, Elvude (Elwood), Braitone (Brighton), Sandringame (Sandringham), Mentone (Mentone) ir Frankstone bei vakariniuose priemiesčiuose Altonoje ir Viljamstaune (Williamstown). Artimiausi paplūdimiai banglenčių sportui – už 85 km nuo centro, Baso sąsiaurio pakrantėje Rajuje (Rye), Sorente (Sorrento) ir Portsyje (Portsea).
Klimatas
thumb|Persirengimo kabinos Braitono paplūdimyje po rudens audros. Dėl permainingų orų Melburnas turi miesto „su keturiais sezonais per dieną“ reputaciją Pagal Kiopeno klimato klasifikaciją Melburnas yra vidutinių platumų jūrinio klimato zonoje (Cfb). Miestui būdingos šiltos, kartais karštos vasaros ir vėsios žiemos, gana tolygiai per metus pasiskirstę krituliai. Dėl miesto padėties tarp karštų žemyninių ir šaltų okeaninių oro masių, dažni nepastovūs orai. Šių oro masių temperatūrų skirtumai ryškiausi pavasarį ir vasarą, dėl jų neretai susiformuoja stiprūs šaltieji atmosferos frontai, dėl kurių įtakos susidaro audros, perkūnijos, kruša, stiprios liūtys arba staiga žymiai atvėsta oras. Žiemos pastovesnės, bet gana drėgnos ir dažnai debesuotos.
Vidutinė metinė oro temperatūra +15,1 °C. Šilčiausi mėnesiai – sausis ir vasaris su vidutine oro temperatūra +20,2 °C, šalčiausias – liepa su +9,8 °C vidutine oro temperatūra. Aukščiausia temperatūra, +46,4 °C, užregistruota 2009 m. vasario 7 d., žemiausia, -2,8 °C, – 1869 m. liepos 21 d. Vasarą, pučiant iš žemyno karštiems šiauriniams vėjams, oro temperatūra gali pakilti daugiau kaip +40 °C. 2009 m. vasarį tokia aukšta temperatūra išsilaikė tris dienas, dėl to Melburno apylinkėse ir kitur Viktorijoje kilo niokojantys krūmynų gaisrai („Juodasis šeštadienis”). Žiemos Melburne kiek šaltesnės nei kitose Australijos žemyninės dalies valstijų sostinėse, pasitaiko šalnų, rūko. Sniegas – retas, dažniau iškrenta aukštesnėse altitudėse miesto pakraščiuose. Miesto centre sniegas paskutinį kartą registruotas 1986 m.
Vidutinė vandens temperatūra Port Filipo įlankoje prie Melburno svyruoja nuo +14,6 °C rugsėjį iki +18,8 °C vasarį.
Per metus mieste vidutiniškai iškrenta 648,3 mm kritulių. Daugiausiai kritulių, 66,0 mm, iškrenta spalį, mažiausiai, 46,8 mm, – sausį. Krituliai mieste pasiskirstę netolygiai – nuo 425 mm vakarinėje dalyje (Litl Riveryje) iki 1250 mm per metus rytinėje dalyje (Džembruke).
Urbanistinė struktūra
Miesto centras statytas pagal matininko Roberto Hodlo 1837 m. parengtą stačiakampio gatvių tinklo miesto planą (Hoddle Grid). Hodlo planas tuo metu buvo per didelis 4 tūkst. gyventojų miestui, gatvės per plačios. Gubernatorius Berkas iš pradžių plano nepatvirtino, bet buvo Hodlo įtikintas, kad plačios gatvės bus į naudą gyventojų sveikatai ir pravers miestui išaugus. Vis dėlto, Berkas liepė kas antrą gatvę žymiai susiaurinti, dėl to vėliau, XX a. viduryje, miesto tarybai teko atpirkti iš savininkų 4 pėdų pločio ruožus abiejose siaurųjų gatvių pusėse, kad jas praplatintų.
Hodlo planas su 200 × 200 m dydžio kvartalais sudaro Melburno centrinio verslo rajono (miesto centro) gatvių tinklo pagrindą, pietuose siekia Jaros upę. Pagrindinės gatvės – 30 m pločio, jų ilgis vakarų–rytų kryptimi – viena mylia (1,6 km), šiaurės–pietų kryptimi – pusė mylios (0,8 km). Pastaraisiais dešimtmečiais centrinis verslo rajonas peržengė Hodlo plano ribas ir išsiplėtė į gretimus Doklandso ir Sautbanko (Southbank) rajonus. Skirtingai nuo kitų Australijos miestų, Melburno centrinio verslo rajonui netaikomi pastatų aukščio apribojimai. Dėl to mieste yra didžiausia dangoraižių koncentracija šalyje ir aukščiausias pagal architektūrinį aukštį Australijos dangoraižis – 317 m aukščio Australia 108 rezidencinis pastatas Sautbanke. Be dangoraižių miesto centre ir apylinkėse, yra ir nemažai išsaugotų istorinių pastatų, iš kurių žymiausi Karališkieji parodų rūmai, Melburno rotušė ir Parlamento rūmai. Centre yra pagrindinės Melburno geležinkelio stotys, valdžios ir finansų įstaigos, teismai, anglikonų ir katalikų katedros, meno ir pramogų centrai, muziejai. Atskiri Berko ir Svonstono gatvių ruožai skirti tik pėstiesiems.
Pagal 2016 m. gyventojų surašymą, Melburno centras buvo tankiausiai gyvenama miesto dalis Australijoje – 19 500 gyv./ km². Tolstant nuo centro, gyventojų tankumas mažėja. Kaip ir kiti Australijos didmiesčiai, Melburnas XX a. vystėsi pagal principą „ketvirtadalis akro namui ir sodui kiekvienai šeimai“. Toks principas skatino rezidencinių priemiesčių augimą ir nuosavų automobilių, kaip pagrindinės transporto priemonės, naudojimą. Dėl to nuo centro labiau nutolusių rajonų ir priemiesčių urbanistinė struktūra pritaikyta važiuojančiųjų automobiliais poreikiams. Dėl miesto asimetriško išsidėstymo, Melburno geografinis (demografinis) centras yra 10 km į pietryčius nuo miesto centro, Glen Airiso (Glen Iris) priemiestyje.
thumb|Karališkieji botanikos sodai miesto centrinėje dalyje įrengti buvusių pelkių vietoje. Parke surinkta 8 500 augalų rūšių kolekcija iš viso pasaulio Dėl parkų ir sodų gausos Melburnas laikomas Australijos sodų miestu, o Viktorija – sodų valstija. Parkai užima ketvirtadalį miesto centro ir aplinkinių rajonų teritorijos. Dauguma jų įrengti XIX a. viduryje, kai kitų Australijos miestų valdžia rūpinosi komercine plėtra, o ne gyvenimo kokybe. Garsiausias Melburno parkas – 36 ha ploto Karališkieji botanikos sodai, įkurti 1846 m. Kiti svarbesni parkai: į Pasaulio paveldo sąrašą įtraukti Karltono sodai centro šiaurėje, Ficrojaus sodai (Fitzroy Gardens) ir Lobių sodai (Treasury Gardens) Rytų Melburne, Flagstafo sodai (Flagstaff Gardens) centro vakaruose, Birarung Maro (Birrarung Marr), Aleksandros sodai (Alexandra Gardens) ir Karalienės Viktorijos sodai (Queen Victoria Gardens) centro pietryčiuose. Parkų gausu ir jaunesnėse miesto dalyse. Miesto pakraščiuose yra penki nacionaliniai parkai.
Miesto dalys
Melburnas suskirstytas į šimtus rajonų (priemiesčių); miesto aglomeraciją sudaro 31 savivaldybė (Local Government Area). 27 savivaldybės turi miesto (city) statusą, keturios – grafystės (shire) statusą.
thumb|„Melburno stiliaus“ terasinių namų daugiausia miesto centrui artimuose rajonuose
Gyvenamieji namai
Melburnui charakteringa aukšta nuomojamų būstų paklausa ir didėjančios būstų pardavimo bei nuomos kainos. Dėl augančios paklausos mieste trūksta visų rūšių gyvenamųjų būstų. Miesto 2001–2030 m. raidos planas numato esamų teritorijų tankesnį užstatymą, jų pritaikymą viešojo transporto naudojimui. Melburno pakraščiuose didesni žemės sklypai dalinami į mažesnius, gyvenamųjų namų statybai atgaivinamos apleistos buvusios pramoninės zonos. 2021 m. mieste buvo 1,98 mln. būstų, iš jų 1 207 tūkst. atskirų namų (68 %), 289 tūkst. – terasinių namų (16 %) ir 278 tūkst. – butų (16 %). 67 % būstų – nuosavi, 30 % – nuomojami. Nuosavi namai – aukštos kokybės, dauguma statyti pokario metais ir XX a. pabaigoje. Trūksta nuomojamų ir socialinių būstų. Socialiniai būstai finansuojami valstijos ir federalinės vyriausybės; jų mieste nedaug, daugiausia tai XX a. septintajame dešimtmetyje statyti daugiaaukščiai.
Architektūra
thumb|Šiuolaikiniai daugiaaukščiai, pastatyti toliau nuo gatvės, išsaugant Viktorijos laikų pastatus Kolinzo gatvėje Melburno centrui būdinga mišri senoji ir naujoji architektūra. Per dangoraižių statybos bumą miestas išsaugojo didelę dalį Viktorijos laikų istorinių pastatų: prie gatvių buvo paliekami senieji pastatai ar jų fasadai, dangoraižiai ir kiti šiuolaikiniai pastatai buvo statomi už jų. Dėl senojo architektūrinio paveldo išsaugojimo Melburnas labiau nei kiti Australijos didmiesčiai panašus į Europos miestus, todėl laikomas „Europietiškiausiu Australijos miestu“.
thumb|left|180px|„Australija 108“ dangoraižis, baigtas statyti 2020 m., yra aukščiausias pastatas Melburne. Žymiausi istoriniai Melburno pastatai – eklektinė senoji Šv. Jokūbo anglikonų katedra (pradėta statyti 1839 m. – vienas seniausių Melburno pastatų), nebaigti neoklasicistiniai Parlamento rūmai (1856, 1929 m.), neorenesansinis centrinis pašto pastatas (1859 m., nuo 2005 m. prekybos centras), internacionalinio stiliaus rotušė (1867 m.), eklektiniai Karališkieji parodų rūmai (1880 m.), įtraukti į Pasaulio paveldo sąrašą, Venecijos stiliaus neogotikinis ES&A banko pastatas su išskirtiniu interjeru (1883 m.) ir senasis vertybinių popierių biržos pastatas (1888 m.), neogotikinis „A.C. Goode House“ komercinis pastatas (1891 m.), eklektinė Šv. Pauliaus (1892 m.) ir neogotikinė Šv. Patriko (1897 m.) katedros, neobarokinė pirtis (1903 m.), moderno stiliaus Flinderso Gatvės geležinkelio stotis (1909 m.), neoklasicistinė Atminimo šventovė karo aukoms atminti (1934 m.). Iš neišlikusių pastatų pažymėtini „Federal Hotel“ viešbutis (1890 m., nugriautas 1973 m.) ir 12 aukštų komercinis „APA Building“ pastatas, baigtas statyti 1889 m, tuo metu buvęs trečias pagal aukštumą pasaulyje (nugriautas 1980 m.).
Iš šiuolaikinių statinių pažymėtini „ICI House“ dangoraižis (1958 m.), Melburno menų centras (1981 m.), konsolinis Bolto tiltas (1999 m.), Australijos šiuolaikinės dailės centras ACCA (2002 m.) su teatro pastatu.
2020 m. Melburne buvo daugiau kaip 750 daugiaaukščių pastatų, iš jų 47 – dangoraižiai (aukštesni nei 150 m pastatai). Dar 20 dangoraižių buvo statomi. Pagal dangoraižių skaičių Melburnas buvo pirmoje vietoje Australijoje ir 26 vietoje pasaulyje. Pagal paskirtį daugiausia rezidencinių dangoraižių (43 %), biurams skirtų (28 %) ir mišraus naudojimo (24 %). Žymiausi dangoraižiai – „Rialto“ (1986 m.), „120 Collins Street“ (1991 m.), „Eureka“ (2006 m.), „Australia 108“ (2020 m.).
Gyvenamieji namai – įvairių stilių. Senesniuose miesto rajonuose arčiau centro vyrauja Viktorijos laikų terasiniai ir sublokuotieji namai, neorenesansinio, tiudorų neogotikos ir Jurgių neoklasicizmo stiliaus rezidencijos. Šių gyvenamųjų namų daugiausia Karltone, Ficrojuje, Turake (Toorak). Toliau nuo centro nutolusiems rajonams ir miesto pakraščiams būdingi atskirai stovintys namai su gana dideliais vidiniais kiemais.
Miesto valdžia
thumb|Parlamento rūmai – valstijos parlamento ir vyriausybės rezidencija Miesto valdžia padalinta tarp valstijos vyriausybės ir 31 savivaldybės, kurios sudaro Melburno aglomeraciją. Melburnas neturi politinio ar reprezentacinio vadovo, miestą atskirais atvejais neoficialiai, kaip pirmas tarp lygiaverčių savivaldybių vadovų, reprezentuoja Melburno savivaldybės meras, ypač kitose šalyse ar valstijose.
Savivaldybės atsakingos už 1989 m. Savivaldybių įstatyme (Local Government Act 1989) joms nustatytas veiklos sritis: miestų planavimą, atliekų tvarkymą. Už viešąjį transportą, pagrindinių kelių priežiūrą, eismo organizavimą, viešosios tvarkos palaikymą, mokyklas, sveikatos apsaugos įstaigas, didelių infrastruktūros projektų planavimą ir kitas funkcijas, kurias kitose šalyse paprastai atlieka savivaldybės, atsakinga Viktorijos valstijos vyriausybė. Valstijos vyriausybė turi teisę nepaisyti savivaldybių priimtų sprendimų, pavyzdžiui, miestų planavimo srityje. Vyriausybė reziduoja Parlamento rūmuose, Springo gatvėje.
Gyventojai
2022 m. birželį Melburno aglomeracijoje buvo 5 031 195 gyventojai; per metus gyventojų skaičius padidėjo 55 038 arba 1,1 % – šiek tiek mažiau, nei vidutiniškai visose Australijos valstijų ir teritorijų sostinėse (1,2 %). Iki pandemijos pradžios Melburnas buvo vienas sparčiausiai augančių Australijos didmiesčių, pagal tuometines prognozes spėta, kad 2026–2040 m. Melburnas gyventojų skaičiumi aplenks Sidnėjų ir taps didžiausiu Australijos miestu. Pagal kitus statistinius duomenis, lyginant miestų dydį vientisoje urbanizuotoje teritorijoje („Significant Urban Area“ statistinė teritorija), Melburnas nuo 2023 m. gyventojų skaičiumi jau lenkia Sidnėjų.
Po Antrojo pasaulinio karo miestas plėtėsi į pakraščius, gyventojų tankumas aglomeracijoje mažėjo. Nuo XX a. pab. vyriausybės pastangomis miesto teritorijos didėjimas stabdomas, didinamas užstatymo tankumas ir įsisavinami plotai turimoje miesto teritorijoje, todėl gyventojų tankumas mieste didėja, ypač centre, jo apylinkėse ir vakariniuose priemiesčiuose (rajonuose). Pagal 2018 m. duomenis, Melburno centras buvo tankiausiai gyvenama miesto dalis Australijoje ir kartu su Karltono, Pietų Jaros, Ficrojaus ir Kolingvudo (Collingwood) rajonais – tankiausiai gyvenamos miesto dalys Viktorijos valstijoje.
Kalba
2021 m. gyventojų surašymo duomenimis, 61,1 % Melburno gyventojų namuose vartojo tik anglų kalbą. Iš kitų kalbų namuose daugiausia vartotos kinų mandarinų (4,3 %), vietnamiečių (2,3 %), graikų (2,1 %), pandžabų (2,0 %) ir arabų (1,8 %) kalbos.
Religija
2021 m. gyventojų surašymo duomenimis, 42,6 % Melburno gyventojų buvo krikščionys. Katalikais save nurodė 20,8 %, anglikonais – 5,5 %, musulmonais – 5,3 % gyventojų. 36,8 % gyventojų buvo netikintys (daugiausia Australijoje), 5,8 % – religijos nenurodė.
Mieste yra katalikų (Šv. Patriko katedra) ir anglikonų (Šv. Pauliaus katedra) vyskupijų centrai.
Ekonomika
thumb|180px|Buvęs šratų gamybos bokštas po Melbourne Central – vieno didžiausių miesto prekybos centrų, kupolu Didžiausią Melburno ekonomikos dalį sudaro finansų, pramonės, mokslo, informacinių technologijų, švietimo, logistikos, transporto ir turizmo sektoriai. Miesto ekonomikos augimo tempas – sparčiausias tarp didžiųjų šalies miestų. Melburno ekonomika vidutiniškai išauga po 3 % per metus ir sudaro beveik penktadalį Australijos bendrojo vidaus produkto (19,3 % 2018–2019 finansiniais metais). Per pastaruosius 25 metus investicijų dėka miestui pavyko pereiti iš ekonomikos, priklausančios nuo mažėjančio industrinio sektoriaus, į diversifikuotą ekonomiką su augančiais finansinių ir draudimo paslaugų bei profesionaliųjų, mokslo ir techninių paslaugų sektoriais. Melburne savo pagrindines būstines turi 5 iš 7 didžiausių pagal rinkos vertę Australijos korporacijų: „BHP Group“ (kasyba), „Rio Tinto Limited“ (kasyba), „CSL Limited“ (biotechnologijos), „National Australia Bank“ (finansinės paslaugos) ir „Australia and New Zealand Banking Group Limited“ (finansinės paslaugos). Mieste įsikūrusios Australijos verslo taryba (Business Council of Australia) ir Australijos profesinių sąjungų taryba (Australian Council of Trade Unions), pagrindines būstines turi du iš keturių didžiausių Australijos bankų ir valstybinis Ateities fondas (Future Fond). Melburnas yra pagrindinis šalies pensijų fondų centras. Pagal Globalinių finansinių centrų indeksą Melburnas yra 21 vietoje pasaulyje ir antras tarp Australijos miestų (po Sidnėjaus).
thumb|left|Crown Melbourne lošimų ir pramogų centras kasmet sukuria miestui apie 2 milijardus [[Australijos doleris|Australijos dolerių vertės bendrojo vidaus produkto]] Melburnas po Sidnėjaus yra antras pagal dydį Australijos pramonės centras. Svarbiausios pramonės šakos pagal dirbančiųjų skaičių – metalo apdirbimas ir mašinų gamyba, statyba. Mieste yra tekstilės, maisto, popieriaus gamybos, tipografijos, chemijos, baldų ir statybinių medžiagų pramonės įmonių, vystomos biomedicinos ir biotechnologijų šakos, gaminami kompiuteriai. Gamyklas Melburne turi „Boeing“, „Kenworth“, „Iveco“, „Cadbury“, „Bombardier Transportation“, „Jayco“ ir kitos užsienio bendrovės. Iki gamyklų uždarymo 2016–2017 m., Melburne buvo gaminami Australijos rinkai skirti „Ford“ ir „Toyota“ automobiliai bei „General Motors“ automobilių varikliai. Mieste yra dvi didžiausios Australijos farmacijos bendrovės, Rytų Hotorno (Hawthorn East) rajone įsikūrusi antra pagal dydį Australijos mažmeninės prekybos bendrovė „Coles Group“, Skorsbio (Scoresby) priemiestyje – „Nintendo“ kompiuterinių žaidimų bendrovės Australijos filialas. Informacinių technologijų ir ryšių sferoje dirba daugiau kaip 60 tūkst. darbuotojų – trečdalis visų šioje srityje šalies dirbančių žmonių.
Nedarbo lygis mieste atitinka šalies vidurkį (5,4 % 2017 m.). Mažiausia bedarbių 2018 m. buvo miesto pietiniuose rajonuose (3,4 %), daugiausia – vakariniuose (6,5 %). Daugiausia darbuotojų – miesto centre, bet darbo vietų sparčiau daugėja priemiesčiuose. Centre vyrauja paslaugų sektorius – bankų, draudimo, mažmeninės prekybos, pramogų, nuomos, geležinkelių transporto paslaugos. Miesto centras sukuria apie 30 % Melburno bendrojo vidaus produkto.
Pagal „Economist Intelligence Unit“ sudarytą reitingą, Melburnas 7 metus iš eilės (2011–2017 m.) buvo išrinktas geriausiu miestu gyventi pasaulyje. 2018 ir 2019 m. Melburnas užėmė reitinge antrą vietą, nusileisdamas Vienai.
Turizmas
thumb|Federacijos aikštė su kultūros centrais, kavinėmis ir restoranais – vienas populiariausių turizmo obektų Melburne. Aikštę kasmet aplanko virš 10 mln. lankytojų Per metus (nuo 2018 m. balandžio iki 2019 m. kovo) Melburną aplankė 10,8 mln. vietinių ir 2,9 mln. užsienio turistų – beveik trečdalis visų Australijos užsienio turistų; Melburnas buvo antras pagal turistų lankomumą šalies miestas po Sidnėjaus. Turizmas miestui atnešė 19 mlrd. Australijos dolerių pajamų. Daugiausia turistai lankė prekybos centrus miesto viduryje, Federacijos aikštę, „Southgate“ restoranų, prekybos ir pramogų rajoną Sautbanke, Karalienės Viktorijos turgų, „Crown Melbourne“ lošimų ir pramogų centrą, Doklandso rajoną ir stadioną, Sent Kildos rajoną, Viktorijos nacionalinę galeriją, Melburno muziejų ir Karališkuosius parodų rūmus, Melburno kriketo stadioną. Per 10 metų vietinių turistų padaugėjo 70 %, užsienio – 114 %. Turistų lankomi ir Melburno zoologijos sodas, akvariumas, Melburno menų centras, Šv. Pauliaus katedra, rotušė, Jaros upės krantinė, Berko bulvaras, miesto teatrai, Ficrojaus sodai, Lunaparkas, Parlamento rūmai, „Eureka“ dangoraižis, Atminimo šventovė.
Pagal Boston Consulting Group konsultavimo įmonės atliktą tyrimą, dėl gausių istorinių ir šiuolaikinių kultūros objektų, ištisus metus vykstančių kultūros renginių bei stipraus ir nepriklausomo menų sektoriaus, miestas įvertintas kaip pagrindinis Australijoje, trečias Azijos–Ramiojo vandenyno regione ir dvyliktas pasaulyje kultūrinio turizmo centras. Kultūrinis turizmas yra antras pagal svarbumą atvykusiųjų į Melburną kelionės tikslas po giminių ir draugų lankymo. Daugiausia kultūrinių turistų atvyksta iš Viktorijos regionų ir Naujojo Pietų Velso, o svarbiausias ir sparčiausiai augantis užsienio kultūrinių turistų srautas – iš Kinijos.
Transportas
thumb|Bolto tiltas per Jaros upę – Melburno mokamų greitkelių sistemos dalis Kaip ir daugumoje kitų Australijos miestų, pagrindinė susisiekimo priemonė Melburne yra automobiliai. Labiausiai nuo automobilių transporto priklauso miesto pakraščiai. Mieste yra 3,6 mln. registruotų nuosavų automobilių ir 22 320 km kelių ir gatvių; pagal kelių ir gatvių ilgį vienam gyventojui Melburnas yra vienas iš pirmaujančių pasaulio miestų. Melburnas turi didžiausią Australijoje miesto greitkelių sistemą, atskiri greitkelių ruožai (iš viso 61 km) – mokami. Pagal 2016 m. gyventojų surašymo duomenis, 66,9 % Melburno darbuotojų į darbą vyko automobiliu, 15,6 % – viešuoju transportu.
Miesto viešąjį transportą sudaro traukiniai, tramvajai, autobusai ir taksi. Flinderso Gatvės geležinkelio stotis 1927 m. buvo judriausia pasaulyje, Melburno tramvajų tinklas XX a. penktajame dešimtmetyje aplenkė Sidnėjaus ir tapo didžiausiu pasaulyje. Po Antrojo pasaulinio karo dėl didėjančio nuosavų automobilių naudojimo viešojo transporto, ypač tramvajų ir autobusų, reikšmė pradėjo mažėti, o XX a. paskutiniojo dešimtmečio pradžioje visuomeninio transporto paklausa pasiekė žemiausią tašką. Nuo 1996 m., augant darboviečių skaičiui Melburno centre, viešojo transporto dalis keleivių pervežimuose vėl didėja. Nuo 1999 m. viešojo transporto paslaugas teikia privačios bendrovės.
thumb|left|Flinderso Gatvės geležinkelio stoties pagrindinis pastatas Melburno geležinkelių tinklą sudaro 16 linijų ir 218 stočių bei stotelių. Tinklo šerdis – Miesto (Sičio) kilpa (City Loop), iš dalies po žeme įrengta žiedinė geležinkelio linija, juosianti miesto centrą, nuo kurios palaipsniui atsišakoja visos linijos į miesto pakraščius ir kitus miestus. Flinderso Gatvės geležinkelio stotis – judriausia mieste ir visoje Australijoje, aptarnauja visus Melburno priemiestinius traukinius. Sadern Kroso (Southern Cross) geležinkelio stotis – antra pagal judrumą mieste, aptarnauja regioninius ir tarpmiestinius traukinius. Dalis geležinkelio linijų – standartinės vėžės (1435 mm), dalis – Viktorijos plačiosios vėžės (1600 mm). Visi miesto geležinkeliai – elektrifikuoti. „Metro Trains Melbourne“ privati bendrovė aptarnauja priemiestinius maršrutus, valstybinė „V/Line“ – keletą priemiestinių maršrutų ir regioninius maršrutus į Balaratą, Bendigą, Džilongą, Simorą, Traralgoną, Araratą, Meriborą, Ičuką, Svon Hilį, Olberį, Bernsdeilį, Vornambulą ir Šepartoną. Valstybinės „NSW TrainLink“ bendrovės „New South Wales XPT“ traukinys dukart per parą kursuoja į Sidnėjų, privačios „Journey Beyond“ bendrovės „The Overland“ traukinys dukart per savaitę – į Adelaidę. 2018–2019 finansiniais metais priemiestiniais traukiniais pervežta 243,2 mln., regioniniais – 21,0 mln. keleivių. Melburno geležinkeliais naudojasi ir krovininiai traukiniai, kai kurios linijos skirtos tik jiems.
thumb|„Bombardier Transportation“ gamykloje Dandenonge pagaminti „E“ klasės tramvajai Berko gatvėje Melburnas turi didžiausią pasaulyje 250 km ilgio (2019 m.) dvikelį tramvajų tinklą su 1700 stotelėmis, 475 tramvajais ir 25 maršrutais. Apie 75 % tinklo nutiesta gatvėmis, maždaug ketvirtadalis – atskirai nuo kitų transporto rūšių (tradicinio ir greitojo tramvajaus linijos). Melburno tramvajai laikomi miesto kultūrinio paveldo dalimi ir turistiniu objektu. Žiediniu maršrutu apie miesto centrą kursuoja nemokami turistiniai istoriniai tramvajai, vakarais miesto maršrutais leidžiami tramvajai-restoranai. Tramvajų tinklas pradėtas tiesti 1885 m. Iš pradžių tramvajus traukdavo tarp bėgių įrengtais lynais, 1906 m. pasirodė pirmieji elektriniai tramvajai. Nuo 1925 iki 1940 m. lynu traukiamų tramvajų sistema pamažu pakeista elektrine. 2018–2019 finansiniais metais tramvajais pervežta 205,4 mln. keleivių. Tramvajus aptarnauja „Yarra Trams“ operatorius.
Miesto autobusai kursuoja beveik 300 maršrutų, daugiausia į tolimesnius priemiesčius ir miesto rajonus, kurių nesiekia traukinių ir tramvajų tinklas. Autobusų maršrutus aptarnauja daugiau kaip 20 operatorių, kurių didžiausias – „Transdev Melbourne“ (apie 30 % visų maršrutų). 2018–2019 finansiniais metais miesto autobusais pervežta 121,8 mln. keleivių.
thumb|Dviračių dalijimosi sistema Melburno uostas yra į vakarus nuo miesto centro, Jaros žiotyse ir Port Filipo įlankos pakrantėje. Didžiausias uostas Australijoje pagal konteinerių pervežimus. Pagrindinis kruizinių laivų ir keltų į Tasmaniją terminalas yra Port Melburno rajone, Port Filipo pakrantėje. Jaros žemupiu ir Port Filipo įlanka kursuoja miesto keltai ir vandens taksi.
Melburnas turi keturis oro uostus. Melburno oro uostas Talamarino (Tullamarine) priemiestyje – pagrindinis mieste ir antras pagal judrumą Australijoje po Sidnėjaus oro uosto. Oro uoste pagrindines bazes turi skrydžių bendrovės „Jetstar Airways“ ir „Tiger Airways Australia“, antrines – „Qantas“ ir „Virgin Australia“. Iš Avalono oro uosto prie Džilongo vykdomi tarptautiniai ir vietiniai skrydžiai, jame įsikūrusi „Jetstar Airways“ antrinė bazė. Abu oro uostus su miestu jungia autobusų ir taksi transportas. Morabino oro uostas miesto pietryčiuose daugiausiai skirtas bendrajai aviacijai, bet aptarnauja ir vietinius skrydžius į Devonportą ir Kingo salą. Esendono oro uostas, iki 1970–1971 m. buvęs pagrindiniu Melburno oro uostu, skirtas bendrajai aviacijai, vietiniams skrydžiams ir krovininiam transportui.
Nuo 2010 m. mieste veikia dviračių dalijimosi sistema. Mieste įrengti dviračių takai ir dviračiams skirtos juostos gatvėse.
Inžineriniai tinklai
Melburnui vandenį tiekia „Melbourne Water“ valstybinė bendrovė, kuri atsakinga ir už nuotekų tvarkymą, pagrindinių geriamo vandens telkinių, Vontagio vandens gėlinimo įmonės ir 70 km ilgio Šiaurės–Pietų vandentiekio priežiūrą. Geriamas vanduo miestui telkiamas tvenkiniuose aglomeracijos teritorijoje ir už jos ribų, didžiausias iš jų – Tomsono upės tvenkinys Viktorijos Alpėse, užtikrinantis beveik 60 % miestui reikiamo vandens.
Gamtines dujas miestui ir valstijai tiekia „AusNet Services“, „Multinet Gas“ ir „Australian Gas Networks“ bendrovės, elektrą – „Citipower“, „Powercor“, „Jemena“, „United Energy“ ir „AusNet Services“ bendrovės.
Universitetai
thumb|180px|Melburno universiteto Ormondo kolegija Mieste yra septyni valstybiniai universitetai.
Melburno universitetas – vienas garsiausių šalyje, antras pagal senumą po Sidnėjaus universiteto, įkurtas 1853 m. Pagal „Times Higher Education“ žurnalo sudarytą 2020 m. reitingą, Melburno universitetas buvo 32 vietoje pasaulyje – geriausias iš visų Australijos universitetų. Pagrindiniai universiteto rūmai išsidėstę 36 ha plote į šiaurę nuo miesto centro Parkvilio ir Karltono rajonuose. Fakultetų yra Sautbanke, Bernlyje (Burnley), Veribyje (Werribee) ir kitur Viktorijoje.
Monašo universitetas (Monash University) įkurtas 1958 m., antras pagal senumą Viktorijos valstijoje. Pagal „Times Higher Education“ 2020 m. reitingą, universitetas buvo 75 vietoje. Universiteto pagrindiniai rūmai – Kleitone (Clayton). Turi filialą Malaizijoje.
La Trobo universitetas (La Trobe University) įkurtas 1964 m. Pagrindiniai rūmai – Bandūros (Bundoora) priemiestyje. Turi fakultetų kituose Viktorijos miestuose, Sidnėjuje.
Dikino universitetas (Deakin University) įkurtas 1974 m. Fakultetai Bervude (Burwood), Džilonge, Vornambule.
Viktorijos universitetas (Victoria University) įkurtas 1916 m. (universiteto statusas nuo 1990 m.). Fakultetai miesto centre ir vakaruose, Sidnėjuje.
Svinberno technologijos universitetas (Swinburne University of Technology) įkurtas 1908 m. (universiteto statusas nuo 1992 m.). Pagrindiniai rūmai Hotorne (Hawthorn), filialas Malaizijoje.
Kultūra
Melburnas tradiciškai vadinamas Australijos kultūros sostine. Mieste gausu muziejų, dailės galerijų, teatrų, meno instaliacijų, gatvės meno, gyvos muzikos scenų. Vyksta festivaliai, literatūros, filmų, kompiuterinių žaidimų ir kiti kultūriniai renginiai, rengiami koncertai, mados pasirodymai. Mieste yra apie 85 tūkst. dizainerių.