cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jungtinės Karalystės ministras pirmininkas
Ministro pirmininko postas
thumb|180px|[[Tonis Blairas ir Dikas Čeinis prie pagrindinių 10 Downing Street, premjero rezidencijos Londone, durų 2002 m. kovo 11 d.]] Ministro pirmininko postas nebuvo sukurtas. Šis postas vystėsi lėtai ir nepastoviai tris šimtus metų. Šių pareigų kilmė randama konstitucijos pasikeitimuose, įvykusiuose laikotarpyje tarp 1688 ir 1720 m., kai faktinė politinė galia iš monarcho perėjo parlamentui. Tai yra po 1688 m. revoliucijos parlamentas palaipsniui privertė monarchą laikytis neutralios politinės pozicijos. Monarcho galios buvo patikėtos atsakingiems ministrams (ministrui pirmininkui ir ministrų kabinetui), atsakingiems už savo politiką ir veiksmus parlamentui ir žmonėms. Nors monarchas vis dar yra faktinis šalies vadovas, o jo prerogatyvios galios liko nepaliestos, parlamentas pašalino jį nuo valdymo reikalų, palikdami jam tik tris konstitucines teises: būti informuotam, teisė patarti ir perspėti.
thumb|200px|left|[[Chequers – oficiali premjero rezidencija-namai]]
Laikotarpyje tarp 1784 ir 1911 m. dėl daugybės istorinės ir politinės raidos įvykių, premjero postas neoficialiai, bet visuotinai buvo pripažintas. Prieš prasidedant 20 amžiui, premjero postas konstitucinėje hierarchijoje tapo aukščiausiu postu suvereno, parlamento ir ministrų kabineto atžvilgiu. 20 a. pradžioje Lordų Rūmų įstatymų leidžiamojo proceso galios buvo sumenkintos, tokiu būdu netiesiogiai padidinant ministro pirmininko galias, kas sukėlė susirūpinimą, kad postas tapo per daug „prezidentinis”. Tačiau vėliau keletas įstatymų ir politinių pasikeitimų apribojo premjero valdžią.
Dabartinis Jungtinės Karalystės ministro pirmininko atlyginimas yra 151 600 svarų sterlingų (177 387 eurų). Be to, premjeras gauna ir parlamento nario algą, siekiančią 65 000 svarų sterlingų. 10 Downing Street yra ministro pirmininko oficiali rezidencija Londone. Pareigas einantis premjeras taip pat gali naudotis kita savo rezidencija – Chequers. Atsistatydinusiems arba pralaimėjusiems rinkimuose ministrams pirmininkams (tačiau ne visiems) yra garantuojamas titulas bei vieta Lordų Rūmuose.
Pijus XII
Biografija
Eugenio Pacelli gimė Romoje 1876 m. kovo 2 d. kilmingoje šeimoje – jis buvo Vatikano laikraščio"L'Osservatore Romano" įkūrėjo Markantonijaus Pacelli anūku, popiežiaus Leono XIII finansinio konsultanto Ernesto Pecelli sūnėnu ir Vatikano teisininkų vadovo Filippo Pacelli sūnumi. Studijavo filosofiją Grigaliaus universitete. Kunigu įšventintas 1899 m. balandžio 2 d. Vatikano sekretoriate įrašytas 1901 m. 1920 m. paskirtas apaštališkuoju nuncijumi Vokietijoje. Laiške kardinolui Pietro Gasparri 1923 m. rašė, kad nacionalsocialistinis judėjimas yra antikatalikiškas ir antisemitiškas. 1929 m. gruodžio 16 d. tapo kardinolu. 1930 m. tapo Vatikano valstybės sekretoriumi. Pasižymėjo diplomatiniais gebėjimais, tarpininkavo sprendžiant konfliktus – 1934 m. Meksikoje ir 1936 m. Ispanijos pilietinio karo metu.
1939 m. kovo 2 d. Pacelli tapo popiežiumi. Pasirinko Pijaus XII vardą. 1939 . išleido pirmąją encikliką Sumni pontificatus, kurioje pasmerkė valstybės sudievinimą, moralės ir religingumo praradimą, kvietė taikiai spręsti konfliktus. 1940 m. nepripažino Lietuvos aneksijos ir leido toliau veikti Lietuvos pasiuntinybei prie Šventojo Sosto. Antrojo pasaulinio karo metais kvietė valstybių vadovus įgyvendinti penkių dalių taikos programą, griežtai laikėsi neutraliteto, pasisakė prieš holokaustą, tačiau vengė atviros konfrontacijos su nacių Vokietija. 1942 m. užmezgė diplomatinius santykius su Japonija. 1943 m. diplomatinėmis priemonėmis nutraukė žydų trėmimą į koncentracijos stovyklas Slovakijoje, nurodė teikti žydams pagalbą vienuolynuose ir Bažnyčiai priklausančiose įsteigose. Po Antrojo pasaulinio karo rėmė nusiginklavimo politiką, pasmerkė katalikų bendradarbiavimą su komunistais. Išleido apie 40 enciklikų, iš kurių svarbiausioji – apaštališkoji konstitucija Munificentissimus Deus apie Švč. Mergelės Marijos ėmimą dangun. Sutrumpino pasninko laiką prieš Šv. Komunijos priėmimą. 1948 m. patvirtino Lietuvių šv. Kazimiero kolegiją Romoje. 1950 m. paskelbė archeologinių tyrimų Šv. Petro bazilikoje rezultatus, kuriais patvirtinta, jog po bazilikos altoriumi rastas Šv. Petro kapas. Sudarė konkordatus su Latvija, Bavarija, Lenkija, Rumunija, Badenu, Austrija, Vokietija, Jugoslavija, Portugalija. Užmezgė diplomatinius santykius su musulmoniškomis valstybėmis Egiptu, Indonezija, Sirija, Turkija, Iranu, Pakistanu. Mirė 1958 m. spalio 9 d.
Beatifikacija
2007 m. gegužės 8 d. Šventųjų kanonizacijos kongregacija pradėjo Pijaus XII beatifikacijos procesą. Kitas žingsnis turėtų būti palaimintojo titulo suteikimas.
Izraelio priešinimasis beatifikacijai
2008 m. spalio 19 d. Vatikanas, nežiūrint į Izraelio priešinimąsi, oficialiai paskelbė apie ketinimus kanonizuoti Pijų XII. Kai kur Pijus XII kaltinamas nepasisakęs prieš žydų genocidą Antrojo pasaulinio karo metais. Tel-Avivo nacionaliniame Ad Hashem memoriale eksponuojama Pijaus XII nuotrauka su prierašu, kad jis nepasisakė prieš nacių vykdomą žydų genocidą. Anksčiau kunigas Peter Gumpel, vadovaujantis Pijaus XII kanonizacijos komisijai, pareiškė, kad šios nuotraukos prierašas falsifikuoja istoriją. Jo nuomone, kol ši nuotrauka bus muziejuje, popiežius Benediktas XVI negalės aplankyti Šventosios žemės. Tačiau oficialusis Vatikanas atsiribojo nuo šio pasisakymo. Vatikanas mano, kad popiežius Pijus XII dėjo daug diplomatinių pastangų, siekdamas išgelbėti kuo daugiau žydų. Viešas katalikų bažnyčios vadovo įsikišimas būtų tik pabloginęs situaciją. Vatikanas primena, kad Pijus XII nurodė katalikų bažnyčioms slėpti žydus, o Vatikano atstovai daugelyje šalių išduodami padirbtus pasus padėjo žydams išvengti koncentracijos stovyklų. Mišiose, skirtose pontifiko 50-osioms mirties metinėms, popiežius Benediktas XVI pasakė, kad Pijus XII "slapta ir tyliai" karo metu darė viską, kad išvengtų blogiausio ir išgelbėtų kuo didesnį skaičių žydų.
Tomas Kaukėnas
Tomas Kaukėnas (g. 1990 m. gegužės 1 d. Ignalinoje) – Lietuvos biatlonininkas, Lietuvos nacionalinės rinktinės narys, dalyvavęs 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse ir 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse.
Biografija
2013 m. pasaulio čempionate Kaukėnas sprinto rungtyje užėmė 22-ą vietą ir pateko į persekiojimo lenktynes, kuriose tarp šešiasdešimties kvalifikaciją sprinto rungtyje įvykdžiusių sportininkų Kaukėnas liko 38-as. Individualiose varžybose sportininkas buvo 23-ias ir pateko tarp trisdešimties sportininkų, kurie gavo teisę startuoti masinio starto rungtyje, kurioje Kaukėnas liko 29-as. 2018 m. Pjongčango olimpinėse žaidynėse lietuvis pasiekė 17, o paskui 13 vietą sprinto ir persekiojimo lenktynėse ir įėjo į Lietuvos biatlono istoriją.
Rakapošis
Kalno pavadinimas vietine kalba reiškia „padengtas sniegu“. Taip pat dar vadinamas Dumani – „miglų motina“. Kalnas itin ryškiai išsiskiria virš aplinkinių slėnių, jo santykinis aukštis – 2818 m.
Į kalną pirmą kartą įkopta 1958 m. (britų ekspedicija – Mike Banks ir Tom Patey).
Popiežius Steponas II
Popiežius Steponas II (714 m. Romoje – 757 m. balandžio 26 d. ten pat) – popiežius nuo 752 m. kovo 26 d. iki savo mirties 757 m. balandžio 26 d. Buvo popiežiaus Zacharijaus įpėdiniu po išrinktojo popiežiaus Stepono (kartais vadinamo taip pat Steponu II), kuris mirė po trijų dienų taip ir neįšventintas į vyskupus. Dvasininkas Steponas nelaikytas popiežiumi, jo įpėdinių vardai buvo numeruojami II-IX.
Stepono II valdymas žymi istorinį bizantiškosios ir frankiškiškosios popiežysčių skirtumą. miniatiūra|220px|left|Pipino dovana Steponui II 754 m., sukurianti [[Popiežiaus sritis|Popiežiaus sritį]]
Politinė veikla
751 m. langobardų karalius Aistulfas užkariavo Ravenos egzarchatą ir atkreipė dėmesį į Romos hercogystę. VIII a. viduryje santykiai tarp popiežių ir Rytų Romos imperatorių buvo įtempti dėl Isaurų dinastijos paramos Bizantijos ikonoklazmui. Išlaikyti politinę Romos kontrolę tapo sunku, jos saugumui grėsė langobardų užpuolimas. Steponas II keliavo į Paryžių ieškoti pagalbos pas pirmąjį Karolingų dinastijos frankų karalių Pipiną Trumpąjį. Nors frankų kilmingieji pritarė karinei kampanijai Lombardijoje, bet Pipinas pareiškė savo kainą. Popiežius konsekravo Pipiną antrą kartą dosnioje ceremonijoje Sen Deni vienuolyno bazilikoje, dar ir tituluodamas jį „romėnų patricijumi“ – pirmą kartą popiežiaus civilių valdovų karūnacijų istorijoje. Pipinas sumušė langobardus, užėmė šiaurinę Italiją, bei įteikė popiežiui dovaną - teritorijas, anksčiau priklausiusias Ravenos egzarchatui. Praktiškai tai lėmė Popiežiaus srities įkūrimą. Vadinamąją „Pipino dovaną“ 756 m. patvirtino Pipinas, o jo sūnus Karolis Didysis tėvo dovaną patvirtino 774 m.
Porfirionas
Porfirionas - gigantų karalius, Urano ir Gajos arba Erebo ir Niktės (pagal Higiną) sūnus. Jį nukovė Heraklis su strėlėmis, kai jį Dzeuso sužeidė savo žaibais, kai jis pabandė išžaginti deivę Herą (pagal kitą versiją kai gigantas ruošėsi mesti Delo salą ant dievų) per gigantų ir olimpiečių karą. Yra kelios jo vardo etimologijos. Pagal vieną versiją, porphyreôs - „kilimas“, siejamas su jūros ir mūšio lauko bangomis. Pagal kitą versiją, žodis porphyr - „niūriai blyksintis“. Komikas Aristofanas savo dramoje „Paukščiai“ Porfirioną ir jo brolį tapatina su dviem paukščiais, purpuriniu laukiu ir tulžiu.
Frontas
Frontas – kieno nors kraštas, paprastai priekinis.
Taip pat – tam tikros organizacijos (karinis vienetas ar politinis judėjimas, pvz., Fronto partija arba Socialistinis liaudies frontas).
Etimologija
Žodis kilęs iš sen., šis iš -, frons 'kakta'.
Frontų rūšys
Žodis frontas naudojamas ir perkeltine, labiau nutolusia prasme:
Neolitinės kultūros Lietuvoje
Lietuvoje neolito pradžia siejama su keramikos, gludintų titnaginių ir kitokių akmeninių įrankių atsiradimu, jų gręžimo technologijos atsiradimu. Apie 4 tūkst. pr.m.e. viduryje atsiranda keramika. Neolitas Lietuvoje baigėsi atsiradus pirmiesiems metalų lydiniams. Neolitą Lietuvoje keičia žalvario amžius. Neolito pabaigoje pradėti auginti naminiai gyvuliai ir javai. Žmonės tapo sėslesni, dvasinis gyvenimas – sudėtingesnis. Tai Lietuvos neolito apibūdinimas, nes neolito technologijų atsiradimas ir išplitimas skirtingose šalyse labai skiriasi. Pietų ir Vidurio Europoje neolitas yra siejamas su gamybinio ūkio (žemdirbystė ir gyvulininkystė) įsigalėjimu, vadinamąja neolitine revoliucija. Lietuvos teritorijos neolitui gamybinis ūkis nebuvo svarbiausiu bruožu, jos kultūroms labiau būdingas pasisavinamasis ūkis.
Gyvenimo sąlygos labai priklausė nuo klimato, kuris pradžioje buvo jūrinis (atlantinis), o vegetacijos periodas ilgesnis nei dabar. Tuo metu išplito ąžuolai, kiti lapuočiai, liepos, guobos. Klimatas perėjo į subborealinį 3000–500 m. pr. m. e., atšalo, tapo drėgnas, vėl įsivyravo spygliuočiai.
Lietuvos ir Rytų Baltijos regiono neolitas skirstomas į:
Ankstyvasis ir vidurinysis neolitas
Ankstyvajame ir viduriniajame neolite Lietuvoje matome mezolitinių kultūrų tąsą: Šioms kultūroms poveikį darė šukinės – duobelinės keramikos kultūra, kuri siejama su ugrofiniškomis gentimis (šukinės-duobelinės kultūros keramikos liekanų rasta Kretuone ). Kita įtaka – iš rutulinių amforų kultūros, kartu su kanapėm ir sorom. Su ta pačia kultūra siejamas ir gyvulių domestikacija. Keramikai būdingas lengvumas, nes daug organinių priemaišų.
thumb|250px|Neolitiniai puodai – rekonstrukcija
Nemuno kultūra
Neolitinė Nemuno kultūra susiformavo mezolitinės Nemunos kultūros teritorijoje. Šios kultūros paminklų surasta mažai. Būdinga mezolito tąsa titnago dirbiniuose, formos prastėja. Atsiranda keramika. Titnago dirbiniai: vienagaliai skaldytiniai, gremžtukai, rėžtukai, mikrolitai, grąžteliai, ovaliniai kirveliai. Atsiranda gludintų akmeninių kirvelių nuolaužos, geriau apdirbti strėlių antgaliai. Seniausieji puodai dažniausiai neornamentuoti, kartais tik papuošti įspaustomis netaisyklingomis duobutėmis, menkai išdegti. Pagrindinis puodų tipas – dideli, smailiadugniai, plačiaangiai puodai. Spėjama, kad tokia forma buvo mėgdžiojami odiniai maišai. Keramika liesinta grūsto kvarcito priemaišomis.
Paplitimas nėra galutinai aiškus, didesnė dauguma paminklų pietryčių Lietuvoje. Manoma, kad buvo paplitusi nuo Nemuno vidurupio ir aukštupio iki Vyslos žemupio, pietuose siekė Narevo-Bugo santaką ir vakarinę dabartinės Baltarusijos Polesės dalį. Šiaurėje buvo Narvos kultūra, šiaurės rytuose – Valdajaus ir Volgos aukštupio, pietryčiuose – Dniepro-Donecko kultūra, vakaruose Lenkijos šukinės keramikos kultūra.
Tarp svarbiausių Lietuvoje tyrinėtų gyvenviečių yra Dubičiai, Margiai, Versminis (Varėnos raj.).
Narvos kultūra
Narvos kultūra buvo kultūrų grupė paplitusi į šiaurę nuo Nemuno kultūros (šiaurinė ir vakarinė Lietuvos dalis) ir išsirutuliojusi iš ankstesnės Kundos kultūros. Chronologija – 4-3 tūkst. pr. m. e. pirma pusė. Kultūra užėmė didelius plotus – šiaurėje apėmė visą Estiją, Latviją, rytuose siekė Ladogos, Ilmenio ežerus, buvo paplitusi Pskovo srities pietinėje dalyje ir Baltarusijos šiaurėje. Dėl plataus paplitimo Lietuvoje skiriami keli jos variantai: pajūrinis (vakarinis, šiaurės vakarinis) ir labiau žemyninis (rytinis, pietrytinis). Pajūriniam variantui priskiriamos gyvenvietės Nidoje, Šventojoje, Sarnatėje. Žemyniniam atstovauja Jara 1-4, Kretuonas-1, Pakretuonė 1-4, Sudota-2, Kretuonys-1, Paramelis-2 ir kt.
Kultūra buvo paplitusi teritorijoje, kur buvo mažai gero titnago, todėl Narvos kultūroje vyravo kaulo ir rago dirbiniai. Puodai mažiau ornamentuoti, jų lipdymui turėjo įtakos Valdajaus kultūra. Gyveno pusiaužeminėse arba stulpinės konstrukcijos namuose.
Iš dirbinių aptinkami: ietigaliai, strėlių antgaliai, žeberklai, durklai, peikenos, meškerių kabliukai, ylos, kirviai, kaltai, kapliai. Iš gintaro daryti papuošalai – pakabukai, vamzdeliniai karoliai, taip pat sagutės ir figūrėlės. Lietuvoje surinktų tokių dirbinių galima pasižiūrėti Gintaro muziejuje, Palangoje. Gintariniai dirbiniai mainų keliu nuo III tūkst. pr. m. e. plito į šiaurę – šukinės-duobelinės keramikos kultūros sritį. Vėliau gintaro dirbiniai pateko ir į pietinę rutulinių amforų kultūrą. Tai buvo labiau išsivysčiusi gyvulių augintojų ir žemdirbių kultūra, todėl ten daugiausia „eksportuoti“ žymiai sudėtingesni dirbiniai, nei šiaurinėms kultūroms.
Gyvenvietės, ūkis
Dėl ekstensyvaus ūkio gyvenvietės nedidelės ir nutolusios viena nuo kitos (didelių medžioklės plotų būtinybė). Dažniausia randamos prie ežerų, netoli moreninių kalvų. Pastatai keturkampiai. Nemuno-Narvos kultūrų rytuose randama ovalinių pastatų.
Medžiojama ietimis, strėlėmis. Lietuvos teritorijoje daugiausia medžioti briedžiai ir taurieji elniai, taip pat kailiniai žvėreliai, paukščiai. Pajūryje žeberklais medžioti ruoniai. Atsiranda bučiai, iš liepos karnos megzti tinklai skirtingais akių dydžiais, luotai, irklai, žuvišakės. Randamos kanapės ir soros. Žemę apdirbdavo kapliais. Egzistavo gintaro dirbtuvės – Šventosios 23-ioji gyvenvietė, Latvijoje prie Lubano ežero.
III tūkstantmetyje Nemuno ir Narvos kultūros iš šiaurės Šukinės keramikos kultūros sričių kultūrinių mainų keliu gavo žaliojo skalūno dirbinių – skobtelių, kirvelių, ietigalių. jie galbūt buvo mainomi į gintaro dirbinius.
Vėlyvasis neolitas
Vėlyvajame neolite Lietuvos teritorijoje aptinkama Virvelinės keramikos kultūros (dėl jai būdingos formos akmeninių kirvių kartais vadinama laivinių kovos kirvių kultūra) pėdsakų. Ši kultūra dažnai siejama su indoeuropiečiais. Pabaltijy, Okos, Dniepro baseine, iš dalies Suomijoje paplitusi laivinių kovos kirvių kultūra siejama su protobaltais. Pietvakariuose buvo rutulinių amforų kultūra.
„Virvelininkai“ buvo europeoidai, klajokliai, gyvulių augintojai, raiteliai. Ateiviai atsirito dviem bangomis, perėjo per Lietuvą, Latviją, Estiją, pasiekė Suomiją. Virvelinės keramikos žmonės atsinešė virvelinius puodus ir plokščiadugnių puodų madą. Pagal formą juos galima skirstyti į taures, amforas, dubenėlius ir plačiakakles puodynes. Molyje įmaišyta grūsto granito, todėl jie patvaresni. Puodai turi nedideles storokas ąseles arba prilipdytus atsikišimus, kai kurie yra su skylutėmis virvelei įverti. Virvelininkai nežinojo žvejybos, bet atsinešė kanapes, soras, augino anksčiau čia nežinotus gyvulius: arklius, avis, ožkas. Žmones laidojo suriestus, be ochros. Virvelininkai perėmė gintaro apdirbimo techniką, nors jų dirbiniai paprastesni.
Pasak tradicinio požiūrio Pabaltijo Virvelinės keramikos kultūra įsiveržė ir asimiliavo Nemuno kultūrą, o šiaurėje – vakarinę Narvos kultūros dalį. Iš Narvos ir Nemuno kultūrų veikiant Virvelinės keramikos kultūrai bei Rutulinių amforų kultūrai susidarė maišyta su Virvelinės keramikos kultūra sritis – Pamarių (Žucevo) kultūra. Skiriama tikroji Pamarių kultūra, kurios paminklai aptinkami siaurame pajūrio ruože tarp šiaurės Lenkijoje, Karaliaučiaus srityje, Lietuvos pajūryje ir Žemaičių aukštumoje, ir jos įtakos zona. Svarbiausios tyrinėtos šios kultūros gyvenvietės Lietuvos teritorijoje yra Nida, Juodkrantė, Alksnynė, jai taip pat kartais priskiriamos Duonkalnio, Šarnelės, Jaros ir kelios Šventosios gyvenvietės.
Kitaip virvelininkų svarbą, po daugelio kasinėjimų metų ir medžiagos sukauptos fonduose tyrimo, traktuoja Mokslų Akademijos instituto archeologų vadovas habil.dr. A. Girininkas, virvelininkų įtaką laikydamas itin ribota, baltus – autochtonais, o ne ateiviais. Remiantis naujesniais tyrimais taip pat teigiama, kad Pamarių kultūra formavosi dar prieš pasirodant Europoje virvelininkų kultūriniams kompleksams, tuo pačiu laikotarpiu kaip ir Rutulinių amforų kultūra.
Atskiros nuomonės laikosi M. Gimbutienė. Ji Europos indoeuropėjimo pradžią sieja su pilkapių (kurganų) kultūros įsiveržimu į Vakarų Europą (4300–3000 m. pr. m. e.). Iš pietinių stepių įsiveržusios gyvulių augintojų gentys, kurios siejamos su indoeuropiečiais, sunaikino Centrinės ir Pietų Europos neolitines žemdirbių kultūras. M. Gimbutienės nuomone V. Europoje susidarė antrinė indoeuropiečių protėvynė, kuri plėsdamasi į Baltijos pajūrį (3 tūkst. II pusė – vidurys) ir šiaurės rytų Europą atnešė rutulinių amforų kultūrą, virvelinę keramiką.
Pamarių kultūros gyventojai puošėsi labai gražaus darbo gintaro kabučiais, tačiau, matyt, vertindami gintarą, kaip stebuklingą medžiagą, dažnai nešiojo ir visai natūralius gintaro gabalėlius, pragręžę skylutę. Manoma, kad Pamario kultūros tąsa yra brūkšniuotoji keramika.
Visuomenė
M. Gimbutienės teigimu Anatolijos, Centrinės ir Pietų Europos ankstyvojo neolito kultūrose nerasta duomenų, rodančių ten buvus patriarchalinę indoeuropietinio tipo sistemą, nes neaptikta nei vyrų valdovų kapų, nei piliakalnių. Ji taip pat teigia, jog šios neolitinės kultūros buvo egalitarinės, su vienoda vyrų ir moterų padėtimi.
Sprendžiant iš gyvenviečių gimininę bendruomenę sudarė kelios šeimos. Ankstyvajame neolite giminės mažai bendrauja, vedybos pagrįstos egzogaminiais principais.
Kapų rasta labai mažai. Būdingi griautiniai kapai, į kuriuos dedama ochros, kojos ištiestos. Laidojama arti gyvenviečių. Kretuono kapai panašūs į nužudytųjų palaidojimą.
Antropologija ir etnika
Nemuno kultūrai priskiriama viena rasta kaukolė. Joje nėra ryškių mongoloidinių bruožų. Priskiriama europeoidams. Narvos kultūroje pastebimo plačios kaukolės, turėjusios rytietiškų komponentų. Tuo tarpu šukinės – duobelinės keramikos žmonės turėjo daug mongoloidiškų bruožų. Manoma, kad dabartinės Estijos teritorijoje Narvos kultūros žmonės pradėjo metizuotis. Narvos ir Nemuno kultūrų žmonės buvo nuo seno įsikūrusių europidų palikuonys, tačiau šiaurėje susiformavo mišrus tipas. Dantys yra europietiško odontologinio tipo. Šių dviejų kultūrų atstovai neišnyko, o vėliau dalyvavo baltų susiformavime. Narvos kultūros branduolyje turėjo kilti protobaltai.
Vėlyvajame neolite atsikėlę indoeuropiečiai susiliejo su vietos gyventojais, atsirado prabaltai – baltų protėviai. Pagal tradicinę nuomonę, vėlyvajame neolite (2300–1600 m. pr. m. e.) galima kalbėti apie baltų kultūros susiformavimą. Pagal kitą – naujausią aiškinimą (habil.dr. A. Girininkas) – per akmens amžių vyko nuosekli vietinių genčių raida, baltai yra autochtonai, o vietinių gyventojų asimiliacijos bruožų nėra (iš virvelininkų pusės).
Baltai gyveno nuo Vyslos iki Okos, Volgos, siekė vidurio Latviją – Pskovo sritį.
Lietuvių pašalpos draugija
Lietuvių pašalpos draugija, Lietuvių pašalpos ir kultūros skleidimo draugija – lietuvių kultūros organizacija, 1894–1940 m. veikusi Rygoje.
Istorija
Draugija nuo 1896 m. rengė lietuviškus vakarus. Turėjo chorą, kuriam iš pradžių vadovavo J. Petrulis, 1902–1915 m. – Juozas Dryja-Visockis ir dramos trupę, kuriai vadovavo režisierius Liudas Jakavičius. 1907 m. draugija įkūrė dviklasę mokyklą, vėliau išlaikė kelias lietuviškas mokyklas ir vakarinius kursus suaugusiesiems. 1916–1918 m. veikė draugijos taupomoji skolinamoji kasa. 1914 m. draugija turėjo apie 1000, 1934 m. apie 300 narių. Draugijoje savo veiklą pradėjo Feliksas Daugėla, Antanas Macijauskas, Potencija Pinkauskaitė, Stanislava Jakševičiūtė-Venclauskienė ir kiti būsimieji kultūros veikėjai. Per Pirmąjį pasaulinį karą draugija rūpinosi mobilizuotųjų šeimomis, bendradarbiavo su Lietuvių draugija nukentėjusiems dėl karo šelpti. Po karo draugijos veikla susilpnėjo.
Garankščiai
Garankščiai – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 7 km į šiaurės rytus nuo Višakio Rūdos, tarp Kazlų Rūdos miškų, prie Višakio ir jo intako Kvesupio. Praeina keliukas Kardokai–Kūjai.
Istorija
XX a. viduryje kaime veikė Garankščių pradinė mokykla.
Strazdas giesmininkas
Strazdas giesmininkas (Turdus philomelos)  – žvirblinių paukščių (Passeriformes) būrio, strazdinių (Turdidae) šeimos paukščių rūšis.
Taksonomija
Rastos strazdų giesmininkų fosilijos datuojamos ankstyvojo pleistoceno epocha, prieš 1,5-2,5 milijonus metų.
Po atliktų molekulinių tyrimų paaiškėjo, kad artimiausi strazdams giesmininkams yra į juos morfologiškai panašūs amaliniai strazdai (Turdus viscivorus) ir kininiai strazdai (Turdus mupinensis). Šios trys rūšys yra ankstyvosios Eurazijos strazdų linijos atšakos, atsiradusios po to, kai jie iš Afrikos žemyno išplito į šiaurę. Šios trys rūšys yra mažiau artimos kitoms europinėms strazdų rūšims, pavyzdžiui, juodiesiems strazdams (Turdus merula), kilusiems iš protėvių, kurie iš Afrikos kolonizavo Kanarų salas, ir vėliau pasiekė Europą.
Paplitimas
Paplitęs Eurazijoje nuo Pirėnų kalnų, Britų salų ir Skandinavijos pusiasalio vakaruose iki Lenos slėnio rytuose. Arealo šiaurinė riba eina Kolos pusiasaliu, Baltąja jūra, Pečioros vidurupiu, Obės žemupiu ir Jenisėjaus vidurupiu. Pietuose siekia Baikalą, Altajų, Irtyšiaus žemupį, Uralo, Volgos upių vidurupius, Užkaukazę, Mažąją Aziją, Viduržemio jūros pakrantę.
Žiemoja Pietų ir Vakarų Europoje, Šiaurės Afrikoje, Irane.
Siligas
Siligas  – miestelis ir komuna Italijoje, Sardinijoje, Sasario provincijoje, 450 m aukštyje virš jūros lygio. 962 gyventojų (2008 m.).
Strazdas giesmininkas
Paplitimas
Introdukuotas Naujojoje Zelandijoje, Australijoje.
Paplitimas Lietuvoje
Lietuvoje dažna, perinti rūšis. Čia sutinkamas porūšis Turdus philomelos philomelos. Parskrenda kovo mėn., išskrenda spalio mėnesį.
Kasmet peri 200 000–400 000 porų.
Išvaizda
Strazdas giesmininkas šiek tiek didesnis už paprastąjį varnėną. Jo kūno ilgis 20–23 cm, svoris nuo 50 iki 107 g. Sparno ilgis 10,9-12,4 cm, o atstumas tarp abiejų išskleistų sparnų galų 33-36 cm.
Viršutinė kūno dalis gelsvai rusva, kūno apačia balsva, krūtinė turi rusvą atspalvį, gausiai išmarginta rudomis dėmelėmis. Kūno šonai ir sparnų vidinė dalis geltoni. Snapas juodai rusvas, kojos rausvai pilkos arba gelsvai rusvos.
Perėjimas
Peri lapuočių giriose ir šiluose su eglių priemaiša. Pirmenybę teikia jaunuolynams.
Lizdą krauna tik patelė, patinėlis jai nepadeda, bet netoliese gieda. Lizdas 0–12 m, bet dažniausiai 1–2 m aukštyje, daugiausia nedidelėse eglėse, kartais skirpstuose, baltalksniuose, pušyse. Jį lipdo seilėmis iš papuvusios medienos. Kiaušinius deda balandžio-gegužės ir birželio-liepos mėnesiais. Deda nuo 2 iki 7, bet dažniausiai 4-5 šviesiai melsvus su juodais taškais kiaušinius. Peri tik patelė apie 12-13 dienų. Išsiritę jaunikliai kol apsiplunksnuoja lizde išbūna 12–16 d. Palikusius lizdą jauniklius tėvai dar maitina 15-20 dienų, kol jie tampa savarankiški. Veda dvi, tris ir kartais net keturias jauniklių vadas, bet tai priklauso nuo geografinio regiono, maisto šaltinių ir klimatinių palankių sąlygų. Jauniklių priešai yra varniniai (Corvidae) paukščiai, suopiai (Buteoninae).
Mityba
Maistą paprastai renka žemės paviršiuje, šokuodamas ilgais šuoliukais. Maisto ieško tarpgirių pievose, soduose. Visalesis. Minta sliekais, minkštakūniais, grambuolių ir sprakšių lervomis, sprindžių, lapsukių, pelėdgalvių vikšrais, įvairiomis uogomis (mėlynėmis, medlievomis, serbentais, šaltekšniais, šermukšniais).
Elgsena
Skraido ir gieda dieną, prieblandos metu. Gieda skardžiai, dažniausiai eglių viršūnėse.
Amžius
Paprastai išgyvena 3 metus, o ilgiausiai išgyvenęs buvo 11 ir 8 dienų individas, kuris 2012 m. buvo nustatytas iš žiedelio.
Porūšiai
Tarptautinė ornitologų sąjunga pasaulio paukščių klasifikacijos v12.2 versijoje išskiria 4 strazdų giesmininkų porūšius:
Lengvoji atletika 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Lengvosios atletikos varžybos 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyko nuo rugpjūčio 15 d. iki rugpjūčio 24 d. Pekino nacionaliniame stadione.
Kvalifikacija
Šalių nacionaliniai olimpiniai komitetai į olimpines žaidynes gali siųsti ne daugiau kaip 3 sportininkus kiekvienai lengvosios atletikos rungčiai, jei jie visi įvykdę olimpinius A normatyvus (nurodyti žemiau) arba 1 sportininką kiekvienai rungčiai, įvykdžiusį olimpinį B normatyvą. Taip pat nacionalinis olimpinis komitetas gali siųsti ne daugiau kaip vieną estafetės komandą, atitinkančią kriterijų.
Individualioms rungtims, išskyrus maratoną, kvalifikaciniai normatyvai turi būti įvykdyti 2007 m. sausio 1 d. - 2008 m. liepos 23 d. periodu. Maratonui kvalifikacijos periodas prasideda 2006 m. rugsėjo 1 d. ir baigiasi 2008 m. liepos 23 d.
Hedmarkas
Hedmarkas (Hedmark) – apskritis Norvegijos pietryčiuose. Ribojasi su Pietų Trendelagu, Oplandu, Akershusu ir Švedija. Apskrities administracinis centras yra Hamaras.
Geografija
Apskrities apima didžiausią šalies ežerą Mjosą, jos teritorija taip pat teka pagrindinė šalies upė Gloma. Įsteigtas Femundsmarkos nacionalinis parkas. Hedmarke yra toliausiai į pietus nutolusi samių gyvenama vieta Norvegijoje.
Lengvoji atletika 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Kvalifikacija
Estafečių rungtyse gali dalyvauti ne daugiau kaip 16 komandų, pasiekusių geriausius rezultatus, gautus sudėjus 2 geriausių pasirodymų rezultatus iš Tarptautinės lengvosios atletikos federacijos varžybų, vykusių 2007 m. sausio 1 d. - 2008 m. liepos 16 d. laikotarpiu.
Hedmarkas
Savivaldybės
thumb|left|250px|Savivaldybės Hedmarkas padalintas į 22 savivaldybes:
Albertas Vladislovas Radvila
Albertas Vladislovas Radvila (, 1589 m. birželio 16 d. Nesvyžiuje – 1636 m. liepos 20 d. Černovčicuose) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas.
Karnavalas
thumb|250px|[[Oruro karnavalas]]
Albertas Vladislovas Radvila
Biografija
thumb|left|150px|Alberto Vladislovo Radvilos pirmoji žmona Ona Sapiegaitė thumb|left|150px|Alberto Vladislovo Radvilos antroji žmona Ona Zenovičiūtė Kunigaikštis, kilęs iš Gediminaičių Radvilų giminės Olykos- Nesvyžiaus linijos, tėvas Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis, motina Elžbieta Eufemija Vyšnioviecka, pirmasis šeimos sūnus. Broliai Jonas Jurgis Radvila, Kristupas Mikalojus Radvila, Žygimantas Karolis Radvila, Aleksandras Liudvikas Radvila, sesuo Elžbieta Radvilaitė-Tečinskienė.
Karnavalas
Karnavalas – spalvinga įvairių tautų (ypač Pietų Europos, Lotynų Amerikos) šventė, švenčiama metų pradžioje, analogiška lietuvių Užgavėnėms.
Paupio Šv. Šeimos – Jėzaus, Marijos ir Juozapo bažnyčia
'''Paupio šv. Šeimos – Jėzaus, Marijos ir Juozapo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Paupio kaime, prie Raseinių-Eržvilko kelio. Liaudies architektūros formų.
Albertas Vladislovas Radvila
Šeima
Vedė du kartus. Pirmoji žmona Ona Sapiegaitė (Anna Sapieha), Lietuvos didžiojo kanclerio Leono Sapiegos duktė, ir Ona Zenovičiūtė (Anna z Zenowiczow) (m. 1664), Polocko kašteliono Mikalojaus Boguslavo Zenovičiaus (m. 1621) ir Onos Chodkevič (m 1620) duktė, pagimdė 5 vaikus, bet Mikalojus Pranciškus ir Kotryna mirė maži, Jonas Radvila (1619–1628) vaikystėje, o dukterys Elžbieta Anastazija Radvilaitė (1624–1688) ir Konstancija Sofija Radvilaitė Kolomba (1635–1687) tapo vienuolėmis.
Karnavalas
Šventė kilo nuo senovės Romoje švęstų bachanalijų ir saturnalijų. Krikščioniškoje (katalikų) tradicijoje karnavalas žymi paskutinį pasilinksminimą prieš susilaikymo metą – Gavėnią. Manoma, kad pavadinimas karnavalas kilo nuo lotyniškų žodžių carne levare, reikšiančių „pašalinti mėsą“ kaip aliuzija į pasninką Gavėnios metu. Viduramžiais karnavalai švęsti katalikiškose Pietų Europos šalyse, o konkistos metu išplito į Lotynų Ameriką. Laikui bėgant šventė prarado religinę reikšmę ir tapo spalvinga pasaulietine švente, priėmusia daug šventinių atributų iš kitų kultūrų (pvz., Lotynų Amerikoje – iš indėnų, Karibuose – iš afrikiečių). Neatsiejamais karnavalo elementais yra įvairūs persirengėliai (žvėrimis, velniais, kariais), procesijos, kurių metu dažnai sudeginamas simbolinis blogio įsikūnijimas, vaidinimai, šokiai, mūšių, imtynių imitacija.
Albertas Vladislovas Radvila
Šeima
II Nesvyžiaus valdytojas. 1616 m. kovo 6 d. perėmė Šidlavos valdymą, surempntavo pilį ir pastatė joje naujų statinių, besirengdamas 1618 m. įvykusioms vestuvėms su Ona Sapiegaite.
Karnavalas
Dabar karnavalu dažnai vadinama bet kokia, su konkrečiu laikotarpiu nesusijusi spalvinga šventė.
Paupio Šv. Šeimos – Jėzaus, Marijos ir Juozapo bažnyčia
Istorija
miniatiūra|250px|left|Galinė dalis
Lengvoji atletika 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Rungtys
Visos olimpinės lengvosios atletikos rungtys suskirstytos į 4 grupes:
Paupio Šv. Šeimos – Jėzaus, Marijos ir Juozapo bažnyčia
Istorija
Kunigo Izidoriaus Gudavičiaus iniciatyva 1923–1924 m. pastatyti klebonijos gyvenamieji ir ūkio pastatai. 1925–1926 m. jis organizavo bažnyčios statybą. 1927 m. sausio 9 d. buvo baigta ir pašventinta nauja, iki šiol stovinti medinė šio kaimo bažnyčia – tuo metu kaip Viduklės parapijos filija. Jo rūpesčiu bažnyčia buvo įrengta ir aprūpinta inventoriumi, pagal užsakymą 1928 m. sukurti vargonai ir nuliedinti du varpai, 1928 m. pastatyta ir špitolė. Kunigo Izidoriaus Gudavičiaus iniciatyva 1923–1924 m. pastatyti klebonijos gyvenamieji ir ūkio pastatai. 1925–1926 m. jis organizavo bažnyčios statybą. 1927 m. sausio 9 d. buvo baigta ir pašventinta nauja, iki šiol stovinti medinė šio kaimo bažnyčia – tuo metu kaip Viduklės parapijos filija. Jo rūpesčiu bažnyčia buvo įrengta ir aprūpinta inventoriumi, pagal užsakymą 1928 m. sukurti vargonai ir nuliedinti du varpai, 1928 m. pastatyta ir špitolė.
Lengvoji atletika 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Bėgimo takelių rungtys
Bėgimo takelių rungtys olimpinėse žaidynėse skirtsomos į sprintus (100 m, 200 m, 400 m), vidutinių nuotolių bėgimus (800 m, 1500 m), ilgo nuotolio bėgimus (5000 m, 10000 m), barjerinius bėgimus (100 m ir 400 m moterimis, 110 m ir 400 m. vyrams), estafetes (4x100 m, 4x400 m) ir 3000 m kliūtinį bėgimą.
Paupio Šv. Šeimos – Jėzaus, Marijos ir Juozapo bažnyčia
Istorija
Po Pirmojo pasaulinio karo filialistu ilgai buvo kunigas Kazimieras Telksnys.
Lengvoji atletika 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Lauko rungtys
Lauko rungtims olimpinėse žaidynėse priskiriamos šios: šuoliai į tolį, trišuoliai, šuoliai į aukštį, šuoliai su kartimis, disko metimai, rutulio stūmimai, ieties metimai, kūjo metimai.
Paupio Šv. Šeimos – Jėzaus, Marijos ir Juozapo bažnyčia
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, su trisiene apside, žema zakristija ir 2 bokšteliais. Šventorių supa betoninė ažūrinė tvora.
Lengvoji atletika 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Lauko rungtys
! rowspan=2 |Rungtis ! colspan=4 |Olimpiniai normatyvai ! A vyrams ! B vyrams ! A moterims ! B moterims
Kombinuotosios rungtys
Kombinuotosioms rugtis priskiama septynkovė moterims ir daugiakovė vyrams.
Septynkovė susideda iš 100 m barjerinio bėgimo, šuolių į tolį, rutulio stūmimo, 200 m bėgimo, šuolio į aukštį, ieties metimų ir 800 m bėgimo.
Dešimtkovė susideda iš 100 m bėgimo, šuolių į tolį, rutulio stūmimų, šuolių į aukštį, 400 m bėgimo, 110 m barjerinio bėgimo, disko metimo, šuolių su kartimi, ieties metimų ir 1500 m bėgimų.
Septynkovėje ir dešimtkovėje atskirų rungčių rezultatai pagal specialią lentelę verčiami taškais ir visų šių rungčių taškai sumuojami, taip gaunamas galutinis rezultatas. Laimi, surinkęs daugiausiai taškų.
Albertas Vladislovas Radvila
Išsilavinimas
Studijavo jėzuitų kolegijose Braneve Lenkijoje ir Augsburge Vokietijoje. 1606–1607 m. gyveno Italijoje, kur ne tik studijavo menus, daug keliavo, bet ir susipažino su tenykštės aukštuomenės gyvenimo būdu.
Suvaikas
Miesto pavadinimas arabų kalboje reiškia turgus. Jis pavadintas taip todėl, kad buvo įkurtas centriniame Al Batina regione ir traukė žmonės, gyvenusius kalnuose ir regiono pakrantėje, pirkti ir parduoti prekes.
Suvaiko emblema
Suvaiko emblemoje yra vienkupris kupranugaris dėl šio miesto žmonių labai gerų santykių su šiuo gyvūnu, kuris buvo geriausias vežėjas praeityje. Emblemą sugalvojo Rashid Bin Hilal Bin Hamed Al Saadi, vienas iš miesto sūnų.
Albertas Vladislovas Radvila
Valstybės tarnyba
1607 m. grįžęs į tėvynę dalyvavo karuose su Švedija ir Rusija. 1620 m. Nesvyžiaus stalininkas, nuo 1622 m. Karūnos didysis raikytojas. Nuo 1626 m., mirus broliui Jonui Jurgiui, Trakų kaštelionas ir Rygos bei Šerševo seniūnas. 1633–1636 m. Vilniaus kaštelionas.
Nuorodos
Trimitų herbo Radvilos lenkų kalba
Lengvoji atletika 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Kombinuotosios rungtys
! rowspan=2 |Rungtis ! colspan=4 |Olimpiniai normatyvai ! A vyrams ! B vyrams ! A moterims ! B moterims
Kelio rungtys
Kelio rungtims olimpinėse žaidynėse priskiamas matarono bėgimas, 20 km sportinis ėjimas ir 50 km sportinis ėjimas (tik vyrams). Didžioji trasos dalis eina ne stadiono takeliais, o miesto gatvėmis ar kita trasa. Finišuojama stadione ties bėgimo finišo atžyma.
! rowspan=2 |Rungtis ! colspan=4 |Olimpiniai normatyvai ! A vyrams ! B vyrams ! A moterims ! B moterims
Kroatijos futbolo sistema
Kroatijos futbolo sistemoje žaidžiantys klubai dalyvauja šiuose turnyruose:
Jonavos apdaila
thumb|right|Jonavos chemijos įmonių statybos trestas. 1987 m. bukletas, išleistas įmonės 20-čiui pažymėti UAB Jonavos apdaila – statybos ir apdailos bendrovė Jonavos rajono savivaldybėje. Direktorius – Petras Gidžiūnas. 106 darbuotojai. Įstatinis kapitalas – 0,26408 mln. Lt (2009 m.). Bendrieji statybos darbai – žemės darbai; surenkami, juostiniai ir monolitiniai pamatai; surenkami ir monolitiniai gelžbetoniniai pastatų karkasai; mūro darbai; sutapdinti ir šlaitiniai įvairių tipų stogai. Apdaila – visų tipų grindų įrengimas; išorės ir vidaus sienų tinkavimas, glaistymas ir dažymas, taikant įvairias apdailos sistemas; visų tipų pakabinamų lubų įrengimas; langų ir durų pastatymas. Turi atestatą statyti (atlikti darbus) ypatingos svarbos objektams. Renovavo Jonavos mokyklas. 94 darbuotojai (2006 m.).
Adresas – Kauno g. 4 Jonava, LT-55176.
Istorija
1967 m. įkurtas Jonavos chemijos statybos trestas.
1990 m. trestas reorganizuotas į VĮ „Jonavos statyba".
1991 m. VĮ „Jonavos statyba“ padalinta į savarankiškas 5 įmones (VĮ „Apdaila Nr. 1", VĮ „Apdaila Nr. 2", VĮ „Apdaila Nr. 3", VĮ „Apdaila Nr. 4" ir VĮ „Apdaila Nr. 5"). 1993 m. VĮ „Apdaila Nr. 3" (kaip ir kitos) privatizuota.
1994 m. įkuriama AB „Jonavos apdaila".
1998 m. reorganizuojama į UAB „Jonavos apdaila".
Emanuelis II
Emanuelis II (1889 m. lapkričio 15 d. Belene (prie Lisabonos) – 1932 m. liepos 2 d. Tvikenheme (prie Londono)) – Portugalijos karalius (1908–1910).
Valdymas
Sostą paveldėjo, nužudžius jo tėvą Karolį I. Nesėkmingai siekė politinio stabilumo šalyje, kovojo su slaptomis draugijomis, rengiančiomis revoliuciją, švelnino dalies visuomenės ir Katalikų bažnyčios priešiškumą. Dėl 1910 m. kilusios revoliucijos emigravo į D. Britaniją.
Estijos lietuviai
Estijos lietuviai – lietuviai, laikinai ar nuolat gyvenantys Estijoje.
Istorija
Pirmieji lietuviai Estijoje apsigyveno, manoma, dar XVI a. pabaigoje – XVII a. pradžioje, kai Dorpatas (dab. Tartu) buvo Abiejų Tautų Respublikos vaivadijos centras. XIX a.–XX a. pradžioje į Estiją lietuviai atvykdavo ieškodami darbo, t. p. studijuoti Dorpato universitete ir Estijos Veterinarijos institute; dalis čia tęsė studijas, pradėtas 1832 m. uždarytame Vilniaus universitete. Iš Lietuvos ištremti 1831 m. sukilėliai dirbo Revelio (dab. Talinas) uosto statybose.
1922 m. Estijoje gyveno 436 lietuviai. Nuo XX a. trečio dešimtmečio pabaigoje Estijoje lietuvių pradėjo sparčiai mažėti ir sovietų okupacijos pradžioje, 1940 m. birželio mėn. jų buvo 213.
Arnold Joseph Toynbee
Arnoldas Džozefas Toinbis (Arnold Joseph Toynbee, 1889 m. balandžio 14 d. – 1975 m. spalio 22 d.) – Anglijos istorikas, sociologas, politikas. Vienas svarbiausių ir įtakingiausių XX a. vid. istorijos filosofų.
Estijos lietuviai
Organizacijos
1980 m. Estijos lietuviai gruodžio įkūrė Lietuvių draugiją; 1990 m. ji pertvarkyta į Estijos lietuvių bendruomenę (ELB). 1993 m. atkurta Tartu lietuvių draugija.
Arnold Joseph Toynbee
Biografija
Gimė aristokratiškoje, žymių britų mokslininkų giminėje. 1911 m. baigęs Oksfordo universitetą, Arnoldas Toinbis nuo 1912 m. dėstė jame, nuo 1919 m. – Londono universitete, 1925–1955 m. – Londono ekonominėje mokykloje, buvo ir Karališkojo tarptautinių santykių instituto direktorius. Be istoriko teoretiko veiklos Toinbis taip pat aktyviai veikė tarptautinėje politikoje, gilinosi į karų, kultūrinių sandūrų klausimus, buvo nuolatinis BBC laidų dalyvis. Per Pirmąjį ir Antrąjį pasaulinius karus dirbo užsienio reikalų ministerijoje, atstovavo Didžiajai Britanijai 1919 m. Paryžiaus taikos konferencijoje ir 1946 m. Paryžiaus taikos konferencijoje.
Estijos lietuviai
Organizacijos
Lietuvių sambūrius globoja Estijos tautinių mažumų sąjunga, remiama Estijos kultūros ministerijos. 1998 m. ELB Vilniuje surengė Estijos lietuvių kultūros dienas. Taline veikia lituanistinė mokykla, rengiami lietuvių kalbos kursai suaugusiesiems. ELB ir Lietuvos ambasados Estijoje renginiuose dalyvauja ir lietuviai, studijuojantys Estijos aukštosiose mokyklose, tarp jų Baltijos gynybos koledže.
Kajanka
Kajanka  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Semiatyčių valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į rytus nuo Semiatičės ir apie 76 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW693 ir vaivadijos kelias Nr. 25px|DW658.
Estijos lietuviai
Lietuviai
XIX a. pabaigoje Revelyje gyveno nemažai lietuvių inteligentų: Jonas Jablonskis, Andrius Bulota, Vincas Mickevičius-Kapsukas, Jonas Biliūnas, Vladas Kuzma, Vladas Lašas. 1897 m. Tartu hektografu išspausdinti Kazimiero Jauniaus lietuvių kalbos paskaitų užrašai, 1899 m. – Petro Avižonio „Lietuviška gramatikėlė“.
Arnold Joseph Toynbee
Bibliografija
Svarbiausi veikalai:
Kalnų parkas
thumb|left|160px thumb|right|250px|Kalnų parko estrada (2008)
Kalnų parkas (iki II pasaulinio karo vadintas Altarija) – parkas šalia Vilniaus senamiesčio, kurį sudaro kelios kalvos: „Trijų kryžių“ (Plikasis kalnas) ant kurio stovi atstatytas Trijų Kryžių paminklas, „Stalo kalnas“, „Gedimino kapo kalnas“, „Bekešo kalnas“, kuriame 1580 m. palaidotas Kasparas Bekešas.
Kalnų parkas yra pačiame Vilniaus miesto centre. Sovietmečiu šis parkas kartu su kitapus Vilnios esančiais parkais buvo įtrauktas į miesto centrinį kultūros ir poilsio parką. Šiandien parko teritorija įeina į Vilniaus pilių valstybinį kultūrinį rezervatą. Parkas užima apie 33 ha. Pavadinimą gavo dėl kalvotos vietovės, kurioje yra išsidėstęs.
Parko prieigose 1925 m. atidarytas Kalnų parko stadionas.
Gamtinės vertybės
Parkas ypatingas unikaliu erozinio kalvyno reljefu, suformuotu paskutinio ledynmečio. Pirminis reljefas iki šių dienų neišliko, nes didžiausią įtaką reljefui darė žmogaus ūkinė veikla. XIX a. viduryje į Vilnelę nušliuožė didelė Bekešo kalno dalis. Dainų slėnis, kuriame nuo 1970 m. vyksta Dainų švenčių renginiai, taip pat suformuotas ledynmečio. Tai vadinamasis gamtinis sufozinis cirkas. Sovietmečiu įrengiant estradą stipriai apgadintas Stalo kalnas.
Parke vyrauja klevai, pušys, liepos, beržai ir tuopos. Čia daugiausiai auga paprastieji klevai, paprastosios pušys, baltosios tuopos, paprastosios liepos (Tilia x vulgaris Hayne), uosialapiai klevai, balatažiedės robinijos, karpotieji beržai, paprastieji ąžuolai, kalninės guobos.
Žmonių retai lankomose parko vietose auga į Lietuvos raudonąją knygą įrašytas augalas – smiltyninis laibenis. Yra laukinių paukščių ir žvėrių. Į istorinę teritoriją jie patenka tarsi tyčia tam paliktais migracijos takais, o troškulį malšina griovoje trykštančio šaltinio vandeniu. Iš priemiesčio miškų atšokuoja kiškiai, atsliūkina lapės. Vilnelėje pasirodė Lietuvoje nykstančia paukščių rūšimi pripažinti dančiasnapiai. Šios upės pakrantėse maitinasi upiniai bebrai.
Belunas
Belunas – miestas Italijoje, Veneto regione, Beluno provincijos sostinė. Tai svarbiausias miestas Rytų Dolomitų regione ir jis yra 100 km į šiaurę nuo Venecijos.
Geografija
Senasis miestas buvo ant skardžio prie Torrente Ardo ir Pjavės upių santakos. Šiaurėje yra Šiaros kalnynas, priklausantis Dolomitams su garsia Vyskupo adata, o Servos ir Talvenos kalnai kyla virš miesto. Pietuose Alpių prieškalnės skiria Beluną nuo Veneto lygumos. Toliau į pietus yra Nevegalas, garsus slidinėjimo kurortais. Vidutinė metinė temperatūra Belune yra 9 °C, iškrinta 137 cm kritulių.
Istorija
Miesto pavadinimas kilo nuo keltiškos frazės belo-dunum („Nuostabi kalva“) dėl patogios pozicijos slėnyje.
Po respublikos žlugimo Belunas priklausė Austrijai iki prijungimo prie Italijos karalystės 1866 m.
Turistiniai objektai
left|thumb|Šv. Roko bažnyčios fasadas left|thumb|Palazzo dei Rettori naktį
138 m.
138 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Sartininkų evangelikų liuteronų bažnyčia
Sartininkų evangelikų liuteronų bažnyčia – evangelikų liuteronų maldos namai, pašventinti 1934 m., stovintys Sartininkų kaime, Žygaičių seniūnijoje, Tauragės rajone.
Bažnyčioje pamaldos vyksta kiekvieno mėnesio 2-ąjį sekmadienį. miniatiūra|200px|left|Bažnyčios interjeras miniatiūra|200px|left|Bažnyčia primena gyvenamąjį namą. 2017 m.
Istorija
Pirmieji Sartininkų parapijos maldos namai stovėjo gretimame Margiškių kaime. Manoma, kad pamaldos čia vyko XIX a. viduryje ar pradžioje. Į Sartininkus atvažiuodavo sakytojai ir kunigai iš Tauragės, esančios už 23 km. Vietos centru tapus Sartininkų bažnytkaimiui, liuteronai nusprendė čia pasistatyti savo maldos namus. Įsigijusi žemės sklypą, parapija pasistatė naują bažnyčią. Pastatą surentė ir atliko vidaus įrengimo darbus vietos meistrai iš Skiržemių kaimo, Žemaičių Naumiesčio. Statybos išlaidas (iš viso 7000 litų) padengė patys parapijiečiai, kurie dosniai aukojo, nors ir nebuvo turtingi. Suolai, altorius ir kiti bažnyčios baldai buvo pargabenti iš senųjų, Margiškiuose buvusių, maldos namų. Naujoji bažnyčia pašventinta 1934 m.
Bažnyčios pastatas sėkmingai išgyveno per II Pasaulinį karą, tačiau jo metu parapija prarado savo archyvą ir biblioteką. 1944 m. prie Sartininkų prisijungė Natkiškių parapija, kurios bažnyčią susprogdino vokiečiai.
1950 m. Sartininkų parapijoje buvo 500 tikinčiųjų. Nuo 1941 m. parapiją aptarnavo vyskupas Jonas Kalvanas ir diakonas Artūras Timpa. 1995–2000 m. jos kunigu buvo vyskupas Jonas Viktoras Kalvanas. 2017 m. duomenimis, čia kunigavo Mindaugas Dikšaitis, kartu aptarnavęs ir Tauragę, Šilalę.
Architektūra
Bažnyčios statinys tinkuoto mūro, stačiakampio plano, savo forma panašus į gyvenamąjį namą. Bokštelis įrengtas pietrytiniame gale. Maldų patalpa užima apie pusę statinio. Erdvus šventorius aptvertas metaline tvora.
Čogolisa
Čogolisa (balt. Chhogolingsa), dar vadinama „Nuotakos kalnu“ – viršukalnė Karakorume, Mašerbrumo masyve, šiaurės Pakistane (Gilgitas-Baltistanas). Stūkso greta Baltoro ledyno. Aukštis – 7665 m (36-as pagal aukštį kalnas pasaulyje, 14-as Pakistane).
Turi keletą viršūnių, iš kurių aukščiausia pietvakarinė.
Evritanijos nomas
Geografija
Nomo teritorija beveik vien tik kalnai, pvz., pietinėje dalyje yra Timfristo kalnas ir Panaitoliko kalnai. Nomo vakaruose teka Achelojas, rytuose – Agrafiotis ir į Jonijos jūrą įtekantis Megdovas.
Evritanijos nomas yra vienas mažiausių apgyvendintų nomų Graikijoje. Jį supa:
Čogolisa
Į kalną bandyta užkopti jau 1909 m., kuomet italų didiko, Abruco princo Luidžio Amadėjaus ekspedicija pasiekė 7498 m aukštį iš bazės Čogolisos „balne“ (6335 m). Nors dėl blogų oro sąlygų viršūnė nebuvo pasiekta, bet buvo pamuštas tuometinis įkopimo aukščio rekordas. 1958 m. į Čogolisos II viršūnę (7654 m) įkopė japonų ekspedicija, vadovaujama T. Kavabaros. Į aukščiausią viršūnę buvo įkopta tik 1975 m. (austrų ekspedicija, vadovaujama Eduard Koblmuller).
Evritanijos nomas
Geografija
Netoli Karpenisio Timfristo kalne yra žinomas slidinėjimo kurortas. Nuo 2004 m. veikia 1,4 km ilgio Timfristo kalno tunelis.
Vakarinėje dalyje klimatas yra Viduržemio jūros ir kalnų klimato mišinys. Didelėje nomo dalyje žiemą sninga, o vasarą būna šilta.
Savivaldybės
thumb|left|Evritanijos nomo savivaldybės
Istorija
Evritanija jau buvo gyvenama maždaug 6-5 tūkstantmečiai pr. m. e. Klasikinės antikos Graikijos laikais dabartinėje Evritanijoje gyveno evritanai. Kraštas vėliau tapo Romos imperijos, dar vėliau – Bizantijos dalis. Žlugus Bizantijai tapo Epyro despotato dalimi. Dar vėliau kraštą užkariavo Osmanų imperija. Tiesa, apylinkės apie Agrafą išlaikė savo autonomiją, nes dėl sunkaus priėjimo jį buvo sunku užkariauti. Po 400 m. Evritanija tapo nepriklausomos Graikijos dalimi.
Patrų įlanka
thumb|300px|Patrų įlanka