cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Septynių ežerų kelias
Septynių ežerų kelias  – pietinėje Argentinoje, Neukeno provincijoje einančio valstybinės reikšmės kelio 234 atkarpos tarp San Martin de los Andeso ir Vilja La Angosturos pavadinimas. Ilgis 107 km. Kelias driekiasi vaizdingomis Andų priekalnėmis, per Lanino ir Nauel Uapi nacionalinius parkus. Aplink kelią driekiasi miškai, telkšo septyni ežerai: Korentoso ežeras, Eskondidas, Espechas, Falkneris, Lakaras, Mačonikas ir Viljarinas. Tai svarbus regiono turistinis maršrutas.
Mikas Posingis
thumb|270px|Mikas Posingis su šeima 1936 m. vasarą Mikas Posingis (Michel Posingies, 1887 m. balandžio 26 d. Voveriškiuose, Klaipėdos kraštas – 1951 m. sausio 10 d. Vokietija) – gamtininkas mėgėjas, vienas pirmųjų paukščių žieduotųjų Lietuvoje.
Biografija
Mokėsi staliaus ir baldžiaus amato Tilžėje. Gyvendamas Mediškiemyje (Katyčių apylinkėse), dalyvavo lietuvninkų draugijos „Vainikas“ veikloje. 1911 m. išrinktas jos raštvedžiu ir kasininku. Pirmojo pasaulinio karo metu pateko į Vokietiją. Dirbo laivų statytoju, meistravo baldus.
1916 m. susituokė su Elze Šturm. 1921 m. gimė dukra Ilzė Posingis, po metų – sūnus Hansas Georgas. Iki 1924 m. pradžios Posingių šeima gyveno Greifsvalde, Priešakinėje Pomeranijoje. Tais pat metais persikėlė į Lietuvą ir įsidarbino Ventės rago švyturio prižiūrėtoju.
Stebėdamas paukščius ėmė bendradarbiauti su 1901 m. Rasytėje įkurta Ornitologine stotimi. 1930 m. Ventės rage įkūrus ornitoliginę stotį pats pradėjo žieduoti paukščius, iš pradžių vokiškais, o vėliau ir lietuviškais žiedais. 1934 m. atliko varnėnų orientacinių sugebėjimų eksperimentinį tyrimą. Globojo ir saugojo paukščius, dėl ko buvo pramintas „Paukščių tėvu“. Susirašinėjo su profesoriumi Tadu Ivanausku, siuntė jam savo stebėjimų, tyrimų duomenis, išvadas.
Antrojo pasaulinio karo metais atsidūrė Danijoje. Sūnus buvo pašauktas į Vokietijos kariuomenę. 1944 m. spalio mėn. atsitraukiant Vermachtui, M. Posingis su šeima persikėlė į Rasytę. Spalio 11 d. kartu su Rytprūsių bėgliais patraukė į Poleską, spalio 25 d. sėdo į traukinį ir išvyko į Lidzbarką. Čia išbuvo iki 1945 m. vasario 2 d. Galiausiai atvyko į Riugeno salą, pateko į nelaisvę, į priverstinių darbų stovyklą, kur gyveno 2,5 metų.
1964 m. M. Posingis įtrauktas į Vidurio Europos ornitologų žinyną.
Žviliūnai (Kupiškis)
Žviliūnai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Subačiaus miestelio. Buvusi šiaurinė Žviliūnų kaimo (Ankyščių rajonas) dalis.
Teresė Kubilinskaitė
Teresė Kubilinskaitė (1879 m. gruodžio 29 d. – 1926 m.) – pedagogė, visuomenės veikėja.
Biografija
Gimė Viktoro ir Pranciškos Kubilinskių šeimoje. Šeima gyveno Aleksote, tėvai buvo namų savininkai, turėjo žemės. Namuose kalbėjo lenkiškai. Pirmoji mokytoja buvo jos motina, kuri paruošė ją į gimnaziją. Mokėsi Kauno Marijos gimnazijoje. Būdama devyniolikos metų, baigė šią rusišką gimnaziją su pagyrimu.
Gavusi mokytojos cenzą, pradėjo privačiai mokytojauti. Iš pradžių ketverius metus dirbo Naugardiškės dvare Garliavos parapijoje, dvaro valdytojų Zabielskių šeimoje, vėliau – Liepojoje. Gerai mokėjo lenkų, rusų, prancūzų, vokiečių kalbas, žinojo jų literatūrą, tuo tarpu lietuvių kalbą mokėjo prastai. Grįžusi iš Liepojos į Kauną, lankė slaptus lietuvių kalbos kursus, paskui lietuvių kalbos mokėsi pas Tadą Žilinską, lankė Saulės kursus, po baigimo pakviesta dirbti juose mokytoja.
Bemokytojaudama Kaune vadovavo Viešajam Lietuvių katalikų knygynui ir skaityklai (įsteigtiems Povilo Januševičiaus), dėstė lietuvių kalbą Šv. Zitos draugijoje, dirbo komitete pirmajam moterų suvažiavimui Kaune surengti, taip pat prisidėjo 1908 m. įkuriant Lietuvių katalikių moterų draugiją. Šioje organizacijoje ji buvo viena pagrindinių darbuotojų. Kartu su Povilu Januševičiumi parengė draugijos įstatus, parašytus vadovaujantis Belgijos, Vokietijos katalikių moterų draugijų įstatais.
Mergaičių namų ūkio mokykloje iki pat Pirmojo pasaulinio karo dirbo mokytoja, bet už tai atlyginimo neėmė. Prasidėjus karui pradėjo dirbti gailestingąja seserimi. Grįžusi jau po nepriklausomybės atgavimo ir radusi suformuotą naująją Lietuvių katalikių moterų draugijos valdybą, prie draugijos daugiau nebeprisidėjo, tik atsidavė gailestingosios sesers darbui iki pat mirties 1926 m.
Feministines pažiūras, moterų judėjimo išmanymą liudija jos straipsniai, spausdinti „Lietuvaitėje“, nors jų nėra ypatingai daug. Ji buvo oficialioji „Lietuvaitės“ (ėjusios 1910–1914 m.) redaktorė ir, matyti, kad redaktoriaujant ji bendradarbiavo su Povilu Januševičiumi, kuris daug rašė straipsnių į šį laikraštį.
Klaus Tipke
Klausas Tipkė  (g. 1925 m. lapkričio 8 d. Bargštete, Žemutinė Saksonija) – vokiečių teisininkas, teisėtyrininkas mokestininkas, Kelno universiteto (KU) profesorius, KU Mokesčių teisės instituto direktorius, Kelno mokesčių teisės mokyklos pradininkas.
Biografija
Paskutinius dvejus Antrojo pasaulinio karo metus pašauktas į Vermachtą, karo metu buvo sunkiai sužeistas. Pasveikęs 3 semestrus studijavo filosofiją ir 8 semestrus teisės mokslus Hamburgo universitete. Išlaikęs antrąjį valstybinį egzaminą, nuo 1954 m. Tipkė dirbo Hamburgo mokesčių inspekcijoje, nuo 1957 m. Hamburgo finansinio teismo teisėjas (to metu buvo jauniausias finansinio teismo teisėjas visoje Vokietijoje).
Teisėjaudamas Tipkė nuo 1957 m. iki 1966 m. dalykiniuose žurnaluose publikavo 80 publikacijų (bendroji mokesčių ir rinkliavų teisė, mokesčių proceso teisė, pajamų mokesčio ir pridėtinės vertės mokesčio teisė). Nuo 1961 m. iki 1963 m. kartu su Heinrich Wilhelm Kruse paskelbė Reicho mokesčių kodekso komentarą. 1966 metais pakviestas dėstyti Kelne, nuo 1967 m. sausio 1 d. Tipkė buvo Kelno universiteto dėstytojas (Armin Spitaler pasekėjas). Tipkės pastangomis Šiaurės Reine-Vestfalijoje mokesčių teisės dalykas tapo savarankišku pasirenkamuoju teisės mokslų studijų dalyku. Greitai mokesčių teisė tapo ir pasirenkamuoju ekonomikos studijų programų dalyku.
1973 metais Tipkė išplėtojo savo skaitomų paskaitų skriptus (konspektus) (paties vadinto sisteminiais mokesčių teisės pamatais), išleistus „der Tipke/Lang“ pavadinimu 19-tame leidime. Mokslinių tyrinėjimų kulminacija – 3 tomų veikalas „Mokesčių teisės sistema“ (Die Steuerrechtsordnung, 1993 m.), paskelbtas praėjus 5 metams nuo paskutinės paskaitos.
1998 m. veikale „Vidinis saugumas ir smurtinis nusikalstamumas“ (Innere Sicherheit und Gewaltkriminalität) nagrinėjo saugumo trūkumus teisinėje valstybėje, antrino antiliberalioms teorijoms dėl kaltės principo atsisakymo; pasisakė dėl „kriminalinės“ saugumo teisės („Kriminal-Sicherheitsrecht“).
Tipkė laikomas mokslininku, kaip niekas kitas gerai suprantančiu sudėtingiausias sąvokas ir galintis „atkoduoti“ sąryšius, beletristiškai dėstyti sausa laikoma temą. Klauso Tipkės mokiniai – prof. Joachim Lang, Vokietijos federalinio finansinio teismo teisėjas Heinz-Jürgen Pezzer, advokatas Harald Schaumburg.
Biobliografija
Kiti darbai – žr. Klauso Tipkės darbai (KU TF tinklalapyje)
Moščino kultūra
Moščino kultūra – IV a. – VII a. archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1888 m. N. Bulyčiovo tirtą Moščino piliakalnį prie Mosalsko, Kalugos sritis.
Arealas
Moščino kultūra buvo paplitusi Rusijos Federacijos Kalugos, Oriolo ir Tulos srityse. Artima Juchnovo kultūrai.
Kultūra
Moščino kultūros žmonės gyveno nedideliuose piliakalniuose, neįtvirtintose gyvenvietėse, stulpinės konstrukcijos pastatuose su atviru židiniu. Kartais naudodavosi Okos genčių paliktomis gyvenvietėmis. Vertėsi žemdirbyste, gyvulininkyste, amatais, juvelyrika – gaminti spalvoto emalio saulės ir mėnulio formos pakabučiai.
Mirusieji laidoti sudeginti. Manoma, Moščino kultūros gyventojų religiniai papročiai buvo artimi žemdirbių papročiams. Moščino kultūra priskiriama baltams – rytų galindų gentims). VIII a. Moščino kultūros žmones išstūmė viatičiai.
Pusiaužiemis
Pusiaužiemis (Kirmėlinė, Kirmių diena, Krikštai, Kumeliuko krikštynos, Viduržiemis) – kalendoriaus taškas, reiškiantis virsmą į naują būseną. Tai pusiaužiemio šventė.
Sakoma, kad šią dieną iš žiemos miego atsibunda meška, barsukas, ežys ir apsiverčia ant kito šono, o gyvatės, kirmėlės, žalčiai atgyja ir šliaužia į namus ragauti valgių (krikštyti).
Krikštyti reiškia pradėti pirmą kartą. Pradžia, tai taškas nuo kurio prasideda ir išeina dvi ar kelios tiesės (kertė prie stalo, kryžkelė, kryžius). Dar viena krikšto reikšmė: gerinti, gardinti, skaninti, tai kaip naujo meto pradžia su pagerėjimo reikšme.
Krikštai buvo bandomi tapatinti su keturiomis bažnytinėmis šventėmis: sausio 6 (Trys karaliai), sausio 25 (Šv. Pauliaus atsivertimas), vasario 2 (Grabnyčios) ir su kilnojamu pusgavėniu.
Mohaukai
Mohaukai (Mohawks) – labai karinga, viena iš irokėzų sąjungai priklausiusių indėnų genčių. Gyveno rytinėje sąjungos dalyje, dabartinės Niujorko valstijos viduryje. Turėjo daug su kitomis gentimis bendrų papročių. Mohaukai, kaip ir kitos irokėzų gentys, buvo pusiau sėslūs. Moterys vertėsi žemdirbyste, o vyrai medžiojo, žvejojo.
Mohaukai save vadino Kaniengehaga – žmonėmis, kilusiais iš titnago, tačiau kiti juos vadino Mohawks – žmogėdromis.
Karai su europiečiais
Pirmąkart mohaukai su europiečiais susirėmė 1609, kada 200 irokėzų, daugiausia mohaukai, kovėsi su Samiuelio de Šampleno vadovaujama ekspedicija. Deja, mūšyje žuvo du irokėzų vadai.
Mohaukai iš olandų kolonistų mainais įsigijo gerų ginklų, išvijo indėnus mohikanus iš Hadsono upės teritorijos ir pavergė munsėjų gentį. Dažnai kariavo su greta gyvenusiomis algonkinų gentimis.
Dalyvavo mohaukai ir europiečių kolonijinių dalybų karuose. Kai anglai nugalėjo olandus, mohaukai prisijungė prie anglų kovoti su prancūzais.
XVIII a. pab. dėl karų ir ligų mohaukų buvo likę apie 500 žmonių.
Mohaukai dabar
Jėzuitų misionieriams pakrikštijus dalį genties, nemažai mohaukų persikėlė į Kohnavagą ir Kvebeką, prie šv. Lauryno upės. Po Amerikos revoliucijos dauguma likusių mohaukų persikėlė į Kanadą, kur lig šiol gyvena jų palikuonys Ontario ir Kohnavago irokėzų rezervatuose.
Dabar mohaukų yra apie 30 000 žmonių. Šie dirba žemės ūkyje, pramonės įmonėse.
Viesturo ordinas
Istorija
1938 m. liepos 12 d. įstatymu, patvirtintu Latvijos prezidento Karlio Ulmanio, 1938 m. rugpjūčio 11 d. buvo įsteigti du valstybiniai apdovanojimai – Viesturo ordinas ir Pripažinimo kryžius.
Viesturo ordinas pavadintas legendinio žiemgalių vado Viesturo garbei ir buvo skirtas apdovanoti vien kariškiams.
Įsteigtas ordinas egzistavo 20 mėnesių. Pirmas apdovanojimas buvo 1938 m. lapkričio 17 d., paskutinis – 1940 m. birželio 13 d. Latviją prijungus prie TSRS ordinas buvo panaikintas. Per 20 mėnesių buvo apdovanoti 3221 žmogus:
2004 m. kovo 24 d. Viesturo ordinas atkurtas kaip Latvijos Respublikos apdovanojimas. Pagal naują ordino statutą juo galima apdovanoti ne tik kariškius, bet ir civilius.
Dabartiniai reikalavimai
Viesturo ordinas skirtas apdovanoti kariškius ir civilius: „už ypatingus karinius nuopelnus, taip pat už ypatingus nuopelnus nacionalinio pasipriešinimo judėjime bei ginant valstybės nepriklausomybę, valstybės saugumo bei viešosios tvarkos palaikymą ir stiprinimą, valstybės sienos gynimą, valstybės ginkluotųjų pajėgų formavimą ir piliečių pilietinės sąmonės ugdymą ruošiant juos tarnavimui savo valstybei bei savo krašto nepalenkiamai gynybai“.
I laipsnio Viesturo ordinu gali apdovanoti po mirties.
Viesturo ordinu gali būti apdovanojami užsienio kariškiai „už nuopelnus apmokant ir ugdant Latvijos ginkluotųjų pajėgų jarius, valstybės saugumo bei viešosios tvarkos palaikymą ir stiprinimą“. Taip pat Viesturo ordinu gali būti apdovanoti kitų valstybių lyderiai, oficialių užsienio valstybių delegacijų nariai bei užsienio valstybių pasiuntiniai „už ypatingus nuopelnus vystant tarpvalstybinius santykius“.
Aprašas
Viesturo ordinas turi:
Ordino ženklai
thumb|250px|right|I laipsnio Viesturo ordino ženklas, už civilius nuopelnus
Iki 1940 m. Viesturo ordinu apdovanodavo tik už karinius nuopelnus, tad kryžius buvo papildytas įstrižai sukryžiuotais auksiniais kalavijais rankenomis žemyn. Civilinis ordino variantas, skirtas apdovanoti už civilius nuopelnus vietoje kalavijų papildytas balto emalio įstrižu Maltos kryžiumi. Ši ordino versija atsirado atkūrus ordiną.
Kryžius mažu auksiniu žiedu tvirtinamas prie Latvijos Didžiojo valstybės herbo pavidalo pakabo. Pakabas žiedu virtinamas prie ordino kaspino.
Ženklo be herbo dydis: I laipsnio – 58 mm (iki 1940 m. – 54 mm), II ir III laipsnių – 52 mm (iki 1940 m. – 49 mm), IV ir V laipsnių– 40 mm.
Kasdien nešiojamos ordino ženklo miniatiūros, rozetės ir juostelės. Jos vienodos visų laipsnių ordinams. Ordino ženklo miniatiūros skersmuo 15 mm, kaspino plotis 13 mm. Pasižymėjimo ženklo miniatiūros skersmuo 12 mm, kaspino plotis 13 m.
Kavalieriai
Kai kurie apdovanotieji Viesturo ordinu:
Mikoluvas
Mikoluvas (silez. Mikołůw) – miestas Silezijoje, pietų Lenkijoje, netoli Katovicų. 39 597 gyventojai (2012 m. duomenys). Ribojasis su Aukštutinės Silezijos metropolitu. Įsikūręs Silezijos aukštumoje. Nuo 1999 m. priklauso Silezijos vaivadijai, prieš tai buvo Katovicų vaivadijoje, o dar anksčiau – Silezijos vaivadijoje. Mikoluvas yra Katovicų miesto, kurio aglomeracijoje gyvena 2,7 mln. žmonių, teritorijoje.
Istorija
Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1222 m. ir yra vienas seniausių Aukštutinė Silezijos miestų. Viduramžiais tapo svarbiu prekybos centru. 1349–1350 m. „juodoji mirtis“ pražudė 33 % miestelio gyventojų. 1433–1443 m. įvyko keli žemės drebėjimai. 1545 m. suteiktos miesto teisės. Dabartinis miestelio pavadinimas pirmą kartą buvo užrašytas 1760 m. 1794 m. gegužės 20 d. gaisro metu sudegė aplink rotušę stovėję pastatai, įskaitant ir pačią rotušę, kurioje buvo saugomi istoriniai dokumentai.
Pagramantalis
Pagramantalis – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje.
Juodaodžiai
thumb|right|200px|Juodaodis (negridas) thumb|right|200px|Juodaodis (australidas) Juodaodžiai – žmonės su tamsia arba su labai tamsia oda. Juodaodžiai paprastai būna vienos iš dviejų didžiųjų rasių – negridų ar australidų – atstovai. Juodaodžių žmonių rasės dažnai jungiamos į vieną grupę – australonegridus. Labai tamsią odą gali turėti ir kai kurių mišrių mažųjų rasių atstovai.
Negridai
Negridai yra kilę iš Afrikos, iš regiono į pietus nuo Sacharos dykumos, tačiau šiuo metu gyvena baveik visame pasaulyje. Negridai ir jų palikuonys sudaro gyventojų daugumą ir daugelyje Karibų jūros salų, daug jų gyvena Brazilijoje, JAV.
Šios rasės žmonių oda yra juoda, nes joje daug melanino, saugančio nuo UV spindulių. Kiti rasės požymiai (plati ir tarsi suplota nosis, tankūs plaukai) taip pat yra prisitaikymas gyventi karšto klimato sąlygomis.
Juodaodžių istorija kolonializmo laikotarpiu
Kolonizacijos metu juodaodžiai buvo verčiami būti darbininkais Naujajame Pasaulyje. Vietiniai gyventojai (indėnai) tam kolonistų nuomone buvo per silpni, be to, jie lengvai nepasidavė, o negridus europiečiams kaip vergus parduodavo pačios to meto vakarų Afrikos valstybės, pavyzdžiui, Ašantis.
Juodaodžių teisės
Juodaodžiai už savo valstybių ribų įvairiomis epochomis buvo diskriminuojami, įvairiose valstybėse jiems teko daug kovoti už lygias teises. Šiuo metu esama šalių, kur juodaodžiams suteikiama net išskirtinė padėtis.
Australidai
Australijos ir Tasmanijos aborigenai (australidai) Australijos ir Tasmanijos kolonizacijos metu patyrė didelę priespaudą, daug jų buvo išnaikinta. Australijos aborigenų teisės tik dabar imamos sulyginti su baltųjų Australijos piliečių teisėmis. Tasmanijos aborigenai, manoma, išmirė apie 1876 m. Iki dabar išlikę tik mišrios rasės jų palikuonių.
Juozas Jaruševičius (1930)
Juozas Jaruševičius (1930 m. lapkričio 26 d. Vėžionys, Nemaniūnų valsčius – 2001 m. kovo 27 d. Vilnius) – Lietuvos teatro ir kino aktorius.
Biografija
Žmona Birutė Didžgalvytė. 1956 m. baigė Lietuvos konservatoriją. 1956-1962 m. vaidino Kapsuko (dabar Marijampolės dramos teatras), 1963-1965 m. Klaipėdos, 1965-1996 m. Jaunimo teatre. Vaidino kino ir televizijos filmuose.
Aleksandras Kristupas Chodkevičius
Biografija
Gimė Kristupo Chodkevičiaus ir Elžbietos Kiškaitės Chodkevičienės šeimoje. Baigęs dvasinius mokslus, 1634 m. įšventintas kunigu ir liepos 2 d. paskirtas Vilniaus kanauninku. Gardino, Ramygalos, Pabaisko ir Anykščių parapijų bei Šv. Kazimiero koplyčios Vilniaus arkikatedroje bazilikoje klebonas. 1648 m. kapitulos deleguotas pasirašė Lietuvos didžiojo kunigaikščio Jono Kazimiero elekcijos aktą.
Palėnis
Palėnis – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Lėno.
Jurgaičiai (Šilutė)
Jurgaičiai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Švėkšnos, prie buvusios Mažosios Lietuvos ribos. Vakariniu pakraščiu teka Ašvos upė, šiauriniu – jos intakas Telšina; iš rytų prieina Kalkiškės, iš vakarų – Parubežės miškai; ribojasi su Inkaklių ir Jomantų kaimais.
miniatiūra|220px|left|Pakelės sodyba miniatiūra|220px|left|Sena troba
Jurgaičiuose yra ekologinis ūkis, Jurgaičių piliakalnis (X-XV a.), Jurgaičių kapinynas (I-XIII a.), senosios kaimo kapinės (jose – gamtos paminklas senas Jurgaičių ąžuolas, kurio skersmuo -1,4 m, aukštis – 25 m).
Istorija
Jurgaičių kaimas minimas 1644 m. Švėkšnos dvaro inventoriuje (6 šeimos). Jurgaičiai pažymėti (užrašas Jurgaiten) 1736 m. J. F. Betgenat Prūsų Lietuva ir 1763 m. Klaipėdos apskrities Prūsijoje išleistuose žemėlapiuose. 1927–1933 m. Jurgaičių kaime veikė pradinė mokykla. Prieš antrąjį pasaulinį karą kaimas iškeltas į vienkiemius. Sovietmečiu Jurgaičiuose buvo „Ašvos“ tarybinio ūkio kiaulių ferma.
Žymūs žmonės
Jurgaičiuose gimė:
Kamariškė
Kamariškė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Kimbartiškės.
Istorija
XX a. pr. įėjo į Novoaleksandrovsko apskritį. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Smalvos valsčius).
Mečetė
thumb|right|[[Sultono Ahmedo mečetė Stambule, Turkijoje]] Mečetė ( – ‘nusilenkimo vieta’) – musulmonų maldos namai. Mečetėje atliekama malda (salatas), mokoma tikėjimo, rengiami tikinčiųjų susitikimai. Mečetę įprastai sudaro maldų salė (haramas) su niša (mihrabas) sienoje į Mekos pusę, sakykla (minbaras), pakyla (daka), nuo kurios skaitomas Koranas. Šalia mečetės dažniausiai statomas (kai kada su ja sujungiamas) minaretas, iš kurio muedzinas kviečia tikinčiuosius melstis.
Pastatas ir papročiai
Mečetę sudaro pats pastatas, kurio vidus yra išklotas kilimais (musulmonai melsdamiesi turi galva paliesti grindis), o vienoje iš sienų yra mihrabas - arka, atgręžta tiksliai į Mekos miestą Saudo Arabijoje. Į šią arką atsisukę žmonės meldžiasi, nes šis miestas islame laikomas šventu.
Į mečetės vidų galima užeiti tik nusiavus batus, merginoms privaloma slėpti plaukus. Šalia mečetės yra patalpa su praustuvais, skirta apsiplauti prieš maldą, nes musulmonai turi melstis švarūs. Senosiose mečetėse šiose vietose yra specialūs tam skirti fontanai arba baseinai.
thumb|right|Afganistano mečetė
Minaretai
Šalia mečetės gali būti bokštas – minaretas, iš kurio žmones muedzinas kviečia melstis. Minaretų gali būti:
Istorija
thumb|right|260px| Hipostilinės mečetės pavyzdys − VIII a. ir vėlesnė [[Didžioji Kairuano mečetė Tunise. Matomas pasiskirstymas tarp vidinio kiemo (dešiniau) ir hipostilės (kolonų salės kairiau). Statinio dešinėje bokštas − minaretas. Centrinį įėjimą į hipostilę žymi kupolinis statinys, kitas kupolas kairiau prie sienos − tai kupolas virš mihrabo]] Mečečių statybos pavyzdžiu tapo pranašo Mahometo namas Medinoje, mieste į šiaurę nuo Mekos. Mečetės pradėtos statyti VII a. Arabijos pusiasalyje atsiradus islamui ir su arabų užkariavimais išplitus Artimuosiuose Rytuose. Užkariautuose miestuose arabų kalifai islamo religinėms reikmėms pritaikydavo jau esančius statinius arba statydavo naujus maldos namus. Ankstyvasis mečečių tipas vadinamas hipostiline mečete. Ją sudarė didelis kiemas, kuriame paprastai galėdavo sutilpti visa miesto vyrų bendruomenė (moterims dalyvauti buvo uždrausta). Kiemą supo dengtų arkadų konstrukcijos ir hipostilė, nukreipta į Mekos pusę. Kadangi islamo šventyklose nebuvo šventikų ir religija neturėjo šventųjų, mečetėse labai silpnai išreikštos ašinės struktūros. Tikinčiojo malda buvo jo asmeninis dialogas su Dievu.
Mečetėse nevykdavo procesijų, ceremonijų, nebūdavo giedama. Šventyklos durų buvo daug ir jos sukomponuotos atsižvelgiant į patogumą, kad tikintieji lengviau ir greičiau galėtų sueiti ir išsiskirstyti. Minbaras (sakykla) buvo paprasta konstrukcija, skirta pamokslui po penktadienio vakaro maldos, mihrabas (niša) žymėjo Mekos pusę mečetės viduje. Žolės patiesalai ir vėliau kilimai dengė mečetės grindis, ant kurių tikintysis galėjo klauptis ir paliesti kakta žemę. Kieme buvo įrengti fontanas arba baseinas rankų ir kojų apsiplovimui prieš maldą. Kiek vėliau prie mečečių pradėti statyti minaretai, kurie žymėjo mečetės vietą ir iš jų muedzinas kvietė tikinčiuosius maldai. Hipostilinės mečetės buvo statomos pagal Mahometo namų Medinoje pavyzdį. Kai kuriose iš jų buvo platforma, vadinama dika, ant kurios muedzinas galėjo balsiai melstis. Vėliau mečetėse sukurtos maksuros − atskiros uždaros patalpėlės, skirtos išimtinai valdovui pasimelsti.
Vidurinėje Azijoje nuo XII a. paplito keturių ivanų − didelių skliautinių nišų kiekvienoje mečetės kiemo vidinėje sienoje − tipas. Su Osmanų imperijos iškilimu XV a. buvo pradėtos statyti mečetės, kuriių maldos salė buvo ne hipostilė, o plati erdvė, uždengta dideliu kupolu, modeliuota pagal bizantinį Sofijos soboro Konstantinopolyje pavyzdį. Osmaniškų mečečių kiemai buvo žymiai mažesnio dydžio nei hipostilinių, nes Osmanų imperijos valdose dažnai lydavo ir atviro kiemo reikmė sumažėjo.
Mečetės Lietuvoje
thumb|right|[[Kauno mečetė]] Lietuvoje yra keturios : Kaune, Nemėžyje, Keturiasdešimtyje Totorių, Raižiuose.
II pasaulinio karo metu, sovietmečiu daug mečečių Lietuvoje sudegė ar buvo sugriautos. Pavyzdžiui, 1968 m. Vilniaus mečetę nugriovė. 1969 m. vietoje mečetės ir senųjų totorių kapinių iškilo Puslaidininkių fizikos institutas.
Košiai II
Košiai II – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Poškakaimio, kairiajame Pelos krante, prie senojo Žemaičių plento.
Vladas Vertelis
Vladas Vertelis (g. 1958 m. liepos 19 d. Rozalime, Pakruojo rajonas) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1985 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę.
1982–1984 m. Šiaulių rajono laikraščio „Leninietis“ jaunesnysis korespondentas, korespondentas, skyriaus vedėjas, redaktoriaus pavaduotojas. 1985–1987 m. Šiaulių statybos tresto savaitraščio „Statyba“ redaktorius, 1987–1990 m. – Šiaulių miesto laikraščio „Raudonoji vėliava“, nuo 1988 m. „Šiaulių naujienos“ atsakingasis sekretorius. 1989–1991 m. bulvarinio pobūdžio laikraščio „Neįdomus momentas“ leidėjas ir redaktorius. Nuo 1990 m. – dienraščio „Šiaulių kraštas“ vyriausiasis redaktorius. Daugiausia rašė politikos temomis.
Užsienio reikalų ministras
Užsienio reikalų ministras – Ministrų kabineto narys, atsakingas už suverenios valstybės vyriausybės užsienio politikos formavimą. Užsienio reikalų ministerija ir jos vadovas daugelyje šalių laikoma antra pagal reikšmę ministrų kabinete po vyriausybės vadovo (ministro pirmininko arba prezidento), koalicinėse vyriausybėse ji skiriama ministro pirmininko pavaduotojui.
Veikla
Užsienio reikalų ministro funkcijos skirtingų šalių ministerijose skiriasi. Klasikinėje parlamentinėje sistemoje užsienio reikalų ministras potencialiai gali turėti didelę įtaką formuojant vyriausybės užsienio reikalų politiką, tačiau, jei vyriausybė yra dominuojama stipraus ministro pirmininko, užsienio reikalų ministro vaidmuo formuojant užsienio politiką gali tapti neesminiu ar tik pagalbiniu. Taip pat užsienio reikalų ministro vaidmuo paprastai yra mažesnis prezidentinėse sistemose, kur dideles galias turi prezidentas.
Užsienio reikalų ministrai tradiciškai taip pat yra atsakingi už daugelį diplomatinių funkcijų, pvz., užsienio šalių lyderių priėmimą ir diplomatinius vizitus į kitas šalis.
Lietuva
Lietuvoje LR užsienio reikalų ministras:
Hipiai
thumb|200px|Šiuolaikinis hipis „[[Vaivorykštės sambūriai|Vaivorykštės sambūryje“ Rusijoje, 2005 m.]] Hipiai – subkultūra, kilusi iš jaunimo judėjimo, prasidėjusio JAV septinto dešimtmečio pradžioje ir paplitusio visame pasaulyje. Pats žodis hipis yra kildinamas iš amerikietiško žodžio hipster, reiškiančio klubus aptempiančias kelnes. Sąvoka pirmą kartą panaudota apibūdinti bytnikus, atsikėlusius į San Francisko Haight-Ashbury rajoną. Šie žmonės neigė tradicinę kultūrą ir gyvenseną, kūrė atskiras bendruomenes, klausė psichodelinio roko, stovėjo seksualinės revoliucijos priešakyje ir vartojo narkotikus (dažniausiai LSD ir kanapes) kaip priemonę savo sąmonei tirti.
1967 metais „Žmonių Sueiga“ (Human Be-In) San Franciske išpopuliarino hipių kultūrą ir privedė iki legendinės „Meilės Vasaros“, vykusios vakarinėje JAV pakrantėje, ir 1969 metais vykusio Vudstoko festivalio rytinėje šalies dalyje. Jungtinėje Karalystėje mobilios „taikos kolonos“ tarsi piligrimai keliavo į nemokamus muzikos festivalius Stounhendže. Judėjimas žymų mastą įgijo ir Meksikoje bei Naujojoje Zelandijoje, tačiau daugiau ar mažiau buvo aptinkamas beveik visur.
Hipių stilius, maniera ir vertybės turėjo didelį poveikį kultūrai, muzikai, televizijai, filmams, literatūrai ir dailei. Jau nuo septinto dešimtmečio pradžios vyraujanti visuomenės dalis įsisavino daugelį hipių kultūros aspektų. Hipių išpažįstamas religinis ir kultūrinis įvairumas susilaukė plačiai nusidriekusio pripažinimo, tokiu būdu Rytų filosofija ir jos dvasinės idėjos pasiekė Vakarų pasaulio auditoriją. Hipių kultūros palikimas šiuolaikinėje kultūroje yra sunkiai aprėpiamas, nes pasireiškia bemaž visur: nuo sveiko maisto iki muzikos festivalių, nuo šiuolaikinių seksualinių papročių iki kibernetinės revoliucijos.
Postal
Postal gali reikšti:
Popiolkai (reikšmės)
Popiolkais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Smirnov (pavardė)
Smirnovas (rus. Смирнов) – rusiška pavardė. Moteriška forma – Smirnova (Смирнова).
1910 m. žinyne „Весь Петербург“ (Visas Peterburgas), kuriame užfiksuota 200 000 pavardžių, pavardė Smirnov pagal dažnį buvo ketvirta (881 žmogus), po Ivanov (1908), Vasiljev (1352), Petrov (1325).
Vėliau Смирного (Smirnovo, kilmininko forma) virto Смирновa (kilmininko forma, rašoma pagal tarimą). O ši vėliau (XVI a.) tapo pavarde pseudovardininko forma Смирнов (Smirnov, vardininkas), kuri imituoja pavardę iš daiktavardžio (pvz., Бобров (Bobrov)). Toks virsmas ištiko visas būdvardinės kilmės pavardes, tik nedaug pavardžių išlaikė senoviškesnę formą su -ово.
Vardas Смирной 'Ramusis' gali būti naudotas pavadinti vaikus, kurie būdavo labai ramūs.
Смирной, kaip ir смиренный, kilę iš 'padaryti saikingu, suminkštinti, nuslopinti', iš  'saikas, matas'.
Huainamdango nacionalinis parkas
Huainamdango nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas šiaurės Tailande, Čiangmajaus provincijoje. Parkas įkurtas 1995 m. rugpjūčio 14 d.
Vieta
Parkas užima 1 247,00 km² plotą ir apima Amfoemaetaengo (Amphoe Mae Taeng), Vianghaengo (Wiang Haeng) ir Maehongsono (Mae Hong Son) apylinkėse.
Flora ir fauna
Huainamdango nacionaliniame parke vyrauja: Iš retų augalų parke sutinkama: rudoji šorėja (Shorea obtusa), shorea siamensis, krausva (Lagerstroemia tomentosa) ir (Lagerstroemia calyculata), kvapioji hopėja (Hopea odorata), aukštasis sparnenis (Dipterocarpus alatus), michelija (Michelia floribunda), raudonasis indenis (Toona ciliata), ailantas (Ailanthus triphysa), alphonsea (Alphonsea glabrifolia), kietavaisė ksilija (Xylia xylocarpa), stambiavaisis koralmedis (Pterocarpus macrocarpus), (Vitex canescens) , bombakmedis (Bombax anceps), Vietnaminė pušis (Pinus merkusii), mangas (Mangifera sp.) Parke gyvena: Azijinis dramblys (Elephas maximus), Indinis zambaras, Malajinis lokys, Indokininis tigras, makakos, mangustas, Malajinė civeta, palminis musangas, šernas, sutinkama daugiau paukščių: storasnapis žaliasis karvelis (Treron curvirostra), pavasarinė kabančioji papūgėlė (Loriculus vernalis), Richardo kalviukas (Anthus richardi), miškinės kurapkos (Arborophila rufogularis), gracula (Gracula religiosa), Hemixos (Hemixos flavala), hypsipetes (Hypsipetes leucocephalus), biulbiuliai (Pycnonotus finlaysoni), erelis ir kt.
Pantoteno rūgštis
Pantoteno rūgštis, B grupės vitaminas. Dipeptidas. Susideda iš aminorūgšties beta – alanino ir dioksimetilsviesto rūgšties. Randama visuose organizmuose.
Savybės
Pantoteno rūgštis tirpsta vandenyje, yra antioksidantas.
Poveikis
Svarbi baltymų, angliavandenių, riebalų apykaitai (skaidymui). Taip pat reikalinga sveikų plaukų augimui.
Poreikis
Žmogaus organizmui per parą reikia 5–10 mg pantoteno rūgšties.
Trūkumas
Trūkumas pasireiškia labai retai, yra šiek tiek dažnesnis senstant. Dėl pantoteno rūgšties stokos organizme prasideda dermatitas, blunka vilnos, plunksnos, slenka plaukai, sutrinka kai kurių organų funkcijos, antikūnių sintezė.
Perteklius
Simptomai nežinomi
Pramislava (Taujėnai)
Pramislava – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 10 km nuo Taujėnų.
Suomijos futbolo varžybos 1998 m.
Suomijos futbolo varžybos 1998 m.
Žvynakiai
Žvynakiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 9 km nuo Lupikų.
Sulavesis
thumb|270px|Indenezijos provincijos Sulavesio saloje Sulavesis (indoneziškai Sulawesi, daugelis europiečių tradiciškai vadina iš portugalų Celebes) – vulkaninės kilmės sala Indonezijoje, tarp Borneo vakaruose, Molukų salų rytuose ir Filipinų šiaurėje. Plotu 11-oji pasaulyje sala: 189 216 km². Šiaurinę salos dalį kerta pusiaujas, kurio juostoje visus metus gausiai lyja. Dėl tokio klimato saloje vyrauja drėgnieji atogrąžų miškai.
Demografija
Islamas įsiskverbė į Sulavesį tik 1630 m. – vėliau negu į kitas Indonezijos salas. Maždaug tuo pat metu į salą atvyko ir krikščionių misionierių. Dėl to Sulavesyje krikščionių yra daugiau (įvairūs šaltiniai nurodo nuo 18 iki 40 % nuo bendrojo tikinčiųjų skaičiaus) negu Javoje ar Sumatroje.
Didžioji dalis gyventojų susitelkę pietvakariuose, Udžung Pandango (Ujung Pandang, anksčiau Makassar) mieste, taip pat šiaurėje aplink Manadą (Manado; oro uostas). Etniškai gyventojai sudaro skirtingas grupes – pietvakariuose anksčiau buvusios karingos makasarų (?) ir bugių (?) tautos, salos viduryje – toraja gentis, labai dominanti turistus, minhasa gentis šiaurėje (daugiausiai krikščionys, kultūra artimi filipiniečiams).
Maždaug 50 metų tiestas kelias sujungė salos administracinį centrą Udžung Pandangą su Manadu šiaurėje (Trans-Sulawesi-Highway).
Istorija
1512 salas aplankė portugalai. 1530 minima Gova karalystė (centras – Makasaras) pietuose, kuri užkariavo aplinkines teritorijas. Sala buvo olandų įtakoje, bugiai 1902–1906 maištavo.
God Forgives, I Don't
God Forgives, I Don’t – penktasis studijinis amerikiečių reperio Rick Ross albumas, išleistas 2012 m. liepos 30 d. Albume dainas kartu atlieka tokie reperiai, kaip Dr. Dre, Jay-Z, Drake ir kiti. Albumas susilaukė teigiamų kritikų įvertinimų ir, per pirmąją savaitę JAV pardavus 218 tūkstančių kopijų, debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, tapdamas ketvirtuoju atlikėjo įrašu, pasiekusiu šią viršūnę.
2013 m. vykusiuose „Grammy“ apdovanojimuose „God Forgives, I Don’t“ buvo nominuotas geriausio repo albumo kategorijoje, tačiau nusileido Drake albumui „Take Care“.
Gintaras Kvitkauskas
Gintaras Kvitkauskas (g. 1967 m. sausio 3 d. Varėnoje) – buvęs Lietuvos futbolininkas, saugas.
Biografija
Žaidė Žalgiris Vilnius meistrų komandoje, vėliau išvažiavo į Uzbekiją, Ukrainą. Žaidė Lietuvos rinktinėje.
Svajonė (cirkas)
„Svajonė“, puoselėdama mėgėjišką cirką, 2002 m. Radviliškyje organizavo respublikinį mėgėjų cirkų festivalį „Cirkas XXI a.“, 2003 ir 2004 m. – tarptautinį.
Liaudies cirko „Svajonė“ pasiekimai:
Pakamšai
Pakamšai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Šipliškės valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietryčius nuo Šipliškės, apie 19 km į šiaurės rytus nuo Suvalkų ir 123 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Walter Benjamin
Valteris Benjaminas (, 1892 m. liepos 15 d. – 1940 m. rugsėjo 27 d.) – žydų kilmės Vokietijos filosofas, literatūros kritikas, fotografijos istorikas, estetikos tyrinėtojas. Marksizmą savitai perpynė su žydų misticizmu Vokietijos idealizmu ir romantizmu. Benjaminas padarė didelę ir ilgalaikę įtaką estetikos teorijai, literatūros kritikai, ir istoriniam materializmui. Priskiriamas Frankfurto mokyklai meno sociologijos srityje.
Vienas žinomiausių jo darbų yra „Meno kūrinys jo reprodukuojamumo epochoje“ (1936). Jo didžiausi, kaip literatūros kritiko, straipsniai apie Šarlį Bodlerą, Johaną Volfgangą fon Gėtę, Francą Kafką, Karlą Krauzą, Nikolajų Leskovą, Marselį Prustą ir Robertą Valserį. 1940-taisiais, būdamas 48-erių, Benjaminas nusižudė Portbou mieste, ties Prancūzijos–Ispanijos siena, bėgdamas nuo nacių. Nors esant jam gyvam, jo darbai nesulaukė didelio populiarumo, tačiau prabėgus 10 metų po jo mirties, straipsniai buvo pradėti vertinti.
Ankstyvasis gyvenimas ir išsilavinimas
Benjaminas ir jaunesnieji brolis Džordžas (1895–1942) bei sesuo Dora (1901–1946), gimė pasiturinčioje verslininkų šeimoje Berlyne, Vokietijos imperijoje (1871–1918). Tėvas, Emil Benjamin, dirbo banke Paryžiuje, tačiau vėliau buvo perkeltas iš Prancūzijos į Vokietiją. Benjamino dėdė Vilhelm Stern (1871–1938) buvo garsus Vokietijos vaikų psichologas, kuris sukūrė Intelekto koeficiento (IQ) koncepciją, o pusbrolis Günther Anders (1902–1992) Vokietijos filosofas ir anti-branduolinės energijos aktyvistas. 1902-aisiais, dešimtmetis Valteris buvo užrašytas į Kaiser Friedrich mokyklą Šarlotenburge; kur įgijo vidurinį išsilavinimą. Valteris Benjaminas buvo silpnos sveikatos, todėl 1905-aisiais jo šeima jį išsiuntė į Hermann-Lietz-Schule Haubinda, privačią mokyklą Tiuringijos žemėje, dvejiems metams; 1907-aisias, sugrįžus į Berlyną, jis tęsė savo mokslus Kaiser Friedrich mokykloje.
1912-aisiais, būdamas dvidešimties, jis įstojo į Freiburgo universitetą, bet vasaros semestro pabaigoje, sugrįžo į Berlyną, ir perstojo į Berlyno laisvąjį universitetą kur tęsė filosofijos studijas. Ten Benjaminas susipažino su sionizmo idėjomis, kurios nebuvo jo liberalaus auklėjimo dalimi. Šis susidūrimas leido jam suformuoti savo idėjas apie Judaizmą. Benjaminas atsiribojo nuo politinio ir nacionalistinio sionizmo, vietoje to vystė savo paties mąstymą, kurį vadino „kultūriniu sionizmu“ – tai požiūris, kuris pripažįsta ir skatina Judaizmą bei žydiškas vertybes. Benjaminas yra sakęs „Mano gyvenimo patirtis privedė prie šių įžvalgų: žydai atstovauja dvasinį elitą… Tačiau pats didžiausias Judaizmo barjeras yra būtent dvasinis“. Tai buvo pozicija, kuria Benjaminas vadovavosi visą savo gyvenimą.
Išrinktas Laisvosios studentų sąjungos (Freie Studentenschaft) prezidentu, Benjaminas parašė straipsnį kritikuodamas švietimo ir bendrosios kultūros pokyčius. Kai nebuvo perrinktas studentų atstovybės prezidentu, jis sugrįžo į Breisgau Freiburgo universitetą, su specialiu dėmesiu Heinrich Rickert paskaitoms.
1917-aisiais buvo perkeltas į Berno universitetą; ten susipažino su Ernst Bloch, ir Dora Sophie Pollak (mergautinė pavardė Kellner) (1890–1964), kurią vėliau vedė. Jie susilaukė sūnaus Stefan Rafael (1918–1972). 1919-aisiais Benjaminas įgijo filosofijos daktaro laipsnį parašęs disertaciją Menotyros koncepcija Vokietijos romantizme (Begriff der Kunstkritik in der Deutschen Romantik). Vėliau, negalėdamas išlaikyti savęs ir šeimos, jis sugrįžo į Berlyną ir apsistojo pas savo tėvus. 1921-aisiais jis išleido straipsnį „Smurto kritika“ (Kritik der Gewalt). Tuo metu Benjaminas pirmą kartą susipažino su Leo Strauss, ir išlaikė savo susižavėjimą jo gyvenimo darbais.
Karjera
1923-iaisias, kai buvo įkurtas Socialinių tyrimų institutas (Institut für Sozialforschung), kuris vėliau tapo Frankfurto mokyklos šaknimis, Benjaminas išleido Charles Baudelaire, Tableaux Parisiens. Tuo metu jis susipažino su Theodor Adorno ir Georg Lukács, kurio knyga „The Theory of the Novel“ (1920) padarė didžiulę įtaką filosofui. Tuo tarpu, infliacija Veimaro Respublikoje, kaip Pirmojo pasaulinio karo padarinys, sukėlė sunkumo Benjamino tėvui Emiliui Benjaminui ir toliau išlaikyti sūnaus šeimą. 1923-ųjų pabaigoje jo geriausias draugas Gershom Scholem persikėlė į Palestiną, valstybę, britų prižiūrimoje teritorijoje Artimuosiuose Rytuose; nepaisant nuolatinių kvietimų, jam nepavyko įtikinti Benjamino (ir jo šeimos) palikti Europą ir persikelti į Artimuosius Rytus.
Po metų, 1925-aisiais, Benjaminas atsiėmė disertaciją, bijodamas galimo atmetimo. Dirbdamas su Franz Hessel (1880–1941) jis išvertė pirmąją „Prarasto laiko paieškose“ (À la Recherche du Temps Perdu) pagal Marselį Prustą dalį. Kitąmet, 1926-taisiais, jis pradėjo rašyti straipsnius Vokietijos laikraščiui „Frankfurter Zeitung“ ir „Die Literarische Welt“; tai suteikė jam pakankamai pajamų gyventi Paryžiuje keletui mėnesių. 1926-tųjų gruodį (metais, kai jo tėvas, Emil Benjamin, mirė) Valteris Benjaminas nuvyko į Maskvą susitikti su Asja Lācis ir rado ją sergančią sanatorijoje.
1927-aisiais jis pradėjo Arkados projektą (Das Passagen-Werk), jo nepabaigtą magnum opus, studiją apie XIX amžiaus Paryžiaus gyvenimą. Tais pačiais metais jis susitiko su Gershom Scholem Berlyne, patį paskutinį kartą, ir aptarė emigraciją iš kontinentinės Europos (Vokietijos) į Palestiną. 1928-aisiais jis ir Dora padarė pertrauką savo santykiuose (jie išsiskyrė po dvejų metų); tais pačiais metais jis išleido „Vienpusio eismo gatvė“ (Einbahnstraße), ir savo habilitacijos disertaciją „Vokiečių tragedijos kilmė“ (Ursprung des Deutschen Trauerspiels). 1929-aisiais jis pradėjo savo akademinę karjerą kaip instruktorius Heidelbergo universitete.
Tremtis ir mirtis
thumb|150px|Walter Benjamin butas Paryžiuje rue Dombasle (1938–1940) 1932-aisiais, per suirutę prieš Adolfui Hitleriui tampant Vokietijos kancleriu, Walter Benjamin paliko Vokietiją ir persikėlė į Ispanijos salą Ibisą keliems mėnesiams; vėliau į Nicą, kur apsvarstė savižudybės galimybę. Suvokdamas socialinę – politinę ir kultūrinę Reichtago gaisro (1933 m. vasario 27 d.) reikšmę kaip nacių visiškos galios įsigalėjimą Vokietijoje. O vėlesnis manifestas – žydų persekiojimas, jis persikėlė į Paryžių, bet prieš tai atliekant, jis siekė prieglobsčio Svendborge, Bertolto Brechto namuose, bei Sanreme, kur gyveno jo buvusi žmona Dora.
Kai jam baigėsi pinigai, Benjaminas bendradarbiavo su Maksu Horkheimeriu, ir gavo lėšų iš socialinių tyrimų instituto. Paryžiuje jis susipažino su vokiečių menininkais ir intelektualais, pabėgėliais iš Vokietijos; jis susidraugavo su Hannah Arendt, rašytoju Hermann Hesse ir kompozitoriumi Kurt Weill. 1936-aisiais išleista pirmoji „Meno kūrinys techninio jo reprodukuojamumo epochoje“ (L'œuvre d’art à l'époque de sa reproduction méchanisée) versija prancūzų kalba, socialinių tyrimų instituto žurnale „Zeitschrift für Sozialforschung“ pagal Max Horkheimer.
1937-aisiais, kai Benjaminas dirbo ties „Antrosios imperijos Paryžius Baudelaire kūryboje“ (Das Paris des Second Empire bei Baudelaire), susipažino su Georges Bataille (kam jis vėliau patikėjo Arcades Project rankraštį), ir prisijungė prie Sociologijos koledžo. 1938-aisiais jis paskutinį kartą aplankė Bertoltą Brechtą, kuris buvo ištremtas į Daniją. Tuo tarpu Vokietijos naciai atiminėjo Vokietijos žydų pilietybes; būdamas be pilietybės, Benjaminas buvo suimtas Prancūzijos valdžios ir įkalintas trims mėnesiams kalėjimo stovykloje netoli Nevero, centrinėje Burgundijoje.
Šis istorinis įrašas parodo, kad jis saugiai kirto Prancūzijos–Ispanijos sieną ir atvyko į pajūrio miestą Portbou, Katalonijoje. Franco vyriausybė atšaukė visas tranzitines vizas ir įsakė Ispanijos policijai sugražinti žmones į Prancūziją, įskaitant žydų pabėgėlių grupę, prie kurios prisijungė ir Benjamin. Tai buvo pasakyta Ispanijos policijos, kad jis bus deportuotas į Prancūziją, kas sugriovė Benjamin planus nukeliauti į Jungtines Amerikos Valstijas. Tikėdamasis būti perduotas į nacių rankas, Walter Benjamin nusižudė perdozuodamas morfino tablečių 1940 m. rugsėjo 25 d. naktį, kol buvo apsistojęs Hotel de Francia; oficialūs Portbou miesto įrašai laiko 1940 m. rugsėjo 26 d., kaip oficialią jo mirties datą. Benjamin kolega Arthur Koestler, taip pat palikdamas Europą bandė nusižudyti, perdozuodamas morfino tablečių, tačiau išgyveno. Benjamin brolis Georg buvo nužudytas Mauthausen-Gusen koncentracijos stovykloje 1942-aisiais. Nepaisant jo savižudybės, Benjamin buvo palaidotas pašventintoje Romos katalikų kapinių dalyje.
Kitiems iš jo grupėms buvo leista keliauti kitą dieną ir saugiai pasiekė Lisaboną rugsėjo 30 d.. Hannah Arendt, kuri kirto Prancūzijos–Ispanijos sieną į Portbou po kelių mėnesių, perdavė Theses rankraštį Teodorui Adornui. Kitas, pabaigtas rankraštis, kurį Benjamin nešiojosi savo lagamine, pradingo po jo mirties ir niekad nebuvo atgautas. Kai kurie kritikai teigia, kad tai buvo pabaigtas Arcades Project; tai yra mažai tikėtina, kadangi autoriaus darbo pabaigimo planai pakito po kritikos, išgirstos iš Adorno.
Briuselio kopūstas
Briuselio kopūstas (Brassica oleracea var. gemmifera) – bastutinių (Brassicaceae) šeimai priklausanti daržovė. Augalas dvimetis. Stiebas vidutinio aukščio. Dauguma lapų susitelkę jo viršutinėje dalyje. Visų lapų pažastyse susidaro nedidelės gūželės, naudojamos maistui. Derlingumas – 4-5 t/ha. Derlių duoda po 90-180 d. po sodinimo.
Walter Benjamin
Mintys
Valteris Benjaminas daug susirašinėjo su Theodor Adorno ir Bertolt Brecht, bei buvo finansuojamas Frankfurto mokyklos vadovaujant Adorno ir Horkheimer, net iš Niujorko rezidencijos. Didžiausią įtaką jo mąstymams darė – Brechto Marksizmas, Adorno kritinė teorija, Gerschom Scholem žydų misticizmas—buvo pagrindinis jo darbas, nors jų filosofiniai skirtumai liko neišspręsti. Be to, kritikas Paul de Man teigė, kad Benjaminas raštų intelektinis asortimentas dinamišku srautu juda tarp šių intelektiniu tradicijų, išverčiant kritiką per sugretinimus; pavyzdinė sintezė atsispindi „Tezės apie filosofijos istoriją“ (Theses on the Philosophy of History).
„Tezės apie filosofijos istoriją“
thumb|right|185px|[[Paul Klee 1920 piešinys Angelus Novus, kurį Benjaminas palygino su „istorijos angelu“]] „Tezės apie filosofijos istoriją“ dažnai laikomas paskutiniu Benjamino pabaigtu darbu, kuris, anot Adorno, buvo baigtas 1940-tųjų pavasarį. Socialinių tyrimų institutas, kuris persikėlė į Niujorką, išleido Theses pagerbiant Benjaminą 1942-aisiais. Margaret Cohen knygoje „Cambridge Companion to Walter Benjamin“ rašė: „Istorijos koncepcijoje“ (Concept of History) Benjaminas taip pat atsigręžė į žydų misticizmą, įkvėptas Kabalos įsakymų, kad švento žmogaus darbai žinomi kaip Tikkun. Pasak Kabalos, Dievo atributai kažkada buvo laikomi stikliniuose induose, užteršti blogio, ir šie indai, nuolat duždavo, išliedami savo turinį į keturis pasaulio kraštus. Tikkun buvo procesas, surenkant šiuos fragmentus, su viltimi, kad juos bus galima sudėti į visumą. Benjaminas sujungė tikkun su siurelizmo idėja, kaip išsivadavimo atėjimas per atleidimą.
Šioje esė, Benjamino garsioji devintoji tezė sunkiai suderinama su Progreso idėja dabartyje su akivaizdžiu praeities chaosu: Klee paveikslas pavadintas Angelus Novus vaizduoja angelą, ieškantį kelio pasitraukti nuo to, apie ką nuolatos svarsto. Jo akys spokso, jo burną – pražiota, jo sparnai – išskleisti. Štai kaip yra įsivaizduojamas istorijos angelas. Jo veidas – atsuktas į praeitį. Kur mes įžvelgiame įvykių grandinę, jis mato vieną katastrofą, kuri lupa nuolaužą po nuolaužos ir meta jam po kojomis. Angelas norėtų pasilikti, pažadinti mirusiuosius ir atkurti viską, kas buvo sugriauta. Bet audra pučia iš rojaus; ji pagavo jo sparnus su didžiule jėga, kad angelas nebegali jų suskleisti. Audra neišvengiamai stumia jį į ateitį, kur atsukta jo nugara, kol nuolaužų krūva prieš jį auga link dangaus. Ši audra yra tai ką mes vadiname – progresu.
Paskutinė pastraipa apie žydų kelionę su Mesiju suteikia paskutinį šiurpų akcentą Benjamino darbui, su šia kultūros tema, griovimas, žydų palikimas ir kova tarp žmonijos ir nihilizmo. Jis pakelia užtvarą keliose skirtingose Judaizmo šakose, bandant nustatyti metus, kada Mesijas atvyks į mūsų pasaulį ir parodo, kad tai nepadaro žydo nesidominčiu ateitimi „kiekviena sekundė yra ankšti vartai per kuriuos Mesijas gali įžengti“.
„Vokiečių tragedijos kilmė“
„Vokiečių tragedijos kilmė“ (Ursprung des deutschen Trauerspiels, 1928), yra kritinė studija apie vokiečių barokinę dramą, taip pat ir apie politinį ir kultūrinį Vokietijos klimatą per kontrreformaciją (1545–1648). Benjaminas pristatė darbą Frankfurto universitete 1925-aisiais metais kaip (po doktorantūrinę) disertaciją, turėjusią užtarnauti jam habilituoto daktaro (laipsnį), leisiantį jam tapti decentu Vokietijoje.
Frankfurto universiteto profesorius Schultz laikė „Vokiečių tragedijos kilmę“ netinkamą jo germanistikos departmentui, ir perdavė jį estetikos departamentui (meno filosofijos), vertintojai, kaip ir tikėtasi, atmetė Benjamino darbą. Universitetas oficialiai patarė atsiimti „Vokiečių tragedijos kilmę“ kaip habilitacijos disertaciją, norint išvengti formalaus atmetimo ir viešo pažeminimo. Jis paklausė patarimo ir po trejų metų, 1928-aisiais, jis išleido „Vokiečių tragedijos kilmę“ kaip knygą.
Rašymo stilius
Susan Sontag teigė, kad Valterio Benjamino kūriniuose, sakiniai nėra išdėstyti įprastai, jie neveda vienas į kitą ir netęsia jokios supratimo linijos, tarsi kiekvienas sakinys „turi pasakyti viską prieš tai kol sekantis sakinys, atims nuo jo žvilgsnį“, „sustabdyto laiko baroko“ rašymo stilius. „Jo didžiosios esė, atrodo, baigiasi pačiu laiku, prieš joms susinaikinant“. Benjamino rašymo stiliaus sunkumas labai svarbus jo filosofinis projektas. Sužavėtas sąvokos nuorodomis, jo tikslas, vėlesniuose darbuose, buvo panaudoti intertekstualumą, norint atskleisti praeities aspektus, kurie negali ir neturėtų būti suprasti be gilesnio, vientiso istorinio suvokimo.