cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anna Louise Strong
Žurnalistinė veikla
1916 m. (tais pačiais metais A. Strong buvo išrinkta į mokyklos tarybą) įvyko Evereto žudynės (taip pat vadinamos „Kruvinuoju sekmadieniu“). A. Strong buvo pasamdyta dienraščio „New York Post“, kad rašytų apie kruvinus konfliktus tarp IWW (Industrial Workers of the World 'Pasaulio pramonės darbininkai'), dar vadinamais „Wobblies“ ('Pasiutėliai') ir ginkluotos armijos, kurią pasamdė Evereto malūnų savininkai, norėdami apginti miestą nuo sukilėlių darbininkų. Įvykių pradžioje A. Strong buvo nešališka stebėtoja, bet greitai tapo aistringa ir aiški sukilusių darbininkų teisių gynėja bei jų interesų atstovė.
Pacifistinės „Pasiutėlių“ pozicijos ir sukilimai baigėsi Sietlo kontorose dirbančiųjų žmonių masiniais areštais. Vienas tų žmonių buvo kontoroje mašinėle spausdinanti Luiza Olivereau, kurią suėmė, kai ji siuntė mimeografinį aplinkraštį pašauktiems atlikti karo prievolės, kuriame įtikinėjo apsvarstyti galimybę, atsisakyti tarnauti kariuomenėje. 1918 m. A. Strong teisme gynė L. Olivereau pusę, tačiau aktyvistė buvo apkaltinta antivyriausybine agitacija, pripažinta kalta ir uždaryta į kalėjimą.
A. Strong ėmė viešai ir glaudžiai bendradarbiauti su miesto darbininkų dienraščiu „The Union Record“, kuriame dažniausiai buvo rašomi darbininkiją aukštinantys straipsniai, remiama naujoji sovietinė valdžia. 1919 m. vasario 6 d. (dvi dienos prieš 1919 m. visuotinį Sietlo streiką) A. Strong savo redakciniame straipsnyje pareiškė: ''„Mes ruošiamės didžiausiam žingsniui, kuris bus žengtas šalies darbininkų. Ir neaišku, kuo tas žingsnis gali pasibaigti!“''. Streikas apėmė visą miestą ir išsilaikęs keturias dienas baigėsi, kaip buvo prasidėjęs – taikiai, nepasiekus tiksliai neapibrėžtų pagrindinių tikslų.
Patirtis Rytų Europoje
Neturėdama svarbių pareigų JAV A. Strong pasinaudojo savo draugo Linkolno Stefenso patarimu ir 1921 m. nukeliavo į Lenkiją ir Rusiją. Po šias šalis moteris keliavo kaip religinės organizacijos „American Friends Service Committee“ (AFSC) korespondentė. Kelionės tikslas buvo suteikti visokeriopą pagalbą Volgos regiono bado aukoms. Po vienerių metų A. Strong ėmė darbuotis kaip Maskvos korespondentė Tarptautinėje naujienų tarnyboje (International News Service). Daugelis Europoje atliktų tyrimų ir stebėjimų A. Strong įkvėpė rašyti ne tik žurnalistinius kūrinius. Keletas jos darbų pavyzdžių: 1924 m. parašytas darbas „The First Time in History“ (Pirmą kartą istorijoje), kuriam įžangą parašė Levas Trockis, ir 1925 m. parašytas darbas pavadinimu „Children of Revolution“ (Revoliucijos vaikai).
Ilgiau likusi Rytų Europoje A. Strong tapo entuziastinga socializmo gynėja naujai suformuotoje Sovietų Sąjungoje. 1925 m., kol visoje SSRS vyko Naujosios ekonominės politikos plėtojimas, A. Strong grįžo į JAV ir ten stengėsi įtikinti daugelį įtakingų verslininkų investuoti į Sovietų Sąjungos pramonę. Šiuo periodu moteris daug ir dažnai skaitė paskaitas įvairiose JAV mokslo įstaigose, ir pagarsėjo kaip „minkštų žinių“ apie Sovietų Sąjungą specialistė (pavyzdžiui: Kaip gauti apartamentus SSRS?).
Kelionių įspūdžių aprašymai
1920 m. pabaigoje A. Strong keliavo po Aziją, išnaršė Kiniją. Keliaudama ji susidraugavo su tada buvusiomis svarbiomis politinėmis figūromis Kinijoje – Sun Čingling ir Džou Enlai. A. Strong kelionių įspūdžiai virsdavo knygomis: „China’s Millions“ (1928 m.), „Red Star in Samarkand“ (1929 m.). 1930 m. ji grįžo į Maskvą ir padėjo įkurti „Moscow News“, pirmąjį laikraštį anglų kalba Sovietų Sąjungos sostinėje. Moteris metus laikraštyje pradirbo vyriausiąja redaktore, vėliau rašė apybraižas. Gyvendama Sovietų Sąjungoje A. Strong susižavėjo sovietine valdžia ir parašė daug knygų, šlovinančių ją: „The Soviet Conquer Wheat“ (1931 m.), atnaujinta knygos „China’s Millions: The Revolutionary Struggles from 1927 to 1935“ versija (1935 m.), populiarioji autobiografija „I Change Worlds: the Remaking of an American“ (1935 m.), „This Soviet World“ (1936 m.) ir „The Soviet Constitution“ (1937 m.).
1936 m. A. Strong grįžo į JAV. Užsidarius savyje, liūdna ir kenčianti dėl pasikeitusių politinių aplinkybių Sovietų Sąjungoje („Didysis valymas“) ji toliau rašė pagrindiniuose periodiniuose leidiniuose – „The Atlantic Monthly“, „Harper’s“, „The Nation“ ir „Asia“. Po kelionės į Ispaniją, A. Strong parašė knygą „Spain in Arms“ (1937 m.), po išvykos į Kiniją gimė naujas kūrinys pavadinimu „One Fifth of Mankind“ (1938 m.). 1940 m. buvo publikuota A. Strong knyga „My Native Land“. Knygą „The Soviets Expected It“ (1941 m.) ir romaną „Wild River“ (1943 m.) moteris parašė būdama Rusijoje. Kitos A. Strong knygos: „Peoples of the U.S.S.R.“ (1944 m.), knyga „I Saw the New Poland“ (1946 m.) parašyta, remiantis patirtais žurnalistės įspūdžiais, stebint kaip Raudonoji Armija okupuoja Lenkiją. Dar trys A. Strong knygos apie Kinijos komunistų partiją Kinijos pilietinio karo metu taip pat tapo labai populiarios.
Keliaudama po didžiulę, daugiatautę Sovietų Sąjungą A. Strong aplankė daug įvairių kraštų ir miestų: Ukrainą, Kuznetską, Stalingradą, Kijevą, Sibirą, Centrinę Aziją, Uzbekistaną ir daug daugiau. Žurnalistė dar keliavo po Lenkiją, Vokietiją ir Didžiąją Britaniją. Sovietų Sąjungoje A. Strong susipažino su J. Stalinu, V. Molotovu ir daugeliu kitų valdžios pareigūnų. Interviu žurnalistė ėmė iš fabrikų darbininkų, ūkininkų, paprastų piliečių.
1950 m. pabaigoje A. Strong susitiko su W. E. B. DuBois, kuris lankė komunistinę Kiniją, domėjosi „Didžiojo šuolio“ ekonomine programa. Nei vienas jų nepritarė kritikai, jog „Didysis šuolis“ yra susijęs su milžinišku nepritekliumi Kinijoje. A. Strong parašė knygą pavadinimu „When Serfs Stood Up in Tibet“. Knygos turinys buvo paremtas pačios žurnalistės išgyvenimais ir stebėtų įvykių, kaip Kinija veržiasi į Tibetą, aprašymais.
A. Strong, iš dalies bijodama prarasti pasą, turėjo dažnai grįžti į JAV. Tačiau ilgainiui apsigyveno Kinijoje. Ten ji gyveno iki pat savo mirties (1970 m.). Iš Kinijos žurnalistė rašė reportažus bendru pavadinimu „Letter from China“ („Laiškas iš Kinijos“). Gyvendama toje šalyje A. Strong artimai bendravo su Džou Enlai ir buvo pažįstama su Mao Dzedungu. Žurnalistė Kinijoje gyveno Italijos pasiuntinybės pastate, kuris buvo paverstas dideliu butų kompleksu. Jame buvo sutinkami garbingi užsienio svečiai. Šis namas buvo taip pat paskirtas ilgą darbo stažą turintiems garbingiems asmenims. Naujosios Zelandijos valstybės tarnautojas Gerald’as Hensley pasakojo, kad jis 1973 m. aplankė Rewi Alley. Rašytojas gyveno geriausiuose apatinio aukšto apartamentuose. Priešais jį buvo butas, paskirtas A. Strong iki mirties. Praėjus šiek tiek laiko, R. Alley persikraustė į buvusį žurnalistės būstą. Po A. Strong mirties daug daugiau žmonių persikėlė į minėtąjį butų kompleksą.
Įtarimai
„Venonos“ projekte, kaip teigė Harvey Klehr ir John Earl Haynes, A. Strong galėjo būti minima sovietų sugalvotu slapyvardžiu „Lira“. Šitokio žymėjimo tikrumas yra labai problematiškas ir abejotinas. Buvo visai tikėtina, kad A. Strong sovietams galėjo papasakoti, kas vyksta JAV. Tačiau nei jos publikuoti darbai, nei FTB failai apie ją negalėjo įrodyti, kad moteris buvo slapta agentė, kaip, pavyzdžiui, Kim’as Philby. 1949 m. A. Strong buvo suimta Sovietų Sąjungoje, įtariant, jog ji yra JAV šnipė. Šis įvykis visiškai sugriovė mitą, jog A. Strong buvo komunistų slaptoji agentė.
Antrojo pasaulinio karo metu, Raudonajai armijai kovojant prieš Hitlerio Vokietiją (Trečiasis Reichas), A. Strong kartu su frontu ėjo paskui karius pro Varšuvą, Lodzę ir Gdanską. Dėl per daug atvirai reiškiamų simpatijų Kinijos komunistų partijai 1949 m. žurnalistė Maskvoje buvo areštuota ir apkaltinta šnipinėjimu. 1959 m. moteris grįžo į Sovietų Sąjungą. Bet vėliau A. Strong apsigyveno Kinijoje ir gyveno ten iki mirties.
Santuoka ir palikimas
1932 m. A. Strong ištekėjo už vieno Sovietų Sąjungos pareigūno, aktyvaus socialisto Joel‘o Shubin‘o. J. Shubin‘as, panašiai kaip ir jo žmona, buvo žmogus, labai atsidavęs darbui ir komunistų partijai. Abu sutuoktiniai visą laiką turėjo daug asmeninių, profesinių įsipareigojimų, daug dirbo, todėl kartu praleisdavo labai mažai laiko. Paskutiniais J. Shubin‘o gyvenimo metais (mirė 1942 m.), jie kartu būdavo itin dažnai. Tačiau vyro mirties akimirką A. Strong buvo toli išvažiavus.
A. Strong pažiūroms ir gyvenimui didelę įtaką turėjo komunistai, ypatingai Marksistai-Leninistai, kilę iš Maoizmo tradicijų. Žurnalistės straipsniai apie gyvenimą ir visuomenę padėjo Sovietų Sąjungos ir Kinijos komunistams išgryninti savo politinę ideologiją, suvokti, kuo yra grindžiamas visuomenės egzistavimas. A. Strong ir kitų po ja dirbusių žurnalistų dėka, buvo sėkmingai paneigti daugelis klaidingų teiginių apie Sovietų Sąjungą ir Kiniją, kuriuos skleidė kapitalistai ir kiti antikomunistai.
Juozas Šarkus
Biografija
1964 m. baigė Šiaulių politechnikumą, 1973 m. baigė Kauno politechnikos institutą, 1982 m. baigė TSRS Mokslų Akademijos Ekonomikos instituto aspirantūrą Maskvoje. Apgynė naujų technologijų ir investicijų ekonomikos srities disertaciją, įgijo ekonomikos mokslų daktaro mokslinį laipsnį.
Dirbo mėsos ir pieno pramonės ministerijos statybos remonto valdybos Šiaulių baro viršininku, kitose statybos organizacijose. 1996–2003 m. UAB KRT, UAB „Trigeris“ valdybos pirmininkas, UAB „Levitel“ direktorius, Tarptautinės konsultacinės investicinės kompanijos „Convest“ prezidentas, UAB „Tele2“ valdybos narys, konsultantas, „Cullen International SA“ projektų vadovas Lietuvoje.
Vilniaus Rotary klubo narys. Buvo asociacijos Infobalt viceprezidentas, Ūkio ministerijos Verslo plėtojimo tarybos narys, Nacionalinės smulkaus ir vidutinio verslo konfederacijos Verslininkų tarybos pirmininkas.
1995 m. Lietuvos centro sąjungos, 2003–2006 m. Liberalų ir centro sąjungos, nuo 2006 Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio narys. 2000–2003 m. ir nuo 2011 m. Druskininkų savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Janina, vaikai Mindaugas ir Laimonas. . Lietuvos Rotary komiteto pirmininkas, Lietuviškos pirties bičiulių draugijos steigėjas.
Gintaris Kaklauskas
Gintaris Kaklauskas (g. 1959 m. balandžio 20 d. Kaune) – Lietuvos statybos inžinierius, habilituotas technologijos mokslų daktaras, profesorius.
Biografija
Brolis Artūras Kaklauskas. 1982 baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą. 2000 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Nuo 1982 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (1991–1996 m. – Vilniaus technikos universitetas, nuo 1996 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas,, nuo 2001 m. Tiltų ir specialiųjų statinių katedros vedėjas, nuo 2000 m. profesorius. 1992 m. stažavo Alborgo universitete (Danija), 1996 m. – Ilinojaus universitete Urbanoje (kviestinis profesorius), 2002–2003 m. – Danijos technikos universiteto vyr. mokslo darbuotojas, stažavosi tiltų statybos bendrovėje „COWI“
Mokslinė veikla
Mokslinių darbų svarbiausia sritis – gelžbetonio konstrukcijų mechanika, fizikos modeliai ir skaitinis modeliavimas. Taikydamas naują gelžbetonio ir kompozicinių konstrukcijų fizikinių modelių metodą sukūrė gelžbetonio konstrukcijų deformacijų fizikos modelį ir jų skaičiavimo metodų. Tarptautinės betono federacijos (Fédération internationale du béton, FIB) pleišėtumo ir standumo darbo grupės narys. Išradimo autorius.
Karantino sargyba
Karantino sargyba  – atskira ginkluota tarnyba Rusijos imperijoje (nuo 1832 m.) Juodosios jūros uostuose, užtikrinusi karantinų veikimą.
Dar Petro I laikais Rusijoje būdavo organizuojamos užkardos saugotis nuo maro. Tada ir vėliau užkardose sargybos buvo iš lauko kariuomenės.
1832 m. buvo sudaryta atskira vidinė karantino sargyba, kurioje buvo 1 batalionas, 3 pusbatalioniai ir 3 atskirosios kuopos. Ji buvo sukomplektuota kareiviais iš atskirojo vidaus sargybos korpuso, vėliau – iš lauko kariuomenės.
Nuo 1876 m. sargybą imta papildyti tiesiog naujokais. Tada ją sudarė Odesos karantino sargybos kuopa, Kerčės ir Feodosijos karantino sargybos puskuopės. Kiekvieną dalinį be vado ir jaunesniųjų karininkų sudarė puskarininkiai, prižiūrėtojai , gvardionai (budėdavo karantine laikomuose laivuose su keleiviais), eiliniai, darbininkai ir kiti.
Karantino sargyba būdavo pavaldi vietiniams gubernatoriams, kaip kad iki 1894 m. muitinių apygardų viršininkams buvo pavaldi pasienio sargyba.
Vidaus reikalų ministras, kuriam buvo pavaldi karantino sargyba, turėjo atskirojo korpuso vado teises.
Krymo karo metu karantino sargyba dalyvavo Sevastopolio bastionų gynyboje.
Karantino priežiūra užsiimdavo ir pasienio sargyba.
José Echegaray y Eizaguirre
José Echegaray y Eizaguirre (1832 m. balandžio 19 d. – 1916 m. rugsėjo 14 d.) buvo ispanų inžinierius, matematikas, politikas ir paskutinio XIX a. ketvirčio svarbiausias dramaturgas Ispanijoje.
Kartu su Provanco poetu Frédéric Mistral jis gavo Nobelio literatūros premiją 1904 m., tapdamas pirmu tai padarusiu ispanu. Jo žymiausia pjesė yra El gran Galeoto, parašyta XIX a. melodramų stiliumi. Tai istorija apie tai, kaip apkalbos apnuodija vidutinio amžiaus vyro laimę. Paramount Pictures pagal pjesę sukūrė nebylų filmą, pavadintą Pasaulis ir jo žmona ("The World and His Wife").
Kitos jo garsios pjesės yra Šventoji ar madam? (O locura o santidad, 1877 m.), Mariana (1892 m.), El estigma (1895 m.); Pypkė (La duda, 1898 m.) ir El loco Dios (1900 m.).
Feliksas Baltušis-Žemaitis
Feliksas Baltušis-Žemaitis (1897 m. lapkričio 30 d. Apydimuose, dab. Telšių raj. – 1957 m. birželio 1 d. Maskvoje) – TSRS karinis veikėjas, Lietuvos liaudies kariuomenės brigados generolas, Raudonosios armijos generolas majoras.
Biografija
Mokėsi Kauno komercijos mokykloje, kurios dėl prasidėjusio I pasaulinio karo nebaigė.
Kardarija
Kardarija (Cardaria) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos augalų gentis.
Feliksas Baltušis-Žemaitis
Lietuvos nepriklausomybės kovos
thumb|Baltušis šneka iš tribūnos Lietuvoje 1918 m. lapkričio mėn. pasiųstas į tuo metu vokiečių užimtą Lietuvą organizuoti sukilimo Šiaulių apylinkėse. 1919 m. nuginklavo Šiauliuose reziduojantį vokiečių karių būrį ir organizavo Žemaičių pulką. Dalyvaudamas kovose su vokiečiais (garsiosios Geležinės divizijos daliniais) buvo sužeistas į galvą. Jo vadovaujamas pulkas atrėmė kelias vokiečių atakas iš Kelmės pusės, sumušė baudžiamąjį būrį, paėmė į nelaisvę kelias dešimtis vokiečių karių, nemažai amunicijos, šarvuotąjį traukinį. 1919 m. puldamas Telšių kryptimi su savo pulku (pervadintu į 8-ąjį Lietuviškąjį pulką) buvo sumuštas pranašesnių Bermonto-Avalovo pajėgų, su pulko likučiais pasitraukė ir buvo priskirtas 1-ajam Lietuviškajam pulkui, su kuriuo dalyvavo kovose prie Ukmergės, Panevėžio, Novoaleksandrovsko (Zarasų).
Rusijos pilietinis karas ir Hamburgo sukilimas
1919 m. išsiųstas studijuoti į Karo akademiją. 1920 m. asmeniniu prašymu perkeltas į Vakarų frontą, paskirtas divizijos štabo viršininku 170-ojoje ir 57-ojoje šaulių divizijoje. Dalyvavo mūšiuose prie Brest-Litovsko ir Kobrino. 1920 m. vėl akademijoje. 1921 m. paskirtas 15-osios Sibiro kavalerijos divizijos štabo viršininku, malšino Antonovo sukilimą. 1922 m. baigė Karo akademiją. 1923 m. kartu su kitais karo specialistais, vadovaujamais Michailo Tuchačevskio, dalyvavo garsiajame Hamburgo sukilime, vadovaujamame Ernsto Telmano (Ernst Thälmann).thumb|Brg. gen. Feliksas Baltušis-Žemaitis, 1940 m. Kaunas
Tarpukaris
Vėliau tarnavo įvairiose pareigose: 1-osios kavalerijos armijos, vadovaujamos Semiono Budiono, operatyvinio štabo viršininku, Kavalerijos inspekcijos viršininko padėjėju. 1935 m. tapo Frunzės vardo Karo akademijos dėstytoju. Suteiktas kombrigo laipsnis. 1940 m. apsigynė disertaciją. Tuo metu akylai stebimas čekistų, apkaltinamas „vadovavimu kontrrevoliucinės Lenkų karinės organizacijos POW padaliniui akademijoje“. Nuolat tardomas. Nuo arešto ir sušaudymo išgelbėjo nacionalinių kadrų poreikis, kuris staiga išryškėja po Lietuvos Respublikos okupacijos.
Antrasis pasaulinis karas
1940 m. liepos 12 d. paskirtas Lietuvos liaudies kariuomenės vadu, jam suteiktas brigados generolo laipsnis. 1940 m. lapkričio mėn. grįžo į Maskvą, kur tapo vyresniuoju Generalinio štabo akademijos dėstytoju. 1940 m. karo mokslų kandidatas, docentas.
1941 m. gruodžio 18 d. pradedama formuoti 16-oji Lietuviškoji šaulių divizija, kuriai vadovauti paskirtas kombrigas F. Baltušis-Žemaitis. 1942 m. gegužės mėn. jam suteiktas generolo majoro laipsnis. Po nesėkmingų pirmųjų mūšių prie Oriolo, kur, nepaisant Baltušio-Žemaičio prieštaravimų, divizija buvo mesta į atvirą lauką prieš vokiečių kulkosvaidžius ir patyrė didžiulius nuostolius, buvo atleistas nuo pareigų ir perkeltas į Generalinio štabo akademiją, vadovaujamą maršalo Boriso Šapošnikovo.
Pokaryje
1945–1947 m. Aukščiausiosios karinės vadovybės tobulinimosi kursų vadovas. Vėliau užsiiminėjo moksline veikla, rašė straipsnius, leido brošiūras, skaitė paskaitas akademijoje. 1954 m. dėl ligos išleistas į atsargą. Parašė darbų apie kavaleriją.
Palaidotas Novodevičės kapinėse Maskvoje. Nekrologą laikraštyje „Pravda“ pasirašė garsūs karvedžiai, tuometinis gynybos ministras Georgijus Žukovas, Rodionas Malinovskis, Aleksandras Vasilevskis, Semionas Budionas, Ivanas Bagramianas ir kt.
Šeima
Sūnus Olgierd Žemaitis, žurnalistas, atsargos papulkininkis, Afganistano karo dalyvis.
Apdovanojimai
1975 m. Šiaulių centrinėje aikštėje pastatytas paminklas (perkeltas į Grūto parką), suteiktas vardas vidurinei mokyklai Šiauliuose bei gatvei Vilniuje.
Įstras
Įstras – upė Šiaurės Lietuvoje; Lėvens dešinysis intakas. Prasideda Panevėžio rajone, Žaliojoje girioje, į šiaurę nuo Paliūniškio. Teka pradžioje į pietvakarius, vėliau pasuka į šiaurę, keliskart kerta Via Baltica plentą. Dalis vidurupio ir žemupys patenka į Pasvalio rajoną. Įteka į Lėvenį į šiaurę nuo Talačkonių.
thumb|left|110px|[[Paįstrio herbas vaizduoja tris koplytstulpius ir Įstro upelį]] miniatiūra|250px|left|Įstras [[Pumpėnai|Pumpėnuose]]
Pagrindiniai intakai – Bernininkas, Kryžių ravas, Laidė (visi dešinieji). Aukštupis kanalizuotas. Slėnio plotis 40–70 km. Sausrų metu vietomis išdžiūsta.
Svarbiausios gyvenvietės prie Įstro: Paįstrys, Gegužinė, Pumpėnai, Talkoniai, Kalnas, Talačkoniai.
Upėvardžio (dar paliudytas kaip Ystras, Ystra, Įstra) kilmė neaiški: jei į- (in-) laikyti priešdėliu (*In-stras), tada pavadinimas sietinas su strautas, srautas („srovė, sruvėjimas“); kita vertus, į- tapimas priešdėliu gali būti vėlyvas reiškinys, todėl šaknis gali būti *isr- su intarpu -t- ir gretintina su senuoju Dunojaus pavadinimu Istros, Rusijos upe Истра, lietuvių Eisra, kurie kildinami iš žodžio eiti.
Losevas (Krasnoznamensko rajonas)
Losevas  – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrovolsko kaimo gyvenvietės kaimas. Sudarytas po Antrojo pasaulinio karo iš dviejų buvusių kaimų: Kiaušių (, nuo 1938 m. Wetterau) ir Didžiųjų Aukštučių (, nuo 1930 m. Rehwalde). 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. buvo Pilkalnio rajono (Пиллькалленский район), vėliau Krasnoznamensko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Pravdino apylinkės kaimas.
Plėšriavoriai
Plėšriavoriai (Lycosidae) – vorų (Araneae) šeima.
Pasaulyje žinoma 255 gentys ir 2288 rūšys. Lietuvoje 9 gentys, apie 50 rūšių. Tai tamsių spalvų, su ilgomis kojomis klajojantys medžiotojai. IV kojų pora ilgiausia. Gaudomųjų tinklų nerezga. Išskyrus retas išimtis grobį gaudo ne tinklais, bet prisėlina arba tyko nejudėdami vienoje vietoje, kol auka pati prisiartina ir ją pačiumpa šuoliu.
Aptinkami atvirose ir saulėtose vietose, taip pat vandens telkinių pakraščiuose, kopose, pievose, miškuose, laukuose, daržuose ir soduose. Ypač aktyvūs šiltomis ir sausomis dienomis. Aktyvumas labai priklauso nuo oro sąlygų ir augmenijos, taip pat nuo voro išsivystymo stadijos. Todėl vienoje vietoje galima jų rasti labai daug. Patinėliai aktyvesni per poravimąsi (gegužės mėn.) ir, praėjus po kopuliacijos dviem mėnesiams, žūsta. Patelės žūsta rudenį. Daugumos rūšių jaunikliai peržiemoja, todėl randami anksti pavasarį. Patelės nešiojasi rutuliškus ir truputį suplotos formos kokonus, kurie pritvirtinami prie voratinklinių karpučių. Išsiritusius jauniklius dar savaitę patelės nešiojasi ant savo pilvelio.
Nikolajus Ignatovas
Biografija
Ignatovo išsilavinimas – minimalus: 1934 m. baigė TSKP CK marksizmo-leninizmo kursus. Nuo 1917 m. – Raudonojoje Armijoje, 1921–1932 m. buvo VČK-GPU darbuotojas Dono srityje ir Vidurinėje Azijoje. Dalyvavo represijose prieš kazokus, „nacionalistus“ ir basmačius; nuo 1934 m. – Leningrado fabriko „Goznak“ partinis sekretorius; nuo 1937 m. – VKP(b) Leningrado miesto Lenino rajono komiteto 1-asis sekretorius; nuo 1938 m. – VKP(b) Kuibyševo (dabar – Samara) srities 1-asis sekretorius; kandidatas į VKP(b) CK narius (1939 m.), tačiau 1940 m. pašalintas iš pareigų, o 1941 m. – iš kandidatų į CK narius.
1953 m. kovo 6 d. (po Stalino mirties) N. Ignatovas neteko iškart visų savo pareigų bei narystės CK. Nuo 1953 m. kovo mėn. per metus spėjo užimti šias pareigas – TSKP Leningrado srities komiteto 2-asis sekretorius, Leningrado miesto komiteto 1-asis sekretorius, TSKP CK inspektorius, Voronežo srities komiteto 1-asis sekretorius; nuo 1955 iki 1957 m. – TSKP Gorkio srities (dabar – Nižnij Novgorodo sritis) komiteto I sekretorius.
Nuo 1957 m. iki 1960 m. (vėl) TSKP CK sekretorius, nuo 1959 m. balandžio iki lapkričio mėn. – tuo pačiu ir RTSFR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo pirmininkas; nuo 1957 m. birželio mėn. iki 1961 m. spalio mėn. – TSKP CK Politinio biuro narys; nuo 1960 iki 1962 m. TSRS Ministrų tarybos pirmininko pavaduotojas, o nuo 1961 m. iki 1962 m. tuo pat matu TSRS Ministrų tarybos valstybinio paruošų komiteto pirmininkas; nuo 1962 m. gruodžio mėn. vėl RTSFR Aukščiausiosios Tarybos prezidiumo pirmininkas, TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo pirmininko pavaduotojas.
TSRS Aukščiausiosios Tarybos 1–7 šaukimų deputatas, Socialistinio darbo didvyris (1961 m.).
Aktyviai dalyvavo partinėse vidaus intrigose. 1957 m. partinės vadovybės krizės metu (V. Molotovo-L. Kaganovičiaus-M. Malenkovo „antipartinės grupuotės" bandymas nušalinti nuo valdžios N. Chruščiovą) vadovavo vadinamajam „dvidešimtukui" – grupei įtakingų TSKP CK narių, kurie atvyko į Kremliuje vykstantį Politinio biuro posėdį ir pareikalavo, kad N. Chruščiovo likimą spręstų ne Politbiuras, o visi CK nariai. 1964 m. buvo vienas svarbiausių N. Chruščiovo nušalinimo nuo TSRS vadovo pareigų, organizatorių. Mirė grįžęs iš valstybinio vizito Čilėje, kur jam įkando nenustatytas nuodingas gyvis.
TSV Eintracht Braunschweig
Braunšveigo „Eintracht“ – Vokietijos futbolo klubas iš Braunšveigo.
2021–2022 m. sezono rungtyniavo Trečioje lygoje, kurioje liko antroje vietoje, bet iškovojo galimybę kilti į Antrąją Bundeslygą.
Polimorfizmas (reikšmės)
Polimorfizmas:
Kakadu nacionalinis parkas
Kakadu nacionalinis parkas – nacionalinis parkas, esantis Šiaurinėje Teritorijoje, Australijoje, 171 km į rytus nuo Darvino.
Etimologija
Kakadu pavadinimas kilęs iš žodžio – Gagudju, tai kalba, kuria kalba šiaurinės parko dalies aborigenai. Spėjama, kad čia jie gyvena jau maždaug 50 000 metų. 200px|thumb|left|Kakadu parko panorama
Tyrinėjimai
Pirmasis keliautojas Janas Karstensonas 1623 m. apiplaukęs Karpentarijos įlanką, pasiekė šiaurinę Australijos pakrantę. Ludvigas Leichardtas – pirmasis perėjęs Kakadu parką 1845 m. Jis keliavo iš Kvynslendo į Šiaurinę Teritoriją.
Gamtinis karkasas
Gamtinis karkasas – vientisas gamtinio ekologinio kompensavimo teritorijų tinklas, jungiantis įvairias gamtines teritorijas. Gamtinio karkaso teritorijose saugoma kraštovaizdžio erdvinė teritorinė struktūra ir gamtinis pobūdis, ekologinis stabilumas, kraštovaizdžio estetinė vertė.
Gamtinį karkasą sudaro:
Visose gamtinio karkaso teritorijose skatinama veikla, kuria užtikrinama kraštovaizdžio ekologinė pusiausvyra, palaikomas ir stiprinamas ekosistemų stabilumas, vykdoma renatūralizacija ir ekosistemų atkūrimas, bei ekstensyvi rekreacija, palaikoma ir didinama biologinė įvairovė bei bendras teritorijos miškingumas, saugomi bei plečiami želdynai ir želdiniai agrarinėse bei urbanizuotose teritorijose, vykdomi teritorijų ir akvatorijų rekultivacijos bei išvalymo nuo užteršimo darbai, neutralizuojamos, kitaip nukenksminamos arba iškeliamos pramonės įmonės ir mažinamas vizualiai agresyvių objektų poveikis.
Šaučikiai (Kretinga)
Šaučikiai – kaimas Kretingos rajono savivaldybės šiaurinės rytinėje dalyje, 4 km į šiaurę nuo Salantų, prie kelio ir Erlos upės.
Etimologija
Vietorvardis kilo iš asmenvardžio Šaučikis daugiskaitos. Rašytiniuose šaltiniuose rašomas, , , , 🇬🇸.
Geografija
Kaimo rytine dalimi ir vakariniu pakraščiu teka Erla, centrine dalimi praeina kelias. Rytiniame pakraštyje plyti Šaučikinės, o pietvakariniame – Kuitės miškas. Žemė ribojasi su Nerėpais, Erlėnais, Juodupėnais, Palšiais ir pirmaisiais Šaučikiais.
Dajana Kirilova
Biografija
Dajana mokosi muzikos jau nuo ketverių metų, moka groti fleita. Ji taip pat yra vokalinio trio Barbie Cocktail narė. Nuo 2012 m. Dajana lanko šokių studiją „Todes“ Kazanėje.
Šaučikiai (Kretinga)
Istorija
Susiformavo XVI a. Pirmąkart paminėtas 1568 m. Ribojosi su Šaukliais, Kuliškiais, Nerėpais, Erlėnais, Juodupėnais ir Armonaičiais. Kaimas priklausė Salantų, o nuo 1675 m. iki baudžiavos panaikinimo (1861 m.) – Grūšlaukės dvarui.
Dajana Kirilova
Biografija
2012 metais Dajana užėmė antrą Rusijos nacionaliniame finale į tų metų vaikų Eurovizijos konkursą, jaunoji atlikėja nusileido tik nugalėtojai Lerikai. Kitais metais ji laimėjo atranką su daina „Mečtaj“, įveikusi kitus 17 jaunųjų atlikėjų. Po pergalės išrinkta atstovauti savo šaliai 2013 m. vaikų Eurovizijos dainų konkurse, vykusiame Kijeve. Tais pačiais metais atlikėja atstovavo Rusijai „Slavianski Bazaar“ konkurse, kur užėmė trečią vietą.
Šaučikiai (Kretinga)
Istorija
1750, 1821, 1843 m. buvo 22, 1846 m. – 23 dūmai, 1866 m. – 23 kiemai, 1923 m. – 41 ūkis.
Nuo 1630 m. dvasiniais gyventojų reikalais rūpinosi Salantų parapijos kunigai.
XX a. 3 deš. atidaryta Šaučikių pradžios mokykla (1964 m. perkelta į Erlėnus. Lietuvos žemės reformos metu kaimas buvo išskaidytas į vienkieminius ūkius. Senojoje gyvenvietėje liko 16 kiemų, o buvusių bendro naudojimo ganyklų plėšininėje žemėje kaimo rytinėje dalyje įsikūrė 13 naujakurių ūkių (Klociuose ir Lemberkėje – po 6, Raudonėje – 1).
Pokario teritorinio-administracinio suskirstymo reformų metu kaimas buvo padalintas pusiau: pietinė dalis liko Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, o šiaurinė (pagrindinė) dalis perduota Skuodo rajonui.
2008 m. kaime gyveno 5 šeimos.
Kazokiškių–Kaugonių miškai
thumb|right|250px|Kelias per Kazokiškių mišką Kazokiškių-Kaugonių miškai – miškai Elektrėnų savivaldybėje ir Kaišiadorių rajone, 1,5 km į šiaurę nuo Vievio.
Geografija
Plotas 5230 ha, mišku apaugę 4820 ha. Susideda iš 10 miškų, didesnieji: Bekštonių, Gervaraisčio, Kaugonių, Kazokiškių ir Sukros. 42 % miškų valstybinės reikšmės, priklausantys Kaišiadorių miškų urėdijai, Žaslių ir Vievio girininkijoms. Masyvo šiaurės vakarų pakraštį kerta geležinkelis Vilnius–Kaunas. Pietinėje dalyje yra Zelvos ežeras, iš kurio išteka Šešuvos dešinysis intakas Zelvė, ją užtvenkus įrengti du tvenkiniai. Vakarinėje dalyje yra 2 nedideli ežerėliai. Paviršius banguotas.
Medynai
Miško augavietės nederlingos normalaus drėgnumo ir derlingos laikinai įmirkusios. 90 % miškų yra ūkiniai IV grupės, 6 % apsauginiai III gr., 4 % rekreaciniai II grupės, kultūrinės kilmės medynų 20 %. Pušynų yra 61 %, eglynų 15 %, beržynų 11 %, baltalksnynų 4 %, uosynų ir juodalksnynų po 3 %, ąžuolynų 2 %, drebulynų 1 %. Jaunuolynai sudaro 25 %, pusamžiai medynai 57 %, bręstantys 12 %, brandūs 6 %. Medynų vidutinis amžius 60 m., bonitetas 1,8, skalsumas 0, 70, vidutinis tūris 221 m³/ha. Kasmet priauga 3,9 m³/na.
Istorija
Prie Sukros upės ir Aleksandriškės kaimo yra trys pilkapiai, prie kelio Vievis-Paparčiai – koplyčia. 1944–1945 m. Kazokiškių-Kaugonių miškuose veikė Didžiosios kovos apygardos rinktinės Lietuvos partizanai.
1995 m. klasikinis pasaulio šachmatų čempionatas
'''1995 m. klasikinis pasaulio šachmatų čempionatas, dar žinomas, kaip 1995 m. PŠA pasaulio čempionatas''', vyko 1995 m. rugsėjo 10–spalio 16 d. Prekybos centro 107 aukšte Niujorke. Tai buvo finalinis mačas tarp Gario Kasparovo ir Višvanatano Anando. Sąlygos: nugalėtoju tampa tas, kas surenka daugumą taškų iš 20 partijų. Pasibaigus mačui lygiosiomis 10 : 10 čempionas išlaiko titulą. Mačas baigėsi G. Kasparovo pergale 10½ : 7½ (+4 -1 =13) – jis išlaikė pasaulio PŠA čempiono titulą.
Pretendento atranka
PŠA 1993–1995 m. surengė atrankos turnyrą ir kandidatų mačus. PŠA rengė čempionatą panašia tvarka, kurią tuo metu naudojo FIDE. Tai buvo PŠA globojamas vienintelis pilnas atrankos ciklas. Visa eilė vedančiųjų pasaulio šachmatininkų, tame tarpe A. Karpovas jame nedalyvavo. Vyko panašiu laiku, kaip ir 1996 m. FIDE pasaulio čempionato varžybos, bet nemažai žaidėjų įsigudrino dalyvauti abiejuose čempionatuose (V. Anandas ir G. Kamskis).
Atrankos turnyras
Pirmąsias 7-ias vietas 1993 m. Groningeno atrankiniame turnyre užėmė: 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿 Michaelis Adamsas ir🇮🇳 Višvanatanas Anandas po 7½ iš 11-kos galimų, 🇺🇸 Gata Kamskis, 🇷🇺 Vladimiras Kramnikas, 🇷🇺 Sergejus Tiviakovas, 🇺🇸 Borisas Gulko, 🇺🇦 Olegas Romanišinas po 7 taškus. Minėti šachmatininkai pateko į 1994/95 m. Kandidatų mačus (PŠA).
Nugalėtojų nustatymas
Ketvirtfinalio mačo nugalėtoju laikomas tas žaidėjas, kuris surinko daugiau taškų, žaidžiant 8-ias partijas, pusfinalio nugalėtoju – žaidžiant 10 partijų, finalo nugalėtoju – žaidžiant 12-ką partijų. Jei sužaidus nustatytą partijų skaičių rezultatas yra lygus, tai spalvos nustatymui dėl spalvos traukiami burtai ir žaidžiamos papildomos 2-ios partijos. Jei joms pasibaigus rezultatas yra lygus, žaidžiamos 4-ios sutrumpinto laiko kontrolės partijos (kiekvienam dalyviui po 30 min. iki partijos pabaigos). Jei vis dar lygu, žaidžiamos partijos po 15 min.
Finalinis kandidatų mačas
Finalinis, 12-kos partijų, mačas vyko 1995 m. kovo mėn., Las Palme. Mačas prasidėjo G. Kamskio pergale, bet 3-ioje partijoje V. Anandas išlygino ir varžovai ėmė žaisti nerezultatyviai – sekė penkios lygiosios. Lygus mačo rezultatas baigėsi, kai V. Anandas, laimėjęs 9-ąją partiją, išsiveržia tašku į priekį.
Sekančią partiją varžovai sužaidžia taikiai ir V. Anandui užtenka taško per likusias dvi partijas, bet jis laimi 11-ąją partiją ir įgyja teisę žaisti mačą dėl pasaulio čempiono vardo su G. Kasparovu.
Pretendentas
Apie indiškąjį grynuolį pradėta kalbėti beveik iš karto po jo pasirodymo šachmatų varžybose. Jis skyrėsi nuo kitų: įgimtu šachmatų suvokimu ir dideliu žaidimo greičiu. Žaisdamas rimtas partijas V. Anandas, neretai užtrukdavo 15-20 min ir tai neturėdavo įtakos jo žaidimo kokybei.
Genovaitė Kazokienė
Genovaitė Elena Budreikaitė-Kazokienė-Kazokas (1924 m. gegužės 5 d. Kaune – 2015 m. balandžio 6 d. Australija) – odontologė, menotyrininkė, Australijos lietuvių visuomenės veikėja, filosofijos mokslų daktarė.
1995 m. klasikinis pasaulio šachmatų čempionatas
Pretendentas
1990 m. Manilos tarpzoniniame pateko į kandidatų mačus. Aštuntfinalio mače sutriuškino A. Drejevą (4½ : 1½) ir ketvirtfinalyje teko žaisti su A. Karpovu. Eksčempionas, mačo pradžioje skeptiškai žiūrėjęs į jaunąjį varžovą, pabaigoje, kai tik laimėjęs paskutiniąją mačo partiją, vos vos pasiekė pergalę (4½ : 3½), pakeitė nuomonę. Atrodo, kad jau tada V. Anandas buvo morališkai pasiruošęs žaisti su A. Karpovo lygio varžovais. Jam reikėjo dar truputi sukaupti jėgų.
Tą indas keletą metų ir darė… Jo pirmoji didelė sėkmė atėjo Emilijos Redže 1992 metais, kur jis ne tik užėmė 1-ąją vietą, bet ir nugalėjo G. Kasparovą. Po to draugiškame mače nugalėjo (5 : 3) V. Ivančiuką.
Genovaitė Kazokienė
Biografija
1941 m. kartu su tėvu dalyvavo Birželio sukilime. Baigė Kauno „Aušros“ mergaičių gimnaziją. Nuo 1942 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo odontologiją.
1944 m. viena iš savo šeimos pasitraukė į Vokietiją. 1949 m. baigė Tiubingeno universiteto Odontologijos fakultetą, kartu su vyru Vincu Kazoku išvyko į Australiją. Ten nepripažino Vokietijoje įgyto medikės diplomo, tad studijas kartojo Sidnėjaus universitete. 1960 m. pradėjo privačią dantų gydytojos praktiką Sidnėjuje.
1995 m. klasikinis pasaulio šachmatų čempionatas
Pretendentas
1993 m. pateko į kandidatų mačus ir ne į vienus: į FIDE kandidatų mačus vos vos ir nesunkiai į PŠA kandidatų mačus. Visus 1994 metus pašventė Kandidatų mačams. FIDE varžybose įtikinamai įveikęs A. Jusupovą (4½ : 3½), kuris vėliau tapo vienu iš jo treneriu, pasiekė pusfinalį, bet čia netikėtai nusileido G. Kamskiui, kai baigęs mačą lygiosiomis (4 : 4) (likus trim partijoms V. Anandas dar pirmavo 3½ : 1½), pralaimėjo greitųjų šachmatų mačą 0 : 2. Atsigriebė žaisdamas Profesionalių šachmatų asociacijos kandidatų mačuose, įveikdamas O. Romanišiną (5 : 2), V. Adamsą (5½ : 1½) ir finale, užmiršęs neseną patirtį ir atsikratęs kompleksų – G. Kamskį (6½ : 4½). Dalyvaudamas M. Talio atminimo turnyre Rygoje įtikinamai užėmė 2-ą vietą (7 iš 10). Tiesa, ten G. Kasparovui pralaimėjo. Po to pasinėrė į 7-ių mėnesių pasiruošimą mačui su G. Kasparovu.
Genovaitė Kazokienė
Biografija
1969 m. Sidnėjaus universitete pradėjo studijuoti vaizduojamąjį meną. 1975 m. ten įgijo bakalauro, o 1982 m. už studiją „M. K. Čiurlionio gyvenimas ir kūryba“ jai suteiktas magistro laipsnis. Po vyro mirties 1984 m. atsisakė odontologės darbo, kurį dirbo 25 metus, įstojo į Tasmanijos universitetą, per šešerius metus parengė ir 1994 m. apgynė daktaro disertaciją, kurioje pristatė 140 Australijos lietuvių dailininkų, tautodailininkų ir fotomenininkų kūrybą. Grįžusi iš Tasmanijos pardavė namus ir už gautus pinigus leidosi į pavojingas keliones po Okeaniją kaupti kolekcijų Lietuvai.
1995 m. klasikinis pasaulio šachmatų čempionatas
Čempionas
Dvivaldystės pirmieji dveji metai praėjo puikiai. Nors šachmatų mėgėjų galvose karaliavo neaiškumas, pradžioje šachmatai iš to tik turėjo naudos. FIDE ir PŠA iš visų jėgų stengėsi pasauliui parodyti, kas iš jų stipresnis, ir dirbo pilna jėga.
Genovaitė Kazokienė
Biografija
1984–1987 m. Sidnėjuje rengė lietuvių radijo valandėles, nuolat bendradarbiavo savaitrašyje „Mūsų pastogė“. Meno klausimais rašė į leidinius „Metmenys“, „Akiračiai“, „Aidai“.
1995 m. klasikinis pasaulio šachmatų čempionatas
Čempionas
Kas liečia „tikrąjį pasaulio čempioną“, tai po praktiškai kartu vykusių mačų – G. Kasparovo pergalės prieš N.Šortą ir A. Karpovo – prieš J. Timaną, 1994 m. vyko turnyras Linarese. Jame dalyvavo vos ne visi stipriausi pasaulio šachmatininkai ir jis pasibaigė užtikrinta, nors ir visai netikėta, A. Karpovo pergale… Jis, surinkęs 11 taškų iš 13, du puse taško aplenkė G. Kasparovą. Po tokios grandiozinės sėkmės A. Karpovas pareiškė, kad būtinybė „pasitvirtinti titulą“ derėtų greičiau G. Kasparovui, nei jam! Didele dalim šio turnyro rezultatai „išlygino abiejų čempionatų – FIDE ir PŠA svorius“. Kas dėl kitų turnyrinių G. Kasparovo pasirodymų, tai po 1994 m. Linareso turnyro jis nugalėjo Amsterdame (4 iš 6), Novgorode (7 iš 10), Horgene (8½ iš 11) ir Maskvoje vykusioje šachmatų olimpiadoje. 1995 m. jis pratęsė pergales turnyruose: Rygoje (7½ iš 10) ir Novgorode (6½ iš 9). Be to, G. Kasparovas, bendroje įskaitoje, tapo pirmojo PŠA Intel Didžiojo prizo greitųjų šachmatų turnyrų nugalėtoju. Tad 1995 m. rudenį jis buvo pasiruošęs kovai Niujorke, bokštų dvynių 107 aukšte, su pretendentu.
Prognozės prieš mačą
Reitingų skirtumas tarp G. Kasparovo ir V. Anando buvo nebe toks didelis, kaip prieš keletą metų – 2795 prieš 2725.
Šipė Totekas
thumb|210px|Šipė Totekas Borchijos kodekse
Šipė Totekas (Xipe Totec) – actekų mitologijos mirštanti ir vėl prisikelianti dievybė, žemdirbystės, augalijos, metų laikų dievas. Actekų dar vadintas Raudonuoju Teskatlipoka, kurio regionas ten, kur pateka saulė. Tai visatos vyriškasis pradas, aušros, jaunystės, derlingumo, aukojimo simbolis. Auksakalių globėjas. Jo vardas reiškia „Mūsų valdovas, Nudirtasis“, kadangi buvo manoma, kad Šipė Totekas nusilupa savo odą, kad pamaitintų žmoniją kaip kad kukurūzo grūdas praranda apvalkalą prieš subręsdamas. Vaizduotas kaip suaugęs, tvirtas vyras, aukso ar obsidiano spalvos oda, su taure dešinėje rankoje ir skydu kairėje, apsirengęs paaukotųjų odomis.
Šipė Toteko garbei kasmet Tlakašipehualistlio (Tlacaxipehualiztli) šventės buvo atliekami kruvini žmonių aukojimo ritualai. Aukomis buvo parenkami vergai ir jiems gyviems buvo nulupama oda (prieš tai buvo išdažoma geltonai). Ji žynių naudota vaisingumo ritualuose. Rasta nemažai piešinių ir molio raižinių, kuriuose vaizduojami skirtingi odos nulupimo būdai ir odos panaudojimas. Dievui aukotos ir paaukotųjų širdys. Kitos aukos būdavo nužudomos užlaidant strėlėmis, kad nutekėjęs kraujas atneštų gausias pavasario liūtis. Šipė Totekui buvo skiriamas himnas Yoalli Tlauana („naktinis gėrėjas“), kaip padėka dievui už liūtis ir Kecalkoatlio, simbolizuojančio sausrą, nugalėjimą.
Šipės kultas įvestas valdant imperatoriui Ašajakatliui (1469–1481 m.).
Vaina
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Vainienė (ištekėjusi moteris) ir Vainaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
1995 m. klasikinis pasaulio šachmatų čempionatas
Prognozės prieš mačą
Čempionas turėjo didelę mačų ir gyvenimo patirtį, o vienu iš jo padėjėjų mače Niujorke buvo V. Kramnikas.
Bet pretendentui padėjo irgi pajėgūs treneriai: M. Dvoreckis ir A. Jusupovas. V. Anandas, be abejonės, buvo pirmas tarp kandidatų į pretendentus – žaidėjas „be silpnų vietų“, galintis dėl didelio tikslo, per trumpą laiką, nudirbti didelės apimties darbus.
Viena, kas kėlė rimtų abejonių, tai psichologinis pretendento nepastovumas, kas pasireiškė jo mače su G. Kamskiu. Čia čempionas turėjo didelį pranašumą.
Mačas dėl čempiono vardo
Žaidimas pagyvėjo, kai, pradedant 8-ąja partija, varžovai pradėjo „lupti“ vienas kitą. Kovos signalą padavė V. Anandas. Dvi jo puikios toje partijoje replikos privertė čempioną nebesiekti pergalės, o ieškoti lygiųjų. 9-ojoje partijoje V. Anandas, iš 5-o karto pramušęs G. Kasparovo „ševeningeną“, pasiekė pergalę.
12-ojoje pretendentas iškovojo juodaisiais pustaškį, bet 13-ojoje jo nervai vėl neišlaiko įtampos, tad čempionas per 25 ėjimus laimi partiją. G. Kasparovas laimi ir 14-ąją partiją ir mače pirmauja 8½ : 5½. Viskas buvo baigta.
Trys paskutinės partijos, kaip ir mačo pradžioje, buvo bekraujės lygiosios ir G. Kasparovas, laimėjęs mačą 10½ : 7½, išlaikė savo titulą.
Po mačo
G. Kasparovas vertindamas mačo Niujorke rezultatus sakė:
„ Jie buvo labai gerai pasiruošę žaisti prieš mane. Anando treneriai įvertino vos ne visus mano įpročius, potraukius ir ypatybes, debiutus, kuriuos žaidžiu ir t. t. Bet jie neįvertino paties Anando individualių savybių: primetė jam nebūdingą žaidimo manierą, įgrūdo jį į rėmus, kuriuose jis negalėjo parodyti, ką gali dėka savo įgimtų gabumų. Viši, užmiršo apie savo turtingą intuiciją, visai atsisakė rizikos, kiekvienoje partijoje stengėsi viską suskaičiuoti iki galo, o tuos variantus, kur tai neįmanoma, atmesdavo…“
Žalpiai (Šilutė)
Žalpiai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Žemaičių Naumiesčio.
Jasuharu Sorimači
(g. 1964 m. kovo 8 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1990–1991 m.
Kunigaikštis
Kunigaikštis – feodalinės monarchinės valstybės arba atskiro politinio vieneto valdovas IX – XVI a. pas slavus, baltus ir kai kurias kitas tautas; feodalinės aristokratijos atstovas; vėliau – dvariškio titulas. Terminas kunigaikštis lietuvių kalboje kartais naudojamas nusakyti Vakarų Europos titulus – princą, fiurstą, kartais hercogą.
Kilmė
thumb|Maskvos kunigaikštis Aleksandras Michailovičius, 1664 m. Titulas atsirado VIII-IX a. Kijevo Rusioje. Pradžioje kunigaikštis buvo genties vadas, vadovavęs karo metu. Ankstyvasis kunigaikščio vaidmuo atsispindi rusiškoje vestuvių leksikoje, kur naujavedžiai (sąlyginai, naujos giminės pradininkai), vadinami „kunigaikščiu ir kunigaikštiene“. . XII-XV a. titulą turėjo Kijevo, vėliau Vladimiro, Maskvos kunigaikščiai, taip dažnai tituluodavosi Tverės, Riazanės ir kai kurių kitų kunigaikštyčių valdovai. XV a. pabaigoje – XVI a. pradžioje taip vadinosi tik Maskvos kunigaikščiai. Vėliau buvo Rusijos caro, o nuo XVIII a. ir imperatoriaus titulo sudedamoji dalis.
Etimologija
Žodis kildinamas iš  'kunigaikštis, ponas' (prasmė 'dvasininkas, kunigas' antrinė), o šis kildinami iš sen.vok.aukšt. kuni(n)g 'karalius'. Slaviškas kunigaikščio pavadinimas (praslav. *kъnęzь,, ) irgi kilę iš to paties germaniškojo pirmtako.
Kunigaikščio funkcijos
Kunigaikštis pradžioje paprastai buvo renkamas, vėliau jo valdžia tapo paveldima. Kunigaikščiai, kurie valdė stambius feodalinius politinius junginius Rusioje ir Lietuvoje buvo vadinami Didžiaisiais kunigaikščiais. Kai kuriose šalyse, pvz., Lenkijoje, Čekijoje, kunigaikščiai – feodalinių monarchijų valdovai – priėmė karaliaus titulą.
Pirminės kunigaikščio funkcijos:
Titulo reikšmės Vakarų Europoje
thumb|300px|Lichtenšteino kunigaikštystės herbas. Vakarų Europoje kunigaikščio titulas tapatinamas su romanų titulu princas. Egzistavo ir tikrosios kunigaikštystės, kurios su karalių įpėdiniais neturėjo nieko bendro. Iki dabar Europoje likusios tokios kunigaikštystės kaip Lichtenšteinas, Monakas, Andora.
Iš šios princo sampratos išsivystė ir karališkųjų šeimų titulas princas, paprastai žymėjęs šeimos narius, turėjusius sosto paveldėjimo teisę.
Viduramžių Vokietijoje (Frankų imeprijoje ir Šventojoje Romos imperijoje) kunigaikštis (vok. Fürst)buvo aukščiausios imperinės valdžios atstovas, turėjęs ypatingas privilegijas. Šį titulą nešiojo ir aukščiausios dvasininkijos atstovai („bažnyčios kunigaikščiai“, turėję ir politinės valdžios imperijoje). Šalia titulo „Fürst“ buvo ir princo titulas.
Kunigaikščio – vyskupo titulą nešioja ir Romos popiežius.
Erfurto universitetas
Erfurto universitetas – vienas seniausių Vokietijos universitetų Erfurte, Tiuringija. 5100 studentų, 538 dėstytojai (2009 m.)
Volodymyras Lytvynas
Volodymyras Mychailovyčius Lytvynas (1956 m. balandžio 28 d. Žytomyro srityje, Slaboda-Romanivska kaime) – Ukrainos politikas. 2002-2006 ir 2008-2012 m. Aukščiausiosios Tarybos pirmininkas.
Erfurto universitetas
Istorija
Erfurto universitetas įkurtas 1392 m., 1816 m. Erfurtui atitekus Prūsijai, universitetas uždarytas. 1945 m. universiteto pastatas sugriautas, 1994 m. universitetas atkurtas.
Žmonės
Rektoriai: Peteris Glocas 1981–2000 m.
Universitete studijavo ir dėstė: Martinas Liuteris, Maksas Vėberis, Ulrichas fon Hutenas, Grotus Rubianus, Konradas iš Megenberg ir kiti.
Lietuviai
Universitete dirbo: Sigitas Kregždė,
Nuo 1999 m. pagal ERASMUS programą su Erfurto universitetu bendradarbiauja Vilniaus pedagoginis universitetas, Vilniaus kooperacijos kolegija.
Vulka Dolna
Vulka Dolna  – kaimas Lenkijos rytuose, Kosuv Lackų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurę nuo Kosuv Lackų, apie 29 km į šiaurę nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 90 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Meškapėdiniai
Meškapėdiniai (Peltigeraceae) – kerpių šeima. Gniužulas lapiškas.
Lietuvoje auga dvi gentys:
Geruliškė (Kazlų Rūda)
Geruliškė – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 3 km nuo Bagotosios.
Rukšėnų piliakalnis
Rukšėnų piliakalnis – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 16151; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AV1982; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A954) Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, į rytus nuo Rukšėnų, Tauragnų seniūnija. Pasiekiamas keliu Jotaučiai – Sirvydžiai pavažiavus 600 m nuo sankryžos į Musteikius ir kalnelyje tarp dviejų medžių pasukus keliuku į kairę šiaurėn, už 700 m yra miškingoje vietovėje, į dešinę šiaurėn nuo kelio, jam sukantis labiau į dešinę.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 25x15 m dydžio, kiek žemesniu pietrytiniu galu. 1,5 m žemiau aikštelės šiaurės vakarų krašto, šlaite yra 20 m ilgio, 6 m pločio terasa, šiaurės pusėje 2 m žemiau aikštelės pereinanti į 2 m pločio, 0,3 m gylio griovį ir 0,5 m aukščio, 6 m pločio pylimą. 2 m žemiau šio pylimo yra 15 m ilgio, 3 m pločio terasa. Pietryčių šlaite, 2 m žemiau aikštelės, yra 10 m pločio terasa, žemėjanti į pietus. Šlaitai statūs, 10 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, duobių. Jis apaugęs lapuočiais medžiais ir krūmais.
Tyrimai
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Lietuvos nacionalinis UNICEF komitetas
thumb|130px|right|Lietuvos banko 5 litų moneta, išleista pagal UNICEF programą Pasaulio vaikai (1998 m.) Lietuvos nacionalinis UNICEF komitetas – 1993 m. įkurta ir UNICEF organizciją ir vertybes Lietuvoje atstovaujanti asociacija. Organizacija jungia narius savanoriškais pagrindais, ir savo veikloje vadovaujasi Jungtinių Tautų vaiko teisų konvencijos principais.
Lietuva JT Vaiko teisių konvenciją ratifikavo 1995 m. liepos 3 d.
Porgrama
1998 m. – 2005 m. UNICEF, viena po kitos vykdydamas keturias daugiašales programas, rėmė vaikus ir jaunimą Lietuvoje. Prioritetinės šios programos sritys buvo Vaiko teisių apsauga, Vaiko vystymasis ankstyvoje vaikystėje, Jaunimo sveikata ir vystymasis. Bendradarbiaudamas su Vyriausybe ir kitais nacionalinis partneriais šalyje.
Lietuvos nacionalinis UNICEF komitetas kaupia lėšas įgyvendindamas įvairias lėšų kaupimo akcijas, partnerystes su verslu ir pardavinėdamas originalius UNICEF atvirukus bei dovanas.
Kartenė
Kartenė (Cardamine) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos augalų gentis.
Rūšys
Lietuvoje auga ir kt.
TC Sports Club
„Trust and Care Football Club“ – Maldyvų futbolo klubas iš Malės.