cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liūto rinktinė
Istorija
Šarūno rinktinė įkurta 1945 m. birželio 15 d. Tigro rinktinės vado Jono Kimšto-Dobilo nurodymu Utenos valsčiuje, Biliakiemyje, sušauktame partizanų vadų posėdyje. Rinktinė leido laikraštį „Pogrindžio žodis“. Per 1945 m. liepos-gruodžio mėnesius NKVD vykdytas operacijas nukauti 362 rinktinės partizanai, iš štabo pareigūnų gyvas liko tik Vytautas Pakštas-Vaidila. 1946 m. birželį vietoj sunaikintos Šarūno rinktinės įkurta Liūto rinktinė. Po rinktinės vado Jono Morkūno-Vėjo žūties 1949 m. rugsėjo 28 d. didelė dalis rinktinės kovotojų perėjo į Lokio rinktinę ir Didžiosios Kovos apygardą, Liūto rinktinėje teliko apie 20 kovotojų. 1951 m. rinktinė nustojo egzistuoti.
Kornikuliarijus
Kornikuliarijus  – legionierius, buvęs centuriono, karo tribūno ar kito aukšto karininko padėjėju romėnų legionuose. Dažnai atitiko štabo viršininko pareigas.
Pavadinimas corniculārius atsirado iš rago pavidalo ženklelio, kurį nešiodavo kornikuliarijai.
Glikolipidai
thumb|right|450px|Glikolipido molekulė
Glikolipidai – membraninių lipidų molekulės su prie polinio galo prijungta monosacharido arba oligosacharido grupe. Svarbi biologinių membranų sudedamoji dalis.
Glikolipidų randama visų gyvūnų ląstelių membranose, kartais ir membraniniuose organoiduose. Jie sudaro apie 5 % visų membraninių lipidų.
Sandara
Kaip ir fosfolipidai, glikolipidai sudaryti iš dviejų hidrofobinių uodegėlių ir polinio galo, tačiau šie dariniai šioje molekulės dalyje turi vieną ar daugiau monosacharidų grupių, o ne fosfato grupę. Dėl savo molekulinės sandaros glikolipidai – amfipatiški dariniai ir vandeniniame tirpale sudaro dvisluoksnius junginius.
Susidarymas
Glikolipidai ląstelėse formuojami dviem etapais:
Vaidmuo membranose
Membranose glikolipidai randami tik išorinėje ląstelės pusėje. Manoma, kad svarbiausia glikolipidų funkcija – tvirtų membraninių darinių, prie kurių vėliau tvirtinasi struktūriniai baltymai, sudarymas. Be to, glikolipidai apsaugo ląstelės paviršių nuo nepalankių aplinkos sąlygų, pvz., žemo pH ar virškinamųjų fermentų. Tai įmanoma dėl glikolipidų tarpusavio sąveikos, kurios dėka šie dariniai sudaro vientisą sluoksnį ant ląstelės išorinio paviršiaus, patikimai apsaugantį nuo žalingų aplinkos veiksnių.
Įkrauti glikolipidai, pvz., gangliozidai (]], padeda ląstelės paviršiuje palaikyti reikiamą krūvį, kuris dažnai turi įtakos įvairiems ląsteliniams procesams (pvz., signalo perdavimui sinapsėje).
Manoma, kad glikolipidai dalyvauja ląstelių tarpusavio atpažinimo procese. Monosacharidų grupės veikia kaip unikalios žymės, kurių dėka panašios ląstelės susiburia į audinius.
Neigiamos savybės
Nors glikolipidai ir labai naudingi ląstelėms, tačiau jie turi savybę bakteriniams toksinams padėti patekti į ląstelę. Pvz., gangliozidas GM1 padeda choleros bakterijos toksinui atpažinti plonosios žarnos ląsteles; dėl to šis toksinas patenka į ląstelių vidų sutrikdydamas vandens įsiurbimą – sukeliamas stiprus viduriavimas.
Gangliozidai
Gangliozidai – glikolipidai su prijungta oligosacharido (polimeras iš kelių cukraus monomerų) liekana.
Dagda
Dagda – miestas pietryčių Latvijoje, Kraslavos savivaldybėje, 36 km į šiaurės rytus nuo Kraslavos ir 267 km nuo Rygos. 1948 gyventojai (2021 m.).
Miesto teisės nuo 1992 m. 2009–2021 m. buvo Dagdos savivaldybės administracinis centras.
Koné
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kęstutis Bernatavičius
Kęstutis Bernatavičius (g. 1973 m. balandžio 21 d. Anykščiuose) – Lietuvos ir Alytaus miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Korkutis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Korkutienė (ištekėjusi moteris) ir Korkutytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kęstutis Bernatavičius
Biografija
1991 m. baigė Anykščių 3-ąją vidurinę mokyklą. 1991-1992 m. studijavo Vilniaus universiteto Fizikos fakultete, 1992-1996 m. baigė Klaipėdos universitetą, įgijo sportinių šokių pedagogo-trenerio išsilavinimą.
Mokykliniais ir studijų metais sportininkas šokėjas, 1979-1991 m. šoko kolektyve „Verpetas“ (treneriai Stanislava Bilevičienė ir Juozas Pratkelis), 1992-1995 m. – ansamblyje „Žuvėdra“ (vadovai Ona Skaistutė Idzelevičienė ir Romaldas Idzelevičius). Su Lotynų Amerikos šokių ansambliu „Žuvėdra“ tapo pasaulio sportinių šokių čempionato bronzos medalininku (Vokietija, 1994 m.).
1995-1996 m. Klaipėdos sportinių šokių klubo „Gracija“ treneris, 1996-1997 m. Alytaus Panemunės vidurinės mokyklos šokių mokytojas, 1997-2003 m. Alytaus pradinės mokyklos-darželio „Sakalėlis“ choreografijos mokytojas, nuo 2002 m. Alytaus Šaltinių pagrindinės mokyklos šokių būrelio vadovas. 2004-2005 m. Alytaus kultūros ir komunikacijos centro vadybininkas. 1996 m. įkūrė Alytaus šokių studiją „Alemana“, jos treneris ir pirmininkas.
Nuo 2008 m. Liberalų ir Centro sąjungos narys. Nuo 2011 m. Alytaus miesto savivaldybės tarybos narys.
Nuo 2005 m. Alytaus miesto kultūros ir meno tarybos pirmininkas, Lietuvos sportinių šokių federacijos Vykdomojo komiteto narys. Nuo 2007 m. nacionalinės kategorijos sporto treneris. Lietuvos sportinių šokių federacijos respublikinės A kategorijos teisėjas, nuo 2007 m. tarptautinės kategorijos teisėjas.
Žmona Lilija Bernatavičienė (g. 1973 m.) – choreografė. Sūnus Ligitas Bernatavičius – sportinių šokių šokėjas, duktė Žymantė Bernatavičiūtė – sportinių šokių šokėja.
Vilkos
Vilkos – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 15 km nuo Telšių.
Žemė
Žemė (16px|🜨; Žemės rutulys, Pasaulis) – Saulės sistemos planeta. Pagal atstumą Žemė yra trečia nuo Saulės (tarp Veneros ir Marso) ir penkta pagal masę. Žemės amžius yra apie 4,57 mlrd. metų. Žemė yra vienintelė planeta Saulės sistemoje, turinti tokio sąlyginio dydžio palydovą − Mėnulį. Tai vienintelė žinoma planeta, kurioje egzistuoja gyvybė.
Forma ir dydis
miniatiūra|kairėje|240px|Planetų palyginamasis dydis: [[Merkurijus (planeta)|Merkurijus, Venera, Žemė ir Marsas]]
Bendras Žemės paviršiaus plotas yra apie 510 mln. km². Jūros ir vandenynai sudaro apie 70,8 % arba 361,13 mln. km² viso Žemės paviršiaus, žemiau vandenyno paviršiaus yra didžioji dalis žemyninio šelfo, kalnų, povandeninių ugnikalnių, vandenynų įdubų, povandeninių kanjonų, vandenynų plynaukščių, giluminių lygumų ir žemės rutulį apimanti vidurio vandenyno kalvagūbrių sistema. Likusią 29,2 % arba 148,94 mln. km² dalį užima sausuma, pasižyminti vietomis labai skirtingu reljefu, kurį sudaro kalnai, dykumos, plynaukštės ir kitos reljefo formos. Jei žiūrėti į geologinę laiko skalę, Žemės paviršius yra nuolat kintantis. Tektoninių plokščių judėjimai, erozija, ugnikalnių išsiveržimai, potvyniai, dūlėjimas, apledėjimai, koralinių rifų augimas ir meteoritų lietūs yra vieni iš procesų, kurie keičia ir formuoja žemės paviršių. Tačiau net ir tokie reljefo nelygumai palyginus su visos Žemės dydžiu, yra labai maži. Dėl to bendra Žemės forma priimta laikyti tą, kurią sudaro ramus jūrų ir vandenynų paviršius, tariamai pratęstas per žemynus. Toks paviršius vadinamas lygio paviršiumi. Tyrimais nustatyta, kad teorinis Žemės paviršius yra elipsoidas, t. y. figūra, kuri gaunama sukant elipsę apie jos mažąją ašį.
Žemės elipsoido spindulys, einantis nuo centro link pusiaujo – 6 378 245 m.
Žemės elipsoido spindulys, einantis nuo centro link ašigalių – 6 356 863 m.
Žemės elipsoidas – ties ašigaliais suplotas rutulys. Dydis, apibūdinantis šį suplojimą, vadinamas žemės suplokštėjimu ir yra lygus 1/298,3 (0,00335). Tokių parametrų elipsoidas yra vadinamas Krasovskio elipsoidu. Kartais tokia figūra vadinama geoidu.
Okrėja
thumb|right|Bronzinės okrėjos (~500 m. pr. m. e., Apulija) Okrėja  – anatomiškai prigludęs romėnų antblauzdis.
Žemė
Žemės sandara
thumb|left|240px Kietas išorinis Žemės sluoksnis vadinamas pluta, kurią sudaro sustingusios lavos produktai – granitai ir bazaltai. Po pluta yra Žemės mantija, susidedanti iš olivino ir pirokseno (magnio ir geležies silikatų). Po žemynais mantija prasideda 35−70 km gylyje, o po vandenynais – 6−10 km gylyje. Mantijos storis apie 2900 km. Po ja yra 2200 km storio skystas sluoksnis, vadinamas išorinis branduolys, kurio viduje glūdi 1270 km spindulio kietas vidinis branduolys. Jį sudaro geležies ir nikelio lydinys su geležies sulfido priemaiša. Žemės centre temperatūra siekia maždaug 6000 K, o tankis 12−17 g/cm³.
Okrėja
Antblauzdžių pora buvo vienas iš šešių būtinų senovės Graikijos ir etruskų karių šarvuotės dalių. Servijus Tulijus nurodė, kad romėnų kariai irgi privalėjo nešioti antblauzdžius.
Žemė
Žemės sandara
Žemės sudėtis pagal elementų masę: geležis (35 %), deguonis (30 %), silicis (15 %), magnis (13 %), nikelis (2,4 %), siera (1,9 %), kalcis (1,1 %), aliuminis (1,1 %) ir kiti (0,5 %).
Okrėja
Romėnų okrėjos būdavo gaminamos iš bronzos, žalvario ar alavo, su pamušalu (odiniu, audekliniu ar veltinio). Antblauzdžiai būdavo taip gaminami, kad gerai priglustų prie blauzdų. Spėjama, kad jie taip gerai priglusdavo, kad dėl jų stangrumo jų galbūt kartais net nereikėdavo kitaip susegti. Tačiau dažniausiai juos susegdavo dviem dirželiais. Vienas dirželis būdavo prie pat kulkšnies. Kairysis ir dešinysis antblauzdžiai būdavo vienas kito veidrodinis atspindys.
Žemė
Žemės orbita ir metų laikai
thumb|right|270px| Žemės orbitos apie Saulę schema pagal šiaurės pusrutulį. thumb|right|270px| Žemė Šiaurės pusrutulio vasaros saulėgrįžos (apie birželio 21 d.) taške. Žemė yra labiausiai pasvirusi į Saulę šiaurės ašigaliu, Saulės spinduliai krenta statmenai į [[platuma|platumą, vadinama Vėžio atogrąža. Pietų pusrutulio vasaros saulėgrįžos metu (apie gruodžio 22 d.) būtų atvirkščiai ir Saulės spinduliai statmenai kristų į platumą, vadinama Ožiaragio atogrąža.]] Žemė sukasi aplink Saulę prieš laikrodžio rodyklę žiūrint iš šiaurinio jos poliaus pusės. Žemės orbita yra elipsė, bet labai artima apskritimui. Žemė aplink Saulę apsisuka per apie 365,25 dienas (metai). Žemė sukasi aplink savo ašį irgi prieš laikrodžio rodyklę žiūrint iš šiaurinio jos poliaus pusės. Vieno apsisukimo trukmė (para) – apie 24 valandos. Žemės sukimosi ašis pasvirusi į orbitos plokštumą pastoviu apie 23,5 laipsnių kampu, dėl ko Žemėje susidaro sezonai (metų laikai). Žemės pusiaujo platumose yra drėgnasis ir sausasis sezonai, vidutinėse platumose − žiema, pavasaris, vasara ir ruduo. Kai Žemė šiaurės ašigaliu labiausiai pasvirusi į Saulės pusę (vasaros saulėgrįža), šiaurės pusrutulyje yra vasara, o pietų pusrutulyje, atvirkščiai − žiema (pietų pusrutulio žiemos saulėgrįža). Tuo pat metu šiauriau šiaurės poliarinio rato yra poliarinė diena, kurios metu Saulė nenusileidžia žemiau horizonto, o piečiau pietų poliarinio rato − poliarinė naktis, kurios metu Saulė nepasirodo virš horizonto. Šiauriniam pusrutuliui esant labiausiai pasvirusiam nuo Saulės (žiemos saulėgrįža) yra atvirkščiai. Kai Žemė yra lygiadienio pozicijoje jos platumos gauna vienodai šilumos iš Saulės, susilygina diena ir naktis. Žemės saulėgrįžos taškai orbitoje neatitinka jos afelio ir perihelio (žr. schemą). Metų laikai turi didžiulę įtaką planetos klimatui, augalų vegetacijai.
Okrėja
Remiantis Homeru spėjama, kad senovės graikai labai vertino gražius ir patogius antblauzdžius.
Gausiai išpuoštas bronzines okrėjas nešiodavo romėnų gladiatoriai. Tokių okrėjų rado Pompėjoje. Romos imperijos laikais okrėjas naudojo rečiau.
Žemė
Mėnulis
Dėl savo dydžio Mėnulis atlieka Žemės sukimosi aplink savo ašį kampo stabilizacinę funkciją, dėl kurios šis kampas yra beveik pastovus. Tai lemia sąlyginai ramų ir pastovų Žemės klimatą. Jei nebūtų stabilizuojančio Mėnulio poveikio, tikėtina, kad Žemė skrietų apie Saulę laisvai vartydamasi erdvėje kaip Marsas. Tokiu atveju Žemėje nuolat vyktų drastiški klimato pasikeitimai, kurie būtų nepalankūs gyvybės egzistavimui. Išsidėsčius Mėnuliui, Saulei ir Žemei vienoje linijoje iš Žemės galima stebėti pilnus Saulės ir Mėnulio užtemimus, tačiau šie reiškiniai nėra dažni, nes Mėnulio sukimosi apie Žemę plokštuma apie 5° pasvirusi į Žemės orbitos apie Saulę plokštumą.
Magnetinis laukas
Žemė turi gana stiprų magnetinį lauką, kurio ašis pakrypusi į Žemės sukimosi ašį 11,5° kampu, bet ji pamažu keičiasi. Be to, magnetiniai šiaurės ir pietų poliai per paskutinį milijoną metų kelis kartus susikeitė vietomis.
Žemės paviršiaus ir magnetinio lauko ašies susikirtimo taškai vadinami geomagnetiniais poliais. Šiaurės magnetinis polius dabar yra šiaurės rytų Kanadoje, už 1600 km nuo geografinio šiaurės ašigalio. Magnetinio lauko indukcija geomagnetinio pusiaujo juostoje yra 3,1×10-5 T (teslų), prie geomagnetinių polių − 6,2×10-5 T. Magnetinis laukas susidaro laidžiame elektrai išoriniame Žemės branduolyje dėl Žemės sukimosi apie ašį ir skystų masių konvekcinio judėjimo aukštyn ir žemyn. Magnetinis laukas maždaug 1000 km aukštyje sąveikauja su tarpplanetiniais dalelių srautais, sudarydamas magnetosferą. Į Saulę atgręžtoje Žemės pusėje magnetosfera tęsiasi iki 60 000–70 000 km nuo paviršiaus, o priešingoje jos pusėje susidaro daugiau kaip 5 mln. km ilgio magnetosferos uodega. Žemės magnetosferos „pagrobtos“ Saulės vėjo dalelės sudaro dvi radiacijos juostas (van Aleno žiedus): vidinę (2400–5600 km aukštyje) ir išorinę (12 000–20 000 km aukštyje). Virš Žemės magnetinių polių radiacijos juostų nėra.
Geografija
Žemės paviršius sudarytas iš žemynų ir vandenynų. Žemynai arba kontinentai − didelės žemės masės su priskirtomis salomis, vandenynai − didelės vandens masės su priskirtomis jūromis ir įlankomis. thumb|right|460px| Pasaulio žemynai (spalvotai) ir vandenynai (melsva spalva) Žemynai (pagal plotą):
Pastaba. Kai kur Europa ir Azija yra sujungiamos į vieną žemyną − Euraziją.
Vandenynai (pagal plotą):
Pastaba. Kai kur išskiriamas Pietų vandenynas apie Antarktidos žemyną.
Pajukniškis
Pajukniškis – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės rytus nuo Biržų.
Žemė
Geografija
* Pastaba. Kai kur Kaspijos jūra gali būti nelaikoma ežeru. Pastaba. Skirtingoje literatūroje gali būti pateikti skirtingi objektų dydžiai, priklausomai nuo matavimo metodų.
Vandeningiausia pasaulio upė − Amazonė. Didžiausias gėlo vandens ežeras pagal plotą − Aukštutinis. Giliausias pasaulio ežeras − Baikalas (pasiekia 1637 m gylį). Baikalas nusileidžia plotu Aukštutiniam ežerui, tačiau dėl gylio yra sukaupęs daugiausiai gėlo vandens (23 000 km³). Žemiausias Žemės paviršiaus taškas − Mirties jūros ežero paviršius, apie 420 m žemiau jūros lygio. Giliausia vieta Žemėje − Čalendžerio gelmė Marianų lovyje Ramiajame vandenyne, kurios gylys pasiekia 11040 m žemiau jūros lygio.
Aukščiausios viršukalnės (pagal žemyną): thumb|right|260px| [[Himalajai − kalnynas Azijoje, kuriame yra aukščiausios Žemės viršukalnės. Džomolungma (Everestas, nuotr. centre) − aukščiausia planetos viršukalnė]]
Ljuljailjakas (6739 m aukščio virš jūros lygio) Anduose − aukščiausias Žemės ugnikalnis su užfiksuotais istoriniais išsiveržimais, Mauna Loa Havajuose − didžiausias, kurio aukštis nuo papėdės vandenyno dugne gali siekti 9000 m.
Žemės sferos
Mokslininkai išskyrė keturias pagrindines Žemės paviršiaus sritis, taip vadinamas „sferas“: atmosferą (oro), litosferą (uolų), hidrosferą (vandens) ir biosferą (gyvybės). Egzistuoja smulkesnės sferos: pedosfera (dirvožemio, jungiama su biosfera), kriosfera (ledo, jungiama su hidrosfera), antroposfera (žmogaus) ir kitos.
Atmosfera
thumb|right|240px| Žemės atmosferos temperatūrinė schema
Atmosfera − tai Žemę gaubiantis dujų sluoksnis (oras). Žemės atmosferos tankis jūros lygyje yra apie 2,55×1019 molekulių viename kubiniame centimetre, arba 1,22×10-3 g/cm³. Sausas oras susideda iš molekulinio azoto (78,08 %), molekulinio deguonies (20,95 %), argono (0,93 %) ir kitų dujų. Azoto ir deguonies santykis dėl turbulencijos yra beveik pastovus iki 100 km atmosferos aukščio. Vandens garų koncentracija gali siekti 1 % atmosferos tūrio, bet jų pasiskirstymas yra labai netolygus priklausomai nuo laiko ir vietos. Vandens garai gali sudaryti iki 4 % atmosferos tūrio prie Žemės paviršiaus, tačiau aukščiau 10-12 km jų yra tik 3−6 tūrio ppm. Žemės atmosfera vertikalia kryptimi skirstoma į šiuos sluoksnius (nuo žemiausio iki aukščiausio):
Litosfera
thumb|right|260px| Cheminių elementų paplitimas Žemės plutoje pagal masę
Žemės litosfera − tai Žemės viršutinis paviršiaus sluoksnis, apimantis Žemės plutą ir viršutinį mantijos sluoksnį. Žemės pluta skirstoma į žemynų (20−60 km storio) ir vandenynų (5−10 km storio). Plutos elementai − tektoninės plokštės, tarsi plūduriuoja ant viršutinės mantijos nuo slėgio ir temperatūros išsilydžiusių uolienų − astenosferos. Vandenynų pluta susidaro vandenynų vidurio kalnagūbriuose, yra turtinga geležies ir magnio mineralų. Ji yra jauna palyginus su žemynine pluta, kurios pagrindai − kratonai, susidarė Archėjuje ir nesikeitė milijardus metų. Dalis žemyninių tektoninių plokščių yra apsemta vandenynų − kontinentinis šelfas.
Žemės pluta sudaryta iš uolienų, kurios skirstomos į magmines, nuosėdines ir metamorfines. Uolienos savo ruožtu sudarytos iš mineralų. Žinoma daugiau nei 4000 mineralų, tačiau tik apie 30 iš jų yra plačiai paplitę. Daugiausiai, 95 % mineralų masės, Žemės plutoje užima įvairūs silikatai. Labiausiai paplitusios mineralų grupės: plagioklazas (39 %), ortoklazas (12 %), kvarcas (12 %), piroksenas (11 %), žėrutis (5 %), amfibolas (5 %). Yra vienelemenčių mineralų: auksas, deimantas, siera.
Magminės uolienos susidaro auštant iš po žemės gelmių išsiveržusiai magmai. Jų pavyzdžiai − granitas, bazaltas, gabras. Sustingusios magminės uolienos yra ardomos vėjo, lietaus, upių, ledynų judėjimo, cheminių reakcijų (erozija) ir virsta smulkiomis dalelėmis, kurios sudaro smėlius, molius. Nusėdusios vandenynų ir ežerų dugne jos suformuoja nuosėdines uolienas (smiltainis). Išgaruojant jūrų ir ežerų vandeniui iš ištirpusių mineralų susiformuoja akmens druska, gipsas. Kitos nuosėdinių uolienų rūšys susiformuoja iš gyvų organizmų likučių − tai kalkakmenis, kreida, akmens anglis. Metamorfinės uolienos formuojasi, kai kitos uolienos persikristalizuoja esant dideliam slėgiui ir temperatūrai Žemės plutos gelmėse. Jų pavyzdžiai: gneisas, marmuras. Gamtoje vyksta nuolatinis uolienų ciklas − vieno tipo uolienos tinkamomis sąlygomis virsta kito.
Hidrosfera
Žemės hidrosfera − tai Žemės vanduo, esantis Žemės plutoje ir atmosferoje. Didžioji jo dalis susikaupusi vandenynuose, kurie užima apie 71,2 % Žemės paviršiaus. Kadangi visi vandenynai susisiekia, tai kartais jie vadinami Pasauliniu vandenynu. thumb|right|260px| Ledkalnis Pietų vandenyne Vandens pasiskirstymas pagal masę:
Iš vandenynų didžiausias yra Ramusis vandenynas, kuriame sukaupta daugiau nei pusė visų vandenynų vandens. Vidutinis vandenynų gylis yra apie 4 km. Vanduo vandenynuose yra sūrus: 3,5 % masės sudaro ištirpusios druskos. Vidutinis vandenynų druskingumas 35 ppt. Druskingumas truputį svyruoja įvairiose vandenynų vietose priklausomai nuo garavimo intensyvumo, upių atnešamo ir ledo tirpimo gėlo vandens. Pagrindiniai druskingumą lemiantys jonai: chloro, natrio, magnio, sulfato, kalcio, kalio, bikarbonato. Vandenynuose rasta apie 70 iš natūralių cheminių elementų. Pavyzdžiui, 1 kv. km vandenyno plote yra ištirpę apie 4,4 kg aukso. Vandenynuose sutinkama daugiau nei 90 % egzistuojančių gyvybės rūšių. Tai daugiausiai įvairūs smulkūs planktono organizmai. Vandenynų paviršiaus srovių cirkuliacija reikšmingai veikia pasaulinį klimatą. Srovės yra varomos vėjo (Golfo srovė), Koriolio jėgų, dėl skirtingos temperatūros/druskingumo vandens ir apvelingo zonų.
Biosfera
thumb|right|260px| Eukaliptų [[miškas Australijoje]]
Biosfera − Žemės paviršiaus dalis, apgyvendinta gyvų organizmų. Biosfera apima dalis litosferos, hidrosferos ir atmosferos. Pasaulio gyvi organizmai suskirstyti į tris domenus:
Gyvų organizmų rūšių atsiradimą aiškina evoliucijos teorija, reikšmingi veiksniai − natūralioji atranka, mutacija ir reprodukcinė izoliacija. Mokslininkai mano, kad Žemėje gali egzistuoti nuo 5 iki 100 mln. gyvų organizmų rūšių, iš kurių apie 1,4 mln. yra suklasifikuota, tarp jų: iki 750 000 vabzdžių, daugiau nei 250 000 augalų, apie 45 000 stuburinių.
Bakterijos yra labiausiai paplitusi gyvybės rūšis Žemėje. Jos gyvena nuo -5 iki +113 °C temperatūrų intervale, 0−11 pH rūgštingumo terpėje, sutinkamos aukštutiniuose atmosferos sluoksniuose (kartu su grybų sporomis) ir vandenynų dugne. Bakterijų rasta 3,5 km gylyje plutos plyšiuose, naftos, mineralų telkiniuose.
Didžioji šiuolaikinės biosferos organizmų dalis naudoja fotosintezės procesą kaip pagrindinį energijos šaltinį. Šio proceso metu veikiant saulės šviesai atmosferos (CO2) ar vandenyje ištirpusi anglis iš paprastų cheminių junginių yra jungiama į gyvybei būtinus organinius junginius tuo pačiu išlaisvinant deguonį (O2). Dėl organizmo veiklos ir jam žuvus anglis grįžta į aplinkos terpę ar nusėda uolienose. Nuolatinis anglies judėjimas gamtoje vadinamas anglies ciklu. Kiti pagrindiniai biosferos elementai − vandenilis, deguonis, azotas, fosforas ir siera, turi savuosius judėjimo gamtoje ciklus. Mažais kiekiais gyvi organizmai savo funkcijoms palaikyti naudoja kitus elementus, pavyzdžiui, kalcis reikalingas gyvūnų kaulams susidaryti. Nefotosintetinantys organizmai paprastai priklausomi nuo fotosintezuojančių organizmų, kuriuos naudoja maistui. thumb|right|260px| Antilopės Afrikos savanoje Tanzanijoje Didelės geografinės zonos, pasižyminčios būdingomis augalų ir gyvūnų rūšimis vadinamos biomais. Jų susidarymui didžiausią reikšmę turi iškrentančių kritulių kiekis ir temperatūra. Sausumos biomai skirstomi į:
Dinamiška gyvų organizmų bendrijos ir negyvosios (abiotinės) aplinkos sistema vadinama ekosistema. Biosferą galima vertinti kaip ekosistemą, funkcionuojančią pasauliniu mastu.
Susidarymas ir geologinė raida
Šiuolaikinių mokslininkų nuomone, Žemės planeta susidarė prieš apie 4,57−4,56 mlrd. metų iš apie Saulę besisukusio protoplanetinio vėstančio ūko dujų ir dulkių. Nuolat susiduriant ir sukimbant ūko dalelėms formavosi stambesni dariniai, kurie dėl didėjančios masės pradėjo įgyti pakankamai gravitacinės jėgos, kad pritrauktų smulkesnius darinius. Tai, kad vidinės planetos (Merkurijus, Venera, Žemė ir Marsas) yra kietos, o išorinės (Jupiteris, Saturnas, Uranas ir Neptūnas) − dujų milžinai, paaiškinama tuo, kad Saulės vėjas nupūtė lengvąsias dujas, vandenilį ir helį, iš artimiausios Saulei ūko srities ir besiformuojančių planetų paviršiaus. Planetų susidarymo iš aplink Saulę besisukusio ūko teoriją paremia jų išsidėstymas bemaž vienoje plokštumoje ir sukimąsis ta pačia kryptimi aplink Saulę. Mėnulio susiformavimą prie Žemės paaiškina vyraujanti šiuo metu hipotezė: apie prieš 4,5 mlrd. metų į Žemę įsirėžė apie 40 % jos masės protoplaneta Tėja. Pasekoje Tėja susiliejo su Žeme, iš jos likučių ir nuo smūgio išmuštos Žemės medžiagos susiformavo Mėnulis. Tuo metu Mėnulis buvo tik apie 24 000 km atstumu nuo Žemės. Abu kūnai vienas kito paviršiuje sukeldavo milžiniškas magmos potvynio bangas, kurios lėtino Žemės sukimąsi, o Mėnulio − greitino. Pasekoje, Žemės sukimąsis aplink savo ašį lėtėjo (iš pradžių buvo apie 5 valandas, šiuo metu − apie 24 valandas ir lėtėja toliau), o Mėnulis pradėjo tolti (šiuo metu nutolęs apie 384 000 km ir tolsta toliau).
Pirmuosius 500 mln. metų Žemės gyvavimo metų geologai pavadino Hadėjumi. Tuo metu Žemė buvo gausiai bombarduojama meteoritų, išraižyta lavos upių, vyko nuolatiniai ugnikalnių išsiveržimai. Paviršiui vėstant susidariusios sunkiosios uolienos grimzdo į mantiją, iš kurios kildavo į paviršių lengvesnės medžiagos. Ilgainiui susidarė pirmoji uoliena, kuri galėjo plūduriuoti virš mantijos − bazaltas. Sunkieji elementai, geležis, nikelis ir, tikriausiai, siera, grimzdo į planetos centrą suformuodami jos branduolį. Tikriausiai dėka vulkaninio aktyvumo išmetamų dujų (anglies monoksido CO, anglies dvideginio CO2, metano CH4 ir vandens garų H2O) susidarė antrinė Žemės atmosfera. Nieko nežinoma apie to meto paviršių, tačiau anksčiausiai datuojamas, 4,4 mlrd. metų senumo cirkono kristalas, rastas Australijoje, nurodo, kad tuo metu planetos paviršiuje jau buvo vandens, nes tokios sudėties cirkono kristalas galėjo susidaryti tik greitai aušdamas, o vienintelis to šaltinis Hadėjo Žemėje galėjo būti tik skystas vanduo, kas rodytų, kad planetos paviršius bent keliuose plotuose buvo pakankamai ataušęs išsilaikyti skystam vandeniui. Vandens kilmė Žemėje neaiški − jis galėjo būti iš pat pradžių arba atneštas į planetą krentančių meteoritų ir kometų. Tuo metu Saulė buvo žymiai mažiau kaitri nei dabar ir vandenį nuo užšalimo galėjo saugoti didelis kiekis „šiltnamio efektą“ sukeliančių anglies dvideginio ir metano dujų atmosferoje. Esant vandeniui bazalto lydymosi temperatūra žemėjo ir jam lydantis formavosi lengvesnė magma, daugiau prisotinta silicio, su didesniais natrio ir kalio kiekiais bei akumuliavusi vandenį. Ji veržėsi virš bazalto ir stingdama suformavo granitą. Tikėtina, kad seniausi cirkono kristalai yra išlikę būtent iš šių seniausių granito uolienų. thumb|right|280px| Pasaulio geologinės provincijos: {{legend|#f96|[[Skydas (geologija)|Skydai}} {{legend|#f9c|Kontinentinės platformos}} {{legend|#9fc|Kalnynai}} {{legend|#9cf|Baseinai}} {{legend|#969|Magminių uolienų provincijos}} {{legend|#ff9|Žemyninės plutos pratęsimai}} Jūrinės plutos amžius: {{legend|#cde|0–20 mln. metų}} {{legend|#abc|20–65 mln. metų}} {{legend|#89a|>65 mln. metų}}]] thumb|right|280px| Litosferos tektoninių plokščių ribos nustatomos pagal [[žemės drebėjimas|žemės drebėjimų epicentrų pasiskirstymą. Išskiriamos 7 didžiosios tektoninės plokštės ir keletas mažųjų.
1. Eurazijos
2. Afrikos
3. Indo-Australijos
4. Antarktidos
5. Šiaurės Amerikos
6. Pietų Amerikos
7. Ramiojo vandenyno
Mažosios plokštės:
8. Naskos
9. Kokosų
10. Karibų
11. Arabijos
12. Filipinų
13. Skotijos
]] Tolydžio planetos paviršiuje daugėjant granito iš jo formavosi salos, kurios ilgainiui jungėsi ir augo į tai, kas vėliau tapo kratonais − būsimų žemynų pagrindais (skydai ir platformos). Apie prieš 3 mlrd. metų Žemės paviršius savo geologinėmis ypatybėmis buvo panašus į dabartinį ir jo formavimąsi paaiškina plokščių tektonikos teorija, kurią pirmasis kaip žemynų dreifo teoriją 1912 m. paskelbė vokiečių mokslininkas Alfred Wegener (1880−1930), bet jis negalėjo moksliškai paaiškinti, kaip tai vyksta. 1960-aisiais padaugėjus mokslinių duomenų plokščių tektonikos teorija tapo visuotinai pripažinta. Jos esmė: šiluma iš Žemės gelmių siekia ištrūkti ir konvekcijos jėgų veikiama magma veržiasi ploniausiose Žemės plutos vietose − vandenynų dugne, kur formuojasi jauno bazalto vandenynų vidurio kalnagūbriai. Susiformavęs naujo bazalto sluoksnis stumia tektoninę plokštę. Susidūrus dviem tektoninėms plokštėms, vienos jų senojo bazalto kraštas palenda po kita ir grimzta į mantiją (subdukcija). Kitu atveju, abu tektoninių plokščių kraštai kyla į viršų suformuodami kalnynus. Žemės istorijoje buvo keli tarpsniai, kuomet visos žemynų tektoninės plokštės buvo susijungusios ir suformuodavo superžemyną. Po šiuo superžemynu akumuliuodavosi Žemės gelmių šiluma, kuri po kelių šimtų milijonų metų jį suplėšydavo ir prasidėdavo naujas tektoninių plokščių judėjimo laikotarpis. Atitinkamai, superžemynas būdavo apsuptas supervandenyno.
Manoma, kad egzistavo šie superžemynai: Prieš 200 mln. metų visi žemynai sudarė paskutinį žinomą superžemyną − Pangėją. Po to dėl mantijos judėjimo Pangėja suskilo ir žemynai nutolo vienas nuo kito. Žemynai juda iki šiol – Šiaurės Amerika tolsta nuo Europos, o Pietų Amerika – nuo Afrikos po kelis centimetrus per metus. Dviejų tektoninių plokščių susidūrimo vietoje iškyla kalnai (pavyzdžiui, Kordiljeros, Andai). Ten, kur žemyninės plokštės persiskiria viena nuo kitos arba susiduria, vyksta dažni žemės drebėjimai, iš gelmių veržiasi įkaitusi magma, veikia ugnikalniai. Islandijos sala yra visa iškilusi tokioje vietoje. Po šimtų milijonų metų dėl tektonikos žemynai suformuos naują superžemyną.
Gyvybės raida
Nėra žinoma, kaip ir kada atsirado Žemėje gyvi organizmai. Dalis mokslininkų palaiko hipotezę, kad gyvybė atsirado šiltoje kūdroje ar karšto šaltinio paviršiuje veikiant cheminėms reakcijoms, kita dalis linkę manyti, kad gyvybė atsirado vandenynų dugne ties hidroterminėmis versmėmis, dar kita grupė mano, kad gyvybė galėjo būti atnešta su krintančiais meteoritais iš kosmoso. Pirmoji gyvybės forma tikriausiai buvo termofilinės bakterijos. 3,5 mlrd. metų senumo nuosėdinės uolienos, susiformavusios vandenyno dugne, turėjo aiškius mikroorganizmų fosilijų pėdsakus. Šie organizmai veisėsi pakrančių, vandenyno potvynių užliejamose zonose, sutvirtindavo smėlį. Mikroorganizmai augo kolonijomis sekliuose vandenyse palikdami kupolo pavidalo mineralų sankaupas − stromatolitus. Pirmieji mikroorganizmai išgyveno naudodami uolienų cheminių reakcijų energiją ir patys spartindami oksidacijos procesus, pavyzdžiui, oksiduodami geležį. Kažkuriuo metu atsirado mikroorganizmų, kurie gyvybinių medžiagų gamybai ir energijai išgauti pradėjo naudoti saulės šviesą − fotosintezės metu iš atmosferos dujų galima pagaminti įvairių gyvybinių molekulių: aminorūgščių, DNR, RNR, cukrus ir lipidus. Pirmieji fotosintetinantys mikroorganizmai neišskyrė deguonies ir jų gausa nudažydavo vandenį tamsiai violetine spalva. Apie prieš 2,5 mlrd. metų atsirado mikroorganizmų, kurie fotosintezės metu kaip šalutinį produktą pradėjo išskirti molekulinį deguonį. Nuo prieš 2,5 mlrd. iki 2,2 mlrd. metų deguonies kiekis atmosferoje pakito nuo nulio iki apie 1 % dabartinio lygio. thumb|right|260px| Šiuolaikiniai [[stromatolitai Ryklių įlankoje Australijoje. Vienų primityviausių ir seniausių Žemės gyvybės formų suformuoti mineraliniai dariniai. Tikriausiai panašiai atrodė stromatolitai prieš daugiau nei 3 mlrd. metų]] thumb|right|260px| [[Trilobitai|Trilobito fosilija]]
Apie deguonies atsiradimą sprendžiama iš to, kad senesnėse uolienose sutinkami mineralai piritas ir uraninitas, kurie greitai oksiduotųsi deguoninėje aplinkoje. Be to, randama deguonies aplinkai nebūdingo cerio junginių, tačiau mažai geležies, kurios prisotintas dabartinis Žemės paviršius. Atvirkščiai: 2,5−1,8 mlrd. senumo geležies depozitai yra didžiausi Žemės plutoje (juose yra 90 % šiuolaikinės geležies rūdos) ir rodo spartų geležies oksidavimąsi šiuo laikotarpiu. Taip pat pasirodė ankstesniems laikotarpiams nebūdingų gausių mangano oksidų depozitų. Anksčiausi vario, nikelio, urano oksidų mineralai irgi datuojami šiuo laikotarpiu. Proveržis įvyko išnagrinėjus sieros izotopų elgesį cheminių reakcijų metu. Buvo įrodyta, kad sieros mineralai, susidarę seniau nei prieš 2,4 mlrd. metų, buvo veikiami aktyvios Saulės ultravioletinės spinduliuotės, o vėliau nebe, kas rodo ozono sluoksnio susidarymą tuo metu. Tikėtina, kad pirmosios deguonį išskirti pradėjo melsvabakterės, kurios šį sugebėjimą per endosimbiotinius ryšius perdavė eukariotams (augalams).
Tarp apie prieš 1,8−0,85 mlrd. metų Žemėje moksliniu požiūriu nieko ypatingo nevyko, todėl šis laikotarpis vadinamas „Nuobodžiuoju milijardu metų“. Apie prieš 850 mln. metų pradėjus skilti Rodinijos superžemynui, atsirado daug seklių vidinių jūrų, kuriose suvešėjo augalija ir sparčiai mažino CO2 kiekį atmosferoje. Pagausėjusios liūtys plovė žemynų pakrantes, o dėl liūties ardomos uolienos taip pat sugėrė CO2. Tikėtina, kad tai prisidėjo prie tolydaus planetos atmosferos atšalimo, ašigalius padengė ledo kepurės, kurios atspindėdavo saulės šviesą. Apie prieš 740 mln. metų Žemę ištiko superledynmetis − planeta tikriausiai buvo užšalusi visa nuo ašigalių iki pusiaujo, išskyrus ugnikalnių viršūnes. Gyvybė išsilaikė vandenynų dugne prie termošaltinių, prie vulkanų buvusiuose šiltuose ežeruose ar jūrų vietose su plonu paviršiniu ledu. Užšalimas nesustabdė ugnikalnių veiklos, kurie vėl pripildė atmosferą CO2 dujų, kurių nebuvo kam pašalinti ir dėl „šiltnamio efekto“ prasidėjo planetos atšilimas. Žemė Neoproterozojaus eros metu išgyveno tris superledynmečius, kurių paskutinis piką pasiekė apie prieš 580 mln. metų. Tarp šių ledynmečių buvo superšilti periodai, kurių metu jūros augmenija sparčiai gamino deguonį. Deguonies kiekis atmosferoje apie prieš 650 mln. metų pasiekė beveik dabartinį lygį − tai buvo būtina sąlyga, kad pradėtų išsivystyti sudėtingi organizmai kaip medūzos ir kirmėlės sekliose jūrose. 630 mln. metų senumu datuojamos anksčiausios daugialąsčių organizmų fosilijos. thumb|left|240px|Viena anksčiausių kaulėtųjų žuvų, gyvenusi apie prieš 420 mln. metų (menininko įsivaizdavimas)
Apie prieš 550 mln. metų pasirodė pirmieji daugialasčiai organizmai, kurie gebėjo iš karbonizuotų mineralų užsiauginti kiautą ar šarvus. Apie prieš 542 mln. metų įvyko tai, kas vadinama Kambro sprogimu − neįprastai padaugėjo esamų gyvybės rūšių. 535 mln. metų senumu datuojama rasta anksčiausia kriauklė. Prieš 530 mln. metų šarvuotieji gyvūnai − trilobitai, gausiai paplito viso pasaulio sekliuose vandenyse. 475 mln. metų senumo yra anksčiausios sporų fosilijos sausumoje. Apie prieš 430 mln. metų senumo sporų fosilijų radimviečių labai pagausėjo, kas rodo lemiamą gyvų organizmų žingsnį iš jūros į sausumą, pradėtos rasti samanų ir šiuolaikinius augalus primenančios fosilijos. Apie prieš 400 mln. metų primityvūs stiebiniai-gysliniai augalai paplito tolimesniuose nuo pakrančių sausumos plotuose. Ilgainiui augalai išvystė lapus ir prieš 360 mln. metų sausumą pradėjo dengti miškai. 395 mln. metų senumo fosilija, rasta Kinijoje, rodė tarpinį vandens gyvūnų pelekų virtimą kojomis. Prieš 375 mln. metų vaikščiojanti žuvis tapo pirmuoju keturkoju sausumos gyvūnu. Prieš 340 mln. metų išsivystė varliagyviai, iš kurių prieš 320 mln. metų išsivystė ropliai. Didelis kiekis augmenijos lėmė, kad prieš 300 mln. metų pradėjo susidaryti akmens anglies depozitai. Dėl fotosintezės ir karbonizacijos deguonies kiekis atmosferoje augo ir prieš 300 mln. metų pasiekė 30 %, o gal ir dar daugiau, kas patvirtinama to meto gintare rastų oro burbuliukų analize. Paplito milžiniški vabzdžiai.
Skaitmeninės sąmonės
Skaitmeninės sąmonės – britų rašytojo Richard K. Morgan 2002 m. išleistas kiberpanko - detektyvinis romanas, 2003 m. laimėjęs Philip K. Dick premiją. Jo veiksmas vyksta tolimoje ateityje, kur žmonės ne tik gali naudoti kibernetines galūnes, organus ar pilnai kibernetinius kūnus, bet ir perkelti sąmones iš vieno kūno į kitą ar į kompiuterį. Turtingiausieji nuolat daro atsargines savo sąmonės kopijas, automatiškai siunčiamas į kosmose esančias saugias duomenų bazes, kad mirties atveju būtų galima atstatyti jų asmenybę naujame kūne. Romane galimai nusižudęs ir iš dviejų dienų senumo kopijos atstatytas multimilijardierius, nežinodamas kas atsitiko per tas dvi dienas, negali patikėti oficialia policijos versija, jog nusižudė, ir pasamdo privatų asmenį, buvusį specialiųjų pajėgų karį Takeši Kovač tirti žmogžudystės versiją.
Knygą sekė tęsiniai apie kitus Takeši Kovač darbus – „Palaužti angelai“ ir „Pažadintos furijos“. 2018 m. Netflix pradėjo rodyti kažkiek knyga paremtą serialą, taip pat pavadintą „Altered Carbon“.
Džajnagaras Madžilpuras
Džajnagaras Madžilpuras  – miestas Indijos rytinėje dalyje, Vakarų Bengalijos valstijoje, vienas iš pietinių Kalkutos priemiesčių. Geležinkelio stotis. Yra žymi Kali Dhanvantarės šventykla.
Susidaręs sujungus Džajnagaras ir Madžilpuras miestus.
Armagh City FC
Istorija
Klubas buvo įkurtas 1964 m. Milforde ir tuomet vadinosi Milford Everton.
Iki 1988 m. klubas žaidė Milforde prie Armos.
Šiaurės Airijos pirmenybėse
Šaltiniai:
Vilja Santa Rita
Vilja Santa Rita – kvartalas, esantis centrinėje Argentinos sostinės Buenos Airių dalyje.
Nedžviadna
Nedžviadna – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Ščučyno valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į vakarus nuo Ščučyno, apie 20 km į pietvakarius nuo Grajevo ir apie 81 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Draugiškos rungtynės
thumb|228px|Draugiškos rungtynės Draugiškos rungtynės (parodomosios, demonstracinės rungtynės) yra sporto įvykis, kurio rezultatas neturi jokios didelės reikšmės nei vienam varžovui (tokios kaip turnyro reitingas, piniginis prizas ir t. t.). Žaidimo kokybė vertinama pagal rezultatą. Futbole tai dar vadinama draugišku maču. Krepšinyje vadinamas kontroliniu maču.
Visame pasaulyje daugelis komandinio ir vienas prieš vieną sporto šakų rengia draugiškas (parodomąsias) rungtynes siekdami tiesiog išbandyti jėgas, dėl pramogos arba rinkdami lėšas labdarai.
Talomiai
Paplitęs Afrikoje nuo pietų Etiopijos ir vakarų Somalio iki Angolos ir pietų Afrikos.
Draugiškos rungtynės
Kai kuriose profesionalaus sporto šakose tokios varžybos rengiamos prieš sezono pradžią norint, kad komandos žaidėjai vienas kitą labiau pažintų ir pasiruoštų artėjantiems rimtiems mačams, bei norint atrinkti žaidėjus, kurie yra pasiruošę atstovauti komandą reguliariame sezone.
Talomiai
Gentyje yra 4 rūšys.
Korsakas (reikšmės)
Korsakas:
Korsakas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Korsakienė (ištekėjusi moteris) ir Korsakaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Upių civilizacijos
Upių civilizacijomis vadinamos senovės civilizacijos, kurios vystėsi prie didžiųjų upių ir buvo su jomis glaudžiai susijusios:
Žaibas (bendrovė)
Žaibas – katalikų knygų leidimo akcinė bendrovė, veikusi 1930–1940 m. Kaune.
Istorija
Leido daugiausia verstinę grožinę literatūrą, periodinius leidinius. Turėjo spaustuvę. Bendrovei vadovavo J. R. Valaitis. 1940 m. nacionalizuota, 1948 m. tapo spaustuve „Pergalė“.
Leidiniai
Spaustuvė spausdino periodinius leidinius:
Bokšiai
Bokšiai (tarmiškai Bokšai, ) – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į pietus nuo Punsko, apie 14 km į šiaurės vakarus nuo Seinų ir 119 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Šalia kaimo yra ledyninės kilmės Bokšių ežeras, kuris yra šalia geografinio dienovidinio linijos. Į ežerą įteka keletas upokšnių iš kurių kai kurie įtraukti į draustinio teritoriją. Šalia yra Beceilų-Smalėnų kelias.
Lingvarovas
Lingvarovas arba  (, nuo 1938 m. birželio 2 d. Berglingen) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. šiaurės rytų Lenkijoje, (Varmijos Mozūrų vaivadija, Unguros apskritis, Unguros valsčius), 1 km į pietus nuo Kaliningrado srities sienos.
Istorija
Kaimas minimas nuo XVI a. Jį įkūrė lietuviai protestantai, pasitraukę nuo religinių persekiojimų iš Didžiosios Lietuvos. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Darkiemio apskrities kaimas, nuo 1874 m. valsčiaus centras. Priklausė Dambraukos, nuo 1907 m. Unguros Olševo parapijai. Nuo 1946 m. Varmijos Mozūrų vaivadijos, Unguros apskrities, Unguros valsčiaus kaimas.
XIX a. antroje pusėje pastatyti dvaro rūmai, įrengtas 11 ha ploto parkas. 1946 m. rūmuose įsikūrė žemės ūkio kooperatyvas.
Kukurdvelkis
Kukurdvelkis (Calvatia) šeimos grybų gentis.
Lietuvoje auga šios rūšys:
Kukurdvelkiu vadinamas ir didysis kukurdvelkis (Langermannia gigantea), kuris priskiriamas kitai genčiai – Langermannia.
Jurkiškė (Ignalina)
Jurkiškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 7 km nuo Dietkauščiznos.
Bajėniškis
Bajėniškis – kaimas Kėdainių rajono savivaldybės pietryčiuose, prie Aukupės upelio ir jo intako Aukupėno, netoli Bublių tvenkinio pietinio kranto. Į pietus nuo kaimo prasideda Bajėniškio miškas, telkšo karjeras. Yra kapinaitės. Praeina Aristavos–Užkapių keliukas.
thumb|left|245px|Bajėniškio kapinės
Dėdė Semas
220px|thumb|Dėdė Semas agitaciniame plakate, skirtame verbuoti karius į Pirmąjį pasaulinį karą. Dailininkas Dž. M. Flagas, 1917 m. Dėdė Semas – personifikuotas JAV simbolis.
Dėdę Semą dažnai vaizduoja kaip aukštą pagyvenusį žmogų su senamadiška barzdele, JAV vėliavos spalvų cilindru, mėlynu fraku ir juostuotomis kelnėmis. Toks stilius buvo išpopuliarintas dailininko Tomo Nasto. Dabar pasitaiko modernizuotų Dėdės Semo atvaizdų – su šiuolaikiškais drabužiais ir šukuosena, nors jo garsusis cilindras vaizduojamas visuose paveiksluose.
Atvaizdo atsiradimas
Dėdė Semas atsirado kaip JAV simbolis per 1812–1814 m. britų-amerikiečių karą. Tikroji šio atvaizdo kilmė neaiški. Amerikiečių folkloras tvirtina, kad Dėdės Semo prototipas buvo mėsininkas Samuelis Vilsonas, kuris tiekė mėsą Niujorko Troy karinei bazei. Vilsonas žymėjo statines su mėsa raidėmis U.S., turėdamas galvoje Jungtines Valstijas, o kareiviai juokais sakė, kad mėsa atvyko iš Dėdės Semo.
1961 m. rugsėjo 15 d. JAV kongresas priėmė rezoliuciją, pagerbiančią 'Dėdę' Semą Vilsoną kaip Dėdės Semo prototipą. Vilsono gimtajame mieste Arlingtone (Masačusetso valstija) yra pastatytas net atminimo monumentas. Semo Vilsono kapas yra Trojos mieste (Niujorko valstija). Ginčai dėl Dėdės Semo atsiradimo atvaizdo nenutyla ir šiandien – periodiškai atsiranda vis naujų teorijų.
Verbavimo plakatas
Dailininkas Džeimsas Montgomeris Flagas, nupiešęs šį plakatą 1917 m., prisipažino, kad panaudojo savo veido atvaizdą Dėdės Semo modeliui. Idėja šiam paveikslui buvo paimta iš Jungtinės Karalystės analogiško verbavimo plakato, kuriame tokia pat poza buvo pavaizduotas lordas Horacijus Kitčeneris.
Flagtonas taip pat nupiešė alternatyvų paveikslą, kuriame Dėdė Semas taip pat griežtai žiūrėjo į žiūrovus, bet nerodė į juos pirštu, o stovėjo rankas atrėmęs į šonus. Tokio plakato vizualus poveikis buvo ne toks efektyvus ir greitai po Pirmojo pasaulinio karo buvo pamirštas.
Versija su „rodančiu“ Dėde Semu buvo galiausiai atnaujinta ir perspausdinta verbuoti kareivius Antrajam pasauliniam karui. Atėjus taikiems laikams šis plakatas buvo daug kartų parodijuojamas.
Kaip tik Flago plakatas „I want you for U.S. army“ paskatino Dmitrijų Moorą nupiešti garsų Rusijos plakatą „Tu užsirašei savanoriu“. Kaip ir Flagas, Mooras plakate nupiešė pats save, dėvintį raudonarmiečio uniformą ir „budionovką“. Vėliau Mooro idėją perėmė dailininkas I. M. Toidzė ir nupiešė garsų Antrojo pasaulinio karo plakatą „Tėvynė – motina šaukia!”. Pagal tokią idėją buvo nupiešta daugiau panašių plakatų.
150px|thumb|Gelbėti miškus nuo gaisrų JAV buvo nupieštas plakatas su ruduoju meškinu Smokiu
Vaizdo simbolis
Dėdės Semo įvaizdis tradiciškai asocijuojasi su JAV, o dažniausiai – su JAV vyriausybe. Kai sakoma „Dėdei Semui reikia …“ ar „Dėdė Semas nori… “, norima tam suteikti ironišką ar komišką atspalvį.
Valstybėse, kur stiprios antiamerikietiškos nuotaikos (o taip pat antiglobalistų demonstracijose ir panašiuose mitinguose) Dėdės Semo vaizdas dažnai siejamas su agresyviomis JAV ambicijomis. Dažniausiai Dėdės Semo maketas demonstracijose sudeginamas.
Kiti JAV įvaizdžiai
Dėdė Semas nėra vienintelis su JAV siejamas simbolis. Egzistuoja ir kitas simbolis – Laisvės statula. Anksčiau buvo ir kitų simbolių, pvz., Brolis Džonatanas, o 1920 m. kartais JAV simboliu buvo vaizduojama Kolumbija (dabar vaizduojama kino kompanijos „Columbia Pictures“ klipe). Dėdė Semas ir Kolumbija tapo populiariais JAV 1920 m. politinių animacinių filmų personažais.
Liškiavos daugiafunkcis centras
Varėnos rajono Liškiavos daugiafunkcis centras – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilkiautinyje (Varėnos raj.), vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190109139. Steigėjas Varėnos rajono savivaldybės taryba.
Istorija
Pirmą kartą Liškiavoje parapijinė mokyklėlė paminėta 1782 m. Ji veikė Liškiavos vienuolyne, joje mokėsi 9 mokiniai. 1819 m. minima, kad Liškiavos parapijos mokykloje mokėsi 34 berniukai. 1821 m. Liškiavos parapijos klebonas Jarmalavičius pranešė valdžiai, kad mokykla veikia buvusiame vienuolyno refektoriume ir joje žiemą mokosi 54 vaikai, o vasarą – 21. Po 1831 m. sukilimo Liškiavos mokykla, kaip ir daugelis Lietuvoje, buvo uždaryta.
1899 m. caro valdžia Liškiavoje pastatė mūrinę mokyklą. Joje dirbo mokytojas rusas ir buvo dėstoma rusų kalba. Veikė keturios klasės. 1915 m. Liškiavą užėmus vokiečiams, šioje mokykloje pradėta vaikus mokyti lietuviškai.
Tarpukario laikais mokytojavo Šidlauskas, Kutienė ir kiti. Tarpukario metais Liškiavos mokykloje mokėsi apie 50 mokinių, veikė ateitininkų, pavasarininkų, jaunųjų ūkininkų būreliai. Mokykla tebeveikė ir užėjus Antrajam pasauliniam karui. 1947 m. ji buvo perorganizuota į septynmetę. 1949 m. mokėsi 58 mokiniai, 1950 m. – 62, 1951 m. mokyklos mokinių skaičius išaugo iki 199 ir ji persikėlė į naujas buvusio vienuolyno patalpas. Į penktą klasę mokiniai atvykdavo baigę aplinkinių kaimų pradines mokyklas. 1954–1955 m. mokykla iš septynmetės pradeda peraugti į vidurinę, atsirado 8 ir 9 klasės, o 1958 m. išleista pirmoji 19 abiturientų laida. Mokykloje tuo metu mokėsi 215 mokinių.
1975 m. greta esančiame Vilkiautinio kaime, kur buvo įsikūręs Liškiavos kolūkio centras, pastatyta nauja vidurinė mokykla. Į ją po 1976 m. žiemos atostogų ir buvo persikelta, išlaikydama senąjį pavadinimą. 1994 m. vidurinė mokykla reorganizuota į pagrindinę mokyklą. thumb|
Mokiniai
Liškiavos vidurinė mokykla išleido 37 abiturientų laidas, ją baigė 538 moksleiviai. Dažniausiai mokyklos auklėtiniai rinkosi techninį, pedagoginį, ekonominį, žemės ūkio išsilavinimą.
Kosciuška
Kosciuška − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Trumpaitėliai
Trumpaitėliai – kaimas pietvakarinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 1 km į vakarus nuo Stanelių.
Gyventojai
thumb|left|[[Antanas Krištopaitis. Ąžuolas Trumpaitėliuose]]
Paprastieji tunai
Paprastieji tunai (Thunnus) – skumbrinių (Scombridae) šeimos žuvų gentis, kuriai priklauso stambios verslinės žuvys, kurios yra pramoninės ir mėgėjiškos žūklės objektas. Tunų mėsa yra rožinės, rausvos ar net tamsiai raudonos spalvos.
Paplitę Indijos, Ramiajame bei Atlanto vandenynuose.
ir kt.
Samuilas Maršakas
Samuilas Maršakas (, 1887 m. lapkričio 3 d. Voronežas, Rusija – 1964 m. birželio 4 d. Maskva) – tarybinis ir rusų rašytojas, dramaturgas, žymus vaikų poetas ir literatūros kritikas. Apdovanotas Lenino premija (1963) ir keturiomis Stalino premijomis (1942, 1946, 1949, 1951).
Skrunda
Skrunda – miestas vakarų Latvijoje, Kurše, Kuldygos savivaldybėje, prie Ventos upės, į pietus nuo Kuldygos. 1988 gyventojai (2021 m.).
Miesto teisės nuo 1996 m. 2009–2021 m. buvo Skrundos savivaldybės administracinis centras.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Skrunda yra užmezgusi partnerystės ryšius:
Verkė
Verkė – nedidelis upelis Lietuvoje, Vilniuje, Verkiuose; Neries dešinysis intakas. Prasideda Verkių miške, į rytus nuo Santariškių. Sruvena į pietus miškingomis vietomis, prateka kelis tvenkinėlius, giliu slėniu leidžiasi link Neries. Į šią įteka Verkių rūmų papėdėje.
Vandenilis
Vandenilis  – cheminis elementas periodinėje elementų lentelėje, žymimas H. Vandenilio atominis skaičius – 1, tai pats lengviausias ir labiausiai paplitęs elementas visatoje. Normaliomis sąlygomis tai bespalvės, bekvapės, itin degios dviatomės dujos.
Vandenilis – sudedamoji vandens dalis, vandenilio yra kiekvienoje organinėje medžiagoje ir kiekviename organizme. Vandenilis gali reaguoti su dauguma kitų elementų.