cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kauno Vinco Kudirkos viešoji biblioteka
Bibliotekos iniciatyvos
Z. Kuzmickio padalinyje taip pat veikia ir Šerloko Holmso pabėgimo kambarys. Jis atidarytas tuo pačiu metu kaip ir Žaisloteka. Lankymasis kambaryje kauniečiams yra nemokamas.
Biblioteka siūlo technines-kūrybines dirbtuves Girstupio padalinyje. Dirbtuvės skirtos tiek mokyklinio amžiaus vaikams, tiek suaugusiems, tiek patyrusiems, tiek pirmą kartą susipažįstantiems su įrankiais. Čia mokomasi naudotis mechaniniais ir elektriniais prietaisais, ardyti ir tvarkyti seną buitinę, kompiuterinę techniką, pritaikyti panaudoti naujiems kūrybiniams sumanymams.
Pristatomos knygos į namus žmonėms su judėjimo negalia. Bibliotekos darbuotojai arba savanoriai pas tokius skaitytojus užsuka kartą per mėnesį.
Skyriai ir padaliniai
Bibliotekoje 2022 m. vasarį buvo 23 filialai.
Uždaryti padaliniai:
Žąsyčių valsčius
Žąsyčių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje. Centras – Žąsyčiai.
Istorija
Minimas XV a. Panaikintas 1537–1538 m.
San Salvadoras (reikšmės)
San Salvadoras („Šventasis Išgelbėtojas“) gali reikšti:
Karkarali kalnai
thumb|280px|Karkarali kalnai
Karkarali kalnai  – kalnų masyvas rytiniame Kazachstane, rytinėje Kazachstano kalvyno dalyje (Karagandos sritis, Karkarali rajonas). Būdingi sudūlėję žemkalniai, iškylantys iki 1566 m, su stačiais skardingais šlaitais. Yra polimetalų rūdų telkinių.
Šlaituose veši ašuočių ir įvairiažolės stepės, yra nedidelių pušynų, kadagynų, krūmynų. Kalnai patenka į Karkarali nacionalinį parką.
Kalnų papėdėje įsikūręs Karkarali miestas.
Rudėnų apylinkė
Rudėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Gudelių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Simno rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Gudelių apylinkės.
.am
.am – interneto šalies kodo aukščiausio lygio domenas (ccTLD) Armėnijos interneto domenų vardų sistemoje. Jį administruoja AMNIC. Įsigaliojo nuo 1994 m.
Antrojo lygio domenai
Šalyje uždrausta registruoti antrojo lygio domenus.
Simno II apylinkė
Simno II apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Simno valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Simno rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Angininkų apylinkės ir Bambininkų apylinkės.
Auksinės minutės
Auksinės minutės (angl. Golden Minutes) – 2019 m. lietuvių režisieriaus Sauliaus Baradinsko trumpametražė drama. Nufilmuota vienu dubliu ant kino juostos. Trumpametražio filmo kūrimas vyko trimis etapais „European Short Pitch 2017“ (ESP 2017).
Siužetas
Poetiškas buhalteris, kurį slegia didžiulės skolos ir gresiančios skyrybos, nusprendžia nusižudyti, tačiau jį išgelbėja širdies smūgis.
Apdovanojimai ir nominacijos
Filmo apdovanojimai:
Festivaliai
Kino juosta parodyta 30 filmų festivalių:
John Forrest
Džonas Forestas (Baron Forrest of Bunbury (1918 m.); 1847 m. rugpjūčio 22 d. Preston Pointe, netoli Banberio, Vakarų Australijoje – 1918 m. rugsėjo 3 d. laive prie Siera Leonės krantų) – Australijos tyrinėtojas ir valstybės veikėjas, pirmasis Vakarų Australijos ministras pirmininkas.
Biografija
Gimė škotų imigrantų šeimoje, vyriausias iš 10 vaikų. Lankė valstybinę mokyklą Banberyje, nuo 1860 m. – Vyskupo Heilio vidurinę mokyklą Perte. Mokslai sekėsi, ypač aritmetika, todėl 1863 m. nusiųstas į Banberį mokytis pas matininką Tomą Kambelį Kerį (Thomas Campbell Carey). 1865 m. gruodį baigęs mokslus, paskirtas matininku kolonijos žemėtvarkos valdyboje, kur dirbo iki 1890 m.
thumb|left|Foresto kelionių žemėlapis, atspausdintas jo knygoje „Australijos tyrimai“ 1869–1874 m. vadovavo trims ekspedicijoms, kurios tyrė vidinius Australijos regionus. Pirmoji ekspedicija (1869 m.) ieškojo 1848 m. Australijos dykumose dingusio vokiečių gamtininko Liudvigo Leichharto (Ludwig Leichhardt) pėdsakų. Ekspedicija truko beveik 4 mėnesius ir įveikė 3200 km. Apie L. Leichharto likimą liudijimų nerasta, tačiau ištirtos ir kartografuotos Muro ir Barlio ežerų apylinkės bei plotai toliau į rytus iki dabartinio Leivertono, paimta botaninių ir geologinių pavyzdžių. Antroji ekspedicija (1870 m.) tyrė maršrutą iš Perto į Adelaidę. Po jos iki 1877 m. tarp abiejų miestų nutiesta telegrafo linija, o Dž. Forestas tapo plačiau pažįstamas visuomenei. Trečiosios ekspedicijos metu (1874 m.) Dž. Forestas tyrinėjo Vakarų Australijos centrinius rajonus. Išvykęs iš Džeraldtono rytų kryptimi, po pusmečio pasiekė Adelaidės–Darvino telegrafo liniją dabartinėje Šiaurės teritorijoje. Nepaisant sunkumų, ekspedicija baigta sėkmingai, tačiau didelių rezultatų nedavė – tyrinėtos žemės žmonėms įsikurti pasirodė netinkamos.
Dž. Foresto sėkmingas vadovavimas ekspedicijoms patraukė visuomenės dėmesį ne tik Australijoje, bet ir Didžiojoje Britanijoje. 1875 m. Dž. Forestas iškviestas į Londoną, o 1876 m. paaukštintas pareigose. Be to, jam suteikta teisė nemokamai įsigyti 2000 ha valstybinės žemės Vakarų Australijoje. 1876 m. vasario 29 d. Dž. Forestas vedė turtingų, kolonijos socialiniam elitui priklausiusių tėvų dukterį, dailininkę Margaretą Elvyrą Hamersli (Margaret Elvire Hamersley). Vedybos užtikrino Dž. Forestui finansinį saugumą.
thumb|left|180px|Dž. Foresto karikatūra „Vanity Fair“ savaitraštyje, 1897 m. 1883 m. paskirtas kolonijos vyriausiuoju matininku – tuo metu tai buvo vienos svarbiausių pareigų kolonijinėje administracijoje, garantavusios jam vietą kolonijos Vykdomojoje taryboje (Executive Council). 1890 m. Vakarų Australijai įgijus savivaldą, Banberio rinkimų apygardoje išrinktas į Vakarų Australijos Įstatymų leidybos susirinkimą (Legislative Assembly), o tų pačių metų gruodžio 29 d. prisaikdintas kolonijos iždininku ir pirmuoju Vakarų Australijos ministru pirmininku. Eidamas ministro pirmininko pareigas Dž. Forestas rūpinosi uostų plėtra ir geležinkelių tiesimu, pasiūlė planą vandeniui į Kalgurlio aukso kasyklas tiekti, rėmė moterų balsavimo teisę, skatino valstybinių žemių skyrimą naujakuriams, palaikė Vakarų Australijos prisijungimo prie Australijos Sandraugos idėją. Aktyviai dalyvavo derybose dėl Sandraugos įkūrimo, gynė mažųjų valstijų interesus, iškovojo Vakarų Australijai muito mokesčių nuolaidų ir privilegijų geležinkelių transportui.
Susikūrus Australijos Sandraugai, 1901 m. išrinktas į Federacinį parlamentą. 1901–1903 m. buvo Australijos gynybos ministru, 1903–1904 m. – vidaus reikalų ministru, 1905–1914 m. keliose liberalų vyriausybėse ir 1917–1918 m. koalicijos vyriausybėje – federaciniu iždininku. Dž. Foresto pastangomis iki 1917 m. nutiestas Transaustralijos geležinkelis, sujungęs Vakarų Australiją su rytinėmis valstijomis. 1918 m. Dž. Forestui suteiktas barono titulas – tapo pirmuoju Australijoje gimusiu asmeniu, kuris priimtas į britų perų luomą.
Pablogėjus sveikatai, 1918 m. liepos 30 d. išvyko gydytis į Angliją, tačiau kelionės tikslo nepasiekė – mirė laive prie Siera Leonės krantų. Dž. Foresto kūnas grąžintas į Australiją, palaidotas Karakatos (Karrakatta) kapinėse Perte.
Vaikų neturėjo. Dž. Foresto brolis Aleksandras Forestas (1849–1901 m.) – keliautojas ir politikas, Deividas Forestas (1852–1917 m.) – politikas. Deivido proanūkis Endriu Forestas (g. 1961 m.) – Vakarų Australijos verslininkas, kasybos magnatas.
Atminimo įamžinimas
thumb|180px|1949 m. pašto ženklas Dž. Forestui Karaliaus parke Perte pastatytas paminklas. Jo vardu pavadintas nacionalinis parkas ir rinkiminė apygarda Vakarų Australijoje, Kanberos miesto rajonas, upė Kimberlyje, Perto miesto rajonai Glen Forestas bei Forestdeilis, Foresto gyvenvietė ir oro uostas prie Transaustralijos geležinkelio, Mandūrą ir Banberį jungiantis plentas, kolegija Perte, viešbutis Banberyje.
1949 m. Australijos paštas išleido Džono Foresto atminimui skirtą pašto ženklą.
Bibliografija
Parašė knygas „Australijos tyrimai“ (Explorations in Australia, 1875 m.) ir „Užrašai apie Vakarų Australiją“ (Notes on Western Australia, 1884 m.).
Linksmakalnio herbas
Linksmakalnio herbas – pagrindinis Linksmakalnio kaimo ir seniūnijos (Kauno rajono savivaldybė) heraldikos atributas.
Simbolika
Svarstant galimus Linksmakalnio herbo motyvus, rinktasi iš kelių variantų. Siūlyta simboliką sieti su dviem šalia tekančiomis upėmis. Buvo siūlyti ir muzikos instrumentai – smuikas, arfa, simbolizuojantys linksmybes, lyg aliuzija į vietovės pavadinimą. Nors gyvenvietė iš tikrųjų yra ant kalno, tačiau nėra išlikusių žinių, kodėl būtent šis kalnas buvo pavadintas linksmuoju. Lietuvos heraldikos komisijos dėmesys buvo atkreiptas į tai, kad Linksmakalnyje randama gegužraibė įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Šis augalas, turintis gražų žiedyną, yra retas Lietuvoje, todėl Linksmakalnio herbe nuspręsta vaizduoti būtent jį. Sidabras heraldikoje reiškia vandenį, dėl to sidabrinis skydo laukas simbolizuoja Linksmakalnio lokalizaciją dviejų upių santakoje.
Istorija
2013 m. liepos 10 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė herbą patvirtino dekretu Nr. 1K-1518. Herbo etalono autorius – Rolandas Rimkūnas.
Feliksas Abrukauskas
(g. 1980 m. kovo 16 d. Pumpėnuose) – Lietuvos kino operatorius.
Biografija
Baigęs Pumpėnų mokyklą, 1998 m. įstojo į Vilniaus kolegiją, fotografijos technologijos specialybę (dėst. Skirmantas Valiulis ). 1999–2001 m. dirbo Panevežio regioninėje televizijoje „Pan TV“ operatoriumi-montuotoju. 2002–2006 m. studijavo LMTA Teatro ir kino fakultete, TV operatoriaus specialybę (vad. Kornelijus Matuzevičius). 2004.09–2005.01 studijavo Prahos meno akademijoje, Kino ir TV fakultete (FAMU) operatoriaus specialybę. Baigiamasis bakalauro diplominis darbas – trumpametražis vaidybinis kino filmas „Painiava“ (rež. Vytautas Dambrauskas).
Lietuvos kino operatorių asociacijos (LAC) narys.
.ao
.ao – interneto šalies kodo aukščiausio lygio domenas (ccTLD) Angolos interneto domenų vardų sistemoje. Jį administruoja Agostinjo Neto universitetas. Įsigaliojo nuo 1995 m.
Lina Kostenko
miniatiūra|Lina Kostenko Lina Kostenko (, g. 1930 m. kovo 19 d. Ržiščeve, Kijevo srityje, Ukrainos TSR) – ukrainiečių poetė ir rašytoja. 1987 m. gavo Ševčenkos premiją.
Biografija
Kostenko gimė mokytojų šeimoje. 1936 m. ji iš Ržiščevo persikėlė į Kijevą, kur įgavo vidurinį išsilavinimą.
1956 m. Lina su pagyrimu baigė Maksimo Gorkio Literatūros institutą Maskvoje. 1957, 1958 ir 1961 m. išleido savo tris poezijos rinkinius. Šios knygos tapo labai populiarios tarp Ukrainos skaitytojų, tačiau poetė turėjo susilaikyti nuo kitų leidinių publikacijų, kad išvengtų sovietų valdžios nemalonės.
Kūrybinė pertrauka truko 16 metų (iki 1977 m.), kai pasirodė jos naujas rinkinys. Po to sekė daugiau rinkinių ir knyga vaikams „Alavinis kareivėlis“. 1979 m. pasirodė jos žymiausias istorinis romanas „Marusia Churai“, kuriame buvo aprašomas XVII a. Ukrainos liaudies dainų atlikėjas. Jos pati naujausia knyga yra istorinė poema „Berestečko“.
1999 m. Lina Kostenko tapo Kijevo Mohylos akademijos garbės profesore.
Laisvės prospektas
miniatiūra|Pradžia
Laisvės prospektas (sutr. Laisvės pr.) – Vilniaus prospektas. Didžiausia gatvė Lazdynų, Karoliniškių ir Viršuliškių rajonuose.
Yra Vilniaus spaudos rūmai ir Andrejaus Sacharovo aikštė, „Litexpo“, Tarptautinė teisės ir verslo aukštoji mokykla, „Lietuvos spauda“ Vilniaus agentūra, Vilniaus miesto apylinkės teismas. Anksčiau priklausė ir Vilniaus Palaimintojo Jurgio Matulaičio bažnyčia (buv. Laisvės pr. 3), dabar esanti adresu J. Matulaičio aikštė 3.
Istorija
Nutiestas sovietmečiu, iki Nepriklausomybės atkūrimo vadinosi Kosmonautų prospektu.
miniatiūra|Estakada 2003 m. T. Narbuto gatvės ir Laisvės pr. sankryžoje atidaryta pirmoji dviejų lygių Vilniuje transporto estakada.
Susiję straipsniai
Prospektai Vilniuje:
Ukrainiečių tautinis kostiumas
miniatiūra|180px|right|Ukrainiečiai
Ukrainiečių tautiniai drabužiai – tradiciniai ukrainiečių drabužiai,  naudojami nuo seniausių laikų iki šių dienų. Jie susiformavo bendro slavų etniškumo pagrindu XVI—XVIII a.
Regioniniai ypatumai
Archajiškiausi tradicinių drabužių elementai labiausiai išsilaikė Polesėje (šiaurės vakaruose). Klasikiniu ukrainietišku rūbu laikomi drabužiai, kilę iš vidurio Priednieprės (Dniepras nuo Desnos iki Zaporožės). Pietiniuose Ukrainos regionuose pastebima įvairių tautų tradicinių drabužių įtaka. Podolės (pietvakarinės Vinycios ir Chmelnyckio sritys) gyventojų drabužiuose atsispindi ukrainiečių ir moldavų etninės kultūros įtaka, šiaurės vakarų regione – lenkų. Savitumais pasižymi ir Ukrainos kalniečių kostiumas.
Marškiniai moterų aprangoje buvo svarbiausi. Jie įvairaus kirpimo, trumpesni už sijoną. Vakarinėse Ukrainos srityse marškinių rankovės puošiamos ornamentais viršutinėje dalyje, prie peties, ties alkūne, šalia rankogalio. Siuvinėtų raštų spalvų gama – kaip žydinčioje pievoje. Prijuostės baltos, siuvinėtos, su įaustais raudonais raštais. Moterų galvos apdangalai atitikdavo jų amžių ir šeimyninį statusą.
Vyrų drabužiai buvo kuklesni negu moterų. Pažymėtinas neliemenuotų, plačių marškinių, kaip viršutinių drabužių dėvėjimo būdas. Priešingai nei rusai ar baltarusiai, kurie juos dėvi palaidus ar sujuostus, daugelyje Ukrainos regionų vyrai nešioja marškinius, jų apačias sukišę į kelnes. Ukrainiečių kelnės neįprastai plačios, maišiškos, ypač Zaporožės kazokų tradiciniai šarovarai.
Ragožiai (Šakiai)
Ragožiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Sintautų.
Need for Speed: Shift
Need for Speed: Shift – tryliktasis kompiuterinių žaidimų serijos „Need for Speed“ lenktyninis žaidimas. Šią dalį kūrė „Slightly Mad Studios“, bendradarbiaujant su „EA Bright Light“. 2009 m. rugsėjo 15 d. išleido „Electronic Arts“, žaidimas buvo prieinamas Microsoft Windows, PlayStation 3, Xbox 360, PlayStation Portable, Android, iOS, Symbian, Windows Mobile, MeeGo ir J2ME (2009) platformoms.
Ši „Need for Speed“ serijos dalis pasižymėjo nauja kryptimi, šįkart žaidimas buvo simuliacijos pobūdžio, priešingai negu ankstesniųjų lenktynių arkada. 2011 m. buvo išleistas ir žaidimo tęsinys – „Shift 2: Unleashed“.
Įvertinimas
„Need for Speed: Shift“ kritikų buvo įvertintas palankiai. Kritikų apžvalgas publikuojanti svetainė „Metacritic“, pagal surinktą bendrą vertinimų vidurkį, žaidimo „PlayStation 3“ versijai skyrė 84/100 balus, asmeninių kompiuterių versijai – 83/100, o „PlayStation Portable“ skyrė 69/100.
Automobiliai
Žemiau pateikiamas automobilių sąrašas abėcėlės tvarka. Jie yra skirstomi pagal lygmenis, kai kurie iš jų prieinami tik parsisiunčiamo turinio paketuose (angl. DLC).
Pierfrancesco Favino
Pjerfrančesko Favino (, g. 1969 m. rugpjūčio 24 d. Roma) – italų aktorius, vaidinantis ne tik gimtinėje kuriamuose filmuose, bet taip pat Holivude ir kitose Europos šalyse.
Karaulio kunigaikštystė
Istorija
1348 m. Karaulį įkūrė Arjun Deo. 1817 m. Karaulis pasirašė Taikos sutartį su Rytų Indijos kompanija bei britų vyriausybe ir tapo sąjungine valstybe. Šis statusas išliko iki Indijos nepriklausomybės paskelbimo 1947 m.
Valstybės plotas buvo 3178 km². 1901 m. valstybė turėjo 156 786 gyventojus, o Karaulio miestas – 23 482 gyventojus. Sora buvo pagrindinė maistinė žemės ūkio kultūra. Dar XX a. pradžioje valstybėje nebuvo nors kiek didesnės pramonės, tik mažos audimo, audinių dažymo, medžio tekinimo ir akmens raižymo įmonės. Dauguma prekių, taip pat druska, cukrus, medvilnė, buivolai ir jautukai buvo importuojami. Pagrindinis eksportas buvo ryžiai ir ožkos.
1947 m. Indijai gavus nepriklausomybę kunigaikštystė, valdyta maharadžos Ganešo Pal Deo, 1949 m. balandžio 7 d. prisijungė prie Indijos dominijos. Karaulis vėliaus susijungė su Indijos Sąjunga ir tapo Radžastano valstijos dalimi.
Amero radža Puranmalas 1534 m. kovėsi Mandrailo mūšyje už mogolus.
Gelčių apylinkė (Simnas)
Gelčių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Joniškės (Ašmena)
Joniškės  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Ašmenos rajone, Kamieny Loho kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 16 km į šiaurės vakarus nuo Ašmenos, 6 km į šiaurės rytus nuo Kamieny Loho. Įsikūręs miškų iškartose.
Frimantlas
Frimantlas, arba Frimantlis  – uostamiestis Australijos pietvakariuose, Vakarų Australijos valstijoje, Perto aglomeracijoje; faktiškai – Perto miesto dalis. Įsikūręs Indijos vandenyno pakrantėje, Gulbių upės žiotyse, apie 19 km į pietvakarius nuo Perto centro. Kaip miesto rajonas Frimantlas užima 5,5 km² plotą ir turi 8211 gyventojų, kaip savivaldybė – 19 km² plotą ir turi 28 893 gyventojus (2016 m.).
Laivų statybos, metalurgijos (lydomas plienas), chemijos (fosforo trąšų), maisto (cukraus) pramonė. Veikia žvejybos ir prekybos uostas (perkraunami konteineriai ir kitos prekės, eksportuojami gyvuliai, importuojami automobiliai, aptarnaujami kruiziniai ir kariniai laivai), geležinkelio stotis (elektriniai keleiviniai traukiniai į Perto centrą), keltai į Pertą ir Rotnesto salą. 1905–1952 m. veikė elektrinis tramvajus.
Yra privatus katalikiškas Australijos Dievo Motinos universitetas, įkurtas 1990 m., Vakarų Australijos jūrų, Vakarų Australijos laivų nuolaužų, Vakarų Australijos kariuomenės muziejai, Frimantlo menų centras. Išlikusi kolonijinių laikų architektūra: „Apvalusis namas” (Round House, buvęs kalėjimas, 1831 m., – seniausias išlikęs pastatas Vakarų Australijoje), Frimantlo kalėjimas (1859 m., kartu su kitais Australijos kalėjimais – Pasaulio paveldo paminklas), rotušė (1887 m.), turgaus paviljonai (1898 m.), Šv. Patriko bazilika (1900 m.), buvusių bankų, aludžių, viešbučių, sandėlių, prekybos ir laivybos bendrovių pastatai. Frimantlas žymus naktiniu gyvenimu, restoranais, barais ir kavinėmis, lankomas turistų. Frimanle užaugo AC/DC roko grupės solistas Bonas Skotas, jo kapas įtrauktas į Australijos kultūros paveldo sąrašą ir laikomas labiausiai lankomu kapu šalyje.
Viena pirmųjų europiečių įkurtų gyvenviečių Vakarų Australijoje. Įkurtas 1829 m., pavadintas Didžiosios Britanijos karinio jūrų laivyno kapitono Čarlzo Frimantlo garbei. Nuo audrų, rūko ir didelių potvynių-atoslūgių svyravimų apsaugotas uostas tapo svarbiu banginių medžioklės centru, per uostą į Vakarų Australijos koloniją buvo gabenamos prekės, atvykdavo kolonistai. XIX a. pabaigoje, prasidėjus Kulgardžio-Kalgurlio aukso karštligei, Frimantlas išaugo, pagal svarbą aplenkė kitą Vakarų Australijos uostamiestį Olbanį. 1929 m. Frimantlui suteiktos miesto teisės. Antrojo pasaulinio karo metu buvo svarbi Sąjungininkų povandeninių laivų bazė. XX a. pabaigoje miestas patyrė gentrifikaciją, iš industrinio uostamiesčio tapo kultūros ir turizmo centru. Prie Frimantlo gerovės augimo prisidėjo ir 1987 m. Perto jachtklubo surengtos prestižinės buriavimo varžybos – Amerikos taurės regata.
Graužupis (Merkys)
Intakas – Juodupis (dešinysis).
Vidurupio ir žemupio vaga ištiesinta. Prie Graužupio įsikūręs Pagraužupys (buv.), Naujienos, Dargužiai.
Upėvardis kildinamas nuo žodžio graužas („žvyras, žvirgždas, akmenuotas krantas, kriaušis“).
Kauno maisto pramonės ir prekybos mokymo centras
miniatiūra|250px|right miniatiūra|200px|left|Skyrius Kauno senamiestyje miniatiūra|250px|right
Kauno maisto pramonės ir prekybos mokymo centras – valstybinė mokymo įstaiga, įsikūrusi Taikos pr. 133, Kaune. Mokyklos kodas – 190804742, teisinė forma – viešoji įstaiga, steigėjas – Švietimo ir mokslo ministerija. Tai pirminio ir tęstinio profesinio mokymo įstaiga, turinti sektorinius praktinio mokymo centrus. Centre yra technologinės gimnazijos skyrius, kuriame 11–12 klasių mokiniai siekia brandos atestato.
Mokymo centro skyriai įsikūrę Kauno mieste:
Istorija
Kauno maisto pramonės ir prekybos mokymo centras savo veiklą pradėjo 2011 m., prie Kauno maisto pramonės mokyklos prijungus Kauno prekybos ir verslo mokyklą. 2012 tapo viešąja įstaiga. 2012 m. liepos mėn. prijungtas VšĮ Dainavos darbo rinkos mokymo centras.
2012 m. mokėsi 961 mokinys, iš jų 633 – profesinio mokymo programose, 328 – vidurinio ugdymo programoje (gimnazijos), 25 mokytojai ir 46 profesijos mokytojai.
Specialybės
Baigusieji 8 klases gali įgyti pagrindinį išsilavinimą bei susipažinnti su specialybėmis.
Baigusieji 10 klasių gali mokytis (gimnazijos skyrius – 3 m.) šių specialybių:
Baigusieji 12 klasių gali mokytis šių specialybių:
Suaugusių profesinio mokymo skyriuje galima įgyti mėsos perdirbėjo, duonos kepėjo, kasininko-pardavėjo kvalifikaciją.
Sukarnas
Sukarnas (, ; gimė kaip Koesno Sosrodihardjo; 1901 m. birželio 6 d. Surabajoje – 1970 m. birželio 21 d. Džakartoje) – Indonezijos nepriklausomybės judėjimo lyderis, politikas, revioliucionierius, šalies prezidentas 1945–1967 m. Parlamentinę sistemą pakreipė link autoritarinės ir buvo nuverstas Suharto.
Biografija
1925 m. baigė Bandungo technologijos institutą. 1927 m. įkūrė Indonezijos nacionalinę partiją ir tapo pirmuoju jos vadovu. 1929–1942 m. Nyderlandų kolonistų buvo kelis kartus kalintas, 1942–1945 m. bendradarbiavo su Japonijos okupacine valdžia siekdamas Indonezijos nepriklausomybės. Japonijai pralaimint karą, 1945 m. rugpjūčio 17 d. paskelbė Indonezijos nepriklausomybę ir buvo išrinktas pirmuoju jos prezidentu, organizavo pasipriešinimo Nyderlandų kolonijinei valdžiai kovą. 1948 m. gruodį pateko į nelaisvę, spaudžiant JTO ir JAV buvo 1949 m. paleistas. 1965–1967 m. nuverstas nuo valdžios, po nuvertimo iki mirties buvo laikomas namų arešte. Mirties ceremonijose dalyvavo apie 0,5 mln. žmonių, tarp jų beveik visas sostinės Džakartos elitas.
Susilaukė 12 vaikų, iš kurių vyriausia buvo dukra Megawati Sukarnoputri, Indonezijos prezidentė 2001–2004 m.
Politika
Politika pasižymėjo Afrikos-Azijos nacionalizmu. Politinė filosofija rėmėsi nacionalizmu, komunizmu ir religija (vadinamoji vadovaujamoji demokratija), jo valdžia – kariuomene, Indonezijos komunistų partija (joje vyravo kinai) ir islamą išpažįstančiomis grupėmis. Kovojo su separatistiniais regionais. Siekė paversti Indoneziją galingiausia regiono valstybe, bendradarbiavo su komunistinėmis valstybėmis, reiškė teritorines pretenzijas Malaizijai, 1963 m. sankcionavo Naujosios Gvinėjos salos vakarinės dalies aneksiją.
Ragučiai
Ragučiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Rokiškio.
Grūta
Grūta – upelis pietų Lietuvoje, Druskininkų savivaldybėje; Nemuno dešinysis intakas. Išteka ir Grūto ežero ties Grūto kaimo pietiniu pakraščiu. Teka į vakarus pro Dainavos girią. Įteka į Nemuną 446,7 km nuo jo žiočių, Druskininkų šiaurėje (Kalviškėse).
Ant upelio sudaryti keli maži tvenkinukai: Girininkijos tvenkinys, Eglės tvenkinys, Grūtos tvenkinys.
Etimologija
Upelio vardo Grūta ir ežerėvardžio Grū̃tas spėjama pirminė lytis *Griūtas, kuris būtų iš griūtis („griūvantis, irstantis skardis“), griūti („virsti, gulti“).
Antikos literatūra
Antikos literatūra – senovės graikų ir romėnų literatūra VIII a. pr. m. e.–V a.
Antikos literatūrai būdingi gyvenimo grožio, harmonijos ir tobulumo idealai, protėvių ir dievų darbų apdainavimas, dėmesys kūno ir daiktų estetikai. Didžiulę įtaką Antikos literatūrai darė mitologija: beveik visuose kūriniuose greta žmonių veikia dievai ir deivės, tos epochos žmonių supratimu, atsakingi už visas gyvenimo sritis. Antikos filosofai, skleidę „stichinio materializmo“ idėjas, padėjo išugdyti objektyvų, daiktišką, harmoningą požiūrį į pasaulį ir žmogų. Šios epochos rašytojai ir poetai suformavo pagrindinius epo, lyrikos ir dramos žanrus.
Miknonių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Gudelių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Simno rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Gudelių apylinkės.
Simanas Skinkis
Simanas Skinkis (1842 m. spalio 9 d. Antupių kaime, dab. Vilkaviškio rajonas – 1937 m. balandžio 16 d. Žemojoje Panemunėje, dab. Šakių rajonas) – Romos katalikų kunigas, kalbininkas, draudžiamos spaudos platintojas ir rėmėjas.
Biografija
Mokėsi Antupiuose pas daraktorių ir Vilkaviškio pradinėje mokykloje. Po Marijampolės gimnazijos baigimo mokytojavo Gižuose. Įstojo į Seinų kunigų seminariją. Jos klierikai buvo sutarę atostogų metu rinkti žodžius būsimam lietuvių kalbos žodynui, bet savo įsipareigojimų netęsėjo. Tik vienas Simanas Skinkis surinko nemažai žodžių ir visą medžiagą perdavė Petrui Kriaučiūnui. Įšventintas kunigu dirbo sielovados darbą Pajevonyje, Lukšiuose, Žemojoje Panemunėje. Kurį laiką dirbo Seinų kunigų seminarijos dainavimo mokytoju. 1875–1876 m. sudarinėjo lietuvių – rusų kalbų žodyną, kurį užbaigti nepavyko. Nuo 1888 m. iki mirties gyveno Žemojoje Panemunėje.
Brolis kunigas Juozapas Skinkys (1870–1943) – poetas, tautosakos rinkėjas ir knygnešys – nuo 1909 m. iki mirties gyveno Žemojoje Panemunėje. Gyvenimo paskutiniuosius metus abu broliai praleido kartu.
Samuras
Samuras  – upė Rusijoje, pietų Dagestane. Prasideda ledyne Didžiojo Kaukazo kalnuose, 3200 m aukštyje, Hutono kalno šiaurės rytiniame šlaite. Teka kalnais rytų, šiaurės rytų kryptimi. Žemupyje teka Rusijos-Azerbaidžano valstybine siena. Įteka į Kaspijos jūrą; sudaro deltą.
Upės vanduo labai drumzlinas (>3000 g/m³ nešmenų). Poplūdis trunka nuo kovo pabaigos iki rugpjūčio. Nuo upės atsišakoja Samuro-Apšerono ir Samuro-Derbento drėkinimo kanalai.
Upės pakrantės gyvenamos retai: aukštupyje ir vidurupyje yra keli avarų kaimai, žemiau gyvena cachurai ir rutulai, o žemupyje – lezginai.
Gryva (upė)
Visa vaga ištiesinta. Prie Gryvos įsikūrusios Nugarės, Pakšteliai, Romučių sodybos, Ringuvėlė.
Mastorava
miniatiūra|Mastoravos epas Mastorava – mordvių epas, sudarytas remiantis mordvių mitologija ir Aleksandro Šaronovo folkloru, išleistu 1994 m. erzių kalba, kartu su paskelbta mokšų kalbos versija.
Epą sudaro penkios dalys: „Visata“, „Senovė“, „Karaliaus Tiuštijos amžius“, „Herojiškas amžius“ ir „Naujasis amžius“. Mastorava yra mordvių mitologijos žemės deivė. Pavadinimas mastor-ava reiškia „žemės moterį“.
Mastoravos epe gyventojai išrenka Tiuštiją būti jų karaliumi ir sąjungininkų kariuomenės vadu. Jam valdant Mordvija išsiplečia nuo Volgos iki Dniepro ir nuo Okos iki Juodosios jūros.
Mordvių mitologijoje Tiuštija yra mėnulio dievybė, perkūno dievo sūnus ir mirtingoji mergina Litova. Jis keičia savo amžių kiekvieną mėnesį pagal Mėnulio fazes.
Mainos rajonas
Mainos rajonas  – Uljanovsko srities centrinėje dalyje esantis administracinis vienetas. Administracinis centras – Mainos miesto tipo gyvenvietė, esantis 75 km į pietvakarius nuo Uljanovsko. Ribojasi su Cilninskio rajonu rytuose, Kuzatovskio ir Baryšo – pietuose, Veškaimskio ir Karsunskio – vakaruose ir Surksio šiaurės vakaruose.
Sekvenceris
Sekvenceris  – prietaisas arba programinė įranga, skirtas elektroninio muzikos instrumento kontrolinės informacijos sekai įrašyti ir atkurti. Dabartinių sekvencerių atveju informacija įrašoma panaudojant programinę įrangą, leidžiančią vartotojui išsaugoti, leisti ir redaguoti informaciją MIDI arba OSC formatu. Ankstyvieji analoginės muzikos sekvenceriai naudojo fizines valdymo sistemas, tačiau vėliau jas pakeitė skaitmeninės ir programinės įrangos MIDI sekvenceriai, galintys disponuoti informacija MIDI formatu.
Dešimtajame dešimtmetyje augant kompiuterių galimybėms, į programinę įrangą buvo įtrauktos garso įrašymo ir redagavimo bei semplinimo funkcijos. Garso įrašymo programa su šiomis funkcijomis vadinama skaitmenine garso darbo stotimi (, DAW ) ir visada apima sekvencerių funkciją.
Daugelis sekvencerių atlieka natų žymėjimo funkciją arba net gali nurodyti natas klaviatūrinėje juostoje. Nors šiais laikais sekvencerio terminas dažniausiai vartojamas specifinei programinei įrangai apibūdinti, kai kuriuose analoginiuose sintezatoriuose yra įmontuoti MIDI sekvenceriai. Taip pat egzistuoja atskiri analoginiai sekvenceriai.
Ragūnai
Ragūnai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Nemenčinės. Išsibarstęs abipus kelio, pietryčiuose siekia miškelį. Yra autobusų stotelė.
Kauno prekybos, pramonės ir amatų rūmai
Kauno prekybos, pramonės ir amatų rūmai – pastatas Kaune, Donelaičio g. 8. Kultūros paminklas, vienas iš Kauno modernizmo architektūros objektų, kartu su kitais 2015 m. pažymėtas Europos paveldo ženklu. Rūmai statyti Lietuvos verslininkų korporacinės institucijos – „Prekybos, pramonės ir amatų rūmų” užsakymu, šiuo metu pastate įsikūrę Kauno apskrities viešosios bibliotekos Senųjų ir retų spaudinių bei Vaikų literatūros skyriai.
Istorija
left|thumb|250px|Rūmai apie [[1939 m.]]
1937 m. pradžioje paskelbtas konkursas Prekybos, pramonės ir amatų rūmų statybai Kaune. Konkursui pateikti 28 projektai, antroji vieta ir teisė realizuoti projektą atiteko architektui Vytautui Landsbergiui-Žemkalniui. Iš pradžių rūmus numatyta statyti svarbioje visuomeninėje erdvėje prie Karo muziejaus, bet dėl patriotinių organizacijų protestų rūmų statybai parinkta kita vieta: Donelaičio gatvės pradžioje – K. Donelaičio ir Lydos gatvių kampe. 1937 m. iš atsargos pulkininko Igno Musteikio nupirktas sklypas, pakoreguotas dėl naujos statybos vietos projektas. Statyba patikėta darbų rangovui Salomonui Gudinskiui ir inžinieriui Šliomui Giršui Miliui. Darbai pradėti rugpjūčio pradžioje, o rugpjūčio 18 d. iškilmingai pašventintas kertinis pastato akmuo.
Pastate įrengta didelė posėdžių salė, specialios patalpos Kauno biržai ir Ekonominei tarybai, rūsyje – slėptuvė. Baigiant vidaus įrangos darbus, interjeras papuoštas garsių tuometinių menininkų darbais: freskomis, vitražais, paveikslais, dekoratyvinėmis vazomis, lietuviško stiliaus baldais, eksterjeras – skulptūriniais reljefais. 1938 m. liepos 13 d. „Prekybos, pramonės ir amatų rūmų” organizacija gavo leidimą kurtis naujajame pastate, o 1939 m. vasario 18 d. įvyko rūmų atidarymo iškilmės. Rūmų kieme taip pat pastatytas mūrinis garažas, rūmų slėptuvėje įrengtas alaus baras. Šalia pastato, dabartinėje Lydos gatvėje, planuota įrengti funikulierių. 1940 m., praslinkus kelioms dienoms nuo Lietuvos okupacijos pradžios, į rūmus įsikėlė Raudonoji armija. Rašytojas, diplomatas Ignas Šeinius tai sužinojęs vėliau prisiminė: „''Juk tai pats gražiausias naujosios lietuvių architektūros pastatas. Ką pasakys mūsų romėniškos kultūros architektas Žemkalnis, išgirdęs, kad bizantiški vailokiniai koptūrai įsibrovė ir suteršė jo kilnų, turtingų ir skaidrių linijų kūrinį?''“ Pastatą nacionalizuojant, rūmai perduoti Kultūros muziejui. Vokiečių okupacijos laikais rūmuose veikė Lietuvos generalinio komisaro T. A. fon Rentelno administracijos padalinys. Pasak liudininkų, įsikūrus vokiečiams, pastate nebeliko švediškų durų, varinių žiedų, metalinių langų rėmų rankenų, paveikslo, dalies specialiai rūmams pagamintų baldų. Vokiečių reikalavimu uždažytos Petro Kalpoko tapytos freskos, jų vietoje nupieštas A. Hitlerio portretas. Kitais duomenimis, freskos uždažytos jau po karo, iki 1950 m.
1944 m. rugsėjo 13 d. rūmai perduoti Centrinei valstybinei bibliotekai, iki 1945 m. paremontuoti. 1950 m. pastate įsikūrė dar viena – Kauno sritinė biblioteka (dabar Kauno apskrities viešoji biblioteka), kuri po 1963 m., Centrinei valstybinei bibliotekai išsikėlus į Vilnių, liko vienintele rūmų šeimininke. 1967–1968 m. atliktas kapitalinis rūmų remontas, vietomis perplanuotos patalpos.
Architektūra
thumb|250px|Rūmų vaizdas nuo K. Donelaičio gatvės pusės
Eksterjeras
Rūmų projektas parengtas rūmų statybai prie Karo muziejaus; parinkus kitą vietą, architektas V. Landsbergis-Žemkalnis projekto beveik nepakeitė, tik pritaikė prie naujojo sklypo situacijos, orientuodamas rūmus priešinga kryptimi. Pagal to meto tradicijas rūmų architektūra – racionalistinės krypties, tačiau su modernizmo architektūrai nebūdingomis klasikinės architektūros formomis: pagrindiniame fasade akcentuotomis puskolonėmis ir abipus centrinės fasado dalies išdėstytais arkiniais įėjimais. Šie sprendiniai greičiausiai susiję su planuota pirmąja rūmų statybos vieta, derinant projektą su gretimais Lietuvos banko rūmais ir Karo muziejaus arkada. Rūmų projektas įvertintas „Aukso darbo žvaigžde” – ordinu, skiriamu „Už nuopelnus Lietuvos gerovei”.
Rūmai dviejų korpusų, trijų aukštų su pastoge ir pusrūsiu, kampinio plano, 27 m ilgio iš K. Donelaičio gatvės pusės ir 49 m ilgio iš Lydos gatvės pusės. Stogas lėkštas, daugiašlaitis. Fasadai dengti granitiniu tinku, langai išdėstyti ritmiškai, pagrindiniame fasade (K. Donelaičio gatvės pusėje) atskirti puskolonėmis. Pagrindinis įėjimas nustumtas į pastato šoną, pažymėtas arka, su granito rutuliu šalia. Pagrindinis fasadas šonuose papuoštas dviem skulptorių Broniaus Pundziaus ir Liudviko Strolio bareljefais „Pramonė” ir „Prekyba”. Bareljefai pagaminti iš nepatvarių medžiagų, su laiku buvo pažeisti. 1983–1984 m. restauruoti Kauno restauravimo dirbtuvių specialistų.
Interjeras
Interjerą, bendradarbiaudamas su kitais menininkais, taip pat kūrė V. Landsbergis-Žemkalnis. Rūmų vidaus dekorui naudoti liaudiški motyvai. Tapytojas P. Kalpokas, padedant Meno mokyklos auklėtiniams A. Černiauskui ir J. Jociui, laiptinėje iš K. Donelaičio gatvės pusės ir pirmojo aukšto vestibiulyje nutapė freskas „Darbas”, „Sielininkai”, „Kanklininkas”, „Žemės ūkis” (arba „Mergaitė su pintine vaisių”) ir „Amatai” (arba „Kalvystė”). Karo ir pokario metais freskos ne kartą uždažytos, nuo 1964 m. rūpintasi jas atnaujinti. Buvo atliekami freskų tyrimai, rengiamasi restauracijai. Konstatuota, kad galima atnaujinti dvi freskas: „Darbą” ir „Kanklininką”. Freska „Darbas” restauruota po 1981–1982 m. tyrimų. 1996 m. tyrimai parodė, kad įmanoma restauruoti visas freskas, tačiau dėl didelio sienų ploto freskų restauravimas laikomas pernelyg sudėtingu ir brangiu.
Pagrindinės laiptinės langai dekoruoti dailininko vitražisto Stasio Ušinsko vitražais „Lietuvaitė” (arba „Klaipėda”) ir „Statybininkas” iš spalvoto prancūziško vitražinio stiklo ir švino juostelių. Vitražas „Lietuvaitė” simbolizuoja prekybą, „Statybininkas” – pramonę. Vitražai įrėminti į pailgą, siaurą lango rėmą, juose vyrauja ryškios, dekoratyvios spalvos.
Antro aukšto fojė kabėjo didelis, maždaug 2 m aukščio ir 4 m ilgio, tapytojo Jono Buračo paveikslas „Lietuvos išėjimas į jūras”, vaizduojantis Klaipėdos uostą. Paveikslą Kauno kolegoms dovanojo Klaipėdos prekybos, pramonės ir amatų rūmai. Manoma, kad apie tapomą paveikslą žinota iš anksto, jo dydis derintas su architektu, ir jam numatyta speciali vieta pastato interjere. 1940 m. sovietų valdžia paveikslą nacionalizavo ir skyrė M. K. Čiurlionio dailės galerijai, tačiau į muziejų jo nespėta perkelti. 1944 m. liepą, artėjant frontui, paveikslas išpjautas iš rėmų ir išvežtas į Vokietiją. Manoma, kad paveikslas atsidūrė Frankfurte prie Maino, viename iš miesto muziejų.
Rūmuose stovėjo skulptorių B. Pundziaus ir L. Strolio sukurtos didelės, bronzinės, monumentalios formos vazos, dabar saugomos M. K. Čiurlionio dailės muziejuje. Pastato interjerui specialiai pritaikyti V. Landsbergio-Žemkalnio projektuoti ir J. Vainausko baldų dirbtuvėje pagaminti lietuviško stiliaus baldai, dalis jų išlikusi iki šiol. J. Vainausko dirbtuvė pagamino ir laiptus įrėminančius medžio pjaustinius, laiptų turėklus. Rūmuose išlikę ir originalūs sietynai – kuklus, funkciškai pagrįstas buvusiame rūmų pirmininko kabinete ir puošnus, reprezentacinis rūmų posėdžių salėje. Rūmų lifto kabiną gamino AB „Neris”, įrengimus – šveicarų firma „Schindler”. Įrengė firma „Siemens-Holske” ir inžinierius A. Gruodys. Liftas prastos būklės, neveikiantis, paskelbtas technikos kultūros paveldo objektu.
Karlo Markso kalnas
Karlo Markso kalnas  – viršukalnė Pamyre, pietų Tadžikistane (Kalnų Badachšanas); aukščiausias Šachdaros kalnagūbrio taškas. Aukštis – 6726 (ar 6723) m. Šlaitus dengia ledynai (jų bendras plotas XX a. antroje pusėje – 26,7 km²).
Tapinas
Pavardės kilmė neaiški: gali būti latviška (yra pavardė ), o gali būti nuo žodžių „smulkiais žingsniais bėgioti ar vaikščioti“,  „klampoti per purvyną, klemšioti; eiti, paliekant pėdas“.
Daukšių apylinkė (Simnas)
Daukšių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Gudelių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Simno rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Gudelių apylinkės.
Jurgio Matulaičio aikštė
thumb|[[Vilniaus pal. Jurgio Matulaičio bažnyčia]] Jurgio Matulaičio aikštė – aikštė, esanti Vilniuje, Viršuliškių mikrorajone. Pavadinta lietuvių palaimintojo ir Vilniaus arkivyskupo Jurgio Matulaičio (1871–1927) vardu. Aikštėje stovi katalikiška J. Matulaičio bažnyčia (J. Matulaičio a. 3). Čia veikia Vilniaus arkivyskupijos Vilniaus II–ojo dekanato Palaimintojo Jurgio Matulaičio parapija, VšĮ Pal. J. Matulaičio socialinis centras, VšĮ Pal. J. Matulaičio Šeimos pagalbos centras (J. Matulaičio a. 3).
Taip pat J. Matulaičios aikštės adresu yra registruotos įvairios privačios įmonės. Didžiausia iš jų – polietileno plėvelių gamintoja UAB „Somlita“ (116 darbuotojų). Kitos įmonės: UAB „Laidojimo paslaugų centras“ laidojimo namų šarvojimo salė, UAB „Instra“ , MELEDA Odontologijos Klinika (J. Matulaičio a. 5), IĮ R. Rostovos Odos, Veneros ir ginekologinių ligų kabinetas, Dariaus Petrausko įmonė „BalduAmatas“ ir kt.
Taip pat šiuo adresu yra registruotos įvairios viešosios įstaigos, visuomeninės ir kitokios organizacijos. Tai Sąjunga „Stabdyk Nusikalstamumą“, 663-ioji daugiabučio namo savininkų bendrija, Platiniškių Naujakurių Asociacija, Bendruomenė „Viršuliškės“, Viešoji Įstaiga „Škoda Klubas“, Visuomeninė Organizacija Vilniaus Miesto Medžiotojų Klubas „Urkis“,, Šiuolaikinės Penkiakovės Klubas „Gardemarius“, VšĮ Lieknėjimo ir sveikatingumo centras, Forumas „Kultūros Eksperimentai“, VšĮ Bendruomenės Projektų Agentūra, VšĮ „Valso Sūkury“, Advokatės Vitos Neverauskaitės kontora.
Sanas
Didžiausi intakai – Vislokas ir Tanevas (kairieji). Aukštupyje upė patvenkta Solino tvenkiniu. Poplūdis vyksta vasario-gegužės mėnesiais, vasarą nusenka. Žemupyje laivuojama. Svarbiausi miestai prie Sano – Sanokas, Pšemyslis, Jaroslavas.
Upės pavadinimas greičiausiai yra keltiškos kilmės.
Abako salos
thumb|240px|Abako salų apskritys thumb|left|Houptauno švyturys Abako salos  – salų grupė Bahamų šiaurėje. Sudaro šios salos: Didysis Abakas, Mažasis Abakas, Alkūnės rifas, Miško rifas, Žaliojo Vėžlio rifas, Didžiosios Guanos rifas, Nublokštųjų rifas, Manovaro rifas, Volkerio rifas ir kt. Bendras salyno plotas 1681 km² (iš jų Didysis Abakas – 963 km²).
Būdingos žemos, palmėmis ir karibinėmis pušimis apaugusios salos su plačiais smėlio paplūdimiais, apsuptos koralų rifų. Būdingas paukštis – kubinė amazonė.
Abako salose gyvena 17,2 tūkst. gyventojų (2010 m.). Pagrindinė gyvenvietė – Marš Harboras (4368 gyv.). Administraciškai salynas padalintas į 5 apskritis: Šiaurės Abaką, Vidurio Abaką, Pietų Abaką, Mūro salą, Grand Ki, Žaliojo Vėžlio rifą ir Houptauną. Verčiamasi daugiausia turizmu, žvejyba, laivų statyba. Auginami citrinmedžiai. Pietinėje salos dalyje Abako nacionalinis parkas (įkurtas 1994 m.). Veikia 2 oro uostai.
Raguškės
Raguškės – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 3 km nuo Kvyklių.
Maksvytis
Pavardė dėl metatezės pakitusi iš *Maskvytis – nuo žodžio maskvytis „rusas, maskvėnas“.
Mickūnų herbas
Mickūnų herbas – pagrindinis Mickūnų miestelio ir seniūnijos (Vilniaus rajono savivaldybė) heraldikos atributas.
Aprašas
Herbinio skydo mėlyname lauke vaizduojama sidabrinė giliai banguojanti juostelė ir trys auksinės septyniakampės žvaigždės, viena virš juostelės, dvi – po ja. Skydo lauko mėlyna spalva simbolizuoja ne tik švarią ir gražią gamtą, bet ir išmintį. Sidabrinė banguota juostelė vaizduoja pro Mickūnus tekančią vingiuotą Vilnią (sidabrinė – vandens spalva). Iš dalies juosta primena Mickūnų vardo pirmąją raidę. Tris šio krašto šviesuolius (Augustas Liudvikas Bekiu, Julijus Slovackis, Stanislovas Moravskis) simbolizuoja trys auksinės septyniakampės žvaigždės.
Istorija
2013 m. rugsėjo 13 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė herbą patvirtino dekretu Nr. 1K-1561. Herbo etalono autorius – Arvydas Každailis.
Kauno mechanikos mokykla
Kauno mechanikos mokykla – valstybinė profesinio mokymo įstaiga, teikianti pirminį ir tęstinį profesinį mokymą, įsikūrusi Taikos pr. 129, Kaune. Mokyklos kodas – 111961649, teisinė forma – viešoji įstaiga, steigėjas – LR Švietimo ir mokslo ministerija, UAB koncernas „Achemos grupė“.
2013 m. rugsėjo 1 d. duomenimis mokykloje mokėsi 501 mokinys, dirbo 78 darbuotojai: iš jų – 49 pedagogai (1 mokytojas – ekspertas, 8 mokytojai – metodininkai, 29 mokytojai – vyresnieji).
Istorija
Kauno mechanikos mokykla įkurta 1998 m. sausio 1 d., sujungus Kauno politechnikos ir Kauno metalo apdirbimo mokyklas.
Skęsbalių apylinkė
Skęsbalių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Gudelių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Simno rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Gudelių apylinkės.
1907 m. pasaulio šachmatų čempionatas
'''1907 m. pasaulio šachmatų čempionatas''' – 1907 m. sausio 26–balandžio 8 d. vykęs mačas tarp Emanuelio Laskerio ir Frenko Maršalo. Mačas vyko šešeriuose JAV miestuose: Niujorke,  Filadelfijoje, Vašingtone, Baltimorėje, Čikagoje ir Memfyje. Sąlygos: nugali tas, kuris pirmas laimi 8-ias partijas, lygiosios neskaitomas, partijų skaičius neribotas. Emanuelis Laskeris nesunkiai laimėjo mačą 11½ : 3½ (+8 -0 =7) ir išliko pasaulio čempionu.
Čempionas
Per 10 pastarųjų metų E. Laskeris nebuvo žaidęs nei vieno pasaulio čempionato mačo!. Ir tai, kada tarp vedančiųjų šachmatininkų buvo paaštrėjusi konkurencija: vos ne kasmet pasirodydavo naujos žvaigždės. Tiesa, kai Emanuelis juos patikrindavo, pasirodydavo, kad nei viena iš jų, pagal žaidimo lygį, jam neprilygdavo. Tais metais jis keletą kartą darė rimtas praktinio žaidimo pertraukas, o grįžęs nesunkiai įrodydavo, kas čia geriausias.
Girkai (Baltarusija)
Girkai arba Girkos  – agromiestelis Gudijoje, Gardino srityje, Varanavo rajone. Apylinkės centras. Įsikūręs 8 km į pietvakarius nuo Rodūnios, 3,5 km nuo sienos su Lietuva (10 km į rytus nuo Dubičių), prie Bartašunkos upelio. Netoliese praeina Vilniaus–Eišiškių–Gardino plentas, atšaka į Saltoniškes. Yra fermų kompleksas.
1907 m. pasaulio šachmatų čempionatas
Čempionas
Taip po dvejų metų pertraukos E. Laskeris visa galva buvo geresnis Londono-99 turnyre, kai surinkęs 23½ taško iš 28 galimų, 4½ taško aplenkė G. Marocį, H. Pilsberį ir D. Janovskį. 1900 m. Paryžiuje, kur surinkęs 14½ iš 16, baigė turėdamas dviem taškais daugiau už antroje vietoje likusį H. Pilsberį.
Girkai (Baltarusija)
Istorija
XIX a. pab. Girkų valstybinis užusienis pateko į Lydos apskrities Rodūnios valsčių. XX a. pr. buvo Romanovičių dvaras ir Korkučių okolica.
1907 m. pasaulio šachmatų čempionatas
Čempionas
Laikas nuo laiko E. Laskerį kviesdavo žaisti mačą dėl čempiono vardo, tačiau jis atsisakydavo, kai pretendentų noras būdavo finansiškai nepakankamai paremtas.
E. Laskeris apie mačą dėl „karūnos“ išsireiškė paprastai ir aiškiai:
„Jei šachmatų pasaulis nori turėti malonumą, pakutenti sau nervus ir pasimokyti iš stipriausiųjų, tai kodėl jam užtai neužmokėti? Juk mačo dalyviai aukoja nemažai savo laiko ir sveikatos. Ir jei šachmatų pasaulis laukia iš meistrų tokių aukų, tai kodėl jis nesudaro sąlygų jiems, juk kalba, iš esmės sukasi….dėl apdovanojimo sumos!”
E. Laskeris laikė, kad pasaulio čempionato dvikovoje, minimali suma į prizinį fondą, iš abiejų pusių, turėtų būti ne mažesnė už 2000 JAV dolerių.
Pirmas šį „auksinį barjerą“ pabandė įveikti Deividas Janovskis, po Londono turnyro pasiuntęs E. Laskeriui iškvietimą į mačą. Bet bandymas surinkti mačui lėšų nedavė lauktų rezultatų. Buvo juokaujama, kad „beviltiškame reikale“ niekas nenori dalyvauti. Tad D. Janovskiui svajones apie mačą teko atidėti.
1903 m. po pergalės Monte Karlo turnyre iškvietimą pasaulio čempionui pasiuntė Z. Tarašas. Bet jam nepasisekė – atsitiko nelauktas įvykis: čiuoždamas pačiūžomis Zigbertas patyrė rimtą sužeidimą, po ko, apie pasaulio čempionato mačą negalėjo būti jokios kalbos.
Galų gale, 1904 m. po pergalės Kembridž-Springse, kur dviem taškais aplenkė po trejų metų pertraukos žaidusį E. Laskerį, į pretendentus pasiprašė Frenkas Maršalas. Čempionas pasiūlė pirma sužaisti mačą su D. Janovskiu. Amerikietis nesutriko ir laimėjo šį mačą – +8,=4,-5. Po to iškvietimą atsiuntė Z. Tarašas ir gavo panašų pavedimą – žaisti mačą su F. Maršalu. Šis nesispyriojo ir sutriuškino varžovą – 12: 3!
Algirdas Jacunskas
Algirdas Jacunskas (1944 m. rugpjūčio 25 d. Kaune)– Lietuvos operos dainininkas, Kauno valstybinio muzikinio teatro solistas.
1907 m. pasaulio šachmatų čempionatas
Čempionas
Bet Frenkas nepasidavė ir, laimėjęs 1906 m. turnyrą Niurnberge dar kartą atsiuntė iškvietimą pasaulio čempionui. Supratęs, kad anksčiau ar vėliau teks sėsti prie lentos, Emanuelis „nusileido“, sumažinęs piniginį įnašą iki 1000 JAV dolerių. F. Maršalo draugai surinko reikalingą sumą.
Algirdas Jacunskas
Biografija
Algirdas Jacunskas gimė Kaune, Jeronimo Jacunsko (1938 m. pirmosios Lietuvos Tautinės Olimpiados nugalėtojo, boksininko, vėliau trenerio) ir Pranės Kaitytės (virėjos) šeimoje. 1952 - 1956 m. Algirdas Jacunskas mokėsi Kauno Šančių pradinėje mokykloje, 1957 - 1962 m. - Kauno 7-oje vidurinėje mokykloje. 1963 - 1967 m. mokėsi Kauno technologijos technikume ir jau 1966 m. įstojo į Kauno valstybinio muzikinio teatro aktuorių paruošimo kursus, kur mokėsi iki 1968 m. 1975 - 1979 m. Kauno Juozo Gruodžio aukštesniojoje muzikos mokykloje. 1960 - 1965 m. dirbo mūrininku, 1965 - 1968 Kauno dirbtinio pluošto gamyklos techniku, o nuo 1968 m. priimtas dirbti Kauno valstybinio muzikinio teatro solistu.
1907 m. pasaulio šachmatų čempionatas
Pretendentas
Frenkas Džeimsas Maršalas gimė 1877 m. rugpjūčio 10 d. Brukline. Pradėjo žaisti Kanadoje ir 17 m. tapo Monrealio šachmatų klubo čempionu, o po 5 metų laimėjo analogiškas varžybas Niujorke.
Algirdas Jacunskas
Darbas teatre
Per savo darbo laikotarpį teatre solistas paruošė daugiau nei šimtą pagrindinių ir epizodinių vaidmenų operetėse, miuzikluose, vodeviliuose ir operose. Be darbo teatre sukūrė dvi dešimtis epizodinių vaidmenų kine ir televizijos filmuose, tame tarpe tokiuose kaip „Raudonmedžio rojus“, „Rytas“, „Benjaminas Kordušas“. Vsidino pagrindinį Maestro vaidmenį režisieriaus A Ulevičiaus filme „Tykusis donas“, „Zuzana negali gyventi be bananų“, seriale „Tokia Zuzana“ ir kt.