cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sąranka
Sąranka  – darinys gamyboje, sudarytas iš tam tikrų kartu sujungtų elementų, komponentų ir/ar dalių. Sąranka yra tarpinis etapas mašinų, prietaisų, drabužių, avalynės ir kitokių daiktų, sudarytų iš sujungtų dalių, gamyboje. Sąrankos jungiamos tarpusavyje arba prie jų tvirtinami (primontuojami) kiti komponentai, kol gaunamas visas gaminys. Sąrankai artima sąvoka yra mazgas.
Sąrankos įtaisai
Sąrankų pavyzdžiai:
Kartais sąrankos turi specialų lietuvišką pavadinimą, į kurį žodis sąranka neįeina. Pvz.:
Ypatingas atvejis – sąranka gali būti ne gatavo gaminio gamybos (montavimo) etapas, bet speciali sumontuotų dalių sistema, kuri gali būti patikrinta, ar veikia kaip visuma. Pvz.:
Sąrankos medžiagos
Sąranka gali būti ne tik sujungtas įtaisų rinkinys, bet ir medžiaga, sudaryta iš tam tikru būdu mechaniškai sujungtų (susiūtų, suklijuotų ir pan.) medžiagų. Tai sluoksninė sąranka arba sluoksniuotis.
Sandėta
Sandėta – sluoksninė ar kitokia sąranka, erdviškai sudėta kaip turi būti galutiniame gaminyje, bet dar nesutvirtinta (nesuklijuota, nesusiūta, nesukalta ir pan.).
Šakiai
Šakiai – miestas pietvakarių Lietuvoje, Suvalkijoje, Marijampolės apskrityje, 65 km į vakarus nuo Kauno ir 50 km į šiaurę nuo Marijampolės. Šakių rajono savivaldybės ir seniūnijos centras, 6 seniūnaitijos (Bažnyčios, Centro, V. Kudirkos, Striūpų, Žalgirio). Urbanistikos paminklas (planas radialinis su keturkampe aikšte).
thumb|left|Šakių katalikų bažnyčia
Vidury miesto telkšo Šakių tvenkinys, kurio vakariniame krante stovi Šakių Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia, yra Šakių rotušė, kultūros centras, Šakių sporto centras, Šakių viešoji biblioteka, paštas. Miesto vakaruose – Šakių evangelikų liuteronų bažnyčia, ligoninė ir poliklinika, rytuose – kapinės, Girėnų tvenkinys. Yra Juozo Lingio parkas, skveras su fontanu ir 24 varpų kariljonu. Pietiniame Siesarties krante daugiausia yra pramonės įmonės, kolektyviniai sodai.
Etimologija
Šakaičių kaimas pirmą kartą minimas 1599 m. brolių Oziemblovskių dalybų akte. Šiame akte užfiksuota ir Šakaičio pavardė (aptinkama miesto apylinkėse ir dabar), todėl beveik neabejojama, kad Šakiai yra asmenvardinis vietovardis. Ilgainiui miesto vardas sutrumpėjo, ir vietoje Šakaičių 1719 m. jau paminėtas Šakių vardas, kuris išliko iki šių dienų. Kita vertus, neatmetama versija, kad galėjo sutrumpėti ne miesto vardas, o pavardė (į Šakys, kaip, pvz., nuo Stelmokaitis į Stelmokas arba Kybartaitis į Kybartas), ir toks sutrumpėjimas sąlygojo ir miesto vardo formos paprastėjimą.
Be to, yra versijų, kildinančių miesto vardą nuo žodžio šaka, šakotas miškas arba šakės. Pastarosiomis versijomis dažniausiai remiasi liaudies etimologija. Viena istorija teigia, kad dabartinio miesto vietoje senovėje augęs didelis šakotas miškas, šalia kurio įsikūrusi sodyba, o vėliau ir kaimas. Kita teigia, kad gilioje senovėje šioje vietoje buvusi didelė loma ar pelkė, prie kurios įsikūręs mažas kaimelis. Į jį norintys atvažiuoti žmonės turėdavę vežti ir kloti į tą pelkę šakas. Paklausti, kuriuo keliu važiuoja, žmonės taip ir atsakydavo – per „šakas“, važiuosime „į šakas“. Dar vienas miesto vardo aiškinimas susijęs su šakėmis. Labai seniai čia buvo garsus meistras, kuris dirbdavęs šakes, o jos buvusios tokios puikios, kad jų pirkti žmonės važiuodavę iš tolimų kraštų.
Geografija
thumb|left|Ežeras miesto parke
Miestas įsikūręs abipus Šešupės intako Siesarties, Šešupės žemumoje.
Šakių pagrindiniai keliai:
Istorija
XVI a. čia buvo Gelgaudiškio dvaro palivarkas. Miestas, manoma, išaugo iš Šakaičių kaimo, minimo 1599 m. ir priklausiusio Gelgaudiškio dvarui. 1703 m. Šakaičiai minimi Žemaičių vyskupo Jono Jeronimo Krišpino vizitacijos akte. 1719 m. jau minima Šakių bažnyčia. Šakius valdė didikai Čartoriskiai, kurie miestui išrūpino prekybines teises. Žydams leista laikyti smukles. 1776 m. Šakiams suteiktos Magdeburgo teisės. Vėliau Šakiai perėjo Teodoro fon Koidelio žinion.
1805 m. pastatyta evangelikų liuteronų bažnyčia. XIX a. 1-ojoje pusėje gyvenvietė jau turėjo miesto teises, čia veikė mokykla, katalikų ir evangelikų liuteronų bažnyčios, sinagoga, paštas. XIX a. pabaigoje Šakiai – Naumiesčio apskrities miestas.
Per II pasaulinį karą miestą sugriovė rusų armija, Batiškių miške nužudyta apie 1000–1200 žmonių, daugiausia žydų. Po karo mieste tebuvo 300 gyventojų.
1946 m. rugpjūčio 3 d. tapo apskrities pavaldumo miestu. Sovietmečiu veikė autotransporto įmonė, „Pasagos“ metalo dirbinių gamyklos cechas. 1998 m. patvirtintas Šakių herbas.
Fudžinomija
Fudžinomija  – miestas Šidzuokos prefektūroje, Japonijoje.
Šakiai
Gyventojai
thumb|Paminklas Vincui Kudirkai miesto aikštėje (skulp. [[Stasys Žirgulis )]]
Fudžinomija
Simboliai
Oficialus miesto medis – sakura ir Prunus incisa, paukštis – dirvinis vieversys.
Šakiai
Šnekta
miniatiūra|Kultūros centras
Čiriki įlankos nacionalinis jūrinis parkas
Čiriki įlankos nacionalinis jūrinis parkas  – jūrinis parkas pietvakarių Panamoje, Čiriki provincijoje, apima teritorijas Čiriki įlankoje. Į parko teritoriją įeina Paridos sala ir ją supančios salelės, pakrančių mangrovės, pelkės ir koraliniai rifai.
Šakiai
Šnekta
Šakių ir jų apylinkėse kalbama vakarų aukštaičių kauniškių tarme. Ji yra gana artima bendrinei lietuvių kalbai, bet yra ir esminių skirtumų, pvz., daugiau germanizmų, trumpinamos galūnės. Išsamiai šnekta aprašyta 2006 m. išleistoje knygoje „Šakių šnektos tekstai“ (autorė Rima Bacevičiūtė).
Sportas
Nuo 2009 m. veikia modernus Šakių sporto centras.
Čiriki įlankos nacionalinis jūrinis parkas
Į parką patenkančias salas dengia tropinės džiunglės, sudarytos iš vertingų ąžuolų ir kedrenių. Parke saugomos žaliosios iguanos, jūrinių vėžlių perimvietės, aplinkiniuose vandenyse galima stebėti delfinus, kūjaryklius, kuprotuosius banginius.
Užpjaunėliai
Užpjaunėliai arba Novouralskas (, nuo 1936 m. rugsėjo 17 d. Uschpiaunehlen, nuo 1938 m. birželio 6 d. Fohlental, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, prie kelio R 508, 5 km į šiaurę nuo Pilkalnio, 14 km į pietus nuo Lazdynų, Meškupės kairiajame krante. Nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrovolsko kaimo gyvenvietės kaimas.
Volbeat
„Volbeat“ – sunkiojo metalo grupė, suformuota vokalisto Michael Poulsen Danijoje, Kopenhagoje. Grupė atlieka rokenrolo, sunkiojo metalo ir rockabilly žanrų mišinį, įkvėpta klasikinių rokenrolo atlikėjų, tokių kaip Elvis Preslis ir Johnny Cash, taip pat ir moderniojo sunkiojo roko, trash metal, sunkiojo metalo, alternatyviojo roko bei hardcore grupių. Dabartinė grupės sudėtis: vokalistas ir gitaristas Michael Poulsen, bosistas Kaspar Boye Larsen, gitaristas Rob Caggiano bei būgnininkas Jon Larsen. „Volbeat“ yra pasirašiusi sutartį su Mascot Records (Nyderlandai) ir yra išleidusi šešis studijinius albumus bei du DVD.
Užpjaunėliai
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Užpjaunėlių kaimo bendruomenė 1937–38 m. Minimi nuo 1625 m. Istoriniai pavadinimo rašybos variantai: Klein Uspiaunen, Uschpionehlen. 1785 m. buvo mišrusis kaimas su 14 ugniakurų, 1823 m. – mišrusis kaimas su 49 gyventojais. 1847 m. Užpjaunėliuose buvo 20 gyvenamųjų pastatų ir 185 gyventojai. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Užpjaunių domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Rudžių valsčiui. Tikintieji priklausė Pilkalnio evangelikų liuteronų parapijai. Tarpukariu kaime buvo mokykla.
Juodupėnai
Etimologija
Kaimo pavadinimas kilo iš upėvardžio Juodupis.
Vietovardis rašytiniuose šaltiniuose rašomas, , ,. Vietos gyventojai tarmiškai kaimą vadina 🇬🇸.
Geografija
Kaimas įsikūręs lygumoje, abipus kelių ir Juodupėnai–Narmantai. Jis ribojasi su Erlėnais, Alku, Kirkšiais, Leliūnais, Jakštaičiais ir Palšiai. Pietvakarinė dalis – apie 150,6 ha žemės, seniau priklausė išnykusiam Urbaičių kaimui.
Per kaimą teka Erlos intakas Juodupis, kurio baseinas patenka į valstybės saugomą teritoriją – Salantų regioninį parką. Užtvenkus upelį, jo slėnyje 1979 m. įrengtas Juodupėnų tvenkinys, tarp kurio ir gyvenvietės įrengtas paplūdimys. Kaime auga nedideli Klecės, Kalno, Jokiškės, o paribyje su Palšiais ir Bajoraliais plyti Juodupėnų miškai.
Istorija
Pirmąkart paminėtas 1568 m. Ldk Žygimanto Augusto Telšių valsčiaus vakarinės dalies valdų žemėlapyje. Tuo metu Juodupėnams priklausė apie 2 317 ha miško ir dirbamos žemės, kuri ribojosi su Erlėnų, Pesčių, Peldiškių, Šaučikių, Ermonaičių ir Viršutinės Šventosios kaimais. thumb|left|Juodupėnai (Юдопяны) 1866 m. Rusijos generalinio štabo išleistame Kretingos apylinkių žemėlapyje XVI–XVIII a. Juodupėnai buvo bajorkaimis. Greta bajorų kūrėsi eiliniai žemdirbiai, kurie buvo Salantų, o nuo 1675 m. – Grūšlaukės, dvaro baudžiauninkai.
Plečiantis dirbamos žemės plotams, Juodupėnų žemėje XVII–XVIII a. susiformavo Jakštaičių, Rokiškės, Urbaičių, Kirkšių kaimai. Erlos slėnyje stūksančiame Alkos kalne XVIII a. II pusėje atsirado dar viena nausėdija, iš pradžių vadinta Juodupėnų užusieniu, o XIX a. tapusi savarankišku Alko kaimu. thumb|right|Senoji kryžkelės koplytėlė priešais parduotuvę. 1985 m. thumb|right|Marijos skulptūra kryžkelės koplytėlėje. 1985 m. thumb|right|Angelų skulptūros iš kryžkelės koplytėlės. 1985 m. Dvasiniais gyventojų reikalais nuo XVII a. rūpinosi Salantų katalikų parapijos kunigai. 1750 m. bajorkaimyje buvo 6 katalikų kiemai, o XIX a. I pusėje kaime stovėjo 21 sodyba. Iš 1845 m. gyvenusių katalikų 95 buvo vyrai ir 117 moterų. Viename kieme vidutiniškai glaudėsi 10 asmenų: ūkio šeimininkas su žmona, vaikais, įnamiais ir samdiniais (bernais, mergomis). thumb|left|[[pavasarininkai|Pavasarininkų kryžius, pastatytas 1939 m. kaimo kapinėse]] Juodupėnai buvo gatvinis kaimas. Dauguma sodybų stovėjo abipus pagrindinės gatvės, jungusios kaimą su Pesčių palivarku. Kelios vienkieminės sodybos kūpsojo atokiau nuo gyvenvietės, plėšininėje ganyklų ir miško žemėje. Didžiausias ariamos žemės masyvas plytėjo tarp gyvenvietės ir Juodupio. Kitas, mažesnis masyvas buvo į rytus nuo gyvenvietės, prie Erlos. Vakarinėje dalyje buvo keli nedideli dirbami laukai, už kurių prasidėjo miškai. Į šiaurę nuo Juodupio plytėjo bendrosios ganyklos.
Žemdirbius paleidus iš baudžiavos ir įkūrus luominę valstiečių savivaldą, kaimas 1861 m. tapo Juodupėnų seniūnijos centru. 1866 m. jame buvo 22 kiemai, o pravedus baudžiavos panaikinimo reformą 1870 m. buvo išmatuoti 2 028 rėžiai žemės, už kurią 323 valstiečiai mokėjo išperkamuosius žemės mokesčius Pesčių dvarininkui Juozapui Tiškevičiui.
Po žemės reformos kaimas ūgtelėjo, 1895–1915 m. jame stovėjo 28 sodybos. Naujakuriai kūrėsi į rytus nuo pagrindinės gatvės, palei kelią į Šaučikius ir Erlėnus.
Kaimo laukai, pievos ir miškai turėjo savo vardus. Paribyje su Jakštaičiais buvusios pievos vadintos Pakuitėmis. Tarp jų ir kapinių buvo Pakapis – derlingas ariamas laukas, o tarp kapinių ir Juodupio plytėjusi ariama žemė su ganyklomis vadinta Pajuodupiais. Prie šių šliejosi Plikrėžiai – smėlingoje žemėje esančios ganyklos. Šalia jų telkšojo Pručdaubio bala, iš kurios tryško šaltinis. Nuo jo palei Erlą tęsėsi Palonkis – dirbamas laukas.
Paribyje su Kirkšiais driekėsi Pakirkšinių ir Pabaltelės laukai. Pabaltelėje stūksojo vienkieminė sodyba, kuri ir jai priklausantis sklypas vadinti Baltele. Seniau čia, prie senojo kelio Salantai–Žudgalis–Juodupėnai, stovėjo smuklė, kurioje šeimininkavo žydas Baltelė.
Prie Baltelės glaudėsi Papušinio laukas, už kurio plytėjo Užupių ir Siauralio dirvos. Šalia Siauralio augo nedidelis Pajuodalksnio juodalksnynas. Šalia miško laukuose buvo išsimėtę kelios vienkieminės sodybos, vadintos Aprubininkais. Už jų nuo senų laikų plytėjo Ilgusis – pailgas, nuo miško link gyvenvietės nutįsęs, dirbamos žemės laukas.
1922 m. Salantų valsčiaus valdyba įkūrė Juodupėnų pradžios mokyklą. thumb|right|Vilniaus koplytėlė. 1985 m. 1923 m. kaime buvo 29 ūkiai. Tarpukariu veikė pavasarininkų kuopa, kuri kaime 1933 m. pastatė Vilniaus koplytėlę lenkų užgrobtai sostinei atminti, o kapinėse 1939 m. – betoninį monumentalų kryžių.
Vykdant Lietuvos žemės reformą, kaimas buvo išskirstytas į vienkieminius sklypus. 1944 m. jame buvo 54 ūkiai.
Antrojo pasaulinio karo metais Erlos slėnyje veikė vokiečių karinis oro uostas. 1944 m. spalį raudonarmiečiai netoliese numušė vokiečių lėktuvą, o su parašiutais nusileidusius lakūnus suėmė. Vesdami juos į Juodupėnuose įsikūrusį karinio dalinio štabą, vieną sunkiai sužeistą lakūną nušovė. Pakelės griovyje gulėti paliktą kūną po kelių dienų kaimo vyrai palaidojo pamiškėje.
Pokariu apylinkėje veikė Kardo rinktinės partizanai, priklausę Mosėdžio ir Salantų kuopoms. Per susirėmimus su stribais ir sovietų saugumo kariuomenės kariais Juodupėnų miške žuvo partizanai Petras Daukantas, Antanas Šverys, broliai Vaurai. Tame pačiame miške partizanų buvo nukauti stribas Antanas Beniušis, o 1948 m. liepos 12 d. – Juodupėnų apylinkės pirmininkas Kazimieras Stonkus. thumb|left|Juodupėnai 1944 m. Vokietijos karo kartografų išleistame Telšių apylinkių topografiniame žemėlapyje Salantų partizanų kuopos vado Petro Gadeikio-Robinzono ryšininke tapo Juodupėnų mokyklos mokytoja Ona Petrutytė-Tamsioji Gėlė. 1947 m. saugumiečiai ją susekė, iki 1956 m. laikė Gorkio ir Karagandos sričių lageriuose ir tremtyje.
1948-1951 m. į Sibirą sovietų valdžia išvežė mažiausiai 15 žmonių: mokytojos O. Petrutytės seserį Bronę su giminaite Ona Petrutyte, Jono Giedros ir Leono Zaboro šeimas, Nastę Kubiliūtę, Petronėlę Jasienę su dukra Adele. Dauguma jų 1957-1958 m. grįžo į Lietuvą, tik L. Zaboras mirė tremtyje.
Prasidėjus sovietinei kolektyvizacijai, žemdirbiai 1949 m. buvo suvaryti į žemės ūkio artelę, Sovietų Sąjungos politinio veikėjo Sergejaus Kirovo garbei pavadintą Kirovo kolūkiu. Prie šio ūkio taip pat buvo prijungti Kirkšių, Narmantų, Jakštaičių ir Rokiškės kaimai. Juodupėnams tapus kolūkio administraciniu centru, kaime 1949 m. atidarytas pašto skyrius, 1951 m. – biblioteka, 1959 m. – kultūros namai, 1960 m. – medicinos punktas, vartotojų kooperatyvo parduotuvė. Pradžios mokykla 1954 m. pertvarkyta į septynmetę, o 1962 m. – į aštuonmetę mokyklą, kuriai 1965 m. pastatytas naujas dviejų aukštų mūrinis pastatas.
Stambinant ūkius, 1972 m. Kirovo kolūkis prijungtas prie Alkos kolūkio, o Juodupėnai tapo pagalbine kolūkine gyvenviete. Nežiūrint į tai, kaimas toliau augo, į jį kėlėsi melioracijos naikinamų Kirkšių, Urbaičių ir kitų kaimų gyventojai. Tuštėjant apylinkės kaimams sumažėjo mokyklinio amžiaus vaikų, todėl mokykla iš aštuonmetės 1978 m. buvo pertvarkyta į pradinę.
Prie Juodupėnų 1986 m. buvo prijungtos melioracijos sunaikinto Urbaičių kaimo žemės. 1989 m. juodupėniškiai atsiskyrė nuo Alkos kolūkio ir įkūrė Juodupėnų kolūkį. Jį 1992 m. pertvarkė į žemės ūkio bendrovę, kurią 1994 m. likvidavo.
Vykstant valdinių įstaigų valdymo reformoms, 2005 m. buvo uždaryta pradinė mokykla, o 2009 m. – pašto skyrius. Išlikę medicinos punktas, biblioteka ir kultūros namai veikia buvusioje mokykloje. 2003 m. įkurtas kaimo bendruomenės centras „Juodupėnai“.
Noriu
Noriu pirkti, parduoti, skelbti, nuomoti, dirbti, surasti, keisti – komercinis laikraštis, ėjęs nuo 1992 m. gruodžio 1 d. iki 2011 m. birželio 23 d. Kaune, Kęstučio g. 23 A.
Istorija
Leido UAB „Šėta“ 3 kartus per savaitę, leidžia „Noriu-group“. Tiražas 1992 m. – 5000 egz., 1997 m. – 14 000 egz. Veikia elektroninis laikraštis Noriu.lt.
Redaktorius Gytis Karalius.
Ginkluotė
Ginkluotė – karinio vieneto (nuo kario iki visų valstybės ginkluotųjų pajėgų) turimų ginklų ir jų naudojimo priemonių visuma. Ginkluotės sąvoka naudojama kalbant ne tik apie karines institucijas, bet ir kitas institucijas, naudojančias ginklus (pvz., policija, civilinės saugumo pajėgos ir pan.).
Ginkluotę sudaro ginklai, jų leidimo, taikymo, valdymo ir kt. techninės priemonės, kuriomis aprūpinami kariniai vienetai, kariniai laivai, orlaiviai, kovos mašinos, įvairių pajėgų rūšių daliniai ir junginiai.
Etatinė ir neetatinė ginkluotė
Paprastai skiriama etatinė ginkluotė – tai ginkluotė ir kt. naudojama technika, nustatyta karinio vieneto etatuose. į ją įeina tiek ginklai, tiek papildomos techninės priemonės, reikalingos ginklams panaudoti, kovos veiksmams rengti, atlikti ir aprūpinti. Šios ginkluotės sąrašus tvirtina atitinkamos valstybės institucijos. Įtraukimas į sąrašus vadinamas priėmimu ginkluotėn. Pasenę arba neatitinkantys dabartinių kariuomenės užduočių ir poreikių ginklų modeliai iš ginkluotės sąrašų išbraukiami.
Kai kurių šalių ginkluotosiose pajėgose būdavo leidžiama naudoti etatinėn ginkluotėn nepriimtus ginklus. Pvz., karininkams leisdavo be tabelinio pistoleto apsiginkluoti jam patikusiu pistoletu, bet jį bei jo šovinius tekdavo pirkti už savus pinigus. Daugelio šalių kariuomenėse karo metais daliniuose dažnai būna neetatinių ginklų, kurie būna jau išimti iš savos ginkluotės arba yra trofėjiniai ginklai. Dažniausiai tai šaulių ginklai, bet būdavo taip naudojamų trofėjinių kovos mašinų, pabūklų. Tokie trofėjiniai ginklai naudodavo iš priešo paimamus trofėjinius šaudmenis.
Kai kurios valstybės trofėjinius iš priešo paimtus ginklus oficialiai įtraukdavo į ginkluotę. Pvz., Antrojo pasaulinio karo metais Vokietijos ginkluotėje buvo:
Klasifikacija
Ginkluotė klasifikuojama:
Malkūnai
Malkūnai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 8 km nuo Mielagėnų.
Istorija
XVII a. Malkūnų (Malkawscizna) palivarkas priklausė Kublickams. Pagal Mielagėnų bažnyčios vizitacijos aktą, 1830 m. Malkūnų kaime buvo 5 dūmai (sodybos), 19 vyrų, 15 moterų, o 1840 m. Malkūnų kaime gyveno 37 parapijiečiai.
Nuo 1950 m. buvo apylinkės centras, vėliau priklausė Mielagėnų apylinkei. 1958 m. dauguma Malkūnų kaimo gyventojų išsikėlė gyventi į Lenkiją.
2003 m. šiame kaime gyveno 32 gyv., buvo 11 gyvenamų sodybų, 2007 m. – 10 gyvenamų sodybų.
Skamba skamba kankliai
alt= Festivalio eisena 2010 m. ir festivalio vėliava|thumb|Festivalio eisena 2010 m. ir festivalio vėliava. „Skamba Skamba Kankliai“ – kasmetinis muzikinio folkloro festivalis, Vilniuje vykstantis nuo 1973 m.
1973 m. spalio mėnesį Vilniaus Sporto rūmuose įvyko liaudiškos muzikos koncertas „Skamba skamba kankliai“. 1974 m. gegužės pabaigoje Vilniaus salėse, Kalnų parke surengtam festivaliui šį pavadinimą pasiūlė Petras Juodelė, režisieriumi tapo Vidas Aleksandravičius. Jau pirmuosiuose „Skamba skamba kanklių“ koncertuose be dainų ir šokių ansamblių dalyvavo etnografiniai ansambliai. Kurį laiką lygia greta festivalyje dalyvaudavo ir stilizuotą liaudies meną propaguojantys, ir už tradicinės kultūros autentiškumą kovojantys ansambliai.
„Skamba skamba kankliai“ galima vadinti natūraliu priešinimusi sovietinių švenčių, stilizuoto folkloro ir sovietizuotos saviveiklos kultūrinei ideologijai. 1973–1988 metų laikotarpiu miesto žmonėms buvo labai svarbu vėl grąžinti tikėjimą gimtosios kultūros verte, lietuvybės puoselėjimu. Nuo 1979 metų Vilniaus universiteto, Alumnato ir kiti senamiesčio kiemai festivalio metu tampa savotiškais liaudies meno mylėtojų vienkiemiais. Visi atėjusieji gali dainuoti, šokti, šėlti bendrame besilinksminančiųjų sūkuryje. Festivalio koncertai vyksta ir senamiesčio kiemuose, ir koncertų salėse. Kasmet festivalio rengėjai stengiasi „prisijaukinti“ naujas erdves. Taip ilgainiui įsikurta Sereikiškių parke, pamėgta Bernardinų bažnyčios erdvė, Akademinio bei Jaunimo dramos teatrų salės.
„Skamba skamba kankliai“ vyksta paskutiniąją gegužės savaitę. Festivalio trukmė kito. Iš pradžių linksmybės trukdavo vieną dieną (sekmadienis), o po to kasmet keisdavosi, plėsdavosi: nuo trijų dienų iki bemaž visą savaitę trunkančio renginio.
Unikalus ir festivalio rengimo būdas. Vilniuje esančių folkloro ansamblių vadovai suneša idėjas, o po to jau nedidelė iniciatyvinė, labiau patyrusių vadovų grupelė galutinai suformuoja festivalio koncepciją. Daug metų šiam festivaliui yra atidavę Aldona Ragevičienė, Zita Kelmickaitė, Jonas Trinkūnas, Daiva Račiūnaitė-Vyčinienė, Evaldas Vyčinas ir visi be išimties buvę bei esantys Vilniaus folkloro ansamblių vadovai.
Ilgainiui dainų ir šokių ansambliai, vyravę festivalyje iki 1984 metų natūraliai buvo išstumti labai aktyvaus folkloro ansamblių judėjimo ir tvirtėjančių folkloro ansamblių. Dabar šis festivalis puoselėja tradicinio folkloro kryptį, nors yra atviras įvairioms naujovėms.
Hullabaloo Soundtrack
„Hullabaloo Soundtrack“ (dažniausiai vadinamas tiesiog Hullabaloo) – Anglijos roko grupės „Muse“ albumas, išleistas 2002 m. liepos 1 d. Dvigubą albumą sudaro B-sides dainų rinkinys ir gyvo garso koncertas, 2001 m. spalio mėnesį įrašytas „Le Zenith“, Paryžiuje. Taip pat yra išleistas „Hullabaloo“ DVD.
Sportiniai šokiai
thumb|[[Jokūbas Venckus ir Jomantė Dapkevičiūtė – pasadoblis, 2012 m. pasaulio lotynų šokių čempionatas.]] thumb|„[[Žuvėdra (ansamblis)|Žuvėdra“ – daugkartinė pasaulio komandinių lotynų šokių čempionė.]] Sportiniai šokiai – sporto šaka, kurioje šokėjai vertinami pagal atliekamus standartinius ir Lotynų Amerikos šokius.
Istorija
1909 m. įvyko pirmasis neoficialus pasaulio sportinių šokių čempionatas. 1950 m. įkurta pasaulio šokių taryba. 1957 m. įkurta pasaulio sportinių šokių federacija. 1997 m. tarptautinis olimpinis komitetas pripažino pasaulio sportinių šokių federaciją.
Sportinių šokių istorija tarpukario Lietuvoje
Lietuvoje pramoginiai šokiai buvo žinomi ir rengiami jų kursai ir iki Antrojo pasaulinio karo. Pramoginiai šokiai Lietuvoje žinomi jau nuo XV-XVI amžiaus, kai Didžiojo kunigaikščio ir kitų didikų Vilniaus dvaruose pradėjo gastroliuoti baleto grupės. Netrukus buvo pradėta kviestis šokių mokytojus, ruošti vietinės kilmės šokėjus. XVIII amžiuje Lietuvos didikų dvaruose, kaip ir kitose Europos šalyse paplito polonezas, menuetas, gavotas. Kad šokiams buvo skirtas didelis dėmesys liudija ir tai, jog po 1809 metų reformos Vilniaus Universitete buvo skirti pagal nuostatus "keturi maloniųjų menų (t. y. jojimo, šokių muzikos ir fechtavimo bei gimnastikos mokytojai)". Tuometiniai universiteto studentai buvo mokomi ir pramoginio šokio.
XVIII - XIX amžiuje pradėta šokti krokoviaką, galopą, mazurką, polką, valsą. XIX a. pab. - XX a. pr. kai kurie šokiai iš dvarų pradėjo plisti ir kaimuose - ypač polka ir valsas.
XX amžiuje per vakarones pradėta šokti, rodyti žiūrovams lietuviškus šokius: "Aguonėlę", "Suktinį", "Klumpakojį". Vakarėliuose taip pat buvo šokamas figūrinis valsas, o po Pirmojo pasaulinio karo paplito tango, fokstrotas, anglų valsas.
IDSF Aprangos taisyklės
Bendrieji aprangos principai:
Sportiniai šokiai Lietuvoje
Sportinių šokių veiklą Lietuvoje kuruoja Lietuvos sportinių šokių federacija.
Alferesas
Ispanijoje, Dominikos respublikoje ir Peru yra panašus laivyno karininkų laipsnis fregatos alferesas.
Alfereso laipsnio atitikmeniu dažnai laikomas ensainas. Alferesai Ispanijoje anksčiau buvo karininkų kategorija, susijusi su dalinio vėliavos nešiojimu. Alferesą kartais verčia kaip antrąjį leitenantą ar subleitenantą, nors pagal Čilės karinių laipsnių lentelę ir laipsnio statusą matyti, kad Čilės armijoje šis laipsnis atitinka viena pakopa žemesnį rusišką jaunesniojo leitenanto laipsnį.
Argentina
Argentinos ginkluotosiose pajėgose alfereso laipsnis naudojamas Karinėse oro pajėgose ir žandarmerijoje, tačiau jų lygis nesutampa. Oro pajėgose alferesai yra ką tik pradinį karininko laipsnį gavę karininkai, o žandarmerijoje alferesas yra armijos leitenanto lygio laipsnis. Žandarmerijoje alferesas yra leitenanto atitikmuo, įskaitant jaunesniojo ir vyresniojo (pirmojo) leitenanto lygius. Kitose Argentinos ginkluotųjų pajėgų šakose šio laipsnio nėra.
Čilė
Čilėje subalferesai yra karininkų mokyklų kursantai (kariūnai). Baigę bazinį apmokymo kursą jie tampa alferesais ir metus, turėdami tą laipsnį, mokosi pasirinktos kariuomenės rūšies specifikos. Baigus šį metų apmokymo kursą gauna subleitenanto laipsnį.
Peru
Peru Kariniame laivyne fregatos alferesas yra žemiausiais laivyno karininko laipsnis.
Ispanija
Ispanijos armijoje alferesas yra žemiausias karininko laipsnis, atitinkantis Lietuvos leitenantą. Už jį aukštesnis yra leitenanto laipsnis, atitinkantis Lietuvos vyresnįjį leitenantą.
Ispanijos kariniame laivyne fregatos alferesas yra žemiausias laivyno karininko laipsnis.
Dominikos Respublika
Dominikos Respublikos kariniame laivyne fregatos alferesas yra žemiausias karininko laipsnis ir atitinka antrąjį leitenantą (Lietuvos – leitenantą), o laivo alferesas – pirmąjį leitenantą (Lietuvos – vyresnysis leitenantas).
Diatoniniai intervalai
Diatoniniai intervalai – visi intervalai, sudaryti iš bet kurių dviejų diatoninės dermės garsų, šių garsų nealteruojant (t. y. nepaaukštinant ir nepažeminant).
Petras Gintalas (1908)
Petras Gintalas (1908 m. sausio 30 d. Rubežaičiuose, Telšių valsčius – 1971 m. gegužės 5 d. Vilniuje) – literatas, kultūros ir politikos veikėjas.
Diatoniniai intervalai
Iš diatoninio mažoro dermės garsų sudaromi šie intervalai:
Diatoniniais vadinami ir sudėtiniai intervalai, sudaryti diatoninius intervalus praplėtus oktava: mažoji ir didžioji nona, mažoji ir didžioji decima, grynoji ir padidintoji undecima, grynoji ir sumažintoji duodecima, mažoji ir didžioji tercdecima, mažoji ir didžioji kvartdecima, grynoji kvintdecima.
Petras Gintalas (1908)
Biografija
Baigęs Telšių gimnaziją, 1927–1932 m. studijavo Lietuvos universiteto Humanitarinių mokslų fakultete, lankė Valstybės teatro dramos studiją.
Mokytojavo ir dirbo teatre. 1934–1939 m. – laikraščio „Darbininkų balsas“ redaktorius Klaipėdoje. 1941 m. – Žemaičių teatro Telšiuose steigėjas. Nuo 1946 m. dirbo laikraščių redakcijose Telšiuose ir Klaipėdoje, buvo Klaipėdos muzikinio teatro direktoriumi, nuo 1951 m. dirbo kultūros įstaigose Vilniuje.
1936 m. lietuviškai ir vokiškai išleido knygą „Kas yra ir ko siekia Klaipėdos krašto Darbininkų ir Amatininkų Susivienijimas?“ 1938 m. bendradarbiavo antologijoje „Žemaičiai“.
Bakonis
thumb|right|250px|Bakonis Vengrijoje thumb|250px|Bakonio masyvas
Bakonis – kalvynas centrinėje Vengrijoje, į šiaurę nuo Balatono ežero. 60-70 km ilgio ir 30-40 km pločio, sudarytas iš kalkakmenio, dolomitų ir kreidos su dideliais bazalto intarpais. Aukščiausia viršūnė - Köröshegy (700 m). Kalvos apaugusios lapuočių miškais (ąžuolai, bukai), dirvos derlingos. Iš čia išteka Bakonio upė, dešinysis Dunojaus intakas (72 km).
Transdanubio
Juozas Balčiūnas
Juozas Balčiūnas:
Polistireninis putplastis
Polistireninis putplastis, EPS (sutr. pavadinimas ) – termoizoliacinė medžiaga, sudaryta iš stirolo ir pentano.
Šią medžiagą sukūrė vokiečių mokslininkai 1950 m. užsandarindami orą, suvaržydami jo judėjimą ir neleisdami įsiskverbti vandeniui bei teršalams. Polistireninis putplastis šiandien plačiausiai naudojamas kaip ekonomiškai efektyvi termoizoliacija pastatų šiltinimui, taip pat kelių ir krantinių įrengimui, interjero ar eksterjero dekoravimui, tūrinių elementų formavimui, pramonės gaminių, medikamentų bei maisto produktų pakuočių gamybai ir kt.
Laikui bėgant šios medžiagos pavadinimas kito. Žmonių vartotas putų polistirolas ar putų polistirenas įgavo polistireninio putplasčio pavadinimą. Nuo šiol toks terminas vartotinas praktikoje bei literatūroje, tarptautinis žymėjimas yra EPS.
Sudėtis
thumb|Polimerizacijos procesas Polistireninį putplastį sudaro 98 proc. oro ir 2 proc. polistireno. Pagrindinės polistireno sudėtinės medžiagos – stirolas ir pentanas – yra angliavandeniliai, gaunami iš naftos. Stirolas gamtoje nedideliais kiekiais dar aptinkamas vaisiuose, daržovėse, riešutuose, gėrimose, mėsoje. Pentanas, kuris vėliau EPS medžiagoje atlieka plėtiklio funkciją, taip pat susidaro žmonių bei gyvūnų organizmuose ir per natūralius biocheminius procesus patenka į atmosferą kartu su iškvėpiamu oru. Polistireninio putplasčio žaliava, iš kurios vėliau yra gaminama termoizoliacija statybų reikmėms, aprūpinama ugnį slopinančiu priedu. Dažniausiai tai – heksabromciklododekanas, kuris netirpsta vandenyje, atsparus hidrolizei. Polistireniniame putplastyje šios medžiagos yra nedaug, ji patikimai paskirstyta polimeriniame karkase tarp polimerinių grandinių, todėl galimybės patekti į aplinką nėra.
Šilumos laidumas
Polistireniniame putplastyje oras uždarytas į 0,2-0,5 mm skersmens akeles, kurių sienelių storis siekia 0,001 mm. Oras, būdamas blogas šilumos laidininkas, iš akelių neišsiskaido, todėl polistireninis putplastis pasižymi geromis ir vienodomis per visą tarnavimo laikotarpį termoizoliacinėmis savybėmis. Polistireninio putpasčio gaminiams paprastai būdingas šilumos laidumo koeficiento vertė λ = 0,030-0,045 W / m×K. Juo šilumos laidumas mažesnis, tuo termoizoliacija geresnė.
Tvirtumas
Polistireninis putplastis atsparus mechaniniam poveikiui - gniuždymui, lenkimui, tempimui, smūgiams. Praktikoje dažniausiai susiduriama su gniuždomąja grindų, plokščių stogų, pamatų apkrova. Slegiamas jis išlieka lygus, nesusidaro duobės. Statmenojo paviršiui tempiamojo stiprio reikalavimai aktualūs populiariųjų išorinių šiltinimo sistemų įrengimui.
Drėgmės laidumas
Polistireninio putplasčio struktūrą sudaro uždaros oru užpildytos poros, į kurias nepatenka drėgmė ir teršalai. Polistireninis putplastis nėra higroskopinis, vanduo į jį gali įsiskverbti tik mikroskopiniais kanalėliais tarp susilydžiusių akelių. Šią medžiagą ilgam (mėnesiui) pamerkus į vandenį ji  neįgeria drėgmės daugiau, kaip 3 proc. tūrio. Tai beveik neįtakoja termoizoliacinių savybių.
Elgsena ugnyje
Polistireninio putplasčio elgsena ugnyje priklauso nuo panaudojimo sąlygų bei medžiagos savybių. Lietuvoje polistireninis putplastis naudojamas su degimą slopinančiais priedais. Ugnį slopinantis priedas yra netirpus vandenyje, todėl jis neišplaunamas iš medžiagos į aplinką ir išlieka efektyvus dešimtmečius.
Savarankiškai degti, taip kaip medis, polistireninis putplastis negali. Neatsargiai naudojant metalo pjaustymo ar virinimo įrankius polistireninis putplastis apsilydo. Pašalinus tiesioginį sąlytį su liepsnos šaltiniu, polistireninis putplastis liaujasi degęs ir lydęsis. Izoliacinės medžiagos poveikis gaisro kilimui ir stiprėjimui yra nežymus arba jo nėra visai.
Deginant polistireninį putplastį, išsiskiriančių dujų toksiškas poveikis priskirtinas tik jose esančiam anglies monoksidui. Kitų degimo dujų sudedamųjų dalių – monostirolio, aromatinių medžiagų, bromo vandenilio – koncentracija menka, todėl toksikologinis poveikis bereikšmis.
Polistireninio putplasčio, naudojamo kaip statybinės termoizoliacijos, degumo temperatūra yra 374 °C. Žemiau šios temperatūros degios dujos iš besilydančios medžiagos nesusidaro.
Suderinamumas su kitomis medžiagomis
Polistireninis putplastis yra atsparus daugelio cheminių medžiagų poveikiui, tokių kaip jūros vandeniui, druskingiems skiediniams, kalkėms, cementui, gipsui, natrio ir kalio šarmams, gesintoms kalkėms, muilui, drėkinantiems tirpalams, 35 % druskos rūgščiai, iki 50 % azoto rūgščiai, iki 95 % sieros rūgščiai, bitumui, silikono alyvai, amoniakui.
Tačiau būtina vengti polistireninio putplasčio sąlyčio su šiomis medžiagomis: skiedikliais, degutu, degutiniu tepalu, pikiu, acetonu, acto esencija, benzolu, ksilolitu, trichlormetanu, lako skiedikliais, terpentinu, cikloheksanu, vaitspiritu.
Ilgaamžiškumas
Polistireninis putplastis geba išlaikyti savo termoizoliacines ir mechanines savybes bei atlieka savo funkcijas ne mažiau kaip 50 metų. Tai yra pagrįsta įvairia taikymo praktika bei moksliniais eksperimentais.
Ilgus metus veikiant tiesioginiams saulės spinduliams, paviršius pagelsta ir darosi trapus. Tinkuojant, dažant, laminuojant arba pastato viduje saulės ultravioletinis spinduliavimas jokio poveikio polistireniniam putplasčiui nebeturi.
Ekologiškumas
Polistireninis putplastis yra biologiškai neutralus. Jis netirpsta vandenyje ir neišskiria vandenyje tirpių medžiagų teršiančių gruntinį vandenį. Ši termoizoliacinė medžiaga neužteršia dirvožemio, kadangi nepūva ir neyra. Polistireninis putplastis neturi formaldehido ir neskleidžia radioaktyvaus spinduliavimo.
Plėtiklio funkcijas atliekantis pentanas greitai suyra. Pentano irimo produktus sugeria vanduo ir dirva, kur jie suskaldomi į anglies dioksidą ir vandenį.
Šiukšlių deginimo įrenginiuose polistireninis putplastis sudega virsdamas anglies dioksidu ir vandeniu. Galimas įvairiapusiškas polistireninio putplasčio kartoninis panaudojimas. Pavyzdžiui, sumaltas panaudotas polistireninis putplastis dedamas į betono masę, sumaišytas su dirvožemiu gali būti naudojamas dirvos ventiliavimui.
Paupinis jonpapartis
thumb|left|200px|Paupinio jonpaparčio požymių piešinys iš knygos Flora von Deutschland, Österreich und der Schweiz, 1885
Paupinis jonpapartis (Matteuccia struthiopteris) – šertvūnų (Polypodiophyta) augalas.
Graikiškai stroytos, struthion – varnėnas, strutis, kadangi sporifikuojantieji lapai panašūs į stručio plunksnas.
Lietuvoje apyretis papartis, sudarantis nemenkus sąžalynus miško upelių pakraščiuose ir jų slėniuose, šaltiniuotuose miškuose, daubose. Taip pat yra įveistas parkuose, soduose, kapinėse. Labai aukšti paupiniai jonpaparčiai auga Švenčionėlių miško urėdijos Švenčionių girininkijoje – prie miško upelių auga iki 2 m aukščio.
Dauginimasis
Pavasarį paupinis jonpapartis išbarsto chlorofilines haploidines sporas, iš kurių pradeda augti gametofitai, kuriems subrendus juose esantys anteridžiai ir archegonės suformuoja spermatozoidus bei kiaušialąstes ir įvyksta apvaisinimas, po kurio susidaro diploidinė zigota, iš kurios išauga naujas sporofitas, kuris vėl gali formuoti sporas ir ciklas kartojasi.
Matteuccia struthiopteris brandinamos sporos gali sudygti per kelias dienas po subrendimo, tačiau augalas turi prisitaikymų, kurie padeda apsaugoti sporas nuo išsisklaidymo tik subrendus: sporofilai formuojasi vėlai vasarą, specifinė lapkočio pakraščių forma neleidžia sporangėms lengvai atsiverti. Tai reiškia, jog paupinis jonpapartis sporifikuoja birželio mėnesį, o sporas barsto tik sekantį pavasarį.
Paplitimas
Rūšis mėgsta gerai aeruojamus miško dirvožemius, kuriuose yra daug nuolatinės drėgmės, susijusios su aukštu gruntinio vandens lygiu. Plačiai paplitęs beveik visoje Europoje, drėgnuose Pietų Sibiro regionuose, taip pat auga Žemės šiaurės pusrutulio vidutinių platumų klimato regionuose – Rytų ir Šiaurės Europoje, Šiaurės Azijoje (Sibiras ir Rusijos Tolimieji Rytai) ir Šiaurės Amerikos žemyno šiaurinėje dalyje.
Pirėnai
thumb|300px|right|Pirėnų kalnai ([[NASA nuotrauka).]] thumb|300px|right|Aukščiausias Pirėnų kalnas – Pico Aneto (Ispanija). Pirėnai (🇪🇺; 🇪🇺) – kalnų sistema Ispanijoje, Prancūzijoje ir Andoroje, skirianti Pirėnų pusiasalį nuo Vidurio Europos.
Pirėnų kalnai tęsiasi 450 km tarp Biskajos įlankos ir Viduržemio jūros. Didžiausias kalnų sistemos plotis – 110 km, didžiausias aukštis – 3404 m (Aneto kalnas).
Pirėnai skirstomi į Vakarų Pirėnus (į rytus nuo Atlanto vandenyno, iki Somporto perėjos), Centrinius Pirėnus (tarp Somporto perėjos ir Karlito masyvo) ir Rytų Pirėnus (į rytus nuo Karlito). Pirėnų kalnai susidarė alpinės kalnodaros metu.
Aukščiausi yra Centriniai Pirėnai. Jie susidarę iš granito, gneiso, skalūno, smiltainio. Reljefas alpiškas, yra ledynų (bendras plotas ~ 40 km²). Vakarų Pirėnai yra vidutinio aukščio, daugiausia iš klinties; yra ir kristalinių uolienų. Rytų Pirėnai yra kiek aukštesni negu Vakarų, suskaidyti tarpukalnių duburių, susidarę iš kristalinių uolienų, smiltainio, klinties.
Pirėnų kalnuose randama geležies rūdos, rusvųjų anglių, boksitų, mangano rūdos, marmuro, granito, karštųjų versmių.
Pirėnuose daug ežerų. Yra karstinių urvų (pvz., Pjer Sen Martenas, 1171 m gylio).
Iki 1800–2100 m aukščio vyrauja miškų landšaftai. Šlaitų žemutinėje dalyje dažniausi plačialapių miškai, aukščiau – bukynai, eglynai, maumedynai.
Pirėnuose įkurti nacionaliniai parkai: Aiges Torto, Ordesos (Ispanija); Neuvielio rezervatas (Prancūzija).
Narsiečiai (Kaunas)
Narsiečiai – Kauno miesto teritorija, esanti į pietus nuo miesto centro, pakeliui į Garliavą, Kazliškiuose. Vyrauja nuosavi gyvenamieji namai. Prie miesto neprijungta dalis yra Narsiečių kaimas.
thumb|left|Parduotuvė „Žalia stotelė“
Juozas Balčikonis
Juozas Balčikonis:
Liberatoriai
thumb|200px|right|[[Markas Junijus Brutas|Bruto biustas]] Liberatoriai ( 'išlaisvintojai') – senovės Romos laikais grupė žmonių, suorganizavusių sąmokslą prieš Gajų Julijų Cezarį jo diktatūros nuvertimo ir Romos Respublikos atkūrimo pretekstu. Šiuo vardu pasivadino jie patys. Liberatoriams vadovavo senatoriai Markas Junijus Brutas ir Gajus Kasijus Longinas, iš viso sąmoksle dalyvavo apie 60 narių.
Liberatoriai nužudė Cezarį 44 m. pr. m. e. Pompėjaus teatre. Vėliau diktatoriaus bendražygis ir padėjėjas Markas Antonijus sudarė su jais taikos susitarimą, tačiau tuoj pat jį sulaužė, iškilminga kalba per Cezario laidotuves pasmerkęs žudikus ir nuteikęs prieš juos publiką. Brutas ir Kasijus, bijodami susidorojimo, išvyko iš Romos į sau pavaldžias provincijas. Antonijui sudarius triumviratą su Oktavianu ir Lepidu, visi Romoje likę liberatoriai buvo įtraukti į proskripcijų sąrašus ir nužudyti. Brutas ir Kasijus mirė Filipų mūšyje Makedonijoje su savo armijomis kaudamiesi prieš Antonijaus ir Oktaviano legionus. Mūšis pasidalijo į du, kur Oktaviano kariuomenė kovėsi prieš Bruto, o Antonijaus – prieš Kasijaus. Gavęs neteisingą pranešimą, kad Brutas pralaimėjo, Kasijus nusižudė. Jo armija prisijungė prie Bruto ir tą dieną mūšis pasibaigė. Po dvidešimties dienų armijoms vėl susikovus, Brutas pralaimėjo ir taip pat nusižudė.
Liberatoriams nepriklausė žymus politikas, oratorius ir aršus Cezario priešas Markas Tulijus Ciceronas. Manoma, kad apie sąmokslą jis nieko nežinojo.
Griniai (Kėdainiai)
Griniai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, Pernaravos seniūnijos šiaurės rytuose, 2 km į pietvakarius nuo Angirių, apibus kelio, Angirių tvenkinio pietiniame krante. Šalia kaimo teka Šušvės intakas Žemėplėša. Yra kapinaitės, jose auga saugomas Grinių ąžuolas.
Irreplaceable
„Irreplaceable“ – antrasis tarptautinis R&B atlikėjos Beyoncé Knowles singlas, iš albumo „B'Day“. Dainą kūrė Knowles, Shaffer „Ne-Yo“ Smith, Tor Erik Hermansen, Mikkel S. Eriksen, Espen Lind, Amund Bjørklund, ir prodiusavo Stargate ir Knowles. „Irreplaceable“ buvo išleista 2006 m. gruodžio 5 d. JAV kaip trečiasis albumo singlas. „Pitchfork Media“ ir „Rolling Stone“ dainą įvardijo kaip vieną geriausių 2000-aisiais. Daina laimėjo daug apdovanojimų, tarp jų kaip Geriausia RNB/Soul daina per Soul Train Music Awards, bei buvo nominuota Metų kūrinio kategorijoje per 50th Grammy Awards. „Irreplaceable“ tapo ketvirtuoju soliniu Numeris #1 JAV, kuri išbuvo dešimt savaičių ir daugelyje pasaulio šalių daina tapo multiplatinine.
Pozicijos topuose
1 Irreemplazable – Latin Version
Sertifikatai
{|class="wikitable sortable plainrowheaders"
! width="140" scope="col"| Regionas
Packuaro ežeras
Packuaro ežeras – ežeras vakarų Meksikoje, Mičoakano valstijoje, 62 km į vakarus nuo Morelijos, 2035 m aukštyje virš jūros. Ežere gyvena daug endeminių žuvų rūšių.
Packuaro ežeras – svarbi Mičoakano turistinė vieta. Pakrantėse ir salose gyvena vietiniai indėnai purepečai (taraskanų palikuonys), išlaikę unikalius Mirusiųjų dienos papročius.
Irreplaceable
Sertifikatai
! colspan="2"| Skaitm. siuntimas
!scope="row"| Australija
!scope="row"| Danija
!scope="row"| N. Zelandija
!scope="row"| JAV
! colspan="2"| Skamb. melodija
!scope="row"| Kanada
Micunori Jošida
(g. 1962 m. kovo 8 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1988–1993 m., su ja dalyvavo 1992 m. AFC Azijos taurės turnyre.
Irreplaceable
Sertifikatai
!scope="row"| JAV (RIAA)
Bakteriologija
Bakteriologija – mokslas, tiriantis bakterijas, jų morfologiją, savybes ir funkcionavimą.
Bakteriologijos mokslo pradžia yra glaudžiai susijusi su mikroskopo išradimu bei tobulinimu. Antonie van Leeuwenhoek, pagaminęs lęšių sistemą, kuri leido padidinti stebimus objektus iki 270 kartų, 1675 m. vandenyje, rūgstančiame skystyje, seilėse ir kituose žmogaus organizmo išskiriamuose skysčiuose stebėjo mažiausius savarankiškus gyvus organizmus, įskaitant ir bakterijas.
Colombo FC
„Colombo Football Club“ – Šri Lankos futbolo klubas iš Kolombo miesto.
Istorija
Klubo ištakos siekia 2008 m.
Alfredas Vilbikas
Alfredas Vilbikas (1953 m. birželio 19 d. Varėnoje) – Lietuvos teisininkas, teisėjas, Šiaulių miesto politinis ir sporto veikėjas.
Biografija
1974 m. baigė Leningrado priešgaisrinės technikos mokyklą, 1981 m. – Vilniaus Universiteto Teisės fakultetą, įgijo teisininko kvalifikaciją.
1974–1979 m. Varėnos Vidaus reikalų skyriaus darbuotojas, 1979–1985 m. Šiaulių m. Priešgaisrinės apsaugos poskyrio viršininkas, majoras. 1985–1998 m. Šiaulių miesto Vyriausiojo policijos komisariato komisaras, 1990 m. Savivaldybių policijos organizatorius ir vadovas, 1998–2000 m. Šiaulių Vyriausiojo policijos komisariato vyriausiasis komisaras.
1995 m. Tarptautinės policijos asociacijos Šiaulių poskyrio pirmasis pirmininkas. Nuo 2000 m. Lietuvos Respublikos teisėjų asociacijos narys, Šiaulių krepšinio federacijos prezidentas.
Tamara Todevska
Tamara Todevska  – Makedonijos pop dainininkė. Jos sesuo Tijana Todevska-Dapčevič yra gerai žinoma pop dainininkė.
Vaikystė
Tamara Todevska gimė 1985 m. birželio 1 d. Skopjėje. Ji užaugo muzikų šeimoje. Jos tėvas Velko Todevski yra muzikos mokyklos profesorius. Jos mama Branka Todevska – operos dainininkė.
Karjeros pradžia
Pirmąją dainą „Igra luda“ (Игра луда) 1997 metais atliko su savo seserimi Tijana. Tačiau jos muzikinė karjera prasidėjo vėliau – 2003 metais, muzikos festivalyje „Suncane Skale“ Juodkalnijoje, kuriame ji atliko dainą „1003“ ir užėmė antrą vietą.
„Sino“
2005 metais Tamara Todevska išleido debiutinį albumą „Sino“. Albumo prodiuseris – Aleksandar Masevski. Kai kurios albumo dainos, kaip, pvz., „1003“ ir „Najverni prijateli“, Makedonijoje tapo hitais.
Aleknaičiai
Aleknaičiai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, prie kelio, 4 km į pietryčius nuo Lygumų, ant Kruojos kranto.
Jakai
Jakai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, į rytus nuo Klaipėdos miesto, šalia Jakų žiedo. Per kaimą einą kelias. Šiaurine kaimo riba driekasi automagistralė, vakarine riba driekiasi kelias. Veikia biblioteka, paštas (LT-96041), Jakų pradinė mokykla, dabartinis Gargždų „Minijos“ mokyklos skyrius. Į šiaurę nuo kaimo yra I tūkstantmečio Jakų piliakalnis. Rytuose prateka Smeltalė, už kurios prasideda Kiškėnų miškas.
Etimologija
Vietovardis kilęs nuo asmenvardžio Jakas (vardo Jokūbas, trumpinys).
Istorija
1615 m. įkurtas Jakų dvaras. 1785 m. jis minimas kaip kulminis dvaras.
Žemaičių tiesa
Žemaičių tiesa – Kretingos apskrities laikraštis, ėjęs 1944–1951 m.
Jakai
Istorija
Kaimas susikūrė prie 1936 m. pastatytos Klaipėdos radijo stoties; ją sunaikino Vokietijos kariuomenė, traukdamasi iš Lietuvos. 1945 m. įsteigta biblioteka, paštas, medicinos punktas, pradžios mokykla. 1950–1992 m. Klaipėdos tarybinio ūkio technikumo pagalbinė gyvenvietė.
Žemaičių tiesa
Istorija
1944 m. gruodžio 28 d. pradėtas leisti Lietuvos komunistų partijos (bolševikų) Kretingos apskrities komiteto ir apskrities darbo žmonių deputatų tarybos vykdomojo komiteto laikraštis, ėjęs 5000 egz. tiražu. Jo spausdinimui naudoti Pranciškonų spaustuvės įrengimai. Iš pradžių spaustuvė veikė Vytauto gatvės ir Tarybų (dabar – Rotušės) aikštės kampe esančiame pastate, vėliau buvo perkelta į Tarybų aikštę, o 1948 m. grąžinta į pirmines patalpas Vilniaus g. 6.
Jakai
Istorija
Apie 2000 m. buvo Sendvario seniūnijos centras. Pastaraisiais dešimtmečiais auga kaip Klaipėdos priemiestis, buvusio dvaro valdose susikūrė dešimtys naujų sodybų.
Žemaičių tiesa
Istorija
Po administracinio-teritorinio suskirstymo reformų „Žemaičių tiesą“ 1951 m. sausio 7 d. pakeitė Kretingos rajono laikraštis „Stalinietis“. „Žemaičių tiesa“ laikoma dabartinio Kretingos rajono laikraščio Švyturys pirmtaku.
Jakai
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Aviacijos sportas
thumb|[[Parašiutų sportas|Parašiutų sporto demonstracija.]] thumb|[[Jurgis Kairys – pasaulio ir Europos akrobatinio skraidymo čempionas.]] Aviacijos sportas – sporto šakų grupė, kurioje visos rungtys atliekamos ore.
Disciplinos
Aviacijos sportą sudaro šios disciplinos:
Karpūniečiai
Karpūniečiai (Verrucariales) – kerpių eilė. Gniužulas žiauberiškas arba lapiškas.
Lietuvoje auga viena karpūninių (Verrucariaceae) šeima ir šios gentys:
Tandi kožunas
thumb|250px|Dus Cholio ežeras
Griniai (Širvintos)
Griniai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Musninkų.
Tandi kožunas
Geografija
Teritorija daugiausia išsidriekusi Tuvos dubumoje, pietvakariuose iškilęs Tanu Ola kalnagūbris. Svarbiausia upė – Elegestas. Telkšo Čagytajaus, Dus Cholio, Chadyno ežerai.
Yra reliktinė Balgazyno pušų giraitė.
Ūkis
Verčiamasi daugiausia avininkyste), pienine gyvulininkyste, maisto pramone.
Gyvenvietės
Kožunas padalintas į 7 kaimo gyvenvietes (sumonus):
Dualioji funkcija
Tam tikrai loginei funkcijai f dualioji funkcija yra tokia funkcija f*, kad kiekvienam parametrų rinkiniui galioja lygybė.
Pavyzdžiui, Būlio algebros funkcijai IR dualioji funkcija yra ARBA, nes
Dualumo dėsnis
Formuluotė: Jei, tai
Įrodymas:. Remėmės prielaida, kad, o tai teisinga, nes su bet kokias argumentais f ir g reikšmės sutampa.
Išvada: tada ir tik tada, kai
Autodualių funkcijų klasė
Apibrėžimas:
Tony Parker
Viljamas Antonis „Tonis“ Parkeris II ('William Anthony (Tony) Parker, II; g. 1982 gegužės 17 d., Briugė, Belgija) – Prancūzijos krepšininkas, buvęs NBA žaidėjas. Jis buvo Prancūzijos vyrų krepšinio rinktinės kapitonas.
Dualioji funkcija
Autodualių funkcijų klasė
Įrodymas: Jei, tai atsiras toks reikšmių rinkinys, kad. Pažymėkime visus a kaip x^{a_i}, kas ai=1 reikštų x, o ai =0 – \neg x ir apibrėžkime. Tada. Matome, jog \phi funkcija nepriklauso nuo x, todėl ji yra konstanta
Tony Parker
2011 m. spalio 5 d. sudarė sutartį su Vilerbano "ASVEL" klubu iki NBA lokauto pabaigos.
2016 m. rugpjūčio 18 d. paskelbė baigiantis karjerą nacionalinėje rinktinėje.
Baru ugnikalnio nacionalinis parkas
Baru ugnikalnio nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas vakarų Panamoje, Čiriki provincijoje, Talamankos Kordiljeros kalnuose. Driekiasi aplink aukščiausią šalies viršukalnę – Baru (3474 m).
Tony Parker
Parkeris yra įžaidėjas ir vienas geriausių Prancūzijos pilietybę turinčių žaidėjų visoje NBA. Nors ir gimęs Belgijoje, jis užaugo Pranzūzijoje ir yra šios šalies pilietis. Jo afroamerikietis tėvas Tony Parker Sr. – praeityje buvęs profesionalus krepšininkas, mama Pamela Firestone – Nyderlandų modeliuotoja. Jis turi du jaunesnius brolius (T. J. ir Pierre), kurie taip pat žaidžia krepšinį.