cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bostonas (Anglija)
Bostonas  – miestas Jungtinėje Karalystėje, rytų Anglijoje, Linkolnšyro grafystėje, į pietryčius nuo Linkolno, prie Vitamo upės, netoli jos žiočių Vašo įlankoje (Šiaurės jūra). Geležinkelio stotis, plentai į Grimsbį, Piterborą, Slifordą. Prekybinis ir žvejybos uostas. Maisto, tekstilės, medžio apdirbimo, chemijos (mineralinių trąšų), poligrafijos pramonė, mašinų gamyba. Žemdirbystės produkcijos, galvijų prekyba.
Bostone yra XIV a. pr. gotikinė Šv. Botolfo bažnyčia su 83 m aukščio bokštu, XV a. Gildijos namai, XIX a. vėjo malūnas.
Istorija
Bostono istorija legendomis siejama su VII a. anglų šventuoju Botolfu. Pats Bostonas minimas nuo XIII a. (tada buvo Hanzos uostas, kuriame prekiauta vilna, vynu). XVII a. buvo kalvinizmo centru. Čia veikęs šventikas John Cotton vėliau JAV įkūrė Masačusetso koloniją, kurią anglų miesto garbei pavadino Bostonu.
XX a. pab. į Bostoną atsikėlė daug imigrantų iš Rytų, Pietų Europos.
Stuburo jungtys
Stuburo jungtys (lot. juncturae columnae vertebralis) – slankstelių kūnų, lankų ir ataugų jungtys.
thumb|Stuburo raiščiai iš priekio
Slankstelių kūnų jungtys
Slankstelių kūnų jungtims priskiriami tarpslanksteliniai diskai, priekinis ir užpakalinis išilginiai raiščiai. Jungtys tarp slankstelių kūnų yra kremzlinės, todėl kiekvienas slankstelis atskirai negali daug judėti. Tačiau susidėjus visų slankstelių nedidelei judėjimo galimybei, bendra stuburo judesių amplitudė tampa gan didelė.
Tarpslanksteliniai diskai
Tarpslanksteliniai diskai (disci intervertebrales) užpildo tarpus tarp gretimų slankstelių kūnų. Disko centrinę dalį sudaro minkštiminis branduolys (nucleus pulposus). Jis yra nugarinės stygos liekana. Minkštiminis branduolys yra elastingas, daug vandens turintis lęšio formos darinys. Jis neturi kraujagyslių. Aplink minštiminį branduolį yra skaidulinis žiedas (anulus fibrosus). Jis sudarytas iš koncentriškai gulinčių skaidulinės kremzlės plokštelių. Kaklo slankstelių kūnai šonuose turi kablines ataugas, jos sudaro kablinius slankstelių sąnarius (articulationes uncovertebrales).
Priekinis ir užpakalinis išilginiai raiščiai
Priekinis išilginis raištis (ligamentum longitudinale anterius) yra tvirta skaidulinio jungiamojo audinio juosta, besitęsianti stuburo priekyje nuo priekinio atlanto lanko iki kryžkaulio. Ji sudaryta iš kelių skirtingų sluoksnių skaidulų, kurios skiriasi savo ilgiu, bet yra tvirtai susivijusios. Raištis varžo stuburo tiesimą. Užpakalinis išilginis raištis (ligamentum longitudinale posterius) yra kiek siauresnis ir nuo ašies kūno, tęsiasi slankstelių kūnų užpakaliniais paviršiais stuburo kanalo viduje iki kryžkaulio. Raištis yra sudarytas iš lygių, glotnių, vienodų skaidulų, jos yra tankesnės ir kompaktiškesnės nei priekiniame raištyje. Raištis varžo stuburo lenkimą.
thumb|Stuburo raiščiai iš šono
Slankstelių lankų ir ataugų jungtys
Slankstelių lankų ir ataugų jungtys – tai slankstelių ataugų sąnariai ir raiščiai, jungiantys slankstelių lankus ir ataugas. Slankstelių ataugų sąnariai arba tarpslanksteliniai sąnariai (articulationes zygapophysiales) – tai tikrieji sąnariai, susidarantys tarp slankstelių sąnarinių ataugų. Sąnariniai paviršiai yra plokšti (išskyrus juosmens sritį), kapsulės plonos ir silpnos. Šie sąnariai leidžia atlikti nedidelės amplitudės slydimo judesius: kaklo srityje – šoninį, priekinį ir užpakalinį lenkimą bei ribotą sukimą, krūtinės – daugiausia sukimą ir labai ribotą lenkimą ir tiesimą, juosmens daugiausia lenkimą ir tiesimą bei šoninį lenkimą. Susidėjus visų stuburo sąnarių judesiams amplitudė tampa gana didelė.
Juosmeninė kryžkaulio jungtis
Judriąją stuburo dalį su kryžkauliu jungia visos būdingos stuburo jungtys: tarpslankstelinis diskas, priekinis ir užpakalinis išilginiai raiščiai, du slankstelių ataugų sąnariai, geltonieji, tarpskersiniai, tarpketeriniai ir antketerinis raiščiai. Jungtį sutvirtina klubinis juosmens raištis, besitęsiantis nuo IV ir V juosmens skersinių ataugų iki klubakaulio skiauterės ir varžantis jungties lenkimą bei sukimą.
Kryžkaulinė uodegikaulio jungtis
Šią jungti sudaro kryžmeninė stuburgalio jungtis (junctura sacrococcygea) – tarpslankstelinio disko analogas, ir ją sutvirtinantys raiščiai. Priekinis (pilvinis) kryžkaulinis stuburgalio (uodegikaulio) raištis yra priekinio išilginio stuburo raiščio tęsinys, jungiantis uodegikauli ir kryžkaulį. Užpakalinis (nugarinis) gilusis kryžkaulinis stuburgalio (uodegikaulio) raištis yra užpakalinio išilginio stuburo raiščio tęsinys. Užpakalinis (nugarinis) paviršinis kryžkaulinis stuburgalio (uodegikaulio) raištis yra geltonųjų ir antketerinio raiščių analogas. Šoninis kryžkaulinis stuburgalio (uodegikaulio) raištis yra tarpskersinių raiščių analogas. Kryžkaulinės stuburo jungties paslankumas įvairuoja. Jaunystėje jungties vietoje būna plyšio pavidalo ertmė, ryškesnė moterims nėštumo metu ir leidžianti gimdant stuburgalį lenkti atgal.
Literatūra
G. Česnys, J. Tutkuvienė, A. Bartkus, V. Gedrimas, R. Jankauskas, R. Rizgelienė, J. Žukienė, „Žmogaus anatomija 1“, „Vilniaus universiteto leidykla“, Vilnius 2008 m., ISBN 978-9955-33-361-6
Karintija (Slovėnija)
Karintija, Slovėnijos Karintija (slovėn. Koroška) – istorinis regionas šiaurės Slovėnijoje. Kartais vadinamas Slovėnijos Karintija, kad atskirti nuo Karintijos, kuri yra Austrijos žemė. Abi šios Karintijos anksčiau buvo viena valda Karintijos hercogystė, iki Pirmojo pasaulinio karo priklausiusi Habsburgų imperijai.
Istorija
1919 m. naujai susikūrusi Serbų, kroatų ir slovėnų karalystė (vėliau persivadinusi į Jugoslavijos karalystę) okupavo pietinę Karintiją. Dabartinė Slovėnijos Karintija buvo aneksuota be referendumo. Šiaurinė užimtosios Karintijos dalis 1920 m. įvykusio Karintijos plebiscito metu nubalsavo, kad liks naujai įsikūrusioje Austrijos respublikoje. Pati pietinė dalis liko Slovėnijoje.
Regiono dalys
Istorinį regioną sudaro dvi geografiškai atskirtos dalys:
Slovėnijos Karintija nesutampa su dabartiniu teritoriniu – statistiniu Karintijos regionu, kuris yra beveik dukart didesnis už savo istorinę pirmtakę:
Krakuvki Zdzichai
Krakuvki Zdzichai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grodzisko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į pietvakarius nuo Grodzisko, apie 20 km į šiaurės vakarus nuo Semiatičės ir apie 72 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Kalotės valsčius
Kalotės valsčius (iki 1898 m. Pliukių valsčius, ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje. Centras – Pliukiai, vėliau – Kalotė.
Istorija
Įkurtas 1874 m. birželio 4 d. Pliukių vardu, 1898 m. balandžio 23 d. pervadintas Kalotės vardu. 1919 m. vasario 17 d. jam priskirtas naikinamas Bomelio Vitės valsčius. 1939 m. pavasarį dalis Kalotės valsčiaus perduota naujam Melnragės valsčiui, o dalis Kunkių valsčiaus perduota Kalotės valsčiui.
Valsčius panaikintas 1947 m. lapkričio 6 d. prijungiant prie Kretingalės valsčiaus.
Putumajas
Putumajas, Isa  – upė Pietų Amerikoje; Amazonės kairysis intakas. Prasideda Gvamueso (Guamués) pavadinimu Anduose, Kočos lagūnoje, Kolumbijoje (netoli Pasto). Aukštupuje teka Kolumbijos–Ekvadoro siena. Toliau teka Putumajo pavadinimu į rytus Amazonės žemuma, lygiagrečiai su Kaketa. Vidurupyje sudaro Kolumbijos–Peru sieną. Žemupyje teka Brazilijos teritorija, kur vadinama Isa. Nuo pagrindinės Kolumbijos dalies atskiria „Amazonės trapeciją“. Įteka į Amazonę ties San Antonijo do Isos miestu.
Didžiausi intakai: San Migelis, Gvepi, Kumpuja, Algodonas, Igara-Parana, Jagvasas, Kotuhė, Parana de Žakurapa.
Žemupys laivuojamas. Vaga vingiuota, dažnai skaidosi į protakas. Prie Putumajo įsikūrę Puerto Asiso, Legisamo ir Arikos miestai.
Kolonijiniu laikotarpiu upės baseine vyko intensyvi kaučiuko gavyba.
Vilnianskas
Vilnianskas  – miestas pietų Ukrainoje, Zaporožės srityje, 26 km į šiaurės rytus nuo Zaporožės; rajono centras. Geležinkelio stotis prie Pavlogrado–Zaporožės linijos, praeina plentas Zaporožė–Doneckas. Mašinų ir įrengimų gamyba, stalo įrankių ir plastmasės dirbinių gamyba, maisto (aliejaus) pramonė. Veikia kultūros namai, Šv. Vladimiro cerkvė, baptistų maldos namai.
Istorija
1840 m. buvo įkurtas Sofijivkos kaimas. 1935 m. jo vietoje įkurta Krasnoarmejskojės miesto tipo gyvenvietė, 1939 m. pervadinta į Červonoarmejskoję, o 1966 m. suteiktas miesto statusas ir Vilniansko pavadinimas.
Didysis tarpeklis
thumb|240px|Didysis tarpeklis prieš [[Sausieji kriokliai|Sausuosius krioklius]] Didysis tarpeklis  – senovinė upės vaga JAV, Vašingtono valstijoje. Driekiasi ~80 km nuo Grand Kulio užtvankos iki Muilo ežero. Didysis tarpeklis įsirėžęs Kolambijos plokščiakalnyje. Granitinis pamatas susidarė prieš 40-60 mln. metų. Prieš 10-15 mln. metų tarpeklio teritorija buvo padengta lava, išsiveržusia iš Kaskadinių kalnų ugnikalnių. Vietomis bazalto storis siekia 2 km, tačiau kitose vietose į paviršių išeina granitas. Ledynmečio laikotarpiu kalnus uždengė stora ledyno danga. Uoliniuose kalnuose susiformavo ledų užtvanka, pro kurią kas 50 metų prasiverždavo 610 m aukščio vandens stulpas ir nusirisdavo Ramiojo vandenyno link. Tokie vandens srautai išgraužė minkštą bazaltą ir sudarė tarpeklį. Dabar Didysis tarpeklis sausringa sritis, su nedideliais ežerėliais.
Priamas
Priamas – Laomedonto sūnus, Trojos karalius Trojos karo metu.
Polidaras jauniausias Priamo sūnus su brangenybių ir aukso dovanomis buvo nusiųstas pas karalių Polimestorą, kad jis apsaugotų jį per Trojos karą. Kova darėsi vis žiauresnė ir Priamas buvo išsigandęs dėl savo vaiko saugumo. Po Trojos žlugimo, Polimestoras nužudė Polidarą ir iš jo pavogė visas brangenybes. Hekuba iškart po sūnaus mirties atkeršijo žudikui.
Kai Hektorą nužudė Achilas, Priamas įsiveržė į graikų stovyklavietę ir maldavo Hektoro kūno, kad galėtų jį palaidoti. Achilas sutiko, nes jis jau buvo triskart jo kūną apvilkęs aplink Troją.
Trojai žlungant Priamą žiauriai nužudė Achilo sūnus Neaptolemas. Ši nužudymo scena aprašoma Vergilijaus „Eneidoje“ ir Šekspyro „Hamlete“.
AB Šatrija Klaipėdos siuvimo fabrikas
Darbuotojų skaičius
Darbuotojų skaičius Klaipėdos siuvimo fabrike, palyginti niekada nebuvo didelis.
Produkcija
Daugiausiai Klaipėdos siuvimo fabrikas gamino vyriškas ir vaikiškas striukės, kombinezonus. Taip pat buvo siuvami madingi rūbai sportui, poilsiui ir darbui. Pagrindiniai produkcijos pirkėjai ir užsakovai buvo: Suomių kompanija Reima-Tutta Oy (nuo 1993 m. iki 2000 m.), Lietuvos prekybinės įmonės (APB Apranga), LR Ministerijos (buvo laimėtas konkursas policininkų uniformai siūti), pasitaikė siūti Švedijos policijai, Suomijos paštui.
Sertifikatai
AB „Šatrija“ Klaipėdos siuvimo fabrikas vienintelis Lietuvoje turėjo „Gore-tex“ kompanijos subrangovo licenziją ir gamino drabužius su „Gore-tex“ prekiniu ženklu.
Balsiai (Vilnius)
Balsiai – Vilniaus miesto dalis, esanti šiaurės rytinėje dalyje, netoli dešiniojo Neries kranto. Pietuose ribojasi su Babiniais, pietvakariuose – su Verkių Rieše, šiaurės rytuose – su Kryžiokais, šiaurės vakaruose miško juosta skiria nuo Krakiškių. Balsiai garsėja toliau vakaruose telkšančiais Žaliaisiais ežerais, esančiais Verkių regioniniame parke.
Veikia Balsių progimnazija (nuo 2011 m.)., apsodintas Balsių parkas (su „mitologinėmis“ skulptūromis). Tai daugiausia ištaigingų nuosavų gyvenamųjų namų rajonas, nors Balsių šiaurės vakaruose yra Balsių kolektyviniai sodai. Balsius sodai juosia iš visų pusių.
Balsius aptarnauja 36, 65, 66, 76, 120 nr. autobusai (stotelės: „Žaliojo Visalaukio st.“, „Ragučio st.“, „Balsiai“, „Ragės st.“, „Balsių mokykla“, Žynių st, „Žalčių st.“, „Austėjos st.“).
thumb|left|240px|Balsiai žiemą thumb|left|240px|Skulptūra „Austėja“ Balsių parke
Istorija
1905 m. Riešės valsčiaus Balsių užusienyje gyveno 9 žmonės, 1931 m. – 5.
Švenčius
Švenčius – keleto Lietuvos ežerų vardas:
Taip pat gyvenvietė:
Kvedlinburgo analai
thumb|right|Buvęs Kvedlinburgo imperatoriškasis moterų vienuolynas|200px thumb|200px|Kvedlinburgo analų ištrauka (tekste pažymėta vieta, kurioje minima Lietuva)
Kvedlinburgo analai – nuo ~993 ar ~1000 iki 1030 (?) m. Kvedlinburgo imperatoriškajame moterų vienuolyne lotynų kalba rašytas metraštis. 1017–1020 m. veikiausiai nebuvo rašomas. Išliko vienintelis Meiseno Kunigaikščių mokyklos dėstytojo istoriko Georgo Fabricijaus (Georgo Goldschmidt'o) (1516-1571 m.) kartu su kt. Saksonijos archyvarais tarp 1546 ir 1571 m. surašytas nuorašas (saugomas Saksonijos žemės, valstybės ir universiteto bibliotekoje Drezdene; 1710 m. paskelbtas G. V. Leibnico, 1839 m. – G. H. Perco leidinyje „Monumenta Germaniae Historica“, t. 3).
Kvedlinburgo analų autorius nežinomas, tačiau šio metraščio tekste atsispindintis puikus analisto informuotumas apie Vokietijos ir gretimų kraštų X-XI a. politinės istorijos įvykius bei „egzaltuotai proimperiškas“ jo (ar jos) požiūris į tuos įvykius leidžia gana tvirtai teigti, kad Kvedlinburgo analai yra surašyti ar padiktuoti asmens, itin artimo X-XI a. valdžiusiems Saksų dinastijos imperatoriams (galbūt minėto vienuolyno abatės (999-1040/1044 m.) Adelheidės I, kuri buvo Vokietijos imperatoriaus Otono II duktė ir Vokietijos imperatoriaus Otono III sesuo). Kvedlinburgo analai (tiksliau, iki mūsų dienų išlikusi jų teksto dalis) apima laikotarpį „nuo pasaulio sutvėrimo“ iki 1025 m. Iš pradžių šiuose analuose dėstoma visuotinė, daugiausia Šventosios Romos imperijos istorija. Nuo 984 m. prasideda autoriaus informacija, daugiausia apie Saksoniją, o nuo 993 m. – to paties autoriaus kaip įvykių amžininko pasakojimas. 1009 m. įraše, kuriame trumpai aprašyta „pagonių arkivyskupo“ šv. Brunono žūtis, pirmą kartą rašytiniame istorijos šaltinyje paminėta Lietuva:
''„Sanctus Bruno qui cognominatur Bonifacius archepiscopus et monachus XI. suæ conuersionis anno in confinio Rusciæ et Lituæ a paganis capite plexus cum suis XVIII, VII. Id. Martij petijt coelos.“''
''„Šventasis Brunonas, dar vadinamas Bonifacijumi, arkivyskupas ir vienuolis, vienuoliktaisiais savo atsivertimo metais Rusios ir Lietuvos pasienyje pagonių trenktas į galvą 7 dienos iki kovo idų [t. y. kovo 9 d.] su aštuoniolika saviškių iškeliavo į dangų”.''
Istoriografijoje paplitusios dvi šio įrašo interpretavimo versijos, – dauguma tyrinėtojų mano, kad žodžiu „Ruscia“ Kvedlinburgo analistas ar analistė įvardijo būtent (Kijevo) Rusią, o jų oponentai (daugiausia vokiečių tyrinėtojai) tikina, kad žodis Rusciae („Rusios“) aptariamoje metraščio teksto vietoje atsirado klaidingai perrašius Prusciae („Prūsijos“).
Tytuvėnų bernardinų vienuolynas
Tytuvėnų bernardinų vienuolynas įkurtas XVII a. pradžioje. Vienas žymiausių baroko paminklų Lietuvoje. Į architektūrinį ansamblį taip pat įeina Tytuvėnų Švč. Mergelės Marijos bažnyčia, šventorius su Kristaus laiptų koplyčia, dviaukščio vienuolyno mūrai ir ansambliui priklausantys ūkinės paskirties pastatai.
Vienuolyno gyvenamasis namas baigtas statyti apie 1633 m. Pasagos formos, pietine siena jungiasi su bažnyčia. Tarp pastatų yra vidinis kiemelis (kluatras), kuriame vyksta literatūros ir muzikos vakarai.
Istorija
Manoma, kad pirmiausia pastatytas vienuolyno pastatas. Bernardinai Tytuvėnuose apsistojo apie 1614 metus, tuometiniam Tytuvėnų savininkui A. Valavičiui surašius aktą dėl ketinimo steigti vienuolyną. Fundatorius norėjo nedidelio vienuolyno (12 vienuolių) ir bažnyčios, kur numatė savo šeimos mauzoliejų. Pirmieji ordino vienuoliai atvyko iš Vilniaus, Kauno ir Krokuvos vienuolynų. Jie kovojo su reformacija ir stengėsi atitraukti gyventojus nuo pagonybės. Jų veikla vykdyta ir lenkiškai, ir lietuviškai.
Po A. Valavičiaus mirties, 1618 m. statybos ėmėsi jo broliai Eustachijus Valavičius, Jeronimas Valavičius ir Paulius Valavičius. Pasakojama, kad vieną naktį būsimasis statybų vadovas Tomas Kasparas su pameistriu pamatė ant kalnelio šviesulį, kurio neužgesino stiprus vėjas. Vienuoliai tai palaikę pranašišku ženklu ir stebuklu, todėl netrukus kertinis bažnyčios akmuo padėtas būtent ant kalvos.
Pirmajame aukšte gyveno vyriausiasis vienuolis, įrengtas valgomasis, didelė virtuvė (po ja – rūsys maistui laikyti). Antrajame aukšte buvo vienuolių celės, biblioteka, 2 svetainės. Prie pastato buvo dviaukštis svirnas ir vienaukštis namas samdiniams. Už svirno, link tvenkinio buvo vienuolių daržai, didelis sodas, mūriniai tvartai, arklidės, daržinės, paukštidės, medinė pirtis, malūnas. 1734 m. kapinėse prie vienuolyno pastatyta medinė Šv. Jurgio koplyčia, 1736 m. įsteigta mokykla bajorų vaikams, noviciatas, tačiau mūrinis jo pastatas baigtas statyti 1770 m. XVIII a. pabaigoje ir XIX a. pradžioje pastatyta dar keletas ūkinių ir pagalbinių pastatų.
Po 1863 m. sukilimo generalgubernatorius Michailas Muravjovas įsakė vienuolyną ir bažnyčią uždaryti, bet Motiejus Valančius ir tikintieji išsikovojo, kad bažnyčia liktų išsaugota. Vienuoliai išsikėlė į vienintelį likusį vienuolyną Kretingoje, o vienuolynas atiteko stačiatikiams, bet XIX a. pabaigoje buvo nugriauta kai kurie pastatai, apleisti daržai ir sodas.
Sovietmečiu vienuolyno pastatuose buvo įsikūrusios rajono įstaigos, veikė Tytuvėnų žemės ūkio technikumas.
2012 m. sausio 26 d. bažnyčia ir vienuolynas smarkiai nukentėjo nuo gaisro.
Vadų kursai
Vadų kursai, atsargos karininkų kursai – kariniai kursai, skirti aukštųjų mokyklų studentams ir absolventams. Kursų metu metu jie įgyja būtinas žinias bei įgūdžius vadovauti motorizuotų pėstininkų būriui ar kitos paskirties padaliniui, gauna atsargos leitenanto laipsnį ir jiems paprastai įskaitoma privalomoji pradinė karo tarnyba. Šaltojo karo metu tokios paskirties kursai vyko tiek Varšuvos pakto, tiek NATO šalių kariuomenėse.
Gediminas Degėsys
Gediminas Degėsys (g. 1980 m. gegužės 30 d., Alytuje) – afrikanistas, poliglotas, keliautojas, esperantininkas, poetas.
Vadų kursai
Lietuvoje
Dabartinėje Lietuvoje vadų kursai pradėti organizuoti 1998 m., o pirmoji laida baigė 2001 m. – 132 klausytojai. Tada vadų kursų paskirtis buvo dvejopa. Pagal motorizuotų pėstininkų būrio vado programą ruošiami klausytojai buvo rengiami kaip rezervo pėstininkų būrių vadai mobilizacijos atvejui. Jų programa pagal paskirtį ir nagrinėjamas temas beveik nesiskyrė nuo Generolo J. Žemaičio Lietuvos karo akademijos kariūnų mokymo programos, tik buvo siauresnė savo apimtimi. Specializuotų būrių vadų kursų paskirtis buvo dvejopa – tiek rezervo rengimas, tiek įvairių reikiamų karininkų specialistų kariuomenei, kurių nerengė Karo akademija, rengimas.
Gediminas Degėsys
Alytaus A. Ramanausko-Vanago vidurinėje mokykloje baigė devynias klases. Po to įstojo į Telšių vyskupijos licėjų, kur įgijo vidurinį išsilavinimą. Vėliau mokėsi Vytauto Didžiojo universiteto Katalikų Teologijos fakultete, Romoje ir Maskvoje. 2006 m. Lietuvos edukologijos universitete įgijo filosofijos magistro laipsnį. 2011 m. apgynė humanitarinių mokslų daktaro disertaciją „Estetinių principų sklaida užsachario Afrikos skulptūroje: kritinė analizė“. Nuo 2010 m. dirba Vilniaus universiteto Orientalistikos centre. Dėstomi kursai – afrikanistikos įvadas, zulų kalba, suahelių kalba ir kt.
Vadų kursai
Lietuvoje
Lietuvoje vadų kursų klausytojai rengiami pagal tokias programas:
Gediminas Degėsys
Mokslinėje periodikoje publikavo daugiau nei dešimt straipsnių, išleido keletą vadovėlių, eilėraščių rinktinę.
Gerai moka rusų, vokiečių, esperanto, anglų, italų, ispanų, prancūzų, latvių, suahelių kalbas, dar skaito ir supranta ~10 kalbų.
Vadų kursai
Lietuvoje
Pagal rengimo trukmę vadų kursai buvo dviejų rūšių:
Paskutinė pagrindinės pėstininkų būrio vado specialybės studentų Vadų kursų laida buvo priimta 2002 m., baigė 2005 m., absolventų – 2006 m. Dalis vadų kursus baigusių klausytojų buvo priimti į Lietuvos kariuomenę taip sprendžiant karininkų trūkumo problemą.
Šiuo metu studentai, norintys įgyti karinių žinių studijų metu, derindami studijas ir laisvalaikį gali tarnauti Savanorių pajėgose. Baigus įvairius kursus suteikiami seržantų ar karininkų laipsniai.
Dabar sausumos pajėgų atsargos karininkų rengimą vykdo tik KASP. Rezervo būrio vado kursą baigusiems kariams savanoriams suteikiamas atsargos leitenanto laipsnis ir pėstininkų būrio vado kvalifikacija.
Istorija
Lietuvoje nuo 1926 m. prie Karo mokyklos buvo įvesta vadinamoji kariūnų aspirantūra: beveik vienerių metų trukmės kursai tinkamiems rikiuotei 18-29 metų vyrams, baigusiems ne mažiau kaip aukštesniąją mokyklą. Nuo 1938 m. aspirantų tarnybos laikas buvo pailgintas iki 15 mėnesių. Aspirantai karo mokykloje išeidavo tik karybos teoriją, o mokytis rikiuotės dalykų būdavo siunčiami į karinius dalinius. Aspirantai būdavo suskirstyti į pėstininkų, artileristų (gabūs matematikai) ir inžinerijos (turintys techninį pasirengimą) mokomuosius būrius. Aspirantai dėvėjo specialią karinę uniformą. Jų mokymas buvo panašus į kariūnų, tačiau dėl trumpesnio laiko labiau „suglaustas“. Aspirantūrą kasmet baigdavo po 40-60 jaunuolių. Baigusieji gaudavo atsargos jaunesniojo leitenanto laipsnį. Vėliau jie dar būdavo šaukiami į trumpalaikius kursus, po kurių dažniausiai gaudavo aukštesnį karinį laipsnį. Iki 1940 metų buvo išleista 15 aspirantų laidų.
XV kariūnų aspirantų laidą (viso 168 klausytojai) baigė vienas iš pačių žymiausių ir daugiausiai nusipelniusių partizanų – Adolfas Ramanauskas-Vanagas.
Tautesnis
left|120px
Prie Tautesnio įsikūrę Daržininkų ir Bradesių kaimai.
Ežerėvardžio Taũtesnis kilmė neaiški, sąsaja su žodžiu tauta abejotina. Galbūt kilęs nuo tausti („blaustis, tižti, tolti, atprasti, ilgėtis“) (plg. „ilgesys, liūdesys“,  „tylenis“). Kitas pavadinimas Zálvė yra sėliškas ir reiškia žalvas („žalsvas“).
Karintijos regionas
Karintijos regionas  – vienas iš 12 Slovėnijos statistinių regionų. Su istoriniu regionu Slovėnijos Karintija sutampa iš dalies. Didžiausias miestas – Sloven Gradecas.
Plotas – 1041 km².
Karintijos regiono občinos
Regioną sudaro občinos (savivaldybės):
Nacionalinis Kauno dramos teatras
Nacionalinis Kauno dramos teatras (Kauno dramos teatras) – pirmasis profesionalus stacionarus dramos teatras Lietuvoje.
Istorija
Pirmasis spektaklis – Hermano Sudermanno „Joninės“ (1920 m. gruodžio 19 d., režisierius Juozas Vaičkus), suvaidintas Kauno miesto teatro rūmuose (dab. Kauno muzikinis teatras).
Teatro trupės branduolį sudarė 1918 m. Sankt Peterburge J. Vaičkaus įkurtos privačios dramos studijos auklėtiniai: Viktoras Dineika, Petras Kubertavičius, Ona Kurmytė-Mazurkevičienė, Juozas Stanulis, vėliau pradėjo vaidinti aktoriai Aleksandras Kupstas, Juozas Laucius, Stasys Pilka, Ona Rymaitė, Juozas Siparis, Ipolitas Tvirbutas, Teofilija Dragūnaitė-Vaičiūnienė, Antanina Vainiūnaitė-Kubertavičienė, Petronėlė Vosyliūtė-Dauguvietienė, Elena Žalinkevičaitė-Petrauskienė.
1924–1933 m. (su pertrauka) prie teatro veikė Vaidybos mokykla.
Išskirtiniu teatro laikotarpiu laikomi 1929–1933 m., kai teatre režisavo ir jam vadovavo Andrius Oleka-Žilinskas. Jis pirmasis lietuvių teatre realizavo Stanislavskio sistemos principus, išugdė naują režisierių kartą (Romualdas Juknevičius, Algirdas Jakševičius).
1940 m. teatre atkurta vaidybos studija (veikė iki 1950 m.).
1952 m. teatro trupę papildė Lunačiarskio valstybinio teatro meno instituto Maskvoje Lietuvių studijos 24 absolventai: A. Gabrėnas, K. Genys, V. Eidukaitis, L. Noreika, B. Raubaitė, G. Tolkutė, R. Varnaitė, L. Zelčius ir kiti.
2012 m. spalio 31 d. Kauno valstybiniam dramos teatrui už nacionalinės dramaturgijos puoselėjimą, produktyvų bendradarbiavimą su lietuvių dramaturgais, nuoseklią edukacinę veiklą ir išskirtinio kūrybinio braižo repertuarą suteiktas Nacionalinio Kauno dramos teatro statusas.
Tunisas
Tunisas, oficialiai Tuniso Respublika – valstybė Šiaurės Afrikoje, prie Viduržemio jūros. Vakaruose ribojasi su Alžyru, pietryčiuose – su Libija. Šalies sostinė ir didžiausias miestas – Tunisas.
Tunisas yra populiarus tarp turistų, kurie lankosi Viduržemio jūros pakrantėje, Sacharos dykumoje ir buvusio senovinio miesto Kartaginos vietoje.
Tuniso respublika yra Arabų Magribo sąjungos, Arabų Lygos bei Afrikos Sąjungos narė.
Istorija
Tunisas yra apgyvendintas nuo priešistorinių laikų, žmonių gyvenimo pėdsakai čia randami nuo paleolito. Pirmaisiais Tuniso gyventojais laikomi tiesioginiai dabartinių berberų protėviai, kuriuos egiptiečiai vadino apibendrinančiu terminu libu (lbw). Iš to etnonimo kilo vietovardis Libija, kuriuo graikai įvardijo visą jiems žinomą Šiaurės Afriką į vakarus nuo Nilo slėnio.
Kreivasis (ežeras)
Kreivasis ežeras – ežeras, Baltijos aukštumose, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje ir Prieraslio valsčiuje. Šalia ežero yra Prieraslio ir Kživulkos kaimai. Ežero dugnas yra smėlėtas. Ežeras yra 195,2-195,3 m virš jūros lygio. Ežere gyvena šios žuvų rūšys: paprastasis karšis ir starkis. 1991 m. atlikus ežero vandens švarumo tyrimus, ežero vanduo priskirtas II ežero vandens švarumo kategorijai. Lenkijos fiziografinių vietovardžių komisija ežerui priskyrė vardą Jezioro Krzywe Filipowskie, tačiau kai kuriuose žemėlapiuose ar leidiniuose ežeras minimas kaip Krzywólskie, Krzywólka, Krzywe.
Ounasjokis
Ounasjokis  – upė šiaurės Suomijoje, Laplandijoje; Kemijokio dešinysis intakas. Prasideda pačioje šiaurėje, Enontekijės savivaldybėje, Ounasjervio ežere. Teka į pietus, įteka į Kemijokį Rovaniemyje.
Tunisas
Istorija
Dabartinio Tuniso teritorija buvo viena derlingiausių senovės Libijos dalių, todėl I tūkst. pr. m. e. pradžioje įvairios tautos ėmė kurti savo kolonijas. Svarbiausia tų tautų buvo finikiečiai, kurie čia įkūrė daug miestų-valstybių. Jos čia plėtojo semitišką Artimųjų Rytų civilizaciją ir aktyviai dalyvavo kaip egzotinių Afrikos produktų tarpininkės tarp jūros ir Sacharos tautų. Svarbiausia jų buvo Kartagina, ilgainiui įgijęs hegemoniją kaimyninių miestų atžvilgiu ir sukūręs tikrą jūrinę imperiją vakarinėje Viduržemio jūroje.
Ounasjokis
Didžiausi intakai: Nekelė, Peyrisas, Kekelė, Meltausjokis. Upės vagoje gausu slenksčių. Įrengta keletas hidroelektrinių. Upės hidroenergetinė galia – 900 GWh. Užšąla spalį, ledus plukdo gegužę. Upėje gausu upėtakių, lydekų, kiršlių. Didesnės gyvenvietės prie Ounasjokio: Ratama, Kitilė, Kaukonenas, Alakylė, Lohiniva, Meltausas, Maraskoskis, Sinetė.
Tunisas
Istorija
III a. pr. m. e. Kartaginos interesai susikirto su kitos augančios galybės – Romos imperijos interesais. Tarp dviejų valstybių kilo Pūnų karai, kuriuose 146 m. pr. m. e. galutinę pergalę šventė Roma, sugriovusi Kartaginą iki pamatų ir ėmė kontroliuoti pajūrį. Tuniso teritorija paversta Romos provincija ir pavadinta Afrika. Iš jos vėliau kilo viso žemyno pavadinimas. Tuo metu didžiają dalį teritorijos žemyne jau kontroliavo berberiška Numidija. Skverbdamasi gilyn į krašto gilumą Roma pradėjo karą su jos karaliumi Jugurta, kol galiausiai laimėjo taip vadinamuosius Jugurtos karus.
Romos imperijoje Tunisas buvo laikomas bene svarbiausiu šalies grūdų aruodu. Jis klestėjo ekonomiškai. Iš čia buvo gabenamos prabangos prekės. Pirmaisiais mūsų eros amžiais kraštas kristianizuotas.
Byrant Romos imperijai, V a. tunisą nusiaubė germanai vandalai, kurie įkūrė čia savo karalystę. VI a. vandalus sutriuškino atsigavusi Bizantijos imperija, kuri atkūrė Romėnų administraciją. Tačiau galutinę pergalę krašte šventė VII a. arabai, kurie nukariavo Afrikos provinciją ir prijungė ją prie Kalifato. Vietos gyventojai kriškščionys berberai buvo masiškai islamizuoti ir arabizuoti. Dalis berberų pasitraukė į kalnus siekdami išvengti prievartinio vertimo musulmonais. Dar ir dabar jų pagrindinės gyvenvietės yra įsikūrusios Atlaso kalnuose.
Arabai paliko senąjį krašto pavadinimą (Afrika), jį arabizuodami ir paversdami Ifrikija. Ifrikijos provincija Kalifate egzistavo tiek valdant Omejadų, tiek Abasidų kalifams. Tai buvo viena svarbiausių provincijų, kurioje klestėjo menas, sukurta daug islamiškos architektūros šedevrų. Vienas jų – Kairuano mečetė.
Ilgainiui Ifrikijos vietininkai įgijo didelę nepriklausomybę nuo Abasidų, susiformavo vietos dinastijos, nominaliai pripažinusios kalifų valdžią. Viena svarbiausių jų buvo Aglabidai (800–909), valdę iš Kairuano. Vėliau Ifrikija priklausė Fatimidams, kol vėl atsiskyrė valdoma Ziridų (973–1148). Dar vėliau Ifrikiją nukariavo Mauretanijos Almohadų dinastija, kol nuo jos XIII a. atsiskyrė Hafsidai, nuo 1249 m. ambicingai titulavęsi kalifais. Jiems valdant Ifrikija patyrė vieną didžiausių klestėjimo laikotarpių, prekiaudama su dykumos tautomis pietuose ir kriščionimis šiaurėje.
XIV a. Hafsidų karalystė turėjo laviruoti tarp dviejų augančių galybių – Ispanijos karalystės ir Osmanų imperijos. Osmanai net du kartus buvo paėmę jų sostinę Tunisą, priversdami Hafsidus pripažinti Ispanijos vasalitetą. 1574 m. paskutinysis Hafsidų kalifas pralaimėjo ir buvo nukirsdintas Konstantinopolyje. Ifrikija atiteko Osmanams.
Valdant turkams Tunisą ne kartą siaubė badas. Čia ilgainiui susiformavo vietininkų dinastija Huseinidai, turėjusi didelę autonomiją nuo Osmanų. Osmanų imperijai XIX a. silpstant, interesus regione pradėjo reikšti Prancūzija, kuri 1881 m. įvedė čia savo armiją, privertė Huseinidus pripažinti savo valdžią ir įkūrė Tuniso protektoratą.
1956 m. Tunisas gavo nepriklausomybę iš Prancūzijos, ir pirmuoju šalies prezidentu tapo Habib Bourguiba. Po ilgo laiko, prezidentui susenus, 1987 m. įvyko karinis perversmas, kuriame prezidento valdžią perėmė Zine El Abidine Ben Ali. Jis ir jo šeima pagarsėjo korupcijos skandalais. 2011 m. Tunise įvyko Tuniso revoliucija.
Politinė sistema
2011 m. įvyko perversmas.
Administracinis suskirstymas
Tunisas yra suskirstytas į 24 apygardas (vilajetus).
Didžiausi šalies miestai :
Geografija
Tunisas yra mažiausia (plotas – 163 610 km²) Šiaurės Afrikos valstybė, turinti pakrantę prie Viduržemio jūros. Pietryčiuose ribojasi su Libija, o vakaruose – su Alžyru.
Šalis gali būti suskirstyta į tris regionus: kalnuotą šiaurę, centrines lygumas ir pietuose esančią dykumą. Šiaurėje esantys Atlaso kalnai (aukščiausias taškas – 1544 m Šambi kalnas) užima apie ketvirtadalį Tuniso. Iš jų išteka ilgiausia šalies upė – Medžerda. Šioje šalies dalyje dėl palankaus klimato ir derlingos žemės susitelkę didžioji dauguma gyventojų. Tolstant į pietus, prasideda centrinės lygumos, iškilę 180–450 m virš jūros lygio. Jose mažai kritulių, plyti stepės, palaipsniui pereinančios į Saharos dykumą. Tunisui priklausančioje Saharos dalyje aptinkami sezoniniai druskos ežerai, oazės su datulių palmėmis.
Klimatas
Tuniso klimatą šiaurėje lemia Viduržemio jūra, iš kurios atnešamos vėsesnės oro masės ir krituliai. Žiemos čia vėsios ir drėgnos, o vasaros karštos ir sausos. Centrinėje dalyje orai panašūs, tačiau kritulių dvigubai mažiau, o tolstant į pietus klimatui vis didesnę įtaką daro Saharos dykuma, nuo kurios pučia karšti, sausi vėjai.
Gamta
Tunise aptinkama apie 2200 augalų, 80 žinduolių, 362 paukščių, virš 80 žuvų bei 67 roplių ir varliagyvių rūšys. Rudenį į šiaurinį Tunisą iš Europos suskrenda migruojantys paukščiai: antys, žąsys, gandrai ir kiti. Pietinėje šalies dalyje galima pamatyti fenekus, šoklius, skarabėjus, skorpionus. Miškai Tunise užima tik 6% sausumos ploto.
Ekonomika
Tuniso ekonomika glaudžiai siejama su turizmu. Pagrindiniai turizmo miestai yra išsidėstę pakrantėje: Port El Kantauis, Susas, Monastyras. Dėl šiltų žiemų bei istorinių, kultūrinių paminklų per metus Tunisą aplanko apie 5 mln. turistų.
Taip pat Tunisas eksportuoja naftą bei dujas, taip pat tekstilės bei žemės ūkio produktus. Beveik visa šalies pramonė sutelkta sostinėje bei jos apylinkėse. Apie 50 % Tuniso teritorijos yra naudojama žemės ūkio paskirties veiklai.
Gyventojai
98 % Tuniso gyventojų yra arabai, kalbantys tunisietišku arabų kalbos dialektu. Populiariausia užsienio kalba yra prancūzų, kurią moka daugelis išsilavinusių tunisiečių. Nors neturi jokio oficialaus statuso, prancūzų kalba yra naudojama švietimo sistemoje, spaudoje ir versle. Mokykloje prancūzų kalba yra mokoma nuo 8 metų, o anglų – nuo 12. Mažiau nei 1 % gyventojų yra berberai, daugiausiai kalbantys savo berberų kalbų grupei priklausančia kalba. Tiesa, daug daugiau yra iš berberų kilusių žmonių. Taip pat maždaug 1 % sudaro europiečiai, daugiausiai prancūzai ir italai. Nuo XIX amžiaus pabaigos iki nepriklausomybės paskelbimo, Tunise europiečių buvo daug daugiau. 1956 m., kai buvo paskelbta nepriklausomybė, šalyje jų gyveno apie 255 000, bet vėliau didžioji europiečių dalis išvažiavo. Panaši situacija yra ir su žydais: 1948 m. šalyje jų buvo apie 105 000, bet iki 2003 m. Tuniso žydų populiacija sumažėjo iki maždaug 1 500. thumb|right|180px|Romos katalikų katedra Tuniso mieste Pasak 2004 m. surašymo, vyresnių nei 15 m. žmonių raštingumas Tunise yra 74,3 % (vyrų – 83,4 %, moterų – 65,3 %). Anot 2009 m. apskaičiavimų, Vidutinė numatomo gyvenimo trukmė šalyje yra 75,78 metų (vyrų – 73,98 m., moterų – 77,7 m.)  – beveik metais didesnė nei Lietuvos. Palyginus su kitomis Afrikos valstybėmis, ypač esančiomis piečiau, Tunisas turi mažą gimstamumą. 14 metų bei jaunesni žmonės sudaro 22,7 % visų šalies gyventojų – daugiau nei Europos Sąjungos vidurkis (15,44 %), bet daug mažiau nei daugelyje kitų Afrikos valstybių. 65 metų ir vyresni žmonės sudaro 7,2 % Tuniso populiacijos.
Religija
98–99 % Tuniso gyventojų yra musulmonai, daugiausia sunitai. Taip pat šalyje yra maždaug 25 000 krikščionių (daugiausiai katalikų) ir 1 500 judėjų. Patikimų šaltinių apie praktikuojančių religijas žmonių skaičių nėra, bet manoma, kad ateistai sudaro nemenką visų gyventojų dalį, didžiausią tarp šiaurės Afrikos valstybių.
Nors Islamas yra oficiali šalies religija ir pagal įstatymus šalies prezidentas privalo būti musulmonu, Tunise yra pakankamai didelė religijos laisvė, kurią saugoja ir konstitucija. Daugelis tunisiečių toleruoja kitų religijų praktikavimą ir dažniausiai apie tikėjimą neklausia.
Nuorodos
Bendros nuorodos: Žemėlapiai: Laikas ir orai:
Sao (palydovas)
Sao (ang. Sao) arba Neptūnas XI – gamtinis Neptūno palydovas, skriejantis priešinga planetos sukimuisi kryptimi. 2002 m. rugpjūčio 14 d. atrado Matthew J. Holman vadovaujama komanda (J. J. Kavelaars, T. Grav, W. Fraser, D. Milisavljevic). Iš karto po atradimo suteiktas laikinas S/2002 N 2 pavadinimas. 2007 m. sausio 29 d. pavadintas Sao, vienos iš nereidžių vardu.
Plikių valsčius
Plikių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje. Centras – Plikiai.
Istorija
Valsčius įkurtas 1939 m. pavasarį iš dalies Jokšų valsčiaus ir Vytaučių valsčiaus. Panaikintas 1947 m. lapkričio 6 d. prijungiant prie Kretingalės valsčiaus.
Miesto seniūnas
Miesto seniūnas – vienas iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos žemietijų valdžios pareigūnų.
Pareigybę įsteigė Vladislovas Jogaila apie 1398 m. Pareigų vyresnumą nustatė 1611 m. Seimo priimta konstitucija (seimo įsakas). Žemaitijos seniūnas buvo vienintelis, turėjęs dar platesnius įgaliojimus, prilygusius vaivados teisėms. Be to, seniūnais vadinosi ir kai kurių karaliaus žemių, pilių, dvarų ar ekonomijų valdytojai.
Vita Kuktienė
Vita Miklyčiūtė-Kuktienė (g. 1980 m. rugpjūčio 6 d. Ukmergėje, Lietuvos TSR) – Lietuvos krepšininkė, Ukmergės sporto mokyklos auklėtinė.
Miesto seniūnas
Įgaliojimai
Miesto seniūnas vadovavo miesto teismui ir prižiūrėjo, kad nebūtų pažeisti Keturi miesto artikulai. Tai buvo senosios paprotinės teisės apibrėžti nusikaltimai, už kuriuos, nepaisant prasikaltusiojo rango ir visuomeninės padėties, galėjo teisti miesto teismas: padegimas, bajoro namų užpuolimas, plėšikavimas keliuose ir merginos pagrobimas.
Miesto seniūnas turėjo taip pat ir „kalavijo teisę“, t. y. bet kurios instancijos teismo sprendimo vykdymą sau pavaldžioje teritorijoje.
Seniūno įgaliojimai paprastai būdavo suteikiami iki gyvos galvos.
LDK miestų seniūnai
LDK buvo šių miestų seniūnai - Vilniaus, Braslavlio, Vilkmergės, Lydos, Medzialo (Ašmenos paviete), Trakų, Gardino, Kauno, Upytės, Šiaulių, Raseinių, Smolensko, Polocko, Naugarduko, Slonimo, Volkovysko, Vitebsko, Viekšnių, Oršos, Lietuvos Brastos, Pinsko, Mstislavlio, Minsko, Mozyriaus, Rečicos.
Zuzana Jonikaitė
Zuzana Jonikaitė (1902 m. vasario 14 d. Yliai, Alsėdžių valsčius – 1981 m. lapkričio 26 d. Alsėdžiai) – Lietuvos kalbininkė, filologijos mokslų kandidatė.
Biografija
Baigė Telšių Žemaitės gimnaziją. 1937 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą, mokytojavo. 1963 m. filologijos mokslų kandidatė.
1949-1970 m. dirbo Lietuvių kalbos ir literatūros institute. Tyrinėjo frazeologizmus. Su kitais rašė ir redagavo Lietuvių kalbos žodyną (t. 4-10, 1956-1976 m.) Rinko duomenis „Lietuvių kalbos atlasui“, rašė kalbos kultūros klausimais.
Jerzy Lalewicz
Ježis Lalevičius (1875 m. rugpjūčio 21 d. Vilkaviškyje, Rusijos imperija - 1951 m. gruodžio 1 d. Buenos Airėse, Argentina) – pianistas-virtuozas, pedagogas, Vienos muzikos akademijos ir Buenos Airių konservatorijos profesorius.
Biografija
Gimė 1875 m. rugpjūčio 21 d. Vilkaviškyje. Baigė mokyklą Suvalkuose. 1894 m. pradėjo mokytis teisę Sankt Peterburge, studijas baigė 1897 metais. 1900 m. baigė Sankt Peterburgo konservatorijos N. Rimskio–Korsakovo kompozicijos klasę. Jo dėstytojai buvo žymūs kompozitoriai Nikolajus Rimskis-Korsakovas ir Anatolijus Liadovas. Baigęs mokslus dalyvavo tarptautiniame konkurse Vienoje kur užėmė pirmą vietą. Nuo 1901 m. koncertavo Varšuvoje, vėliau visoje Rusijos imperijoje. 1902-1905 m. dirbo fortepijono mokytoju Odesos konservatorijoje.
1905 m. įgijo fortepijono profesoriaus laipsnį Krokuvos konservatorijoje. 1909-1910 m. koncertavo Vokietijos ir Austrijos-Vengrijos imperijose. 1912-1919 m. gyveno Vienoje, kur koncertavo ir dirbo mokytoju. 1919 m. persikraustė į Lvovą, vėliau 1921 m. persikėlė gyventi į Paryžių, o iš ten išvyko gyventi į Buenos Aires, kur dirbo fortepijono mokytoju nacionalinėje konservatorijoje. 1948 m. dalyvavo koncertinėje kelionėje JAV, Niujorke. Mirė 1951 m. gruodžio 1 d. Buenos Airėse. Perlaidotas Povonzkų kapinėse, Varšuvoje.
Vytautas Čibiras
Jurgis Vytautas Čibiras (1936 m. sausio 17 d. Vilniuje – 2009 m. gruodžio 23 d. Vilniuje) – Lietuvos režisierius.
Biografija
1961 m. baigė A. Lunačiarskio teatro meno institutą Maskvoje.
1961–1966 m. Lietuvos akademinio dramos teatro, 1966–1975 m. Jaunimo teatro, 1975–1978 m. Kauno akademinio dramos teatro režisierius. 1978–1995 m. Lietuvos televizijos vyr. režisierius. Nuo 1962 m. (su pertraukomis) Lietuvos konservatorijos (nuo 1992 m. Lietuvos muzikos akademija) dėstytojas, nuo 1988 m. docentas.
Sans-Souci rūmai
Sans-Souci rūmai – karaliaus Henrio Kristofio rūmai Milote, Haityje. Rūmų pavadinimas išvertus iš prancūzų kalbos reiškia „be rūpesčių“. 1982 m. įtraukti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Karaliaus įsakymu šalia rūmų buvo pastatytą tvirtovė ant kalno. 1820 m. rūmuose Henris I nusižudė. Po 10 dienų rūmuose buvo nužudytas ir jo sūnus Jacques-Viktoras Henris. 1842 m. didžiąją dalį rūmų sugadino žemės drebėjimas.
Sinantropija
Sinantropija (iš 'kartu, su' +  'žmogus') – reiškinys, kai laukinės gyvūnų ir augalų rūšys gyvena žmonių gyvenvietėse, pastatuose, ir iš to gyvenimo netoli žmogaus gauna tam tikrą naudą. Sinantropų užimamos erdvės yra namai, daržai, fermos, pakelės, šiukšlynai ir pan. Sąvoka sinantropija naudojama ekologijoje.
Sinantropiniams organizmams priskiriama ir daug rūšių, kurios yra kenkėjai ar piktžolės. Jiems nepriskiriamos naminės (domestikuotos) rūšys (karvės, avys, šunys ir t. t.) ir formos.
Sinantropinius gyvūnus skirsto į dvi grupes: Sinantropiniai augalai skirstomi pagal jų atsiradimo laiką:
Danango tarptautinis oro uostas
Danango tarptautinis oro uostas  – trečias pagal dydį oro uostas Vietname, įkurtas prie Danango miesto. Atidarytas 1965 m.
Maršrutai
Šiuo metu vykdomi šie reguliarieji skrydžiai iš Danango oro uosto:
Kiečiai
Kiečiai gali reikšti:
Kitinenas
Kitinenas  – upė šiaurės Suomijoje, Laplandijoje; Kemijokio dešinysis intakas. Prasideda Inario savivaldybėje, prie Tastsijervio kaimo. Teka pietų, pietryčių kryptimi. Įteka į Kemijokį ties Vasaniemiu.
Didžiausi intakai: Luiras, Satanenas, Jesiejokis. Upės vaga slenkstėta. Įrengta hidroelektrinių kaskada. Aukštupyje sudarytas didelis Portipahtos tvenkinys (148,6 km²). Didesnės gyvenvietės prie Kitineno: Madetkoskis, Petkula, Sodankylė, Aska, Kairala.
Sendvario valsčius
Sendvario valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje. Centras – Sendvaris.
Istorija
Valsčius sudarytas XVIII a. pradžioje išskaidžius Klaipėdos valsčių. Panaikintas 1947 m. lapkričio 6 d. prijungiant prie Dovilų valsčiaus.
Šano kalnynas
right
Šano kalnynas, esantis Šanų valstijoje rytiniame Mianmare, yra šalies safyrų, rubinų ir kitu brangakmenių, kuriais garsėja Mianmaras, pirminis šaltinis. Plokščiakalnio aukštis vidutiniškai siekia 900 metrų, ir yra netankiai apgyvendintas. Salvino upė teka per regioną, kuris taip pat yra gausus švino, sidabro ir cinko. Šano kalnynas priklauso Indomalaječių kalnų sistemai.
Krinki Bialokunkai
Krinki Bialokunkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grodzisko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Adrijos krepšinio lyga
Adrijos krepšinio lyga arba ABA lyga – tarptautinė krepšinio lyga, kurioje žaidžia 14 komandų iš Bosnijos ir Hercegovinos, Kroatijos, Serbijos, Juodkalnijos, Makedonijos ir Slovėnijos. Visos šios valstybės anksčiau buvo Jugoslavijos sudėtyje.
Lygoje seniau taip pat varžėsi klubai iš Izraelio, Bulgarijos, Čekijos, Vengrijos.
Lyga gyvuoja kartu su nacionaliniais šalių čempionatais. Lygą organizuoja Adrijos krepšinio asociacija, kuri yra pilnateisė ULEB organizacijos narė. Baltijos krepšinio lyga buvo sukurta atsižvelgiant į Adrijos lygos pavyzdį.
Istorija
Lyga įkurta 2001 metais. Pirmajame sezone žaidė 12 stipriausių buvusios Jugoslavijos komandų. Kitame sezone prie lygos prisijungė Izraelio čempionas Tel Avivo „Maccabi“ klubas. Nors 2003–2004 metų sezone „Maccabi“ ir paliko lygą, ji išsiplėtė iki 14-os, o 2004–2005 metų sezone – iki 16-os klubų. Tačiau pastaruosius sezonus lygoje dalyvauja 14-a ekipų.
Nuo įsikūrimo pradžios lyga vadinosi generalinio remėjo vieno žinomiausių padangų ir gumos gamintojo Goodyear pavadinimu, bet 2006 m. rudenį pasirašė remimo kontraktą su Nova ljubljanska banka (NLB) ir pakeitė pavadinimą į NLB Liga. Goodyear išliko vienu pagrindinių remėjų.
Varžybų sistema
Kaip daugelis Europos lygų, reguliarusis sezonas žaidžiamas dviejų ratų sistema, kuomet kiekviena komanda su kiekviena sužaidžia po vienerias rungtynes išvykoje ir namuose. Geriausiai pasirodžiusios 8 ekipos patenka į atkrintamąsias varžybas. Ketvirtfinalio etape žaidžiama iki dviejų pergalių, o laimėtojas išaiškinamas finalinio ketverto varžybose.
OPEC
OPEC narėmis yra daugelis Persijos įlankos šalių, Nigerija, Indonezija, Libija, Alžyras ir Venesuela, Kuveitas, Ekvadoras (sugrįžo 2007 m.).
Pagrindinis organizacijos tikslas, pagal jos statutą, yra „geriausių priemonių nustatymas, savo interesų saugumui (individualiai ir visoms kartu); būdų ir priemonių nustatymas stabilizaciniams procesams, siekiant išvengti bereikalingo ir skausmingo naftos kainų svyravimo tarptautinėje rinkoje“.
Įtaka pasaulinei rinkai
OPEC turi didelę įtaką pasaulinei rinkai, pvz., kelios OPEC narės, naudodamosis naftos embargu 1973 m., visam pasaulyje sukėlė naftos kainas, tai sukėlė didelę infliaciją išsivysčiusiose ir besivystančiose valstybėse.
Vėliau OPEC galybė sumenko, nes buvo surasti ir pradėti eksploatuoti nauji naftos šaltiniai Meksikos įlankoje (JAV), Šiaurės jūroje (Norvegija, Nyderlandai, JK), daug naftos ėmė eksportuoti Rusija. Tačiau ir dabar OPEC narės turi 2/3 pasaulio naftos rezervų ir išgauna 41,7 % (2005 m. duomenys) pasaulio naftos.
Šalys narės
thumb|400px|Dabartiniai OPEC nariai OPEC turi 14 narių:
2016 m. lapkritį iš OPEC pasitraukė Indonezija. 2019 m. sausio 1 d. Kataras pasitraukė iš šalių sąjungos.
Vilis (Šveicarija)
Vilis – miestas Šveicarijos šiaurės rytuose, Sankt Galeno kantone. Tai trečiasis didžiausias miestas kantone. Pro miestą eina geležinkelių linija Ciurichas–Sankt Galenas. Miestas yra netoli sienos su Turgau kantonu.
Trušelių valsčius
Trušelių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje. Centras – Trušeliai.
Istorija
Įkurtas 1874 m. birželio 4 d. Valsčius panaikintas 1947 m. lapkričio 6 d. prijungiant prie Kretingalės valsčiaus.
Saint Patrick's Athletic FC
Dublino SPA – Airijos futbolo klubas iš Dublino.
Istorija
Klubas įkurtas 1929 m. Daugkartiniai šalies čempionai ir taurės laimėtojai.
Sezonai
Šaltiniai:
Košcielnis (ežeras)
Košcielnio ežeras, Bažnyčios ežeras – ežeras šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje ir Prieraslio valsčiuje. Šalia ežero yra Prieraslio kaimas. Ežero pavadinimas kilęs nuo šalia ežero esančios Prieraslio bažnyčios. Ežero vanduo nešvarus, apaugęs meldais, į ežerą įteka daug mažų upelių, kuriuose užtvankas stato bebrai. Ežeras yra 194,4 m virš jūros lygio.
Maltos vyrų futbolo rinktinė
Maltos vyrų futbolo rinktinė – Maltai atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Maltos futbolo asociacija. Rinktinė nedalyvavo nė viename pasaulio ar žemyno čempionate.
King Crimson
King Crimson – anglų muzikos grupė, 1969 metais įkurta gitaristo Roberto Fripo ir būgnininko Maiklo Gailso. Grupė įprastai apibūdinama kaip progresyviojo roko atstovė, tačiau jos kūryboje taip pat galima atpažinti įvairių stilių, tokių kaip džiazas, sunkusis metalas, psichodelinis rokas. Jų kūryba smarkiai paveikė daugelį vėliau formavusiujusių muzikos stilių ir atlikėjų.
King Crimson plačiausiai žinoma dėl 1969 m. išleisto pirmo albumo „In the Court of the Crimson King“. Šis albumas dažnai apibūdinamas kaip vienas iš labiausiai įtakojusiųjų progresyviojo roko atsiradimą ir vystymąsi.
Aleksandras Karadžiordževičius
thumb|left|100px|Aleksandro Karadžiordževičiaus monograma Aleksandras Karadžiordževičius (, 1806 m. spalio 11 d. Topola – 1885 m. gegužės 4 d. Timišoara, Transilvanija) – 1842–1858 m. Serbijos kunigaikštis.
Biografija
Kilęs iš Karadžiordževičių dinastijos. Tėvas Karadžiordžė Petrovičius, motina Jelena Jovanovič. Žmona Persida Nenadovič, sūnus Petaras I Karadžiordževičius.
Valdymas
1844 m. priėmė civilinį kodeksą, sumodernino valstybės valdymą, švietimą, teismus, skatino ūkio ir kultūros plėtrą. Užsienio politikoje orientavosi į Austriją. Neparėmė 1848 m. serbų sukilimo Vengrijoje. Per 1853–1856 m. Krymo karą laikėsi neutraliteto, dėl to neteko panslaviškai nusiteikusių serbų paramos. Spaudžiant Rusijai 1858 m. Skupščina jį pašalino iš sosto.
Arika (Kolumbija)
Arika – miestas pietryčių Kolumbijoje, Amasonaso departamente, Peru pasienyje, Putumajo kairiajame krante.
Noreikiai (Kėdainiai)
Etimologija
Tai asmenvardinis vietovardis, kilęs iš asmenvardžio Norei̇̃kis.