cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Altichiero
Biografija
Altikjeras gimė apie 1330 m. tikriausiai Dzevio miestelyje netoli Veronos. Dailininkas pirmąkart paminėtas Veronoje 1369 m. pasirašęs sutartyje kaip liudininkas. Džordžas Vazaris mini jį buvus artimu Veronos valdytojų, Della Scala giminės draugu. Jis apie 1364 m. buvo atlikęs freskas Della Scala rūmų didžiojoje salėje Veronoje (neišlikusios). Freskų tematika buvo Juozapo Flavijaus istorijos „Žydų karai“ motyvais. Po to Altikjeras keliavo į Padują, tikriausiai Frančesko I Kararos kvietimu. Pirmuoju jo užsakymu buvo freskų ciklas Carrara rūmuose Petrarkos kūrybos motyvais, vaizdavęs žymių herojų portretus. Freskos buvo baigtos iki 1379 m., iš jų išliko tik vienas fragmentas, vaizduojantis studijuojantį Petrarką (freskos peizažas buvo pertapytas vėliau). 1372 m. architektas Andriolo de Santi buvo užsakytas pastatyti San Giacomo koplyčią (dabar San Felice) Šv. Antano Paduviečio bazilikoje Padujoje. Ją turėjo išdekoruoti Altikjeras. Gali būti, kad jam padėjo dailininkas Jacopo Avanzi, nes dalyje freskų fragmentų jaučiama kita stilistika. 1379 m. Altikjerui už darbus buvo užmokėta 792 dukatų suma, kurios dydis rodo, kad Altikjeras buvo pagrindiniu koplyčios freskų kūrėju. Maždaug tuo metu Altikjeras dekoravo Dotto giminės kapą Eremitų bažnyčioje (sunaikinta).
Apie 1377 m. šalia Šv. Antano Paduviečio bazilikos bažnyčios buvo pastatyta San Giorgio oratorija, kuri tikriausiai iškart buvo skirta papuošti iš vidaus pasakojamojo pobūdžio freskomis, kaip tai padarė Džotas Arenos koplyčioje. Darbus tikriausiai užsakė koplyčios užsakovas Raimondino de Lupi (miręs 1379 m.), kurio kapas yra koplyčios viduryje. 1384 m. Altikjero darbus priėmė paveldėtojas Bonifacio Lupi. Freskos priskiriamos vien Altikjero rankai. 1384 m. Altikjeras su kitais asmenimis paminėtas Veronoje kaip beneficijų gavėjas už Gianpaolo Pantagliati da Arzignano, kuris rezidavo Padujoje. Altikjeras Veronoje dirbo ties freskomis Conti Serenghi rūmuose (neišlikę). Kitas freskas atliko Cavalli koplyčioje San Anastasia bažnyčioje Veronoje. 1393 m. balandžio 10 d. datuotas užsakymas sukurti kryžių vienuolyne Mantujoje. Jame minimas Altikjero atminimo pagerbimas, kas rodo, kad iki šios datos dailininkas mirė. Kiti darbai, kurie priskiriami Altikjerui, yra „Nukryžiavimo“ panelė (Virdžinijos meno muziejuje) ir du piešiniai (Paryžiuje, Nacionalinėje bibliotekoje). Altikjeras buvo reikšmingu savo meto Šiaurės Italijos dalininku, jo kūrybą, pasak Džordžo Vazario, aukštai vertino Donatelas ir Mantenja. Įtakos pėdsakų galima atsekti Fra Filipo Lipio freskose. Paties Altikjero kūryba buvo ženkliai paveikta Džoto freskų Padujos Arenos koplyčioje.
High Hopes
High Hopes – aštuonioliktasis studijinis amerikiečių roko muzikanto Bruce Springsteen albumas, išleistas 2014 m. sausio 14 d. Šiame albume kartu su muzikantu groja grupė „E Street Band“ bei gitaristas „Tom Morello“. Albume skambančios dainos nėra naujos, tačiau naujai įrašyti koveriai ar perkurtos senos dainos. Keturios dainos, nepatekusios į albumą, vėliau buvo išleistos „American Beauty“ EP.
Albumas debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje ir buvo vienuoliktas atlikėjo albumas, pasiekęs viršūnę. Su šiuo albumu Springsteen pakilo į trečią vietą atlikėjų, turinčių daugiausiai pirmą vietą užėmusių albumų, sąraše, nusileidžiant tik „The Beatles“ ir Jay-Z. Taip pat tai – dešimtasis atlikėjo albumas, užėmęs pirmąją vietą Jungtinėje Karalystėje. Ten sąraše jis kartu su „The Rolling Stones“ ir „U2“ dalinasi penktąja vieta.
Dainų sąrašas
Visas dainas parašė Bruce Springsteen, išskyrus, kur išskirta
Elysium for the Brave
Elysium for the Brave („Eliziejus drąsiajam“) – antrasis solinis persų atlikėjos Azam Ali albumas, išleistas 2006 m. Vienas sėkmingiausių jos karjeroje.
Pirmajame albume „Portals of Grace“ vyravo viduramžių Europos kūriniai, tuo tarpu šiame albume būdingos pačios Azam kurtos dainos (angliškos, rytų kalbomis). Muzikoje elektroniai ritmai perpinami su etnine muzika. Vėliau išleisti du EP su remiksuotais „Elysium for the Brave“ kūriniais.
265 m. pr. m. e.
'''265 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Daumilai
Daumilai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Šutų, juosiamas Gelednios miškų. Praeina vieškelis.
Danutė Dumbraitė-Vaičiulionienė
Danutė Dumbraitė-Vaičiulionienė (g. 1944 m. rugpjūčio 22 d. Kaunas – 2015 m. lapkričio 5 d. Šiauliai) – Lietuvos choro dirigentė ir pedagogė.
Biografija
1967–1973 m. Marijampolės kultūros mokyklos choro dirigavimo metodinės komisijos pirmininkė, nuo 1969 m. moksleivių choro studijos vadovė. Merginų chorą pertvarkė į mišrųjį, į j parengė 1970 m. ir 1972 m. respublikinėms moksleivių meno mėgėjų apžiūroms ir 1970 m. respublikinei dainų šventei, apžiūrose ir konkursuose su juo laimėjo pirmųjų ir kitų prizinių vietų.
1973–1984 m. Šiaulių aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo dėstytoja, moksleivių choro studijos vadovė, 1977–1984 m. choro dirigavimo metodinės komisijos pirmininkė. 1975 m. respublikinės dainų šventės konkurse mokyklos merginų choras pelnė antrąją vietą, o 1980 m. respublikinės dainų šventės konkurse mišrusis choras laimėjo trečiąją vietą. 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei dirigentė parengė Šiaulių televizorių gamyklos moterų chorą.
Nuo 1993 m. Šiaulių pedagoginio instituto (universiteto) Muzikos katedros asistentė.
Apie 1500 koncertų chorvedė dirigavo Lietuvoje ir užsienyje – Švedijoje, Estijoje, Latvijoje, Rusijoje, Baltarusijoje, Ukrainoje, Lenkijoje, Vokietijoje, Bulgarijoje, Italijoje, Brazilijoje, Argentinoje, Švedijoje. „Polifonija“ tarptautiniuose chorų festivaliuose pelnė laureatų vardus ir prizus, dalyvavo dainų šventėse ir kituose kultūros renginiuose.
D. Vaičiulionienė – Šiaulių miesto chorvedžių tarybos narė, miesto dainų švenčių dirigentė, 1979 m. zonos dainų šventės Kėdainiuose ir 1995 m. Baltijos ir Šiaurės šalių chorų festivalio Rygoje (Latvija) dirigentė, respublikinių dainų švenčių konsultantė, chorų konkursų žiuri narė, tarptautinių bažnytinės muzikos festivalių Šiauliuose organizatorė.
IV pasaulio futbolo čempionatas
IV pasaulio futbolo čempionatas buvo planuotas ir 1942 metais, ir 1946, tačiau neįvyko dėl Antrojo pasaulinio karo. Galų gale, 1950 metų birželio 24 d.–liepos 16 d. turnyras įvyko Brazilijoje (Belo Horizontė, Kuritiba, Porto Alegrė, Rio de Žaneiras ir San Paulas). Jame dalyvavo tik 13 komandų, kadangi daug rinktinių atsisakė dalyvauti turnyre dėl pokario problemų. Čempionu antrąkart tapo Urugvajus.
Tai vienintelis čempionatas, kuriame nebuvo numatytos vienerios finalinės rungtynės – dėl pirmosios vietos kovojo 4 rinktinės vienoje grupėje.
Atrankos varžybos
Atrankos varžybose dėl 14 kelialapių kovojo 32 rinktinės. Dėl karo atrankos varžybose, o vėliau ir finaliniame turnyre atsisakė dalyvauti daug Europos rinktinių. Dėl to čempionato dalyvavo tik 13 rinktinių, nors buvo planuota 16.
1 grupė
Galutinė rikiuotė:
B-29 Superfortress
B-29 Superfortress – „Boeing“ gamybos sunkusis bombonešis, naudotas Antrajame pasauliniame ir Korėjos karuose. Šio lėktuvo pirmasis skrydis įvyko 1942 m. rugsėjo 21 dieną.
IV pasaulio futbolo čempionatas
2 grupė
Galutinė rikiuotė:
B-29 Superfortress
Tokio tipo lėktuvai 1945 m. rugpjūčio 6 ir 9 d. numetė atomines bombas ant Hirosimos ir Nagasakio.
IV pasaulio futbolo čempionatas
3 grupė
Galutinė rikiuotė:
4 grupė
Galutinė rikiuotė:
Finalinė grupė
Galutinė rikiuotė:
Čempionai
Urugvajus
Gudeliai (Gerviškės)
Gudeliai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Didžiųjų Sėlų, 6 km į šiaurės vakarus nuo Čiužiakampio, prie Visinčios upės, Rūdninkų girios pakraštyje. Pro kaimą eina kelias, atšaka link Kernavo ežero. Kaimas gatvinis.
Istorija
XVIII a. Gudelių dvaras priklausė Vilniaus gubernijos maršalkai Tiškevičiui, vėliau Patackams, Vagneriams.
XIX a. pab. buvo dvaras, patekęs į Vilniaus apskrities Šalčininkų valsčių. Turėjo 68 dešimtines dirbamos žemės ir 1195 dešimtines miško. Buvo karčema.
Šaltiniai
thumb|left|260px|Kaimo kryžius
Kauno Varpo gimnazija
Kauno Varpo gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kaune, Varpo g. 49, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas.
Istorija
1981 m. įkurta Kauno 43–oji vidurinė mokykla. 1987 m. įkurtas Tautinis klubas, Jaunojo pedagogo klubas „Šviesą neškime visiems“. 1988 m. įsteigta mokinių taryba, mokykloje mokėsi nuo žemės drebėjimo Armėnijoje nukentėję vaikai. 1989-1990 m. mokykloje prasidėjo eksperimentai, įvesta 5 dienų darbo savaitė, 40 minučių pamokos trukmė, profilinis mokymas, atidaryta I kompiuterių klasė. 1991 m. mokykla pavadinta „Varpo“ vardu. 1992 m. Lietuvos kultūros ir švietimo ministerijos kolegija patvirtino realinės gimnazijos statusą, įkurta mokinių mokslinė draugija. 1993 m. išleista 1-oji gimnazistų laida, gimnazijos vadovai įvertinti aukščiausia vadybine kategorija, įsteigta gimnazijos paveikslų galerija, kurioje nuolat rengiamos profesionalių dailininkų ir tautodailininkų darbų parodos. 1994 m. Šv. Antano bažnyčioje pašventinta gimnazijos vėliava, kurią sukūrė ir pagamino darbų mokytoja D. Bazarienė, įkurtas gimnazijos muziejus - skaitykla. 1996 m. pradėta rinkti gimnazijos varpų kolekcija. 1997 m. atidaryta 2-oji kompiuterių klasė, mokinių taryba pavadinta gimnazijos mokinių savivaldos seimu, sukurta gimnazistų uniforma. 1998 m. suprojektuotas gimnazijos ženkliukas ir emblema, įvestas modulinis mokymas. 2001 m. įkurtas gimnazijos informacinis centras. 2003 m. pradėtas vykdyti Lietuvos Švietimo ir mokslo ministerijos integruoto užsienio kalbų ir dalykų mokymo projektas, direktorei M. Gedminienei Vasario 16-osios d. proga įteiktas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis už nuopelnus Lietuvos Respublikai. 2005 m. kovo 3 d. Kauno miesto savivaldybės taryba sprendimu Nr. T-125 patvirtino gimnazijos reorganizavimą į keturmetę gimnaziją nuo 2008 m.
Lemūrijos
miniatiūra|Juodos pupos buvo naudojamos Lemūrijos metu. Lemūrijos, Lemūralijos  – šventė Senosios Romos religijoje, kurios metu būdavo atliekamos apeigos, kuriomis iš savo namų išvarydavo blogas mirusiųjų dvasias.
Kenkiančias nerimstančias mirusiųjų pamėkles vadino lemūrais ar larvomis. George Thaniel apie juos rašė, kad „jie neminimi epitafijose ar aukštojoje poezijoje“, ir toliau pastebi „vėlyvosios Respublikos ir ankstyvosios Imperijos laikais mirusiųjų dvasias vadino manais , nors dažnai vartojo ir pavadinimus , , ir kt.“ Toliau jis mini, kad pirmą kartą lemūrai minimi Horacijaus „Laiškuose“.
Lemūrijų metu lemūrus maldydavo aukodami pupas. Šių švenčių metu vestalės ruošdavo šventą patiekalą mola salsa – sūdytų miltų paplotėlį, kuriam miltus gaudavo iš pirmųjų tais metais nukirstų kviečių varpų.
Dėl šio kasmetinio įkyrių piktųjų mirusiųjų dvasių išvarymo visą gegužės mėnesį laikydavo nesėkmingu vedyboms. Pagal tai atsirado patarlė „Mense Maio malae nubent“ (liet. „Gegužę vedę yra blogai vedę“).
609 ar 610 m. paskutinę Lemūrijų dieną popiežius Bonifacas IV pašventė Romos panteoną Šv. Marijai ir „visiems šventiesiems“. Nuo tada Romoje imta švęsti katalikišką šventę dedicatio Sanctae Mariae ad Martyres. Pagal kultūros istorikus šis senovinis paprotys buvo sukrikščionintas ir paverstas Visų Šventųjų diena, kad romėnų Lemūrijos būtų depagonizuotos.
Bostono maratono sprogdinimai
Bostono maratono sprogdinimai – 2013 m. Bostono maratono metu nugriaudėję du sprogimai ties maratono finišo linija. Sprogimus vieną nuo kito skyrė apie 170 metrų. Antrasis sprogimas įvyko po dvylikos sekundžių nugriaudėjus pirmajam. Sprogdinimai įvyko 4 val. 9 min. 43 s nuo maratono starto pradžios.
Tyrimą atliekanti FTB balandžio 18 d., peržvelgus filmuotą medžiagą, išplatino dviejų įtariamųjų nuotraukas. Aktyvios visuomenės dėka įtariamieji buvo surasti po dienos.
Vienas iš įtariamųjų čečėnas Dzhokhar Tsarnaev susišaudymo su policija metu buvo sužeistas, tačiau sugebėjo pabėgti. Visa teritorija buvo apsupta policijos pareigūnų ir balandžio 19 d. vakare įtariamasis buvo rastas ir suimtas.
Balandžio 22 d. D. Tsarnaev, jam dar gulint ligoninėje, buvo apkaltintas naudojant masinio naikinimo ginklą bei nužudymu.
Kitas įtariamasis Dzokharo brolis Tamerlan Tsarnaev susišaudymo su policija metu balandžio 19 d. buvo nukautas.
Paleoantropologija
Paleoantropologija – paleontologiją ir fizinę antropologją apjungianti disciplina, tyrinėjanti hominidų fosilijas.
Paleoantropologijos ištakomis laikomi svarbūs atradimai XIX a. pirmame dešimtmetyje, kurie paskatino žmogaus evoliucijos tyrinėjimus. Prie šių svarbių įvykių priskiriami neandertaliečio aptikimas Vokietijoje, T. Hakslio Evidence as to Man’s Place in Nature („Žmogaus vietos gamtoje įrodymai“), Č. Darvino The Descent of Man („Žmogaus kilmė“).
Dėl morfologinių panašumų hominidai buvo laikomi artimiausiais žmonėms gyvūnais jau nuo K. Linėjaus laikų. XIX a. buvo spėliojama, kad artimiausi gyvenantys giminaičiai buvo šimpanzės bei gorilos ir kad žmonės bei Afrikos žmogbeždžionės turi „bendrą protėvį“, todėl šių protėvių iškasenos turėtų būti aptinkamos Afrikoje.
Kauno Saulės gimnazija
Kauno „Saulės“ gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kaune, Savanorių pr. 46, vykdanti vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas – 190134683. Steigėjas – Kauno miesto savivaldybės taryba.
Jefimas Geleris
Jefimas Petrovičius Geleris (, ; 1925 m. kovo 8 d. – 1998 m. lapkričio 17 d.) buvo pasaulinės klasės šachmatų didmeistris. Jis du kartus (1955 ir 1979 m.) laimėjo SSRS šachmatų čempionatą ir dalyvavo Kandidatų turnyruose (1953, 1956, 1962 m.) bei Kandidatų mačuose (1965, 1968 ir 1971 m.). Keturis kartus laimėjo Ukrainos šachmatų čempionatą (1950, 1957, 1958, 1959 m.). 1963 m. buvo trečias pasaulyje, o 1958–1967 m. buvo tarp 10 geriausių pasaulio šachmatininkų.
Kauno Saulės gimnazija
Istorija
1905 m. revoliucija Rusijoje privertė carizmą padaryti nuolaidų tautinėms mažumoms. 1906 m. birželio 25 d. buvo įkurta „Saulės“ švietimo draugija, patvirtinti šios draugijos įstatai, konstatavę draugijos įkūrimą. Draugijos tikslas buvo „platinti apšvietimą ant pamato katalikų tikėjimo tarp lietuvių gubernijoje“. 1906 m. draugija slaptai įkūrė mokytojų kursus, kurie 1907 m. buvo legalizuoti. Ilgametis jų vadovas buvo pedagogas Juozas Vokietaitis (1872–1931).
Draugijos pastangomis 1912–1913 m. buvo pastatyti Kauno „Saulės“ rūmai, kuriuose įkurti mokytojų kursai, vėliau pavadinti mokytojų seminarija. Šie rūmai buvo pirmasis švietimo reikmėms skirtas pastatas Kaune ir Lietuvoje, įrengtas lietuvių iniciatyva bei visuomenės lėšomis. Pedagoginiai kursai Kaune veikė iki 1914 m. Prasidėjus karui kursų klausytojai buvo perkelti į Vilnių, o dar vėliau į Voronežą, tapo visų ten gyvenusių lietuvių mokytojų veiklos branduoliu.
Jefimas Geleris
Vaikystė
Bet rimtai užsiiminėti šachmatais pradėjo žymiai vėliau. Berniuką traukė saulėti Odesos pliažai, futbolas – vasarą, pačiūžos – žiemą. Šachmatais pradėjo užsiiminėti būdamas 13 metų (1938 m.), kai kartu su draugu bandė įstoti į futbolo sekciją, bet nepatekę, klaidžiodami po pionierių rūmus, aptiko šachmatų kambarį. Po metų, beveik išmokęs atmintinai „Šachmatų metraštį“, susipažinęs su Nimcovičiaus knyga „Mano sistema“, 14-metis berniukas įvykdė 1-ą atskirį. Jis teikė pirmenybę teorijos studijoms: nagrinėjo partijas iš A. Aliochino knygos „Mano geriausios partijos“, partijų rinkinio „SSRS čempionato partijos“. Tai davė vaisių: būdamas 15 metų Odesos čempionate pirmą kartą įveikė šachmatų meistrą S. Žuchovickį. Pagal Odesos čempionato rezultatus iškovojo teisę žaisti 1941 m. Ukrainos šachmatų čempionate. Tačiau prasidėjo II pasaulinis karas.
Kauno Saulės gimnazija
Istorija
thumb|left|250px|„Saulės“ mokytojų seminarijos 11-oji laida, 1931 m. 1918 m. kursų dalyviams grįžus į Kauną, atidaryta „Saulės“ mokytojų seminarija. „Saulės“ mokytojų seminarija tapo centru, kuris traukė žinomus Lietuvos veikėjus. Čia dirbo Juozas Karosas, Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė, Tomas Ferdinandas Žilinskas, Kazimieras Žitkus ir kiti. 1919 m. kovo mėn. „Saulės“ rūmai priglaudė pirmąją muzikos mokyklą Lietuvoje, vadovaujamą Juozo Naujalio. 1923 m. liepos 18 d. „Saulės“ rūmuose įkurta pirmoji Lietuvoje Mergaičių progimnazija, kurioje mokėsi 27 mokinės. Mokinių skaičiui didėjant, 1926 m. liepos 14 d. progimnazijai suteikiamas „Saulės“ mergaičių gimnazijos vardas. 1930 m. balandžio 1 d. LR Švietimo ministerija leido Šv. Kazimiero Seserų kongregacijai perimti iš „Saulės“ draugijos mergaičių gimnaziją ir ją pavadinti Kauno Šv. Kazimiero seserų Kongregacijos mergaičių gimnazijos vardu. Jai vadovauti ir mokyti buvo pakviestos seserys kazimierietės. 1929 m. gimnazija išleido pirmąją laidą. Mokyklą baigė 19 mergaičių. 1937-1938 m. m. gimnazijoje mokėsi iki 500 moksleivių. Gimnazistės dėvėjo bordo spalvos uniformą (vasarą – bordo spalvos sijoną ir kepuraitę, baltą drobinę palaidinukę). Gimnazija turėjo savo vėliavą, himną, kiekviena laida – vardą ir savo laidos himną (pirmoji – baltoji, 1930 m. – žydroji ir t. t.). alt=Kauno „Saulės“ gimnazija, XX a. pradžia|miniatiūra|Kauno „Saulės“ gimnazija, XX a. pradžia 1940 m. Šv. Kazimiero seserų Kongregacijos mergaičių gimnazija pavadinta Kauno 8-ąja gimnazija, tapo berniukų (visos mergaitės perkeltos į Kauno 3-ąją gimnaziją), o nuo 1950 m., kaip ir visos gimnazijos Lietuvoje, Kauno 8-ąja vidurine mokykla. 1962 m. gegužės 18 d. LTSR Švietimo ministro įsakymu mokykloje įvedamas sustiprintas matematikos ir fizikos profilinis mokymas pagal specialų mokymo planą. 1963 m. spalio 21 d. LTSR Ministrų tarybos nutarimu mokyklai suteiktas sovietinio partizano Juozo Aleksonio vardas. 1974 m. pastatytas mokyklos priestatas. 1986 m. mokykloje atidarytas pirmasis tuometinėje LTSR informatikos ir skaičiavimo technikos pagrindų kabinetas, kuriame buvo įrengta 18 darbo vietų. 1989 m. balandžio 30 d. mokyklai sugrąžintas „Saulės“ vardas. 1993 m. rugsėjo 1 d. suteiktas gimnazijos statusas, iš gimnazijos iškelta Kauno Žaliakalnio pradinė mokykla. 2001–2002 m. gimnazija renovuota. 2003 m. gimnazija tapo išgryninta – keturmetė – gimnazija.
Jefimas Geleris
Karas
Karo metais jis nesužaidė nei vienos rimtos partijos. Mokėsi lakūnų mokykloje, o vėliau tarnavo lėktuvų mechaniku kariniuose aerodromuose: ruošdavo lėktuvus skrydžiui.
Trys veiklos
Pasibaigus karui 1945 m. grįžo į Odesą. Įstojo studijuoti ekonomiką į Odesos universitetą, užsiiminėjo šachmatais ir krepšiniu. Universitetą baigė sėkmingai ir tapo ekonomistu. Lankė krepšinio treniruotes ir nors nebuvo pakankamai aukštas, už taiklią ranką, buvo įtrauktas į Odesos rinktinę. Šachmatais žaisti sekėsi neblogai, tačiau iki 1949 m. ryškaus progreso nebuvo: dalyvaudamas Ukrainos šachmatų čempionatuose Kijevas 1946 m. surenka 11½ taško iš 17 ir pasidalija 4–6 vietas, Kijevas 1947 – 9½ taško iš 16 galimų – užima 6-ą vietą, Kijevas. Tais pačiais metais dalyvavo atrankos turnyre į SSRS čempionatą. Jam, kaip kandidatui į meistrus teko pradėti nuo ketvirtfinalio, kurį jis laimėjo, surinkęs 12 taškų iš 15. Pusfinalyje, kuris vyko Sverdlovske, surinko 7 taškus iš 12 galimų ir pasidalinęs 5–6 vietas į finalą nepateko. 1948 m. – 11 taškų iš 18 – pasidalija 5-8 vietas, Odesa 1949 m. – 13½ iš 19 – pasidalija 2–3 vietas. Vis dar kandidatas į meistru
Kauno Saulės gimnazija
Himnas
Muzika – V. Švedo, žodžiai – J. Liutkutės, R. Keturakio, L. Lukočiūtės
Jefimas Geleris
Šuolis į šachmatų elitą
1949-ieji – metai, kai J. Geleris atsisveikina su krepšiniu ir atsideda šachmatams. Tais metais jis laimi Tbilisyje vykusį SSRS šachmatų pusfinalį surinkęs 11½ taško iš 16 ir, būdamas 24 metų tampa meistru, debiutuoja SSRS šachmatų čempionato finale, kuriame dalyvavo, išskyrus M. Botviniką, beveik visi stipriausi šachmatininkai. Čempionatas vos nesibaigė sensacija. Prieš paskutinį ratą J. Geleris buvo pirmas, bet paskutiniame rate jis pralaimėjo jaunajam R. Cholmovui ir praleidęs į priekį Deividą Bronšteiną ir Vasilijų Smyslovą pasidalijo 3–4 vietas. Sekančiame, 1950 m. čempionate J. Geleris žaidė nelygiai ir surinkęs tik (9 iš 17, +7 −6 =4) pasidalijo 7–10 vietas. „Pasitaisė“, kai 1951 m. pusfinalyje užėmė 2-ąją vietą ir žaisdamas Maskvoje vykusiame SSRS čempionate, kuris kartu buvo ir pasaulio čempionato zoninis turnyras, pirmą kartą įveikė M. Botviniką ir pasidalijo 2–3 vietas. Toliau seka sėkmingas turnyras Budapešte, kurį jis nors ir baigia po pirmąją vietą užėmusio P. Kereso, bet lenkia M. Botviniką, V. Smyslovą, T. Petrosianą ir kitus stiprius šachmatininkus. Po šios sėkmės 1952 m. tampa, pradžioje SSRS didmeistriu, o netrukus ir tarptautiniu didmeistriu.
Atrankos į pasaulio čempionatą varžybos
J. Geleris 30 metų dalyvavo pasaulio šachmatų čempionatų atrankos varžybose (1952–1982).
1952 m. Stokholmas
Stokholmo Tarpzoniniame turnyre 1952 m. J. Geleris užėmė 4-tą vietą ir pateko į kandidatų turnyrą.
1962 m. Stokholmas
1962 m. Stokholme, tarpzoniniame turnyre, nors ir pralaimėjęs pirmąją partiją Kueljarui, J. Geleris pasidalijo 2–3 vietas su T. Petrosianu ir pateko į Kandidatų turnyrą Kiurasao.
1967 m. Susas
1967 m. tarpzoniniame turnyre Suse, pralaimėjęs vienintelę partiją S. Reševskiui pasidalijo 2–4 vietas. Pirmąją vietą užėmė Bentas Larsenas.
1970 m. Palma de Maljorka
1970 m. Tarpzoniniame turnyre Palma de Maljorkoje J. Geleris iš pat pradžių buvo lyderių gretose, bet 12 rate pralaimėjo R. Fišeriui ir po to sužaidė dvi partijas lygiosiomis. Bet po to sekusios pergalės prieš R. Hiubnerį, V. Smyslovą ir S. Reševskį leido jam pasidalinti 2–4 vietas su R. Hiubneriu ir B. Larsenu. Pirmąją vietą, atitrūkęs nuo varžovų 3½ taško, užėmė R. Fišeris.
1973 m. Petropolis
1973 m. Petropolio tarpzoniniame turnyre, iš kurio į kandidatų mačus pateko trys nugalėtojai, likus dviem ratams iki pabaigos J. Geleris kartu su H. Mekingu (1-as L. Portišas). Sužaidus likusius du ratus H. Mekingas užėmė pirmąją vietą, o L. Portišą ir J. Gelerį pavijo dar L. Polugajevskis, tad jam teko dalintis 2–4 vietas. Susidarė situacija, kai trys žaidėjai pretendavo į dvi vietas Kandidatų mačuose. Tarp jų buvo surengtas papildomas turnyras po 4 partijas. Deja, J. Geleris, pralaimėjęs abiem savo varžovams mikromačus, nepateko į Kandidatų mačus.
Kiti tarpzoniniai turnyrai
Kiti tarpzoniniai turnyrai buvo mažiau sėkmingi: 1976 m. Bilio tarpzoninis turnyras – 9–11 vietos, 1982 m. Maskvos Tarpzoninis turnyras – 5–6 vietos.
1953 m. Ciurichas
1953 m. kandidatų turnyre Šveicarijoje Geleris silpnai startavo, o ir vėliau žaidė nelygiai: turnyro viduryje iš eilės pralošė 3 partijas, o finiše laimėjo keturias iš eilės. Dėka gero finišo jam pavyko pasidalinti 7–8 vietas su M. Naidorfu.
1956 m. Amsterdamas
J. Geleris nežaidžia SSRS čempionate tam, kad geriau pasiruoštų 1956 m. Amsterdamo kandidatų turnyrui. Amsterdame pradžia buvo gera – sužaidus pirmąją turnyro pusę turėjo 6 taškus iš 9 ir buvo pirmas, tačiau antrojoje pusėje pralaimėjęs 4 partijas nukrito į 3–7 vietas.
1962 m. Kiurasao
1962 m. Kandidatų turnyras Kiurasao – geriausias jo pasirodymas kandidatų turnyruose. J. Geleris ilgą laiką buvo tarp lyderių. Po antro turo dalijosi pirmąja vieta su T. Petrosianu. Ketvirtame ture, turėdamas geresnę padėtį pralaimi R. Fišeriui, ir finiše T. Petrosianas užėmė pirmąją vietą, turėdamas pustaškiu daugiau už antrą trečią vietas užėmusius P. Keresą ir J. Gelerį. Pagal taisykles antrąją vietą užėmęs žaidėjas turėjo teisę žaisti sekančiame kandidatų turnyre, todėl antrosios vietos išaiškinimui buvo surengtas mačas tarp P. Kereso ir J. Gelerio, kurį laimėjo P. Keresas.
1965 m.
M. Botvinikui atsisakius dalyvauti 1965 m. Kandidatų mačuose, dėl aukštos vietos Kiurasao 1962 m. Kandidatų turnyre J. Geleriui atiteko atsilaisvinusi vieta. Ketvirtfinalio mačą (10 partijų) jam teko žaisti su V. Smyslovu. J. Geleris startavo sėkmingai: surinkęs per 8 pirmąsias partijas 5½ taško, laimėjo mačą. Tačiau žaisdamas pusfinalio mačą tokiu pat rezultatu pralaimėjo B. Spaskiui.
Kola (gėrimas)
thumb|180px|[[Coca-Cola]] thumb|180px|Stiklinė „Coca-Colos“ su ledu ir citrina
Jefimas Geleris
1968 m.
1968 m. Kandidatų mačų ketvirtfinalyje vėl susitiko su B. Spaskiu ir vėl pralaimėjo 2½:5½. B. Spaskis buvo geros formos: laimėjęs pusfinalį ir finalą įgijo teisę žaisti mačą su T. Petrosianu, kurį nugalėjęs, tapo pasaulio čempionu. Prieš pasaulio čempionato mačą J. Geleris, kartu su Krogiusu ir Bondarevskiu buvo B. Spaskio trenerių tarpe.
Kola (gėrimas)
Kola – saldus prisotintas angliarūgštės, dažniausiai tamsiai rudos spalvos, turintis kofeino nealkoholinis gaivusis gėrimas.
Jefimas Geleris
1971 m.
1971 m. Kandidatų mačų ketvirtfinalyje žaidė su V. Korčnojumi ir pralaimėjo 2½:5½ (+1-4=3) Apžvalgininkai teigė, kad įtakos rezultatui galėjo turėjo  J. Gelerio  ceitnotai.
Kola (gėrimas)
Pavadinimas kilo nuo kolamedžio riešutų, kurie gėrimo gamybos pradžioje buvo naudojami dėl kofeino.
Istorija
1886 m. vaistininkas ir chemikas John Stith Pemberton iš Atlantos (Džordžija, JAV) pagamino karamelinės spalvos sirupą, kurį nunešė į didžiausią miesto vaistinę. Pradžioje sirupas kainavo 5 centus už stiklinę, tačiau greitu laiku vaistininkai sirupą pradėjo maišyti su gazuotu vandeniu. Taip atsirado „Coca-Cola“, kuri greitai išpopuliarėjo.
Jefimas Geleris
SSRS čempionatai
J. Geleris šachmatininkas buvo ir šachmatų teoretikas ir praktikas. Tarptautinis didmeistris nuo (1952). Dalyvavo 23-juose SSRS šachmatų čempionatuose (1949–1985 m.). Du kartus laimėjo šį čempionatą (1955 m., kur po papildomo mačo 4:3 įveikė V. Smyslovą ir 1979 m. ) Sėkmingai žaisdavo ir kituose SSRS čempionatuose: 1949 – 3–4 vietos; 1951 – 2–3 v.; 1952 – 3-ia v.; 1960 – 2–3 v.; 1961 – 3–4 v.; 1967 – 2 v.; 1969 – 3–5 v.
Kola (gėrimas)
Istorija
Drauge su šiuo gėrimu JAV pasirodė „Pepsi-Cola“, 1931 m. Vokietijoje – „Afri-Cola“. 2002 m. Prancūzijoje atsirado „Massa-Cola“, skirta musulmonams, o gamintojas pasižadėjo dalį pelno atiduoti palestiniečiams.
Šiandien Coca-Cola, Pepsi ir RC Cola yra didžiausios kolos pardavimo kompanijos, gaminančios daugybę kolos tipo gėrimų.
Jefimas Geleris
Šachmatų olimpiados
J. Geleris septynis kartus žaidė už SSRS rinktinę šachmatų olimpiadose, kur laimėjo septynis komandinius aukso medalius ir šešis asmeninius medalius prie lentos: tris aukso ir tris sidabro, surinko 57½ taškus iš 76 (+46 =23 −7), kas sudaro 75,7 % galimų taškų. Detalesni rezultatai:
Kola (gėrimas)
Sudėtis
Pradžioje kolos pagrindinis komponentas buvo kolamedžio riešutai, turintys daug kofeino. Vėliau buvo išsiaiškintas neigiamas kofeino poveikis žmogui ir 1903 m. iš šio gėrimo receptūros galutinai pašalintas. Dabartinę kolą su kolos vaisiumi sieja tik bendras pavadinimas. Specifinis kolos skonis išgaunamas, naudojant vaniliną, cinamono, gvazdikų, citrinos aliejus.
Jefimas Geleris
Europos komandiniai šachmatų čempionatai
J. Geleris žaidė už SSRS šešiuose Europos komandiniuose čempionatuose, kur iškovojo 6 komandinius ir 4 lentos aukso medalius. Bendras sužaistų partijų rezultatas (+17 =19 −1), arba 71,6 %.
Kola (gėrimas)
Sudėtis
250 ml kolos yra apie 6 arbatinius šaukštelius cukraus, kuris skatina nutukimą ir kai kuriuos kitus sveikatos sutrikimus, dėl to šis gėrimas yra kritikuojamas dietologų.
Jefimas Geleris
Rezultatai prieš pasaulio čempionus
thumb|left|Jefimas Geleris 1977 Rezultatai žaidžiant su pasaulio čempionais: Maksu Euve +1 −1 =0, Michailu Botviniku +4 −1 =7, Vasiliju Smyslovu +11 −8 =37,  Michailu Taliu +6 −6 =23, Tigranu Petrosianu +5 −3 =32,  Borisu Spaskiu +6 −10 =23,  Robertu Fišeriu +5 −3 =2,  Anatoliju Karpovu +1− 2 =5 ir  Gariu Kasparovu +0 −1 =3.
Kiti turnyrai
Nugalėjo 20 stambių turnyrų: Ščavno Zdrojus (1957), Drezdenas (1959), Kislovodskas (1966 ir 1968 ), Geteborgas (1967/68), Veik an Zėjėje (1966 ir 1977 ; abiejuose 1–2 v.) Budapeštas ir Hilversumas (1973) Tisaidas ir Maskva (1975). Las Palmas (1976 ir 1980 ), Bogota, Novi Sadas (1978 ir Bernas (1987).
Paskutinieji metai
Turnyriniai pasiekimai SSRS čempionatuose krito: 48-ajame, 50-ajame ir 52-ajame čempionatuose jis užimdavo vietas antroje turnyrinės lentelės pusėje. 1980 metų pabaigoje dar sėkmingai žaidė kelis turnyrus: nugalėjo Dortmunde (1989) ir pasidalijo 1–2 vietas Niujorke (su G. Kaidanovu, 1990). 1991 m. J. Geleris ir V. Smyslovas pasidalijo pirmąsias vietas pasaulio „Senjorų“ čempionate. Pagal papildomus rodiklius pirmoji vieta atiteko V. Smyslovui. Sekančiais, 1992 m. J. Geleris analogiškam turnyre Vokietijoj užėmė pirmąją vietą ir tapo „senjorų“ pasaulio čempionu. Būdamas 70 metų 1995 m. žaidė Rusijos šachmatų čempionate (šveicariška sist.) ir surinko 5 taškus iš 11 galimų.
Šeimyninis gyvenimas
J. Geleris apsivedė 1957 m.: žmona, 12 metų jaunesnė, Oksana buvo Odesos operos teatro balerina. Jų sūnus Aleksandras taip pat nuėjo tėvo pėdomis – šachmatų meistras. Iki 1968 m. gyveno Odesoje. Po to gyveno apsigyveno Maskvoje, Peredelkine, kur įsigijo butą. Ten ir visą laiką gyveno.
Sveikata
Paskutinius 6 metus sunkiai sirgo kardiologinėmis ligomis, cukriniu diabetu, turėjo problemų su inkstais ir nuo komplikacijų mirė.
Žaidimo stilius
„Labiausiai šachmatuose man patinka logika, Galimybė analizuoti, kurti“ (J. Geleris).
Gelerio šachmatų kūryba išsiskiria novatoriškumu debiutuose, gilūs, originalūs sumanymai vidurio žaidime, išradingumas atakuojant ir gilus pabaigų supratimas.
M. Talis: „Kaip taisyklė žaidžia agresyviai, pasirinkdamas vietoj gynybos – ataką.“
Geleris buvo įvairiapusis žaidėjas: gebėdavo įgyvendinti gilius strateginius planus, turėjo aukštą žaidybinę techniką ir kombinacinį meistriškumą.
Neretai, siekdamas įgyti iniciatyvą, ar pozicinę naudą, J. Geleris, aukodamas pėstininkus, žaisdavo „gambitiniu“ stiliumi.
Jis buvo žinomas, kaip geras atidėtų partijų analitikas.
Indėlis į debiutų teoriją
G. – eilės debiutinių sistemų ir variantu autorius senojoje indiškojoje ir siciliškojoje, ispaniškojoje partijoje ir valdovės gambite.
Geleris giliai išstudijavo už juoduosius senąją indiškąją ginybą, kurią iki jo nagrinėjo I Boleslavskis ir D. Bronšteinas ir išpopuliarino ją aukšto lygio varžybose. J. Geleris pasiekė pergales žaisdamas senąją indiškąją juodaisiais prieš M. Botviniką (1952) ir lemiamoje mačo dėl SSRS čempiono vardo (1955) partijoje prieš V. Smyslovą. 1980 m. J. Geleris išleido monografiją apie senąją indiškąją ginybą.
Didelį indėlį, už abi puses, J. Geleris įnešė į ispaniškosios partijos ir siciliškosios ginybos studijas, jo vardu pavadintas Gelerio gambitas slaviškojoje partijopje 1.d4 d5 2. c4 c6 3. Žf3 Žf6 4. Žc3 dc 5. e4 b5 6. e5 ir Gelerio sistema Robačo ginyboje 1.e4 g6 2.d4 Rg7 3.Žf3 d6 4.c3.
Knygos
Išleido knygas:
Vertinimai
Pagal Jeff Sono „Chesmetric“ reitingavimo sistemą J. Geleris buvo 3-ias pasaulyje 1963 m. sausio–rugpjūčio mėn., o didžiąją dalį 1958–1967 m. tarp 10 geriausių pasaulio šachmatininkų. 1973 m. spalio–1974 m. sausio ir 1975 m. spalio–1976 m. rugsėjo vėl trumpam buvo grįžęs į dešimtuką.
Michailas Botvinikas 1968 m. rašė: „Gelerio idėjos toje debiuto dalyje, kur vyksta perėjimas į vidurio žaidimą, tapo visuotinai pripažintos. Iš esmės, iki jo, tokių šiuolaikinių pradžių, kaip visų indiškųjų ir senosios indiškosios konstrukcijų, mes kaip reikiant nesupratom. Jo idėjos ryškios ne tik debiutuose, bet ir vidurio žaidime ir pabaigose“.
Trobriando salos
thumb|250px|Trobriando salos Trobriando salos, Kirivanos salos (Kiriwina Islands) – nedidelis salynas, sudarytas iš koralinių atolų, Saliamono jūroje, netoli rytinių Naujosios Gvinėjos krantų. Priklauso Papua Naujajai Gvinėjai, Milno įlankos provincijai. Plotas 460 km². Pagrindinės salos: Kirvina, Kaileuna, Vakuta ir Kitava. Salyną dengia tropiniai miškai.
Rimantas Mykolas Kanapėnas
Rimantas Mykolas Kanapėnas (g. 1941 m. spalio 20 d. Globinuose, Saločių valsčius, Pasvalio raj.) – Lietuvos mokslininkas, profesorius, habilituotas technologijos mokslų daktaras, išradėjas, inovatorius, inžinierius, pedagogas, visuomeninkas.
Trobriando salos
Trobriando salose gyvena ~12 tūkst. gyventojų. Verčiamasi žemdirbyste. Pagrindinė gyvenvietė – Losuia.
Rimantas Mykolas Kanapėnas
Biografija
1965 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1968–1970 m. Kauno politechnikos instituto aspirantas. 1970 m. įgijo technikos mokslų kandidato (dabar daktaro) laipsnį. 1981 m. technikos mokslų daktaras (dabar habilituotas mokslų daktaras).
1970–1981 m. Kauno politechnikos instituto mokslinis bendradarbis. 1975–1976 m. stažavo Prancūzijos nacionaliniame Mokslinių tyrimų centre. 1981–1989 m. Lietuvos mokslų akademijos Fizikos instituto mokslinis bendradarbis, skyriaus vedėjas. 1986–1989 m. dar ir Respublikinio mokslinio gamybinio susivienijimo „Lazeriai“ mokslinis vadovas ir keturių tarpžinybinių lazerinių problemų laboratorijų vadovas. 1986–1991 m. mokslo darbų leidinio „Lazerinė technologija“ atsakingasis redaktorius. Nuo 1989 m. Vilniaus Lazerinės technologijos centro steigėjas ir vadovas. Nuo 1992 m. dar ir Vilniaus Gedimino technikos universiteto dėstytojas. Nuo 1993 m. Biomechanikos katedros profesorius. 2015 m. pirmą kartą Lietuvos ir Ukrainos istorijoje R.M.Kanapėnas padovanojo jo paties sukurtus, sertifikuotus ES lazerinius prietaisus LMP-010, LMP-010M Ukrainos sužeistiesiems gydyti. Jo, kaip inovatoriaus, sukurti aukštųjų technologijų lazerinės medicinos prietaisai – gydomieji lazeriai patentuoti, serijiniu būdu gaminami ir naudojami Lietuvoje, eksportuojami į užsienio valstybes.
Mokslinė veikla
Tyrimų sritis – lazerio spinduliuotės poveikis kietoms medžiagoms, biologiniams audiniams, kraujui, odai, lazerinės technikos, gydomųjų lazerių, lazerinių technologijų kūrimas ir panaudojimas. 1983 m. pirmasis Lietuvoje sukūrė, pagamino, vėliau užpatentavo portatyvų dviejų galvučių lazerinės magnetinės terapijos prietaisą LMP-010, skirtą sąnariams ir žaizdoms gydyti. Svarbiausia – 2005 m. pirmasis Lietuvoje sukūrė mažagabaritį gydomąjį lazerį LMP-010M įvairiems susirgimams (stuburo, sąnarių, odos, prostatos, kiaušidžių, gerklų, ausų, dantenų) be skausmo ir vaistų gydyti. Jie sertifikuoti visose Europos Sąjungos valstybėse, patentuoti ir naudojami gydymui per 10 medicinos sričių. R.M.Kanapėnas laikomas Lazerinės medicinos pradininku Lietuvoje. Jis sukūrė ir išvystė naują lazerinės medicinos sritį, pagrįstą jo paties sukurtais neinvazinio ir sterilaus poveikio gydomaisiais lazeriais – lazerinės medicinos prietaisais, kuriuos šiandien naudoja gydymo įstaigos, individualiai žmonės savarankiškai gydytis.
Apie 300 mokslo darbų, iš jų per 150 išradimų autorius ir bendraautorius, parašė monografiją, keletą knygų lazerinių technologijų tematika, metodinius nurodymus, mokslo ir publicistikos straipsnius, 2000 m. ir 2020 m. kartu su bendraautoriais vadovėlį aukštųjų mokyklų ir universitetų studentams, magistrantams, doktorantams, inžinieriams. R.M.Kanapėnas laikomas ir lazerinių pramoninių technologijų pradininku Lietuvoje. Tokios pažangios technologijos sukurtos ir įdiegtos Vilniaus, Kauno, Šiaulių įmonėse ir Toljačio automobilių gamykloje, kai kurios iš jų – vandens, naftos, dujų filtrų gavybai patentuotos užsienio šalyse. Jis sukūrė ir įdiegė Atkurtos Lietuvos Valstybės saugumo departamente 1995–1996 m. pirmuosius pažangius mobilius specialios paskirties lazerinius įtaisus, vėliau 2001–2002 m. Lietuvos kariuomenės daliniuose pirmąją specialią mokomąją programinę įrangą šaudymui, leidžiančią kariams tobulinti įgūdžius realiose gamtos sąlygose.
Susiedas
Susiedas – ežeras rytų Lietuvoje, Molėtų rajone, 8 km į šiaurės rytus nuo Molėtų, 1 km į šiaurę nuo Toliejų. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 0,77 km, plotis iki 0,37 km. Altitudė 136 m. Krantai daugiausia aukšti, tik vakarinis ir rytinis - žemi ir pelkėti. Rytinėse ežero pakrantėse stūkso Užuožerio miškas, kitose pakrantėse plyti pievos ir dirbami laukai.
Per Susiedą (iš Eglyno, Lobinio ežerų) į Virintų ežerą (Šventosios baseinas) teka upelis (40 m pločio protaka jungiasi su Eglyno ežeru).
Šalia ežero vakarinio kranto eina plentas. Netoliese įsikūrę Toliejai, Čiulėnai, Juodėnai.
Spėjama, kad pavadinimas kilo nuo slavizmo susiedas („kaimynas“).
NK Maribor
Mariboro NK – Slovėnijos futbolo klubas iš Mariboro.
Istorija
Klubas įkurtas 1960 m. Rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje.
Vienas tituluočiausių Slovėnijos futbolo klubų. Daugkartinis šalies čempionas.
Spalvinė gama
Purpurinė ir balta spalvos.
Sudėtis
Atnaujinta: 2021 m. liepos 20 d.
Vladas Trinka
Vladas Trinka (1906 m. liepos 10 d. Ramonaičiuose, Lygumų valsčius – 1990 m. rugpjūčio 1 d. Šiauliuose) – Lietuvos pedagogas, muziejininkas, kraštotyrininkas.
Biografija
1928 m. baigė Šiaulių mokytojų seminariją. Mokytojavo Jonelaičiuose, Šiauliuose. 1948-1958 m. buvo tremtyje Krasnojarsko krašte. Grįžęs į Lietuvą, dirbo Šiaulių butų ūkio tarnyboje.
Kraštotyros veikloje dalyvavo nuo 1927 m. Aušros muziejaus bendradarbis, Šiaulių kraštotyros draugijos pedagoginės ir tautosakos sekcijos vedėjas. Dalyvavo kraštotyros ekspedocijose, bendradarbiavo leidiniuose „Šiaulių metraštis“, „Gimtasai kraštas“. Domėjosi sodininkyste, sovietiniais metais buvo Šiaulių „Margių“ kolektyvinio sodo pirmininkas, parašė šio sodo istoriją. Jo rankraščiai saugomi Šiaulių Aušros muziejuje.
Agnijos magija
Agnijos magija – ketvirtasis lietuvių rašytojos Jurgos Ivanauskaitės romanas, pirmą kartą išleistas 1995 m. Išverstas į latvių kalbą. Šią knygą autorė yra pavadinusi mėgstamiausiu savo kūriniu, visgi kritikų ir skaitytojų „Agnijos magija“ liko beveik nepastebėta.
Pagrindinė veikėja Agnija išvykstą į Amsterdamą, kur ima vartoti narkotikus, susideda su indu, o galiausiai pačioje Indijoje nusprendžia ieškoti naujų mąstymo pamatų. Agnija trokšta tapti moterimi be vardo, be tėvynės, be praeities. Prieš dingdama be žinios ji spėja romano pasakotojai atiduoti rankraštį, kur aprašyti visi Agnijos nutikimai bei patirtys.
„Agnijos magija“ – tai paklydusios sielos dienoraštis, kuriame aprašomas siekis atkurti subyrėjusią tapatybę, atrasti tikrąsias vertybes. Visgi kaip ir daugelyje antrosios XX a. pusės tokio pobūdžio kūrinių, paieškos susijusios su svaiginimusi bei nevaržomu atsidavimu kūniškiems malonumams.
Algirdas Vincas Kanauka
Algirdas Vincas Kanauka (g. 1931 m. kovo 10 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius, vadybininkas, viešojo administravimo daktaras, JAV kariuomenės majoras.
Biografija
Tėvas Vincas Kanauka. 1944 m. su tėvais pasitraukė į Vokietiją, gyveno Kemptene. 1949 m. persikėlė į JAV. 1954 m. baigė karinį koledžą „The Citadel“. 1955–1976 m. tarnavo JAV karo aviacijoje ir karinės technologijos Mokslinio tyrimo centruose. 1968 m. dalyvavo Vietnamo kare. Išėjęs į atsargą dirbo aviacijos ir kosminės technologijos pramonėje: 1977–1978 m. ir 1979–1981 m. „Hughes Helicopter“, 1978–1979 m. „Resdel Engineering“, 1981–1990 m. „The Aerospace Corporation“ įmonėse. 1988 m. Pietų Kalifornijos universitete įgijo daktaro laipsnį.
Laivių apylinkė
Laivių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje, į šiaurės rytus nuo Salantų, kairiajame Salanto krante, abipus kelio Salantai–Plateliai.
Istorija
1940 m. įkurta, 1944 m. atkurta vietoje Laivių seniūnijos. 1949 m. buvo Salantų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Salantų rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. prijungta prie Erlėnų apylinkės, Notėnų apylinkės ir Tuzų apylinkės.
Jūratė Kiaupienė
Jūratė Kiaupienė-Kuzmaitė (g. 1947 m. lapkričio 23 d. Vilniuje) – Lietuvos istorikė, humanitarinių mokslų daktarė.
Biografija
1969 m. baigė Vilniaus universitetą. 1984 m. apgynė humanitarinių mokslų daktaro disertaciją „Agrariniai santykiai Žemaitijoje XVI–XVIII a.“ Nuo 2005 m. – habilituota mokslų daktarė.
1972–1981 m. dirbo ir nuo 1989 m. vėl dirba Lietuvos istorijos institute. 1981–1989 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytoja, nuo – 1988 m. docentė. Nuo 1992 m. dirba Vytauto Didžiojo universitete. Dėstomi kursai – Europos istoriografija, Europos visuomenė XVIII a., Luominės visuomenės formavimasis Lietuvoje ir kt.
Sutuoktinis – Zigmantas Kiaupa.
Mokslinė veikla
Tiria Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės istoriją, istorinius šaltinius, istoriografiją, Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės vietą Europoje ir šios istorinius regionus, LDK tarptautines sutartis. Daug straipsnių paskelbė Lenkijos, Didžiosios Britanijos, Rusijos, Švedijos ir Vokietijos spaudoje. 1992 m., su Z. Kiaupa atkūrė ir parengė spaudai tęstinio leidinio „Praeitis“ t. 3. Nuo 1999 m. vadovauja Lietuvos istorijos rengimui, leidinio atsakingoji redaktorė.
1657 m.
1657 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Vytautas Balsys (1958)
Vytautas Balsys (g. 1958 m. gruodžio 31 d. Klaipėda) – lietuvių skulptorius.
Biografija
Nuo 1983 m. dirba Klaipėdos bendrovėje „Dailė“. Nuo 1990 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.
Kūryba
Nuo 1984 m. dalyvauja parodose. Sukūrė dekoratyvinių parko, eksterjero skulptūrų (Legenda 1984 m., „Bučinys“ 1985 m., „Dvi mylimos“, „Motinystė“, „Poilsis“, 1987 m., „Šaltinis“ 1988 m., „Potvynis“ 1989 m.), smulkiosios plastikos kūrinių („Vartai“, „Rūbas“, abu 1985 m., „Nuodėmė“ 1986 m., „Troškulys“ I987 m., „Bokštas“ 1988 m., „Eglė“, „Puota“, abu 1989 m.), portretų („Eduardas Balsys“ 1988 m.), antkapinių paminklų („Žurnalistas Vitas Lingys“ Vilniuje, 1994 m.), skulptūrinių kompozicijų ciklą bibline tema „Rojaus sodai“ (1995–1999 m.).
Kūriniams būdingas metaforiškumas, daugiaprasmiai simboliai. Skulptūros konstruktyvios, apibendrintų formų, smulkiosios plastikos kūriniai originalios kompozicijos, ekspresyvūs.
Belgijos istorija
Belgijos istorija – Belgijos teritorijoje buvusių tautų ir valstybių istorija nuo seniausių laikų iki dabarties. Ji sudaro dalį Žemutinių provincijų istorijos.
Per istoriją Belgija priklausė įvairioms didesnėms valstybėms: Romos imperijai, Frankų valstybei, Frankų imperijai, Lotaringijai. Po feodalinio susiskaidymo ji priklausė Burgundijos kunigaikštystei (XIV–XV a.), Habsburgams (nuo 1477). Vėliau, dėl 1567 m. maišto Belgijos teritorija perėjo Ispanijai (1579 m.), po to Austrijai (1713 m.), Prancūzijai (1795 m.), ir galiausiai – Nyderlandų karalystei (1815 m.). Belgija nuo Nyderlandų atsiskyrė po revoliucijos 1830 m., ir nuo tada yra nepriklausoma valstybė.
Priešistorė
Seniausi gyventojai, kurių pavadinimas žinomas, buvo belgai (keltų genčių sąjunga, nuo kurių kilo Belgijos pavadinimas). Ši tauta užėmė didelę keltų valdomos Europos dalį ir gyveno šiaurės Galijoje, kai romėnai ją užėmė. Diskutuojama dėl skirtumų tarp belgų šiaurėje ir galų pietuose, bet aišku, jog galai dominavo regione iki romėnų ir germanų iškilimo. Germanų genčių kėlimasį į Belgiją iš šiaurės ir rytų Julijus Cezaris aprašo „Galų karo užrašuose“. Kalbininkai mano, kad belgai kalbėjo indoeuropiečių kalba, kuri buvo tarpinė tarp galų ir germanų.
Antika
thumb|Belgijos teritorija pirmaisiais mūsų eros amžiais
Iki 51 m. pr. m. e. Julijus Cezaris nugalėjo galus ir tai aprašė minėtuose užrašuose. Jis taip pat pavadino belgus „drąsiausiais iš visų galų“ („horum omnium fortissimi sunt belgae“). Belgų ir šiauriau nuo jų apsigyvenusių germanų teritorijos įjungtos į Plaukuotosios Galijos provinciją, o 22 m. pr. m. e. atskirtos kaip atskira Belgijos Galijos provincija. Po nuožmaus Batavų sukilimo šiaurinėse jos dalyse, 83 m. Domicianas atskyrė Belgikos provincijos šiaurines dalis – Žemutinę Germaniją.
Nuo tada dabartinės Belgijos teritorija buvo padalinta tarp dviejų administracinių vienetų, kuri iš dalies sutampa su sąlygine riba tarp valonų ir flamandų etninių grupių. Belgikoje vyravo greitai romanizuojami keltai, kurių svarbiausios gentys buvo menapiai, nervijai, moriniai ir kt. Čia svarbiausi miestai buvo Augusta Treverorum (Tryras), Nemetakumas (Arasas), Divodurumas (Mecas), Bagakumas (Bavajus), Durokorturumas (Reimsas). Žemutinėje Germanijoje vyravo germanai, tarp kurių buvo tungriai, ubijai, batavai. Čia svarbiausi miestai koncentravosi ties Reino upe, t. y. dabartinių Nyderlandų ir Vokietijos teritorijoje. Belgijos teritorijoje buvo Aduatuka (Tongerenas).
Ankstyvieji viduramžiai
thumb|Frankų valstybės plėtra
Žlugant Romos imperijai germanų gentys apgyvendino Galiją. Viena iš jų, frankai, nuo IV a. įsikūrė šiaurinėje Galijoje (Belgikoje ir Žemutinėje Germanijoje), kuri nuo tada tapo žinoma kaip Austrazija. Dabartinės Belgijos teritorija buvo vakariausia Austrazijos dalis, kur gyveno frankai salijai. Būtent čia V a. pradžioje jie įkūrė Frankų valstybę su sostine Turnė, iš kurios vykdė visus užkariavimus į pietus. Karalystę valdė Merovingai, kurių žymiausias dinastijos atstovas buvo Chlodvigas. Jis priėmė krikščionybę: krikščionių pamokslininkai, daugiausia airių vienuoliai, mokė liaudį ir pradėjo atsivertimo bangą. Tarp jų buvo Šv. Servacijus, Šv. Remaklas, Šv. Hadelinas ir kiti.
Merovingams plečiantis į Europą, frankų valstybės kultūrinis ir politinis centras kėlėsi į pietus, t. y. į istorinį Neustrijos regioną (dab. šiaurės Prancūzija). 751 m. Merovingų dinastiją oficialiai pakeitė jau gana seniai čia de facto viešpataujantys Karolingai. Po to kai 732 m. Karolis Martelis sustabdė musulmonus Puatjė mūšyje, Karolis Didysis (gimęs netoli Lježo) užėmė didžiąją dalį Europos, o popiežius Leonas III jį karūnavo „Šventosios Romos imperijos imperatoriumi“ 800 m. Achene, kuris buvo Austrazijos centre, prie pat Belgijos sienos. Taip įkurta Frankų imperija.
843 m. imperijai suskilus, dab. Belgijos teritorija buvo padalinta. Vakarinę jos dalį užvaldė Vakarų Frankų karalystė, ir ilgainiui čia susiformavo Flandrijos grafystė, 1300–1302 m. sėkmingai apgynusi nepriklausomybę nuo Prancūzijos. Rytinės Belgijos dalies raida buvo sudėtingesnė: iš pradžių ją valdė Vidurio Frankų karalystė, šiai suskilus 855 m. – Lotaringijos karalystė, o šiai suskilus 959 m. – Žemutinės Lotaringijos kunigaikštystė, priklausiusi Šventosios Romos imperijai. 891 m. Arnulfas Karintietis nugalėjo vikingus prie Leuveno.
Kai Šventosios Romos imperatoriai prarado realią valdžią, Žemutinėje Lotaringijoje, dar vadinamoje Žemutinėmis provincijomis, XI–XII a. sparčiai reiškėsi feodalinis susiskaldymas. Todėl dabartinėje Belgijos teritorijoje įsikūrė beveik nepriklausomos feodalinės valstybės:
XIII–XIV a. regiono miestai tapo nepriklausomi, klestėjo prekyba sau Hanzos lyga, tad jie statė milžiniškas gotikines rotušes ir katedras.
Burgundijos ir Habsburgų Nyderlandai
thumb|Burgundijos imperija XIV–XV a.
XIV a. dėl Žemutinės Lotaringijos vyko intensyvi kova tarp kelių galingų valdovų Prancūzijoje. Iš vienos pusės šias kunigaikštystes siekė prisijungti Prancūzijos karalius, o iš kitos pusės – Burgundijos kunigaikštis, nuo 1363 m. dinastinių ryšių dėka palengva prijunginėjęs vietos valstybėles. Iki 1433 m. Belgija, Liuksemburgas ir didžioji Nyderlandų dalis atiteko Burgundijai, kurią valdė Pilypas Gerasis, užsibrėžęs atkurti Lotaringijos vienybę. Jis taip pat prijungė Flandrijos grafystę, taip įsukdamas ją į Belgijos istorijos orbitą. Burgundijos valdymo laikotarpiu Gentas, Briuselis, Briugė, Antverpenas ir Ipras tapo svarbiais komercijos, pramonės (ypač tekstilės) ir meno centrais.