cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Egėjas
Karaliaus Mino (Minojas) sūnus Androgėjas sugebėjo įveikti Egėją visose rungtyse per šventę. Pavydėdamas, Egėjas jį užmušė. Supykęs Minas paskelbė Atėnams karą. Jis pasiūlė Atėnams taiką, tačiau su sąlyga, kad Atėnai atsiųs septynis jaunus vyrus ir moteris, kas devyneri metai sumaitinti Minotaurui. Tai tęsėsi iki tol, kol Tesėjas nugalėjo pabaisą Minotaurą su Mino dukters Ariadnės pagalba.
Egėjas prisakė Tesėjui, kad uždėtų baltas bures, kai paliks Kretą, jei jam pavyks įveikti Minotaurą. Grįžtant į Atėnus iš Kretos, skirtingai nuo ankstesnio susitarimo, pamiršęs Tesėjas nepakeitė savo laivo burių į baltas, kurios turėjo reikšti pergalę. Todėl Egėjas nusižudė šokdamas į jūrą, kadangi pagal juodas bures nusprendė, kad sūnus žuvo. Taip atsirado Egėjo jūros pavadinimas.
Bikūnai
Bikūnai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 11 km į šiaurės rytus nuo Užpalių, 8 km į vakarus nuo Antalieptės. Prateka Indraja, telkšo du nedideli ežerėliai: Malinis (8 ha) ir Krimblys (2,5 ha).
Istorija
Senovėje kaimas vadinosi Panendrė ir su kitais dideliais kaimais – Nendrija (Velaikiai), Bagdanavas (Zabičiūnai) – priklausė Vasaknų dvarui. Didikų Radvilų valdų sąraše paminėtas 1594 m., turėjo 43 valakus žemės. Kaime 1919–1935 m. veikė pradinė mokykla. Mokyklos vedėjai: Jonas Triponis, Vladas Triponis, Alfonsas Gruodis, Juozas Rukša. 1935 m. mokykla iškelta į naujai pastatytą namą Dubuliškio viensėdyje.
Alfonsas Andriuškevičius (1933)
Alfonsas Andriuškevičius (g. 1933 m. gegužės 13 d. Rinkūnuose, Garliavos valsčius) – matematikas, Lietuvos ir Kauno miesto politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1942–1946 m. mokėsi Garliavos pradinėje mokykloje, 1946–1949 m. progimnazijoje. 1949–1952 m. Kauno 9-oje vidurinėje mokykloje, 1953–1954 m. Garliavos vidurinėje mokykloje. 1952–1954 m. Kauno statybos tresto darbininkas. 1954–1959 m. studijavo Vilniaus pedagoginio instituto Fizikos-matematikos fakultete.
1959–1966 m. Plungės 1-os vidurinės mokyklos matematikos mokytojas. 1966–1967 m. Kauno Salomėjos Nėries vidurinės mokyklos matematikos mokytojas. 1967–1970 m. Kauno politechnikos instituto (KPI) Bendrosios matematikos katedros asistentas, 1971–1973 m. aspirantas, technikos mokslų kandidatas. 1973–1976 m. vyr. dėstytojas, 1978–1992 m. docentas, katedros vedėjas, 1992–1995 m. KPI Matematinės sistemotyros katedros docentas.
1995–2000 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys, Kultūros ir švietimo komiteto pirmininkas. 1997 m. sausio-balandžio mėn. Kauno miesto meras.
1996–2000 m. LR Seimo narys, 1996–2000 m. Ignalinos AE Regiono problemų komisijos pirmininkas.
Parašė daugiau kaip 50 mokslinių straipsnių, monografiją.
Žmona Regina, pedagogė. Turi du sūnus: Egidijų ir Daivarą.
Ilja Repinas
Ilja Repinas (, 1844 m. rugpjūčio 5 d. (pagal Julijaus kalendorių – liepos 24 d.) – 1930 m. rugsėjo 29 d.) – Rusijos tapytojas. Garsus istoriniais paveikslais ir portretais. Jo kūryboje ženklūs ir romantinio, ir realistinio stilių bruožai.
Ilja Repinas įvardijamas žymiausiu XIX a. Rusijos dailininku. Tarp geriausiai žinomų jo paveikslų: „Burliokai prie Volgos“, „Religinė procesija Kursko gubernijoje“, „Zaporožiečių atsakymas turkų sultonui“, „Ivanas Rūstusis ir jo sūnus Ivanas“.
Biografija
Ilja Jefimovičius Repinas gimė 1844 m. rugpjūčio 5 d. (pagal Julijaus kalendorių liepos 24 d.) Čugujevo mieste, Charkovo gubernijoje (dab. Ukraina). Jo tėvas buvo į atsargą išleistas kareivis Jefimas Vasiljevičius Repinas, motina Tatjana Stepanovna (merg. Bočarova). Šeima buvo skurdi. Būsimajam dailininkui vardas buvo parinktas pagal Senojo Testamento pranašo Elijo vardą.
1854 m. Ilja Repinas įstojo mokytis į karinę topografijos mokyklą Čugujeve. 1856 m. pradėjo mokytis pas vietos religinių ikonų tapytoją Ivaną Bunakovą. 1859–1863 m. Ilja Repinas atliko pirmuosius menininkų rėmimo draugijos užsakymus religinėje ikonų ir bažnyčios sienų tapyboje. 1863 m. Ilja Repinas keliavo į Sankt Peterburgą. 1864 m. jis gavo leidimą lankyti paskaitas Dailės akademijoje be formalaus studento statuso, susitiko Ivaną Kramskojų. 1869 m. Ilja Repinas laimėjo pirmąjį savo apdovanojimą dailės srityje – mažąjį aukso medalį už paveikslą „Jobas ir jo draugai“, susitiko Vladimirą Stasovą.
1870 m. Repinas keliavo prie Volgos, netoli Stavropolio piešė eskizus, vaizduojančius Volgos upę ir upės baržų tempėjus (vad. burliokus). 1871 m. Dailės akademijoje Repinas buvo apdovanotas didžiuoju aukso medaliu už paveikslą „Jajiro dukters prikėlimas“. 1872 m. dailininkas vedė Verą Ševcovą. 1872 m. gimė jo pirmoji duktė Vera. Šiuo laikotarpiu Repinas intensyviai dirbo ties pirmuoju savo kapitaliniu darbu, paveikslu „Burliokai prie Volgos“, už kurį sumokėti prisiėmė didysis Rusijos kunigaikštis Vladimiras Aleksandrovičius (caro Aleksandro II sūnus). 1873 m. ši drobė buvo baigta. Repinas sutiko meno kolekcionuotoją Pavelą Tretjakovą, kuris įsigijo jo paveikslų, bei sukūrė paveikslą „Slavų kompozitoriai“. „Burliokai prie Volgos“ išgarsino dailininką. Jame pavaizduotas sunkus baržos traukėjų darbas, išvargintų žmonių veidai. Paveiksle ženklios socialinio protesto gaidos. Dailininkas tuo metu nebeturėjo materialinių rūpesčių. 1873 m. jis su šeima keliavo į Italiją ir Prancūziją. 1874 m. jam gimė antroji duktė Nadežda. 1874–1875 m. Repinas tapė Normandijoje ir pateikė darbų Paryžiaus akademistiniam Salonui. Nutapė paveikslą „Paryžiaus kavinė“. thumb|right|200px| „Vladimiras Stasovas“ (1873, [[Tretjakovo galerija, Maskva)]] thumb|right|200px| „Vera Ševcova“ (1878, privati kolekcija) 1876 m. Repinas grįžo į Sankt Peterburgą, lankėsi su šeima gimtajame Čugujeve ir buvo priimtas į Sankt Peterburgo dailės akademijos narius už paveikslą „Sadko povandeninėje karalystėje“. 1877 m. gimė sūnus Jurijus. Repinas keliavo po Rusiją, apsistojo Maskvoje. Nutapė paveikslą „Protodjakonas“, pradėjo kurti eskizus paveikslui „Religinė procesija Kursko gubernijoje“. Tuo metu Repinas jau buvo vienu žymiausių Rusijos dailininkų, nuolat susitikinėjo su Levu Tolstojumi ir Vasilijumi Surikovu. 1878 m. pradėjo kurti eskizus drobei „Zaporožiečių atsakymas turkų sultonui“. 1879 m. vasarą Repinas ilsėjosi Abramceve netoli Maskvos. Nutapė Mamontovų šeimos ir didžiosios kunigaikštienės Sofijos portretus. 1880 m. dailinkui gimė trečioji duktė Tatjana. Repinas keliavo į Zaporožę ieškodamas modelių eskizams drobei „Zaporožiečių atsakymas turkų sultonui“.
1883 m. Ilja Repinas su Vladimiru Stasovu keliavo po Vakarų Europą. Tais pačiais metais baigta drobė „Religinė procesija Kursko gubernijoje“ ir parodyta 11-oje peredvižnikų parodoje. 1884 m. Repinas sukūrė paveikslą „Nelaukė“, kuriame vaizduojama carinių trėmimų auka, grįžusi iš ilgalaikės tremties į namus. 1885 m. Repinas 12-oje peredvižnikų parodoje eksponavo paveikslą „Ivanas Rūstusis ir jo sūnus Ivanas“, kuriame vaizduojama caro Ivano Rūsčiojo įvykdyta jo sūnaus žmogžudystė pamišimo priepuolio metu. 1886 m. Repinas lankėsi Kryme, 1887 m. keliavo po Austriją, Italiją ir Vokietiją. 1887 m. pasitraukė iš peredvižnikų draugijos tarybos. Aplankė Tolstojų Jasnaja Poliana kaime, nutapė du rašytojo portretus ir eskizus paveikslui „Ariantis Levas Tolstojus“. Tais pačiais metais sukūrė savo autoportretą, Michailo Glinkos portretą ir paveikslą „Puškinas prie Juodosios jūros kranto“, kuriame jūrą nutapė Ivanas Aivazovskis. 1887 m. Repinas išsiskyrė su žmona Vera Ševcova.
1888 m. Repinas keliavo po Pietų Rusijos provincijas, lankėsi Kaukaze. 1889 m. lankėsi Pasaulinėje parodoje Paryžiuje ir su Vladimiru Stasovu keliavo į Londoną, Ciurichą ir Miuncheną. 1891 m. dailininkas pasitraukė iš peredvižnikų draugijos protestuodamas prieš naujuosius įstatus, kurie varžė jaunų menininkų teises. Tais metais pirmą kartą Dailės akademijoje eksponuotas paveikslas „Zaporožiečių atsakymas turkų sultonui“. 1893 m. dailininkas lankėsi Varšuvoje, Krokuvoje, Miunchene, Vienoje ir Paryžiuje, kur stebėjo vietos akademinių mokyklų mokymo metodus. Praleido žiemą Italijoje ir publikavo esė „Laiškai apie meną“. 1894 m. Paryžiuje Repinas vedė pamokas meno mokykloje prie Paryžiaus Dailės akademijos. Nutapė paveikslus „Neapolietė moteris“ ir „Nikolajaus II ir Aleksandros Fiodorovnos vestuvės“. 1895–1896 m. tapė Sankt Peterburgo aukštuomenės portretus.
1897 m. Repinas sugrįžo į peredvižnikų draugiją, jo studijoje apsilankė Levas Tolstojus. Repinas užėmė Aukštesniosios dailės mokyklos rektoriaus postą 1 metų laikotarpiui. 1898 m. Ilja Repinas lankėsi Palestinoje piligrimavimo kelionėje, nutapė „Kryžiaus nešimo“ ikoną rusų ortodoksų cerkvei Jeruzalėje. 1899 m. keliavo po Pavolgį ir Kaukazą, bei įsigijo nuosavybės Kuokalos gyvenvietėje, apie 30 km į šiaurės vakarus nuo Sankt Peterburgo (1948 m. pervardinta Repino pavarde, dabar Rusija). Šiais metais vedė Nataliją Nordman. 1900 m. keliavo po Europą, nutapė Stasovo, Natalijos Nordman ir Nadeždos Repinos portretus. 1901 m. apdovanotas Prancūzijos Garbės Legiono ordinu. 1902–1903 m. Repinas dirbo valstybiniu užsakymu: tapė drobę „Valstybės Tarybos posėdis“. Šis paveikslas, kuriame vaizduojamas ceremoninis Rusijos imperijos valstybės tarybos posėdis su caru Nikolajumi II, laikomas nenusisekusiu. Daugiau nei 40 jam nutapytų eskizų-portretų laikomi kur kas aukštesnės meninės vertės nei pats paveikslas.
1905 m. Repinas keliavo į Italiją su Natalija Nordman. 1907 m. dailininkas pasitraukė iš Dailės akademijos, nutapė Levo Tolstojaus su žmona portretą. 1908 m. dailininkas viešai pasmerkė mirties bausmės taikymą Rusijoje. 1911 m. keliavo su Natalija į Pasaulinę parodą Romoje, kur jo kūriniams eksponuoti buvo skirtas atskiras kambarys. 1913 m. jis lankėsi Tretjakovo galerijoje Maskvoje, kur lankytojas puolė jo paveikslą „Ivanas Rūstusis ir jo sūnus Ivanas“. Buvo peiliu sugadintas caro Ivano veidas. Dailininkas greit pertapė sugadintus drobės plotus, tačiau jo talentas tuomet jau buvo smukęs, esą restauratoriai patys nuėmė Repino tuometinius pataisymus ir atstatė senąją tapybą. Pats Repinas esą taip to ir nepastebėjo. 1917 m. Repinas parėmė Vasario revoliuciją, nutapė Aleksandro Kerenskio portretą ir pagal „Burliokus prie Volgos“ – paveikslą „Imperializmo vergai“. thumb|right|200px| Ilja Repinas 1909 m. 1918 m. susikūrus Suomijos respublikai Repino gyvenamasis miestas Kuokala tapo Suomijos dalimi. 1919 m. dailininkas padovanojo savo kolekcijos kūrinių Suomijos nacionalinei galerijai Helsinkyje. Repinas buvo labai gerbiamas Suomijoje, nutapė šalies žymių veikėjų portretų. 1923 m. įvyko jo personalinė paroda Prahoje, 1924 m. gimtadienio jubiliejaus minėjimas Kuokaloje, retrospektyvinė paroda Maskvoje, 1925 m. jubiliejinė paroda Leningrade. Ilja Repinas mirė 1930 m. rugsėjo 29 d. Kuokaloje (dabar Repino). Jo paskutiniu paveikslu laikomas „Zaporožiečių šokis“.
Kūryba
Socialistinio realizmo estetikos vertinimo požiūriu buvusioje komunistinėje TSRS Ilja Repinas buvo vertinamas šio stiliaus įkvėpėju mene. Jo paveiksluose „Burliokai prie Volgos“, „Religinė procesija Kursko gubernijoje“ buvo įžvelgiamas protestas prieš masių priespaudą, carinę despotiją, klasinį išnaudojimą, darbo liaudies sukilimo prieš išnaudotojus pranašavimas. Repino dailė buvo vertinama pavyzdžiu socialistinio realizmo kūrėjams.
Po TSRS žlugimo Rusijoje pradėta kitaip vertinti Repino kūryba, joje įžvelgiami kur kas tradiciškesni stilistiniai bruožai, artimi XIX a. akademistinei estetikai: realizmo ir romantizmo bruožų vienijimas. Savo didžiosioms drobėms Ilja Repinas labai atidžiai studijavo atskirų veikėjų pozas, veido išraiškas, stengėsi parodyti kiekvieno dalyvaujančio scenoje asmenybę. Tokiu būdu beveik kiekvienas paveikslų dalyvis atrodo išskirtinis, nutapytas beveik portretiniu tikslumu. Ilja Repinas laikomas vienu talentingiausių portretistų Rusijos dailėje. Jis yra nutapęs daugelio žymiausių to meto Rusijos kultūros ir aukštuomenės veikėjų portretus. Vienu įspūdingiausių jo portretų minimas kompozitoriaus Modesto Musorgskio portretas, nutapytas prieš kompozitoriaus mirtį, sunkiai jam sergant.
Gauronskių koplyčia-mauzoliejus
Istorija
Mūro koplyčia pastatyta 1824 m. Jos rūsyje palaidoti dvarininkai Gauronskiai, kurie buvo susigiminiavę su garsia Oginskių gimine. Pastarieji save kildina iš pirmųjų Rusios carų Riurikovičių giminės. Vienas iš pa­lai­do­tų po Al­vi­to kop­ly­čia – Vladimiras Gauronskis. Pae­že­rių ir Ašt­rio­sios Kirs­nos dva­rų sa­vi­nin­kas Zig­man­tas Gau­rons­kis ve­dė M. K. Ogins­kio anū­kę Na­ta­li­ją. Natalija ir Zigmantas Gau­rons­kiai buvo su­si­lau­kę sū­naus Vla­di­mi­ro.
Dusynas (Utenos r.)
Dusynas – ežeras rytų Lietuvoje, Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Šventosios baseine, apie 2 km į pietvakarius nuo Vyžuonų.
Gauronskių koplyčia-mauzoliejus
Istorija
Pirmą kartą pamaldos į Gauronskių koplyčią buvo laikinai perkeltos 1925 m., kai Alvito bažnyčia buvo nukentėjusi ir per Pirmąjį pasaulinį karą. Tuomet buvo apgriauta bažnyčia, sunaikinta klebonija, ūkiniai pastatai, kuriuos reikėjo atstatyti. Kol buvo statoma naujoji bažnyčia vietoje Antrajame pasauliniame kare sunaikintos, ją iki 2020 m. atstojo ši koplyčia.
Architektūra
Koplyčios architektūrai būdingas neogotikos stilius. Statinio fasadai simetriški. Vidus suskliaustas smailėjančiu cilindriniu skliautu su ramstine arka, susijungiančia su sienų piliastrais. Pristatyta šoninė zakristija. Koplyčios priekyje stovi stulpinė varpinė su varpeliais.
Dusynas (Utenos r.)
Ežero plotas 64,2 ha, ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 2,36 km, didžiausias plotis 430 m, vidutinis plotis – 280 m. Paviršiaus altitudė 108,5 m. Didžiausias gylis 4,1 m, vidutinis gylis 2,5 m. Baseino plotas 18,5 km².
Ežeras rininis. Kranto linija vingiuota, jos ilgis 5,4 km. Vakariniai ir rytiniai krantai statūs, šiaurės vakarų ir pietiniai – žemi, pelkėti, įteka 5 upeliai. Krantai apaugę siauru medžių ir krūmų ruožu. Pakrantėse plyti dirbami laukai ir pievos. Per ežerą iš pietvakarių į šiaurę prateka Vyžuonos kairysis intakas Dusynos upelis. Pratakumas 300 %. Atabradas siauras, smėlingas, giliau dugną dengia molis.
2015 m. atliktame ichtiologiniame ežero ištyrime nustatyta, kad ežere yra gausūs žuvų ištekliai.
Prie Dusyno įsikūrę Dusynių, Šiaudinių, Plaušų, Čerioškavietės ir Karališkio kaimai. Veikia 2 kaimo turizmo sodybos.
Vandenvardis galimai kilęs iš žodžio dusti ('stigti oro, švinkti, dvisti'), nors galima sąsaja ir su dausa, dausos ('rojus'), dausingas ('vėjuotas'), ('ramybė, snaudulys').
Club de Gimnasia y Esgrima La Plata
La Platos „Gimnasia y Esgrima“ – sporto klubas iš Argentinos La Platos miesto. Sėkmingiausiai rungtyniauja klubo krepšinio ir futbolo komandos. Klubas įkurtas 1887 m. Taip pat priklauso rankinio komanda.
Istorija
Gimnasia yra pasiekusi greičiausio įvarčio rekordą Argentinos lygoje: 1979 m. Carlos Dantón Seppaquercia įmušė įvartį į „Huracán“ vartus penktą sekundę.
Liepsnosvaidis
Liepsnosvaidis – ginklas, išsviedžiantis degančio skysčio arba dujų arba skysčio su dujomis čiurkšlę, skirtą žudyti žmones,naikinti statinius, mašinas ir kitą kovos techniką.
Kariniai liepsnosvaidžiai šaudo degiaisiais skysčiais, o ne dujomis, kas užtikrina ilgą stabilią ir taiklią čiurkšlę, svarbią kariniame liepsnosvaidžių naudojime. Tuo tarpu civiliniai liepsnosvaidžiai (pvz., naudojami augalijos deginimui) naudoja suslėgtas degiąsias dujas, kas pigiau.
Liepsnosvaidžius primenantys ginklai
Tarybinėje – rusiškoje klasifikacijoje liepsnosvaidžiais vadinami ir šie ginklų tipai, kurie iš tikrųjų turėtų būti priskirti kitoms klasėms.
Rimantas Velykis
Biografija
Mokėsi Nakvosų pradinėje ir Vaškų vidurinėje mokyklose. 1978 m. baigė Lietuvos Žemės ūkio akademiją, agronomas.
1994–1999 m. žemės ūkio bendrovės „Dviragis“ valdybos pirmininkas. 1999 m. Salų pagrindinės mokyklos kiemsargis. 2000–2003 m. Rokiškio rajono savivaldybės Panemunėlio seniūnijos seniūnas, 2003–2007 m. Rokiškio rajono savivaldybės mero pavaduotojas, Panevėžio regiono plėtros tarybos narys, 2007–2008 m. Rokiškio rajono savivaldybės meras. 2008 m. UAB „Rokiškio vandenys“ direktoriaus pavaduotojas.
Jonas Vailokaitis
Biografija
Gimė gausioje ir turtingoje ūkininkų Motiejaus ir Petronėlės Vailokaičių šeimoje – tėvai turėjo 130 margų ūkį. Be Jono dar augo broliai Juozas, Pranas, Antanas ir Viktoras, seserys Ona, Agota ir Petronėlė. Kazys Grinius, Mykolas Biržiška manė, kad Vailokaičiai kilę iš mišrios lietuvių ir žydų šeimos, tai rodžiusi ir jų išvaizda. Vailokaičių pavardė reta, greičiausiai kilusi iš pravardės.
Rimantas Velykis
Biografija
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2000 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Rokiškio rajono skyriaus narys, 2001–2005 m. skyriaus pirmininko pavaduotojas, LSDP tarybos narys, 2005-2008 m. skyriaus pirmininkas, Rokiškio skyriaus prezidiumo narys.
Jonas Vailokaitis
Biografija
Savarankiškai pasirengęs, išlaikė gimnazijos baigimo egzaminus, įstojo į Peterburgo prekybos ir pramonės institutą. Jį baigęs, 1908 m. grįžo į Lietuvą. 1910 m. pradėjo dirbti Marijampolėje veikusioje ūkio draugijoje „Žagrė" buhalteriu. 1912 m. su vyresniuoju broliu Juozu ir kunigu Jonu Totoraičiu Kaune įkūrė „Brolių Vailokaičių bendrovę“, supirkdavusią ir vėliau lietuviams išsimokėtinai parduodavusią parceliuojamų dvarų žemę.
Rimantas Velykis
Biografija
1990–1995 m. Rokiškio rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Rokiškio rajono savivaldybės tarybos narys.
Jonas Vailokaitis
Biografija
Pirmojo pasaulinio karo metais vokiečių valdžios suimtas, kalintas, po to ištremtas iš Kauno ir sekamas kaip politinis nusikaltėlis. Vėliau apsigyveno Vilniuje, įsitraukė į Lietuvių draugijos nukentėjusiems nuo karo šelpti veiklą, buvo jos maisto sekcijos narys. 1917 m. rugsėjo 18-22 d. dalyvavo Vilniaus konferencijoje, 125 balsais išrinktas į Lietuvos Tarybą (vienas jauniausių jos narių). 1918 m. vasario 16 d. kartu su kitais Tarybos nariais pasirašė nepriklausomos Lietuvos valstybės atkūrimo aktą. 1919 m. su broliu Juozu, Mykolu Krupavičiumi, Aleksandru Stulginskiu ir Juozu Žebrausku pradėjo kurti Lietuvos ūkininkų sąjungą. 1920–1922 m. Steigiamojo Seimo atstovas.
Rimantas Velykis
Biografija
Sutuoktinė Vilija, vaikai Jurgita, Darius.
Jonas Vailokaitis
Biografija
miniatiūra|180px|left|Atminimo akmuo tėviškėje Pikžirniuose thumb|250px|Lietuvos nepriklausomybės akto signatarai (Jonas Vailokaitis antroje eilėje antras iš kairės)
Steigiamojo Seimo posėdžiuose J. Vailokaitis siūlė kurti „mūrinę Lietuvą“: atidaryti plytų ir čerpių įmones, taip naujakuriams sudarant sąlygas pasistatyti naujus pastatus. 1923 m. Jonas ir Juozas Vailokaičiai įsteigė AB „Palemonas“ – plytų ir čerpių gamybos bendrovę prie Palemono geležinkelio stoties, įkūrė kitas plytines Garliavoje, Gelgaudiškyje, Kybartuose, Kuršėnuose, Panevėžyje. Didžiausia, moderni, aukštos kokybės plytas gaminusi įmonė „Palemonas“ kasmet pagamindavo po 7-8 mln. plytų. Manoma, kad „Palemono“ plytomis pastatyta didesnioji Kauno mūrinių pastatų dalis.
Jo kartu su broliu įkurtos ir valdomos įmonės turėjo nemenką įtaką Lietuvos žemės ūkio, pramonės bei prekybos plėtrai, finansų raidai. 1919 m. vasario 16 d. J. Vailokaitis kartu su Aleksandru Stulginskiu, Andriumi Dubinsku ir Pijumi Grajausku įsteigė Lietuvos ūkio banką (vėliau oficialiai vadinosi „Ūkio banku“), buvo jo valdybos pirmininkas. Nuo 1922 m. tai didžiausias komercinis bankas, rimtas konkurentas užsienio kapitalo valdytiems bankams – Centraliniam žydų ir Lietuvos komercijos bankui. Bankas atidarė korespondentines sąskaitas Anglijoje, JAV, Šveicarijoje, Belgijoje ir kt., jo skyriai įsikūrė kone visose Lietuvos apskrityse. 1921 m. brolių Vailokaičių iniciatyva įsteigta draudimo akcinė bendrovė „Lietuva“. 1922–1926 m. ir 1928–1929 m. Lietuvos banko tarybos vicepirmininkas, 1926–1928 m. narys. 1925–1940 m. Prekybos, pramonės ir amatų rūmų narys.
Ne vienoje verslo srityje Vailokaičiai buvo pradininkai, gerai matę Lietuvos ekonomikos perspektyvas ir nevengę rizikos. Jie pirmieji susirūpino šaldytuvų įranga, skerdyklų statyba, žemės ūkio gaminių eksportu, cukrinių runkelių auginimu ir kt. 1923 m. broliai Vailokaičiai įsteigė maisto produktų eksporto akcinę bendrovę „Maistas“, padėjo įkurti žemės ūkio kooperatyvų susivienijimą „Lietūkis“, buvo AB „Eksportas ir importas“, AB „Cukrus“ steigėjai ir dalininkai. Pastaroji įmonė laikoma cukraus gamybos Lietuvoje pradininke. Broliams priklausė tekstilės importo ir eksporto įmonė „Urmas“. Įsigijo žlungantį brolių Šmitų metalo gaminių fabriką Šančiuose ir jį reorganizavo į AB „Metalas“. Fabrikas pradėjo gaminti atsikuriančios šalies ūkiui reikalingus ketaus, aliuminio, vario, bronzos, žalvario liejinius, įvairias žemės ūkio mašinas bei jų dalis. Pagal 1938 m. turėtą kapitalą (7,5 mln. Lt) „Metalas“ buvo didžiausia privati įmonė Lietuvoje. „Metalo“ technikos vedėju dirbo žymus vadybos specialistas Vytautas Graičiūnas.
Juozas ir Jonas Vailokaičiai buvo daugelio gyvenamųjų namų, dvarų bei žemės sklypų savininkai, vadinami turtingiausiais žmonėmis ne tik Kaune, bet ir visoje Lietuvoje. Broliai apie 15% gautojo pelno skirdavo labdarai, studentijai šelpti. Vien tik 1924 m. „Ūkio bankas“ išdalino 150 000 Lt Lietuvos universiteto studentų stipendijoms. Kauno Aleksoto rajone padovanojo 16 ha sklypą būsimiems VDU Fizikos ir chemijos instituto rūmams. 1927 m. J. Vailokaitis buvo vienas Lietuvos aeroklubo steigėjų. 1936 m. Kauno šaulių rinktinei padovanojo automobilį, pinigais rėmė Lietuvos fizinio lavinimo sąjungą.
1919 m. sausio 25 d. Vilniaus Šv. Mykolo bažnyčioje susituokė su fotografe Aleksandra Jurašaityte (1895–1957), juos palaimino sutuoktinio brolis kun. Juozas Vailokaitis. Užaugino 3 dukras ir sūnų. Prasidėjus sovietų okupacijai, 1940 m. liepos 3 d. pasitraukė į Vokietiją, su šeima kurį laiką gyveno Berlyne, po to persikėlė į Harco kalnų papėdėje esantį Blankenburgą. Dalyvavo Vokietijos lietuvių visuomeniniame gyvenime, padėjo kurti Lietuvos aktyvistų frontą, stengėsi padėti pabėgėliams iš Lietuvos. Buvo išrinktas Lietuvių sąjungos garbės teismo pirmininku. Karo pabaigos nesulaukė. Palaidotas Blankenburgo kapinėse. 1947 m. žmona su vaikais išvyko į JAV, gyveno Naujojo Džersio valstijoje. 2007 m. rugpjūčio 18 d. Jono Vailokaičio palaikai perlaidoti Paštuvos kapinėse, šalia brolio Juozo kapo. Tėvai Petronėlė ir Motiejus Vailokaičiai palaidoti Sintautų kapinėse.
2000 m. išleistas pašto ženklas (dail. Jokūbas Zovė).
Jesikas (ežeras)
Jesikas arba Isykas  – ežeras Kazachstane, Almatos srityje. Ežeras telkšo 1760 metrų aukštyje, Užilės Alatau. Ežero plotas buvo 0,7 km².
Ežeras 1963 metais buvo užpiltas purvo nuošliaužos, nusiritusios Isyko upe. Atstačius užtvanką, ežeras palaipsniui atsistatė.
Erikas Laiconas
Erikas Laiconas (1928 m. birželio 11 d. Bliūdžiuose, Nemunėlio Radviliškio valsčiuje – 2008 m. sausio 28 d. Kaune) – Lietuvos Evangelikų Liuteronų bažnyčios kunigas, pamokslininkas.
Biografija
1933–1937 m. mokėsi Jasiškių (Biržų raj.) pradžios mokykloje, 1937–1939 m. Nemunėlio Radviliškio pradžios mokykloje, 1939–1947 m. Biržų gimnazijoje. 1947–1948 m. studijavo Kauno valstybiniame universitete, 1948–1953 m. Lietuvos žemės ūkio akademijoje (LŽŪA).
1950–1952 m. LŽŪA Melioracijos katedros laborantas. 1953 m. Valstybinio projektavimo instituto Elektrifikacijos skyriaus vyr. technikas. 1953–1959 m. LŽŪA Melioracijos katedros asistentas, vyr. dėstytojas. 1969–1989 m. VŪPI grupės vadovas, Techninio skyriaus vyriausias specialistas. 1990–1991 m. UAB „Darna“ kelionių ir ekskursijų vadovas.
1994–1996 m. studijavo teologiją Klaipėdos universitete. Įšventintas į diakonus ir paskirtas tarnauti Biržų evangelikų liuteronų parapijoje. 1998 m. gegužės 21 d. ordinuotas į kunigus. Aptarnavo Alkiškių, Žeimelio ir Biržų latvių evangelikų liuteronų parapijas. Palaidotas Kaune, Eigulių kapinėse.
Esperantininkas
E. Laiconas buvo esperanto kalbos mylėtojas, Tarptautinės krikščionių esperantininkų lygos (KELI) atstovas Lietuvoje, Esperanto misijos vadovas Baltijos šalyse, Esperanto Biblijos studijos vadovas Kaune, Kauno profesinių sąjungų kultūros rūmų esperantininkų klubo pirmininkas, Lietuvos esperantininkų asociacijos Mokslinės – techninės sekcijos vadovas. Tarptautinių kongresų dalyvis. Veisiejuose (1998 m.), Liepojoje (1999 m.) vedė ekumenines pamaldas esperanto kalba, Alkiškių ir Žeimelio parapijose vedė pamaldas latvių kalba, taip pat ir Kauno bei Kėdainių parapijose.
Iš latvių kalbos išvertė A. Skrodelio knygelę „Kas yra Šv. Vakarienė“, keletą straipsnių, taip pat V. Plute-Olevas „Krikščioniškos bendruomenės istorijos pasakojimus“. Išleido knygą „Alkiškių evangelikų liuteronų parapija“. Leido metraštį, skirtą parapijos reikalams, leidinėlį esperanto kalba „Litovia Kristano“ ir kitus smulkius leidinius. Parengė spaudai knygas „Liuteronų atsiradimas Lietuvoje“, „Martino Liuterio gyvenimo momentai laikinų pinigų banknotuose“, „Kauno evangelikų liuteronų parapija“.
Zablociai (Kodenio valsčius)
Zablociai  – kaimas Lenkijos rytuose, Kodenio valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į pietvakarius nuo Kodenio, apie 37 km į pietryčius nuo Palenkės Bialos ir apie 96 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Kaime įsikūrusi Zablocių Šv. Mikalojaus parapija
Istorija
Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1809-1054 m. kaimas buvo Zablocių valsčiaus centras. 1904-1907 m. pastatyta Zablocių Šv. Mikalojaus cerkvė. 1934 m. kaime pastatyta mokykla.
Hainuvkos Šv. Jono Krikštytojo Gimimo cerkvė
'''Hainuvkos Šv. Jono Krikštytojo Gimimo cerkvė'''  – cerkvė, esanti Hainuvkos mieste. Cerkvė priklauso Hainuvkos Šv. Jono Krikštytojo Gimimo parapijai. Cerkvė pastatyta 1995–2007 metais.
Gaižuvėlė
Gaižuvėlė – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, į šiaurę nuo Babtų. Įsikūręs tarp Strebuko (pietuose) ir Aluonos (šiaurėje) upių, prie kelio į Panevėžiuką.
Kaimo dalys: Gaižuvėlė-Pastriūnė, Gaižuvėlė-Antastrėbė, Gaižuvėlė-Užstrėbė, Mažoji Gaižuvėlė.
thumb|left|260px|Kaimo riboženklis
Istorija
Kaimas įsikūrė istorinėje Gaižuvos žemėje.
Mediena (audinys)
thumb|right|380px|Lapo pjūvis, ksilema, sudaryta iš raudonų apskritimų, pavaizduota 8 numeriu. Mediena, arba ksilema ( – medis) – augalų apytakinis audinys, kuriuo vanduo ir jame ištirpusios maisto medžiagos iš šaknų patenka į kitus organus. Į medienos sudėtį įeina indai – trachėjos ir tracheidės, taip pat medienos parenchima ir medienos plaušai (libriformas).
Daugelio spygliuočių indai mažesni, susideda tik iš vienos ląstelės ir vadinami tracheidėmis.
Medienos indų ląstelės yra negyvos, jų likę tik į vamzdelį panašią konstrukciją suformuojanti sienelė. Jos sudaro tai, kas paprastai buityje ir kitose srityse vadinama mediena. Efektyviausiai vandenį perneša išorinis medienos sluoksnis. Senoje, arti šerdies esančioje medienoje šie vamzdeliai gali būti užsikimšę ir nedalyvauti ar mažiau dalyvauti vandens pernešime.
Vanduo medienos indais kyla dėl šaknų osmosinio spaudimo ir traukiamosios jėgos, viršuje esančiam vandeniui išgaruojant pro lapus ar spyglius.
Šiluvos Švč. Mergelės Marijos paveikslas
thumb|250px|Paveikslas bažnyčios altoriuje Šiluvos Švenčiausios Mergelės Marijos su Kūdikiu paveikslas yra Šiluvos bazilikoje. Panašus į Romos "Salus populi romani" paveikslą, esantį Maria Maggiore bazilikoje. Taip pat teigiama, kad panašus į Konstantinopolio šv. Luko paveikslą, kurį 1453 m. sunaikino turkai.
Pasakojama, kad jį 1457 m. parvežęs iš Romos Petras Gedgaudas. Apie XVI a. vidurį paskutinis katalikų klebonas Jonas Holubka esą užkasęs paveikslą drauge su Šiluvos bažnyčios dokumentais geležinėje skrynioje, slėpdamas nuo įsigalėjusių kalvinų. Vėl pagerbti paveikslą maldininkai galėję tik po 1622 m., atstačius katalikų bažnyčią.
Paveikslo plotis – 1,38 m, aukštis – 2,28 m. 1957 m. jį restauravusi dailininkė Ona Šmigelskytė teigia, kad žymusis kūrinys tapytas aliejiniais dažais ant storos drobės, prikaltos prie pušinių lentų. Tapyta aštriais štrichais, kuriuos ankstesni restauratoriai sušvelninę.
Dabartis
1786 m. rugsėjo 8 d. įvyko paveikslo vainikavimas. Apeigas atliko vysk. S. J. Giedraitis, popiežiui Pijui VI leidus taip pagerbti nuo seno stebuklais garsėjantį atvaizdą.
Anksčiau paprastomis dienomis paveikslas būdavo uždengiamas kitu, tačiau šią tvarką panaikino vyskupas S. Tamkevičius. Paveikslas, kuriuo buvo uždengiama, yra pakabintas muziejuje Šiluvoje, jame vaizduojamas Švč. M. Marijos apsireiškimas. Jį 1920 m. nutapė dailininkas iš Čenstochovos J. Rutkovskis.
Chevrolet Van
Chevrolet Van arba GMC Vandura buvo mikroautobusai, kuriuos gamino General Motors. Van pasirodė prekyboje 1964 metais ir buvo gaminama dviem kartomis, o Vandura 1970 metais. 250px|thumb|left|1996 m. GMC Vandura
William Wilberforce
Viljamas Vilbeforsas (, 1759 m. rugpjūčio 24 d. – 1833 m. liepos 29 d.) – britų politikas ir filantropas, judėjimo už vergijos panaikinimą lyderis. Jis gimė Kingstone prie Halo, Jorkšyre. Vilbeforsas pradėjo politinę karjerą 1780 m., o vėliau tapo nepriklausomu parlamento nariu, atstovaudamas Jorkšyrui (1784–1812 m.). 1785 m. jis tapo evangeliku, tad pasikeitė jo gyvensena ir atsirado didelis reformų siekis. 1787 m. jis susipažino su Tomu Klarksonu ir aktyvistais prieš vergovę, kuriems priklausė Granville Sharp, Hannah More ir Charles Middleton. Jie įtikino Vilbeforsą prisijungti ir šis tapo Anglijos abolicionistų lyderiu. Jis dvidešimt šešerius metus tęsė parlamente kampaniją prieš vergovę iki 1807 metų vergų prekybos akto.
Vilbeforsas buvo įsitikinęs religijos, moralės ir švietimo svarba. Jis gynė tokias organizacijas ir idėjas kaip Visuomenė už Ydų Nuslopinimą, britų misionierių darbas Indijoje, laisvos Siera Leonės kolonijos įkūrimas, Britų misijos Visuomenės bei Visuomenės prieš Žiaurų Elgesį su Gyvūnais įkūrimas. Jo fone esantis konservatyvumas lėmė, kad jis rėmė politiškai ir visuomeniškai prispaudžiančius įstatymus. Todėl jis buvo kaltinamas, kad ignoruoja neteisybę namie, bet kovoja su vergove užsienyje.
Vėlesniais metais Vilbeforsas kovojo už visišką vergovės panaikinimą net po 1826 m., kai turėjo pasitraukti iš parlamento dėl silpnos sveikatos. Kampanijos pasekmė – 1833 metų vergijos uždraudimo aktas, kuris uždraudė vergovę didžiojoje Britų imperijos daly. Vilbeforsas mirė praėjus 3 dienom po to kai parlamentas patvirtino aktą. Jis palaidotas Vestminsterio abatijoje greta savo draugo Viljamo Pito.
Gulbenė
Gulbenė – miestas Latvijoje, 186 km nuo Rygos; savivaldybės centras. Geležinkelių mazgas (Gulbenės geležinkelio stotis – viena didžiausių šalyje). Maisto (alaus), metalo ir medienos apdirbimo pramonė. Yra dvaro rūmai, liuteronų ir katalikų bažnyčios.
Istorija
Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėta 1224 metais Talavos pasidalijimo sutartyje tarp Kalavijuočių ordino ir Rygos vyskupo. XIV a. Rygos vyskupas Gulbenėje pastatė mūrinę pilį. 1928 m. Gulbenei suteiktos miesto teisės.
Vokiečių valdymo laikais gyvenvietė vadinta Švanenburgu.
Vytautas Rauba
Vytautas Rauba (1899 m. rugpjūčio 9 d. Pusdešriuose, Šakių raj. – 1920 m. gegužės 12 d. Kaune, palaidotas miesto kapinėse, Vytauto pr., 1958 m. palaikai perkelti į Eigulių kapines) – Lietuvos karo lakūnas, leitenantas savanoris.
Biografija
miniatiūra|180px|right|Antkapinis paminklas 1919 m. sausio 28 d. savanoriu įstojo į 1-ąjį raitelių pulką Kaune. 1919 m. gruodžio 1 d. baigė aviacijos mokyklą, po dviejų savaičių gavo leitenanto laipsnį. Sukūrė 34 Karo aviacijos mokyklą baigusių I laidos absolventų ženklą, pagamintą Vokietijoje.
V. Rauba buvo perspektyvus ir drąsus lakūnas. Jam pirmajam suteikta teisė savarankiškai pakilti į orą. 1920 m. gegužės 12 d. pratybų metu imituodamas oro kautynes, šaudydamas kulkosvaidžiu, darydamas neleistinai staigius posūkius nedideliame aukštyje nesuvaldė lėktuvo Halberstadt CL.IV ir žuvo.
Zalevšė
Zalevšė  – kaimas Lenkijos rytuose, Kodenio valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietus nuo Kodenio, apie 38 km į pietryčius nuo Palenkės Bialos ir apie 99 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
FC Ashdod
MS Ašdodo – Izraelio futbolo klubas iš Ašdodo.
Istorija
Klubas įkurtas 1999 m. kai Maccabi Ironi Ashdod susijungė su Hapoel Ashdod.
Apranga ir jos pokyčiai
thumb|275px|2003 m. FC Ashdod ekipa švenčią pergalę.
Guroniai
Guroniai – viensėdis Molėtų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Dubingių.
Mijagio prefektūra
Mijagio prefektūra  – Japonijos prefektūra, įsikūrusi Tohoku regione, Honšiū saloje, Japonijoje. Sostinė – Sendajus.
Istorija
Mijagio prefektūra seniau buvo dalis Mucu provincijos. XVII a. Datė Masamunė, įsikūręs Sendajaus mieste, tenai pastatė pilį. 1871 m. buvo suformuota Sendajaus prefektūra. Jau kitais metais prefektūra buvo pervadinta į Mijagio prefektūrą.
Geografija
thumb|250px|Mijagio prefektūros žemėlapis.
Mijagio prefektūra įsikūrusi centrinėje Tohoku dalyje, turi priėjimą prie Ramiojo vandenyno ir didžiausią miestą Tohoku regione – Sendajų. Prefektūros vakaruose ir šiaurės rytuose esti aukšti kalnai, bet centrinė lyguma, supanti Sendajaus miestą, yra gan didoka.
Prefektūroje yra ir Macušima, viena iš trijų didžiųjų Japonijos reginių. Tai įlankėlė su net 260 mažų salelių, kuriuose veši pušų giraitės.
Miestai
Mijagio prefektūroje yra 13 miestų:
Miesteliai ir kaimai
Pateikiami miesteliai ir kaimai kiekvienoje apskrityje:
Sujungimai
Iš viso įvykdyti net 9 miestelių ir kaimų sujungimai 2003–2006 m. Tai lėmė savivaldybių skaičiaus sumažėjimą nuo 71 iki 36. Ateityje planuojama Vatario srityje esančius Vatario ir Jamamoto miestus sujungti į Vatario miestą.
Ekonomika
Nors Mijagis turi geras sąlygas žemdirbystei ir žvejybai, aplink Sendajų esti daugybė pramoninių įmonių, ypatingai – elektronikos ir maisto apdirbimo.
Lankytinos vietos
Be Sendajaus pilies ir Macušimos, yra ir kitokių lankytinų objektų:
Sportas
Žemiau išvardintos Mijagio prefektūrą atstovaujančios komandos:
Aleksandras Chaleckis
Aleksandras Chaleckis (m. prieš 1651 m. spalio 12 d.) – ATR seimo maršalka 1627 m., Lydos maršalka, Vilniaus vaitas 1610 m., karaliaus Zigmanto III Vazos sekretorius.
Biografija
Lietuvos didžiojo iždininko Dimitro Chakleckio ir Reginos Dibovos sūnus. Jis mokėsi Louvaino universitete kartu su savo broliu Mikalojumi. Kaip pasiuntinys nuo Trakų vaivadijos 1629 metų neeiliniame seime buvo Lietuvos Iždo tribunolo deputatas. . 1628-1632 metais posėdžiavo Lietuvos tribunole.
Latvijos himnas
Kaip valstybinis himnas ši giesmė pirmąkart sugiedota 1918 m. lapkričio 18 d. Latvijos Respublikos paskelbimo akto metu. 1920 m. birželio 7 d. “Dievs, svētī Latviju!” oficialiai patvirtintas valstybiniu himnu.
Tekstas
(Pastaba: Kiekvienas posmelis giedamas po du kartus)
Mediena
thumb|250px|Mediena Mediena – nukirstų medžių (ir krūmų) kamienai, šakos ir šaknys; gamtinis produktas, naudojamas daugelyje gamybos sričių. Mediena gana lengvai apdorojama, turi gerų savybių. Kiekviena medienos rūšis yra skirtingo kietumo bei tankio, taip pat ir išvaizdos (tekstūros). Ši savybė ypač lėmė tai, kad mediena neretai naudojama vidaus apdailai. Iš retų ir brangių rūšių medienos gaminami baldai, pigesnės rūšys naudojamos kaip statybinė medžiaga, kuras, popieriaus gamyboje ir kitose pramonės šakose.
Gavyba ir vartojimas
Per metus pasaulyje sunaudojama apie 4 mlrd. m³ medienos, daugiausiai – popieriaus gamybai ir kurui. Išsivysčiusiose šalyse išgaunama mažiau nei pusė visos medienos, tačiau suvartojama apie 80 %. Tuo tarpu besivystančiose šalyse pagaminama daugiau nei pusė, o suvartojama apie 20 %. Didžiausios medienos gamintojos (daugiau nei 100 mln. m³ per metus) yra Indija, JAV, Kinija, Brazilija, Rusija, Kanada, Indonezija, Etiopija.
Panaudojimas
Mediena naudojama:
Spygliuočių mediena
Kaip statybinė medžiaga dažniausiai naudojama spygliuočių mediena.
Lapuočių mediena
Lapuočių mediena, kitaip nei spygliuočių, dažniausiai naudojama apdailos, patalpų interjero detalėms.
Lietuvoje
thumb|[[Likmerė|UAB "Likmerė" beržo lukšto gamykla Ukmergėje. 8-a medienos gaminių gamybos įmonė Lietuvoje pagal pardavimus.]]
2011 m. Lietuvos pramonėje sunaudota 4 mln. m3 medienos: 3 mln. m3 lentpjūvystėje ir 1 mln. m3 faneros ir plokščių pramonėje. Išpjauta 1,3 mln. m3 pjautinės medienos, pagaminta 25 tūkst. m3 faneros.
2011 m. pagal pardavimus didžiausios medienos gaminių gamybos įmonės Lietuvoje buvo: Swedspan Girių bizonas (259,8 mln. Lt), Boen Lietuva (235,9 mln. Lt) ir Klaipėdos mediena (186,1 mln. Lt). Didžiausios baldų gamybos įmonės pagal pardavimus tais pačiais metais buvo: Vilniaus baldai (238,4 mln. Lt), Freda (234,7 mln. Lt) ir Klaipėdos baldai (188,8 mln. Lt).
Janušoniai
Janušoniai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje. Šalia kaimo, ant Gynios upės įrengtas Janušonių tvenkinys.
Virbalio evangelikų liuteronų bažnyčia
Virbalio evangelikų liuteronų bažnyčia – evangelikų liuteronų bažnyčia Vilkaviškio rajone, Virbalio miestelyje, Gedimino g. 25A. Evangelikų liuteronų bendruomenę sudaro apie 60 narių. Tik dalis jų gyvena Virbalyje, kiti atvyksta iš aplinkinių vietovių (Kybartų, Vilkaviškio). Pamaldos vyksta kartą per mėnesį.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Galinis fasadas, 2014 m. 1833 m. įkurta Virbalio evangelikų liuteronų bendruomenė. Pirmieji maldos namai įsikūrė nupirktame mūriniame name. 1876– 1878 m. pastatyta dabartinė Virbalio bažnyčia. Jos bokštas pastatytas 1917 m. Per Antrąjį pasaulinį karą apgriauta.
1940 m. lapkričio 17 d. įvyko paskutinės pamaldos. 1940 m. pabaigoje Virbalyje baigė darbą repatriacijos komisija. Dalis vokiečių – evangelikų liuteronų bendruomenės narių apleido miestą. Sovietmečiu valdžia maldos namus uždarė ir čia įrengė sandėlį, mechanines dirbtuves.
1994 m. kovo 8 d. Virbalio mokykloje įvyko pirmosios parapijos atkūrimo pamaldos. Buvo meldžiamasi Virbalio kolūkio kontoroje. 1998 m. bažnyčia buvo grąžinta parapijai. 2000 m. kovo 12 d. Virbalio bažnyčioje įvyko pirmos pamaldos. tų pačių metų balandžio 24 d. buvo laikomos Virbalio evangelikų liuteronų bažnyčios atstatymo darbų pašventinimo pamaldos, kurias vedė vyskupas J.Kalvanas. 2002 m. parapijoje suburtas jaunimo choras. 2002 m. liepos mėn. pirmą kartą savo jėgomis buvo organizuota krikščioniška jaunimo stovykla Vištytyje, kurioje dalyvavo Virbalio, Vištyčio ir Marijampolės parapijų jaunimas.
Tuniso frankas
Tuniso frankas buvo Tuniso valiuta nuo 1891 m. iki 1958 m. Frankas buvo padalintas į 100 santimų, o savo verte prilygintas Prancūzijos frankui.
Istorija
1891 m. įvestas frankas pakeitė iki tol cirkuliavusią valiutą – Tuniso rialą santykiu: 1 rialas = 60 santimų.
1960 m. jį keičiant dinarais, santykis buvo 1000 frankų = 1 dinarui.
Monetos
thumb|left|200px|1920 m. 5 santimų moneta Pirmosios monetos Tunise atsirado dar iki oficialiai pakeičiant valiutą, 1887 m. ant 25 auksinių rialų buvo kaldinamas užrašas „15F“, jis rodė pinigo vertę prancūziško franko atžvilgiu.
1891 m. iš bronzos buvo nukaldintos pirmosios 1, 2, 5 ir 10 santimų monetos. Sidabras buvo panaudotas kalant 50 santimų, 1 ir 2 frankų monetoms, o auksas 10 ir 20 frankų vertės monetoms. Jos visos savo išvaizda, dydžiu ir verte atkartojo Prancūzijos frankus. Tiesa 1 ir 2 santimų monetos buvo leistos tik pirmaisiais kaldinimo metais.
1918 m. buvo pristatytos naujos laidos, nikelio-bronzos lydinio 5, 10 ir naujai sukurtos 25 santimų monetos su skyle viduryje. 1921 m. iš aliuminio-bronzos lydinio atsirado 50 santimų bei 1 ir 2 frankų monetos.
1930 m. iš sidabro imtos kaldinti 10 ir 20 frankų vertės monetos. 1934 m. buvo pristatyta nauja, 5 frankų vertės moneta iš sidabro. Ji skyrėsi nuo prancūziškosios sesės, pastaroji buvo iš nikelio.
Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui iš cinko imtos kaldinti 10 ir 20 santimų vertės monetos, o sidabrinės monetos iš vis buvo nustotos kaldinti.
Nuo 1945 m. 5 frankų moneta tapo mažiausios vertės pinigu. Nuo 1946 m. ją imta gaminti iš aliuminio ir bronzos lydinio. Varis ir nikelis buvo panaudoti 20, 50 ir 100 frankų gamybai (nuo 1950 m.). 1954 m. iš tokio pat lydinio pradėti gaminti ir 5 frankų monetos.
1957 m. iš vario ir nikelio buvo nukaldintos paskutinės keturios frankų monetos.
Banknotai
thumb|right|200px|Tuniso 1 frankų banknotas išleistas 1920 m. 1903 m. Banque de l’Algérie su užrašu „Tunisie“ pristatė pirmuosius spausdintus 5 frankų vertės popierinius pinigus. 1904 m. buvo išleistas 500, 1908 m. 20, 50 ir 100 frankų vertės banknotai. 1918 m. atsirado ir 1000 frankų vertės atsiskaitymo priemonės.
1946 m. centrinis bankas persivadino į „Banque de l’Algérie et de la Tunisie“. Jis išdavinėjo 20, 50, 100, 500, 1000 ir 5000 frankų banknotus. Nuo 1950 m. 20, 50 ir 100 frankų banknotai buvo nustoti spausdinti, juos pakeitė monetos.
Lazdėnai (Pagėgiai)
Lazdėnai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Rukų, šiauriau Nemuno senvagės – Senosios Rusnės. Buvo Lazdėnų dvaras.
Kūris
Kūris − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kūrienė (ištekėjusi moteris) ir Kūrytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Oldridžas
Oldridžas – nedidelis miestas Anglijoje, į šiaurę nuo Birmingamo ir į rytus nuo Volslo. Statybinių medžiagų, chemijos pramonė.
Istorija
Olridžas minimas nuo 1086 m. Ilgą laiką buvo mažas žemdirbių kaimelis, išaugo tik XIX a.
Kalibekas
Kalibekas  – ežeras Kazachstane, Šiaurės Kazachstano srityje. Telkšo Išimo stepėje. Ežero plotas yra apie 110 km². Krantai žemi, lėkšti.
Sektorius (reikšmės)
Žodis sektorius reiškia:
Sudėtiniai terminai:
Tikroji opuncijėlė
Tikroji opuncijėlė (Brasiliopuntia brasilensis) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalas, vienintelė rūšis monotipinėjė opuncijėlės (Brasiliopuntia) gentyje.
Lazdėnai
Lazdėnai − kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 8 km į pietryčius nuo Vievio, 30 km į vakarus nuo Vilniaus, prie automagistralės ir geležinkelio Vilnius−Kaunas. Seniūnaitijos centras. Yra Lazdėnų geležinkelio stotelė, vandens malūnas, lentpjūvė, 22 ha sodas. Į šiaurę nuo kaimo yra Neries regioninis parkas.
Istorija
thumb|left|Kaimo kryžius
Istoriniuose šaltiniuose Lazdėnų kaimas minimas nuo 1650 m. Per Lietuvos nepriklausomybės kovas, 1918–1920 m. 5 km nuo Rykantų, prie Lazdėnų kaimo, buvo demarkacinė linija, kurios apylinkėse vyko mūšiai su lenkų kariuomene. 1923–1939 m. pro Lazdėnus ėjo Lietuvos-Lenkijos demarkacinė linija. 1933 m. įkurta pradinė mokykla.
1943 m. vasarą TSRS–Vokietijos fronte vykstant Kursko mūšiui, tarybiniai diversantai, vykdydami savo karinės vadovybės užduotį trikdyti Vokietijos kariuomenės aprūpinimą, sprogdino Rytų Lietuvos geležinkelius; diversijų įvykdyta ir strategiškai svarbiame Kauno-Vilniaus geležinkelio ruože. Keršydamas nacių karinis dalinys 1943 m. rugsėjo 11 d. kaimą (25 sodybas iš 27) sudegino, gyventojus su gyvuliais išvarė. Senyvo amžiaus žmones baudėjai paleido, kitus išvežė į Vilnių, vėliau dirbti į Vokietiją. Dalis išvežtųjų po karo apsigyveno Lenkijoje, kiti grįžo į Lietuvą ir į Lenkiją išvyko vėliau, vykstant lenkų tautybės žmonių repatriacijai.
Lucijus Kornelijus Sula
right|200px|thumb|Sulos biustas
Liucijus Kornelijus Sula (apie 138 – 78 m. pr. m. e.) – Romos karvedys, konsulas ir diktatorius. Būdamas talentingu karvedžiu jis dukart žygiavo su armija į Romą ir buvo tapęs absoliučiu diktatoriumi. Nors jis atsistatydino, bet savo pavyzdžiu paspartino Romos respublikos galą.
Bičkauskas
Bičkauskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Lucijus Kornelijus Sula
Jis buvo charakterizuojamas kaip pusiau lapė, pusiau liūtas dėl gudrumo ir drąsos. Makiavelis vėliau užsiminė apie Sulos charakterį, nurodydamas geidžiamiausias Valdovo savybes.
Bičkauskas
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Bičkauskienė (ištekėjusi moteris) ir Bičkauskaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Lucijus Kornelijus Sula
Jaunystė
Sula kilęs iš patricijų šeimos, kuri nusigyveno jam gimstant. Trūkstant pinigų Sula praleido jaunystę tarp Romos neturtingųjų: komikų, aktorių ir liutnios muzikantų. Tuo metu jis sutiko romėnų aktorių Metrobijų, kuris, pasak Plutarcho, atlikdavo moterų vaidmenis. Sula išliko prie jo romantiškai prisirišęs visą savo gyvenimą ir netgi kai abu buvo seni nenutraukė santykių.
Nepaisant jaunystės užgaidų, atrodo, kad Sula gavo gerą išsilavinimą. Jis laisvai kalbėjo graikiškai, o tai išsilavinusio romėno ženklas ir Salustijus jį apibūdino kaip apsiskaičiusį ir protingą žmogų. Būdai, kuriais jis gavo turtą, leidusį jam dalyvauti politikoje ir lipti karjeros laiptais (Cursus honorum) nežinomi, nors Plutarchas užsimena apie du paveldėjimus: pamotės ir nekilmingos, bet turtingos ponios.
Afrika ir Jugurtos paėmimas į nelaisvę
107 m. pr. m. e. Sula buvo nominuotas kvestorium Gajui Marijui, kuris tiems metams buvo išrinktas konsulu. Marijus tapo armijos vadu kare prieš Jugurtą, Numidijos karalių Šiaurės Afrikoje.
Jugurtos karas prasidėjo 112 m. pr. m. e., bet Kvinto Cecilijaus Metelo legionai darė tai, kas buvo laikoma besaikiu laiko švaistymu. Gajus Marijus, Metelo leitenantas ir klientas, įžvelgė galimybę iš jo perimti vadovavimą ir paskleidė gandus apie Metelo nekompetentingumą ir vėlavimą atsiskaityti su to regiono pirkliais. Nepatenkinti balsai reikalavo nušalinti Metelą, kurio atidėjimo taktikos nepaisant, Marijus sugrįžo į Romą dalyvauti rinkimuose ir perimti vadovavimą legionams.
Vadovaujant Marijui, romėnai vykdė planą, labai panašų į Metelo, ir visiškai nugalėjo numidus 106 m. pr. m. e. Tam didelę įtaką turėjo Sulos iniciatyva paimti į nelaisvę Numidijos karalių. Jis įtikino Bokchą, Mauretanijos karalių, išduoti Jugurtą, kai šis pabėgo pas jį prieglobsčio. Iš pat pradžių tai buvo pavojinga operacija, nes Bokchas svarstė Jugurtą perduoti Sulai ar Sulą Jugurtai. Šio žygio viešumas paspartino Sulos karjerą. Dideliam Marijaus nepasitenkinimui, Bokcho padovanota paauksuota raito Sulos statula buvo pastatyta Forume atminti jo pasiekimus.
Kimbrai ir teutonai
Kita grėsmė Romai buvo rimtesnė. 104 m. pr. m. e. migruojančios germanų gentys, tarp jų kimbrai ir teutonai, patraukė į Italiją. Sula tarnavo Marijui šiame žygyje. Dėl tiesioginės grėsmės miestui, Marijus buvo išrinktas konsulu penkeriems metams, o tai buvo negirdėtas dalykas. Galiausiai su kolega konsulu Katulu, jis pasitiko gentis Vercelos mūšyje 101 m. pr. m. e. Tuo metu Sula jau buvo perkeltas į Katulo armiją. Sula laikomas varomąja jėga nugalint gentis (Katulas buvo beviltiškas generolas ir sunkiai bendradarbiavo su Marijum). Marijui ir Katului buvo suteiktas triumfas už bendrą vadovavimą armijai.