cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paprastoji eglė
Augimas ir matmenys
Įprastai užauga apie 30–40 m, kiek mažiau pasitaiko 50 m aukščio medžių. Aukščiausios paprastosios eglės Europoje išauga Balkanų pusiasalyje, Rumunijoje, Čekijos Sudetų regione – iki 50–63 m aukščio. Paprastųjų eglių kamienai iki 70 cm, rečiau 100 cm kamieno skersmeniu. Storiausiu kamienu dažniausiai pasitaiko Alpių ir Karpatų kalnų vietovėse – kartais iki 1,5–2 (2,4) m skersmens.
Aukščiausios paprastosios eglės Europoje
Europoje iškirtus senas girias su brandžiais medžiais, esant intensyviam miškininkystės verslui, aptikti stambių matmenų paprastąsias egles tapo retenybe, nepaisant kad iki šiol atokesnėse vietovėse dar pasitaiko išlikę keletas pavienių įspūdingų individų:
Kristijonas Olyvietis
thumb|Kristijono Olyviečio atvaizdas [[Grudziondzas|Grudziondzo herbe]]
Paprastoji eglė
Lietuvos paprastųjų eglių statistiniai duomenys
Tai potencialiai aukščiausiai galinti užaugti vietinių medžių rūšis Lietuvoje. Aukščiausia paprastoji eglė Lietuvoje (aukštis 45 m, skersmuo 86 cm) iki 1995 m. augo Prienų šile, bet ją pagraužė kinivarpos. . Dar aukštesnė, apie 46 m aukščio buvo nupjauta 1997 metais. Šiuo metu aukščiausia Lietuvos egle laikoma Balkasodžio arba Noriūnų miško eglė. Ji auga Noriūnų miške, Balkasodžio valstybiniame botaniniame draustinyje (Alytaus sav.). Šios eglės aukštis 44,3 m, o kamieno apimtis 1,3 m aukštyje – 205 cm. Taip pat ši eglė yra antras pagal aukštį Lietuvos medis.
Kristijonas Olyvietis
Kristijonas Olyvietis (m. apie 1245 m.) – pirmasis Prūsijos vyskupas (nuo 1215–1216 m.).
Paprastoji eglė
Lietuvos paprastųjų eglių statistiniai duomenys
Lietuvoje paprastosios eglės kertamos sulaukusios pačios ankstyviausios brandos – ūkiniuose miškuose, kurie sudaro didžiąją šalies miškų dalį, pagrindiniai miško kirtimai pradedami vykdyti 71 (61–80) metų eglynuose, lyginant žmogaus amžiumi, tai labai jauni medžiai – intensyvi miškininkystė neleidžia joms sulaukti net vidutinio amžiaus. Net ir apsauginiuose miškuose pradedamos kirsti sulaukusios 121 metų. Tad ir labai aukštų, storais liemenims bei senų paprastųjų eglių iki XXI amžiaus antrojo dešimtmečio pradžios, Lietuvoje beveik neišliko.
Kristijonas Olyvietis
Kristijonas buvo cisteriečių ordino narys. Iki tampant vyskupu tarnavo Lekno vienuolyno (netoli Gniezno) abatu. 1209 m. tapo misionieriumi Prūsijoje. 1212 m. popiežiaus Inocento III įšventintas vyskupu. 1215 m. grįžo į Romą, kur pateikė ataskaitą apie misijas Prūsijoje, ir buvo paskirtas pirmuoju Prūsijos vyskupu. Vyskupijos centru tapo Olyvos vienuolynas. Kristijonas rėmė kryžiaus žygius į Prūsiją, 1227–1228 m. su Mazovijos kunigaikščiu Konradu įsteigė Dobrynės ordiną kovai su prūsais. 1228 m. jie pasikvietė Teutonų ordiną, kuriam dovanojo Kulmo žemę.
1233 m. Kristijonas Olyvietis pateko į prūsų nelaisvę, bet buvo paleistas už popiežiaus Grigalijaus IX išpirką. 1243 m. popiežiaus legatas Viljamas iš Modenos padalino Prūsijos vyskupiją į 4 vyskupijas: Kulmo, Pamedės, Varmės ir Sembos. Kristijonui siūlyta pasirinkti vieną iš jų, tačiau jis nesutiko su padalijimu. Konfliktui nesibaigus mirė.
Paprastoji eglė
Lietuvos paprastųjų eglių statistiniai duomenys
Bet anot Dr. Algimanto Slivinsko, Lietuvoje dar yra išlikusių ir daugiau išskirtinių matmenų paprastųjų eglių, apie kurias nepaskleista informacija visuomenei. Nemažai aukštų bei storų eglių auga Vilniaus mieste esančiuose miškuose. Netoli Naujosios Vilnios, vakarinėje Rokantiškių piliavietės pusėje, kalvotoje vietovėje, augančiame miške yra daug 80–90 cm skersmens ir 36–39 m aukščio eglių, kurių amžius gali būti apie 150 metų. Truputį toliau nuo Vilniaus centro, Vilniaus miškų urėdijos Panerių girininkijos Baltosios Vokės miško 58 kvartale, yra 37–41 m aukščio 80–90 cm skersmens tvirtų eglių, augančių tarp šimtamečių pušų ir ąžuolų. Šią vietą galima pasiekti iš Eišiškių plento už Salininkų išsukus į kairę ir per mišką einančiu keliu (Raistelių gatve) pavažiavus ar paėjus apie 800 m, paskui apie 400 m – mišku vakarų kryptimi.
thumb|200px|[[Raganų eglė prie Rambyno – tai viena įspūdingai neįprastos joms formos išaugusi paprastoji eglė ne tik Lietuvoje, bet ir Europoje – arba visame šių medžių savaiminio paplitimo areale.]] thumb|200px|[[Renavo eglė arba Storoji eglė – išskirtinio storio kamieną turinti paprastoji eglė (Picea abies), tai viena storiausių eglių Lietuvoje.]]
Aukščiausios paprastosios eglės Lietuvoje
Dabar augančių Lietuvos aukščiausių paprastųjų eglių (Picea abies (L.) H.Karst.) kai kurie duomenys: † Sąrašas, kuriame pateikti praeityje augusių ir kurių jau nėra, aukščiausių eglių duomenys:
Storiausios paprastosios eglės Lietuvoje
thumb|200px|„[[Old Tjikko“ (Paprastosios eglės) šaknų sistemos genetiniams klonams 9550 metų. Auga Švedijos Dalarno provincijoje]] Lietuvos storiausių paprastųjų eglių (Picea abies (L.) H.Karst.) sąrašas. Jame pateikti dabar augančių storiausiais kamienais eglių duomenys: † Praeityje augusių storiausiais kamienais eglių duomenys, kurių jau nėra:
Amžius
Gamtinės brandos amžius yra 120 metų. Auga lėtai, gyvena 250–300, kartais dar ilgiau metų. LBG pavadinimu paprastoji eglė auganti Vokietijos Bavarijos miške yra sulaukusi 468 metų, o pietų Norvegijos Biuskeriudo apskrityje auga bene seniausia Europoje Paprastoji eglė, remiantis 2012 metų duomenimis, jai 532 metai, tai yra iš sėklytės pradėjo augti dar 1480 metais. Anot tyrinėjančių paprastųjų eglių amžių, jos gali sulaukti iki 400–600 metų, nors šiai rūšiai sulaukusiai 400 metų yra jau daug. Pavyzdžiui sulaukusių 400 ar daugiau metų pasitaiko labai mažai, vien tik Norvegijoje tokių senų šių eglių žinoma apie 30–40 individų.
Paprastosios eglės, žinomos kaip „Old Tjikko“ medžio šaknų sistemos (ne medžiui) genetiniams klonams kilusiems iš vienos bendros ląstelės, užsimezgusios maždaug apie 7550 m. pr. m. e. – yra apie 9560 metų. Auga Švedijos Dalarnos provincijoje esančiame Fulufjeleto nacionaliniame parke.
thumb|200px|Mišrus [[eglynas Norvegijoje]] thumb|200px|Jaunas eglynas [[Serbija|Serbijos Kopaoniko nacionaliniame parke]] thumb|200px|[[Čekija|Čekijoje, eglyne nudžiuvusios paprastosios eglės, pažeistas žievėgraužio tipografo (Ips typographus)]]
Paplitimas
Plačiai, gausiai, savaime paplitusi šiaurės rytų, šiaurės Europoje bei vidurio Europos apie Alpių, Sudetų, Tatrų, Karpatų kalnus bei padrikai šiaurės Balkanų pusiasalyje.
Paprastosios eglės ledynmečio prieglobsčio zonos
Europoje augančių paprastųjų eglių poledynmečio migracijos keliams nustatyti tirtas mitochondrijų nad1 geno antrojo introno polimorfinis fragmentas ir iškastinių žiedadulkių duomenys. Tirti 4876 medžiai iš 369 paprastosios eglės populiacijų. Buvo nustatytos 7 ledynmečio prieglobsčio zonos. Eglynai dabartinėje šiaurinės paprastosios eglės populiacijos arealo dalyje kilę iš vienintelės rytų Europos prieglobsčio zonos, esančios Europinės Rusijos vidurio dalyje. Eglynai pietinėje eglės arealo dalyje kilę iš 6-ių pietinių prieglobsčio zonų esančių Balkanų ir jiems gretimose centrinės Europos dalyse.
Eglynai Lietuvoje
Paprastosios eglės Lietuvoje auga tūkstantmečius, kurios po paskutinio ledynmečio yra atkeliavusios iš vienintelės šiaurinių paprastosios eglės populiacijų ledynmečio rytinės prieglobsčio zonos, kuri identifikuota Europinės Rusijos vidurio dalyje. Jos yra vieninteliai, savaime augantys Lietuvoje borelinių spygliuočių miškų zonų bendrijų edifikatoriai ir tai antra pagal gausumą po paprastosios pušies savaime augančių medžių rūšis Lietuvoje bei vienintelė eglių (Picea) genties medžių rūšis.
Medynas kuriame auga eglės arba jos vyrauja tarp kitų medžių rūšių yra vadinamas eglynu. Lietuvoje eglės užima apie 23,4 procentus arba apie 426 tūkstančius hektarų (XXI pirmam dešimtmetyje) visų miškų ploto ir dažnai sudaro eglynus ir auga su pušimis, lapuočiais. Paprastosios eglės lyginant su kitais Lietuvos medžiais išsiskiria dideliu pakantumu ūksmei, todėl paprastųjų eglių medynai glaudžiai susivėrę, tankūs ir tamsūs. Dėl šios priežasties eglynuose augalija skurdi – auga labai nedaug krūmokšnių, samanų, žolių rūšių. Kartais kur susidaręs storas eglių spyglių sluoksnis, nei krūmokšniai, nei žoliniai augalai, nei samanos neauga. Tokio tipo labai tankiuose eglynuose dirvožemio paviršių pasiekia tik apie 1–2 procentai Saulės šviesos.
Nors tarp medynų, pagal gausumą eglynai Lietuvoje yra antri po pušynų, tačiau jau nebėra išlikusių didelių jų masyvų, o ir jų plotai nuolat mažėja. Dažnesni eglynai Lietuvos šiaurinėje ir šiaurės vakarinėje dalyse. Didžiausi šalyje eglynai išlikę Rietavo savivaldybėje – Judrėnų-Tverų miškai Žemaitijoje. Kitur Lietuvoje didesni eglynai auga Šušvės upės baseine, Biržų girioje, Raguvos, Troškūnų, Balbieriškio, Daugų apylinkėse, Šešupės baseine. Mažiausiai eglynų yra smėlingais dirvožemiais pasižyminčioje Dzūkijoje ir Aukštaitijoje.
Dubravos arboretume tarp kitų Lietuvos dendrofloros augalų, taip pat renkamos, tiriamos, saugomos, auginamos paprastosios eglės morfologinės atmainos.
Dirvožemis, augavietės
Paprastoji eglė dirvožemiui reiklesnė už paprastąją pušį ir gerai jos auga derlinguose, sujaurėjusiuose, pakankamai drėgnuose priemoliuose, priesmėliuose ir sunkiuose moliuose, nors labiausiai mėgsta priemolio ir priesmėlio įvairaus drėgnumo dirvožemius. Eglė normaliai auga ir vystosi tiek vidutinio rūgštumo, tiek ir šarminiuose dirvožemiuose. Eglių geram augimui reikalinga pastovi dirvožemio drėgmė. Paprastosios eglės nebūdingos sausuose ir lengvuose smėlynuose, aukštapelkėse.
Atsparumas
Eglės neblogai pakenčia unksmę, bet tik tankiuose medynuose, kur žemutinė lajos dalis gauna apie 1 % bendro šviesos kiekio, šakelės pradeda intensyviai džiūti. Paprastosios eglės atsparios šalčiui, nors kartais nukenčia nuo pavasarinių šalnų, ypač ankstyvosios formos medžiai. Užterštam orui neatsparios – blogai auga, skursta miestuose ir prie gamyklų, nes nepakenčia dūmų, dulkių, cheminių medžiagų. Neatsparios smarkiems vėjams – nukenčia nuo vėjavartų, bijo sausrų. Pakenčia karpymą.
Ligos ir kiti pavojai
Pagrindinė paprastųjų eglių nykimo priežastis Lietuvoje – labai intensyvus, beveik nekontroliuojamas miškų kirtimas, pasireiškęs po 1990 metų. Tarp ypač pavojingų šioms eglėms parazitinių ligų, yra žievėgraužis tipografas (Ips typographus L.) bei kinivarpos – smulkūs vabalai. Švelnios žiemos ir šilti pavasariai leidžia saugiai išgyventi šiems ir daugeliui kitų eglių kenkėjų. Pagrindinė šaknų puvinių sukėlėja Lietuvos eglynuose yra šakninė pintis (Heterobosidion annosum). Eglių gausumui didelį poveikį daro ir klimato atšilimas. Šiems procesams užsitęsus, didelė tikimybė kad paprastųjų eglių arealas Lietuvoje trauksis šiaurės rytų kryptimi ir tai atsilieptų šių medžių Lietuvos populiacijai, kurios dabar auga arealo pakraštyje.
thumb|200px|Paprastojoje eglėje įsitaisiusi [[paprastoji voverė]] thumb|200px|[[Kalėdos|Kalėdoms ir Naujųjų Metų sutiktuvėms, žaisliukais papuošta (Kalėdinė) eglutė]]
Panaudojimas
Paprastosios eglės mediena šviesi, naudojama popieriaus, celiuliozės pramonėje, statybose, baldų, buities reikmenų gamyboje, o lygiarievė – muzikos instrumentų gamyboje. Eglės žievėje yra rauginių medžiagų, o spygliuose – askorbo rūgšties. Iš paprastųjų eglių gaminamas eglių eterinis aliejus (Oleum Piceae abiesae), kuris išskiriamas vandens distiliacijos metodu iš spyglių ir skleidžia šaltą, gaivų, kartoką dervų kvapą.
Mitologija
Paprastoji eglė dažnai minima lietuvių ir kitų aisčių mituose. Baltų mitologijos žinovų teigimu, eglė – mirties, nelaimės medis. Norbertas Vėlius rašė, kad eglė lietuvių mitologijoje siejama su velniu, požemio būtybėmis. Kaip nurodoma N. Vėliaus papasakotoje legendoje – ''„kadaise buvo badmetis, ir viena moteris iš skausmo, kad nebegali išmaitinti savo vaikų, virto medžiu. Ji buvo apsisiautusi šiurkščia skara, tad tapo egle“''. Karelai taip pat tikėję, kad šis medis yra tamsių ir piktų dvasių buveinė, nes po jo šakomis lengva pasislėpti. Eglišakėmis žymėti kelią pas iškeliaujantįjį į anapus tradicija tebėra gyva ir dabar Lietuvoje.
Etimologija
Pavadinimas eglė (tarmiškai aglė) kildinamas iš indoeuropiečių prokalbės šaknies, susijusios su aštrumu, badymu (iš tos pačios šaknies ir ). Panašios žodžio lytys aptinkamos ir giminiškose kalbose:, (baltų prokalbės *edlii̯ā), slav. *edlā (iš jos , , ). Galbūt susiję pavadinimai yra ir gal. od-ocus („šeivamedis“), 🇬🇷 („eglė“).
Pagal žodį „eglė“ Lietuvoje pavadinta nemažai upėvardžių (Agluona, Eglynupis), gyvenviečių (Eglynai, Eglynė, Egliai ir kt.).
Paprastosios eglės moksliniai sinonimai
Paprastosios eglės moksliniai sinonimai lotynų kalba, remiantis „The Plant List “ – augalų rūšių sąrašu:
Charles Kaboré
2006 m. profesionalo karjerą pradėjo Prancūzijoje, regioninės lygos klube iš Liburno miestelio, o jau 2008 m. tapo vieno Prancūzijos elitinių klubų, „Olympique de Marseille“ nariu.
Padustis
Padustis – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 1,5 km į pietvakarius nuo Antalieptės, kairiajame Šventosios upės krante. Yra kapinės ir kalva, žmonių vadinama „Kartuvių kalnu“.
Istorija
Vietovė pirmą kartą paminėta 1585 m. Ukmergės pavieto knygose. Buvęs Turčinų, Taujanskų dvaras, 1725 m. nupirktas Antalieptės bažnyčios fundatorių grafų Strutinskių. 1912 m. kaimas išsiskirstė į viensėdžius. 1865 m. kaime įsteigta Antalieptės valsčiaus pradžios mokykla, 1919 m. perkelta į Antalieptę. Iki 1919 m. kaime buvo Antalieptės valsčiaus būstinė. Sovietinės okupacijos 1941–1951 metais buvo represuoti 83 šio kaimo gyventojai.
Tanatas
thumb|left|170px|Tanatas Tanatas ( 'mirtis') – mirties personifikacija graikų mitologijoje. Romėniškas atitikmuo Morsas (Mors). Jis buvo šiurpinančios tamsos būtybė. Tanato brolis dvynys Hipnas, motina Niktė. Jis vaidina menką vaidmenį mituose, kadangi buvo užgožtas požemio pasaulio dievo Hado. Naktis pagimdė daugybę nelabų esybių, tarp jų ir mirtį.
Nakties vaikai yra aprašomi kaip „baisūs, skausmingi, žiaurūs, gąsdinantys, pajuokiantys, pikti ir pagiežingi“ (Teogonija, 212). Vienintelė išimtis yra „meilė“ atsiradusi po apgavystės, prieš senatvę.
Tanatas poezijoje dažnai vadinamas Miego broliu ir Nakties sūnumi. Tanatas aktyviai veikia mite apie Sizifą.
Mene Tanatas vaizduojamas kaip jaunuolis rankose nešantys drugelį, vainiką arba apverstą deglą. Kartais vaizduojamas su dviem sparnais ir kardu prie diržo.
Pagal Tanato vardą vadinama su žmonių mirtimi susijusius reiškinius ir procesus tyrinėjanti mokslų sritis – tanatologija.
Kaupiai
Kaupiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 5,5 km iki Aukštupių. Ant Ežeruonos kranto buvo senos kaimo kapinės, kurių dalį nuplovė upė, o dalis sunaikinta dirbant žemės darbus. Išliko tik labai nedidelė dalis. Kaime buvusi koplytėlė su Šv. Kazimiero skulptūra. Pokario metais Jonas Norušas prie kelio į Vizbutus pastatė koplytstulpį su Marijos Maloningosios skulptūra. Koplytstulpis originalių formų, atviras, daugiau primenantis stogastulpį. Marijos skulptūra polichromuota, lengvų barokinių formų.
Augustalis
thumb|right|Augustalis, nukaltas [[Mesina|Mesinos kalykloje po 1231 m. Masė – 5,3 g.]]
Augustalis ( ar augustale) – aukso moneta, kaldinta Sicilijos karalystėje po 1231 m. Tai buvo pirmoji auksinė Sicilijos karaliaus ir Šventosios Romos imperijos imepratoriaus Frydricho II auksinė moneta, kaldinta iki jo mirties 1250 m.
Moneta turėjo lotyniškus užrašus ir plačiai cirkuliavo visoje Italijoje. Ji buvo sukurta remiantis Romos aurėju. Augustalius kaldino Brindizio ir Mesinos kalyklose kartu su bilonėmis denjėmis. Monetų stilius laikomas prabangiu ir beveik renesansiniu, monetos būdavo nukaltos labai kokybiškai. Monetos masė buvo 5,24 g (1/4 Sicilijos uncijos).
Averse klasikinis (ne viduramžiškas) imperatoriaus su laurų vainiku biustas, aplink užrašas CESAR AVG IMP ROM ('cezaris Augustas, Romėnų imperatorius'). Reverse pavaizduotas erelis (imperijos simbolis) ir vardas FRIDE RICVS 'Fridericus; Frydrichas).
Monetos pavadinimas augustalis 'didingasis' rodo, kad monetos leidžiamos imperatoriaus valia ir kad jos siejasi su Romos imperatoriaus, kuriuos tituluodavo žodžiu Augustus.
Ilmėdas
left|120px
Ilmėdas – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, Čiulėnų seniūnijoje, 8,5 km į šiaurės rytus nuo Molėtų, 1,5 km į rytus nuo Toliejų. Įeina į Labanoro regioninį parką. Ilgis šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi 2,3 km, plotis iki 0,9 km. Altitudė 148,1 m. Gylis siekia 17,5 m. Ežeras telkšo rininiame duburyje. Kranto linija labai vingiuota. Vakaruose yra 0,02 ha ir centrinėje dalyje 0,05 ha salelės. Krantai daugiausia aukšti, o šiaurės rytuose ir pietvakariuose lėkšti, kai kur supelkėję. Pietrytinėje pakrantėje plyti ~ 8 ha dydžio Raisto pelkė, nutįsusi iki Stirnių ežero (jungiasi ežerai per pelkę tekančiu upeliu), kitose pakrantėse plyti pievos ir dirbami laukai. Ilmėdas priklauso Žeimenos upės baseinui. Ežero pratakumas 17 %.
Prie Ilmėdo įsikūrę kaimai: Sklėriškė, Taitiškės, Purvėnai, Garneliškės.
Šidluvka (Mazovijos vaivadija)
Šidluvka – kaimas Lenkijos rytuose, Olšankos valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į pietvakarius nuo Losicės ir apie 112 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Dauguma kaimo gyventojų ukrainiečių kilmės.
Istorija
Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Kaimas buvo prie pat LDK ir Lenkijos karalystės pasienio. 1580 m. kaimas vadinosi Sidlowka. 1827 m. kaime buvo 53 namai ir 285 gyventojai. 1880 m. 48 namai ir 344 gyventojai.
Ilmėdas
Vandenvardžio Ilmė́das kilmė yra galimai finiška (plg. ).
Ladoga
Ladoga – gėlavandenis ežeras šiaurės vakarų Rusijoje, Karelijoje ir Leningrado srityje, į rytus nuo Sankt Peterburgo. Ladogos ežeras yra didžiausias Europoje ir 14-as pagal dydį pasaulyje. miniatiūra|240px|left|Vaizdas į Ladogą iš [[Orešeko tvirtovės]]
Juozapas Antanavičius
Biografija
1876 m. baigė Seinų kunigų seminariją, įšventintas kunigu. Klebonavo Piatnicoje (Lomžos gubernija). Nuo 1877 m. Seinų kapitulos vikaras, nuo 1893 m. kanauninkas ir Prienų klebonas. 1898–1902 m. Sankt Peterburgo katalikų kolegijos asesorius, Seinų vyskupijos atstovas. Nuo 1902 m., po vyskupo A. Baranausko mirties – Seinų vyskupijos valdytojas, nuo 1910 m. generalinis vikaras. Globojo Seinų katalikų spaustuvę, žurnalą „Šaltinis“ ir „Vadovas“, draugijas „Žiburys“ ir „Związek Katolicki“. Persekiojo socialistų draugiją „Šviesa“, pasiekė, kad 1908 m. valdžia ją uždarytų. 1905 m. paskelbė aplinkraštį, smerkiantį revoliucinę kovą prieš caro valdžią, kuris jo įsakymu buvo skaitomas vyskupijos bažnyčiose ir daug kur sukeldavo pasipriešinimą. 1914 m. pasitraukė į Rusiją.
Ladoga
Geografija
Ežero plotas 17 891 km² (su salomis). Turi 660 salų, kurių bendras plotas 435 km². Daugiausiai salų yra šiaurinėje dalyje, didžiausios salos - Riskalansaris, Mantsinsaris, Valaamo salos, Konevecas. Ežero ilgis 219 km, vidutinis plotis 83 km. Gylis siekia 230 m. Ladogos ežero dubuo tektoninės-ledyninės kilmės. Šiauriniai krantai daugiausia statūs uolingi, pakrantėse įsigraužę fiordai, o ežere yra šcherų; pietiniai krantai žemi, mažai raižyti.
Ežero baseinui priklauso ~3500 upių, ilgesnių nei 10 km. Įteka Volchovas, Siasė, Paša, Svirė, Vuoksa, išteka Nevos upė, tekanti per Sankt Peterburgą ir jungianti ežerą su Baltijos jūra. 85 % vandens ežeras gauna iš intakų, 13 % iš kritulių, 2 % iš požeminių vandenų.
Ladogoje būdingi stiprūs vietiniai vėjai, štormai. Užšąla gruodžio-vasario mėnesiais, atitirpsta kovą-balandį.
Ežeras laivuojamas, įeina į Volgos-Baltijos ir Baltijos-Baltosios jūros vandens sistemas. Palei pietinį krantą įrengtas aptekamasis kanalas. Aplink ežerą įsikūrę šie miestai: Šliselburgas, Naujoji Ladoga, Pitkjaranta, Sortavala, Lachdepochja, Priozerskas.
Istorija
Senovėje ežeras buvo žinomas Nevo pavadinimu. IX-XII a. Ladogos ežeru ėjo vandens kelias „Iš variagų pas graikus“, jungęs šiaurinę Rusią su Skandinavija, Baltijos kraštais, Bizantija. II pasaulinio karo metais užšalusiu ežeru ėjo vadinamasis „Gyvybės kelias“, kuriuo buvo tiekiami produktai patiriančiam blokadą Leningradui.
Prancūzijos futbolo varžybos 1943–1944 m.
Prancūzijos futbolo varžybos 1943–1944 m.
Lojze Kovačič
Lojzė Kovačičius (, 1928 m. lapkričio 9 d., Bazelis, Šveicarija – 2004 m. gegužės 1 d., Liubliana, Slovėnija) – slovėnų rašytojas. Lojzė Kovačičius, daugelio nuomone, yra vienas geriausių rašytojų slovėnų raštijos istorijoje.
Biografija
Rašytojas gimė Šveicarijos Bazelyje slovėnų darbininko ir bedarbės vokietės šeimoje. 1938 metais iš Šveicarijos išvarius visus gyventojus, neturėjusius šveicarų pilietybės, šeima persikėlė į Slovėniją. Iš pradžių gyveno tėvo gimtajame kaime Cegelnica Dolenjskos regione, vėliau persikraustė į Ljubljaną. Čia Lojzė Kovačičius baigė vidurinę mokyklą, vėliau gimnaziją ir slavistiką bei germanistiką Pedagoginėje akademijoje. 1944 metais mirė rašytojo tėvas, o kiek vėliau naujoji Jugoslavijos valdžia išvarė jo artimuosius į Austrijos pabėgėlių stovyklą. Nors pats ir liko Slovėnijoje, bet turėjo problemų su valdžia, laikiusia jį įtartinu asmeniu. 1945 metų gruodį Lojzė Kovačičius buvo uždarytas į kalėjimą trims mėnesiams, dar po dvejų metų Jugoslavijos liaudies armadoje karo teisme buvo nuteistas pusei metų tarnauti batalione, kad išmoktų disciplinos. Kai rašytojas grįžo iš armijos, pradėjo dirbti Mladinos leidykloje ir tapo įstaigos laikraščio redaktoriumi. Nuo1963 metų iki pat pensijos dirbo Pionierių namuose Ljubljanoje kaip meno pedagogas. 2004 metų gegužės 1 d. po ilgai trukusios ligos Ljubljanoje mirė.
Rašytojo žmona buvo Marija Vida Kovačič. Jo sūnus yra slovėnų dainininkas ir rašytojas Jani Kovačič.
Literatūrinė kūryba
Savo literatūrinius ir autobiografinius darbus Lojzė Kovačičius pradėjo leisti beveik iškart po šeimos persikėlimo į Slovėniją ir dėl šių leidimų nuolat konfliktavo su Komunistin4s Jugoslavų partijos ideologais. Šiandien jo kūryba priskiriama prie stipriausių moderniosios slovėnų prozos kūrinių. Iš pradžių rašytojas rašė socialinio realizmo tematika, po to pradėjo artėti prie moderniojo pasakojimo srovių.
Vertimai į kitas kalbas
2004 metais į vokiečių kalbą buvo išverstas romanas Prišleki.
Apdovanojimai
Rašytojas gavo daug svarbių apdovanojimų: Ljubljanos miesto mero apdovanojimas (Župančičeva nagrada mesta Ljubljane) (1972, 1986 metai), auksinis Linharto medalis už darbą teatre (zlata Linhartova plaketa za gledališko dejavnost) (1973 metai), Prešerno apdovanojimas Prešernova nagrada (1973 metai), laikraščio Delo apdovanojimas Kresnik už geriausią metų romaną (1991, 2004 metai), apdovanojimas Morishigo už geriausią radijo spektaklį tarptautiniame radijo spektaklių festivalyje Tokijuje (1993 metai) ir Klemenčičiaus apdovanojimą už gyvenimo triūsą (1996 metai).
Padvarionys (Trakai)
Padvarionys – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 8 km į vakarus nuo Trakų, tarp ežerų (Viesai, Alsakys, Linžeris, Karaciškių ežeras). Seniūnaitijos centras. Ties kaimu jungiasi keliai ir.
Griuntalis
Griuntalis arba Zelencovas (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Зеленцово) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Pravdinsko miesto gyvenvietės kaimas.
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Frydlando apskrities kaimas, nuo 1874 m. birželio 11 d. Betkūnų valsčiaus kaimas, 1928 m. prijungtas prie Betkūnų. 1910 m. buvo 38 gyventojai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Frydlando rajono, vėliau Pravdinsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Sevskojės apylinkės kaimas.
Vovčia
Vovčia arba Volčia  – upė Ukrainoje, Donecko ir Dniepropetrovsko srityse; Samaros kairysis intakas (Dniepro baseinas). Prasideda į vakarus nuo Donecko, Pokrovsko rajone, teka vakarų, vėliau šiaurės vakarų kryptimi. Nors Vovčia laikoma Samaros intaku, tačiau ties šių upių santaka Vovčia yra vandeningesnė.
Didžiausi intakai:
Vagos plotis iki 20-30 m, gylis – virš 2 m. Upės vanduo naudojamas drėkinimui, iki XX a. upė buvo laivuojama. Upės slėnyje įrengti Karlivo ir Kurachivo tvenkiniai. Miestai prie Vovčios: Kurachivas, Pavlohradas.
Dubesario hidroelektrinė
Dubesario hidroelektrinė  – hidroelektrinė stovinti ant Padniestrės ir Moldavijos ribos, žemutinėje Dniestro upės dalyje, šalia Dubesario miesto. Elektrinė kontroliuojama Padniestrės valdžios. Hidromazgo paskirtis – kompleksinė: aprūpinimas elektra, drėkinimas, žuvininkystė ir aprūpinimas vandeniu. HE statyba truko nuo 1951 iki 1954 m. Pastačius užtvanką susiformavo Dubesario tvenkinys.
Campinense Clube
Campinense Clube – Brazilijos futbolo klubas, 1915 metais įkurtas Kampina Grandėje.
Davėjus
Davėjus (MY ထားဝယ္‌မ္ရုိ့ : hta: wai mrui; anksčiau – Tavojus) – miestas pietryčių Mianmare ir Tanintarji regiono sostinė. Gyvena 139 900 žmonės (2004).
FT-Golas Kaunas
Kauno „Golas“ – Lietuvos futbolo klubas iš Kauno.
PFK Volov Šumen
Šumeno „Volov“ – Bulgarijos futbolo klubas iš Šumeno.
Šaukštelis (Telšiai)
Šaukštelis – kaimas pietrytinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Pavandenės, prie kelio. Tarp Šaukštelio ir Pasprūdės stūkso Sprūdės piliakalnis.
Shannon Leto
Muzika
Groti būgnais pradėjo aštuonerių metų. Su grupe dabar repetuoja nuo 6 iki 7 valandų per dieną.
Bob Ezrin, grupės „30 Seconds to Mars“ prodiuseris 2002 metais teigė: „Shannon Leto yra vienas išradingiausių būgnininkų, su kuriais aš tik esu dirbęs!“.
Shannon taip pat moka groti gitara ir pianinu.
Filmai
Vaidino filmuose:
Altajus
Altajumi vadinami miestai: Taip pat Rusijoje yra:
Prancūzijos futbolo varžybos 1944–1945 m.
Prancūzijos futbolo varžybos 1944–1945 m.
Arkolos mūšis
Arkolos mūšis – mūšis, įvykęs 1796 lapkričio 15-17 d. tarp Austrijos ir Napoleono vadovaujamų Prancūzijos kariuomenių. Šį ir kitus mūšius Šiaurės Italijoje laimėjus Prancūzijai, 1797 m. Austrija buvo priversta pasirašyti taikos sutartį.
Padėtis prieš mūšį
1796 m. Napoleonas paskelbtas Prancūzijos armijos Italijoje vadu. Balandį jis nugalėjo pjemontoniečius ir išstūmė austrus iš didžiosios šiaurės Italijos dalies. Tada buvo apgulta paskutinė austrų tvirtovė Mantuja ir austrai siekė ją išvaduoti. Lapkritį prie Alponės ir Adidžės santakos Napoleonas susidūrė su Austrijos kariuomene, vadovaujama Žozefo Alvinci. Prancūzijos kariuomenė stokojo amunicijos, maisto atsargų, tačiau nepaisant to, vis tiek pradėjo ataką.
Vakarinė
Vakarinė gali reikšti:
Arkolos mūšis
Mūšio eiga
Lapkričio 14 d. prancūzai perėjo Adidže, tada kariuomenes skyrė tik Alponės upelis. Kitas dvi dienas prancūzam mėginant pereiti tiltą per upelį juos atmušdavo austrų pėstininkų salvės. Lapkričio 17 d. Alvinci iš prancūzų šoninių manevrų nusprendė, kad jam gresia apgula ir jis atsitraukė
Nuostoliai: 4500 žuvusių prancūzų, 7000 austrų.
Peržengimas per tiltą
Yra daug herojiškų paveikslų ir istorijų kaip pats Napoleonas pasičiupęs vėliavą perėjo tiltą pliekiant šūviams. Visgi nemanoma, kad jis būtų taip rizikavęs. Tai greičiausiai buvo propaganda, siekiant padidinti jo populiarumą.
Mubarekas
Mubarekas − miestas Kaškadarjos vilajeto Mubareko tumane (Uzbekija). Miesto teises gavo 1974 m. Iki Taškento − 416 km, iki vilajeto centro Karšio − 71 km.
Juan Román Riquelme
Chuanas Romanas Rikelmė (Juan Román Riquelme; g. 1978 m. birželio 26 d. San Fernande, Buenos Airių prov.) – buvęs Argentinos futbolininkas, rungtyniavęs atakuojančiojo saugo padėtyje. Buvęs Argentinos nacionalinės rinktinės narys.
Karaliaus Mindaugo prospektas
Karaliaus Mindaugo prospektas – prospektas, esantis Kaune palei Nemuno upę nuo Vytauto Didžiojo tilto iki Čiurlionio tilto. Prospektui suteiktas karaliaus Mindaugo vardas.
Juan Román Riquelme
Nacionalinėje rinktinėje debiutavo 1997 m. lapkričio 16 d., mače prieš Kolumbiją. Su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, kur antrosiose rungtynėse išrinktas geriausiu rungtynių žaidėju. Labai sėkmingai žaidė 2007 m. Copa América čempionate ir laimėjo sidabrą. 2008 m. su Argentinos olimpine rinktine laimėjo aukso medalį Pekino olimpiadoje.
Mubarekas
Miesto pavadinimas reiškia „palankus, malonus“.
Karaliaus Mindaugo prospektas
Prospekte įsikūręs Karaliaus Mindaugo profesinio mokymo centras, Kauno evangelikų liuteronų bažnyčia, Kauno „Akropolis“ ir šalia esančioje Nemuno saloje Žalgirio arena. Iš S. Daukanto gatvės prospektą kerta Simono Daukanto tiltas.
Mubarekas
Istorija
Miestas susiformavo kaip gyvenvietė prie naftos perdirbimo komplekso.
Karaliaus Mindaugo prospektas
Istorija
Sovietmečiu prospektas vadintas Pergalės krantine. 1950–1953 m. prospekte vykdyta daugiabučių namų statyba.
Mubarekas
Pramonė
Mubarako apylinkėse išgaunamos gamtinės dujos, yra dujų perdirbimo gamykla. Taip pat poligrafijos įmonė „Mubareko rajoninė tipografija“.
George Bernard Shaw
thumb|Dž. Bernardas Šo
George Bernard Shaw (Džordžas Bernardas Šo, kitaip dar Bernardas Šo, 1856 m. liepos 26 d. – 1950 m. lapkričio 2 d.) – vienas iškiliausių airių dramaturgų, 1925 m. gavęs Nobelio literatūros premiją.
Biografija
B. Šo gimė Dubline, Airijoje neturtingoje protestantų šeimoje. 1870 m. jis persikėlė į Londoną tikėdamasis pradėti literatūrinę karjerą. Tačiau, B. Šo pirmąją savo pjesę parašė tik sulaukęs 36 metų. Jis anksti pradėjo rašyti romanus, spausdino juos periodikoje, tačiau pasisekimo nesulaukė. Nuo 1885 m. rašė teatro bei koncertų kritikos straipsnius Star laikraščiui. Vėliau vis daugiau kūrė pats. 1895 m. B. Šo tapo Saturday Review kritiku, tai buvo jo, kaip dramataturgo, pirmieji žingsniai. 1898 m. jis vedė turtingą airių paveldėtoją Charlotte Payne-Townshend ir tais pačiais metais parašė pirmąją sėkmingą savo pjesę „Kandida“. Iki 1913 m. B. Šo parašė žymiausias savo komedijines dramas. Po Pirmojo pasaulino karo jis pradėjo rašyti rimtesnes dramas.
B. Šo yra kol kas vienintelis autorius apdovanotas ir Nobelio premija (1925), ir Oscaro prizu (1938). Nobelio premijos pinigus B. Šo skyrė A. Strindbergo kūriniams išversti į anglų kalbą.
Foksė Braun
Foksė Braun  – 1974 m. JAV sukurtas kriminalinis filmas, kuriam pagrindinį vaidmenį atliko Pam Grier. Pradžioje šis filmas buvo planuotas kaip juostos „Kofi“, išleistos metais anksčiau ir taip pat režisuotos Jacko Hillo tęsinys, tačiau vėliau kino studija persigalvojo. Vėliau būtent „Kofi“ ir „Foksė Braun“ paskatino režisierių Kventiną Tarantino sukurti filmą „Džekė Braun“, kuriame pagrindinis vaidmuo taip pat buvo patikėtas Pam Grier.
George Bernard Shaw
Biografija
Nepaisant to, kad B. Šo buvo demokratinis socialistas, 1930 m. jis pritarė Stalino diktatūrai ir netgi padarė keletą dviprasmiškų pareiškimų, kurie gali būti interpretuojami kaip pro – hitleriniai, pritarė masiniam kai kurių žmonių grupių žudymui (bet humaniškam). 1945 m. B. Šo pareiškė, kad Hitleris tapo „pamišusiu mesijumi“. Jis tai palygino su Sovietų Sąjunga, kur, anot jo, „Stalinas padarė gera, padarydamas dalykus geresnius daug greičiau nei parlamentai“.
Foksė Braun
Juosta įvertinta 56% teigiamų atsiliepimų „Rotten Tomatoes“ tinklalapyje. thumb|170px|left
George Bernard Shaw
Biografija
1950 m. B. Šo mirė savo namuose Hertfordšyre.
Foksė Braun
Turinys
Maiklas Andersonas, Foksės Braun vaikinas, buvo policijos infiltruotas į narkotikus platinančią gaują, tačiau, atskleidus jo tapatybę, sužeistas per susišaudymą. Nors oficiali policijos versija skelbė, kad ji žuvo, iš tiesų Maiklas sveiksta ligoninėje po plastinės operacijos.
Tuo metu Foksės brolis Linkas pasiskolina 20 tūkstančių dolerių iš narkotikų platintojų, tačiau nesugeba jų laiku grąžinti ir dabar yra persekiojamas. Foksė padeda jam pasprukti nuo susidorojimo ir paslepia savo bute.
George Bernard Shaw
Kūryba
Įvedęs reikšmingą naujovę – vadinamąją idėjinę pjesę, apie 1900 m. B. Šo reformavo tradicinį anglų teatrą. Henriko Ibseno veikiamas, socialinei dramai suteikė diskusijos formą, – joje polemizavo, demaskuojančia ironija ir paradoksalia minčių seka kritikavo socialines ydas. Sąmojingi jo dialogai atskleidžia skirtingus požiūrius; savąjį B. Šo dėsto tobulai parašytame įžangos žodyje. Ankstyvosiose pjesėse jo socialinių reformų troškimas nukreiptas prieš Viktorijos laikų visuomenę („Pono Sartorijaus įnamiai“, 1893 m.) bei veidmainišką moralę („Ponios Voren profesija“, 1894 m.). B. Šo manė, kad komedija įgalina veiksmingai kritikuoti, kuriant stipraus charakterio, simpatiškus neigiamus ir teigiamus personažus. Gaivališkos gyvybinės jėgos pergalę geriausiai atskleidžia „Žmogus ir antžmogis“, „Atgal į Metuzalę“ bei „Šventoji Joana“.
Foksė Braun
Turinys
Maiklui išėjus iš kligoninės ir vėl susitikus su Fokse, Linkas įtaria, kad naujasis sesers draugas yra tas pats buvęs policijos informatorius, todėl nusprendžia jį įduoti savo skolintojams, tokiu būdu tikėdamasis išvengti bausmės už negrąžintą skolą.
George Bernard Shaw
Kūryba
Patį reikšmingiausią B. Šo sceninį veikalą „Pigmalionas“ (1913 m.) po penkiasdešimties metų (1956 m.) Frederikas Levis pasirinko savo visame pasaulyje žinomo miuziklo Mano puikioji ledi scenarijumi.
Foksė Braun
Turinys
Maiklas nušaunamas ir Foksė, įtardama brolio kaltę, priverčia jį prisipažinti kam jis išdavė jos draugą. Sužinojusi, kad tai Ketrin Val, tuo pačiu besiverčianti eskorto merginų verslu turtingiems klientams organizavimu, ji įsidarbina pas ją prostitute. Netrukus ji gauna užduotį su kita mergina Klaudija vykti į viešbutį „aptarnauti“ teisėjo, turinčio teisti du Ketrinos aplinkos vyrus. Foksės įkalbėta, Klaudija padeda jai pažeminti teisėją, išstumdama šį pusnuogį iš kambario, dėl ko šis supykęs kitą dieną nuteisia Ketrinos žmones maksimalia bausme.
George Bernard Shaw
Pjesės
(nepilnas sąrašas)
Foksė Braun
Turinys
Įtardama kažką negero, Ketrina nurodo sekti Foksę, kuri tuo metu stengiasi padėti Klaudijai pabėgti. Sučiupta Foksė prisipažįsta kas esanti ir yra nusiunčiama į vadinamąją „fermą“, kur ją prievartauja ir svaigina narkotikais, o Linkas ir jo mergina nužudomi kaip nereikalingi liudininkai.
Galiausiai Foksei pavyksta pabėgti iš „fermos“ ir ji kreipiasi pagalbos į juodaodžių gaują, kad ši padėtų sustabdyti narkotikų plitimą gatvėse. Sužinojusi, kad į Meksiką turi būti gabenama Ketrinai priklausanti narkotikų siunta, ji susipažįsta su pilotu ir įsiprašo į jo lėktuvą, o atsidūrusi Meksikoje kartu su naujaisiais pagalbininkais susidoroja su Ketrinos bendrininkais ir jos meilužiu Styvu.
Galiausiai keršydama Foksė atvyksta pas Ketriną, ketindama atsiteisti už Maiklo mirtį.
Kėdainių senamiestis
Senamiestis – centrinė ir istorinė Kėdainių miesto dalis. Urbanistikos paminklas. Dabartinis Kėdainių senamiestis užima 86 ha plotą. Urbanistikos paminklas. Nuo Reformacijos laikų išlikęs unikalus išplanavimas, gatvių ir aikščių tinklas, pastatai, archeologinis sluoksnis. Urbanistiniu požiūriu senamiestis yra ketvirtas Lietuvoje, išlaikęs savitą XVII–XVIII a. suformuotą vaizdą. Jame surastos XIV–XV a. medinės gyvenvietės (trečias atvejis po Vilniaus ir Kernavės, kai randamos medinių gyvenviečių liekanos). 1969 m. Kėdainių senamiestis paskelbtas respublikinės svarbos urbanistikos paminklu, taip pat archeologijos, architektūros ir istorijos paminklu.
thumb|left|270px|Senamiesčio panorama nuo Šv. Jurgio bažnyčios
Istorija
XVII a. valdant įtakingiems didikams Radviloms, miestas buvo planuojamas ir tvarkomas Europos miestų pavyzdžiu. Tai buvo kultūrinis ir religinis protestantizmo centras – veikė kelios bažnyčios, gimnazija, spaustuvė, aktyvūs intelektualai. Kėdainiai tapo ypatingu urbanistiniu-ekonominiu reiškiniu, kadangi jame susiformavo 6 prekybinės aikštės (atskiruose konfesiniuose kvartaluose). XVII ir XVIII a. veikė 10–16 amatininkų cechų.
Mieste vyravo tolerantiška politika kitataučių ir kitatikių atžvilgiu – 6 religinės bendruomenės turėjo įvairių laisvių, privilegijų ir nuolaidų. Čia buvo ne tik katalikai, protestantai ir stačiatikiai, bet sugyveno ir žydai, vokiečiai, net škotai (didžiausia bendruomenė Baltijos jūros regione).
Kazimieravas (Ignalina)
Kazimieravas – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 11 km nuo Naujojo Daugėliškio, prie Mūno ežero šiaurinio galo.
Istorija
XX a. pr. pateko į Novoaleksandrovsko apskritį, Rimšės valsčių. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Rimšės valsčius).
Saïdou Panandétiguiri
Saidu Madi Panandetigiris (Saïdou Madi Panandétiguiri; g. 1984 m. kovo 22 d.) – Burkina Faso futbolininkas, rungtyniavęs kairiojo krašto gynėjo pozicijoje.
2001 m. išvyko į Prancūziją, kur pradėjo karjerą „Girondins Bordeaux“ dublerių klube. Vėliau rungtyniavo Belgijoje, Vokietijoje, Portugalijoje, Maltoje, Nyderlanduose.
2002 m. debiutavo Burkina Faso rinktinėje ir tapo vienu svarbiausių gynybos grandies žaidėjų.
Bolesti Kolonija
Bolesti Kolonija – kaimas Lenkijos rytuose, Olšankos valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Léon Blum
Leonas Bliumas (, 1872 m. balandžio 9 d. Paryžiuje – 1950 m. kovo 30 d. Žui prie Paryžiaus) – teisininkas, Prancūzijos politinis veikėjas, 1936–1937 m., 1938 m. ir 1947–1948 m. Prancūzijos ministras pirmininkas.
Biografija
Lankė Henriko IV licėjų, 1890 m. Paryžiaus normalinę aukštąją mokyklą, 1891 m. baigė literatūros, o 1894 m. teisės studijas Sorbonos universitete.
1894 m. Dreifuso bylos metu suartėjo su socialistų lyderiu Žanu Žoresu ir su juo bei A. Briandu įsteigė ir leido prancūzų socialistų laikraštį „ľHumanité“, 1920 m. Rusijos revoliucijos įtakoje atitekusį komunistams, taip pat Prancūzijos socialistų partiją (SFIO).
Nuo 1914 m. nužudžius Ž. Žoresą dirbo vien partijos vadovybėje. 1919–1930 m. SFIO vadovas ir socialistų frakcijos parlamente pirmininkas. 1936 m. sudarė Liaudies fronto kabinetą, kuris įvedė 40 val. darbo savaitę, nacionalizavo karo pramonę, Ispanijos pilietinio karo metu išlaikė šalies neutralumą. Ministru pirmininku išrinktas ir 1938 m.
1940 m. Vokietijai okupavus Prancūziją nepasitraukė, nors jam grėsė pavojus ir dėl to, kad buvo žydas, ir dėl to, kad socialistas. 1942 m. Viši vyriausybės nuteistas, 1943–1945 m. kalėjo Dachau ir Buchenvalde. Jo brolis Renė Bliumas, Monte Karlo Operos ir baleto teatro stegėjas žuvo Osvencime.
1946 m. – 1947 m. vėl buvo išrinktas Prancūzijos ministru pirmininku, vėliau buvo Prancūzijos ambasadorius JAV ir JT.
Liūninis lipikas
Liūninis lipikas (Galium uliginosum) – raudinių (Rubiaceae) šeimos žolinis augalas. Paplitęs Grenlandijoje, Skandinavijoje, Vidurinėje ir Vakarų Europoje, Rusijoje, Kaukaze, Vakarų ir Rytų Sibire, Vidurinėje Azijoje, Mongolijoje.
Augalas daugiametis, 15-40(60) cm aukščio su kietu, siūlišku šakniastiebiu. Stiebas liaunas, gulsčias arba kylantis, šakotas, kibus nuo briaunas apaugusių plonų, žemyn nulinkusių dygių. Lapai linijiškai lancetiški, 1-1,8 cm ilgio ir 1-3 mm pločio, viršūnė su ilgu dygiu, į pamatą laipsniškai susiaurėję, vienagysliai, kiek pariestais ir šiurkščiais kraštais, susitelkę po 6 (5-8) menturyje. Pažiedlapiai labai smulkūs, apie 2 mm ilgio ir 0,5 mm pločio. Žiedai sudėtiniai, susitelkę skėtiškose kekėse iš 6-9 žiedų, stiebo ir šakelių viršūnėse susitelkę į šluotelinį žiedyną. Vainikėlis baltas, keturskiltis, apie 3,5 mm skersmens, su trumpu, plačiu vamzdeliu ir kiaušiniškomis, smailiomis atbrailos skiltelėmis. Dulkinės geltonos. Liemenėlio viršūnė dviskiltė, jo pamate dvi nektarinės. Vaisiai smulkūs, apie 1 mm ilgio ir 1,5-2 mm pločio, iš dviejų merikarpių, retai išauga tik vienas merikarpis, su smulkiomis taškinėmis karputėmis. Žydi birželio – rugpjūčio mėnesiais.
thumb|left|240px|Liūninis lipikas Liūninis lipikas auga upių ir ežerų pakrantėse, šlapiose pievose, krūmuose, žemapelkių pakraščiuose. Labai dažnas visoje šalyje. Pievose apydažnis kupstinių šluotsmilgių (Deschampsietum caespitosae), paprastųjų viksvų (Caricetum nigrae), viksvų trainių (Caricetum paniceae), kupstinių viksvų (Caricetum caespitosae) bendrijose.
Paežerė
Paežerė – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Viešvėnų, šalia pietrytinių Telšių pakraščių, Masčio ežero ir Mastupio upelio. Kolektyviniai sodai.
1970 m. Lietuvos gyventojų surašymas
'''1970 m. Lietuvos gyventojų surašymas''' vyko sausio 15–22 dienomis kaip 1970 m. TSRS sąjunginio surašymo dalis.
Rezultatai
Surašymo metu gyventojai buvo surašomi kaip esami (t. y. tiek vietiniai, tiek ir atvykėliai) arba kaip nuolatiniai (tik vietiniai, be atvykėlių). Prie esamų gyventojų buvo įskaitomi ir kariškiai pagal jų pašaukimo vietą. Oficialiose ataskaitose duomenys buvo pateikiami tik apie esamus gyventojus, o apie nuolatinius gyventojus publikuota informacija tik atgavus nepriklausomybę ir yra tik apie miestus.
Aistringas troškimas
Aistringas troškimas – 1993 m. Italijoje sukurtas erotinis trileris.
Turinys
Jauno ir besiruošiančio vesti verslininko Luidžio gyvenime atsiranda pusseserė Sonia. Mergina lengvai apsuka jam galvą bei prisipažįsta jautusi jam šiltus jausmus nuo pat vaikystės. Luidžis palieka sužadėtinę ir leidžia laiką su naująja mergina, tačiau netrukus šios siūlomos pramogos ir žaidimai pradeda jam kelti nerimą. Ieškodama aštrių pojūčių, Sonia apsivagia parduotuvėje ir priverčia Luidžį sprukti kartu, o vėliau, tiesiog dėl smagumo, priverčia jį kartu apiplėšti juvelyrinę parduotuvę. Ji suorganizuoja Luidžiui seksą trise bei anoniminį apsikeitimą poromis, po kurio iškelia jam sceną dėl neištikimybės.
Luidžį mėgina vilioti jo verslo partnerė Marcela, ir nors šis ją atstumia, moteris atrodo susirūpinusi šio būkle. Luidžis ir Sonia vėl atnaujina santykius, tačiau mylimosios praeitis jam vis daugiau nerimo, ypač kai pamato laikraštyje skelbimą apie dingusią merginą, kuri pasirodo buvusi vieno iš jų sekso žaidimo dalyvė. Be to, kažkas pakeičia jo kompiuteriu surinktą sutarties tekstą ir tokiu būdu sužlugdo didelės vertės sandorį su japonų verslininkais. Netekęs darbo, jis iškvočia Sonią ir išgauna jos prisipažinimą, kad taip ji pasielgė specialiai, nes iš tiesų jau nuo vaikystės jo nekenčia ir ieškojo būdų atkeršyti. Pradėjęs labiau domėtis šios praeitimi, Luidžis sužino, kad Sonia serga šizofrenija, o vaikystėje neteko abiejų tėvų. Galiausiai šios bute po lova jis randa dingusios merginos kūną, o greta jo – ranka rašytus prisipažinimus apie įvykdytą tėvų nužudymą. Luidžis nespėja pasišalinti ir tampa Sonios užpuolimo auka. Mergina mėgina jį nužudyti, tačiau galiausiai jį išgelbsti Marcela...
Daugėliškio valsčius
Istorija
Minimas nuo XVI a. Caro laikais atkurtas 1861 m. Vilniaus gubernijoje, 1865 m. prie jo prijungtas Vidiškių valsčius. 1929 m. balandžio 11 d. prijungta dalis Linkmenų valsčiaus ir dalis Zablatiškės valsčiaus, o dalis Daugėliškio valsčiaus prijungta prie Dūkšto valsčiaus. 1933 m. lapkričio 24 d. prijungta dalis Dūkšto valsčiaus. 1941 m. vasario 17 d. valsčius priskirtas Lietuvos TSR. 1947 m. dalis teritorijos perduota naujam Ceikinių valsčiui. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Ignalinos rajonui (12 apylinkių).
Indraja
Indraja – ši sąvoka reiškia:
Panašūs:
Minas Žeraisas
Minas Žeraisas  – valstija Brazilijoje, šalies pietrytinėje dalyje. Ribojasi su Espiritu Santu rytuose, su Rio de Žaneiru ir San Paulu pietuose, su Pietų Mato Grosu ir Gojasu vakaruose bei su Bahija šiaurėje. Valstijos sostinė – Belo Horizontė.
Geografija
Valstija yra Brazilijos plokščiakalnyje, ją kerta Mantikeiros kalnagūbris. Čia iškilęs trečias pagal aukštį kalnas šalyje – Bandeira (2890 m). Espiritu Sante yra labai gausūs geležies rūdos telkiniai, gausu aukso, brangakmenių (topazų, akvamarinų, smaragdų). Būdinga gamtinė sritis – Serado savanos. Yra drėgnųjų Atlanto miškų, kserofitinių retmiškių. Pagrindinė upė – San Fransiskas. Espiritu Sante prasideda Paraną sudarančios upės – Grandė ir Paranaiba. Kitos svarbesnės upės: Dosė, Žekitinjonja, Pietų Paraiba, Mukuris. Ant upių įrengtos galingos hidroelektrinės. Yra nemažai vaizdingų krioklių. Valstijos gamtai apsaugoti įsteigta nemažai nacionalinių parkų (Sera da Kanastros, Sempre Vivaso, Itatiajos, Kaparao ir kt.).
Didžiausi miestai
Yra į UNESCO pasaulio paveldą įtraukti Oro Preto, Kongonjaso ir Diamantinos miestai.
thumb|left|250px|Būdingas Minas Žeraiso kraštovaizdis
Epidemija
Epidemija – ligos plitimas greitėjančiais tempais.
Terminas epidemija naudojamas tada, kai ligos plitimo tempai turi pagreitį: vidutiniškai vienas sergantis žmogus (ar gyvulys) užkrečia daugiau, nei vieną kitą žmogų (gyvulį). Tokiu būdu, užkrečiamos ligos plitimas darosi vis spartesnis. Pvz., jei į miestą atvažiuos vienas gripu užsikrėtęs žmogus, o gripo nešiotojas užkrės vidutiniškai du žmones per dieną, epidemija, pagal dienas, gali vystytis maždaug taip: Tokiu būdu, terminas epidemija nereiškia, kad liga yra smarkiai paplitusi (per 5 dienas Vilniuje tai reikštų vos vieną iš 2000 žmonių), o tik reiškia, kad ligos plitimas turi tendenciją išsiplėsti iki labai didelių mastų. Jei per tam tikrą laiką pastebima, kad tam tikra infekcine liga suserga vis daugiau žmonių, tai reiškia, kad jos plitimas turi epideminį pobūdį.
Vilanio kalnai
right|250px|thumb|Vaizdas į Skarsomlišo viršūnę Vilanio kalnai − kalnai pietų Vengrijoje, Baranios medėje.
Epidemija
Iš epidemijų tyrimo, XIX amžiuje atsirado epidemiologijos mokslas, kurio objektas šiais laikais yra ne tik užkrečiamosios ligos, bet ir lėtinės ligos, vaistai ir kiti su sveikata susiję reiškiniai, jų paplitimas ir juos sąlygojantys veiksniai.
Vilanio kalnai
Tai palyginti žemi kalnai. Aukščiausia viršūnė − Skarsomlišas (Szársomlyó) yra tik 442 metrų aukščio. Ant kalno viršūnės rasti Viduramžių pilies griuvėsiai. Kalnai sudaryti iš klinties.
Vilanio kalnai yra Duna-Dráva nacionalinio parko dalis.
Andriejus Jurgevičius
Andriejus Jurgevičius (1560 m. Žemaitija – 1604 m. Vilnius) – Lietuvos kunigas, katalikų polemistas, filosofijos magistras, teologijos daktaras.
Biografija
Vilniaus universitete baigė teologiją. 1586 m. teologijos daktaras. Nuo 1587 m. Vilniaus katedros kanauninkas, 1596–1599 m. Vilniaus diecezinės kunigų seminarijos prižiūrėtojas. Kardinolo Jurgio Radvilos globotinis, lydėjo jį į Romą. 1600 m. su Vilniaus vyskupu B. Vainiumi vizitavo Vilniaus bažnyčias. Polemizavo su evangelikais reformatais, ypač su A. Volanu. Parašė katalikybę ginančių ir kiti religinės tematikos raštų. Beveik visos šios knygos buvo išleistos Vilniuje.
Kauno manifestacija
thumb|right|250px|Aleksoto tiltas XIX a. [[Napoleonas Orda|Napoleono Ordos piešinyje]] Kauno manifestacija – 1861 m. rugpjūčio 12 d. įvykusi manifestacija Kaune skirta paminėti Krėvos unijos metines.
Istorija
1861 m. rugpjūčio 12 d. iš kairiojo Nemuno kranto tuo metu priklausiusio Lenkijos Kongreso karalystės Suvalkų gubernijai, kuri simbolizavo Lenkiją, ėjo demonstrantų minia į Kauną, tuo metu priklausiusį Rusijos imperijos Kauno gubernijai, o iš Kauno kita procesija ėjo jos pasitikti. Abi procesijos, skambant bažnyčių varpams, susitiko ant Aleksoto tilto ir giedojo religines bei patriotines giesmes. Kadangi manifestacijoje dalyvavo ir nemažai kunigų, tai Vilniaus generalgubernatorius V. Nazimovas dėl įvykių apkaltino Žemaičių vyskupą Motiejų Valančių. Tad pastarajam neliko nieko kito, kaip, norint išvengti kunigų represijų, paskelbti, jog manifestantams nereikia naudotis bažnytinėmis vėliavomis, altorėliais ir kt. Be to, vyskupas prašė bausmių skyrimą kunigams „maištininkams“ palikti Bažnyčios vyresnybei.
Skydas ir kalavijas
Skydas ir kalavijas – TSRS gamybos 4 serijų meninis filmas apie Antrąjį pasaulinį karą, režisieriaus Vladimiro Basovo pastatytas 1968 m. pagal to paties pavadinimo Vadimo Koževnikovo romaną. thumb|right|100px|Filmo pavadinimas primena TSRS valstybės saugumo organų emblemą su skydu ir kalaviju