cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Augsburgo lietuviai
Istorija
1948 m. prasidėjus masinei emigracijai, daugiausia į JAV, Haunšteteno stovykla likviduota, gyventojai perkelti į Hochfeldo stovyklą. 1951 m. gruodžio mėn. uždaryta ir ši; kelios dešimtys likusių lietuvių apgyvendinta Augsburgo priemiestyje Krygshaberyje. Kita tiek lietuvių gyveno pačiame Augsburge. Uždarius stovyklas dar keletą dešimtmečių Augsburge veikė Vokietijos lietuvių bendruomenės apylinkė. 1945 m. šalia kelių į Hochfeldą ir į Haunšteteną sankryžos lietuviai pagal architekto J. Muloko projektą pastatė ąžuolinį kryžių su įrašais lietuvių, vokiečių, anglų, prancūzų ir lotynų kalbomis (1984 m. buvo restauruotas ir pašventintas vysk. A. Deksnio).
Žymesni lietuviai
Augsburgo kapinėse palaidota lietuvių, tarp jų dramaturgas Keturakis, generolas leitenantas Klemensas Popeliučka.
Augsburgo jėzuitų kolegijoje studijavo Albertas Vladislovas Radvila.
Augsburge gimė: Aleksandras Gedmintas.
Aorsai
Aorsai (dar vadinti Adorsi) – didžiausia senovės iranėnų gentis iš sarmatų grupės. Nuo V a. p. m. e. aorsai buvo susiję su saka-masagetais pagal kalbą ir kilmę. Šimtmečius jie gyveno dabartinio Kazachstano teritorijoje prieš migruojant į vakarus. Ten sudarė aljansą su romėnais, kad nugalėtų saracėnus ir jų sąjungininkus iš Bosforo karalystės 40–45 m. Galiausiai aorsai apie III a. buvo absorbuoti alanų.
Pagal Straboną, nuo mūsų eros pradžios aorsai buvo skirstomi į aukštutinius ir žemutinius. Viršutiniai aorsai gyveno tarp Volgos ir Dono, Šiaurės Kaspijos ir Pietų Uralo, buvo turtingesni ir gausesni. Žemutiniai arčiau Kaukazo. Vėliau dominuojančią padėtį aorsų kraštuose užėmė kita sarmatų gentis, tikriausiai gimininga jiems – alanai, kurie pagal Amianą Marceliną po truputį užvaldė kaimynines tautas ir perdavė savo vardą.
Juodųjų serbentų sėklų aliejus
thumb|right|280px|Juodojo serbento uogos Juodųjų serbentų sėklų aliejus – aliejus, gaunamas iš juodųjų serbentų sėklų. Pasižymi nepakeičiamų riebalų rūgščių gausa (apie 18 % aliejaus sudaro omega-3 ir apie 14 % omega-6 rūgštys), yra geras tokoferolio (vitamino E) šaltinis (100 g – 171 mg), turi antiuždegiminių, auglių riziką mažinančių, antivėžinių savybių.
Serbentų aliejus naudojamas kosmetikos pramonėje ir kaip maisto papildas. Sėklos aliejaus spaudimui dažniausiai gaunamos išspaudus iš uogų sultis; patys juodieji serbentai išskirtinai tik dėl aliejaus gamybos neauginami.
Prienų piliakalnis (Švenčionys)
Prienų piliakalnis su gyvenviete, Veršupka – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 3423; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1146; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1101KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24137) Švenčionių rajono savivaldybės teritorijoje, į pietus nuo Prienų, Magūnų seniūnija. Pasiekiamas keliu Pabradė – Prienai, Prienuose nuo buvusių fermų pavažiavus lauko keliuku 350 m į pietvakarius ir 150 m į šiaurės rytus, laukais paėjus 300 m į pietvakarius link Neries, kuria eina Lietuvos – Baltarusijos siena – yra ties Neries posūkiu į pietus.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Neries dešiniojo kranto aukštumos kyšulyje, ties santaka su bevardžiu upeliu. Aikštelė keturkampė, pailga rytų – vakarų kryptimi, 48x10 m dydžio. Rytiniame aikštelės krašte supiltas 3 m aukščio, 14 m pločio pylimas, kurio išorinis 6 m aukščio šlaitas leidžiasi į 9 m pločio, 1,5 m gylio griovį. Už griovio supiltas antras 2 m aukščio, 10 m pločio pylimas, už kurio iškastas antras 10 m pločio, 1,5 m gylio griovys. Šlaitai statūs, 15 m aukščio.
Šiaurinę piliakalnio dalį nuplovė upelis. Piliakalnis apaugęs lapuočiais, aikštelė – avietėmis.
Į rytus, šiaurės rytus ir vakarus nuo piliakalnio, 0,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta brūkšniuotos ir grublėtos keramikos.
Tyrimai
1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas, 1979 m. ir 1987 m. – Mokslinė metodinė taryba. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 21000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 633000 m². Išmatavimai: penkiakampio formos, 220 m ilgio šiaurės – pietų kryptimi ir iki 140 m pločio.
Kalmar FF
Kalmaro FF – Švedijos futbolo klubas iš Kalmaro.
Istorija
1910 metais klubas įkurtas kaip IF Göta. 1912 m. pakeistas pavadinimas ir tapo Gothia.
1918 m. Gothia susijungė su kitu klubu Kamraterna, tokiu būdu susidarė Kalmar Idrottssällskap klubas.
1927 m. gavo dabartinį pavadinimą (Kalmar Fotbollförening) arba paprasčiau - Kalmar FF.
2008 metų sezone pirmą (ir vienintelį) kartą klubo istorijoje tapo Švedijos čempionais.
Spalvinė gama
Raudona ir balta spalvos.
Sezonai
GE; grupių etapas.
Žaidėjai
Atnaujinta: 2021 m. rugsėjo 2 d.
RKL 2017–2018 m. sezonas
B divizionas
Šaltinis:
Finalai
Šaltinis:
Atkrintamosios varžybos (B divizionas)
Šaltinis:
Gazeta Wyborcza
Gazeta Wyborcza – Lenkijos dienraštis. Vienas svarbiausių viešosios nuomonės apologetų. Valdo koncernas Agora S.A.
Vietiniai leidiniai (priedai)
Nuo 1995 kovo yra interneto portalas.
Generalinis prokuroras
thumb|200px|right|LR generalinis prokuroras vadovauja [[Lietuvos Respublikos generalinė prokuratūra|LR generalinei prokuratūrai]] Generalinis prokuroras ( - pagrindinis,, nuo - globoti, rūpintis, ginti;  - už, dėl + cura - rūpestis; kai kuriose užsienio valstybėse - vad. generalinis advokatas) - generalinės prokuratūros vadovas, aukščiausiasis teisę kontroliuoti ikiteisminį tyrimą turintis pareigūnas, prokuroras. Generalinį prokurorą skiria valstybės vadovas (Prezidentas) arba Parlamentas. Generalinis prokuroras už prokuratūros veiklą atsiskaito atitinkamai Prezidentui ir (arba) parlamentui (Lietuvoje - Respublikos Prezidentui ir Lietuvos Respublikos Seimui). Generalinis prokuroras reprezentuoja visą prokuratūros sistemą. Kartais vad. „generalinis advokatas“, „valstybės advokatas“ (ir pan.), kadangi aukščiausiu lygmeniu turi teisę teisiškai atstovauti valstybės interesams ir ginti juos teisinėmis priemonėmis.
Lietuvos Respublikos generalinis prokuroras
Generalinio prokuroro statusą Lietuvoje reguliuoja LR prokuratūros įstatymas, LR baudžiamojo proceso kodeksas, kiti įstatymai ir aktai. Lietuvoje generalinis prokuroras steigia, reorganizuoja ir likviduoja teritorines prokuratūras, nustato jų statusą, struktūrą, kompetenciją ir veiklos teritorijas, atsižvelgdamas į įstatymų nustatytas apygardų ir apylinkių teismų veiklos teritorijas. Lietuvos generalinis prokuroras Evaldas Pašilis.
Nė vienas generalinis prokuroras Lietuvoje nėra pabaigęs savo kadencijos. Iki 2010 m. kadencija buvo 7 metai, dabar - 5 metai. Pirmi trys prokuratūrų vadovai darbo neteko pakeitus įstatymus, keičiančius prokurorų keitimo tvarką - pagal ją išsyk buvo paskirti kiti prokurorai. Kiti du atsistatydino savo noru, sulaukę griežtos valstybės vadovų kritikos.
1976 m. vasaros olimpinės žaidynės
'''1976 m. vasaros olimpinės žaidynės (taip pat vadinamos XXI Olimpinėmis žaidynėmis''') vyko 1976 m. liepos 17 – rugpjūčio 1 dienomis Kanadoje, Monrealio mieste. Tai buvo vienintelis kartas, kai vasaros olimpinės žaidynės buvo surengtos Kanadoje.
Miestų pasirinkimas
Monrealio kandidatūra laimėjo teisę rengti vasaros olimpiadą nugalėjusi Maskvą ir Los Andželą.
Žaidynių boikotavimas
28 šalys boikotavo 1976 m. vasaros olimpines žaidynes. . Boikoto priežastis buvo TOK atsisakymas neleisti Naujai Zelandijai dalyvauti olimpiadoje. Ažiotažas kilo dėl šalies regbio komandos gastrolių tais pačiais metais Pietų Afrikos Respublikoje. PAR buvo uždrausta dalyvauti olimpinėse žaidynėse nuo 1964 m. dėl vykdomos apartheido politikos. Žaidynes boikotavo šios Afrikos ir Artimųjų Rytų šalys:
Zairas žaidynėse nedalyvavo dėl finansinių sunkumų.
Abejos Kinijos Respublika ir Kinijos Liaudies Respublika boikotavo žaidynes dėl vienos kitos teisėtumo dalyvauti olimpiadoje. 1976 m. lapkritį TOK pripažino Kinijos Liaudies Respubliką kaip vienintelę teisėta atstovę. 1979 m. tarptautinis olimpinis komitetas atkūrė Kinijos Respublikos olimpinį komitetą, kurį pervadino Kinų Taipėjumi. Pastaroji dėl to boikotavo 1980 m. vasaros olimpines žaidynes.
Literatūra
Mindaugas Barysas. Penki žiedai virš Monrealio. – Vilnius: Mintis, 1978. – 154 p.
Maltos futbolo varžybos 1966–1967 m.
Maltos futbolo varžybos 1966–1967 m.
Dalius Vaiciukevičius
Dalius Vaiciukevičius (g. 1981 m. birželio 1 d. Elektrėnuose) – ledo ritulininkas.
Biografija
Gimė 1981 m. birželio 1 d. Elektrėnuose. 2002 m. ir 2004 m. Pasaulio II diviziono čempionato aukso medalio laimėtojas.
Guvahatis
Istorija
Miestas čia gyvavo nuo senovės, minimas indų mitologijoje. Senovėje buvo žinomas kaip Pragdžjotišpuras bei Durdžaja  ir buvo Kamarupa karalystės sostine. Iki IX–XI a. tai buvo didelis ir strategiškai svarbus miestas. Viduramžiais miestas buvo sugriautas, vėliau atkurtas ir priklausė Ahomo karalystei. Miestą daug kartų nesėkmingai bandė užimti Mogolai.
thumb|left|500px|Guvahačio panorama
Jonas Rimša (1903)
Jonas Rimša (g. 1903 m. birželio 12 d. – m. 1978 m. gegužės 13 d.) – lietuvių dailininkas, didžiąją dalį gyvenimo praleidęs Pietų Amerikoje ir kūręs paveikslus indėnų, taitiečių gyvenimo tematika.
Biografija
Gimė Svėdasuose, 1914 m. su šeima išvyko į Charkovą, kur lankė meno mokyklą ir gimnaziją. 1920–1925 m. Rimša gyveno Kaune, bet vėliau išvyko į Paryžių, iš ten – į Braziliją. Ten jis dirbo įvairius darbus (Mato Grose, San Paule), o laisvalaikiu piešė. 1929 m. persikėlė į Argentiną, 1931–1934 m. studijavo tapybą Buenos Airių dailės akademijoje, bet jos nebaigė.
1936 m., susidomėjęs senųjų indėnų kultūrų civilizacija, išvyko į Boliviją, kur tyrinėjo aimarų istoriją, kultūrą. Gyveno tai Argentinoje, tai Bolivijoje, tačiau būtent pastarojoje šalyje Jonas Rimša susilaukė didžiausio pripažinimo. 1943 m. Sukrėje jis įkūrė meno mokyklą ir jai vadovavo, tačiau dėl finansų stygiaus 1944 m. ją paliko ir įkūrė privačią meno mokyklą La Pase (veikė iki 1950 m.). Rimšos kūryba Bolivijoje buvo labai vertinama, paskelbta nacionaline vertybe, jis 1948 m. sukūrė kompoziciją „La Paso įkūrimas“, kuri tebėra išlikusi La Paso rotušėje. Rimšai buvo įteiktas „Andų Kondoro ordinas“ (El Condor de los Andes) bei suteikta Bolivijos garbės pilietybė.
1950–1965 m. gyveno daugiausia Argentinoje, tačiau keliavo po Čilę, Peru. 1965 m. persikėlė į Santa Moniką (JAV), kur daugiausia ir gyveno iki pat mirties. 1966 m. lankėsi Taityje, kur sėmėsi idėjų kūrybai.
Kūryba
Pirmoji J. Rimšos personalinė paroda buvo surengta Buenos Airėse 1935 m. Vėliau dailininko darbai 1937, 1950 ir 1975 m. buvo eksponuojami La Pase (Bolivija), 1951 m. – San Paule ir Rio de Žaneire (Brazilija), 1954 m. – Čilėje ir Peru, 1964 m. – vėl Buenos Airėse, 1965 m. – Klivlende (JAV) ir 1966 ir 1974 m. – Čikagoje (JAV). Jo kūrinių parodos surengtos Lietuvoje – pirmieji darbai eksponuoti Kaune 1938 m., vėliau Vilniuje 1977, 1999 ir 2010 m.
Sojų aliejus
250px|miniatiūra|dešinėje|Aliejai virtuvėje: kairysis butelis – sojų aliejus, vidurinis – [[rapsų aliejus|rapsų, dešinysis – alyvuogių.]] Sojų aliejus  – aliejus, išgaunamas iš sojos (Glycine max) sėklų (sojos pupelių). Tai vienas plačiausiai paplitusių maisto gamyboje naudojamų aliejų.
Panaudojimas
Rafinuotas sojų aliejus naudojamas maistui. Daug jo sunaudojama margarino gamybai ir kitoje maisto (duonos, majonezo, nepieninės grietinėlės kavai, užkandžių) pramonėje. Tinka kepimui, nes turi aukštą smilkimo temperatūrą.
Jis yra džiūstantysis aliejus, tad naudojamas kaip pagrindinė medžiaga sojinių spaudos dažų ir aliejinių dažų gamyboje.
Gamyba
Gaminant sojų aliejų sojų pupelės trupinamos, kondicionuojamos (laikomos taip, kad jų drėgnis būtų tinkamas tolesniam perdirbimui), kaitinamos 60-88 ºC temperatūroje, suspaudžiamos į dribsnius ir ekstrahuojamos tirpikliu heksanu. Tada aliejus yra rafinuojamas. Ruošiant įvairiems panaudojimo variantams gali būti dedami reikalingi priedai. Dalis sojų aliejaus būna hidrinama.
Sojų aliejus, tiek skystas, tiek dalinai hidrintas, paprastai parduodamas kaip augalinis aliejus. Plačiai naudojamas kaip ingredientas daugelio maisto produktų gamyboje. Didžioji dalis sojų išspaudų sunaudojami kaip gyvulių pašarai.
2002–2003 m. pasaulyje buvo pagaminta 30,6 milijonai tonų sojų aliejaus. Tai pusė pagaminto maistinio aliejaus ir trečdalis visų pagamintų riebalų, įskaitant gyvūninius riebalus.
Iš sėklų kartu su sojų aliejumi išgaunamas ir lecitinas, kuris atskirtas naudojamas konditerijos ir farmacijos pramonėje.
Sudėtis
Didelis kiekis lengvai oksiduojamos linoleno rūgšties yra nepageidaujamas kai kuriose panaudojimo srityse, pvz., kepimo aliejuose. Trys kompanijos (Monsanto Company, DuPont/Bunge ir Asoyia) 2004 m. įvedė mažai linoleno rūgšties turinčias transgenines Roundup Ready tipo sojų veisles. Anksčiau linoleno rūgšties nesotumo atsikratydavo hidrindami, tačiau taip būdavo gaunami nenatūralios trans konfigūracijos riebalų rūgštys (gamtoje riebalų rūgštys būna cis konfigūracijos).
Savybės
Sojų aliejaus savybės :
Dzikiai
Dzikiai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Choroščiaus valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurę nuo Choroščo ir apie 13 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Per kaimą teka Supraslio upė. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Tikehau
thumb|right|240px|Tikehau sala Tuamotu salyne Tikehau – koralinis atolas Prancūzijos Polinezijoje, Tuamotu salyno vakariniame pakraštyje, 300 km į šiaurės rytus nuo Taičio, 10 km į vakarus nuo Rangiroa. Įeina į Rangiroa komuną. Sausumos plotas – 20 km². 560 gyventojų (2017 m.). Gyventojų tankumas – 28 žm./km². Svarbiausia gyvenvietė – Tuherahera (pietuose).
Tikehau atolo žiedas apskritimo formos. Šiaurės rytuose yra didžiausia atolo salelė – Temaruopapahia. Vakarinėje ir pietrytinėje pusėje salelės labai mažos. Aukštis iki 8 m. Lagūna labai didelė, 400 km² ploto. Vakaruose yra laivybinis Tuhelava sąsiauris, kuriuo laivai pasiekia lagūnos pietuose esantį Tuheraheros uostą. Lagūnoje yra rajų, barakudų, tunų, pilkųjų ryklių. Mažytėse lagūnos salelėse yra paukščių kolonijos. Svarbiausios ūkio šakos: kopros rinkimas, žvejyba, turizmas. Yra aerodromas.
Tikehau salą 1816 m. atrado rusų jūrininkas Otas fon Kocebas ir pavadino Kruzenšteino vardu. thumb
Ansas Lymantas
Ansas Lymantas (1921 m. rugsėjo 26 d. Jonušuose, Dovilų valsčius – 2002 m. liepos 22 d. Monrealyje, Kanada) – Mažosios Lietuvos visuomenės veikėjas, lietuvių spaudos darbuotojas, žurnalistas, dailininkas.
Biografija
Klaipėdoje pas Adomą Braką mokėsi grafikos ir dailės. 1939 m. suredagavo ir parengė spaudai paskutinius laikraščio „Lietuvos keleivis“ numerius. Po 1939 m. kovo mėn. Klaipėdos krašto aneksijos nepriėmęs Vokietijos pilietybės turėjo iš Klaipėdos išvykti.
1942 m. baigęs Berlyno poligrafijos institutą (grafikos meną) dirbo kino filmų bendrovėje „Universum-Film Aktiengesellchaft“. Po 1945 m. gyveno karo pabėgėlių stovyklose Flensburge, Liubeke, Kelne, Hanoveryje; dalyvavo lietuvių veikloje. 1950–1951 m. redagavo atkurtą laikraštį „Keleivis“, rašė ir į kitus leidinius. 1951 m. kovo mėn. apsigyveno Monrealyje. Nuo 1960 m. dirbo aviacijos bendrovėje „Canadian Airlines“.
Mažosios Lietuvos bičiulių draugijos veikėjas, 1955–1957 m. redagavo ir leido jos informacinį biuletenį „Bičiulis“, 1960-1971 m. ir 1982–1988 m. – laikraštį „Lietuvos pajūris“. Mažosios Lietuvos rezistencinio sąjūdžio, įkurto 1953 m., pirmasis pirmininkas, 1985–1992 m. Mažosios Lietuvos fondo valdybos pirmininkas. Daug rašė išeivijos spaudoje. Savaitraštyje „Nepriklausoma Lietuva“ rengė skyrelį „Mažoji ir Didžioji – viena Lietuva“. Iliustravo ir suredagavo Broniaus Krikštopaičio knygą „Jūrų keliais“ (1979 m.), kai kuriuos Mažosios Lietuvos fondo leidinius. 2002 m. jo sukauptas archyvas perduotas saugoti Klaipėdos universiteto bibliotekai.
Pavietava
Pavietava (seniau Tvirbutiškė) – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, į šiaurę nuo Seredžiaus. Šiaurėje yra Pavietava Juodaičių seniūnijoje. Per kaimą teka du kairieji Gausantės intakai – Upsala ir Juodpjaunis.
Gulioniškė
Gulioniškė – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, kiek į rytus nuo Višakio Rūdos. Pro kaimą teka Judrės upelis.
Kariniai objektai
Į rytus ir pietryčius nuo kaimo plyti Kazlų Rūdos miškai, kur sovietų okupacijos metais buvo pastatyti itin įslaptinti TSRS kariniai objektai – vieni svarbiausių „Kauno placdarmo“ objektų: aerodromas, pušų apsuptyje išlikusi sovietinių generolų vila (buvo įrengta erdvi valgykla, biliardinė, pirtis, nedidelis baseinas). 800 m nuo vilos buvo sunkiai aptinkama požeminė vadavietė (dar vadinama Brežnevo bunkeriu – iš viso 1000 m² ploto): ant paprastos kalvelės buvo daržinę primenančios kareivinės, o iš jų siauri ilgi laipteliai veda į požemį, kur temperatūra lygi žiemą ir vasarą. Bunkeryje, glūdinčiame 10 m po žeme, buvo įrengtos visos komunikacijos, veikė autonominiai elektros generatoriai, ventiliacijos sistemos ir palydovinis ryšys, karių (daugiausia – ryšininkų ir šifruotojų) gyvenamosios patalpos, valgykla. Bunkeryje buvo patalpa su bėgiais, iš kur į lauką būdavo išstumiama galinga ryšio antena, per kurią buvo galimas tiesioginis ryšys su Maskva.
Akolis (reikšmės)
Akolis reiškia:
Euro 2008/Atkrintamosios varžybos
2008 m. Europos futbolo čempionato atkrintamojo etapo varžybos.
Aga (reikšmės)
Žodis aga reiškia:
Taip pat santrumpas AGA:
Majaguesas
Majaguesas – miestas ir savivaldybė vakarų Puerto Rike, Karibų jūros pakrantėje. 98,4 tūkst. gyventojų (2000 m.). Tekstilės, maisto (romo gamybos) pramonė. Prekybinis centras.
Majagueso savivaldybei priklauso ir 3 negyvenamos salos: Mona, Monitas ir Desečeo.
Istorija
Majaguesas įkurtas ispanų 1760 m. ir pavadintas Nuestra Señora de la Candelaria de Mayagüez, o po trejų metų gavo savivaldos teisę. Į Majaguesą atvyko daugiausia imigrantai iš Kanarų salų.
Stračiūnai
Stračiūnai – kaimas Druskininkų savivaldybėje, 9 km į šiaurės rytus nuo Leipalingio. Yra biblioteka, Šaulėnų paštas (LT-67023), 1863 m. sukilimo dalyvių kapinės. Balinių vėžlių draustinis.
Gyventojai
thumb|left|250px|[[1863 m. sukilimas|1863 m. sukilėlių kapinės]] thumb|left|250px|Kaimo kryžius
Dauginčių piliakalnis
Dauginčių piliakalnis, vadinamas Pilimi, Pilale (kultūros vertybė: unikalus kodas -, senas registro kodas - A1711, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR500) – piliakalnis rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Dauginčiuose (Kartenos sen.), Minijos kairiajame krante.
Pasiekiamas nuo magistralinio kelio. Dauginčių kryžkelėje pasukus iš plento šiaurės kryptimi į gyvenvietę ir Vyšnių gatve pavažiavus 1,1 km, sukama į kairėje pusėje esančią Kalno gatvę, kuria važiuojama 500 m vakarų kryptimi. Už abipus gatvės stūksančių ūkinių pastatų pasukama į dešinę ir toliau važiuojama 1 km šiaurės rytų kryptimi. Piliakalnis stūkso kairėje kelio pusėje, nusileidus į slėnį.
left|400px|Piliakalnis 1986 m.
Piliakalnis
Įrengtas Minijos kairiajame krante, aukštumos kampe, įsiterpiančiame į santaką su Slinkupiu. Šlaitai statūs, iki 20 m aukščio, šiaurėje ir šiaurės rytuose leidžiasi į platų santakos slėnį, o pietryčiuose – šio slėnio raguvą. Vakarų ir pietvakarių pusėje piliakalnis susisiekia su aukštuma.
Aikštelė beveik keturkampė, orientuota pagal pasaulio šalių kryptis, 45 x 45 m dydžio. Pagal vakarinį jos kraštą nuo aukštumos pusės išlikęs apsauginio griovio įlinkis ir suplokštėjęs apie 45 m ilgio, 0,3–0,5 m aukščio ir 13 m pločio gynybinis pylimas.
Piliakalnis smarkiai apardytas gamtinės erozijos ir arimo. Gynybinis griovys užslinkęs ir užpiltas, o pylimas nuskleistas ilgai ariant. Teritorija užsodinta spygliuočių mišku, apaugusi lapuočiais medžiais ir krūmais. Rytinio šlaito papėdėje matosi bulviarūsių duobės.
Rytinėje papėdėje stovi stilizuotų pilies kuorų pavidalo anotacinis ženklas su užrašu: „DAUGINČIŲ PILIAKALNIS“ (autorius – Arvydas Klovas, pastatė – Salantų regioninio parko direkcija, 2003 m.).
Teritorijos plotas – 2,5087 ha.
800 m į šiaurę yra Sauserių piliakalnis, 500 m į šiaurės rytus – Dauginčių II piliakalnis.
Istorija
Piliakalnis detaliau netyrinėtas, todėl apie jo įrengimą, tikslesnį datavimą ir istorinę raidą duomenų nėra. Preliminariai datuojamas I tūkstantmečiu. Ant jo stovėjo medinė kuršių ar jų protėvių pilis.
Vietos gyventojai piliakalnį vadina Pilale, rečiau – Pilimi.
1972 m. paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu (AR500), 2003 m. įrašytas į Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą (A1711), 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.
Tyrimai
1966 m. žvalgė Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas (tyrimų vadovas Adolfas Tautavičius), 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas), 2009 m. – Romas Jarockis.
1966 m. piliakalnio aikštelėje aptikta kultūrinio sluoksnio pėdsakų.
Dzikie Kolonija
Dzikie Kolonija  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Choroščiaus valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurę nuo Choroščo ir apie 14 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Sezamų aliejus
thumb|right|210px|Sezamų aliejus
Vilniaus universiteto Chemijos ir geomokslų fakultetas
Vilniaus universiteto Chemijos ir geomokslų fakultetas – vienas Vilniaus universiteto kamieninių akademinių padalinių (fakultetų), kuriame ruošiami chemijos, biochemijos, geografijos, geologijos, meteorologijos specialistai.
Sezamų aliejus
Sezamų aliejus – aliejus, gaunamas iš indinio sezamo sėklų. Manoma, kad tai vienas iš seniausių žmonių naudojamų augalinių aliejų. Populiarus įvairių šalių virtuvėse, ypač Pietų ir Pietryčių Azijoje. Naudojamas kepimui, salotoms, padažams, paruoštiems valgiams pagardinti. Turi stiprų unikalų aromatą ir skonį; būna nuo šviesiai gelsvos iki gintarinės spalvos.
Vilniaus universiteto Chemijos ir geomokslų fakultetas
Istorija
Chemija Vilniaus universitete pradėta dėstyti praėjus dviem šimtmečiams nuo jo įkūrimo. Tuometinėje Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Vyriausioje mokykloje buvo nuspręsta patobulinti rengiamų medikų lygį ir 1784 m. įkurta chemijos katedra, kuriai vadovauti tuometinis rektorius Martynas Počobutas pakvietė Turino karališkosios akademijos narį, filosofijos ir medicinos daktarą Juozapą Sartorijų, dirbusį Vilniuje iki 1793 m.
Sezamų aliejus
14 % sezamų aliejaus sudaro sočiosios riebalų rūgštys, 40 % – mononesočiosios, 42 % – polinesočiosios. Turi vitaminų E, K.
Vilniaus universiteto Chemijos ir geomokslų fakultetas
Istorija
Vėliau chemijos katedrai vadovavo:
Sezamų aliejus
Didžiausi sezamų aliejaus gamintojai yra Mianmaras, Kinija, Indija, Sudanas ir Japonija.
Vilniaus universiteto Chemijos ir geomokslų fakultetas
Istorija
1919 m. Vilniaus universitetas buvo atkurtas Stepono Batoro universiteto vardu ir jame buvo įkurtas Chemijos skyrius, kuriame iki 1922 m. įkurtos keturios katedros: neorganinės chemijos, organinės chemijos, fizikinės chemijos ir technikinės chemijos. Panašūs katedrų pavadinimai išliko iki šių dienų.
Vilniaus universiteto senato 2016 m. rugsėjo 20 d. nutarimu ir 2016 m. spalio 18 d. buvo sujungti Vilniaus universiteto Chemijos ir Gamtos mokslų fakultetai ir įsteigtas naujas – Chemijos ir geomokslų – fakultetas bei patvirtinti šio fakulteto nuostatai.
2016–2022 m. fakultetui vadovavo prof. dr. (HP) Aldona Beganskienė. Nuo 2022 m. gegužės mėn. fakultetui vadovauja prof. dr. (HP) Aivaras Kareiva – ilgametis anksčiau buvusio Vilniaus universiteto Chemijos fakulteto dekanas, Vilniaus universiteto Chemijos ir geomokslų instituto Chemijos instituto direktorius.
Struktūra
Chemijos ir geomokslų fakultetą sudaro du institutai:
Chemijos institutas
thumb|right|200px|Neorganinės chemijos laboratorija
Šiuo metu Vilniaus universiteto Chemijos ir geomokslų fakulteto Chemijos institutą sudaro:
Geomokslų institutas
miniatiūra|[[Vilniaus universiteto meteorologijos stotis|Vilniaus universiteto Meteorologijos stotis]] Šiuo metu Vilniaus universiteto Chemijos ir geomokslų fakulteto Geomokslų institutą sudaro:
Dėstytojai
thumb|right|200px|Prof. [[Kazys Daukšas|Kazio Daukšo auditorija]]
Neries krantinės parkas
Parko įrengimo darbai pradėti 1978 m., tačiau parko statusas teritorijai suteiktas tik 1997 m. vasario 17 d. Parkas užima 20,7 ha plotą, jame vyrauja lapuočių medžiai.
Paprastosios dvidantės
Paprastosios dvidantės (Diodon) – dvidančių pūsliažuvių (Diodontidae) šeimos žuvų gentis
Tauta
thumb|280px|Carinės Rusijos europinės dalies tautos Tauta – dvi susijusias reikšmes arba reikšmių grupes turinti sąvoka:
Kasdieninėje vartosenoje šios dvi reikšmės neretai griežtai neatskiriamos ar tapatinamos.
Pirmąja, etnoso, reikšme sąvoka tauta reiškia save suvokiančią, savivardį (etnonimą) turinčią, istoriškai susiformavusią žmonių bendriją. Šia reikšme vartojama sąvoka tauta reiškia etninę tautą. Griežčiau vartojant sąvokas, termino etnosas ar etninė tauta pakaitalas lietuvių kalba yra tautybė. Pavyzdžiui, lietuvių tautą, o tiksliau tautybę sudaro individai, priskiriantys save lietuvių kultūros žmonėms, laikantys šią kultūrą sava. Šie individai gyvena ne tik Lietuvos teritorijoje, bet ir kitų tautų kultūros erdvėje. Savo etninėje teritorijoje gyvenantys lietuviai sudaro ne tik etnokultūrinę bendriją, o ir teritorinį etnosocialinį organizmą.
Nacija arba moderni tauta yra tokia teritorinė etnosocialinė bendrija, kuri turi savo paties teritorinį suverenitetą ir administraciją. Kitaip tariant, šia reikšme vartojamas terminas tauta visada reiškia politinę tautą. Šia prasme galima kalbėti apie Lietuvos tautą. Nacija laikytinos ir tos teritorinės etnosocialinės bendrijos, kurios siekia turėti savo valstybę gyvenamoje arba etninėje teritorijoje, jeigu siekimą palaiko dauguma tos bendrijos narių.
Primordializmas ir konstruktyvizmas
Sociologijoje galime išskirti dvi pagrindines teorijų grupes, pagal tai kaip yra vertinamas tautos susikūrimo klausimas. Primordialistų teigimu tautą vienija jos istorinė praeitis ir šimtametės tradicijos, perduodamos iš kartos į kartą. Pagal tokį „kultūrinį“ apibrėžimą du žmonės priklauso tai pačiai tautai, jei ir tik jei abu turi bendrą kultūrą, o kultūra čia reiškia idėjų, ženklų ir asociacijų sistemą bei elgesio ir bendravimo būdus.
Pagal konstruktyvistinę versiją tautos yra socialiniai dariniai priklausantys nuo pačių žmonių, todėl tautos yra „kuriamos“. Pagal tokį „voliuntaristinį“ apibrėžimą du žmonės priklauso vienai tautai, jei ir tik jei jie abu pripažįsta, kad jie priklauso tai pačiai tautai. Tam tikra kategorija žmonių tampa tauta tik tuomet, kai tos kategorijos nariai tvirtai pripažįsta savitarpio teises ir įsipareigojimus bei priklausymą tai pačiai tautai. Tik tarpusavio pripažinimas sukuria tautą, o ne kokie nors kiti bendri bruožai, kokie jie bebūtų, kurie išskiria šią kategoriją iš kitų žmonių.
Komunistinis tautos apibrėžimas
XIX a. pb. – XX a. pr. Rusijos revoliucionieriai nagrinėjo ir tautinį klausimą. Sunkiausia buvo suformuluoti apibrėžimus kas yra tauta, nes jau tuo metu jie nebuvo pilnai aiškūs. Josifas Stalinas tautos apibrėžimą formulavo taip: "tauta yra istoriškai susiformavusi, stabili žmonių bendrija, besiremianti bendra kalba, teritorija, ekonominiu gyvenimu, ir psichologine sandara pasireiškiančia bendra kultūra". Tik tada, kai yra visos šios charakteristikos, Stalino teigimu, galime kalbėti apie tautos egzistavimą. Šis tautos apibrėžimas, besiremiantis objektyviais faktoriais, tebėra populiarus buvusios TSRS šalyse, ypač apibrėžiant, kas gali būti laikoma kaip atskira „tautybė“, o kas – ne.
Choroščius
Chòroščius – miestas Lenkijos šiaurės rytuose. Valsčiaus centras Per miestą teka Horodniankos upė. Miestas priklauso Balstogės aglomeracijai. Netoli nuo miesto yra įsikūręs Narevo nacionalinis parkas. Į miestą važinėja Balstogės miesto autobusai. Per miestą eina Via Baltica DW651 kelias.
Istorija
Tai yra viena iš seniausių gyvenviečių Palenkės regione. Pirmieji žmonės čia apsigyveno dar mezolito laikotarpiu. Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII–XIV a. iki 1513 m. priklausė LDK Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. 1459 m. įkurta Choroščo Šv. Jono Krikštytojo ir Šv. Stepono parapija. XV a. pabaigoje gyvenvietė atiteko bajorui Jonui Ivanui Chodkevičiui. 1507 m. Ldk Žygimantas Senasis suteikė gyvenvietei miesto teises. Tais pačiais metais buvo įkurta Choroščo Dievo Motinos parapija. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. XVI a. miestas pradėjo sparčiai augti. XVI a. mieste apsigyveno pirmieji žydai. XVI a. pabaigoje mieste buvo 200 namų ir 1200 gyventojų. 1654 m. trakų vaivada Mikalojus Steponas Pacas pakvietė į miestą dominikonų ordino vienuolius. XVII a. mieste siautė maro epidemijos, gaisrai ir kariniai konfliktai. 1683 m. sudegė didelis dalis miesto pastatų. 1709 m. mieste apsigyveno didysis karūnos etmonas Janas Klemensas Branickis, kuris mieste pasistatė rūmus bei finansavo bažnyčios ir cerkvės statybas. Pagal Branickių šeimos herbą sukurtas ir Choroščo miesto herbas. 1753-1756 m. pastatyta Choroščo Šv. Jono Krikštytojo ir Šv. Stepono bažnyčia. XVIII a. pabaigoje mieste buvo 15 bravorų. Po etmono mirties rūmai atiteko Izabelai Poniatovskai. XVIII a. buvo įkurtos Choroščo žydų kapinės. XVIII a. pabaigoje mieste gyveno 584 žmonės, iš kurių 156 žydai, taip pat buvo 122 namai ir 4 pagrindinės gatvės.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. 1807-1842 m. priklausė Rusijos imperijos, Balstogės sričiai, 1842–1914 m. Gardino gubernijai. 1840 m. pastatyta milo gamykla. 1886 m. mieste gyveno 1512 žmonės, iš kurių 765 buvo ne lenkų tautybės. Buvo 300 katalikų, 200 evangelikų ir 200 stačiatikių. 1878 m. pastatyta Choroščo Dievo Motinos cerkvė. XX a. pabaigoje buvo Balstogės apskrities miestelis.
Arumunai
Arumunai (Armãnji, Rromãnji) – Balkanų pusiasalyje gyvenanti etninė grupė, kalbanti arumunų kalba (labai artima rumunų kalbai). Populiacija nėra tiksliai nustatyta (dažnai priskaičiuojami rumunams arba kitoms vlachų etninėms grupėms), turėtų būti nuo 100 iki 250 tūkst. žmonių. Gyvena daugiausia šiaurinės Graikijos regionuose (Epyre, Makedonijoje, Tesalijoje), pietryčių Albanijoje, Makedonijoje, vietomis Serbijoje, Bulgarijoje. Rumunijoje taip pat gyvena nemažai arumunų kilmės žmonių, tačiau didelė dalis save laiko rumunais.
Arumunų kilmė nėra gerai žinoma. Plačiausiai paplitusi teorija, kad jie yra romanizuoti trakai ir ilyrai. Pasak vienų tyrinėtojų, arumunai iki VII a. gyveno greta rumunų, pasak kitų – jie yra pietų Balkanų autochtonai. Ilgainiui susidarė klajoklių piemenų etninės ir teritorinės grupės. XVIII–XIX a. didesnių tautų buvo priversti keltis į šiaurę, didelė dalis apsigyveno Rumunijoje. XIX a. pr. pradėjo formuotis tautinė savimonė, 1905 m. arumunai Osmanų imperijoje pripažinti atskira tauta.
Verčiasi gyvulininkyste, amatais ir smulkiąja prekyba.
Maltos futbolo varžybos 1967–1968 m.
Maltos futbolo varžybos 1967–1968 m.
Inesa Linaburgytė
Inesa Linaburgytė (g. 1966 m. balandžio 10 d. Klaipėdoje) – Lietuvos dainininkė (dramatinis sopranas).
Biografija
1992 m. baigė Lietuvos muzikos akademiją, V. Daunoro ir N. Mameniškienės mokinė. Nuo 1992 m. Lietuvos nacionalinio operos ir baleto teatro solistė. Dainavo su kameriniais ir simfoniniais orkestrais. Gastroliavo Rytų Europos teatruose, Ispanijoje, Japonijoje, JAV, Olandijoje, Taivane.
Sovetskojė (Koreliai)
Sovetskojė (,, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Slavsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Bolšakovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities kaimas. 1947–1963 m. Bolšakovo rajono, 1963–2008 m. Bolšakovo apylinkės kaimas.
Trasa Aintree
Trasa Aintree (pilnas pavadinimas Aintree Racecourse) – Formulės 1 trasa, kurioje vyko Didžiosios Britanijos Grand Prix.
Trasa pastatyta 1954 netoli Liverpulio. Dabar trasa naudojama žirgų lenktynėms, o Liverpulio automobilistų klubas rengia senų automobilių šventes.
Amerikos trumpaplaukė katė
thumb|260px|right|Amerikos trumpaplaukė katė Amerikos trumpaplaukė katė – trumpaplaukių kačių veislė. Labai populiari JAV. Europos trumpaplaukių kačių variantas.
Istorija
Nustatyta, jog iki XV a. Šiaurės Amerikoje kačių nebuvo. Manoma, jog pirmieji jas į žemyną atgabeno europiečiai. Jūreiviai kates gabendavosi tam, kad šios laisvuose gaudytų graužikus. Atplaukusios į Ameriką, katės įsikurdavo ūkiuose.
Ilgainiui katės paplito visame žemyne. Iš šių ištvermingų medžioklių ir atsirado Amerikos trumpaplaukių veislė. Šios katės nebuvo mišrintos su kitomis veislėmis.
Charakteris
Tai protingi gyvūnai, ilgai išsaugantys puikią sveikatą. Gerai sutaria su kitomis katėmis ir šunimis. Mėgsta žaisti, ilgai gyvena.
Fizinės savybės
Kūnas gana stambus, ilgis šiek tiek didesnis už aukštį. Krūtinė apvali, plati, pečiai masyvūs. Kojos vidutinio ilgumo, raumeningos. Kaulai stambūs, letenos didelės, apvalios, tvirtos. Uodega vidutinio ilgumo, prie pagrindo stora, galas bukas.
Galva apvalaina, žandai putnūs. Nosis poilgė, su nedideliu įlinkiu, snukutis kvadratinis. Ausys vidutinio didumo, toli viena nuo kitos. Tarp akių yra didelis tarpas.
Kailis žvilgus, tankus, trumpas. Žiemą daug storesnis nei vasarą.
Būdingos gamtinės spalvos: juoda, rausva, melsva, kreminė, raina, balta ir t. t. Akių spalvą lemia kailio spalva. Paprastai Amerikos trumpaplaukių akys būna vario spalvos arba žalios.
Stepinė kamanė
Stepinė kamanė (Bombus pomorum) – bičių (Apidae) šeimos vabzdžių kamanių genties rūšis, paplitusi Europoje iki Pietų Uralo, Vakarų Rusijoje, Turkijoje.
Biologija
Kamanės motinėlė 20–22 mm, darbininkė apie 14 mm, patinėlis 15 mm dydžio. Krūtinėlė padengta juodais ar juodai rusvais plaukeliais, neretai, ypač pas patinėlius, su geltonų, pilkų ar rausvų plaukelių priemaiša priekyje. 3–6 nugarėlės segmentai padengti oranžiniais (patinėlių) arba raudonais (patelių) plaukeliais.
Gyvena sausokose natūraliose ar smarkiai sulaukėjusiose kultūrinėse pievose, ypač esančiose kalvų šlaituose. Lanko įvairių augalų žiedus, bet dažniau nutupia ant ežeininių augalų: vaistinių godų, paprastųjų ežeinių bei raudonųjų dobilų. Intensyvios žemdirbystės vietose kamanėms gali pritrūkti maisto, dėl to šeimos nusilpsta, užaugina mažai palikuonių. Šeimas sudaro iki 50–70 individų. Įsirengia požeminius lizdus. Žiemoja tik apvaisintos patelės. Peržiemojusios jos pasirodo gana vėlai – gegužės antroje pusėje. Patinėliai užauga liepos pabaigoje ir kartu su darbininkėmis aptinkami iki rudens.
Populiacija Lietuvoje
1999 m. Lietuvos paštas išleido pašto ženklą, skirtą stepinei kamanei.
Pelutava
Pelutava – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Pernaravos. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka. Piečiau kaimo teka Liedas. Praeina kelias, atšaka Pernaravon.
Žlobinas (Palenkės vaivadija)
Žlobinas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Krasnapolio valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Plaučiai
Plaučiai  – kvėpavimo sistemos organas. Išsidėstę krūtinės ląstoje ir užima jos didesnę dalį. Vieną nuo kito plaučius skiria tarpuplautis. Plaučiai yra porinis organas. Dešinysis plautis yra didesnis už kairįjį, nes didžioji dalis širdies (maždaug 2/3) yra kairėje pusėje. Dešinysis plautis turi 3, o kairysis – 2 skiltis. Vaikų plaučiai yra šviesiai rausvos spalvos, o suaugusiųjų – tamsesni (rūkalių plaučiai yra juosvi).
Žlobinas (Palenkės vaivadija)
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Plaučiai
Bendrybės
Plaučiai, pulmones, yra krūtinės ląstoje. Žmogus turi du plaučius. Kiekvienas plautis, pulmo, užima keturis penktadalius pusės krūtinės ląstos. Nuo to priklauso ir plaučių forma bei apimtis. Tarp plaučių yra organų kompleksas, vadinamas tarpuplaučiu.
Paprastai plaučio forma lyginama su išilgai perpjautu konusu. Skiriama jo apatinė masyvioji dalis – plaučio pamatas, basis pulmonis, ir viršutinė nusmailėjusi dalis – plaučio viršūnė, apex pulmonis. Plautis turi tris paviršius. Šonkaulinis paviršius, facies costalis, – plaučio priekis, šonas ir užpakalis. Jame matyti šonkaulių vagos, sulci costales. Paviršius, atsisukęs į priešingos pusės plautį, vadinamas medialiniu paviršiumi, facies medialis. Jame skiriama užpakalinė, lygesnė stuburinė dalis, pars vertebralis, ir priekinė – nelygi, tarpuplautinė dalis, pars mediastinalis. Pastarosios medialiniame paviršiuje abiejuose plaučiuose yra nevienodo ryškumo širdinis įspaudas, impressio cardiaca. Dešinėje pusėje jis neryškus, o kairėje pusėje gilus įdubimas, skirtas širdžiai. Užpakalyje ir aukščiau širdinio įspaudo yra įdubimas, vadinamas plaučio vartais, hilus pulmonis. Iš plaučio vartų išeinantys arba pro juos į plautį įeinantys organai sudaro plaučio šaknį, radix pulmonis. Atsisukęs į diafragmą yra apatinis plaučio paviršius, facies diaphragmatica. Jis išgaubtas į viršų atitinkamai diafragmos kupolui.
Visus paviršius vieną nuo kito skiria kraštai. Priekinis kraštas, margo anterior, yra aštrus. Jis priekyje skiria šonkaulinį paviršių nuo medialinio. Kairiojo plaučio priekinio krašto apatinėje pusėje yra širdinė įlanka, incisura cardiaca pulmonis sinistri, atitinkanti širdinio įspaudo kontūrą. Kairiojo priekinio krašto apačioje širdinė įlanka baigiasi į medialinę pusę atkreiptu nedideliu iškyšuliu – liežuvėliu, lingua pulmonis sinistri.
Užpakalinis kraštas, margo posterior, yra bukas. Jis užpakalyje skiria šonkaulinį paviršių nuo medialinio. Jame matyti stuburo kaulų įspaudai, nes įkvėpus tas kraštas remiasi į stuburą.
Apatinis kraštas, margo inferior, yra labai aštrus. Jis skiria šonkaulinį paviršių nuo apatinio ir eina pusračiu iš priekio į šoną ir į užpakalį.
Kiekvienas plautis gilaus įstrižinio plyšio, fissura obliqua, dalijamas į viršutinę ir apatinę skiltis, lobus superior et lobus inferior. Dešiniojo plaučio priekyje yra dar horizontalusis plyšys, fissura horizontalis, kuris atskiria nedidelę riekės formos vidurinę plaučio skiltį, lobus medius. Taigi, dešinysis plautis yra sudarytas iš trijų skilčių ir gerokai masyvesnis už kairįjį, kurį sudaro tik dvi skiltys. Santykis tarp dešiniojo ir kairiojo plaučio talpos yra 11:10.
Vaikų plaučiai šviesiai rausvos spalvos. Tačiau jiems augant, plaučių spalva keičiasi, tamsėja. Tai priklauso nuo dulkių susikaupimo jungiamajame audinyje ir limfinėje sistemoje.
Plaučių audinys yra minkštas, plastiškas, stangrus ir elastingas. Mirusio žmogaus plaučiai pučiami lengvai išsiplečia, o išleidžiant orą, susitraukia.
Plaučių sandara
Plaučius sudaro bronchinis medis ir plaučių alveolės. Skiltiniai bronchai skyla į segmentinius bronchus, bronchi segmentales. Tai tokie bronchai, kurie šakojasi tam tikroje plaučio audinio zonoje – segmente. Plaučių segmentas, be autonominio bronchinio medžio, turi ir segmentinę arteriją, segmentinius nervus, kurie šakojasi tik jame. Segmentinės plaučių sandaros pažinimas labai svarbus plaučių chirurgijoje.
Dešiniajame plautyje pagal PAN skiriama 11 segmentų, o kairiajame – 10. Dešinysis viršutinis skiltinis bronchas skyla į 3 segmentinius bronchus. Tai viršutinis segmentinis bronchas, bronchus segmentalis apicalis, užpakalinis segmentinis bronchas, bronchus segmentalis posterior, ir priekinis segmentinis bronchas, bronchus segmentalis anterior. Jie šakojasi bendravardžiuose plaučių segmentuose: viršūniniame, segmentum apicale, užpakaliniame, segmentum posterius, ir priekiniame, segmentum anterius.
Dešinysis vidurinis skiltinis bronchas skyla į du segmentinius bronchus – lateralinį, bronchus segmentalis lateralis, ir medialinį, bronchus segmentalis medialis, kurie šakojasi bendravardžiuose segmentuose, segmentum laterale et segmentum mediale.
Dešinysis apatinis skiltinis bronchas skyla į 6 segmentinius bronchus. Du iš jų yra viršutinėje apatinės skilties dalyje, būtent viršūninis, bronchus segmentalis apicalis, ir paviršūninis, bronchus segmentalis subapicalis. Jie šakojasi bendravardžiuose segmentuose, segmentum apicale et segmentum subapicale. Kiti 4 yra apatinės skilties pamate. Tai medialinis pamatinis segmentinis bronchas, bronchus segmentalis basalis medialis, priekinis pamatinis segmentinis bronchas, bronchus segmentalis basalis anterior, lateralinis pamatinis segmentinis bronchas, bronchus segmentalis basalis posterior. Jie šakojasi bendravardžiuose plaučių segmentuose – segmentum basale mediale, segmentum basale anterius, segmentum basale laterale et segmentum basale posterius.
Kairysis viršutinis skiltinis bronchas skyla į 4 segmentinius bronchus: užpakalinį viršūninį segmentinį bronchą, bronchus segmentalis apicoposterior, priekinį segmentinį bronchą, bronchus segmentalis anterior, viršutinį liežuvinį bronchą, bronchus lingularis superior, ir apatinį liežuvinį bronchą, bronchus lingularis inferior. Jie šakojasi bendravardžiuose segmentuose – segmentum apicoposterius, segmentum anterius, segmentum lingulare superius et segmentum lingulare inferius.
Segmentiniai bronchai skyla į smulkesnes šakas, rami bronchiales segmentorum. Visi bronchai, pradedant segmentiniais, šakojasi dichotomiškai, t. y. vienas skyla į du. Bronchams šakojantis, mažėja jų spindis. Tokios bronchų šakos, kurios spindis yra apie 1 mm, sienoje paprastai nebėra kremzlinių griaučių. Vamzdeliai vadinami bronchiolėmis, bronchioli. Bronchiolių gleivinė neturi liaukų, tačiau, kaip ir kiti bronchai, išklota virpamuoju epiteliu. Išlieka ir raumeninis dangalas, sudarytas iš žiedinių raumeninių skaidulų.
Viena iš galinių bronchų šakų įeina į plaučio skiltelę, lobulus pulmonis, kuri yra maždaug taisyklingos piramidės formos. Pro tokios skiltelės viršūnę įėjęs skiltelinis bronchas, bronchus lobularis, skyla į galines bronchioles, bronchioli terminales. Paprastai iš vieno skiltelinio broncho atsišakoja 12 – 18 galinių bronchiolių. Kiekviena galinė bronchiolė skyla į dvi kvėpuojamąsias bronchioles, bronchioli respiratorii, o pastarosios skyla į du alveolinius latakėlius, ductuli alveolares, kurių kiekvienas pasibaigia alveoliniu maišeliu, sacculus alveolaris. Alveolinio maišelio pakraščiuose yra alveolės, alveoli pulmones. Vienos galinės bronchiolės sistema sudaro struktūrinį ir funkcinį plaučių vienetą – kekę, acinus. Vadinasi, plaučių skiltelę sudaro 12 – 18 kekių.
Pradedant alveoliniais latakėliais, gleivinės virpamąjį epitelį pakeičia plokščiasis epitelis, už kurio plaučių alveoles apraizgo plaučių arterijos kapiliarai. Šioje vietoje vyksta dujų apykaita tarp organizmo ir atmosferos oro. Abiejų plaučių alveolių yra maždaug 350 milijonų.
Plaučių gyslos ir nervai. Tarpuplautis
Plaučių kraujo apytaka sudėtingesnė negu kitų organų, nes į juos ateina tiek arterinis, tiek veninis kraujas. Arterinį kraują plaučiai gauna per bronchines šakas, rami bronchiales, kurios išeina iš aortos, užpakalinių tarpšonkaulinių arterijų ir paraktinės arterijos. Jos maitina bronchų sienas ir apie juos esantį plaučių audinį. Veninis kraujas nuteka į v. azygos, v. hemiazygos ir venae pulmonales.
Normalus sistolinis spaudimas plačių arterijose yra 15-25 mm Hg, o diastolinis – 5 – 10 mm Hg. Plaučiai per plautinį kamieną, truncus pulmonalis, gauna veninį kraują. Plautinis kamienas skyla į kairiąją ir dešiniąją plaučių arterijas, kurios toliau šakojasi taip kaip bronchai į skiltines ir segmentines šakas. Plaučių venų schema yra kitokia. Iš plaučių segmentų veninis kraujas nuteka ne intrasegmentinėmis, bet intersegmentinėmis venomis. Tarp plaučių arterijų smulkiausių šakų ir plaučių venų ištakų yra kapiliarų tinklas, kuris apraizgo plaučių alveolių sienas. Šia veninis kraujas atiduoda anglies dioksidą ir, prisijungęs deguonį, tampa arteriniu. Tas kapiliarų tinklas maitina ir plaučių audinį.
Plaučių nervai susiformuoja iš juntamųjų, parasimpatinių ir simpatinių skaidulų, kurios ateina su n. vagus ir n. sympathicus. Pastarųjų šakos ant kairiosios ir dešiniosios plaučių arterijų sienų sudaro bendravardžius nervinius rezginius, plexus pulmonalis dexter et sinister. Nerviniai rezginiai kartu su arterijomis įeina į plaučius ir juose išsišakoja.
Tarpuplautis, mediastinum, yra tarp abiejų plaučių. Jį iš šonų riboja tarpuplautinės krūtinplėvės lapai. Tarpuplaučio priekyje yra užpakalinis krūtinkaulio paviršius, o jo užpakalyje – krūtinės slankstelių kūnai. Iš apačios tarpuplautį riboja diafragma. Viršuje nėra ryškios ribos, tačiau sąlygine riba laikomas viršutinis įėjimas į krūtinės ląstą.
Tarpuplautis tarp plaučių eina įstrižai iš viršaus ir dešinės pusės į apačią ir į kairę. Tai priklauso nuo to, kad širdis ir širdiplėvė yra kairėje krūtinės ląstos pusėje.
Tarpuplautyje yra organų. Norint juos aprašyti, patogu jį suskirstyti į priekinį tarpuplautį, mediastinum anterius, ir užpakalinį tarpuplautį, mediastinum posterius. Riba tarp šių dalių yra menama. Ją sudaro plokštuma, išvesta per užpakalinį gerklės ir pagrindinių bronchų paviršių.
Priekiniame tarpuplautyje yra širdis, širdiplėvė, iš širdies išeinančių stambiųjų kraujagyslių pradžia, užkrūtis, limfmazgiai ir riebalinis ląstelynas.
Užpakaliniame tarpuplautyje yra stemplė, krūtinės aorta, krūtinės limfinis latakas, v. azygos ir v. hemiazygos, klajoklis nervas, ančių stambiųjų kraujagyslių pradžia, užkrūtis, limfmazgiai ir riebalinis ląstelynas.