cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Glen Cook
Kūryba
1984 m. buvo išleista knyga „Juodoji Gvardija“, kuri ir išgarsino rašytoją. Pradžioje, leidėjas knygą atmetė, nes pasigedo bent vieno teigiamo veikėjo. Viename iš konventų Kukui neoficialaus pokalbio metu pavyko įtikinti leidėją išleisti knygą, nepaisant to, kad ji skiriasi nuo tuo metu „įprastų“ maginės fantastikos knygų. Niūrus romanas, parašytas „tamsiosios maginės fantastikos“ stiliumi patiko skaitytojams. Rašytojas planavo parašyti tik tris ciklo knygas, tačiau spaudžiamas leidėjų ir skaitytojų seriją pratęsė. Ciklą užbaigti turėjo dešimta knyga „Kareiviai gyvena“ išleista 2000 m. Tačiau po šešerių metų duotame interviu Kukas prasitarė, kad planuoja parašyti dar dvi „Juodosios gvardijos kronikų“ knygas.
Antrasis ciklas, atnešęs pripažinimą rašytojui, tai maginės fantastikos romanų serija apie privatų detektyvą Garetą. Pirma serijos knyga „Saldžiabalsis sidabrinis bliuzas“ pasirodė 1987 m. Ciniškas ir kandus detektyvas patiko skaitytojams, ir ciklą šiuo metu sudaro 14 romanų. Paskutinė, Wicked Bronze Ambition, išleista 2013 m.
Naujausias Kuko pradėtas ciklas vadinasi „Instrumentalities of the Night“, kurio pirma knyga „Nakties pagalbininkai“ išleista 2005 m. Antrasis ir trečiasis ciklo romanai „Lord of the Silent Kingdom“ ir „Surrender to the Will of the Night“ pasirodė atitinkamai 2007 ir 2010 m., o 2014 m. – paskutinis ciklo romanas Working the Gods' Mischief .
Lietuviškai Gleno Kuko knygas leidžia leidykla „Eridanas“. Yra išleistos kelios knygos iš „Juodosios gvardijos“ ir „Gareto failų“ ciklų, bei romanas „Drakonas niekada nemiega“.
Juodoji gvardija
thumb|200px|Pirmasis „Juodosios gvardijos“ leidimas.
Atskiri romanai
thumb|200px|Lietuviškas „The Dragon Never Sleeps“ leidimas.
Gentile da Fabriano
right|thumb|300px| „Išminčių pagarbinimas“ (1423, [[Uficių galerija, Florencija)]]
Džentilė da Fabrianas (arba Fabrijanas, it. Gentile da Fabriano, tikr. Gentile di Niccolò di Giovanni di Massi, apie 1370 – 1427 m.) – italų protorenesanso, ankstyvojo renesanso dailininkas. Propagavo vėlyvąjį gotikinį stilių. Žymiausiu jo darbu įvardijamas Strocių (Strozzi) koplyčios altoriaus tapyba Švč. Trejybės (Santa Trinita) bažnyčioje Florencijoje „Išminčių pagarbinimas“ (dabar Uficių galerijoje).
Biografija
Džentilė da Fabrianas gimė, manoma, apie 1370 m. Fabriano miestelyje, nuo kurio gavo savo pravardę, Markės regione, tuo metu Popiežiaus valstybėje. Džentilės šeima, manoma, buvo gana pasiturinti. Tėvas Nikolas buvęs išsimokslinęs, matematikas ir astronomas, 1397 m. įstojęs į vienuolyną, kaip ir Džentilės brolis Liudovikas. Nieko nežinoma apie Džentilės jaunystę ir mokslus. Akivaizdu, kad jis buvo paveiktas Sienos gotikinės dailės mokyklos. Manoma, kad mokslus išėjo Veronos ir Milano miestuose.
Apie 1400–1410 m. datuojamas jo darbas prie gimtojo Fabriano esančiame vienuolyne Valle Romita (šiuo metu Breros pinakotekoje Milane). Manoma, kad Džentilė buvo pasiekęs aukštą padėtį tarp Italijos dailininkų, ką rodo plati jo darbų geografija ir darbuose dažnai naudojamas auksas. 1408 m. Džentilė buvo pirmą kartą dokumentuotas Venecijoje, kur ištapė altorių, o 1409 m. sulaukė užsakymo Dožų rūmuose (šie darbai neišlikę). Laikoma, kad Venecijoje jo mokiniu tapo Jakopas Belinis.
Apie 1411 m. Džentilė dirbo Folinjo mieste, kur sukūrė freskas Palazzo Trinci rūmuose (menkai išlikusios). Nuo 1414 m. dirbo Brešijos vienoje bažnyčių (šie darbai neišliko). 1419 m. popiežius Martynas V buvo jį išsikvietęs į Romą. 1420 m. dokumentuotas Sienoje. 1421 m. Džentilė dokumentuotas Florencijoje, kur gavo užsakymą Švč. Trejybės (Santa Trinita) bažnyčios Strocių koplyčioje. Iki 1423 m. koplyčiai Džentilė sukūrė garsiausią savo darbą, altorinę tapybą „Išminčių pagarbinimas“ (šiuo metu Uficių galerijoje, išskyrus vieną predelos fragmentą „Pristatymas šventykloje“, kuris yra Luvre)
1424 m. Džentilė vėl buvo Sienoje, o 1425 m. dirbo Orvjete, vietos katedroje. Iki 1425 m. dar atliko Florencijoje Quaratesi poliptiką vienoje bažnyčių (fragmentai išsklaidyti po muziejus). Paskutinius metus praleido dirbdamas ties freskomis Romos Šv. Jono katedroje Laterane Martyno V užsakymu. Šiuos darbus vėliau baigė Pizanelas. Džentilė da Fabrianas minimas miręs 1427 m. spalio 14 d. dokumentuose. Manoma, kad palaidotas vienoje Romos bažnyčių, tačiau jo kapas neišlikęs. Džentilė da Fabrianas paveikė Jakopo Belinio, Pizanelo ir Fra Andželiko kūrybą.
Biržų Aušros pagrindinė mokykla
Biržų „Aušros“ pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Biržuose, Vytauto g. 47, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190545880. Steigėjas Biržų rajono savivaldybės taryba.
Filialai:
Istorija
XIX a. grafai Tiškevičiai buvo įsteigę valsčiaus mokyklą. 1863 m. ją pakeitė rusiška liaudies, 1905 m. lietuviška pradinė mokykla. 1939 m. rugsėjo 1 d. naujame pastate darbą pradėjo „Aušros“ pradžios mokykla. 1941 m. areštuoti ir ištremti pradinės vedėjas Alfredas Šlikas, mokytojai A. Kuprienė, J. Mališauskas, E. Andrijauskienė ir kt.
1949/1950 mokslo metais mokykla reorganizuota į septynmetę, nuo 1951 m. rugsėjo 1 d. Biržų 2-oji vidurinė mokykla. 1953/1954 m. m. mokyklą baigė 56 pirmosios laidos moksleiviai. 1957 m. pastatytas trečiasis mokyklos aukštas, įrengtos naujos klasės. 1978 m. duris atvėrė priestatas su sporto sale, valgykla ir dirbtuvėmis. 1994 m. mokyklai grąžintas „Aušros“ vardas.
Nuo 1954 m. mokykla išleido apie 3100 auklėtinių, iš jų 118 gavo aukso ir sidabro medalius bei pagyrimus. 2020 m. prijungta Nemunėlio Radviliškio pagrindinė mokykla kaip skyrius.
Mokytojai
Pradinėje mokykloje dirbo rašytojas Kostas Snarskis-Žvaigždulis, satyrikė Rita Vinciūnienė, rašytojas Jonas Laucė ir kt.
GM G platforma
GM G platforma gali reikšti dvi visiškai skirtingas automobilines platformas, kurias gamino General Motors:
Gisenjis
Ruandos genocido metu Gisenji mieste veikė laikinoji vyriausybė.
Maldeniai (Anykščiai)
Maldeniai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 11 km į pietvakarius nuo Kavarsko.
Bendrovės valdyba
Bendrovės valdyba – neprivalomas kolegialus bendrovės valdymo organas.
Bendrovės valdybą skiria stebėtojų taryba, jei jos nėra, akcininkų susirinkimas. Jos įgaliojimai nustatyti bendrovės įstatuose.
Bendrovės valdyba tvirtina:
Taip pat bendrovės valdyba renka ir atšaukia bendrovės vadovą, nustato jo atlyginimą, tvirtina pareiginius nuostatus, skatina ir skiria nuobaudas. Į jos kompetenciją įeina nustatyti informaciją, kuri laikoma bendrovės komercine (gamybine) paslaptimi.
Valdyba priima:
Dniepro vidurupio kultūra
Dniepro vidurupio kultūra arba Vidurio Padnieprės kultūra – ankstyvojo bronzos amžiaus archeologinė kultūra, XXII a. – XVI a. iki m. e. paplitusi abipus Dniepro vidurupio ir pietinėje aukštupio dalyje.
Charakteristika
Dniepro vidurupio kultūra – viena iš virvelinės keramikos kultūrų. Ją 1927 m. išskyrė V. Gorodcovas.
Gyvenvietės kurtos upių ir ežerų pakrantėse, jos aptinkamos siaura juosta palei terasos kraštą. Žmonės gyveno antžeminiuose stulpinės konstrukcijos dviejų patalpų pastatuose su židiniu viduryje. Vertėsi gyvulininkystės, iš dalies žemdirbystės verslais. Iš titnago gaminosi trikampius retušuotu paviršiumi antgalius ir durklus, peilius, gremžtukus, kirvius, iš akmens – laivinius kovos kirvius, buožes, kaplius, trintuvus, iš kaulo ir gintaro – įvairius papuošalus.
Lipdė įvairių rūšių ir paskirties indus: plokščiadugnes išpūstais šonais ir aukštu šiek tiek išlenktu kakleliu puodynes, dvigubo nupjauto kūgio ir ištempto ovalo formos žemu kakleliu amforas, plokščiadugnes ir apvaliadugnes aukštu kakleliu taures bei įvairius dubenėlius. Jų viršutinė dalis, kartais ir visas paviršius, puoštas virvutės, linijinio įspaudo, įrėžtų linijų, duobučių ornamentais, sudarančiais horizontalias eiles, eglutes, trikampius ir kt. kompozicijas. Šiek tiek naudojo metalo dirbinių: rasta ylų, peilių, kirvių, ietigalių, žiedų, diademų, apyrankių.
Mirusiuosius laidojo sudegintus ir nedegintus pilkapiuose bei kapinynuose, su įkapėmis, pastebima turtinė diferenciacija. Dniepro vidurupio kultūrą pakeitė Sosnicos kultūra. Dniepro vidurupio kultūra turėjo įtakos Fatjanovo kultūrai. Marija Gimbutienė manė, kad Dniepro vidurupio kultūra yra tiesioginis indoeuropiečių įsiskverbimo į Šiaurės ir Centrinę Europą liudijimo šaltinis.
Indoeuropiečių prokalbė
thumb|right|px=300|Indoeuropiečių migracija thumb|right|px=300|Seniausieji indoeuropiečių kalbų tekstai ([[XVIII amžius pr. m. e.|XVIII a. pr. m. e.) yra parašyti hetitų kalba. ]]
Indoeuropiečių prokalbė (ide.) – hipotetinė kalba, iš kurios kilo indoeuropiečių kalbos. Nėra jokių indoeuropiečių prokalbės rašytinių šaltinių, todėl ji atkuriama lyginamosios kalbotyros metodu, pasitelkiant paliudytų indoeuropiečių kalbų duomenis. Manoma, kad indoeuropiečių prokalbe kaip viena kalba buvo šnekama naujajame akmens amžiuje apytiksliai nuo 4 500 iki 2 500 metų prieš mūsų erą. Pasak šiuo metu labiausiai paplitusios kurganų hipotezės, indoeuropiečių protėvynė buvusi Ponto stepėje. Laikantis kalbų šeimų jungimo teorijų, indoeuropiečių prokalbės kilmė susijusi su įvairiomis kitomis prokalbėmis.
Indoeuropiečių prokalbėje buvo išplėtota fleksija, linksniuojamieji žodžiai turėjo tris gimines, buvo kaitomi aštuoniais linksniais, trimis skaičiais, veiksmažodis taip pat turėjo tris skaičius, bent tris pagrindinius laikus, dvi rūšis ir keturias pagrindines nuosakas.
Indoeuropiečių prokalbė buvo vardininko – galininko sandaros kalba, nors esama hipotezės ankstesniu laikotarpiu ją buvus ergatyvinės arba aktyvinės sandaros. Žodžių tvarka sakinyje buvusi laisva, pagrindinė žodžių tvarka – SOV.
Indoeuropiečių prokalbės tyrimai ir rekonstrukcija ėmė plėtotis XIX a. pradžioje, nors ir anksčiau būta tam tikrų spėjimų, kad egzistuoja bendrą prokalbę turinti indoeuropiečių kalbų šeima.
Tyrimų istorija
thumb|right|150px|[[Franz Bopp (1791–1867)]] thumb|left|150px|[[William Jones (1746–1794)]] 1816 m. lyginamojoje gramatikoje „Apie sanskrito asmenavimo sistemos lyginimą su graikų, lotynų, persų ir germanų kalbų asmenavimo sistema, pridedant priedą su tiksliu eiliuotu „Ramajanos“ bei „Mahabharatos“ epizodų iš originalo vertimu ir su kai kuriomis vedų ištraukomis“ F. Bopas iš tiesų pagrindė indoeuropiečių kalbų tarpusavio giminingumą.
Beveik tuo pačiu metu ir nepriklausomai nuo F. Bopo R. Raskas knygoje „Senõsios šiaurės kalbos paieškos“ (parašyta 1814 m., išleista 1818 m.) įrodė germanų kalbų giminingumą su graikų, lotynų, baltų ir slavų kalbomis.
1832 m. A. Potas publikavo pagrindinių indoeuropiečių kalbų fonetikos atitikmenų lenteles.
1838 m. F. Bopas įrodė keltų kalbų indoeuropietiškumą.
thumb|right|150px|[[August Schleicher (1821–1868)]] thumb|left|150px|[[Rasmus Rask (1787–1832)]] A. Šleicheris buvo pirmasis, atlikęs plataus masto indoeuropiečių prokalbės rekonstrukciją. 1861 m. jis išleido veikalą „Indogermanų kalbų lyginamosios gramatikos kompendiumas. Trumpa indogermanų prokalbės, senosios indų, senosios iranėnų, senosios graikų, senosios italikų, senosios keltų, senosios slavų, lietuvių ir senosios vokiečių kalbų fonetikos ir morfologijos apybraiža“. Norėdamas parodyti prokalbės rekonstravimo laimėjimus, jis indoeuropiečių prokalbe sukūrė pasakėčią. Be to, A. Šleicheris buvo pirmasis mokslininkas, kuris į indoeuropeistikos apyvartą įvedė lietuvių kalbos duomenis (1856 m. buvo išleista jo sudaryta lietuvių kalbos gramatika).
1868 m. jau pasirodė pirmasis etimologinis indoeuropiečių prokalbės žodynas – „Lyginamasis indogermanų kalbų žodynas“. Jį sudarė A. Fikas.
1875 m. H. Hiubšmanas įrodė, kad armėnų kalba priklauso atskirai indoeuropiečių kalbų grupei, o ne iranėnų kalboms, kaip buvo manoma iki tol.
thumb|right|150px|[[Karl Brugmann (1849–1919)]] thumb|left|150px|[[Augustas Leskynas|August Leskien (1840–1916)]] XIX a. 8-ame dešimtmetyje indoeuropeistikos srityje tapo svarbūs vadinamieji jaunagramatikiai. Taip juos praminė priešininkai, bet vėliau šis vardas prarado neigiamą atspalvį ir įsitvirtino kaip šios krypties atstovų pavadinimas. Jaunagramatikiams priklauso A. Leskynas, H. Osthofas , K. Brugmanas , H. Paulas ir B. Delbriukas. Jaunagramatikių idėjos gimė Leipcigo universitete. Jaunagramtikiai teigė, kad svarbu atsižvelgti ne tik į senųjų kalbų raštijos paminklus, bet ir nagrinėti dabartinių kalbų bei jų tarmių duomenis. Be to, jaunagramatikiai ragino telktis ne vien į prokalbės rekonstrukciją, bet ir daug dėmesio skirti kalbų istorijai apskritai. Svarbiu jaunagramatikių pasiekimu laikoma tai, kad jie įvedė sampratą griežto fonetinio dėsnio, kuriam netaikomos išimtys ir kuris galioja mechaniškai, o ne priklauso nuo kalbėtojo valios. Be to, jaunagramatikiai suformulavo pokyčių pagal analogiją sąvoką, kuri įgalina paaiškinti daugybę tariamų fonetinio dėsnio išimčių.
thumb|right|150px|[[Ferdinand de Saussure (1857–1913)]] thumb|left|150px|[[Antoine Meillet (1866–1936)]] Svarbiu indoeuropeistikos plėtotės momentu tapo jauno Šveicarijos mokslininko F. de Sosiūro knyga „Pirminės indoeuropiečių kalbų balsių sistemos tyrimas“, parašytas 1878 m. ir išleistas po vienerių metų. Taikydamas vidinės rekonstrukcijos metodą, F. de Sosiūras iškėlė teoriją, kad indoeuropiečių prokalbėje turėjo būti vartojamos dvi ypatingos fonemos, „sonantiniai koeficientai“, neišlikę dukterinėse kalbose ir galėję keisti gretimo balsio kokybę. Struktūralizmo braižą turintis F. de Sosiūro požiūris kontrastavo su jaunagramatikių susitelkimu į paskirus kalbų duomenis. Jaunagramatikiai nepripažino F. de Sosiūro hipotezės, tačiau XX a. atrasta hetitų kalba J. Kurylovičiui leido „sonantinius koeficientus“ susieti su hetitų garsu ḫ ir patvirtino F. de Sosiūro išvadų teisingumą.
XX a. pradžioje indoeuropeiskos centras iš Vokietijos persikėlė Prancūzijon, o tai susiję su F. de Sosiūro mokinių A. Mejė ir Ž. Vandrieso  veikla. A. Mejė darbai apibendrina XIX a. lyginamosios kalbotyros autorių tyrimus, taip pat A. Mejė į lyginamąją kalbotyrą įnešė nemažai naujovių. Jis atsisakė A. Šleicherio primityvaus prokalbės kaip nedalomos visumos supratimo ir pabrėžė, kad prokalbėje būta dialektų. Maža to, A. Mejė teigimu, prokalbės iki galo atkurti neįmanoma, istorinės gramatikos specialistui prokalbė visų pirma turi būti abstrakti sąvoka, reiškianti šio taksono kalbų atitikmenų sistemą.
Nuo XX a. 3-iojo dešimtmečio į indoeuropeistikos apyvartą intensyviai įtraukiami anatolų kalbų duomenys, reikšmingai pakeitę mokslininkų suvokimą kokia buvo indoeuropiečių prokalbė. Be to, XX a. buvo iššifruotos Mikėnų graikų ir tocharų kalbos, kai kurie nauji duomenys buvo gauti išnagrinėjus vidurines indoiranėnų kalbas ir skurdžiai paliudytas Mitanijos, ilyrų, jai artimą mesapių, senąją venetų, trakų, dakų, frygų ir senąją makedonų kalbas.
Kjangugu
Kjangugu, seniau dar ir Šangugu (Shangugu) – miestas pietvakarių Ruandoje, Vakarų provincijoje, Kongo DR pasienyje, prie Kivu ežero ir Ruzizi upės.
Indoeuropiečių prokalbė
Tyrimų istorija
Naująjį indoeuropeistikos laikotarpį įprasmina J. Kurylovičiaus ir E. Benvenisto  darbai, šie kalbininkai žymiai daugiau už savo pirmtakus skyrė dėmesio vidinės rekonstrukcijos metodui.
XX a. 7-ajame – 8-ajame dešimtmečiuose V. Illič-Svityčius padėjo nostratinės teorijos pagrindus, kai bandoma į vieną makrošeimą įtraukti indoeuropiečių, Altajaus, Uralo, dravidų, kartvelų ir semitų-chamitų kalbas.
Kimpulungas
Kimpulungas  – miestas Rumunijoje, Ardžešo apskrityje, Pietų Karpatų priekalnėse, Tirgulujaus slėnyje, į pietryčius nuo Brašovo. Per miestą eina Brašovo-Piteščio plentas (E574). Mašinų (žemės ūkio mašinų gamyba) ir metalo apdirbimo, elektrotechnikos, medienos apdirbimo, statybinių medžiagų gamybos, tekstilės, odos, maisto pramonė. Apylinkėse kasamos rusvosios anglys, klintis, dolomitas. Vystomas turizmas (klimato kurortas, žygiai į kalnus).
Emelinava
Emelinava – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Skudutiškio. Šiauriau kaimo teka Juodiša.
Indoeuropiečių prokalbė
Tyrimų istorija
Svarbus žingsnis indoeuropeistikos istorijoje – T. Gamkrelidzės ir V. Ivanovo darbas „Indoeuropiečių kalba ir indoeuropiečiai“, jame pateikiama daug duomenų apie indoeuropiečių prokalbę, protėvynę, buitį bei kultūrą.
Apžvalga
Nuo pat indoeuropeistikos kaip mokslo pradžios ne kartą bandyta indoeuropiečių kalbas gretinti su kitomis: malajų-polineziečių, Uralo, semitų-chamitų, kartvelų, eskimų-aleutų, ainų, etruskų ir kitomis kalbomis.
Šiomis dienomis indoeuropeistai įvairiai vertina tiek vienokių ar kitokių makrokomparatyvistikos hipotezių patikimumą, tiek patį makrokomparatyvizmą. Tad žvelgiant į tris šiuolaikinius indoeuropiečių kalbotyros žinynus, o kiekvieno iš jų pasirodymas vertinamas kaip svarbus šios mokslo srities įvykis, pirmojo darbo autorius R. Bekesas teigia, kad indoeuropiečių ir Uralo kalbų šeimas laikyti giminingomis yra pagrįsta, o ateityje prie indouralo kalbų būtų galima prijungti jukagyrų, čiukčių-kamčiadalų ir eskimų-aleutų kalbas; nesutikdamas su šiais teiginiais, kitos monografijos autorius M. Mejeris-Briugeris  įsitikinęs, kad indoeuropiečių kalbų šeimos giminingumo su kitomis kalbų šeimomis neįmanoma nei nuneigti, nei įrodyti; savo ruožtu trečiojo veikalo autorius L. Hercenbergas  tvirtina, kad net indoeuropiečių ir Uralo kalbų atitikmenų nepakanka, idant būtų sudaryta visavertė lyginamoji gramatika, o visi kiti makrokomparatyvizmo bandymai, jo manymu, apskritai tėra nevykusios fantastinės manipuliacijos.
Makrokomparatyvistinės hipotezės
Danų kalbininko H. Pederseno   1903 m. pasiūlyta ir XX a. septintajame bei vėlesniuose dešimtmečiuose Rusijos ir Ukrainos mokslininkų V. Illič-Svityčiaus, A. Dybo, S. Starostino ir A. Dolgopolskio išplėtota nostratinė hipotezė jungia daugybę ankstesnių hipotezių ir indoeuropiečių kalbas teigia esant giminingas Uralo, Altajaus, dravidų, kartvelų (seniausiais laikais ir semitų-chamitų) kalboms, ir jos visos įtrauktinos į vieną didelę kalbų makrošeimą. Jei tiksliau, šios hipotezės šalininkų manymu, indoeuropiečių asmeninių, parodomųjų ir klausiamųjų įvardžių tikėtinas giminingumas su Altajaus, Uralo, dravidų ir semitų-chamitų kalbų atitinkamais įvardžiais yra svarus įrodymas, kad egzistavo nostratinė makrošeima. Be to, nostratinės hipotezės šalininkai indoeuropiečių įvardžius yra bandę gretinti su atitinkamais elamitų, jukagyrų, nivchių, čiukčių-kamčiadalų, eskimų-aleutų kalbų įvardžiais. Vis dėlto ši hipotezė sulaukė įvairių sričių specialistų kritikos, ji laikoma ganėtinai ginčytina ir su tokiomis išvadomis nesutinka dauguma indoeuropeistų bei lyginamosios kalbotyros specialistų, į nostratinę teoriją, blogiausiu atveju, jie žvelgia kaip į visiškai klaidingą arba, geriausiu atveju, tiesiog kaip į neįtikinamą.
Pasak švedų kalbininko K. Viklundo (SV K. Wiklund) 1906 m. pasiūlytos hipotezės, indoeuropiečių ir Uralo kalbos yra kilusios iš bendros indouralo prokalbės. 1927 m. šią hipotezę parėmė švedų kalbininkas H. Šioldas (SV H. Sköld). 1936 m. H. Jensenas nustatė apie 30 leksinių atitikmenų, kurie indoeuropiečių ir Uralo kalbose žymi primityvias sąvokas, taip pat kūno dalis, medžių pavadinimus, giminystės terminus bei santykius nurodančius žodžius. J. Balažas 1965 m. savo darbe tvirtino indoeuropiečių ir Uralo kalbas esant genetiškai giminingas remdamasis tuo, kad nustatė šių kalbų fonetinės struktūros, skambesio ir parodomųjų įvardžių derinimo su vardažodžiais panašumų. Tai jis laikė svarbiausiu įrodymu, nes, jo manymu, apie tikrą giminingumą galima kalbėti tik tuomet, jei aptinkama funkcinių sutapimų, o fonetinių, leksinių ir morfologinių atitikmenų gali atsirasti dėl arealinių kalbų kontaktų bei skolinimosi. Suomių kalbininkas J. Jokis savo fundamentaliame darbe „Uraliečiai ir indoeuropiečiai” pateikė 5 įvardžių, 10 veiksmažodžių ir 9 vardažodžių šaknis, turimas tik indoeuropiečių ir Uralo kalbose, kurios, jo manymu, gali būti kildinamos iš bendros prokalbės. Iš dabartinių indouralo kalbų hipotezės šalininkų minėtinas olandų kalbininkas A. Klukhorstas, kuris Uralo ir būtent indoeuropietiškų anatolų kalbų artumą vertina kaip pastarųjų kalbų archajiškumo įrodymą ir kaip indoeuropiečių bei Uralo kalbų bendros kilmės patvirtinimą. Vis dėlto dauguma kalbininkų mano, kad indouralo kalbų giminingumas nėra įrodytas arba į šią hipotezę žiūri gana atsargiai.
B. Kolinderis (SV B. Collinder) daugybėje 1934–1965 m. publikuotų monografijų sistemingai gynė indouralo prokalbės hipotezę, o vėliau, be Uralo kalbų, jis įrodinėjo indoeuropiečių kalbų giminingumą su jukagyrų ir hipotetinėmis Altajaus kalbomis.
Slovėnų kalbininkas B. Čopas ne vienoje publikacijoje palaikė indouralo prokalbės egzistavimą, o ji, drauge su hipotetine Altajaus kalbų šeima ir, anot jo, galbūt su kai kuriomis kitomis kalbų šeimomis (semitų-chamitų bei hipotetine alarodų kalbų šeima, apimančia šiaurės rytų Kaukazo ir huritų-urartų kalbas), yra kilusi iš jo postuluojamos Eurazijos (nostratinės) prokalbės. Nagrinėdamas morfemų kompleksus, B. Čopas indoeuropiečių ir Uralo kalbose yra nustatęs 500 bendrų šakninių ir daugiau kaip 150 bendrų priesaginių morfemų atitikmenų, 30 bendrų skaitvardžių ir linksnių afiksų etimologijų, taip pat jis pateikė indouraliečių vardažodžių linksniavimo sistemos rekonstrukciją, iš kurios vesdinamos abiejų dukterinių prokalbių paradigmos.
Remdamasis savo atlikta rekonstrukcija, rusų kalbininkas N. Andrejevas teigė buvus borealinę kalbą, iš kurios kilo indoeuropiečių, Uralo ir Altajaus kalbų šeimos. N. Andrejevo teorija kalbininkų buvo vertinama nevienareikšmiškai: A. Martinė rusų kalbininko darbą laikė naujovišku; rumunų kalbininko S. Paligos  manymu, borealinė teorija naudinga sateminės indoeuropiečių kalbų grupės priešistorei pažinti, ir daugybę šios teorijos teiginių galima sugretinti su M. Gimbutienės iškelta kurganų hipoteze; O. Trubačiovas atkreipė dėmesį į formalios indoeuropiečių šaknies struktūros tyrimų pažangą ir kad N. Andrejevas atskleidė ankstyvąją indoeuropiečių prokalbės žodžių su dviem priebalsiais būklę; Neroznakas borealinės kalbos teoriją pavadino „fantastine”.
Amerikiečių kalbininkas Dž. Grinbergas indoeuropiečių kalbų šeimą kaip bendrakilmę siejo su hipotetinėmis Uralo-jukagyrų, Altajaus, čiukčių-kamčiadalų ir eskimų-aleutų kalbų šeimomis, kurios, Dž. Grinbergo manymu, yra kilusios iš vienos Eurazijos prokalbės. Makrokomparatyvinė Dž. Grinbergo metodologija, grindžiama masiniu (daugiašaliu) lyginimu, ir jo siūlomi iš Eurazijos prokalbės kilusių kalbų genetinio giminingumo įrodymai buvo sukritikuoti ir atmesti daugelio kalbininkų.
Olandų kalbininkas F. Kortlandtas indouralo ir nivchių kalbas kildina iš hipotetinės Uralo-Sibiro prokalbės, kuri, jo manymu, savo ruožtu yra kilusi iš D. Grinbergo teikiamos Eurazijos prokalbės. Kalbėdamas apie indouralo prokalbę, F. Kortlandtas pagrindžia šių kalbų paradigminius skiemens struktūros atitikmenis ir rekonstruoja bendrą Uralo ir indoeuropiečių prokalbių veiksmažodžio pirminių formų paradigmą.
Amerikiečių kalbininkas Dž. Kolarusas, remdamasis jo aptiktais balsių sistemos atitikmenimis, morfologine-fonologine kaita leksikos srityje, tvirtino esant genetiškai giminingas indoeuropiečių ir šiaurės vakarų Kaukazo kalbas, kurios, jo manymu, kilo iš Ponto prokalbės. Dž. Kolaruso darbai nesulaukė didelio pripažinimo ir mokslinėje literatūroje apie juos neatsiliepta palankiai. Tad, sakykime, sutikdamas su tam tikrais sutapimais, Dž. Nikolsas vis dėlto atkreipia dėmesį, kad minėtųjų kalbų morfemų struktūra ir morfosintaksės tipai šiaip jau labai skiriasi. Gana daug autorių Dž. Kolaruso pateiktus sutapimus laiko arba indoeuropiečių skoliniais iš šiaurės vakarų Kaukazo kalbų, arba nepriklausomos lygiagrečios raidos padariniais.
1934 m. šveicarų profesorius E. Foreras išsakė nuomonę, kad indoeuropiečių prokalbė susidarė kryžminantis dviem negiminingom kalbom. N. Trubeckojus, K. Ulenbekas, O. Širokovas ir B. Gornungas manė, kad toks kryžminimasis vyko tarp Uralo-Altajaus ir Kaukazo-semitų tipo kalbų.
Savo ruožtu Dž. Kernsas, savo darbe apžvelgdamas įvardžių šaknis įvairiose kalbų šeimose, daro dvi išvadas: indoeuropiečių, Uralo ir hipotetinė Altajaus kalbos yra artimos kaip kilusios iš bendros prokalbės, o šios trys kalbų šeimos su visomis kitomis ištirtomis šeimomis, jei konkrečiai – su dravidų ir semitų-chamitų, tokių sąsajų neturi.
Protėvynė
400px|mini|Indoeuropiečių migracijos žemėlapis nuo 4000 iki 1000 m. pr. m. e. ([[kurganų hipotezė). {{legend|#ff00dd|Protėvynė laikantis kurganų hipotezės}} {{legend|#ff0000|Indoeuropiečių kalbomis šnekančios tautos iki 2500 m. pr. m. e.}} {{legend|#ff7f50|Indoeuropiečių apgyvendintos teritorijos iki 1000 m. pr. m. e.}}]] Indoeuropiečių protėvynės imta ieškoti jau tada, kai tik atsirado pati indoeuropeistika. Pirmieji indoeuropeistai teikė didelę reikšmę sanskrito ir seniesiems persų tekstams, ir tai darė didelę įtaką nustatant indoeuropiečių protėvynės vietą. Velso kalbininkas V. Džonsas manė, kad indoeuropiečių protėvynė buvo Irane. Kiti mokslininkai XIX a. pradžioje teigė ją buvus Himalajuose arba tiesiog Indijos subkontinente.
Anglų kalbininkas R. Latemas 1851 m. kritikavo hipotezes dėl indoeuropiečių protėvynės Azijoje, jis manė, kad indoiranėnai savo gyvenamosiose vietovėse pasklido vėlyvesniu laikotarpiu, o indoeuropiečių protėvynės ieškotina Europoje. Ilgainiui ši mintis pasidarė populiari ir buvo išplėtota nacionalistiškai nusiteikusių, kalbos ir rasės neatsiejančių mokslininkų, pavyzdžiui, G. Kosinos, kuris įrodinėjo nacistinę „arijų” (iš tiesų save arijais vadino tik indoiranėnų tautos) kilmės iš šiaurės Europos (pietų Skandinavijos ir šiaurės Vokietijos) teoriją.
1886 m. vokiečių kalbininkas O. Šraderis pasiūlė indoeuropiečių protėvyne laikyti stepių zoną prie Juodosios jūros. 1956 m. lietuvių kilmės amerikiečių mokslininkė M. Gimbutienė iškėlė kurganų hipotezę, kuria teigiama, jog indoeuropiečių protėvynė buvusi stepėse prie Volgos bei Juodosios jūros. Nuo 4500 iki 2500 metų prieš mūsų erą indoeuropiečių protėviai migravo keliomis bangomis, ir po pirmosios migracijos ėmė sklisti sparčiau, nes buvo prisijaukinę arklius.
Stanislovas Tarlo
Stanislovas Tarlo (m. 1721 m.) – Karūnos dvaro maršalka 1707 metais, Karūnos didysis prievaizas 1699-1721 metais.
1705 metais patvirtino Stanislovo Leščinskio pacta conventa.
Antano tėvas.
Kimpulungas
Istorija
Kimpulungas buvo viena pirmųjų Transilvanijos saksų gyvenviečių Valakijoje. Šaltiniuose ji minima nuo XII a. Kimpulungas buvo pirmąja Valakijos sostine ir ja išliko iki XIV a. (tada perkelta į Kurtia de Ardžešą). Pro miestą ėjo svarbus kelias tarp Valakijos ir Transilvanijos (per netoliese esančią Brano perėją).
Miesto pavadinimas rumunų kalba reiškia „ilgas laukas“.
Indoeuropiečių prokalbė
Protėvynė
Anot Balkanų teorijos, indoeuropiečių protėvynė turėjusi būti Balkanų pusiasalyje bei Centrinėje Europoje ir tapatinama su juostinės keramikos kultūra.
350px|thumb|VII—V tūkstantmečiuose pr. m. e., neolito laikais vykęs žmonių judėjimas, Anatolijos hipotezės šalininkų siejamas su indoeuropiečių išplitimu. {{legend|#32CD32|[[Tesalija|Tesalijos – Dunojaus šaka}} {{legend|#0000FF|Viduržemio jūros šaka}} {{legend|#FF00FF|Kitos grupės}} {{legend|#000000|Įtaka neabejotinai autochtoninėms kultūroms}} {{legend|#FF4500|Juodosios ir pilkosios keramikos atstovų veržimasis (~5000 m. pr. m. e.)}}]] Laikantis anglų archeologo K. Renfriu iškeltos Anatolijos teorijos, indoeuropiečių prokalbė gyvavo anksčiau negu įprasta manyti, VII–VI tūkstantmetyje pr. m. e. Anatolijoje (Čatal Hiujukas laikomas indoeuropiečių gyventa vietove), o indoeuropiečių išplitimas Europoje siejamas su žemdirbių atsikėlimu iš Anatolijos į Pietryčių Europą. Šią teoriją remia V. Ševoroškinas ir A. Dolgopolskis.
Pasak Armėnijos hipotezės, indoeuropiečių prokalbė susidarė Armėnijos kalnyne. Ši hipotezė grindžiama akademikų T. Gamkrelidzės (Gruzija) ir V. Ivanovo (Rusija) darbuose.
Pagrindinis protėvynės paieškų metodas − lingvistinė paleontologija, kai atsižvelgiama tiek į turimus įvairias realijas įvardijančius žodžius, tiek į neįvardintas sąvokas (argumentum a silentio), pavyzdžiui: indoeuropiečių prokalbėje nebūta kipariso, lauramedžio, alyvmedžio, alyvuogių aliejaus, vynuogės ir asilo pavadinimų, ir tai neleidžia indoeuropiečių protėvyne laikyti Viduržemio jūros baseino, arba beždžionės, dramblio, palmės ir papiruso vardų, todėl protėvynės neišeina nukelti į atogrąžas, arba gintaro pavadinimo, taigi tenka atmesti Baltijos pajūrį. Ilgą laiką dėl indoeuropiečių kalbose turimų žodžių *loḱs 'lašiša' ir *bʰeh₂ǵos 'bukas' buvo teigiama, kad protėvynės ieškotina Šiaurės Europoje, tačiau vėliau buvo pareikšta nuomonė, kad šiais žodžiais indoeuropiečių protėviai galėjo vadinti ne atlantinę lašišą (Salmo salar) ir paprastąjį buką (Fagus sylvatica), o upėtakį (Salmo trutta, veisiasi Juodojoje ir Kaspijos jūrose bei į jas įtekančiose upėse) ir rytinį (Fagus orientalis, auga Kaukaze) arba kryminį (Fagus taurica) bukus, o vėliau, kai dalis indoeuropiečių išsikėlė į Europą, šiais senaisiais žodžiais imta vadinti naujas realijas. Šiuo metu indoeuropiečių protėvynei rasti svarbesniais laikomi prokalbėje turėti bitės, medaus, midaus ir *h₁eḱwos 'arklys' pavadinimai. Medunešės bitės nebuvo paplitusios į rytus nuo Uralo, ir tai leidžia atmesti Sibirą ir Centrinę Aziją. Hipotetinės prokalbės laikais indoeuropiečių protėviams įprasti ir didelę reikšmę turėję arkliai gyveno būtent Eurazijos stepėse, todėl protėvynė negalėjo būti Artimuosiuose Rytuose, Irane, Indostane ir Balkanuose.
Skilimas ir dialektai
thumb|right|400px|Genetinis indoeuropiečių kalbų skirstymas
Vėliausias galimas indoeuropiečių prokalbės skilimo laikas nustatomas remiantis tuo, kad anatolų ir indoiranėnų kalbos apie 2000 m. pr. m. e. jau gyvavo kaip atskiros kalbų šakos, todėl indoeuropiečių prokalbė turėjo skilti ne vėliau kaip 2500 m. pr. m. e., o labiau tikėtina, kad ir žymiai anksčiau. Anksčiausias skilimo laikas siejamas su arklo, vežimo, jungo naudojimu, prijaukintais arkliais, avių vilnai kirpti auginimu, o tai galėjo būti ne seniau kaip 5000 m. pr. m. e., bet tikriausiai ne anksčiau kaip 4500 m. pr. m. e.
Kadangi indoeuropiečių gentys išsisklaidė, tam tikru metu vieninga indoeuropiečių prokalbė liovėsi egzistuoti ir virto atskirų kalbų grupių prokalbėmis. Pirmiausia atsiskyrė anatolų prokalbė. Atsižvelgdamas į šio atsiskyrimo senumą, E. Stertevantas siūlė pradėti vartoti naują terminą „indohetitų kalba”, įvardijant prokalbės istorijos laikotarpį iki anatolų protėvių atsiskyrimo, o, kalbant apie laikotarpį po to, vartoti terminą „indoeuropiečių prokalbė”. Šiuo metu indohetitų hipotezei pritaria dauguma mokslininkų. Pasak kurganų teorijos, anatolų prokalbės vartotojai iš protėvynės patraukė į vakarus, į Balkanus (Černavodos ir Usatovo kultūros). Anot Anatolijos hipotezės, kaip tik anatolai liko senosiose vietovėse – indoeuropiečių protėvynėje, o visų kitų indoeuropiečių protėviai išsikėlė į Balkanus.
Indoeuropiečių prokalbės istoriją galima skirstyti į šiuos laikotarpius:
T. Gamkrelidzė ir V. Ivanovas teikia tokius indoeuropiečių kalbų grupių (pradžioje – tik prokalbės dialektų) atsiskyrimo etapus:
Dukterinių kalbų šeimos
Toliau nurodytame sąraše iš ide. kilusios prokalbės ir jų kalbų šeimos pateikiamos pagal teorinį glotochronologinį eiliškumą:
Vertinimas
Nusistovėjęs grupavimas
Ginčytinas grupavimas Menkai paliudytos žemyno keltų galų, lepontų, keltiberų kalbos, žinomos iš vietovardžių, asmenvardžių, trumpų įrašų ir substrato.
Balkanų pusiasalyje ir arti jo vartotos kalbos (dakų, frygų, trakų, ilyrų) neįtraukiamos nė į vieną indoeuropiečių kalbų šeimą, nes jos taip prastai paliudytos, kad patikimai klasifikuoti neįmanoma. Esama dar keleto šykščiai paliudytų kalbų: mizų, mesapių, senoji makedonų, senoji venetų ir kt. Šias kalbas teikiama vadinti paleobalkanų (senosiomis Balkanų) kalbomis. Dalis kalbininkų albanų kalbą laiko tolima ilyrų kalbos palikuone, o armėnų kalbą – trakų-frygų. Savo ruožtu graikų kalba gali būti jungiama į hipotetinį graikų-frygų pogrupį, tokiu būdu suponuojant genetinį graikų-frygų-armėnų kalbų ryšį. Kitų kalbininkų, pavyzdžiui, Ronaldo I Kimo (Ronald I Kim) manymu, armėnų kalba artimesnė ne graikų, o indoiranėnų ir baltų-slavų kalboms. Kita vertus, esama hipotezės, kad galėjusi egzistuoti graikų-armėnų-indoiranėnų dukterinė prokalbė, ir armėnų kalba užimanti tarpinę padėtį tarp graikų ir indoiranėnų kalbų.
Transkripcijos variantai
Šiame straipsnyje pasitaiko formų užrašymo variantų, nes skirtingi autoriai linkę rinktis vieną iš keleto galimybių. Iš esmės skiriasi šiuodu žymėjimo atvejai:
Akūtu (´) žymima kirčio vieta, tačiau ji nurodoma ne visada. Akūtas virš priebalsių *ḱ, *ǵ, *ǵʰ žymi jų minkštumą. Lankelis virš balsio rodo jo trumpumą, brūkšnelis – ilgumą. Pagal nutylėtą susitarimą, balsis be brūkšnelio yra trumpasis. Kai balsio ilgumas neaiškus, jis rašomas ir su lankeliu, ir su brūkšneliu, pavyzdžiui, *nō̆s 'mūsų; mums; mus'. Tuščios aibės ženklas (ø) žymi garso ar morfemos nebuvimą.
Visos rekonstruotos formos žymimos žvaigždute (*).
Uždarumos priebalsių eilių skaičius ir kokybė
Lyginamosios kalbotyros priešaušryje keturių sprogstamųjų priebalsių sistema, kaip ir visos kitos sistemos, buvo rekonstruojama dėl to, kad buvo teikiama pirmenybė sanskritui ir į prokalbę beveik mechaniškai perkeliama dauguma jo ypatybių. Klasikinė keturių eilių rekonstrukcija atrodo taip:
Šios schemos laikėsi K. Brugmanas, A. Leskynas , F. Fortunatovas, A. Mejė , O. Semerenis , T. Barou .''
Kaip keturių eilių sistemos alternatyva, buvo pasiūlyta trijų priebalsių eilių rekonstrukcija − be dusliųjų aspiruotųjų:
Bet ir ši rekonstrukcija turėjo trūkumų:
Dėl tradicinės trijų eilių rekonstrukcijos spragų mokslininkai buvo priverti arba vėl atsigręžti į keturių eilių sistemą, arba ieškoti kitų galimų rekonstravimo sprendinių.
1957 m. N. Andrejevas iškėlė prielaidą, kad uždarumos priebalsiai indoeuropiečių prokalbėje skyrėsi ne skardumu – duslumu, o stiprumu – silpnumu, pavyzdžiui, kaip korėjiečių kalboje. Todėl N. Andrejevas tradicinius dusliuosius priebalsius siūlė vertinti kaip dusliuosius stipriuosius, skardžiuosius – kaip dusliuosius silpnuosius, o skardžiuosius aspiruotuosius – kaip dusliuosius aspiruotuosius.
Tokiu būdu L. Hercenbergo hipotezė tapo vienos iš alternatyvių rekonstrukcijų pagrindu. Šios hipotezės esmė ta, kad indoeuropiečių prokalbei teikiamos tik dvi uždarumos priebalsių eilės – skardieji ir duslieji priebalsiai, o dėl prozodijos ypatybės („laringalinio tono”) skardieji aspirantai turėję susidaryti tik kai kuriuose indoeuropiečių dialektuose.
1972 m. T. Gamkrelidzės ir V. Ivanovo, o nepriklausomai nuo jų – 1973 m. P. Hoperio, iškelta glotalinė teorija atvedė į naują etapą (glotalizuoti garsai tariami užgniaužta balsaskyle). Ši schema buvo sudaryta, siekiant užpildyti ankstesniųjų sistemų spragas:
Ši teorija įgalino kitaip interpretuoti Grasmano ir Bartolomė  dėsnius, suteikė naujų prasmių ir Grimo  dėsniui.
Glotalinės teorijos priešininkai išsako abejones dėl galimybių glotalizuotus uždarumos priebalsius suskardinti, jie atkreipia dėmesį į tai, kad toks reiškinys tipologiškai retas. Be to, glotalizuotų uždarumos priebalsių suskardėjimas žodžio pradžioje apskritai nepaliudytas nė vienoje pasaulio kalboje. Glotalinės teorijos kritikai dar pažymi, kad skardžiųjų aspiruotųjų priebalsių eilė be dusliųjų aspiruotųjų eilės yra labai retas, tačiau pasaulio kalbose pasitaikantis reiškinys, taip pat atkreipia dėmesį, kad indoeuropiečių prokalbėje priebalsis *b pasitaiko retai, bet vis dėlto jis yra.
Esama nemaža kartvelų ir indoeuropiečių gretybių, kurios atskleidžia, kad karvelų prokalbės glotalizuotieji atitinka indoeuropiečių prokalbės dusliuosius priebalsius, o ide. „glotalizuotieji” – kartvelų prokalbės dusliuosius. Nesvarbu, ar šie žodžiai būtų laikomi skoliniais, ar bendrakilmiais, tokie atitikmenys verčia manyti, kad T. Gamkrelidzės ir V. Ivanovo rekonstruota glotalizuotųjų priebalsių eilė buvo tariama ne glotalizuotai, o kažkaip kitaip.
Gomurinių priebalsių skaičius
Laikantis tradicinės rekonstrukcijos, indoeuropiečių prokalbėje buvo trys gomurinių priebalsių eilės: palataliniai (suminkštintieji), paprastieji ir lūpų gomuriniai. Vienose indoeuropiečių kalbose paprastieji gomuriniai sutapo su palataliniais, kitose – palataliniai su lūpų gomuriniais ir virto afrikatomis arba pučiamaisiais priebalsiais. Pagal šią ypatybę indoeuropiečių kalbos skirstomos į kentumines ir satemines (ide. *ḱṃtom 'šimtas' > ir ). XIX a. buvo manoma, kad centum – satəm izoglosa indoeuropiečių dialektus geografiškai dalija į vakarinius (centum) ir rytinius (satəm). Rytiniame indoeuropiečių kalbų paplitimo areale atradus kentumines anatolų ir tocharų kalbas paaiškėjo, kad toks geografinis skirstymas neteisingas.
Daugybė mokslininkų abejojo, kad indoeuropiečių prokalbėje egzistavo tokia sudėtinga gomurinių priebalsių sistema. Pagrindinis argumentas buvo tas, kad ji neišlaikyta nė vienoje dukterinėje kalboje. H. Hirtas, A. Mejė , A. Savčenka pirmine laikė kentuminių kalbų sistemą, turinčią paprastuosius ir lūpų gomurinius priebalsius. J. Kurylovičius teigė priešingai, senesne laikė sateminių kalbų sistemą su paprastaisiais ir palataliniais gomuriniais. Galiausiai kalbininkai bulgaras S. Mladenovas ir lenkas J. Safarevičius indoeuropiečių prokalbei rekonstravo tik vieną paprastųjų gomurinių eilę, skirtingai pakitusią kentuminėse ir sateminėse kalbose.
Pučiamieji priebalsiai
Tradicinė nuomonė tokia, kad indoeuropiečių prokalbėje buvo tik vienas pučiamasis priebalsis *s (nepaisant to, kad galbūt ir laringalai buvo pučiamieji priebalsiai), o jo variantas (alofonas) prieš skardžiuosius priebalsius buvo *z. Kai kurie kalbininkai ne kartą yra bandę indoeuropiečių prokalbei rekonstruoti daugiau pučiamųjų priebalsių. Pirmasis tai padaryti mėgino K. Brugmanas, norėjęs rekonstruoti keturis tarpdantinius pučiamuosius priebalsius *Þ, *Þʰ, *ð, *ðʰ. Šiuo metu nustatyta, kad vietoj Brugmano pučiamųjų turėti TK tipo uždarumos priebalsių junginiai (kai T − bet koks dantinis uždarumos, o K – bet koks gomurinis uždarumos priebalsis). Vėliau T. Gamkrelidzė ir V. Ivanovas, remdamiesi negausiais pavyzdžiais, be *s, indoeuropiečių prokalbei teikė rekonstruoti dar du pučiamuosius priebalsius: *ś ir *śʷ.
Laringalų skaičius
Pradinė laringalų teorijos versija darbe „Straipsnis apie pirminę indoeuropiečių kalbų balsių sistemą” 1879 m. buvo pasiūlyta F. de Sosiūro. Tam tikrą sanskrito priesagų balsių kaitą jis aiškino nė vienoje gyvojoje indoeuropiečių kalboje neišlikusio „sonantinio koeficiento” poveikiu. Vėliau, kai buvo atrasta ir iššifruota hetitų kalba, 1927 m. J. Kurylovičius „sonantinį koeficientą” susiejo su šios kalbos laringaline (gerkline) fonema, nes hetitų kalboje šis laringalas aptinkamas būtent tose padėtyse, kur, Sosiūro manymu, turėjo būti „sonantinis koeficientas”. Taip pat buvo nustatyta, kad išnykdami laringalai turėjo didelę įtaką gretimų balsių kiekybei ir kokybei. Vis dėlto iki šiol mokslininkų nuomonės skiriasi, kiek laringalų galėjo būti indoeuropiečių prokalbėje, laringalų apskaičiavimo skirtumai labai dideli – siūloma nuo vieno iki dešimt laringalų. Šiuo metu paprastai nurodomi trys laringalai, sutartinai jie žymimi arba *h₁, *h₂, *h₃, arba *H₁, *H₂, *H₃, arba *ǝ₁, *ǝ₂, *ǝ₃ (apibendrintai – *H). Tikrasis jų tarimas nežinomas.
Pagal tai, kaip nuo laringalų pakinta balsio *e kokybė, jie gali būti vadinami: Išnykdami po balsių, laringalai juos dar ir pailgino: *eh₁ > *ē, *eh₂ > *ā, *eh₃ > *ō; *a, *i, *o, *u + *h₁, *h₂, *h₃ > *ā, *ī, *ō, *ū.
Sutartinė ide. priebalsių rekonstrukcija
Šiuo metu įprasčiausia tokia indoeuropiečių prokalbės priebalsių sistemos rekonstrukcija:
2 w, y indoeuropeistikoje gali būti žymimi ir kaip ṷ, i̯.
Balsiai
Manydamas, kad sanskrito balsių sistema senoviškiausia, A. Šleicheris indoeuropiečių prokalbei rekonstravo tik šešis balsius (*u, *i ir *a bei ilgąsias jų poras), o balsių *e ir *o, turimų, pavyzdžiui, lotynų ir senojoje graikų kalbose, į ide. sistemą neįtraukė.
XIX a. aštuntojo dešimtmečio pabaigoje nustačius senosios indų kalbos palatalizacijos dėsnius, buvo įrodyta, kad sanskrito balsynas − antrinis, ir ide. egzistavo taip pat ir balsiai *e bei *o.
Rimšės pagrindinė mokykla
Ignalinos rajono Rimšės pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Ignalinos raj., Rimšėje, Mokyklos g. 22, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190241468. Steigėjas Ignalinos rajono savivaldybės taryba.
Indoeuropiečių prokalbė
Balsiai
Z. Zinkevičius atkreipia dėmesį, kad balsius *a, *o, *ē, *ā, *ō kildinant iš balsio *e junginių su laringalais (žr. „Laringalų skaičius“), o balsius *i, *u, kai kurių tyrėjų manymu, laikant dvibalsių kaitos *ey : *oy, *ew : *ow silpnuoju laipsniu tektų daryti išvadą, kad ide. tebuvo vienintelis balsis *e, tačiau, anot Z. Zinkevičiaus, pasaulyje lyg ir nėra vieną balsį teturinčių kalbų, todėl vargu ar ide. galėjo pasižymėti nė vienai kalbai nebūdinga ypatybe. M. Viljanueva Svensonas teigia, kad jau indoeuropiečių prokalbėje junginiai *eh₂, *h₂e, *eh₃, *h₃e buvo virtę *ah₂, *h₂a, *oh₃, *h₃o, tačiau šiuos junginius nuspręsta žymėti su balsiu *e, nes taip yra taupiau ir morfologiškai aiškiau.
Laringalų teorijos šalininkų teigimu, ilgieji balsiai atsirado dėl kompensacinio pailgėjimo išnykus laringalams arba susiliejus balsiams: sakykime, *wiHrós (= *ṷiHrós) > *wīrós (= *ṷīrós) 'vyras'; *wiHró-ey (= *ṷiHró-ei) > *wīrōy (= *ṷīrōi) 'vyrui'. Tačiau bandymai rekonstruoti ide. sistemą be ilgųjų balsių buvo nesėkmingi, nors sutinkama, kad jie turėjo būti retoki.
Remiantis tuo, kad kai kuriuose indoiranėnų žodžiuose i kitose indoeuropiečių kalbose atitinka a, jaunagramatikių buvo rekonstruotas schwa primum, t. y. redukuotas neapibrėžtos kokybės balsis „pirminis šva”, žymimas raide *ə. Pirminis šva, anot laringalų teorijos, atsirado subalsinus laringalus, pvz., sanskrito pitár- < ide. < *pəh₂tér- < *ph₂tér- 'tėvas'. Todėl, laikantis šios teorijos, pirminio šva rekonstrukcija nereikalinga ir yra pasenusi.
Jei ide. žodžio pradžioje pasitaikydavo dviejų sprogstamųjų ir balsingojo priebalsio (sonanto, pusbalsio) samplaika, tai tarp sprogstamųjų priebalsių atsirasdavo įterptinis redukuotas balsis (vadinamasis schwa secundum – „antrinis šva”), žymimas raidėmis * ₑ , * ₔ  arba, kaip ir pirminis šva, – *ə, pvz.: ide. *kʷtwor- (= *k u̯ tu̯or-) > *kʷ ₑ twor- (= *k u̯ ₑ tu̯or-) 'keturi'.
Atsižvelgiant į visa tai, indoeuropiečių prokalbei rekonstruojami penki trumpieji ir penki ilgieji balsiai.
Pabrėžtina, kad ilgieji balsiai *ī, *ū (neretai ir *ā) aiškinami kompensaciniu pailgėjimu išnykus laringalui, yra antriniai, todėl pateikiami skliausteliuose.
Dvibalsiai
Balsiai *e, *o, *a su balsiais *u, *i (arba su pusbalsiais *w, *y) sudarydavo šešis dvibalsius *ei, *oi,*ai, *eu, *ou, *au. Indoeuropeistikoje jie taip pat gali būti žymimi *ei̯, *oi̯, *ai̯, *eṷ, *oṷ, *aṷ arba *ey, *oy, *ay, *ew, *ow, *aw. Visi trys užrašymo variantai lygiaverčiai. Balsiai galėdavo sudaryti junginius ir su balsingaisiais priebalsiais (sonantais) *r, *l, *m, *n.
Rimšės pagrindinė mokykla
Istorija
Pradinė mokykla Rimšėje veikė nuo 1945 m., nuo 1952 m. mokykla tapo vidurine, o nuo 1993 m. – pagrindine.
Nuorodos
Mokyklos svetainė
Indoeuropiečių prokalbė
Dvibalsiai
Ilgieji dvibalsiai turimi ir vadinamojo Narten tipo esamajame laike bei sigmatiniame aoriste (ide. es. l. *stḗuti '(jis) gìria', sig. aor. *h₂ḗisst '(jis) ieškojo'). Tačiau dvibalsiais jie visi laikytini tik fonetikos atžvilgiu, nes fonologiškai sudarė dvifonemius junginius.
Kadangi ilgasis *ā dažniausiai laikomas vėlesnių fonologinių pokyčių padaru, dvibalsiai su juo pateikiami skliausteliuose. Indoeuropiečių prokalbės dvibalsių eilė ir pakilimas pagal pirmąjį dėmenį:
Skiemeniniai sonantai
Tarp priebalsių sonantai *r, *l, *m, *n indoeuropiečių prokalbėje buvo vartojami kaip balsiai – sudarydavo skiemenį, pavyzdžiui, *wĺ̥kʷos 'vilkas'. Tik skiemeninis (balsinis) ṛ išlikęs sanskrite, o *ḷ, *ṃ ir *ṇ yra rekonstruoti. Skiemeniniai sonantai buvo neskiemeninių variantai (alofonai).
Morfonologija (žodžio sandara ir balsių kaita)
Ide. egzistavo balsių kaita (ãbliautas, apofònija) – reguliari balsių kaitaliojimosi sistema. Balsių kaita gali būti kiekybinė ir kokybinė. Paprastai išskiriami trys pagrindiniai kiekybinės balsių kaitos laipsniai: nykstamasis (kitaip – nulinis; balsis išnyksta), pamatinis ir pailgintasis. Vykstant kokybinei kaitai, *e kaitaliojasi su *o. Šie balsiai ir jų ilgieji variantai kaitaliojasi ir sudarydami dvibalsius su sonantais (balsingaisiais priebalsiais) *l, *m, *n, *r bei balsiais ar pusbalsiais *i (*y), *u (*w).
Vykstant tiek kiekybinei, tiek kokybinei kaitai, iš viso šaknis gali turėti penkis variantus:
Nors teoriškai kiekviena ide. žodžio šaknis arba sudėtingesnė priesaga gali turėti visus laipsnius, iš tikrųjų taip nutikdavo retai.
Jei junginiuose *e, *ē, *o, *ō + *l, *m, *n, *r, *i (*y), *u (*w) balsiai *e, *ē, *o, *ō iškrenta ir lieka tik kitas junginio dėmuo, sakoma, kad turimas silpnasis laipsnis.