cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vepsų kalba
Priešistorė
I ir II tūkstantmečių sandūroje į Tarpuežerį ėmė skverbtis slavai. Nuo XI a. naugardiečiai pradėjo užgrobti vepsų žemes ir jose skleisti stačiatikybę. XI–XII a. į Paonegę atsikėlė karelai-liudikai ir asimiliavo dalį vepsų. Nuo XII a. vepsų istorija glaudžiai susijusi su Naugardu, o vėliau – su centralizuota rusų valstybe, kuri šios tautos etnokultūrinėje raidoje suvaidino didelį vaidmenį. 1453 metais Naugardo arkivyskupo Feodosijaus II surašymo knygoje pirmą kartą paminėti vepsiški Šokšos ir Šioltozero kaimai. Dabartinėje vepsų kalboje pastebima rusų kalbos įtaka: priebalsių minkštinimas, didelis slavizmų kiekis, kai kurios grynai rusiškos linksnių reikšmės. Kaip teigia V. Pimenovas, daugiausia rėmęsis Bubricho nuomone, vesiai jau tada, kai buvo paminėti metraštyje, buvo visavertis etninis vienetas, o jo susidarymo vieta laikytina pietrytinė Baltijos kraštų dalis, kur vyko bendrasis Baltijos finų tautų susidarymo procesas. V. Pimenovo teigimu, slavų ir finougrų genčių sąveika bus prasidėjusi žymiai anksčiau nei apie tai kalbama metraštyje; tai patvirtina ir šiuolaikiniai archeologiniai tyrinėjimai.
Raštijos pradmenys ir sovietinis laikotarpis
Iki XX a. pradžios vepsų kalba neturėjo savo rašto. Vis dėlto nuo XVII a. vepsų kalbos medžiaga ne kartą fiksuojama įvairiuose dokumentuose. Tokiu būdu rankraštiniame „Oloneco rinkinyje“, parašytame XVII a. antrajame ketvirtyje, yra keletas Baltijos finų kalba užrašytų užkalbėjimų, kuriuos dauguma tyrėjų identifikuoja kaip vepsiškus. Šie tekstai užrašyti to meto rusų kalbos raidynu. Nuo XIX a. pradžios vepsų kalbos medžiagą ne kartą fiksavo mokslininkai, daugiausia – Suomijos: A. Šiogrenas, E. Lionrotas, L. Ketunenas, E. Setelė ir kiti. 1899 m. vepsų kalbos tyrėjas N. Podvysockis pabrėžė, kad „jokios kaivanų [vepsų] abėcėlės iki šiol nėra, ir visi bandymai sudaryti rusų-kaivanų žodyną… arba abėcėlę nesėkmingi“.
Raštija vepsų kalba užgimė XX amžiaus 2-ajame dešimtmetyje. Tad 1911 m. valstietis G. Elkinas iš Jaroslavičių kaimo parašė pjesę vepsų kalba, o 1913 m. Sankt Peterburge išėjo pirmasis vepsų-rusų žodynas, kurį išleido Rybrekos kaimo mokytojas Pavlas Uspenskis. Šiame leidinyje („Русско-чудскій словарь съ нѣкоторыми грамматическими указаніями“) naudojama kirilica, kurią sudarė to meto rusų abėcėlės raidės ir keletas papildomų. P. Uspenskio rašyba vėlesnės sėkmės nesulaukė.
XX a. 4-ajame dešimtmetyje Sovietų Sąjungoje buvo pradėtas kurti raštas vepsų kalba. TSRS Mokslų akademija sudarinėjo vepsų kalbos vadovėlius ir žodynus lotynų abėcėle; prie tuometinio Kalbos ir mąstymo instituto tam buvo suburta speciali komisija. 1932–1933 m. Leningrado srityje Vinicuose, Oštoje, Šioltozere ir kituose vepsų kaimuose prie Kapšos, Šolos ir Ojatės upių buvo įsteigtos 49 pradinės ir 5 vidurinės vepsiškos mokyklos. Iki 1937 m. buvo išleista 19 vadovėlių (neskaičiuojant tarpusavyje besiskiriančių išleistųjų pakartotinai), vepsų–rusų žodynas, į kurį įeina 3,5 tūkstančio žodžių (autoriai – F. Andrejevas ir M. Hemeleinenas), ir keletas knygų skaitiniams. Vis dėlto 1937 m. vepsų kalbos mokymas mokyklose ir vepsiškos literatūros leidyba buvo nutraukti, vepsus imta represuoti ir rusinti. Iki II pasaulinio karo vepsų kalbą studijavo tik Suomijos kalbininkai (E. Setelė, L. Ketunenas, E. Tunkelas ir kiti). Po II pasaulinio karo buvo išformuoti nacionaliniai vepsų dariniai, ir vepsų kalba vėl liko vartojama tik buityje. Vepsų kalbos tyrimai buvo sutelkti Karelijoje (Petrozavodske) ir Estijoje (daugiausia Tartu). Tuo metu Petrozavodsko kalbininkai, taikydami lauko tyrimus, daugiausia nagrinėjo šiaurės ir vidurio tarmes, o Estijos ekspedicijos tyrė pietų tarmę.
Ilgą laiką tema apie karelų ir vepsų rašto atkūrimą tyrėjams buvo „uždrausta“; už pasisakymą, kad būtina atkurti karelų raštą, 6-ojo dešimtmečio pabaigoje sekretorius mokslininkas G. Makarovas netgi buvo nušalintas nuo pareigų. Vepsams, kaip vieningai bendruomenei, ir jų kalbai pražūtingiausią poveikį padarė XX a. 7-ojo ir 8-ojo dešimtmečių valstybės veiksmai, žinomi kaip „neperspektyvių kaimų likvidavimo politika“. Jos padariniai negausioms etninėms grupėms buvo pražūtingi, nes griovė jų etninę aplinką ir tradicinę gyvenseną. Be to, ši politika sutapo su administracine rajonų pertvarka. Leningrado srityje dėl dviejų administracinių pertvarkų vepsų gyvenama teritorija tikrąja to žodžio prasme tapo keturių rajonų sankirtos centru, čia susidūrė Podporožės, Lodeinoje Polės, Boksitogorsko ir Tichvino rajonai; Vologdos srityje susikirto du rajonai. Dvi nedideles vepsų kaimų santalkas, likusias Babajevo rajone, vieną nuo kitos atskyrė negyvenama vietovė, kurioje anksčiau buvo Šimozero krašto kaimai. Visuose Leningrado ir Vologdos sričių rajonuose vepsų gyvenvietės tapo atokiais užkampiais, nes beveik nebuvo kelių į šias vietoves atvažiuoti. Dėl to čionykščiai gyventojai sparčiai kėlėsi į centrus: daug vepsų paliko savo etninę teritoriją ir išvyko dirbti į kitas gyvenvietes bei miestus. Jų daugumą sudarė jaunimas, jis greitai pasiduodavo etninei ir kalbinei asimiliacijai, nes nebuvo tautinę savimonę padedančių palaikyti institucijų.
Dėl nuolatinio jaunimo nutekėjimo ir jo asimiliacijos vepsų bendruomenė ėmė labai senti. 1989 m. surašymo duomenimis, Karelijos Respublikoje vidutinis vepsų amžius buvo 45,9 m., o Karelijos gyventojų amžiaus vidurkis sudarė 33,3 m. – tad vepsai buvo „seniausia“ šios respublikos tauta. Atitinkamų duomenų apie vepsus Leningrado ir Vologdos srityse neturėta. Visa tai, be abejo, sąlygojo bendrąjį vepsų skaičiaus mažėjimą, o drauge mažėjo ir mokančiųjų vepsų kalbą: nuo 1989 m. vepsų skaičius nukrito 32,1 % – nuo 12142 iki 8240 žmonių; Karelijoje – 18 %, Leningrado srityje – 52,7 %, Vologdos srityje – 41,7 %.
9-ojo dešimtmečio pabaigoje Karelijos Respublikos vadovybė pradėjo svarstyti klausimą apie būtinybę vietinėse mokyklose mokyti suomių kalbos. Savotiškas bandymas respubliką trečiąjį kartą „susuominti“ davė netikėtų rezultatų: tai besvarstant su nacionalinių rajonų mokyklų direktoriais, pradėta šnekėti apie karelų ir vepsų kalbų ateitį, taip pat – kad reikėtų atgaivinti šių kalbų raštą bei jas dėstyti mokyklose. Šis klausimas imtas plačiai svarstyti 1986–1987 m. 1986 m. pavasarį Šioltozere susibūrė iniciatyvinė grupė, kuriai vadovavo A. Maksimovas, R. Loninas ir R. Maksimova; pasitelkę laikraštį „Коммунист Прионежья“ („Paonegės komunistas“) jie pradėjo šviečiamąjį darbą, siekdami gaivinti vepsų kalbą. Šis judėjimas turėjo ir priešininkų, manančių, kad valstybės pinigus leisti vepsų kalbos vadovėliams ir pan. nėra prasmės, tačiau jie nesulaukė platesnio palaikymo.
Vilniaus arklinis tramvajus
Istorija
Vilniaus miesto dūma 5 kapeikų bilieto kainą patvirtino ir 1896 m. rugpjūčio 1 d. posėdyje. Vėliau įvesti persėdimo bilietai, XX a. pirmojo dešimtmečio pabaigoje senoji kaina palikta įvestai pirmajai klasei, antros klasės bilietas kainavo 3 kapeikas. Tuomet buvo įvesti tarifai pagal paros metą bei mėnesinės bilietų knygelės, tačiau kainodara bei paties transporto kokybe miesto gyventojai nebuvo patenkinti. 1902 m. kovą miesto dūmos sudaryta komisija arklinio tramvajaus būklei įvertinti nutarė, kad visi 24 uždari vagonai turi būti remontuojami, 12 iš jų kapitališkai; trylika atvirų vagonų buvo naudojama be valdžios leidimo ir kėlė pavojų gyvybei. Iš 168 darbui tiko tik 55, 43 tiko nelabai, o likę netiko visai, be to, tarp arklių buvo 93 eržilai, kuriuos kinkyti draudė arklinio tramvajaus reglamentas. Visi keturi keleivių paviljonai netiko naudojimui, du iš jų – Antakalnio perkėlos ir Užupio tilto – buvo naudojami kaip sandėlis ir malkinė.
Vepsų kalba
Po Sovietų Sąjungos žlugimo
Nuo 2006 m. vientisai vepsų gyvenamoje teritorijoje Paonegės rajone kelio ženkluose vartojami vepsiški gyvenamųjų vietovių pavadinimai.
Per visą vepsų raštijos istoriją vepsų kalba išleista daugiau kaip 70 knygų, daugiausia – mokomosios literatūros (autorės – N. Zaiceva, I. Mullonen). Išleistas ne vienas kūrinys vepsų kalba, parašytas A. Petuchovo ir R. Lonino; žinomiausi – vepsų poeto N. Abramovo kūriniai. Viena žinomiausių šiuolaikinių vepsų dainininkių, atliekančių dainas vepsų kalba – Jousnė (A. Vasiljeva).
Vilniaus arklinis tramvajus
Istorija
Arklinis tramvajus pamažu nukonkuravo omnibusus ir diližanus – išstūmė juos į miesto pakraščius. XIX a. pabaigoje pasirodė pirmieji dviračiai, bet pagrindinėmis gatvėmis jais važinėti buvo uždrausta. 1905 m. Vilniuje pradėjo važinėti keli lengvieji automobiliai, atidarytas autobusų maršrutas Gedimino aikštė – Verkiai. Tačiau prieš Pirmąjį pasaulinį karą Vilniuje užregistruota tik keliolika automobilių ir 1154 vežikai.
Vepsų kalba
Po Sovietų Sąjungos žlugimo
Šiuo metu Petrozavodske vepsų kalba leidžiamas laikraštis „Kodima“ („Tėvynė“). Atskiri tekstai vepsų kalba daugiausia spausdinami suomiakalbiuose žurnaluose „Carelia“ ir „Kipinä“.
Vilniaus arklinis tramvajus
Istorija
1909 m. Vilniuje konke pasinaudojo 2,6 mln. keleivių, vienas vidutiniškai 14 kartų per metus. Arklinio tramvajaus veiklą nutraukė prasidėjęs Pirmasis pasaulinis karas.
Vepsų kalba
Po Sovietų Sąjungos žlugimo
Vepsų kalba kaip atskiras dalykas dėstoma vidurinėje Lionroto finougrų mokykloje Petrozavodske, dviejose mokyklose Karelijoje, taip pat – kaip fakultatyvus dalykas keliose mokyklose Leningrado srityje. Ji dėstoma ir dviejose aukštosiose mokyklose: Petrozavodsko valstybiniame universitete ir Šiaurės tautų institute Sankt Peterburge.
2012 m. vasario 1 d. atidarytas Vikipedijos vepsų kalba skyrius.
Vilniaus arklinis tramvajus
Motorinis tramvajus
Tarpukariu tramvajų Vilniuje atgaivinti ėmėsi vilnietis inžinierius Liudvikas Pigutkovskis. Jis senuose arklinio tramvajaus vagonuose įrengė senus vidaus degimo variklius. Taip patobulintas tramvajus, inžinieriaus garbei pavadintas „piguteku“ arba „pigutka“, vėl ėmė kursuoti miesto gatvėmis. Ekspertų nuomone, suremontavus pabėgius ir bėgius, kelionė iš Katedros aikštės iki Paspieškos turėjo trukti ne ilgiau kaip 10 minučių. Reguliarus eismas prasidėjo 1924 m. liepos 25 d. Tačiau seni varikliai nuolat gedo, vagonai susidėvėjo, o naujų įsigijimu niekas nepasirūpino. Be to, konkurenciją sudarė modernesnė transporto priemonė – autobusai. Toks tramvajus, labiau turistinė atrakcija nei visuomeninis transportas, išsilaikė dvejus metus. 1926 m. arklių tramvajaus bėgiai išmontuoti miesto magistrato nurodymu, 1932 m. dalis jų panaudoti Katedros remonto metu medžiagoms gabenti.
Vepsų kalba
Tekstyno tyrimai
thumb|right|Straipsnis apie vepsų veiksmažodį astta 'eiti' „VepKar“ [[Tekstynas|tekstyne.]] thumb|left|Vepsų pasakos „Hebomvor“ („Arkliavagis“) fragmentas su vertimu į rusų kalbą. Šiame tekste spragtelėjus pele žaliame langelyje rodomas vertimas ir pažymėto veiksmažodžio astub '(jis) eina' nuoroda į pagrindinę formą astta 'eiti'. Viršutinėje ekrano dalyje pateiktas teksto pasas. [[Tekstynas „VepKar“, 2019 m.]]
Vilniaus arklinis tramvajus
Elektrinis tramvajus
Dar XIX a. pabaigoje paaiškėjo, kad Vilnius smarkiai pavėlavo – tuo metu jau bene 15-oje Rusijos imperijos miestų važinėjo elektra varomi tramvajai. Miesto valdyba, ruošdamasi išpirkti arklinį tramvajų, 1899 m. su Belgijos ir Rusijos firmomis pradėjo derybas dėl elektrinio tramvajaus įrengimo Vilniuje.
Vepsų kalba
Tekstyno tyrimai
Daug tekstyno tekstų Karelijos mokslinio centro kalbos, literatūros ir istorijos institutas rinko dešimtmečiais, taikydamas vadinamąjį lauko tyrimų metodą. Atliekant lingvistinę teksto analizę reikia duomenų, kur ir kada tekstas buvo užrašytas, todėl tekstyne didelis dėmesys skiriamas metainformacijai ir tekstų aprašui: teksto pase nurodoma bibliografinė informacija apie teksto užrašymo vietą ir datą, pateikėjo vardą ir gimimo vietą, tekstą užrašiusio darbuotojo vardą ir t. t. Į tekstyną įtraukta daugiau kaip 800 bibliografinių šaltinių.
Vilniaus arklinis tramvajus
Elektrinis tramvajus
Buvo siūlomos aštuonios miesto centrą su priemiesčiais jungiančios elektrinio tramvajaus linijos. Linijoms nutiesti turėjo būti praplatintos gatvės, nugriauti kai kurie namai, tam tikslui planuota įsigyti ir nugriauti du namus Arklių gatvėje, dalį sklypų Jogailos gatvėje, 17 puošnių namų Pilies gatvėje. Iki 1913 m. dauguma sklypų buvo išpirkti, tačiau iki Pirmojo pasaulinio karo elektrinio tramvajaus Vilniuje įvesti nepavyko. Arvydo Rimvydo Čaplinsko nuomone, tam sutrukdė sudėtingas miesto gatvių platinimo bei namų griovimo procesas ir lėšų stygius – visi pinigai, skirti tramvajaus įvedimui, buvo pavogti Juzefo Pilsudskio su bendrais Bezdonių apiplėšime, be to, prasidėjo Pirmasis pasaulinis karas.
Vepsų kalba
Tekstyno tyrimai
2016 m. „Vepsų kalbos tekstyno“ pagrindu buvo sudarytas „Atvirasis vepsų ir karelų kalbų tekstynas“ (sutrumpintai – „VepKar“). Tai – daugiakalbis tekstynas, kuriame pateikti tekstai vepsų ir karelų kalbomis, kai kurie tekstai versti į rusų kalbą. Į tekstyną „VepKar“ įtraukta tekstų visomis trimis vepsų tarmėmis. Išeitinis tekstyno vedlio kodas Dictorpus, suteikiantis prieigą prie „VepKar“ duomenų, yra prieinamas atvirojo dvigubo licencijavimo sąlygomis. Tekstyno „VepKar“ tekstai ir žodynai platinami atvirųjų CC BY licencijų teisėmis.
Kad tekstynas „VepKar“ pasipildytų žodžių formomis, 2019 m. pasinaudota morfologine Vikižodyno informacija, o tiksliau – kad „VepKar“ tekstyno žodyne būtų sukurtos žodžių kaitybos lentelės, Angliškojo Vikižodyno, parašyto naudojant Lua kalbą, dinaminio šablono taisyklės buvo perkeltos į tekstyno vedlį (PHP kalba). Dabar, kai redaktoriai prideda kamieną ir bazinių kaitybos priesagų sąrašą, „VepKar“ žodyne sugeneruojamos 42 linksniuojamųjų kalbos dalių ir 46 veiksmažodžių formos. Angliškajame Vikižodyne yra maždaug tūkstantis straipsnių apie vepsiškus žodžius, kuriuose pateikiama informacija apie kaitybą.
Kalbos tyrimo istorija
thumb|right|160px|[[Andreas Johan Sjögren|A. Šiogrenas (1794–1855)]] Vepsus imta tyrinėti žymiai vėliau negu kitas finougrų tautas. Prielaidą, kad vepsų kalba tarp kitų Baltijos finų kalbų yra savarankiška, 1827 m. po tiriamųjų išvykų į vepsų žemes pirmasis išsakė A. Šiogrenas. Tuo metu vepsai buvo apgyvendinę teritoriją prie Oloneco ir Naugardo gubernijų ribos.
Po A. Šiogreno išvykų suomių tyrėjai ėmė labiau domėtis vepsų kalba kaip artimai gimininga suomių kalbai. 1842 ir 1845 metais į vepsų žemes buvo atvykęs įžymus karelų epinių dainų rinkėjas ir epo „Kalevala“ sudarytojas E. Lionrotas, jis publikavo pirmąjį straipsnį apie vepsų kalbą (jo surinkta vepsų kalbos medžiaga tapo jo mokslų daktaro disertacijos „Om det Nord-tschudiska språket“ („Apie šiaurės čiudų kalbą“) pagrindu), o 1855 m. – A. Alkvistas, vepsų kalbai paskyręs didelį veikalą „Anteckningar i nord-tshudiskan“; į šį darbą įtrauktas pirmasis vepsų kalbos žodynas (vepsų–švedų, papildytas suomių ir rusų kalbų paralelėmis). Tai buvo pirmieji tyrėjai, kurie savo darbuose suomių kalba, po A. Šiogreno, remdamiesi atskirų vepsų grupių savivardžiu – vepsläine, šiaurės čiudus ėmė vadinti būtent „vepsais“, o jų kalbą – „vepsų kalba“. Į vepsų žemes vyko suomių kalbininkai E. Setelė (1889 m., 1916 m.) ir L. Ketunenas (1934 m.). Jų darbai padėjo tvirtą pamatą tolimesniems vepsų kalbos tyrimams. Po to, kai E. Lionroto ir A. Alkvisto darbuose buvo pateikta vepsų kalbos medžiagos, šia kalba ėmė domėtis ir Vengrijos kalbininkai P. Hunfalvis (Pál Hunfalvy) (1875 m.) bei J. Šinemas (Jozsef Sinnem). Vepsų kalba archajiška, ir jos tyrimai prisidėjo prie finougrų lyginamosios kalbotyros plėtotės.
XIX a. 9-ojo dešimtmečio pabaigoje vepsais pradėjo domėtis ir rusų kraštotyrininkai bei etnografai. Apie vepsus buvo išleista V. Mainovo, A. Kolmogorovo, V. Leskovo, D. Nikolskio, N. Podvysockio ir kitų autorių darbų. Suomių mokslininkai savo veikaluose daugiausia tyrė vepsų kalbą, o rusų mokslininkai domėjosi vepsų kultūra ir tradicijomis. Iki revoliucijos išleisti darbai apie vepsus suformavo mokslinę nuomonę, kad jie yra tauta, išgyvenanti savo daugiau nei tūkstančio metų istorijos „saulėlydį“, ir, beje, nerimą kėlė ne vepsų skaičiaus mažėjimas (V. Mainovas rašė, kad „Ojatės čiudai ne tik kad nenyksta, bet, priešingai, jų gimstamumas kone viršija rusų gimstamumą; vidutinis gimstamumas yra 8,40 vaiko“), o spartus vepsų kaimų rusėjimas. Maskvos universiteto profesoriaus A. Kolmogorovo, daug metų tyrusio vepsus, žodžiai: „Ne už devynių jūrių marių, o visai netoli sostinės… visa tauta išgyvena paskutines savo dienas, nes neišvengiamas asimiliacijos su rusų tauta procesas kaivanų [vepsų] upelius privers susilieti su „rusų jūra“ ir joje išnykti“. 1842 m. E. Lionrotas lankėsi Oloneco gubernijos Vytegros apskrities Isajevo valsčiuje ir pažymėjo, kad iš dvylikos kaimų tik „penkiuose kaimuose, greta rusų kalbos, kalbama ir vepsiškai, o likusiuosiuose ši kalba jau išnykusi; ir tai šiuose penkiuose kaimuose nūnai net vaikai tarpusavyje kalbasi rusiškai, todėl nesunku numanyti, kad praeis šimtmetis, ir vepsų kalba bus tik nelyginant padavimas, jog kažkada, ankstesniais laikais, jų proseneliai bendravo kažkokia kita kalba, besiskyrusia nuo rusų“. Pirmasis vepsų–rusų žodynas, sudarytas mokytojo Pavlo Uspenskio, pasirodė 1913 m.; vepsiški žodžiai jame rašomi kirilica.
Balsiai
Vepsų kalbos balsių sistema:
Šimozero patarmių balsių sistema:
Kitaip negu visose kitose Baltijos finų kalbose, vepsų kalboje nėra trumpųjų ir ilgųjų balsių priešpriešos (išskyrus pietų tarmes, kur ji atsirado kaip antrinis reiškinys naujiems ilgiesiems balsiams susidarius iš dvibalsių: ai, au > ā, oi > ō, uu > ū; ilguosius balsius įprasta žymėti brūkšneliu).
Dvibalsiai vepsų kalboje gali būti tik krentantieji.
Priebalsiai
Vepsų kalbos priebalsiai:
Tarp vepsų kalbos priebalsių pasitaiko geminatų, žymimų dvigubinamomis priebalsių raidėmis; kamienuose geminatos retos, dažniau sutinkamos kamienų sandūrose. Kadangi į kalbą įvesta daug naujųjų dūrinių, dėmenų sankirtose gali pasitaikyti iš esmės bet kokių kalboje galimų geminatų.
Daugumoje atvejų vepsų kalbos priebalsiai tariami taip pat, kaip rusų. Skirtingai nuo giminingų suomių arba estų kalbų, vepsų kalboje visi priebalsiai, išskyrus č, š, ž, gali minkštėti (įsidėmėtina, kad garsai v, m ir k minkštėja silpniau nei kiti ), jei po jų eina priešakiniai balsiai (e (kai kuriais atvejais prieš šį balsį neminkštinama), i, ü, ö ir ä) – palatalizacija (minkštinimas) atsirado dėl rusų kalbos įtakos. Prireikus paminkštinti kietąjį priebalsį, vartojamas apostrofas ('): kel'  'kalba'; minkštinant ilgąjį priebalsį (geminatą), patariama rašyti vieną apostrofą po dviejų vienodų raidžių: mall'  'vaza'. Priebalsio minkštinimas gali turėti skiriamąją reikšmę: nor 'virvė' – nor'  'jaunas'.
Morfonologija
Priebalsių laipsniavimo vepsų kalba neišsaugojo. Balsių harmonija, turima daugumoje finougrų kalbų, vepsų kalboje reiškiasi iš dalies (negalioja tolimesniame negu antrasis skiemenyje), be to, ji sutinkama ne visose tarmėse.
Morfologija
Vepsų kalbos morfologija pasižymi gausybe polinksnių, taip pat vartojama keletas prielinksnių, kurie yra kilę iš polinksnių, tik buvo iškelti priešais žodį. Posesyvumo (nuosavybės, turėjimo) kategorija beveik išnykusi; asmeninės-savybinės priesagos vartojamos su įvardžiais ir giminystės terminais. Veiksmažodis turi tris visuotinai paplitusias nuosakas: tiesioginę, liepiamąją ir tariamąją; neaišku, ar visiškai išnykusi galimoji nuosaka, nors jos formos tarmėse buvo nuolatos fiksuojamos per visą kalbos tyrimų laikotarpį.
Neiginys reiškiamas specialiu neigiamuoju veiksmažodžiu (liepiamojoje nuosakoje – draudžiamuoju).
Daiktavardis
Gramatinės giminės kategorijos vepsų kalboje nėra; daugiskaitos vardininko žymuo yra priesaga -(e)d: laps'  'vaikas' – lapsed 'vaikai', kirvez 'kirvis' – kirvhed 'kirviai'; kitų linksnių daugiskaita reiškiama priesaga -i-, ji spraudžiama tarp kamiengalio balsio ir konkretaus linksnio priesagos: jono 'juosta' – jonoiš 'juostose' (inesyvas); be to, gali kisti kamienas, pavyzdžiui, -d- virsta -z: käzi 'ranka' (turi kamieną käde-) – käziš 'rankose'.
Kamienas
Vepsų kalboje kiekvienas žodis turi žodyninę formą ir kamieną; linksniuoti ir asmenuoti galima tik kamieną – būtent prie jo jungiamos visos įmanomos kaitybos priesagos. Žodžio kamienas gali sutapti su žodynine forma, bet dažnai nuo jos skiriasi, todėl kamienus reikia išmokti: tuha – tuha- 'tūkstantis' (kamienas ir žodyninė forma sutampa), vezi – vede- 'vanduo' (čia kamienas ir žodyninė forma jau gerokai skiriasi), vaskne 'varinis' – vašše- (skiriasi dar labiau). Kamienai gali būti trijų rūšių: „balsiniai“ (besibaigią balsiu), „priebalsiniai“ ir „trumpieji balsiniai“.
Kartais žodžiai gali atrodyti vienodai, bet turėti skirtingus kamienus ir atitinkamai reikšti skirtingus dalykus: kuz 'eglė', kamienas kuze- – kuz'  'šeši', kamienas kud'e-.
Linksniai
Linksnių rodikliai visada jungiami prie žodžių kamienų. Prie priebalsinio kamieno, jei jis turimas, jungiami partityvo ir vadinamojo naujojo proliatyvo (proliatyvo varianto, turinčio priesagas -dme / -tme) rodikliai.
Skirtingi vadovėlių autoriai priskaičiuoja nuo 10 iki 24 linksnių (būdvardžių linksnis beveik visada derinamas su daiktavardžio linksniu):
Vepsų kalbai būdinga daugybė naujų linksnių, sudarytų agliutinavimo būdu. Kartais vienoje tarmėje susidariusi linksnio priesaga kitoje tarmėje vartojama kaip polinksnis (pavyzdžiui, naujasis proliatyvas: tedme 'keliu' – vidurio tarmėje, ir ted möto – šiaurės tarmėje). Tokių linksnių rodiklius (priesagas) gali sudaryti trys skirtingos morfemos, šie rodikliai gali būti gana ilgi. Vepsų kalbos daugiskaitos egresyvo priesaga yra ilgiausias iš žinomų linksnių rodiklių (-dennopäi).
„Polinksniniai“ linksniai yra palyginti nauji dariniai, kilę iš polinksnių.
Kai kurie mokslininkai (pavyzdžiui, M. Hemeleinenas) jų nepripažįsta visaverčiais linksniais ir į vepsų kalbos linksnių sistemą neįtraukia. Pavyzdžiui, komitatyvas susidarė taip: kilmininkas koiran 'šuns' + kerdal (-kerdal – polinksnis 'su') = koirankerdal = koiranke; kilmininkas lapsiden 'vaikų' + kerdal = lapsidenkerdal = lapsidenke.
Kitaip negu kitose artimai giminingose kalbose, vepsų kalboje dėl istorinio sutapimo eliatyvas susiliejo su inesyvu, o abliatyvas – su adesyvu, todėl eliatyvui ir abliatyvui reikšti susidarė naujos linksnių priesagos, turinčios formantą -päi (< *päin '), atitinkamai -späi (-špäi po -i-) ir -lpäi.
Kilmininkas (priesaga -n vienaskaitoje ir -den (beje, -d nesuminkštėja) daugiskaitoje) reiškia priklausymą kam nors; taip pat gali būti vartojamas kaip nederinamasis pažyminys arba kaip daiktavardinis būdvardis: mec 'miškas' – mecan 'miškinis, miško', sarn 'pasaka' – sarnoiden 'pasakų'.
Galininkas (vienaskaitoje priesaga -n, daugiskaitoje – -d) reiškia objektą (papildinį) – su asmenuojamąja veiksmažodžio forma konkretų skaičiuojamąjį daiktą (arba jų grupę): Mikoi utab käzihe uden kirjan 'Mikas ima į rankas naują knygą', Tot klassha uded kompjuterad 'Jūs atnešite į klasę naujus kompiuterius'; vis dėlto galininkas su tiesioginiu papildiniu vartojamas ne visada, pavyzdžiui, neapibrėžtuosiuose asmeniniuose sakiniuose papildinys vartojamas su vardininku: Ottas muna '(Jie) ima kiaušinį' ir pan. Galininkas yra viso objekto linksnis ir veiksmažodis, vartojamas su galininku, įgyja įvykio veikslo reikšmę: Minä lugin kirjutesen eglai 'Vakar perskaičiau straipsnį'. Eigos veikslui vartojamas partityvas.
Partityvas (priesagos: -t jungiama prie priebalsinių kamienų, o -d – prie balsinių, daugiskaitoje – -d) reiškia dalinį tiesioginį papildinį, t. y. su partityvu turi būti vartojami žodžiai, žymintys nekonkrečius arba dalinius, taip pat neskaičiuojamuosius daiktus: Minä sön murgint 'Aš pusryčiauju („Aš valgau pusryčius“)' („dar nesuvalgiau“, vadinasi, vartotinas partityvas), Hän lugeb kirjoid 'Ji skaito knygas (mėgsta skaityti)' (jei omenyje būtų turimos konkrečios knygos, būtų vartojamas galininkas), Ninal om marjoid 'Nina turi uogų (tam tikrą kiekį)'. Su neiginiu visada bus vartojamas partityvas: Minä en mušta mugošt küläd 'Aš neprisimenu tokio kaimo'; su skaitvardžiais vartojamas vienaskaitos partityvas: kaks' mest 'du žmonės'; žodis eina su partityvu taip pat tuomet, jei vartojamas aukštesnysis laipsnis: Nece kodi om korktemb pedajad 'Šis namas aukštesnis už pušį'. Partityvas, ne viso objekto linksnis, vartojant su veiksmažodžiais jiems suteikia eigos veikslo reikšmę: Minä lugin kirjutest eglai 'Vakar skaičiau straipsnį'. Įvykio veikslui vartojamas galininkas.
Transliatyvas (priesaga – -ks, po i – -kš) reiškia perėjimą į kitą padėtį, būseną arba kokybę (poukšimoi pe̮imn’eks 'pasisamdžiau piemeniu', händast pan’iba predsedat’el’aks 'jį paskyrė pirmininku'); veiksmo tikslą (pan’in’ te̮ignan lii̯baks 'pastačiau tešlą duonai') arba veiksmo laiką (l’in’n’eb nedal’ikš 'užteks savaitei'); tai, kam kas nors ruošiama arba renkama (Maša om keranu änikod gerbarijaks 'Maša pririnko gėlių herbariumui'); su transliatyvu vartojamas pavadinimas kalbos, kuria šnekama (Pagižen hänenke vepsäks 'Su juo kalbu vepsiškai'), ir pavadinimas arba vardas, kuriais vadinama ar kreipiamasi (Mindai kuctas Nastoikš 'Mano vardas Nastė (mane vadina Naste)'); tai, kuo ką nors mano esant, laiko (Händas lugedas lujas melevaks 'Jį laiko labai protingu'); taip pat šis linksnis turi „pranašaujamąją“ (ženklo) reikšmę: Koir nutab – adivoikš 'Šuo loja – prieš svečius (vadinasi, bus svečių)'.
Inesyvas (priesaga – -s, po i – -š) reiškia buvimo vietą arba veiksmą ko nors viduje, taip pat (ne visada) – ant ko nors paviršiaus (päs 'galvoje', tatas 'tėvo namuose', šimg’äres 'Šimozere', pus 'medyje'), kartais – kokią nors būseną arba kokio nors pobūdžio veiklą (лaps’ l’äžub ruskeiš 'vaikas serga tymais', poig om soudatoiš 'sūnus yra kareivis' (pažodžiui 'sūnus yra kareiviuose'), aid om luklos 'klėtis užrakinta' (pažodžiui 'klėtis yra spynoje'); veiksmo trukmę (ös ii̯ magadand 'jis naktį nemiegojo'); daiktą, kurio prašo, kurį įsigyja, renka, kurio ieško (sada rubl’ad maksoin’ l’ähtm’as 'sumokėjau šimtą rublių už telyčią') arba to dalyko kainą (sadas rubl’as ost’in’ l’ähtm’an 'už šimtą rublių pirkau telyčią'); tai, kuo apsirengta arba apsiauta (mužik ol’i sin’ižiš palt’oiš, musti̮š sapkoiš 'vyras buvo su mėlynu paltu, juodais batais'); dengiamą, rengiamą arba aunamą kūno dalį (šapuk päs 'kepurė ant galvos'); tai, apie ką kalbama arba pasakojama ((s)tarinoita vedes 'pasakoti apie vandenį').
Eliatyvas (priesaga – -späi, po -i- – -špäi) reiškia vietą, iš kurios išeinama (Sizar lähteb honusespäi 'Sesuo išeina iš kambario'); medžiagą, iš kurios pagamintas daiktas (Vanuim tehtas vas’kespäi 'Viela gaminama iš vario'); priežastį, dėl kurios įvyksta veiksmas (En magada näl’gaspäi 'Aš nemiegu iš alkio / Aš nemiegu, nes esu alkanas'); kilmę (Minä olen Kurbaspäi 'Aš kilęs iš Kurbos'); matmens, pavyzdžiui, laiko, pradžią (amuižiš aigoišpäi 'nuo senų laikų'). Būdvardis, derinamas su vardažodžiu, kai šis yra eliatyvo linksnio, vartojamas su inesyvu: čomas kodišpäi 'iš gražaus namo' (forma čomaspäi kodišpäi irgi įmanoma, tačiau šiomis dienomis beveik nebevartojama).
Iliatyvas (priesaga – -h + paskutinis kamieno balsis, po -i- – -he) reiškia žmogų, vietą arba objektą, į kurio vidų nukreiptas veiksmas (otta k’ädehe 'paimti į ranką', sähä 'į orą'); įsigyjamą daiktą (tul’in’ l’ii̯bha 'atėjau duonos') arba tokį, į kurį kas nors keičiama (vajehtin’ vazan l’ehmha 'išmainiau veršiuką į karvę'); darbo vietą arba veiklos rūšį (män’i pe̮imn’ihe 'jis išėjo į piemenis'); pradedamą veiklą (Tartun radha 'Pradedu darbą'); tai, į ką žiūrima (Kacun puhu 'Žiūriu į medį'); tai, kame liekama, kame paklystama arba į ką klimpstama (Jät kod' he 'Liekate namie', Hö voidas segoida mecha 'Jie gali pasiklysti miške', Neičukaižed vajudas lumhe 'Mergaitės klimpsta sniege'); tai, kame kas nors pamirštama (Hän paksus unohteleb vajehnikan klassha 'Jis/Ji dažnai žodyną pamiršta klasėje'); kalbą, į kurią verčiama (käta vepsän kel’he 'išversti į vepsų kalbą'); tai, ant ko sėdama, lipama arba krentama (Lehtesed langitas maha 'Lapai krenta ant žemės' (pažodžiui – 'į žemę'), Libun puhu 'Lipu į medį'); šis linksnis vartojamas ir pasakyme 'atsakyti į klausimą' (antta vastusid küzundoihe 'pateikti atsakymus į klausimus'). Jei kamienas baigiasi -he, tai iliatyvo priesaga (vengiant skiemenų sudvigubėjimo) yra -ze (daugiskaitoje – -že): kirvez 'kirvis', turintis kamieną kirvhe- – kirvheze – kirvhiže. Kai iliatyvo priesaga jungiama prie dviskiemenių arba daugiaskiemenių žodžių, paskutinis balsis dažnai nukrenta: kodi 'namas' – kod’he 'į namą', mec 'miškas' – mecha 'į mišką' (be balsio nukritimo būtų mecaha), lauka 'parduotuvė' – laukha 'į parduotuvę'.
Adesyvas (abiejuose skaičiuose – priesaga -l) reiškia žmogų, vietą arba daiktą, prie kurio arba ant kurio kas nors yra arba vyksta (kädel 'ant rankos', hänul 'pas jį'); turėjimą (išreiškia veiksmažodį 'turėti': lapsel hambhad kibištab 'vaikui skauda dantis', Timoil om mel’hetartui kirj 'Timas turi įdomią knygą'); įrankį arba veikimo būdą (čapta kirvhel 'kapoti kirviu', Mam pagižeb hüvätabaižel änel 'Motina kalba geru balsu'); pasyvų veiksmo subjektą (mamol kudotud peid 'mamos megztas megztinis'); žmogų, kurio ko nors prašoma, klausiama arba iš kurio perkama (küzun tatol 'paklausiu tėvo'); objektą, pasižymintį kokia nors ypatybe (čoma rožol 'gražaus veido'); užsiėmimą (olin radol 'buvau darbe'); veiksmo laiką (Vanhembad tuldas kezal 'tėvai atvažiuos vasarą'); kalbą, kuria šnekama (Minä pagižen vepsän kelel 'Aš kalbu vepsiškai').
Aliatyvas (abiejuose skaičiuose – priesaga -le (UFA – -лe)) reiškia daiktą, į kurį nukreiptas veiksmas arba judėjimo kryptis; teritoriją, į kurią ateinama, arba paviršių, ant kurio dedama (anda лu koiraлe 'duok kaulą šuniui', astkam g’ogeлe 'eikime prie upės'), taip pat – pradedamą veiksmą (ke̮ik l’äksiba radoлe 'visi išėjo į darbą'); aliatyvas taip pat atlieka naudininko funkciją (Pidab sanuda Mikoile, miše Tal’a tuleb homen 'Reikia pasakyti Mikui, kad Talia (Natalija) ateis rytoj'); vartojama ir neįprasta kvapo reikšme: Liha otab kalale 'Mėsa atsiduoda žuvimi' (pažodžiui – 'Mėsa ima pas žuvį').
Abesyvas (priesaga -ta) reiškia ko nors nebuvimą arba buvimą už ko nors ribų (лapsed g’eiba mamata 'vaikai liko be motinos').
Esyvo-instruktyvo pavadinimas dvigubas, nes du skirtingi linksniai susiliejo į vieną ir turi bendrą priesagą -n; esyvas vartojamas tik vienaskaitoje ir reiškia buvimą kuo nors (radab pe̮imnen '(jis) dirba piemeniu') arba turi laiko reikšmę (Sobatan mänen kinoha 'Sekmadienį eisiu į kiną'); instruktyvas, priešingai, vartojamas tik daugiskaitoje, vienintelė jo reikšmė – imamas kiekis (Ota kirjad üksin 'Imk knygas po vieną').
Abliatyvas (abiejuose skaičiuose – -lpäi) reiškia judėjimą nuo ko nors išorės (tai, iš kur kyla veiksmas: Ojatin randalpäi kulub hill' pajo 'Nuo Ojatės kranto girdėti tyli daina'); pavadinimą veiklos, po kurios išeinama, t. y. iš kurios grįžtama (Maša astub heinäntegolpäi 'Maša eina/grįžta iš šienapjūtės'); daiktavardis su abliatyvu taip pat nurodo tą, iš kurio kas nors imama, arba tą, iš kurio kas nors gaunama (Tarbiž otta lehtik sebranikalpäi 'Reikia paimti iš draugo sąsiuvinį').
Proliatyvas vepsų kalboje skirstomas į pirmąjį ir antrąjį („naująjį“ ir „senąjį“) ir reiškia objektą, kuriuo judama. Pirmojo proliatyvo priesagos yra -dme ir -tme (kilusios iš -dmö ir -tmö, jos susidarė iš partityvo): Hän astub tedme 'Jis/Ji eina keliu', Ak astub irdadme 'Moteris eina gatve'; gali nurodyti laiką, metą: Minä joksendan homendesidme 'Bėgioju rytais'. Antrojo proliatyvo priesaga – -iči: Ujum küläha järviči 'Plaukiame į kaimą per ežerą'; daugiskaitos rodiklis -i- ir kamiengalio balsis -e šiame linksnyje nukrenta, todėl šio proliatyvo vienaskaitos ir daugiskaitos formos yra sutapusios, vienodos. „Senasis“ proliatyvas reiškia taip pat ir laiką, „naujojo“ proliatyvo laiko reikšmė yra vertinys (kopija) iš rusų kalbos konstrukcijų su prielinksniu по (po) 'po' (pavyzdžiui, radpäividme, 'darbo dienomis' (rusiškai pažodžiui – 'po darbo dienas'), o „senasis“ proliatyvas išsaugojo senesnę reikšmę – su juo einąs vardažodis žymi laiko tarpą, per kurį atliekamas veiksmas: Tulen tagaze päiväiči 'Grįšiu tą pačią dieną', Otim kerdale nedaliči konservid 'Pasiėmėme konservų savaitei'. Šiuolaikinėje vepsų kalboje įsivyravęs „naujasis“ proliatyvas, turimas pietų ir vidurio tarmėse, taip pat plačiai vartojamas rašytinėje kalboje. Šiaurės tarmėje toks proliatyvas nevartojamas, jo vietoje turimos konstrukcijos „vardažodis su partityvu + polinksnis möto“: ted möto 'keliu' ir pan. Antrojo proliatyvo formos sudaromos ne iš visų kamienų, bet vis dėlto iš daugumos tų, kurie reiškia geografinius pavadinimus.
Komitatyvas (priesaga -nke vienaskaitoje ir -denke daugiskaitoje) turi tik vieną reikšmę – bendrumą, t. y. lietuvių kalboje reiškiama prielinksniu su: Kol’a mäni mecha koiranke 'Kolia išėjo į mišką su šunimi', Opendai tuli muzejaha openikoidenke 'Mokytojas (-a) atėjo į muziejų (drauge) su mokiniais'. Dėl rusų kalbos įtakos atsirado ir tokių reikšmių: Pert’edeses seižui puzu bolanke 'Pavėsinėje stovėjo pintinė su bruknėmis', Uden Vodenke! '(Sveikiname) su Naujaisiais metais!', Honushe tuli lekar' suriden habinoidenke 'Į kambarį įėjo gydytojas su dideliais ūsais'. Pastarasis pavyzdys rodo, kad jei daiktavardis yra komitatyvo linksnio, su juo derinamas būdvardis turi eiti su kilmininku.
Terminatyvai yra trijų linksnių grupė, jie reiškia laiko ir erdvės ribas; šie linksniai atsako į klausimus iki ko? ir iki kur? Pirmojo ir antrojo terminatyvų vartosenos skirtumas yra toks: jei žodis paprastai vartojamas su iliatyvu – pasitelkiamas pirmasis, jei su aliatyvu – antrasis terminatyvas. Pirmojo terminatyvo rodiklis – iliatyvo priesaga + -sai (-hVsai, V – kamiengalio balsis); antrojo terminatyvo rodiklis – aliatyvo priesaga + -sai. Vartosenos pavyzdžiai: irdhasai 'iki gatvės', jogelesai 'iki upės', kevädehesai 'iki pavasario', rata surdundhasai 'dirbti iki nuovargio'. Esama dar ir trečiojo terminatyvo, jo rodiklis – inesyvo priesaga + -sai (-ssai); šis terminatyvas vartojamas labai retai ir reiškia veiksmo atskaitos tašką: lapsessai 'iš vaikystės', amussai 'nuo seno'.
Adityvai – dviejų linksnių grupė, juos jungia reikšmė: tai, į kieno pusę kas nors pradeda judėti. Adityvai yra retai vartojami linksniai. Pirmojo adityvo rodiklis – iliatyvo priesaga + -päi (-hVpäi), antrojo adityvo – aliatyvo priesaga + -päi (-lepäi). Vartosenos pavyzdžiai: Lapsed tönduiba kodihepäi 'Vaikai patraukė prie namo', Aig mäni kezahapäi 'Vasarėja', t. y. 'Laikas pradėjo eiti vasarop'. Šiųdviejų linksnių vartosenos skirtumas toks pats, kaip ir pirmojo ir antrojo terminatyvų.
Aproksimatyvai: pirmojo aproksimatyvo reikšmė (priesagos: -nno vienaskaitoje ir -(i)denno daugiskaitoje) – tai, šalia ko (prie ko) esama (Pert' seižub korktoiden kall’oidenno 'Namas stovi prie aukštų uolų'); jis yra vėlyvas linksnis, sudarytas iš kilmininko su priesaga -no; dėl rusų kalbos įtakos šis linksnis įgijo ir reikšmę 'gyventi, būti pas ką nors' (L’oša om advoiš babanno 'Lioša svečiuojasi pas močiutę'); antrojo aproksimatyvo reikšmė (priesagos: -nnoks ir -(i)dennoks) – tai, į ką judama (Kalanik töndui suriden kividennoks 'Žvejys patraukė prie didelių akmenų'), t. y. jo reikšmė atitinka iliatyvą, adityvą arba aliatyvą.
Egresyvas (priesagos: -nnopäi vienaskaitoje ir -dennopäi daugiskaitoje) reiškia tai, nuo ko (iš ko) kas nors juda ar ateina (L’oša tuli dedannopäi 'Lioša atėjo iš senelio'). Tai dar vienas vėlyvos darybos linksnis, pagal reikšmę tapatus eliatyvui arba abliatyvui ir turintis vieną ilgiausių linksnio rodiklių pasaulyje.
Žemiau su visais linksniais vienaskaitoje ir daugiskaitoje kaip pavyzdys linksniuojamas žodis mec 'miškas': Pastabos:
1 noressai 'iš jaunystės', nes su žodžiu mec šis linksnis nevartojamas.
2 Vepsų kalboje ch, kitaip negu liet. k., žymi ne vieną garsą x (liet. k. rašyboje ch), o du vieną po kito einančius garsus – t͡s (vepsų ir lietuvių rašyboje c) ir h.
Savybinės priesagos
Vepsų kalboje, kaip ir kitose finougrų kalbose, vartojamos savybinės priesagos (tatain 'mano tėvas', tataiž 'tavo tėvas', tataze 'jo tėvas'), kurios vis dėlto dabartinėje kalboje pasitelkiamos ribotoje daiktavardžių grupėje (iš esmės – su giminystės terminais) ir tik vienaskaitoje.
Būdvardis
Vepsų kalbos būdvardžio kaityba niekuo nesiskiria nuo daiktavardžio: būdvardžiai turi vienaskaitą ir daugiskaitą bei tuos pačius kaip daiktavardis linksnius; būdvardžio linksnis dažniausiai derinamas su daiktavardžiu, išskyrus atvejus, kai daiktavardis yra eliatyvo linksnio (tuomet daiktavardį pažymintis būdvardis vartojamas su inesyvu, bet gali būti pavartotas ir su eliatyvu) ir komitayvo linksnio (tuomet būdvardis būtinai vartojamas su kilmininku). Esminis skirtumas tas, kad būdvardžiai laipsniuojami. Nelyginamasis laipsnis žymens neturi (čoma 'gražus'), aukštesnysis laipsnis sudaroma su priesaga -emb (čomemb 'gražesnis'), aukščiausiasis laipsnis sudaromas iš aukštesniojo su dalelyte kaikiš 'labiausiai' (kaikiš čomemb 'gražiausias'). Dalelytė kaikiš kilusi iš įvardžio kaik 'visas', ji yra sustingęs šio įvardžio daugiskaitos inesyvas.
Asmeniniai įvardžiai
Pagrindiniai asmeniniai vepsų kalbos įvardžiai pateikiami lentelėje žemiau, nors įvairiose tarmėse jie gali skirtis: Konstatuojamajame vepsų kalbos sakinyje asmeniniai įvardžiai su prasminiu veiksmažodžiu dažnai praleidžiami, nes pati veiksmažodžio priesaga visada pakankamai informuoja apie veiksnio asmenį ir skaičių.
Skaitvardis
Kiekiniai vepsų kalbos skaitvardžiai (skliausteliuose pateikiamas balsinis kamienas):
Kelintiniai vepsų kalbos skaitvardžiai:
Veiksmažodis
Vepsų kalboje išskiriami keturi veiksmažodžio laikai: esamasis-būsimasis (atsižvelgiant į kontekstą, jis gali būti verčiamas tiek kaip esamasis, tiek kaip būsimasis laikas), būtasis (imperfektas), perfektas ir pliuskvamperfektas. Būsimasis laikas taip pat gali būti reiškiamas veiksmažodžiu lindä 'tapti', jungiamu prie atitinkamo prieveiksmio: Homen linneb hüvä sä 'Rytoj bus (pažodžiui – 'taps') geras oras'.
Perfektas ir pliuskvamperfektas sudaryti iš veiksmažodžio olda 'būti' esamojo laiko (su perfektu) ir imperfekto (su pliuskvamperfektu) ir prasminio veiksmažodžio būtojo laiko dalyvio.
Vepsų kalboje yra keturios nuosakos: tiesioginė, tariamoji (kondicionalis), galimoji (potencialis) ir liepiamoji.
Bendratis
Vepsų kalboje yra trys bendratys. Kaip būdinga Baltijos finų kalboms, bendratys gali turėti linksnių. I bendratis turi priesagas -ta, -da ir atitinka lietuvių kalbos bendratį (olda 'būti'). II ir III bendratys turi linksnių, kurie į lietuvių kalbą verčiami įvairiomis dalyvinėmis formomis, veiksmažodiniais daiktavardžiais, prijungiamaisiais sakiniais ir kt.; tad II bendračiai būdingas inesyvas (oldes) ir instruktyvas (olden), III bendračiai (siekiniui, jo priesaga -ma / -mä) – inesyvas (olmas), iliatyvas (olmaha), eliatyvas (olmaspäi), adesyvas (olmal), abesyvas (olmat). Keletas vartosenos pavyzdžių: Asttes Timoi söi bananan (inesyvas) 'Eidamas Timas valgė bananą', olin nitmas (inesyvas) 'buvau šienavime / šienautų', äii opendamhakso (iliatyvas) '(jis) išvažiavo mokytis', tulo radmaspäi aigemba (eliatyvas) 'grįžk iš darbo (pažodžiui – 'iš dirbimo') anksčiau', ištun sömäta (abesyvas) 'sėdžiu nevalgęs (be valgio)'.
Esamasis laikas
Veiksmažodžio olda 'būti' asmenavimas esamajame laike:
Sudarant neigiamąją formą vartojamas vadinamasis neigiamasis veiksmažodis: minä en ole, sinä ed ole, hän ei ole, mö em olgoi, tö et olgoi, hö ei olgoi. Vepsų kalbos esamojo laiko pavyzdžiai su veiksmažodžiu 'būti': Minä olen uz' opendai ' Aš esu naujasis mokytojas', Mö em olgoi mecas nügüd'  'Mes dabar nesame miške'.
Vepsų kalbos veiksmažodžio kaitybos priesagos:
Veiksmažodžių sanuda 'sakyti' (tik balsinis kamienas), pästta 'leisti' (priebalsinis kamienas) ir paimeta 'ganyti' (trumpasis balsinis kamienas) asmenavimas esamajame laike:
Būtasis laikas (imperfektas)
Vepsų kalboje imperfektas vartojamas tuomet, kai veiksmas susijęs su kokiu nors praeities momentu, įvykusiu iki einamojo momento. Vepsų kalboje imperfektas, kitaip negu daugumoje kitų Europos kalbų, kuriose jis turimas (pavyzdžiui, lotynų), gali reikšti tiek baigtą, tiek ir nebaigtą veiksmą, vykusį ar vykstantį iki kalbėjimo momento.
Imperfekto priesaga yra -i-, ji jungiama prie veiksmažodžio balsinio kamieno.
Retkarčiais vartojant veiksmažodį imperfekte kamienas gali labai pakisti, pavyzdžiui, lähtta 'išeiti' turi kamieną lähte- – vienaskaitos III a. imperfektas läksi.
Imperfektas labai plačiai vartojamas literatūroje, nes jis patogus dėstyti pasakojimą. Sakinio su imperfektu pavyzdys: Minä lugin kirjutesen eglai 'Aš vakar perskaičiau straipsnį'.
Absoliučioje daugumoje atvejų priebalsis -d- prieš -i- virsta -z-: teta 'žinoti', kamienas teda- – tezin 'žinojau', löuda 'rasti', kamienas löuda- – löuzid 'radai', uinota 'užmigti', kamienas uinda- – uinzi '(jis) užmigo'.
Imperfekto galūnės:
Veiksmažodžių olda 'būti' ir tulda 'ateiti' asmenavimas imperfekte:
Perfektas
Perfektas vepsų kalboje – sudėtinis (analitinis, sudarytas iš dviejų dalių) būtasis laikas, jis gali reikšti tiek baigtą, tiek nebaigtą praeities veiksmą arba tokį, kuris prasidėjo praeityje, bet dar nesibaigė iki kalbamojo momento; perfektas vartojamas žymiai rečiau nei imperfektas.
Tikslus tokio veiksmo padarymo laikas turi būti nežinomas. Galima sakyti, perfektas reiškia įvykį praeityje, kurio rezultatas svarbus einamuoju metu; kitaip negu imperfektas, jis telkia dėmesį į veiksmo rezultatą.
Vepsų kalboje perfektas vartojamas tokiais atvejais:
Pačios jungties (pagalbinio veiksmažodžios) olda 'būti' asmenavimas perfekte:
Pliuskvamperfektas
Pliuskvamperfektas – dar vienas sudėtinis vepsų kalbos laikas, reiškiantis praeities veiksmą, pasibaigusį iki kito praeities veiksmo; pliuskvamperfektas vartojamas dar rečiau negu perfektas. Dabartinėje kalboje jis sutinkamas sudėtiniuose prijungiamuosiuose sakiniuose.
Beveik visais atvejais, jei tarinys vartojamas su pliuskvamperfektu, kitas tarinys eis su imperfektu, pavyzdžiui, Olin lugenu necen kirjan, edel ku sizar vei sen kirjištho 'Buvau perskaitęs šią knygą iki tada, kai sesuo ją nunešė į biblioteką'. Vis dėlto viename sakinyje įmanomas trijų laikų derinys, įtraukiant ir pliuskvamperfektą: Hän oli sündnu jügeal aigal, no nügüd' johtutam händast kut mest, kudamb om äjan tehnu meiden Kodiman änikoičandan täht 'Jis buvo gimęs sunkiu metu, bet šiandien jį prisimename kaip žmogų, kuris yra daug padaręs dėl mūsų Tėvynės klestėjimo' (pliuskvamperfektas + esamasis laikas + perfektas).
Pliuskvamperfektas sudaromas tokiu būdu:
Veiksmažodžio olda 'būti' asmenavimas pliuskvamperfekte:
Pradėtiniai veiksmažodžiai
Vepsų kalboje vartojama ypatinga veiksmažodžių rūšis, jie vadinami pradėtiniais. Šie veiksmažodžiai nurodo beprasidedantį veiksmą ir visada turi priesagą -škande- (imperfekte – -škanzi-): ištum 'sėdime' – ištuškandem 'mes besėdį', kacut 'žiūrite' – kacuškandet 'jūs bežiūrį', telustab '(jis) maišo' – telustaškandeb 'jis bemaišąs'.
Veiksmažodžio neiginys
Vepsų kalboje, reiškiant veiksmažodžio neiginį, asmenuojamas pagalbinis (neigiamasis) veiksmažodis.
Veiksmažodžių sanuda 'sakyti', pässta 'leisti' ir paimeta 'ganyti' neigiamosios formos asmenavimas esamajame laike: Būtajame laike (imperfekte) neiginys sudaromas tokiu būdu:
Veiksmažodžių olda 'būti', lugeda 'skaityti' (tik balsinis kamienas), pagišta 'kalbėti' (priebalsinis kamienas) ir paimeta 'ganyti' (trumpasis balsinis kamienas) neigiamosios formos asmenavimas imperfekte:
Perfekte neiginys sudaromas taip: vartojama neigiamosios formos jungtis esamajame laike ir dalyvis su priesaga -nu vienaskaitoje, su priesaga -nuded – daugiskaitoje.
Pliuskvamperfekte neiginys sudaromas taip pat, kaip perfekte, tik jungtis vartojama būtajame laike (imperfekte): Maša johtuti, miše edel sidä paiväd hän nikonz ei olend vasttanu pojavad ristitud 'Maša prisiminė, kad iki tos dienos ji nebuvo sutikusi panašaus žmogaus'.
Nuosakos
Visos aukščiau nurodytos veiksmažodžio formos priklauso tiesioginei nuosakai. Toliau pateikiami kitų nuosakų: tariamosios, galimosios ir liepiamosios – pavyzdžiai (neigiamosiose formose asmenuojamas tik neigiamasis veiksmažodis).
Tariamoji nuosaka
Tariamoji nuosaka (kondicionalis) vepsų kalboje turi visus keturis laikus. Ši nuosaka turi tariamybės, prielaidos, noro atlikti veiksmą reikšmę.
Tariamosios nuosakos veiksmažodžio olda 'būti' asmenavimas esamajame-būsimajame laike: Tariamosios nuosakos veiksmažodžio olda 'būti' asmenavimas būtajame laike (imperfekte): Tariamosios nuosakos veiksmažodžio olda 'būti' asmenavimas perfekte: Tariamosios nuosakos veiksmažodžio olda 'būti' asmenavimas pliuskvamperfekte:
Galimoji nuosaka
Galimoji nuosaka (potencialis) vepsų kalboje turi esamąjį-būsimąjį laiką ir perfektą. Ji reiškia veiksmą, kuris gali įvykti: voinen 'galbūt galėsiu', tulnen 'galbūt ateisiu', tehnen 'galbūt padarysiu'.
Galimosios nuosakos veiksmažodžio olda 'būti' asmenavimas esamajame-būsimajame laike: Galimosios nuosakos veiksmažodžio olda 'būti' asmenavimas perfekte:
Liepiamoji nuosaka
Liepiamoji nuosaka vepsų kalboje laikų neturi. Neigiamas liepimas (ala ole 'nebūk!') reiškia draudimą, todėl šios nuosakos neigiamoji forma vadinama draudžiamąja; vartojamas kitoks negu kitose nuosakose neigiamasis veiksmažodis. Liepiamoji nuosaka pirmojo vienaskaitos asmens neturi (nėra liepimo sau pačiam).
Veiksmažodžio olda 'būti' asmenavimas liepiamojoje nuosakoje:
Prieveiksmis
Vepsų kalbos prieveiksmiai skirstomi į vietos (naku 'čia', oiktale 'dešinėn', sires 'šalia'), laiko (homen 'rytoj', amu 'seniai', hätken 'ilgai'), kiekio (äjan 'daug', koumašti 'trigubai', poleti 'pusiau') ir kokybės (vällas 'silpnai', hüvin 'gerai', hondoin 'blogai', teravas 'greitai'). Taip pat turimi sudurtiniai prieveiksmiai, kurių rašybos taisyklės net iki šiol dar nevisiškai nusistovėjusios, todėl kai kurie jų rašomi su brūkšneliu, kai kurie – kartu: endeglašt 'užvakar', šari-šari 'šiaip taip, netvarkingai', kurči-kurči 'kūlvirsčia', kukirikku 'kūliais, stačiagalviais' ir kt.