cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šiaulių Aušros muziejus
Dviračių muziejus
1980 m. Šiaulių dviračių ir variklių gamykloje „Vairas„ buvo įkurtas visuomeninis Dviračių muziejus. 1985 m. muziejus perkeltas į pastatą Vilniaus g. 139. Tais pačiais metais čia atidaryta ekspozicija. 1993 m. užsidarant gamyklai Dviračių muziejus perėjo “Aušros" muziejaus žinion. Dviračių muziejus – vienintelis toks muziejus Lietuvoje. Ekspozicija „Dviratis ir Lietuva“ supažindina su dviračio atsiradimo istorija ir jo raida. Rodomi pirmieji lietuviški namų darbo dviračiai iš medžio ir geležies, Vokietijoje, Anglijoje ir kitose šalyse pagaminti dviračiai, kurie buvo populiariausi Lietuvoje iki Antrojo pasaulinio karo, taip pat ir šiuolaikiniai dviračiai, velomobiliai, jų aksesuarai. Nuo 2009 m. liepos mėnesio Dviračių muziejuje veikia audiogidas lietuvių ir anglų kalbomis.
Žaliūkių malūnininko sodyba
thumb|150px|left|Žaliukių vėjo malūnas Svarbiausias sodybos objektas – Žaliūkių vėjo malūnas – vienintelis mieste išlikęs ir saugomas vertingas XIX a. antros pusės Lietuvos tradicinės medinės architektūros statinys bei pirmasis Lietuvoje grūdų apdirbimo istorijos muziejus. Malūno konstrukcijos ir technologinė įranga yra reikšmingas vietos meistrų-inžinerinių sprendimų palikimas. Žaliūkių malūną buvusiame Žaliūkių kaime apie 1875–1880 m. pastatė Lietuvos vokiečio Gustavo Danielio tėvas. Daugelį metų jis priklausė Danielių giminei. 1967 m. jis perduotas Šiaulių „Aušros“ muziejui. 1970 m. mediniame vėjo malūne įrengta ekspozicija. Malūnas 2009 m. buvo restauruotas. 2010 m. atnaujinta Žaliūkių vėjo malūno ekspozicija supažindina lankytojus su unikalia malūno įranga ir grūdų malimo procesu. Šalia malūno 2011 m. atstatyta malūnininko troba. Joje priimami lankytojai, vedamos ekskursijos ir edukacinės programos.
Senovės graikų kalba
Tarmės
thumb|240px|Senovės graikų kalbos dialektai apie 400 m. pr. m. e. Senovės graikų kalbą sudaro tarmės, vartotos nuo graikų rašto įvedimo (apie 800 m. pr. m. e.) iki helenistinės eros pradžios (apie 300 m. pr. m. e.), o literatūroje – dar ilgiau, iki Antikos pabaigos.
Fonetika
Graikų kalba turi penkis ilguosius ir trumpuosius balsius (taigi ir ilgųjų bei trumpųjų balsių opoziciją) bei dvibalsius αι, ει, οι, αυ, ευ (iš dalies ir ηι bei ωι).
Priebalsių yra šešiolika. Kiekvienas iš bazinių priebalsių p, t, k turi skadųjį ir duslųjį variantą, o duslieji priebalsiai – dar ir aspiruotą variantą (skardieji aspiruotieji priebalsiai buvo suduslinti dar mikėniškuoju laikotarpiu):
Graikų kalbai būdingos tos pačios priebalsių asimiliacijos taisyklės, kaip ir daugeliui kitų indoeuropiečių kalbų. Pagrindinė taisyklė yra tokia: priebalsis, einantis prieš kitą priebalsį, įgyja tokią pačią skardumo (duslumo) ir aspiracijos charakteristiką, kokią turi po jo einantis priebalsis. Be to, pusbalsis μ veikia kaip skardusis priebalsis (duslieji priebalsiai prieš jį suskardėja).
Taigi iš to išplaukia, kad, pvz.,
Gramatika
''Toliau pateikiama tik bendra gramatikos apžvalga. Plačiau gramatika aprašyta straipsnyje Graikų kalbos gramatika.''
Tenesis
Tenesis (čer. ᏔᎾᏏ Ta-Na-Si) – 16-oji JAV valstija (nuo 1796 m. birželio 1 d.). Sostinė – Nešvilis, didžiausias miestas – Memfis. Plotas – 109,2 tūkst. km²; 6,97 mln. gyventojų (2021 m.).
Senovės graikų kalba
Gramatika
Senovės graikų kalba turi penkis linksnius (vardininką, kilmininką, naudininką, galininką ir šauksmininką), tris gimines (vyriškąją, moteriškąją ir niekatrąją) bei du skaičius (vienaskaitą ir daugiskaitą). Trečiasis skaičius – dviskaita – jau buvo nykimo stadijoje. Graikų kalboje vartojamas žymimasis artikelis ο, η, το. Graikų kalbos daiktavardžiai skirstomi į tris linksniuotes.
Tenesis
Pravardė
Valstija pravardžiuojama „Savanorių valstybe“. Tenesis šią pravardę gavo 1812–1815 m. Anglijos ir Amerikos karo metu dėka savanorių, kurie labai prisidėjo prie Šiaurės Amerikos valstijų pergalės (ypač Naujojo Orleano mūšyje).
Senovės graikų kalba
Gramatika
Veiksmažodžiai turi tris skaičius – vienaskaitą, daugiskaitą ir retai vartojamą dviskaitą. Asmenų kaip ir visose indoeuropiečių kalbose yra trys.
Tenesis
Istorija
Tenesio teritorijoje gyventa jau prieš 12 tūkstančių metų. Etninių grupių, gyvenusių šiose dalyse iki europiečių pasirodymo, pavadinimai nežinomi, tačiau archeologai nustatė kelias pagrindines kultūras: archajišką (iki X a. pr. m. e.), miško (X a. pr. m. e. – X a. m. e.) ir Misisipės (X–XV a.), kurie buvo indėnų krikų, užėmusių Tenesio upės slėnį, prieš atvykstant čerokių gentims, pirmtakai.
Senovės graikų kalba
Gramatika
Senovės graikų kalboje nėra labai ryškaus veiksmažodžio laikų skirtumo – pirmiausia yra skiriami veikslai. Veikslų yra trys: įvykio (perfektyvas), eigos (infektas) ir būsenos (perfektas). Kiekviena iš keturių veiksmažodžio nuosakų – tiesioginė (indikatyvas), tariamoji (konjukntyvas), liepiamoji (imperatyvas) ir geidžiamoji (optatyvas) – turi visus tris veikslus.
Tenesis
Istorija
Iki atvykstant europiečiams dabartinio Tenesio teritorijoje gyveno indėnai krikai, vėliau čerokiai. XVI a. I pusėje atvyko ispanų konkistadorai. XVII a. Tenesį tyrinėjo prancūzai ir anglai. 1763 m. teritorija paskelbta Didžiosios Britanijos valda.
Lietuvis (San Paulas)
„Lietuvis“ – Brazilijos lietuvių savaitraštis, ėjęs 1929–1941 m. San Paule.
Tenesis
Istorija
Nuo 1783 m. priklausė Jungtinėms Amerikos Valstijoms, iš pradžių buvo Šiaurės Karolinos, nuo 1790 m. Pietvakarių teritorijos dalis, nuo 1796 m. birželio 1 d. Jungtinių Amerikos Valstijų 16 valstija.
Tenesio indėnai iki 1833 m. buvo perkelti į Arkanzasą.
Prasidėjus pilietiniam karui (1861–65 m.) Tenesis paskutinis prisidėjo prie Amerikos Konfederacijos Valstijų. Po karo Tenesio plantacijų ūkiai nusmuko.
Ekonominė stagnacija baigėsi 1933 m. pradėjus Naujojo kurso reformas, sparčiai plėtota pramonė.
Lietuvis (San Paulas)
Istorija
Iki 1934 m. ėjo pavadinimu „Lietuvis Brazilijoj“. Iš pradžių leido ir redagavo I. Ruškys, nuo 1930 m. – bendrovė „Šviesa“. Nuo 1937 m. leido priedą vaikams „Mažųjų pasaulis“. Uždarytas ypatingu karo metų įstatymu, draudžiančiu svetimšaliams leisti spaudą.
Tenesis
Geografija
Didžiausios upės – Misisipė (upe eina Tenesio ir Arkanzaso valstijos riba), Tenesis ir Kamberlandas. Daug ežerų, didžiausi – Kentukis, Čikamoga, Vots Baras, Daglasas, Rilfutas.
Iš dirvožemių Misisipės slėnyje vyrauja šlynžemiai, išplautžemiai, Tenesio rytuose – rūgštžemiai, Apalačų kalnų slėniuose ir prie Tenesio upės – rudžemiai. Miškai užima 50 % Tenesio teritorijos.
Valstija yra padalyta Tenesio upės į 3 dalis: Rytų, Vidurio ir Vakarų Tenesio.
Rytų Tenesis yra aukštumose. Čia yra aukščiausias valstijos taškas – Klingmano Kupolas (2025 m). Šioje valstijos dalyje teka Tenesio upė. Vietovė išvagota derlingais slėniais, kuriuos skiria miškingos kalnų grandinės. Didžiausi Rytų Tenesio miestai – Noksvilis ir Čatanuga.
Senovės graikų kalba
Gramatika
Kiekvienos nuosakos kiekvienas laikas turi dvi veiksmažodžio rūšis – veikiamąją (aktyvą) ir bendrąją (medio – pasyvą), o būsimajame laike ir aoriste atskirai egzistuoja tiek aktyvas, tiek medialis, tiek ir pasyvas.
Tenesis
Nacionaliniai parkai
Dalis Didžiųjų Dulsvųjų Kalnų nacionalinio parko (įtrauktas į Pasaulio paveldo sąrašą, 1983), Kamberlando Tarpeklio nacionalinis istorinis parkas, apie 50 valstijos parkų.
Didžiausi miestai
thumb|Memfio panorama thumb|Čatanūga 2010 m. duomenys
Klimatas
Klimatas subtropinis žemyninis. Sausio mėn. aukščiausia temperatūra 6–9°C, žemiausia –1-(–4)°C, liepos mėn. atitinkamai 29–34 °C ir 18–23 °C. Per metus iškrinta 1000–1400 mm kritulių.
Ekonomika
Ūkio svarbiausios šakos – žemės ūkis ir kalnakasyba. Apylinkėse išgaunamos gamtinės dujos, kasama fosforitai (Nešvilio apylinkėse), cinko (Apalačų kalnuose), vario, sidabro rūdos, laužiamas marmuras. Vystoma juodoji (plieno lydymo) ir spalvotoji (aliuminio) metalurgija, medienos apdirbimo, popieriaus, chemijos (sintetinio kaučiuko), aukštųjų technologijų, tekstilės, siuvimo, tabako, viskio pramonė, elektros prietaisų, transporto priemonių, branduolinių reaktorių gamyba.
Senovės graikų kalba
Gramatika
Graikų kalbos veiksmažodinėje sistemoje greta įprastų žodžio dalių yra dvi morfologinės nuolatinės priemonės, naudojamos gramatinėms kategorijoms reikšti:
Tenesis
Ekonomika
Nors Tenesis dabar yra daugiausia pramoninė valstija, daug žmonių pragyvena iš žemės ūkio. Pagrindiniai valstijos žemės ūkio produktai yra medvilnė, sojų pupelės, tabakas. Auginami galvijai, kiaulės.
Senovės graikų kalba
Gramatika
Augmentas yra trumpa žodžio priekyje klijuojama dalelytė, kuri žymi praeitį (t. y. būtąjį laiką). Taip pat randama sanskrite.
Tenesis
Ekonomika
Elektros energiją daugiausia gaunama iš hidroelektrinių, šiluminių ir branduolinių elektrinių.
Senovės graikų kalba
Gramatika
Reduplikacija yra žodžio ar jo dalies kartojimas. Randama daugelyje kalbų šeimų ir naudojama įvairiems tikslams. Indoeuropiečių kalbose galėjo būti naudojama būsenos veikslui (aspektui) reikšti. Kai kuriose senesnėse indoeuropiečių kalbose yra reduplikacijos liekanų ( > cucurrī, gotų laikan > lailaik ir pan.).
Tenesis
Transportas
thumb|Nešvilio tarptautinis oro uostas Yra Nešvilio ir Mempfio tarptautiniai oro uostai. Laivuojamos Misisipės, Tenesio upės. Tankus geležinkelių ir plentų tinklas.
Senovės graikų kalba
Augmentas
Graikų kalboje augmentas yra ε- arba pirmojo dvibalsio dėmens pailginimas. Jeigu veiksmažodžio šaknis prasideda priebalsiu, tuomet dedamas ε-:
Tenesis
Turizmas
Tenesio valstija pritraukia daug turistų dėl gražios gamtos. Taip pat ji garsi savo kantri muzikos sostine Nešviliu ir džiazo muzikos sostine Memfiu.
Senovės graikų kalba
Augmentas
κρίνω > έκρινον
Tenesis
Tenesio viskis
Tenesis yra vienintelė JAV valstija, kurioje oficialiai leidžiama gaminti specialų amerikietišką kukurūzų viskį, pavadintą valstijos vardu – Tenesio viskis. Nuo burbono (gaminamą daugiausia Kentukyje) skiria ypač kruopštus anglies iš klevo perdirbimas: alkoholis, gautas distiliuojant, lašas po lašo filtruojamas per daugiau nei trijų metrų aukščio statines, pripildytas klevo anglimi. Todėl viskis yra ypač minkštas. Žinomiausias šio viskio prekės ženklas yra „Jack Daniel’s“.
Senovės graikų kalba
Augmentas
Jeigu veiksmažodis prasideda balsiu, augmentas yra to balsio pailginimas:
ονομάζω > ωνόμαζον
Jeigu veiksmažodis prasideda dvibalsiu, augmentas yra to dvibalsio pirmojo dėmens pailginimas:
Taigi augmento taisyklės yra tokios:
Reduplikacija
Graikų kalboje reduplikacija yra skiemens, kurį sudaro pirmasis veiksmažodžio priebalsis ir garsas -ε- (arba -ι-), pridėjimas prie veiksmažodžio priekio. Visgi taip daroma, jei tik veiksmažodis prasideda vienu priebalsiu arba trankiojo ir sklandžiojo priebalsių junginiu:
Kaip matyti iš pirmojo pavyzdžo, jeigu veiksmažodis prasideda aspirata, tai reduplikuojamajame skiemenyje vartojama neaspiruota priebalsio atmaina.
Jeigu žodis prasideda balsiu (dvibalsiu) arba kitokiu priebalsių junginiu negu kaip minėta prieš tai, tada reduplikaciją atstoja augmentas:
Ultima Thule (grupė)
Ultima Thule (iš lot. k. „Tolimiausia šiaurė“) – Švedijos roko grupė. Jų stilius pagrįstas Vikingų roku (Vikingarock) – senovės skandinavų muzikos, roko ritmų, pankų muzikos elementų. Atlieka dainas apie garbingą Švedijos istoriją, kultūrą, tautines dainas.
Ultima Thule dažnai siejama su rasizmu ir neonacizmu, tačiau jie patys oficialiai atsiribojo nuo šių sąsajų.
JAV socialdemokratų partija
JAV socialdemokratų partija – Jungtinių Amerikos Valstijų (JAV) politinė organizacija, nevaidinanti žymesnio vaidmens šalies politiniame gyvenime.
Įkurta 1897–1898 m. (vadovas J. V. Debsas). 1901 m. susijungė su Socialistų darbininkų partija – Ročesterio opozicija (vadovai M. Hilkvitas ir M. Heisas) ir pasivadino JAV socialistų partija (SP) (iki 1973 m. 1 d., po to JAV socialdemokratai). 1912 m. turėjo 118 000 narių. Jos kandidatas prezidento rinkimuose J. Debsas gavo 923 000 balsų – 6,8 %. 1912 m. SP atmetė revoliucinius kovos metodus, todėl 1913 m. iš partijos pasitraukė V. Heivudo vadovaujami kairieji. 1914 m. turėjo 93500 narių.
1915 m. prie jos prisijungė Amerikos lietuvių socialistų sąjunga. 1916 m. SP priklausė 70 288 nariai, iš jų 39 732 anglakalbiai, 4000 vokiečių, 3000 žydų, 2151 lietuviai, 2000 serbų, 1500 latvių, 1200 lenkų, 1100 čekų, 1050 vengrų, 1000 italų, 775 slovakai. Vėliau įsijungė apie 1000 ukrainiečių.
1919 m. įvyko dar vienas SDUSA skilimas, iš partijos pasitraukę kairieji įkūrė dvi komunistų partijas. 1936 m. nuo SP atsiskyrė Socialdemokratų federacija. 1951–1956 m. abi partijos priklausė SI. Nuo 1957 m. Socialistų Internacionalui priklausė tik SP. 1972–1973 m. abi partijos vėl susijungė, tačiau netrukus iš jos išėjo M. Harringtono vadovaujami kairieji, įkūrę JAV demokratinių socialistų organizacinį komitetą, kuris 1978 m. gavo SI konsultacinio nario statusą, O 1982 m. susijungęs su Naujuoju amerikiečių judėjimu į Demokratinių socialistų respublikos liaudies partiją, tapo tikruoju SI nariu ir pasivadino Amerikos demokratiniais socialistais (DSA, Demokratic Socialists of America). 1978 m. JAV DSA turėjo 18000 narių, SDUSA – 7000 narių.
1989 m. atsistatydinus D. Harringtonui, kuris buvo vienas iš SI ideologų, SDUSA lyderiu tapo S. Robertsas, nuo 1998 m. Ch Zelmanovičius, 2003 m. – Briusas Mileris.
1987 m. mirus B. Rastinui, DSA lyderiu tapo D. Slaimanas, 1999 m. – Džoelis Fridmanas, 2003 m. – Frankas Llevelinas.
Galva (reikšmės)
Žodis galva reiškia:
Susiję terminai:
Hlava Head Tête Testa (disambigua) ヘッド Hoofd Cabeça (desambiguação) Голова (значения) Glava (razločitev) Head
Dešimtkovė
Dešimtkovė – lengvosios atletikos rungtis, kurioje varžomasi 10 skirtingose bėgimų, metimų ir šuolių rungtyse. 1904 m. tapo olimpine rungtimi. Tarptautiniuose čempionatuose dešimtkovėje dalyvauja dažniausiai tik vyrai (moterys dalyvauja septynkovėje), nors kai kuriuose čempionatuose leista dalyvauti ir moterims. Šiuo metu vyrų dešimtkovės rekordas priklauso Roman Šebrle ( Čekija), o moterų Austrai Skujytei ( Lietuva).
Rungtys
Varžybos trunka 2 dienas. Kiekvieną dieną sportininkai turi atlikti po 5 rungtis.
Taškų sistema
P – atleto atliktas rezultatas sekundėmis arba centimetrais
Ilguočiai
Ilguočiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Karčemų.
Istorija
Pagal vieną iš hipotezių Ilguočių kaimo laukai galėjo būti 1236 m. rugsėjo 22 d. įvykusio Saulės mūšio vieta. 2016 m. kaimo laukuose rasti du kovos kirviai ir kovinis peilis.
1919 lapkričio mėn. kaimo apylinkėse vyko Lietuvos kariuomenės kovos su bermontininkais – Radviliškio kautynių dalis.
1923 m. buvo 21 ūkis (kiemas), kuriame gyveno 116 gyventojų.
Unguruodegiai šamai
thumb|right|260px|[[Dygusis unguriapelekis šamas (Plotosus lineatus)]]
Unguruodegiai šamai (Plotosidae) – šamažuvių (Siluriformes) šeima. Kūnas unguriškas. Dydis – 20-130 cm. Paplitę Indijos ir vakarinėje Ramiojo vandenyno dalyje. Maitinasi prie dugno.
Šeimoje 10 genčių, 36 rūšys.
Brduvo Novinai
Brduvo Novinai – kaimas centrinėje Lenkijoje, Didžiosios Lenkijos vaivadijoje, Kolo paviete, Babiako savivaldybėje. Yra 4 km į rytus nuo Brduvo.
Iždonai
Iždonai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Kaltinėnų, 1 km į šiaurę nuo automagistralės. Veikia Kaltinėnų vidurinės mokyklos pradinio ugdymo skyrius. Kaime įsikūrę įmonių, užsiimančios kelių priežiūra, filialai: VĮ „Automagistralė“ ir AB „Kauno tiltai“. Iždonų seniūnaitijos centras yra Kaušuose.
Ėglupis
Prasideda laukuose ties Karklupėnais, ištiesinta vaga teka pietų–šiaurės kryptimi. Žemupyje kerta Kybartus. Miestelio pakrantėse įsikūrusių individualių namų šeiminikai skundžiasi upelio tarša.
Šalia įsikūrusios gyvenvietės: Kybeikiai, Daugėlaičiai, Kybartai.
Stare Gutai (Grabovo valsčius)
Stare Gutai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grabovo valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 14 km į šiaurės rytus nuo Kolno ir apie 80 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Skroda Velka
Skroda Velka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grabovo valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į rytus nuo Kolno ir apie 80 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Gran Paros valstija
Gran Paros ir Maranjano valstija - viena iš dviejų Portugalijos valstijų Portugalijos Pietų Amerikos kolonijose, egzistavusi 1751-1772 m. Atitinka dabartinę Šiaurės Braziliją, sostinė buvo Belenas.
Raida
Valstija įkurta 1751 m., pervardinus Maranjano valstiją, ir sostinę perkėlus į Beleną. 1772 m. ji suskaldyta į dvi atskiras valstijas – Maranjano ir Piaujo valstiją ir Gran Paros ir Rio Negro valstiją.
Valstija turėjo keturias kapitonijas:
Marvelė
Marvelė – Kauno miesto dalis, esanti į vakarus nuo Nemuno ir Neries santakos, kairiajame Nemuno krante, tarp Vytauto Didžiojo tilto ir Kauno vakarinio lanksto. Sodybinių namų rajonas.
Netoli santakos į Nemuną įteka Marvelės upelis. Jo žemupio pakrantėje stūkso Marvelės piliakalnis. Vakarinė Marvelės dalis dar vadinama Marva, joje veikia žirgynas ir Kauno vandenvalos įmonės nuotekų valymo įrenginiai. Aptiktas didžiausias Baltijos šalyse Marvelės kapinynas. Lampėdžių tiltas jungia Marvelę su Lampėdžiais. Iki 2014 m. vidurio iškils Kauno krovinių uostas. Yra nuotekų valymo įrenginiai.
Istorija
XVIII a. 2-ojoje pusėje čia buvo Marvos dvaras, prie jo 1782 m. minima koplyčia. 1951 m. įkurta biblioteka. Dalis Marvelės prijungta prie Kauno 1929 m., likusioji – 1946 m.
Serekunda
Serekunda  – miestas vakarų Gambijoje, prie Gambijos upės žiočių, Bandžulio aglomeracinėje teritorijoje. Formaliai, tai didžiausias šalies miestas. Be to, Serekunda sparčiai auga dėl didelės plėtros erdvės, priešingai nei Bandžulis, kuris yra saloje ir plėstis nebegali.
Prekiaujama žemės ūkio produkcija. Yra mečetė, medresė, turgus, imtynių arena. Priemiesčiai Bakau, Fadžara ir Kotu yra pajūrio kurortai.
Golfas olimpinėse žaidynėse
Golfas olimpinėse žaidynėse pirmą kartą vyko 1900 m. Po 1904 m. golfas buvo pašalintas iš olimpinės programos ir grįžo į programą 2016 m.
Egidijus Dimša
Egidijus Dimša (g. 1985 m. balandžio 1 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkas, žaidžiantis centro pozicijoje.
Karjerą pradėjo 2005 m. Klaipėdos Nafta-Uni-Laivitė komandoje. NKL lygoje debiutavo 2006 m. Rugsėjo 28 d. rungtynėse su namie žaidusia Kauno „LKKA-Atleto“ ekipą (pelnė 22 taškus, 7 atkovotus kamuolius). 2007 m. su Klaipėdos Nafta-Uni-Laivitė tapo Nacionalinės Krepšinio Lygos čempionu.
2014 m. rugpjūčio pabaigoje pasirašė vienerių metų sutartį su Klaipėdos „Neptūno“ klubu.
2015 m. sausio pradžioje pasirašė kontraktą iki sezono pabaigos su Panevėžio „Lietkabelio“ klubu, tačiau tų pačių metų vasario 18 d. perėjo į Utenos „Juventus“ klubą.
2021 m. rugsėjo viduryje persikėlė į NKL ir pasirašė sutartį su Kauno rajono „Atleto“ klubu. 2022 m. rugpjūčio pradžioje pratęsė kontraktą dar vieneriems metams.
Lenkupys
Lenkupys – upė pietvakarių Lietuvoje, Šakių rajone, dešinysis Siesarties intakas, įtekantis 43,4 km atstumu nuo jos žiočių. LR upių klasifikatoriuje – nr. 15010725. Upelis yra 9,3 km ilgio (turi vieną intaką Valkupį).
Prasideda Kūdrų miške, toliau teka pietvakarių kryptimi ištiesinta vaga, daugiausia lygiaigrečiai keliui, kurį kerta vidurupyje. Apylinkėse plyti atviri dirbami laukai. Žemupyje Lenkupys užtvenktas, čia telkšo Lukšių tvenkinys. Į Siesartį įteka Lukšiuose, kirtęs kelią.
Šalia įsikūrusios gyvenvietės: Matjošiškė, Akėčiai, Zypliabūdis, Lukšiai.
Liuksemburgiečių kalba
Liuksemburgiečių kalba, liuksemburgiečių tarmė, yra vakarų germanų kalba, susidariusi iš vokiečių kalbos frankų dialekto, kuris savo ruožtu kilęs iš germanų prokalbės. Kalbama Liuksemburge, kur ji nuo 1984 m. yra oficiali kalba (viena iš trijų), taip pat Vokietijoje, Belgijoje ir Prancūzijoje. Atskira kalba vadinama neseniai, anksčiau laikyta vokiečių kalbos tarme.
Šia kalba kalba apie 390 000 tūkstančių žmonių. Naudoja lotynų raštą.
miniatiūra|dešinėje|Plotas, kuriame liuksemburgiečių kalba yra vartojama (šviesiai violetinė) ir [[Mozelio frankų tarmės|Mozelio frankų dialektai (vidutiniškai violetinė).]]
Stavianė
Stavianė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grabovo valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 23 km į šiaurės rytus nuo Kolno ir apie 76 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Erdmonas Simonaitis
Biografija
Mokėsi Šilutės gimnazijoje, tačiau baigė Tilžės gimnaziją. Dirbo vyresniuoju sekretoriumi Tilžės ir Pilkalnio teismuose. 1909 m. Tilžėje įsitraukė į lietuvišką veiklą. 1912 m., kartu su kitais vietos lietuviais, Tilžėje įkūrė lietuvių klubą ir jam dvejus metus vadovavo. Jo veikloje dalyvavo ir Vydūnas. 1913 m. sudarė pirmąjį spausdintą Mažosios Lietuvos bibliotekos lietuviškų knygų katalogą. Pirmojo Pasaulinio karo metu mobilizuotas į Vokietijos kariuomenę. Po tarnybos kariuomenėje nuo 1918 m. rugpjūčio mėn. dirbo vokiečių spaudos skyriaus nariu Vilniuje, kur susipažino ir suartėjo su Lietuvos Tarybos nariais ir kitais lietuvių politiniais veikėjais. Nuo to laiko rėmė mažlietuvių ir didlietuvių politinio suartėjimo idėją. 1918 m. lapkričio viduryje trumpam grįžo į Tilžę, kur dalyvavo steigiant Prūsų lietuvių tautos tarybą, o šiai tarybai priėmus Tilžės aktą, grįžo į Vilnių, akto taip ir nepasirašęs.
1919 m. Klaipėdos kraštą atskyrus nuo Vokietijos, su lietuvininkų delegacija vyko į Paryžių, kur Tautų sąjungos komisijai nuodugniai apibūdino krašto ekonominę padėtį siekdamas įrodyti, jog tik susijungęs su Lietuva, kraštas galės klestėti. 1923 m. buvo nominalus Klaipėdos sukilimo politinis vadovas ir sausio – vasario mėn. vadinamosios „sukiliminės“ direktorijos pirmininkas. Šiose pareigose kreipėsi į Prancūzijos, Italijos ir Anglijos vyriausybes, reikalaudamas iš Klaipėdos krašto išvesti Prancūzijos kariuomenę.
1924–1926 m. buvo Šilutės apskrities viršininkas, vėliau aktyviai dalyvavo Klaipėdos krašto politiniame gyvenime. Nuo 1926 m. iki 1934 m. Klaipėdos apskrities viršininkas. Per Neumanno-Zaso bylą gubernatoriaus Jono Navako 1934 m. paskirtas Klaipėdos miesto vyriausiuoju burmistru, tačiau Klaipėdos miesto taryba tokio paskyrimo nepriėmė ir Simonaičiui algos nemokėjo. Buvo šiose pareigose iki 1936 m. 1939 m. kovo mėnesį naciamas okupavus Klaipėdos kraštą, pasitraukė į Kauną.
Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, nacių suimtas, nuo 1942 m. lakpričio iki 1945 m. balandžio 29 d. kalintas Mauthauzeno ir Dachau koncentracijos stovyklose. Išlaisvintas JAV kariuomenės. 1946 m. atnaujinus Mažosios Lietuvos tarybos veiklą, atstovavo Vokietijos lietuvių bendruomenei Pasaulio lietuvių bendruomenės seime, buvo Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto narys.
Pranas Eidukevičius
Pranas Eidukevičius (slapyvardis Marcelka; 1869 m. spalio 7 d. Virbalyje, Kybartų valsčiuje – 1926 m. kovo 7 d. Maskvoje) – Lenkijos socialistų partijos, Lietuvos socialdemokratų partijos ir Rusijos socialdemokratų darbininkų partijos veikėjas.
Biografija
1885–1895 m. dirbo Kauno fabrikuose, dalyvavo streikuose, už tai persekiotas, 1895 m. pabėgo į Rygą, dirbo šaltkalviu, dalyvavo socialdemokratų veikloje, už tai 1898 m. ištremtas. 1901–1903 m. gyveno Gardine, Balstogėje, Volkovysko apsk. , 1902 m. įstojo į PPS, 1903 m. organizavo streiką Gardine, 1904 m. sausio mėn. ištremtas 5 m. į Oleneco gub. 1904 m. spalio mėn. pabėgo.
1905 m. sausio mėn. dalyvavo organizuojant streiką Vilniuje, 1905 m. birželio mėn. – darbininkų sukilimą Lodzėje. 1905 m. PPS Lodzės apygardos sekretorius. 1906 m. vadovavo PPS organizacijai Vilniuje, su ja įstojo į LSDP. 1907 m. LSDP suvažiavime Krokuvoje kėlė reikalavimą LSDP įsijungti į RSDDP.
1909–1910 m. ir 1913–1914 m., pasivadinęs P. Baranausku, gyveno JAV. 1913 m. dalyvavo darbininkų streike Filadelfijoje. 1912 m. dalyvavo L. Trockio sušauktame socialdemokratų partijų suvažiavime. 1915 m. gyveno Galicijoje, suimtas kalėjo su V. Uljanovu.
1915 m. Vilniuje profsąjungų biuro pirmininkas. 1917 m. – Vilniaus konferencijos dalyvis. 1918 m. liepos 19 d. įkūrė Lietuvos ir Baltarusijos socialdemokratų darbininkų partiją (nuo 1918 m. rugpjūčio 14 d. – Lietuvos ir Baltarusijos komunistų partija). 1918 m. spalio 1 – 3 d. pirmininkavo Lietuvos komunistų partijos I suvažiavimui. 1918 m. gruodžio 15 d. – 1919 m. vasario 7 d. – Vilniaus tarybos pirmininkas. 1919–1920 m. – VČK darbuotojas Smolenske. 1921–1922 m. dėstė Vakarų tautinių mažumų universitete. 1924–1925 m. – Kominterno vykdomojo komiteto komisijos nelegaliam darbui atsakingasis sekretorius.
Bendradarbiavo „Visuomenėje“, „Naujojoje Gadynėje“, „Kovoje“, „Darbininkų Balse“.
Palaidotas Novodevičės kapinėse Maskvoje.
Perth Glory FC
Perth Glory FC – Australijos futbolo klubas, 1996 metais įkurtas Perte.
Sudėtis
Atnaujinta: (2020 m. sausio 3 d.):
Kapitonija
Portugalijos kolonijų kapitonijos
Iki 1500 m. atrandant Braziliją Portugalija jau turėjo kapitonijų Atlanto vandenyno salose (Madeira, Azorai) bei gyvenvietėse Afrikos pakrantėse.
Svarbiausios kapitonijos buvo įkurtos Šv. Kryžiaus Žemėje. Kiekvieną jų valdė paskirtas donatarijus, kuris kitaip dar vadinosi kapitonas majoras  – kilmingasis portugalas.
Kapitonijos buvo sudarytos Šv. Kryžiaus Žemės teritorija (atribota pagal Tordesiljo sutartį sudalijus juostomis, lygiagrečiomis pusiaujui. Šis padalijimas buvo atliktas 1534 m., valdant Portugalijos karaliui Jonui III.
Brazilijos kapitonijos
Pradžioje būsimoje Brazilijoje buvo 13 kapitonijų (dvi iš jų buvo iš dviejų sekcijų), paskirtų dvylikai donatarijų:
Kroatijos futbolo varžybos 1940–1941 m.
Kroatijos futbolo varžybos 1940–1941 m.
Kapitonija
Brazilijos kapitonijos
Searos ir Santanos kapitonijas jų valdovai paliko likimo valiai, tad XVI a. apgyvendintos buvo tik 10 kapitonijų.
Dvi kapitonijos klestėjo:
Penkios kurį laiką neblogai vystėsi. Tai buvo Santo Amaro, Itamarakos, Esprito Santo, Porto Seguro, Ileuso kapitonijos. Likusios trys kapitonijos (San Tomės, Maranjano–Rio Grandes ir Bahijos) netrukus žlugo.
Kapitonijų raida galbūt priklausė nuo kapitonų majorų gabumų. Pernambuko kapitonijos valdovas Duarte Coelho buvo labai sumanus, o Bahijos valdovas Francisco Pereira Coutinho toks nebuvo. San Vinsentės kapitonas majoras Martim Afonso de Sousa joje nė sykio nepasirodė, tačiau paskyrė gabius leitenantus, tad jo kapitonija pasirodė sėkmingiausia. Svarbu buvo prisikviesti kolonistų ir surasti reikalingų lėšų, kurie buvo reikalingi pajungti vietinius indėnus.
Ispanijos kolonijų kapitonijos
Ispanijos kolonijinėse valdose Amerikoje ir Filipinuose kapitonijos buvo administraciniai vienetai, steigiami srityse, kurioms grėsė kitų valstybių ar indėnų antpuoliai. Kapitoniją (generalkapitoniją) galėjo sudaryti tiek viena provincija, tiek keletas gretimų provincijų. Šios kapitonijos skyrėsi nuo senųjų, kurios buvo suteikiamos konkistadorams pagal senąsias tradicijas. Rekonkistos laikais buvo titulas generolas kapitonas, suteikiamas žmogui, vadovaudavusiam visai rajono kariuomenei. Ta pati sistema naudota ir užkariaujant Ameriką. Generolo kapitono titulą kartu su paveldima gubernatoryste adelantadams suteikdavo karaliaus išduotas patentas. Ši sistema buvo pripažinta 1542 m. Naujuosiuose įstatymuose, bet vėliau karalius paveldimąs gubernatorių pareigas užjūrio valdose panaikino.
Perėjus prie skiriamų gubernatorių, kurie valdydavo tik po kelerius metus, sistemos, kai kuriuose regionuose ėmė steigti kapitonijas. Šių kapitonijų valdytojus paprastai vadino generolais kapitonais, taip juos paprastai vadina ir istorikai. Iš tikrųjų kapitonijos generolo kapitono pareigos buvo dvigubos, jas sudarė: Konkrečios generolo kapitono galios priklausė nuo laiko ir šalies, jas apibrėždavo generalkapitonijos steigimo dekretas. Generolo kapitono pareigybė buvo ankstesnė negu vicekaraliaus. XVI a. viduryje atsiradus vicekaraliaus pareigoms, jos aprėpė ir kapitono generolo galias.
Kai kurios generalkapitonijos, pvz., Gvatemalos, Čilės ir Venesuelos, buvo atskirtos nuo vicekaralysčių siekiant užtikrinti efektyvesnį administravimą. Nominaliai šių generalkapitonijų generolai kapitonai buvo pavaldūs vicekaraliams, tačiau iš tikro šie generolai kapitonai ir gubernatoriai buvo nepriklausomi, nes įstatymas jiems suteikdavo ypatingas karines funkcijas ir jų valdos būdavo taip toli nuo vicekaraliaus sostinės, kad jie turėjo teisę tiesiogiai kreiptis į Ispanijos karalių ir Indijų Tarybą Madride.
Generolų kapitonų pareigybė buvo atkurta Burbonų reformų metu. Pradedant 1713 m. generalkapitonijos buvo steigiamos ir pačioje Ispanijoje, kai vyko Ispanijos įpėdinystės karas. Po Septynerių metų karo pralaimėjimų Burbonų dinastijos Ispanijos karaliai daugelyje Amerikos regionų, kuriose generalkapitonijų nebuvo, jas įsteigė. Šiuose administraciniuose vienetuose Burbonai įvedė ne tik gubernatorių generolų kapitonų, bet ir intendantų, besirūpinusių civilinėmis ir karinėmis išlaidomis, pareigybes.
Jambė
Jambė graikų mitologijoje – poezijos, įžeidžiančio humoro deivė, Echo ir Pano duktė. Tikima, kad ji privertusi Demetrą nusišypsoti, kai ši liūdėjo dėl dukters Persefonės netekties. Jambė apsinuogino, parodydama genitalijas. Šis akibrokštas apmalšino Demetros pyktį ir į Žemę grįžo derlingumas. Vėliau ji tapo pirmąja Demetros dvasininke.
Vakarų Virdžinija
Vakarų Virdžinija  – 35-oji JAV valstija (nuo 1863 m. birželio 20 d.). Sostinė – Čarlstonas. Plotas – 62,8 tūkst. km²; 1,78 mln. gyventojų (2021 m.).
Geografija
Vakarų Virdžiniją užima Alegenio kalnai, žemėjantys iš rytų (aukštis iki 1480 m) į vakarus, link Ohajo upės slėnio (250–300 m). Kalnai apaugę miškais.
Didžiausi miestai
2010 m. duomenys
Ekonomika
Valstijoje žemės ūkis nėra labai paplitęs. Auginami kukurūzai, obuoliai, tabakas, persikai.
Viktoras Gailius
Viktoras Gailius (1893 m. rugpjūčio 27 d. Berštininkai, dab. Pagėgių savivaldybė – 1956 m. liepos 7 d. Pfulingenas, Badenas-Viurtembergas) – teisininkas, diplomatas, Mažosios Lietuvos ir Lietuvos Respublikos valstybės bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Gimė lietuvninko ūkininko Martyno Gailiaus ir Gretos Faltinaitės šeimoje, broliai Albinas (vėliau Lietuvos kariuomenės karininkas) ir Valentinas (vėliau Verdainės kunigas) taip pat dirbo lietuvybės puoselėjimo darbą. Mokėsi Plaškių pradžios liaudies mokykloje, 1914 m. baigė Tilžės gimnaziją. Studijavo teisę Karaliaučiaus, Heidelbergo universitetuose, 1918 m. baigė Berlyno universitetą.
Viktoro tėvas, tautiškai atjaučiąs ir susipratęs Prūsų lietuvis, stengėsi ir savo vaikams įkvėpti tokią pat dvasią. Viktoras, rinkimų į Prūsų seimą metu, iš tėvo gavęs medžiagos ir arklį, jodinėdavo po Tilžės apskritį rinkdamas balsus ir parašus už lietuvių atstovą. Anksti prisidėjo prie Mažosios Lietuvos jaunųjų draugijų (Rūkų „Ąžuolas“, Katyčių „Vainikas“, Tilžės „Klubas“ ir „Tižės giedotojų draugija“) veiklos. Gimnazistu būdamas pasidarbavo ir „Prūsų Lietuvos savaitraščio“ redakcijoje. Slaptos gimnazistų draugijos „Kardas“, kurios tikslas buvo atlietuvinti sugermanizuotus Prūsų lietuvius gimnazistus, steigėjas.
Centurija
thumb|180px|right|[[Centurionas, centurijos vadas, apie 70 m. e. m. (šiuolaikinė imitacija)]] Centurija ( 'šimtinė') – legiono dalis, sudaryta iš 80 žmonių, vadovaujama centuriono.
Centurijos atsirado nuo Marijaus reformų 107 m. pr. m. e., iš pradžių jas sudarė 100 žmonių (iš čia ir kilo pavadinimas), vėliau – 60, ir galiausiai nusistovėjo 80. Jie buvo suskirstyti į aštuonis kontubernijus, dešimties žmonių grupeles. Kontubernijus buvo mažiausias kovinis vienetas romėnų kariuomenėje.
Viktoras Gailius
Biografija
1918–1924 m. Mažosios Lietuvos tautinės tarybos, jos vykdomojo komiteto narys. 1918 m. lapkričio 30 d. Tilžės Akto signataras. thumb|left|Viktoras Gailius – pasiuntinys Berlyne Nuo 1918 m. gruodžio mėn. dirbo Lietuvos Respublikos pasiuntinybėje Berlyne. 1920 m. gegužės 19 d. – 1922 gegužės 31 d. Lietuvos pasiuntinys Vokietijoje, 1922 m. liepos mėn. – 1923 m. vasario mėn. Lietuvos atstovas Estijoje. 1923 m. vasario 15 d. – 1925 vasario 4 d. Klaipėdos krašto direktorijos pirmininkas. 1923 m. išleido įsaką dėl lietuvių ir vokiečių kalbų lygiateisiškumo, lietuvių kalbos vartojimo mokyklose ir įstaigose. Jo vadovaujama Klaipėdos krašto Direktorija padarė reikšmingų administracinių, ūkinių, kultūrinių reformų. Nuo 1923 m. kovo mėn. Lietuvos delegacijos Ambasadorių konferencijoje narys.
Jo ir kitų rūpesčiu 1923 m. spalio mėn. Klaipėdos krašto Evangelikų liuteronų bažnyčia atskirta nuo Karaliaučiaus konsistorijos ir įkurta Klaipėdos krašto konsistorija. Nuo 1923 m. priklausė draugijai „Aukuras“. Vienas Klaipėdos krašto politinės organizacijos „Visuomenės sąjunga“ vadovų.
1927–1928 m. Ryto akcinės bendrovės tarybos pirmininkas, direktorius. 1936–1938 m. redagavo lietuviškos krypties leidinį vokiečių kalba „Baltischer Beobachter“. 1938 m. gruodžio 12 d. – 1939 m. kovo 23 d. paskutinysis Klaipėdos krašto gubernatorius.
Augustovas
Augustovas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bielsko valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į vakarus nuo Bielsko ir apie 38 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaime yra I pasaulinio karo kareivių kapinės.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1576 metais. 1779 m. kaime buvo 106 namai. 1870-1876 m. pastatyta Augustovo Šv. Jono Teologo cerkvė. 1952-1954 m. kaimas buvo Augustovo valsčiaus centras. 1982 m. įkurta Augustovo Šv. Jono Teologo parapija.
Suralai
Suralai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grabovo valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 21 km į šiaurės rytus nuo Kolno ir apie 78 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Palaidžia
Palaidžia – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 10 km į rytus nuo Papilio, Rokiškio rajono paribyje, abipus Nemunėlio. Kaimą iš trijų pusių supa Radiškio ir Užupio miškai, praeina Pandėlio–Kvetkų kelias (RK3617).
Istorija
Kaimas vadintas ir Deveniais, Pukiais, Gintautais. Tarpukariu priklausė Rokiškio apskrities Panemunio valsčiui. 1923 m. buvo 31 ūkis. 1959–1975 m. Kvetkų tarybinio ūkio, 1975–1992 m. Lenino kolūkio gyvenvietė.
Dannii Minogue
Danielė Džein Minoug, geriau žinoma kaip Dannii Minogue (g. 1971 m. spalio 20 d. Melburnas, Viktorija, Australija) – australų dainininkė, aktorė, televizijos asmenybė ir dizainerė.
Jakaičiai
Jakaičiai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Skirsnemunės, dešiniajame Imsrės krante, prie kelio.
Keresų kalbos
thumb|250px|Keres kalbų paplitimas Keres yra septynių susijusių kalbos variantų grupė. Šiomis kalbomis kalba JAV Naujosios Meksikos valstijoje gyvenantys pueblai. Atskirais dialektais kalbantys žmonės gali suprasti kaimyninius dialektus, tačiau tarp vakarinės ir rytinės grupės dialektų yra ženklių skirtumų. Labiausiai paplitusi šiuo metu yra Vakarų Keres, kuria kalba apie 3 400 žmonių. Šių kalbų iki šiol nėra pavykę susieti su kokiomis nors kitomis kalbomis.
Vėlinės
thumb|180px Vėlinės (Vė̃linės) arba Ilgės, katalikiškoje liturgijoje – Visų mirusiųjų paminėjimas  – mirusiųjų atminimo ir pagerbimo diena minima lapkričio 2 d. Tradiciškai lankomi mirusiųjų kapai, uždegama žvakių.
Neretai ši diena natūraliai susilieja su lapkričio 1 d. minima Visų šventųjų diena. Paprastai tarp šių švenčių nėra aiškios ribos, kapai dažniau lankomi lapkričio 1 d., kuri Lietuvoje yra šventinė diena.
Bažnytinė tradicija
Vėlinių dieną (lapkričio 2) bažnyčioje giedamos gedulinės liturginės valandos; iki vidurdienio giedama Rytmetinė, po vidurdienio – Vakarinė. Pagrindinės šv. Mišios baigiamos procesija į kapines, šventoriuje, arba bažnyčioje. Pelnomi visuotiniai atlaidai, jei per Vėlines bažnyčioje ar koplyčioje sukalbama Tėve mūsų ir tikėjimo išpažinimą arba per Vėlinių aštuondienį (lapkričio 1–8) aplankomos kapinės ir meldžiamasi už mirusiuosius, arba pirmąjį mėnesio penktadienį bažnyčioje prie išstatyto Švč. Sakramento sukalbama Švenčiausiosios Jėzaus Širdies litanija ir atsiteisimo malda Kyrie eleison.
Pirmą kartą bendruomeninė malda už mirusiuosius paminėta IV a., o po Pietų ir Vakarų Europą ėmė plisti IX a.
Šventės diena pradžioje nebuvo pastovi – lapkričio 17, sausio 1, ar sausio 14. Kliuni benediktinų vienuolyno abatas Odilonas 998 m. įvedė tradiciją iškart po Visų Šventųjų melstis už mirusius vienuolijos narius. XIII a. ji išplito visoje Katalikų Bažnyčioje.
Papročiai
Lietuvių Vėlinės susiklostė krikščioniškam papročiui persipynus su senąją lietuvių švente Ilgėmis.
Būta papročio Vėlinių dieną rinktis sodžiaus kapinaitėse, pasimeldus susėsti prie šeimos kapo ir valgyti pasikvietus neturtinguosius. Kai kur Rytų Lietuvoje maistą ant kapo sudėdavo Visų Šventųjų dienos vakarą ir palikdavo per naktį, valgydavo ir dalindavo vargstantiems tik per Vėlines. Dzūkijoje ir Rytų Aukštaitijoje dėti maistą ant kapų vietomis išliko iki XX a. pr. Nuo XIX a. vid. šventė pritraukta prie bažnytinės liturgijos – kunigai ragindavo tą dieną dalyvauti pamaldose, rinktis tik savo parapijos kapinėse, nenešti maisto į kapus. Nuo XX a. pr. įsigalėjo paprotys kapuose deginti žvakes.
Per Vėlines buvo paplitęs paprotys susėdus prie stalo pasakoti šiurpias istorijas apie vėles. Šis paprotys išliko ir dabar, laikosi daugiausia jaunimas. Po tokių istorijų išeiti į lauką būdavo dar baisiau. Anksčiau vėlinių naktį užklydęs į namus nepažįstamas kareivis būdavo gražiai sutinkamas, tikėta, kad tai vėlių pasiuntinys.
Per Vėlines būdavo pagerbiamos ir „klajojančios vėlės“, tai yra mirusieji ne sava mirtimi. Buvo tikima, kad tokios vėlės, pavyzdžiui, mirusių nekrikštytų kūdikių, per Vėlines klaidžiojančios po langais, prašydamos maldų.
Lizdas
thumb|right|230px|[[Ausuotasis kragas|Ausuotojo krago (Podiceps cristatus) dėtis]] thumb|right|230px|[[Paprastoji pempė|Paprastosios pempės (Vanellus vanellus) dėtis]] thumb|right||230px|[[Rudagalvis kiras|Rudagalvio kiro (Larus ridibundus) dėtis]] thumb|right|230px|[[Didžioji antis|Didžiosios anties (Anas platyrhynchos) dėtis]] thumb|right|230px|[[Paprastoji šarka|Paprastosios šarkos (Pica pica) lizdas]] thumb|right|230px|[[Mažasis erelis rėksnys|Mažojo erelio rėksnio (Aquila pomarina) dėtis, Kamanų rezervatas]] thumb|right|230px|[[Smilginis strazdas|Smilginio strazdo (Turdus pilaris) lizdas]] thumb|right|230px|[[Strazdas giesmininkas|Strazdo giesmininko (Turdus philomelos) lizdas]] thumb|right|230px|[[Juodagalvė sniegena|Juodagalvės sniegenos (Pyrrhula pyrrhula) lizdas]]
Lizdas – gyvūnų statinys kiaušiniams dėti, perėti, jauniklius auginti ir slėptis nuo priešų. Lizdus įsirengia paukščiai, žinduoliai, varlės, žuvys, vabzdžiai. Lizdai gali būti pavieniai arba daug vienoje vietoje (kolonija). Jie įrengiami iš įvairių medžiagų: sausų žolių, medžių šakelių, lapų, augalų liekanų, taip pat iš vaško, seilių, dumblo ir kt.
Paukščių lizdai
Paukščių lizdai skirstomi pagal konstrukciją bei išsidėstymą. Pagal konstrukciją lizdai gali būti: Tokį lizdą naudoja lėlys. Jį įrengia kokioje nors nežymioje duobutėje ir nenaudoja jokių medžiagų, kadangi snapas trumpas ir nepritaikytas nešti statybinę medžiagą – šakeles ir žolę. Deda du kiaušinius, kurie savo spalvine išvaizda nesiskiria nuo grunto ir gerai dera prie aplinkos kaip slepiamoji spalva. Panašų lizdą įsirengia storkulniai. Drevėse perintys paukščiai taip pat nedaro įdubimo, o kiaušinius deda tiesiai ant pagrindo (grąžiagalvės, geniai, lututės). Jų kiaušiniai vienspalviai, šviesūs, bet drevėse nepastebimi plėšrūnams. Tokį lizdą įsirengia vištinių būrio paukščiai, tilvikai, žuvėdros, didieji apuokai, pempės. Lizde paukštis padaro nedidelę įdubą, į kurią kloja žoles, plunksnas ir kitas medžiagas, o kraštai neuždengti. Kirlikai lizdą įsirengia ant smėlėtų krantų, prisineša kiautelių, akmenukų, kurie puikiai maskuoja margus kiaušinius. Šitaip perinčių paukščių kiaušiniai išmarginti taškeliais ir susilieja su aplinka. Lizdo pagrindą paukštis stato iš stambesnės, rupesnės medžiagos, o guolį iškloja švelnesne minkštesne medžiaga. Tokį lizdą įsirengia slankos, antys, gervės, gulbės, laukiai, kragai. Aplink sudėtus kiaušinius suformuojamas pūkų sluoksnis. Uoksuose, plyšiuose ir palėpėse perintys paukščiai lizdo pagrindą daro platų, storą, o gūžtą iškloja plunksnomis ir ašutais. Urvinė kregždė į urvelį prineša šiaudų, sausų stiebelių, o ant jų kloja storą plunksnų sluoksnį. Šio tipo lizdų daug statoma medžiuose. Karveliai, purpleliai medžiuose įsirengia labai primityvų lizdą iš vienalytės medžiagos ir su vos pastebima įduba. Toks lizdas atrodo tarsi kiauras. Sudėtingesni yra varninių ir plėšriųjų paukščių lizdai. Jie sukami iš įvairios medžiagos. Pagrindas dažniausiai būna iš stambių šakų, o vidus iš smulkesnių, o pati gūžta išklota žoliniais augalais, plaukais, šeriais, kailio gabaliukais. Tokio lizdo statyba trunka ilgai. Lietuvoje tokie statiniai būdingi nedaugeliui rūšių. Karetaitės lizdą su siaura landa įsirengia kelmuose, išvartose, ant šakų. Gūžtą iškloja samanomis bei plunksnomis. Analogiškus lizdus suka pečialindos. Lizdas iš viršaus pridengtas žolėmis, o šone landa. Įdomiausią ir sudėtingiausią lizdą suka remezos. Jis primena kumštinę pirštinę, dažniausiai būna ant vėjo plaiskomų šakų, toli nuo kamieno. Lizdą suka abu poros paukščiai iš tuopų žirginių, nendrių pūkų, švendrų ir kt. medžiagų.
Pagal radavietę lizdai yra šių tipų:
Brazilijos vicekaralystė
Brazilijos vicekaralystė – Portugalijos valda, Brazilijos kolonijos administracinis vienetas dabartinės pietinės Brazilijos teritorijoje, egzistavusi 1621-1815 m. Ji buvo dabartinės Pietų, Centrinėje Vakarų ir Pietryčių Brazilijos teritorijose
Raida
Administracinis vienetas įkurtas 1621 m., siekiant apjungti senąsias kapitonijas į didesnius vienetus. Tokiu būdu Brazilijos kolonijoje sukurtos dvi valstijos: Brazilija (pietinė) ir Maranjanas (šiaurinė). Kiekviena jų turėjo tam tikrą kapitonijų skaičių: iš 15 kapitonijų Brazilijai priklausė 7 senųjų kapitonijų teritorijos. Didžiausia ir reikšmingiausia tarp jų buvo besiplečianti San Vinsentės kapitonija, kurios kolonistai ieškojo indėnų vergams, brangiųjų metalų ir brangakmenių.
Po 1640 m. Brazilijos valstijos valdytojai iš didikų ėmė vadinti save vicekaraliais. Brazilija oficialiai tapo vicekaralyste apie 1763 m., kai sostinė buvo perkelta iš Salvadoro į Rio de Žaneirą.
Kroatijos futbolo varžybos 1941 m.
Kroatijos futbolo varžybos 1941 m.
Brazilijos vicekaralystė
Raida
1815 m. administracinis vienetas panaikintas, nes pereita prie smulkesnių valstijų sistemos.
Likija
Geografija
Istorinis Likijos regionas buvo Mažosios Azijos pusiasalio pietvakarinėje dalyje, kalnuotoje vietovėje, ties Teke pusiasaliu.
Luqqa
II tūkst. pr. m. e. asirų ir hetitų šaltiniai mini valstybę – teritoriją Lukka, kuri tapatinama su vėlesniąja Likija. Ši valstybė, buvusi į pietus nuo Arcavos, aršiai kovojo su Hetitų imperija, ir niekuomet nebuvo jos tiesiogiai pajungta. Kurį laiką XIV a. pr. m. e. jie buvo priversti kovoti Hetitų imperijos pusėje (Kadešo mūšio metu), tačiau neilgai trukus vėl išsilaisvino.
Lukka tautos sukilimai ir bendri jungtiniai veiksmai drauge su jūrų tautomis buvo viena iš Hetitų imperijos žlugimo priežasčių XIII a. pr. m. e. Likijoje susiformavo savita anatoliška tauta, giminga luviams.
Likijos karalystė
Po Hetitų imperijos žlugimo, Likija galėjo vystytis savarankiškai. Ji niekuomet nesusivienijo į vientisą valstybę, o buvo sudaryta iš atskirų miestų – valstybių, kurių svarbiausi buvo Ksantas (likiečių kalba Arñna), Patara (Pttara), Myra, Pinara (Pilleñni), Tlosas (Tlãñna), Olimpas, Faselis.
Graikų šaltiniai neretai mini Likiją šiuo laikotarpiu. Jos valdovai ir įvykiai dažnai minimi graikų mitologijoje.
Persijos, graikų ir Romos imperijų laikotarpiai
546 m. pr. m. e. Persijos imperija užėmė Likiją, kuri buvo prijungta prie Lidijos satrapijos (Sparda). 468 – 387 m. pr. m. e. šį regioną buvo atėmę graikai, o persai vėl susigrąžino ir išlaikė iki 334 m. pr. m. e., Aleksandro Makedoniečio užkariavimų. Po Aleksandro mirties Likija atiteko Antigonui Vienaakiui, o po Ipso mūšio 301 m. pr. m. e. – Lisimachui. Ilgainiui ji buvo absorbuota į Seleukidų imperiją.
Nuo II a. pr. m. e. pradžios Likijos miestai susijungė į Likijos lygą, kurią sudarė 23 miestai. 7 iš jų siųsdavo savo atstovus į lygos senatą (buleuterioną), rinkdavo likiarchą, kuris kasmet reziduodavo vis kitame mieste.
43 m. Romos imperija prisijungė Likiją. Ji buvo sujunta su Pamfilija, ir taip suformuotas administracinis vienetas Likija ir Pamfilija. Kai kuriais laikotarpiais ji buvo sujungiama su Pamfilija. Likijos miestai išlaikė savo savivaldą iki IV a. III a. administracinių reformų metu Likija atskirta kaip atskira Likijos provincija, priklausiusi Azijos diecezijai.
Jadvygiškės
Jadvygiškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Kalino, 2 km į šiaurės rytus nuo Didžiosios Riešės, tuoj į pietus nuo Raudondvario. Greta eina plentas, telkšo Gulbinų tvenkinys, iš rytų siekia Verkių miškai.
thumb|left|200px|Kaimo kryžius thumb|left|245px|Senas kaimo sodžius prie kelio į Kaliną
Istorija
2011 m. įkurta Trijų ežerų bendruomenė, kurioje savanoriškai susibūrusi Jadvygiškių, Kalino, Raudondvario ir aplinkinių kaimų gyventojų grupė.
Regbis-7 olimpinėse žaidynėse
thumb|Olimpinis regbio logotipas Regbis-7 olimpinėse žaidynėse yra naujausia sporto šaka vasaros olimpinėse žaidynėse. 2009 m. TOK susitikime Kopenhagoje Regbis-7 buvo priimtas į olimpinę programą nuo 2016 m.
Ignotas Bogušas
Biografija
Tėvas Vilniaus kardininkas Juozapas Antanas Bogušas. Brolis Pranciškus Ksaveras Bogušas. Rėmė K. S. Radvilos kovą su didikais Čartoriskiais. Nuo 1746 m. Vilniaus raktininkas, nuo 1752 m. vaitas, kardininkas, 1760–1761 m. Lietuvos vyriausiojo tribunolo narys, nuo 1763 m. jo vicemaršalka. Abiejų Tautų Respublikos Seimo atstovas. Telkė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorus į Baro konfederaciją (1768–1772 m.), nuo 1769 m. jos generalinis sekretorius. Likvidavus konfederaciją pasitraukė į Bavariją, paskui – į Prancūziją. Apie 1778 m. grįžo į Lietuvą. Išsaugojo Baro konfederacijos archyvą, kuriuo remdamasis brolis Ksaveras parašė jos istoriją. Iš K. S. Radvilos gavo dvarą prie Nesvyžiaus, iki gyvos galvos – Dubingių miestelį. Rėmė giminaitį A. Tyzenhauzą.
Zapsė
Zapsė – upė pietų Lietuvoje, Lazdijų rajone, Nemuno mažųjų intakų (su Nemunu) baseine, tekanti tarp Zapsio ir Veisiejo ežerų. Ši atkarpa laikoma Niedos upės aukštupiu. LR upių klasifikatoriuje Zapsės nr. 10010274.
Zapsė išteka pietryčiuose nuo Kučiūnų, iš Zapsio ežero pietinėje dalyje esančios įlankos. Ties Kalėdiškiais per 1,2 km priartėja prie Lenkijos sienos. Srovė vidutinė. Upės vaga natūrali, vingiuota, vietomis apaugusi krūmais, yra išvartų, užvirtusių medžių. Vidutinis nuolydis iki Veisiejo ežero yra 90 cm/km. Upės ilgis 9,5 km, plotis 5-7 m.
Šalia įsikūrusios gyvenvietės: Kalėdiškiai, Briniai, Pazapsiai.