cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
1989 m. Tiananmenio aikštės protestai
Pavadinimas
Kinų kalba įvykiai geriausiai žinomi kaip Birželio ketvirtosios judėjimas, Birželio ketvirtosios įvykis arba tiesiog šeši-keturi (, birželio 4). Pirmasis pavadinimas atitinka įprastus iki tol Tiananmenio aikštėje vykusių dviejų masinių protestų (Gegužės ketvirtosios judėjimo 1919 m. ir Balandžio penktosios judėjimo 1976 m.) pavadinimus.
Pavadinimuose dominuojanti birželio 4 diena nurodo datą, kai Liaudies Išvadavimo Armija jėga išvaikė Tiananmenio aikštės protestuotojus, nors paliepimai duoti ir pradėti vykdyti birželio 3-ąją. Kiti įvykių pavadinimai kinų k.: Birželio ketvirtosios žudynės. KLR vyriausybės oficialiuose dokumentuose įvykiai vadinami Politiniais neramumais tarp 1989 m. pavasario ir vasaros.
Eiga
Nuo 1978 m. Deng Siaopingas įvykdė daug ekonominių ir politinių reformų, kurios lėmė laipsnišką perėjimą į rinkos ekonomiką ir liberalesnį politinį klimatą nei valdant Mao Dzedunui.
Kai kurie studentai ir intelektualai manė, kad reformos buvo nepakankamos ir kad Kinijai reikia reformuoti savo politinę sistemą. Jie taip pat buvo susirūpinę dėl Komunistų Partijos socialinės kontrolės, juolab kai tuo metu Sovietų Sąjungoje buvo vykdoma glasnost politika. Panašios reformos Kinijoje tikėjosi ir aktyvistai. Daug darbininkų, dalyvavusių protestuose, taip pat norėjo demokratinių reformų, tačiau nepritarė naujai ekonominei politikai. Taigi protestuoti buvo susirinkę tiek ekonominės liberalizacijos šalininkai, tiek jos priešininkai, tuo tarpu vienokio ar kitokio politinio laisvėjimo siekė beveik visi protestuotojai.
Milžiniško masto Tiananmenio aikštės protestus paskatino buvusio KKP generalinio sekretoriaus generolo Hu Jaobango, pasisakiusio už sparčias reformas ir beveik atvirai reiškusio panieką „maoistų ekscesui“ ir dėl to 1987 m. nušalinto nuo posto, mirtis. Jo nušalinimą nuo valdžios iš dalies lėmė ir 1986–87 m. kilę prodemokratiniai studentų protestai.
Tarptautinė reakcija
Tiananmenio įvykiai buvo pirmieji tokio tipo įvykiai, parodyti Vakaruose. Dauguma valstybių pasmerkė veiksmus, kurių Kinijos vyriausybė ėmėsi prieš protestuotojus. Tarp kritikavusių buvo ne tik Vakarai, bet ir kai kurios Rytų Europos, rytinės Azijos ir Lotynų Amerikos šalys, taip pat Šiaurės Amerikos šalys ir Australija. Pažymėtina, kad daug Azijos šalių išliko tylios protestų metu – Indijos vyriausybė į žudynes atsakė liepdama valstybinei televizijai kuo mažiau informuoti apie įvykius Pekine, kad nepaaštrintų santykių su Kinija, ir oficialiai pareiškė susirūpinimą. Šiaurės Korėja, Kuba, Čekoslovakija ir Rytų Vokietija, buvo tarp tų keleto valstybių, kurios palaikė Kinijos veiksmus ir pasmerkė protestus. Užjūrio Kinijos studentai buvo surengę demonstracijas daugely Europos, Amerikos, Artimųjų Rytų ir Azijos valstybių.
Organizacijos
Europos ekonominė bendrija pasmerkė vyriausybės atsaką ir nutraukė paskolas bei planavo UNHCR teikti rezoliuciją dėl žmogaus teisių pažeidimų. Europos Sąjunga yra išlaikiusi ginklų tiekimo Kinijai embargą iki šios dienos.
Valstybės
thumb|right|Memorialas, kuriame pavaizduotas sulaužytas dviratis ir tanko pėdsakai – Tiananmenio aikštės protestų simbolis – [[Vroclavas|Vroclave, Lenkijoje.]]
🇯🇵 Japan: Japonijos vyriausybė atsaką pavadino „netoleruotinu“ ir įšaldė paskolas Kinijai. Japonija taip pat buvo pirmoji G7 narė, atkūrusi aukšto lygmens santykius su Kinija po kelių mėnesių.
🇲🇲 Myanmar: Mianmaro chunta palaikė Kinijos vyriausybės veiksmus, tuo tarpu opozicijos lyderė Aung San Suu Kyi juos pasmerkė, sakydama: „Mes tai smerkiame. Tai jau nutiko Birmoje“, mes norime, kad pasaulis remtų Birmą, todėl mes stojame Kinijos studentų pusėn.
Pietų Korėja: Užsienio reikalų ministerija išreiškė „gilų susirūpinimą“ ir išreiškė viltį, kad situacija nebus bloginama. Pareiškime taip pat skatintas dialogas tam, kad ginčas būtų išspręstas taikiai.
East Germany: VDR vyriausybė palaikė kariuomenės veiksmus. Liaudies Rūmai pasirašė rezoliuciją, kurioje VDR pareiškė paramą malšinant „kontrrevoliucines riaušes“. VDR politikai Hans Modrow, Günter Schabowski ir Egon Krenz nuvyko į Kiniją, kad įrodytų savo išskirtinį palaikymą.
Soviet Union: Generalinis sekretorius Michailas Gorbačiovas viešai vyriausybės veiksmų nekritikavo, bet reikalavo imtis reformų. Tuo metu po neseniai vykusio viršūnių susitikimo Pekine buvo nuspręsta gerinti santykius tarp TSRS ir KLR, tačiau įvykiai kurstė diskusijas apie žmogaus teises ir TSRS užsienio politiką. Tuo tarpu naujai atsiradusios opozicinės grupės smerkė KLR vyriausybės atsaką. Praėjus dešimčiai dienų po incidento vyriausybė išreiškė apgailestavimą, reikalaudama politinio dialogo tarp protestuotojų ir vyriausybės. Prie TSRS ambasados Pekine vyko viešos demonstracijos. Atstovas spaudai Genadijus Gerasimovas birželio 10 d. teigė, kad Kremlius yra „labai susirūpinęs“ dėl incidento.
Įvykio vaizdavimas populiariojoje kultūroje
Kino filme „Rapid Fire“, kuriame vaidina Brendonas Li, yra vaizdų iš Tiananmenio aikštės žudynių. Šiame filme Brendono Li įkūnytas veikėjas yra JAV vyriausybės tarnautojo, kurio tėvas tapo demonstracijų auka, sūnus.
Kinų režisieriaus 2006 m. Lou Je surežisuotame filme „Vasaros rūmai“ yra suvaidintų šių protestų scenų.
„Egzekucija“, Tiananmenio aikštės žudynių paskatintas paveikslas, tapo brangiausiu šiuolaikinio Kinijos meno kūriniu, parduotu 2007 m.
Henry Cavendish
Henris Kavendišas (1731 m. spalio 10 d. – 1810 m. vasario 24 d.) – anglų natūrfilosofas, mokslininkas, Londono karališkosios draugijos narys, svarbiai prisidėjęs prie eksperimentinės ir teorinės chemijos bei fizikos žinių. Labiausiai žinomas dėl vandenilio, kurį pavadino „degiu oru“, atradimo. 1766 m. moksliniame straipsnyje „Apie dirbtinius orus” (angl. On Factitious Airs) jis aprašė degaus oro tankį, kurį kaitinant išgaunamas vanduo.
Biografija
Henris Kavendišas gimė 1731 m. spalio 10 d. Nicoje, kur tuo metu gyveno jo šeima. Jo motina buvo ledi Ana de Grėj, ketvirtoji Henrio Grėjaus, pirmojo Kento kunigaikščio, duktė, o tėvas – lordas Čarlzas Kavendišas, trečiasis Devonšyro hercogo Viljamo Kavendišo sūnus. Jų giminės ištakos siekė net aštuonis šimtus metų atgal iki pat normanų laikų, o pati giminė buvo glaudžiai susijusi su daugeliu aristokratiškų Didžiosios Britanijos šeimų. Henrio motina mirė 1733 m., praėjus trims mėnesiams po antrojo sūnaus Frederiko gimimo, prieš pat antrąjį Henrio gimtadienį, palikdama lordui Čarlzui Kavendišui auginti du sūnus.
Nors Henris Kavendišas buvo kilęs iš kilmingos giminės jis nepaveldėjo jokio titulo ir dažnai tiesiog buvo vadinamas „garbinguoju Henriu Kavendišu“. Nuo 11 metų Henris lankė privačią Niukomo (Newcome) mokyklą įsikūrusią netoli Londono. Būdamas 18 metų (1748 m. lapkričio 24 d.), jis įstojo į Šv. Petro (Peterhouse) koledžą, priklausantį Kembridžo universitetui, bet po trejų metų (1751 vasario 23 d.) jį paliko taip ir neįgijęs mokslinio laipsnio (tuo metu tai buvo įprasta praktika). Po to išvyko gyventi su tėvu į Londoną ir ten atidarė savo laboratoriją.
Henrio tėvas Lordas Čarlzas Kavendišas didžiąją savo gyvenimo dalį skyrė politikai, tačiau vėliau vis labiau susidomėjo mokslu ir daug laiko praleisdavo Londono karališkojoje draugijoje. Nuo 1758 m. į karališkosios draugijos susirinkimus kartu su juo eidavo ir Henris. Skirtingai nei tėvas, Henris nesidomėjo politika, o visą savo dėmesį skyrė gamtos mokslams. Jis buvo žinomas dėl savo mokslinių tyrimų ir dalyvavimo mokslinių organizacijų veikloje. Taip pat jis buvo aktyvus Londono karališkosios draugijos tarybos, į kurią buvo išrinktas 1765 m., narys.
Henrio susidomėjimas ir sukaupta patirtis mokslinių instrumentų naudojime paskatino jį vadovauti komitetui, kurio tikslas buvo peržiūrėti Karališkosios draugijos meteorologinius prietaisus ir padėti įvertinti Karališkosios Grinvičo observatorijos įrangą. Pirmasis jo mokslinis straipsnis „Apie dirbtinius orus“ pasirodė 1766 m. Henris taip pat dirbo ir mokslinių straipsnių komitete, kuris atrinkdavo straipsnius Karališkosios draugijos mokslo (Philosophical Transactions of the Royal Society) žurnalui. Taip pat jis priklausė Veneros tranzito, gravitacinės kalnų traukos ir pasiruošimo Konstantino Pipso (Constantine Phipps) ekspedicijai ieškant Šiaurės ašigalio ir Šiaurės vakarų jūrų kelio komitetams. 1773 m. Henris, kaip ir jo tėvas, buvo išrinktas Britų muziejaus patikėtiniu. Jis muziejaus veiklai skyrė daug laiko ir pastangų. Netrukus po to, kai buvo įsteigta Didžiosios Britanijos karališkoji institucija, Kavendišas tapo jos vadovu (1800 m.) ir aktyviai domėjosi laboratorijos veikla, kurioje stebėjo Hamfrio Deivio (Humpry Davy) atliekamus cheminius eksperimentus ir netgi pats prie jų prisidėjo.
Henris Kavendišas mirė 1810 m. vasario 24 d. Klapame (Clapham) būdamas vienu iš turtingiausių žmonių Didžiojoje Britanijoje. Jis buvo palaidotas šalia savo protėvių Derbio katedroje. Po jo mirties gatvė, kurioje jis gyveno Derbyje, buvo pavadinta jo vardu. Taip pat po jo mirties Kembridžo universitetas įsteigė Kavendišo laboratoriją.
Mokslinė veikla
1783 m. Henris Kavendišas savo asistentu paskyrė Čarlzą Blagdeną (Charles Blagden). Šis bendradarbiavimas Blagdenui padėjo tapti pripažintam Londono mokslo visuomenėje, o mainais Blagdenas suteikė Kavendišui galimybę daugiau laiko skirti moksliniams tyrimams. Nors Kavendišas ir neišleido nei vienos knygos ir paskelbė tik keletą mokslinių straipsnių, jo pasiekimai mokslo srityje yra neginčijami. Henrio rankraščiuose galima rasti tyrimų medžiagos iš įvairių mokslinių sričių, įskaitant mechaniką, optiką ir magnetizmą, tačiau šie tyrimai išliko nepaskelbti to meto mokslo visuomenei. Kavendišas laikomas vienu iš XVIII–XIX a. „pneumatinių chemikų“ ir siejamas su tokiais mokslininkais kaip Džozefas Pristlis (Joseph Priestley), Džozefas Blekas (Joseph Black) ir Danielis Ruterfordas (Daniel Rutherford). Tyrimų metu Henris Kavendišas nustatė, kad tam tikroms rūgštimis sąveikaujant su tam tikrais metalais susidaro išskirtinėmis savybėmis pasižyminčios ir labai degios dujos, kurias jis pavadino „degiu oru“. Šios dujos ir buvo vandenilis, o pats Kavendišas netgi teisingai nuspėjo, kad jų molekulių santykis vandenyje (H2O) buvo proporcingas dviem su vienu.
Nors buvo ir kitų mokslininkų, kurie išgavo vandenilio dujas anksčiau už Henrį Kavendišą (pvz., Robertas Boilis), šis nuopelnas priskiriamas būtent Kavendišui, kadangi jis pirmasis įvardijo vandenilį kaip cheminį elementą. 1777 m. Kavendišas nustatė, kad žinduolių iškvepiamas oras virsta „fiksuotu oru“ (anglies dvideginiu) o ne „flogistiniu oru“ (azotu), kaip kad manė Džozefas Pristlis. Be to, tirpindamas šarmus rūgštyse Kavendišas išgavo anglies dvideginį, kurį kartu su kitomis dujomis surinko į apverstas ir dalinai panardintas į vandenį ar gyvsidabrį, talpas. Tada jis išmatavo jų tirpumą vandenyje ir santykinį tankį bei ištyrė jų degumą. Savo 1778 m. paskelbtame moksliniame straipsnyje „Bendrosios įžvalgos apie rūgštis“ (angl. General Considerations on Acids) jis padarė išvadą, kad oras kuriuo kvėpuojama turi rūgščių. Už šį darbą Kavendišui buvo įteiktas Koplio medalis. XVIII amžiaus antroje pusėje dujinės būsenos medžiagų tyrimai susilaukė vis daugiau dėmesio, o tai svariai prisidėjo prie Antuano-Lorano de Lavuazjė (Antoine-Laurent de Lavoisier) inicijuotos chemijos reformos, kuri geriau žinoma kaip pirmoji chemijos revoliucija.
1783 m. Henris Kavendišas paskelbė mokslinį straipsnį apie eudiometriją (procesą, skirtą nustatyti sudedamųjų dalių bei deguonies kiekį ore). Kavendišas tame pačiame straipsnyje taip pat aprašė savo paties patobulintą eudiometrą, kurio pateikti rezultatai buvo žymiai tikslesni palyginus su tuo metu dažnai naudojamu dujų matavimo metodu jas pasveriant. Kiek vėliau, pakartojęs 1781 m. atliktą Džozefo Pristlio eksperimentą, Kavendišas paskelbė mokslinį straipsnį apie gryno vandens išgavimą deginant vandenilį „deflogistiniame ore“ (deguonyje). Kavendišas padarė išvadą, kad vanduo susidarė ne dėl sintezės, o dėl kondensacijos proceso ore. Kavendišas savo tyrimo rezultatais pirmiausiai pasidalijo su Džosefu Pristliu ir tik kiek vėliau juos pateikė mokslo visuomenei. Tais pačiais 1783 m. mokslinį straipsnį apie vandens sudėtį paskelbė ir škotų išradėjas Džeimsas Vatas (James Watt). Kaip tik dėl to ir kilo nesutarimų, kas pirmasis padarė šį atradimą.
1785 m. Kavendišas ištyrė žemės atmosferos oro sudėtį ir pateikė įspūdingai tikslius rezultatus. Jis atliko eksperimentus, kurių metu skirtingais kiekiais buvo maišomas vandenilis su oru, o tada uždegamas panaudojant elektros kibirkštį. Be to, jis aprašė eksperimentą, kurio metu jam pavyko iš atmosferos oro mėginio pašalinti deguonies ir azoto dujas, kol pradiniame oro mėginyje beliko tik maža dalis nesureagavusių dujų. Pasinaudojęs savo sukauptais duomenimis, Kavendišas nustatė, kad pašalinus azotą ir deguonį ore likusių dujų tūris sudarė 1/120 pradinio azoto tūrio. Apibendrinęs tyrimo rezultatus, jis padarė išvadą, kad žemės atmosferos ore deguonies santykis su azotu yra vienas su keturiais.
XIX a. pabaigoje, praėjus maždaug 100 metų po Henrio Kavendišo eksperimentų, du britų fizikai, Viljamas Ramzis (William Ramsay) ir Lordas Reilis (John William Strutt, 3rd Baron Rayleigh) suprato, kad jų naujai atrastos inertinės dujos, argonas, kaip tik ir buvo tas dujų likutis, kurio Kavendišas negalėjo priskirti nei deguoniui, nei azotui. Tai dar kartą patvirtino, kad Kavendišas neklydo. Kad įsitikintų gautų rezultatų tikslumu, Kavendišas bandymus atlikdavo keletą kartų ir iš jų apskaičiuodavo rezultatų vidurkį. Bandymams atlikti Kavendišas naudojo vienas tiksliausių XVIII a. balansines svarstykles, kurios savo tikslumu prilygo Lavuazjė svarstyklėms. Manoma, kad tokios svarstyklės galėjo pasverti 1/400 000 dalį. Siekdamas dar tikslesnių rezultatų Kavendišas nuolat bendradarbiavo su prietaisų kūrėjais, tačiau jo tikslas buvo ne išrasti naujus prietaisus, o patobulinti jau esamus.
1787 m. Kavendišas tapo vienu iš pirmųjų ne prancūzų kilmės chemikų pripažinusiu antiflogistinę Lavuazjė teoriją, tačiau jis ir toliau išliko skeptiškas naujosios teorijos pasiūlytos cheminių elementų nomenklatūros atžvilgiu. Jis taip pat prieštaravo Lavuazjė (šiuo metu pasenusiai ir paneigtai) šilumos kalorijų teorijai, o pats teigė, kad šiluma yra materijos judėjimo rezultatas.
1783 m. Kavendišas paskelbė mokslinį straipsnį, kuriame nurodė gyvsidabrio užšalimo temperatūrą. Kai kuriems tyrimams pagrįsti buvo pasinaudota slaptąja (fazinio virsmo) šilumos (latent heat) idėja, tačiau Kavendišas šios sąvokos straipsnyje nevartojo, nes manė, kad tai reikštų kalorijų teorijos pripažinimą. Savo prieštaravimus pirmą kartą jis išreiškė 1784 m. paskelbtame moksliniame straipsnyje, o praėjus dar keliems metams pateikė savo paties sukurtą bendrąją šilumos teoriją, kurią sudarė šilumos tvermės dėsnis (vėliau prilygintas energijos tvermės dėsniui) ir mechaninio šilumos ekvivalento koncepcija.
Klovainių dolomito telkinys
thumb|250px|right|Klovainių dolomito karjeras Klovainių dolomito telkinys – naudingųjų iškasenų – dolomitų telkinys Pakruojo rajono savivaldybės teritorijoje, 1,5 km nuo Klovainių.
Telkinys
Ištekliai 1990 m. duomenimis 25,8 mln. m³. Kasamas devono sistemos viršutinio skyriaus Stipinų svitos dolomitas. Naudingosios iškasenos klodo storis 1,8–9,0 m (vidutinis storis 6,3 m).
Dolomitas daugiausia naudojamas skaldai gaminti.
Tualetinis vanduo
miniatiūra|250px|right|Tualetinio vandens buteliukai
Tualetinis vanduo – parfumerijos gaminys, lengvo aromato kvepalai, kurių sudėtyje yra 5–15 % aromatinių junginių koncentracijos. Šie junginiai yra eteriniai aliejai, ištirpinti 80–90 % etilo alkoholyje. Nuo įprastų kvepalų skiriasi švelnesniu ir trumpiau išliekančiu aromatu, taip pat mažesniu eterinių aliejų kiekiu. Priklausomai nuo sudėtinių medžiagų, kvapas nuo pirmo papurškimo paprastai išsilaiko ne mažiau 2–3 valandų.
Istorija
Kvepalai „Eau de toilette“, alkoholio pagrindu sukurti kaip odekolono pirmtakai, pirmą kartą buvo pagaminti XIV a. Manoma, kad vengrų kūrėjas juos skyrė Vengrijos karalienei Elžbietai (1305–1380). Šis tualetinis vanduo vadintas „Eau de la reine de hongrie“ arba Vengrijos vandeniu, kuriame buvo rozmarino žolelių, leidusių kvapui lėtai išgaruoti nuo odos. Tačiau kai kurie ankstyvieji mokslininkai, įskaitant Johaną Bekmaną, abejojo, ar jis buvo sukurtas Vengrijos karalienei.
Prancūzijos karalius Liudvikas XIV (1638–1715) savo apdarams kvepinti naudojo kvapų mišinį, vadinamą „dangišku vandeniu“. Jį sudarė agarmedžio, muskuso, apelsinų, rožių vandens ir kiti prieskoniai.
Kai kurie tualetiniai vandenys kadaise buvo laikomi turinčiais medicininių galių. XIV–XVI a. vadinamasis „maro vanduo“ turėjo pagelbėti nuo buboninio maro. Žurnalas „Medical Record“ 1905 m. pranešė, kad tualetinio vandens purškimas atstato energiją, prarastą verslo, socialinėse ir buitinėse situacijose.
Lauras Stacevičius
Lauras Stacevičius (g. 1980 m. liepos 15 d. Utenoje) – pardavimų vadovas (medicinos, veterinarijos ir gyvulininkystės įranga), Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjungos Kauno miesto skyriaus pirmininko pavaduotojas, Europos Parlamento nario Bronio Ropės visuomeninis padėjėjas.
2016 m. vienmandatėje rinkimų apygardoje išrinktas į LR Seimą.
Biografija
1998 m. baigė Utenos Saulės gimnaziją. 2006 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademijos gyvulininkystės technologo studijas ir įgijo bakalauro ir magistro laipsnius.
2007–2010 m. dirbo vadybininku Lietuvos ir Vokietijos įmonėse. Nuo 2010 m. iki dabar eina vadovaujamas pareigas žemės ūkio srityje – pardavimų vadovas.
Nuo 2014 m. yra Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjungos narys, Kauno miesto skyriaus pirmininko pavaduotojas, nuo 2015 m. – Europos Parlamento nario Bronio Ropės visuomeninis padėjėjas.
Moka anglų, rusų kalbas. Pomėgiai: kelionės, sportas, IT technologijos, politika, istorija.
Įsimylėjusi ragana
Įsimylėjusi ragana – 1966 m. režisieriaus Damiano Damiani sukurtas nespalvotas filmas.
Turinys
Su Sergio, maždaug keturiasdešimtmečiu vyru, ką tik baigusiu kelis nesėkmingus romanus, susisiekia Konsuela, elegantiška sena dama, gyvenanti miesto centre, didžiuliame sename name. Konsuela paveda Serdžui sutvarkyti jos mirusio vyro asmeninį archyvą. Viešėdamas Konsuelos rūmuose, jis susipažįsta su šios dukterėčia, gražuole Aura. Jis ją įsimyli, tačiau mergina atrodo baikšti, vengia išeiti į pasimatymus su vyru ir nenori susipažinti su naujais draugais, ji visada lieka dideliame Konsuelos name. Po kelis mėnesius trukusių santykių vyras atkakliai siekia gyventi saulės šviesoje, įnirtingai priešindamasis gyvenimui nuošalyje, visada šalia esant Konsuelai. Vieną vakarą, persekiodamas Aurą, Serdžijus sužino tiesą: Aura ir Konsuela yra tas pats asmuo. Konsuela turi paslaptingų antgamtinių galių, kurios jai leido persikūnyti į Aurą.
Losjonas
miniatiūra|250px|right|Losjono ir šampūno rinkinys
Losjonas (, iš – prausimasis, apsiplovimas) – kosmetinė higienos priemonė kūno odos priežiūrai. Klasifikuojamas kaip kosmetinis preparatas ir gali turėti aromatą. Tai įvairių veikliųjų medžiagų (organinių rūgščių, vitaminų, sulčių, vaistinių augalų užpilų) ir kitų medžiagų vandens-alkoholio tirpalas. Losjonais paprastai vadinamos priemonės, skirtos drėkinimui, primenančios lengvus, skystus kremus, turinčios pienelio konsistenciją. Skirtingai nuo losjono, kremai ir geliai yra didesnio klampumo. Losjonai tepami ant odos švaria šluoste, vata arba marle. Daugelis losjonų, ypač rankų ir veido losjonai, naudojami ne tik kaip vitaminų nešėjai, bet ir odos drėkintojai.
Savybės
Turėdami savo sudėtyje alkoholio, losjonai pasižymi priešuždegiminėmis ir dezinfekuojančiomis savybėmis. Jie rekomenduojami tiems, kas turi riebią ir probleminę odą. Losjonų pagalba į odą gali būti įterpiami vaistai, pavyzdžiui, antibiotikai, antiseptikai, kortikosteroidai, priešgrybeliniai, priešuždegiminiai, apsauginiai (nuo saulės) ir kiti preparatai.
Be medicininės paskirties ir odos priežiūros priemonių, losjonai dažnai naudojami kaip masažo aksesuarai. Iš tų pačių ingredientų gali būti sukurti losjonai, kremai ir tepalai. Kremai yra patys patogiausi iš trijų, tačiau netinka naudoti galvos odai, o losjonas yra mažiau klampus ir tokiose vietose tinkamesnis. Daugelis vaistinių šampūnų iš tikrųjų yra losjonai. Losjonai gali būti užpurškiami ant odos paviršių ir, skirtingai nei kremais ar tepalais, galima gydyti didelius odos plotus.
Ashley Long
Biografija
Ėšlė Long gimė Londone.
Sulaukusi 20, aukštaūgė mergina (180 cm) nusprendė tapti modeliu, tačiau sulaukė pasiūlymų pozuoti tik apsinuoginusi. Priėmusi šį pasiūlymą, Ešlė sėkmingai pozavo įvairiems žurnalams, kol jos nuotraukų nepastebėjo režisierius Ben Dover.
2001 m. ji ėmė filmuotis pornografiniuose filmuose, o vienas pirmųjų buvo juosta „Ben Dover‘s Rea Reamers 1“, kuriame taip pat pasirodė ir aktorė Angel Long. Dėl išorinio panašumo vėliau jos ne kartą buvo painiojamos, manant, kad tai vienas ir tas pats asmuo arba giminės (dėl panašaus pseudonimo).
Pradėjusi karjerą Anglijoje, Ešlė sėkmingai ją tęsė ir JAV. Nepaisant kvietimų, ji liko gyventi gimtinėje ir už Atlanto skraidydavo tik filmuotis. Be to, skirtingai nei daugelis pornografijos aktorių, ji niekada nešoko striptizo ir nerengė pasirodymų naktiniuose klubuose.
2009 m., suvaidinusi daugiau kaip 200 filmų, ji baigė aktorės karjerą. Paskutinis jos pasirodymas buvo juosta „Jenna Confidential“ kartu su Jenna Jameson ir Jana Cova.
Chlodomiras
Chlodomiras (gimė apie 495 m.) buvo antrasis iš keturių frankų karaliaus Chlodvigo I sūnų.
Kalesninkų valsčius
Kalesninkų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietryčių Lietuvos teritorijoje. Centras – Kalesninkai.
Chlodomiras
Valdymas
523–524 m. Chlodomiras, tikriausiai paskatintas motinos Klotildos, norėjusios atkeršyti Zigizmundui Burgundui už sūnėno mirtį, prisidėjo prie brolio žygyje prieš burgundus. Sugavęs Zigizmundą jis grįžo į Orleaną. Bet Zigizmundo brolis Gondomaras grįžo į Burgundija sąjungininko ostgotų karaliaus Teodoriko Didžiojo karių priešakyje. Čia jis išskerdė frankų paliktą įgulą.
Kalesninkų valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas 1947 m. lapkričio 6 d. iš dalies Eišiškių valsčiaus. Panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Eišiškių rajonui (7 apylinkės).
Chlodomiras
Valdymas
Chlodomiras užmušė Zigizmundą, jo sūnus Gisaldą ir Gondebaudą 524 m. gegužės 1 d. Po to jis išvyko į antrą žygį prieš burgundus, kuriame žuvo Vezeronso mūšyje. Jo trys sūnūs liko su motina, kol ji vedė Chloterą. Šis užmušė Chlodomiro sūnus, tik Klodoaldui pavyko pabėgti. Geriau žinomas kaip Šventasis Klodas, jis tapo Nongento abatu ir paaukojo savo ilgus plaukus, o ne galvą.
Petras Rudamina-Dusetiškis
Petras Rudamina-Dusetiškis (? – 1649) – LDK valstybinis veikėjas. Dorpato (1639–1643) ir Smolensko kaštelionas (nuo 1643).
Biografija
Kilo iš Rudaminų-Dusetiškių giminės, herbo „Traby“ savininkas, Breslaujos vaiskio Jono Rudaminos sūnus.
Mokėsi Nevyžiaus kolegiume, Vilniaus akademijoje. ATR-Švedijos 1600–1629 m., ATR-Maskvos 1609–1618 m. ir Smolensko 1632–1634 m. karų dalyvis.
Valstybės tarnyba
Breslaujos pastalininkis 1620–1621, vaiskis 1621–1624, vėliavininkas 1624–1639, Dorpato kaštelionas 1639–1643 ir Smolensko kaštelionas nuo 1643; Usviato seniūnas 1623–1640 metais; pasiuntinys į 1631, 1632, 1635 metų seimus, Lietuvos Tribunolo deputatas 1619, 1626 metais.
Šeima
Turėjo sūnų Joną Mikalojų.
Gedeonas Rajeckis
Gedeonas Rajeckis (Duninas-Rjeckis) (? – 1654 m.) – LDK valstybinis veikėjas, Dorpato pakamaris, Pernu kaštelionas nuo 1631 metais, 1634 metais paskirtas Minsko kaštelionu, Minsko vaivada nuo 1649, Rumbarsko seniūnas.
Biografija
Lietuvos bajorų Rajeckių giminės atstovas, herbo „Łabędź“ savininkas. Trakų vaiskio Baltazaro Rajeckio sūnus.
Šeima
Turėjo keturis sūnus: Rumbarsko seniūną Vladislovą, Lydos maršalką Teofilį, Žygimantą ir Gedeoną; ir tris dukteris:
Lentvario valsčius
Lentvario valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietryčių Lietuvos teritorijoje. Centras – Lentvaris.
Istorija
Valsčius įkurtas po I pasaulinio karo. 1927 m. balandžio 1 d. panaikintas, jo teritorija perduota Rudaminos valsčiui ir Trakų valsčiui. Atkurtas II pasaulinio karo metais, po to vėl panaikintas. Vėl atkurtas 1947 m. lapkričio 6 d. iš dalies Trakų valsčiaus, galutinai panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Trakų rajonui (8 apylinkės) ir Vilniaus rajonui (2 apylinkės).
Vidurio Atlanto kalnagūbris
thumb|150px|Vidurio Atlanto kalnagūbris žemėlapyje
Vidurio Atlanto kalnagūbris – išilgai visą Atlanto vandenyną kertanti povandeninė kalnų grandinė; Vandenyno vidurio kalnagūbrio dalis. Ilgis viršija 18 000 km ir tęsiasi iš šiaurės nuo Arkties iki antarktinių vandenų. Didžiausią plotį pasiekia ties Azorais ir į pietus nuo 30 ° p. pl.
Pagrindinės dalys: Knipovičiaus, Monos, Jan Majeno, Reikjaneso, Šiaurės Atlanto, Pietų Atlanto, Afrikos-Antarktidos.
Išilgai ir skersai suskaidytas lūžių (ypač šiaurėje). Lūžių susikirtimo vietose susidarę gilūs loviai. Viršutinį kalnų sluoksnį sudaro oligoceno-kvartero toleitiniai bazaltai su karbonatinių uolienų tarpsluoksniais, apatinį – juros-oligoceno amfibolitai ir ofiolitai (nuo anortozitų iki ultrabazitų). Kalnagūbrio pietinės pusės šlaituose yra veikiančių povandeninių ugnikalnių. Dalis jų sudaro salas (Dangun Žengimo, Šv. Elenos, Tristano da Kunjos).
Ferrari 125 S
Ferrari 125 S (taip pat vadinamas 125 Sport) – pirmasis automobilis, kurį pagamino Italijos automobilių gamintojas Ferrari. Tuo pačiu jis tapo pirmuoju automobiliu, kuriam vardą suteikė Ferrari kompanija. 125 Sport buvo pristatytas visuomenei 1947 m. gegužės 11 d. Pjačencos lenktynių trasoje.
Ferrari 125 S modelis turėjo 1,5 L V12 variklį. Su juo automobilis išvystydavo 118 AG.
Šis modelis dalyvavo 14 lenktynių 1947 m. ir šešias iš jų laimėjo. Pagrindinėse tų metų Italijos Mille Miglia (1000 mylių) lenktynėse važiavę du lenktynininkai su šiuo automobiliu laimėti nesugebėjo.
Skrebiškio dvaras
Skrebiškio dvaras – dvaras, esantis Skrebiškyje (Biržų rajono savivaldybė, Papilio seniūnija). Dvarvietė yra 6 km nuo Papilio, važiuojant vieškeliu. Telikę sodybos fragmentai. Dvaro rūmų griuvėsiai rodo, kad rūmai buvo iš akmenų mūro, su raudonų plytų langų apvadais. Paradiniai vidaus laiptai su baliustradomis buvo mediniai, lenkti, šiuo metu neišlikę. Riogso dar tvartų sienos, taip pat iš akmenų ir plytų. Pagal statinių stilių ir medžiagas spėjama, kad sodyba statyta XIX a. pirmojoje pusėje, ar vėliau. Akmenų ir plytų mūro derinys būdingas to meto šiaurės Lietuvos dvarų pastatams.
Istorija
Dvaro istorija siekia kur kas ankstesnius laikus. Radvilų žemėse Skrebiškio palivarkas pažymėtas 1786 m., o netrukus - 1798 m. kunigaikštis Karolis Radvila perleido jį valdyti Voicekui Bobinskiui. 1841 m. minimas Skrebiškio savininkas Komorovskis. Galimai jis ir pastatė sodybą, kurios likučiai matyti šiandien.
Dvaras susijęs su 1863 m. sukilimu - čia suimtas vienas jo vadų - Zigmantas SIerakauskas (1826-1863 m.). Kilęs iš Voluinės neturtingų bajorų, baigė Rusijos armijos generalinio štabo karo akademiją, palaikė ryšius su antirusiškai nusiteikusiais Lenkijos ir Lietuvos inteligentais. Prasidėjus sukilimui, buvo paskirtas Lietuvos sukilėlių kariniu viršininku. Jo sutelkta apie 2500 sukilėlių rinktinė sumušė caro kariuomenę prie Panevėžio, tačiau pralaimėjo mūšį prie Gudiškio, netoli Biržų. Mūšyje sužeistas, sukilėlių vadas buvo gydomas Skrebiškio dvare, bet kažkuris iš kaimyninių dvarininkų jį išdavė caro valdžiai. Karo lauko teismo Z. Sierakauskas nuteistas ir pakartas Vilniuje (dab. Lukiškių aikštėje).
Nepriklausomos Lietuvos žemės reformos metu dalis dvaro žemės buvo palikta Izabelei Komorovskienei, Leonui Komorovskui ir Irenai Komorovskaitei. 1940 m. sovietai dvarą nacionalizavo, daug daiktų išsivežė (dalis jų pateko į muziejus). Antrojo pasaulinio karo pabaigoje dvarininkai išvyko į Vakarus. Tarybiniais metais kurį laiką dvaro rūmuose veikė kultūros namai, gyveno žmonės. Kilęs gaisras dvaro rūmus gerokai apgadino, jie nebuvo atstatyti ir pradėjo griūti.
Yra išlikęs Skrebiškio dvarą valdžiusių grafų Komorovskių stalo sidabras.
Pierre Bonnard
Biografija
Pjeras Bonaras gimė 1867 m. spalio 3 d. Fontenė prie Rozo mieste prie Paryžiaus. Jo tėvas buvo Karo ministerijos valdininkas. 1887 m. P. Bonaras pradėjo studijuoti teisę Paryžiuje ir lankyti dailės užsiėmimus Žiuljano akademijoje. 1888 m. įstojo į Paryžiaus aukštąją dailės mokyklą, kurioje susitiko ilgamečius draugus, menininkus K. K. Ruselį ir E. Viujarą. P. Bonaras nebaigė teisės studijų, tėvui privertus trumpai dirbo valdišką darbą ir 1889 m. prisijungė prie Paryžiaus dailininkų grupės „Nabiai“, kuri buvo organizuota Polio Seriuzjė ir jai priklausė Morisas Deni, Polis Ransonas, Ker Ksaveras Ruselis, Eduaras Viujaras ir kiti. Dailininkai buvo įtakoti P. Gogeno ir japonų estampų, naudojo ryškias spalvas, ekspresyvias linijas ir dirbo įvairiomis dailės formomis.
1890 m. P. Bonaras dirbo vienoje studijoje su E. Viujaru ir M. Deni, pradėjo kurti spalvotas litografijas. Po atliktos karinės tarnybos P. Bonaro sukurtas šampano reklaminis plakatas susilaukė sėkmės, tėvas nebetrukdė jam atsidėti dailei. 1891 m. P. Bonaro darbai eksponuoti Nepriklausomųjų salone ir „Nabių“ grupės parodoje Le Barc de Boutteville galerijoje. P. Bonaras eksponavo su „Nabių“ grupė iki 1900 m., jos iširimo. P. Bonaro draugu tapo Anri de Tulūz-Lotrekas. 1893 m. P. Bonaras sutiko Maria Boursin (Martą), ilgametę draugę, kurią vedė 1925 m. Jis kūrė plakatus ir iliustracijas laikraščiui La Revue blanche, 1895 m. sukūrė vitražą amerikiečių menininkui Louis Comfort Tiffany. Dirbo su teatralu Aurélien Lugné-Poë. 1896 m. įvyko pirmoji P. Bonaro personalinė paroda Diuran-Riuelio galerijoje Paryžiuje. 1897 m. Ambruazas Volaras publikavo pirmąjį P. Bonaro litografijų albumą. 1903 m. dailininko kūriniai buvo eksponuoti pirmajame Paryžiaus Rudens salone ir Vienos secesijos parodoje Vienoje. 1906 m. įvyko paroda Bernheimo Jaunesniojo galerijoje Paryžiuje.
P. Bonaras daug keliavo po Prancūziją, dirbo Normandijoje, Senos upės slėnyje ir Pietų Prancūzijoje. 1912 m. įsigijo namą Vernone (Eras). Keliavo į gretimas šalis, Šiaurės Afriką. 1925 m. įsigijo vilą prie Kanų. Tuo metu P. Bonaras buvo pripažintu menininku, 1926 m. keliavo į JAV. 1938 m. šeima pardavė namą Vernone ir galutinai apsigyveno viloje prie Kanų. 1942 m. mirė jo žmona Marta, kurios charakterio pasireiškimai esą įkvėpė daugelį dailininko kūrinių. 1946 m. įvyko P. Bonaro kūrinių retrospektyvionė paroda Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje. Pjeras Bonaras mirė 1947 m. sausio 23 d. Le Kanė mieste Pietų Prancūzijoje. P. Bonaras dirbo įvairiuose žanruose, kūrė iliustracijas, dekoracijas. Jo paveikslų temos buvo paprastos ir labai įvairios: peizažai, aktai, natiurmortai, autoportretai, namų interjero scenos. Stambi P. Bonaro kūrinių kolekcija sukaupta Orsė muziejuje Paryžiuje.
Preslavas Leščinskis
Preslavas Leščinskis (1605 m. rugpjūčio 15 d. – 1670 m.) – ATR valstybinis veikėjas, karaliaus rotmistras (1635), Naklovo (1643) ir Sremo kaštelionas (1644), Dorpato vaivada (1658–1670), Vshovos Kcinsko seniūnas.
Biografija
Lenkijos žymios magnatų Leščinskių giminės atstovas, herbo „Wieniawa“ savininkas. Brest-Kujavijos vaivados Adžejaus Leščinskio (apie 1559–1605) antrasis sūnus nuo trečios santuokos su Sofija Opalinska (m. iki 1626). Broliai – Karūnos didysis kancleris Janas (1603–1678), Lenkijos primas, Vaclavas (1605–1666) ir Belzo vaivada Rafailas (1579–1636).
Po savo tėvo mirties Preslavas Leščinskis motinai primygtinai reikalaujant perėjo į katalikybę. Jaunystėje pabuvojo Olandijoje, kur teoriškai ir praktiškai išstudijavo karybą, kariavo vadovaujant žymiam pulko vadui Ambrozio Spinolai.
ATR-Švedijos 1626–1629 m. karo metu Preslavas Leščinskis vadovavo didžlenkių bajorų įgulai. Keletą kartų buvo renkamas pasiuntiniu ir deputatu į Karūnos Tribunolą. 1643 metais tapo Naklovo kaštelionu, o sekančiais, 1644 metais, – Sremsko.
1658 metais gavo Dorpato vaivados pareigybę ir tapo ATR senatoriumi.
Šeima
Buvo vedęs du kartus. 1627 metais vedė Aną Milzinską, iki 1635 vedė antrą kartą Aną Oželską (1584–1649), nuo santuokų su kuriomis vaikų nepaliko.
Vištienos sriuba
miniatiūra|250px|right|Vištienos sriuba su makaronais miniatiūra|250px|right|Sriubos virimui sudėti komponentai
Vištienos sriuba – sriuba, pagaminta iš vištienos, išvirtos ant mažos ugnies vandenyje, paprastai su įvairiais ingredientais. Klasikinė vištienos sriuba yra skaidrus vištienos sultinys, dažnai su viščiuko gabalėliais, daržovėmis. Sriubą įprasta papildyti makaronais, koldūnais ar įvairiais grūdais, pavyzdžiui, ryžių, miežių. Įvairių skonių sriuba išverdama pridedant daržovių, pavyzdžiui, pastarnokų, bulvių, saldžiųjų bulvių, cukinijų ir salierų, žolelių, tokių kaip petražolės, krapai, taip pat česnako skiltelių, pomidorų ir juodųjų pipirų. Sriuba turėtų būti lėtai užvirinama ir po to dar 1–3 val. virinama ant mažos liepsnos dengtame puode, prireikus pridedant vandens. Šafranas arba ciberžolė kartais pridedami suteikti geltonai spalvai.
Istorija
Kaip ir kiti vištienos patiekalai, vištienos sriubos kilmė siejama su paukščių prijaukinimo istorija prieš 7 000–10 000 metų, o tai tikriausiai vyko senovės Indijoje arba Pietryčių Azijoje. Populiariausia patiekalo versija, kuri šiandien pripažįstama kaip amerikiečių klasikinė vištienos sriuba su pridedamomis šakninėmis daržovėmis, įskaitant morkas, svogūnus, porus ir salierus, pirmiausia buvo Šiaurės Europos tradicinis patiekalas. Šios sriubos gaminimo tradicija į Ameriką pateko su emigrantais iš Škotijos ir Lenkijos. Pradinė jos kilmė sietina su Europos menonitų, amišų ir žydų bendruomenėmis.
Maistinės savybės
Vištienos sriuba yra palyginti santykinai mažai riebus maistas, ypač nugriebus riebalų plėvelę po virimo. Daugelio šalių liaudies medicinoje vištienos sriuba laikoma kaip turinti gydomųjų savybių – patiekiama jaučiant peršalimo, karščiavimo negalavimus. Tyrinėtojai nustatė, kad kai kurie vištienos sriubos komponentai slopina neutrofilų migraciją, o tai siejama su priešuždegiminiu poveikiu, kuris gali hipotetiškai laikinai palengvinti ligos simptomus.
Bumas (1963 filmas)
Bumas – 1963 m. režisieriaus Vittorio De Sica sukurta nespalvota komedija, kurios centre – staigus Italijos ekonomikos pakilimas, vykęs praėjusio amžiaus 6-7 dešimtmečiais ir vadintas „Italijos ekonomikos stebuklu“. Interneto svetainėje „Rotten Tomatoes“ juosta vertinama 100% teigiamų atsiliepimų.
Turinys
Pokarinis ekonomikos bumas suteikia galimybes versliams italams greitai praturtėti. Vienas tokių laimės ieškotojų yra Džiovanis Albertis, jau ilgą laiką gyvenantis ne pagal išgales. Kai apie jo skolas tampa žinoma visiems, net artimiausi žmonės nuo jo nusigręžia, žmona nusprendžia grįžti pas tėvus, o jo verslo planas nedomina nei vieno investuotojo. Galiausiai, nerasdamas kitos išeities padengti vis augančias skolas, Džiovanis nusprendžia parduoti savo akį sergančiam milijardieriui Brauzečiui.
Budvos rivjera
thumb|240px|Budvos jachtų uostelis Budvos Rivjera (juodkaln. Будванска Ривијера, Budvanska Rivijera) – ilga, apie 35 km, Adrijos jūros pakrantės dalis Juodkalnijos pietvakariuose, į abi puses nuo Budvos. Pliažinis turizmas šiame regione prasidėjo XX a. trečiajame dešimtmetyje, kai čia pradėjo atvykti turistai iš Čekoslovakijos. Skatinant atvykstamąjį turizmą 1925 m. buvo įkurta Turizmo draugija Petrovace, o 1926 m. – Budvoje. Užsienio turizmas pagyvėjo Budvoje pastačius viešbučius „Miločer“ (1934 m.) ir ypač viešbutį „Avala“ (1938 m.).
Po Jugoslavijos karų regione situacijai stabilizavusis, Budvos rivjera patraukė užsienio, yapč Rusijos, investuotojų į nekilnojamąjį turtą dėmesį.
Į Budvos rivjeros kurortinę zoną įeina šie kurortai:
Wings (BTS albumas)
„Wings“ – antrasis studijinis Pietų Korėjos vaikinų grupės BTS albumas korėjiečių kalba. Albumas 2016 m. spalio 10 d. buvo išleistas kompanijos „Big Hit Entertainment“. Buvo išleistos keturios skirtingos albumo versijos, kiekvienoje jų penkiolika takelių, o pagrindinis singlas „Blood Sweat & Tears“. Labai įkvėpta Hermano Hesės jaunuolių brandą aprašančio romano „Demian“, albumo idėja kalba apie gundymą bei augimą. Vėliau, 2017 m. vasario 13 d., albumas perleistas pavadinimu „You Never Walk Alone“ ir tęsė „Wings“ albume pasakotą istoriją. Į perleisto albumo takelį įtrauktos trys naujos dainos, o pagrindiniai jo singlai buvo „Spring Day“ ir „Not Today“.
Arvydas Nekrošius
2016 m. vienmandatėje rinkimų apygardoje išrinktas į LR Seimą. Nuo 2019 m. Lietuvos Šaulių sąjungos narys.
Biografija
Nuo 1991 m. pradėjo lankyti Raseinių Katalikiškos dvasios pradinę mokyklą, 1995–2003 m. mokėsi Šaltinio vidurinėje mokykloje.
2007 m. baigė Lietuvos žemės ūkio universitete (LŽŪU) energetikos inžinieriaus bakalauro studijas, ten pat 2009 m. įgijo magistro laipsnį, 2014 m. apgynė daktaro disertaciją (aplinkos inžinerijos mokslo kryptis).
Nuo 2013 m. dirba su įvairiais Europos Sąjungos moksliniais projektais. Interesų sritys: atsinaujinantys energijos šaltiniai, elektros ir šilumos paskirstymo tinklų projektavimas, pastatų renovavimas, šviesotechnika. Parašė daugiau kaip 20 mokslinių ir mokslo populiarinimo straipsnių, dalyvavo daugiau kaip 40 Lietuvos ir užsienio konferencijų ir seminarų, parengė 10 bakalaurų.
2023 m. kovo 19 d. išrinktas Raseinių rajono savivaldybės meru. Pareigas pradėjo eiti 2023 m. balandžio 20 d.
Moka anglų, rusų, vokiečių kalbas.
Nimbarka
Nimbarka ( arba Šri Nimbarkačarja, ) – XII a. Šiaurės Indijos vaišnavų teologas, gurus, dvasinės tradicijos (Nimbarka sampradajos), skirtos Krišnos ir Radhos garbinimui, pradininkas.
Nimbarka sukūrė naują vedantos filosofijos srovę – bhedabheda adavaita vedantą (bhedābheda-advaita-vedanta), kuri teigia, kad žmogus tuo pačiu metu yra ir atskiras (bheda) nuo Dievo, ir neatskiras (abheda), jam tapatus. Nimbarkos teologija bhaktinė – tikima, kad išsivadavimas galimas pasiekti tik per visišką atsidavimą Krišnai ir Radhai.
Svarbiausi veikalai:
Žandikaulio sąnario sutrikimai
right|300px|thumb Žandikaulio sąnario sutrikimai – sveikatos sutrikimai, kuriuos gydo konkrečiai toje srityje besispecializuojantys gydytojai odontologai. Visoje Lietuvoje yra vos keletas smilkininio apatinio žandikaulio sąnario funkcinių sutrikimų specialistų.
Priežastys
Apatinio smilkininio žandikaulio sąnario sutrikimai kaip ir žandikaulio sąnario traškesiai (žandikaulio traškėjimas) arba žandikaulio sąnario skausmai atsiranda dėl įvairių priežasčių - nuo neurologinių, psichologinių iki anatominių pakitimų. Apatinis žandikaulis su viršutiniu žandikauliu jungiasi sukamojo-slystamojo sąnario dėka. Pakitimai žandikaulio judėjime kyla dėl per daug ar per dažnai įtemptų raumenų ir anatominių pokyčių sąnaryje. Įtakojamas sukamasis-slystamasis sąnario procesas dėl pastovios įtampos ar streso paveiktų raumenų gali sukelti palankias sąlygas sąnario išsinarinimui. Tokie sutrikimai patiriami ir dėl traumos galvos ar kaklo vietoje, po operacijų skirtų burnos, žandikaulio arba sąkandžio gydymui. Netaisyklingas sąkandis sukeltas dantų išsidėstymo, įpročio ar dėl dantų praradimo, bei intensyvus griežimas dantimis pasitaikantis miegant, gali sąlygoti vieno arba abiejų žandikaulio sąnarių bei raumenų perkrovą. Ši perkrova dažniausiai pasireiškia sąnario traškesiais ir gali sukelti stiprų skausmą.
Diagnostika
Sukandimo ištyrimui gydytojas odontologas gamina gipsinius modelius, registruoja tam tikras dantų sukandimo formas ir registratų pagalba gipso modelius fiksuoja kramtymo judesių simuliatoriuje (artikuliatoriuje) - kad būtų imituoti paciento kramtymo judesiai. Šitaip išsiaiškinama, ar funkcinių sutrikimų priežastis yra netaisyklingas sukandimas (netaisyklingas sąkandis).
Palpuojant raumenis galima nustatyti jautrius ir skausmingus raumenų taškus (dažniausiai - raumenų prisitvirtinimo vietose prie kaulo). Tiriant nustatoma, ar apatinio žandikaulio neskauda spaudžiant ir judinant, ar apatinis žandikaulis juda nepriekaištingai, ar žandikaulio sąnarys netraška ir negirgžda, ar pacientas gali pakankamai išsižioti.
Rentgeno nuotraukomis nustatomi kaulinės struktūros pokyčiai (pvz., smilkinio apatinio žandikaulio sąnario deformacijos, kaulo ištirpimas periodonto ligų atveju), išsiaiškinama, ar dantys pailgėję (pvz., protiniai dantys), ar nėra šaknų uždegimo ir net cistų.
Gydymas
Sutrikimus pašalinti ar kontroliuoti padeda gydymas, kurį gali sudaryti fizio-terapija, masažai|, kompresai, bei gydymas naudojant vaistus skirtus raminti, atpalaiduoti raumenis. Gydymas, skirtas sumažinti apkrovimą sąnariams, sukandiminėmis kapomis, trunka iki dvejų metų ir taikomas priklausant nuo sutrikimo pobūdžio.
Turkijos futbolo varžybos 2018–2019 m.
Turkijos futbolo varžybos 2018–2019 m.
Finalo rungtynės
--
Žandikaulio sąnario sutrikimai
Gydymas
Dantų sukandimą reguliuojanti kapa gaminama artikuliatoriaus pagalba, suderinant su dantų išsidėstymu, pritaikant pacientui. Kapa turi būti reguliariai tikrinama ir, esant būtinybei, koreguojama, ją gaminant svarbūs tikslūs dantų modeliai, bei ašies nustatymas, kuriam naudojamas veido lanko registras. Jeigu taikoma per daug intensyvi terapija, gali prireikti atstatyti sukandimo aukštį dėl ne visai reikalingai nugriežtų dantų. Gydymo metu gali būti siūloma pataisyti plombas ar net vainikėlius, jei tai trukdo taisyklingam sukandimui. Žandikaulio sąnario gydymui gali padėti šiuo klausimu apmokytas fizioterapeutas. Fizioterapeutas paskiria pratimus skirtus žandikaulio raumenims, bei sąnariui gyti. Šie fizio-terapijos pratimai turi būti atliekami atsargiai, su daktaro pagalba, o vėliau paties paciento. Daktaras tai pat gali pritaikyti apykaitą skatinančią ultragarso terapiją, bei elektroterapiją. Elektroterapijoje taikomi TENS (transcutaneous electrical nerve stimulation) nešiojami aparatai, kurie siunčia silpną impulsinę srovę į raumenis ir nervų taškus. Tai leidžia raumenims atsipalaiduoti, bei laikinai sumažina skausmą. Tokiu būdu sudaroma galimybė gydomiems procesams prasidėti. Jeigu fizio-terapija nepadeda, atsargiai paskiriami vaistai, kurie sumažina nervų impulsus, tokiu būdu mažinant raumenų įtampą, bei skausmą. Vaistai gali skirtis nuo antidepresantų, raminamų grupės, kaip clonazapam, iki raumenų atpalaiduojančių baclofen, bei uždegimą mažinančių vaistų, kaip aspirinas, priklausant nuo paciento ligos istorijos.
Odekolonas
miniatiūra|240px|right|L. Farinos odekolonas (1811) miniatiūra|240px|right|Odekolono užsakymas Napoleonui (1811)
Odekolonas (, – vanduo iš Kiolno) – kvapiųjų medžiagų spiritinis tirpalas, naudojamas kaip aromatizuojanti ir higienos priemonė. Tai lengvi, gaivūs arba vaisių kvapo aromatai, kuriuose yra 2–4 proc. eterinių aliejų, o kitas dalis sudaro alkoholis ir vanduo. Odekolono kvapas išlieka juntamas maždaug 2 valandas. Odekolono sudėtyje yra citrusinių aliejų mišinio, įskaitant citrinos, apelsino, tanžerino, klementino, bergamotės, žaliosios citrinos, greipfruto, raudonojo ir aitriojo apelsino aliejus. Jame taip pat gali būti nerolio, levandų, rozmarinų, čiobrelių, raudonėlio, petigreno (apelsinų lapų), jazmino, alyvuogių ir tabako eterinių aliejų.
Istorija
Šie kvepalai buvo sukurti Kiolne (Cologne), Vokietijoje. Odekolono kūrėju laikomas italų kilmės parfumeris Johanas Farina (1685-1766), įsikūręs Kiolne ir čia įsteigęs parfumerijos manufaktūrą. Pirmą kartą pagamintas 1709 m., jis tapo bendriniu pavadinimu kvapiųjų preparatų, kuriuose eterinių aliejų tipinė koncentracija sudarė 2–5 %, kitą dalį – ekstraktų, alkoholio ir vandens mišinys. Kitas žymus odekolonas, tebegaminamas anksčiausiai nuo 1799 m., yra „4711“, taip pat sukurtas Kiolne. Šiuolaikinėje Amerikos anglų kalboje terminas „odekolonas“ suprantamas kaip kvepalai, paprastai parduodami vyrams. Taip pat gali reikšti mažiau koncentruotą (bet labiau prieinamą) populiarių kvepalų versiją.
Alkoholio surogatas
Po 1812 m. karo odekolonas pateko į Rusiją, kur vietos parfumeriai, į jį pridėję tris eterinius aliejus – bergamotės, citrinos ir nerolio, – pradėjo vadinti „Troinoj“ ( – „Trigubas“). Po Spalio revoliucijos Rusijoje pagrindinis dėmesys buvo skiriamas labai pigių kvapų, kurie buvo vadinami „odekolonu“, masinei gamybai. Aišku, jie mažai ką bendro turėjo su J. Farinos produktu. Per Pirmąjį pasaulinį karą, kai šalyje buvo įvestas sausas įstatymas, odekolonas pradėtas naudoti kaip alkoholio surogatas. Prekyba šiuo skysčiu buvo svarbus vaistinių ir parduotuvių pajamų šaltinis tiek Petrograde, tiek provincijoje. Kitas šio alkoholio surogato naudojimo pakilimas įvyko TSRS per 1980–ųjų kovos su alkoholiu kampaniją. Odekolonas išliko populiarus tarp rusų alkoholikų 2000-aisiais. Užsienio tyrėjai pateikė odekolono gėrimo pavyzdžių posovietinėse šalyse.
Vidurio Europos lyguma
thumb|250px|Vidurio Europos lygumos apytikslė padėtis
Vidurio Europos lyguma arba Šiaurės Europos lyguma  – lyguma Vidurio ir Vakarų Europoje. Driekiasi per Lenkijos, Vokietijos, Danijos, Nyderlandų teritorijas. Tęsiasi nuo Baltijos ir Šiaurės jūrų šiaurėje iki Vidurio Europos hercininių kalnų pietuose. Ilgis iš vakarų į rytus ~600 km, plotis 200–300 km, būdingas aukštis 50–100 m. Aukščiausia vieta – 329 m (Vežicos kalnas, šiaurės Lenkija). Vidurio Europos lygumos dalis, esanti Vokietijoje, vadinama Šiaurės Vokietijos žemuma. Lygumos paviršių sustumdė pleistoceno ledynai (rytuose moreniniai, vakaruose zandriniai dariniai).
Lygumą raižo tankus upių tinklas, gausu ežerų, pelkių. Būdingi plačialapių, spygliuočių miškai, viržynai. Vidurio Europos lyguma tankiai apgyvendinta, daugelis kraštovaizdžių sukultūrinta. Didžiausi čia įsikūrę miestai: Berlynas, Amsterdamas, Varšuva, Poznanė, Hamburgas, Brėmenas, Hanoveris, Roterdamas.
COVID-19 pandemija
COVID-19 pandemija – kvėpavimo takų ligos COVID-19, kurią sukelia virusas SARS-CoV-2, pandemija. COVID-19 liga pradėjo plisti 2019 m. gruodžio mėn. Kinijos Hubėjaus provincijos sostinėje Uhane. 2020 m. sausio mėnesį Kinijoje kilo šios ligos epidemija, infekcija ėmė plisti į kitas pasaulio šalis ir tapo pandemija. COVID-19 ligos sukėlėjas yra iki tol nežinotas koronavirusas SARS-CoV-2. Siekiant apriboti ligos plitimą daugelis šalių ėmėsi plačių visuomeninio ir asmeninio piliečių gyvenimo apribojimų, riboja ar ribojo asmenų judėjimą tarp šalių ar šalių viduje. Pandemija sukėlė pasaulinę ekonominę krizę.
Iš viso iki 2022 m. balandžio 15 d. 226 šalyse ir teritorijose buvo patvirtinta per 503 mln. infekcijos atvejų. Realus susirgimų skaičius galėjo būti gerokai didesnis, visų pirma, gali būti neįskaičiuoti atvejai, kai infekcija pasireiškia lengva forma.