cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fiat C.R.20
Konstrukcija
CR.20 eksploatacija Lietuvoje parodė, kad kulkosvaidžių sinchronizatoriai buvo nepatikimi – dėl jų buvo sudaužyti bent du lėktuvai, žuvo du pilotai, dar keletas lėktuvų buvo smarkiai apgadinti. Kiti FIAT CR.20 technologiniai trūkumai buvo susiję su galimybėmis manevruoti – esant didelei apkrovai, atliekant aukštojo pilotažo figūras, pikiruojant, kildavo grėsmė, kad įtampos taškuose gali lūžti naikintuvo sparnai arba nutrūkti valdymo lynai.
Gamyba
miniatiūra|FIAT CR.20 be drobės dangos (NACA Aircraft Circular No.43) Orlaivis pirmam skrydžiui pakilo 1926 m. liepos 19 d. Oficialūs jo badymai tų pačių metų rugsėjį įvyko Montecello aerodrome prie Turino. Serijinė gamyba buvo pradėta 1927 m. pradžioje.
Trečiojo dešimtmečio pabaigoje FIAT CR.20 buvo pagrindiniu Regia Aeronautica (Italijos Karalystės KOP) naikintuvu.
Vėliau sukonstruota dvivietė mokomoji versija CR.20B, kurioje instruktoriaus klabina buvo įrengiama už mokinio, buvo lėtesnė ~30 km/h ir galėjo pakilti į ~500 m. žemesnį aukštį. 1928 m. pradėtas gaminti hidroplanas naikintuvas CR.20 Idro buvo sunkesnis apie 200 kg, pasiekdavo tik 254 km/h greitį ir gerokai sunkiau valdomas.
Orlaiviai buvo gaminami FIAT gamykloje Turine, taip pat Aeronáutica Gabardini įmonė Cameri mieste. Aeronáutica Gabardini 1932 m. sukūrė atskirą CR.20 modifikaciją pavadinimu CR.20 Asso. Į šį modelį su kiek pakeista priekine dalimi buvo montuojama patobulinta važiuoklė, 440 AG galios Isotta-Franccini Asso Caccina variklis. Šie patobulinimai neturėjo didelės įtakos taktinėms ir techninėms charakteristikoms. miniatiūra|Italijoje registruoti civiliniai CR.20 Iš viso buvo pagaminta 250 vnt. CR.20/20bis/20AQ ir 204 CR.20Asso. Regia Aeronautica CR.20 naudojo mūšiuose su Libijos sukilėliais ir Antrojo Italijos-Abisinijos karo pradžioje kaip sausumos pajėgų paramos orlaivius. Regia Aeronautica CR.20 naudojo iki ketvirtojo dešimtmečio vidurio, kol juos pradėjo keisti kitu Rosatelli kūriniu – FIAT CR.32. Kurį laiką CR.20 dar buvo naudojami mokomuosiuose Regia Aeronautica daliniuose ir akrobatinėje eskadrilėje. Paskutiniai CR.20 buvo nurašyti 1939 Ketelas šių orlaivių naudoti įvairiuose aeroklubuose.
CR.20 buvo eksportuojamas į Austriją, Lietuvą, Paragvajų, Vengriją, jo įsigijimo galimybę svarstė ir Lenkija bei SSRS.
Priešingai nei Lietuva, kuri pirko naujus CR.20, Austrija, kuriai po I Pasaulinio karo buvo uždrausta turėti savo karinę aviaciją, 1931-33 m. įsigijo jau naudotus Regia Aeronautica orlaivius: 16 vnt. CR.20bis, 16 vnt. CR.20AQ ir 4 dviviečius CR.20B. Po anšliuso, 1938 m. Liuftvafė šiuos orlaivius naudojo labai trumpą laiką ir netrukus nurašė kaip pasenusius.
Vengrija, kuriai po I Pasaulinio karo taip pat buvo draudžiama turėti savo karinę aviaciją, 1930 m. įsigijo jau vieną, o 1931 m. – dar 12 CR.20 arba CR.20bis. Vengrijos KOP ginkluotėje jie išbuvo iki 1936 m., po to keletą metų naudoti mokomuosiuose daliniuose.
1926 m., dar prieš pradedant serijinę CR.20 gamybą, SSRS KOP vykdė derybas dėl jo gamybos SSRS ir įsigijo du CR.20 bandymams, kurių metu juos lygino su vokišku Heinkel HD.37 ir čekoslovakišku Avia ВН-33. SSRS KOP už 2 vnt. neginkluotų CR.20 su aptarnavimo įranga sumokėjo 30.566,40 JAV dolerių, tačiau konkurse pasirinko Heinkel HD.37, kuris SSRS buvo gaminamas kaip N. Polikarpovo pertvarkytas I-7.
Siekdamas paskatinti pardavimus FIAT koncernas 1929 m. rugpjūčio mėn. keturis FIAT CR.20 išnuomavo Lenkijos KOP komandai, dalyvavusiai 3-osiose Mažosios Antantės varžybose. Skrisdama šiais lėktuvais Lenkijos komanda užėmė vienas paskutinių vietų (geriausias rezultatas – kapitono Leopoldo Pamuła užimta 9 vieta). Nusivylusi Lenkijos karinė vadovybė nutraukė derybas dėl FIAT CR.20 įsigijimo, o lėktuvai iki tų pačių metų pabaigos naudoti 1-ojo ir 2-ojo oro pulkų mokomosiose eskadrilėse, buvo gražinti į Italiją.
1933 m. 5 (kituose šaltiniuose – 7) CR.20 įsigijo Paragvajus. Šie orlaiviai buvo vieninteliai šalies naikintuvai netrukus prasidėjusiame Čako kare, kuriame visi jie, išskyrus du orlaivius, sudužo dėl techninių gedimų. Paskutinį CR.20 Paragvajaus KOP nurašė 1941 m.
Lietuvoje
Pirmuoju užsienio klientu, įsigijusiu CR.20, 1928 m. tapo Lietuvos karo aviacija. Iš viso buvo įsigyta 15 bazinio CR.20 modelio orlaivių ir 6 atsarginiai Fiat A.20 varikliai. Priešingai nei kiti panašiu laikotarpiu įsigyti itališki lėktuvai SVA-10, kurių dalis buvo surinkta Kaune, visi CR.20 buvo surinkti Italijoje.
Lietuvos Karo aviacijos CR.20 gavo numerius nuo 30 iki 44.
Orlaivių drobe dengtos dalys iš viršaus ir šonų buvo dažomos tamsiai žalia spalva, apačia ir metalinės dalys – sidabrine spalva.
10 vnt. FIAT C.R. 20 buvo perduota 1-ajai eskadrilei, vėliau – Zoknių aerodrome prie Šiaulių įsikūrusiai 5-ąjai eskadrilei. Įgyvendinant Lietuvos kariuomenės modernizavimo planą 1938 m. balandžio 12 d. 9 penktosios eskadrilės CR.20 (gamykliniai numeriai: 30, 31, 34, 35, 36, 38, 40, 41 ir 43) buvo perduoti naujai suformuotai 7-ąjai eskadrilei, kuri buvo perkelta iš Šiaulių į Kauną. Net ir perdislokavus eskadrilę, visos atsarginės šių naikintuvų dalys buvo laikomos Zokniuose, o 7-ajai eskadrilei buvo perduoti tik svarbiausių atsarginių dalių komplektai. Naikintuvai Fiat C.R. 20 nebuvo aprūpinti naktiniams skrydžiams reikalinga įranga.
Šiais lėktuvais 1929 m. leitenantas Jonas Mikėnas, kapitonas Antanas Mačiuika ir kapitonas Jurgis Tumavičius atliko skrydį aplink Lietuvą. miniatiūra|FIAT A.20 variklis FIAT CR. 20 buvo vieni labiausiai eksploatuotų Karo aviacijos lėktuvų. 1939 m. periodinio techninės būklės patikrinimo duomenimis, vidutiniškai vienas FIAT CR. 20 buvo skraidęs 506 val. Nors duomenų apie FIAT A.20 variklių resursus trūksta, praktikoje jie buvo remontuojami išdirbus 100 val. Variklis, eksploatuotas 500 val., turėjo būti nurašomas kaip susidėvėjęs. Atlikus kapitalinį remontą, veiklos resursą buvo numatyta pratęsti pratęstas dar apie 100 val., tačiau po to jie turėjo būti nurašyti kaip techniškai susidėvėję. Iš to galima teigti, kad 1940 m. pabaigoje – 1941 m. pirmojoje pusėje lietuviškų CR.20 variklių resursas būtų buvęs visiškai išnaudotas. Sovietinės okupacijos metu Lietuvos karo aviacija dar naudojo 7 CR.20. SSRS KOP juos nurašė kaip pasenusius.
1939 m. Lietuvos kariuomenės štabo komisija, vadovaujama brigados generolo Klemenso Popeliučkos, apsvarsčiusi Lenkijos ir Vokietijos karo patirtį, kritiškai įvertino Fiat CR. 20 ginkluotę ir jo galimybes. 1940 m. balandžio mėn. Karo aviacijos dirbtuvėse buvo pradėtas į CR.20 modernizacijos eksperimentas. Lėktuvo Nr. 38 apatiniuose sparnuose buvo sumontuoti du papildomi 7,9 mm kalibro Darne kulkosvaidžiai. Dėl blogų oro sąlygų ir šlapios aerodromo dangos užsitęsus šio patobulinimo bandymams, eskadrilės vadas kreipėsi į Karo aviacijos tiekimo skyriaus viršininką, siūlydamas dirbtuvėse remontuojamų CR.20 (gamykliniai Nr. 31, 34, 41) sparnuose įrengti tik kulkosvaidžių vietas ir, sulaukus bandymų rezultatų, nuspręsti dėl kulkosvaidžių montavimo. Tolesnius bandymus nutraukė sovietinė okupacija.
Per visą eksploatacijos laikotarpį aštuoni Lietuvos Karo aviacijos CR.20 buvo prarasti avarijose ir katastrofose:
Variantai
miniatiūra|FIAT CR.20 schema (iš NACA Aircraft Circular No.43)
Operatoriai
miniatiūra|Italijos Regia Aeronautica CR.20 rikiuotė, apie 1930 m.
Andrus Värnik
Andrus Värnik (g. 1977 m. rugsėjo 27 d. Antsloje) – Estijos lengvaatletis, kuris specializuojasi ieties metime. Šalies olimpinės rinktinės narys ir nacionalinis rekordininkas. 2005 m. pasaulio čempionas.
Biografija
Värnik tarptautinę karjerą pradėjo 2000 m. įvykdydamas Olimpinių žaidynių normatyvą. Sidnėjaus žaidynėse sportininkas ietį nusviedė 81,34 m ir likęs aštuntas savo grupėje į finalą nepateko. Po dvejų metų metikas debiutavo 2002 m. Europos čempionate, kuriame pasirodė žymiai prasčiau ir į finalą nepateko. 2003 m. rugpjūčio 19 d. lengvaatletis pasiekė nacionalinė rekordą, įrankį nusviesdamas 87.83 m. Po mėnesio Värnik startavo 2003 m. Pasaulio čempionate, kur iškovojo savo pirmąjį sidabro medalį. lengvaatletis dar kartą atstovavo Estijai 2004 m. vasaros olimpinėse žaidynėse, kur užėmė aukštąją šeštą vietą. Siurprizu tapo metiko 2005 m. pasaulio čempionatas. Suomijoje vykusiose varžybose jis numetė ietį 87,17 m. ir iškovojo pirmąjį šalies aukso medalį. Po šio sezono sportininko rezultatai suprastėjo. 2007 m. Värnik itin nesėkmingai pasirodė 2007 m. pasaulio čempionate, kuriame galutinėje įskaitoje net nepateko į geriausiųjų dvidešimtuką. tai buvo paskutinės sportininko stambios varžybos.
Stoniškių geležinkelio stotis
Stoniškių geležinkelio stotis – geležinkelio stotis vakarų Lietuvoje, Stoniškių kaime, Klaipėdos–Pagėgių linijoje, pusiaukelėje tarp Šilutės ir Pagėgių. Skirta traukinių prasilenkimui vienkelėje linijoje, keleiviniai traukiniai nestoja.
Istorija
XIX a. 2-ojoje pusėje pro Stoniškius nutiestas geležinkelis ir plentas. Geležinkelio stotis pastatyta apie 1875 m., kai pro Stoniškius pradėjo kursuoti traukiniai. Vykstant geležinkelio stoties statybai, drauge buvo pastatytas ir dviejų aukštų gyvenamasis namas geležinkeliečiams (4 butų), ūkiniai pastatai, krovinių terminalas. Prie namo buvo įrengta skalbykla ir prausykla, kuriomis buvo patogu naudotis geležinkelio darbininkams.
Stoties pastatas yra trijų aukštų, sumūrytas iš geltonų plytų. Įėjimas į geležinkelio stotį buvo iš didelės, akmenimis grįstos aikštės. Vakarinėje stoties pastato pusėje – priestatas, su dviem įėjimais iš perono pusės. Atvažiavus traukiniui stoties budėtojas atidarydavo duris į peroną. Pirmame stoties aukšte buvo įrengta keleivių laukimo salė, veikė bilietų kasa. Antro aukšto patalpose gyveno stoties viršininkas su šeima. Trečiame aukšte gyveno iešmininkas, kuris tikrino geležinkelio įrenginius, tvarkė aplinką, valė stoties patalpas.
Iki II pasaulinio karo pradžios geležinkelio stotyje veikė du I ir II klasės bufetai. Iš virtuvės vedė laiptai į antrą aukštą, kuriame buvo įrengtas nakvynės kambarys. Po karo stoties pastate kurį laiką veikė karinė komendantūra tvarkai palaikyti. Iki 1961 m. čia buvo rodomi kino filmai. 1962–1964 m. geležinkelio stotis buvo rekonstruojama, pastate nebeliko bufetų, vietoje jų įrengti du gyvenamieji butai geležinkeliečiams. Stoties teritorijoje visada buvo didelis judėjimas: iškraunami ir pakraunami vagonai, iš sandėlio išvežami kroviniai. Kursuojant keleiviniams traukiniams, gyventojams buvo užtikrinamas patogus susisiekimas. 1986 m. netoliese buvo pastatytas naujas stoties pastatas, kadangi senajame nebuvo galima sutalpinti automatikos įrengimų.
Kamionkos valsčius (Sokulka)
Kamionkos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės rytų Lenkijos teritorijoje. Centras – Janovščyzna. Valsčius vadinosi pagal čia pratekančią Kamionkos upę.
Istorija
Įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Per I pasaulinio karą panaikintas.
Praėjusios dienos
Praėjusios dienos – 2009 m. sukurta drama, kurios veiksmas pasakoja apie britų futbolo chuliganus, palaikančius klubą Tranmere Rovers F.C. Filmas sukurtas pagal to paties pavadinimo knygą, išleistą 1998 m.
Filme skamba populiarių 8-o dešimtmečio britų grupių The Cure, Joy Division, Ultravox, OMD kūriniai.
Turinys
Filmo veiksmas vyksta Liverpulio priemiestyje 1979 m. Mirus motinai, 19-metis Polas Kartis visais būdais stengiasi prisijungti prie The Pack – futbolo klubą „Tranmere Rovers“ palaikančiios chuliganų grupuotės, kuriai vadovauja buvęs kariškis Džonas Gudenas. Jo draugas Elvis pažįsta keletą gaujos narių, kuriuos Polas šiek tiek idealizuoja, ir bando jį įkalbėti laikytis atokiau nuo gaujos. Vis tik Polas nenusileidžia, kol galiausiai Gudenas suteikia jam šansą įrodyti savo vertę. Išvykos į kitus miestus, muštynės su varžovus palaikančiais priešininkais, narkotikai – po kurio laiko futbolo chuligano romantika Polui pradeda atrodyti nebe tokia patraukli, tuo labiau, kad ir Elvis vis labiau tolsta nuo grupuotės, o vienas jos narių nuolat su juo konfliktuoja. Kai nužudomas Gudenas, Polas galutinai supranta, kad ir jam atėjo laikas pasitraukti.
Kamenos valsčius (Sokulka)
Kamenos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės rytų Lenkijos teritorijoje. Centras – Senoji Kamena, vėliau – Stockas.
Istorija
Įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Per I pasaulinio karą panaikintas.
Filipo S. W. Goldsono tarptautinis oro uostas
Iki 2015 m. oro uoste žadama atlikti didelius remonto ir atnaujinimo darbus, norint paruošti oro uostą priimti lėktuvus iš Europos.
Kaip Belizo miestas, taip ir oro uostas dėl savo žemo aukščio virš jūros lygio dažnai yra potvynių pavojuje. Būtent dėl šios priežasties šalies sostinė buvo perkelta į Belmopaną, tačiau oro uostas lieka pagrindiniu šalyje.
Šiuo oro uostu naudojasi įvairios JAV ir Pietų Amerikos oro linijų bendrovės.
NATO himnas
NATO himnas – Šiaurės Atlanto Sutarties Organizacijos (sutr. NATO) himnas.
Oficialiai įteisintas 2018 m. sausio 3 d.
Monika Vaiciukevičiūtė
Monika Vaiciukevičiūtė (g. 1996 m. balandžio 3 d.) – Lietuvos lengvaatletė, kuri specializuojasi sportiniame ėjime.
NATO himnas
Tai muzikinis kūrinys, sukurtas 1989 m. NATO 40-mečiui paminėti. Dažnai atliekamas oficialių NATO renginių metu. Autorius – Liuksemburgo karinių pajėgų orkestro dirigentas kapitonas André Reichling.
Monika Vaiciukevičiūtė
Biografija
2016 m. Slovakijoje vykusiose varžybose M.Vaiciukevičiūtė pirmą kartą įveikė 20 km ėjimo trasą ir įvykdė olimpinį normatyvą. Tais pačiais metais vykusiame pasaulio komandiniame sportinio ėjimo čempionate M.Vaiciukevičiūtę aplenkė jos sesuo dvynė Živilė Vaiciukevičiūtė, kuri ir pelnė paskutinį kelialapį į 2016 m. vasaros olimpinių žaidynių nacionalinę rinktinę. 2017 m. Monika buvo atrinkta į Lietuvos nacionalinę rinktinę atstovauti pasaulio čempionate.
NATO himnas
Himnas neturi žodžių. Yra skirtas atlikti piccolo, fleita, obojumi, trimis klarnetais, trimis saksofonais, dviem kornetais, dviem trimitais, valtorna, baritonu, trimis trombonais, tūba, mažuoju būgnu.
Istorija
Pirmieji himno pasiūlymai buvo jau 5-jo dešimtmečio pabaigoje, rengiantis aljanso dešimtmečiui. 1958 m. anglas Thomas Hildebrand Preston sukūrė ceremoninį maršą, skirtą sutikti renginio dalyvius Paryžiuje. 1959 m. buvo atlikta taip vadinama "NATO giesmė". Muziką sukūrė Vokietijos KOP kapitonas Hans Lorenz, žodžius parašė olandas Stephanus van Dam ir amerikietis Leon van Leeuwen.
1960 m. Jungtinės Karalystės karinių oro pajėgų maršalas seras Edward Chilton pasiūlė NATO himną, kurį tuo metu sukūrė J. L. Wallace. Jame į vieną kompoziciją sujungti visų penkiolika tuometinių NATO valstybių narių nacionaliniai himnai.
1989 m. oficialiu himnu tapo kapitono André Reichling muzikinis kūrinys.
Kalifornija (1993 filmas)
Kalifornija – 1993 m. JAV sukurtas „kelio filmas“.
Siužetas
Brajanas – rašytojas, kuriantis romanus apie žudikus maniakus, kartu su žmona Kere keliauja į Kaliforniją, pakeliui lankydamas vietas, kuriose maniakai buvo įvykdę savo nusikaltimus. Pakeliui jis susipažįsta su Erliu ir jo drauge Adele, kuriuos sutinka pavežėti. Pradžioje Erlis atrodo įdomus pašnekovas, galintis suteikti naujų įdėjų Brajano knygai, tačiau nevaldomi įsiūčio priepuoliai gasdina Kerę. Pora neįtaria, kad jų pakeleivis yra tikras žudikas – maniakas.
Belizo savivaldybės oro uostas
Belizo savivaldybės oro uostas (IATA – TZA, ICAO – nėra) – oro uostas Belizo mieste Belize. Tai yra antras miesto oro uostas po Tarptautinio Philip S. W. Goldson oro uosto. Nepaisant to, kad Belizo savivaldybės oro uostas yra mažesnis, jis yra arčiau miesto centro, nei tarptautinis oro uostas.
Šiuo oro uostu reguliariai naudojasi dvi šalies oro bendrovės Maya Island Air ir Tropic Air.
Borkenas
Borkenas – miestas šiaurės vakarų Vokietijoje, Šiaurės Reino-Vestfalijos žemėje, Nyderlandų pasienyje. Rajono centras. Yra oro uostas, praeina plentas Miunsteris–Arnhemas. Mašinų ir metalo dirbinių gamyba, tekstilės, avalynės, chemijos, stiklo pramonė. Mieste išlikę gynybinės sienos ir bokštų fragmentai, 1433 m. pastatyta vėlyvosios gotikos Šv. Remigijaus bažnyčia, pilis.
Arianas Prokopčikas
Arianas Prokopčikas (kartais vadinamas Arijonas Prokopčikas, Arijanas Prokopčikas) (, 1924 m. gruodžio 26 d. Kaune – 2001 m. kovo 1 d.) – Lietuvos chemikas, chemijos mokslų habilituotas daktaras, mokslininkas, išradėjas, patentų autorius.
Borkenas
Istorija
Miesto teisės Borkenui buvo suteiktos 1222 ir 1226 m. Iki 1803 m. priklausė Miunsterio vyskupijai. 1803–1805 m. buvo Šalmo kunigaikštystės centras. Nuo 1815 m. tapo Prūsijos dalimi. Borkenas antrojo pasaulinio karo metais smarkiai apgriautas.
Arianas Prokopčikas
Biografija
Arianas Prokopčikas gimė 1924 m. Kaune. Baigė Kauno Jėzuitų gimnaziją. Po karo studijavo chemiją Kauno universiteto Technologijos fakultete, kur 1946 m. pradėjo dirbti Fizikinės chemijos katedros vyr. laborantu. 1948 m. baigė universitetą, pasiliko toliau dirbti univesitete asistentu, vėliau  vyr. dėstytoju. 1950 m. Kauno universitetas buvo reorganizuotas ir pavadintas Kauno politechnikos institutu. Čia A. Prokopčikas atliko savo pirmuosius mokslinius darbus, kuriuos apibendrino kandidatinėje disertacijoje 1952 m. Jo darbo vadovas buvo vienas žymiausių to meto Lietuvos chemikų prof. Jonas Janickis, mokslus baigęs ir mokslinį darbą pradėjęs prieškario Vokietijoje.
1953 m. Arianas Prokopčikas persikėlė gyventi į Vilnių, dirbo Mokslų akademijoje, Chemijos ir cheminės technologijos instituto direktoriaus pavaduotoju ir instituto Neorganinės chemijos laboratorijos vadovu. A. Prokopčikas vadovavo visos eilės (25) jaunų laboratorijos specialistų disertacijų temoms, paminėtini Povilas Norkus, Povilas Algirdas Vaškelis, Antanas Sadūnas, Algimantas Kazragis, habilituoti daktarai Zenonas Jusys ir Eugenijus Norkus.
Mieleikiškiai
Mieleikiškiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 10 km į rytus nuo Suginčių.
Arianas Prokopčikas
Biografija
1972 m. A. Prokopčikas buvo išrinktas Lietuvos mokslų akademijos nariu korespondentu, bendradarbiavo Lietuvos Mokslų Akademijos Darbų redakcijoje. 1990 m. buvo pradėtas leisti mokslinis žurnalas Chemija, A. Prokopčikas buvo jo redkolegijos pirmininkas, o nuo 1994 m. pirmininko pavaduotojas.
Mieleikiškiai
Etimologija
Kaimo vardas kilęs iš asmenvardžio Mieleikis, plg. 1701 m. Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje minimą Andrių Mieleikį (Andreae Mielaykis) iš Noliškio dvaro. Be to, 1707 m. Molėtų krikšto metrikų knygoje užrašyta kaimo vardo forma Mieleikiai.
Istorija
1554 m. minimi Kašeikėnai. 1636 m. Kašeikių vienkiemis, kuriame gyveno Jonas ir Urbonas Mieleikiai, priklausė Linkmenų dvaro Giedraičių arba Čivylių vaitystei. 1789 m. jame buvo 1 ūkis ir 9 gyventojai.
Arianas Prokopčikas
Biografija
Už 1959-1980 m. paskelbtų darbų apie trivalenčio vario junginių chemiją ciklą prof. A. Prokopčikui kartu su G. Rozovskiui 1983 m. suteikta Lietuvos valstybinė premija chemijos mokslų srityje. Didelė praktinė tokių junginių tyrimų reikšmė paaiškėjo po 1987 m., kai šveicarų mokslininkai atrado plačiai pagarsėjusį pasaulyje aukštatemperatūrį superlaidumą ir pasirodė, kad būtinas tų superlaidininkų komponentas yra trivalenčio vario junginiai.
Mokslinė veikla
Nuo 1953 m. A. Prokopčiko kartu su kitais Vilniaus Chemijos instituto bendradarbiais atliko įvairių oksidatorių katalizinio skilimo tyrimus. Remdamasis šiais darbais A. Prokopčikas 1964 m. apgynė daktaro (dabar atitiktų habilituoto daktaro) disertaciją. Joje tarp kitų vertingų duomenų buvo pateikti jo su bendradarbiais jau publikuoti egzotiško trivalenčio vario Cu(III) junginių tyrimų rezultatai. A. Prokopčiką galima laikyti šių neįprasto oksidacijos laipsnio, tada mažai žinomų vario junginių tyrimų Sovietų Sąjungoje pradininku. 1968 m. A. Prokopčikui buvo suteiktas profesoriaus laipsnis.
Vilniaus Chemijos instituto mokslinė grupė, kuriai vadovavo Arianas Prokopčikas ir Grigorijus Rozovskis visą eilę metų paskyrė trivalenčio vario (III) junginių analizės metodų kūrimams; tai buvo pirmieji pasaulyje tokio pobūdžio išradimai. Tyrimuose dalyvavo Chemijos ir cheminės technologijos instituto (Lietuvos MA ChChTI), Lietuvos Teismo ekspertizės instituto bei Petrozavodsko universiteto (Karelija) mokslo darbuotojai. Dalis gautų analizinės krypties rezultatų, ypač susijusių su naujai pastebėtais fenomenais, pripažinti ir patentuoti. 1968 m. A. Prokopčikas, G. Rozovskis ir R. Jankauskas paskelbė Mokslinėje Akademijoje darbą, kuriame pristatė naujas vario (III) kompleksų panaudojimo sritis. Darbo autoriai parodė, jog perjodatas yra ligandas, ne tik stabilizuojantis vario (III) oksidacijos laipsnį, bet ir gebantis oksiduoti dvivalentį varį Cu(II) iki trivalenčio vario Cu(III).
1985 m. instituto darbų tematika buvo susiaurinta, liko tik metalinių dangų gavimo tyrimai, šį darbą toliau tęsė Arianas Prokopčikas ir Grigorijus Rozovskis. Jie tyrė reduktorių, kurie naudojami cheminės metalizacijos procesuose, katalizinę oksidaciją, metalų nusodinimą cheminiu būdu bei dielektrikų metalizaciją. Prof. A. Prokopčikas vadovavo aspiranto M. Baranausko disertacijos darbui, kuriame nagrinėjamas elektrai laidžių vario sulfidų sluoksnių formavimosi ant plastikų paviršiaus mechanizmas. Šio darbo teoriniai rezultatai buvo labai svarbus indėlis Chemijos institute kuriant originalius plastikų metalizavimo technologinius procesus, kurie neturi tiesioginių analogų Vakarų šalyse. Todėl dvi naujos elektrocheminio plastikų metalizavimo technologijos, kai taikomi ploni metalų sulfidų sluoksniai, 1993 m. ir 1999 m. buvo instituto parduotos Vakarų firmoms pagal licenciją.
Baublių seniūnija
Baublių seniūnija – istorinis teritorinis-administracinis vienetas, buvęs Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pietrytinėje dalyje, į pietus nuo Budrių ir į rytus nuo Jokūbavo, Minijos upės kairiajame krante.
Istorija
Įkurta 1919 m., priklausė Kretingos apskrities Kartenos valsčiui. Prasidėjus Lietuvos sovietizacijai, 1940 m. pavadinta apylinke. Sovietų sąjungos-Vokietijos karo pradžioje 1941 m. atkurta. Grįžus sovietų valdžiai, 1944 m. vėl pavadinta Baublių apylinke.
Administracinis centras: Baubliai.
Seniūnijai vadovavo seniūnijos kaimų atstovų krivulėje 3 metams renkamas seniūnas, o jį pavadavo seniūno padėjėjas. Seniūnijai priklausę kaimai:
Kapanauza
Kapanauza – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Suginčių.
Bornheimas
Bornheimas – miestas šiaurės vakarų Vokietijoje, Šiaurės Reino-Vestfalijos žemėje, Reino–Rūro aglomeracijoje, Reino dešiniajame krante, 10 km į šiaurės vakarus nuo Bonos. Veikia alaus darykla, vystoma maisto pramonė, yra aukštoji filosofijos ir teologijos mokykla. Taip pa yra XIX a. Šv. Egidijaus, Šv. Servacijaus, Šv. Sebastijono bažnyčios, rezidencinė pilis.
Dauginčių seniūnija
Istorija
Seniūnijai vadovavo seniūnijos kaimų atstovų krivulėje 3 metams renkamas seniūnas, kurį pavadavo seniūno padėjėjas.
Administracinis centras: Gaudučiai.
Seniūnijai priklausę kaimai:
Kruglianų valsčius
Kruglianų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės rytų Lenkijos teritorijoje, pasienyje su Baltarusija. Centras – Kruglianai, vėliau – Kuznica.
Istorija
Įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Per I pasaulinio karą panaikintas.
Uršulė Tamošiūnaitė
Uršulė Tamošiūnaitė (1847 m. gruodžio 1 d. Vėžionių k., Kupiškio r. – 1906 m. gegužės 13 d. Pajuodupėje, Kupiškio r.) – Lietuvos knygnešė, poetė, švietėja.
Biografija
Nesukūrusi šeimos mirė nuo šiltinės 1906 m. Palaidota Kupiškio kapinėse, tačiau kapas sunyko be žymės.
Kūryba
U. Tamašiūnaitės kūrybai didelę įtaką padarė Antanas Baranauskas. A. Baranauskas 1880 m. laiške Hugo Vėberiui pirmąkart paminėjo U. Tamošiūnaitę kaip Kupiškio krašto poetę: ''„Kupiškio parapijoje atsirado tarpu prastų žmonių trys giesminykai. Mergaitė 28 metų, Uršulia Tamošiūnaičia, aprašė žiemą ir pavasarį“.'' Yra žinoma, kad XIX a. 8-9 dešimtmetyje poetė iš Kupiškio apylinkių tuometiniam Kauno kunigų seminarijos profesoriui A. Baranauskui siuntė laiškus su savo dainomis, kurioms šis pritaikė melodijas ir perdavė H. Vėberiui.
1920 m. kaip tarmės pavyzdžius penkias Uršulės dainas šalia kitų Antano Baranausko surinktų tarminių tekstų Leipcige paskelbė F. Spechtas rinkinyje „Litauische Mundarten“ (liet. „Lietuvių tarmės“). Manoma, kad iš A. Baranausko apie U. Tamošiūnaitės kūrybą sužinojo ir ja susidomėjo Jonas Šliūpas. Jo dėka dvi U. Tamošiūnaitės baladės, eiliuoti liaudies pasakojimai apie vaiduoklius, „Žirgakalnis“ ir „Sypsalė“ XIX a. pab. buvo anonimiškai spausdinami įvairiuose rinkiniuose.
Vertingiausia Uršulės kūryboje yra tai, kad joje randame tokį ryškų, mūsų kartų jau pamirštą, žmogaus sąlytį su gamta, sugebėjimą džiaugtis, mylėti, kentėti, savo jausmus sujungiant su nesibaigiančiu, nuolat pasikartojančiu stebuklingu metų laikų kaitos ritmu. Tarmiški eilėraščiai panašūs į poemas – kartais išsidriekia iki 250 eilučių. Gyviausi ir reikšmingiausi keturi jos kūriniai apie metų laikus, ypač „Rudenėlis“, 1-oji gromata A. Baranuiskui. A. Baranauskas, susižavėjęs metų laikų ciklu, buvo net sukūręs melodijas trims ar keturioms dainoms, tačiau išliko tik „Žiemos“ gaidų autografas. Taip pat archyvuose yra išlikę Uršulės eilėraščiai perrašyti Antano Baranausko.
Viktorija Daujotytė savo knygoje „Tautos žodžio lemtys“ (1990 m.) įvertinusi U. Tamošiūnaitės ir A. Baranausko literatūrinę bendrystę rašė, kad ''„didelio, pripažinto poeto ir aukšto dvasiškio dėmesys paprastai kaimo eiliuotojai yra stebinantis, iškalbus. U. Tamošiūnaitės yra pirmas žinomas vardas lietuvių kultūroje, kurį galime sieti su liaudies poezijos sąvoka“.''
1941 m. Unė Babickaitė per Lietuvos radiją skaitė U. Tamošiūnaitės eilėraščius.
Jos kūrybinis palikimas, surinktas iš įvairių šaltinių, publikuotas rinkinyje „Ailios“ (1999 m.)
Kupiškėnų himnas (tarmiškai)
Oi jūs susiedai, mieli susėdėliai,
Paklausykit, ūvožokit jūs mono žodėlį.
Kupiškėnai geri žmonas, jų tiesūs kelaliai.
Lygumas laukėlių, žalumas pėvėlių,
Sidabriniai dobilaliai, auksiniai žėdėliai.
Anam gali lauko takėlis pramintas,
Ti gyvana gaspadorius, Tamošium vadintas.
Ti graži vėtala ir širdžiai ramumas
Jaunimėlio suvėjimas ir visas linksmumas.
Ti šunėliai loja, jautėliai bauboja,
O ožėliai su gėrėlias šalamojų groja.
Bagaslovyk, Dieve, Kupiškio laukėlius,
Sanus, jaunus, vidutinius ir mažus vaikėlius.
Kajo rajonas
Kajo rajonas  – rajonas vidurio vakarų Belize, Gvatemalos pasienyje. Tai didžiausias šalies rajonas. Administracinis centras – San Ignasijas.
Geografija
Didžiąją dalį teritorijos užima mišku apaugusi lyguma, pietuose iškilę Majų kalnai. Svarbiausios upės – Belizas, Makalis, Mopanas. Yra Žydrosios Skylės ir Guanakastės nacionaliniai parkai.
Istorija
Kajo rajone yra nemažai senovės majų miestų liekanų: Šunantuničas, Kahal Pečas, Karakolis, Ča Krykas.
Gyvenvietės
Svarbesnės gyvenvietės:
Grūstuvas
Grūstuvas – plieninis (anksčiau medinis ar iš metalo ir medžio) strypas, kuriuo šiais laikais tepa ir valo šaunamojo ginklo vamzdžio vidų, taip pat išstumia šovinio lizde įstrigusias tūteles.
Lietuviškas terminas grūstuvas reiškia dvejopus įtaisus, kurie kitose kalbose gali vadintis keliais žodžiais: Šaulių ginklų grūstuvai rusiškai vadinami (iš  'piestos grūstuvas'), o patrankų grūstuvai –
Grūstuvų sandara
Grūstuvai būna vientisi ir sudedami iš dviejų ar kelių dalių. Grūstuvai paprastai nešiojami pačiame ginkle. Pvz., šautuvuose grūstuvai įstatomi specialiame kanale apsode po vamzdžiu. Vokiško šturmo šautuvo Stg-44 grūstuvas įstatomas labai egzotiškoje vietoje – dujų stūmoklio mechanizme.
Dabartiniai, valomieji kariuomenės ginklų grūstuvai paprastai gale turi sriegius, ant kurių užsuka valymo ir tepimo antgalius, kurie įeina į ginklo reikmenų komplektą.
Asocialus elgesys
Asocialus elgesys – elgesys, pasireiškiantis neatitinkantčiais žmogaus elgesio visuomenėje normų ir taisyklių poelgiais. Pažeisdamas įvairias socialines normas žmogus kartu padaro tam tikrą žalą kitam žmogui arba grupei, o kartais – net ir pačiam sau. Kaip asocialaus elgesio pavyzdžiai pateikiami kriminaliniai nusikaltimai, narkomanija, alkoholizmas, savižudybės, bėgimas iš namų ir valkatavimas, prostitucija.
Makovlianų valsčius
Makovlianų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės rytų Lenkijos teritorijoje. Centras – Makovlianai, vėliau – Sidra.
Istorija
Įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Per I pasaulinio karą panaikintas, jo vietoje tikriausiai įkurtas Sidros valsčius arba Zalesio valsčius.
Kontorniatas
thumb|right|Kontorniatas Kontorniatas (, iš 'kontūras') – savotiškas bronzinis medalionas, kurio pakraščiai apvesti giliais grioveliais. Šie medalionai buvo kaldinti Konstantino I laikais (IV–V a.) ir vėliau.
Spėjama, kad medalionų pagaminimo maniera rodo juos kilus Senovės Graikijoje. Manoma, kad jie buvo skirti pagerbti žymių vyrų atminčiai. Juose buvo atvaizdai Homero, Solono, Euklido, Pitagoro, Sokrato bei kai kurių tų laikų žaidynių čempionų, kurių pergales atspindėjo palmių šakos ir vežimų (kvadrigų ar bigų) atvaizdai.
Pastogė
miniatiūra|240px|right|Pastogė miške miniatiūra|240px|right|Pristatyta pastogė
Pastogė – lengvas, stačiakampio arba apskrito plano statinys su stogu ir ažūrinėmis sienomis (kartais visai be sienų), skirtas žmonėms ar daiktams pridengti nuo kritulių ir saulės šviesos. Statoma transporto stotelėse, turguose iš medinių, metalinių, plastikinių konstrukcijų.
Pristatyta pastogė
Pastogė gali būti ne tik atskiras statinys, bet ir kito statinio priestatas, suprantamas kaip vieta po stogu iš pastato lauko pusės. Tokia pastogė vadinama pašiūre. Pašiūrė – prie trobesio pristatyta pastogė padargams, malkoms ir kt.
Paprastai, tokios pastogės gegnės remiasi į pagrindinio pastato sieną. Ši konstrukcija uždengta vienšlaičiu stogu, remiasi į atraminius stulpus. Ji yra kaip pagalbinė prie esamo pastato, įrengiama siekiant patenkinti naują poreikį. Tokioje pastogėje padedami įvairūs buities ir ūkio daiktai, pastatomas automobilis, įrengiama malkinė. Pastogė gali būti įrengta virš pastato durų, kai kuriais atvejais – virš lauko laiptų, prišlietų prie išorinės sienos pakilti į viršutinius aukštus.
Palyginti erdvi vieta po išsikišusiu šlaitiniu stogu būdinga Lietuvos kaimo tradiciniams gyvenamiesiems namams ir ūkiniams pastatams. Plati pastogė patikimiau saugojo statinio sienas nuo kritulių, be to, čia buvo vietos laikyti padargams, malkoms.
Šnekamojoje kalboje „pastogė“ turi ir „namų, vietos gyventi“ reikšmę: „Pastogės žmogus neturėjo, ėjo į dvarą“.
Reputacija
Reputacija – subjektų grupės tam tikrais kriterijais paremta nuomonė apie asmenį, asmenų grupę arba organizaciją. Reputacija yra svarbi aplinkybė daugelyje sričių, tokių kaip švietimas, verslas, virtualios bendruomenės.
Reputacija gali būti apibrėžta kitų asmenų ir laikoma asmens tapatybės dalimi.
Natūraliose bendruomenėse yra spontaniškas ir labai efektyvus socialinės kontrolės mechanizmas. Reputacija yra socialinių, valdymo ir technologijos mokslų tyrimų objektas.
Kumelynė (Molėtai)
Kumelynė – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Toliejų.
Istorija
1636 m. Kumelynės vienkiemis priklausė Linkmenų dvaro Giedraičių arba Čivylių vaitystei, XVIII a. Čivylių seniūnijai. 1750 m. – Kumeliškė.
André Derain
Andrė Derenas (, 1880 m. birželio 10 d. – 1954 m. rugsėjo 8 d. ) – XX a. Prancūzijos tapytojas, skulptorius, grafikas ir dizaineris. Vienas iš principinių prancūzų fovizmo dailės srovės atstovų.
Biografija
Andrė Derenas gimė 1880 m. birželio 10 d. Šatu mieste prie Paryžiaus. Jo tėvas buvo pasiturinčiu pyragų kepėju. A. Derenas mokėsi tapybos 1898−1899 m. pas Eugène Carrière Camillo akademijoje, kurioje susitiko A. Matisą. 1900 m. sutiko Morisą Vlaminką, su kuriuo dalijosi studija Šatu. Iki 1904 m. atliko karinę tarnybą. 1905 m. A. Dereno kūriniai eksponuoti Nepriklausomųjų salone Paryžiuje. Jį, kaip ir M. Vlaminką, rėmė meno dileris Ambruazas Volaras, kuris įsigijo daug dailininko kūrinių. 1905 m. vasarą A. Derenas tapė kartu su A. Matisu Koliuro kaime Prancūzijos pietuose, kūrė kontrastuojančių spalvų paveikslus, kuriuose objektai vaizduojami nušviesti ryškios saulės šviesos. Po to dailininkų kūriniai buvo eksponuoti Paryžiaus Rudens salone. Kritikas Louis Vauxcelles panaudojo terminą fauves (laukiniai žvėrys) apibūdindamas grupę tapytojų, tarp kurių Anri Matisas, Andrė Derenas, Morisas de Vlaminkas ir kiti. Grupės tapytojai nuo to laiko žinomi fovistais. 1905 ir 1906 m. A. Derenas lankėsi Londone, nutapė miesto peizažų. 1906 m. Estakoje susitiko su P. Pikasu, susitarė su P. Pikaso meno dileriu Daniel-Henri Kahnweiler. Pagerėjus materialinei padėčiai vedė Alisą, apsigyveno Monmartre.
1907 m. A. Dereno kūryboje pradėjo persipinti P. Sezano dailės ir primityvios nevakarietiškų kultūrų skulptūros bruožų įtakos. 1908 m. jis ir Žoržas Brakas, Raulis Diufi, Othon Friesz keliavo į Prancūzijos pietus. A. Dereno kūryboje P. Sezano įtaka toliau gilėjo. 1910 m. dailininkas sunaikino daug savo neparduotų kūrinių ir pradėjo iš naujo studijuoti peizažo tapybą, kurti kubistinių bruožų turinčius natiurmortus. Jo kūryboje pasirodė gotikinių ir renesanso temų, klasicistinės tapybos bruožų. 1916 m. įvyko A. Dereno pirmoji personalinė paroda Polio Gijomo galerijoje Paryžiuje. Pirmojo pasaulinio karo metu A. Derenas tarnavo kariuomenėje, dalyvavo mūšiuose prie Somos, Verdeno. Po Pirmojo pasaulinio karo A. Dereno kūryba išpopuliarėjo. Po 1920 m. jis sukūrė serijas aktų ir teatro motyvų (Pjero, Arlekinas) paveikslų. Kūrė teatro dekoracijas S. Diagilevo baletams. Šiuo metu A. Dereno kūryba buvo labiau klasicistinė, nei avangardinė. 1921 m. dailininkas lankėsi Italijoje ir buvo giliai paveiktas Aukštojo renesanso dailės. 1928 m. jis buvo apdovanotas Karnegio prizu Pitsburgo tarptautinėje parodoje, jo kūriniai daug eksponuoti užsienyje. Po 1930 m. dailininkas buvo kritikuotas dėl atsimetimo nuo modernizmo, prarado ryšius su buvusiais draugais avangardistais.
Antrojo pasaulinio karo metu jo namas buvo užimtas vokiečių, 1941 m. A. Derenui gimė nesantuokinis sūnus. Jo tuometinė kūryba atitiko fašistinę ideologiją, Ribentropas siūlė nutapyti savo portretą, ko A. Derenas atsisakė. 1941 m. dailininkas, kartu M. Vlaminku ir kitais Prancūzijos menininkais, nacistų kvietimu lankėsi Vokietijoje. Po Antrojo pasaulinio karo buvo įtartas kolaboravimu su okupantais. Po to A. Derenas sukūrė seriją Normandijos peizažų, dekoravo skulptūras, kūrė teatro dekoracijas ir iliustracijas (tarp jų Fransua Rablė, A. Arto ir A. Bretono leidiniams). Šiuo laikotarpiu A. Dereno gyvenimas suprastėjo, jis beveik nebendravo su žmona, nors pora gyveno tame pačiame name (dailininkui gimė antras nesantuokinis vaikas nuo dar kitos meilužės). Dailininkas buvo prastos sveikatos, pradėjo abejoti savo kūryba. Jis išsiskyrė su žmona 1953 m. ir mirė 1954 m. rugsėjo 8 d. po to, kai buvo sutrenktas gatvėje sunkvežimio Paryžiaus Garšo priemiestyje.
Oomikotai
Oomikotai – tai yra grybų skyrius, kurį sudaro daugiau nei 800 rūšių grybų. Oomikotai yra vieninteliai organizmai, kurie vystėsi lygiagrečiai grybams, sėkmingai įsitvirtino ir gyvena kaip grybai. Jie gyvena gėlame vandenyje, ardydami gyvūnų ir augalų liekanas, ir sausumoje, parazituodami augalus. Priklausymą stramenopilų karalystei rodo būdinga zoospora su lygiu ir plunksnišku žiuželiais, ląstelės sienelėje esanti celiuliozė, lytinių organų kopuliacija.
Kūno sandara ir dauginimasis
Jų kūno sandara yra neląstelinė, daugiabranduolis siūlas, kitaip tariant jų kūnas – gigantiška ląstelė.
Novovolios valsčius
Novovolios valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės rytų Lenkijos teritorijoje. Centras – Novovolia.
Oomikotai
Kūno sandara ir dauginimasis
Vegetatyviškai dauginasi judriomis zoosporomis. Ląstelės sienelė sudaryta iš nedaug celiuliozės ir β-gliukanų. Šiais požymiais jie skiriasi nuo grybų.
Novovolios valsčius
Istorija
Įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Per I pasaulinio karą panaikintas, jo vietoje tikriausiai įkurtas Sokolianų valsčius.
Oomikotai
Kūno sandara ir dauginimasis
Šis vienaląstis, daugiabranduolis, neseptuotų ir nešakotų diploidinių siūlų pavidalo organizmas, minta absorbcijos būdu kaip grybai. Esant substrate pakankamai maisto medžiagų, grybas dauginasi nelytiškai. Siūlo galas atsitveria septa ir virš jos vystosi cilindriška zoosporangė, kur susiformuoja I kartos zoosporos. Pastarosios yra kriaušiškos su dviem lygiais žiuželiais, prisitvirtinusiais viename gale. Kai šios zoosporos subręsta, plyšta zoosporangės sienelė ir jos patenka į vandenį. Paplaukiojusios pusvalandį jos apsigaubia apvalkalu –virsta cista. Iš tokio darinio išsivysto II kartos zoospora, kuri yra pupelės pavidalo su įdubusiame šone prisitvirtinusiais vienu lygiu ir vienu plunksnišku žiuželiais. Reiškinys, kai organizmas turi dvi požymio formas yra vadinamas dimorfizmu. II kartos zoosporos taip pat virsta cista, o vėliau dygsta tinkamame substrate siūlu. Kai substrate pritrūksta maisto medžiagų prasideda lytinis dauginimasis, vadinamas oogamija. Ant siūlo išsivysto lytiniai organai, atitverti septa nuo pagrindinio siūlo. Lytiniuose organuose įvyksta mejozė. Moteriškajame lytiniame organe oogonėje susidaro 2–20 moteriškų haploidinių lytinių ląstelių oosferų, vyriškajame lytiniame organe anteridyje – haploidiniai vyriški branduoliai. Anteridis išaugina anteridžio išaugas, kuriomis į oogonę pereina vytiški branduoliai. Vienas vyriškas branduolys susilieja su vienos oosferos branduoliu. Tokiu būdu susidaro diploidinė zigota oospora. Pastarosios dygsta po ilgo ramybės periodo, suirus oogonės sienelei. Oospora dygsta, sudarydama siūlą su zoosporange.
Atstovai – dumbliagrybis (Saprolegnia) ir bulvių maro sukėlėjas paprastasis bulviapūdis (Phytophthora infestans).
FK Vlasenica
Istorija
Klubo įkūrimo data laikoma 1945 m.
Klubas pastaruoju metu žaidė serbų respublikos Antroje lygoje.
Halberstadt CL.II
Halberstadt CL.II buvo I pasaulinio karo metu, 1917–1918 m., Vokietijos Imperijoje gamintas dvivietis palydos naikintuvas ir sausumos pajėgų paramos (šturmo) lėktuvas, tarpukariu naudotas ir Lietuvos karo aviacijos.
Konstrukcija ir gamyba
1917 m. pradžioje Vokietijos Imperijos kariuomenės Oro pajėgų inspekcija (vok. Idflieg) paskelbė reikalavimus, pagal kuriuos turėjo būti sukurtas naujas dvivietis lėktuvas. Jis turėjo būti mažesnis nei tuometiniai C tipo orlaiviai ir pajėgus kovoti su tuo metu labai patobulėjusiais Antantės naikintuvais. Šis tipą, gavusį Idflieg sistemos kodą CL (C-lengvasis), buvo numatyta naudoti aprūpinti Schutzstaffeln (palydos ir apsaugos būriams), skirtiems lydėti žvalgybinius orlaivius.
Atsakydama į šiuos reikalavimus Halberstädter Flugzeugwerke GmbH 1917 m. balandžio mėn. pristatė ankstesnio nesėkmingo Halberstadt D.IV vienviečio naikintuvo modifikaciją (Nr. 9902/16). Pirminis orlaivio pavadinimas buvo Halberstadt C.II, tačiau pagal naują klasifikaciją jis buvo pervadintas Halberstadt CL.II.
CL.II buvo vienmotoris medinės konstrukcijos biplanas su fanera dengtu korpusu. Apatinė korpuso dalis buvo dengta plieno lakštu, taip suformuojant apsaugą nuo atsakomosios pėstininkų ugnies.
Centrinės viršutinio sparno dalis buvo dengta fanera, viski kiti sparnai – drobe, ją montuojant pasuktą 45 laipsnių kampu į skrydžio kryptį. Viršutinis sparnas buvo išlenktas, apatinis – lygus.
miniatiūra|I Pasaulinio karo asas vyresnysis seržantas Gottfried Ehmann su šauliu Halberstadt CL.II kabinoje Dvejų pilotų įgulos darbo vietos buvo įrengtos vienoje atviroje kabinoje. Piloto ginkluotę sudarė kairėje pusėje virš variklio montuojamas LMG 08/15 “Spandau” 7,92 mm kalibro kulkosvaidis su 500 šovinių dėtuve. Vėlesniuose modeliuose kulkosvaidis montuotas dešinėje pusėje. Pačiuose paskutiniuose modeliuose pradėti montuoti du kulkosvaidžiai abipus variklio galvutės. Šaulys-žvalgas buvo ginkluotas 7,92 mm kalibro Parabellum MG14  kulkosvaidžiu, montuojamu ant pakelto horizontalaus žiedo. Kairėje fiuzeliažo pusėje buvo montuojamas dešimties skeveldrinių granatų (vok. Wurfgranaten 15) laikiklis, papildomai buvo galima vežti 5 bombas po 10 kg.
Orlaivyje buvo numatyta vieta įrengti fotoaparatui ir radijo ryšio aparatūrai. Prietaisai ir antena buvo montuojami žvalgo kabinoje. Elektros energiją jiems ir šildomiems pilotų kombinezonams teikė atskirai kairėje variklio pusėje montuojamas elektros generatorius.
CL.II bandymai (Typenprüfung) sėkmingai buvo baigti 1917 m. gegužės 7 d. Netrukus Halberstadt Flugzeugwerke gavo užsakymą 100 vnt. CL.II, kuris netrukus buvo padidintas iki beveik 600. Orlaiviai buvo gaminami iki 1918 m. vidurio, kai CL.II pakeitė patobulinta jo versija CL.IV. Dar 200 vnt. CL.II su 180 AG Argus As. IIIa varikliu 1918 m. pagamino Bayerische Flugzeug-Werke (BFW). Iš viso buvo pagaminti 779 vnt. CL.II.
Eksploatacijos istorija
Pirmas oro mūšis, kuriame dalyvavo CL.II įvyko 1917 m. rugsėjo 6 d. Orlaivis užsirekomendavo labai gerai, buvo manevringas, pasižymėjo geru kilimo greičiu, ugnies galia, pakankama sėkmingai kovoti su priešo naikintuvais. Pradinė jo paskirtis buvo žvalgybinių ir ugnies koregavimo (C tipo) dviviečių orlaivių palyda ir apsauga. Tokią misiją vykdančių CL.II daliniai buvo vadinami Schutzstaffel (apsaugos eskadrilės).
CL.II taip pat sėkmingai užsirekomendavo pėstininkų paramos operacijose, kurios tapo pagrindine viso CL tipo misija. Daliniai, vykdantys tokia misijas, 1918 m. pradžioje gavo atskirą pavadinimą Schlachtstaffeln (mūšių eskadrilės).
Pėstininkų paramos operacijos greitai įrodė savo efektyvumą: jos buvo naudojamos tiek paremti puolimui, tiek ir nukreipti priešininko dėmesiui. Pirmaisiais tokių sėkmingų operacijų ir CL tipo orlaivių masinio naudojimo pėstininkų operacijose pavyzdžiu laikomi 1917 m. liepos mėnesio mūšiai prie Somos ir 1917 m. lapkričio 30 d. vokiečių kontrpuolimas Kambrė mūšio metu, kur ši taktika labai daug prisidėjo prie puolimo sėkmės. miniatiūra|1918 m. Vokietijos pavasario puolimo kampanijos metu ore apšaudytas ir sėkmingai nusileidęs Halberstadt CL.II Viena Vokietijos sėkmės tokiose operacijose priežasčių laikoma sėkminga paramos iš oro taktika. Mūšyje prie Somos 24 Halberstadt CL.II, atakuodami iš 30 m aukščio, sugebėjo sukliudyti britų kariuomenei persikelti per du tiltus; sukelta panika pasinaudojusi Vokietijos pėstininkai sugebėjo persikelti per upę ir užimti neseniai prarastas pozicijas. Pėstininkus atakavę CL.II taip pat sėkmingai nuvijo ar numušė juos mėginusius atakuoti britų Sopwith Camel. Visai 1918 m. pavasario kampanijai Luftstreitkräfte skyrė 38 Schlachtstaffel‘ius, sudarytus iš CL.II, CL.IV ir Hannover CL.III), iš kurių 27 pačioje kampanijos pradžioje (operacija Michael) buvo mesti prieš britų pajėgas.
1918 m. rugpjūčio mėn. fronto daliniuose buvo 175 šio tipo orlaiviai. Vokietijos Imperija naudojo CL.II iki pat karo pabaigos.
1919 m. viduryje nuo 6 iki 15 Halberstadt CL.II įsigijo ir kare su Sovietų Rusija bei bent iki 1921 m. naudojo Lenkijos KOP. Lietuvos Karo aviacija turėjo keturis Halberstadt CL.II, iš kurių tik vienas buvo naudojamas.
Lietuvoje
Lietuvos karo aviacija 1919 m. iš Kaune įsikūrusio Luftstreitkräfte dalinio Nr. 425 (Flug Abteilung No. 425) slapta įsigijo 4 vnt. CL.II (gamykliniai Nr. 772, Nr. 773, Nr. 775 ir Nr. 2887). Šie numeriai gali būti netikslūs (apie tai leidžia spėti ir gamybos metų indekso nebuvimas), nes lėktuvai buvo perkami neoficialiai, Vokietijos kariuomenė neturėjo teisės jų pardavinėti, todėl registracijos numeriai dažnai buvo klastojami.
Pilnai surinktas ir naudojamas buvo tik vienas jų, Nr. 2887. Lietuviškuose dokumentuose jo pavadinimas buvo trumpinamas į „Halb CL II“. Orlaivis buvo naudojamas su vokišku kamufliažu, ir vokišku numeriu. Duomenų apie jo dalyvavimą Nepriklausomybės kovose nėra.
Nurašius, 1921 m. vasario 14 d. šis orlaivis buvo pakabintas Karo muziejaus palubėje, kur buvo eksponuojamas iki sovietinės okupacijos 1940 m.
Išlikę egzemplioriai
miniatiūra|Generolo Gerth von Hoeppner asmeninis Halberstadt CL.II. Sparnai buvo prarasti 1943-1945 m. slepiant šį, tuometinį Vokietijos muziejaus eksponatą nuo bombardavimų Vienintelis iš dalies išlikęs Halberstadt CL.II egzempliorius yra demonstruojamas Krokuvoje esančiame Lenkijos aviacijos muziejuje. Šis orlaivis (Nr. 15459/17) buvo asmeninis Luftstreitkräfte vado generolo Ernst von Hoeppner lėktuvas.
Operatoriai
miniatiūra|Halberstadt CL.II (Nr. 15342/17), 1918 m. birželio 9 d. priverstas nusileisti Australijos KOP aerodrome Flesselles kaime prie Somos (Prancūzija)
Olivier Messiaen
Olivjė Mesianas (, 1908 m. gruodžio 10 d., Avinjonas – 1992 m. balandžio 27 d., Kliši) – vienas reikšmingiausių XX a. Prancūzijos kompozitorių, pedagogas, vargonininkas ir teoretikas. O. Mesianas – vienas žymiausių XX a. II pusės kompozitorių, sukūrusių savo muzikinę kalbą, tiesiogiai susijusią su didžiaisiais Vakarų stiliais.