cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ariogalos partizanų koplyčia
Koplyčia sudėta iš lauko akmenų mūro. Jos frontoną puošia iškaba su žodžiais „Šnabždėk, Dubysa, amžiną maldą žuvusiems už Lietuvos laisvę“. Viduje, priešais altorių padėta masyvi plokštė su įrašu apie komunistų, kolaborantų ir Raudonosios Armijos įvykdytus Lietuvos žmonių trėmimus.
Istorija
1991 m. koplyčią savo jėgomis pastatė buvęs partizanų ryšininkas Vytautas Smitrius (1927–2014) (architektė Asta Cikaitė-Rusinienė). Statytojo kapas – paties V. Smitriaus dar gyvam esant iš lauko riedulių sumūrytas paminklas - stūkso netoliese, toje pačioje pašlaitėje.
Pokario metais Ariogalos apylinkėse vyko aktyvus ginkluotas pasipriešinimas sovietų valdžiai. Greta koplyčios - 53 betoniniai kryželiai, kur 1990 m. perlaidoti partizanų palaikai. Šie kryžiai skirti atminti:
2012 m. partizanų kalnelyje palaidoti Daugėliškių miško bunkeryje rasti rezistentų palaikai.
Tose pačiose kapinėse yra Ariogalos Daugirdų koplyčia.
Zvornikas
Zvornikas – miestas rytinėje Bosnijoje ir Hercegovinoje, prie Drinos upės, į pietus nuo Bijelinos. Kitame upės krante yra Serbija. Pramonės, verslo ir turizmo centras. Yra vandens jėgainė.
Juozas Macius
Juozas Macius, slap. Marsas (1920 m., Žutautų Medsėdžių k., Kretingos r. – 1951 m. vasario 20 d.) – Žemaičių apygardos partizanas.
Biografija
LLA Žemaičių apygardos Kardo rinktinės partizanų ryšininkas, nuo 1948 m. Buganto kuopos narys.
Žuvo Klaipėdos rajono MGB skyriaus karinės operacijos metu.
Liverpulio uostas
Liverpulio uostas – upių uostas Liverpulyje, Anglijoje, Jungtinėje Karalystėje. Specializuojasi kruizų, krovinių ir pramonės srityje. 2017 m. Liverpulio uostas buvo ketvirtas šalyje pagal metinę krovą.
Liverpulio uoste registruotas garsusis Titaniko garlaivis.
Istorija
1715 m. Liverpulio uoste atidarytas pirmasis pasaulyje komercinis terminalas. XIX a. uostas smarkiai vystėsi ir tapo techniškai pažangiausiu uostu pasaulyje. Įrengta nuo potvynių ir atoslūgių apsaugota prieplaukų ir dokų sistema, kuri driekėsi Mersio upės pakrante 12,1 km. Uostas tapo itin sėkmingu, ir smarkiai išplėtota prekyba su tolimaisiais kraštais. Prekiauta vergais, cukrumi, medvilne, brendžiu, šilku, dramblio kaulu, arbata, tabaku. 1830 m. Liverpulio uostas sujungtas su geležinkelių tinklu. 1885 m. įrengti hidrauliniai keltuvai.
1971 m. uždarytos mažesnės uosto prieplaukos. Nuo 1972 m. geležinkeliai į Liverpulio uostą nebenaudojami, o išlikusi infrastruktūra palikta irti.
XXI a. pradžioje atnaujinta dauguma infrastruktūros. Veikia kruizinių laivų ir komercinės krovos terminalai.
Ružo nacionalinis parkas
Ružo nacionalinis parkas – Kanados nacionalinis parkas, esantis Ontarijo valstijoje. Vienas iš trijų naujausių Kanados nacionalinių parkų (įkurtas 2015 m.).
Šiame nacionaliniame parke esama įvairių rūšių gyvūnų, tokių kaip baltauodegiai elniai, pelės, oposumai, meškėnai, vanagai, kojotai, šeškai, antys, bebrai, baltagalviai ereliai, kirstukai, rudosios lapės, kalakutai, žebenkštys, ūdros, gulbės, audinės, šikšnosparniai, ursonai, miškiniai švilpikai.
Juozapas Ignotas Kraševskis
Juzefas Ignotas Kraševskis (, 1812 m. liepos 28 d. Varšuvoje – 1887 m. kovo 19 d. Ženevoje, palaidotas Krokuvoje) – lenkų istorikas, rašytojas, kritikas ir publicistas.
Biografija
thumb|left|Dvaras, kuriame savo vaikystę praleido Juozapas Ignotas Kraševskis. Dabar muziejus. Mokėsi Sislovičiaus gimnazijoje, 1822–1826 m. mokėsi Palenkės Bialos akademijoje. 1829–1830 m. Vilniaus universitete studijavo literatūrą, muziką. Pirmininkavo slaptai studentų Mąstytojų draugijai, kurios nariai rengė sąmokslą nužudyti Vilniaus universiteto ir Vilniaus švietimo apygardos kuratorių Nikolajų Novosilcevą. Rusijos imperijos valdžios apkaltintas sukilimo rengimu 1830–1831 metais ir kalintas. Nuo 1834 m. daugiausia gyveno Douhaje kaime Pružanaie (dab. Baltarusija). Nuo 1856 m. Vilniaus archeologijos komisijos narys. 1859 m. – 1863 m. gyveno Varšuvoje. 1863 m. emigravo į Vokietiją, gyveno Drezdene. 1872 m. buvo išrinktas Krokuvos visuomenės mokslų akademiku. Drezdene taip pat įsitraukė į nelegalią politinę veiklą remdamas lietuvių ir lenkų nepriklausomybės judėjimus. Už tai atsidūrė Magdeburgo kalėjime. Iš ten paleistas po trejų su puse metų. Po metų praleistų kalėjime rašytojo sveikata gerokai pablogėjo, o išėjęs į laisvę 1887 m. mirė Šveicarijoje.
Mokslinė veikla
J. I. Kraševskis žinomas kaip istorikas, rašytojas, kritikas ir publicistas, palikęs apie 600 tomų įvairios kūrybos. Domėjosi Lietuvos istorija, lietuvių kalba, mitologija, rinko dainas, padavimus, priežodžius, leido žurnalą „Athenaeum“ (1841–1851 m. išėjo 66 numeriai). Gyvendamas Varšuvoje redagavo dienraštį „Gazeta Codzienna“. Taip pat domėjosi archeologiniais paminklais, dažnai apie juos rašė spaudoje ir kituose leidiniuose, palaikė ryšius su grafais Tiškevičiais, L. A. Jucevičiumi ir kitais šviesuoliais, 1871 m. dalyvavo Bolonijos archeologijos kongrese, 1874 m. – tarptautiniame archeologų suvažiavime Stokholme. 1962 m. liepos 28 d. Romanuvo kaime atidarytas Juozapo Kraševskio muziejus.
Senosios Lietuvos istorijos populiarininimas
Lietuvių visuomenę tautinio atgimimo metu labiausiai veikė meninė rašytojo kūryba, poezija. 1838 m. Vilniuje išleista Kraševskio poezijos rinktinė „Biruta, Keistutis, Ryngala, Devynios Lietuvos giminės“. Joje sudėti Lietuvos istorijos kūriniai. Vėliau pasirodė kiti patriotiniai, poetiniai darbai – „Vitolio rauda“ (1840 m.) „Mindaugas“ (1842 m.) „Vytauto kovos“ (1844 m.), sujungti į stambų kūrinį „Anafielas“. Aušrininkas A. Vištelis – Višteliauskas išvertė „Vitolio raudą“ į lietuvių kalbą ir išleido paties J.I. Kraševskio lėšomis. Rašytojo kūryba taip pat išpopuliarino legendą apie Pilėnų gynėjų susideginimą.
Bibliografija
E. Aleksandravičius „Juzefo Ignaco Kraševskio fenomenas“. Iš: J. I. Kraševskis, „Kunigas“, 201–206 psl., Vilnius, Sata: 1994 m. ISBN 9986-20-011-3.
Serajė
Hamasienas (Seraye) – istorinis Etiopijos (Eritrėjos) regionas, buvęs dabartinės Eritrėjos Debubo regiono vakaruose ir aplinkinėse teritorijose. Taip buvo vadinamas ir Eritrėjos administracinis vienetas, provincija (1962–1993 m. – Eritrėjos provincijos avradža), egzistavusi iki 1996 m.
Istorija
Į šiaurės rytus nuo Serajės yra Hamasieno, o į rytus – Akele Guzaj regionai. Šiaurėje ir šiaurės vakaruose jį supa gyvulių augintojų tigrių gyvenamos aukštumos. Kartu su hamasienu, Akele Guzai, Agamės ir kitais gretimais regionais, Serajė yra vienas iš senųjų Etiopijos civilizacijos židinių. Čia formavosi seniausios Etiopijos valstybės Damotas (VIII a. pr. m. e.) ir Aksumo imperija (I–X a.).
Nuo VII a. regioną siaubė klajokliai iš šiaurės, pirmiausia bedžai, kurie gana ilgą laiką valdė šį regioną. Tuo metu šiaurinėje Eritrėjoje jie buvo įkūrę penkis sultonatus. Viduramžiais regionas atiteko Etiopijos imperijai. Iš pradžių jį kontroliavo Zagvės dinastija, vėliau – Solomonidai. Apie XIII–XIV a. į regioną iš pietų migravo agavai, kurie paveikė regiono kultūrą, tačiau ilgainiui susiliejo su vietine populiacija.
Pirmasis Serajės, kaip atskiro regiono, paminėjimas yra iš XIV a., kuomet minimos tam tikros feodalinės valdos. Regione stiprią įtaką turėjo dvasininkų giminė Evostatevai (iš Geraltos regiono), kurie čia fundavo garsius vienuolynus, kaip kad Debre Mariamas ir Debre Abajus, tapusius kultūros židiniais. Seraję valdė vietos kunigaikščiai, tituluojami šumais. Nuo XV a. Serajės šumai priklausė didesnei administracinei imperijos provincijai Midri Bahri, kurios centras buvo gretimame regione – Hamasiene. Nuo XVII a. provincijai sunykus, Serajė tapo buferine zona, nekontroliuojama nei Osmanų, nei Etiopijos.
1875 m. Serajė prijungta prie Etiopijos, ir priskirta atkurtai Mereb Melašo provincijai, kurios vietininku imperatorius Johanes IV paskyrė rasą Alula Engida. Jis rezidavo Asmaroje. 1890 m. Italų pajėgos prijungė Mereb Melašą prie Italijos Eritrėjos, ir Serajėje įkūrė administracinį vienetą – Serajės provinciją. Ši provincija išlaikyta ir po Antrojo pasaulinio karo, ir 1951 m. prijungus Eritrėją prie Etiopijos. 1962 m., kuomet pati Eritrėja tapo Etiopijos provincija, Serajė tapo jos avradža. 1996 m., pertvarkant Eritrėjos administravimą, Serajės didžioji dalis prijungta prie Debubo provincijos, o vakarinė dalis integruota į Gaš Barkos provinciją.
Huan Šanas
thumb|right|250px|Geltonasis kalnas thumb|250px|Saulėtekis virš Huan Šano Huan Šanas arba Geltonasis kalnas − kalnas rytų Kinijoje, Anhui provincijoje, į pietus nuo Jangdzės upės; 300 km į pietvakarius nuo Šanchajaus.
Šį kalną sudaro ne viena viršūnė, o 72 viršukalnių grupė. Aukščiausios trys iškilusios daugiau kaip 1800 m, tai: Lianhua Feng (Lotoso viršūnė) − 1864 m, Guangming Ding (Ryškioji viršūnė) − 1840 m, Tiandu Feng (Dangiškoji viršūnė) − 1829 m.
Visos kalno viršūnės yra iš granito, kuris susikristalizavo iš susilydžiusių uolienų giliai po žeme, kol iškilo į paviršių. Keletą granitų luitų paveikė oras, o erozija kietoje uoloje paliko didžiules uolų nuolaužas ir aukštus bokštelius.
Esminė šio kraštovaizdžio dalis yra debesys, kasmet čia iškrinta vidutiniškai 2400 mm lietaus ir sniego. Ūkanų ir dulksnos debesys pastoviai sukasi aplink viršūnes, jas tai uždengdami, tai vėl atidengdami. Vasarą čia temperatūra nepakyla aukščiau kaip 8 °C šilumos.
Kinijoje yra penki šventi kalnai, tačiau Geltonasis kalnas jiems nepriklauso. Nepaisant to, jo grožis Kinijoje buvo garbinamas per amžius.
1990 m. kalnas įrašytas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Princo Alberto nacionalinis parkas
Princo Alberto nacionalinis parkas – Kanados nacionalinis parkas, esantis Saskačevano valstijoje. 1928 m. rugpjūčio 10 d. oficialios atidarymo ceremonijos metu jį nacionaliniu parku paskelbė ministras pirmininkas Viljamas Lionas Makenzis Kingas.
Kai kurie iš daugelio gyvūnų yra avinai, briedžiai, rudosios lapės, bebrai, baltauodegiai elniai, barsukai, bizonai, ūdros, raudonosios voverės, juodieji lokiai, kojotai. Parke ganosi bizonų bandos. Parkas veikia visus metus, tačiau labiausiai lankomas nuo gegužės iki rugsėjo.
Naiste Meistriliiga
Naiste Meistriliiga arba Expert liiga – aukščiausias moterų Estijos futbolo lygos divizionas. Čempionatą organizuoja Estijos futbolo federacija.
Istorija
1994 m. buvo įkurta lyga. Pärnu JK komanda čempionėmis tapo 13 kartų, tai yra rekordinis skaičius.
Formatas
Visos aštuonios komandų tarpusavyje sužaidžia po dvejas rungtynes. Daugiausiai taškų turinti komanda tampa Estijos čempione.
Ansanas
Ansanas  – miestas Pietų Korėjos šiaurės vakaruose, Seulo aglomeracijoje, ~60 km į pietryčius nuo Seulo. Įsikūręs Geltonosios jūros pakrantėje; į miesto sudėtį patenka keletas jūroje esančių salų (Debu ir kt.). Metalo konstrukcijų, lengvųjų automobilių, elektros įrengimų, chemijos, popieriaus, lengvoji pramonė. Veikia dvi kolegijos, menų instituto, Hanjango universiteto filialai.
Istorija
Ansanas žinomas nuo 950 m. Dabartinis Ansano miestas sudarytas 1986 m. sujungus keletą gyvenviečių.
Akele Guzajus
Akele Guzaj (Akele Guzay) – istorinis Etiopijos (Eritrėjos) regionas, buvęs dabartinės Eritrėjos Debubo regiono rytuose ir aplinkinėse teritorijose. Taip buvo vadinamas ir Eritrėjos administracinis vienetas, provincija (1962–1993 m. – Eritrėjos provincijos avradža), egzistavusi iki 1996 m.
Istorija
Akele Guzaj regionas yra vienintelis Etiopijos kalnyno kultūrinis regionas, turintis priėjimą prie jūros. Prie jo senovėje buvo svarbus uostas Adulis. Į šiaurės vakarus nuo regiono yra Hamasienas, į vakarus – Serajė, į pietus – Agamė. Šiaurės rytuose regionas leidžiasi į dykumingą pakrantę – Semharą, pietryčiuose – į Danakilių įdubą.
Kartu su Agamės, Aksumo ir kitais gretimais regionais, Akele Guzai yra vienas iš senųjų Etiopijos civilizacijos židinių. Čia formavosi seniausios Etiopijos valstybės Damotas (VIII a. pr. m. e.) ir Aksumo imperija (I–X a.). Regionas istoriniuose šaltiniuose pirmą kartą minimas IV a. kaip Gaze, pavadinimas, kuris greičiausiai siejasi su žodžiu gezas (taip įvardijama senoji habešų kalba ir raštas).
Nuo VII a. regioną siaubė klajokliai iš šiaurės, pirmiausia bedžai, kurie gana ilgą laiką valdė šį regioną. Tuo metu šiaurinėje Eritrėjoje jie buvo įkūrę penkis sultonatus. Viduramžiais regionas išlaikė savo svarbą. Zagvių ir Solomonidų valdomoje Etiopijos imperijoje, Akele Guzaj su aplinkiniais regionais buvo apjungta į Buro provinciją. Nuo XIV a. Buras priklausė didesnės Midri Bahri provincijos dalimi. Šios provincijos centras buvo Hamasieno regione. XVI a. Akele Guzaj siaubė Osmanai, ir regionas keletą kartų ėjo iš rankų į rankas tarp Etiopijos ir Osmanų imperijų.
1875 m. Akele Guzaj prijungtas prie Etiopijos ir prie atkurtos Mereb Melašo provincijos, kurios vietininku imperatorius Johanes IV paskyrė rasą Alula Engida. Jis rezidavo Asmaroje. 1890 m. Italų pajėgos prijungė Akele Guzaj prie Italijos Eritrėjos, ir įkūrė čia administracinį vienetą – Akele Guzaj provinciją. Ši provincija išlaikyta ir po Antrojo pasaulinio karo, ir 1951 m. prijungus Eritrėją prie Etiopijos. 1962 m., kai pati Eritrėja tapo Etiopijos provincija, Akele Guzaj tapo jos avradža.
1996 m., pertvarkant Eritrėjos administravimą, regiono didžioji dalis prijungta prie Debubo provincijos. Rytinė dalis atiteko Šiaurinės Raudonosios Jūros provincijai.
Panų kalno Švč. Mergelės Marijos koplyčia
Panų kalno koplyčioje aukojamos šv. Mišios, po kurių prasideda piligriminė tikinčiųjų kelionė į Žemaičių Kalvarijos didžiuosius atlaidus. Pagal tradiciją, čia paliekami šventųjų paveikslai, rožiniai, aukos. Įrašyta į Kultūros vertybių registrą kaip saugomas kultūros paminklas. Šalia saugoma kita, daug mažesnė koplytėlė.
Mūsų Atviroji partija
Mūsų Atviroji partija (, jolin uri dang), dažnai trumpinama ir vadinama tiesiog Uri partija arba Mūsų partija, buvo liberali Pietų Korėjos politinė partija, egzistavusi nuo 2003 m. iki susijungimo su Jungtine Naujųjų Demokratų partija 2007 m.
Panų kalno Švč. Mergelės Marijos koplyčia
Istorija
Koplyčia šioje vietoje pastatyta atminti čia švedų nužudytas aplinkinių kaimų mergaites. Pasak padavimo, šiame kalne jos slėpėsi kovų su švedais metu XVII-XVIII a. Medinė koplyčia žuvusiųjų atminimui pastatyta prieš Pirmąjį pasaulinį karą, joje vykdavo pamaldos. Žmonės įvairiomis intencijomis statė kryželius ir votais puošė koplyčią. Koplyčia buvusi nedidelė, su mažu altorėliu, talpinusi vos kelis žmones. Ši vieta traukė maldininkus.
Mūsų Atviroji partija
Istorija
Partija buvo įkurta kai No Mu Hionui lojalūs Tūkstantmečio Demokratų partijos nariai nusprendė atsiskirti ir įkurti savo politinę grupę. Keli politikai taip pat atėjo ir iš Didžiosios Nacionalinės partijos.
Panų kalno Švč. Mergelės Marijos koplyčia
Istorija
1973 m. koplytėlė buvo įtraukta į Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašą. 1982 m., vieną balandžio naktį, ji buvo nugriauta, sunaikintas joje buvęs sakralinis turtas. Šį darbą Telšių rajono kompartijos komiteto įsakymu įvykdė atvykę Telšių garnizono kareiviai, vadovaujami žuvininkystės ūkio direktoriaus Baltruko, 1982 m. balandžio 2 - 3 naktį. Tuomet nusiaubtas kalnas, nugriautos koplyčios, nupjautas kryžius, sudaužyta ir įmesta į tvenkinį Marijos statula. Nugriauta koplyčia buvo išvežta ir sukrauta Gadūnavo kariniame poligone. Tikintieji padavė skundą Pabaltijo karinei apygardai Rygoje, tačiau nieko nelaimėjo, toliau buvo trukdoma piligrimams patekti į Mergakalnį. Milicijos sargyba stabdė atvykstančius ir juos registravo.
Atgimimo metais pasruojiečiai ėmė reikalauti atstatyti koplyčią ant Panų kalno. Buvę griovėjai nesiskubino atgailauti. Rajono architektas Algirdas Žebrauskas pagal išlikusias nuotraukas parengė koplyčios projektą. 1989 m. prasidėjo statybos darbai. Daug prisidėjo Telšių rajono statybinės organizacijos ir Pasruojo žuvininkystės ūkis, kurie pagelbėjo medžiagomis, įsitraukė ir vietiniai gyventojai. Statybos darbams vadovavo Pranas Šaulys, statybininkai Juozas Tamulionis ir Apolinaras Vaičekauskas. Medžio drožėjas Kęstutis Bladžinauskas atkūrė altorių, koplytėles ir kryžius. 1990 m. liepos 10 d. atstatyta koplyčia buvo pašventinta. Šv. Mišias aukojo Telšių vyskupas Antanas Vaičius.
Mūsų Atviroji partija
Istorija
2004 m. parlamento rinkimuose Uri partija pasiekė gerų rezultatų ir laimėjo daugumą – 152 vietas iš 299. Tačiau jos populiarumas palaipsniui mažėjo, ypač po skandalų susijusių su No Mu Hionu.
Borisas Kustodijevas
thumb|200px| B. Kustodijevo autoportretas, 1912 m. Borisas Kustodijevas (, 1878–1927 m.) – XX a. pradžios Rusijos tapytojas, grafikas, iliustratorius, teatro dailininkas.
Biografija
Borisas Kustodijevas gimė 1878 m. kovo 7 d. Astrachanėje. Jo tėvas buvo filosofijos profesorius, kuris dėstė vietos seminarijoje ir greitu laiku mirė. 1893−96 m. B. Kustodijevas lankė seminariją ir privačias dailės pamokas pas Pavelą Vlasovą, kuris savo ruožtu buvo V. Perovo mokiniu. Po to persikėlė į Sankt Peterburgą, kur 1896−1903 m. mokėsi Imperatoriškojoje dailės akademijoje, nuo 1898 m. − I. Repino klasėje. Kai I. Repinas buvo užsakytas sukurti didelių matmenų oficialų valstybės tarybą vaizduojantį paveikslą, jis asistentu pasirinko B. Kustodijevą. Maždaug tuo metu dailininkas sukūrė vieno savo įkvėpėjų, I. Bilibino portretą. 1903 m. vedė Juliją Prošinskają. Baigęs akademiją aukso medaliu 1904 m. B. Kustodijevas lankėsi Prancūzijoje ir Ispanijoje, 1907 m. − Italijoje ir 1909 m.− Austrijoje ir Vokietijoje.
1905 m. B. Kustodijevas pradėjo kurti knygų iliustracijas ir tęsė tai iki gyvenimo pabaigos. Jis iliustravo žymių Rusijos klasikų N. Gogolio, M. Lermontovo, L. Tolstojaus knygas. 1909 m. priimtas į Imperatoriškąją dailės akademiją. Dėl stuburo tuberkuliozės ligos dailininkas apie metus laiko praleido Šveicarijoje. 1911 m. B. Kustodijevas tapo grupės „Meno pasaulis“ nariu. Jis buvo susipažinęs su impresionistine ir art nouveau daile. Jo paveikslai ryškių, šviesių ir kontrastuojančių spalvų, stilizuotų formų. 1911 m. jis įgyvendino teatro meninio apipavidalinimo projektą ir vėliau tęsė darbą teatre. 1916 m. dailininką pradėjo kamuoti paraplegija, jis daugiausiai laiko praleisdavo invalido krėsle, tačiau tai visai neatsispindi jo džiaugsminguose, vaikystės įspūdžių paveiksluose („Maslenica“, 1919). Po 1917 m. Spalio revoliucijos dailininkas nenutraukė aktyvios meninės veiklos, kūrė iliustracijas, bendradarbiavo žurnaluose, tapė ir dirbo teatro dailininku. 1923 m. jis įstojo į Revoliucinės Rusijos menininkų asociaciją. Borisas Kustodijevas mirė 1927 m. gegužės 28 d. Leningrade. Jo garsiausiu paveikslu įvardijama „Pirklio žmona“ (1918).
Rūras
Rūras  – upė vakarinėje Vokietijoje, Šiaurės Reino-Vestfalijos žemėje; Reino dešinysis intakas. Prasideda Zauerlando aukštumose, netoli Vinterbergo miesto. Teka į vakarus, žemupyje prateka Šiaurės Vokietijos žemumos pietiniu pakraščiu. Įteka į Reiną Duisburgo miesto teritorijoje.
Didžiausi intakai: Henė, Venė, Rioras, Hionė, Lenė (kairieji). Ant upės įrengta eilė tvenkinių ir hidroelektrinių. Rūras kanalu sujungtas su Emso upe. Laivuojamas iki Viteno. Žemupyje upė prateka tankiai apgyvendintą Rūro sritį. Prie Rūro įsikūrę didesni miestai: Mešedė, Arnsbergas, Izerlonas, Švertė, Hagenas, Dortmundas, Vitenas, Bochumas, Hatingenas, Esenas, Miulheimas, Duisburgas.
Associação Black Bulls
Associação Black Bulls – profesionalus Mozambiko futbolo klubas, įsikūręs Maputu. Šio klubo pravardė yra „juodieji buliai“.
Namų rungtynes žaidžia „Matolos“ stadione, kurio talpa yra 5 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Klubas įkurtas 2017 m. 2018 tapo Maputu miesto čempionais.
2019 m. dalyavavo antros pakopos pirmenybėse. Vadovaujama portugalo Hélderio Duartės, „Associação Black Bulls“ užėmė pirmą vietą Pietų grupėje ir iškovojo teisę žaisti „Moçambola-2020“ čempionate.
2020 m. čempionatą įtakojo pandemija. Galiausiai, jis buvo nutrauktas.
2021 m. klubas tapo šalies čempionais.
Sudėtis
Atnaujinta: 2021 m. gruodžio 30 d.
Danny Green (krepšininkas)
Danielis „Denis“ Ričardas Grinas jaunesnysis (, g. ) – JAV krepšininkas, žaidžiantis NBA lygoje besivaržančioje Klivlando „Cavaliers“ komandoje.
2009 m. NBA naujokų biržoje jį 46-uoju šaukimu pasirinko Klivlando „Cavaliers“. 2013 m. NBA finalo rungtynėse D. Grinas pasiekė NBA rekordą kaip daugiausiai tritaškių pataikęs per finalo seriją (23). Kitą sezoną jis laimėjo NBA čempionatą su San Antonijo „Spurs“ komanda.
2019 m. vienintelį savo sezoną su Toronto „Raptors“ jis laimėjo antrąjį NBA čempiono titulą, o 2020 m. vienintelį savo sezoną su Los Andželo „Lakers“ iškovojo trečiąjį.
2023 m. vasario 15 d. Denis Grinas pasirašė sutartį ir grįžo į Klivlando „Cavaliers“.
Perimetro gynyba pasižymintis Grinas per visą savo karjerą NBA labai svarbus abiejose aikštės pusėse, o 2016–2017 m. sezone pirmą kartą buvo išrinktas į simbolinę antrąją NBA gynybos komandą.
NBA reguliarusis sezonas
miniatiūra|313x313px|Denis Grinas su [[Klivlando Cavaliers|Klivlando „Cavaliers“ 2009 m.]]
MO-1
MO-1 – 1936 m. sukurtas Broniaus Oškinio ir Gabrieliaus Miliūno konstrukcijos vienvietis, mokymams skirtas sklandytuvas.
Dėl bendro autorių darbo sklandytuvo pavadinimas sudarytas iš abejų konstruktorių inicialų (Miliūnas ir Oškinis).
MO-1 buvo konstruojamas siekiant papildyti pradiniam sklandytojų rengimui skirtų T-1 tipo sklandytuvų parką. Lygiaigrečiai kurta modifikacija MO-2 skyrėsi tik aerodinaminiu apatiniu kabinos gaubtu, kurį nuėmus MO-2 nesiskyrė nuo MO-1. miniatiūra|Sulaužytas sklandytuvas MO-I prie Nidos sklandytuvų angaro 1936 m. pavasarį pagaminti du MO-1 buvo naudojami Nidos sklandymo mokykloje. Dar vieną šio tipo sklandytuvą G.Miliūnas 1938 m. pagamino šaulių sklandytojų būreliui.
Kroatijos ekonomika
Kroatijos ekonomika paremta paslaugų sektoriumi, kuris sudaro 70,8 % bendrojo vidaus produkto (BVP). Maždaug 1990-aisiais, po socializmo žlugimo, Kroatija perėjo į rinkos ekonomiką. Jos ekonomika stipriai nukentėjo Kroatijos nepriklausomybės karo metu, tačiau po karo ekonomika atsigavo. Iki 2007-2008 m. finansų krizės Kroatijos ekonomika kasmet augo po 4-5%, įplaukos padvigubėjo, o ekonominės ir socialinės galimybės drastiškai išaugo. Deja, Kroatija buvo paveikta finansų krizės, kuri, kartu su sulėtėjusiu ekonominių reformų procesu, tapo šešerių metų nuosmukio ir 12,5% BVP smukimo priežastimi. Kroatija formaliai atsigavo kai tris ketvirčius iš eilės BVP ėmė po truputį augti (2014 m., ketvirtas ketvirtis (0,3%), 2015 m. pirmas ketvirtis (0,5%) ir 2015 m. antras ketvirtis (1,2%)).
Pramonės sektoriuje, kurio eksportas siekia virš 10 milijardų eurų, dominuoja laivų statyba, kuri sudaro 10 % eksporto. Maisto ir chemijos pramonė taip pat prisideda prie pramonės produkcijos ir eksporto. Pramonės sektorius sudaro 26,2 % Kroatijos BVP, tuo tarpu žemės ūkio sektorius – likusius 3,7 %.
Turizmas tradiciškai yra žymus pajamų šaltinis, ypatingai vasaros metu, bet paskutiniu metu pastebimas augimas ir žiemos metu, dėl išpopuliarėjusių žiemos sporto šakų, tokių kaip slidinėjimas. Kasmet Kroatiją aplanko virš 14 milijonų turistų. Kroatija yra išrinkta viena populiariausių turizmo krypčių visame pasaulyje, o 2005 metais „Lonely Planet“ ją išrinko kaip geriausią turizmo kryptį.
Prekyba atlieka svarbų vaidmenį Kroatijos ekonomikoje. 2007 metais Kroatijos eksportas siekė 12,84 milijardų JAV dolerių (24,7 milijardai kartu su paslaugų eksportu). Kroatijos valiuta yra Kroatijos kuna, kurią kroatai priėmė 1994 metais, ir kuri liko stabili iki dabar.
Transportas
Ryškiausias pastarųjų metų infrastruktūros plėtros projektų Kroatijoje – sparčiai išplėtotas automagistralių tinklas, ypač išplėstas XXI amžiaus pirmame dešimtmetyje. Iki 2011 m. rugsėjo Kroatija pastatė daugiau nei 1 100 km automagistralių, kurios sujungė sostinę Zagrebą su dauguma regionų bei europiniais keliais. Judriausia automagistralė Kroatijoje yra kelias, pažymėtas A1, jungiantis Zagrebą su Splitu. Taip pat A3 magistralė, jungianti rytus su vakarais, einanti per visą šiaurės-vakarų Kroatiją. Kroatijos keliai yra pripažinti kokybiškais ir saugiais.
Kroatija taip pat turi platų geležinkelių tinklą, kuris siekia 2 722 km, iš kurių 985 km yra elektrifikuoti. Per Zagrebą eina geležinkeliai, kurie jungia Rijeką su Budapeštu, Liublianą su Belgradu. Visas geležinkelių paslaugas teikia Kroatijos Geležinkeliai.
Kroatija turi septynis tarptautinius oro uostus: Zagrebo, Zadaro, Splito, Dubrovniko, Rijekos, Osijeko ir Pulos.
Rijekos uostas yra judriausias krovininių laivų uostas, o Splito ir Zadaro uostai yra didžiausi Kroatijos keleivinio transporto uostai. Keltų sistema jungia Kroatijos salas su pakrantės miestais, taip pat su keliais miestais Italijoje. Vukovaras yra didžiausias upių uostas, įsikūręs prie Dunojaus upės.
Energetika
Kroatija turi 610 km ilgio naftotiekių, kurie jungia Rijekos uosto naftos terminalą su naftos perdirbimo įmonėmis Rijekoje ir Sisake. Šios gamyklos perdirba apie 20 milijonų tonų naftos per metus.
Elektros energija:
Elektros energijos gamybos šaltinis:
Nafta:
TFF 1. Lig
'''TFF 1. Lig arba Turkijos Pirma lyga''' – antros pakopos futbolo pirmenybės Turkijoje, po Superlygos antra pagal rangą lyga šalyje.
Istoriniai pavadinimai
Dėl rėmimo sutarčių lygos oficialus pavadinimas dažnai keitėsi, tačiau buvo nuspęsta ją vadinti '''TFF 1. Lig''' ir nebekaitalioti pavadinimų.
Drinovcai
Drinovcai – miestelis pietinėje Bosnijoje ir Hercegovinoje, Hercegovinos regione, Grudės apylinkėse. Gyventojai beveik vien kroatai.
Istorija
Vietovė apgyvendinta dar IV a. pr. m. e.
Fortifikacija
thumb|right|350px|Fortifikacija senoje graviūroje Fortifikacija ( 'įtvirtinimas', iš 'įtvirtintas') – 1. karo inžinerijos mokslas apie vietovės įtvirtinimą, ruošiantis mūšiams; 2. karo inžinerijos statinys, įtvirtinimas.
Fortifikacija, kaip karo mokslas, tiria, nustato taisykles ir būdus, atakuojant ar ginant įtvirtintus objektus. Taip pat į bendrą sistemą įtraukiamos natūralios gamtinės kliūtys, jas papildant dirbtinėmis. Išskiriamos lauko, laikinoji bei ilgalaikė (patvarioji) fortifikacija. Fortifikaciniai statiniai skirstomi į lauko ir ilgalaikius statinius. Jų konstrukcijos tyrimas, statybos būdai taikos ar karo sąlygomis – šio karo inžinerijos mokslo objektas.
Senovės pasaulyje
Pirmieji įtvirtinimai aptinkami jau Mesopotamijoje, šumerų mieste Uruke atrastos šiuo metu seniausios miesto sienos. Jos statytos 3100–2900 m. pr. m. e., jų ilgis daugiau nei 9 km, kuriomis apsuptas visas miestas. Apie tai jog fortifikacija buvo gerai išvystyta byloja ir karingosios Asirijos išradimai miestų šturmui – Apgulties bokštus. Babilonas ir dabar žinomas iš Ištarės vartų. thumb|Rekonstruoti [[Ištarės vartai Pergamono muziejuje Berlyne]]
Senovės graikų miestai poliai statėsi sienas. Mikėnų kultūros miestai išsiskyrė sienomis iš masyvių akmens blokų. Atėnai sienomis atsiskyrė nuo aplinkos, jų statyba net gi pavadinta „ilgosiomis sienomis“, nes sienos tęsėsi labai toli iki pat Pirėjo, kuris buvo uostas prie jūros. thumb|350px
Nors romėnai ir pasitikėjo savo karine jėga bei per daug nekreipė dėmesio į savo miestų gynybinius įtvirtinimus, tačiau plečiantis imperijai prireikė statyti įtvirtinimus Centrinėje Europoje bei Keltų žemėse. Žinomos opidumo tipo gyvenvietės. Silpstant Romos galybei bei prasidėjus tautų kraustymosi laikotarpiui prisireikė statyti milžiniškus įtvirtinimus – Aureliano sieną.
Žinomiausia pasaulio fortifikacija buvo pastatyta Kinijoje, tai Didžioji kinų siena, Činų dinastija dar 200 m. pr. m. e. pradėta statyti atkarpomis.
Viduramžiai
Iš buvusių romėnų įtvirtintų gyvenviečių formuojasi pirmosios pilys Vakarų Europoje. Atsiranda donžonai – įtvirtintas bokštas. Toks statinys naudotas kaip ir piliakalnių įtvirtintos pilys, jose užsidarydavo pavojaus atveju. Anglosaksai įdiegia ir naują kliūtį – vandens pilnus griovius.
Nuo XIV a., paplitus patrankoms, keičiasi ir fortifikacija, senoji nepajėgi atlaikyti galingų patrankų ir bombardų. Sienos žeminamos ir storinamos, atsiranda daugiau bokštų. Keičiasi ir patys bokštai, vietoje stačiakampių plinta cilindrinės formos bokštai, atsparesni patrankoms. Pačios pilys ruošiamos atlaikyti ir kelių mėnesių apgultį, todėl jos statomos ant kalvų ar sunkiai prieinamose vietose, jos didėja, savyje priglausdamos ir grūdų sandėlius, malūnus, įrengiamos kanalizacijos sistemos, šuliniai. Pamažu jos virsta į tvirtoves.
Naujieji laikai
Apie XVI a. atsiranda ir pirmieji bastionai. Šie įtvirtinimai jau apima ne vien pačius pastatus, kurie jau su geometrinėmis linijomis, padedančiomis nukreipti sviedinius, bet ir daugiakampiais bokštais, leidžiančiais ginantis nepalikti nekaunamųjų erdvių, bet ir aplinką, formuojami pylimai, nuolydžiai, perkasos, redutai, kurie trukdo patogų priėjimą prie bastioninės pilies. thumb|left|Biržų pilies rekonstrukcija į bastioninę pilį
XIX amžius
Miestų sienos išnyksta visiškai. Pilių reikšmė sumenksta – jos tampa tiesiog gyvenamaisiais statiniais, pasižyminčiai sava estetika. Fortifikacijoje užima lyderio pozicijas fortai, tiksliau požeminiai fortifikacijų įtvirtinimai. Jų prisireikė, nes atsirado sprogstamieji sviediniai, be didelio vargo griaunantys įtvirtinimus. Fortų statyba pradedama prie valstybės sienų, svarbių perėjų. Jie tampa itin svarbūs kolonijiniuose karuose, nes gerai įtvirtintas fortas net su nedidele įgula galėjo ilgai atsilaikyti, jei tik užtekdavo šaudmenų.
Naujausieji laikai
I pasaulinio karo metu plinta tranšėjos, įtvirtinti grioviai, saugantys karius, trukdantys greitai prasiveržti pėstininkams ar tankams.
Plinta bunkeriai, jie nevaidina tiesioginės gynybinės reikšmės, juose slepiamasi nuo bombardavimų arba ruoštasi slėptis branduolinio pavojaus metu. Tai giliai po žeme įrengti tuneliai, salės, skirtos visų pirma išgyventi. Iš jų, valstybių vadovai, generolai, turi vadovauti šiuolaikiniams karams, tiesioginio šalies užpuolimo atveju.
„Drakono dantys“ – įtvirtinimai prieš tankus, sugalvoti prieš II pasaulinį karą. Tai trikampės piramidės formos, iš gelžbetonio, fortifikacinės priemonės. thumb|250px|right|Drakono dantys Vokietijoje, dalis buvusios Zigfrido linijos
Minų laukai – taip pat plačiai naudotas linijų gynybos būdas, kurie buvo stabdomi pėstininkai ir technika.
Demilitarizuota zona – taip pat šių laikų įtvirtinimai, kuriais atskiriamos priešiškų valstybių teritorijos. Pačios zonos tuščios, tačiau iš abiejų pusių į ją valstybės įrengia įtvirtinimus, minų laukus, kuriami bunkeriai, karinės stovyklos. Šiuo metu žinomiausia tokia zona skiria Šiaurės Korėją nuo Pietų Korėjos.
Šumskis
Šumskis – vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Šumskienė (ištekėjusi moteris) ir Šumskytė (mergautinė pavardė).
Šią pavardę turi šie garsesni asmenys:
Panašūs:
Viešvėnų valsčius
Viešvėnų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje. Centras – Viešvėnai.
Istorija
Minimas nuo 1253 m. Nuo 1527 m. valsčius (pavietas) priklausė Lietuvos didžiajam kunigaikščiui. 1667 m. paviete buvo 104 bajorų dūmai.
Naujininkai (Pilkalnio apskritis)
Naujininkai (, nuo 1938 m. Nauningen, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 19 km į vakarus nuo Pilkalnio, 19 km į šiaurę nuo Gumbinės, prie Eimenio.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Naujininkų kaimo bendruomenė 1936 m. Įkurti XVIII a. antroje pusėje. Istoriniuose šaltiniuose kaimas minimas Naujehnen, Naujenincken pavadinimais. 1785 m. buvo kulmiškių kaimas su 7 ugniakurais, 1822 m. – laisvųjų valstiečių 6 sodybos su 57 gyventojais. 1854 m. Naujininkuose buvo 6 gyvenamieji pastatai ir 60 gyventojų. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Stimbirių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Malviško evangelikų liuteronų parapijai. 1928 m. prie kaimo prijungtas Dubinių dvaras.
Po Antrojo pasaulinio karo ar vėliau sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorijos dalis Eimenio kairiajame krante priklauso Gusevo rajono Kubanovkos kaimo gyvenvietei, dešiniajame krante – Krasnoznamensko rajono Vesnovo kaimo gyvenvietei.
Gyventojai
Be to, Dubinių dvare 1905 m. buvo 63, 1910 m. – 64 gyventojai.
Stulpinų koplyčia
Stulpinų Dievo Motinos – Šventosios Dvasios Atsiuntimo koplyčia, taip pat Stulpinų Veidrodžių koplyčia – koplyčia, esanti Stulpinų kaime, Viešvėnų seniūnijoje, Telšių rajone, apie 5 km į pietryčius nuo Telšių. Pasiekiama iš kelio per Rainius pasukus 2 km į šiaurės rytus. Ji stūkso bene aukščiausioje Stulpinų kaimo apylinkių vietoje. Koplyčioje prikabinta nemažai veidrodžių, veidrodėlių, nuo senumo suskilusių ir nublukusių, kuriuos sunešė čia apsilankę tikintieji. Gretimuose Rainiuose yra Veidrodžių gatvė.
2017 m. koplyčia kaip regioninės reikšmės paminklas įtraukta į LR Kultūros vertybių registrą. (unik. kodas ). miniatiūra|240px|left|Aplink koplyčią stovi atnaujinti kryžiai ir koplytėlės, 2015 m. miniatiūra|240px|left|Perdažyta koplyčia, 2016 m. spalio mėn.
Istorija
Medinė koplyčia stovi nuo XVIII a. II pusės: įvairiuose šaltiniuose pateikiami skirtingi statybos metai – 1783 m., 1786 m., 1796 m. Koplyčia pastatyta ant žemės pasiturinčio dvarininko Fabricijaus, kuris buvo lotynų kalbos mokytojas Telšių gimnazijoje. Koplyčios statybą fundavo ir vėliau ja rūpinosi dvarininkas Važinskas.
2003 m. avarinės būklės koplyčiai seniūnijos pastangomis atliktas kapitalinis remontas: rąstų sienos apkaltos lentomis, sutvirtinti pamatai, perdengtas stogas, sutvarkyti želdiniai, įrengta tvora. Anksčiau stogo bokštelyje kabojęs varpas apie 2001 m. buvo pavogtas. 2015 m. atlikti dažymo darbai.
Atlaidai
Priklauso Viešvėnų Švč. Trejybės parapijai. Vyskupijos raštuose ji vadinama Stulpinų Šventosios dvasios atsiuntimo koplyčia. Garsėja švenčiamais Sekminių atlaidais. Giedodami ir melsdamiesi maldininkai ateina (dabar – atvažiuoja) iš Telšių. Keliaujantys į atlaidus tiki, kad čia esą galima išmelsti sveikatos, o labiausiai – akių šviesos. Koplyčia, kaip pasakoja seni žmonės, esanti pastatyta vietoje, kurioje stebuklingai praregėjo aklasis. Kadaise įvykusiu stebuklu tebealsuoja kirviu tašyti rąstai, išblukę, suskilinėję veidrodžiai, šventųjų paveikslėliai, languose išlikę mozaikos gabalėliai.
2015 m. gegužės 24 d. šv. Mišias koplyčioje aukojo vyskupas Jonas Boruta.
Architektūra
Koplyčia stačiakampio plano, nedidelio tūrio, salinė, pietryčių gale užsibaigianti trisiene apside. Prie apsidės rytinės sienelės pristatytas priestatas – zakristija. Įrengtas akmenų mūro pamatas, rąstų sienos. Statinio stogo forma – dvišlaitė, virš apsidės – trišlaitė, stogas dengtas skarda. Stogo šiaurės vakariniame gale įrengtas keturkampio plano, daugiašlaitės piramidės apskardintu stogeliu bokštelis, kaltos geležies kryžius. Sienų angos – stačiakampės durų ir langų angos. Langai turi vidines langines.
Koplyčioje yra didysis Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės altorius su paveikslu „Švč. Mergelė Marija Škaplierinė“, mensa su antepedijumi, medinė Švč. Mergelės Marijos Maloningosios skulptūra, presbiterijos medinė tvorelė su baliustromis. Kabo zakristijos varpelis.
Šventoriuje stovi paminklinis medinis koplytstulpis. Jis sudarytas iš stačiakampio plano, keturšonės, su trejomis įstiklintomis sienelėmis, koplytėlės ant stulpo. Statytas XX a. pradžioje, restauruotas 1980 m. Koplytstulpyje buvusi skulptūra „Pieta“ dingusi 1986 m.
Sokolacas
Sokolacas – miestas rytinėje Bosnijoje ir Hercegovinoje, į rytus nuo Sarajevo. Išsidėstęs Glasinaco aukštumoje. Gyventojų dauguma yra serbai. Išvystyta medienos pramonė.
Pavilnio geležinkelio stotelė
Pavilnio geležinkelio stotelė – geležinkelio stotis (pusstotė) Vilniaus–Daugpilio geležinkelio linijoje, Vilniaus–Naujosios Vilnios tarpustotyje, Žemajame Pavilnyje (Vilniuje), į rytus nuo miesto centro, tarp Naujosios Vilnios ir Rasų, Pavilnių parke. Stoja traukiniai Vilnius–Kena ir Vilnius–Turmantas.
Istorija
thumb|left|Automotrisė 620M į Keną ties Pavilniu
XIX a. pabaigoje buvo nutiestas Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis (traukiniai pradėjo važinėti 1862 m. kovo 15 d.), Pavilnyje stotelė atidaryta 1914 m. 1914 m. prie Žemutinio Pavilnio platformos kasdien sustodavo 8 traukiniai, buvo įrengtas aklikelis statybinėms medžiagoms iškrauti.
Bražuolės pelkė
Bražuolės pelkė – pelkė Trakų rajono savivaldybės teritorijoje, 5 km į šiaurę nuo Trakų, Bražuolės upės slėnyje.
Bražuolės pelkės plotas 290 ha. Nutįsusi apie 7 km iš šiaurės į pietus iki Dekio ežero.
Žemapelkė. Durpių klodo didžiausias storis 7,8 m, vidutinis – 2,6 m. Durpių ištekliai 5 mln. m³. Vidutinis suskaidymas 25%, vidutinis peleningumas 3%.
Saušilis
Saušiliu vadinami kaimai:
Borisas Paryginas
Borisas Dmitrijevičius Paryginas (, 1930 m. birželio 19 d. Leningradas – 2012 m. balandžio 9 d. Sankt Peterburgas) – TSRS ir Rusijos socialinis psichologas. Profesorius, filosofijos daktaras. Mokslinės socialinės psichologijos įkūrėjas Rusijoje. Jam buvo suteiktas Garbės ordinas (2006).
Biografija
Borisas Paryginas yra pagrindinis filosofinės ir sociologinės krypties atstovas socialinėje psichologijoje. Gimė Leningrade. Baigė Sankt Peterburgo valstybinio universiteto Filosofijos fakultetą (1953). 1961 m. apgynė filosofijos disertaciją Leningrado valstybiniame universitete; daktaro disertacija – „Socialinė psichologija kaip mokslas (istorijos, metodikos ir teorijos klausimai)“ (Leningrado valstybinis universitetas, 1967).
B. Paryginas yra dešimties monografijų ir daugiau nei 400 straipsnių autorius, jie buvo išversti ir išleisti daugeliu kalbų: anglų, vokiečių, japonų, lietuvių, ispanų, portugalų, bulgarų, čekų, slovakų, vengrų ir kt.
Tarp reikšmingiausių darbų: „Socialinė psichologija kaip mokslas“ (1965); „Visuomenės nuotaika“ (1966); „Socialinės ir psichologinės teorijos pagrindai“ (1971); „Socialinė psichologija. Šaltiniai ir perspektyvos“ (2010).
Broncia Koller-Pinell
thumb|200px|Broncia Koller-Pinell (~1900 m.) Broncia Koller-Pinell (1863 m. vasario 25 d., Sanokas – 1934 m. balandžio 26 d., Obervaltersdorfas) – austrų ekspresionizmo dailininkė. Daugiausiai tapė portretus ir natiurmortus.
Borisas Paryginas
Biografija
1953–1957 m. B. Paryginas dėstė Leningrado valstybinio universiteto filosofijos fakultete. Vėliau, 1957–1962 m., Leningrado pediatrijos medicinos institute. 1968–1976 m. vadovavo A. Herceno Leningrado valstybinio pedagoginio instituto filosofijos skyriui, kuriame jis sukūrė socialinių psichologinių tyrimų laboratoriją ir pirmą SSRS socialinės psichologijos fakultetą. 1976–1992 m. B. Paryginas vadovavo Rusijos mokslų akademijos Socialinių ir ekonominių problemų institute socialinių psichologinių problemų sektoriui. 1970–80 m. skaitė daug viešų paskaitų. Jis dažnai vykdavo su darbo vizitais į Vilnių, kur turėjo aspirantus. 1990–2000 m. Borisas Paryginas vadovavo jo įkurtam Sankt Peterburgo humanitarinio profesinių sąjungų universiteto socialinės psichologijos skyriui (Sankt Peterburgas, 1992–2012). Kaip kviestinis profesorius skaitė paskaitas daugelyje Rusijos universitetų.
Broncia Koller-Pinell
Biografija
Broncia Koller-Pinell gimė žydų šeimoje dabartinės Lenkijos teritorijoje. Jos tėvas Saulas Pinelesas buvo karinių įtvirtinimų projektuotojas. 1870 m. jie persikėlė į Vieną, kur jos tėvas pradėjo gamybos verslą, o ji pati lankė meno pamokas kartu su Alois Delug. 1885 m. surengė savo pirmąją parodą. Kitus penkerius metus studijavo Miuncheno Moterų akademijoje „Damenakademie“. Po to surengė parodų Vienos menininkų namuose („Vienna Künstlerhaus“) Miunchene ir Leipcige.
Jos sūnus Rupertas (1896–1976) tapo dirigentu, dukra Silvija (1898–1963) – dailininke.
Valstybinio socialinio draudimo fondas
thumb|Įėjimas į SoDros pagr. būstinę (VSDF administraciją) thumb|Vilniaus sk. buveinė ([[Laisvės prospektas|Laisvės pr., Karoliniškės) (2008)]] thumb|Vilniaus sk. buveinė ([[Laisvės prospektas|Laisvės pr., Karoliniškės) (2013)]]
(sutr. SoDra) – lietuviško valstybinio socialinio draudimo organizacija.
Tikslas
SoDra rūpinasi, kad dirbantieji sumokėtų privalomas įmokas, o visi, kuriems priklauso gauti išmokas, jas gautų laiku ir tiksliai apskaičiuotas. Ji atsakinga už 5 skirtingų rūšių draudimo įmokų surinkimą. Taip pat už daugiau kaip 20 skirtingų rūšių išmokų mokėjimą.
Soc. draudimas reikalingas, kad žmonės, kurie serga, susitraumavo, laukiasi ar augina mažus vaikus, neturi darbo, pasensta ir negali dirbti, neliktų be pajamų. Tokie žmonės dažniausiai kreipiasi dėl jiems priklausančių išmokų.
Motinystės draudimas
Reikalingas tam, kad šeima, besilaukianti ar auginanti vaiką, neliktų be pajamų. Draudimas numato motinystės išmoką (mokama moteriai iki gimstant vaikui), tėvystės išmoką (mokama gimus vaikui, vieną mėnesį) ir vaiko priežiūros išmoką vienam iš tėvų (mokama iki vaikui sukaks vieneri ar dveji metai).
Nedarbo draudimas
Toks draudimas užtikrina pajamas žmogui, kuris išėjo ar buvo atleistas iš darbo ir ieško kito darbo. Nedarbo draudimo įmokas tol, kol dirbo, mokėjęs žmogus, kai netenka darbo, gali gauti išmoką.
Pensijų draudimas
Reikalingas tam, kad užtikrintų nuolatines pajamas senatvės sulaukusiam žmogui. Tam, kad senatvėje galėtų gauti pensiją iš „Sodros“, dirbantieji moka atitinkamas įmokas visą laiką, kol dirba.
Pensijos
2020 m. SoDra mokėjo 1,024 mln. pensijų: senatvės – 612 tūkst., išankstinės senatvės – 5,2 tūkst., neįgalumo – 33,8 tūkst., netekto darbingumo – 131 tūkst., našlių – 210,9 tūkst., našlaičių – 29 tūkst., maitintojo netekimo – 1173.
Vidutinė senatvės pensija buvo 376,49€, senatvės pensija turint būtinąjį darbo stažą – 399,53€, išankstinės senatvės – 279,25€, neįgalumo – 299,95€, netekto darbingumo – 244,57€, našlių – 27,46€, našlaičių – 40,20€, maitintojo netekimo – 245,80€.
Sandara
SoDrą sudaro:
Višapas
thumb|250px|Žuvies pavidalo višapas (Armėnija, 1909 m.) thumb|250px|Višapas ant [[Aragacas|Aragaco kalno]]
Višapas ( – 'slibinas') – akmeninė skulptūra (menhyras), vaizduojanti žuvį, aptemptą jaučio oda. Rasta iki 5 m aukščio višapų. Manoma, kad jie statyti II–I tūkstm. pr. m. e., siejami su archeologine Kuros-Arakso kultūra. Pirmasis višapas 1909 m. rastas Gehamo kalnagūbryje, vėliau jų aptikta daug kur kitur Armėnijos kalnyne, Gruzijoje, Šiaurės Kaukaze, Mongolijoje. Statyti prie upių, ežerų, kanalų, kur buvusios gyvulių girdyklos.
Višapų paminklai pavadinti pagal mitinius armėnų slibinus Višapus. Jie įsivaizduoti zoomorfiškai (ypač, gyvatiškai) arba antropomorfiškai, sieti su perkūndebesiais, audromis, viesulais. Tikėta, kad saulės užtemimo metu didžiulis Višapas praryjąs saulę. Jie gyvena aukštikalnėse, dideliuose ežeruose, danguje, debesyse. Kildami į dangų ar besileisdami ežeran višapai kelia sūkurius, siaubia viską savo kelyje. Pasak armėnų mitologijos, Višapas, išgyvenęs iki tūkstančio metų, galįs praryti pasaulį. Tikėta, kad per audrą seni višapai iš kalnų ir ežerų kyla į dangų, o dangiškieji – leidžiasi žemėn.
Mitas apie kovą prieš Višapą atitinka archetipinį choaso ir kosmoso mūšį. Armėnijoje paplitus krikščionybei, Višapą žudantį Vahagną pakeitė arkangelas Gabrielius (Gabrielas Hreštakas) bei angelai: per audrą jie kaunasi prieš saulę trokštančius praryti višapus (perkūndebesiai – ugniniai višapų kūnai, griaustinis – jų kaukimas, žaibas – Gabrieliaus strėlė, angelų rykštė). Angelai nuveja višapus iki pat saulės, kur šie virsta pelenais ir leidžiasi žemėn. Armėnų epe Višapai yra siaubūnai, užvaldę vandenis. Žmonės jiems turį aukoti mergeles. Vandenis ir mergeles išvaduoja didvyris. „Vipasanko“ epe vaizduojami višapai, gyvenantys Masiso papėdėje, višapo Adžahako ir jo pačios Anuiš („višapų motinos“) vaikai (dar vadinami „višapaznukais“). Višapų vadas Argavanas į savo rūmus kviečia pietauti karalių Artašesą su sūnumis. Pietų metu, Argavanas prieš karalių rezga pinkles. Įtūžęs Artašesas, grįžęs į Artašatą, siunčia sūnų Mažaną su kariauna, kad šis sunaikintų višapus, tačiau išpildyti įsakymo sūnui nepavyksta.
Gruzinų ir armėnų Biblijos vertimuose višapais vadinamas banginis Leviatanas.
Telemachas
miniatiūra|Telemacho statula Telemachas (🇬🇷) graikų mitologijoje – Penelopės ir Odisėjo sūnus. Odisėjui išvykus į Trojos karą Telemachą auklėjo Mentoras. Užaugęs, Telemachas tėvo ieškoti išvyko į Pilą ir Spartą, tačiau grįžęs sužinojo, kad Odisėjas sugrįžo anksčiau už jį. Jiedu drauge nudobė Penelopę vesti norėjusius vyrus, Telemachui puotų salėje paslėpus jų ginklus. Pagal vėlesnę tradiciją, Telemachas po tėvo mirties vedė Kirkę arba Kalipsę.
Telemacho kelionės aprašytos Homero „Odisėjos“ „Telemachijoje“ (I–IV giesmės) ir jos įkvėptuose kūriniuose. Telemachas yra pagrindinis veikėjas Fransua Fenelono „Telemacho, Uliso sūnaus, nuotykiuose“, kur pasakojama apie Telemacho tėvo Uliso (Odisėjo) paieškas kartu su Mentoru – užsimaskavusia išminties deive Minerva.
Guilino kalvos
Guilino kalvų teritorija garsėja savo nuostabiu kraštovaizdžiu: keistomis klinčių kalvomis, dėl kurių ji yra viena labiausiai gražiausių Kinijos vietų. Šie klinčių bokštai iškyla 120 km atkarpoje ties Lidziango upės krantais, tarp lygių ryžių laukų.
Maždaug prieš 300 mln. metų šioje vietoje plytėjo vandenynas, tačiau jo dugną judanti Žemės platforma išstūmė virš jūros lygio. Stori klinčių sluoksniai tapo neapsaugoti nuo vėjo, bangų ir tik tvirčiausia jų dalis išliko kaip uolų kauburiai − šie dariniai žinomi kaip karstiniai bokštai.
Dėl savo keistų formų kalvos gavo vaizdingus pavadinimus: Penki Tigrai, gaudantys ožką, Lipantis Vėžlys, Kupranugario arba Ąsočio kalva, Dramblio Straublio kalva, Septynių Žvaigždžių kalva. Kupranugario kalva atrodo labai panaši į sėdintį kupranugarį, kad galima pamanyti, jog jis iškaltas iš uolos. Tačiau pažiūrėjus kitu kampu, ši kalva taip pat primena didžiulį vyno ąsotį, todėl ji taip pat vadinama Ąsočio kalva. Parko Gėlių tilto, pastatyto 1540 m. arkos, atsispindėdamos vandenyje, sudaro ratą. Nuo šio tilto viršaus atsiveria labai gražus vaizdas į apylinkes.
Legenda
Pasak legendos, Dramblio Straublio kalva, stūksanti prie Lidziango upės, kažkada buvęs dramblys, kuriuo Dangaus valdovas keliavęs po Pietų Kiniją. Kartą dramblys susirgęs, o Guilino valstietis jį išgydęs. Atsidėkodamas dramblys padėjęs jam apdirbti laukus, tačiau Dangaus valdovas labai užsirūstinęs ir pavertęs gyvūną akmeniu. Kalvos apačioje dramblio „straublys“ paniręs į vandenį, sudarydamas tarsi perėją po arka. Jis vadinamas Mėnuliu vandens arkoje, nes atsispindi vandenyje kaip mėnulio pilnatis.
thumb|left|450px|Kuopingo kaimas tarp Guilino kalvų
Tyčia
Tyčia – kaltės forma. Tyčios formos – tiesioginė ir netiesioginė tyčia (LR baudžiamasis kodeksas). Išskiriame daugumoje teisės šakų. Sąvoką išplėtojo teisės teorija.
= Baudžiamoji teisė =