cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvos mokslų akademijos Vrublevskių biblioteka
Istorija
1912 metais T. S. Vrublevskis paskyrė 42 000 rublių įsigyti sklypui Mindaugo gatvėje. Jame turėjo išdygti naujas Bibliotekos pastatas. Pastarojo statybai 1914 metais jis paskyrė dar 40 000 rublių. Kilęs Pirmasis pasaulinis karas sutrukdė jo planus įkurdinti Biblioteką naujoje vietoje. Laimė, karo metu jos rinkiniai nenukentėjo; negana to, juos pasisekė dar pagausinti, o fondus – sistemiškai sutvarkyti, sukataloguoti ir suinventorinti.
Po karo T. S. Vrublevskis ne tik atnaujino Draugijos veiklą, bet ir ją reorganizavo, įsteigdamas Eustachijaus ir Emilijos Vrublevskių draugiją mokslui remti. Jos statutas buvo patvirtintas 1922 metų rugpjūčio 15 dieną. Vienu iš pirmųjų punktų buvo įtvirtinta esminė Bibliotekos veiklos sąlyga: „Draugijos buveinė yra Vilniaus miestas, ir Draugijos rinkiniai negali būti išvežti iš Vilniaus“.
1925 metais Bibliotekos fondus sudarė daugiau kaip 80 000 knygų, 212 ekslibrisų,  1 474 žemėlapiai, 2 956 rankraščiai, 10 534 raižiniai, paveikslai ir kitokie dailės kūriniai.
1925 metų liepos 3 dieną Tadas Stanislovas Vrublevskis mirė. Bibliotekos reikalus toliau tvarkė aukščiau minėta Draugija. 1925 metų kovo 14 dieną Lenkijos religinių tikėjimų ir viešojo švietimo ministerija Vilniaus bibliotekų reikmėms nupirko Tiškevičių rūmus (Žygimantų g. 1). Renovacijos darbai Tiškevičių rūmuose, pritaikant juos bibliotekai, vyko 1926–1931 metais. Tuo pačiu metu (1928–1931) negausūs Vrublevskių bibliotekos darbuotojai ruošė perkėlimui tuo metu sparčiai išaugusius rinkinius. 1931 metų gruodžio 9 d. statybos darbai buvo užbaigti, o pastatas – perduotas šios Bibliotekos direkcijai.
Valstybinė Vrublevskių biblioteka, 1931–1940 metai
Įsikūrus rūmuose Bibliotekos darbas įgavo tuos pavidalus, kurie iš esmės nepasikeitė iki pat šių dienų. Čia buvo aptarnaujami skaitytojai, tvarkomi įvairūs rinkiniai, kaupiami knygų, periodinių leidinių, rankraščių, dailės kūrinių, muziejinių vertybių fondai. Bibliotekoje veikė du bendrieji skyriai: Knygų ir Žurnalų bei periodinių leidinių, turėję bendrą fondą ir skaityklą. Be jų, čia dar buvo keli specialieji skyriai: Cimelijų, Rankraščių, Grafikos, Kartografijos ir Dailės, turėję atskirus fondus. Joje dar veikė Muziejus, apėmęs Vilniaus ikonografijos bei Masonikos padalinius, Fundatoriaus atminimo kambarį ir kai kuriuos kitus objektus.
Nuo 1932 metų sausio 1 dienos Biblioteka gaudavo privalomąjį regioninės spaudos egzempliorių iš keturių vaivadijų: Vilniaus, Balstogės, Palenkės ir Naugarduko. Ši aplinkybė leido sustiprinti regioninį šios atminties institucijos pobūdį, o T. S. Vrublevskio sukauptą senosios Lietuvos raštijos paveldą – papildyti tuometiniais leidiniais.
1937 metų birželio 21 dieną Lenkijos švietimo ministerija patvirtino naują Valstybinės Vrublevskių bibliotekos statutą.
1939 metais Vilnių užėmus Sovietų Sąjungai, nukentėjo nemažai kultūros įstaigų – į Rusiją buvo išgabenta daug meno ir kultūros vertybių. Nuostolių neišvengė ir Valstybinė Vrublevskių biblioteka. 1939 metų spalio mėnesį iš jos į Rusiją buvo išgabenti masonikos, albarutenikos, dalis XVI–XVIII a. lituanikos rinkinių ir parankinė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos biblioteka.
Lietuvos mokslų akademijos biblioteka, 1941–2009 metai
1941 metų sausio 16 dieną Lituanistikos institutas buvo pertvarkytas į Lietuvos TSR mokslų akademiją. Jo biblioteka virto Lietuvos TSR mokslų akademijos Centrine biblioteka.
Antrojo pasaulinio karo audrose Bibliotekos veikla buvo kuriam laikui nutrūkusi. 1943 metų kovo 27 dieną okupacinė vokiečių valdžia ją uždarė. Sovietų Sąjungai perdavus Vilnių Lietuvai, Biblioteka darbą atnaujino: 1944 metų rudenį pradėjo veikti skaitykla, o 1945 metais buvo atkurti katalogai ir inventoriai. Nuo 1946 metų ji gavo privalomąjį Lietuvos spaudinių egzempliorių; nuo tų pačių metų gegužės mėnesio ją pasiekdavo privalomieji apmokami Sovietų Sąjungoje rusų kalba išeidavusios tam tikrų sričių literatūros egzemplioriai.
Centrinė biblioteka privalėjo visokeriopai padėti Lietuvos TSR mokslų akademijos įstaigoms vykdyti mokslo tyrimus, aprūpinti jas moksline literatūra ir bibliografiniais leidiniais, propaguoti Sovietų Sąjungos ir užsienio mokslinę literatūrą, atlikti mokslo tyrimus bei metodinius darbus knygotyros, bibliografijos ir bibliotekininkystės srityse ir kt. Tokia veikla vėliau, 1960 metų rugsėjo 21 dieną, buvo apibrėžta LTSR MA Prezidiumo patvirtintuose naujuose Bibliotekos nuostatuose. Juose buvo įtvirtinta tam tikra jos struktūra. Biblioteką tuo metu sudarė Komplektavimo ir mainų, Tvarkymo ir katalogų, Fondų saugojimo ir aptarnavimo, Mokslinis bibliografinis, Rankraščių, Senų, retų spaudinių ir kartografinių leidinių, Specfondo ir Ūkio bei administracijos skyriai. Nemaža jų dalis buvo įkurta dar prieš 1960-uosius. Po 1965-ųjų jos sudėtin pateko ir nemažai mokslo institutų bibliotekų, virtusių Centrinės bibliotekos padaliniais. Tokia sudėtis su nedideliais pasikeitimais išliko iki pat laikotarpio pabaigos – 2009-ųjų.
Šiuo laikotarpiu Biblioteka smarkiai augo. Tai atspindi visi svarbiausi rodikliai, kuriais įprasta apibūdinti bet kurią mokslinės informacijos ir komunikacijos įstaigą. 1941 metais Bibliotekos fondą sudarė 380 tūkst. dokumentų, 1945 – 500 tūkst., 1960 – 1580 tūkst., o 2009 – 3784 tūkst. dokumentų. 1945 metais Bibliotekos skaitytojų skaičių sudarė 67, 1960 – 2300, o 2009 – 9595 asmenys. Joje veikė kelios skaityklos: Bendroji, Periodikos, Senų, retų ir kartografinių leidinių ir rankraščių.
Vertingoji Bibliotekos dalis, kurią nuo T. S. Vrublevskio laikų sudarė Lietuvos raštijos paveldas, šiuo laikotarpiu irgi patyrė permainų. Ji taip pat pagausėjo, išsiplėtė jos sudėtis ir tematika. Dar iki Vokietijos ir Sovietų Sąjungos karo pradžios Lietuvos TSR mokslų akademijos Centrinei bibliotekai buvo perduoti kai kurių tarpukario Lietuvos (29-ojo teritorinio šaulių korpuso) ir Vilniaus krašto (Evangelikų reformatų sinodo, Baltarusių mokslo draugijos, Vilniaus mokslo bičiulių draugijos ir kt.) institucijų rinkiniai. Gausiausių ir vertingiausių kolekcijų tuo metu nespėta perimti, ir iki karo pabaigos nemaža perduotų vertybių dalis buvo sunaikinta. Ypač nukentėjo Evangelikų reformatų sinodo ir Vilniaus mokslo bičiulių draugijos bibliotekos – po karo į LTSR mokslų akademijos Centrinę biblioteką pateko menki jų likučiai.
Karo nuostolius iš dalies padengė vėliau gauti dokumentai. 1946 metais Valstybinė V. Lenino biblioteka sugrąžino dalį rankraščių, kuriuos iš Vilniaus viešosios bibliotekos dar 1915 metais buvo išvežusi carinė valdžia. Tuo pat metu į Biblioteką pateko nemažai archyvinių dokumentų, rankraščių ir knygų, surinktų per 1945–1946 metais prof. Povilo Pakarklio (*1902 XI 23–†1955 VII 28) surengtas ekspedicijas į Karaliaučiaus kraštą. 1949 metais Bibliotekai buvo perduota Liucijono Uziemblos (*1864 II 11–†1942 XII 12) rankraščių kolekcija, o 1951 metais – rankraščių rinkinys iš Šiaulių „Aušros“ muziejaus. 1956 metais jai buvo perduotas Vilniaus kapitulos archyvas, rastas Arkikatedros bazilikos remonto metu. Daug vertingų dokumentų buvo gauta ir vėliau.
1990 metų kovo 11 dieną Lietuvai atkūrus nepriklausomybę prasidėjo reikšmingos valstybės ir visuomenės permainos. Jos palietė tiek Lietuvos mokslų akademiją, tiek ir jos Biblioteką. Pasikeitęs darbo pobūdis, veiklos kryptys, tikslai ir uždaviniai buvo išdėstyti naujuose Lietuvos mokslų akademijos bibliotekos nuostatuose, 1994 metų vasario 15 dieną patvirtintuose Lietuvos MA prezidiumo. Bene matomiausiu išoriniu permainų ženklu tapo Specfondo panaikinimas 1991 metais ir po jo sekusi dokumentų fondo pertvarka, trukusi kelerius metus. Ją lydėjo kai kurių naujų padalinių atsiradimas. 1991 metais buvo įkurti Senosios periodikos ir Automatizacijos skyriai (veikė iki 2010-ųjų).
Šio laikotarpio pabaigą žymi kai kurie svarbūs įvykiai, lėmę esminių Bibliotekos permainų pradžią. Direktoriaus dr. Juozo Marcinkevičiaus pastangomis 2009 metų rugsėjo 29 dieną Lietuvos mokslų akademijos Prezidiumas sugrąžino įstaigos pavadiniman turėtą Vrublevskių vardą. Tų metų lapkričio 24 dieną buvo patvirtinti nauji Lietuvos mokslų akademijos Vrublevskių bibliotekos nuostatai. Vėliau buvo inicijuotos ir pradėtos struktūrinės, ūkinės ir kitokios permainos tikintis ir siekiant, kad savo antro šimtmečio pradžioje Biblioteka taps viena iš moderniausių, patogiausių ir reikšmingiausių atminties institucijų Lietuvoje.
Struktūra
Bibliotekoje veikia Dokumentų konservavimo ir restauravimo skyrius, Fondų ir vartotojų aptarnavimo, Informacinių sistemų, Katalogų, Komplektavimo, Komunikacijos, Leidybos, Mokslinės informacijos, Rankraščių, Retų spaudinių, Skaitmeninimo, Skyrius mokslo institutuose.
Fondai
Seni ir reti rankraščiai, tarp kurių – XI a. Turovo evangelijos originalas, 63 inkunabulai, daugiau kaip 600 paleotipų, unikalūs seniausio rašto paminklai – dantiraščiai, t. p. senųjų leidinių apie Lietuvą rinkinys, daugiau kaip 12 000 senų žemėlapių, atlasų ir albumų, vienas didžiausių Baltijos šalyse XI–XX a. pergamentų rinkinys (1421 egz.), Lietuvos didžiųjų kunigaikščių Jogailos, Vytauto ir kitų privilegijos, XV–XVI a. metraščiai, mokslo ir kultūros veikėjų rankraščių rinkiniai, XVI–XX a. dokumentai, parašyti lotynų, rusėnų, lenkų, rusų, vokiečių kalbomis, daugiau kaip 1000 XIV–XX a. muzikos rankraščių, bažnytinių institucijų (1387 m. – XX a. vidurio Vilniaus katedros kapitulos ir arkivyskupo, XVI–XX a. Lietuvos evangelikų reformatų sinodo, XVII–XX a. Lietuvos karaimų bendruomenės) archyvai, daugiau kaip 20 000 istorijos ir kraštotyrinio pobūdžio atvirukų ir fotografijų rinkinys.
Didžiausias Lietuvoje Vakarų Europos šalių mokslinės periodikos komplektas, įvairių šalių periodika, išleista iki 1800 m., komplektas periodikos, išleistos Lietuvoje XIX–XX a. iki 1945 m., komplektas lituanistinės periodikos, išleistos iki 1944 m.
Retų spaudinių skyriuje komplektuojama, tvarkoma ir saugoma: visos knygos, išleistos iki 1800 m., bibliografinės ir poligrafinės retenybės, knygos lietuvių kalba, išleistos iki 1918 m. (užsienyje – iki 1945 m.), reikšmingos lituaninės knygos, išėjusios 1800–1944 m., XIX–XX a. (iki 1945 m.) lietuviška ir lituanistinė periodika, sena, reta nelituanistinė periodika (iki 1800 m.), lietuvių išeivijos periodiniai leidiniai, meno reprodukcijų albumai, raižiniai, atvirukai, fotografijos, smulki spauda, kartografiniai leidiniai. Skyriaus fonduose saugoma apie 400 tūkst. spaudinių: 63 inkunabulai, per 600 paleotipų, per 160 tūkst. laikraščių ir žurnalų, unikali seniausių rašto paminklų – dantiraščių – kolekcija.
Leidyba
Svarbesni leidiniai:
Eimantas Stanionis
Eimantas Stanionis (g. 1994 m. rugpjūčio 17 d.) – Lietuvos boksininkas, Europos čempionas, olimpietis.
Biografija
2010 m. Europos jaunimo čempionate Ukrainoje Stanionis pelnė bronzos medalį. 2012 m. Stanionis pirmą kartą tapo Lietuvos suaugusiųjų čempionu. 2013 m. pasaulio suaugusiųjų čempionate Stanionis pateko į antrąjį raundą, kuriame pralaimėjo atstovui iš Armėnijos ir iš tolimesnės kovos pasitraukė. 2014 m. Europos Sąjungos čempionate pelnė sidabro medalį. 2015 m. Stanionis tapo Europos čempionu. Tais pačiais metais pasaulio čempionate lietuvis užėmė 5-ąją vietą. 2016 m. Rio 2016 olimpinėse žaidynėse Eimantas nugalėjo kiną Liu Wei, bet aštuntfinalyje pralaimėjo prieš šių metų olimpinį vicečempioną Shakhramą Gijasova.
Aleksienė
Aleksienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Aleksa.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Gateliai
Gateliai – kaimas Utenos rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 8 km į pietryčius nuo Daugailių.
miniatiūra|250px|left|Gatvė Gateliuose miniatiūra|250px|left|Senosios kapinės
Palaihnihų kalbos
Palaihnihų kalbos – iš esmės išnykusi Šiaurės Amerikos indėnų kalbų šeima, kurios kalbos vartotos dabartinių JAV vakaruose, šiaurės rytų Kalifornijoje.
Palaihnihų kalbas bandoma jungti prie hipotetinės hokanų kalbų šeimos.
Kalbos
Žinomos 2 palaihnihų kalbos:
Vilniaus Dievo Motinos ikonos „Ženklas iš dangaus“ cerkvė
Istorija
Cerkvė pastatyta 1903 m. Vilniaus Šv. Dvasios brolijos iniciatyva pagal architekto Michailo Prozorovo projektą. Žemės sklypą cerkvei dovanojo Vasilijus Martinsonas, o statybos darbai apmokėti iš tikinčiųjų aukų. Cerkvė pašventinta birželio 1 dieną. Tuo metu prie šventyklos jau buvo parapijos mokykla. Prie cerkvės pastatytas namas vaikų prieglaudai, įkurta biblioteka su didele skaitykla. I pasaulinio karo metu atidaryta prieglauda vaikams iš vargingų šeimų, joje glaudėsi ir kitų krikščionių vaikai, ne tik stačiatikių.
Cerkvė dirbo visą laiką, mišios nenutrauktos. 1946 m. parapijoje buvo 400 tikinčiųjų, 1948 m. sovietai cerkvę oficialiai įregistravo. 1956 m. Maskvos patriarchijos lėšomis atliktas kapitalinis remontas. Dabar prie cerkvės yra sekmadienio mokykla vaikams ir suaugusiesiems, jaunimo muzikos centras.
Anthony Obame
Anthony Obame (g. 1988 m. rugsėjo 10 d.) – Gabono tekvondo kovotojas. Pirmasis šalies olimpinis medalininkas.
Biografija
2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse į pusfinalius nepateko ir medalio neiškovojo.
Pakupelkio šv. Mikalojaus sentikių cerkvė
Pakupelkio sentikių cerkvė – rusų stačiatikių (sentikių) maldos namai Kelmės rajone, Šaukėnų seniūnijoje, Pagančiukų kaime, prie kelio, apie 5 km į pietvakarius nuo Šaukėnų. Priklauso Pakupelkio (Leonuvkos) sentikių religinei bendruomenei.
Šaukėnų krašte, aplinkui Dubėnus, Pakupelkį, Pagančiukus, Lykšilį, gyvena keliolika sentikių. Sentikiai per metus švenčia dvi pagrindines šventes – Šv. Trejybės (Troicą), atitinkančią katalikų Visų Šventųjų dieną ir Šv. Nikolajaus, vykstančią gegužės 22 d. Šio šventojo vardu pavadinta ir cerkvė Pagančiukų kaime, šalia Lykšilio. Senoji Pamario cerkvė Pakupelkyje pradėjo veikti 1907 m.
Vietos sentikių bendruomenė yra kentėjusi nuo daugelio įsilaužimų į cerkvę, ikonų ir kryžių vagysčių.
Pastatas suremontuotas. Savivaldybė pagelbėjo uždengti cerkvės stogą. Statinio sienos sutvirtintos masyviomis atramomis, viduje įrengta plieno sija.
Aleksis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Aleksienė (ištekėjusi moteris) ir Aleksytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Stirnabudė
Stirnabudė – baltikinių (Tricholomataceae) šeimos grybų gentis.
Vaisiakūniai melsvos, violetinės, pilkos ir kitų spalvų. Lakšteliai priaugtiniai. Auga vasarą ir rudenį miškuose, parkuose, pievose, ganyklose, laukuose, daržuose.
Lietuvoje auga šios rūšys:
Vilniaus šv. kankinės Paraskevės cerkvė
'''Vilniaus Šv. kankinės Paraskevės cerkvė''' (taip pat Paraskevos cerkvė arba Piatnicos cerkvė) stovinti Didžioji Nr. 2 ir Bokšto gatvių kampe, yra viena seniausių krikščionių šventovių Vilniuje.
Istorija
thumb|150 px|left|Šv. kankinės Paraskevės cerkvė 1870 m., (dailininkas [[Ivanas Trutnevas)]]
Bažnyčia pastatyta 1345 m. LDK kunigaikščio Algirdo pirmosios žmonos Marijos Vitebskietės iniciatyva, vietoje, kur anksčiau stovėjo pagonių dievo Ragučio šventykla. Tai buvo pirmoji akmeninė krikščionių šventykla Vilniuje
Lašiniai (reikšmės)
Lašiniai yra:
Vilniaus šv. kankinės Paraskevės cerkvė
Istorija
1557 m. bažnyčia visiškai sudegė. 1560 m. jos vietoje pastatyta nauja, kuri 1610 m. miesto gaisro metu vėl apdegė. 1611 m. ji atiteko unitams, tačiau 1655 m. vėl grąžinta ortodoksams ir 1698 m. atstatyta.
Borisas Dauguvietis
Borisas Dauguvietis (1885 m. kovo 26 d. Dauguviečiuose, Biržų apskritis – 1949 m. liepos 13 d. Vilniuje) – Lietuvos režisierius, aktorius, pedagogas, dramaturgas
Šeima
Pirma žmona - Olga Kuzmina-Dauguvietienė, su kuria susilaukė penkių dukterų. Antra žmona - Petronėlė Vosyliūtė-Dauguvietienė, kuriai tai buvo trečia santuoka.
Vilniaus šv. kankinės Paraskevės cerkvė
Istorija
1748 m. bažnyčia beveik visiškai sudegė. Po gaisro stovėjo ilgus metus neremontuota ir be stogo. Vėliau atstatyta, 1795 m. vėl atiteko unitams, 1839 m. grąžinta stačiatikiams, kurie 1864 m. atliko kapitalinį remontą (architektas N. Čiaginas). Šio remonto metu buvo nugriauti aplinkiniai namai, palikta varpinė, sargo namelis, pati cerkvė naujai atstatyta.
Antrojo pasaulinio karo metu smarkiai apdegė bažnyčios vidus. 1945–1949 m. atliktas kapitalinis remontas. 1946 m. parapijoje buvo 100 tikinčiųjų. 1959 m. sovietai sumanė bažnyčioje įrengti ateizmo muziejų, tačiau projektas nepavyko, nors 1961 m. bažnyčia vis tiek uždaryta, o nuo 1962 m. joje įrengtas smulkiųjų dailės menų muziejus. Cerkvė buvo restauruota ir joje eksponuotos dailės miniatiūros.
Cerkvės dabartis
1990 m. bažnyčia vėl grąžinta ortodoksams, 1991 m. gegužės 31 d. ji pašventinta. Nuo 2005 m. sausio 23 d. pirmą kartą Lietuvos istorijoje ortodoksų Liturgija vyko lietuviškai. 2012 m. gegužės 15 d. buvo suteiktas parapijos statusas.
Šiuo metu cerkvėje stovi nedidelis išraižytas ikonostasas, papuoštas ikonomis, tapytomis pagal XV-XVI a. pavyzdžius. Ant kairės sienos pakabinta ikona vaizduoja tris Vilniaus kankinius. Cerkvės centre yra pakyla, ant kurios padėta cerkvės globėjos šventosios Paraskevės Piatnicos ikona. Išorinėje cerkvės sienoje yra įrašas apie jos atstatymą. Cerkvės prieangio skliautai cilindriniai, grindys iš plytelių. Iš prieangio veda medinės durys, dalyje įstiklintos, su vario vielos grotomis. Kupolą paremia keturios kolonos su arkadomis. Lubos skliautinės. Cerkvė turi 32 langus, kurių rėmai mediniai, nudažyti baltai.
Gradniškės
Gradniškės – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Mindūnų.
Beižionių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia
'''Beižionių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia''' – katalikų bažnyčia, stovinti Beižionių kaime, Elektrėnų savivaldybėje, 11 km į vakarus nuo Semeliškių, prie kelio.
Istorija
Beižionių dvarelio savininkė Kornelija Tanskaitė-Ostrovskienė (Astrauskienė) būsimai bažnyčiai dovanojo dvarelį ir 20 ha žemės. 1922 m. į Beižionis paskirtas kunigas Steponas Rudžionis, grįžęs iš Mogiliovo vyskupijos. Tais pačiais metais dvare įrengta bažnyčia; įkurta parapija. S. Rudžionis su vietos gyventojais 1926 m. pastatė dabartinę medinę bažnyčią. Klebonas 1946 m. bolševikų suimtas, nuteistas 25 m. kalėti. Mirė 1949 m. Vorkutoje. Klebonas V. Polonskis bažnyčią suremontavo.
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano, su nedideliu bokštu ir bokšteliu, iškilusiu virš stogo. Pastatas dengtas dvišlaičiu stogu. Priekyje virš trikampio frontono iškyla kvadratinis bokštelis su smaile ir geležiniu kryžiumi. Vidus 3 navų, perskirtų kolonomis. Bažnyčioje sienas puošia Kryžiaus kelio stočių paveikslai, kurių daugelio kompozicijas 1927 m. nutapė J. Neliubšis. Didžiajame altoriuje patalpintas paveikslas „Nukryžiuotasis“ – XX a. menine išraiška pasižymintis kūrinys. Bažnyčios muziejėlyje saugomas lietuvių autoriaus „Švč. Mergelės Marijos su Vaikeliu Jėzumi“ paveikslas, manoma, nutapytas Kanuto Rusecko mokinio arba pasekėjo. Prie bažnyčios sienos pakabinta atminimo lenta bažnyčios statytojui Steponui Rudžioniui.
Šalia bažnyčios stovi stulpinė varpinė ir originalus medinis kryžius. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Inventorizacija
Inventorizacija – materialinių ir nematerialinių vertybių faktinis sutikrinimas su apskaitos duomenimis arba tokių vertybių sąrašo sudarymas.
Inventorizacija yra seniausias apskaitos elementas. Žmogus visados buvo linkęs perskaičiuoti savo turimą turtą ir tokiu pagrindu planuoti savo tolimesnius veiksmus. Lietuvoje valstybinėms įstaigoms yra nurodyta inventorizuoti savo turimą turtą, išskyrus pinigines lėšas kasoje ir griežtos atskaitomybės blankus, periodiškai kiekvienais metais ir nustatytu laikotarpiu. Pinigines lėšas kasoje ir griežtos atskaitomybės blankus tikrina kiekvieną mėnesį. Inventorizacijai atlikti sudaroma komisija, kuri dažniausiai inventorizacijai atlikti gauna materialiai atsakingam asmeniui priskirto turto aprašą. Pagal jį sutikrina pas materialiai atsakingą asmenį turimą turtą. Kitu atveju inventorizacinė komisija surašo pas materialiai atsakingą asmenį turimą turtą ir jį sutikrina su apskaitoje turimu materialiai atsakingam asmeniui priskirto turto aprašu.
Inventorizacija atliekama po stichinių nelaimių, perduodant materialines vertybes kitam materialiai atsakingam asmeniui, vagystės, piktnaudžiavimo atvejais, atliekant auditą, teismo reikalavimu ir kitais atvejais, kai reikia sutikrinti turimą turtą su apskaitos duomenimis.
Kitose valstybėse, kaip Italijoje didelio dėmesio į inventorizaciją nekreipiama. Inventorizuojama dalis turto, nenustatytu laikotarpiu.
Aleksiūnienė
Aleksiūnienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Sigitas Poškus
Biografija
Tėvai – pedagogas, Lietuvos laisvės kovų dalyvis Stasys Poška ir rašytoja, pedagogė Rožė Poškienė. 1975 m. baigė Stasio Šimkaus aukštesniosios muzikos mokyklos (dab. Klaipėdos Stasio Šimkaus konservatorija) muzikos teorijos specialybę, 1985 m. Vilniaus universitete – lietuvių kalbos ir literatūros studijas. Šiaulių ir Klaipėdos universitetuose skaitė paskaitas apie vaikų literatūrą, paskelbė metodinės literatūros. Dirbo Klaipėdos menininkų namų direktoriumi. Rašė publicistinius straipsnius, redagavo poezijos ir prozos knygas. Rengė literatūrinės kūrybos seminarus ir pamokas moksleiviams. Gyveno Klaipėdoje.
Aleksiūnienė
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Aleksiūnaitė (mergautinė pavardė).
Sigitas Poškus
Kūryba
S. Poškaus knygų vaikams siužetai – tai žaidimas su itin „sunkiu“ adresatu, visai mažu vaiku: knyga "Trumpos pasakaitės" skirta klausymui arba ankstyvajam skaitymui. Tarsi nepastebimai pereinama iš prozinio teksto į eiliuotą, išmoningai panaudojama mįslė, kryžiažodis. Autorius apskritai labai atidus skaitytojo amžiui. "Nebaigtoje pasakoje" S. Poškus eksperimentuoja su kalba: atsisako skyrybos ženklų (vaikų poezijoje tai nauja), taip susilpnindamas sintaksinius žodžių ryšius ir leisdamas įsižiebti įvairiems prasmių niuansams; kai kurie jo eilėraščiai yra visai be teksto – žaidžiama vien garsais. Įtaigiai provokuojamas ir gana filosofinis pasaulio, jo subjektyvumo suvokimas.
Aleksiūnienė
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Aleksiūnas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Sigitas Poškus
Įvertinimas
Tarptautinės vaikų ir jaunimo literatūros asociacijos (IBBY) IBBY Lietuvos skyriaus premijos: Lietuvos Respublikos Kultūros ministerijos diplomas:
Šaltiniai
Kęstutis Urba. Literatūra vaikams ir paaugliams. In Naujausioji lietuvių literatūra /1988-2002/, sudarė Giedrius Viliūnas. Vilnius: Alma littera, 2003, 286 p.
Ronald H. Coase
thumb|Ronald H. Coase Ronaldas Haris Kouzas (, 1910 m. gruodžio 29 d. Vilesdenas prie Londono – 2013 m. rugsėjo 2 d. Čikagoje, Ilinojaus valstijoje, JAV) – JAV ekonomistas, Nobelio ekonomikos premijos laureatas.
Biografija
1927–1929 m. studijavo eksternu Londono universitete. 1932 m. baigė Londono ekonomikos mokyklą, 1935–1939 m. ir 1946–1951 m. joje dėstė. 1951 m. apgynė daktaro laipsnį ir persikėlė į JAV. 1951–1958 m. dėstė Bufalo, 1958–1964 m. Virdžinijos, nuo 1964 m. Čikagos universitete, nuo 1964 m. profesorius. 1964–1982 m. Journal of Law and Economics redaktorius.
Mokslinė veikla
1937 m. straipsnyje „Firmos prigimtis“ (The Nature of the Firm, Economica, Vol. 4, No. 16, November 1937) pirmasis įvertino įmonės gebėjimą veikti rinkos jėgas, atmetė vyravusią nuomone, kad pagrindinis vaidmuo tenka rinkos mechanizmui. Atkreipė dėmesį į transakcijos kainas, rinkos mechanizmo naudojimo, arba sandorių sudarymo, išlaidas. Iškėlė išorės efektų, veiklos rezultatų, susijusių ne tos veiklos tiesioginiais dalyviais, bet su trečiaisiais asmenimis problemą ekonomikoje.
1960 m. straipsnyje „Socialinės naštos problema“ (The Problem of Social Cost, Journal of Law and Economics, v. 3, n°1 pp. 1-44, 1960) padarė išvadą, kad esant išorės efektams ir nesikišant valstybei optimumas galimas tik tada, jeigu įmanomos gamintojo ir išorės efektų gavėjo derybos ir jei aiškiai nusakytos nuosavybės teisės (vadinamoji Kouzo teorema). Paaiškino sandorių vertės ir nuosavybės teisės reikšmę ekonomikos institucinei struktūrai ir funkcionavimui.
Jo veikla 1991 m. įvertinta Nobelio ekonomikos premija.
Kaka (upė)
Kaka  – upė Bolivijoje, La Paso departamente; Beni intakas (Amazonės baseinas). Prasideda susiliejus Mapiri ir Ateno upėms, 504 m aukštyje virš jūros lygio. Susiliejusi kartu su Aukštutine Beni suformuoja Beni upę.
2003 m. Lietuvos lengvosios atletikos čempionatas
2003 m. Lietuvos lengvosios atletikos čempionatas – 80-asis Lietuvos lengvosios atletikos federacijos rengtas lengvosios atletikos čempionatas. Varžybos vyko 2003 m. rugpjūčio 1 - rugpjūčio 2 dienomis Kaune.
Artaminiai
Artaminiai (Artamidae) – žvirblinių (Passeriformes) būrio paukščių šeima
Išvaizda
Vidutinio dydžio paukščiai. Kūnas 15-20 cm ilgio. Paukščių sparnai smailūs, turi stiprų lenktą snapą. Kojos trumpos, pirštai stiprūs. Plunksnos juodos, baltos ir pilkos.
Biologija
Mėgsta atviras vietas, krūmynus. Tai labai bendruomeniški paukščiai. Kai kurios rūšys nakčiai susitelkia i kompaktišką krūvelę ir miega. Peri kolonijomis.
Lizdas
Lizdą suka arba aukštai medžiuose arba prie pat žemės. Dėtyje 2-4 kiaušiniai.
Mityba
Minta vabzdžiais.
Paplitimas
Paplitę Azijoje, Naujojoje Gvinėjoje, Australijoje ir Ramiojo vandenyno salose.
Šeimoje 4 gentys, 20 rūšių.
Aleksynas
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Aleksynienė (ištekėjusi moteris) ir Aleksynaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Piperazinas
thumb|80px|Piperazino struktūra Piperazinas – organinis junginys. Atitinkamai piperazinai – klasė organinių junginių, turinčių piperazino funkcinę grupę.
Pavadinimas ir jo kilmė
Piperazino pavadinimas kilo nuo panašaus į jį piperidino pavadinimo. Toks pavadinimas ir yra priimtas pagal IUPAC. Piperazino pakaitai numeruojami nuo arčiausiai esančio žiede azoto atomo.
Cheminės savybės
Silpna bazė, PKb = 4.19. Gerai tirpsta vandenyje, bet blogai eteryje. Nors sutinkamas gausiai gamtoje, bet jį galima ir nesunkiai sintetinti veikiant alkoholinį amoniako tirpalą 1,2-dichloretanu. Kitas būdas – redukuoti piraziną natriu alkoholyje.
Medicinoje
Piperazinai rado platų pritaikymą kaip vaistai (pavyzdžiui, Viagra) arba nuodai. Iš viso virš 30 plačiai vartojamų vaistų veikliųjų medžiagų yra piperazinai. Pats piperazinas ar jo citratas beveik visad sutinkamas kirmėlių nuoduose.
Pramonėje
Naudojamas plastikų, tepalų skysčio, dervų gamyboje. Taip pat naudojama kaip tarpinė chemijos pramonėje gaminamų produktų medžiaga.
Peter Gabriel
Pyteris Brajanas Gabrielis (Peter Brian Gabriel; g. 1950 m. vasario 13 d.) – britų dainininkas, muzikos atlikėjas, dainų autorius, kompozitorius.
Pyteris Gabrielis savo muziko karjerą pradėjo anglų progresyviojo roko grupėje „Genesis“, kur jis buvo pagrindiniu vokalistu bei fleitininku. Ši grupė palaipsniui išpopuliarėjo ir apie 1970–1975 m. tapo viena savo stiliaus lyderių Britanijoje. Pats Gabrielis koncertų metu išsiskirdavo savo egzotiška apranga, neįprastu atlikimu.
1975 m. Gabrielis pasitraukė iš „Genesis“ ir po poros metų pradėjo solinę karjerą. Pirmieji jo albumai buvo progresyviojo, eksperimentinio roko stilistikos, bet vėliau atlikėjas susidomėjo etnine muzika, jos motyvais papildė savo trečiąjį albumą „Peter Gabriel“.
1989 m. Pyteris Gabrielis sukūrė garso takelį Martino Skorsezės filmui „The Last Temptation of Christ“. Prie šio takelio kūrybos prisėjo būrys etninės muzikos atlikėjų iš įvairių šalių, jis buvo įvertintas Grammy apdovanojimu bei nominuotas Auksiniam Gaubliui. 1993 ir 1994 m. atlikėjas gavo Grammy apdovanojimus už videoklipus dainoms „Digging in the Dirt“ bei „Steam“, o 1996 m. – už koncertinį video „Secret World Live“.
Pyteris Gabrielis ypač prisidėjo prie pasaulio etninės muzikos populiarinimo: 1980 m. jis surengė pirmąjį ir tradiciniu tapusį pasaulio muzikos festivalį WOMAD, 1989 m. įkūrė „Real World Records“ įrašų kompaniją, kurios pagalba atlikėjams iš viso pasaulio suteikta galimybė populiarinti tradicinę muziką. 1982 m. įkūrė žmogaus teisių stebėjimo organizaciją „Witness“.
Naujamiesčio apylinkė
Naujamiesčio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Naujamiesčio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Panevėžio rajonui. 1954 m. prijungtos Sargėnų apylinkė, Mickiemės apylinkė, dalis Strulionių apylinkės, dalis Degionių apylinkės, dalis Gustonių apylinkės, dalis Vilkelių apylinkės ir Vadaktėlių apylinkė, o dalis Naujamiesčio apylinkės prijungta prie Upytės apylinkės. 1963 m. prijungta dalis Upytės apylinkės ir dalis Gustonių apylinkės. 1966 m. dalis teritorijos prijungta prie Petriškių apylinkės. 1973 m. prijungta dalis Berčiūnų apylinkės.
FF (išdėstymas)
Tokia schema dažnai naudojama gaminant šiuolaikinius lengvuosius automobilius, nes leidžia efektyviau išnaudoti automobilio gabaritus, bei yra pigesnė. Kadangi gale nėra transmisijos mazgų, bei sumažėja centrinis tunelis atsiranda daugiau vietos keleiviams, bei bagažui. Dėl kompaktiškesnės transmisijos sumažėja bendra automobilio masė. Tačiau ši schema netinka esant didesnei variklio galiai, nes įsibėgėjant sumažėja priekinių ratų apkrovimas ir tai lemia neefektyvų galios perdavimą. Taip pat šiam pavaros tipui būdingas per mažas pasukamumas.
Kosis
Košis arba Kosis, Kosė (कोशी, ) – upė Pietų Azijoje; Gangos kairysis intakas. Prasideda Nepale, susiliejus Sun Kosio, Aruno ir Tamoro upėms, nešančioms savo vandenis iš Tibeto ir Himalajų aukštikalnių. Aukštupyje teka pro Nepalą Himalajų priekalnėmis, Kančendžangos kalno apylinkėmis. Žemupyje teka Indo-Gango lyguma, Indijos Biharo valstija.
Vasaromis patvinsta, neretai žemupio baseine sukelia didelius potvynius. Jiems reguliuoti įrengta keletas hidroelektrinių užtvankų. Lygumoje laivuojama, vanduo naudojamas drėkinimui.
Jonizuojančioji spinduliuotė
thumb|150px|Simbolis, perspėjantis apie pavojingą spinduliuotę. Jonizuojančioji spinduliuotė, jonizuojančioji radiacija – elektromagnetinių bangų arba elementariųjų dalelių srautas, kuris jonizuoja medžiagos atomus ir molekules, paverčia juos teigiamais arba neigiamais jonais.
Žinomiausi jonizuojančios spinduliuotės tipai yra:
Gama spinduliai, rentgeno spinduliai ir aukštesnioji ultravioletinių spindulių eilė elektromagnetinių bangų spektre yra jonizuojantieji spinduliai, tuo tarpu žemesnioji ultravioletinių spindulių eilė ir viskas po ja (UV, regimasis spektras, infraraudonieji spinduliai, mikrobangos ir radijo bangos) yra nejonizuojanti spinduliuotė. Riba tarp jonizuojančios ir nejonizuojančios elektromagnetinės radiacijos, kuri pasireiškia ultravioletiniuose spinduliuose nėra tiksliai apibrėžta, kadangi skirtingos molekulės ir atomai jonizuojasi prie skirtingų energijos kiekių, tačiau sutartinė riba tarp mokslininkų yra nuo 10 iki 33 eV ultravioletiniame spektre.
Paprastos jonizuojančios subatominės dalelės, kurios yra skleidžiamos radioaktyvumo metu, apima alfa daleles, beta daleles ir neutronus. Beveik visi radioaktyvaus skilimo produktai yra jonizuojantys, dėl to kad skilimo energija yra daug didesnė nei jonizuojančioji. Kitos subatomines jonizuojančiosios dalelės, kurios susiformuoja natūraliai yra miuonai, mezonai, pozitronai, ir kitos dalelės, kurios spinduliuoja antrinius kosminius spindulius, kurie susidaro po pirminių kosminių spindulių susidūrimo su Žemės atmosfera. Kosminiai spinduliai yra spinduliuojami žvaigždžių ir kai kurių kosminių įvykių, tokių kaip supernovų. Kosminiai spinduliai taip pat gali sukurti radioizotopus Žemėje (tokius kaip Anglis-14), kurie vėliau skyla spinduliuodami jonizuojančią radiaciją. Kosminiai spinduliai ir radioaktyvių izotopų skilimas yra pagrindiniai natūralios jonizuojančios radiacijos šaltiniai Žemėje. Visa ši spinduliuotė sudaro radiacinį foną. Jonizuojanti radiacija taipogi gali būti sukurta dirbtinai, naudojant rentgeno spindulių vamzdžius, dalelių greitintuvus, ir daugelį kitų metodų kuriais sukuriami radioizotopai.
Tipai
Jonizuojanti spinduliuotė yra skirstoma pagal dalelių kilmę ir elektromagnetines bangas, kurios sukuria jonizuojantį efektą. Šios dalelės turi skirtingus jonizavimo mechanizmus, ir gali būti grupuojamos kaip tiesiogiai ir netiesiogai jonizuojančios.
Tiesiogiai jonizuojanti spinduliuotė
Bet kokia krūvį, ir užtektinai kinetinės energijos turinti dalelė gali tiesiogiai jonizuoti atomus, pasitelkiant fundementaliąsias sąveikas. Šios dalelės tai atomo branduolys, elektronai, miuonai, krūvį turintys pionai, protonai ir krūvį turintys branduoliai, netekę elektronų. Judančios reliatyvistiniais greičiais, šios dalelės turi užtektinai energijos kad jonizuotų, bet reliatyvistinių greičių net nereikia. Pvz.: paprasta alfa dalelė yra jonizuojanti, nors juda tik ~5% šviesos greičio (c), o elektronas turintis 33 eV (užtektiną jonizavimui) energiją juda ~1% c.
Pirmieji du pripažinti jonizuojančios spinduliuotės šaltiniai gavo atskirus pavadinimus: helio branduoliai (sudaryti iš dviejų neutronų ir protonų) išspinduliuoti iš radioaktyvaus atomo branduolio yra vadinami alfa dalelėmis, o dažnai (ne visada) išspinduliuojami elektronai judantys reliatyvistiniais greičiais yra vadinami beta dalelėmis.
Alfa dalelės
Alfa dalelės susidaro iš dviejų protonų ir dviejų neutronų, kurie yra susijungę į vieną dalelę identišką helio branduoliui. Alfa dalelių spinduliavimas dažniausiai susidaro alfa skilimo metu, bet gali būti sukuriamas ir kitais būdais. Alfa dalelės yra pavadintos pagal pirmąją graikų abėcėlės raidę, α., dėl to alfa dalelės simbolis yra α arba  α2+. Kadangi jos abi yra vienodos helio branduolio aprašymui, jos kartais užrašomos kaip He2+ ar parodant helio joną su 2+ krūviu (2 elektronų trūkumu). Jei jonas pasiima elektronus iš aplinkos, alfa dalelę galima užrašyti kaip normalų, neutralų helio atomą.
Alfa dalelės yra labai jonizuojančios dalelės. Kai jos išspinduliuojamos, jos turi labai maža skvarbumą. Šiuo atveju, jos gali būti sugertos kelių centimetrų oro, ar odos. Stipresnės, ilgo nuotolio alfa dalelės kurios išsiskiria trinarinio skilimo metu (jis labai retas), būna tris kart stipresnės ir gali prasiskverbti tris kart toliau per orą. Helio branduoliai kurie sudaro 10-12% visų kosminių spindulių, dažniausiai turi daug daugiau energijos nei tie branduoliai kurie susidarė radioaktyviojo skilimo metu, ir kai jie sutinkami kosmose, gali perskrosti žmogaus kūną ir tankias apsaugas, tačiau ant Žemės, toks spinduliavimas yra gerokai nuslopinamas Žemės atmosferos, kuri veikia kaip radiacijos apsauga lygi 10-čiai metrų vandens.
Beta dalelės
Beta dalelėse yra daug energijos, didelį greitį turintys elektronai ar pozitronai išspinduliuoti tam tikrų tipų radioaktyvių branduolių, tokių kaip kalis-40. Beta dalelių susidarymas vadinamas beta skilimu. Jos yra pavadintos graikų raidės beta (β) pavadinimu ir turi dvi formas, β− ir β+, kurios parodo ar tai yra elektronas (-) ar pozitronas(+).
Jei kažkur paminimas radioaktyvus užteršimas, tai dažniausiai reiškia jog toje vietoje yra spinduliuojamos beta dalelės, kurias galima išmatuoti naudojant Geigerio skaitiklį. Arti prie beta spindulių skleidėjo prineštas geigerio skaitiklis turėtų rodyti didelį pokytį radioaktyvume.
Pozitronai ir kitos antimaterijos rūšys
Pozitronas arba antielektronas tai antidalelė arba elektrono analogas antimaterijoje. Kai žemos energijos pozitronas susiduria su žemos energijos elektronu, įvyksta susinaikinimas, taip išspinduliuojant du ar daugiau gama spindulių fotonus.
Pozitronai susikuria pozitronų spinduliavimo metu, radioaktyviojo skilimo metu (per silpnąsias sąveikas), arba poros susidarymo metu iš užtektinai energijos turinčio fotono. Pozitronai yra vieni iš dažniausiai pasitaikančių dirbtinių jonizuojančios radiacijos šaltinių, jie naudojami tokiose procedūrose kaip pozitronų emisijos tomografijose (PET).
Pozitronai yra teigiamą krūvi turinčios dalelės, kurios gali tiesiogiai jonizuoti atomą.
Fotonų radiacija
alt=Skirtingi elektromagnetinės radiacijos tipai|dešinėje|300x300px Nors fotonai ir yra neutralūs, jie gali tiesiogiai jonizuoti atomus, šis efektas vadinamas fotoelektriniu efektu ir Komptono efektu. Abi šios sąveikos sukels elektrono išspinduliavima iš atomo reliatyvistiniais greičiais, taip paversdamos jį beta dalele, kuri jonizuos daugelį kitų atomų. Daugelis paveiktų atomų, kurie išspinduliuoja fotonų radiacija jau yra tiesiogiai jonizuoti antrinių beta dalelių, todėl fotonai yra pavadinti netiesiogiai jonizuojančiais. Fotonų radiacija yra vadinama gama spinduliais, jei ji būna išspinduliuojama branduolinės reakcijos, subatominių dalelių skilimo branduolyje, ar branduolinio skilimo branduolyje metu. Jei fotonų radiacija išspinduliuojama už branduolio ribų, ji vadinama rentgeno spinduliais.
Rentgeno spinduliai paprastai neša mažesnį energijos kiekį nei gama spinduliai, ir senesniuose susitarimuose jų riba buvo bangos ilgis, kuris didesnis nei 10−11 m, arba energijos kiekis lygus 100 keV. Dabartiniai apibūdinimai rentgeno spindulius aprašo kaip spindulius, kurių energija tarp 120 eV ir 120 keV, o gama spindulius kaip spindulius turinčius energijas nuo 100 iki 120 keV, priklausomai nuo šaltinio.
Terminas
Klaidingas anksčiau paplitęs terminas yra radiacija, kuris iš tikrųjų reiškia bet kokią elektromagnetinę spinduliuotę (tiek jonizuojančiąją, tiek nejonizuojančiąją) ir dalelių spinduliuotę.
Maisto produktų apšvitinimas
miniatiūra|Tarptautinis produktų, apšvitintų jonizuota spinduliuote, ženklas Maisto produktų apšvitinimas jonizuojančia spinduliuote naudojamas siekiant pratęsti maisto produktų galiojimą, sumažinti maiste plintančių ligų riziką ir užkirsti kelią invazinių kenkėjų plitimui. Maisto apšvitinimas leidžiamas daugiau nei 60 šalių.
Europos Sąjungos šalyse leidžiama apšvitinti:
Lietuvos natūralus radioaktyvusis fonas
Skirtingose Lietuvos vietose gamtinis fonas šiek tiek skiriasi, taip pat gali svyruoti ir vienoje vietoje. Paprastai jis yra nuo 0,05 iki 0,15 μSv/h (5 – 15 μR/h), vidutiniškai apie 0,1 μSv/h (10 μR/h). Patalpose fonas gali būti didesnis ir siekti 0,2μSv/h (20 μR/h) ir daugiau μSv/h. Jei fonas viršytų 0,3 μSv/h (30 μR/h), reikėtų aiškintis priežastis.
Aplinkos apsaugos agentūros tinklalapyje yra skiltis, kurioje tiesiogiai pateikiami radiacinio fono stebėsenos rezultatai.
Neurodermitas
Neurodermitas (neuron ir – oda) – lėtinė odos liga. Jos atsiradimas siejamas su organizmo intoksikacija per lėtinės infekcijos židinius, virškinimo organų sutrikimais.
Ribotasis neurodermitas pažeidžia sąnarių sulenkimų, kaklo, veido odą, šlaunų vidinius paviršius, vietas apie lytinius organus ir išangę. Difuzinis neurodermitas pažeidžia beveik visą odą. Pažeistas vietas labai niežti, jos išberiamos plokščiais mazgeliais. Oda sustorėja, pleiskanoja, atsiranda delno dydžio apskritų rausvų židinių.
Liga gydoma B grupės vitaminais, dieta, sieros ir deguto tepalais su steroidiniais hormonais; gerai veikia gydymas kurorte.
Laviškiemis
Laviškiemis arba Petrovskojė (, nuo 1938 m. birželio 2 d. Stadtfelde, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Nesterovo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Prigorodnojės kaimo gyvenvietės kaimas  1 km į vakarus nuo Nesterovo prie kelio.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Stalupėnų apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Stalupėnų rajono, vėliau Nesterovo rajono, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Prigorodnojės apylinkės kaimas.
Nuo 1874 m. kaimas priklausė Vanagučių valsčiui, 1935 m. balandžio 1 d. tapo savivaldybe.
Aleliūnas
Aleliūnas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Aleliūnienė (ištekėjusi moteris) ir Aleliūnaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vilijampolės ješiva
miniatiūra|250px|right|Vilijampolės ješivos rabinai ir mokiniai (1922 m.) miniatiūra|250px|right|Buvęs ješivos mokomasis korpusas Vilijampolėje, 2014 m. miniatiūra|250px|right|Atminimo lentos Vilijampolėje
Istorija
Visame regione garsėjo Slabados ješiva „Kneset–Israel“ („Izraelio susirinkimas“), pavadinta kurį laiką jai vadovavusio naujos judaizmo krypties Musar (moralė) įkūrėjo rabino Izraelio Salanterio vardu. Vienas iš pagrindinių ješivos įkūrėjų buvo rabinas Natanas Cvi Finkelis. Ši rabinų seminarija pasižymėjo griežta tvarka ir izoliacija nuo išorės įtakų. 1897 m. joje įvyko skilimas: nuo jos atskilusieji sukūrė naują ješivą „Kneset Bet–Ickach“, pavadintą visų diasporoje gyvenančių žydų vadovo Ickacho Elchanano Spektoriaus (1817–1896) vardu.
1899 m. Vilijampolės ješivoje mokėsi per 300 būsimų rabinų. Labiausiai suklestėjo po Pirmojo pasaulinio karo – tapo viso regiono ortodoksų centru. 1920 m. čia mokėsi virš 500 asmenų. Kurį laiką jai vadovavo rabinas A. Grodzenskis. Ješiva nesėkmingai bandė gauti aukštosios mokyklos statusą. Įstaigos reikmėms 1934 m. buvo pradėtas statyti naujas trijų aukštų pastatas, tačiau statyba užtruko, neįrengtas pastatas Panerių g. 57 buvo nacionalizuotas 1940 m.
Ješiva veikė iki 1941 m. birželio 23 d. Holokausto metu beveik visi besimokantys ir dėstytojai žuvo. 1945 m. ješiva buvo atkurta Bene Berake.
Valerijonas Derkintis
Valerijonas Derkintis (1904 m. rugsėjo 15 d. Ketūnų kaime, Telšių apskritis – 1979 m. kovo 5 d. Vilniuje) – aktorius.
Pilkeniai
Pilkeniai – kaimas Utenos rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 2 km į šiaurės rytus nuo Tauragnų.
Žymūs žmonės
thumb|left|250px|Kaimo kryžius
Vincas Grybas
Vincas Grybas (1890 m. spalio 3 d. Peleniuose, Lukšių valsčius – 1941 m. liepos 3 d. nužudytas Naujasodžiuose prie Jurbarko) – Lietuvos skulptorius, politinis bei visuomenės veikėjas. Vienas žymiausių XX a. pirmos pusės lietuvių monumentaliosios skulptūros kūrėjų.
Lašiniai (Kaišiadorys)
Lašiniai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybės vakaruose, 3 km į pietus nuo Dovainonių, Kauno marių rytiniame krante, prie Strėvos žiočių, 1 km į vakarus nuo kelio, pravažiavus Bartkūnus. Stūkso Lašinių piliakalnis, pietuose matyti Kruonio vandens jėgainė.
Vincas Grybas
Biografija
1896–1898 m. mokėsi Lukšių pradžios mokykloje. 1904–1910 m. mokėsi privačioje Varšuvos dailės mokykloje, 1910–1914 m. studijavo (su pertrauka) Varšuvos dailės mokykloje, pas skulptorių Pijų Velonskį.
Prasidėjus I Pasauliniam karui, 1914–1917 m. buvo mobilizuotas į Rusijos kariuomenę, įsitraukė į revoliucinį judėjimą.
Lašiniai (Kaišiadorys)
Etimologija
Liaudies etimologija mena, kad kartą per užšalusį Nemuną iš Rumšiškių turgaus keliavo vienas žmogus. Staiga ledas įlūžo ir gyventojas pradėjo skęsti. Tačiau turguje jis buvo nusipirkęs gabalą lašinių ir skilandį, tad metė juos ant ledo kaip gelbėjimosi inkarus. Skilandis slysdamas nusirideno atgal į ledinį vandenį, o lašiniais žmogus užsikabino už ledo ir vargais negalais išlipo iš vandens. Taip žmogus pasinaudodamas lašiniais išsigelbėjo, o šalia buvęs kaimas pradėtas vadinti Lašiniais.
Vincas Grybas
Biografija
1918 m. grįžo į Lietuvą, gyveno Misiūnų kaime netoli Ilguvos. 1919 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys. 1920 m. kovo 1 d. – 1921 m. liepos 15 d. Šakių apskrities valdybos pirmininkas. 1922–1923 m. vadovavo Lietuvos kooperacijos bendrovių sąjungos valdybos Importo-eksporto skyriui.
1923–1925 m. studijavo Kauno meno mokykloje pas Kajetoną Sklėrių. 1925–1928 m. studijavo skulptūrą ir keramiką Paryžiuje: Didžiosios lūšnos akademijoje (Académie de la Grande Cbaumière) pas Emilį Antuaną Burdelį, Sevro taikomosios dailės aukštojoje mokykloje (École nationale supérieure de ceramique) ir Nacionalinėje meno ir amatų konservatorijoje (Conservatoire national des arts et métiers).
Lašiniai (Kaišiadorys)
Istorija
Ant Lašinių piliakalnio, Strėvos dešiniojo kranto kyšulyje stovėjo medinė Strėvos pilis su 5,5 m aukščio pylimu. Čia 1348 m. vasario 2 d. įvyko Strėvos mūšis. 1368 m. pilį sudegino vokiečių ordinas.
Prieš pastatant Kauno HE, Lašinių kaimas buvo į vakarus nuo dabartinės gyvenvietės 54.806°N, 24.242°W.
Vincas Grybas
Biografija
1928 m. sugrįžo į Lietuvą ir apsigyveno Meškeliūnų kaime, Paežerėliuose. Nuo 1929 m. gyveno Jurbarke. Buvusioje Vasilčikovo dvaro kontoroje įsirengė gyvenamąjį namą, skulptūros dirbtuvę, liejyklą. Čia sukūrė žymiausius monumentalius paminklus: Simono Daukanto, Vytauto Didžiojo, Žemaičio, Vinco Kudirkos, Petro Vileišio.
Palaikė ryšius su LKP pogrindžio veikėjais. Prasidėjus sovietinei okupacijai, 1940–1941 m. aktyviai dalyvavo visuomeninėje-politinėje veikloje (ypač Liaudies Seimo rinkimų kampanijoje).
Sušaudė baltaraiščiai 1941 m. liepos 3 d. kartu su 300 Jurbarko žydų. Žudynių organizatoriai – Jurbarko policijos vadas Mykolas Levickas ir gestapininkas Jukšaitis.
thumb|150px|Vinco Kudirkos paminklas Kudirkos Naumiestyje thumb|150px|Žemaičio skulptūra Raseiniuose thumb|150px|[[Petras Vileišis|Petro Vileišio skulptūra Pasvalyje ]]
Kūryba
Nuo 1925 m. dalyvavo parodose. Kūriniams būdingas romantinis pakilumas (paminklai), psichologiškumas (portretai), apibendrintos realistinės formos, kai kada dekoratyvi stilizacija.
Atminimo įamžinimas
1960 m. Lukšių vidurinei mokyklai suteiktas Vinco Grybo vardas.
Panevėžio apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta 1976 m. gruodžio 29 d. iš buvusių Piniavos apylinkės ir Skaistgirių apylinkės.
Pasaulietis
Pasaulietis – bažnyčios narys, nepriklausantis bažnytinei hierarchijai, tai yra nedavęs kunigystės ar vienuolystės įžadų.
Stačiatikių laitai pagal bažnytinę teisę buvo dalinami į tris kategorijas:
Pasauliečiai per liturgiją turėjo pasitraukti toliau nuo altoriaus į tam skirtą vietą. Dabar bažnyčia trečios pasauliečių grupės neišskiria.