cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Poris
Poris − miestas Suomijoje, Vakarų Suomijos provincijoje, Satakuntos regione; prie Botnijos įlankos.
Poryje rengiamas tradicinis džiazo festivalis „Pori Jazz“. Čia susirenka žinomiausi džiazo muzikantai iš viso pasaulio.
Miestų partnerystė
Porio miestas yra užmezgęs partnerystės ryšius su šiais miestais:
Minevičė
Minevičė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zabluduvo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietus nuo Zabluduvo ir apie 19 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Pietinis satyras
Pietinis satyras (Hipparchia statilinus) – pleštekių (Nymphalidae) šeimos drugys. Skraido liepos-rugsėjo mėn. sausuose pušynuose.
Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Suojys
Suojys – ežeras rytų Lietuvoje, Molėtų rajone, 1,5 km į šiaurę nuo Alantos. Pavidalas išgaubtas šiaurėn, vakarinis galas siauras, o rytinis platus. Ilgis iš vakarų į rytus 0,84 km, plotis iki 0,24 km. Altitudė 113,2 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę medžiais ir krūmais. Vakarinė ežero dalis gausiai užžėlusi vandens augalija. Apyežerė miškinga, tik pietinėje pakrantėje vietomis plyti dirbami laukai.
Į Suojį vakaruose susrūva Suoja (iš Duobio ežero) ir šiaurėje Liepelės upelis iš Lukšto ežero, pietrytine ežero dalimi prateka Virintos intakas Vastapa.
Pietinėje pakrantėje įsikūręs Pasuojės kaimas, į šiaurės vakarus - Antakščiai. Į šiaurę stūkso Antakščių piliakalnis.
Pavadinimas
Ežero pavadinimas yra galimai finougriškas. Plg. „bala“.
Priklausomybė
Priklausomybė – psichikos sutrikimas, liguistas polinkis kartoti tą patį veiksmą ar vartoti tą pačią medžiagą neribotą kiekį kartų siekiant pasitenkinimo jausmo, nepaisant numatomų ar akivaizdžių neigiamų padarinių pačiam individui ar jo aplinkai.
Priklausomybė gali būti fizinė (įvairiems narkotikams, etanoliui, kofeinui, nikotinui, pasireiškianti narkomanija, alkoholizmu) ir psichologinė (azartiniams lošimams, kompiuteriniams žaidimams, pabrėžtina priklausomybė nuo internetinių žaidimų,   nors oficialiai nepripažinta, tačiau iškiriama priklausomybė nuo pornografijos ir kt.). Priklausomybė dažnai išprovokuoja kitokio pobūdžio šalutines problemas – tiek socialines, tiek psichologines, tiek patologines.
Priklausomybės pobūdis
Psichologinė priklausomybė – stiprus psichologinis pripratimas, galintis išsivystyti bet kokiai malonumą teikiančiai veiklai arba nemalonius jausmus sukeliančios veiklos vengimui. Pavyzdžiui, siekiant išvengti rutiniško darbo pasineriama į azartinius lošimus (pokerį ir kt.), spekuliacijas akcijų, kriptovaliutų ir kitose biržose. Paskatinimo valdomas ar susietas su apibrėžtu atlygiu atsakas yra dominuojanti priklausomybės forma kontroliuojanti ar prognozuojanti individų elgesį.
Psichologinė priklausomybė gali išsivystyti kartu su fizine, dažnai susijusi su neįprastai didele tolerancija cheminėms medžiagoms. Tai gali įvykti vartojant fizinę priklausomybę sukeliančias narkotines medžiagas. Plačiausiai žinomos ir tokią priklausomybę galinčios sukelti medžiagos − nikotinas, kofeinas, etanolis. Esant fizinei priklausomybe individas patiria fizinį diskomfortą, būdingas abstinencijos sindromas, kuomet organizmas negauna medžiagos, nuo kurios asmuo yra priklausomas. Psichologinę priklausomybę turintis asmuo, neturėdamas galimybės užsiimti atitinkama veikla ar suvartoti atitinkamos medžiagos, patiria psichologinį diskomfortą, nerimą, tampa dirglus ar net agresyvus.
Priklausomybės veiksniai
Priklausomybei susiformuoti reikalingas vartojamos medžiagos kiekis bei trukmė priklauso nuo individualios fiziologijos bei cheminės medžiagos tipo – vienais atvejais gali atsirasti ir po pirmo suvartojimo, kitais atvejais po keliasdešimties kartų ar po keletos metų stabilaus vartojimo. Kai kurios kartu suvartojamos medžiagos gali veikti kaip katalizatorius. Priklausomybės atsiradimui būdingas "jungiklio efektas" – po sužadinimo smegenyse įvykus tam tikriems pokyčiams ir persitvarkymui, ji be atskirų pavojaus ženklų gali susiformuoti vos per kelias valandas. Įvykus šiems smegenų pokyčiams asmens gyvenimas pasikeičia labai stipriai bei ilgam ar net negrįžtamai – visam likusiam gyvenimui.
Didžiausia tikimybė greitai susiformuoti priklausomybėms bet kokiame amžiuje yra smegenis veikiančias medžiagas įvedant intraveniškai. Taip pat, bet kokiu būdu įvedamoms medžiagoms paauglystėje, kadangi smegenų vykdomosios funkcijos vis dar intensyviai vystosi ir formuojasi.
Gydymas
Psichologinę priklausomybę įmanoma nugalėti vien valios pastangomis, jei individas savo priklausomybę suvokia ir pripažįsta. Gydant fizines priklausomybės taikoma vaistų intervencijos, gydomos gretutinės ligos, pavyzdžiui, depresija antidepresantais, potrauminio streso sindromas psichoterapija. Vykdomos žalos mažinimo programos, kuriomis siekiama ne iš karto nutraukti vartojimą, bet mažinti su juo susijusius neigiamus padarinius. Patiriamas stresas ar net ir mažiausia dozė gali ligą atnaujinti.
Lietuvoje veikia priklausomybės ligų centrai bei savitarpio pagalbos grupės dedikuoti skirtingoms priklausomybėms: anoniminiai lošėjai, anoniminiai narkomanai, anoniminiai alkoholikai ir t. t.
362 m. pr. m. e.
'''362 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Degionys (Panevėžys)
Degionys – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 1 km nuo Berčiūnų.
Georg Friedrich Händel
Biografija
F. Hendelis gimė Halės mieste Vokietijos šiaurėje, kirpėjo – chirurgo šeimoje. Būdamas mažas pradėjo groti klavesinu, smuiku, vargonais, o 11 metų parašė pirmuosius kūrinius.
Būdamas aštuoniolikos, buvo paskirtas katedros vargonininku, tačiau galimybė tapti bažnyčios muziku jo neviliojo. Devyniolikos jis išvyko į Hamburgą, to meto vokiečių operos centrą. Ten griežė smuiku operos teatro orkestre, tapo orkestro dirigentu. Hamburge sukūrė savo pirmąją operą „Almira“. Susižavėjęs šiuo muzikos žanru Hendelis išvyko į operos tėvynę Italiją, kur toliau mokėsi, bendravo su žymiausiais to meto italų operos kūrėjais. Čia jis sukūrė keletą operų ir kantatų, kurias pastatė Florencijos, Venecijos, Neapolio teatrai.
Ilgas G. F. Hendelio gyvenimo ir kūrybos laikotarpis susijęs su Londonu. Pirmoji čia 1711 m. pastatyta kompozitoriaus opera „Rinaldas“ nustelbė kitų autorių kūrinius ir turėjo nepaprastą pasisekimą. G. F. Hendelis tapo Karaliaus Rūmų kompozitoriumi, o vėliau ėmė vadovauti operos teatrui. Atrodė, kad jo laukė puiki ateitis, tačiau netrukus viskas pasikeitė, nes itališka opera Anglijoje tapo nepopuliari. Pasigirdo balsai, kritikuojantys G. F. Hendelio rašomas „rimtąsias“ operas (opera seria), kurių puikios melodijos negalėjo atsverti dramaturgijos trūkumų. Kompozitoriui teko konkuruoti su kitais, iš užsienio kviečiamais muzikantais ir kovoti su dainininkų užgaidomis (jie mėgdavo „pagražinti“ arijas ir atlikdavo jas ne taip, kaip norėjo kompozitorius). 1727 m. jis parašė vieną žymiausių savo kūrinių „Zadok the Priest“, kuris buvo specialiai skirtas karaliaus Jurgio II karūnacijai.
Didelį smūgį jam sudavė 1728 m. pastatyta „Elgetų opera“, kurioje buvo šaipomasi iš aristokratiškos muzikos, Karališkosios operos ir paties G. F. Hendelio. Teatrą teko uždaryti, tačiau kompozitorius nenusiminė: nuvykęs į Italiją, jis subūrė naują trupę ir vėl bandė „šturmuoti“ Londoną. Deja, jo laukė dar didesnė nesėkmė, o po kelerių metų bankrutavo ir trečiasis G. F. Hendelio organizuotas operos teatras. Vis dėlto, kompozitorius pasižymėjo neišsenkančia energija ir net tada nesudėjo rankų.
Vieną po kitos jis kūrė didingas oratorijas, kurios sulaukė didžiulio pasisekimo. Šalia oratorijų rašė ir kitus kūrinius, grojo vargonais, dirigavo. Aplankęs gimtąjį miestą, jis grįžo į Angliją ir ten gyveno iki mirties. 1759 m. balandžio 14 d. grodamas „Messiah“ koncerte, G. F. Hendelis nualpo ir tą pačią dieną mirė. Kompozitorius buvo palaidotas Vestminsterio vienuolyne, kartu su įžymiausiais anglų valstybės veikėjais, mokslininkais. Nepaisydami vokiškos kilmės, anglai jį laiko savo nacionaliniu kompozitoriumi.
Oratorijos
Hendelis mėgo didelės apimties kūrinius, todėl jo kūryboje reikšmingiausią vietą užima oratorijos. Jis sukūrė 32 oratorijas. Iš jų žymiausios: „Izraelis Egipte“, „Mesijas“, „Samsonas“, „Judas Makabėjus“. Jos parašytos bibliniais tekstais. G. F. Hendeliui nerūpi meilės intriga (ką matome operose), jis vaizduoja ne atskirų veikėjų išgyvenimus, o liaudį ir jos kovas su priešais. Dėl to labai svarbus vaidmuo tenka chorams, o pačias oratorijas galima palyginti su didingais, iš akmens ar granito iškaltais paminklais.
Oratorija „Prisikėlimas“ (it. La resurrezione). Pirmą kartą atliktas 1708 m. šv. Velykų sekmadienį Romoje, šis veikalas iki mūsų dienų išlieka vienas gražiausių ir subtiliausių baroko muzikos perlų. Dviejų dalių oratorija nukelia klausytoją į antrąją naktį po Jėzaus Kristaus nukryžiavimo, jos iškalbingoje tekstinėje ir muzikinėje dramaturgijoje susipina spalvingi personažai – dangaus, pragaro ir žemės gyventojai, kurie, vedami talentingojo Hendelio ir libretisto Karlo Sigismondo Kapėčė rankos, pasakoja ne tik biblinę istoriją, bet prabyla ir apie esminius žmonijos, gėrio ir blogio, būties klausimus. Tačiau bene labiausiai žavi muzika, leidžianti klausytojams pajusti tikrąjį baroko skonį: dailiai ornamentuota, padedanti maksimaliai atsiskleisti solistų balsams ir orkestro tembrams, vienodai jautriai išreiškianti tiek šviesų barokišką džiaugsmą, tiek sielvartą.
Oratorija „Mesijas“ – viena didingiausių šio žanro G. F. Hendelio kūrinių, parašyta vos per tris savaites. Joje atkuriama Kristaus gyvenimo istorija, paimta iš Evangelijos: I dalis – Kristaus gimimas ir vaikystė, II ir III – Jo darbai ir šlovė.
Kūrinį atlieka choras, orkestras ir keturi solistai. Tai muzikinė drama, sprendžianti Dievo – žmogaus gyvenimo problemą. Ji primena didvyrio žuvimą herojinėse tragedijose: didvyrio mirtis atneša tautai laisvę ir išganymą.
Jucevičius
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Novosadai (Zabluduvo valsčius)
Novosadai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zabluduvo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Antikomunizmas
thumb|150px|1947 metų agitacija, perspėjanti apie gresiantį komunistinės revoliucijos pavojų. Angliški užrašai: Ar tai rytojus (viršuje), Amerikoje komunizmas! (apačioje). Antikomunizmas yra prieš komunizmo ideologiją nukreiptas judėjimas. Istoriškai „komunizmu“ vadinti įvairių socialinių santvarkų tipai, tačiau nuo XIX a. vidurio pagrindine komunizmo mokykla tapo marksizmas. Marksistinis komunizmas patraukė žymiai daugiau šalininkų nei kitos komunizmo formos, tuo pačiu susilaukė ir žymiai daugiau priešininkų. Dėl to antikomunizmu paprastai vadinama veikla nukreipta prieš marksistinį komunizmą. Antikomunizmas paprastai apima ir kitas ideologijas, kurios yra nukreiptos prieš privačią nuosavybę ir propaguoja kairįjį radikalizmą (pvz., anarchizmas, socializmas, sindikalizmas).
Didžiausią įtaką marksistinė komunizmo forma įgavo XX a. Organizuotas antikomunizmas atsirado kaip reakcija į didėjantį komunistinio judėjimo populiarumą ir per XX a. turėjo įvairias formas.
Arvo Pärt
Biografija
Arvo Piartas gimė 1935 m. rugsėjo 11 d. Paidės mieste Estijoje. Tėvas paliko šeimą, kai A. Piartui buvo 2 metai. 1938 m. motina su A. Piartu persikėlė į Rakverę, kur 1945–1953 m. jis mokėsi pianino vietos muzikos mokykloje vadovaujamas Ille Martin, bandė kurti savas kompozicijas. 1950–1954 m. A. Piartas mokėsi Rakverės aukštojoje mokykloje. 1954 m pratęsė studijas Talino konservatorijoje (muzikos mokykloje) vadovaujamas Veljo Tormis. 1954–1956 m. A. Piartas atliko karinę tarnybą, grojo obojumi, pianinu ir perkusiniais instrumentais kareivių ansamblyje. 1957–1963 m. A. Piartas mokėsi Talino konservatorijoje (muzikos akademijoje), studijavo kompoziciją vadovaujamas Heino Eller. 1958–1967 m. dirbo garso inžinieriumi Estijos radijuje, 1961 m. tapo Estijos kompozitorių sąjungos nariu. 1962 m. A. Piartas laimėjo Pirmąjį prizą Jaunųjų kompozitorių forume Maskvoje už vaikų kantatą „Mūsų sodas“ ir oratoriją „Pasaulio žingsniai“. Jo ankstyvieji kūriniai buvo klasikinės tradicijos, daugiausiai skirti atlikti pianinu. A. Piartas studijavo ir naudojo savo kūryboje serialistinę techniką, muzikinį koliažą. 1964 m. ypač susidomėjo J. S. Bacho kūryba, parašė kompozicijų, imituojančių baroko stilių. A. Piartas dirbo ties kino filmų muzika. 1968 m. jis parašė kompoziciją Credo, kuri užbaigia pirmąjį A. Piarto kūrybos periodą. Credo buvo uždrausta TSRS ilgiau nei dešimtmečiui dėl religinės pavadinimo prasmės.
1968–1976 m. periodu A. Piartas ieškojo savo muzikos kūrybinio stiliaus, studijavo paprasčiausią dviejų partijų kontrapunktą, nagrinėjo ankstyvosios Europos muzikos ir grigališkojo choralo kūrinius. Ieškojimus vainikavo 1976 m. kompozicija Für Alina, kurioje kompozitorius panaudojo savitą techniką, kurią pavadino terminu tintinnabuli. Šios technikos pagrindą sudarė homofoninis motyvas iš dviejų partijų, judančių daugiausiai tik per vieną žingsnį apie pagrindinę natą (nebūtinai toniką). 1976–77 m. kompozitorius intensyviai dirbo šia technika, sukurdamas 15 kūrinių, tarp kurių vienais žinomiausių buvo Tabula Rasa, Fratres ir „Kanta Bendžamino Briteno atminimui“. Šių kūrinių religingumas ir pernelyg supaprastinta kompozicija nesulaukė pritarimo nei tarp politinių tuometinės komunistinės TSRS funkcionierių, nei tarp akademinės muzikos atstovų. Kompozitorius giliai išpažino rusų ortodoksų tikėjimą, į kurį atsivertė 1972 m. vedęs antrąją žmoną Norą. 1980 m. A. Piartas su žmona Nora ir dviem mažais sūnumis emigravo iš TSRS, apsistojo Vienoje, surado ryšių su „Universal Edition“ muzikos leidėju. Po metų persikėlė į Berlyną. 1982 m. sukurta apie 70 min trukmės „Šv. Jono kančia“ tapo pavyzdiniu A. Piarto tintinnabuli technikos kūriniu. 1984 m. kompozitorius pradėjo bendradarbiauti su „ECM Records“ leidybine firma, autorizavo pirmuosius savo pagrindinių kūrinių įrašus. Didesnioji dalis šio laikotarpio kompozitoriaus kūrinių buvo trumpos kompozicijos, skirtos chorui arba vokaliniam ansambliui. Kompozitorius jas rašė įvairiomis kalbomis: vokiečių, bažnytine slavų, italų, anglų, ispanų.
1989 m. A. Piartas buvo apdovanotas Edisono klasikinės muzikos prizu ir nominuotas „Grammy“ apdovanojimui geriausios šiuolaikinės kompozicijos kategorijoje už Passio. 1990 m. A. Piartui suteiktas Talino muzikos akademijos garbės daktaro laipsnis. 1991 m. jo kompozicija Miserere buvo nominuota „Grammy“ apdovanojimui geriausios šiuolaikinės kompozicijos kategorijoje, kompozitorius tapo Karališkosios Švedijos muzikos akademijos garbės nariu Stokholme. 1992 m. A. Piartas grįžo iš emigracijos į Estiją, išlaikė namus Berlyne. 2010 m. A. Piartas įsteigė savo vardo centrą jo kūrybos archyvavimui ir propagavimui Estijoje. Vienu garsiausių A. Piarto kūrinių yra Spiegel im Spiegel (1978), kuris buvo panaudotas 2013 m. garsaus filmo „Gravitacija“ anonse. Jo muzika buvo panaudota JAV „Oskarus“ laimėjusiuose filmuose „Farenheitas 9/11“ (2004) ir „Bus kraujo“ (2007), A. Piarto įtaką minėjo Björk, Keith Jarrett, Radiohead ir Lupe Fiasco. 2011 m. A. Piartas skyrė kūrinį Vater Unser popiežiaus Benedikto XVI įšventinimo į klierikus 60 metų progai, kuris buvo atliktas popiežiaus akivaizdoje.
Arvo Piarto kultūros centras
2018 m. atidarytas Arvo Piarto kultūros centras, įsikūręs už 35 km į vakarus nuo Talino, pušyne netoli Baltijos jūros, Laulasmaa žvejų kaimelyje. Centre sutilpo kompozitoriaus archyvas, parodų erdvė, koncertų salė, biblioteka, kompozitoriaus darbo kabinetas, koplyčia. Lankytojai gali susipažinti su kompozitoriaus kūryba ir temomis, besisiejančiomis su jo muzika (pvz., teologija, šiuolaikiniu menu ir kt.), lankytis bibliotekoje, naudotis informacine sistema, kurioje pristatomi archyve saugomi dokumentai, žiūrėti filmus, kuriems muziką kūrė A. Piartas.
Modernų 2400 m² dydžio centrą kūrė ispanų architektų biuras „Nieto Sobejano Arquitectos“. Pastatas buvo integruotas į kraštovaizdį, drauge atliepdamas A. Piarto kūrybą. Projektas buvo pavadintas „Tabula“ ir buvo inspiruotas A. Piarto kūrinio „Tabula Rasa“ (1977).
Gyvenimo įvertinimas
thumb|right|260px| A. Piartas (kairėje) ir [[Urmas Paet Prancūzijos Garbės legiono ordino įteikimo proga 2011 m.]]
Acetobacter
}
Acetobacter - acto rūgšties bakterijų gentis, kuriai priklausančios bakterijos, aplinkoje esant oro, perdirba alkoholį (etanolį) į acto rūgštį.
Laboratorijoje Acetobacter genties bakterijos lengvai atskiriamos naudojant terpę su apytiksliai 7 % etanolio, bei kalcio karbonatu, kuriam ištirpus bakterijų aplink koloniją išskirtoje acto rūgštyje, aiškiai matomos kolonijos ribos.
Nikolaus von Renys
thumb|righyt|220px|Rogalos herbas Nikolaus von Renys (1360–1411) – Teutonų ordino narys pasaulietis, riteris, 1409–1411 m. Lenkijos ir Lietuvos karo su Teutonų ordinu dalyvis, dalyvavo Žalgirio mūšyje kaip Kulmo žemės vėliavnešys. Teutonų ordinas jį apkaltino išdavyste, dėl kurios jie pralaimėjo mūšį, ir 1411 m. jis buvo nukirsdintas.
1397 m. kartu su savo broliu ir pusbroliais iš Kulmo žemės bajorų Nikolausas fon Renys įkūrė Driežo sąjungą, kuri turėjo tapti atrama prieš teutonų riterius Kulmo žemėje.
1410 m. Žalgirio mūšyje fon Renys nešė Kulmo žemės pulko vėliavą, kuri aprašyta veikale Banderia Prutenorum. Nenorėdamas kautis prieš Lenkiją jis nuleido vėliavą, kas buvo palaikyta signalu trauktis ir taip prisidėjo prie Ordino riterių pralaimėjimo. Ordino valdžia, pažeisdama 1411 m. Torunės taikos reikalavimus, draudusius persekioti išdavikus po mūšio, 1411 m. įsakė jam nukirsti galvą, kas buvo padaryta Graudence.
Pšavija
Pšavija  – maža istorinė geografinė sritis Gruzijoje, dabartiniame Mcchetos-Mtianetijos regione, esanti daugiausia pietinėje Didžiojo Kaukazo kalnų dalyje palei Aragvio upę ir žemutinę Jorio upės dalį. thumb|right|200px|„Pšavas“, Theodor Horschelt piešinys. Iš 1896 m. Sankt Peterburge išleisto albumo. Anksčiau Pšavija ir Chevsuretija sudarė Pchoviją.
Krašto gyventojai yra pšavai.
Nuorodos
Žemėlapiai: Videoklipas:
Ero švyturys (Menas)
Ero švyturys  – švyturys, stovintis Ero kyšulyje (Meno sala). Tai seniausias Meno salos švyturys, kurį pastatė inžinierius Robertas Stivensonas (rašytojo Roberto Luiso Stivensono senelis) ir kuris buvo uždegtas 1818 m. Švyturio ugnis dega 32 m aukštyje ir turi matytis iki 31 km atstumu. Nudažytas dviem ryškiomis raudonomis juostomis. Švyturio šviesa matyti nuo pietvakarių Škotijos kranto. thumb|left|250px|Mažasis Ero kyšulio švyturys Stiprios srovės Ero kyšulio pakrantėje kaupia daug gargždo, tad 1899 m. už 230 m nuo didžiojo švyturio link jūros pastatė mažą švyturį, kuris turi perspėti apie susidarančias seklumas. 1950 m šį mažąjį švyturį paslinko dar 76 m link jūros. Jis išjungtas 2010 m. balandžio 7 d.
Švyturio pastatai ir žemė buvo privačiai valdomi iki 1993 m. 1993 m. švyturys buvo automatizuotas, jį dabar prižiūri Northern Lighthouse Board, kurios centras yra Edinburge. 2005 m. rugpjūtį švyturys nustojo duoti rūko signalą, kadangi nutarta, jog GPS prieinamumas ir patikimumas padarė jį neaktualiu.
Kotryna Vinciūtė
Biografija
Iš mažens mėgo muziką ir dailę. Pirma baigė lenkų Nazaretho Akademiją, kuri 1903 įsikūrė Kenoshoje, WI. Iki 1910 vargonininkavo ir vadovavo chorui Šv. Petro lietuvių parapijoje Kenoshoje. Su choru rengė koncertus, statė operetes ir kitus scenos veikalus. 1910 grįžusi į Čikagą, pradėjo mokytis skambinti fortepijonu Holy Family Academy, o vargonavimą studijavo pas prof. J. Singerbergsą, St. Francis, WI. Bažnytinę muziką ir chorvedybą studijavo pas prof. Ray Flashą Kenoshoje ir Chantmusic pas prof. MeSrath Niujorke. 1915 baigė The American Conservatory of Music ir įgijo fortepijono mokytojos diplomą. Dar studijavo grigališkąjį giedojimą Immaculate Conception, Cathedral Hall, Syracuse, NY. 1937 baigė Institute of Photograph Coloring Course Niujorke. Taip pat studijavo tapybą Arts Institute.
Šalia visų studijų, K. Vinciūtė aktyviai dalyvavo lietuvių muzikiniame gyvenime. 1917 pradėjo vargonininkauti Šv. Juozapo lietuvių parapijoje Binghamtone, NY. Čia suorganizavo didelį chorą, rengė koncertus, vaidinimus, statė operetes. Taip pat vadovavo dideliam vaikų chorui, kuris pamaldų metu giedojo bažnyčioje. Vėliau vargonininkavo Šv. Jurgio lietuvių parapijoje Uticoje, NY, ir vadovavo chorui. Dirbo Art Studio (foto studija) Syracuse. 1946 įstojo į ALRK Vargonininkų sąjungos skyrių, o nuo 1948 buvo Centro sąjungos narė. Rūpinosi lietuvių kompozitorių kūrinių leidyba – savo lėšomis išleido L. Šimučio ir J. Žilevičiaus chorinių dainų, rėmė žurnalo „Muzikos žinios" leidybą, buvo Muzikos komisijos pirmininkė, aukojo pinigus dainų švenčių ir kitos kultūrinės veiklos barams plėtoti. Didelį savo natų rinkinį padovanojo Lietuvių Muzikologijos archyvui ir Vargonininkų sąjungai.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Ibn Chaldūnas
Ibn Chaldūnas, tikrasis vardas Vali al Dinas Abdarahmanas ibn Muhamadas ibn Abi Bakras Muhamadas Ibn al Hasanas ibn Chaldūnas (1332 m. gegužės 27 d. – 1406 m. kovo 17 d.) – arabų istorikas, filosofas, teisėjas, viziris. Dažnai laikomas sociologijos, demografijos, istorijografijos mokslų pradininku.
Biografija
Kadangi Ibn Chaldūnas parašė autobiografiją, jo gyvenimo istorija gerai žinoma. Gimė kilmingoje šeimoje Tunise. Pas geriausius Magribo mokytojus įgijo klasikinį islamišką išsilavinimą (išmoko mintinai Koraną, išmanė hadisus, šariato teisę, fikhą), taip pat mokėsi matematikos, logikos, filosofijos. Vėliau įsidarbino Šiaurės Afrikos emyrų dvaruose raštininku. Persikėlė į Andalūziją, ir 1364 m. Granados sultonas jam patikėjo diplomato pareigas, o netrukus – ir vizirio postą. Dėl rūmų intrigų Ibn Chaldūnas buvo priverstas palikti Granadą, vėliau dirbo Alžyro sultonų rūmuose. Nuo 1384 m. gyveno Kaire, buvo vyriausiasis kadis (teisėjas). Tuo metu atsidėjo mokslams, parašė svarbiausius savo veikalus.
Darbai
Ibn Chaldūnas parašė visuotinės istorijos veikalą „Pamokančių pavyzdžių iš arabų, persų, berberų ir su jais gyvenusių tautų istorijos knyga“ (Kitāb al-ʻIbar wa-Dīwān al-Mubtadaʼ wa-l-Khabar fī Taʼrīkh al-ʻArab wa-l-Barbar wa-Man ʻĀṣarahum min Dhawī ash-Shaʼn al-Akbār), kuriame pateikė arabų ir berberų istorijos faktų, aprašė Šiaurės Afrikos, Artimųjų Rytų ir Persijos valdovų musulmonų dinastijas. Veikalo įžangoje išdėstė visuomenės ir kultūros raidos idėjas (žmonių bendruomenių raidos ir istorijos skirtingumus siejo su geografine aplinka ir gamtos, ypač klimato, įtaka), kritiškai vertino istorinius šaltinius, tyrė ekonomikos veiksnių įtaką visuomenės ir valstybės raidai, nurodė grupinio solidarumo, kurį sukuria arba sustiprina bendrai išpažįstama religija, poveikį. Plėtojo ciklinės civilizacijos istoriją.
Spalio 7
Spalio 7 yra 280-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 281-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 85 dienos.
Šventės
(kol kas neįvestos)
Vardadieniai
Morkus – Renatas – Butrimas – Eivina – Justina
Jūrinė nėgė
Jūrinė nėgė (Petromyzon marinus) – nėginių (Petromyzonidae) šeimos primityvus vandens stuburinis gyvūnas, priklausantis bežandžių antklasiui.
Kūnas ilgas, cilindriškas. Viršutinė kūno dalis žalsva su tamsiomis ir balkšvomis dėmėmis. Pilvas baltas. Viršutinėje žiočių plokštelėje 2 stambūs, pamatais susilietę dantys, apatinėje – 7-8; kraštiniai turi po 2 viršūnes. Burnoje yra daug koncentriškai išsidėsčiusių aštrių dantų. Ties galva yra 7 poros žiauninių angelių. Kūno ilgis iki 1 m, svoris iki 3 kg. Vidutinis kūno ilgis 60-75 cm, o svoris 0,7-1 kg. Subręsta 8-9 metų, kai kūno ilgis pasiekia 60 cm.
Paplitusios Šiaurės Atlante, taip pat Baltijos jūroje. Lietuvoje sugaunama Kuršių mariose ir Nemuno deltoje. Praeivės, neršti iš Baltijos į gėlus vandenis. Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
thumb|left|240px|Jūrinės nėgės
Neršia pavasarį, ant smėlėto grunto. Vislumas – daugiau kaip 200 tūkst. ikrelių. Jie lipnūs, elipsiški, gelsvai pilki, neskaidrūs, apie 1 mm. Embrionai vystosi 8-10 parų. Išsiritusios lervos būna ~5 mm ilgio, skaidrios, panašios į kirmėles, galvinė kūno dalis kiek storesnė. Trynio maišelis cilindro formos, užima 4/5 kūno ilgio. Turi plaukiojamąją plėvę. Galva maža, akys apaugusios oda. Burna yra apsuptya ūselių. Rezorbavusis trynio maišeliui, liemeninės ir uodeginės kūno dalies aukštis suvienodėja, sunyksta plaukiojamoji plėvė. Aplink burną išsivysto lūpos, viršutinioji būna ilga ir nulinkusi. Tokios lervos vadinamos vingiliais. Jų akys geriau išsivysčiusios, nors iki metamorfozės pabaigos būna po oda. Žiauninės angelės išsidėsčiusios vagelėse. Vingiliai kelerius metus gyvena įsirausę upių ar ežerų dumble. Minta mikroorganizmais ir detritu. Baigiantis metamorfozei kūno ilgis pasiekia 20 cm, jos pasidaro panašios į suaugusius individus, migruoja į jūrą ir pradeda parazituoti.
Suaugusios nėgės minta vandens gyvūnų (ryklių, kitų žuvų, banginių) krauju, kartais bestuburiais. Neršdamos nesimaitina. Po neršto žūva.
Gaidelių dvaras
thumb|250px|Gaidelių dvaro rūmai
Gaidelių dvaras – dvaras Gaidelių viensėdyje, Širvintų rajone.
Istorija
Iki XIX a. pabaigos Gaideliai buvo Šešuolėlių dvaro palivarkas. Šį užstačius bankui, palivarkas iš varžytinių atiteko A. Javarovskiui, kuris 1901 m. palivarką pardavė Sankt Peterburgo dvarininkei V. Stempkovskai. Ši pastatė dviejų aukštų rūmus su grakščiais bokšteliais ir terasomis, puoštomis mediniais raižytais ornamentais. Tai XX a. pradžios Alpių vilų stiliaus pastatas su trupučiu rusiško charakterio.
Dievo kūno bažnyčia
Dievo Kūno bažnyčia yra šių bažnyčių titulas:
Gaidelių dvaras
Istorija
1923 m. mirus V. Stempkovskai dvaras atiteko jos vyrui Adomui, kuris jį išnuomojo dvarininkui V. Ruščicui ir išvyko į Lenkiją.
1936 m. A. Stempkovsko įgaliotinis sodybą pardavė Monikai, Tomui ir Kaziui Baranauskams.
1940 m. dvaras nacionalizuotas.
Dabar dvaras grąžintas savininkams, kurie 2005 m. jį pardavė naujiems šeimininkams, šiandien jau jį restauravusiems.
Lichtenšteino futbolo varžybos 2008–2009 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 2008–2009 m.
Zdoniškių ežeras
Zdoniškių ežeras – ežeras Lietuvoje, Širvintų rajone, 2,5 km į pietvakarius nuo Giedraičių. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,55 km, plotis – iki 0,32 km. Altitudė 126 m. Krantai žemi, pelkėti, pakrantės aukštokos, daugiausia apaugę medžiais ir krūmynais, iš rytų prieina Kamaraučiznos miškas. Pietinėje pakrantėje plyti dirbami laukai. Iš šiaurės rytų į pietvakarius ežerą prateka Zdoniškių upelis (Širvintos intakas). Dalis upelio vandens, aplenkiant ežerą, teka pietine ežero pakrante einančiu kanalu. Šalia įsikūręs Šlevėtrų kaimas.
Valgomoji geltonpintė
Valgomoji geltonpintė (Laetiporus sulphureus) – geltonpinčių (Laetiporus) genties grybų rūšis.
thumb|left|250px|Valgomoji geltonpintė paruošta maistui Auga nuo pavasario iki rudens parkuose, soduose, skveruose, retai miškuose ant ąžuolų, gluosnių, uosių, klevų, guobų ir kitų lapuočių medžių kamienų, stuobrių. IV kategorijos, menkavertė. Lietuvoje dažna.
Medžiams iš pradžių kaip parazitai, vėliau kaip saprotrofai padaro daug žalos.
Vykdomasis įrašas
Vykdomieji įrašai notarų užprotestuotuose ar neprotestuotinuose vekseliuose ar čekiuose gali būti ginčijami ieškinio teisenos tvarka.
Nebularium
Nebularium – debiutinis Disarmonia Mundi studijinis albumas, finansuotas ir išleistas pačios grupės.
Prūsų mitologija
Prūsų mitologija – prūsų mitologinių vaizdinių sistema.
Dievų trejybė
Prūsų mitologijoje dieviškoji trejybė vaizduojama prūsų vėliavoje:
Perkūnas, kaip dangiškoji dievybė, aukščiausiojo Dievo pagalbininkas ir jo valios vykdytojas. Aukščiausiąjį Dievą jis pranoko savo aktualumu žmogui ir mitologinių funkcijų konkretumu.
363 m. pr. m. e.
'''363 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Prūsų mitologija
Dievų trejybė
Prūsų dievų trejybė tiek pagal horizontalią (kairėje Patrimpas, centre svarbiausiasis dievas Perkūnas, dešinėje Pikuolis), tiek pagal vertikalią padėtį, atitinka pasaulio erdvės modelį: viršus – vidurys – apačia, arba dangus – žemė – požemis. Šis dievų išdėstymas atitinka laiko sandarą: vasara, ruduo, žiema, taip pat atskirus žmogaus gyvenimo epizodus: jaunystė, branda, senatvė. thumb|left|150px|Anoniminio autoriaus apie1520-30 metus išleista [[Sūduvių knygelė apie Sembos sūduvių papročius, buitį ir mitologiją]]
Teutonai, atėję į Žemaitijos pajūrį XII a. pradžioje, Parusnyje radę po dideliu ąžuolu šėtrą, kur žyniai kūreno amžinąją ugnį. To ąžuolo kamiene buvę trys uoksai, kuriuose stovėję mediniai dievų stabai. Viduryje buvo Perkūnas – vidutinio amžiaus, rūstaus veido, paraudonavęs, su juoda garbiniuota barzda ir liepsnos karūna ant galvos, apsisiautęs geltonais drabužiais. Rankoje turėjęs strėles. Laikytas galingu dievu, šilumos davėju. Dešinėje pusėje stovėjo senas barzdotas Pikuolis lavono spalvos veidu, raudonais drabužiais, su apsukta ant galvos skepeta. Kairėje Perkūno pusėje buvo jaunutis Patrimpas, apsirengęs žaliais drabužiais su varpų vainiku ant galvos.
Baltai bijojo dievų, ypač Patrimpo, Perkūno ir Pikuolio. Jie tikėjo, kad geriems žmonėms, šių dievų garbintojams, dievai po šio gyvenimo duosią gražias žmonas, daug vaikų, gerų valgių, saldžių gėrimų, vasarą baltų drabužių, o žiemą šiltų apsiaustų, turės puikią sveikatą, nuolat juoksis ir šokinės. Iš negerųjų ir tų, kurie nenorėsią dievams teikti tinkamos pagarbos, bus atimta tai, ką jie turi, ir taip smarkiai bus mušami pagaliais, jog turėsią verkti, vaitoti, rankas traukyti iš didelio skausmo ir baimės. Visi kaimynai, kurie garbina jų dievus ir jiems teikia aukas, turi būti mylimi, gerbiami, aukštinami. Bet tie, kurie juos niekina ir šmeižia, turi būti naikinami ugnimi ir kuokomis. Jų draugais neturintys niekuomet pasidaryti. Ligoniai patys turėję susideginti. Jei jie to nepajėgdavo, tai turėjo padaryti jų giminės.
Mikrovalstybė
Mikrovalstybių pavyzdžiai – Singapūras, Lichtenšteinas, Monakas, Vatikanas. Mikrovalstybių įtaka Juntinių Tautų Organizacijos Generalinėje Asamblėjoje neproporcingai didelė dėl „vienas valstybė, vienas balsas“ taisyklės.
Mažiausia visiškai suvereni mikrovalstybė yra Vatikanas, kuriame 2003 m. liepos mėn. gyveno 911 gyventojų, o jo teritorija buvo 0,44 km².
Mikrovalstybėms kartais priskiriamos ir pripažintos beteritorės valstybės, kokios pavyzdys yra Maltos ordinas. Ordino būstinė yra Romoje (Italija). Maltos ordino suverenumą pripažįsta 205 valstybės, iš kurių 100 palaiko diplomatinius ryšius. Tarp jų yra ir Lietuvos Respublika.
Vatikanas ir Maltos ordinas nėra JTO nariai, tačiau abu turi nuolatinių stebėtojų statusą – Vatikanas kaip „valstybė ne narė“, o Maltos ordinas – kaip „kitoks darinys“.
Mikrovalstybėmis nėra laikomos netikrosios valstybės, kurios nėra pripažintos ar suverenios. Mikrovalstybėmis nelaikomos šalys, neturinčios visiško suvereniteto (pvz., Džersis).
Mikrovalstybės, kurių teritorija mažesnė negu 1000 km²
Suverenios valstybės, kurių plotas mažesnis kaip 1000 km².
{| class="wikitable sortable"
Giniotis
Giniotis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Giniotienė (ištekėjusi moteris) ir Giniotytė (mergautinė pavardė).
Žuvininkai (Karaliaučius)
Žuvininkai, Skanavikas arba Primorskas (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Sembos pusiasalyje, Aistmarių šiaurinėje pakrantėje, Baltijsko rajone, nuo 2008 m. liepos 3 d. Primorsko miesto gyvenvietės centras.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Skanavik normaniškos kilmės. Vietoje sembų ir skandinavų prekybinės gyvenvietės įkurtas 1266 m. Sembos vyskupo ir iki 1525 m. buvo vyskupų rezidencija. 1305–1315 m. pastatyta gotikinė bažnyčia. 1525 m. Žuvininkų koplyčioje tuokėsi Prūsijos hercogas Albrechtas Brandenburgietis ir Danijos princesė Darata.
Agrometeorologija
thumb|right|250px|Lizimetras - vandens režimui dirvožemyje tirti Agrometeorologija ( 'laukas' + meteoros 'esantis ore' + logos 'mokslas') – meteorologijos šaka, tirianti meteorologinių klimatinių ir hidrologinių sąlygų įtaką žemės ūkio augalų vystymuisi ir žemės ūkio gamybos procesams.
Žuvininkai (Karaliaučius)
Istorija
1723–1818 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos departamento, 1818–1871 m. Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities miestas, 1933–1939 m. apskrities centras. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Zemliando rajono (Земландский район), 1946 m. rugsėjo 7 d. – 1963 m. Primorsko rajono (centras Zelenogradske) miestas ir Primorsko apylinkės (Приморский городской совет) centras, 1963–1994 m. Svetlo miesto Primorsko apylinkės centras, 1994–2008 m. Baltijsko miesto apygardos miestas. Primorsko miesto apylinkės taryba buvo renkama 1953–1994 m. 2005 m. panaikintas miesto statusas, nuo 2008 m. miesto tipo gyvenvietė.
Žymūs žmonės
Žuvininkuose gimė:
Agrometeorologija
1996 m. agrometeorologijos stebėjimus vykdė 18 agrometeorologijos stočių, stebėjimų duomenis kaupė Lietuvos hidrometeorologijos tarnyba. Ji leidžia dekados agrometeorologijos apžvalgas, mėnesio agrometeorologijos biuletenius, sudaro agrometeorologijos metraščius, fenologines ir ž. ū. augalų derlingumo prognozes, rengia agrometeorologijos žinynus.
Moksliniai tyrimai atliekami Vilniaus universitete, Žemės ūkio universitete, Žemdirbystės institute.
Istorija
Agrometeorologija atsirado XIX a. pabaigoje. Lietuvoje agrometeorologijos tyrimai pradėti XX a. trečiajame dešimtmetyje. I. Končius (1886–1975) vienas pirmųjų Lietuvos ūkininkus mokė meteorologijos žinias taikyti žemdirbystėje. 1925 m. išleistas agrometeorologijos vadovėlis „Ūkininko dangus“. J. Krikščiūno (1894–1947) darbuose analizuojamas klimato ir oro sąlygų poveikis ž. ū. augalų augimui ir derliui. Agrometeorologijos plėtotei reikšmingi S. Nacevičiaus (1881–1947), fenologinių stebėjimų pradininko, darbai. Daržovių sėjos terminus jis siejo su kai kurių augalų žydėjimo laiku. 1945 m. Ž. ū. ministerijoje įsteigta agrometeorologijos tarnybos valdyba, 1948 m. jos pareigos perduotos Lietuvos hidrometeorologijos tarnybos valdybai, įkurtas Agrometeorologijos skyrius. 1958–1960 išplėtotas agrometeorologijos stočių ir postų tinklas.
Maskvos kremlius
Maskvos kremlius – istorinis pastatų kompleksas Maskvos centre. Sąvoka dažnai naudojama perkeltine prasme (metonimas), reiškiantis Rusiją, jos valdžią ir įstaigas.
Išsidėstęs tarp Maskvos upės pietuose, Raudonosios aikštės rytuose ir Aleksandro sodo vakaruose. Netaisyklingo trikampio plotą (27,5 ha) juosia mūro sienos su 20 bokštų (XVII a., svarbiausias Spaso bokštas, 1625 m.). Ansamblio centre – Soborų aikštė. Joje penkiabokščiai kupoliniai soborai: Uspenijės soboras (1479 m., architektas A. Fioravantis). Jame buvo vainikuojami ir tuokiami kunigaikščiai ir carai, laidojami metropolitai ir patriarchai. Apreiškimo soboras (1489 m., Pskovo architektai). Arkangelo soboras (1508 m., architektas A. Friazinas Naujasis). Iki XVII a. pabaigos sobore buvo laidojami kunigaikščiai ir carai. Į Maskvos kremliaus ansamblį įeina ir kvadratinio plano carų rūmai Granovitaja palata (1491 m., architektas M. Friazinas, Solaris), Ivano Didžiojo varpinė (1508 m., architektas B. Friazinas).
Istorija
II tūkstantmetyje pr. m. e. Maskvos kremliaus vietoje buvo nedidelė gyvenvietė. XI a. pabaigoje susiformavo įtvirtinta gyvenvietė. 1156 metais ant Borovicko aukštumos Jurijus Dolgorukis pastatė medinę tvirtovę.
XIV a. viduryje – 1723 m. Maskvos kremlius – Maskvos kunigaikščių ir Rusijos carų rezidencija. XIII a. pabaigoje pastatyti pirmieji soborai (neišliko), akmenų sienos ir bokštai. XV a. antroje pusėje sukurta Soborų aikštė, perstatyti soborai, pastatytos naujos mūro sienos.
XVI a. buvo viena didžiausių Europos tvirtovių. XVII a. teritorija išsiplėtė, pastatyta puošnių paradinių feodalų rūmų. 1610–1612 m. kremlius buvo ATR kariuomenės okupuotas. XVIII a. pradžioje sienos ir bokštai sutvirtinti bastionais.
Po 1812 m. Prancūzijos įsiveržimo į Rusiją apgriovimų buvo sparčiai atstatomas. XIX a. viduryje pakeistas teritorijos planas, nugriauta dalis pastatų, pastatyta Didieji kremliaus rūmai, Ginklų rūmai, sukurtas carų rezidencijos ansamblis. 1917 m. rudenį nukentėjo bolševikų sukilimo metu. 1929–1930 m. buvo susprogdinti du kremliaus vienuolynai. 1935–1937 m. penkių pagrindinių bokštų viršūnėse vietoj Rusijos erelių iškeltos rubino žvaigždės (skersmuo – 3–3,5 m).
Kremliuje saugomi rusų meno paminklai Varpų varpas ir Patrankų patranka. Prie šiaurinės sienos, Raudonojoje aikštėje, yra Lenino mauzoliejus, prie vakarinės sienos, Aleksandro sode – Nežinomojo kareivio kapas.
Kremenecio pilis
thumb|200px|Bonos kalne stovinti Kremenicio pilis XIX a. [[Napoleonas Orda|Napoleono Ordos piešinys]] thumb|200px|Pilies griuvėsiai
Kremenecio pilis – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikais statyta pilis Kremenecyje (Ukraina). Sumūryta iš vietinių akmenų ant šalia miesto iškilusios kalvos (397 m virš jūros lygio). Gynybine siena (8-12 m aukščio) aptverta piliavietė yra netaisyklingo stačiakampio formos, jos išmatavimai yra 65 x 135 m.
Istorija
Toje vietoje stovėjusią medinę pilį 1226 m. nesėkmingai bandė užimti Vengrijos karalius Andrius II Jeruzalietis; totoriai: 1241-42 m. chanas Gujukas, o 1255 m. - Kuremsa. 1261 m. chano Burundajaus reikalavimu gynybinius įtvirtinimus sugriovė Rusios kunigaikštis Vasilka Romanovičius.
XIV a. viduryje kunigaikštis Liubartas įsako pradėti mūrinės pilies statybą. Vėliau dėl Voluinės kilo Lietuvos-Lenkijos karas, pilyje 1409-18 m. buvo kalintas kunigaikštis Švitrigaila. Po to pilį tvirtino Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas.
Pagal Liublino sutartį Kremenecis perėjo Lenkijos karalystės priklausomybėn. 1529-35 m. miestą valdė Vilniaus vyskupas Jonas iš Lietuvos kunigaikščių, kuris pilį sustiprino. Vėliau ją valdė ATR karalienė Bona Sforca, nuo to laiko pilies kalnas vadinamas jos vardu. XVI a. aprašyme minimi trys gynybiniai bokštai, kunigaikščio rūmai ir cerkvė, kiti pastatai.
Lukoševičienė
Lukoševičienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Lukoševičiūtė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Lukoševičius.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Dieudonné Saive
Dieudonné Joseph Saive (1889–1973) – Belgijos šaulių ginklų konstruktorius, buvęs pagrindiniu FN kompanijos konstruktoriumi po Dž. Brauningo mirties.
Saive labiausiai pagarsėjo savo savitaisiais šautuvais su dujų varoma automatika bei pakreipiamojo užrakinimo spynomis. Jo FN Model 1949 buvo gaminamas, o vėliau patobulintas tapo sėkmingu ir plačiai naudotu vidutinio kalibro kariuomenės automatiniu šautuvu FN FAL.
Ukapirmas
Ukapirmas (Ūkopirmas) – pats prūsų pirmasis, dangaus, žvaigždžių, žemės, laiko atgimimo dievas, Visatos kūrėjas, visos pradžios davėjas. Šis dievas buvo žmogaus pavidalo su zoomorfiniais atributais. Pavyzdžiui, ant brolių Prutenio ir Vaidevučio (VI a.) vėliavos pavaizduotas žmogus, apsirengęs raudonais drabužiais su lokio galva, pakreipta į kairę pusę. Iš abiejų jo šalių stovi ant užpakalinių kojų vienas prieš kitą du širmi žirgai, priekinėmis kojomis laikantys minėto žmogaus atvaizdą. Žirgų poza rodo, kad jie saugo nepaprastai galingą dievą, greičiausiai, Okopirmą. Prūsų aukščiausiasis Dievas buvo vaizduojamas kaip žmogus su šventų gyvūnų, buvusių totemų arba „gyvulių šeimininkų“ atributais.
Lifu
thumb|200px|Lifu nuotrauka
Lifu  – sala Okeanijoje, Naujojoje Kaledonijoje, didžiausia Ištikimybės salų grupėje. Plotas 1197,1 km². Sala netaisyklingos formos, ilgis 81 km, plotis tarp 16 ir 24 km. Lifu sala yra susidariusi atolo vietoje. Paviršius plokščias (aukštis iki 104 m), tankiai apaugęs džiunglėmis. Aplink salą driekiasi koralų rifai.
Lifu saloje 2004 m. gyveno 10 151 žmogus. Beveik 97 % gyventojų yra kanakai. Verčiamasi turizmu, kopros apdirbimu, vanilės, cukranendrių auginimu, kaučiuko surinkimu. Lifu kartu su Tigos sala sudaro Lifu komuną. Pagrindinė gyvenvietė – Vė.
Salą 1827 m. atrado Diumonas Djurvilis. Vėliau čia lankėsi banginių medžiotojai. 1864 m. aneksuota Prancūzijos ir paskelbta aborigenų rezervatu.
Eleonora Kaminskaitė
Eleonora Kaminskaitė-Ruokienė (1951 m. sausio 29 d. Stakliškėse, Prienų rajonas – 1986 m. vasario 9 d. Kaune) – Lietuvos irkluotoja.
364 m. pr. m. e.
'''364 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Eleonora Kaminskaitė
Biografija
Gimė 1951 m. sausio 29 d. Stakliškėse. Jaunystėje stojo studijuoti į Lietuvos kūno kultūros institutą (LKKI) lengvosios atletikos, tačiau nesėkmingai, susižeidė pirštą, jį teko operuoti. Gerai sudėtą, tvirtą merginą iš Stakliškių nužiūrėjo tuometis LKKI Irklavimo katedros vedėjas Leonas Aleksandravičius, jis ir pasiūlė jai studijuoti irklavimą. Pirmąja trenere tapo Janina Aleksandravičienė.
1975 m. pasaulio irklavimo čempionate Notingeme irkluodama porinę keturvietę valtį laimėjo bronzos medalį. Svariausias E. Kaminskaitės laimėjimas – 1976 m. Monrealio olimpinių žaidynių bronzos medalis, irkluojant porinę dvivietę su Genovaite Ramoškiene. Medalis abiem suteikė daug džiaugsmo, bet buvo ir nusivylimo. Kaunietė galvojo apie dar aukštesnę vietą. Irkluotojos nesunkiai laimėjo parengiamąsias varžybas ir iš karto pateko į finalą, tačiau jo reikėjo laukti net penkias dienas. Sportininkės, belaukdamos starto, „perdegė“. 1978 m. pasaulio čempionate Naujoje Zelandijoje irkluodama porinę dvivietę valtį laimėjo sidabrą,
Pagerbdami šviesų garsios irkluotojos E. Kaminskaitės-Ruokienės atminimą, Kauno kūno kultūros ir sporto skyrius bei Irklavimo mokykla rengia jos atminimo varžybas, kuriose dalyvauja jaunimas, suaugusieji ir veteranai. Olimpinių žaidynių bronzos medalio laimėtojos nuotrauka pakabinama Irklavimo mokyklos stende.
Visi, pažinoję Eleonorą, prisimena ją kaip labai darbščią, nuoširdžią, kuklią ir pareigingą didelio meistriškumo irkluotoją. Sportininkai per jos atminimo varžybas padeda gėlių ant jos kapo, uždega žvakę.
Marihuana
thumb|350px| {{legend|#0000ff|Marihuana legalizuota}} {{legend|#ff8800|Marihuana dekriminalizuota}} {{legend|#ff9999|Retai taikomos griežtos bausmės už jos vartojimą}} {{legend|#de0000|Taikomos griežtos bausmės už jos vartojimą}} {{legend|#aaaaaa|Trūksta informacijos}}
thumb|240px|Išdžiovintas kanapės žiedas Marihuana – psichoaktyvioji medžiaga gaunama iš kanapių ir naudojama medicininiais ir rekreaciniais tikslais. Pagrindinė psichoaktyvi marihuanos sudedamoji dalis yra tetrahidrokanabinolis (THC). Be jo kanapėse yra dar bent 483 cheminiai junginiai, tarp jų ir mažiausiai 65 kiti kanabinoidai. Marihuana dažniausiai vartojama ją rūkant, taip pat gali būti vartojama su maistu, ar kaip ekstraktas.
Marihuana yra dažniausiai vartojama nelegali svaiginamoji medžiaga. Tyrimai nustatė, kad maždaug 4 % suaugusių žmonių visame pasaulyje vartoja marihuaną nors kartą per metus, 0,6 % kasdieną. Apie 20 % Europos Sąjungos gyventojų yra kada nors bandę vartoti kanapes. Marihuanos vartojimas, laikymas ar pardavimas tapo nelegalus didžiojoje pasaulio dalyje XX amžiaus pradžioje. Nuo tada, kai kurios šalys sugriežtino tvarką marihuanos atžvilgiu, kol tuo metu kitos susilpnino draudimus ar net visai panaikino.
Marihuanos vartojimas dažniausiai sukelia trumpą nuotaikos pakitimą, koncentracijos ir dėmesio pokyčius, trumpalaikį atminties praradimą, šių narkotikų vartojimas siejamas su depresija, nerimu, pasitaikančiomis mintimis apie savižudybę, tačiau priežastinis ryšys tarp šizofrenijos ir marihuanos vartojimo nėra nustatytas. Taip pat nėra iki galo įrodyta, jog marihuana malšina skausmą.
Narkotinė medžiaga
Neapdulkinti moteriškųjų augalų žiedai, kurie nesubrandino sėklų (sensimilla) – marihuana, gali būti naudojamos kaip svaiginamoji medžiaga. Kanapės („žolė“) rūkomos ir hašišo pavidalo („hašas“, „šokoladas“). Tai įvairaus tamsumo rudos spalvos kieta masė iš supresuotų kanapėse esančių THC kristalų.
Dažnai neteisingai bandoma THC ar kitų kanabinoidų poveikį priskirti haliucinogenams. Su tuo griežtai nesutinka psichiatrai: THC nesukelia haliucinacijų, kokias gali sukelti LSD, psilocibinas, meskalinas ar kiti haliucinogenai.
Teoriškai mirtina dozė yra 40000 kartų didesnė už psichoaktyvią.
Marihuaninės kanapės
Aštuntajame XX a. dešimtmetyje JAV Narkotikų Kontrolės Administracijos (NKA) iniciatyva buvo iš lėktuvų nuodais nupurkštos didžiausios marihuaninių kanapių plantacijos. Augalai nebuvo naikinami, tik apnuodijama marihuana. Milijonai žmonių buvo apnuodyti. NKA sustiprino vietinių plantacijų paieškas ir likvidavimus. Dėl to marihuaninių kanapių auginimas buvo perkeltas po lempomis į rūsius ir garažus. Pritaikytos žemės ūkio ir genetikos mokslų naujovės. Daugiausia dėmesio buvo skirta išsiaiškinti, kaip kuo mažesniame plote ir tūryje užsiauginti kuo daugiau ir kuo stipresnės marihuanos. Amerikiečiai pastebėjo, kad moteriški kanapių augalai sukaupia daug didesnį kiekį THK, kai nebūna apvaisinami vyriškų augalų žiedadulkėmis. Svaigalams buvo pradėti auginti atskirai tik moteriški augalai – gimė sinsemilia. Užauginama marihuana tapo daug stipresnė, nei laukų augalų. Augintojai gilino savo genetikos žinias, kryžmino įvairias veisles, kūrė naujas, stabilizavo jas. Kai nuo 1976 metų Nyderlandų specializuotose kavinėse tapo legalu įsigyti marihuanos ar hašišo, po kelerių metų į šią šalį atkreipė dėmesį JAV marihuaninių kanapių augintojų bendruomenė. Įsikūrė vadinamieji sėklų bankai (seedsbanks). Buvo pradėtos rengti marihuaninių kanapių varžybos. Šiuo metu tokių kanapių veisėjai didžiausias pajėgas skiria ne kuo stipresnės veislės išvedimui, bet daugiausia dėmesio skiria dūmo skoniui ir aromatui, veislės stabilumui, augalo kompaktiškumui. O kuo stipresnės marihuanos išauginimu dabar susirūpino farmacijos kompanijos ir JAV bei Kanados valstybinės institucijos. Taip atsirado oficialiai medicininiams tikslams su JAV vyriausybės palaiminimu išvesta „G-13“ veislė.
Marihuaninių kanapių veislių augalus tapo sunku priskirti konkrečioms kanapių rūšims. Per keliasdešimt kryžminimo ir atrankos metų išvesta begalė veislių. Genai susimaišė. Kartais dominuoja indica, kartais sativa. Kartais būna 50/50. Pagausėjus augintojų atšiauriuose kraštuose (Lenkija, Rusija, Aliaska, Kanada ir kitos), vis daugiau eksperimentuojama su C. ruderalis genais. Pagal sėklų bankus kanapių veisles skirstyti taip pat nėra tikslinga. Labai greitai naujos veislės būna nukopijuojamos ir pardavinėjamos tik nežymiai pakeitus pavadinimą. Todėl dabar marihuanines kanapes specialistai bando skirstyti pagal kilmę ir išvaizdą. Tai vadinama šeimomis. Žinoma, reik nepamiršti, kad viena veislė gali turėti kelių šeimų genų.
Skunk šeima