cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stilijanas Petrovas
Stilijanas Petrovas (g. 1979 m. liepos 5 d.) – buvęs Bulgarijos futbolininkas, saugas.
Austrijos ir Lietuvos santykiai
Tarpukariu Lietuvos nepriklausomybę de jure pripažino 1924 m. vasario 7 d. ir buvo tarp vėliausiai pripažinimą išsiuntusių Europos valstybių. Santykiai tarp Austrijos ir Lietuvos siekia bent Viduramžius, kai buvo įkurta Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė, o Austrijoje įsigalėjo Habsburgų dinastija.
Abi šalys yra Jungtinių Tautų, ES, eurozonos, EBPO, kitų tarptautinių organizacijų narės.
Stilijanas Petrovas
Nuo 2003 m. – Bulgarijos vyrų futbolo rinktinės kapitonas.
Austrijos ir Lietuvos santykiai
Vienoje veikia Lietuvos ambasada (dabartinis ambasadorius – Donatas Kušlys), tuo tarpu Austriją Lietuvai atstovauja Vienoje reziduojanti ambasadorė (dabartinė ambasadorė Yvonne Toncic-Sorinj). Vilniuje veikia Austrijos garbės konsulatas. Austrijoje Lietuvos garbės konsulatai įkurti Zalcburge (Zalcburgui, Tiroliui, Karintijai ir Forarlbergui), Grace (Štirijai, Burgenlandui ir Žemutinei Austrijai), Vienoje (Vienos žemei) bei Klagenfurte (Aukštutinei Austrijai).
Stilijanas Petrovas
2006-aisiais Bulgarijos rinktinės kapitonu tapo Dimitaras Berbatovas, tačiau 2010-aisiais jam pasitraukus iš Bulgarijos rinktinės, kapitonu vėl buvo paskirtas S. Petrovas.
Austrijos ir Lietuvos santykiai
2022 m. Austrijoje gyveno 1744 Lietuvos piliečiai, veikia Austrijos lietuvių bendruomenė, Lietuvos ir Austrijos draugija (nuo 1996 m.) Tuo tarpu Lietuvoje 2022 m. pradžioje gyveno 53 Austrijos piliečiai.
Stilijanas Petrovas
2003-aisiais Petrovas buvo išrinktas Bulgarijos metų futbolininku, 2005-aisiais – Glazgo „Celtic“ metų futbolinku, o 2009-aisiais Aston Villa komandos sirgaliai išrinko jį šios komandos metų futbolininku.
Austrijos ir Lietuvos santykiai
Seime veikia Tarpparlamentinių ryšių su Austrija grupė (dabartinis pirmininkas – Stasys Šedbaras (TS-LKD)).
Stilijanas Petrovas
2011-aisiais futbolininkui buvo diagnozuota leukemija, tačiau bulgaras komandos fanams pažadėjo išgyti ir grįžti į aikštę.
Austrijos ir Lietuvos santykiai
Pirmieji kontaktai ankstyvuoju laikotarpiu ir LDK laikais
Nuo XVI a. pab. Austrijos katalikiškuose universitetuose Grace, Insbruke ir Vienoje studijavo lietuvių studentų.
Santykiai ATR laikais ir Lietuvai esant Rusijos imperijos sudėtyje
1587 m. vokiečių ordino magistras Maksimilianas Austras dalies Abiejų Tautų Respublikos bajorų išrinktas pretendentu į Respublikos karaliaus sostą. Tačiau kai daugumos bajorų karaliumi buvo išrinktas Žygimantas Vaza, Maksimilianas per Sileziją pradėjo Abiejų Tautų Respublikos puolimą. Karūnos didysis etmonas Jonas Zamoiskis Byčinos mūšyje jo kariuomenę sumušė. 1589 m. kovo 10 d. Habsburgai pripažino Žygimantą Vazą Respublikos karaliumi.
Lenkų-turkų karo 1683–1699 m. metu tiek Habsburgų monarchija, tiek LDK, kaip ATR dalis sudarė Šventąją Lygą ir išvien kovojo prieš Osmanų imperiją.
1750–1752 metais Vienoje studijavo architektas Tomas Žebrauskas.
Austrija dalyvavo Pirmajame ir Trečiajame Abiejų Tautų Respublikos padalijime, nors jai Lietuvos žemių ir neatiteko.
Santykiai 1918–1940 m.
1920 m. sausio 21 d. Lietuva ir Austrija pasirašė sutartį dėl Austrijos karo belaisvių pervežimo iš Sovietų Rusijos per Lietuvą geležinkeliais, o 1924 m. vasario 7 d. Austrija tiek de jure, tiek de facto pripažino Lietuvą.
Tarpukariu Lietuva turėjo savo pasiuntinį Austrijai – juo buvo akredituotas Berlyne reziduojantis ambasadorius Vokietijai. 1928 m. spalio 5 d. Vienoje pasirašytoje prekybos sutartyje šalys įsipareigojo kitos susitariančiosios šalies pramonininkams ir prekybininkams taikyti didžiausio palankumo principą. Iki 1938 metų Austrijos ir Lietuvos prekybos santykiai buvo menki: didžiausia prekių apyvarta buvo 1934 metais ir sudarė 4,3 mln. litų. 1937 m. Lietuvos užsienio prekyboje Austrija užėmė 12 vietą.
Tarpukariu Austrijos aukštosiose mokyklose studijavo rašytojas Kazys Boruta, teisininkas Andrius Bulota, psichologas Alfonsas Gučas, kompozitorius Stasys Vainiūnas, mikrobiologas Vytautas Girdzijauskas, chemikas Kazys Daukšas bei kiti.
Santykiai Lietuvos okupacijos metais
1941–1944 m. Nacių Vokietija iš Lietuvos į Austriją darbams išvežė nemažai jaunų lietuvių. 1945 m. pradžioje Austrijoje atsidūrė apie 4000 lietuvių, besitraukiančių nuo Raudonosios Armijos. Tai sudarė prielaidas po Antrojo pasaulinio karo susikurti lietuvių bendruomenei. 1949–1959 m. Zamso miestelyje gyveno (ir mirė) Lietuvos Katalikų Bažnyčios provincijos metropolitas arkivyskupas Juozapas Jonas Skvireckas. Prie Vyner Noištato veikė pereinamoji lietuvių stovykla. Zalcburge ir jo apylinkėse buvo įkurtos 4 karo pabėgėlių stovyklos baltams. Iš jų ilgiausiai – iki 1950 m. – išliko Glasenbache. Didesnės lietuvių kolonijos susidarė Vienoje, Lince, Ryde, Zalcburge, Braunau, Grace, Insbruke, Bregence, kūrėsi lietuvių pastoracinės ir šalpos organizacijos, Lietuvos Raudonojo Kryžiaus skyriai, Caritas. Glasenbache ir Ryde veikė lietuviškos gimnazijos, Aukštutinėje Austrijoje, Forarlberge ir Insbruke – BALF skyriai. 1946 m. Lince įkurta Austrijos lietuvių taryba, 1946–1950 m. leidusi Austrijos lietuvių tarybos biuletenį (redaktorius Petras Neniškis).
Iki 1951 metų dauguma lietuvių iš Austrijos persikėlė į Jungtines Amerikos Valstijas ir kitas šalis, dėl to lietuvių skaičius nuolatos mažėjo. Nors 1951–1953 m. Austrijoje gyveno apie 200 lietuvių, 1969 metais – tik apie 100 lietuvių, daugiausia pagyvenę žmonės. Kita vertus, 1975–1976 m. į Austriją imigravo lietuvių, sukūrusių šeimas su austrais, dirbusiais Lietuvoje. 1982 m. Insbruke surengta Europos lietuvių studijų savaitė; tuomet Austrijoje tebuvo likę keletas lietuvių (Tirolyje, Vienoje ir Zalcburge).
Kaip nepriklausoma valstybė Austrija atkurta tik 1955 m. Kadangi turėjo laikytis neutraliteto politikos, Austrija jokiais oficialiais pareiškimais neišreiškė savo pozicijos Baltijos valstybių atžvilgiu ir tokiu būdu ją galima laikyti viena iš nedaugelio Vakarų valstybių, de jure pripažinusių Baltijos šalių aneksiją.
Santykiai po 1991 m.
thumb|Baltarusijos-Lietuvos pasienyje lankosi Austrijos užsienio reikalų ministras [[Alexander Schallenberg|Aleksanderis Šalenbergas ir vidaus reikalų ministras Karlas Nehameris.]] 1991 m. rugpjūčio 28 d. atkurti diplomatiniai santykiai tarp Lietuvos ir Austrijos, tą pačią dieną, kaip ir oficialus raštas dėl Lietuvos nepriklausomybės pripažinimo.
Nuo to laiko pasirašytos šios dvišalės sutartys: sutartis dėl dvišalių tarptautinių ekonominių santykių (1994 m.), susitarimas dėl keleivių tarptautinių vežiojimų autobusais reguliariais maršrutais (1996 m.), oro susisiekimo sutartis (1996 m.), sutartis dėl investicijų skatinimo ir apsaugos (1996 m.), sutartis dėl vizinio režimo panaikinimo (1999 m.), readmisijos sutartis (1998 m.), susitarimas dėl keleivių tarptautinių vežimų autobusais nereguliariais reisais (1998 m.), sutartis dėl pajamų bei kapitalo dvigubo apmokestinimo išvengimo (2005 m.), susitarimas dėl abipusio valstybių atstovavimo vizų išdavimo procedūrose per diplomatines atstovybes ir konsulines įstaigas (2009 m.) Taip pat Austrija Lietuvai buvo suteikusi 43 mln. Austrijos šilingų paskolą 1996 m. sausio mėn.
1996 m. iš naujo įkurta Austrijos lietuvių bendruomenė, o į jos veiklą įsitraukus austrams nuo 1997 metų ji veikia kaip Austrijos–Lietuvos draugija.
Pagal 2000 m. Austrijoje priimtą Sutaikymo fondo įstatymą Austrija moka kompensacijas Lietuvos piliečiams, per Antrąjį pasaulinį karą kalėjusiems koncentracijos stovyklose ir priverstinai dirbusiems to meto Austrijos teritorijoje.
2000 metais Austrijos lietuviai, estai ir latviai, padedami savo šalių atstovybių, Vienoje surengė Baltijos savaitę.
2007 m. ir 2021 m. Austrijoje lankėsi Lietuvos premjerai. 2021 m. vizito metu Ingrida Šimonytė susitiko su Austrijos federaliniu kancleriu Sebastianu Kurcu ir aptarė dvišalius santykius, pandemijos valdymą, ES darbotvarkės klausimus, situaciją Baltarusijoje ir Rusijoje, Vakarų Balkanų integraciją į ES ir Rytų Partnerystę.
Dvišaliai santykiai išgyveno krizę, kai Austrijoje sulaikytas vienas Sausio 13-osios bylos įtariamųjų, Michailas Golovatovas, pasidavus tariamam Rusijos Federacijos spaudimui, nebuvo perduotas Lietuvos teisėsaugai. Nors 2011 m. liepos 14 d. Austrijoje pagal 2010 m. spalio 18 d. išduotą Europos arešto orderį įtariamasis buvo suimtas, o Lietuvos pareigūnai apie tai informuoti, tačiau nepraėjus paros jam leista grįžti į Rusijos Federaciją. Dėl to Austrijos ambasadoriui buvo įteikta nota, surengti keli protestai priešais Austrijos ambasadą Vilniuje , lietuviškoje spaudoje negailėta skambių epitetų Austrijai kaip valstybei. Austrijos užsienio reikalų ministerija savo sprendimą motyvavo tuo, jog Lietuvos pusė esą buvo pateikusi „pernelyg neaiškius“ argumentus asmens ekstradicijai. Be to, Austrija gynėsi turėjusi teisę pasinaudoti savo turima išlyga netaikyti Europos arešto orderio nusikaltimams, atliktiems iki 2002 m. rugpjūčio 7 d. Tuometis Seimo Europos reikalų komiteto pirmininkas Emanuelis Zingeris buvo siūlęs svarstyti diplomatinių santykių su Viena nutraukimą.
2021 m. liepą kilus migrantų krizei dėl daugybės neteisėtai Baltarusijos-Lietuvos sieną kertančių migrantų, Austrija viena pirmųjų sureagavo į Lietuvos pagalbos prašymą į pasienį atsiųsdama 13 Austrijos EKO COBRA specialiojo dalinio pareigūnų su savo technika bei 50 modelinių namelių ir savo šalies specialiųjų pajėgų pareigūnų. Taip pat rugpjūčio pabaigoje Lietuvos pasienyje apsilankė ir su vidaus reikalų ministre Agne Bilotaite susitiko Austrijos vidaus reikalų ministras Karlas Nehameris. Taip pat pasienio zonoje lankėsi Austrijos užsienio reikalų ministras Aleksanderis Šalenbergas, kur susitiko su Lietuvos kolega Gabrieliumi Landsbergiu.
Švietimo, mokslo, sporto ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
Į lietuvių kalbą austrų literatūra pradėta versti 20 a. pradžioje. Išversta Ilzės Aichinger, Hanso Karlo Artmano, Ingeborgos Bachman, Tomo Bernardo, Elijo Kanečio, Paulio Celano, Peterio Diorflerio, E. A. Ekerio, Franco Grilparcerio, Enrikos fon Handel-Maceti, Peterio Handkės, Hugo fon Hofmanštalio, Elfrydo Jelineko, M. Jelusicho, Franco Kafkos, Roberto Musilo, Kristinos Niostlinger, Kristofo Ransmairo, Rainerio Marijos Rilkės, Felikso Zalteno, R. Šnaiderio, Arturo Šniclerio, Bertos fon Zutner, Georgo Traklo, Franco Verfelio, Štefano Cvaigo ir kitų rašytojų kūrinių. 1991 m. išleista poezijos rinktinė „Dešimt austrų poetų“ ir knyga „Austrų novelės“. Vilniaus apskrities Adomo Mickevičiaus viešojoje bibliotekoje veikia Austrų literatūros skaitykla, kurioje yra 8000 leidinių, susijusių su Austrija ir jos kultūra.
Lietuvos ir Austrijos vyrų futbolo rinktinės iki 2021 m. gruodžio yra sužaidusios tris rungtynes. Iš jų du mačus laimėjo Austrijos, vieną – Lietuvos rinktinė.
Ekonominiai santykiai
2020 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Austrijos siekė 611,78 mln. eurų, o Austrija buvo 22-a pagal prekybos apimtis Lietuvos prekybos partnerė.
Prekybos balanse vyrauja importas iš Austrijos į Lietuvą.
Austrijos ordinų kavalieriai lietuviai ir Lietuvos ordinų kavalieriai austrai
25 Austrijos piliečiams yra įteikti Lietuvos valstybiniai apdovanojimai. Žemiau pateikiamas apdovanotųjų sąrašas:
Skaistinė (Zarasai)
Skaistinė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Samanių, prie keliuko Aleksandravėlėn, raistelių apsuptyje. Toliau vakaruose yra Skaistinė Rokiškio rajone.
Stanka
left|120px
Šiaurinėje pakrantėje eina plentas, yra įrengta poilsiavietė.
Vilniaus velomaratonas
Vilniaus velomaratonas arba IKI Velomaratonas – tai kasmetinės dviračių plento lenktynės, kurios į Vilnių pritraukia Lietuvos dviračių sporto mylėtojus. Nuo 2010 m. vyksiantis renginys yra vienas didžiausių tokio pobūdžio renginių Baltijos šalyse, kuriame dalyvauja apie 10 tūkstančių dviratininkų iš visos Lietuvos. Renginio metu tradiciškai vyksta dviračių plento lenktynės. Jų metu „Sport“ grupė važiuoja 100 km, o „Semi–Sport“ grupė 50 km trasą. Taip pat vyksta dviračių mėgėjų, riedučių, riedlenčių bei paspirtukų ir e. paspirtukų važiavimai. Remiantis Velomaratono vertybėmis – ekologija, saugumas, sveikata ir šeima. Taip pat siekiama stiprinti dviračių kultūrą Lietuvoje, formuojant naują ir išskirtinę tradiciją.
Istorija
Siekiant propaguoti socialinę atsakomybę bei surengti masiškiausią sporto renginį Lietuvoje, 2010 metais buvo suorganizuotas pirmasis „Velomaratonas“, pritraukęs daugiau nei 2 tūkst. dalyvių. 2021 metais dvyliktame „Velomaratone“ dalyvavo per 10 tūkst. dalyvių.
2010 metais „Velomaratonas“ pelnė „Metų sporto renginio“ titulą. Nuo 2011 m. dviračių maratone apdovanojamos mėgėjų komandos, išsiskiriančios originaliu įvaizdžiu, komandos dydžiu ir pan. Mėgėjų grupėje dalyvaujantys dviratininkai, atvirkščiai nei sportininkų grupėje, nelenktyniauja. Yra laikoma, jog visi. Mėgėjų grupės dalyviai pelno pirmąją vietą. Nuo 2019 m. „Velomaratone“ dalyvauja ne tik dviračių, bet ir paspirtukų, riedlenčių ir riedučių bei el. paspirtukų entuziastai, turintys atskirą trasą.
Daugiausiai susidomėjimo renginyje susilaukia mėgėjų grupė, sportininkų grupę sudaro 200–350 dviratininkų.
Likėnų tvenkinys
left|120px
Likėnų tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Biržų rajone, 8 km į vakarus nuo Biržų, Likėnų gyvenvietėje. Suformuotas apie 1961 m. pelkėtoje vietoje iškasus žemes. Priklauso Smardonės upelio (Tatulos intakas) baseinui. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 0,13 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 43,5 m. Krantai žemi, apaugę medžiais. Tvenkinį supa Likėnų parkas. Į vakarus už 0,1 km yra Smardonės šaltinis.
Tvenkinys yra Respublikinės Panevėžio ligoninės filialo – Likėnų reabilitacijos ligoninės, teritorijoje.
Funinguras
Funinguras  – kaimas šiaurės vakarinėje Eisturojaus salos dalyje, Fareruose. Nuo 2009 m. sausio 1 d. priklauso Runaviko savivaldybei. Į vakarus nuo kaimo stūkso aukščiausias Farerų kalnas – Sletaratinduras (882 m). Kaime yra medinė bažnyčia, statyta 1847 m. Kaimas apsuptas kalnų.
Siachnovičų valsčius
Siachnovičų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Siachnovičai, kurį laiką – Sciapankai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. 1928 m. balandžio 18 d. valsčius panaikintas, jo teritorija perduota Žabinkos valsčiui.
André Buffière
Andre Buferas (g. 1922 m. spalio 12 d. Vione) – Prancūzijos krepšininkas ir treneris, rungtyniavęs Vilerbano ASVEL klube bei Prancūzijos rinktinėje.
A. Buferas kartu su Prancūzijos rinktine dalyvavo penkiuose Europos čempionatuose, kuriuose iškovojo vieną sidabro (1949 m.) ir du bronzos medalius (1951 ir 1953 m.) 1948 m. Londone jis laimėjo olimpinį sidabro medalį.
Baigęs krepšininko karjerą A. Buferas ėmėsi trenerio amato. Jo vadovaujama Limožo CSP ekipa du kartus iškovojo R. Koračo taurę (1982 ir 1983 m.)
Stolpcų apskritis
Stolpcų apskritis – buvusi apskritis šiaurės rytinėje Lenkijoje, dabartinės Baltarusijos teritorijoje. Centras – Stolpcai. Priklausė Naugarduko vaivadijai.
Administracinis suskirstymas
Apskričiai įvairiu metu priklausė 14 valsčių:
Skaistkalnis (Anykščiai)
Skaistkalnis – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Surdegio.
Hery Rajaonarimampianina
Hery Rajaonarimampianina (g. 1958 m. lapkričio 6 d.) – Madagaskaro politikas, nuo 2014 m. šalies vadovas. Andry Rajoelina prezidentavimo metu H. Rajaonarimampianina buvo finansų ministras.
H. Rajaonarimampianina tuo metu ilgiausią pavardę pasaulyje turintis šalies vadovas.
2009 m. politikas tapo šalies biudžeto ir finansų ministru. 2014 m. sausį jis laimėjo prezidento rinkimus.
2015 m. gegužės 26 d. šalies parlamentas balsavo už apkaltą prezidentui ir jo nušalinimą, tačiau vėliau konstitucinis teismas atšaukė šį sprendimą.
2018 m. jis pralaimėjo rinkimuose Andry Rajoelinai.
Stryhavos valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. 1928 m. balandžio 18 d. panaikintas prijungiant prie Kobryno valsčiaus, Padalesės valsčiaus ir Teulių valsčiaus.
Trakežeris
left|120px
Trãkežeris – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, 12 km į pietryčius nuo Aukštadvario, Aukštadvario regioniniame parke, šalia Vytautavos kaimo. Ilgis iš šiaurės į pietus 0,52 km, plotis iki 0,28 km. Altitudė 143,9 m. Rytinis ežero krantas aukštas. Ežerą supa Panošiškių ir Kamaravos miškai. Ežeras nenutekantis, priklauso Vilkokšnio ežero baseinui.
Toliau vakaruose, pietvakariuose telkšo smulkesni Ešerinio ir Akutės ežerai.
Ežerėvardis kildinamas nuo žodžio trakas („pakiluma, pieva miške, degimas, kirtimas“).
Martynas Kazanovskis
Martynas Kazanovskis (1563–1636 m. kovo 28 d., Kamenecas) – Lenkijos valstybinis ir karinis veikėjas, Karūnos lauko etmonas (1633–36), dalyvavo Rusijos-ATR kare (1609–1618), taip pat karuose su Švedija, Turkija ir Moldavija.
Biografija
Gimė 1563 metais, Veliuno seniūno Mikalojaus Kazanovskio (m. 1639) ir Katerinos Koricinskos sūnus. 1608 metais – karaliaus rotmistras. Buvo Žygimanto Augusto pasiuntiniu pas Lenkijos karinius Dimitrijaus Apsišaukėlio vadus. Vadovavo vienam iš pulkų, dislokuotų Maskvoje. Pats etmonas Jonas Karolis Chodkevičius visų karių akivaizdoje kartą metė į jį buožę.
1617–1618 metais Martynas Kazanovskis regimento laipsnyje dalyvavo karalaičio Vladislavo žygyje į Maskvą. 1618 metų pavasarį vadovaujant 6000 karių armijai paėmė Starodubą. 1620 metais dalyvavo Cecoro mūšyje, kur nedidelė Lenkijos armija buvo pilnai sutriuškinta turkų-totorių armijos. Pats Martynas Kazanovskis buvo paimtas į nelaisvę ir greitai už išpirką išlaisvintas.
1622 metais buvo paskirtas Haličo kaštelionu. 1628 metais Martynas Kazanovskis tapo karaliaus pulkininku. 1629 metais vadovaujant Karūnos lauko etmonui Stanislovui Konecpolskiui kovėsi su Švedijos armija Gžno mūšyje. 1632 metais buvo paskirtas Podolės vaivada.
1633 metais Karūnos lauko etmonas Martynas Kazanovskis dalyvavo naujo Lenkijos karaliaus Vladislovo Smolensko kampanijoje prieš Rusiją (ATR-Maskvos karas (1632–1634)). 1634 metais Martynas Kazanovskis buvo vienas iš karaliaus komisarų taikos derybose ir Polianovo taikos derybų sutarties su Rusijos valstybe pasirašyme.
Šeima
Martynas Kazanovskis buvo vedęs Kateriną Staržicką. Vaikai:
Limoges FC
Limoges Football Club – Prancūzijos futbolo klubas iš Limožo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1947 m. Nuo 1958 iki 1961 m. žaidė elito divizione. Vėliau iškrito į žemesnius divizionus.
Namų rungtynes žaidžia „Stade Saint-Lazare“, kuris talpina 3 000 žiūrovų.
Šanchajaus automobilių paroda
thumb|right|2009 m. Šanchajaus automobilių paroda Šanchajaus automobilių paroda  – tarptautinė automobilių paroda, kas dveji metai vykstanti Šanchajaus (Kinija) Pudongo rajone įsikūrusiame Šanchajaus naujajame tarptautiniame parodų centre. Pirmąkart surengta 1985 m. 2004 m. birželį Šanchajaus automobilių paroda tapo pirmąją Kinijos automobilių paroda, kurią pripažino Pasaulinė parodų industrijos asociacija (UFI). Šanchajaus paroda vyksta nelyginiais metais, lyginiais metais vyksta kita Kinijos automobilių paroda Pekine.
Paroda trunka devynias dienas. Parodos plotas – 250 000 m² (iš kurių 200 000 m² yra po stogu).
Haja
Haja  – dievas Mesopotamijos mitologijoje, rašto deivės Nisabos sutuoktinis. Kaip ir ši, buvo siejamas su raštininkais, be to, atliko durų sergėtojo vaidmenį. Galėjo būti siejamas ir su javais. Kai kada Haja buvo laikomas deivės Ninlilės tėvu.
Funkcijos
AN = dA-nu-um dievų sąraše minimas kartu su dlugal-[ki-sá-a] – dievybe, siejama su durininkais. Jau Trečiosios Ūro dinastijos laikais dievui Hajai buvo aukojama drauge su aukomis „vartams“. Manoma, kad tokia sąsaja galėjo atsirasti dėl vienos iš Hajos šventviečių lokalizacijos.
Javų deivės ir drauge raštijos meno globėjos Nisabos sutuoktiniu Haja laikytas bent jau nuo Senosios Babilonijos karalystės laikotarpio. Išlikęs šiuo laikotarpiu datuojamas šumerų himnas Hajos garbei. Šiame himne atsispindi Hajos – rašto dievybės ir durų sergėtojo – funkcijos. Kadangi himnas išlikęs tik Ūre, prancūzų asirologo Dominique Charpin nuomone, jis galėjo būti sukurtas Larsos karaliaus Rim-Sino apsilankymo Ūre, svarbiausioje dievo Nanos šventykloje (Ekišnugal), proga.
Hajos sąsajos su javais nėra aiškios, bandant jas pagrįsti, daugiausia remiamasi nepatikimais etimologiniais aiškinimais. Dvikalbiame hatų-hetitų tekste iš Anatolijos aptinkamas dievavardis Haia(-)amma. Šiame tekste, kreipimesi į hetitų javų dievą Halkį, dievavardis vartojamas įvardinti hatų javų deivę Kait. Visgi nėra aišku, ar įmanoma rasti sąsajų su dha-ià.
Būta bandymų kildinti Hajos vardą iš dievo Ea vardo, kuris Ebloje buvo Ḥayya, tačiau šia hipoteze smarkiai abejojama. Nėra aišku ir tai, kaip Haja bei Ea susiję (ir ar apskritai susiję) su kita į vakarus nuo Mesopotamijos garbinta dievybe, taip pat vadinta Ḥayya.
Kultas
Iš pradžių Hajos kultas daugiausia buvo paplitęs pietinėje Mesopotamijoje (Umoje, Ūre, Kuaroje). Ūre Hajos kulto vieta buvo įrengta mėnulio dievo Nanos Ekišnugal šventykloje. Būta teigiančių, kad Haja garbintas ir Maryje (šiaurinė Sirija). Vis dėlto prancūzų asirologas Jean-Marie Durand, remdamasis Mario įrašu, kuriame išvardijami šio miesto dievai, tvirtino, jog Maryje Nisabos sutuoktiniu laikytas dSUMUQAN (tariama Šahan). Taigi, Maryje Haja buvo nesusijusi dievybė tokiu pat vardu.
Viename Naujosios Asirijos karalystės laikų įraše nurodoma, jog Hajos kulto vietos būta dievo Ašūro šventykloje Ašūro mieste. Be to, dviejuose fragmentiškuose įrašuose iš Ninevijos užsimenama apie Asirijos karaliaus Sinaheribo (valdė 704–681 m. pr. m. e.) planuojamas Hajos šventyklos statybas. Nėra aišku nei tai, kur tokia šventykla turėjo būti pastatyta, nei tai, ar ji apskritai buvo pastatyta.
Dievybės vardas pirmąkart paliudytas Faros (šumerų Šurupakas, dab. pietų Irakas) įraše („mokyklinėje lentelėje“), kuris datuojamas XXVI a. pr. m. e. Kontekstas nėra aiškus. Daugiausia Hajos kultas paliudytas Trečiosios Ūro dinastijos laikais. Dievybė garbinta Umoje, Ūre, Kuaroje.
Ur5-ra I žodžių sąrašo Senosios Babilonijos karalystės laikotarpio versijoje (vardijami daiktai iš medžio) vienas iš daiktų pavadintas Hajos vardu (giš dha-ià). Sąraše jis siejamas su mediniais įnagiais, kurie naudoti rašto reikmėms. Dėl neaiškių priežasčių viename Senosios Babilonijos karalystės laikų tekste žodis „povas“ užrašytas įtraukiant Hajos vardą (dha-iàmušen).
Pasibaigus Senosios Babilonijos karalystės laikotarpiui (ar dar anksčiau), Hajos kultas Babilonijoje nunyko. Kita vertus, gali būti, kad Hajos kultas šiuo laikotarpiu tiesiog nėra paliudytas. Hajos kultas atgaivintas Naujosios Asirijos karalystės laikais, kaip minėta, karalius Sinaheribas planavo pastatydinti šiam dievui šventyklą. Šiuo laikotarpiu Haja vis dar buvo laikomas rašto dievu. Manoma, kad kaip rašto dievas Haja Ašūre vykdavusios šventės metu „vadovaudavęs“ „Subartu dievų“ procesijai. Tam tikrą vaidmenį Haja atliko ir Ašūro Naujųjų metų šventėje.
Ikonografijoje nėra vaizduojamas.
Josemaría Escrivá de Balaguer
Chosemarija Eskriva de Balageras (, 1902 m. sausio 9 d. – 1975 m. birželio 26 d.)  – katalikų kunigas, Opus Dei (liet. Dievo Darbas) prelatūros įkūrėjas, 2002 metais spalio 6 d. paskelbtas šventuoju.
Chosemarija Eskriva 1925 metais kovo 28 d. buvo įšventintas į kunigus, o 1928 m. spalio 2 d. įkūrė „Opus Dei" (liet. Dievo Darbas) pilnas pavadinimas: „Šventojo Kryžiaus ir Opus Dei prelatūra“ kurią šiuo metu sudaro apie 80 000 žmonių iš penkių žemynų. Prelatūros būstinė su prelato Bažnyčia yra Romoje. Nuo tada jo darbas sutapo su šiuo „Dievo Darbo" istorija ir plėtra. „Opus Dei" nuo pat pradžių pelnė vyskupijos vyresnybės ir Šventojo Sosto pritarimą. 1982 m. lapkričio 28 d. popiežiaus paskelbtas asmenine prelatūra.
Josemaría Escrivos kanonizacija buvo švenčiama Romoje 2002 m. spalio 6 d., iškilminga ceremonija subūrė daugiau nei 300 000 maldinikų iš viso pasaulio.
Marisa Merlini
Mariza Merlini (1923 m. rugpjūčio 6 d. – 2008 m. liepos 27 d.) – italų kino aktorė, atlikusi vaidmenis daugiau kaip 50–yje filmų.
Biografija
Merlini pradėjo savo aktorės karjerą dar Antrojo pasaulinio karo metu ir tapo žinoma dėka taip vadinamų „tikrų romėnų“ vaidmenų. Vienu geriausiu jos pasirodymu laikoma 1953 m. romantinė komedija „Pane, amore e fantasia“. Praėjusio amžiaus V dešimtmečio pabaigoje vaidino keliuose filmuose su garsiu to meto komiku Toto, vėliau – su Alberto Sordi bei Anna Magnani, su kuria buvo artimos draugės ir realiame gyvenime.
Paskutinis Merlini filmas – Pupi Avanti juosta „La seconda notte di nozze“ (2005 m.).
Skaistulė
Skaistulė – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 3 km nuo Tauragnų.
Teulių valsčius
Teulių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Teuliai.
Didysis Duimunas
thumb|right|Didžiojo Duimuno žemėlapis thumb|right|Salos padėtis Didysis Duimunas  – sala pietų Fareruose. Pasiekiama nuo jūros esant palankioms oro sąlygoms, tačiau sraigtasparnis skraidina du kartus per savaitę, ištisus metus. Saloje yra du kalnai: Høgoyggj (396 m) ir Klettarnir (308 m). 2011 m. duomenimis, saloje gyveno 8 žmonės.
Gudakalnio kapinės
Gudakalnio kapinės – Medeikonių kaime netoli Gudakalnio (Birštono savivaldybė). Tvora aptvertos, veikiančios kaimo kapinaitės ant mišku apaugusios kalvos, esančios ties Nemuno ir Verknės santaka. Taip pat vadinamos Žideikonių arba Medeikonių kapinaitėmis, pagal greta esančių kaimų pavadinimus.
Pasiekiamos iš plento, pasukus Būdose šiaurės kryptimi. Važiuojant lauko keliu yra nuoroda į Paverknių piliakalnį, važiuoti šia kryptimi apie 3,5 km. Prieš nusileidžiantį kelią į Verknės slėnį, reikėtų stabtelti ir pasukti į kairį keliuką, kuriuo puslankiu privažiuojamas miškas. Kelias mišku iki kapinių prastos kokybės.
Kalvos papėdėje Verknė įteka į Nemuną, kitoje pusėje Verknės upės, žiūrint nuo kapinių, matyti skardis, vadinamas Ožkų pečiumi.
Istorija
Gudakalnio kapinaitėse buvo laidojama iš aplinkinių kaimų: Gudakalnio, Medeikonių, Paverknių, Būdų. Taip pat šiose kapinėse laidodavo ir iš kitoje pusėje Verknės esančių kaimų, t. y. Žideikonių, Kisieliškių, Benčiakiemio.
Senovėje laidotuvių procesija atkeliaudavo iki Verknės, nusileisdavo keliu iki upės ir slinkdavo iki Nemuno ir Verknės santakos vietos. Santakoje vandenį buvo galima perbristi iki tol, kol jo lygmenį pakėlė Kauno HES. Šiuo metu santakos vieta neperbrendama. Perbrendant laidotuvių procesijai per upę, buvo išlaikomas senovinis paprotys, susijęs su sielos apvalymu ir kelione į kitą pasaulį. Privažiavus kalvą, į ant jos esančias kapinaites karstą tekdavo užnešti rankomis. Kalva, ant kurios išsidėsčiusios kapinės, transportu nepasiekiama.
1941 - 1946 m. laikotarpiu kapinaitės uždarytos. Laidoti vėl pradėta, Lietuvai atgavus Nepriklausomybę. Pirmasis po Nepriklausomybės atkūrimo palaidotas Jonas Kaluževičius (mir. 1994 m.). Gudakalnio kapinėse laidojimo vietų skaičius ribotas, jose laidojami aplinkinių kaimų gyventojų palaikai.
Kapinių paminklai
Kapinėse yra Birštono krašto medinės kryždirbystės objektų. Greta naujai pastatytų paminklų yra išlikę antkapių, datuotų XX a. pradžios laikotarpiu. Ant kai kurių antkapių epitafijos užrašytos apskritimo principu, t. y. rašant ištisinį tekstą aplink visą antkapį (nuotrauką su Jono Palionio antkapiu).
2019 m. pavasarį kapinės restauruotos: atnaujinti antkapių metaliniai kryžiai, išryškinti užrašai.
2020 m. LMFA I lyga
Varžybų formatas
Sumažėjęs iki 8 komandų skaičius bei sezono pradžią pavėlinusi COVID-19 pandemija lėmė pasikeitusį LMFA I lygos formatą. Vietoj nusistovėjusios sistemos, kuomet komandos sezoną pradėjo regioninėse grupėse ir kovas tęsė antrame etape dėl galutinių pozicijų, LMFA su klubų pritarimu 2020 m. sezone pritaikė dviejų ratų sistemą.
Angel of Babylon
Angel of Babylon – penktas Avantasia studijinis albumas, išleistas 2010 m. balandžio 3 d. kartu su albumu The Wicked Symphony. Tai trečia ir paskutinė The Scarecrow Saga dalis.
El Gawafel Sportives de Gafsa
El Gawafel Sportives de Gafsa – profesionalus Tuniso futbolo klubas, įsikūręs Gafsos mieste. Sutrumpintai vadinami EGS Gafsa.
Namų rungtynes žaidžia Lapkričio 7-osios dienos stadione.
Istorija
1967 m. buvo įkurtas klubas. Rungtyniavo Pirmoje lygoje 2022–2023 m. sezone rungtyniavo Antroje lygoje. Tapo savo grupės nugalėtojais. Dėl Antros lygos nugalėtojų vardo kovojo su AS Marsa. Šios rungtynės baigėsi lygiosiomis 2:2, o baudinių serijoje „Gafsa“ palaužė varžovus. Po sezono abu klubai buvo perkelti į stipriausią šalies lygą.
Nuo 2023–2024 m. sezono rungtyniavo Ligue 1.
Valavelio valsčius
Valavelio valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Valavelis.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. 1926 m. sausio 1 d. dalis teritorijos perduota Braševičų valsčiui. 1928 m. balandžio 18 d. visas Valavelio valsčius prijungta prie Braševičų valsčiaus, tačiau jau 1928 m. spalio 19 d. atkurtas, jam priskiriant buvusią teritoriją.
Derevna
Derevnà – agromiestelis Stolpcų rajone (Minsko sritis, Baltarusija), 30 km nuo Stolpcų.
Istorija
Minima nuo XV a. 2-osios pusės. Buvusi Radvilų valda. XIX–XX a. buvo Ašmenos apskrities Derevnos valsčiaus centras.
Icelandair
„Icelandair“ – pagrindinis Islandijos oro vežėjas, bazuojasi Keblaviko tarptautiniame oro uoste. Šiuo metu „Icelandair“ vykdo skrydžius į 35 miestus (16 šalių). Puiki Islandijos geografinė padėtis suteikia galimybę vykdyti jungiamuosius skrydžius. 2012 metais kompanija sulaukė 16 % daugiau keleivių nei 2011 m. Pagrindiniai orlaiviai naudojami flotilėje – Boeing B757.
Istorija
Viskas prasidėjo, kai 1937 metais Akureiryje (Šiaurės Islandija) įsikūrė „Flugfélag Íslands“. Skrydžius „Flugfélag Íslands“ pradėjo 1938 m. vieninteliu tuo metu turėtu Waco YKS-7 hidroplanu. Kompanija 1939 metais patyrė nelaimę, dėl kurios kuriam laikui turėjo būti sustabdyta jos veikla. Po kurio laiko „Flugfélag Íslands“ persikėlė į Reikjaviką ir kompanijos veikla buvo pradėta iš naujo su dar vienu Waco YKS-7 hidroplanu. „Flugfélag Íslands“ pakeitė kompanijos vardą ir pasivadino „Iceland Airways“. 1942 metais flotilė buvo praplėsta vienu Beechcraft Model 18 ir dviem de Havilland Dragon Rapide lėktuvų modeliais. Vėliau, 1944 metais, „Icelandair“ pridėjo dar vieną Consolidated PBY Catalina lėktuvą. 1946 metais buvo įsigyti dar 6 Douglas DC-3 Dakota lėktuvai. 1950 metais kompanija pakeitė pavadinimą į dabar žinomą „Icelandair“.
1976 metais į kompanijos flotilės sąrašą pateko Boeing 727 orlaivis. 1971 metais buvo įsigytas dar vienas toks pat Boeing 727 modelis. Šiuo metu flotilėje 24 Boeing B757-200 modeliai.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 2011–2012 m.
Šiaurės Airijos futbolo varžybos 2011–2012 m.
Pereinamosios rungtynės
Lisburn Distillery dėl išlikimo kovojo su žemesniojo diviziono Newry City ekipa.
2011–2012 m. Šiaurės Airijos futbolo taurė
Šiaurės Airijos futbolo taurė ( – „Airijos taurė“) vyksta nuo 1880 metų.
Finalo rungtynės
---
Pusfinalio rungtynės
Crusaders pusfinalyje nugalėjo varžovus rezultatu 1-0 ir pateko į finalą.
Bienica
Istorija
1701 m. Trakų kaštelionas Mykolas Kazimieras Kocielas įkūrė Benicoje bernardinų vienuolyną, pastatė bažnyčią. 1851 m. caro valdžia vienuolyną uždarė, o 1866 m. bažnyčią pavertė cerkve. Tarpukariu lenkų administracija bažnyčią grąžino katalikams, po Antrojo pasaulinio karo sovietų valdžia vėl uždarė, pavertė sandėliu.
Benicoje 1815 m. mirė lietuvių kunigas, bernardinas Kiprijonas Lukauskas. Tarpukariu bažnytkaimyje buvo susikūrusių lietuvių organizacijų.
Mūris (Šveicarija)
Mūris – miestas ir savivaldybė šiaurės rytų Šveicarijoje, Argau kantone. Dabartinė Mūrio savivaldybė buvo įkurta 1816 m., susijungus keturioms – Landorfo, Ego, Haslio ir Vei – savivaldybėms.
Geografija
thumb|left|Mūris Mūrio savivaldybė susideda iš trijų sričių. Į vakarus nuo Mūrio vienuolyno yra įsikūręs Vei rajonas, savivaldybės pietuose yra įsikūręs Landorfo rajonas, o į rytus nuo geležinkelio stoties – Ego rajonas. Mūrio savivaldybei taip pat priklauso keli kaimeliai: Haslis yra nutolęs maždaug vieną kilometrą į šiaurę nuo vienuolyno, Vilis – vieną kilometrą į šiaurės vakarus, o Langenmatas – vieną kilometrą į vakarus. Savivaldybės teritorijoje taip pat yra įsikūrę keli pavieniai ūkiai.
Mūris yra įsikūręs Lindenbergo kalno papėdėje, netoli Biunc upės ištakų. Beveik visa savivaldybės teritorija yra įsikūrusi 450-480 m aukštyje virš jūros lygio, išskyrus Langenmato kaimelį, kuris yra įsikūręs 570 m aukštyje.
2009 m. duomenimis Mūrio plotas yra 12,34 km². 58,2 % šio ploto yra naudojama žemės ūkio reikmėms, 20,8 % – užima miškai, 20,2 % – užstatyta teritorija (įvairios paskirties pastatai ir keliai), o likusius 0,8 % – neproduktyvūs žemės plotai.
Pramoniniai pastatai užima 2,6 % Mūrio teritorijos, tuo tarpu būstai – 11,3 %, transporto infrastruktūra – 4,4 %, parkai ir sporto aikštelės – 1,3 %. Miškai užima 19,5 % savivaldybės teritorijos, tuo tarpu sodai – 1,3 %. Pasėliams auginti skirta žemė užima 39,5 %, tuo tarpu ganyklos – 16,1 %, vynuogynai – 2,4 %.
Aukščiausias savivaldybės taškas yra 635 m aukštyje, o žemiausias – 432 m aukštyje.
Mūris ribojasi su Aristau savivaldybe šiaurės rytuose, Mirenšvandu rytuose, Benzinšviliu pietryčiuose, Geltviliu pietvakariuose, Butviliu vakaruose ir Bosvilu šiaurės vakaruose.
Istorija
Į dabartinio Mūrio teritoriją žmonės pradėjo keltis neolito ir bronzos amžiaus laikais. Tai įrodo 1929 m. atrastas pilkapis, kuris, manoma, priklausė Halštato kultūrai. I a. Mūrio teritorijoje pradėjo kurtis nedidelės romėnų gyvenvietės, kurios 260 m. buvo sunaikintos alemanų. VIII-IX a. dabartinio Mūrio teritorijoje įsikūrė gyvenvietė, kuri buvo žinoma Murah vardu. Pavadinimas Murah kilo nuo lotyniško žodžio murus, reiškiančio siena, mat teritorijoje buvo iš romėnų laikų likusios sienos. Mūris pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose buvo paminėtas 924 m. kaip Murahe.
Mūrio istorija yra glaudžiai susijusi su benediktinais. 1027 m. Radbotas Habsburgas ir Ida Lotaringietė įsteigė Mūrio vienuolyną. Kadangi vienuolynas buvo remiamas Habsburgų giminės, laikui bėgant jis tapo vis galingesnis ir įsigijo vis daugiau žemės ploto Šveicarijos plynaukštėje, kol galiausiai tapo svarbiu dvasiniu bei kultūriniu centru. XII a. dabartinė savivaldybės teritorija buvo padalinta į vicus superior ir vicus inferior, kuriame ir buvo įsikūręs vienuolynas.
Mūrio vienuolyno parapijai priklausė ne tik dabartinis Mūris, bet taip pat ir Aristau, Butvilis, Geltvilis bei dalis Beinvilio ir Besenbiureno. Tuo metu Mūrį valdė Habsburgai. 1529 m. dalis Mūrio populiacijos pasikrikštijo protestantais, tačiau po Antrojo Kapelio karo 1531 m. šie gyventojai buvo perkrikštyti katalikais. XVIII a. vienuolynas tapo vienu svarbiausiu ir vienu turtingiausiu visoje Šveicarijoje.
thumb|Mūrio vaizdas iš oro (1923 m.) 1841 m. sausio pradžioje regione prasidėjo religiniai maištai, nukreipti prieš vyriausybę. Po šio konflikto, kuris per kelias dienas buvo suvaldytas, regiono gyventojai nusprendė, kad Mūrio vienuolynui turi būti atimtos valdžios teisės. Paskutiniai vienuoliai vienuolyną paliko tų pačių metų sausio 27 d. Miesto gyventojams ši žinia buvo netikėta, nes dabar jie turėjo rūpintis sritimis, kuriomis anksčiau rūpinosi vienuolynas, pavyzdžiui, švietimu. Vienuolyno pastatai vėliau buvo pritaikyti įvairiems tikslams.
1798 m. Napoleonas Bonapartas panaikino Senąją Šveicarijos konfederaciją ir paskelbė Helvetijos respubliką. Mūris tuo metu tapo Badeno kantono administraciniu centru. Dabartinė Mūrio savivaldybė buvo įkurta 1816 m., panaikinus apygardos savivaldybę bei susijungus Ego, Haslio, Landorfo ir Vei savivaldybėms. 1889 m. rugpjūčio 21 d. dalis vienuolyno sudegė. Rytinė jo dalis pilnai atstatyta buvo tik 1989 m. Nuo 1960 m. vienuolyne gyvena nedidelė vienuolių bendruomenė. Likusi neapgyvendinta vienuolyno dalis šiuo metu priklauso savivaldybei, kai kuriuose iš jų yra įrengtos klasės.
1875 m. birželio 1 d. mieste buvo atidaryta traukinių stotis, kuri geležinkeliu Mūrį sujungė su Volenu.
Valstybinės reikšmės paveldo objektai
Mūrio vienuolynas, Leontius fontanas, vienuolyno svirnas bei klėtis yra įtraukti į Šveicarijos valstybinės reikšmės paveldo objektų sąrašą. Tuo tarpu visas Haslio kaimelis yra įtrauktas į Šveicarijos paveldo vietų sąrašą.
Mūrio vienuolynas
Vienuolyne taip pat yra Habsburgų kripta, kurioje laikoma vertinga XVI a. vitražų kolekcija bei paskutiniųjų Austrijos-Vengrijos monarchų – imperatoriaus Karolio I ir imperatorienės Zitos iš Parmos Burbonų – širdys. Kriptoje taip pat palaidoti valdovų sūnūs Rudolfas bei Feliksas.
Vienuolyno muziejuje saugomi vertingi vienuolyno lobiai. Jame taip pat eksponuojama nuolatinė šveicarų dailininko Kasparo Volfo paroda. Vienuolyno bažnyčioje yra penkeri vargonai.
Kiti statiniai
Šv. Guerio parapijos bažnyčios bokšto pamatai yra išlikę nuo XI a. 1644 m. bokštas buvo perstatytas baroko stiliumi. 1677 m. choro altorius buvo nugriautas ir atstatytas tik 1838 m. Bažnyčios klebonija buvo pastatyta 1747 m. Paskutinį kartą bažnyčia buvo renovuota 1987-1988 m.
Pusiaukelėje tarp Šv. Guerio bažnyčios ir Mūrio vienuolyno yra įsikūrę Mūrio teismo rūmai, pastatyti 1660 m. Iš pradžių pastatas buvo vienuolyno svečių namais. Šiuo metu jame įsikūręs apygardos teismas.
Demografija
2018 m. duomenimis Mūryje gyvena 7 810 gyventojų. 21,3 % gyventojų sudaro užsieniečiai. Dauguma gyventojų kalba vokiečių kalba (86,4 %), antroje vietoje – albanų kalba (4,2 %), tuo tarpu italų kalba šneka 2,7 % gyventojų, serbų-kroatų – 2,2 %, portugalų – 1,1 %.
2013 m. duomenimis 23 % Mūrio gyventojų yra nuo 0 iki 19 metų amžiaus, 61,4 % – darbingo amžiaus gyventojai (nuo 19 iki 64 metų amžiaus), o likę 15,6 % – virš 64 metų amžiaus. 2015 m. duomenimis Mūryje yra 2 015 namų ūkių, kuriuos sudaro 1-2 asmenys, 914 namų ūkių sudaro 3-4 asmenys ir 224 namų ūkiai, kuriuos sudaro virš 5 asmenų. Vidutiniškai, viename namų ūkyje gyvena 2,37 asmens. 2020 m. duomenimis, Mūryje iš viso yra 100 neapgyvendintų namų arba butų.
2019 m. Šveicarijos Federaliniuose rinkimuose, Mūris daugiausiai balsų atidavė už Šveicarijos liaudies partiją.
Religija
thumb|upright|Bažnyčia Mūryje 2000 m. gyventojų surašymo duomenimis, 63,7 % Mūrio gyventojų buvo Romos katalikai, tuo tarpu 16,6 % priklausė Šveicarijos kalvinistų bažnyčiai, o 6,9 % buvo musulmonai.
Politika
Savivaldybės įstatymų leidžiamoji valdžia priklauso rinkėjų asamblėjai, kurioje įstatymus priima miesto gyventojų dauguma. Įstatymų vykdomoji valdžia priklauso penkių narių savivaldybės tarybai, kuri vadovauja ir atstovauja bendruomenei. Taryba yra renkama daugumos balsu ketveriems metams. Taryba vykdo rinkėjų asamblėjos sprendimus ir pavestas užduotis, kurias jai priskiria kantonas bei konfederacija. Tarybai vadovauja meras. Šiuo metu Mūrio mero pareigas eina Hansas-Peteris Budmigeris.
Ekonomika
Mūrio nedarbo lygis yra 2,22 %. 2012 m. duomenimis, pirminiame ūkio sektoriuje dirba 138 miesto gyventojai, o mieste yra įsikūrusios 44 šiame sektoriuje veikiančios įmonės. 1 677 gyventojai dirba antriniame ūkio sektoriuje, čia yra įsikūrusios 121 šio sektoriaus įmonė. Trečiajame ūkio sektoriuje dirba 3 066 gyventojai. Mieste yra įsikūrusios 423 šio sektoriaus įmonės.
Švietimas
Maždaug 67,9 % Mūrio gyventojų (tarp 25-64 metų amžiaus) yra įgiję neprivalomą vidurinį išsilavinimą arba aukštojo mokslo diplomą. 2019-2020 mokslo metais pradinę mokyklą lankė 476 mokiniai, vidurinę – 488.
Kai kurios pradinių klasių pamokos vyksta Mūrio vienuolyne. Artimiausia vidurinė mokykla yra įsikūrusi Volene.
Varacevičų valsčius
Varacevičų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Varacevičai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. 1928 m. balandžio 18 d. panaikintas prijungiant prie Drohičino valsčiaus, Ivanavos valsčiaus ir Vosaucų valsčiaus.
ATR 42
ATR 42 (orlaivio tipo kodas: IATA: AT43, AT45, AT46, ICAO: AT4, AT5, ATR, AT6) – bendros Prancūzijos ir Italijos įmonės ATR 1984 m. pradėtas gaminti keleivinis dvimotoris siaurafiuzeliažis turbosraigtinis lėktuvas, skirtas trumpo nuotolio (regioniniams) maršrutams. ATR 42 tapo pagrindu prailgintai modifikacijai ATR 72, pradėtai gaminti 1989 m. XXI a. antrojo dešimtmečio viduryje įmonė kūrė planus dėl dar ilgesnio – 90 vietų orlaivio kūrimo ATR 42 pagrindu.
Konstrukcija ir gamyba
Išskirtinis konstrukcinis šio lėktuvo elementas – krovinių skyrius tarp keleivių salono ir pilotų kabinos.
Lėktuvas yra varomas dviem turbininiais Pratt & Whitney Canada PW120 serijos varikliais.
Galutinis orlaivio surinkimas vyksta Tulūzoje įsikūrusiose Airbus gamykloje.
Istorija
miniatiūra|ATR 42-600 1981 m. lapkričio 4 d. Prancūzijos įmonė „Aérospatiale“ (vėliau tapusi „Airbus“) ir Italijos įmonė „Aeritalia“ (vėliau tapusi „Leonardo S.p.A.“) susitarė įkurti bendrą įmonę regioninių turbosraigtinių lėktuvų gamybai. Pirmasis projektas buvo sukurti regioniniams skrydžiams tinkamą lėktuvą, dydžiu panašų į šioje nišoje tuo metu dominavusius 50 vietų Fokker F 27 ir British Aerospace HS.748, tačiau kontroliniame 200 jūrmylių sektoriuje sunaudojantį beveik per pusę mažiau kuro (430 kg vietoje 790 kg). Šiam tikslui buvo panaudoti abejų kompanijų atskirai vystyti panašūs projektai „AS 35“ („Aerospatiale“) ir „AIT 230“ („Aeritalia“).
Pirmasis ATR 42 modelis (ATR 42-300) į orą pakilo 1984 m. rugpjūčio 16 d. Tipo sertifikatą orlaivis gavo 1985 m. Pirmasis klientas – Prancūzijos aviakompanija „Air Litoral“ – pirmąjį komercinį skrydį šiuo lėktuvu atliko 1985 m. gruodžio 23 d.
1988 m. buvo užsakytas 100-asis ATR 42, 1989 m. rugsėjį – jau 400-asis.
Geri operatorių atsiliepimai paskatino ATR jau 1986 m. vasarį paskelbti apie didesnio varianto – 72 vietų ATR 72 gamybos planus. Abu modeliai gaminami naudojant daugumą tokių pačių komponentų. Modelio sėkmę rodo ir tai, kad jau 2015 m. ATR 42 buvo vienintelis gaminamas 50 vietų regioninis turbosraigtinis lėktuvas. 2010 m., pradėjus gaminti modelį ATR 42-600, jo paklausa buvo tokia didelė, kad ATR įsigijo antrą angarą jo gamybai.
Variantai
miniatiūra|ATR 42 ir ATR 72 brėžiniai iš trijų projekcijų Nuo 1984 m. ATR 42 buvo keletą kartų modernizuotas: liekant nepakitusiems orlaivio pagrindiniams fiziniams parametrams, naujesnėse versijose buvo montuojami ekonomiškesni ir ekologiškesni varikliai, tobulesnė elektronika.
Eksploatacijos istorija
miniatiūra|American Eagle ATR 42-300 Didžiausią ATR 42 užsakymą 1990 m. rugpjūčio 21 d. pateikė JAV aviakompanija „American Eagle“, užsakiusi 41 vnt. ATR 42 ir 59 vnt. ATR 72. Daugiausiai užsakymų per metus – 113 – buvo sulaukta 2007 m. 2013 m. ATR 42/72 tipo orlaiviai užėmė 48% pasaulio 50-90 vietų regioninių turbosraigtinių lėktuvų rinkos. miniatiūra|ATR 42 keleivių salonas miniatiūra|ATR 42-500 (Nigerijos KOP) pilotų kabina 2000 m. buvo įvykdytas 10-milijonasis skrydis ATR 42 šeimos lėktuvu. Skaičiuojama, kad iki to laikotarpio šio tipo lėktuvai nuskrido 4 mlrd. kilometrų, pervežė 450 mln. keleivių. miniatiūra|ATR 42 2017 m. liepos mėnesio duomenimis, pasauyje buvo eksploatuojami 232 vnt. ATR 42. Įmonė gamintoja turėjo 10 neįvykdytų užsakymų. Iš jų 106 vnt. buvo eksploatuojami Amerikos žemyne, 67 vnt. – Europoje, 38 vnt. Azijos, Ramiojo vandenyno ir Artimųjų Rytų regionuose, 21 vnt. – Afrikoje. miniatiūra|NIgerijos KOP ATR 42 ir [[Aero L-39 Albatros|L-39]]
Kariniai operatoriai
miniatiūra|Italijos Guardia di Finanza ATR 42-420MP Surveyor
Aviakatastrofos
miniatiūra|Sudužęs 2007 m. Fed Ex skrydį vykdęs Empire Airlines ATR 42 miniatiūra|Trigana Air Service ATR 42 avarijos vieta Iki 2022 m. pabaigos ATR 42 tipo lėktuvams buvo įvykę 47 incidentai ir avarijos, iš kurių 34 pasibaigė lėktuvo nurašymu. Šie incidentai nusinešė 276  žmonių gyvybes.
Aukų pareikalavusios ATR 42 avarijos:
Lietuvoje
miniatiūra|Air Lithuania ATR 42-300 Lietuvoje ATR 42 tipo orlaivius nuo 1997 m. iki bankroto 2005 m. eksploatavo Kaune įsikūrusi ir iš Kauno bei Palangos oro uostų skraidžiusi aviakompanija „Air Lithuania“. Visi trys šie orlaiviai buvo bazinio modelio – ATR 42-300.
Grosetas
Grosetas – Italijos miestas, Toskanos regione, Groseto provincijos administracinis centras.
ATR 42
Lietuvoje
2004 m. gruodžio menesį vienas šių lėktuvų, vykdydamas aviakompanijos „Lietuvos avialinijos“ skrydį Vilnius-Kijevas, vežęs 33 keleivius, leisdamasis Kijevo Boryspilio oro uoste kliudė medžių viršūnes, tačiau sugebėjo sėkmingai nusileisti.
2022 m. pabaigos duomenimis Lietuvos civilinių orlaivių registre buvo registruotas vienas 1994 m. pagamintas ATR 42-500 (reg. Nr. LY-DAT, s.n. 445), priklausantis Danijos aviakompanijai „Danish Air Transport“. 2010–2012, 2016 m. Lietuvos orlaivių registre kelis kartus trumpam buvo užregistruotas tai pačiai įmonei priklausantis, buvęs „Air Lithuania“ ATR 42-300 (Nr. LY-ARI, s.n. 012A).
Grosetas
Mieste stūkso garsi Romos katalikų Šv. Lauryno katedra, pastayta XIII a. Gyvenvietėje veikia karinis ir viešasis Groseto oro uostas, bei turistinis Groseto jūrų uostas.
Sportas
Mieste populiariausios sporto šakos yra beisbolas ir futbolas (klubas US Grosseto FC). Taip pat paplitęs amerikietiškas futbolas, kriketas, jojimas ir lengvoji atletika.
2001 m. Grosete vyko Europos jaunimo lengvosios atletikos čempionatas, o 2004 m. pasaulio jaunimo lengvosios atletikos čempionatas.
Uršulė Leduchovska
Uršulė Leduchovska ( 1865 m. balandžio 17 d. Losdorfe, Austrijoje – 1939 m. gegužės 29 d. Romoje, Italijoje) – katalikų šventoji, vienuolė, Kenčiančio Jėzaus Širdies seserų uršuliečių kongregacijos  įkūrėja. miniatiūra|left|160px|U. Leduchovskos [[sarkofagas Pnevuose]]