Metafiziniai_apmąstymai
Ketvirtas apmąstymas: Apie tikrus ir netikrus dalykus
Praeitų meditacijų išvados, jog „Aš“ ir „Dievas“ egzistuoja, priveda prie kitos problemos: Jei Dievas yra geras ir yra viso, kas yra šaltinis, kaip atsiranda vietos melui ir suklydimui? Dekartas bando į šį klausimą atsakyti ketvirtame apmąstyme."Juk, jei visa, ką aš turiu, yra iš Dievo ir jei Dievas man nedavė sugebėjimo klysti, atrodytų, jog aš ir neturėčiau niekada apsirikti."Dekarto argumentų struktūra yra Didžiosios Būtybės Grandinės centre, kur Dievo tobulas gerumas yra reliatyvus Jo tobulam buvimui. Priešingame skalės gale yra visiška nebūtis, kuri taip pat pati blogiausia galima būsena. Taigi, žmogus yra viduryje šių dviejų būsenų, būdamas mažiau „tikras“ ir „geras“ nei Dievas bei daugiau „tikras“ ir „geras“ nei nebūtis. Tačiau, suklydimas (kaip blogio dalis), nėra teigiama tikrovė, tai tik teisingos dalies trūkumas. "Aš pats esu tarsi vidurys tarp Dievo ir nebūties, t. y. taip patalpintas tarp aukščiausios esybės ir nebūties, kad iš tiesų, kadangi esu aukščiausios esybės sukurtas, neturiu nieko, kas galėtų mane klaidinti. bet, kai tik save laikau kažkiek susijusiu su nebūtimi, arba nebuvimu, t. y. kadangi aš pats nesu aukščiausioji esybė ir kadangi man daug ko trūksta, tai nesu apsaugotas nuo trūkumų ir neturėčiau stebėtis tuo, kad klystu. taigi aš žinau, kad apsirikimas – ne kas nors realaus, priklausančio nuo Dievo, bet trūkumas. Vadinasi, kad apsiriktum, nereikia jokio ypatingo Dievo duoto sugebėjimo. Jei aš retkarčiais klystu, tai tik todėl, kad Dievo suteikta galia skirti tiesą nuo netiesos manyje nėra begalinė."Dekartas taip pat pripažįsta du dalykus, kurie gali sudaryti galimybę klysti. Pirma, jis pastebi, kad įmanoma, jog jo limituotas protas neleidžia suprasti kodėl Dievas pasirinko jį kurti taip, kad jis galėtų padaryti klaidų. Jei tik jis galėtų matyti dalykus, kaip mato Dievas, su užbaigta ir begaline apimtimi, galbūt savo gebėjimą suklysti jis laikytu geriausiu pasirinkimu. "Atidžiau tai panagrinėjus, man kyla mintis, kad neturiu stebėtis, jei nesugebu suprasti, kodėl Dievas daro tai, ką daro. Tačiau neturiu abejoti jo buvimu dėl to, kad galbūt patirtis rodo, jog yra daugybė kitų dalykų, nors aš ir negaliu suprasti, kam ir kaip juos Dievas padarė. Juk, žinodamas, kad mano prigimtis labai silpna ir ribota, o Dievo, priešingai, neaprėpiama, nesuprantama ir begalinė, aš nesunkiai galiu įsitikinti, kad jo galioje yra begalė dalykų, kurių priežastys peržengia mano proto ribas. Vien to pakanka įsitikinti, kad visų šių priežasčių, kurios paprastai nustatomos, nurodant tikslą, negalima pritaikyti fiziškiems ir natūraliems dalykams. Juk, man atrodo, nenorint pasirodyti akiplėša, negalima ieškoti ir stengtis įminti nesuprantamus Dievo tikslus."Antra, jis priima galimybę, kad individualiame lygmenyje atsirandanti klaida, gali būti suprasta kaip noras sukurti visumą be klaidų."Be to, man kyla mintis, jog, norint sužinoti, tobuli Dievo kūriniai, ar ne, neprotinga tirti kokį nors vieną kūrinį atskirai. Mat, vienas ir tas pats daiktas, gana pagrįstai gali atrodyti netobulas, būdamas pasaulyje pats vienas, ir labai tobulas, jei į jį žiūrėsime kaip į visatos dalį. Ir nors nuo tada, kai užsimojau abejoti viskuo, aš tikrai pažinau tik save ir Dievo buvimą, bet, patyręs Dievo galios begalybę, aš nebegaliu neigti, kad jis negalėjo arba bent negalėtų sukurti kitų daiktų ir kad aš pasaulyje esu kaip sudėtinė visų būtybių visumos dalis."Galiausiai, Ketvirtas apmąstymas priskiria klaidų šaltinį prie  neatitikimo tarp dviejų dieviškų dovanų: supratimo ir laisvos valios. Supratimas mums duotas nepilnas, o valia (gamtos) gali būti arba duota arba neduota išvis. Kai jam pateikiamas tam tikras kiekis supratimo ir tada leidžiama pasirinkti už to supratimo ribų, įvyksta klaida. Tačiau, abi Dievo dovanos (supratimas ir valia) išlieka geros ir tik netinkamas jų naudojimas sukelia klaidą."O jeigu nesiimu ką nors spręsti apie kokį nors dalyką, kai jo nesuvokiu gana aiškiai ir ryškiai, tai, aišku, elgiuosi gerai ir visai neapsirinku. Tačiau, ryždamasis jį paneigti ar patvirtinti, aš naudojuosi savo laisva valia ne taip, kaip pridera ja naudotis. Teigdamas tai, kas neteisinga, aiškiausiai klystu. o jei ir nusprendžiu teisingai, tai padarau šitai atsitiktinai ir nesiliauju klydęs bei piktnaudžiavęs savo laisva valia, nes natūrali proto šviesa mus moko, kad pažinimas protu turi eiti pirmiau už laisvos valios pasiryžimą. Toks neteisingas naudojimasis laisvu apsisprendimu ir yra trūkumas, lemiantis suklydimo formą. Šis trūkumas, mano manymu, galimas kaip veiksmas tik todėl, kad kyla iš manęs. Bet jo nėra nei iš Dievo gautame sugebėjime, nei veiksme, kadangi jis priklauso nuo Dievo."