cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vozbūniškės
Vozbūniškės – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 5 km į pietryčius nuo Kalesninkų, 0,5 km į pietus nuo Daugidonių, šalia sienos su Baltarusija. Pasieniu teka Prūdelio upelis, rytuose prasideda Purvėnų tvenkinys. Šalia kaimo praeina kelias Daugidonys–Kriviliai. Yra kapinaitės.
Istorija
XIX a. pab. Vozbūniškės (Vaizbūniškės) buvo privatus palivarkas Lydos apskrityje, ~1880 m. jame gyveno 9 katalikai ir 4 žydai. Praėjo kelias Daugidoniai–Jančiai.
Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 35 žmonės, iš kurių 29 buvo užrašyti lenkais ir 6 žydais.
Galuonai
Galuonai – ežeras rytų Lietuvoje, Molėtų rajone, apie 3 km į vakarus nuo Inturkės. Ilgis šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi 6,6 km, plotis iki 2 km. Altitudė 146,5 m. Giliausia vieta yra pietuose ir siekia 17,6 m gylį. Kranto linija labai vingiuota, jos ilgis 23,5 km. Rytuose yra ilga (3,8 km), siaura įlanka, vadinama Gėluoto ežeru. Krantai daugiausia žemi, pelkėti, šiaurėje apaugę Lisakos ir Kūlių miškais. Yra 6 salos: Pušinė 1,18 ha, Lipuokos sala 0,69 ha, Kernės sala 0,16 ha, Salelė 0,09 ha ir 2 bevardės 1,34 ha ir 0,04 ha, bei 2 seklumos. Galuonai rytuose esančiu sąsiauriu, vadinamu Vašuoko ežeru, jungiasi su Išnarų ežeru (Žeimenos upės baseinas). Suteka 14 upelių. Ežero pratakumas 64 %.
Prie Galuono esantys kaimai: Antagaluonė, Miežonys, Mackonys, Rutonys, Liešiškės, Maciūniškės, prie Gėluoto – Suduikiai, Dūdanosiai, Inturkė, Pakrovai. Veikia 8 kaimo turizmo sodybos, poilsiavietė. Rytuose sąsiaurį, jungiantį su Vašuoko ežeru, kerta plentas, vakarine pakrante eina kelias Nr.2810 (Kirneilė – Pagaluonė – Gačkiškiai).
Ežerėvardis Galuonaĩ kildinimas iš gylį, gelmę reiškiančios šaknies gal-.
Karolis Jankevičius
Karolis Jankevičius (1924 m. lapkričio 22 d. Šiauliuose – 2010 m. spalio 6 d. Vilniuje) – Lietuvos botanikas, mikrobiologas, gamtosaugininkas, biomedicinos mokslų daktaras.
Upyna (Šilalė)
Upyna – miestelis Šilalės rajono savivaldybėje, 20 km į rytus nuo Šilalės ir 6 km į pietus nuo automagistralės, prie Šunijos ir Upynalės upelių santakos. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Upynos Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia (pastatyta 1835–1836 m., padidinta 1913 m.; varpinė ir šventoriaus tvora su vartais), veikia Upynos vidurinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-75014), liaudies amatų muziejus (Šilalės Vlado Statkevičiaus muziejaus padalinys). Už 2 km į šiaurę, Gudirvėse stūkso gamtos paminklas – Gudirvių akmuo, kur manoma buvo senoji Upynos gyvenvietė.
Karolis Jankevičius
Biografija
1945–1950 m. studijavo Vilniaus universiteto (VU) Gamtos mokslų fakultete. 1950–1953 m. VU dėstytojas. 1953–1959 m. Biologijos instituto, 1959–1981 m. Botanikos instituto direktorius. 1957–1961 m. dar ir pirmasis žurnalo „Mokslas ir gyvenimas“ vyr. redaktorius. 1960–1982 m. pirmasis atkurtos Lietuvos gamtos apsaugos draugijos pirmininkas. 1964 m. biologijos mokslų kandidatas. 1981–1991 m. Botanikos instituto Hidrobotanikos laboratorijos vadovas; 1990 m. profesorius. Nuo 1997 m. VšĮ „Grunto valymo technologijos“ konsultantas.
Mokslinė veikla
Mokslinių darbų svarbiausios kryptys: aplinkos apsauga, gėlųjų vandenų ir grunto mikrobiologija, Lietuvos gamtos apsaugos istorija. 15 patentų, 16 išradimų autorius.
Upyna (Šilalė)
thumb|left|[[Upynos vidurinė mokykla]]
Geografija
Į pietus nuo Upynos yra Svystkalnio regykla, ji yra ant kalvos viršūnės 163,5 m aukštyje, virš apylinkių ši kalva iškilusi apie 50 metrų. Nuo šios regyklos geru oru azimutu 205° matyti už 20 kilometrų esantis Tauragės TV bokštas, o su žiūronais galima pamatyti net Tilžės kaminus, esančius už 50 kilometrų, azimutu 225°. Prie miestelio yra Upynos kaimas.
Istorija
thumb|left|Upynos bažnyčia
Pirmą kartą miestelio vardas minimas 1554 m. surašytame akte dėl Karšuvos valsčiaus bajorų žemės nuosavybės, nors spėjama, kad dar XIII a. Upyna buvusi viena iš Karšuvos žemės seniūnijų. Ten minimas „Upynos upelio laukas“. Plačiau kaimas aprašytas 1562 m. Karšuvos valsčiaus inventoriuje. Tuo metu Upyna užėmė žymiai didesnį plotą nei šiais laikais. Kaimui priklausė 48 valakai dirbamos žemės, dar 10 valakų ganyklų ir kitų naudmenų.
1663 m. karalius Vladislovas Vaza suteikė Upynai privilegiją, leidusią kartą per savaitę (trečiadieniais) rengti turgus ir du kartus per metus – prekymečius. Todėl nuo XVII a. pirmosios pusės Upyna vadinama miesteliu. 1711 m. po gaisrų, badmečių, karo ir maro, mokesčių rinkėjai Upyną įtraukė į „tuščių“ miestelių sąrašą. Miestelis atsikūrė po 1722 ir 1775 m. atnaujintų turgų privilegijų. Pirmieji katalikų maldos namai pastatyti 1688 m. XIX a. Upyna – miestelis Raseinių apskrities Skaudvilės valsčiuje, priklausęs Girdiškės parapijai.
1929 m. Upynos kapinės apjuostos akmenų tvora.
2009 m. patvirtintas Upynos herbas.
Aluoja
Aluoja – miestas šiaurės Latvijoje, Limbažių savivaldybėje. 1105 gyventojai (2021 m.).
Istorija
Istoriniuose šaltiniuose Aluoja pirmąkart paminėta 1449 m. Tarpukariu buvo valsčiaus centras. 1950 m. suteiktos miesto tipo gyvenvietės teisės. Nuo 1992 m. – miestas. 2009–2021 m. buvo Aluojos savivaldybės administracinis centras.
Alarikas
Galimos žodžio Alarikas reikšmės:
Kurklių sinagoga
Kurklių sinagoga – buvusi žydų sinagoga, esanti Kurkliuose, S. Nėries 4A, Anykščių rajone. Paskelbta valstybės saugomu kultūros objektu (unik. kodas ). Atokiau nuo miestelio centro stovinčią sinagogą žymi pagrindinėje Kurklių gatvėje pastatytas lankytino objekto ženklas–rodyklė. Nuo 2021 m. sinagoga suremontuota, pritaikyta muziejinei ir kultūrinei veiklai. miniatiūra|220px|left|2004 m. miniatiūra|220px|left|2005 m.
Istorija
Kurklių miestelyje XX a. pradžioje buvo gausi žydų bendruomenė, kuri karo metais susilaukė tragiškos lemties. Prieš Antrąjį pasaulinį karą čia gyveno apie 90 žydų. Sinagoga prieškario metais žydų tautybės piliečių buvo gausiai lankoma. Jiems tai buvo ne tik maldos namai, bet ir bendruomenės susibūrimo centras, kur po maldos buvo aptariami žydų reikalai.
2013 m. Europos žydų kultūros ir paveldo apsaugos ir populiarinimo asociacija įtraukė Kurklių sinagogą į programos „Žydų paveldo keliai“ maršrutą „Medinės sinagogos centrinėje ir rytų Europoje“ (tarp kitų 14 Lietuvoje išlikusių medinių sinagogų).
Architektūra
Sinagoga statyta pagal 1935 m. statybos techniko Povilo Jurėno projektą. Stovi prie Dubelės upelio, suręsta iš rąstų, sujungtų į sąsparas. Sinagogos tūris nedidelis, virš pastato iškilęs laiptinės bokštelis. Interjeras neišlikęs, viduje tvyro vientisa erdvė. Sinagoga buvo matoma iš toliau, nes aukštas pastatas išsiskirdavo tarp nedidelių miestelio namų, žvilgsnį patraukdavo įdomios sinagogos durys, neįprasti suapvalinti langai su spalvotais stiklais, primenančiais vitražą.
Stara Suchava
Stara Suchava  – kaimas Lenkijos rytuose, Virikų valsčiuje, Vlodavos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Zabaka
Zabaka – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Balceriškių, prie kelio. Yra Vievio girininkija (priklauso Kaišiadorių miškų urėdijai).
Romário
Romarijas da Soza Farija (Romário de Souza Faria; g. 1966 m. sausio 29 d.), geriau žinomas tiesiog kaip Romário – žymus karjerą baigęs Brazilijos futbolininkas, rungtyniavęs puolėjo pozicijoje.
Buvo išrinktas FIFA metų žaidėju, 1994 m. pasaulio čempionato auksinio kamuolio laimėtoju, įtrauktas tarp 100 geriausių pasaulio futbolininkų. Jis yra vienas iš nedaugelio pasaulio futbolininkų, įmušusių virš 1000 įvarčių.
Karjera
Romario pradžioje rungtyniavo vietinio kvartalo komandoje „Olaria Atlético Clube“ ir buvo pastebėtas „Vasco da Gama“ klubo skautų. Su „Vasco da Gama“ Romario dukart laimėjo valstijos taurę, įtrauktas į 1988 m. olimpinę rinktinę ir olimpiadoje tapo rezultatyviausiu žaidėju.
1988 m. persikėlė į Europą, žaidė „PSV Eindhoven“, vėliau – „FC Barcelona“ klubuose. 1990 m. kaip atsarginis žaidėjas dalyvavo pasaulio čempionate. 1994 m. laimėjo Ispanijos taurę, tapo rezultatyviausiu lygos žaidėju, su Brazilijos rinktine laimėjo pasaulio čempionatą, buvo išrinktas geriausiu čempionato žaidėju ir FIFA metų žaidėju. Tarp 1995–1999 m. Romario žaidė tai „Flamengo“, tai „Valencia“ klubuose. 1998 m. pasaulio čempionatą Romario buvo priverstas praleisti dėl traumos. 2000 m. su „Vasco da Gama“ klubu laimėjo Mercosur taurę, išrinktas Pietų Amerikos ir Brazilijos metų futbolininku. Prieš 2002 m. pasaulio čempionatą Romario buvo jau 36 metų amžiaus, bet vis dar geros sportinės formos, tuomet atstovavo „Fluminense“ klubą. Visgi, nepaisant žaidėjo ir sirgalių prašymo, treneris Luiz Felipe Scolari neįtraukė Romario į rinktinę. Vėliau žaidė Katare, vėl grįžo į Braziliją. 2005 m. būdamas beveik 40-ies metų amžiaus tapo rezultatyviausiu Brazilijos lygos žaidėju. 2005 m. Romario žaidė paskutines, jubiliejines savo varžybas Brazilijos rinktinėje (draugiškose varžybose prieš Gvatemalą), jose įmušė įvartį ir gavo geltoną kortelę.
2006 m. Romario žaidė JAV, Australijoje, be vėl grįžo į „Vasco da Gama“. 2007 m. jis įmušė savo 1000-ąjį įvartį nuo 11 m atžymos, varžybose prieš „Sport Recife“. Tokį rezultatą yra pasiekę tik Pelé ir Ferenc Puskás. Tiesa, į Romario įvarčius buvo įskaičiuoti ir tie, kuriuos jis įmušė jaunystėje, draugiškose ir neoficialiose varžybose. FIFA pasveikino Romario su įvarčiu, tačiau pagal savo statistiką nurodė, kad jis buvo įmušęs 929 įvarčius, iš jų 77 – jaunimo komandose. 2007–2008 m. Romario buvo žaidžiančiuoju „Vasco da Gama“ treneriu, bet greitai buvo atleistas ir tęsė karjerą tik kaip žaidėjas. 2008 m. Romario netikėtai pareiškė baigiąs ir žaidėjo, ir trenerio karjerą. 2009 m. Romario sužaidė atsisveikinamąsias varžybas America komandoje, kurios aistruoliu yra Romario tėvas. Nors Romario įvarčio pelnyti nepavyko, komanda laimėjo ir užsitikrino patekimą į aukštesnę lygą.
Romario taip pat rungtyniauja paplūdimio futbole, 2005 m. pasaulio čempionate su rinktine laimėjo bronzą. Jis yra vienas pagrindinių 2014 m. pasaulio futbolo čempionato Brazilijoje organizatorių. Romario 2010 m. pradėjo ir politiko karjerą – jis išrinktas Socialistų partijos atstovu į Brazilijos deputatų rūmus.
Kindzeliškiai
Kindzeliškiai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Paobelio.
Glenavon FC
Lergano „Glenavon“ – Šiaurės Airijos futbolo klubas iš Lergano.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1889 m. Rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje.
Šiaurės Airijos pirmenybėse
Šaltiniai:
Akytkaulis
framed|1 paveikslėlis. Akytkaulis iš viršaus
Akytkaulis  – netaisyklingos formos kaukolės veidinės dalies orinis kaulas, kuris kartu su pleištakauliu sudaro kaukolės pamatą, yra įsiterpęs tarp akiduobių. Akytkaulį sudaro horizontali akytoji plokštelė, lamina cribrosa, dvi šoninės akiduobinės plokštelės bei viena stačioji plokštelė, lamina perpendicularis, (jos abiejose pusėse yra įvairios formos ir dydžio kaulinės ertmės, padengtos gleivėtu sluoksniu ir pripildytos oro). Šios stačiosios plokštelės viršuje yra kaulinis iškyšulys, kuris vadinamas gaidžio skiautere (lot. crista galli). Prie šio iškyšulio prisitvirtinęs kietasis smegenų dangalas. Į šonus yra nukaręs poringas oringas maišas, kaulinio ančio analogas – akytkaulio labirintas, labyrinthus ethmoidalis.
framed|2 paveikslėlis. Akytkaulis iš nugalinės pusės
Akytkaulio plokštelė
Lamina cribosa matoma iš kaukolės ertmės pusės, ji įsistačiusi į akytkaulinę kaktikaulio įlanką, incisura ethmoidalis. Plokštelė iš tikrųjų akyta, pro jos angas, foramina cribosa, iš nosies artmės į smegenis eina uodžiamosios gijos, sudarančios uoslės nervą. Akytojoje plokštelėje kyšo stačiosios plokštelės tęsinys – gaidžio skiauterė, crista galli, kuri priekyje prasiskleidžia, sudarydama gaidžio skiauterės sparnus, alae cristae galli, o pastarieji iš užpakalio uždaro akląją angą, foramen caecum.
Stačioji plokštelė
Lamina perpendicularis įeina į nosies pertvarą, septum nasi, sudaro jos priekinę dalį.
framed|3 paveikslėlis. Akytkaulis iš dešinės pusės
Akytkaulio labirintas
Labyrinthus ethmoidalis susideda iš akytkaulio ląstelių, sąlygiškai skirstomų į priekines, vidurines ir užpakalines, cellulae ethmoidales anteriores, mediae, et posteriores. Į akiduobės pusę atsikreipusi lygi akiduobinė labirinto plokštelė, lamina orbitalis, skiria akiduobę nuo nosies ertmės. Į nosies ertmę atsikreipęs labirinto paviršius turi vieną neryškų ir du ryškesnius išsigaubimus – aukštutinę, viršutinę ir vidurinę nosies kriaukles, concha nasalis suprema, superior et media.
miniatiūra|4 paveikslėlis. Akytkaulio vieta tarp kitų kaulų
Kaulėjimas
Akytkaulis plėtojasi iš nosies kremzlinės kapsulės, kurioje susiklosto trys kaulėjimo centrai: neporinis stačiosios plokštelės ir porinis labirintų. Kaulėjimas prasideda tarp ketvirto ir penktointraterininio laikotarpio mėnesių. Trys kaulo dalys suauga antrais gyvenimo metais.
1 Lentelė: Dalių ir kaulų pavadinimai įvairiomis kalbomis
Žemdirbys (laikraštis)
miniatiūra|Laikraščio „Žemdirbys“ pirmasis numeris (1909 m.) Žemdirbys – ūkio, prekybos ir pramonės reikalams pašvęstas laikraštis, ėjęs 1909–1913 m. Vilniuje.
Istorija
Leido ir redagavo Kazimieras Strazdas. Spausdino M. Kuktos spaustuvė, K. Strazdo spaustuvė ir A. Vėgelės spaustuvė Vilniuje. Išėjo 88 numeriai. 1910–1911 m. leido priedą „Kooperatorius“. Bendradarbiavo J. Jakutis. P. Klimka, A. Musteikis, S. Pangonis, R. Rasikas, F. Rimkus, S. Rinkevičius ir kiti.
Faktiškasis redaktorius Adolfas Vėgėlė.
Čagosiečiai
Čagosiečiai, ilojai  – etninė grupė, vietiniai Čagoso salyno, priklausančio Indijos Vandenyno Britų sričiai, gyventojai. Čagosiečiai gyveno Diego Garsijos ir Peros Banjoso salose, Salomono, Egmonto atoluose ir Erelio salose.
Čagosiečiai yra daugiausia afrikietiškos kilmės, kilę iš Madagaskaro, Mozambiko, Mauricijaus ir kitų Afrikos šalių. Jie turi nemažą dalį indų kraujo. Dalis šių žmonių protėvių buvo prancūzų atvežti 1786 m. iš Mauricijaus kaip vergai. Kiti atvyko XIX a. kaip žvejai, fermeriai, kokospalmių plantacijų darbininkai.
Čagosiečiai kalba Čagoso kreolų kalba, kuri yra kreolinė kalba, susidariusi kaip vietinės kalbos ir prancūzinės kreolų kalbos mišinys. Ji yra dalis burboninės kreolų kalbų šeimos narė. Čagoso kreolų kalba dar kalba dalis čagosiečių palikuonių, gyvenančių Mauricijuje ir Seišeliuose. D. Britanijoje gyvenantys čagosiečiai kalba angliškai.
Deportacija
thumb|left|Apleista bažnyčia Bodamo saloje (Salomono atolas). 1965 m., rengiant Mauricijaus nepriklausomybės suteikimą, Čagoso salynas buvo atskirtas nuo Mauricijaus kolonijos ir sudarė Britų Indijos vandenyno teritoriją. Naujoji konstitucija buvo priimta vienpusiškai, be referendumo ar konsultacijų su čagosiečiais. Ji draudė gyventi salose be leidimo.
Dabar dauguma čagosiečių gyvena Mauricijuje ir Jungtinėje Karalystėje, nes D. Britanijos vyriausybės buvo deportuoti iš tėvynės. Nuo 1967 iki 1973 m. čagosiečiai, kurių tada buvo 2 tūkstančiai, D. Britanijos vyriausybės buvo perkelti į Peros Banjoso salą, o 1973 m. – į Mauricijų. Ištisinė deportacija buvo atlikta tam, kad būtų ištuštinta Diego Garsijos sala, kurioje gyvena didžiuma čagosiečių. Diego Garsijoje buvo statoma karinė bazė, kurioje dabar bazuojasi D. Britanijos ir JAV kariniai daliniai. Šiandien Diego Garsijoje čagosiečių nėra, joje yra tik karinė bazė Camp Justice.
Byla Aukščiausiajame Teisme
2006 m. pradžioje maždaug 100 čagosiečių grupei buvo leista apsilankyti Indijos Vandenyno Britų Srityje. Tai buvo pirmasis čagosiečių apsilankymas tėvynėje per 30 metų. Kelionę organizavo ir finansavo D. Britanijos užsienio reikalų ministerija.
2006 m. gegužės 11 d. čagosiečiai Aukščiausiajame Teisme laimėjo bylą kai Teismas nutarė, kad čagosiečiai turi teisę grįžti į Čagoso salyną. Belko sulaukti ir pamatyti, kada ir kaip sprendimas bus įgyvendintas. D. Britanijos vyriausybė padavė apeliaciją Apeliacijų Teismui siekdama 2006 m. gegužės 11 d. nutarties atšaukimo. Užsienio reikalų ministerija rėmėsi atveju, kai Antrojo pasaulinio karo metais po Perl Harboro puolimo Kanadoje buvo internuoti japonų kilmės kanadiečiai.
2008 m. spalio 22 d. D. Britanijos Apeliacinis teismas priėmė sprendimą, kuris palaikė D. Britanijos užsienių reikalų ir sandraugos ministro Deivido Milibendo apeliaciją. Apeliacinio teismo sprendimas nutraukė teisminį nagrinėjimą D. Britanijoje ir sugriovė čagosiečių viltis grįžti į tėvynę.
Zduchai
Zduchai  – kaimas Lenkijos rytuose, Virikų valsčiuje, Vlodavos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Tabalis (Varėnos r.)
Ežerėvardis Tabãlis siejamas su žodžiais tabaluoti („linguoti, maskatuoti“), tabalas („koks besimaskatuojantis daiktas“) ir greičiausiai mena liumpsinčius pelkių, balų pakraščius.
Artūras Barysas
right|thumb|Artūras Barysas Artūras Barysas „Baras“ (1954 m. gegužės 10 d. Panevėžyje – 2005 m. sausio 28 d. Vilniuje) – kino menininkas, aktorius, režisierius, avangardinės muzikos grupės Ir Visa Tai Kas Yra Gražu Yra Gražu vokalistas. Stambus knygų, muzikos įrašų ir kitko kolekcionierius.
Artūras Barysas yra Roberto Kundroto ir Algimanto Lyvos romano „Pasviręs pasaulis“ (1995) vieno personažo – Mago – provaizdis.
Galuonis
left|120px
Galuonis – ežeras rytų Lietuvoje, Molėtų rajone, apie 12 km į rytus nuo Suginčių ir 6 km į šiaurę nuo Labanoro, Utenos rajono paribyje. Priklauso Labanoro regioniniam parkui. Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 2,7 km, plotis iki 2,5 km. Altitudė 147,6 m. Giliausia vieta yra ežero šiaurėje, siekia 22 m. Ežero forma netaisyklinga, kranto linija labai vingiuota, jos ilgis 13,22 km, su salų krantų linijomis 16,66 km. Krantai daugiausia žemi, pelkėti, ežerą supa Pašekščių, Pagaluonės, Paeisetės, Degutinės miškai. Yra 7 miškingos salos: Brastasalė 2,89 ha, Vajuonsalė 1,7 ha, Mergasalė 0,64 ha, Kazlinka 0,56 ha, Pašiuka 0,43 ha ir 2 bevardės salelės (0,04 ha ir 0,02 ha).
Pietinė ežero dalis sekli, iki 5 m gylio, dugnas uždumblėjęs; šiaurinės ežero dalies dugnas nelygus, su 18 ir 22 m gylio duburiais. Galuonis pietuose 30 m protaka jungiasi su Aiseto ežero atšaka, vakaruose pelkėta protaka (Lapavartės upeliu) jungiasi su Dumblio ežeru. Rytuose įteka Vyžintos upė, bei upelis iš Vajuonio ežero.
Prie Galuonio įsikūrę kaimai: Pagaluonė, Pagraužė, Pavajuonis. Veikia kaimo turizmo sodyba.
Ežerėvardis Galuonìs kildinimas iš gylį, gelmę reiškiančios šaknies gal-.
Vilniaus krikščionių gimnazija
Vilniaus krikščionių gimnazija – nevalstybinė dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, Bitėnų g. 2C, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba, ugdanti moksleivius krikščioniškų vertybių pagrindu. Įstaigos kodas 191709877. Steigėjas Vilniaus bažnyčia „Tikėjimo žodis“.
Istorija
Mokyklą 1993 m. įsteigė Vilniaus bažnyčia „Tikėjimo žodis“. Dvejus metus mokykla buvo tik pradinė, o nuo 1995 m. įgijo pagrindinės mokyklos statusą. Mokykla šešerius metus dirbo Vilniaus mieste, Naujininkuose, o nuo 1999 m. dar šešerius metus veikė Vilniaus rajone, Skaidiškėse.Nuo 2005–2006 mokslo metų mokykla vėl pakvietė vaikus mokytis Vilniaus mieste Pilaitės rajone.
Mokykla dirba pagal LR Švietimo ir mokslo ministerijos licenciją, savarankiškai realizuoja valstybės švietimo politiką, savo veiklą derina su Švietimo skyriumi. Mokykla išduoda Valstybės pripažintus, Švietimo ir mokslo ministerijoje įregistruotus išsilavinimo pažymėjimus.
Krikščionių gimnazijoje mokiniai mokomi pagal valstybines programas ir vadovėlius. Mokinių skaičius klasėse nedidelis, sudaromos puikios sąlygos stebėti kiekvieną vaiką ir individualiai padėti išsiskleisti jo gabumams. Todėl pastebimi aukšti mokinių mokymosi rezultatai.
Nuo 2001 m. Mokykla yra Tarptautinės krikščioniškų mokyklų asociacijos ACSI narė. 2013 m. mokykla veikė adresu Gilužio g. 15. Nuo 2018 m. Mokykla pradėjo mainų programą su Šveicarijos krikščioniška Cvinglio mokykla.
Polimoniai
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Karlis Miulenbachas
Karlis Miulenbachas (Mylenbachas,, , 1853 m. sausio 18 d. Kandava, dab. Tukumo rajonas – 1916 m. kovo 27 d. Vyru, Estija, palaidotas Rygoje) – latvių pedagogas, kalbininkas, bendrinės latvių kalbos kūrėjas.
Biografija
1871 m. įstojo ir 1876 m. baigė Mintaujos gimnaziją. 1876–1880 m. Tartu universitete studijavo klasikinę filologiją. Dirbo mokytoju Talsuose, Jelgavoje, Rygoje. Vienas ar kartu su J. Endzelynu rinkdamas kalbos faktus apkeliavo daugelį Latvijos vietovių. Tyrė latvių kalbos sintaksę. Mokyklinei „Latvių kalbos gramatikai“ (Latviešu gramatika 1907 m. 2 leid. 1939 m., su J. Endzelynu) parašė sintaksės skyrių. Rašė straipsnius latvių kalbos norminimo, kultūros, rašybos klausimais.
Svarbiausias veikalas – „Latvių kalbos žodynas“ (Latviešu valodas vardnīca 4 t. 1923–1932 m. latvių ir vokiečių kalbų žodynas); žodyną redagavo, papildė ir etimologinę dalį parašė J. Endzelynas. 1890–1895 m. išvertė Homero „Odisėją“.
Zabarauskai
Zabarauskai – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Aukštadvario.
Paminklas vieningai Lietuvai „Arka“
thumb|250px|right|Paminklas „Arka“ Paminklas vieningai Lietuvai „Arka“ – paminklas, kuris stovi Klaipėdoje, Tiltų ir H. Manto gatvių sankryžoje, šalia Biržos tilto.
Istorija
Idėja pastatyti paminklą kilo klaipėdiečiui Seimo nariui Valentinui Greičiūnui. Paminklas pastatytas Klaipėdoje 2003 m., minint Tilžės akto 85-ąsias ir Klaipėdos krašto susijungimo su Lietuva 80-ąsias metines. Paminklą pašventino Telšių vyskupas Jonas Boruta ir Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčios konsistorijos prezidiumo narys kun. Darius Petkūnas. „Arkos“ atidengimo iškilmėse dalyvavo Ministras Pirmininkas Algirdas Brazauskas su žmona Kristina, Seimo Pirmininko pirmasis pavaduotojas Česlovas Juršėnas, Klaipėdos meras Rimantas Taraškevičius, paminklo statymo organizacinis komitetas, žinomi uostamiesčio ir šalies žmonės, miesto gyventojai. Iškilmingos ceremonijos metu šokiu buvo vaizduojama sėkminga Mažosios ir Didžiosios Lietuvos jungtis, skambėjo klaipėdiečių muzikos kūriniai, sukurti miestui.
Aprašymas
Paminklas sveria 150 tonų ir yra 8,5 metro aukščio. Mažoji kolona iš raudonojo granito simbolizuoja Mažąją Lietuvą ir jos kultūrinį paveldą, o pilkoji – Didžiąją Lietuvą. Viršutinė tartum nuskelta paminklo dalis vaizduoja Karaliaučiaus sritį (Kaliningradą), dabar priklausančią Rusijai. Ant paminklo iškalti Ievos Simonaitytės žodžiai: „Esame viena tauta, viena žemė, viena Lietuva“. Skulptūros autorius Arūnas Sakalauskas.
Kirkučiai (Ukmergė)
Kirkučiai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 7 km nuo Paobelio.
Tabalėlis
Tabalėlis – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 9,5 km į pietus nuo Panočių, Tabalio botaniniame draustinyje. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,26 km, plotis – iki 0,25 km. Altitudė 137,5 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję – ežeras telkšo ~ 70 ha dydžio Tabalio pelkėje kartu su į pietvakarius esančiu Tabalio ežeru. Pelkę supa Podubičių miškas, tik į pietus plyti dirbami laukai. Pietvakariuose iš pelkės išteka upelis link Ūlos upės. Aplinkui įsikūrę Mantotų, Podubičių ir Šilinių kaimai.
Valdemarpilis
Valdemarpilis (iki 1926 m. Sasmaka) – miestas Latvijoje, Kuržemės šiaurėje, Talsų savivaldybėje. Miestas yra Sasmakos ežero krante. Gamtos paminklas Sasmakos kulto liepa.
Pirmąkart Sasmakos vardas istoriniuose šaltiniuose paminėtas 1582 m. Kaime tuo metu buvo 10 namų ir gyveno iki 100 žmonių. 1834 m. gyventojų skaičius pasiekė 600. Kuržemės gubernijos administracija kaimui suteikė miesto statusą, kuris gyventojams suteikė platesnes socialines laisves, kitokią mokesčių sistemą ir savivaldybės teises. Dabartinis miesto vardas suteiktas rašytojo K. Valdemaro garbei. Miesto teisės nuo 1917 m.
Škilinpamūšis
Istorija
Po to valdė Baltijos vokiečiai Bistramai. 1839 m. dvarininkas Bistramas pastatė rūmus ir ūkinius pastatus. 1930 metais 284 ha turėjęs dvaras buvo išparceliuotas, savininkams paliekant sodybą ir 30 ha žemės.
Žemdirbių balsas
Istorija
Ėjo su pertraukomis. Leido Ekonominė bei politinė Lietuvos žemdirbių sąjunga. Spausdino A. Bako ir Minkaus spaustuvė, Šviesos spaustuvė, Valstybės spaustuvė Kaune, „Dirvos“ spaustuvė Marijampolėje.
Tautininkų krypties leidinys informavo apie žemdirbių organizacijų veiklą, įvairių valstybinių įstaigų darbą, svarstė žemdirbių padėtį, pramonės, prekybos, finansų ir kt. klausimus.
Bendradarbiavo K. Baltrukonis, J. Danielius, T. Jakimavičius, S. Jakobas, A. Kondrotas. V. Kriaučiūnas, S. Kurtinaitis, Jurgis Savickis, Kazimieras Strazdas, V. Širvydas, J. Želvys ir kiti.
Redagavo Saliamonas Banaitis.
Natrio chloridas
Natrio chloridas (NaCl) – natrio druska. Natrio chloridas yra gaunamas garinant jūros vandenį (jūros druska) arba iškasamas kaip akmens druska (halitas).
Panaudojimas
Natrio chloridas taip pat žiemos metu yra išpilamas ant gatvių norint nutirpinti ledą, tačiau skatina automobilių koroziją.
Šaris
Šaris  – upė centrinėje Afrikoje, daugiausia Čado teritorijoje. Prasideda susiliejus Vamo ir Gribingio upėms, prasidedančioms Centrinės Afrikos Respublikoje. Teka į šiaurę, sudaro Čado–Kamerūno sieną. Įteka į Čado ežerą (sudaro 90 % į ežerą suplaukiančio vandens), sudaro deltą.
Pagrindinis intakas – Logonė (kairysis). Gribingio svarbesni intakai – Bamingis, Aukas, Keita (dešinieji). Po Uhamo–Gribingio santakos į Šarį įteka Salamatas (dešinysis).
Upės vandens režimas labai priklauso nuo laikotarpio: poplūdis aukštupyje prasideda vasarą, o Ndžamenoje – lapkritį. Poplūdžio metu upė smarkiai išsilieja, sudaro laikinus ežerus ir protakas, kurios jungiasi su Nigerio baseinu. Laivyba vyksta 860 km ruože, nuo Batangafo miesto prie Uhamo upės. Žvejyba.
Prie Šario įsikūrę Sarho, Ndžamenos miestai.
Antalgė
Antalgė – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 7 km į vakarus nuo Utenos, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Yra Utenos pagrindinės mokyklos skyrius, vaikų darželis, biblioteka (nuo 1951 m.), dirba Antalgės paukštyno įmonė, „Utenos Šilas“, autoservisas, gaisrinė, parduotuvė, kavinė-baras. Šalia gyvenvietės telkšo Ilgio ežeras.
Istorija
Vietovėje gyventa jau III a., prie kaimo stūkso Antalgės piliakalnis, į šiaurę nuo Antalgės išlikę 9 pilkapiai, kuriuose rasta akmeninių kirvukų, puodų šukių, anglių. radinius saugo Utenos krašto muziejus. 1915 m. beveik visa Antalgė sudegė. 1919 m. gegužės 31 d. prie Antalgės įvyko Lietuvos kariuomenės savanorių susirėmimas su bolševikais.
1924 m. atidaryta pradinė mokykla, nuo 1952 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1993 m. Antalgės pagrindinė mokykla, 2007 m. reorganizuota į Utenos pagrindinės mokyklos Antalgės skyrių. 1960 m. įsteigtas felčerių ir akušerių punktas. 1949–1993 m. paukštininkystės tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.
Busturas
thumb|250 px|Šiaulių miesto autobusai „Busturas“ teikia keleivių vežimo ir aptarnavimo paslaugas autobusais miesto, priemiestiniais bei tolimojo susisiekimo ir tarptautiniais maršrutais. Įmonė aptarnauja viešojo transporto sistemą Šiaulių mieste bei tarpmiestinį susisiekimą visoje Lietuvoje.
Istorija
Pirmoji keleivinio transporto įmonė Šiaulių mieste buvo įkurta 1940 metais. Tai buvo autotrestas, kuris turėjo 29 autobusus. 1944 metais vietoj autotresto buvo organizuota autotransporto kontora. 1947 metais atsirado pirmosios Šiauliuose taksi mašinos. O vėliau, 1955 metais įkurtas Šiaulių miesto autobusų ir taksomotorų autoūkis, kuris 1972 metais buvo reorganizuotas į Šiaulių autobusų parką. .
Maršrutai
UAB „Busturas“ aptarnauja 34 Šiaulių miesto ir privežamuosius maršrutus.
Sikstas I
Šventasis Sikstas I (seniausiuose dokumentuose Ksistus m. apie 126 m.) – popiežius nuo 115 m. iki 125 m. Vadovavimo bažnyčiai laikotarpis sutapo su imperatoriaus Adriano valdymo (117-138) metais.
Įvairiuose šaltiniuose Šv. Siksto pontifikato metai nurodomi nevienodai, pavyzdžiui, Euzebijus iš Cezarėjos Kronikoje nurodo 114-124 m., o Bažnyčios istorijoje – 114-128. Catalogus Liberianus nurodo 117-126 m., o Šv. Jeronimas mini 118-128 m.
Romos pilietis iš Via Lata (kitu vardu – Flaminijaus kelias), tėvo vardas – Pastor.
Veikla
Liber Pontificalis mini tris Siksto I potvarkius:
Kai kuriose martirologijose priskiriamas prie kankinių.
Bažnyčios tradicija teigia, kad Šv. Sikstas palaidotas greta Šv. Petro, kaip ir kiti jo pirmtakai.
Šventė
Balandžio 6-oji yra liturginė Šv. Siksto I diena.
Vilniaus rotušės aikštė
thumb|2021 m. thumb|thumb|2020 m. thumb|2011 m.
Rotušės aikštė – viena iš seniausių Vilniaus senamiesčio aikščių.
Didžioji gatvė platėja ties Pacų rūmais ir suformuoja trikampę aikštę. Į šią aikštę vedė didžiosios Vokiečių, Aušros Vartų, Savičiaus, Subačiaus ir Rūdninkų gatvės.
Rotušės, arba Turgaus, aikštė iki XIX a. vidurio buvo pagrindinė miesto turgavietė, susiformavusi svarbiausių prekybinių kelių kryžkelėje. Joje stovėjo svarbiausias miesto savivaldos pastatas – Rotušė.
Istorija
Viduramžiais buvo svarbi susirinkimų, bausmių vykdymo ir pramogų vieta. Aikštėje skelbti svarbūs dokumentai. Sutikti didieji kunigaikščiai, svarbūs bažnyčios pareigūnai. Ginkluotų amatininkų paradus priimdavo magistratų vadovai. Vykdydavo ir mirties bausmes: pasmerktajam nukirsdavo galvą, plakdavo prasikaltusius. Prieš Rotušę stovėjo gėdos stulpas, prie kurio rišdavo nusikaltėlius. 1580 m. aikštėje nukirsdintas netoliese gyvenęs ir rūmus turėjęs Grigalius Astikas.
Vilniaus prekyba telkėsi turgavietėje prie Rotušės. Aplink ją stovėjusiuose namuose stengėsi įsikurti pirkliai. Stambesnieji pirkliai turėjo krautuves su sandėliais. Didžioji pirklių gildija buvo įsikūrusi Didžioji g. 28, o Mažoji pirklių gildija – Didžioji g. 26. Aikštės viduryje magistrato lėšomis pastatytose stoginėse vyko prekyba. Siauriausioje aikštės dalyje, kuri vadinta žuvų galu, žvejai prekiavo žuvimi. Žygimanto Augusto privilegija nuo 1547 m. Rotušės aikštėje rinkdavosi norintys parsisamdyti padieniam darbui. Prekiautojai žuvimi dar buvo išlikę XVII amžiuje, o mėsininkai iškelti 1536 m. į gretimą Mėsinių gatvę (dabartinė Antokolskio gatvė). Kiti nešvarūs prekybininkai iškelti už miesto.
1604 m. gegužės 10 d. Rotušės aikštėje įvyko puošnios iškilmės karalaičio Šv. Kazimiero kanonizacijos proga.
Turgaus aikštėje aplink Rotušę magistratas statė mūrines krautuvėles, palaipsniui jų daugėjo. krautuvėlės buvo nuomojamos pirkliams. XVII a. viduryje Rotušės aikštėje stovėjo apie 800 krautuvėlių. Tvarką turguje prižiūrėjo vižų (stebėtojų) komisija. Aikštė pasikeitė po XVIII a. vidurio. Magistrato nutarimu buvo pašalintos nedidelės krautuvėlės. Jų vietoje pastatytos mūrinės.
1792 m. birželio 25 d. aikštėje prorusiški Targovicos konfederantai Vilniaus užėmimo proga iškėlė šventę miestiečiams. 1794 m. balandžio 24 d. aikštėje paskelbtas Kosciuškos sukilimo aktas. Aikštės prieigose sukilėliai atrėmė Rusijos kariuomenės pulkus. 1794 m. aikštėje pastatytos kartuvės Targovicos konfederacijos etmonui Simonui Kosakovskiui. 1812 m. gruodžio mėn. per aikštę traukėsi sutriuškinta Napoleono kariuomenė. 1919 m. balandžio 19 d. aikštėje vyko mūšis tarp bolševikų ir lenkų legionierių.
Dabar
Renginių, susitikimų, poilsio vieta. Kasmet vyksta Kaziuko mugė.
2002 m. lapkričio 23 m. lankydamas Lietuvą JAV prezidentas Džordžas Bušas istoriniame susitikime su Lietuvos žmonėmis pasakė įžymiąją kalbą, kurioje pažymėjo, kad „…bet kas, kas pasirinktų Lietuvą savo priešu, taptų ir JAV priešu.“
Jurgis III (Gruzija)
Jurgis III  (mirė – 1184 m. balandžio 6 d.) – Gruzijos karalius (1156–1184).
Biografija
Bagrationų dinastijos. Karalienės Tamaros tėvas. Iki 1177 m. valdė už mažametį sūnėną Demetrę. Šiam sulaukus pilnametystės savo bendravalde ir sosto įpėdinę paskelbė Tamarą. Tęsė Dovydo IV Statytojo politiką. Iš seldžiukų atkariavo Dviną (1162), Ani (1173), užėmė Šaburaną ir Derbentą (1167).
Šeima
Buvo vedęs caraitę Burduchan, Alano caro Chudano dukterį. Vaikai:
Vilnius
Vilnius – Lietuvos sostinė. Vilniaus apskrities, Vilniaus rajono savivaldybės ir Vilniaus miesto savivaldybės centras, yra 20 seniūnijų. Arkivyskupijos centras, nuo 1579 m. – universitetinis miestas. Sostinėje veikia aukščiausios valdžios institucijos – Lietuvos Respublikos prezidentūra, Lietuvos Seimas, Lietuvos Vyriausybė, ministerijos, Lietuvos Aukščiausiasis ir Konstitucinis teismai, užsienio valstybių ambasados ir atstovybės, diplomatinės misijos, tarptautinių organizacijų atstovybės.
Etimologija
Vilnius yra vandenvardinis vietovardis – jam vardą davusi Vilnios upė, tekanti pro miestą. Upėvardis Vilnia sietinas su bendriniu žodžiu vilnia (bendrinėje kalboje įsigalėjęs variantas vilnis). Senoji Vilniaus vardo forma Vilnia žinoma rytų Lietuvos tarmėse. Apie XV a. įsigalėjo vardo forma Vilnius, kuri padaryta pagal tą patį modelį kaip Alyta (upės vardas) ir Alytus (miesto vardas). Formos perėjimą nuo moteriškos į vyrišką galėjo lemti ir lenkų kalbos galūnė -o (iš Wilno), kuri dažniausiai verčiama vyriška, o ne moteriška gimine. Taip pat gali būti, kad pats žodis miestas, būdamas vyriškos giminės, tarsi nusako poreikį jį vadinti vyriška gimine, kad nebūtų nesusipratimų vienodai vadinant ir upę, ir miestą. Vardo Vilnius vyriška forma minima jau M. Daukšos 1595 m. išleistame katekizme. Lotynų kalboje yra išlikusi senoji Vilniaus vardo forma Vilna.
Geografija
Pastatai sudaro 20,2 % miesto teritorijos. Miškai sudaro 43,9 % miesto, vandenys 2,1 %.
Paviršius
Įsikūręs Baltijos aukštumų kalvyno juostoje, giliai išraižytoje vingiuoto Neries slėnio. Pietryčiuose paviršius kyla į kalvotą ir slėniuotą Medininkų aukštumą, šiaurėje – į ežeringą Aukštaičių aikštumą, kurios pietinis pakraštys – Riešės aukštuma – kyla ties šiaurės vakariniais miesto pakraščiais (pradedant Šeškine, Viršuliškėmis, Baltupiais, Santariškėmis). Šiaurės rytinė miesto dalis plyti Neries-Žeimenos žemumoje. Centrinė miesto dalis yra plačiame (~5 km) Neries senslėnyje, kuris link upės leidžiasi 8 terasomis. Gilų slėnį taip pat sudaro ir Neries intakas Vilnia. Aukštumos į senslėnį leidžiasi daugiausia stačiais, raguvų išraižytais, šaltiniuotais šlaitais. Vietomis aukštumos priartėja prie pat upių ir taip dėl erozijos atsiveria skardžiai (pvz., Pūčkorių atodanga, Plikakalnio atodanga, Naujanerių atodanga).
Žemiausia miesto vieta (97 m) yra Neries pakrantėse, o aukščiausiai paviršius iškyla (234 m) Pavilnyje (Rokantiškių kalva).
Šeškinėje yra ledynmetinio akumuliacinio reljefo reliktas, Šeškinės ozas. Kiti raiškesni ledyniniai kraštovaizdžiai – Panerių kalvynas, Gariūnų sufozinis cirkas, Rasų-Ribiškių kalvynas.
Hidrologija
Miestas patenka į Neries baseiną. Upė kerta miestą skersai. Iš rytų į Nerį labai vinguriuodama teka Vilnia su keletu trumpų intakų (Kaukysa, Murle), o pietinį miesto pakraštį juosia kitas Neries intakas – Vokė. Šiauriniais pakraščiais teka Neries intakas Riešė, be to, į Nerį miesto teritorijoje įteka dar keletas smulkių upelių – Antavilis, Veržuva, Upelė (su Dvarčione), Verkė, Turniškė, Cedronas, Sudervėlė).
Yra keletas ežerų: ežeringiausia yra šiaurės rytinė dalis, kur Antavilių miškuose telkšo Balžio, Antavilio, Juodžio, Tapelių, Skarbelio ežerai bei šiaurėje, šalia Verkių Riešės esantis Žaliųjų ežerų ežerynas (Balsys, Gulbinas, Mažasis Gulbinų ežeras, Raistelis ir kt.). Vakariniame pakraštyje, prie Pilaitės, telkšo Gelūžės, Salotės, Baltiešos ežerai. Keli smulkesni ežerėliai (Kairėnų ežeras, Naujųjų Verkių ežeras) bei tvenkiniai (Cedrono tvenkinys, Jeruzalės tvenkinys, Rokantiškių tvenkinys) telkšo kitur mieste.
Šiaurės rytiniame Vilniaus pakraštyje plyti Šeškučių pelkė.
Gamta
Pagrindinis želdynų masyvas Vilniuje – visą šiaurės rytinę miesto pusę užimantis Lavoriškių-Nemenčinės miškų pakraštys (Antavilių, Valakampių ir kt. miškai), kur vyrauja šilai. Šiaurėje, aplink Žaliuosius ežerus, auga Verkių miškas, o rytuose-pietryčiuose auga moreninių kalvynų viršūnes dengiantys miškai (Antakalnio, Belmonto, Pavilnių, Liepkalnio), kur vyrauja daugiausia pušynai ir eglynai. Per pietinę Vilniaus pusę driekiasi Panerių miškas, kuriame auga vienos aukščiausių Lietuvos eglių, o už Pilaitės ir Lazdynų prasideda Girulių miškas. Centrinėje miesto dalyje yra mažesnių miškų ir parkų: Vingio parkas, Kalvarijų parkas, Bernardinų sodas, Kalnų parkas, Misionierių sodai, Sapiegų rūmų parkas ir kt.
Yra senų, saugomų medžių (Sapiegų parko liepa, Žvėryno liepa, Vingio parko liepų alėja, Kaštonų ratas Pilių parke, Aštuonių klevų ratas Vileišių sodyboje ir kt.), retų augalų rūšių augaviečių (Baltupių augavietė, kardalapio garbenio augavietė. Vaizdingiausios vietos saugomos Pavilnių ir Verkių regioniniuose parkuose, įsteigta daug draustinių.
Klimatas
Klimatas yra pereinamasis, šiltos vasaros ir šaltos žiemos. Vidutinė metinė temperatūra yra +6,6 °C. Šalčiausia sausį (vidutinė temperatūra −4 °C), o šilčiausia liepą (vidutinė temperatūra 17 °C). Vidutinis kritulių kiekis – 688 mm.
1989 m. Lietuvos gyventojų surašymas
'''1989 m. Lietuvos gyventojų surašymas''' vyko kaip 1989 m. TSRS sąjunginio surašymo dalis sausio 12–19 dienomis. Lietuvos TSR gyveno 3,690 mln. gyventojų.
Vilnius
Klimatas
Pasitaiko šiltų vasarų (>30 °C). Galimos savaites besitęsiančios sausros.
1989 m. Lietuvos gyventojų surašymas
Surašymo metu LTSR buvo:
Respublikinio pavaldumo miestai
Surašymo metu buvo 11 miestų, administraciškai pavaldžių ne rajonams, tačiau respublikai (t. y. miestai su rajonų teisėmis).
Vilnius
Klimatas
Būna šaltų žiemų (naktimis −30 °C), užšąla upės.
Sniego danga Vilniuje, kaip ir visoje Rytų Lietuvoje, būna storesnė, negu kitur Lietuvoje.
Oro temperatūra matuojama nuo 1770 m. (duomenys išlikę nuo 1777 m.), krituliai nuo 1887 m.
Istorija
thumb|XIX a. panorama (Zygmuntas Fogelis) Pavadinimas kilęs nuo mieste tekančios Vilnios upės. Upėvardis Vilnia sietinas su bendriniu lietuvių kalbos žodžiu vilnia (bendrinėje kalboje įsigalėjęs variantas vilnis). Senoji Vilniaus vardo forma Vilnia žinoma rytų Lietuvos tarmėse. Apie XV a. įsigalėjo vardo forma Vilnius, kuri padaryta pagal tą patį modelį kaip Alyta (upės vardas) ir Alytus (miesto vardas). Vardo Vilnius formos yra užrašytos XVI amžiaus lietuviškuose raštuose. Lotynų kalboje yra išlikusi senoji Vilniaus vardo forma Vilna.thumb|left|Medalis „Lietuvos didysis kunigaikštis Gediminas. Vilniui – 690 metų“ ([[Lina Kalinauskaitė)]]
Kada įkurta Vilniaus gyvenvietė, neaišku. Apie miesto įkūrimą sukurta Geležinio Vilko legenda. Vėlyvojo bronzos amžiaus (XIII a. iki m. e.), ankstyvojo geležies amžiaus, bei romėniškojo laikotarpio pradžioje (III a.), kaip visoje Lietuvoje į rytus nuo Šventosios upės ir vakarų Baltarusijoje vyravo brūkšniuotosios keramikos archeologinė kultūra. Jos palikuonys, baltų genčių gentis – aukštaičiai. Pats Vilnius pirmą kartą paminėtas rašytiniuose šaltiniuose Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino 1323 m. laiške Vokietijos miestams. 1387 m. kovo 22 d. Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis Jogaila Merkinėje suteikė Vilniui Magdeburgo teises, kurios vėliau tapo pavyzdžiu daugeliui kitų Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės miestų. 1579 m. Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius Steponas Batoras mieste įkūrė universitetą. Universitetas greitai tapo svarbiausiu regiono moksliniu ir kultūriniu centru. Vilnius taip pat tapo žydų kultūros Šiaurės Europoje centru. 1610 m. liepos 1 d. Vilnių nusiaubė didelis gaisras, labai nukentėjo Vilniaus universitetas, Vilniaus universiteto biblioteka ir archyvas.
thumb|1934 m. žemėlapis
„Tvano“ metu 1655 m. į Vilnių įžengė Rusijos caras ir miestą pirmą kartą užėmė ir valdė Rusijos armija. Miestas kelias dienas buvo plėšiamas, sudegintas, didelė dalis gyventojų išžudyta. Nors rusai paliko miestą po 13 metų, bet Vilniaus augimas ilgam buvo sustabdytas. Šiaurės karo metu (1702 ir 1707 m.) Vilnių buvo užėmusi švedų kariuomenė. XVIII a. miesto augimą stabdė dideli gaisrai 1737 m., 1745 m., 1747 m.
Nuo 1795 m. iki Pirmojo pasaulinio karo, kaip ir visa Lietuva, Vilnius buvo Rusijos imperijos sudėtyje, buvo gubernijos centras. Po 1831 m. sukilimo Rusijos valdžia uždarė Vilniaus universitetą kaip nacionalistinių jėgų židinį. Vilnius vystėsi kaip Rusijos gubernijos sostinė, tačiau turėjo ir regioninę reikšmę. Carmečiu Vilnius buvo generalgubernijos sostinė, Šiaurės-Vakarų krašto centras.
1915–1918 m. Vilnių buvo užėmę vokiečiai. 1920 m. miestą okupavo ir netrukus aneksavo Lenkija, Lietuvos sostinė perkelta į Kauną. 1919–1939 m. Vilniuje veikė lenkiškas Stepono Batoro universitetas. 1931 m. miestą ištiko didžiulis pavasario potvynis – Neris buvo pakilusi 825 cm virš nulinės žymos, užlieti net Vilniaus arkikatedros rūsiai.
1939 m. prasidėjus Antrajam pasauliniam karui Raudonoji armija užėmė Vilnių. 1939 m. Vilnius buvo perduotas Lietuvos Respublikai. 1940 m. vasarą kartu su visa Lietuva Vilnius buvo okupuotas ir aneksuotas Sovietų Sąjungos. 1941 m. vasarą vokiečių kariuomenei užėmus Lietuvą, didžioji dauguma žydų gyventojų tapo nacionalsocialistų vykdytos žydų naikinimo politikos aukomis. Daugelis jų buvo suvaryti į getą Vilniaus senamiestyje, išvežti į koncentracijos stovyklas ir ten nužudyti. Per karą sugriauta apie 40 % namų.
1944 m. Vilnių užėmė sovietai, jis tapo Lietuvos SSR sostine, atstatytas po karo nuniokojimų. Prasidėjo daugiabučių namų, naujų Vilniaus rajonų statyba. Lietuvą rusinant į statomas Vilniuje gamyklas perkelti kitataučiai darbininkai, Vilniaus teritorijoje Šiaurės miestelyje dislokuota sovietų armijos divizija. Nuo 1963 m. regiono geležinkeliai tapo pavaldūs Pabaltijo geležinkelio Rygos valdybos Vilniaus apygardai.
Pokariu Vilniuje sparčiai vystėsi ekonomika: mašinų pramonė, metalo apdirbimas, statybų, medienos, lengvoji, maisto, chemijos pramonė. Įkurtos didelės staklių gamyklos („Komunaras“, „Žalgiris“), elektrotechnikos gamykla „Elfa“, baldų kombinatai, konditerijos fabrikas „Pergalė“, siuvimo fabrikas „Lelija“, plastiko, skaičiavimo mašinų gamyklos, mašinų kombinatas. Pastatyta Vilniaus termofikacinė elektrinė.
1987–1991 m. Vilniuje vyko masiniai mitingai, nukreipti prieš sovietinį režimą. 1990 m. kovo 11 d. Lietuva pasiskelbė nepriklausomybę nuo Sovietų sąjungos. 1991 m. sausio 9 d. sovietai atsiuntė į Vilnių karių, kurie Sausio 13-ąją užėmė Televizijos bokštą, nužudė 14 žmonių.
1994 m. Vilniaus senamiestis įtrauktas į UNESCO Pasaulio kultūros paveldo sąrašą. 2009 m. Vilnius tapo Europos kultūros sostine.
Savivaldybė
thumb|left|Savivaldybės pastato fasadas
Miesto savivaldybė priklauso Vilniaus apskričiai. Vienintelė miesto savivaldybė Lietuvoje, apimanti ne vieną miestą (kaip kitų miestų savivaldybės), bet du miestus (Vilnių ir Grigiškes) bei tris kaimus (Grigiškių seniūnijoje). Savivaldybės teritorijoje telkšo 18 ežerų.
Savivaldybės atstovaujamoji valdžia – Vilniaus miesto savivaldybės taryba, vykdomoji valdžia – Vilniaus savivaldybės administracija.
Ekonomika
miniatiūra|Miesto [[logotipas]] Baltijos šalių finansinis centras. Mieste daug stambių Lietuvos įmonių ir visi Lietuvos bankai. jis pasižymi sparčiausiais augimo tempais, aukščiausiu BVP vienam gyventojui. Taip yra dėl sostinės statuso, valdžios institucijų išsidėstymo, užsienio investicijų.
2020 m. pradžioje mieste veikė ~37 tūkst. įmonės, kuriose dirbo ~358 tūkst. žmonių.
2019 m. Vilniaus savivaldybės biudžetas sudarė ~660 mln. eurų.
2019 m. mieste pastatyti 4792 gyvenamieji namai. Iš jų 1998 1–2 butų gyvenamieji namai ir 2794 trijų arba daugiau butų gyvenamieji namai. Atlikti statybos darbai, to meto kainomis vertinami, 915 mln. EUR
2018 m. Vilniaus apskrityje vienam gyventojui teko 23 400 EUR BVP. Tai >2× Alytaus, Marijampolės, Tauragės, Telšių ir Utenos apskričių rodiklius. Palyginti su 2017 m., sukurto BVP dalis +1,1%.
2018 m. tiesioginės užsienio investicijos, tenkančios vienam gyventojui, laikotarpio pabaigoje buvo 20 586 EUR ir iš viso sudarė 11,4 mlrd. EUR.
Vilniaus turizmo sektorius sparčiai auga ir ženkliai papildo miesto biudžetą. ¹ — ''Apgyvendinimo įstaigos – viešbučiai ir panašios laikinos buveinės; poilsiautojų ir kitas trumpalaikis apgyvendinimas; poilsinės transporto priemonės, priekabų aikštelės ir stovyklavietės. ''
Tiltai
thumb|Baltasis tiltas thumb|Liubarto tiltas thumb|Žirmūnų tiltas
Yra 13 tiltų per Nerį (3 pėsčiųjų), >20 tiltų per mažesnes upes – Vilnią, Veržuvą, Baltupį ir kitas.
Apskritimas
miniatiūra|dešinėje|Apskritimas ir su ja susijusios tiesės. Euklidinėje geometrijoje apskritimas – aibė visų plokštumos taškų, vienodu atstumu nutolusių nuo vieno taško, vadinamo apskritimo centru.
Vilnius
Keliai
Išeina 2 automagistralės: ir.
Petras Variakojis (1892)
Petras Variakojis (1892 m. spalio 24 d. Kvietkeliuose – 1970 m. spalio 14 d. Alytuje) – Lietuvos agronomas, pramonininkas, visuomenės veikėjas.
Vilnius
Keliai
Ir 5 magistraliniai keliai: (į Medininkus),  (į Druskininkus),,  (į Šalčininkus) ir.
Viešasis transportas
miniatiūra|Vilniaus autobusas [[Solaris Urbino|Solaris Urbino 18 ir troleibusas Solaris Trollino 12 (fone)]]
Apskritimas
Pagrindinės sąvokos
dešinėje|150px
Petras Variakojis (1892)
Biografija
1928 m. išrinktas Lietuvos žemės ūkio rūmų valdybos pirmininku.
Vilnius
Viešasis transportas
Viešąją transportą valdo įmonės „Vilniaus viešasis transportas“ ir „Transrevis“. Kursuoja 20 troleibusų maršrutų, 6 greitieji maršrutai ir 72 autobusų maršrutai. Didžiausias numeris yra 116. Pirmoji linija nutiesta 1955 m., pirmieji troleibusai mieste ėmė kursuoti 1956 m. Yra Vilniaus funikulierius.
2012 m. pradžioje į gatves išriedėjo Lietuvoje surinkti troleibusai „Amber Vilnis 12 AC“.
Apskritimas
Pagrindinės sąvokos
Taškas, nutolęs nuo apskritimo centro už spindulį mažesniu atstumu, vadinamas tašku apskritimo viduje, o taškas, nuo apskritimo centro nutolęs didesniu už spindulį atstumu, vadinamas tašku apskritimo išorėje.
Maria Konopnicka
Marija Stanislava Vasilovska-Konopnicka (1842 m. gegužės 23 d. Suvalkuose, Rusijos imperijoje, Lenkijos Kongreso karalystė - 1910 m. spalio 8 d. Lvove, Austrija-Vengrija, Lenkijos Galicija) – lenkų poetė, novelistė, literatūros kritikė, vertėja ir moterų teisių gynėja.
Apskritimas
Pagrindinės sąvokos
Apskritimo ribojama plokštumos dalis vadinama skrituliu.
Vilnius
Viešasis transportas
2013 m. liepos 1 d. įsigaliojo viešojo transporto pokyčiai. Atsirado 5 greitieji autobusų maršrutai, atsirado privežamieji maršrutai, juose įrengtos papildomos stotelės. Nebeliko dalies maršrutų, pasikeitė maršrutų trasos ir grafikai, maršrutų numeracija.
Apskritimas
Apskritimo lygtis
Apskritimas yra antros eilės kreivė, kurios lygtis stačiakampėje (Dekarto) koordinačių sistemoje, kai centro koordinatės (a, b), o spindulys r, užrašoma formule: