cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rosbio bangos
Vandenyno bangos
Galima teigti, kad Rosbio vandenyno bangos perduoda klimatinius pakeitimus priklausomai nuo jėgų pasikeitimo, tokių jėgų kaip vėjas ir kilimo tendencija. Kaip barotropinės taip ir baroklinikinės bangos sukelia pasikeitimus jūros paviršiaus lygyje, taip pat bangos ilgis trukdo jas nustatyti, kol nebuvo atrastas palydovinis altimetras/ ilgio matuoklis. NASA/CNES TOPEX/Poseidon palydoviniais stebėjimais patvirtino vandenyno Rosbio bangų egzistavimą.
''12 balandžio. Pranešimas JPL. Nauji rezultatai amerikiečių-prancūzų palydovo „Topex/Poseidon“ prieštarauja pagrindinėms okeanografijos nuostatoms.''
25 m. pr. m. e.
'''25 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Rosbio bangos
Vandenyno bangos
Rosbio bangos yra pagrindinė dalis masinės vandenyno cirkuliacijos. Jie saugo „atmintį“ apie orų sąlygas, kurie turėjo vietą tolimuose vandenyno rajonuose. Dėl nedidelės Rosbio bangų amplitudės labai sunku jas stebėti, ypač toliau nuo pusiaujo.
Vis dėlto aukščio matuoklis KA „TOPEX/Poseidon” sėkmingai išskiria atitinkamą vandenyno nuokrypio lygį, leidžiantį gauti „momentalius“ Rosbio bangų vaizdus.
Opel
thumb|250px|left|Opel Rekord C, 1.7 L, 1968 Adam Opel AG, paprastai vadinama Opel, – automobilių gamintojas Vokietijoje. Įmonė įkurta 1862 m. sausio 21 d. Automobilius pradėjo gaminti 1899 m. Nuo 1929 m. iki 2017 m. priklausė „General Motors“ korporacijai. „General Motors“ 2017 m. už 2,2 mlrd. eurų Opel pardavė „PSA Peugeot Citroen“. Nuo 2021 m., po to, kai „PSA koncernas“ susiliejo su „Fiat-Chrysler“, Opel yra valdomas „Stellantis“ koncerno.
Istorija
2009 m. dėl ekonominės krizės „Opel“ svarstoma atskirti nuo motininės įmonės JAV „General Motors“ (GM). Iš Vokietijos vyriausybės tikimasi finansinės paramos pagal automobilių gamintojo pateiktą verslo planą. Pasak GM, tam, kad „Opel“ išgyventų, reikia 8–9 mlrd. eurų. 2009 m. vasario 26 d. Riuselzhaime (Vokietija) prasidėjo „Opel" darbuotojų demonstracija, kuria savo nepasitenkinimą išreiškė pagrindinės Europoje „Opel“ gamyklos darbuotojai. Demonstruoti taip pat ketina kitų Vokietijoje, Prancūzijoje, Belgijoje, Prancūzijoje, Didžiosios Britanijoje, Austrijoje, Lenkijoje, Rusijoje, Švedijoje, Ispanijoje ir Vengrijoje GM priklausančių įmonių darbuotojai (ten, kur yra „Opel“, „Saab“ bei „Vauxhall“ gamyklos, priklausančios JAV koncernui „General Motors“).
Manoma, kad nuo „Opel“ priklauso apie 25 000 darbuotojų Vokietijoje, o bankroto atveju – apie 100 000 (automobilių detalių tiekėjai, pardavėjai ir kt.).
Reunjono vėliava
thumb|right|200px|Prancūzijos Reunjono vėliava thumb|right|200px|Neoficiali Reunjono vėliava thumb|right|200px|[[2003 m. Reunjono veksilologų asociacija išrinko oficialų šalies logotipą.]] thumb|right|200px|Reunjono nacionalistų vėliava Kadangi Reunjonas yra Prancūzijos užjūrio regionas, oficialios vėliavos ši sala neturi. Oficialiai naudojama Prancūzijos vėliava, tačiau 2003 m. veksilologų Reunjono asociacija iš daugelio siūlymų išrinko Prancūzijos Reunjono logotipą-simbolį, kuris gali būti naudojamas kaip vėliava.
Šv. Elenos salos vėliava
thumb|right|200px|Šv. Elenos salų vėliava. Šv. Elenos salų vėliava buvo patvirtinta 1984 m. spalio 4 d. Kadangi salos priklauso Jungtinei Karalystei, tai jų vėliavoje naudojama ir Jungtinės Karalystės vėliava. Visa vėliava yra mėlyname fone, o kairiajame viršutiniame kampe pavaizduota Jungtinės Karalystės vėliava. Dešinėje viduryje pavaizduotas Šv. Elenos salų herbas.
Petras Martinkaitis
Petras Martinkaitis (1868 m. sausio 14 d. – 1953 m. gegužės 5 d. Čikagoje) – JAV lietuvių visuomenės veikėjas, spaudos darbuotojas.
Biografija
1901–1905 m. bendradarbiavo LSDP žurnale Darbininkų balsas. Žandarų persekiojamas išvyko į JAV. Nuo 1906 m. bendradarbiavo laikraščiuose „Kova“, nuo 1908 m. – „Tėvynė“. 1912–1914 m. Čikagoje su Amerikos lietuvių socialistų sąjunga leido Lietuvių žurnalą. Buvo nuolatinis „Naujienų“ ir „Keleivio“ bendradarbis. Pasirašinėjo P. M. Kaičio, P. M. K. ir Seno Petro slapyvardžiais.
Zinaida Kalpokovaitė-Vogėlienė
Biografija
1966 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1965–1974 m. dirbo Vilniaus modelių namuose dailininke modeliuotoja.
Kūryba
Išaudė apie 230 įvairaus formato gobelenų („Žemė žydi“ 1970 m., ciklas „Rytas, Diena, Vakaras, Naktis“, Vilniaus miesto santuokų rūmuose, 1981–1984 m., „Lemtis“ 1988 m., „Praeinantis laikas“ 1997 m., „Pokalbis“ 2000 m.), tarp jų – pagal savo tapybos kompozicijas, sūnaus Aliaus Vogėlos ir anūko Arimanto Vogėlos piešinius. Nuo devintojo dešimtmečio kuria ir objektus (ciklas „Sąsajos“ 1988 m.), instaliacijas („Rūsių gyvenimas“ 1991 m., „Dvi pusės“ 1998 m.). Kūriniuose naudoja netradicines medžiagas – daigintus augalus, džiovintas muses, vorus, žiedlapius, įvairias technikas. Kūrybai būdinga estetinė pajauta, technologinis meistriškumas, novatoriškumas, gobelenų kompozicijos dažnai abstrakčiojo ekspresionizmo stilistikos, ryškaus, kartais achromatinio kolorito. Nuo 1965 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje, 1978–2005 m. surengė (daugiausia Vilniuje) 10 individualių parodų, pelnė įvairių apdovanojimų (Pabaltijo taikomosios dailės trienalės Taline Didysis prizas, 1988 m.). Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Lietuvos nacionalinis muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus) ir Rusijos muziejai. Plačiau:
Kiaulpienių kava
thumb|Iškastos kiaulpienių šaknys. thumb|Kepintos kiaulpienių šaknys, paruoštos kavos gamybai. Kiaulpienių kava  – gėrimas kavos pakaitalas, gaminamas iš kiaulpienių šaknų. Gėrimas gaminamas užvirinant džiovintų kepintų kiaulpienių šaknų miltelius, išvaizda ir skoniu jis primena kavą.
Istorija
1852 m. Susanna Moodie savo atsiminimų apie gyvenimą Kanadoje knygoje Roughing it in the bush aiškino, kaip paruošti kiaulpienių kavą. Knygoje ji minėjo, kad apie šį receptą ji skaitė straipsnyje, skelbtame XIX a. 4-tą dešimtmetį New York Albion. Vėliau kiaulpienių kava buvo minima 1886 m. apsakyme žurnale Harpers New Monthly Magazine.
1919 m. kiaulpienių šaknys buvo minimos kaip pigus kavos pakaitalas. Apie tai mokydavo ir valgomųjų augalų kursuose 8-tą XX a. dešimtmetį.
Rinkimas ir paruošimas
Iškastas kiaulpienių šaknis džiovina, kapoja ir kepina. Po to jas mala į granules, kurias mirko verdančiame vandenyje kad gautųsi kiaulpienių kava.
Blarnio pilis
thumb|250px|Blarnio pilis thumb|250px|Pilies bokštas
Blarnio pilis – pilis Airijoje, Blarnio kaime (An Bhlárna), 9 km į šiaurę nuo Korko. Pirmoji medinė pilis Blarnyje pastatyta X a., tačiau 1210 m. ji perstatyta į mūrinę. Po sugriovimo Mansterio karalius Dermot McCarthy perstatė pilį į šeimos rezidenciją.
Šiuo metu ji yra viena dažniausiai turistų lankomų vietų Airijoje, čia yra turistų pamėgtas Blarnio akmuo.
Lengvenis Algirdaitis
Lengvenis Algirdaitis (arba Simonas,, 1360 m. – 1431 m. birželio 19 d.) – Naugardo ir Mstislavlio kunigaikštis, žymus LDK veikėjas.
Biografija
thumb|left|Lengvenio Algirdaičio 1379 m. antspaudas Lengvenis gimė 1360 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo ir jo antrosios žmonos Julijonos (Uliana Aleksandrovna iš Tverės) šeimoje. 1389–1392 m. Jogaila, o ir 1406–1411 m. Vytautas jį paskyrė Naugardo (arba Severėnų Naugardo) valdovu. Tuomet jis buvo stačiatikiškai pakrikštytas Simonu. 1393 metais Vytautas padovanojo jam Mstislavlį. Lengvenis buvo vienas geriausių Vytauto karvedžių. Žalgirio mūšyje jis vadovavo trims Smolensko pulkams. 1411 m. jis dalyvavo pasirašant Torunės taiką.
Lengvenis buvo vedęs Dmitrijaus Doniečio dukterį Mariją (Мария Дмитриевна, Maskvos kunigaikštytė), vėliau nežinomos kilmės žmoną. Iš pirmosios santuokos žinomas jo sūnus Jurgis Lengvenaitis taip pat dalyvavo Žalgirio mūšyje ir vadovavo vienam iš Smolensko pulkų. Iš jo kilusi didikų giminė vadinta Lengvenaičiais. Tačiau jo linija greitai nutrūko, o paskutinei moteriškos lyties Lengvenaitei XVI a. ištekėjus už Mykolo Zaslavskio, prasidėjo Mstislavskių didikų giminė.
Iš antrosios santuokos gimė Jaroslavas Fiodoras Lengvenaitis.
Lengvenis mirė 1431 m. birželio 19 d.
26 m. pr. m. e.
'''26 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Genjonas
Genjonas – miestas vidurio rytų Prancūzijoje, prie Aru upės. Geležinkelio stotis. Išvystyta plieno pramonė.
Dakčiai
Dakčiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 13 km nuo Meškuičių.
Luiz Felipe Scolari
Luisas Felipė Skolaris (g. 1948 m. lapkričio 9 d. Paso Funde, Pietų Rio Grandėje) – Brazilijos futbolo treneris. Treniravo Portugalijos futbolo rinktinę. 2002 m. treniruodamas Brazilijos futbolo rinktinę laimėjo pasaulio futbolo čempionatą.
Karjera
Būdamas futbolininku žaidė Brazilijos klubuose SER Caxias do Sul, Juventude, EC Novo Hamburgo, CSA.
1982 m. pradėjo trenerio karjerą CSA klube. Vėliau treniravo įvairius Brazilijos klubus, jų tarpe tokius kaip Grêmio, Palmeiras, Cruzeiro, taip pat dirbo Kuveito, Saudo Arabijos, Japonijos klubuose. 1999 m. Luiz Felipe Scolari su Palmeiras klubu laimėjo Libertadores taurę ir išrinktas Pietų Amerikos metų treneriu (šis apdovanojimas vėliau suteiktas dar kart 2002 m.). Po tokio pasirodymo, 2001 m. Scolari pakviestas treniruoti Brazilijos rinktinę, su kuria pasaulio futbolo čempionatą. Vėliau treneris stojo prie Portugalijos rinktinės vairo ir šią komandą 2004 m. nuvedė iki Europos čempionato finalo, o 2006 m. – pasaulio čempionato pusfinalio.
Athletico Paranaense
2022 m. gegužės 4 d. pakviestas į Athletico Paranaense ir tapo techniniu direktoriumi, bei pagrindinės ekipos vyr. treneriu.
Medikonių apylinkė
Medikonių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Remigijus Leipus
Remigijus Leipus (g. 1961 m. gegužės 22 d. Vilniuje) – Lietuvos matematikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras, profesorius, nuo 2014 m. - Lietuvos mokslų akademijos tikrasis narys.
Biografija
1979 m. baigė Vilniaus A. Vienuolio vidurinę mokyklą.
1979-1984 m. mokėsi Vilniaus universiteto Matematikos fakultete. 2001 m. habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Nuo 1984 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 2004 m. profesorius. Nuo 1995-2017 m. dirbo Matematikos ir informatikos institute.
2014-2021 m. - Lietuvos matematikų draugijos prezidentas.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys: laiko eilutės, finansų matematika, tikimybių teorijos ribinės teoremos ir jų taikymas statistikoje ir ekonometrijoje, sunkiauodegių skirstinių tyrimai ir taikymai draudimo matematikoje.
Ivanas Levickis
Ivanas Levickis (, 1830 m. – m. po 1894 m.) – Lietuvos istorizmo krypties inžinierius architektas, atvykęs iš Rusijos.
Biografija
1855 m. baigė Sankt Peterburgo statybos mokyklą (nuo 1882 m. – Sankt Peterburgo civilinių inžinierių institutas). Nuo 1857 m. dirbo Statybos ir kelių komisijoje Gardine, nuo 1861 m. – jaunesnysis architektas Vilniuje. 1872–1884 m. Vilniaus gubernijos inžinierius, t. p. Vilniaus švietimo apygardos architektas. 1885 m. Tambove vadovavo kareivinių statybai, nuo 1890 m. Astrachanės gubernijos inžinierius. Reiškėsi kaip fotografas; 1864–1868 m. Vilniuje veikė jo fotoateljė.
Coffea charrieriana
Coffea charrieriana (Charrier coffee) – raudinių (Rubiaceae) šeimai priklausanti viena iš kavamedžio (Coffea) rūšių. Tai visžalis augalas, kilęs iš Kamerūno Centrinėje Afrikoje.
Coffea charrieriana iš kitų rūšių išsiskiria tuo, jog kavos pupelėse nėra kofeino. 2008 m. šią rūšį Tarptautinis taksonomų komitetas ir Arizonos universitetas (Arizona State University, JAV) įtraukė į „10 naujausių rūšių sąrašą“.
Etimologija
Kamerūno kavamedis pavadintas Prancūzijos mokslo ir technologijų plėtros instituto profesoriaus André Charrier garbei, kuris paskutinius tris XX a. dešimtmečius užsiėmė kavamedžių veisimu ir moksliniais tyrimais, organizavo tiriamąsias ekspedicijas.
Mafia II
Mafia II – veiksmo ir nuotykių kompiuterinis žaidimas; „Mafia“ tęsinys. Antrasis „Mafia“ serijos žaidimas. Žaidimą sukūrė „2K Czech“, o 2010 m. rugpjūčio 24 d. išleido „2K Games“. Žaidimas pirmiausia išleistas Microsoft Windows, Xbox 360 bei PlayStation 3, vėliau ir Mac OS X, PlayStation 4 bei Xbox One platformoms.
Žaidimo veiksmas vyksta 1945–1950 m., fiktyviame Empire Bay City mieste. Pasakojama Sicilijos mafiozo ir karo veterano Vito Scaletta istorija, jo vaidmuo miesto mafijos šeimų kovoje dėl valdžios ir bandymai grąžinti tėvo skolas bei užsitikrinti sau geresnį gyvenimą.
Janas Zaoras
right|thumb|Šv. Petro ir Povilo bažnyčia, J. Zaoro projektas Jonas Zaoras (Zaor, Zaorowicz Jan, XVII a.) – italų kilmės lenkų architektas.
Juozas Leimonas
Juozas Leimonas (1900 m. rugpjūčio 23 d. Daugirdiškiai, Gudelių valsčius, Marijampolės apskritis – 1963 m. gegužės 4 d. Bostonas, JAV) – Lietuvos ekonomistas, spaudos darbuotojas, visuomenės veikėjas, daktaras.
Biografija
Gimė Daugirdiškės dvare. 1919–1920 m. Nepriklausomybės kovų dalyvis, Lietuvos kariuomenės savanoris. Nuo 1922 m. Lietuvos universitete studijavo teisę, 1923–1927 m. Fribūro universitete (Šveicarija) – ekonomiką ir politinius mokslus. 1927 m. daktaras.
1928–1932 m. Lietuvos finansų ministerijos referentas, 1932–1940 m. Katalikų veikimo centro direktorius. 1940 m. TSRS okupavus Lietuvą suimtas, kalintas. 1941–1942 m. Lietuvos prekybos ir pramonės rūmų Kooperacijos skyriaus vedėjas, 1942–1944 m. Lietuvos kooperatyvų revizavimo ir tvarkymo įstaigos direktorius. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1946 m. Lietuvių sąjungos pirmininkas. 1947 m. išvyko į Angliją, 1949 m. į JAV.
1919–1920 m. Ateitininkų sąjungos centro valdybos sekretorius, 1921–1923 m. Moksleivių ateitininkų sąjungos centro pirmininkas, Studentų ateitininkų draugovės ir draugijos „Lithuania“ Fribūre, 1927–1929 m. Studentų ateitininkų sąjungos centro pirmininkas. 1927 m. krikščionių demokratų dienraščio „Rytas“ redaktorius. Nuo 1920 m. ir pavasarininkų veikėjas: 1928–1940 m. Pavasario federacijos vadas, Pavasarininkų periodinių leidinių, 1930–1940 m. žurnalo „Pavasaris“ redaktorius. Nuo 1935 m. Pasaulio lietuvių sąjungos sekretorius, su kitais redagavo žurnalą „Pasaulio lietuvis“. Vienas Pasaulio lietuvių bendruomenės kūrėjų. Nuo 1951 m. žurnalo „Vytis“ redaktorius.
Nuo 1931 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
Jan Polák
Janas Polakas (g. 1981 m. kovo 14 d.) – buvęs futbolininkas, Čekijos rinktinės saugas.
Karjera
Karjerą pradėjo gimtinėje. Rungtyniavo Čekijos klubuose.
2011 m. sausio 31 d. pasirašė dvejų metų sutartį su VfL Wolfsburg klubu.
Rinktinė
Nacionalinėje komandoje rungtyniavo nuo 1999 m. balandžio 28 d.
Su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate. Pirmose dvejose rungtynėse išleistas po keitimo. Paskutinėse žaidė startinėje sudėtyje, tačiau 47 minutę žaidėjui parodyta antra geltona kortelė, netrukus virtusi raudona. Čekas buvo pašalintas iš aikštės.
Zagorskojė (Zaumarai)
Zagorskojė (,, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, 19 km į pietvakarius nuo Ragainės, nuo 2008 m. birželio 30 d. Žilino kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas, kaimo bendruomenė, nuo 1935 m. balandžio 1 d. savivaldybė. 1946–2008 m. Žilino apylinkės gyvenvietė.
Gyventojai
Kaime 2010 m. buvo 6 gyvenamieji namai.
Muhamadas Ali Džina
Muhamadas Ali Džina ( 1876 m. gruodžio 25 d. – m. 1948 m. rugsėjo 11 d.) – musulmonų politikas, išsivadavimo iš Britų Imperijos kovotojas, Pakistano valstybės įkūrėjas.
Gimė kaip Mahomedali Jinnahbhai Karačyje, pirklio iš Gudžarato šeimoje. Mokėsi Bombėjuje. 1892 m. Džina gavo darbą laivininkystės kompanijoje, išvyko į Londoną, ten įgijo teisininko specialybę. Tapęs baristeriu, grįžo į Karačį, vėliau dirbo Bombėjuje.
1904 m. Džina tapo Indijos nacionalinio kongreso, kuriame dalyvavo daugiausia hinduistai, nariu. Pradžioje jis pasisakė už hindų ir musulmonų vienybę, taikų ir palaipsnišką Indijos kelią į nepriklausomybę. Tačiau laikui bėgant jis vis labiau siekė musulmonų autonomijos. 1913 m. Džina tapo Musulmonų lygos nariu, o 1916 m. – jos prezidentu. Augo priešprieša tarp Džinos ir Gandžio – Džina laikėsi sekuliarių, vakarietiškų nuostatų ir kaltino Gandį anarchizmu, politikos ir religijos siejimu. Gandžio nesmurtinio pasipriešinimo politika pritraukė daug musulmonų, tuo tarpu Džina siekė radikalesnių kovos būdų. Dėl šios priešpriešos, Muhamadas Ali Džina 1920 m. pasitraukė iš Indijos kongreso.
Kurį laiką Džina buvo atsitraukęs nuo aktyvios politikos, buvo išvykęs į Angliją. Musulmonų Lygos narių įkalbėtas, Džina 1934 m. grįžo į Indiją. Tačiau Musulmonų Lyga 1937 m. pralaimėjo parlamento rinkimus Indijos kongresui visur, net musulmoniškose provincijose. Antrojo pasaulinio karo metais, kuomet Dž. Nehru ir Mahatma Gandis atsisakė remti britus kare, Džina buvo nuosaikesnis, todėl susilaukė britų palaikymo. Po pralaimėtų parlamento rinkimų, Džina vis labiau kurstė musulmonų ir hindų atsiskyrimo idėją. Ji 1940 m. Musulmonų Lygos patvirtinta Lahoro rezoliucijoje. Pasinaudojęs vis didesniu britų palankumu Pakistano idėjai ir indų lyderių suėmimu, Džina pradėjo vykdyti kampaniją mišrios sudėties provincijose, kad šios paremtų Musulmonų Lygą. Artėjant Indijos nepriklausomybei, kilo vis daugiau religinių konfliktų šalyje, musulmonų ir Indijos kongreso lyderiams nepavyko pasiekti susitarimo.
Visgi, buvo nuspręsta šalį padalinti. Džina siekė, kad padalinimas įvyktų iki britų pasitraukimo, kad indai neužvaldytų musulmoniškų teritorijų. 1947 m. rugpjūčio 14 d. Muhamadas Džina Karačyje paskelbė Pakistano nepriklausomybę ir tapo šalies generalgubernatoriumi. Dėl šalių padalinimo kilo masinės žudynės ir prievartiniai iškeldinimai. Iškilo problemos ir su smulkiomis indų kunigaikštystėmis, kurios turėjo pasirinkti, prie kurios šalies prisijungti. Džina buvo kaltinamas bandymais papirkti net hindų dominuojamas kunigaikštystes.
Daugiau nei dešimtmetį kamuotas tuberkuliozės, Džina mirė 1948 m. Jis palaidotas Mazari Kvado mauzoliejuje Karačyje.
Pakistane Muhamadas Ali Džina laikomas nacionaliniu didvyriu, tautos tėvu, tuo tarpu Indijoje jis vertinamas daugiausia neigiamai, netgi vietos musulmonų.
Vandėja (departamentas)
Vandėja (pranc. La Vendée, puatjė-sentonžų tarme – Vendàie) – Prancūzijos departamentas šalies vakaruose, Luaros krašto regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę. Administracinis centras – La Rošas.
Departamente 3 apskritys, 31 kantonas, 32 municipaliniai susivienijimai ir 282 komunos. Plotas – 7 015 km².
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais Puatu provincijos dalyje, prijungus Nuarmutjė salą ir 16 Bretanės komunų. Pirmuoju administraciniu centru buvo Fontenė.
Vandėjos valstiečiai, karaliaus šalininkai 1791 m. rugpjūčio mėn. pradėjo priešintis revoliucijai, kilo Vandėjos karai, kuriuose kontrrevoliuciją palaikė Anglija. 1793 m. kovo 10 d. maištas kilo visoje Atlanto pakrantėje, išsiplėtė į pietus nuo Luaros ir apėmė 2/3 Prancūzijos. Jakobinai, atėję į valdžią 1793 m. birželio mėn. paskelbė agrarinius dekretus, kurie nuramino valstiečius ir sumažino maištininkų gretas. Tačiau Vandėja dar ilgai priešinosi ir vėl bandė maištauti 1799, 1815 ir 1832 m.
Napoleonas krašto administraciniu centru 1804 m. paskelbė La Rošą.
Geografija
Vandėjos departamentas ribojasi su Atlanto Luaros, Meno ir Luaros, De Sevro, Pajūrio Šaranto departamentais ir Atlanto vandenynu.
Klimatas
Klimatas okeaninis, švelnus, įtakos turi Atlanto vandenynas. Netgi žiemą lietaus būna mažai. Vasaros vidutinė temperatūra siekia 30 laipsnių C.
Ekonomika
Departamente išplėtotas žemės ūkis, nors gyventojų dauguma (58,5 %) jau dirba trečiajame sektoriuje. Pramonėje dirba 33,1 % dirbančiųjų. Pasaulyje garsėja Bénéteau S.A. gaminami pramoginiai laivai.
Vandėjos žvejai pagauna didžiąją dalį sardinių. Šiame sektoriuje užimti 1400 jūrininkų ir 4000 kranto darbininkų.
Turizmas
Vandėja užima antrą vietą Prancūzijoje pagal priimamų turistų skaičių – daugiau, kaip 2 mln. per metus. 250 km Atlanto pakrantėje įsikūrę per 140 pliažų. Rytinėje dalyje turistus traukia parkai ir pilys.
1719 m.
1719 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Lietuvos krikščionių demokratų partija
thumb|thumb|250px|2004 m. „Medalis skirtas Lietuvos Krikščionių demokratų partijos 100 metų jubiliejui paminėti“. Aversas, reversas, žalvaris, ø 51 mm, LMK. Autorius - skulptorius, medalininkas [[Juozas Kalinauskas]] Lietuvos krikščionių demokratų partija – Lietuvoje veikusi 1905 – 1907 m. ir 1917 – 1940 m., o 1989 m. atkurta dešinioji partija, savo ideologiją remianti krikščioniškomis vertybėmis.
Ištakos
Partijos ideologais laikomi F. Lamane ir V. E. Keteleris, pagrindinis partijos programinis dokumentas – popiežiaus Leono XIII enciklika „Rerum novarum”. Joje išdėstyti svarbiausi krikščionių demokratų uždaviniai ir siekiai – sumažinti socialistų įtaką darbininkijai, atitraukti darbo liaudį nuo revoliucinių kovos metodų ir steigti savas socialines ir jaunimo organizacijas. Netrukus buvo pradėtos kurti krikščioniškos profsąjungos, ekonominės draugijos, palaikyta socialistų kooperacijos idėja, o XX a. pradžioje išplito ir skautų judėjimas, pritraukęs jaunimą. Nors krikščionių demokratų ideologija paremta konservatizmo principais, tačiau Europos šalių krikdemai aktyviai dalyvavo vykdant ir patys vykdė radikalias ekonomines ir socialines reformas.
Enciklikoje „Rerum novarum“ buvo apibrėžti ir skirtumai požiūryje į nuosavybę bei kapitalą: Privačios nuosavybės teisę yra suteikę ne žmonių sukurti įstatymai, bet pati prigimtis, todėl valstybė negali jos panaikinti. Skirtingas požiūris ir į turtingųjų ir beturčių santykius. Enciklikoje rašoma: Kaip įvairios kūno dalys tarp savęs derinasi tvarkingu santykiu, kas teisingai vadinama simetrija, panašiai ir prigimtis yra surikiavusi valstybės gyvenimą, kur abu šie sluoksniai darniai papildo vienas kitą ir užtikrina abipusę pusiausvyrą; jie labiausiai reikalingi vienas kitam, negali būti kapitalo be darbo ir darbo be kapitalo. Krikščionybės moralė, atlaidumas, taikos tarp tautų siekimas – tai tradiciniai krikščionių demokratų principai.
Krikščioniškosios demokratijos ištakos Lietuvoje siekia XIX a. vidurį ir M. Valančiaus veiklą. Partijos istoriją tyręs Mykolas Krupavičius teigia, kad iki 1905 m. krikščioniškoji demokratija pergyveno potencialų, o vėliau – aktualų periodą. Tuo metu jau veikė von Ropp'o Lietuvos – Baltarusijos katalikiška konstitucinė partija. Šią partiją sudarė daugiausia dvarininkai ir aukštieji dvasininkai. Lietuvos-Baltarusijos katalikiška konstitucinė partija taip pat pasisakė už Lietuvos autonomiją. 1905–1906 m. krikdemai kaip politinė srovė Lietuvoje buvo labai įtakinga. 1905 m. pirmąją krikdemų kuopelę įkūrė J. Tumas-Vaižgantas.
Lietuvių krikščionių demokratų sąjunga
Lietuvių krikščionių demokratų sąjunga (LKDS) įkurta 1905 m. lapkričio mėn. Programą parengė Petrapilio dvasinės akademijos profesoriai kunigai Pranciškus Būčys, Adomas Dambrauskas-Jakštas, Jonas Mačiulis-Maironis. Partija, remdamasi jaunais kunigais, siekė išlaikyti katalikų bažnyčios privilegijas Lietuvoje. Išleido keletą atsišaukimų, daugiausia nukreiptų prieš socialdemokratus, smerkė pastaruosius už jų radikalumą. Palankiau vertino Lietuvos demokratų partiją, su kuria mielai bendradarbiavo. Bažnyčios vadovybei neparėmus, LKDS 1906 m. nustojo egzistavusi, tačiau dalis kunigų savo praktinėje politinėje veikloje laikėsi jos 1907 m. paskelbtos programos, kurioje buvo pabrėžiamas giminingumas su von Ropp'o partija. Politinėje dalyje propaguota autonomijos idėja. Daug radikalesnė buvo socialinė dalis: agrarinėje dalyje numatyta galimybė išdalinti valstybines žemes už mokestį; reikalauta socialinės, teisinės pagalbos iš valstybės.
LKDS dalyvavo rinkimuose į Rusijos Dūmas. 1906 m. įkurta katalikiška draugija „Žagrė“. 1908 m. atkurta Blaivybės draugija. Iki Pirmojo pasaulinio karo partija pagrindinės veiklos neorganizavo, daugiausia užsiėmė laikraščių ir leidinių leidimu. 1905 – 1907 m. leistas laikraštis „Nedėldienio skaitymas“, 1906 – 1925 m. – „Šaltinis“ (red. J. Vailokaitis).
Lietuvių krikščionių demokratų partija
Lietuvių krikščionių demokratų partija (LKDP) įkurta 1917 m. kovo mėn. Rusijoje ir 1917 m. rugsėjo mėn. Lietuvoje. 1916 m. Petrograde buvo įkurtas krikdemų Centro komitetas. 1917 m. J. Vailokaitis įsteigė „Liaudies sąjungą“, kuri veikė tiktai Rusijoje. 1917 m. rugsėjį sušaukta Lietuvių konferencija paskatino krikščionis demokratus vienytis ir 1917 m. lapkritį abi krikdemų grupės susijungė. Programa priimta 1918 m. lapkričio 11 d. Jos autoriai kun. Mykolas Krupavičius, vysk. J. Matulevičius, Aleksandras Stulginskis. 1917 m. pagrindinės krikdemų pastangos buvo skirtos atitraukti lietuvius nuo revoliucijos. 1917 – 1918 m. rėmė Lietuvos įjungimo į Vokietiją idėją, kvietė V. Urachą tapti Lietuvos karaliumi.
Iki 1926 m. dalyvavo visose Lietuvos vyriausybėse, turėjo savo atstovus Lietuvos Taryboje, Steigiamajame Seime (59 nariai iš 112), I Seime (38 iš 78), II Seime (40 iš 78), III Seime (30 iš 85). Partijos atstovai sudarė VI Ministrų kabinetą ir tris kartus formavo koalicines vyriausybes. Vienas iš LKDP lyderių A. Stulginskis 1922–1926 metais buvo Lietuvos Respublikos Prezidentas. 1926 m. LKDP nariai, bijodami staigaus Lietuvos posūkio kairėn, buvo vieni iš antidemokratinio valstybės perversmo iniciatorių - organizavo 1926 m. gruodžio 17 d. valstybės perversmą, tačiau valdžioje išbuvo tik iki 1927 m. balandžio. Vėliau tautininkai jų paramos atsisakė, o 1936 m. LKDP buvo uždrausta. Po sovietinės okupacijos veikė tik užsienyje.
Leido laikraščius „Vadas“ (1916–1918), „Laisvoji Lietuva“ (1917 – 1919), „Laisvė“ (1919 – 1923), „Rytas“ (1923 – 1936), „XX amžius“ (1936 – 1940), žurnalą „Krikščionis demokratas“ (1927 – 1929).
Lietuvos krikščionių demokratų partija
Lietuvoje tiek krikščionių demokratų judėjimas, tiek Lietuvos krikščionių demokratų partija veiklą atnaujino 1990 m. sausio 28 d. Krikdemai dalyvavo keliose valdančiosiose koalicijose ir vyriausybėse. 1992 m. rinkimuose į Seimą pasirodė gana sėkmingai, tapdama rimta politine jėga. Daugiausia rinkėjų balsų krikščionys demokratai gavo kaimiškose vietovėse. Vėliau krikščionių demokratų partija keletą kartų skilo ir jungėsi su kitomis partijomis ir šiuo metu pirminiu pavadinimu nebeegzistuoja. Lietuvos krikščionių demokratų partija ir Krikščionių demokratų sąjunga (KDS) savo bendrame suvažiavime 2001 m. gegužės 12 d. priėmė nutarimą dėl partijų susijungimo. Partija pasivadino „Lietuvos krikščionys demokratai“ (LKD).
Kosiorkai (Monkų apskritis)
Kosiorkai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Monkų valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurę nuo Monkų ir 46 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Šaksvytė
Šaksvytė arba Kaširskojė (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Chrabrovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo senasis pavadinimas Žōkōsvītō prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kenigsbergo rajono, vėliau Gurjevsko rajono kaimas, nuo 1947 m. birželio 17 d. Kaširskojės apylinkės (Каширский сельский Совет) centras, 1954 m. birželio 16 d. – 2008 m. birželio 30 d. Maršalskojės apylinkės kaimas.
Jurgis Tiškevičius
Jurgis Tiškevičius (, 1596 m. Vištytyje, Baltarusija – 1656 m. sausio 17 d. Domnau prie Karaliaučiaus) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, Lelijos herbo grafas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės veikėjas, Žemaičių vyskupas.
Šeima
Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Logoisko šakos. Tėvas Jonas Eustachijus Tiškevičius Logoiskis. Motina kunigaikštytė Sofija Vyšniovecka. Broliai Kristupas Tiškevičius, Antanas Jonas Tiškevičius, Kazimieras Tiškevičius II, Felicijonas Tiškevičius.
Veikla
Mokėsi jėzuitų kolegijose Vilniuje, Liubline, Poznanėje, Krokuvos akademijoje.
1622 m. įšventintas kunigu, dirbo Krokuvos vyskupo raštinėje, vėliau pakeltas Krokuvos katedros kanauninku ir paskirtas Kozieglovkų parapijos klebonu. 1627 m. gegužės 17 d. paskirtas Metonės vyskupu ir Vilniaus sufraganu. Jo rūpesčiu pastatyta Vilniuje vargšų ligoninė.
1633 m. gruodžio 19 d. paskirtas Žemaičių vyskupu. Aplankė vyskupijos parapijas ir pastebėjęs, kad kai kur trūksta bažnyčių, paskatino didikus statyti naujas. Taip buvo pastatyta ir aprūpinta beneficija Kartenos bažnyčia, užrašytos žemės Skirsnemunės bažnyčiai, vyskupas suteikė jai parapijos teises, pradėta statyti Nemakščių bažnyčia. J. Lackis užrašė donaciją Viekšnių bažnyčiai. Vyskupas savo lėšomis pastatė bažnyčias Surviliškyje, Kuliuose, Laukžemėje, Pušalote, koplyčios Pikeliuose, Židikuose, Sudarge.
Jam vadovaujant Žemaičių vyskupija buvo suskirstyta į 6 dekanatus, vyskupijoje išplėsta kunigų seminarija. Jis skatino kunigus steigti prie parapijų pradžios mokyklas. Daugumos Žemaičių vyskupijos valdų valstiečius pervedė nuo duokles į činčą – mokestį už žemę pinigais. Pasirūpino, kad karalius Vladislovas Vaza 1635 m. Žemaitijos vyskupijos sostinei Varniams suteiktų Magdeburgo teises.
1636 m. sausio 13-15 d., 1639 m. sausio 16-18 d., 1643 m. rugsėjo 20-22 d. ir 1647 m. liepos 14-16 d. Žemaitijoje įvyko vyskupijos sinodai, kunigų suvažiavimai, kuriuose buvo nutarta geriau ruošti kunigus, sakyti gražesnius pamokslus, nemokamai laidoti neturtinguosius, steigti artojų globėjo Šv. Izidoriaus brolijas. 1638 m. kaip Abiejų Tautų Respublikos karaliaus Vladislovo Vazos pasiuntinys lankėsi Romoje pas popiežių Urboną VIII, o 1645 m. Karaliaus nurodymu pirmininkavo katalikų ir protestantų suvažiavimui Torunėje, kur buvo siekiama suvienyti katalikus ir protestantus.
1637 m. Gardų miestelyje sumanė pastatyti Kryžiaus kelio koplyčias. Per porą metų jo lėšomis Gardų kalvose iškilo 19 koplyčių su paveikslais. 1639 m. pats vyskupas su gausia kunigų palyda ir didele tikinčiųjų minia pirmąkart apėjo Kryžiaus kelio stotis, barstydamas tarp koplyčių esančius takus iš Jeruzalės Kalvarijų parvežta žeme. Nuo to laiko Gardus pradėta vadinti Žemaičių Kalvarija, ją nuolat lanko gausūs maldininkų būriai. Naująją šventovę vyskupas atidavė vienuoliams dominikonams, kuriuos jis 1637 m. pakvietė į Gardus, pasirūpino, kad būtų parašytos giesmės ir maldos, skaitomos einant kryžiaus kelius. 1643 m. Raseiniuose ir Virbalyje įkūrė Domininkonų vienuolynus bei pirmąjį Lietuvoje moterų vienuolyną Kražiuose.
1649–1656 m. – Vilniaus vyskupas. Prasidėjus karui su Rusija dėl Livonijos ordino žemių, 1655 m. vyko pas Švedijos karalių Karolį X Gustavą prašyti karinės pagalbos prieš Rusijos kariuomenę, dalyvavo Kėdainių unijos sudarymo pirmajame etape. Rusijos kariuomenei įsiveržus į Vilnių, buvo priverstas pasitraukti į Prūsiją, kur ir mirė.
1762 m. sausio 3 d. vyskupo palaikai buvo parvežti į Žemaičių Kalvariją ir perlaidoti bažnyčios presbiterijos pogrindyje.
Nuorodos
Žemaičių vyskupijos muziejus
Rita Skirsgilienė-Leščiukaitytė
Rita Skirsgilienė-Leščiukaitytė (1941 m. gruodžio 25 d. Marijampolėje), choro dirigentė ir pedagogė.
Biografija
Pirmasis muzikos mokytojas buvo Sigitas Urmulevičius Švėkšnos vidurinėje mokykloje. Baigusi minėtą mokyklą, Rita 1960–1964 choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos technikume (dėst. V. Uloza ir Bronislovas Skirsgilas). Choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu 1972 baigė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. Vytauto Četkausko ir vyr. dėst. J. Barausko klasės).
1964–1967 Klaipėdos Melnragės kultūros namų direktorė ir meno vadovė.
Nuo 1967 rudens Klaipėdos 1-osios J. Karoso vaikų muzikos mokyklos mokytoja, nuo 1995 vyresnioji muzikos mokytoja. 1968 suorganizavo IV–VI klasių jaunių chorą (50-60 dalyvių) ir sėkmingai jam vadovauja. Choras parengiamas Klaipėdos miesto dainų šventėms ir kitiems kultūros renginiams, dažnai pasirodo koncertuose.
Nuo 1975 dalyvavo visose respublikinėse dainų šventėse, 1990 Lietuvos tautinėje dainų šventėje, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėse bei 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventėje Vilniuje. Choras yra daugelio įvairių konkursų prizininkas, 1995 Pamario krašto vaikų ir jaunimo chorų festivalyje „Pavasario balsai“ pelnė diplomą, 1996 su pasisekimu koncertavo Vokietijoje, gražiai pasirodė 1997 Klaipėdos miesto jaunųjų atlikėjų festivalyje „Skambanti banga". Choro koncertinėse programose yra ir sudėtingesnių kūrinių.
R. Skirsgilienė 1972–1986 choro dirigavimą ir kitas disciplinas dėstė Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose, ten parengė 9 muzikos mokytojus – chorvedžius. Yra Klaipėdos miesto dainų švenčių dirigentė, mokyklų chorų konsultantė, apžiūrų ir konkursų žiuri narė. Pedagogė apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Coffea mauritiana
Coffea mauritiana  – raudinių (Rubiaceae) šeimai priklausanti viena iš kavamedžio (Coffea) rūšių. Tai endeminis visžalis augalas, augantis Reunjono, priklausančio Prancūzijos užjūrio departamento teritorijai, ir Mauricijaus Rodrigeso salose.
Manyta, kad nuo 1940 m. augalas Rodrigese buvo išnykęs, tačiau 1980 m. čia iš naujo atrastas, jam suteiktas naujas Ramosmania heterophylla pavadinimas, pagerbiant ministrą pirmininką Seewoosagur Ramgoolam ir gubernatorių Abdool Raman Osman. Mauricijaus ir britų botanikų pastangomis vykdomi tolesni šio kavamedžio tyrimo ir veisimo Rodrigese darbai.
Sartas (departamentas)
Sartas  – Prancūzijos departamentas šalies šiaurės vakaruose, Luaros krašto regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę. Administracinis centras – Le Manas.
Departamente 3 apskritys, 40 kantonų, 33 municipaliniai susivienijimai ir 375 komunos. Plotas – 6 206 km².
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais Meno provincijos dalyje.
Geografija
thumb|left|Sarto keliai Sarto departamentas ribojasi su Orno, Ero ir Luaros, Luaros ir Šero, Endro ir Luaros, Meno ir Luaros bei Majeno departamentais.
Politika
Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Žakas Šomonas, Marselis Pjeras Klėašas ir Rolanas diu Luaras (visi UMP), Atstovų rūmuose – 5 nariai. Generalinę tarybą sudaro 40 narių, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
27 m. pr. m. e.
'''27 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Sikimo karalystė
Iki karalystės susikūrimo
Sikimas – istorinio Tibeto provincijos regionas Indijos šiaurės rytuose, tarp Nepalo ir Butano. Vietinių gyventojų lepča jis vadintas Nye-mae-el, t. y. „rojumi“. Indų šaltiniuose jis žinomas kaip Indrakil (Indros laukas). Tibetiečiai (bhutijai) jį vadino Denjong ar Demazong, t. y. „ryžių slėniu“.
Apie regiono istoriją iki karalystės įkūrimo žinoma labai nedaug. Legendos pasakoja, kad išminčius Padmasambhava IX a. lankėsi šiame krašte ir išpranašavo karalystės įkūrimą. Taip pat pasakojama apie Khamo regiono kunigaikštį Guru Taši iš Minjak dinastijos, kuris atvyko į regioną, pradėdamas vietinę aristokratų giminę.
Karalystės raida
Karalystės įkūrimas siejamas su legenda, kad trys lamos, atvykę šiaurės, vakarų ir pietų, susitiko vietoje, pavadintoje Juksomu. 1642 m. jie išrinko valstybės karalių (gjalpo), kuriuo tapo iš Guru Taši save kildinantis Phunstongas Namgjalis. Šis įkūrė karalystės Namgjalių dinastiją, kurios valdovai ėmė tituluotis čogjaliais. Čia įkurta klestinti karalystė, perėmusi Tibeto civilizacijos pasiekimus. Vietiniai lepča buvo tibetizuoti, pasklido Tibeto budizmas, įsigalėjo tibetiečių kalba paremta sikimiečių kalba.
1670 m. antrasis karalius perkėlė sostinę į Rabdentsę. 1700 m., atėjus į valdžią trečiajam čogjaliui, kilo vidaus karas dėl paveldėjimo, o nuo 1717 m. per visą XVIII a. karalystę siaubė nepaliečiai, čia rengę nuolatinius reidus. Tai lėmė 1793 m. sostinės perkėlimą į Tumlongą. Karalystės istorija iki XIX a. pasižymėjo dažnais konfliktais su kaimynais iš rytų ir vakarų – nepaliečiais ir butaniečiais.
Santykiai su Britanija
XIX a. tai buvo klestinti Himalajų karalystė. Sikimas buvo britų sąjungininkas Nepalo arba Gurkų kare. 1894 m. jis dar kartą pakeitė sostinę, perkeldamas ją į Gangtoką. Santykius tarp Sikimo ir Britų Indijos, galima apibūdinti kaip keliančius nuolatinius nesusipratimus. Siena tarp Sikimo ir britų valdomų teritorijų Indijoje niekada nebuvo aiškiai nustatyta. Sikimo vyriausybė bandė protestuoti britų Indijos komisarui dėl mokesčių rinkimo Morango teritorijoje, tačiau tai nedavė rezultatų.
1859 m. du britų gydytojai Kempbelas (Campbell) ir Hukeris (Hooker) atvyko į Sikimo kalnus nepranešę ir negavę Sikimo karaliaus leidimo. Sikimo vyriausybė gydytojus suėmė, o tai išprovokavo britų baudžiamąją ekspediciją prieš Himalajų karalystę, kurios metu 1861 m. buvo aneksuotas visas Dardžilingas ir Morangas, nors karalystė liko egzistuoti kaip nepriklausoma valstybė su sostine Gangtoke.
Chreptavičiai
thumb|right|200px|Chreptavičių dvaras Ščiorsuose, [[XIX a. antra pusė, Napoleonas Orda]] thumb|right|200px|Chreptavičių dvaras Biešankovičiuose, [[XIX a. antra pusė, Napoleonas Orda]]
Chreptavičiai, kartais dar vadinami Chreptavičiais-Liutaurais arba Bohurinskiais (Voluinėje) – LDK didikų giminė, pirmą kartą užfiksuota XV a. pab. ir įtaką išlaikiusi iki LDK gyvavimo pabaigos XVIII a. pabaigoje.
Giminės herbas – Odrowąż. Jį sudaro balta strėlė raudoname lauke, tas pats herbas vaizduojamas ant povo uodegos virš šalmo. Todėl kartais giminės pradininku įvardinamas Vizgirdas, tokį herbą gavęs 1413 m. Horodlės unijoje. Tačiau Chreptavičių giminės memuaruose Joachimas Liutauras Chreptavičius giminės pradžia laiko XV a. ir savo pasakojimą pradeda nuo giminės tėvonijos – Ščiorsų – padalinimo tarp Jokūbo Chreptavičiaus sūnų.
Nors XVII a. Voluinėje Chreptavičiai vadinti Bohurinskiais, tačiau jie yra tos pačios kilmės, kaip ir Liutaurai.
John Heartfield
John Heartfield (g. 1891 m. birželio 19 d. – 1968 m. balandžio 26 d. mirė Berlyne; tikrasis vardas Helmut Herzfeld) – vokiečių menininkas, žymiausias to meto fotomontažo meistras. Nuo 1916 m. save vadino Heartfield taip kritikuodamas nacionalizmą ir Vokietijoje vyravusias antiangliškas nuotaikas Pirmojo pasaulinio karo metu.
Karjera
1918 m. John Heartfield pradėjo dalyvauti Berlyno dadaizmo judėjime ir Vokietijos komunistų partijoje. Jis buvo atleistas iš Reichsvero kino tarnybos už tai, kad rėmė streiką, kuris buvo paskelbtas nužudžius Karl Liebknecht ir Rosa Luxemburg. John Heartfield su George Grosz įkūrė satyrinį žurnalą Die Pleite. Po susipažinimo su Bertolt Brecht John Heartfield išvystė fotomontažą į politinės ir meninės raiškos formą. John Heartfield dirbo dviejose komunistiniuose leidiniuose: dienraštyje Die Rote Fahne ir savaitraštyje Arbeiter-Illustrierte-Zeitung (AIZ), pastarajame buvo išspausdinti jo svarbiausi darbai.
Chreptavičiai
Giminės pradininkai
Vaitiekus Vijūkas Kojelavičius taip aprašo giminės pradininkus :
Toliau giminės linijos vedamos pagal šio Bogdano vaikus
Kol kas nepriskirti atstovai
thumb|right|100px|Meletijus Chreptavičius thumb|right|100px|Aleksandras Chreptavičius su šeima.Sankt peterbugas 1914 metais
Krabo tūpimas
thumb|350px|Dekrabas Krabo tūpimas  – lėktuvo tupdymo būdas, pučiant šoniniam vėjui. Tupiant šiuo būdu, lėktuvas prie tūpimo tako artėja dalinai pasisukęs prieš šoninį vėją, kampu į savo skridimo kryptį. Tokiu būdu vėjas jo nenuneša į šoną nuo tūpimo tako.
Tiesiai judėjimo kryptimi lėktuvas pasisuka arba jau ant žemės (tikrasis krabas), arba ore prieš pat nutūpdamas (dekrabas). Tai turi būti padaryta tiksliai laiku. Pasukus per anksti, vėjas tiesiog nupūs lėktuvą į šoną nuo pakilimo tako. Pasukus per vėlai, ratai palies pakilimo taką būdami kampu į skridimo kryptį. Galima rimtai sugadinti važiuoklę ar net sudaužyti lėktuvą, nors komercinių lainerių važiuoklė specialiai daroma itin tvirta.
Tokie tūpimai yra sudėtingi pilotui. Jei tik įmanoma, lėktuvai tupdomi tokia kryptimi, kad šoninio vėjo nebūtų. Nedaugelio (pavyzdžiui, amerikiečių B-52) šasi (visi ratai) gali pasisukti kampu į skridimo kryptį, palengvindami „krabo tūpimą“.
Krabo tūpimas yra vienas populiarių mėgėjų užsiėmimu, žaidžiant su FlightGear ir kitais kompiuteriniais skridimo imitatoriais.
Krabo tūpimas nėra vienintelis būdas nutupdyti lėktuvą pučiant šoniniam vėjui. Kita pripažinta metodika yra poslinkio tūpimas.
Leipalingio kapinynas
Leipalingio kapinynas, kitaip – Leipalingio senkapis, Leipalingio senosios kapinės (valstybės saugoma regioninio reikšmingumo lygmens kultūros vertybė: unikalus kodas - 6334, senas registro kodas - A95, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AV611) – neveikiančios kapinės (kapinynas) šiaurės vakarinėje Druskininkų savivaldybės teritorijos dalyje, Leipalingio vakariniame pakraštyje, dešiniajame Seiros krante.
Vieta
Įrengtos Seiros slėnyje stūksančioje kalvoje. Ji pailga šiaurės vakarų (šiaurės) – pietryčių (pietų) kryptimi, nuolaidžiais šlaitais, dirvonuoja, pietinėje dalyje apaugusi drebulėmis. Saugomos teritorijos ilgis 195 m, plotis – iki 100 m. Pietinėje dalyje išlikusios buvusio žvyro karjero žymės.
Pavaiponė
Pavaiponė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Šipliškės valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į šiaurės rytus nuo Šipliškės, apie 27 km į šiaurės rytus nuo Suvalkų ir 132 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Šalia kaimo yra Kalvarijos-Budzisko pasienio punktas. Valsčiaus keliai į Vaiponę ir Aglinę bei automagistralė Via Baltica. Šalia kaimo yra Vaiponės upės ištakos.
Leipalingio kapinynas
Vieta
Teritorijos plotas – 1,334 ha.
Pavaiponė
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Leipalingio kapinynas
Istorija
Tai ankstyvosios, XVI a. – XVIII a. veikusios Leipalingio miestelio kapinės, esančios Papiške vadinamoje vietovėje.
XX a. pr. iš apleistų kapinių kalvos pietinės dalies pradėjus kasti žvyrą, buvo randama žmonių kaulų ir medinių karstų lentų. Duomenys apie senąsias kapines buvo perduoti Valstybės archeologijos komisijai. 1928 m. jos paminėtos Petro Tarasenkos parengtame veikale apie Lietuvos archeologijos paminklus.
1972 m. kapinės (Leipalingio senkapis) įrašytos į vietinės reikšmės archeologijos paminklų sąrašą (kodas AV-611), 1992 m. registruotos kultūros vertybių registre (kodas A95), 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.
Tyrimai
1935 m. duomenis apie senąsias kapines surinko Leipalingio pradžios mokyklos mokytojas Jonas Krušinskas ir Leipalingio policijos nuovados policininkas Alfonsas Šimulionis. 1982 m. tyrinėjo Eugenijus Svetikas (Alytaus kraštotyros muziejus), 1989 m. žvalgė Eugenijus Ivanauskas (Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba).
1982 m. ištirtas 350 m² plotas, kuriame rastas 101 kapas. Mirusieji laidoti dažniausiai karstuose, aukštielninki, su įkapėmis; kai kuriuose kapuose rasta karsto vinių ir apkalų, lentų liekanų. Didžiausią įkapių dalį sudaro monetos. Iš viso rastos 43 monetos, jų buvo 23 kapuose. Tai Abiejų Tautų Respublikos karalių Žygimanto Augusto, Zigmanto Vazos, Jono Kazimiero, Švedijos karalių Gustavo II Adolfo, Kristinos ir Karolio X Gustavo kaldinti šilingai, dvidenariai, pusgrašiai ir kitos monetos. Moterų ir vaikų kapuose rasta stiklo ir emalio karolių apvarų, žalvarinių žiedų, smeigtukų su rutulio formos galvutėmis, 2 kryželiai.
Ištirti kapai datuojami XVI a. – XVII a.
Radinius saugo Alytaus kraštotyros muziejus.
Antanas Gustaitis (1907)
Antanas Gustaitis (1907 m. kovo 12 d. Gustaičiuose, Kvietiškio valsčius, Marijampolės apskritis – 1990 m. gegužės 19 d. Bostone, JAV) – Lietuvos rašytojas, dramaturgas, radijo darbuotojas.
Biografija
1927 m. baigė Marijampolės mokytojų seminariją. 1928–1932 m. Vytauto Didžiojo universitete (iki 1930 m. Lietuvos universitetas) studijavo lietuvių ir vokiečių filologiją, pedagogiką. Iki 1936 m. dalyvavo prof. B. Sruogos vadovautame teatro seminare, studijavo teatro meną ir dramaturgiją.
1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1946–1949 m. gyveno Ravensburge, Vokietijoje. Nuo 1949 m. gyveno Bostone. 2007 m. birželio 12 d. palaikai perlaidoti Petrašiūnų kapinėse.
Kūryba
Vienas iš pirmųjų lietuvių rašytojų, kūrusių lietuvišką radijo dramaturgiją. Parašė teatro ir radijo vaidinimų (spektaklių) scenarijų. Nedidelių vaidinimų scenarijų sukūrė būdamas Vokietijoje. Teatro ir literatūros klausimais rašė leidiniuose „Meno dienos“, „Lietuvos žinios“, „Mūsų jūra“, „Vakarai“, „Keleivis“, „Kūryba“, „Ateitis“.
Išgarsėjo humoristiniais eilėraščiais ir eleginėmis satyromis. Kūryboje neoromantinės lyrikos motyvai kontrasto principu derinami su amerikinės gyvensenos realijomis; karikatūrinį portretą, žmogiškąsias ydas, dvasinę menkystę, dviveidiškumą, parodiją, ironišką aforizmą atsveria lyrinis graudulys ir intelektuali mintis.
Rekoleta
Rekoleta – kvartalas šiaurės rytinėje Argentinos sostinės Buenos Airių dalyje.
Rekoleta – viena turistų lankomiausių sostinės dalių. Čia įsikūrę kavinės, galerijos, yra parkų, paminklų. Čia yra Rekoletos kapinės, kuriose palaidota daug garsių Argentinos asmenybių (Eva Perón, Hipólito Yrigoyen, Juan Manuel de Rosas ir kt.). Prie pagrindinės aikštės stovi Nuestra Señora del Pilar bazilika. Daug prancūziškos architektūros pastatų. Šalia bazilikos yra Rekoletos kultūros centras.
thumb|left|240px|Rekoletos bazilika