cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nemėžio sutartis
Nemėžio sutartis – karinė sutartis, pasirašyta 1656 m. lapkričio 3 d. Nemėžyje tarp Abiejų Tautų Respublikos ir Rusijos carystės siekiant bendrai kovoti prieš Švedijos karalystę.
Istorija
Dviejų valstybių suartėjimo iniciatoriumi buvo Rusijos caras Aleksejus Michailovičius. Derybose tarpininkavo ir Habsburgų imperijos diplomatai. Į Respublikos delegacijos sudėtį įėjo LDK didysis maršalka Kristupas Zaviša, LDK referendorius Kiprijonas Povilas Bžostovskis ir kiti paskirti komisarai. Rusija siekė užsitikrinti jos užimtų žemių pripažinimą, todėl pradžioje bandė papirkti delegacijos narius, taip pat caras pageidavo save matyti Respublikos soste. Po dvi savaites trukusių derybų pavyko pasiekti kompromisą.
Pagal pasirašytą sutartį abi valstybės nutraukė tarpusavio kovas ir sudarė antišvedišką bloką: draudžiama sudarinėti separatistines sutartis ir įsipareigota bendrai kariauti su priešiška puse. Respublikos atstovai, tarp kurių būta nemažai promaskvietiškos partijos atstovų, sutiko artimiausiame seime iškelti caro Aleksejaus Michailovičiaus kandidatūrą, tačiau jo elekcija turėjo vykti tik po Lenkijos karaliaus Jono Kazimiero Vazos mirties.
Chang'e 3
Chang’e 3  – bepilotis Kinijos Mėnulio orbitos tyrinėjimo erdvėlaivis. Jis pavadintas kinų Mėnulio deivės Čangės vardu. Tai yra trečiasis šios misijos erdvėlaivis. Paleistas iš Žemės 2013 m. gruodžio 1 d. (UTC laiku, gruodžio 2 d. vietos laiku) iš Sičano. Gruodžio 6 d. pradėjo suktis nusileidimo orbitoje apie Mėnulį. Pagrindiniu „Chang’e 3“ tikslu buvo laikomas sėkmingas nusileidimas ant Mėnulio paviršiaus – tą jis įvykdė 2013 m. gruodžio 14 d. Erdvėlaivis tapo pirmuoju kosminiu aparatu, sėkmingai nusileidusiu ant Žemės palydovo nuo 1976 m. „Luna 24“ aparato.
„Chang’e 3“ bendrai svėrė 3,7−3,8 t. Jį sudarė nusileidimo modulis ir mėnuleigis Yutu, varomas saulės baterijų. Mėnuleigis išdirbo Mėnulyje 972 dienas − tai buvo 19 mėnesių ilgiau nei planuota.
Kaip ir ankstesni „Chang’e“ misijos erdvėlaiviai „Chang'e 1“ bei „Chang'e 2“, „Chang’e 3“ tyrinėjo Mėnulio orbitą bei paviršių. Sekantis kinų aparatas „Chang'e 4“ 2019 m. sausio 3 d. sėkmingai nusileido Mėnulio nematomoje pusėje.
Planuojama, kad 2019 m. erdvėlaivis „Chang'e 5“ paims mėginius iš Mėnulio ir grįš į Žemę. 2025 m. Kinija ketina į Mėnulį nusiųsti ir pilotuojamą erdvėlaivį.
Burbiškės (Alytus)
Burbiškės – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 2 km nuo Miroslavo.
Akmens amžius
Akmens amžius – ilgas žmonijos priešistorinis laikotarpis, trukęs 2,5 mln.-3,4 mln. metų ir pasibaigęs su metalurgijos atsiradimu. Akmens amžiaus pabaiga laikomas vario lydymo technologijos atrandimas, kuris Vakarų Azijoje įvyko apie 3000 m. pr. m. e., kai paplito bronza. Periodas po akmens amžiaus vadinamas bronzos amžiumi.
Svarbiausia akmens amžiaus žaliava įrankiams, ginklams ar papuošalams gaminti buvo akmuo, tiksliau, titnagas. Taip pat naudotos organinės medžiagos: kaulas, ragas ir medis. Neolite pradėti daryti įvairūs papuošalai iš aukso, sidabro.
Chronologiniai rėmai ir skirstymas
Priešistorinių laikų periodizavimas paprastai yra daugiau hipotetinio pobūdžio ir sulig naujais archeologiniais radiniais nuolatos kinta. Paprastai istoriniai akmens amžiaus periodai siejami daugiau ne su chronologiniais rėmais, o technologinėmis naujovėmis. Dėl naujovių plitimo netolygumo ir atskirų regionų specifikos sunku nustatyti bendrą chronologiją. Todėl šiame straipsnyje paliekama tik pirmoji data, žyminti ankstyviausią technologijos ar reiškinio 'pasirodymą'.
Paleolitas
Paleolitas, kaip ir akmens amžius, skirstomas į tris laikotarpius: ankstyvąjį, vidurinį ir vėlyvąjį.
Ankstyvasis paleolitas: žmonijos pradžia
Tašką, kada žmogaus rūšies vystymasis tampa nebe tik biologijos, bet ir istorijos objektu, įprasta sieti su pirmaisiais pasigamintais įrankiais. Taigi tenka grįžti apie 3–2,5 mln. metų į Afriką, kada australopitekas jau naudojosi iš akmens pasigamintais įrankiais, taip tapdamas Homo habilis, „sumaniuoju žmogumi“. Seniausias žinomas artefaktas (Pietų Afrika), kurį linkstama laikyti meno užuomazgų įrodymu, taip pat kildinamas iš tų pačių laikų.
Maždaug tarp 2–1 mln. metų pr. m. e. išsivystė homo erectus, „stačiasis žmogus“, iš savo pirmtakų išsiskyręs ne tik tiesia laikysena, bet ir didesniu kaukolės tūriu. Tai pirmasis hominidas, iškėlęs koją iš Afrikos. Prieš maždaug 1,6 mln. metų jis pasiekė Europą, išplito po visą Euraziją. Lumbako saloje (netoli Balio salos) rasti mažiausiai 800 tūkst. metų senumo akmeniniai įrankiai liudija ne tik gana ankstyvą homo erectus pasirodymą Indonezijoje, bet ir pirmąsias keliones jūra. Prieš 1,2 mln. metų išmokta gamintis dviašmenius kirvius. Apie 400 tūkst. m. pr. m. e. įvaldyta ugnis, o dar 100 tūkst. metų vėlesniais laikais randami ankstyviausi medžioklės pėdsakai.
Vidurinis paleolitas: neandartaliečiai ir homo sapiens
220px|thumb|Neandertalietis (rekonstrukcija)
Prieš maždaug 200 tūkst. metų išsivystė neandertaliečiai. Ši protinga ir, priešingai nei anksčiau manyta, humaniška hominidų rūšis ilgai dominavo Europoje ir Vakarų Azijoje (iki dabartinės Uzbekijos). Jie stipriai ištobulino savo pirmtakų, homo erectus, titnago skaldymo techniką ir jau mokėjo gamintis įrankius, kombinuodami medį ir akmenį. Archeologiniai radiniai liudija ir apie turėtą nemažą praktinių medicinos žinių bagažą. Mirusius ar žuvusius laidodavo ir su įkapėmis, galvodami apie pomirtinį gyvenimą.
100 tūkst. m. pr. m. e. išsivystė homo sapiens, mūsų tiesioginiai protėviai. Iš to laiko kildinamos ir ankstyviausios žinomos laidojimo vietos (Izraelis), kas savaime liudija apie atsirandantį sugebėjimą suvokti mirtį ir pomirtinį gyvenimą.
Vėstant orams neandartaliečiai patraukė labiau į pietus (Viduriniai ir Artimieji Rytai), kur sutiko iš Afrikos išėjusius žmones. Bent porą dešimčių tūkstančių metų abi rūšys gyveno greta, iki išnyko paskutiniai neandartaliečiai (31-29 tūkst. m. pr. m. e.). Išnykimo priežastys iki šiol lieka diskusijų objektu.
Vėlyvasis paleolitas: ledynmetis
Vėlyvasis paleolitas yra „moderniausias“ ir trumpiausias akmens amžiaus laikotarpis, trukęs nuo 40 (ar 35) tūkst. iki 10 tūkst. m. pr. m. e. Jame archeologai išskiria tokią archeologinių kultūrų kaitą: Mousterian – Perigordian – Orinjako (Aurignacian) – Solutrean – Magdalenian. Tai paskutiniojo ledynmečio Žemėje laikas. Atvėsus klimatui, Šiaurei būdinga gyvūnija atsitraukė iki maždaug Pietų Europos. To meto klajokliai žmonės, vertęsi medžiokle ir rinkimu, paliko savo kultūrų, kartais vadinamų „šiaurės elnių civilizacija“, pėdsakus. Pietų Prancūzijoje ir Ispanijoje rasti urvų ir uolų piešiniai stebina aukštu technikos lygiu. Gyvūnų ir žmonių figūros bei abstraktaus meno pavyzdžiai iki šiol kelia diskusijas dėl savo paskirties. Populiarus buvo ir dekoratyvinis menas. Naujas žmonijos išradimas – svaidoma ietis, skirta medžioklei, būdavo puošiama gyvūnų figūrų drožiniais. Kiti vėlyvojo paleolito radiniai, būdingi Europai, Sibirui ir Vidurinei Azijai, yra vadinamosios veneros – moters figūros skulptūrėlės. Jos greičiausiai susijusios su religiniu paleolito žmonių gyvenimu ir, kaip manoma, yra vėlyvesnio, neolitinio Deivės Motinos kulto užuomazga.
Vėlyvojo paleolito žmonės gyveno gana laisvą gyvenimą. Nustatyta, kad gyvybiniams poreikiams patenkinti jie vidutiniškai sugaišdavo po keturias valandas per dieną. Maitinosi daugiausiai moterų surinktais augalais – mėsa tesudarė 20 proc. raciono. Taigi visuomenės santvarka buvo matriarchalinė. Atlikti tyrimai parodė, kad, priešingai nei manyta anksčiau, žmonių sveikata, gyvenimo įvairovė ir kokybė tais laikais apskritai buvo didesnė nei įsisavinus žemdirbystę ir gyvulininkystę.
Paleolito pabaiga siejama su ledynmečio pabaiga apie (10 tūkst. m. pr. m. e.), kai klimato pokyčiai privertė žmones keisti gyvenimo būdą.
Mezolitas
Mezolitas yra tarpinis periodas nuo ledynmečio pabaigos prieš 10 tūkst. metų iki žemdirbystės ir gyvulininkystės atsiradimo, kuris datuojamas priklausomai nuo regiono. Šis periodas siejamas su jūros lygio kilimu bei ryškiais klimato pokyčiais šiauriniuose kraštuose (Europa, Sibiras). Ėmus sparčiai augti miškams bei upių ir ežerų tinklui, šiaurės elniai – tradicinis paleolitinio žmogaus maistas – turėjo pasitraukti į Šiaurę. Reikėjo prisitaikyti prie naujų gyvenimo sąlygų. Pradėta žvejoti, buvo išrastas lankas ir strėlė. Europoje šiuo laikotarpiu ėmė rastis Artimųjų Rytų kilmės įrankių, vadinamųjų mikrolitų.
Epipaleolitas
Epipaleolitas – tai gana naujas ir Lietuvos istoriografijoje nepaplitęs terminas. Jis vartojamas kaip alternatyva mezolitui Artimųjų Rytų, kurių stipriai neįtakojo klimato pokyčiai baigiantis ledynmečiui, ikineolitinėms kultūroms apibūdinti. Tai tradicinės klajojančių medžiotojų rinkėjų kultūros su gana ištobulintais įrankiais iš akmens ir obsidiano – mikrolitais.
Neolitas
Neolito epocha pažymėta didžiuliu lūžiu žmonijos istorijoje, paprastai vadinamu neolito revoliucija. Maždaug 10 tūkstantmetyje pr. m. e. Artimuosiuose Rytuose pradėta kultivuoti augalus ir jaukinti gyvulius. Klajokliai medžiotojai-rinkėjai pamažu ėmė virsti sėsliais žemdirbiais. Iš Artimųjų Rytų ir kito svarbaus „revoliucijos židinio“ – Geltonosios upės slėnio Kinijoje naujas gyvenimo būdas išplito po visą Euraziją.
Kitas reikšmingas neolito epochos bruožas – keramikos atsiradimas. Nors keramikos pavyzdžių randama dar iš vėlyvojo paleolito, tačiau tik neolito epochoje ji tapo plačiai naudojama. Ankstyviausi žinomi keraminiai indai, datuojami 11 tūkst. m. pr. m. e., priklauso Jomono kultūrai (Japonija), Artimuosiuose Rytuose ši technologija ėmė plisti nuo 8 tūkstantmečio pradžios.
Seniausios žinomos neolito gyvenvietės aptinkamos Anatolijoje (Centrinė Turkija, Levante, Zagroso kalnuose (Irakas), ir Beludžistane (Pakistanas). Tačiau nepaisant gana nemažo gyventojų skaičiaus ir aukšto architektūros lygio, jos greičiausiai neturėjo hierarchinės socialinės struktūros.
Prancūzijos futbolo lygos taurė
Prancūzijos lygos taurė (Coupe de la Ligue) – kasmetinės Prancūzijos futbolo klubų varžybos, antros pagal svarbą taurės varžybos šalyje. Varžybos rengiamos nuo 1981 metų, nuo 1994 metų rengiamos kasmet. 1995 m. varžyboms suteiktas dabartinis pavadinimas, o taurės laimėtojas nuo tų metų iškovoja teisę atstovauti Prancūziją UEFA taurės varžybose. Atkrentamųjų varžybų principu organizuojamame turnyre dalyvauja Prancūzijos lygos Ligue 1 ir Ligue 2 divizionuose žaidžiančios komandos.
2019-2020 m. lygos taurės varžybos buvo paskutinės. Atsakydama į klubų skundus dėl per didelių krūvių, Prancūzijos futbolo federacija nusprendė sumažinti tvarkaraštį ir nutraukti futbolo lygos taurės varžybas nuo sekančio sezono.
Kiborgas (filmas)
Kiborgas  – 1989 m. postapokalipsinis mokslinės fantastikos filmas, kuriame pagrindinį vaidmenį atlieka Jean-Claude Van Damme.
Veiksmas vyksta netolimoje ateityje, pasaulyje po neįvardintos katastrofos, kur siaučia maras. Filmas kino teatruose surinko 10 mln. JAV dol.
Harri Holkeri
Haris Holkeris (, 1937 m. sausio 6 d. Oripiaja – 2011 m. rugpjūčio 7 d. Helsinkyje) – suomių politikas, buvęs partijos Nacionalinė koalicija pirmininkas (1971–1979 m.), Suomijos ministras pirmininkas (1987–1991 m.), JT Generalinės asamblėjos pirmininkas (2000–2001 m.).
Biografija
1978–1987 m. H.Holkeris buvo Suomijos banko direktorių tarybos narys. 1982 ir 1988 m. kandidatavo Suomijos prezidento rinkimuose (rinkimuose buvo antras ir trečias)
1981–1987 m. buvo Helsinkio miesto tarybos narys. Po 1987 m. parlamento rinkimų jis suformavo vyriausybę ir tapo pirmuoju dešiniosios pakraipos premjeru Suomijoje po karo. Valdančiąją koaliciją jis sudarė kartu su Suomijos socialdemokratų partija bei Suomijos centro partija.
1991 m. palikęs premjero postą, buvo aviakompanijos „Finnair“ valdybos pirmininkas, vėliau aktyviai dalyvavo sprendžianti tarptautinius konfliktus – buvo taikos plano Šiaurės Airijoje autorius, 2003 m. paskirtas vadovauti JT misijai Kosove. Iš pareigų atsistatydino 2004 m. dėl sveikatos būklės.
Tru o Serfas
Tru o Serfas  – snaudžiančio ugnikalnio šoninis krateris Mauricijaus salos centrinėje dalyje, Kiurpipo mieste, Indijos vandenyno vakaruose. Beveik idealiai apskritos formos. Kraterio gylis – 80 m, diametras viršuje – 350 m, dugne – 180 m. Kraterio dugne susikaupę daug vandens ir sąnašų. Vidiniai ir išoriniai šlaitai apaugę vešlia augmenija. Krateris pritraukia daug turistų, nuo jo atsiveria vaizdinga Kiurpipo ir jo apylinkių panorama.
Vytautas Miškinis
Vytautas Miškinis (g. 1954 m. birželio 5 d. Vilniuje) – choro dirigentas, pedagogas, kompozitorius.
Biografija
Mokėsi Vilniaus 21-ojoje vidurinėje mokykloje ir dainavo Respublikinių mokytojų namų berniukų chore „Ąžuoliukas“, kur gavo ir muzikos žinių. 1971–1976 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. H. Perelšteino klasė). Studijų metais buvo „Ąžuoliuko“ koncertmeisteris ir chormeisteris. Jau tuomet jam teko diriguoti „Ąžuoliukui" koncertuose Lietuvoje ir užsienyje.
1975–1979 m. Kauno valstybinio choro chormeisteris ir dirigentas, nuo 1979 m. rudens Respublikinių mokytojų namų Vilniuje berniukų ir jaunuolių choro „Ąžuoliukas“ meno vadovas ir vyr. dirigentas. 1979–1985 m. Vilniaus 6-osios vaikų muzikos mokyklos „Ąžuoliukas“ direktorius. Dirigentas berniukus ir jaunuolius išmokė lietuvių ir užsienio kompozitorių dainų, parengė stambių kantatinio – oratorinio žanro ir kitų sudėtingų vokalinių kūrinių, koncertų surengė Lietuvoje ir nemažai užsienyje. Tarptautiniuose chorų festivaliuose bei konkursuose Čekoslovakijoje, Bulgarijoje, Suomijoje, Rusijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje, Italijoje, Danijoje ir Švedijoje kolektyvas pelnė laureatų vardus ir diplomus. „Ąžuoliukas“ yra Lietuvos dainų švenčių, festivalių, chorų sąskrydžių dalyvis ir nuolatinis konkursų laureatas. Su simfoniniais ir kameriniais orkestrais bei solistais jis atliko sudėtingus klasikinius ir šiuolaikinius kūrinius: G. F. Händelio oratoriją „Judas Makabėjus“ ir „Baltazaras“, W. A. Mozarto „Karūnavimo mišias“, „Missa brevis D-dur“ ir „Requiem“, M. Durufle „Requiem“, L. Cherubini „Requiem“, F. Poulenco „Gloria“, J. S. Bacho kantatas Nr. 21,195,196, G. Mahlerio Antrąją, Trečiąją ir Aštuntąją simfonijas, H. Purcello operą „Didona ir Enėjas“, B. Britteno „Karo requiem“, E. Elgaro odę „Muzikos kūrėjai“, D. Kabalevskio „Requiem“, A. Honeggerio oratoriją „Žana d’Ark ant laužo“, I. Stravinskio „Psalmių simfoniją“, S. Prokofjevo kantatą „Aleksandras Nevskis“, H. Berliozo „Fausto pasmerkimas“, C. Orffo kantatą „Carmina Buraną“, E. Balsio oratoriją „Nelieskite mėlyno gaublio“, A. Šenderovo kantatą „Vai graži, graži mūsų žemelė“ ir „Išklausyk, Izraeli“, V. Klovos kantatą „Audros galiūnai“, R. Racevičiaus oratoriją „Septynios giesmės apie gyvybės medį“, B. Borisovo miuziklą „Į muzikos šalį“, K. Antanėlio oratoriją „Keturios Lietuvos šalys“, B. Kutavičiaus Pirmąją simfoniją, V. Bartulio „Requiem“ („Už laisvę žuvusiems“), V. Augustino „Gloria“, K. Antanėlio ir A. Navako roko operą „Peras Giuntas“ ir kt. Kai kuriuos šių kūrinių, talkinant solistams ir orkestrams, dirigavo pats V. Miškinis. „Ąžuoliukas“ padarė fondinių įrašų Lietuvos radijui, taip pat ir užsienio radijui, ne kartą dalyvavo televizijos laidose ir kino filmuose bei muzikiniuose spektakliuose. „Ąžuoliuko“ balsai skamba maždaug dvidešimtyje plokštelių, penkiuose kompaktiniuose diskuose ir keturiose audiokasetėse. Sukurti įvairių televizijos kompanijų filmai Slovėnijoje, Vokietijoje, Rusijoje, Švedijoje, Čekijoje, Danijoje, Prancūzijoje ir Graikijoje. Įsimintini „Ąžuoliuko“ tradiciniai jubiliejiniai koncertai, kuriuose dalyvauja iki 450 berniukų ir jaunuolių. Gražia tradicija tampa V. Miškinio iniciatyva pradėti rengti tarptautiniai chorinės muzikos seminarai Vilniuje. „Ąžuoliuko" choristai dalyvavo 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Lietuvoje.
Nuo 1979 m. kultūros renginiuose ir konkursuose pradėjo reikštis V. Miškinio vadovaujamas Vilniaus mokytojų namų vyrų choras. 1978 m. tarptautiniame chorų konkurse Taline (Estija) jis pelnė pirmąją vietą, 1981 m. Varnoje (Bulgarija) pirmąją ir antrąją vietas, 1989 m. jaunimo chorų konkurse Nantes (Prancūzija) laimėjo Grand Prix, 1990 m. Goricijoje (Italija) trečiąją vietą, 1991 m. Marktoberdorfe (Vokietija) pirmąją vietą ir garbės vardą „International Excellent“, 1993 m. Mainhause (Vokietija) dvi pirmąsias vietas, 1996 m. Tolosoje (Ispanija) trečiąją vietą. Choro repertuarą sudaro įvairių epochų ir stilių kūriniai, daug dėmesio skiriama šiuolaikinei muzikai. 1992 m. į kompaktinį diską choras įdainavo J. Naujalio „Šv. Kazimiero mišias“, 1993 m. M. Duruflė mišias „Cum Jubilo“ ir F. Poulenco „Quatre petites pieces de Saint Francois dAssise“. V. Miškinis „Ąžuoliuko" vyrų chorą parengė 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėms.
Nuo 1991 m. Vilniaus „Museum musicum" vokalinio ansamblio meno vadovas. Kolektyvas propagavo šiuolaikinę lietuvių religinę muziką, klasikinius ir šiuolaikinius pasaulietinius kūrinius. Koncertavo Lietuvoje ir užsienyje, giedojo bažnyčiose, dalyvavo tarptautiniuose religinės muzikos festivaliuose Šiauliuose ir Lenkijoje, pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė tarptautiniuose chorų festivaliuose Italijoje (1990), Suomijoje (1991, 1992), Vokietijoje (1993). Ansamblis kūrinių įrašė Lietuvos radijo fondams, išleido audiokasetę.
V. Miškinis dalyvavo tarptautinių chorų konkursų žiuri darbe Lietuvoje, Latvijoje, Vokietijoje, kūrinių vertinimo komisijose Lietuvoje ir užsienyje, skaitė pranešimus apie Lietuvos vaikų muzikinį auklėjimą tarptautiniuose seminaruose Lenkijoje, Čekijoje, Rusijoje, Ukrainoje, Baltarusijoje, Vokietijoje, Ispanijoje, Bulgarijoje. 1994 m. vedė meistriškumo kursus Danijoje, 1997 m. Vokietijoje, kaip garbės svečias dalyvavo tarptautiniuose chorų asociacijų simpoziumuose Slovėnijoje (1996) ir Austrijoje (1997).
V. Miškinis nuo 1980 m. respublikinių dainų švenčių ir chorų sąskrydžių dirigentas, 1990 m. Lietuvos tautinės dainų šventės, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų švenčių Lietuvoje vyr. dirigentas, 1993 m. Lietuvos mažosios jaunimo dainų šventės Vilniuje meno vadovas ir vyr. dirigentas, 1996 m. Vilniaus miesto jaunimo menų šventės dirigentas ir 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventės meno vadovas ir vyr. dirigentas. Daugelio vaikų chorų respublikinių konkursų žiuri pirmininkas, nuo 1995 m. Lietuvos chorų sąjungos prezidentas (1998 m. vėl juo išrinktas). Yra paskelbęs muzikinių straipsnių ir chorų koncertų recenzijų, sudaręs dainų rinkinių „Ąžuoliukas“. Jo iniciatyva 1996 m. Vilniuje įkurtas „Ąžuolų" klubas. V. Miškinis ir jo veikla yra netiesiogiai minimi Linos Dumbliauskaitės knygoje „Kur eini, Lietuvos chorvedy?“ (Vilnius, 2006).
Nuo 1985 m. Lietuvos muzikos akademijos Choro dirigavimo katedros vyr. dėstytojas, nuo 1995 m. docentas, einantis profesoriaus pareigas; parengė būrį chorvedžių. 1983 m. apdovanotas Kultūros žymūno ženklu; 1985 m. jam suteiktas nusipelniusio artisto garbės vardas.
Televizijoje yra nuolatinis LTV muzikinio projekto „Triumfo arka“ vertinimo komisijos narys.
Eik ir gyvenk
Eik ir gyvenk  – 2005 m. sukurta drama.
Turinys
Filme pasakoja apie 1980 m. Izraelio vykdytą žydų perkėlimą iš Etiopijos į Izraelį. Pagrindinis filmo herojus – krikščionis sudanietis berniukas, kurį pabėgėlių stovykloje motina atidavė sūnų praradusiai etiopei, laukiančiai perkėlimo. Vos patekusi į Izraelį, moteris miršta ir berniukas įvaikinamas iš Prancūzijos kilusių žydų šeimos. Jam tenka įveikti prisitaikymo, svetimos kultūros ir rasizmo problemas, be to, jis negali atskleisti savo tikrosios kilmės ir tikėjimo, priešingu atveju būtų deportuotas. Galiausiai jis baigia medicinos mokslus Paryžiuje ir nuvyksta dirbti į tą pačią pabėgėlių stovyklą, kurioje tikisi sutikti savo tikrąją motiną…
Šušvės kraštovaizdžio draustinis
Šušvės kraštovaizdžio draustinis – valstybinis kraštovaizdžio draustinis Kėdainių rajono pietinėje dalyje, Josvainių seniūnijoje. Apima Šušvės žemupio slėnį nuo Macgalių iki pat Šušvės žiočių Nevėžio upėje. Į draustinio teritoriją įeina ir Šušvės intakų – Žiedupės, Vikšrupio, Putnupio žemupių dalys. Einant aukštyn upe ribojasi su savivaldybės Šušvės geomorfologiniu draustiniu.
Patheinas
Patheinas (MY ပုသိမ်မြို့; buv. Baseinas) – miestas ir uostas pietų Mianmare, Ajejarvadžio provincijos sostinė. Apie 300 tūkst. gyventojų (2006 m.).
Šušvės kraštovaizdžio draustinis
Saugoma teritorija įsteigta 1974 m., skirta apsaugoti raiškų Šušvės upės slėnio kraštovaizdį su atodangomis ir žiobrių nerštavietėmis. Vyraujantis slėnio plotis 100–200 m, šlaitai ir terasos apaugusios krūmais, lapuočių gojeliais. Slėnio gylis siekia 16-17 m. Vaga vingiuota, nemažai senvagių. Upės šlaitai statoki, vietomis skardingi. Vaga giliai graužiasi į žemę (1,1 m/km), dėl to tėkmė srauni. Vyraujantis gylis 1,2-1,6 m, sietuvose – iki 4 m.
Atsiveria atodangos su devono smėlio, molio ir gipso luistais. Upės krantai statūs, su deliuviniais šlaitais, nuošliaužų kūgiais, sufoziniais cirkais.
Patheinas
Patheino pavadinimas kilo nuo žodžio, Pathi, mjanmų kalboje reiškiančio musulmoną (mieste lankydavosi daug indų ir arabų pirklių). 1826 m. britai Patheine įrengė fortą.
Šušvės kraštovaizdžio draustinis
Draustinyje auga saugomi augalai: šalmuotoji gegužraibė, melsvasis gencijonas, totorinė maludė, boloninis katilėlis (sausesnėse pievose). Stačiuose krantuose peri tulžiai, o upėje gyvena ūdros.
Draustinį galima pasiekti arba  keliu. Vasarą populiaru Šušve plaukioti baidarėmis.
FK Ąžuolas Klaipėda
Klaipėdos „Ąžuolas“ – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Klaipėdos.
Lietuvos istorijos draugija
Lietuvos istorijos draugija (LID) – Lietuvos mokslinė organizacija, 1929–1940 m. veikusi Kaune ir 1988–2001 m. Vilniuje.
Istorija
1940 m. birželio mėn. SSRS okupavus Lietuvą draugijos veikla nutrūko. Buvę Lietuvos istorijos draugijos nariai JAV įkūrė Lietuvių istorijos draugiją, kuri veikė 1956–1989 m.
1988 m. Z. Kiaupos, I. Lukšaitės, E. Aleksandravičiaus iniciatyva atkūrus draugiją, siekta formuoti lietuvių tautos ir Lietuvos visuomenės istorijos sąmonę, įtvirtinti istorijos kaip mokslo statusą. Draugija išleido 1929–1939 m. veikusios draugijos parengtą „Praeities“ 3 t. (1992 m.), 1990–2001 m. leido tęstinį leidinį „Mūsų praeitis“. 1989–2001 m. surengė 6 suvažiavimus, t. p. rengė konferencijas, minėjimus. Atkūrus draugiją istorijos mokytojai susibūrė į sekciją – nuo 1992 m. Lietuvos istorijos mokytojų asociacija veikia savarankiškai. 2001 m. Lietuvos istorijos draugijos veiklai nutrūkus jos funkcijas iš dalies perėmė 1996 m. įsteigtas Lietuvos istorikų komitetas.
Lietuvos istorijos draugija išleido knygas:
Ribakai (Michalovo valsčius)
Ribakai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Michalovo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaime stovi į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą įtraukta, 1914 m. pastatyta medinė mokykla.
Repkos (Sokoluvas)
Repkai  – kaimas Lenkijos rytuose, Repkų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į rytus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 96 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1492 metais. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1644 m. įkurta Repkų Šv. Trejybės parapija. Nuo 1864 m. valsčiaus centras.
Vilnis
Vilnis gali reikšti:
Zelonkos-Kužnica Bialostockos geležinkelio linija
Zelionkos - Kužnica Bialostockos geležinkelio linija - geležinkelio linija šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje ir Mazovijos vaivadijoje. Linija jungia Zelonkos ir Kužnicos miestus. Dalis linijos priklauso tarptautiniam geležinkeliui Rail Baltica. Linija atidaryta 1862 metais ir buvo Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelio dalimi. Tuo metu linijos vėžė buvo 1524 mm. Pirmojo pasaulinio karo metais Vokietijos kariuomenė linijos vėžę pakeitė į 1435 mm. Šiuo metu visa linija yra elektrifikuota.
Elektrifikacija
Linijos elektrifikacija prasidėjo 1952 m. ir baigėsi 1986 metais.
Petras Morkūnas
Petras Morkūnas (1912 m. gruodžio 15 d. Vilniuje) – vargonininkas ir chorvedys.
Biografija
Augo gausioje šeimoje, lenkiškoje aplinkoje. Paūgėjęs buvo priimtas į bendrabutį ir lietuvišką mokyklą. Baigęs pradžios mokyklą, išlaikė egzaminus į Vytauto Didžiojo gimnaziją, kurią baigė 1939 m. Dainuoti mokėsi Vilniaus konservatorijoje, lankė dramos studiją prie Vilniaus universiteto. Ją baigęs, dirbo aktoriumi „Vaidilos" teatre.
1944 m., pasitraukęs į Vokietiją, pateko į Berlyną. 1947 m. pradėjus rinkti Baltijos šalių pabėgėlius emigracijai į Australiją, nusprendė ten vykti ir P. Morkūnas. Ilgos kelionės metu laive suorganizavo chorą, išmokė dainų ir surengė koncertų. Keleiviai buvo išlaipinti Vakarų Australijoje, paskui per Melburną nuvežti į Bonegillos stovyklą, kurioje išbuvo apie tris mėnesius. Visą tą laiką choras repetavo, surengė koncertų stovykloje, australų kariams, Albury radiofone padarė įrašų. 1949 m. P. Morkūnas atvyko į Melburną, čia suorganizavo chorą ir surengė keletą koncertų. 1954 m. pradėjo vadovauti „Aido“ chorui, kurį išmokė daug giesmių, Šv. Cecilijos mišias ir dainų. Choras giedojo bažnyčiose ir koncertavo. Vėliau subūrė jaunimo chorą, kuriam vadovavo dvejus metus. Apie 25-erius metus vadovavo Melburno vyrų kvartetui ir oktetui, daug koncertavo Pietų ir Rytų Australijoje, 1973 m. įdainavo plokštelę „Kur banguoja Nemunėlis“. 1964–1995 m. Melburno lietuvių parapijos choro vadovas (talkino vargonininkės D. Jokubauskaite, R. Tamošiūnaitė, Z. Prašmutaitė). 1974 m. choras koncertavo Adelaidėje, 1975 m. Hobarte, 1984 m. Šv. Kazimiero 500 metinių garbei Adelaidėje ir Geelonge, išleido lietuviškų giesmių plokštelę „Garbė Tau, Viešpatie", dalyvavo dainų šventėse ir kituose renginiuose.
P. Morkūnas nuo 1978 m. kurį laiką vadovavo Melburno „Dainos sambūrio" chorui, o vėliau iki 1997 m. buvo šio choro dalyvis. Dirigavo 1978 m. Australijos lietuvių dainų šventės jungtiniam chorui Sidnėjuje.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Skeltavaisis
thumb|[[Šunlielės vaisius]] Skeltavaisis – sausasis vaisius:
Mokša
Mokša gali reikšti:
Vilniaus Visų Šventųjų bažnyčia
Vilniaus Visų Šventųjų bažnyčia – bažnyčia, stovinti Vilniaus senamiestyje. Ankstyvojo baroko formų, turi renesanso bruožų. Pamaldos laikomos lietuvių ir lenkų kalbomis. miniatiūra|Vilnietė pardavinėja verbas prie Visų šventųjų bažnyčios Rūdninkų gatvėje, 1916 m.
Istorija
1620–1630 m. prie Rūdninkų vartų Lietuvos didžiojo kunigaikščio sekretoriaus Vaitiekaus Chludžinskio rūpesčiu pastatyta mūrinė bažnyčia. Ji atiduota senosios regulos karmelitams. Vienuolynui pritaikyti senesni namai. XVII a. pirmojoje pusėje vienuolyno pastatai sujungti. 1655 m. bažnyčia ir vienuolynas nukentėjo nuo gaisro, po 1661 m. atstatyti.
1812 m. pabaigoje Napoleono kariai sukūreno bažnyčios suolus, klausyklas; vienuolyne įkurdinta ligoninė. 1823 m. bažnyčia atnaujinta. 1880 m. nugriauta šventoriaus mūro tvora. Nuo 1842 m. vienuolynas paliktas etatiniu (2-os klasės). 1870 m. jame buvo 27 vienuoliai, tarp kurių 15 atkelta iš uždarytų kitų regulų vienuolynų. 1885 m. vienuolynas uždarytas, pastate įrengti butai.
1967–1975 m. restauruota bažnyčia ir varpinė (architektė Aldonos Švabauskienės projektas). 1975 m. čia įrengta Dailės muziejaus liaudies meno ekspozicija. 1991 m. bažnyčia grąžinta tikintiesiems.
Architektūra
Bažnyčia ankstyvojo baroko formų, turi ir renesanso bruožų, kryžminio plano, bebokštė, trinavė, bazilikinė, su trisiene apside. Joje 19 altorių. Prie bažnyčios stovi 5 tarpsnių rokoko stiliaus mūrinė varpinė.
Žvaigždžių vartai (laida)
„Žvaigždžių vartai“ – TV3 televizijos šeštadieniais, 19.00 val. rodytas muzikinis šou, startavęs 2008 m. rugpjūčio 30 d.. Projekto pradžioje buvo žadėta, kad jis truks 18 savaičių, o gruodžio 27 d. paaiškės šou nugalėtojas. Tačiau buvo nuspręsta projektą baigti anksčiau – lapkričio 22 d. Jo laimėtoju tapo vestuvių dainininkas Airis (Airidas Karpavičius), kuris gavo 75 tūkst. litų, iš kurių 50 tūkst. – reklaminis laikas TV3 eteryje. Specialų Viktoro Uspaskicho prizą – galimybę įrašyti ir išleisti solinį albumą laimėjo atlikėja Indraya (Indrė Zaleckytė).
Šou buvo tiesiogiai transliuojamas iš Kėdainių laisvalaikio ir pramogų centro „Vikonda“, finalas – iš Vilniaus „Siemens“ arenos. Pokalbiai su laidos dalyviais bei jų dainos transliuotos per radijo stotį „Lietus“.
Laidos vedėjai – Arūnas Valinskas ir Skaiva Jasevičiūtė. Projekto prodiuseris – Arūnas Valinskas. Pastarajam patekus į Lietuvos Respublikos Seimą ir pasitraukus iš šou, vieną kartą vedėju tapo Viktoras Uspaskichas, o paskutiniųjų dviejų laidų vedėjo pareigas perėmė Marijonas Mikutavičius.
Dalyviai
Į startinį 10-uką patekę dalyviai:
Nauji dalyviai
Nauji dalyviai, pakeitę iškritusiuosius:
Taisyklės
Dalyvius vertino ir žiūrovai, ir komisija. Komisijos pirmininkas – Marijonas Mikutavičius bei kiekvienąkart vis kiti du žinomi žmonės po dalyvių pasirodymo atrinkdavo tris, jų manymu silpniausiai pasirodžiusius atlikėjus ir jų likimą laidoje atiduodavo į žiūrovų rankas.
Skambant nominuotųjų kūriniams žiūrovai, skambindami arba siųsdami trumpąsias SMS žinutes balsuodavo už savo mėgstamą dalyvį. Tuo metu ekrane laidos metu buvo matomi besimainantys balsavimo rezultatai, išreikšti procentais. Nuskambėjus visiems trims atlikėjų kūriniams, balsavimas buvo sustabdomas gongo pagalba ir tada paskelbiamas vienas dalyvis, kuris surinko daugiausia balsų.
Šis dalyvis turėdavo teisę toliau dainuoti šou, o vieno iš likusių dviejų atlikėjų pasilikimą laidoje sprendė paties šou dalyviai atviru balsavimu. Atlikėjas, pagal žiūrovų balsavimus užėmęs 2 vietą, gaudavo papildomus 2 taškus ir taip gali turėti daugiau šansų neiškristi iš šou. Kol dalyviai tardavosi, scenoje pasirodydavo naujas atlikėjas, kuris pakeisdavo iškritusį dalyvį.
Vienam iš iškritusių dalyvių prieš pat finalą buvo suteikta galimybė sugrįžti po žiūrovų balsavimo internete.
Rezultatai
Palaipsniui iškritę dalyviai: Lina, Agnė , Dainius , Vitalija , duetas Violeta su Dariumi , Nora ir Renata. Buvo iškritę Paulius ir Aleksandras, tačiau pirmąjį išimties tvarka grąžino internete balsavę žiūrovai, o antrąjį – Viktoras Uspaskichas.
Lietuvos istorikų komitetas
Lietuvos istorikų komitetas, Lietuvos nacionalinis istorikų komitetas – Lietuvos istorikams profesionalams atstovaujanti institucija, veikianti Kaune, Donelaičio 58.
Veikla
Lietuvos istorikų komitetas formaliai įsteigtas 1996 m. Nutraukus veiklą Lietuvos istorijos draugijai, 2004 m. sausio mėn. nutarta suaktyvinti Lietuvos istorikų komiteto veiklą. 2004 m. balandžio mėn. Lietuvos istorijos institute įvyko pagrindinių istorijos mokslo institucijų atstovų, deleguotų į komitetą, posėdis, išrinkta komiteto vadovybė.
Lietuvos istorikų komitetas sudaromas iš 12 narių, deleguotų istorijos mokslo institucijų. Komiteto kadencija – 5 metai. Lietuvos istorikų komitetas – Tarptautinio istorijos mokslų komiteto (Comitė International des Sciences Historiques) narys. Lietuvos istorikų komitetas siekia koordinuoti Lietuvos istorijos mokslą, pirmiausia – didelius projektus, kuriems įgyvendinti reikia jungtinių istorikų pajėgų, skatinti mokslininkų ir mokslinių centrų bendravimą, propaguoti Lietuvos istorijos mokslo laimėjimus ir reprezentuoti jį pasaulyje. Lietuvos istorikai skatinami dalyvauti tarptautiniuose moksliniuose renginiuose, ieškoti būdų ir formų istorikams mokslininkams dalyvauti viešajame Lietuvos valstybės gyvenime, bendradarbiauti su valstybės ir visuomeninėmis institucijomis, diegti tarptautinius profesinės etikos principus. 2005 m. rugsėjo mėn. komiteto iniciatyva sušauktas pirmasis Lietuvos istorikų suvažiavimas.
Ukrainos baudžiamasis kodeksas
Ukrainos baudžiamasis kodeksas  – Ukrainos Respublikos baudžiamasis teisynas; baudžiamasis kodeksas, įstatymas.
Istorija
1960 m. priimtas Ukrainos TSR baudžiamasis kodeksas.
2001 m. balandžio 5 d. Aukščiausioji Rada priėmė naują Kodeksą.
Kodeksas įsigaliojo 2001 m. rugsėjo 1 d.
Aukštaičių aukštuma
thumb|270px|Aukštaičių aukštuma Ignalinos rajone, [[Aukštaitijos nacionalinis parkas]]
Aukštaičių aukštuma – Baltijos aukštumų šiaurinė dalis, Neries, Dauguvos, Šventosios ir Žeimenos tarpupyje.
Geografija
Susideda iš 4 kalvynų:
Didžiausi miškų masyvai:
Geologija
Aukštaičių aukštuma susidariusi daugiausia iš paskutinio ledynmečio nuogulų; jų sluoksnio storis 80–150 m. Svėdasų, Kurklių, Širvintų plynaukštėse, susidariusiose iš dugninių morenų, reljefas lygus arba banguotas. Kita aukštumos dalis susidariusi iš ledyno pakraštinių darinių; reljefas kalvotas – daubotas, ežeringas. Aukštumoje gausu gilių ežeringų rinų: Sartai, Tauragnas, Aisetas, Siesartis–Lakajai, Asveja.
Aukštaičių aukštuma – ežeringiausia Lietuvos dalis: ežerai užima daugiau, kaip 6% jos ploto (Sėlių ir Utenos kalvynuose – iki 10%). Jie sudaro Dysnų-Drūkšių, Sartų-Avilio, Galuonu-Lakajų, Asvejos–Arino ir Sudervės–Vilnojos ežerynus. Aukštumoje yra didžiausias (Drūkšiai), giliausias (Tauragnas) ir ilgiausias (Asveja) Lietuvos ežerai. Gausu pelkių.
Aukštaičių aukštumos rytuose daugiausia smėlis ir priesmėlis, viduryje ir vakaruose – priesmėlis, priemolis ir molis. Dirvožemiai: balkšvažemiai, išplautžemiai, smėlžemiai, jauražemiai.
Vilniaus Ryto progimnazija
Vilniaus „Ryto“ progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, D. Gerbutavičiaus g. 9, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190006057.
Istorija
Vilniaus vidurinė mokykla Nr. 43 įsteigta Vilniaus miesto liaudies deputatų tarybos Vykdomojo komiteto 1976 m. balandžio 9 d. sprendimu Nr. 190. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos 1996 m. rugsėjo 11 d. sprendimu Nr. 153 mokyklai suteiktas Vilniaus „Ryto“ vidurinės mokyklos vardas.
Direktoriai
Antanas Mereškevičius 1976 - 2000 m.
Jonas Ruigys 2000 - 2001 m.
Laima Juozaitienė 2001 - 2005 m.
Ramunė Rimkuvienė 2005 - 2018 m
Vida Kisielienė (laikinai ėjo direktoriaus pareigas) 2018 - 2020 m.
Lauko Sodos apylinkė
Lauko Sodos apylinkė (arba Lauksodos apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Žarėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Telšių rajonui. 1954 m. prijungta Muitaičių apylinkė. 1963 m. sausio 12 d. Lauko Sodos apylinkė prijungta prie Telšių apylinkės ir Viešvėnų apylinkės.
Vincentavas (Rietavas)
Vincentavas – kaimas rytinėje Rietavo savivaldybės dalyje, 2 km į pietvakarius nuo Tverų ir 0,5 km į vakarus nuo Eidininkų, netoli Tverų miškų. Ties kaimu suteka Aitralė ir Laukė į Aitrą.
Kaime yra Vincentavo dvaro kapinaitės, vietinių dar vadinamos Minikio Kapais. Čia yra palaidotas vienas pirmųjų Lietuvos agronomų – Karlas Oto von Munichas (1834–1895).
Sakramento Kings
Sakramento „Kings“ – NBA Vakarų konferencijos Ramiojo vandenyno pogrupio krepšinio komanda iš Sakramento, Kalifornijos.
Sezonai
NBA čempionais yra tapę vienintelį kartą 1951 metais.
Įamžinti marškinėliai
Sacramento Kings klubas yra įamžinęs garsiausių savo krepšininkų marškinėlius. Numeriai marškinėlių, kuriuos jie nešiojo, daugiau niekada nebus naudojami komandoje. Į šį sąrašą įeina:
Vildžiūnų atodanga
left|150px
Vildžiūnų atodanga (Virintos atodanga) – Virintos upės atodanga Anykščių rajone, Kurklių seniūnijoje, Kavarsko girininkijos (183 kv., 15, 19 skl.) Pavirinčių miške, Šližių kaime. Sunkiai surandama nuošali vieta miškuose.
Vildžiūnų atodanga yra kairiajame mišku apaugusiame krante. Jos skardžio (daug kur stataus it siena) aukštis apie 10 m, ilgis palei upės vagos vingį – iki 50 m. Atodangos vardas parinktas pagal gretimo Vildžiūnų kaimo pavadinimą. Tai geologinis gamtos paveldo objektas, valstybės saugomu paskelbtas 2007 m. birželio 21 d.
Geologija
Atodangos vertikalaus pjūvio sudėtinės dalys, einant iš viršaus į apačią (pagal geologo Algimanto Uginčiaus 1983 m. duomenis):
Meškiai (Malinovka)
Meškiai (, nuo 1938 m. liepos 16 d. Meschenhof, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. Malinovka, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Lunino kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas, iki 1938 m. valstybinis dvaras, 1928 m. rugsėjo 30 d. prijungtas prie Girėnų. 1946–2008 m. Lunino apylinkės teritorija.
Theodore Dreiser
Teodoras Hermanas Albertas Dreizeris (Theodore Herman Albert Dreiser, 1871 m. rugpjūčio 27 d. – 1945 m. gruodžio 28 d.) – JAV rašytojas natūralistas, savo kūriniuose aprašęs šiurkščią gyvenimo realybę.
Biografija
Teodoras Dreizeris gimė Indianos valstijoje, griežtoje vokiečių-amerikiečių šeimoje. 1889–1890 m. jis įstojo į Indianos universitetą, tačiau buvo išmestas už nepažangumą. Vėliau Dreizeris dirbo laikraščiuose.
Pirmąjį romaną pavadinimu „Sesuo Kerė“ rašytojas parašė 1900 m., tačiau jis nebuvo komerciškai sėkmingas. Sukūręs dar keletą kūrinių, daugiausiai apie socialinę nelygybę, tačiau jiems taip nesusilaukus sėkmės, išskyrus romaną „Genijus“ 1915 m., 1925 m. Dreizeris pagaliau parašė pirmąjį komerciškai sėkmingą kūrinį – Amerikietiškąją tragediją. Kitas žymus autoriaus kūrinys – „Geismo trilogija“ „Finansininkas“, „Titanas“ ir „Stoikas“, kurios paskutinė dalis pabaigta ir išleista jau po autoriaus mirties, 1947 metais.
Atžalynas (reikšmės)
miniatiūra|180px|right|Gluosnio atžalynas Atžalynas gali reikšti:
Bosas svetainėje
Bosas svetainėje – 2014 m. Italijoje sukurta komedija.
Turinys
Karmelos, Mikelės ir 2 jų vaikų ramų šeimyninį gyvenimą netikėtai sujaukia pasirodęs motinos brolis Čiro – tesimo laukiantis nusikaltėlis, kuris laikinai iki teismo įsikuria jų namuose. Sesuo negali pakęsti brolio įpročių ir gyvenimo būdo, tačiau pamažu jo patarimų prireikia tiek Karmelos sūnui, kuriam nesiseka mokykloje, tiek Mikelei, kurį smaugia skolos. Vėliau, miestelyje pasklidus gandams, jog čia laikinai gyvena teismo laukiantis mafijos bosas, žmonės pradeda demonstruoti perdėtą pagarbą tiek jam, tiek visai šeimai: paaukštinimai darbe, dovas ir naujo verslo pasiūlymai. Po kurio laiko teisimas išteisina Čiro ir dirbtinė pagarba šeimai dingsta: Mikelė atleidžiamas iš darbo, sūnus už muštynes išvaromas iš mokyklos. Galiausiai Čiro išvyksta, o šeimos gyvenimas grįžta į pradinę stadiją...
Burbiškės (Elektrėnai)
Burbiškės – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, netoli Vievio.
Panavadis
Panavadis – kaimas rytinėje Rietavo savivaldybės dalyje, 2 km į pietryčius nuo Tverų.
Rimantas Sakalauskas
Rimantas Sakalauskas (g. 1951 m. birželio 10 d. Šiauliuose) – Lietuvos skulptorius.
Biografija
1977 m. baigė Vilniaus dailės institutą. Gyvena ir kuria Vilniuje. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.
Kūryba
Pagrindinės kūrybos sritys: skulptūra, keramika, mozaika. Sukūrė altorius Kretingos Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčiai, Vilniaus Šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčiai, Šiaulių raj. Kryžių kalno Šv. Pranciškaus vienuolyno koplyčiai ir kt. Antkapiniai paminklai: J.Kazlauskui, D.Sprindžiūnienei, A. Tutavičiui ir kt. Lietuvos partizanų generolo J.Žemaičio paminklo konkurso pirmajame ture laimėjo 1-jąją vietą. Surengė aštuonias personalines parodas, dalyvavo dvylikoje grupinių parodų Lietuvoje ir užsienyje (Izraelis, Estija, Latvija, Švedija).
Â
Â ir â (A su diakritiniu ženklu – cirkumfleksu) – friulų, rumunų, vietnamiečių, prancūzų, galisų, portugalų, fryzų, valų, turkų, ir valonų abėcėlės raidė.
Ozono sluoksnio apsaugos konvencija
Ozono sluoksnio apsaugos konvencija (dar žinoma kaip Vienos konvencija) – tarptautinė sutartis, kuria siekiama skatinti valstybių bendradarbiavimą tiriant žmogaus veiklos poveikį ozono sluoksniui ir priimti sprendimus, kuriais būtų mažinama neigiama įtaka. Ji buvo pasirašyta 1985 metais ir įsigaliojo 1988-tųjų rugsėjo 22 d. Ją yra pasirašiusios visos Jungtinių Tautų šalys narės.
Konvencija veikia kaip bendro pobūdžio susitarimas dėl pasiryžimo spręsti problemą ir nereikalauja, kad valstybės imtųsi konkrečių veiksmų mažinti ozono sluoksnį ardančių medžiagų išmetimą į aplinką. Konkrečius reikalavimus nusako vėliau priimtas Protokolas dėl medžiagų, naikinančių ozono sluoksnį.
Konvencijos valdomasis organas yra kas trejus metus vykstanti ją pasirašiusių valstybių atstovų konferencija.
Rochentalas
Rochentalas  – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Michalovo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurės rytus nuo Michalovo ir apie 34 km į rytus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Gudžiūnų GS
Gudžiūnų geležinkelio stotis – buvusi gyvenvietė Kėdainių rajono savivaldybės šiaurėje, beveik 2 km į šiaurės rytus nuo Gudžiūnų, prie kelio į Devynduonius. Gudžiūnų apylinkių seniūnaitijos centras. Geležinkelio stotis prie Vilniaus–Šiaulių geležinkelio, anksčiau stodavo traukiniai Kaunas–Šiauliai.
2020 m. spalio 14 d. gyvenvietė panaikinta prijungiant prie Gudžiūnų kaimo.
Stotis
Stotis įkurta 1879 m. ir iki XX a. vidurio geležinkelio stotis vadinta Michelmontu. XIX a. pabaigoje čia buvo 14-os valakų dvaras, įėjęs į Skėmių valsčių.
Marinerio slėnis
Marinerio slėnis (lotyniškai Valles Marineris) tai į rytus nuo Tarsidės srities, lygiagrečiai Marso pusiaujui esanti kanjonų sistema, besitęsianti maždaug 4000 km. Marinerio slėnis yra daug didesnis už Žemėje esančius kanjonus, ir yra didžiausias žinomas tokio tipo darinys Saulės sistemoje. Marinerio slėnį atrado kosminis aparatas Mariner 9. Jo vardu slėnis ir buvo pavadintas.
Kilmė
thumb|640px|left|Viking misijos metu daryta Marinerio slėnio nuotrauka.
Ivette Sosa
Ivette Maritza Sosa (g. 1976 m. rugsėjo 15 d. Niu Džersyje) yra amerikiečių dainininkė, aktorė ir šokėja. Ji geriausiai žinoma kaip jau iširusios merginų pop grupės „Eden's Crush“ narė.
Biografija
Ivette pradėjo šokti nuo 3 metų. Ji lankė Bishop George Ahr vidurinę mokyklą. Ji ne tik vaidino keliuose mokyklos teatro pastatymuose bet ir buvo jų choreografė. 1998 m. ji baigė šokėjos specialybę koledže Marymount Manhattan College.
„Eden’s Crush“
2001 m. laimėjusi realybės šou „Popstars“ ji su kitomis keturiomis dalyvėmis sukūrė pop grupę „Eden's Crush“. Grupė geriausiai žinoma dėl savo debiutinio singlo „Get Over Yourself (Goodbye)“, kuris gerai pasirodė Kanados tope Canadian Singles Chart ir pasiekė top 10-tuką Hot 100 tope. Pirmajam singlui buvo sukurtas vaizdo klipas. Antrasis grupės singlas „Love This Way“ buvo ne toks populiarus, tačiau gavo daug radijo stočių dėmesio.
Jų debiutinis studijinis albumas „Popstars“ buvo atestuotas auksiniu ir pasiekė #6 poziciją Billboard 200 tope, tačiau neprilygo kitų šalių „Popstars“ laidos nugalėtojų pardavimams. Tačiau per tris savaites buvo parduoda daugiau nei 150 tūkst. albumo kopijų.
Tais pačiais metais norėdama išreklamuoti savo albumą ir pirmąjį singlą „Eden’s Crush“ pasirodė seriale „Raganaitė Sabrin“a ir buvo tada žinomos kaip „Popstars“. Be to, jos pasirodė ant „FHM“ viršelio.
2001 m. grupė pasirodė „NSync“ koncertiniame ture „Pop Odyssey Tour“ ir Jessica Simpson ture „DreamChaser Tour“. Grupė 2002 m. iširo dėl grupės įrašų kompanijos susijungimo su kita kompanija, taip pat dėl merginų solo projektų bei nesantaikos grupėje. Grupė prieš išyrimą norėjo perleisti savo debiutinį albumą ispanų kalba.
Protva
Protva  – upė Rusijoje, Maskvos ir Kalugos srityse, kairysis Okos intakas.
Ivette Sosa
„Eden’s Crush“
Prieš įstojant į grupę, Ivette pasirodė miuzikle Italijoje. Kai ją pakvietė į realybės šou, tuo metu ją pakvietė vaidinti miuzikle „Rent“. Ji pasirinko grupės sudarymą.
Protva
Prasideda Kalugos srities šiaurės vakaruose, teka į rytus, įteka į Oką aukščiau Serpuchovo. Plotis iki 100 m. Krantai statūs, upė atidengia karbono periodo nuogulas. Dėl Obninsko AE užšąla tik šaltomis žiemomis.
Ivette Sosa
Vėlesnė karjera
Ji dabar daugiausiai pasirodo miuzikluose, kaip kad „Latinologues“ ir „West Side Story“. Taip pat ji vaidino 2003 m. filme „Vejantis gražuoliuką“, jame taip pat pasirodė kita „Eden’s Crush“ narė Nicole Scherzinger.
Protva
Didžiausias intakas – Luža. Miestai prie Protvos – Verėja, Obninskas, Protvinas.
Ivette Sosa
Nuorodos
Ivette Sosa
Kalcis
Bendroji charakteristika
Kalcis – sidabriškai baltos spalvos metalas. Iki 300 °C temperatūros kalcio kristalai (α modifikacija) turi kubinę centrasienę gardelę, aukštesnėje temperatūroje egzistuoja heksagoninė β modifikacija. Kalcio lydymosi temperatūra 851 °C, virimo 1482 °C, tankis 1540 kg/m³. Kietumas pagal Brinelį HB 20–30. Grynas kalcis plastiškas, lengvai presuojamas, valcuojamas. Chemiškai labai aktyvus. Oro deguonis kalcį lengvai oksiduoja, susidaro kalcio oksidas, todėl kalcis laikomas hermetiškame inde arba alyvoje. Tirpdamas vandenyje, sudaro kalcio hidroksidą Ca(OH) 2, reaguodamas su rūgštimis (išskyrus azoto), išskiria vandenilį. Su fluoru jungiasi kambario temperatūroje, su chloru ir bromu – aukštesnėje negu 400 °C temperatūroje, sudarydamas kalcio halogenidus: kalcio fluoridą CaF2, kalcio chloridą CaCl2 kalcio bromidą CaBr2. Kaitinant kalcį su siera, gaunamas sulfidas CaS, su vandeniliu – hidridas CaH2, su azotu – nitridas Ca3N2, su anglimi (be oro) – kalcio karbidas CaC2. Su daugeliu metalų (aliuminiu, auksu, ličiu, magniu, sidabru, švinu, variu) sudaro metališkuosius junginius. Gaunamas, elektrolizuojant kalcio chlorido lydalą arba kaitinant CaO ir aliuminį vakuume 1200 °C temperatūroje: 6CaO H- 2Al→3CaO · Al2O3 + 3Ca.
Panaudojimas
thumb|right|Kalcio chloridas Kalciu metalotermijoje redukuojami metalai (uranas, toris, chromas, vanadis), iš plieno šalinamas deguonis ir siera, valomi naftos produktai, iš inertinių dujų šalinamos azoto priemaišos. Elektrovakuuminiuose prietaisuose kalcis vartojamas kaip geteris. Kalcio dedama į anti-frikcinius lydinius. Jis vartojamas kalcio hidridui CaH2 (sunkiai redukuojamų oksidų reduktoriui) gauti. Radioaktyviu kalcio izotopu 45Ca tiriama medžiagų apykaita gyvuosiuose organizmuose.
Istorija
Kalcio oksidas (nedegtos kalkės) buvo vartojamas jau senovėje. Pavadinimas kilęs iš lotynų kalbos calx, calcis – kalkės (kalkių sudėtyje yra daug kalcio). Metalinį kalcį 1808 metais elektrolizės būdu gavo H. Deivis.