cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Žvaigždžių evoliucija
IV etapas – žvaigždžių mirtis
thumb|220px|Saulės tipo žvaigždės vietoje susidaręs Sraigės ūkas. Centre (geriau padidinus) matyti iš žvaigždės likusi [[baltoji nykštukė]]
Vikinomika
Pamatiniai principai
Masinis bendradarbiavimas, pavyzdžiui, verslo srityje gali pasireikšti kaip vad. „išteklių perkėlimas“ (outsourcing), į (organizacijos, aplinkos) „išorę“ (out) iškeliant, perkeliant anksčiau (pvz., organizacijos) „viduje“ vykdytą veiklą, darbą, funkciją. Paslaugų srityje vikinominis modelis leidžia į vieną sistemą sujungti asmenų poreikių ir perteklinių išteklių, rezervų valdymą („taginimą“) arba sinchronizavimą realiuoju laiku į vieningą visumą, savotiškas „globaliąsias smegenis“, intelektą (apibūdinant psichologijos terminais – „kolektyvinę sąmonę“).
Žvaigždžių evoliucija
Masė mažesnė už 8 Saulių masę
Jei žvaigždė yra mažesnė negu 8 Saulių masė, ji mirs ramiai. Tiek vandenilio virtimo heliu, tiek helio virtimo anglimi reakcijų sluoksniai artėja prie paviršiaus. Kai prie paviršiaus labai priartėja helio degimo reakcijos, jos ima daryti įtaką žvaigždės paviršiui ir ši nusimeta viršutinius sluoksnius planetiškojo ūko pavidalu. Neišsisklaido tik labai karšta šerdis, ši žvaigždės liekana vadinama baltąja nykštuke. Dėl to, kad yra labai karšta, ji priverčia švytėti aplink esančią savo pačios numestą medžiagą.
Masė didesnė už 8 Saulių masę
Jei žvaigždės masė didesnė, negu 8 Saulių masė, savo gyvenimą ji baigs dramatiškai. Žvaigždės šerdyje susidariusi geležis – ypatingas elementas, ji žvaigždės sąlygomis nebeperdirbama į nieką kitą. Geležinė šerdis nebegamina energijos, nebespinduliuoja ir todėl negali atlaikyti virš jo slūgsančių sluoksnių slėgio. Medžiaga žvaigždės centre sutankėja tiek, kad elektronai įspaudžiami į atomų branduolius, kur atsidūrę kartu su protonais jungiasi į neutronus. Žvaigždės šerdis per kelias sekundes virsta neutronų telkiniu – būsima neutronine žvaigžde. Kolapso metu išsiskyrusi energija bei išspinduliuotų neutrinų lavina nubloškia žvaigždės apvalkalą net 20 000 km/s greičiu. Susprogusios žvaigždės spindesys padidėja apie 20 ryškių, ji kurį laiką spinduliuoja kaip visa galaktika. Per pirmąsias 10 sekundžių supernova pagamina 100 kartų daugiau energijos negu Saulė per 10 milijardų metų. thumb|220px|[[Krabo ūkas Tauro žvaigždyne. Maždaug prieš 1000 metų čia sprogo supernova]] Supernovos sprogimas – palyginti retas reiškinys. Žinoma tik 9 per pastaruosius 2000 metų Galaktikoje sprogusios supernovos. 8 iš jų buvo galima matyti plika akimi. Artimiausia (3000 šm) ir ryškiausia (-8 ryškio) supernova 1006 m. spindėjo Vilko žvaigždyne.
Vikinomika
Taikymo sritys
Vikinomika gali būti pritaikoma pačiose įvairiausiose srityse. Vikinominis principas leidžia atvirai („atviro šaltinio“ principu, plačiau žr. open source) kurti, išplėsti, apjungiant į vieningą sistemą (visas sąsajas (interfeisus) apjungiančią sąsają) tokias sritis kaip, pavyzdžiui:
Pavyzdžiai
Remiantis Vikinomika buvo pradėta kurti (ir šiuo metu toliau plėtojama) Vikipedija, operacinė sistema „Linux“, „Apache“ serverių sistema, „MySpace“, „YouTube“, „Goldcorp“, Intelliviki, apskritai visa tinklaraštija („blogosfera“), kiti mažiau žinomi projektai, paremti „Open source“, atvirojo kodo principais, kuomet kūrinį, produktą gali ne tik kurti, bet ir nemokamai naudoti, jį tobulinti visi to norintys. Nors Vikinomika pradžioje buvo siejama su IT sritimi, kompiuterinių programų kūrimu ir internetu, tačiau dabar vikinominiai principai sėkmingai taikomi mokslo srityje (pvz., moksliniam bendradarbiavimui), gamyboje (pvz., chemijos pramonėje, šampūnų gamybai) ar švietimo srityje (kuriant vadovėlius, kitas mokymo priemones).
Žvaigždžių evoliucija
Masė didesnė už 8 Saulių masę
Po 1670 m. mūsų galaktikoje daugiau supernovų neužregistruota, tačiau tai nereiškia, kad jų nebuvo. Spėjama, kad mūsų galaktikoje supernovos sproginėja maždaug kas 30 metų. Kartą per 100 milijonų metų supernova gali sprogti per arti nuo Žemės ir sukelti biologinę katastrofą.
Geriausiai pažįstamas Krabo ūkas – tai ryškiausia supernovos liekana. Spėjama, kad sprogusios žvaigždės masė buvo lygi 8-10 Saulių. Ūko suminė masė prilygsta 1-1,5 Saulės masėms. Ūko temperatūra yra 17000 K, ūkas plečiasi 1200 km/s greičiu. Energiją ūkui teikia jo centre slypintis sprogusios žvaigždės kolapsavusi šerdis – 16 ryškio neutroninė žvaigždė. thumb|220px|Krabo ūko pulsaro nuotrauka (regimoji šviesa + rentgeno spinduliai). Aplinkinės dujos sukamos galingo magnetinio lauko Po supernovos sprogimo lieka maždaug 3 Saulių masės buvusios žvaigždės liekana – neutroninė žvaigždė, dar kitaip vadinama pulsaru. Sukdamiesi pulsarai spinduliuoja šviesos ir radijo bangų pluoštus. Siauras radijo bangų pluoštas tai stiprėdamas, tai silpnėdamas plinta erdvėje panašiai kaip besisukančio švyturio šviesa, todėl jį galime stebėti tik tada, kai jis nukreiptas į Žemę.
Vikinomika
Vikinomika Lietuvoje
Vikinomika Lietuvoje kaip masinio bendradarbiavimo bei saviorganizacijos pavyzdys pasireiškė žiniatinklyje kai 2003 m. vasarį buvo pradėtas kurti laisvosios enciklopedijos Vikipedijos projektas lietuvių kalba.
Žvaigždžių evoliucija
Masė didesnė už 8 Saulių masę
Iki šiol atrasta apie 1000 pulsarų. Visų jų sukimosi greitis skirtingas ir astronomai mano, kad jis palaipsniui lėtėja, senkant energijai. Daugumos pulsarų spinduliavimo impulsų dažnis svyruoja tarp 5 kartų per sekundę ir 1 karto per 2 sekundes. 1982 metais aptiktas pulsaras, per 1 sekundę apsisukantis aplink savo ašį 642 kartus.
Vikinomika
Vikinomika Lietuvoje
Lietuviškame TED projekte 2008 m. vasarą buvo ruošiamas vikinomikai analogiškas atviro masinio bendradarbiavimo modelis; TED forume veikia speciali skiltis – „Bendradarbiavimo augimas“. Vikinominius projektus plėtoja arba šioje srityje dirba tokios organizacijos kaip „Terra Media„, Žinių Ekonomikos Forumas, „Aristera Dexia“, Laisvasis universitetas (LUNI), „VRS Group" ir kt.
Vikinomika kaip veiklos modelis pirmą kartą viešai Lietuvoje buvo pristatytas 2009 m. sausio 29 d. LR Vyriausybės forume „Dialogas su Lietuva„.
Žvaigždžių evoliucija
Masė didesnė už 8 Saulių masę
Jei po supernovos sprogimo likusi liekana yra didesnė negu 3 Saulių masė, žvaigždė ir toliau traukiasi. Pabėgimo greitis iš tokio kūno yra didesnis už šviesos greitį, todėl iš jo gravitacijos lauko negali ištrūkti nei medžiaga, nei elektromagnetinės bangos, t. y. šviesa. Juodoji bedugnė yra nematoma, bet mokslininkai ją gali susekti pagal poveikį gretimoms žvaigždėms. Įdomu tai, kad dujos lekiančios į juodąją bedugnę, įkaista iki 100 milijonų laipsnių. Yra hipotezė, kad juodosios bedugnės yra „portalai“ leidžiantys milžinišku greičiu perskristi iš vieno Visatos taško į kitą.
Mažosios žvaigždės (vadinamosios raudonosios nykštukės) savo kurą degina labai lėtai ir gyvuoja šimtus milijardų metų (žymiai ilgesnį laiką nei yra praėjęs nuo Visatos susidarymo). Savo gyvavimo pabaigoje jos paprasčiausiai mažėja ir mažėja virsdamos juodosiomis nykštukėmis.
I etapas
Iš ūko formuojasi žvaigždė. Ūko centras įkaista, temperatūra didėja. Centre medžiagos masė didėja, tankėja ir kaista. Kai masė ir temperatūra pasiekia kritinį tašką, centre prasideda branduolinės reakcijos. Centro forma virsta milžinišku rutuliu ir gimsta žvaigždė. Ji gyvena vidutiniškai 10 milijardų metų. Ji šviečia 10 000 kartų stipriau nei Saulė, paviršius įkaitęs iki 10 000 laipsnių karščio.
II etapas
Po 5 milijardų metų žvaigždės šviesis daug mažesnis, paviršiaus temperatūra nukrenta vos ne iki pusės buvusios, o branduolinio kuro kiekis mažėja. Tai vidutinis žvaigždės amžius.
III etapas
Praėjus 5 milijardams metų branduolinis kuras baigiasi, ir žvaigždės branduolys įkaista iki 100 milijonų laipsnių karščio, jis kolapsuoja. Kiti sluoksniai suyra ir pradeda plėstis. Taip žvaigždė padidėja 100 kartų jos šviesis kur kas didesnis prieš išsiplėtimą. Jos vadinamos raudonosiomis milžinėmis. Kai baigiasi branduolinis kuras (He) raudonoji milžinė kolapsuoja į baltąją nykštukę. Ji be galo tanki ir šimtą kartų mažesnė nei Saulė. Ji šviečia dar daug milijardų metų gravitacijos išlaisvinta energija.
IV etapas
Baltoji nykštukė nebetenka energijos ir nebešviečia jokios šviesos. Ji tampa juodąja nykštuke. Kol kas tokių nykštukių nerasta, bet baltųjų nykštukių yra be galo daug mūsų Galaktikoje.
Nuorodos
Tähti
890 m.
890 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Jonas Mačys-Kėkštas
thumb|Jono Mačio-Kėkšto kapas Prienų kapinėse
Jonas Mačys-Kėkštas (1867 m. Ingavangyje, Klebiškio valsčius – 1902 m. gruodžio 15 d. Niujorke, JAV) – Lietuvos poetas, publicistas, redaktorius, visuomenės veikėjas.
Biografija
Gimė neturtingų valstiečių šeimoje. 1880–1885 m. mokėsi Marijampolės gimnazijoje. 1884 m. drauge su Kaziu Griniumi redagavo rankraštinį mokinių laikraštuką „Prieszauszris“ (išėjo 12 numerių). Atsisakęs mokytis kunigų seminarijoje, neteko tėvų ir giminaičio kunigo paramos.
1886–1900 m. dirbo caro valdžios įstaigose Aukštojoje Panemunėje, Virbalyje, Vilkaviškyje. Bendradarbiavo „Aušroje“, padėjo leisti žurnalus „Varpas“, „Ūkininkas“. Pasirašinėdavo Kėkštu, Kėkšto šešėliu ir kt. 1900 m. dėl konflikto tarnyboje ir vengdamas arešto už ryšius su knygnešiais, pasitraukė į Tilžę, o iš ten – pas Martyną Jankų į Bitėnus. Rinko ir redagavo M. Jankaus 1900–1902 m. leistą žurnalą „Saulėteka“. Po 1900 m. išvyko į JAV. 1901–1902 m. redagavo savaitraštį „Vienybė Lietuvninkų“, rašė į leidinius „Lietuviškasis balsas“, „Lietuvis“, „Nauja draugija“. Paskelbė publicistinių straipsnių, eilėraščių, išvertė užsienio poetų eilėraščių. 1910 m. išleistas jo poezijos rinkinys „Eilės“.
Mirė susirgęs džiova. 1938 m. urna su palaikais atvežta į Lietuvą ir buvo saugoma Kauno karo muziejaus seife. Per karą raktas nuo seifo dingo ir ilgai buvo neaišku, kas ten saugoma. Tik atplėšus jį buvo rasta urna ir raštelis. 1974 m. jo palaikai perlaidoti Prienų kapinėse. Ant kapo pastatytas paminklas (skulptorius Arūnas Kazys Kynas, architektas Juozas Valentukonis).
Ermitažo savanorių tarnyba
Ermitažo savanorių tarnyba yra savanorišku principu veikianti Ermitažo muziejaus (Sankt-Peterburgas, Rusija) organizacija, visokeriopai padedanti tvarkyti įvairius muziejaus reikalus.
Ermitažo savanorių tarnyba kiekvienam suteikia galimybę prisidėti prie šio pasaulinio garso muziejaus veiklos. Programa ne tik padeda Ermitažui palaikyti užsienio ryšius ir tvarkyti vidaus reikalus, bet taip pat prisideda prie muziejaus personalo ir visuomenės tarpininkavimo, perduodant muziejaus ekspertų žinias žmonėms. Savanoriai taip pat rengia įvairius projektus, tuo pačiu įgyvendindami savo individualius tikslus ir interesus. Bendravimas ir atsakomybės jausmas jaunimui padeda suprasti istorijos bei tradicijų vertę ir būtinybę visa tai išsaugoti ateities kartoms.
Misija
Pagrindinė savanorių tarnybos misija yra supažindinti jaunus žmones su užsienio kultūromis ir praeities paveldu pasitelkiant milžinišką Ermitažo muziejaus kolekcijų lobyną. Programos tikslas yra padėti jaunosioms kartoms suprasti tradicijų vertę ir ugdyti atsakomybę jas išsaugoti. Savanorių tarnyba įtraukia studentus į įvairius kultūrinius projektus, taip pat ir kitų muziejų veiklą.
Istorija
Prieš pat Sankt-Peterburgo 300 metų jubiliejų Michailas Kožukovskis nusprendė kreiptis į Ermitažo administraciją su siūlymu įsteigti savanorių tarnybą, kuri padėtų organizuoti jubiliejaus progai skirtą renginį. Tuo pačiu metu jis pradėjo ieškoti ir asmenų, turinčių patirties edukacinių programų kūrime ir norinčių būti tokio projekto dalimi. Dėka jo pastangų, Ermitažas galėjo rinktis tarp 150 žmonių, pasiruošusių padėti.
2003 metų gegužės 23 dieną raudonas uniformas dėvėjusių savanorių pulkas pirmą kartą įžengė į Ermitažą. Kožukovskiui buvo pavesta vadovauti šiai naujai savanorių tarnybai. Nors tai buvo tik pati pradžia, programa tarpininkaudama su įvairiais Ermitažo departamentais sukūrė begalę projektų, leidusių savanoriams tapti neatskiriama muziejaus personalo dalimi.
Komanda
Savanorių kolektyvas vis atsinaujina, kadangi jį vis papildo nauji žmonės. Studentai ir jau dirbantieji, rusai ir užsieniečiai, jauni ir seni – visi kartu prisideda prie bendros Ermitažo pažangos. Šiandien programos dalyviai atvyksta iš pačių įvairiausių pasaulio kampelių: pirmiausia, žinoma, iš Rusijos; Šveicarijos, JAV, Vokietijos, Prancūzijos, Ispanijos, Italijos, Lenkijos, Rumunijos, Turkijos, Libano, Brazilijos ir kitų šalių.
Kiekvienas savanoris programai skiria tiek laiko, kiek jam leidžia jo dienotvarkė, įgūdžiai ir, aišku, noras. Kas liečia įgūdžius, labai padeda lingvistikos, meno istorijos, žurnalistikos, mokymo bei mokėjimo dirbti įvairiomis kompiuterinėmis programomis žinios arba bet kokios kitos, susijusios su kultūrine sfera. Tarnyboje rasti veiklos gali ir tokių specialybių kaip vairuotojas, šokėjas ar net voragyvių tyrinėtojas, asmenys.
Savanoriai, po kiek laiko palikę tarnybą, visada gali palaikyti ryšius su tarnyba ir ten sutiktais draugais.
Veikla
Žemiau išvardinama veikla, kurioje aktyviai dalyvauja programos savanoriai:
Apdovanojimai
2013 metų lapkričio 23 dieną Sankt Peterburgo vyriausybės jaunimo reikalų taryba suorganizavo šventę, skirtą Ermitažo savanorių programai, kaip svarbiai muziejaus arterijai, pagerbti. Pagrindinis iškilmės tikslas buvo paskatinti jaunųjų savanorių judėjimą ir padėti visuomenei, valdžiai ir kompanijoms suvokti savanorystės svarbą ir naudą. Iš 150 dalyvavusių organizacijų geriausios buvo apdovanotos diplomais ir prizais. Konkurse „Efektyviausia savanorių programa“ Ermitažo muziejus laimėjo apdovanojimą kategorijoje „Savivaldybės renginių vykdymas“. Garbės diplomu ir bronzine „Mažojo princo“ statulėle buvo apdovanotas savanorių programos koordinatorius Michailas Kožukovskis.
WHY (en. World Heritage & Youth)
„Pasaulio paveldas ir jaunimas“ (en. World Heritage & Youth (WHY) yra puikus savanorių tarnybos projekto pavyzdys. Jis įtraukia savanorius į įvairias programas į konferencijas, susijusias su kultūros paveldo išsaugojimu. Viena iškeltų WHY projekto problemų buvo susijusi su Ochta-centro (iki 2007 metų žinomo kaip „Gazpromo miestas“) statybomis. Tai buvo vienas labiausiai kritikuotų statybos projektų šiuolaikiniame Peterburge. Dauguma savanorių nepalaikė statybų. Iškeldama Sankt Peterburgo istorinio centro išsaugojimo svarbą, programa aktyviai įsitraukė į diskusiją prieš šį prieštaringą statybų projektą.
„Vasaros Ermitažo universitetas“ buvo tiesioginis projekto WHY rezultatas. Nuo 2009 metų savanorių tarnyba, bendradarbiaudama su Rusijos kompanija „Rosatom“, kiekvieną liepą organizuoja „Vasaros universitetą“. Studentai iš atokių Rusijos vietų yra kviečiami dalyvauti eilėje edukacinių renginių ir kitų veiklų, susijusių su kultūrinėmis tradicijomis. Daugumai jaunuolių „Vasaros universitetas“ yra pirmoji galimybė atrasti ir prisiliesti prie pasaulio paveldo. Savanorių tarnyba organizuoja įvairiausias veiklas, susijusias su šia vasaros programa.
Ropšos projektas
Ropšos projektas buvo pirmasis savanorių tarnybos projektas. Romšos miestas yra Lomonosovo srityje, Peterburgo apskrities pietvakarinė dalyje, Rusijoje ir ten esantys rūmai yra įtraukti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Ermitažo savanoriai dalyvavo kampanijoje prieš šio monumento griovimą. Pirmiausia jie pradėjo rinkti informaciją apie Romšos vietovę, o po to sukūrė unikalų archyvą. Projektas įtraukė Kalėdinių eglučių muziejaus kūrimą dalyje rūmų pastato, kuris padėtų miesto vaikams suprasti šią visuotinę šventės tradiciją.
Konkursai ir žaidimai
Kasmet savanorių tarnyba organizuoja žaidimus ir smagias veiklas, kurių tikslas yra paprastai ir suprantamai vaikams pateikti pasaulio istoriją. Kiekvienas žaidimas sutelkiamas ties tam tikru istorijos, kultūrinio paveldo ar tradicijos aspektu. 2009 metų vasarį tarnyboje buvo sukurtos žaidynės pavadinimu „Skitų diena“, skirtos senajai Pazyryko kultūrai pažinti.
Tarnyba taip pat organizuoja ir edukacinius konkursus, kurie yra vykdomi bendradarbiaujant su mokyklomis ir taip įtraukiant konkursus į akademinę programą. Kiekvienas Ermitažo departamentas taip pat yra įtraukiamas į šią veiklą. Žiemos pradžioje tarnyba tradiciškai organizuoja kompiuterinį konkursą drąsindama vaikus, pasitelkus naujausias technologijas, sužinoti daugiau apie istoriją ir senovės kultūras. Konkursas apie Sibirą pavadinimu „Ant atradimų slenksčio“, organizuotas 2010-ųjų gruodį, buvo atviras ir Europos mokyklų moksleiviams.
Tarnyba 2012 metais „Europos dienų“ šventės metu organizavo projektą „Atrask savo Europą Ermitaže“, kuris sulaukė Europos sąjungos tarnybų, konsulatų ir ES kultūros centrų paramos. 2013 metais muziejus, įtraukdamas visų amžių grupes, organizavo programą, susijusią su aplinkosaugos problemomis.
Archeologinės ekspedicijos
Ermitažo savanorių tarnyba nuo 2012 metų dalyvauja archeologinėse ekspedicijose. Pavyzdžiui 2013 metų vasarą ekspedicija vyko šiaurės-vakarų Rusijoje. Čia savanoriai padėjo archeologams dirbti Samostje II (Maskvos apskritis), Smolensko srityje ir Pskove. Projektas įtraukė archeologinius kasinėjimus, o taip pat ir povandeninę archeologiją, tiesa pastarosios ėmėsi profesionalai.
Atradimus sudarė gerai išsilaikę akmens amžiaus gyventojų palaikai, o taip pat ir senos gyvenvietės pastatų fragmentai (namus prilaikiusios kolonos, žvejybos konstrukcijos). Savanorių pagrindinė užduotis buvo pabaigti artefaktų valymą, prisidėti prie restauracijos ir talpinimo į elektroninę duomenų bazę darbų.
Juodmarškiniai
150px|miniatiūra|dešinėje|Juodmarškiniai šalmas ženklelis 150px|miniatiūra|dešinėje|B. Musdolinis kaip juodmarškinių pirmasis garbės kapralas 200px|miniatiūra|dešinėje|Juodmarškinių eisena 1922 m. Iš kairės į dešine: [[Benitas Musolinis, Cesare Maria de Vecchi ir Michele Bianchi.]]
Juodmarškiniai, Nacionalinio saugumo savanorių milicija  – Italijos fašistų partijos sukarintoji organizacija, įkurta 1923 m. ir egzistavusi iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos.
Vėliau žodžiu juodmarškiniai imta vadinti panašią Britų fašistų sąjungos grupuotę, SS, kvazipolitinę organizaciją Tamilnade (Indija).
Benitas Musolinis, įkvėptas Pirmojo pasaulinio karo laikų Italijos elitinių šturmo dalinių (ardičiai, ) kovinio meistriškumo ir juodų uniformų, organizavo juodmarškinių organizaciją kaip karinį savo politinio judėjimo įrankį. Šios sukarintos organizacijos kūrėjai buvo nacionalistai intelektualai, buvę armijos karininkai ir jauni žemvaldžiai, nusistatę prieš valstiečių ir žemės ūkio darbininkų sąjungas. Jų metodai darėsi vis griežtesni augant Musolinio galiai. Prieš Musolinio priešininkus jie naudojo prievartą ir bauginimą.
Istorija
Juodmarškiniai buvo įkurti 1919 m. kaip squadristi, šioje organizacijoje buvo daug suerzintų buvusių kareivių. Jos tikslas buvo kovoti prieš socialistus. Musolinio Žygio į Romą metu (1922 m. 27 d.) jų buvo apie 200 tūkstančių. 1922 m. squadristi buvo reorganizuoti į milizia, buvo suformuota daug bandiere. 1923 m. vasario 1 d. juodmarškiniai buvo pavadinti Nacionalinio saugumo savanorių milicija (Milizia Volontaria per la Sicurezza Nazionale, MVSN), kuri egzistavo iki Italijos paliaubų 1943 m.
Italijos socialinė respublika, egzistavusi šiaurės Italijoje, užimtoje vokiečių kariuomenės, MVSN reformavo į Respublikos nacionalinę gvardiją (Guardia Nazionale Repubblicana, GNR).
Pagrindinė organizacija
Juodmarškinių dalinių struktūra atkartojo Senovės Romos kariuomenės struktūrą.
Teritorinė organizacija
Juodmarškinių organizacija buvo padalinta į: 1929 m. juodmarškinių struktūra pertvarkyta į keturis raggruppamenti.
1936 m. spalį juodmarškinių organizaciją sudarė:
Juodmarškiniai Ispanijos pilietiniame kare
Trys juodmarškinių divizijos buvo pasiųstos dalyvauti Ispanijos pilietiniame kare kaip Italijos Savanorių pajėgų korpuso dalis. Juodmarškinių divizijose dalis kareivių buvo iš reguliariųjų dalinių, dalis – savanoriai iš fašistų partijos milicijos. Juodmarškinių divizijos buvo dalinai motorizuotos.
3-ioji juodmarškinių divizija buvo išformuota ir sulieta su 2-ąja juodmarškinių divizija 1937 m. balandį, po divizijos pralaimėjimo Gvadalacharos mūšyje. Po 1937 m. spalio mėn. kampanijos Šiaurės Ispanijoje 2-oji juodmarškinių divizija sujungta su 1-ąja juodmarškinių divizija, o ši pervadinta į ''1ª Divisione CC.NN. „23 marzo“''
Juodmarškiniai Antrajame pasauliniame kare
1940 m. juodmarškiniai surinko 340 tūkst. karių koviniams daliniams. Buvo suformuotos trys divizijos (1-oji, 2-oji ir 4-oji, visos trys prarastos Šiaurės Afrikos kampanijoje). Vėliau, 1942 m. buvo suformuotos divizija „M“ ir divizija „Afrika“.
Musolinis siekė suformuoti 142 kovinius juodmarškinių batalionus (kiekviename 650 karių), kurie turėjo sudaryti kiekvienoje armijos divizijoje Gruppo di Assalto. Tokią grupę sudarydavo 2 kohortos (batalionai) ir Gruppo Supporto – kuopa iš dviejų sunkiųjų kulkosvaidžių manipulų (būrių, kiekviename po 3 sunkiuosius kulkosvaidžius) ir dviejų minosvaidžių manipulų (kiekvienoje po 3 81 mm minosvaidžius).
Vėliau buvo suformuota 41 mobilioji grupė. Šios grupės turėjo tapti trečiaisiais pulkais Italijos armijos divizijose, nes paaiškėjo, kad dvinarės struktūros Italijos divizijos yra per mažos ir turi per mažai sunkiųjų ginklų. Mobiliosios grupės patyrė didelių nuostolių, nes juose buvo per mažai kareivių, jų kareiviai buvo nepakankamai apmokyti ir ginkluoti.
Jautmalkė II
Jautmalkė II – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 7 km nuo Lupikų.
Senovės Libija
Libija – senovinis kultūrinis-istorinis regionas ir civilizacija, egzistavusi Afrikos žemyno šiaurinėje dalyje, teritorijose, kurios šiuo metu apima vakarinį Egiptą, Libiją, Tunisą, Alžyrą, Maroką.
Graikams tai buvo vienas iš trijų jiems žinomų žemynų, greta Europos ir Azijos. Todėl jis iš dalies tapatinamas su Afrika. Po arabų užkariavimo VII a. Libijos regionui prigijo arabiškas pavadinimas Magrebas, o Libija tevadinama tik viena iš šiame regione esančių valstybių.
Geografija
Senovės Libijos teritorija nebuvo aiškiai apibrėžta. Paprastai laikoma, kad rytinis jos pakraštys buvo į vakarus nuo Nilo deltos. Pastaroji, kaip ir visas Egiptas, buvo laikoma Azijos dalimi. Vakaruose ji baigėsi ties Gibraltaro sąsiauriu, vadintu Heraklio stulpais.
Pagrindinė Libijos dalis buvo siauras ir ilgas pajūris, kuriame koncentravosi dauguma gyventojų. Jis dar vadinamas Berberų krantu. Čia Viduržemio jūros klimatas sudarė puikias sąlygas žemdirbystei, o tinkama uostams pakrantė - laivybai bei prekybai. Čia koncentravosi beveik visi Libijos miestai.
Šiaurėje pakrantę ribojo Viduržemio jūra (senovėje ši jos dalis dar vadinta Libijos jūra), o pietuose derlingos lygumos perėjo į Sacharos dykumą. Vakarinėje Libijos dalyje pajūrio lygumas nuo dykumos skyrė kalnų grandinės, sudarančios Atlaso kalnų sistemą. Teritorijos už Sacharos Artimųjų Rytų ir Viduržemio jūros tautoms buvo terra incognita.
Regionas buvo dalijamas į smulkesnes dalis. Ryčiausia jos atkarpa buvo vadinama Marmarika (dab. vakarų Egiptas ir rytų Libija), už kurios paeiliui buvo Kirenaika (rytų Libija), Tripolitanija (vakarų Libija), Afrika (rytų Tunisas), Numidija (vakarų Tunisas ir rytų Alžyras), Mauritanija (vakarų Alžyras ir šiaurės Marokas).
Priešistorė
thumb|Tasilio Adžero piešiniai Hominidai Šiaurės Afrikoje apsigyveno dar Oldovajaus kultūros laikais, t. y. prieš maždaug 1,8 mln. metų. Vėlyvajame Paleolite pakrantėje susiformavo Iberijos-Mauritanijos kultūra (20–8 tūkst. pr. m. e.), kurią pakeitė Kapsos kultūra (8-3 tūkst. pr. m. e.). Pastarosios kūrėjai jau greičiausiai kalbėjo proto-berberų kalbomis.
6 tūkst. pr. m. e. Šiaurės Afrikoje prasidėjo neolitas. Dėl palankaus klimato tuo metu Sacharos dykuma dar nebuvo susiformavusi, o teritorija - gausiai gyvenama. Todėl šioje teritorijoje suklestėjo brandi neolitinė civilizacija. Jos palikimas - Sacharos uolų piešiniai, vaizduojantys vietos žmonių gyvenimą. Žymiausi jų - Tasilio Adžeras. Tarp ankstyviausių aptinkami gausūs vandens gyvūnai, taip pat buivolai, raganosiai, drambliai, liūtai, žirafos, liudijantys apie medžiotojų gyvenimą. Tuo pačiu aptinkami ir prijaukintų gyvūnų (avių, asilų) atvaizdai. Pastarųjų vis gausėja, kol V-III tūkst. pr. m. e. vietos kultūra pasiekia didžiausią suklestėjimą. Šis suklestėjimas byloja apie gausias ir klestinčias gyvulių augintojų bendruomenes.
III tūkst. pr. m. e. dėl klimato kaitos buvusios derlingos teritorijos yra veikiamos dykumėjimo, dėl ko vietos gyventojų dauguma priversti išsikelti į derlingesnę pakrantę. Besiformuojanti Sacharos dykuma sunaikina priešistorinę civilizaciją. .
Ankstyvieji šaltiniai
thumb|Keturios egiptiečių suprantamos rasės. Libis vaizduojamas kairėje. Toliau - [[Nubai|nubas, siras ir egiptietis]] Kadangi Libijos vietos gyventojai ilgai neturėjo savo rašto, pirmieji paminėjimai apie regioną aptinkami ne jų pačių, o Senovės Egipto šaltiniuose. Egiptiečiai vadino šią dykumingą šalį tiesiog imenet (imnt) arba "vakarais". Ji buvo tapatinama su dvasių šalimi, kur leidžiasi saulė. Alternatyvūs regiono pavadinimai buvo Tjehenu (THnw) ar Tjemehu (TmHw). Libija buvo vienas trijų Egiptą supančių regionų (pietinis kaimynas buvo Ta Seti, o rytinis - Rečenu).
Libijos gentys egiptiečiams buvo laukiniai klajokliai, kurie puldinėjo derlingą Nilo deltą ir kėlė grėsmę. III tūkst. pr. m. e. šaltiniuose yra minimos jų gentys: temechu, techenu, kaikaša, šaitep, mašavaša, isavada, aasa, vakana, rebu ir kt. Pastaroji gentis, dar transliteruojama kaip libu, ilgainiui tapo visų regiono genčių sinonimu (libiai) ir davė pradžią Libijos pavadinimui, kuris vėliau perduotas į hebrajų (Lehabim ar Lubim), finikiečių (lby), graikų ir kitų Viduržemio jūros tautų kalbas.
II tūkst. pr. m. e. viduryje Libijos gyventojų tarpe paplinta metalai, visuomenė įgauna sukarintą pobūdį. Regionas, tikėtina, kuriam laikui tampa jūros tautų karine baze, iš kur vykdomas piratavimas. Nuo maišytų jūros tautų ir libių antpuolių ypač kenčia Egiptas, ir galiausiai tai tampa Naujosios karalystės žlugimo priežastimi.
Tuo laikotarpiu Libija imama minėti ir graikų šaltiniuose. Homeras mini pusiau legendines Libijos tautas, tokias kaip lotofagai. Į Libiją užklysta iš Trojos karo grįžtantis Menelajas, ir kraštas vaizduojamas turintis neišpasakytus turtus.
Finikiečių ir graikų kolonizacija
thumb|left|Trys graikų įsivaizduojami žemynai, tarp kurių Libija - piečiausias Pradedant IX a. pr. m. e. derlinga šiaurės Afrikos pakrantė traukė kolonistų akis. Kolonizacijoje ypač aktyviai dalyvavo dvi tautos - finikiečiai ir graikai, kurie čia kūrė savo kolonijas. Jų atnešama semitiška ir heleniška civilizacija maišėsi su vietos berberų (libių) kultūra, ir taip formavosi savita daugiatautė senovės Libijos kultūra.
Graikai daugiausia kūrėsi rytinėse Libijos dalyse. Jie kolonizavo Marmariką ir Kirenaiką, kur susikūrė tokie poliai kaip Kirėnė, Ftija, Paliurus, Apolonija ir kt. Svarbiausios vietos libių gentys buvo Adyrmachidae, Giligammae, Ammonii (Sivos oazėje), nasamonai ir kt.
Finikiečiai labiau domėjosi vakarine Libijos pakrantės dalimi ir kolonizavo Afriką, Numidiją bei Mauritaniją. Svarbiausi jų miestai buvo Leptis Magna, Kartagina, Cirta, Tripolis ir kt. Susimaišę su vietine berberų populiacija finikiečiai suformavo gana savitą kultūrą. Šie finikiečiai romėnams buvo žinomi kaip pūnai. Vietos berberai iš jų perėmė rašto sistemą, kuri žinoma kaip tifnagas.
Dykumingoje Libijoje į pietus nuo kolonizuotų genčių gyveno mažiau civilizuotos klajoklių gyvulių augintojų gentys. Svarbiausios tarp jų buvo garamantai, getulai, fazanijai ir kt. Šios tautos atliko ypač svarbų vaidmenį Libijos ekonomikoje, kadangi palaikė jos klestėjimo pagrindą - egzotinę prekybą su Užsachario Afrika. Atradę ir paėmę kontrolę Transsacharinės prekybos keliuose, jie vykdė mainus su Sahelio juodaodžių gentimis, iš čia parveždami aukso, dramblio kaulo, stručių plunksnų bei daugybę kitų prekių. Dykumos oazėse šios gentys sukūrė atskiras gyvenvietes, kurios ilgainiui peraugo į prekybinius miestus. Didžiausias jų buvo garamantų Sidamas.
Kartaginos hegemonija
thumb|Kartaginos jūrinė imperija VI a. pr. m. e. rytinė (graikiška) Libijos dalis patyrė Achemenidų Persijos invaziją iš Egipto. Manoma, kad Persija kurį laiką kontroliavo šias kolonijas, ir buvo įkūrusi čia atskirą satrapiją - Libiją. Persai išlaikė čia galią iki IV a. pr. m. e., kuomet ši Libijos dalis nukariauta Aleksandro makedoniečio ir vėliau perėjo Ptolemėjams.
Tarp visų finikiečių kolonijų vakarinėje Libijoje greičiausiai augo Kartagina, kuri VII-VI a. pr. m. e. sujungė kolonijas Libijoje, pietų Iberijoje ir Viduržemio jūros salose. Tai sudarė prielaidas susikurti galingai talasokratijai. Kartagina, kaip jūrinė galia, III a. pr. m. e. susidūrė su regione augančios Romos interesais. Po to kai kartaginiečiai laimėjo karą prieš Sirakūzus ir prisijungė didžiąją dalį Sicilijos, 264 m. pr. m. e. ji užpuolė romėnų valdomą Sicilijos dalį. Tai pradėjo Pūnų karus.
Net ir po to Kartaginai atsigavus, prasidėjo Trečiasis Pūnų karas (149–146 m. pr. m. e.). Kartagina pralaimėjo, romėnai sugriovė sostinę, gyventojus išvarė į vergiją.
Romos viešpatavimas
Romos karuose su Kartagina dalyvavo ir vietinės berberų karalystės, buvusios Libijos krašto gilumoje. Tarp jų svarbiausios buvo Numidija bei Mauritanija. Pirmoji karuose palaikė Romos pusę.
Po pūnų karų Kartaginos kontroliuotos Libijoje teritorijos tapo Romos provincija, kuri pavadinta Afrika. Dalis tų žemių parduotos Numidijai. Tačiau karalystei stiprėjant, berberai tapo pernelyg pavojingi Romai. Sudariusi sąjungą su Mauritanija, Roma pradėjo karą su Numidijos karaliumi Jugurta, kuriame šventė pergalę. Vakarinę Numidiją ji atidavė sąjungininkei Mauritanijai, o rytinę Numidiją 46 m. pr. m. e. pradėjo administruoti kaip Naujosios Afrikos provinciją. Netrukus prie Romos prijungta ir Mauritanija, kurioje suformuotos dvi - Tingito Mauritanijos ir Cezario Mauritanijos provincijos. Kuomet 30 m. pr. m. e. Roma nukariavo Ptolemėjų Egiptą su rytų Libija, visa Senovės Libija atiteko jai. Rytų Libija prijungta prie Kretos, ir čia suformuota provincija Kreta ir Kirenaika.
Romos valdymo metais Šiaurės Afrika suklestėjo ekonomiškai. Čia buvo vienas svarbiausių visos imperijos žemės ūkio produktų šaltinių. Be to, vietos provincijos ir toliau vykdė transsacharinę prekybą, išnaudodamos dykumų libius. Nors krašte vyko lotynizacija, vietos gyventojai išlaikė berberišką kalbą ir kultūrą. Pirmaisiais mūsų eros metais kraštą pasiekė krikščionybė.
Ankstyvieji viduramžiai
Vakarų Romos imperijai žlungant, Kartaginos vietoje vandalai įkūrė savo karalystę.
Keith Benson
Keith Anderson Benson (g. 1988 m. rugpjūčio 13 d.) – JAV krepšininkas, rungtyniavęs Lietuvoje.
2014–15 metų sezonui prasidėjus prisijungė prie Klaipėdos „Neptūno“ ekipos. Sutartis pasirašyta iki sezono pabaigos.
Žmogaus klonavimas
Žmogaus klonavimas – dirbtinis egzistuojančio ar egzistavusio žmogaus genetiškai identiškos kopijos sukūrimas. Šis terminas taip pat naudojamas ir kalbant apie tik atskirų žmogaus organų klonavimą. Klonuota žmogaus kopija paprastai yra vadinama klonu.
Genetiškai identiškas dar nereiškia identiško visomis kitomis prasmėmis. Kiek konkrečiai klonas būtų panašus į originalą, nėra aišku, kadangi iki galo nežinoma, kiek lemia genai, o kiek – aplinka, augimo ir gyvenimo sąlygos. Tikėtina, kad panašumas būtų maždaug kaip monozigotinių dvynių, kurie taip pat yra genetiškai identiški.
Kol kas nėra patikimai dokumentuotų žmogaus klonavimo atvejų, tačiau kitiems žinduoliams naudojamas toks metodas. Imama donoro kiaušialąstė ir pašalinamas jos branduolys. Į jo vietą įstatoma genetinė medžiaga iš kopijuojamo gyvūno ląstelės. Šis procesas vadinamas somatinės ląstelės branduolio perkėlimu ir teoriškai galėtų būti naudojamas klonuojant žmogų.
Teiginiai apie sėkmingą klonavimą
Penkis kartus yra paskelbta, esą žmogaus klonavimo eksperimentai jau sėkmingai atlikti, tačiau patikrinus paaiškėdavo, kad tai yra tik niekuo nepagrįsti teiginiai.
Pirmasis atvejis buvo 1978 m. David Rorvik knygoje „In His Image: The Cloning of a Man“ ('Pagal jo atvaizdą: žmogaus klonavimas') aprašyta, kaip jis tariamai klonavo žmogų. Tačiau juo patikėta nebuvo ne tik todėl, kad jis nepateikė jokių įrodymų, bet taip pat ir todėl, kad knygoje Rorvik aprašė pasenusias procedūras, naudotas varliagyvių klonavimui ir netinkančias žinduolių.
2002 m. gruodžio 26 d. raelistai ir jų kompanija Clonaid paskelbė, kad jiems pavyko klonuoti žmogų, o kaip tai atlikti juos išmokė ateiviai iš kosmoso, užimantys svarbią vietą sektos tikėjime. Vėlgi paremti savo teiginiams jie nepateikė jokių įrodymų, tik tvirtino, jog nepriklausomai įstaigai ištyrus tariamą kloną – kūdikį, vardu Eva – garantuotai paaiškėtų, jog ji yra genetiškai identiška savo motinai. Tačiau joks testas niekada neįvyko, o nei kūdikis nei motina nebuvo net pristatyti jokiai mokslinei įstaigai. Vėliau ta pati sekta dar kelis kartus teigė vėl klonavusi žmogų, tačiau nesant jokių įrodymų nei duomenų apie kokius nors anksčiau jų atliktus eksperimentus bent su kitų gyvūnų klonavimu, laikoma, kad tai tik gandai.
2004 m. Seulo nacionalinio universiteto mokslininkų grupė, vadovaujama Hwang Woo-Suk, apie savo sėkmingai atliktą žmogaus klonavimą paskelbė moksliniame žurnale „Science“. Jie teigė, kad pavyko užauginti 30 klonuotų žmogaus embrionų iki vienos savaitės amžiaus. 2005 m. gegužės 30 d. ta pati mokslininkų grupė vėl paskelbė apie 11 klonuotų embrionų, sukurtų naudojantis kitokia technologija. Žurnalas „Science“ detaliau ištyrė jų pareiškimus ir paaiškėjus, kad jie yra apgavikiški, Hwang Woo-Suk publikacijas atšaukė.
Teisinė pusė
Australijoje nuo 2006 m. gruodžio buvo su tam tikrais apribojimais įteisintas žmogaus klonavimas moksliniais ir medicininiais tikslais.
JAV kai kuriose valstijose draudžiamas bet koks žmogaus klonavimas, kai kuriose leidžiamas medicininiais tikslais. Taip pat, dabartiniai teisės aktai draudžia valstybinį šios srities finansavimą, todėl žmogaus klonavimo tyrimai negali vykti valstybinėse ar valstybės dotuojamose mokslinėse įstaigose.
Jungtinėje Karalystėje žmogaus klonavimas leidžiamas tik medicininiais tikslais ir tik su specialiu Human Fertilisation and Embryology Authority išduotu leidimu. Pirmasis toks leidimas buvo išduotas 2004 m. rugpjūčio 11 d. Niukaslo universiteto mokslininkams, tiriantiems diabetą, Parkinsono ir Alzhaimerio ligas.
Lietuvoje draudžiamas bet koks žmogaus klonavimas.
Galima nauda
Klonavimas reprodukciniais tikslais padėtų nevaisingoms poroms susilaukti vaikų, kurie iš tiesų būtų jų vaikai genetine prasme arba turėtų bent jau dalį tėvų DNR.
Kai kurie mokslininkai žmogaus klonavime mato ilgaamžiškumo galimybę, tačiau konkretus bent teoriškai veikiantis mechanizmas dar nėra pasiūlytas.
Mitai ir populiarioji kultūra
Su klonavimu yra susiję keli plačiai visuomenėje paplitę mitai. Pirmiausia, žmogaus klonavimas yra dažnai painiojamas su genų inžinerija. Taip pat paplitusi nuomonė, kad klonuojant atskirus organus ar audinius bus iš esmės klonuotas ir užaugintas visas žmogus, tada iš jo išpjauti reikiami organai ir pats klonas nužudomas. Tačiau iš tiesų turimos technologijos leidžia klonuoti ir užauginti atskirai tik tą organą, kuris yra reikalingas. Dar vienas paplitęs mitas remiasi klaidinga prielaida, kad absoliučiai visa žmogaus asmenybė yra užkoduota genuose, todėl baiminamasi, kad bus klonuotas Adolfas Hitleris ar kitas „blogas“ žmogus, kuris vėl pradės savo blogus darbus. Iš tiesų turimos žinios beveik visiškai neleidžia nieko spręsti apie tai, kuo taptų užaugęs konkretaus žmogaus klonas, kiek jo asmenybė, motyvai ir tikslai būtų panašūs į originalo.
Žmogaus klonavimo koncepcija plačiai naudojama populiariojoje kultūroje, ypač – mokslinėje fantastikoje. Kartais jis vaizduojamas remiantis ir aukščiau paminėtais neteisingais mitais, kartais – remiantis tik moksliniais faktais ir teorijomis.
Dezertyravimas
Dezertyravimas – neteisėtas kario pasitraukimas iš karinio dalinio. Dezertyravimas laikomas nusikaltimu ir, ypač karo metu, gali būti griežtai baudžiamas, kai kuriose valstybėse už šį nusikaltimą numatyta mirties bausmė.
Lietuvoje
Pagal Lietuvos Respublikos Baudžiamąjį kodeksą dezertyravimu laikomas pasišalinimas iš dalinio ar tarnybos vietos ilgesniam nei dešimties dienų laikui ar tokios pat trukmės neatvykimas į dalinį ar tarnybos vietą, taip pat pasišalinimas iš tarnybos vietos turint tikslą išvengti karo tarnybos, nepaisant pasišalinimo trukmės. LR BK už dezertyravimą numato laisvės atėmimą iki penkerių metų, už dezertyravimą karo metu ar atliekant kovinę užduotį – laisvės atėmimą nuo ketverių iki aštuonerių metų.
Bhava
Bhava tai sanskrito ir pali žodis, kuris reiškia „tapimą, tapsmą“ kaip pasireiškimą pasaulyje, atėjimą į pasaulį. Jo šaknis yra „bhū“ – „tapti, ateiti į būtį“. Termino sinonimai: kinų: 有 yǒu; japonų: 有 u; vietnamiečių: hữu; tibetiečių: srid.pa
Bhava budizme
Budizme bhava reiškia gyvenimo ir mirties tąsą, sąlygotą „įsikibimo“ į šį pasaulį, „prisirišimo“ prie jo, sukelto troškimo toliau gyventi ir patirti pojūčius. Taigi bhava yra sąlyga, leidžianti rastis įvairiausių pavidalų gyvoms būtybėms per gimimą.
Bhava (tapsmas) yra dešimta grandis Dvylikanarėje sąlygotosios kilmės grandinėje.
Punsko herbas
150px|right|thumb|[[Punskas|Punsko herbas]]
Punsko herbas  – herbas sukurtas Vladislovo Vazos laikais ir suteiktas Punsko kaimui kartu su miesto teisėmis. Ši informacija randama 1791 m. Stanislovo Augusto Poniatovskio, Punsko miesto teisių patvirtinimo dokumentuose. Herbe juodame fone, pavaizduotas Apaštalas Petras laikantis raktus. Šiais laikai herbas yra ir Punsko gyvenvietės herbas ir Punsko valsčiaus herbas.
Labai panašus yra ir Platelių herbas.
Kontininkai
Kontininkai – Palangos miesto dalis, esanti į šiaurę nuo miesto centro ir Vanagupės, prie Baltijos jūros. Praeina dviračių trasa „Gintarinis pajūris“.
Aaron Lennon
Aronas Džastinas Lenonas (g. 1987 m. balandžio 16 d.) – futbolininkas, Anglijos rinktinės ir Everton klubo saugas.
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2006 m. birželio 3 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, kur per trejas rungtynes žaidė 105 minutes.
TSRS valstybinis bankas
TSRS valstybinis bankas  – TSRS centrinis bankas, vieningas centralizuotas emisijos, kasos ir atsiskaitymų centras TSRS, pagrindinis valstybės liaudies ūkio ir gyventojų kreditavimo ir finansavimo bankas, gyvavęs 1923–1991 m.
Istorija
miniatiūra|160px|left|Paskutinis banko valdytojas Viktor Geraščenko (1989–1991 m.) 1917–1920 m. TSRS vyriausybė vykdė karinio komunizmo, o tuo pačiu ir pinigų apyvartos likvidavimo politiką. Nuo 1920 m. sausio mėn. šalyje nebeliko bankų. Situacija ėmė keistis, 1921 m. viduryje pradėjus įgyvendinti Naująją ekonominę politiką (NEP), kurią paskatino Rusijos ūkio, transporto suirutė, infliacija, badas, antibolševikinės nuotaikos. Kad atnaujinti prekinius-piniginius santykius, šalyje reikėjo atstatyti kreditavimo sistemą. Pinigų reformai pradėti 1921 m. buvo įkurtas Rusijos TFSR valstybinis bankas, nuo 1922 m. jam suteikta teisė vykdyti pinigų emisiją ir eilę kitų bankinių operacijų. Tokiu būdu pavyko sustabdyti šuoliuojančią infliaciją. 1923 m. šis bankas buvo reorganizuotas į TSRS valstybinį banką.
1950 m. buvo nustatytas rublio aukso turinys – 0,222168 g gryno aukso. 1961 m. atlikta pinigų reforma, kurios metu naujieji banknotai keisti santykiu 1:10, o aukso turinys padidintas tik 4 kartus – iki 0,987412 g.
Sugriuvus TSRS, 1991 m. gruodžio 20 d. nebeegzistavusios šalies bankas buvo likviduotas, jo visi aktyvai ir pasyvai bei turtas, buvęs RTFSR teritorijoje, atiteko Rusijos bankui.
Lietuvoje
Sovietinės okupacijos pradžioje, 1940 m. liepos 23 d. Liaudies seimas priėmė deklaraciją dėl bankų ir stambiosios pramonės nacionalizavimo. Nacionalizuotas Lietuvos bankas buvo perduotas SSRS valstybiniam bankui ir tapo jo vietiniu padaliniu.
Skydabudiniai
Skydabudiniai (Pluteaceae) – agarikiečių (Agaricales) eilės grybų šeima.
Lietuvoje auga keturių genčių grybai, virš 20 rūšių:
Dhritaraštra (budizmas)
Dhritaraštra (धृतराष्ट्र Dhṛtarāṣṭra – „palaikantis valstybę“) – budizmo mitologijos dievybė, viena iš keturių valdovų (čaturmaharadža, sergstinčių apatinį dangų prie Meru kalno.
Funkcijos ir ikonografija
Spėjama, kad Dhritaraštra kilo iš indų mitologijos dievybės Indros padėjėjo, kurio mitologija ypač išplėtota budizme. Dhritaraštra gyvena apatiniame Devaloko sluoksnyje ir saugo Rytinę pasaulio pusę, taip pat ir rytinį pasaulio žemyną. Jo valdomos mitinės būtybės yra gandharvai ir pišačai.
Dhritaraštra vaizduojamas grėsmingas, jo simbolis yra peilis arba kardas, kuriuo jis užsimojęs. Taip pat dažnai yra koja primynęs demonus. Mandalose vaizduojamas raudonos spalvos. Jo šventasis skiemuo yra dhri.
Taikinimas
Taikinimas ( - „konsiliacija“) - alternatyvus ginčų sprendimo būdas (ADR), kai ginčo šalys pasirinkusios taikintoją (tarpininką), susitinka su juo atskirai, po to kartu, bandant išspręsti savo nesutarimus, ginčus. Taikintojas sumažina konflikto įtampą, pagerina ryšius, teikia pagalbą, ieškant galimų sprendimų, užtikrina sureguliavimą.
Taikinimo skiriasi nuo arbitražo tuo, kad taikinimo procesas yra ad hoc, nenuolatinis. Taikintojas paprastai neturi įgaliojimų prašyti įrodymų arba iškviesti liudytojus. Paprastai sprendimas nefiksuojamas (nerašomas), nėra sutarties sudarymo.
Taikinimo skiriasi nuo (taikinamojo) tarpininkavimo (mediacijos) tuo, kad pagrindinis tikslas yra siekti suderinti interesus, didžiąją dalį išteklių (laiko etc.) skirti (abipusių) nuolaidų paieškai, siekiant taikaus ginčo išsprendimo.
891 m.
891 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Nunas
thumb|Nuno atvaizdas
891 m.
Gimtadieniai
Nedatuota:
Nunas
Nunas (Naunetė, Naun; „vadeningasis, paslankusis“) egiptiečių mitologijoje – dievybė, pirmykščių vandenų, pasaulinio okeano ir pirmykščio Chaoso įpavidalinimas. Tat visų dievų Tėvas ir Motina tuo pat metu.
Vaizduojamas pirminių vandenų pavidalu. Kosmose jį atspindi naktinė Duato pusė, į kurią nusileidžia „mirusios“ žvaigždės.
Kultas
Nunas – nenusakomas, nesuvokiamas ir negarbinamas.
Savo ruožtu Hermopolio religiniame spekuliatyviniame mokyme apie ogdoadą Nunas ir jo moteriškos lyties antrininkė Naunetė, kuri įkūnija pirmykštį okeaną kaip vieną iš Visatos pradmenų ir pirminių elementų.
Mitai
Pasak kosmogoninių ir teogoninių mitų, iš Nuno atsirado visata, dievai ir žmonės.
Pasaulio sukūrimo mito Heliopolio variante sakoma: „Aš (Ra), sukūriau Žemę ir Dangų iš Nuno, iš nebūties“.
Senovės egiptiečių panteone Nunas buvo sukurtoji dievybė, kurią stengtasi konkretizuoti senovės egiptiečių mitografijoje, nurodant jos vietą ir vaidmenį dievų šeimoje, pvz., eschatologiniame mite „Žmonių sunaikinimas“ Ra laiko Nuną dievų sueigos pirmininku, vadina jį „vyriausiasis iš dievų, iš kurio esu kilęs“. Nunas atsako: „Sūnus mano Ra, dievas, kuris yra didingesnis už savo kūrėją, už tuos, kas jį sukūrė“. Tai rodo, kad Nunas nepretenduoja į aukščiausią dievų panteono vietą.
1923 m.
1923 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Nobelio premijos
Nobelio premijos laureatai:
Oilerio maršrutas
thumb|Kiniškas hieroglifas su pažymėtu Oilerio keliu Oilerio maršrutas – maršrutas grafe, kuriuo galima pereiti visas jo briaunas po vieną kartą. Jei tokiu maršrutu grįžtama į pradinę viršūnę, jis vadinamas Oilerio ciklu, jei ne – Oilerio keliu arba Oilerio grandine. Pavadinimai kilę nuo pavardės Leonardo Oilerio, nagrinėjusio istoriškai pirmąjį tokio tipo uždavinį – Septynių Karaliaučiaus tiltų uždavinį.
Egzistavimo sąlygos
Straipsnyje „Solutio problematis ad geometriam situs pertinentis“ Oileris įrodė, kad Oilerio maršrutas neorientuotame grafe egzistuoja tada ir tik tada, kai pastarasis yra jungusis ir turi ne daugiau nei dvi nelyginio laipsnio viršūnes. Be to, jei tokių viršūnių nėra, egzistuoja Oilerio ciklas, o jei yra dvi – Oilerio kelias.
Oilerio maršrutų radimas
Esama įvairių Oilerio maršrutų radimo algoritmų. Vienas iš pirmųjų yra Fleury algoritmas, pasiūlytas 1883 m. Jis remiasi tuo, kad (kol įmanoma) einama briauna, kurią pašalinus grafas išlieka jungusis.
Kitas algoritmas naudoja steką. Jo užrašas pseudokodu, kuris remiasi Pascal programavimo kalba:
Algoritmo laikinis sudėtingumas – O(m), kai m – grafo briaunų skaičius.
Taikymai
Oilerio maršrutai naudojami bioinformatikoje DNR sekai atkurti iš jos fragmentų.
Petras Abromaitis
Petras Abromaitis (1854 m. lapkričio 26 d. Saltininkų kaime, Krosnos valsčiuje – 1911 m. vasario 17 d. Šenandoa, JAV) – Lietuvos kunigas, spaudos darbuotojas.
Biografija
Baigė Seinų kunigų seminariją, kunigavo Punske. 1887 m. išvyko į Jungtines Amerikos Valstijas.
Aktyviai dalyvavo JAV lietuvių kultūriniame gyvenime, rūpinosi lietuviškų parapijų steigimu. Su A. Miluku ir J. Žilinsku 1894–1896 m. leido laikraštį „Garsas Amerikos lietuvių“, kartu su kitais organizavo Lietuvių katalikų spaudos bendriją, kuri 1903 m. iš kunigo V. Varnagirio perėmė savaitraštį „Žvaigždė“.
Tomas Sakalauskas
Tomas Sakalauskas (1932 m. vasario 10 d. Šiauliuose – 2015 m. balandžio 27 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, eseistas, menotyrininkas.
Biografija
1951 m. baigė Šiaulių J. Janonio vidurinę mokyklą. 1951–1956 m. Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakultete studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą.
1954–1956 m. dirbo Vilniaus profsąjungų kultūros klube. 1956–1957 m. žurnalo „Tarybinė moteris“ literatūrinis darbuotojas. 1957–1962 m. Lietuvos radijo ir televizijos komiteto muzikos ir literatūros skyrių redaktorius. 1962–1996 m. žurnalo „Švyturys“ kultūros skyriaus redaktorius. Rašė kultūros ir meno klausimais.
Nuo 1962 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos, nuo 1980 m. Lietuvos dailininkų sąjungos, nuo 1994 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Pratimokša
Pratimokša (, „link išsilaisvinimo“) – taisyklių ir įžadų sąrašas, kurį prisiima vienuolis, tapdamas sanghos (vienuolijos) nariu. Tripitakoje pratimokša priskiriama vinajų „krepšiui“. Pratimokšą aprašantys tekstai vadinami Pratimokša sūtromis. Mahajanos budistai be pratimokšos prisiima dar ir Bodhisatvos įžadus.