cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Delninis kompiuteris
Pritaikymas
Šiuolaikiniai delniniai kompiuteriai yra ne tik puikūs garso grotuvai, jais galima žiūrėti vaizdinę medžiagą (filmus, muzikinius klipus ir kt.). Jie gali tureti Wi-Fi, IrDA, BlueTooth jungtis.
Populiariausios delniniuose kompiuteriuose naudojamos operacinės sistemos: Palm OS bei Pocket PC (Windows CE), užimančios daugiau kaip 80 % rinkos. Po truputį plinta ir Symbian bei Linux operacinių sistemų naudojimas.
Gamintojai
Visi delninių kompiuterių gamintojai:
Aknystėlės
Aknystėlės – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 9 km nuo Leliūnų. Stūkso Aknystėlių piliakalnis.
Istorija
Kaimas buvo skirstomas į du kaimus: Pirmieji Aknystėliai – pirmieji, pietinė dalis nuo siauruko bėgių ir antrieji – šiaurinė dalis nuo siauruko bėgių (Aknystėlių ežero dalis).
Rusijos federaciniai miestai
right|thumb|400px| Rusijos Federacijos federaliniai miestai Rusijos federaciniai miestai – 85 Rusijos Federacijos subjektai, iš kurių 3 yra federaliniai miestai – du iš jų yra didžiausi miestai Rusijoje, savo laiku buvę sostinėmis:
Jaslas
Jaslas  – miestas pietryčių Lenkijoje. Nuo 1999 m. priklauso Pakarpatės vaivadijai. 1975–1998 m. buvo Krosno vaivadijoje. Įsikūręs istoriniame Mažosios Lenkijos regione. Vidutinė altitudė yra 320 m virš jūros lygio. Miesto globėjas – šv. Antanas Paduvietis. 36 918 gyventojų (2012 m. duomenys).
Svarbus geležinkelio mazgas. Yra 3 pagrindinės geležinkelio linijos: rytų kryptis į Zagužą, vakarų kryptis į Stružus ir šiaurės rytų kryptis į Žešuvą.
Vaizdas
thumb|centre|700px|Turgaus aikštė
Arnoldas Aleksandravičius
Arnoldas Aleksandravičius (g. 1966 m.) – buvęs Lietuvos futbolininkas.
Biografija
Žaidė Geležinis vilkas Vilnius (1990), Neris Vilnius (1991–1992), Andas Vilnius (1995–1996), FK Visaginas (1997) komandose. Su „Nerimi“ (vadinosi ir „Lietuvos Makabi“) 1991 m. laimėjo Lietuvos pirmenybių sidabrą, o 1992 m. – Lietuvos taurę. 1991 m. sužaidė 1 rungtynes už Lietuvos rinktinę.
Rasutė Andriušytė-Žukienė
Rasutė Andriušytė-Žukienė – Lietuvos dailės istorikė, kritikė, parodų kuratorė, humanitarinių mokslų daktarė.
Biografija
1986 m. baigė Vilniaus dailės akademiją. 1987–1993 m. dirbo Nacionaliniame Čiurlionio dailės muziejuje, nuo 1991 m. ir Vytauto Didžiojo universitete, nuo 1999 iki 2000 m. buvo Vilniaus dailės akademijos Kauno dailės instituto direktoriaus pavaduotoja. Dirba VDU Meno fakultete profesorės pareigose.
Mokslinė veikla
Tiria XX a. Rytų Lietuvos, ypač M. K. Čiurlionio ir Vakarų Europos dailę. Paskelbė dailėtyros straipsnių apie M. K. Čiurlionio kūrybą Lietuvos, Rusijos, Italijos, Vokietijos, Japonijos leidiniuose, sudarė lietuvių dailininkų grupių kūrybos katalogų. Surengė personalinių ir grupinių lietuvių dailininkų parodų. Pirmosios parodos Nacionalinėje dailės galerijoje "Spalvų ir garsų dialogai: M. K. Čiurlionio ir amžininkų kūryba" kuratorė (kartu su prof. Wojtechu Lahoda, Čekija). Rašo dailės kritikos straipsnius, parodų recenzijas Lietuvos ir užsienio spaudoje.
Ilgis (Švenčionių r., Labanoro sen., Pašekščio km.)
left|120px
Ilgis – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, Labanoro girioje, 4 km į pietryčius nuo Labanoro. Įeina į Labanoro regioninį parką. Ilgis šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi 1,4 km, plotis iki 0,33 km. Altitudė 147,3 m. Ežeras telkšo rininiame duburyje. Krantai lėkšti, apaugę mišku. Šiaurės rytuose išteka upelis į Indrajų ežerą (Žeimenos intako Luknelės baseinas).
Į vakarus nuo Ilgio ežero įsikūręs Pašekščio kaimas, greta telkšo Miruolio ežerėlis.
Krūmokšninė žliūgė
Krūmokšninė žliūgė (Stellaria holostea) – gvazdikinių (Caryophyllaceae) šeimos, žliūgių (Stellaria) genties augalas. Paplitęs Europoje, Sibire, šiaurės Afrikoje.
Daugiametis, 15-45 cm aukščio žolinis augalas. Šakniastiebis plonas, ilgas, šliaužiantis. Stiebai keturbriauniai, šiurkščiomis briaunomis, trapūs, dvejopi. Vieni jų trumpi, statūs, bežiedžiai, kiti kylantys, šakoti; viršūnėje retas žiedynas. Lapai bekočiai, priešiniai, siauri, linijiškai lancetiški, 4-7 cm ilgio, 1-1,2 cm pločio, šiurkščiais kraštais. Žiedynai – reti, netikri skėčiai. Žiedai ilgakočiai, dvilyčiai, taisyklingi, su dvigubu apyžiedžiu. Taurėlapiai 5, pasiliekantys prie vaisių, smailūs, pliki. Vainiklapiai 5, balti, ilgi (1,5-1,8 cm ilgio), iki pusės įskelti, dukart ilgesni už taurėlapius, tamsoje ar paunksmėje susiglaudę, o šviesoje išsiskleidę. Kuokelių 10. Piestelė viena, su 3 liemenėliais. Vaisius – sausa, rutuliška, daugiasėklė dėžutė, pilna smulkių sėklų.
Žydi balandžio – liepos mėn. Dažna visuose Lietuvos rajonuose. Auga krūmuose, miškuose, pamiškėse, derlinguose, vidutinio drėgnumo dirvožemiuose. Medingas augalas. Noriai ėdamas gyvulių.
Literatūra
Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 72 psl.
thumb|left|230px|Krūmokšninės žliūgės miško pievelėje
Onuškio šv. apaštalų Pilypo ir Jokūbo bažnyčia
'''Onuškio šv. apaštalų Pilypo ir Jokūbo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Onuškio miestelyje. Vėlyvojo klasicizmo, turi romantizmo bruožų.
thumb|left|80px|Klebonas (1927–1939 m.) Kazimieras Čibas thumb|left|80px|Klebonas (1939–1953 m.) [[Nikodemas Švogžlys-Milžinas]]
Istorija
Ježis Ochmanskis (lenkų istorikas, lituanistas, LDK istorijos tyrinėtojas), nenurodydamas pirminio šalintio, teigia, kad Onuškio bažnyčia minima 1526 m.. Žinoma, ji galėjo būti pastatyta ir keliariais ar keliotika metų anksčiau. Minėtas istorikas nurodo, kad pagal padūmės mokesčių tarifus Onuškio bažnyčia buvo tarp pačių neturtingiausių Vilniaus vyskupijoje, 1559 m. turėjo tiktai 9 kiemus (dūmus).
1562 m. bažnyčia sudegė, atstatyta 1568 m.
Ji pastatyta iš vietinių miškų medienos. Manoma, kad ji XVI a. pabaigoje priklausė evangelikams reformatams, nes Onuškio palivarko savininkas 1611 m. ją grąžino katalikams. 1655 m. bažnyčia sudegė. 1673 m. buvo klebonija ir nauja prieglauda. Bažnyčia atstatyta po 1674 m.
1797 m. ji buvo labai sena ir sutrešusi, 1820 m. šiek tiek remontuota, 1823 m. sugriuvo. Toje pačioje vietoje 1823–1829 m. dvarininko K. Šetkevičiaus rūpesčiu pastatyta dabartinė plytų ir akmenų mūro bažnyčia. Gyventojai prašė lietuviškų pamaldų, tačiau 1832 m. vyskupo paskirta komisija nustatė, kad parapijiečiai namuose kalba lietuviškai, bet meldžiasi lenkiškai, todėl lietuviškos pamaldos nereikalingos. Jos tik iš dalies pradėtos nuo 1893 m. XX a. pradžioje kurį laiką čia vargonininkavo Kipras Petrauskas.
1927–1939 m. klebonavo Kazimieras Čibas. Jis rūpinosi parapijiečių blaivumu, religine ir kultūrine pažanga, rūpestingai tvarkė parapijos ūkį. 1939–1953 m. čia klebonavo Nikodemas Švogžlys-Milžinas.
Architektūra
Bažnyčia vėlyvojo klasicizmo, turi romantizmo bruožų, halinė, stačiakampio plano, su 6 dorėninių kolonų portiku. Vidus 3 navų. Cilindrinius skliautus laiko 4 poros kolonų. Šventorių juosia akmenų mūro ir plytinių stulpelių tvora. Jame yra medinė varpinė. Šventoriuje 1993 m. birželio 14 d. palaidoti Lietuvos nepriklausomybės akto signataro, 1941 m. tremtinio Donato Malinausko, jo žmonos ir sesers (mirusių Altajuje) palaikai.
Lybiškiai
Lybiškiai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, prie kelio, 10 km į šiaurės vakarus nuo Eržvilko. Seniūnaitijos centras. Yra paštas (LT-74024). Yra plastiko ir gumos gaminių žemės ūkio mašinoms gamybos bendrovė „Lybiškiai“. Per kaimą teka Trišiūkštės intakas Upynikės upelis, kaimą kerta geležinkelis Tilžė-Radviliškis, kaime yra nebeveikianti Varlaukio geležinkelio stotis, netoliese yra buvusi ir Lybiškių geležinkelio stotelė.
miniatiūra|left|Stoties g.
Istorija
1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1955 m. įkurta biblioteka XX a. kaime veikė Lybiškių pradinė mokykla.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Valstybinė teritorijų planavimo ir statybos inspekcija
miniatiūra|Buveinė
– teritorijų planavimo ir statybos priežiūros įstaiga.
Istorija
1988 m. panaikinus LTSR Statybos ministeriją ir Valstybinį statybos reikalų komitetą, įsteigtas Valstybinis statybos komitetas, kuris toliau reguliavo statybos politiką ir vykdė statybos valstybinę kontrolę.
Atkūrus Nepriklausomybę, vietoj Valstybinio statybos komiteto įsteigta Statybos ir urbanistikos ministerija. Jos sudėtyje buvo Valstybinė statybos inspekcija (nuo 1996 m. - Valstybinė teritorijų planavimo ir statybos inspekcija prie šios ministerijos).
Kuojinis (Rokiškio r.)
Kuojinis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajone, apie 8,5 km į pietryčius nuo Obelių. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,39 km, plotis – iki 0,27 km. Altitudė 150,4 m. Krantai vietomis užpelkėję, apaugę medžiais ir krūmais, rytuose stūkso miškas. Pakrantės kalvotos, vietomis plyti dirbami laukai ir pievos. Šiaurėje išteka upelis (Apeikės intakas, Kriaunos upės baseinas). Vakarinėje pakrantėje įsikūręs Jovydžių kaimas. Pietine pakrante eina kelias.
Baltijos šalių elektros tinklų sinchronizacija
Baltijos šalių elektros tinklų sinchronizacija – tarpvalstybinis energetikos projektas, kuriuo siekiama atskirti Baltijos šalių (Lietuvos, Latvijos ir Estijos) elektros tinklus nuo BRELL žiedo ir sinchronizuoti su Kontinentiniu Europos tinklu.
Istorija
2007 m. Baltijos šalių premjerai patvirtino Baltijos šalių ir Kontinentinio Europos tinklo sinchronizaciją kaip strateginį projektą regione. Tais pačiais metais Baltijos šalių perdavimo sistemų operatoriai tuometinei tarptautinei organizacijai UCTE pateikė paraišką jungtis prie kontinentinės Europos tinklų.
2018 m. birželio 26 d. Europos Komisijos pirmininkas Jean-Claude Juncker, Lietuvos prezidentė Dalia Grybauskaitė, Estijos ministras pirmininkas Juris Ratasas, Latvijos ministras pirmininkas Maris Kučinskis ir Lenkijos ministras pirmininkas Mateušas Moravieckis pasirašė Baltijos valstybių elektros energijos tinklų ir kontinentinės Europos tinklo sinchronizavimo veiksmų gaires.
2018 m. rugpjūtį atlikta studija parodė, kad šalių elektros energijos sistemos dažnio stabilumas bei tiekimo saugumas gali būti užtikrintas sinchronizacijos su Europa per jau veikusią „LitPol Link“ jungtį ir papildomą jūrinę jungtį, įgyvendinus kitus būtinus techninius sprendimus.
Velesa
Velesa  – upė Rusijoje, Tverės srityje, kairysis Dauguvos intakas.
Baltijos šalių elektros tinklų sinchronizacija
Istorija
2023 m. balandžio 22 d. Lietuva įvykdė izoliuotos sistemos darbo bandymą, kurio metu šalis buvo laikinai atjungta nuo BRELL žiedo Po sėkmingo izoliuotos sistemos darbo bandymo Lietuvos vyriausybė nesėkmingai bandė įtikinti Latvijos ir Estijos atstovus dėl paspartintos sinchronizacijos, bet tam nepritarė Latvijos ir Estijos vyriausybės.
Velesa
Didžiausias intakas – Turosna (kairysis).
Prasideda pelkėse piečiau Andreapolio. Aukštupyje siaura ir vingiuota, prie Vakarų Dvinos plotis pasiekia 20 m. Netoli Vakarų Dvinos miesto Velesa ir Dauguva suartėja iki 2 km, tačiau poto vėl nutolsta ir susilieja 50 km žemiau. Žemupyje plotis apie 30 m.
Alvar Aalto
thumb|Alvar Aaltothumb|200px|Helsinkio technikos universitetas
thumb|200px|[[Esenas|Eseno teatras]]
Alvaras Hugas Henrikas Altas (, 1898 m. vasario 3 d. Kuortanas – 1976 m. gegužės 11 d. Helsinkis), suomių architektas, urbanistas, dizaineris, funkcionalizmo atstovas.
Pžichodai (Liublino vaivadija)
Pžichodai  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Mendzyžeco valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į pietvakarius nuo Palenkės Mendzyžeco, apie 33 km į vakarus nuo Palenkės Bialos ir apie 79 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Alvar Aalto
Garsus tokiais statiniais kaip Paimio Sanatorium, Viborgo biblioteka. Vienas iš „Artek“ įkūrėjų.
Biografija
1916–1921 m. studijavo Helsinkio politechnikos institute. Nuo 1928 m. Tarptautinių šiuolaikinės architektūros kongresų (CIAM) narys. Dėstė Masačūsetso technologijos institute Kembridže, JAV, Helsinkio universitete, nuo 1940 m. profesorius. Nuo 1955 m. Suomijos akademijos narys, 1963–1968 m. prezidentas. Daugiausia projektavo Suomijoje, dažniausiai su žmona architekte Aino Marsio. Jai 1949 m. mirus, 1952 m. vedė architektę Elisą Makiniemi, kuri ir į jo kūrybą įnešė naujovių.
Savitai derino funkcionalizmo ir organinės architektūros principus su nacionalinėmis tradicijomis, racionalumą su plastiškumu. Išradingai naudojo vietines statybines medžiagas, medines konstrukcijas. Pastatų fasadus ir laisvą vidaus erdvių planavimą derino prie kraštovaizdžio. Sukūrė sluoksniuoto medžio baldų, interjero elementų, skulptūrų iš bronzos, marmuro. Jo kūryba turėjo įtakos pasaulio, taip pat ir Lietuvos architektūrai.
Riepšas
Riepšas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Riepšienė (ištekėjusi moteris) ir Riepšaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Šulija
Šulija − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Olechnovičius
Olechnovičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Olechnovičienė (ištekėjusi moteris) ir Olechnovičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Laumelis
Laumelis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajone, apie 9 km į pietryčius nuo Obelių. Ežeras ovalus, ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,1 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 148,9 m. Krantai žemi, užpelkėję, apaugę krūmynais, pietuose stūkso miškelis, į rytus plyti pievos, įsikūręs Krapiškio kaimas. Ežeriukas nenutekantis, priklauso Kriaunos upės intako Apeikės baseinui.
Hackos
Hackos  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bielsko valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Kaimas įkurtas apie 1536 metus. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. XIX a. buvo Bielsko apskrities Raisko valsčiaus centras.
RG-6
RG-6  – rusiškas 40 mm revolverinis granatsvaidis, sukonstruotas 1994 m. V. Telešo ir B. Borzovo.
Ginklas skubiai sukurtas Rusijos Vidaus reikalų ministerijos užsakymu jau vykstant karo veiksmams Čečėnijoje. 1994 m. granatsvaidžio gamyba mažomis serijomis pradėta Tulos ginklų gamykloje. Dėl skubaus konstravimo pirmųjų serijų granatsvaidžiai turėjo trūkumų šaunamajame mechanizme. Ginklas sukonstruotas gana grubiai ir paprastai, tačiau technologiškas, patikimas ir patvarus. Lengvai išardomas valymui ir sutepimui.
Granatsvaidį sudaro:
Granatsvaidžio būgne telpa 6 granatiniai šoviniai VOG-25. Būgne yra ne tik šovinių lizdai, bet ir graižtviniai vamzdžiai, paimti iš GP-25. Priekyje, prieš būgną, yra netikrasis vamzdis be graižtvų, prie jo tvirtinama priekinė rankena ir taikiklis. Būgnas užtaisomas atlenkus netikrąjį vamzdį, pro būgno vamzdžių žiotis. Granatas būgno viduje laiko spyruokliniai fiksatoriai. Būgną suka spyruoklė, kuri prisukama užtaisant granatsvaidį granatomis. Šovimo mechanizmas paimtas iš GP-25.
Petinė atrama teleskopiškai sustumiama, su guminiu amortizuojančiu sluoksniu.
Jonas Martinaitis
Jonas Martinaitis (1898 m. birželio 26 d. Pavartyčiai – 1947 m. lapkričio 29 d. Šeduva) – Lietuvos tapytojas, karikatūristas. Laikomas lietuviškų komiksų pradininku.
Biografija
Sūnus Antanas Martinaitis. 1915 m. studijavo Peterburgo dailės akademijoje, 1922–1926 m. mokėsi Kauno meno mokykloje, mokytojas Kajetonas Sklėrius. Nuo 1927 m. dirbo leidinių „Ūkininko patarėjas“, „Trimitas“, „Vapsva“ redakcijose (iliustratorius, rašė tekstus), 1940–1941 m. bendradarbiavo leidžiant žurnalą „Šluota“.
Kūryba
Nuo 1930 m. dalyvavo Nepriklausomųjų dailininkų draugijos veikloje, parodose Lietuvoje ir užsienyje. Individualios parodos surengtos 1940 m. Kaune, 1968 m. Vilniuje. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejus.
Oleinik
Oleinik − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Aleksandras Ypsilantis
thumb|right|Aleksandras Ypsilantis su [[Filiki Eterija organizacijos apranga, Graikijos nacionalinis istorijos muziejus.]]
Aleksandras Ypsilantis (, g. 1792 m. gruodžio 12 d. – m. 1828 m. sausio 31 d.) – Grafas, Rusijos imperijos karininkas, Graikijos nepriklausomybės karo vadas, nacionalinis Graikijos didvyris.
Rusijos karininkas
Aleksandras Ypsilantis gimė Konstantinopolyje 1792 m. gruodžio 12 d. Ypsilantčiai priklausė senai, turtingai Ponto graikų dinastijai. Jo tėvas, grafas Konstantinas, buvo Osmanų imperijos teismo dragomanas, Moldavijos ir Valakijos valdovas. 1806 m. už dalyvavimą judėjime dėl graikų nepriklausomybės, neteko valdžios ir po turkų konfiskacijos su šeima pabėgo į Kijevą.
Aleksandras buvo vyriausias sūnus šeimoje, buvo išsilavinęs, mokėjo rusų, anglų, vokiečių ir rumunų kalbas. Penkiolikos metų buvo pristatytas imperatoriaus dvaro rūmams ir gavo imperatorės Marijos Fiodorovnos globą.
Prancūzijos invazijos į Rusiją metu Aleksandras dalyvavo daugelyje mūšių, o 1813 m. mūšyje prie Drezdeno buvo sužeistas ir neteko dešinės rankos. Dar ligoninėje jam buvo suteiktas pulkininko laipsnis. Dėl patirtos traumos ilgai gydėsi ir nebegalėjo toliau tęsti karinės tarnybos.
Imperatorius Aleksandras I buvo gailestingas jaunam invalidui ir 1816 m. sausio 1 d. paaukštino jį į flygeladjutantus. 1817 m. pabaigoje Aleksandrui buvo suteiktas generolo majoro laipsnis ir paskirtas 1–mos brigados 1–os husarų divizijos vadu.
Pasiruošimas sukilimui
Esminiais Eterijos organizacijos metai buvo 1820 m., kada vadovybė nusprendė ginklu pasipriešinti turkams. I. Kapodistrijui buvo pasiūlyta užimti organizacijos vadovo postą. Tuo metu jo padėtis buvo labai sudėtinga. Kaip Graikijos patriotas jis troško greitesnio savo šalies išlaisvinimo, bet kaip Rusijos valdžios atstovas buvo įsitikinęs, kad be Rusijos pagalbos, sukilimas bus tik bereikalingas kraujo praliejimas. Todėl jis nepalaikė ginkluoto sukilimo idėjos. Tad vadovauti organizacijai buvo pasiūlyta A. Ypsilantčiui. Šis pasiūlymas atitiko jo norams ir 1820 m. kovo 31 d. jis buvo patvirtintas į šį postą.
Minkštanosė kulka
thumb|Minkštanosės šautuvų kulkos su variniu apvalkalu 100px|thumb|.303 British kalibro šautuvo šovinys su minkštagale kulka, skirtas [[medžioklė|medžioklei]] thumb|Apkaba su minkštanosiais .303 British šoviniais
Aleksandras Ypsilantis
Pasiruošimas sukilimui
Pagrindiniai sukilimo plano punktai buvo šie:
Minkštanosė kulka
Minkštanosė kulka (, SP, JSP, taip pat ) – švininė ekspansyvioji kulka, kurios apvalkalas nedengia kulkos priekio, ir ten matyti švinas.
Aleksandras Ypsilantis
Sukilimas
thumb|right|A. Ypsilantčio paminklas Atėnuose 1821 m. pradžioje buvo nuspręsta imtis ryžtingų veiksmų. Sausio 13 d. mirė Valakijos valdovas Aleksandras Sutcas ir ši aplinkybė leido eteristams pradėti savo veiksmus. Vasario 22 d. A. Ypsilantis lydimas brolio Georgijaus, apsivilkęs Rusijos generolo forma, perėjo užšalusį Prutą (Turkijos – Rusijos sieną) su 800 kavalerijos būriu ir atvyko į Jasus. Čia prisijungė dar apie 4 000 savanorių. Po dviejų dienų jis išplatino proklamaciją su kvietimu sukilti prieš turkus. Kovo 25 d. Aleksandras iškilmingai kreipėsi į savo armiją ir pakvietė ginkluotai kovai prieš turkus. A. Ypsilantčio kvietimas pasiekė ir Graikiją.
Kovo 28 d., dvi dienas prastovėjęs sostinės apylinkėse, Aleksandras įžygiavo į Bukareštą. Bet nepasikliaudamas savo jėgomis ir kankinamas abejonių dėl pradėto darbo, balandžio 1 d. atsitraukė į Tirgovištę. Tuo tarpu turkų pajėgos skynė pergalę po pergalės ir gegužės 2 d. užėmė Galacį, o gegužės 17 d. – Bukareštą. Tirgovištėje kilo panika: padaugėjo dezertyrų, eteristų tarpe buvo ir tokių, kurie vedė derybas su turkais dėl A. Ypsilantčio išdavimo. Aleksandro vadovaujamos pajėgos patraukė link Austrijos sienos.
Minkštanosė kulka
Tokias ekspansyviąsias kulkas kartais vadina pusiau apvalkalinėmis, bet šis pavadinimas nėra tikslus. Yra kulkų, kurios yra pusiau apvalkalinės (t. y., jų nosis be apvalkalo), bet ten matyti ne minkštas švinas, o kieta šerdis. T.y., tokia pusiau apvalkalinė kulka yra ne ekspansyvioji, o šarvamušė. Pvz., rusiškų šovinių SP-6 ir SP-10 kulkos turi priekyje matomas volframo karbido šerdis.
Aleksandras Ypsilantis
Sukilimas
Birželio 7 d. įvyko lemiamas sukilimo mūšis. Turkai be vargo išsklaidė graikų kavalerijos būrį ir privertė juos bėgti.
Pabėgimas ir mirtis
Norėdamas patekti į Austriją, Aleksandras savo kariams pranešė, kad Austrija pradėjo karą su turkais ir birželio 15 d., kaip derybininkas, su broliais perėjo Austrijos sieną netoli Germanštadto (dabar Sibiu). Bet Timišoare jie buvo sulaikyti ir išsiųsti į Aradą, kad sulaukti instrukcijų iš Vienos. Po dešimties dienų A. Ypsilantčiui buvo pranešta, kad imperatorius Francas sutinka neperduoti bėglių turkams ir su visa palyda jis buvo uždarytas į Munkačio tvirtovę.
Minkštanosė kulka
Ėmus šovinius užtaisinėti korditu, buvo pastebėta, kad dideliu greičiu, kurį suteikia korditas, iššaunamos švino kulkos vamzdyje apdyla. Dėl to vamzdžių vidus ėmė žymiai sparčiau užsiteršti švino apnašomis, ypač graižtvinių vamzdžių. Kulkas ėmė apvilkti kietesnio metalo apvalkalėliais, kurie mažino vamzdžių užsiteršimą. Kulkų apvalkalai padidino kulkų pramušamąją gebą, tačiau sumažino minkštiems taikiniams daromų žaizdų sunkumą. Tuomet buvo sukurtos minkštanosės kulkos – pusiau apvalkalinės kulkos su minkštomis šerdimis, kurių apvalkalas apsaugo vamzdį nuo taršos, o minkšta nosis pataikius plojasi, dėl ko kulkos skersmuo ima didėti perplėšdamas apvalkalą. Minkštanosės kulkos veikia panašiai kaip ir dubianosės, tik šių plėtimasis (ekspansija) intensyvesnis.
Aleksandras Ypsilantis
Pabėgimas ir mirtis
1823 m. birželį kaliniai buvo pervesti į Terezino tvirtovę Čekijoje. Čia Aleksandras beveik visą laiką sirgo ir gydytojų rekomendacija 1826 m. jam buvo leista išvykti į sanatoriją Vengrijoje.
Minkštanosė kulka
Minkštanosės kulkos yra retesnės už dubianoses.
Aleksandras Ypsilantis
Pabėgimas ir mirtis
Į valdžią Rusijoje atėjus imperatoriui Nikolajui I atsirado vilčių dėl A. Ypsilantčio išlaisvinimo. 1827 m. Rusijos pasiuntinys Vienoje gavo pranešimą, kad imperatorius ne prieš Ypsilantčių išlaisvinimui, bet jie nepageidaujami Rusijoje. 1827 m. lapkritį A. Ypsilantis buvo išleistas į laisvę. Jis ketino toliau gyventi Vienoje arba Venecijoje, bet liga jam leido atvykti tik iki Vienos, kur ir praleido paskutines dienas.
A. Ypsilantis mirė 1828 m sausio 31 d. Vienoje. Iš pradžių jis buvo palaidotas Šv. Marko kapinėse, o po 136 metų, 1964 m. rugpjūtį, perkeltas į Šv. Taksiarčio cerkvę Atėnuose.
Minkštanosė kulka
Minkštanosių privalumai, lyginant su dubianosėmis:
Kariniai ginklai buvo konstruojami naudoti tik su apvalkalinėmis kulkomis, kadangi Hagos konvencija draudė kare naudoti ekspansyviąsias kulkas. Tačiau šis apribojimas negalioja ne karo situacijose, pvz., medžioklėje, asmeninėje savigynoje ir kovoje su nusikaltėliais.
Pusiau apvalkalinės minkštanosės kulkos paprastai angliškai žymimos JSP.
Minkštanosių kulkų variantas yra plokščiagalės minkštanosės kulkos. Plokščias priekis užtikrina spartesnę plėtrą. Be to, šoviniai su tokiomis kulkomis buvo būtini šautuvams su vamzdiškomis dėtuvėmis (pvz., vinčesteriams), naudojantiems šovinius su centrinio dūžio kapsulėmis. Tokiose dėtuvėse šoviniai nosimis remiasi į priekyje esančių šovinių tūtelių dugnelius, kur yra kapsulės. Stipresnis smūgis gali priversti smailią kulkos nosį įmušti priekyje gulinčio šovinio kapsulę. 2005 m. buvo sukurtos kulkos su polimeriniais smaigaliais, kurie ne tik pagerino kulkų balistiką, bet ir užtikrina saugumą vamzdiškose šautuvų dėtuvėse.
Giapikas
thumb|right|250px|1992-93 m. Azerbaidžano giapikai Giapikas  – Azerbaidžano smulki moneta, lygi 1/100 manato.
Žodis qəpik kilęs iš 'kapeika'.
2006 m. giapikai
Po 2006 m. denominacijos apyvartoje yra 1, 3, 5, 10, 20 ir 50 giapikų monetos. 50 giapikų moneta yra bimetalinė, kaip kad 2 eurų moneta.
Labguvos apskritis
Labguvos apskritis (, 1818–1945 m. Kreis Labiau, Landkreis Labiau) – 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos administracinis teritorinis vienetas Mažojoje Lietuvoje. Sudaryta po Vienos kongreso per 1815–1818 m. vykdytą reformą smulkinant Rytų Prūsijos apskritis. Centras – Labguva.
Griežės piliakalnis
Griežės piliakalnis su gyvenviete (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A657KP, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR609) – piliakalnis ir gyvenvietė, Mažeikių rajono, Griežės kaime, Židikų seniūnija. Pasiekiamas AB „Mažeikių nafta“ ­Griežės keliu pervažiavus Varduvą – kairėje rytų kryptimi. Nuo šio piliakalnio 1 km į pietryčius yra Griežės II piliakalnis.
Labguvos apskritis
Geografija
Apėmė didelę šiaurinės Sembos dalį. Ribojosi su Įsruties, Tilžės ir Karaliaučiaus (Sembos) apskritimis, po 1818 m. adminstracinių teritorinių pertvarkymų – ir su Lankos (Pakalnės apskritis), Vėluvos apskritimis. Driekėsi abipus Deimenos ir Timbros upių, palei Kuršių marias.
Griežės piliakalnis
Piliakalnis
Pirmasis Griežės piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Varduvos dešiniajame krante, netoli jos žiočių su Venta. Iš vakarų, šiaurės ir rytų jį juosia Varduvos slėnis ir jo krašto daubos. Aikštelė netaisyklingo keturkampio formos, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 50x40 m dydžio. Jos pietiniame krašte supiltas 3 m aukščio, 13 m pločio pylimas, kurio išorinis šlaitas leidžiasi į 4 m pločio, 0,5 m gylio griovį. Pylime rasta degėsių, suanglėjusių rąstų, aikštelės šiaurės vakarų šlaite 1996 m. aptiktas iki 35 cm storio kultūrinis sluoksnis. Šlaitai statūs, 10­-12 m aukščio. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – XIII a.
Labguvos apskritis
Geografija
Žymesnės gyvenvietės: Gilija, Lauknos, Laukiška, Mielaukiai, Laigyčiai, Kaimė, Papelkiai.
Istorija
Apskrityje buvo daug lietuvių šatulinių valstiečių, vokiečių dvarų palyginti nedaug. Per 1709–1710 m. didijį marą bei badą apskrityje mirė apie 6550 žmonių, liko tušti 386 lietuvių ūkiai. Per XVIII a. pirmosios pusės didžiąją kolonizaciją padaugėjo vokiečių, bet dėl nepalankių gamtinių sąlygų jų apsigyveno gerokai mažiau, negu gretimose apskrityse, dėl to apskrities lietuvių asimiliacija vyko lėčiau.
Griežės piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis apardytas arimų bei bulviarūsių, vakarinė aikštelės dalis nukasta karjero, šiaurinė dalis nuplauta Varduvos. Piliakalnis apaugęs lapuočiais medžiais ir krūmais.
Labguvos apskritis
Istorija
Apskrityje veikė daug pieninių, malūnų, lentpjūvių, durpes gamino Agilos ir Pakalvių įmonės, žuvies miltai gaminti Labguvos fabrike. Buvo 11 evangelikų liuteronų parapijų ir 1 katalikų parapija Labguvoje. Dėl laukinių žvėrių gausos Labguvos miškuose medžiodavo krašto diduomenė. juos mėgo ir Prūsijos ministras pirmininkas Hermanas Geringas.
1939 m. apskrities plotas buvo 1065 km². Buvo 111 seniūnijų su 346 gyvenvietėmis.
Griežės piliakalnis
Istorija
Pietrytinėje piliakalnio papėdėje, 0,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė.
Labguvos apskritis
Gyventojai
Gyventojų surašymo duomenimis, 1871 m. 414 apskrities gyvenviečių gyveno 52 609 žmonės. Įskaitant nuo 1885 m. dislokuoto Pirmojo armijos korpuso kariškius, apskrityje gyveno:
Lietuviai
Vokiečių oficialios statistikos duomenimis, 1825 m. Labguvos apskrityje lietuviai sudarė iki 41 % gyventojų, 1837 m. iš 38 173 žmonių lietuvių buvo 12 948 (33,9 %), 1852 m. iš 44 807 – 14 454 (32,3 %), 1861 m. iš 47 288 – 9612 (20,3 %), 1890 m. iš 53 220 – 8666 (16,3 %), 1910 m. iš 51 057 – 4161 (8,1 %). Bažnytinės statistikos duomenimis, 1897 m. iš 45 738 parapijiečių lietuvių buvo 10 764 (23,5 %), 1912 m. iš 33 576 parapijiečių – 7289 (21,7 %). 1800 m. apskrityje veikė 20 lietuvių pradžios mokyklų.
Molenbeek Bruxelles
Molenbeek Bruxelles vadinosi klubai:
Akolionija
Akolionija – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 17 km į rytus nuo Pabradės, Gudijos pasienyje, šalia Baltasamanės pelkės ir telmologinio draustinio, Gelednios ežerėlio pakrantėje. Keliukai į Pavoverę, Zalavą.
Ilgis (Švenčionių r., Pabradės sen.)
left|120px
Ilgis – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, Pabradės seniūnijoje, 6,5 km į vakarus nuo Pabradės, prie pietrytinio Asvejos ežero galo. Įeina į Asvejos regioninį parką. Ežeras pasagos formos, su galais, nukreiptais į vakarus. Ilgis šiaurės vakarų- rytų- pietų-pietvakarių kryptimi 1,25 km, plotis iki 0,4 km. Altitudė 139,1 m. Krantai vingiuoti, aukšti, apaugę mišku  – ežerą supa Kregžlės miškas. Upeliais jungiasi su Asvejos ir Baltelio ežerais. Priklauso Asvejos ežero baseinui.
Nuptsė
Nuptsė (नुप्त्से) – kalnas Himalajuose, šiaurės rytų Nepale, Khumbu krašte, 2 km į vakarus nuo Džomolungmos. Aukštis iki 7861 m (visą masyvą sudaro 7 viršukalnės). Kalno pavadinimas tibetiečių kalba reiškia „vakarų viršūnė“. Patenka į Sagarmathos nacionalinis parko teritoriją, kuris įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Ilgis (Švenčionių r., Pabradės sen.)
Prie Ilgio įsikūrę Abejučių, Kregžlės kaimai. Šiaurvakarinėje pakrantėje stūkso Abejučių piliakalnis. Pietiniu ežero krantu eina riba su Vilniaus rajonu.
Nuptsė
Nuptsės viršukalnės:
Hendzelas
Hendzelas  – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Bielsko valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Juzė Andriuškevičienė
Juzė Andriuškevičienė (g. 1921 m. vasario 21 d. Šilėnuose, Sangrūdos valsčius, Marijampolės apskr.) – Lietuvos gydytoja psichiatrė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
Biografija
1949 m. baigė Kauno universitetą. 1958 m. apgynė disertaciją „Alkoholio oksidacijos dinamika sergantiems šizofrenija“, medicinos mokslų kandidatė. 1985 m. apgynė disertaciją „Ligonių sergančių galvos smegenų ateroskleroze su psichikos sutrikimais diagnostika ir socialinė darbinė adaptacija“, medicinos mokslų daktarė.
1951–1961 m. dirbo Kauno psichoneurologinėje ligoninėje; nuo 1952 m. skyriaus vedėja, nuo 1958 m. vyr. gydytoja. 1961–1995 m. dėstė Vilniaus universitete, nuo 1989 m. profesorė.
Mokslinė veikla
Tyrė šizofrenijos etiopatogenezę, kliniką, gydymą, galvos smegenų aterosklerozės diagnostiką, alkoholizmo, įvairių depresijų gydymą, psichiatrinės pagalbos organizavimą. Paskelbė mokymo priemonių.
Fizinė antropologija
Fizinė antropologija (dar kitaip biologinė antropologija, rečiau evoliucinė antropologija ) – antropologijos šaka, tirianti žmonių elgseną ir biologiją evoliuciniame bei kultūriniame kontekste. Lyginama hominidų, žmonijos protėvių (neandartaliečių ir kt.) ir tradicinių visuomenių atstovų (medžiotojų–rankiotojų, klajoklių–piemenų) elgsena, fiziologija, anatomija bei genetika, idant būtų galima suprasti evoliucinės biologijos vyksmus ir tam tikrus natūralios atrankos dirgiklius, kurie paveikė unikalius žmonių bruožus.
FK VDA
Vilniaus dailės akademijos futbolo klubas – Lietuvos salės futbolo klubas iš Vilniaus.
Istorija
Vilniaus dailės akademijos futbolo klubas (FK VDA) buvo įkurtas 2002 metais tuometinių Dailės akademijos studentų, kurie ir pasėjo futbolo tradicijas šioje aukštojoje mokykloje. FK VDA yra salės futbolo komanda, o pirmąsias rungtynes FK VDA sužaidė 2003 metais studentų žaidynėse (SELL), kuriose pavyko iškovoti III vietą tarp 8 dalyvių. Tais pačiais metais ekipa dalyvavo studentų salės futbolo lygoje ir nuo tada kiekvienais metais dalyvavo įvairiuose salės futbolo turnyruose. Ilgainiui komandos branduolį sudarė ne tik Dailės akademijos studentai ir absolventai, bet ir kiti bendraminčiai bei vaikystės draugai, dažniausiai gyvenantis ar susipažinę Vilniaus senamiestyje. Nuo 2016 metų klubas pradėjo dalyvauti ir lauko futbolo turnyruose – pradėta rungtyniauti Mini futbolo lygoje (MFL). Pirmasis komandos treneris – Alius Dubinskas (2004–2006). Vėliau komandos vairą perėmė Donatas Gražulis (2006–2013). O nuo 2013 iki dabar komandai vadovauja Livijus Čižikas. Nuo 2012 metų FK VDA turi dvi komandas, o komandos dublerių vairas patikėtas Dominykui Jonaičiui.
Klubas kas 2 metus organizuoja mėgėjų futbolo turnyrus Europos ar Pasaulio čempionatams paminėti. Tai alternatyvūs Europos ir Pasaulio futbolo čempionatai. Pagrindinė organizuojamų turnyrų idėja yra ta, kad kiekviena jame dalyvaujanti komanda turi pasirinkti vieną Europos ar Pasaulio futbolo čempionate dalyvaujančią šalį, kuriai atstovaus. Turnyras vyksta tomis pačiomis dienomis kaip ir tikrasis futbolo čempionatas, komandos į grupes skirstomos pagal jau įvykusius čempionatų burtus, jų metu vadovaujamasi tuo pačiu rungtynių tvarkaraščiu.
Clover
Clover – CLAMP sukurta manga. „Clover“ buvo publikuojama „Kodansha“ Japonijoje ir „TOKYOPOP“ Šiaurės Amerikoje. „Clover“ pasižymi savo tamsia „negatyvia“ atmosfera ir iliustracijomis, primenančiomis filmo sceną.
„Clover“ sudaro 4 knygos. Pirmi du tomai perteikia dabarties siužetą, o 3 ir 4 yra sudaryti iš prisiminimų, kurie paaiškina tam tikrų įvykių priešistorę. Liko daug neatsakytu klausimų, įskaitant Bulz praeitį.
Nors „Clover“ ir pasibaigia skyriumi, kurį galėtume laikyti pabaiga, jis vis dėlto yra nebaigtas kūrinys ir tebėra kuriamas. 1999 m. buvo išleistas animuotas muzikinis klipas manga siužeto pagrindu. Jį išleido tie patys animatoriai, kurie buvo atsakingi už X/1999 filmą „X the Destiny War“. Jis buvo rodomas Japonijos kinuose prieš pirmąjį „Card Captor Sakura“ filmą; kol kas klipas nebuvo išleistas atskirai.
Siužetas
Izoliuota nuo visos žmonijos, Suu ieško draugų ir, kaip vienintelį savo troškimą ji įvardina norą nuvykti į „Fairy Park“. Ją į ten lydi Kazuhiko, buvęs kareivis, priverstas vykdyti šią užduotį. Spėjama, jog Kazuhiko turi didesnį vaidmenį siužete, kuris dar neatskleistas…
Pžilukai
Pžilukai  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Mendzyžeco valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į šiaurę nuo Palenkės Mendzyžeco, apie 24 km į vakarus nuo Palenkės Bialos ir apie 92 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Sentikybė
thumb|230px|Rusijos sentikiai
Sentikybė – rusų stačiatikių organizacijos ir religiniai judėjimai, nepripažįstantys Rusijos Bažnyčios reformos, įvestos 1653–1666 m. patriarcho Nikono ir caro Aleksejaus Michailovičiaus. Sentikybės išpažinėjai vadinami sentikiais arba senaapeigininkais (старообрядцы).
Istorija
thumb|170px|[[Andrejus Rubliovas|Andrejaus Rubliovo Ikona 1410 m.]] 1653 m. Rusijos caras Aleksejus Michailovičius ir patriarchas Nikonas, norėdami suvienodinti Rusijos stačiatikių apeigas su graikiškosiomis, ėmėsi daugybės pakeitimų – įsakyta žegnotis ne dviem, o trimis pirštais, uždrausti nusilenkimai iki žemės, žodžio „Jėzus“ rašyba pakeista iš Исус į Иисус, imtasi taisyti religinių knygų, po reformos keitėsi dvasininkų drabužiai, imtos kitaip įrenginėti cerkvės. Dėl šitokių naujovių XVII a. vid. Rusijoje kilo aršūs dvasininkijos ginčai, tačiau Nikono šalininkai, remiami caro, nugalėjo, o atsisakantys priimti reformas imti laikyti „atsaklūnais“. 1667 m. Maskvos soboras paskelbė senąsias rusų apeigas erezija, o jas praktikuojančius atskyrė nuo Rusijos Stačiatikių Bažnyčios (paskelbė anatemą).
Čerč Stretonas
Čerč Stretonas – nedidelis miestelis vakarų Anglijoje, 21 km į pietus nuo Šrousberio. Miestą supa Šropširo kalvos, greta yra poilsiautojų pamėgtas Carding Mill slėnis. Turizmas, vandens fasavimas. Yra Čerč Stretono geležinkelio stotis.
Sentikybė
Istorija
Nuo to laiko senųjų apeigų išpažinėjai, kurie, savo ruožtu, naująsias apeigas ir tradicijas laikė erezija, buvo nuožmiai persekiojami visoje Rusijos carystėje. Uolūs sentikystės gynėjai protopopas Avakumas ir bojarinė Feodosija Morozova XVII a. antroje pusėje buvo nukankinti, 1676 m. carinė kariuomenė užėmė sentikystę palaikiusį Solovkų vienuolyną ir išžudė beveik 500 jo gynėjų. Dėl šitokios priespaudos sentikiai buvo priversti trauktis į atokias, periferines Rusijos sritis, taip pat į artimiausią užsienį – didelė jų dalis persikėlė į Abiejų Tautų Respublikos žemes – dabartines Lietuvos, Latvijos, Baltarusijos, Ukrainos, Lenkijos žemes. Taip pat daug sentikių įsikūrė Estijoje. Nuo pat XVII a. iki XX a. pr. carinė valdžia bei naujųjų apeigų Rusijos stačiatikių bažnyčia taikė didesnę ar mažesnę priespaudą sentikių atžvilgiu – nuo persekiojimų ir žudynių, iki mokesčių už barzdos nešiojimą (Petro I laikais) bei bandymų perkalbėti sentikius grįžti į „tikrąjį tikėjimą“ (Aleksandro III, Jekaterinos II laikais).
Čerč Stretonas
Istorija
thumb|240px|left|Miesto panorama nuo kalvų
Čerč Stretono apylinkės gyvenamos tūkstantmečius. Geležies amžiaus laikotarpiu ant Caer Caradoc kalno stovėjo pilis. 1214 m. suteikta teisė rengti turgus. 1593 m. Čerč Stretoną nusiaubė gaisras. Iki XX a. pr. garsėjo tekstilės pramone.
Sentikybė
Apeigos, kultūra
Reformuota buvo daugiausia apeigos, todėl jomis sentikystė labiausiai ir skiriasi nuo oficialiosios stačiatikybės, pvz.: sentikiai tradiciškai žegnojasi dviem pirštais, per pamaldas aleliuja gieda du, o ne tris kartus, lenkiasi iki žemės, pripažįsta tik senąsias liturgines knygas ir ikonas, tik trijų kryžmų kryžių, kitaip atlieka krikšto apeigas, nepripažįsta jokių patepimų, sutvirtinimo ir Komunijos. Yra dvi pagrindinės sentikystės kryptys – popininkai ir bepopiai. Pirmieji pripažįsta dvasininkijos institutą, antrieji – nepripažįsta. Popininkų dvasiniu ir kultūriniu centru tapo Maskvos Rogožo, bepopių – Preobražensko kapinės.
Jau nuo caro Petro I laikų sentikiai buvo žymiausi ikonų kolekcininkai. Jų šventovėse visada susiformuodavo įspūdingi senųjų ikonų rinkiniai. Vienuolynų mokyklose sentikių vaikai, be skaitymo, rašymo, buvo mokomi ikonų tapymo pagrindų, visų pirma – senųjų ikonų kopijavimo.
Sentikiai Lietuvoje
thumb|230px|Sentikių maldos namai [[Smilgių Šv. Jono Krikštytojo cerkvė|Smilgiuose]] thumb|230px|Sentikių maldos namai [[Šiaulių Dievo Motinos Dangun ėmimo cerkvė|Šiauliuose]]
Vengdami represijų, XVII a. II pusėje-XVIII a. daug Rusijos sentikių apsigyveno Lietuvoje. Jie priklauso bepopių krypčiai. Pirmoji jų bendruomenė įsikūrė 1709 m. Girelėje (Anykščių r.). 1728–1755 m. Gudiškių sentikių vienuolynas veikė Gudiškėse, 1755–1841 m. – Degučiuose (Zarasų r.). 1933 m. Lietuvoje, daugiausia Rytų Aukštaitijoje, buvo 53 sentikių bendruomenės ir apie 35 000 tikinčiųjų.
Pagal 2011 m. Lietuvos gyventojų surašymo duomenis, Lietuvoje gyveno 23 330 sentikių (tai sudaro 0,77 % šalies gyventojų). Tiek procentiškai, tiek skaičiumi nuo 2001 m. jų šiek tiek sumažėjo (plg. 27 073 – 0,78 %). Didžiausios bendruomenės išlikusios Rytų Lietuvoje – Vilniaus mieste (5593) ir rajone (1003), Zarasų (2056), Švenčionių (1316), Rokiškio (1076), Ignalinos (658) rajonuose; taip pat Klaipėdoje (2312), Kaune (1990), Jonavos rajone (1238), Šiauliuose (576), Panevėžyje (427). Sentikių visai nėra arba jų skaičius neženklus Suvalkijoje, Žemaitijoje ir Dzūkijoje. 2011 m. Lietuvoje buvo 53 sentikių cerkvės (41 medinė ir 12 mūrinių) – dalis jų nebeveikiančios (kaimuose) arba veikia tik bendruomenės švenčių ar minėjimų proga.
Sentikių bendruomenei vadovauja Aukščiausioji sentikių taryba, kurios būstinė yra Vilniuje.
Lietuvoje sentikiai gyvena ar anksčiau gyveno šiose bendruomenėse:
Ozelio-Vikos vyskupija
Ozelio-Vikos vyskupija arba Sare-Lenės vyskupija  – bažnytinė valstybė, gyvavusi 1228–1572 m. dabartinėje vakarų Estijoje. 1435–1560 m. buvo Livonijos konfederacijos dalis, 1560–1572 m. priklausė Danijai. Jai priklausė Saremos, Hyjumos salos ir teritorijos žemyne.
Istorija
Vyskupija įkurta 1228 m. pradedant karingų estų genčių nukariavimą. Iki tol šiose teritorijose buvo estų žemės Sarema (salose) ir Lenema (žemyne). Pirmaja sostine tapo Lihula jūros pakrantėje. Pirmuoju vyskupu tapo Gotfrydas, tačiau iš tikro vyskupai pradėjo reziduoti tik nuo 1234 m. Nuo 1242 m. krašte vis labiau įsigalėjo Teutonų Livonijos ordinas, kuris atėmė dalį vyskupijos teritorijų.
1251 m. sostinė perkelta į Peroną. Tačiau jau po 10 metų ją nusiaubė lietuviai, ir apie 1265 m. administracinis centras perkeltas į saugesnę vietą – naują Hapsalu pilį. Ši išlaikė svarbiausias sostinės funkcijas per visą vyskupijos gyvavimą, nors vėlesniuoju laikotarpiu dalinosi jas su kitu administraciniu centru – Arensburgu Saremos saloje. 1435 m. vyskupija įsijungė į Livonijos konfederaciją.
1559 m., vykstant Livonijos karui ir Livonijai pralaimint, vyskupas Jonas V Miunhauzenas (tuo metu jis valdė ir Kuršo vyskupiją) nutarė parduoti savo vyskupijas Danijos karalystei. Danijos karalius 1560 m. perleido teritorijas Magnusui Holšteiniečiui, kuris tapo paskutiniuoju protestantų vyskupu.
1572 m. Magnuso žemės Ozelyje buvo atimtos ir perėjo į tiesioginę Danijos priklausomybę. Čia įkurta Ozelio provincija.
Rubinavo piliakalnis
Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi. Pylimas išlikęs tik pietvakarių, pietryčių ir šiaurės rytų pusėse:
thumb|left|240px
News of the World
„News of the World“ – šeštasis studijinis grupės „Queen“ albumas. Jis buvo išleistas 1977 m. spalio 28 d. Albume buvo tokie grupės super hitai kaip „We Will Rock You“, „We Are the Champions“ ir „Spread Your Wings“. „News of the World“ JAV tapo 4 kartus platininiu, JK – 2 kartus platininiu, o kitose šalyse pasiekė topų aukštumas.
Šis albumas tapo antruoju, prie kurio prodiusavimo prisidėjo tik pati grupė. Kai kuriuos darbus atliko ir prodiuseris Mike Stone.
1977–1978 m. buvo išleisti trys šio albumo singlai – „We Are The Champions“/„We Will Rock You“, „Spread Your Wings“ ir „It’s Late“.
Dainų sąrašas
Pirma pusė
Antra pusė
Oleka
Oleka − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Olekienė (ištekėjusi moteris) ir Olekaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Juodupis (ežeras)
Juodupis (arba Juodasai) – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajone, apie 9 km į pietryčius nuo Obelių. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,17 km, plotis – iki 0,11 km. Altitudė 141,8 m. Krantai žemi, plačiai apaugę medžiais. Pietuose išteka upelis į Šaltupio upelį (Kumpuolės intakas, Sartų ežero baseinas).
Šalia įsikūrę kaimai: Cigelnė, Kumpolka.
Tadžuros regionas
Tadžuros regionas  – regionas Džibučio vidurio–šiaurinėje dalyje. Administracinis centras – Tadžura.
Geografija
Šiaurėje ribojasi su Eritrėja, rytuose – su Oboko regionu, šiaurės vakaruose – su Etiopija, pietvakariuose – su Artos ir Dikilio regionais, iš pietų skalauja Tadžuros įlanka. Paviršius daug kur kalnuotas, iškilę Mablos, Godos, Dadaro, Sijaru kalnai. Pačioje šiaurėje stūkso aukščiausia šalies vieta – Musa Ali kalnas (2021 m). Pietuose telkšo Asalio ežeras, kitur gausu druskynių (Sakalolis, Haralolis, Boholis ir kt.). Vagoja Esulu, Magalė, Dublė, Malajaus vadžiai. Yra Dėjaus miško nacionalinis parkas.
Suskirstymas ir gyvenvietės
Tadžuros regioną sudaro 4 rajonai:
Didesnės gyvenvietės:
Mioglobinas
thumb|230px|Mioglobino trimatė struktūra Mioglobinas – 16.7 kDa chromoproteinas, sudarytas iš 153 aminorūgščių ilgio polipeptido ir hemo. Mioglobino molekulės viduje yra dvi histidino liekanos, kurios kartu su hemu dalyvauja prijungiant deguonį. Mioglobino, randamo sarkoplazminiame tinkle, funkcija – kaupti deguonį raumenyse. Jis lemia raudonųjų raumenų spalvą.
Renantera
Augalai paplitę Indijoje, Naujojoje Gvinėjoje, Filipinuose.
FC.V. Dender EH
FC Verbroedering Dender EH – Belgijos futbolo klubas iš Denderleuvo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1935 m., 1943 m. oficialiai įregistruotas Belgijos karališkojoje futbolo asociacijoje.
Ilgą laiką rungtyniavo žemesniuosiuose divizionuose, pasiekė trečiąjį divizioną 1998–1999 m. Jie išliko tokiame lygyje, išskyrus vieną sezoną 2003–2004 m., kai žaidė „Promotion“ (ketvirta pakopa). Po vieno sezono sugrįžo į trečią pakopą.
2003 m. Denderhoutem susijungė su kitu klubu KFC Denderleeuw EH iš trečiojo diviziono. 2005 m. įvyko klubo reorganizacija.
Verbroedering Dender 2005–2006 m. tapo trečiojo diviziono nugalėtojais. 2006–2007 m. tapo antrojo diviziono nugalėtojais.
2007–2008 m. pirmą kartą savo istorijoje iškopė į pirmąjį divizioną. Debiutiniame sezone užėmė penkioliktą vietą iš aštuoniolikos dalyvių ir išsaugojo vietą elito divizione. 2008–2009 m. jie užėmė 15 vietą, o po sezono perkelti į žemesnį divizioną.
Po 2011–2012 m. sezono klubas iškrito iš antrojo diviziono į žemesnį divizioną.
2021–2022 m. sezone rungtyniavo Nacionaliniame 1 divizione ir iškovojo perkėlimą į antrąją pakopą, kuri vadinama „Challenger Pro League“. Kova dėl nugalėtojų vardo neapsiėjo be ginčų. 2022 m. gegužės 22 d. rungtynėse prieš RFC Liège nugalėjo varžovai, tačiau kitą dieną buvo paskelbta, kad Lježas gaus trijų taškių nuobaudą ir 1000 eurų baudą. O paskutinėse rungtynėse Dender klubas iškovojo pergalę, o Lježas pralaimėjo ir Dender tapo diviziono nugalėtojais.
2022–2023 m. žaidė Challenger Pro League ir iš dvylikos dalyvių užėmė devintą vietą..
Aleksas Andriuškevičius
Aleksas Andriuškevičius (g. 1959 m. kovo 7 d. Panevėžyje) – Lietuvos dailininkas, pedagogas.
Kūryba
Ankstyvoji tapyba fotorealistinė („Miestiečiai“ I, „Modistė“, visi 1985 m., „Kūnai“ 1987 m.) Vėliau pradėjo kurti objektus, akcijas, žemės meną, videomeną, su grupe „Post Ars“, kurios narys nuo 1989 m. – performansus (ciklai „Raušenbergo įkvėpimas“, „Kojos“, „Raštai“, visi 1989 m.) Nuo 1990 m. susidomėjo konceptualiuoju ir proceso menu, raiškoje ėmė vyrauti minimalizmas (piešinių serija „Trys valandos darbo“ 1990 m.), dažnos gamtos ir kultūros santykio, laiko problemos („Lėktuvas“, „Plunksnos“, abu 1995 m.)
Irkutskas
Gamta
Miestas yra 66 km į pietvakarius nuo Baikalo. Klimatas žemyninis, apie 400 mm kritulių per metus. Vidutinė sausio temperatūra -15 °C, liepos 19 °C. Miestą neretai sukrečia žemės drebėjimai (maždaug kas 13-14 metų).
Istorija
thumb|240px|left|Irkutskas XX a. pradžioje Rusams pasiekus Angaros krantus šiose vietose daugiausia gyveno buriatai, taip pat gyveno evenkai. 1652 m. prie Irkuto žiočių Ivanas ochabovas įkūrė žiemojimo gyvenvietę, 1661 m. įkurtas Иркутский (arba Яндашевский) ostrogas. 1669 m. pastatytos dvi medinės tvirtovės. 1672 m. Spaso cerkvė. 1686 m. Irkutskas gavo miesto statusą.
Miesto tvirtovių ilgis viršijo 2 km (maždaug kaip tuometinis Tobolskas, Tiumenės, Jakutskas). 1698 m. iš čia išvyko pirmasis prekybinis karavanas į Kiniją. 1727 m. įkurta parapija. 1672 m. kairiajame Angaros krante įsteigtas vyrų vienuolynas. Iki XVIII a. čia pastatyta beveik 10 barokinių cerkvių. Jis tapo prekybos ir diplomatijos su pietryčių Azija centru, per jį ėjo keliai toliau į Sibirą, link Lenos. XIX a. sparčiai vystėsi dėl aukso kasyklų. 1879 m. nukentėjo nuo gaisro, 1898 m. nutiestas geležinkelis. II pasaulinio karo metu čia perkeltos pramonės įmonės iš europinės TSRS dalies.
Architektūra ir kultūra
Mieste yra technikos universitetas, medicinos ir ekonomikos akademijos, žemės ūkio, pedagogikos institutai, karinės aviacijos mokykla, Sibiro mokslinių tyrimų centras. Veikia filharmonija, 4 teatrai, cirkas, planetarijus, kraštotyros ir meno muziejai.