cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvos Respublikos civilinio proceso kodekso komentaras
Išleido leidykla „Justitia“.
Autoriai
Komentarą parengė autorių kolektyvas. Jo dalį sudaro Vilniaus universiteto Teisės fakulteto nariai – mokslininkai ir praktikai (LAT ir Lietuvos apeliacinio teismo teisėjai), rengę Kodekso projektą:
Esperansas
Apylinkėse gausu rausva spalva garsėjančių druskos ežerų. Netoliese įsteigtas Keip Le Grando nacionalinis parkas.
Istorija
1781 m. dabartinio miesto vietą pasiekė prancūzų ekspedicija. Pagal jos laivą Espérance (pranc. „viltis“) pavadinta Vilties įlanka. Nuo XIX a. 7-ojo dešimtmečio pradėjo kurtis naujakuriai, o 1893 m. įkurta Esperanso gyvenvietė. XX a. pr. buvo svarbus javų eksporto uostas.
Šarkiūnai
Šarkiūnai – buvęs kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Panemunio, prie Nemunėlio.
Šarkiūnėliai
Šarkiūnėliai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Suvainiškio.
Šarkiūnai
Istorija
Panaikinti 1982 m. kovo 26 d.
Prūdeliškės (Sužionys)
Prūdeliškės – buvęs kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 5 km nuo Sužionių.
Dujotiekis Tula–Kijevas
Dujotiekis Tula–Kijevas – tarpvalstybinis magistralinis dujotiekis, kuris tiekia gamtines dujas iš Rusijos į Ukrainos gamtinių dujų perdavimo sistemą.
Istorija
Pradėjus eksploatuoti Jamburgo dujų telkinį Tiumenės srities šiaurėje, visos dujų telkinio išgavos nukreiptos į Tulą tolesniam dujų perdavimui į kitas teritorijas. 1989 m. pradėti statybos dujotiekio darbai sujungti Tulą ir Kijevą. 1995 m. dujotiekis oficialiai atidarytas.
2008 m. prie dujotiekio prijungta nujoji Bobrovitsko kompresorinė stotis, kuri aptarnavo ir Ukrainoje esančią Raudonųjų partizanų požeminę dujų saugyklą.
Hebridų jūra
thumb|right|250px|Hebridų jūra Hebridų jūra  – Šiaurės Atlanto dalis ties Vakarinės Škotijos krantais, skiria Škotijos pagrindinę dalį ir šiaurines Vidinių Hebridų salas rytuose nuo pietinių Išorinių Hebridų salų vakaruose. Šiaurėje Hebridų jūra jungiasi su Minčo sąsiauriu.
Hebridų jūra yra dalis vidinių Škotijos Vakarinės pakrantės jūrų, tai apibrėžė Tarptautinė Hidrografijos organizacija.
Miško apsauga
Miškų apsauga – miško ir jo išteklių saugojimas nuo neteisėtų veiksmų (savavališko miško kirtimo, miško naudojimo tvarkos pažeidimų, miško išteklių grobstymo, miško teršimo, šiukšlinimo, miško padegimo, naminių gyvulių daromos žalos), taip pat nuo žvėrių daromos žalos, gaisrų, ligų, kenkėjų ir kitų stichinių nelaimių, miško dirvožemio ir medžių mechaninių pažeidimų. Miško apsauga yra neatskiriama nuo ūkinės veiklos miškuose. Viena aktualiausių miško apsaugos problemų yra miško apsauga nuo gaisrų.
Miško apsauga nuo kenkėjų
Lietuvoje yra patvirtinta Valstybinė miškų sanitarinės apsaugos programa. Dažniausiai pasitaikę kenkėjai ir ligos: netikrasis eglinis skydamaris, žievėgraužis tipografas, pušinis straubliukas, šakninė pintainė. Liemenų kenkėjų židinių prevencijai išdėstomi vabzdžiagaudžiai medžiai (dispenseriai). Miškuose pašalinami kenkėjų apnikti medžiai. Saugant želdinius, iškasamos duobelės, grioveliai pušiniam straubliukui gaudyti. Medelių apsaugai nuo žvėrių naudojami repelentai, aptveriami plotai tvora arba medeliai apsaugomi individualiomis apsaugomis. Šakninės pinties profilaktikai spygliuočių kelmai apdorojami karbamido skiediniu, sodinami šakninei pinčiai atsparūs želdiniai.
Miško apsauga nuo gaisrų
Lietuvoje veikia Valstybinė miškų priešgaisrinės apsaugos programa. Panaudojant ES lėšas, pagal Lietuvos kaimo plėtros 2007-2013 m. programos priemonę „Miškininkystės potencialo atkūrimas ir prevencinių priemonių įdiegimas“ buvo įdiegta automatinė miško gaisrų stebėjimo sistema, įrengti  stebėjimo bokštai su vaizdo kameromis.
Berlyno mūšis
Berlyno mūšis (arba Berlyno operacija) – viena didžiausių puolamųjų operacijų per paskutinį Antrojo pasaulinio karo etapą Europoje. Mūšis vyko Berlyne 1945 m. balandžio 16 – gegužės 2 d. Mūšio pabaigoje Raudonoji armija kartu su lenkų pajėgomis užėmė miestą ir privertė kapituliuoti Vokietijos pajėgas.
Tikslas ir pajėgos
left|thumb|220px|Berlyno gynyba, 1945 m. balandžio mėn. Berlyno karinė grupuotė buvo puolama Raudonosios armijos 1-ojo Baltarusijos, 2-ojo Baltarusijos ir 1-ojo Ukrainos frontų. Šiems frontams taip pat priklausė dvi lenkų armijos. Iš viso mūšiui buvo sutelkta apie 2,5 mln. karių, 6 250 tankų ir savaeigių pabūklų, 7 500 lėktuvų, 41 600 patrankų ir minosvaidžių. Sovietai siekė suskaldyti Berlyno grupuotę, apsupti ir sunaikinti dalimis. Berlynui ginti nacistinė valdžia metė apie 1 mln. vokiečių karių, 1 530 tankų ir savaeigių pabūklų, apie 3300 lėktuvų bei 10 400 patrankų ir minosvaidžių.
Pirmas etapas
Pirmojo mūšio etapo metu (balandžio 16–25 d.) 1-asis Baltarusijos frontas balandžio 16 d., nors ir patirdamas didelių nuostolių, sudavė vokiečiams svarbiausią smūgį Zelovo aukštumų kryptimi. Tuo tarpu 1-asis Ukrainos frontas didino puolimą ties Neisės upe. 2-asis Baltarusijos frontas balandžio 20 d. puolė Ščecino kryptimi. Balandžio 21 d. sovietų kariuomenė įsiveržė į Berlyną. 1-asis Baltarusijos ir 1-asis Ukrainos frontai balandžio 24 d. susijungė miesto pietrytiniame pakraštyje, suskaldydami Vermachto Berlyno grupuotę ir apsupdami pagrindines jos 9‑os armijos ir 4‑os tankų armijos jėgas, kurios buvo į pietryčius nuo Berlyno. Balandžio 25 d. Raudonoji armija apsupo Berlyną, kuriame tebesikovė apie 200 000 vokiečių karių.
Antras etapas
left|thumb|220px|„Vėliavos iškėlimas virš Reichstago“ – nuotrauka, daryta per Berlyno mūšį 1945 m. gegužės 2 d. Per antrąjį mūšio etapą (balandžio 25 – gegužės 2 d.) pradėta naikinti apsuptą Berlyno grupuotę. Balandžio 30 d. buvo užimtas Reichstagas, nusižudė Hitleris. Gegužės 2 d. Berlyno įgulos liekanos kapituliavo. Vykstant mūšiams dėl Berlyno SSRS kariuomenė vykdė puolimą ir vakarų kryptimi.
Reikšmė
1945 m. gegužės 8 d. vakare Berlyne Vokietijos kariuomenės vadovybės atstovai pasirašė besąlyginės kapituliacijos aktą. Tai reiškė Antrojo pasaulinio karo pabaigą Europoje.
Čyhyrynas
Čyhyrynas  – rajoninio pavaldumo miestas Ukrainoje, Čerkasų srityje, nutolęs 63 km atstumu nuo Čerkasų.
Lenkijos karalystės laikotarpiu
1589 m. gegužės 1 d. karalius Žygimantas III Vaza Varšuvoje išleido chartiją, kuri leido didikui Čerkasų, Kanivo, Korsuno ir Liublino seniūnui Oleksandrui Vyšnieveckiui tuščiame Čyhyryno trakte ir gyvenvietėje, esančioje totorių kelyje, pastatyti Čyhyryno pilį ir miestą.
Nuo XVI amžiaus pirmosios pusės žinomas kaip įtvirtinta kazokų žiemos stovykla, turėjusi nedidelę tvirtovę. 1648–1712 m. buvo Čyhyryno pulko centras.
1656 m. rugpjūčio 12 d. Antiochijos patriarchas Makarijus lankėsi etmono sostinėje, kur jį savo rezidencijoje priėmė Bohdanas Chmelnickis.
Chmelnickio laikais tapo vienu didžiausių to meto Ukrainos miestų. Jame gyveno daugiau nei 50 000 žmonių, buvo įsikūrusi valstybės ir karinė administracija, buvo etmono rezidencija ir rūmai.
Nuo 1648 m. iki 1676 m. rugsėjo 19 d. Čyhyrynas buvo etmonų Bohdano Chmelnickio, Ivano Vyhovskio, Jurijaus Chmelnickio, Pavelo Teterio, Petro Dorošenkos rezidencija ir Ukrainos valstybės sostinė.
1674 m. birželio mėn. Maskvos kariuomenė, vadovaujama vaivados Grigorijaus Romodanovskio, ir etmono Ivano Samoilovičiaus vadovaujami kazokų pulkai įžengė į dešinįjį krantą ir apgulė etmonų sostinę Čyhyryną. Etmono kariuomenė įnirtingai gynė miestą dvi savaites. Turkijos totorių kariuomenė, vadovaujama viziro Kara-Mustafa, atėjo į pagalbą Dorošenkai netoli Čyhyryno, dėl kurios Samoilovičius ir Maskvos kariai buvo priversti trauktis.
1676 m. rudenį 30 000 karių Maskvos kariuomenė ir Ukrainos kairiojo kranto etmono Ivano Samoilovičiaus pulkai vėl apgulė Čygyryną. 1676 m. rugsėjo 19 d. prasidėjo etmonų sostinės šturmas, kurią gynė tik 2000 serdiukų būrys. Po kelių valandų įnirtingos kovos Dorošenka, supratęs situacijos beviltiškumą, įtikino kazokus nustoti priešintis.
1677 m. Osmanų imperija siekė užimti strategiškai svarbų miestą dešiniajame krante ir paskirti Jurijų Chmelnickį savo vasalu Zaporožės armijos etmonu ir Sarmatijos (Ukraina) kunigaikščiu. Pirmasis puolimas prasidėjo 1677 m. vasarą, kai galinga Osmanų armija (apie 100–120 000 kareivių, vadovaujamų Meleko Ibrahimo Pašos) apgulė Čygyryną, kurį gynė etmonas Ivanas Samoilovičius su 20 000-25 000 kazokų ir Maskvos kariuomenė. Dėl atkaklios kazokų ir maskvėnų gynybos bei stiprių miesto įtvirtinimų turkai buvo priversti trauktis.
1678 m. vasarą 200 000 osmanų kariuomenė, vadovaujama didžiojo vizirio Kara-Mustafos, priartėjo prie miesto sienų ir bandė jį užimti. Mieste veikė maskvėnų-kazokų kariuomenė, kurioje buvo apie 12 000 žmonių. Apgultis truko apie mėnesį, dėl kurios miestą užėmė osmanai. Iš buvusios etmono sostinės liko griuvėsiai, tačiau dėl turkų kariuomenės išsekimo ir dažnų Ivano Sirko vadovaujamų zaporožiečių antskrydžių, turkai paliko sugriautą miestą. 1681 m. turkai sudarė Bachčisarajaus taiką su Maskva.
1704–1712 m. dalis dešiniakrantės Ukrainos buvo pavaldi etmonams Mazepai ir Skoropadskiui. Pagal susitarimą tarp Lenkijos ir Rusijos, šios teritorijos sugrįžo į Lenkijos administracijos kontrolę.
Rusijos valdžioje
1797 m. tapo Kijevo gubernijos miestu.
1900 m. gyveno 10 098 asmenys (4 790 vyrų ir 5 308 moterys), iš jų 62,7 % stačiatikiai, 35,2 % žydai, 0,1 % katalikai.
Laisvoji Ukraina
1917 m. spalio pradžioje mieste įvyko visos Ukrainos laisvųjų kazokų suvažiavimas, kurio vadu buvo išrinktas apygardos dalinį organizavęs carinės armijos generolas Pavlo Skoropadskis.
Sovietmetis
Nuo 1921 m. pavasario beveik septynis dešimtmečius buvo Sovietų Sąjungos dalis. 1923 m. tapo rajono centru.
1943 m. gruodžio 12 d. ryte sovietų armija įžengė į miestą; buvo atkurta sovietų valdžia. Prasidėjo stalininės represijos prieš vietos gyventojus.
1954 m. miestas buvo įtrauktas į rajonų pavaldumo miestų kategoriją.
Ukrainos valstybėje
Ukrainai taupus nepriklausoma valstybe, prasidėjo privatizacijos procesai. Mieste veikusios valstybinės įmonės privatizuotos.
2017 m. rugsėjo mėn., kasdamas tranšėją, miesto gyventojas aptiko 200 kaukolių. Manoma, kad tai 1677 m. masinė kapavietė, kai per Rusijos ir Turkijos karą tvirtovę ir miestą užėmė bei sunaikino turkų kariuomenė.
Nuo 2018 m. Čyhyryno miesto bendruomenės administracinis centras.
Nuo 2020 m. įtrauktas į Čerkasų rajoną.
Įkūrimo 500 metų jubiliejaus minėjimas
Jubiliejinė Ukrainos nacionalinio banko moneta, skirta Čigyryno miesto 500-osioms metinėms.
2011 m. gruodžio 7 d. Ukrainos Aukščiausioji Rada, atsižvelgdama į svarbų Čygyryno miesto istorinį vaidmenį Ukrainos valstybingumo istorijoje, kultūros paveldo objektų svarbą, priėmė nutarimą N 4090-VI „Dėl Čygyryno miesto įkūrimo 500 metų jubiliejaus minėjimo“.
Vanaginė
Vanaginė – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Alvito.
The Baltic Times
The Baltic Times – nepriklausomas mėnesinis laikraštis, kuriame rašoma apie naujausius Estijos, Latvijos ir Lietuvos politinius, ekonominius, verslo ir kultūrinius įvykius.
Sukurtas 1996 m. sujungus laikraščius „Baltic Independent“ ir „Baltic Observer“. Laikraštis, kurio biurai yra Taline ir Vilniuje, o pagrindinė būstinė – Rygoje, išlieka vieninteliu anglų kalba leidžiamu laikraščiu ir internetiniu laikraščiu, aprėpiančiu visas tris Baltijos šalis.
1996–2012 m. „The Baltic Times“ buvo leidžiamas kas savaitę, o nuo 2012 m. iki 2013 m. rugsėjo – du kartus per mėnesį.
Antonio Porenzoni
Antonijas Porenconis (, XIV–XV a. gyveno Čividale del Friulyje, Friulio krašte) – notaras, vieno iš pirmųjų kūrinių friulų kalba autorius.
Vysotnaja
Vysotnaja  – aukščiausia Juodųjų kalnų viršūnė (996 m), aukščiausias Rusijos-Kinijos valstybės sienos tarp Mongolijos ir Korėjos taškas. Yra ant vandenskyros tarp Narvos ir Chunčiunhė upių. Apaugusi plačialapiais miškais, virš 600 m aukščio – mišriaisiais miškais. Matyti iš Petro Didžiojo įlankos.
Antonio Porenzoni
Biografija
Antonijas Porenconis buvo milaniečio sūnus, 1365–1430 m. Čividale del Friulyje dirbo nataru. Jis žinomas dėl to, kad friuliškai sukūrė baladę „Piruç myo doç inculurit“ („Mano saldi spalvota kriaušė“), baladė rasta užrašyta kitoje 1380 m. balandžio 14 d. notarinio akto pusėje, be šios baladės, kai kurių tyrėjų, pavyzdžiui, S. Pelegrinio, manymu, Antonijui Porenconiui priklauso ir kūrinys „Biello dumnlo di valor“ („Nuostabi brangioji ponia“). Tai vieni seniausių literatūros kūrinių friulų kalba.
Havajiečiai
Havajiečiai gyveno vietinėmis bendruomenėmis (ohana), sudarytomis iš didžiųjų šeimų. Skirstėsi į du visuomeninius sluoksnius – kunigiją (aliʻi – „taurieji, kilmingieji“) ir bendruomenininkus (makaainana). Buvo sukūrę ankstyvuosius valstybinius darinius. Gyvenimo tvarką nustatydavo griežta draudimų (tabu) sistema. Tradiciškai vertėsi tropine drėkinamąja žemdirbyste (kolokazija, jamsai, batatai, cukranendrės, bananai ir kt.), žvejyba, žuvininkyste, gyvulininkyste (laikė vištas, kiaules). Buvo išvystę laivų statybą, medžio drožybą, pluošto (tapos) išdirbimą, apsiaustų ir šalmų iš paukščių plunksnų gamybą ir kt. Medžiagiškoji havajiečių kultūra artima kitoms rytų Polinezijos tautoms.
Dabar dauguma havajiečių gyvena miestuose, ypač Honolulu, verčiasi aptarnavimu, nekvalifikuotais darbais. Dalis bando išsaugoti tradicinę gyvenseną, verčiasi žemės ūkiu sausringose vietose ar kalnuose. Bandoma išsaugoti ir gaivinti tradicinę kultūrą, mitologiją (turi daug epinių kūrinių, lyrinių dainų, apeiginių šokių – hula), yra judėjimų, siekiančių atkurti Havajų karalystę.
Žymiausi havajiečiai:
Margininkų tvenkinys
Margininkų tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kėdainių rajone, 7 km į rytus nuo Gudžiūnų miestelio. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Nykio intakas, Liaudės baseinas) 0,07 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,27 km, plotis – iki 0,15 km. Yra 0,1 ha sala. Altitudė 75,7 m. Krantai žemi, vietomis apaugę medžiais ir krūmynais. Aplinkui plyti dirbami laukai. Šalia įsikūręs Margininkų kaimas. Šiauriau eina kelias.
Melodrama (albumas)
Melodrama – antrasis studijinis Naujosios Zelandijos atlikėjos Lorde albumas, išleistas 2017 m. birželio 16 d. Albumo singlas „Green Light“ pasiekė devynioliktąją vietą JAV bei dvidešimtąją Jungtinės Karalystės singlų reitinguose. Albumas sulaukė labai gerų kritikų įvertinimų ir, per pirmąją savaitę JAV pardavus 109 tūkstančius kopijų, debiutavo pirmoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, tapdamas pirmuoju atlikėjos įrašu, pasiekusiu reitingo viršūnę. 2018 m. gegužės mėnesio duomenimis, JAV parduota per 500 tūkstančių kopijų ir albumas tapęs auksiniu.
2018 m. vykusiuose „Grammy“ apdovanojimuose albumas nominuotas metų albumo kategorijoje. 2020 m. žurnalas „Rolling Stone“ albumui skyrė 460–ąją vietą savo visų laikų geriausių albumų sąraše.
Naujojo Sibiro sala
thumb|250px|Anžu salos. Naujojo Sibiro sala paryškinta
Naujojo Sibiro sala  – sala Arktyje, Naujojo Sibiro salose, Anžu salų grupėje. Priklauso Rusijai, Jakutijai. Skalaujama Rytų Sibiro jūros. Vakaruose nuo Fadejevo salos atskirta 32 km pločio Blagoveščensko sąsiauriu. Pietuose skalauja Sanikovo sąsiauris.
Plotas 6200 km². Paviršiaus aukštis iki 76 m. Vyrauja lygumų reljefas, daug kriolitinių darinių. Amžinojo įšalo gylis iki 25 m. Daugybė upių, pelkių, termokarstinių ežerų.
Sala atrasta 1806 m. rusų poliarinių pirklių. 1886 m. tyrinėta Eduardo Tolio.
Silvestras Leonavičius
Silvestras Leonavičius (Leonas) (1843 m. gruodžio 16 d. Leskavos kaime, dab. Prienų rajonas – 1917 m. vasario  18 d. Lukšiuose, dab. Šakių rajonas) – Romos katalikų bažnyčios kunigas, knygnešys ir lietuvybės puoselėtojas.
Biografija
Gimė daugiavaikėje valstiečių šeimoje, jaunesnysis brolis tapo žinomu teisininku Petru Leonu. Pradinį išsilavinimą įgijo privačiai. Nuo 1864 m. mokėsi Seinų kunigų seminarijoje, kunigu įšventintas 1869 m. rugsėjo 2 d. Vikaravo Veisiejų, Vilkaviškio parapijose. 1869 m. kartu su klebonu Kazimieru Sakavičiumii parvežė ir išdalino Veisiejų parapijiečiams 150 egz. uždraustų kun. Motiejaus Brundzos elementorių, kuriuose buvo išspausdintos ir lietuviškos maldos. 1870 m. šie abu kunigai Veisiejų bažnyčioje įvedė pamokslus lietuvių kalba. Šioje bažnyčioje tai buvo pirmąkart visoje Užnemunėje. 1872–1875 m. S.Leonavičius tarnavo vikaru Šunskų filijinėje bažnyčioje, po to Krosnoje. 1876–1880 m. – Vygrių parapijos vikaras, o 1880–1883 m. buvo vikaru Meteliuose. 1883–1884 m. Silvanonių Kristaus Atsimainymo parapijos klebonu. Rusijos caro valdininkų 1883 m. nubaustas 50 rb bauda už veiklą tarp unitų, vėliau jį įsakyta iškelti iš Silvanonių. 1885 m. vėl buvo baustas už religinių paslaugų teikimą stačiatikiams. 1885–1890 m. skiriamas Pajevonių parapijos vikaru, o 1890–1896 m. – vikaru Aukštosios Panemunės parapijoje. 1896–1901 m. Balbieriškio parapijos vikaras, o 1901–1906 m. paskirtas Balbieriškio Švč. Mergelės Marijos Rožančiaus bažnyčios klebonu. 1906–1917 m. tarnavo klebonu Šv. Juozapo bažnyčioje Lukšiuose, šiame kaime ir mirė.
Šarkučiai
Šarkučiai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Kalesninkų.
Gyventojai
Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 16 žmonių, iš kurių visi buvo užrašyti lenkais.
Škotijos Vakarinės pakrantės vidinės jūros
thumb|right|300px|Vakarinės Škotijos pakrantės vandenys yra vidinės Škotijos Vakarinės pakrantės jūros. Škotijos Vakarinės pakrantės vidinės jūros  – jūros regionas palei Vakarinės Škotijos krantus, apibrėžtas Tarptautinės hidrografijos organizacijos (International Hydrographic Organization; IHO). Šias jūras sudaro grupė vandens telkinių tarp Škotijos salos dalies ir Išorinių Hebridų salų bei Airijos salos. Plotas 43 940 km².
Vidines jūras sudaro šie telkiniai:
Gruodžiai (viensėdis)
Gruodžiai – buvęs viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Gruodžių kaimo.
Friedrich Lorentz
Frydrichas Lorencas (,, 1870 m. gruodžio 18 d. Giustrovas, Meklenburgas – 1937 m. kovo 29 d. Sopotas, Dancigas) – vokiečių kalbininkas, etnografas ir istorikas,  Vakarų slavų instituto Poznanėje narys (Instytut Zachodnio-Słowiański), Rusijos mokslų akademijos narys korespondentas. Žinomas dėl darbų apie kašubų kalbą, kultūrą ir istoriją, taip pat ir apie jų liuteronišką subgrupę Vakarų Pamaryje – slovincus.
Biografija
Gimė Giustrove, Meklenburge. 1890 m. Vismare baigė gimnaziją. Kalbotyrą ir slavistiką studijavo Heidelberge bei Leipcige. 1894 m. gavo daktaro laipsnį. 1896 m., gavęs kunigaikščio ir grafo stipendijas, apsigyveno Gdanske ir savo tyrimus paskyrė kašubų kalbai. Ištyręs slovincus gyveno Veiherove, Kartūzuose ir Sopote. 1907 m. Kartūzuose įsteigė Kašubų folkloro draugiją, kurios vadovaujamasis organas buvo Kašubų folkloro draugijos žinios. 1920 m. F. Lorencas bendradarbiavo su kašubų laikraščiu „Gryf“. Tais pačiais metais jis tapo Vakarų slavų instituto nariu, o po penkerių metų – Leningrado mokslų akademijos nariu. F. Lorencas yra veikalo „Kašubai – liaudies kultūra ir kalba“ bendraautoris, šis darbas buvo išverstas ir išleistas anglų kalba kaip „The Cassubian Civilization“ (1935).
Palaidotas Sopoto kapinėse.
Eta Karinidai
Eta Karinidai – meteorų srautas, trunkantis nuo kiekvienų metų sausio 14 d. iki sausio 27 d. Piką pasiekia sausio 21 d. Šį meteorų srautą, išanalizavęs Australijos Adelaidės observatorijoje 1961 m. surinktus stebėjimų duomenis, 1962 m. atrado C. S. Nilsson. Didžiausio intensyvumo metu per valandą danguje sužimba 2–3 meteorai.
Taip pavadinti dėl to, kad šio meteorų srauto radiantas yra netoliese Eta Carinae žvaigždžių sistemos.
Galiniai (Paberžė)
Galiniai – buvęs viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 4 km į vakarus nuo Visalaukės.
Šarvininkiškė
Šarvininkiškė – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 9 km nuo Sintautų.
Juodieji kalnai
Juodieji kalnai  – neaukštas kalnagūbris Tolimuosiuose Rytuose, sudarantis natūralią ribą tarp Rusijos Chasano rajono (Primorės kraštas) ir KLR. . Šiaurėje pereina į Borisovo plynaukštę (Борисовское плато, anksčiau vadintą Šufanio plynaukšte). Juodieji kalnai yra dalis Rytų Mandžiūrijos kalnų sistemos.
Geografija
Pagrindinis Juodųjų kalnų kalnagūbris eina lygiagrečiai Japonijos jūros pakrantei, iš šiaurės į pietus. . Didžiausias aukščiausio taško aukštis yra 996 m virš jūros lygio – kalnas Vysotnaja (Высотная), santykinis aukštis 300–600 m. Vakaruose, Kinijos pusėje kalnagūbrį riboja Chunčiunche upės (upės Tumanaja baseinas) slėnis. Už šio slėnio stūkso aukštesnis Panlinio kalnagūvris. Primorėje žemi kalnynai kaitaliojasi kalvynais (sopkos). Tarp kalnų Bolšaja Tigrovaja ('Didysis Tigro') ir Luna ('Mėnulis', 919 m) yra Rusijos pasienio užkarda Verchniaja (Верхняя 'Viršutinė'). Vienoje iš Juodųjų kalnų atšakų yra draustinis Kedrovaja Padė (Кедровая Падь 'Kedrų klonis').
Klimatas, flora ir fauna
Rytiniuose ir pietrytiniuose Juodųjų kalnų šlaituose klimatas musoninis. Čia upių slėniai gerai drėkinami. Upės trumpos, bet gausios, jose dažni poplūdžiai. Dėl šių upių aktyvios sąnašinės veiklos jūros pakrantėje suformuota plati, iki 10 km pločio, žemuma, suklota iš kalnų dūlėjimo produktų. Virš lygumos paviršiaus, nusėto gausiais ežerais, limanais ir senvagėmis, stūkso kalnai likuonys. Žinomiausias toks kalnas yra Karvelių uola (Голубиный утёс; 180 m aukščio)
Kalnagūbrio šlaitams būdingas subtropinių ir vidutinės juostos floros ir faunos mišinys. Čia gerai išsilaikę reliktinės juodųjų kėnių plačialapės taigos reliktiniai masyvai, nors vyrauja ąžuolynai. Ties Zanadvorovkos kaimu Nikolajus Drozdovas nufilmavo dokumentinį filmą apie Juodųjų kalnų gamtą (apie apyrubę Tigrovaja padė (Тигровая падь 'Tigrų klonis').
Įdomybės
Upių Didžioji Abrikosovka (Большая Абрикосовка) ir Mažoji Abrikosovka (Малая Абрикосовка) santakoje yra apyrubė Abrikosovaja padė (Абрикосовая падь 'Abrikosų klonis'), kurioje aptinkamos net trys gegučių rūšys: azijinė gegutė (Versiculus horsfieldi), plačiasparnė gegutė (Hierococcyx fugax) ir indinė gegutė (Cuculus micropterus)
Puokės alkakalnis
Puokės alkakalnis, dar vadinamas Alkos kalnu – alkakalnis, stūksantis Skuodo rajono savivaldybėje, Puokės kaime (Barstyčių sen.), apie 2,5 km į pietryčius nuo gyvenvietės, 5 km į šiaurės rytus nuo Barstyčių. Ant kalno yra medinė koplyčia, dar kelios medinės koplytėlės, mediniai kryžiai, akmenų tvoros fragmentai.
Nuo 1999 m. valstybės saugomas archeologijos paminklas. Alkakalnyje pastatyta informacinė lentelė. Visas alkakalnio plotas smarkiai iškasinėtas bulviarūsiais, šlaitai ariami, vakarinėje pusėje kastas žvyras. Buvusi kaimo kapinių teritorija apaugusi liepomis. Ant kalno, aikštelės pakraštyje auga devynkamienė Puokės liepa, paskelbta gamtos paveldo objektu.
220px|thumb|left|Ant alkakalnio 160px|thumb|left|Tuščia koplytėlė (likę skulptūrėlės tvirtinimo dalys)
Istorija
Alkakalnio viršuje buvo įrengtos kaimo kapinės. Per Kryžiaus dienas žmonės rinkdavosi ant kalno giedoti, buvo laikomos pamaldos.
Sovietmečiu kalnas buvo pažymėtas archeologijos paminklo ženklu.
Padavimai
Kalno teritorijoje esanti piltuvėlio formos duobė seniai minima padavimuose. Pasakojama, kad čia buvusi bažnyčia ir miestas. Dievas už nuodėmes nubaudęs žmones ir žemė prarijo miestą ir bažnyčią. Taip pat sakoma, kad ant kalno senovėje buvo deginamos aukos, Lietuvos valdovų įsakymu buvo užgesinta amžinoji ugnis. Aukos buvo deginamos po senąja liepa. Alkos kalne įrengtos Puokės bajorų kapinės.
Skyrybos
Skyrybos skiriasi nuo santuokos pripažinimo negaliojančia. Skyrybų priežastys įvairios – jas gali lemti vieno ar abiejų sutuoktinių asmenybių arba lytinis nesuderinamumas, laisvės (nepriklausomybės) stygius, asmeniniai konfliktai, neištikimybė.
Vienintelės valstybės, kuriose skyrybos nėra legalizuotos, yra Filipinai ir Vatikanas. Filipinuose nemusulmonų filipiniečių skyrybos yra neteisėtos, nebent vyras ar žmona yra tam tikras sąlygas atitinkantis dokumentų neturintis imigrantas. Tuo tarpu Vatikanas yra valstybė, kurią valdo Katalikų bažnyčios pontifikas, o katalikybė skyrybų neleidžia. Valstybės, kurios santykinai neseniai įteisino skyrybas, yra Italija (1970 m.), Portugalija (1975 m., nors nuo 1910 iki 1940 m. buvo leidžiama ir civilinė, ir religinė santuoka), Brazilija (1977 m.), Ispanija (1981 m.), Argentina (1987 m.), Paragvajus (1991 m.) , Kolumbija (1991 m.; nuo 1976 m. skirtis leista tik ne katalikams ), Andora (1995 m.), Airija (1996 m.), Čilė (2004 m. ) ir Malta (2011 m.) Lietuvoje skyrybos įteisintos 1940 m., paskutiniais nepriklausomybės metais įteisinus civilinę metrikaciją. 2000 m. priėmus Lietuvos Respublikos civilinį kodeksą santuoka nutraukiama tik teismo sprendimu. 1950–2019 m. laikotarpiu skyrybų skaičius Lietuvoje 100 įregistruotų santuokų pasiekė piką 2001 m. ir išlieka vienas aukščiausių pasaulyje.
Narva (upė Primorėje)
Narva, Sidimis (, iki 1972 m. ) – upė pietinėje Primorės krašto (Rusija) dalyje.
Upė teka Chasano rajone (Primorės kraštas). Ištakos – kalno Vysotnaja papėdėje, įteka į Narvos užutėkio vakarinę dalį (tai Amūro įlankos pietvakarinė dalis).
Upės ilgis – 36 km, baseino plotas – 340 km².
Vasarą upėje dažni poplūdžiai, kuriuos dažniausiai sukelia ilgi smarkūs lietūs.
Krantinis garnys
Krantinis garnys arba vakarinis rifinis garnys (Egretta gularis) – garninių (Ardeidae) šeimos paukštis. Yra du porūšiai :
Išvaizda
Vidutinio dydžio garninis paukštis. Kūno ilgis 65 cm, atstumas tarp sparnugalių 86 – 104 cm, svoris 280–710 g. Būdingas spalvinis dimorfizmas. Yra dvi formos: kūnas tamsiai melsvai pilkas, tik gerklė balta ir kūnas baltas. Kojos tamsios, letenos ryškiai geltonos. Paukščių tuoktuvių metu plikos odos plotas tarp snapo ir akių paraudonuoja, o letenos tampa rausvai raudonomis.
Biologija
Biotopas – uolėtos ar smėlėtos pakrantės, rifai. Taip pat aptinkamas estuarijose, lankose, mangrovėse, lagūnose. Sėslus, dieninis paukštis.
Minta vėžiagyviais, moliuskais ir žuvimi. Grobio ieško nedidelėmis grupėmis. Naktį ilsisi didelėse virš 1000 individų grupėse.
Apyrubė
250px|miniatiūra|dešinėje|Apyrubė „Na Kozach“ (Slovakija) Apyrubė – vietovės dalis, ryškiai besiskirianti nuo likusios vietovės. Tai gali būti miškas laukuose, pelkė miške, taip pat vietovės dalis, kuri yra riba, skirianti kažką į dalis.
Kartais apyrubėmis vadina ir apleistus gyvenamuosius punktus, nors tai formaliai nėra teisinga. Bet tokiam gyvenamajam punktui sunykus, o jo buvusiai teritorijai pakitus, kad ji skirtųsi nuo aplinkinės vietovės, ši teritorija taptų apyrube.
Fizinėje geografijoje apyrubė yra morfologinis geografinio kraštovaizdžio elementas, esantis suderinta facijų sistema, sujungta bendrų fizikogeografinių procesų ir egzistuojančių vienoje reljefo mezoformoje vienalyčiame substrate.
Neretai žemėlapiuose terminas apyrubė naudojamas kartu su toponimu, jų junginiu žymimos tam tikros teritorijos (paprastai nedidelės, nuo kelių iki keliasdešimt kilometrų skersmens), turinčios vietinių gyventojų naudojamą pavadinimą. Tokia praktika paplitusi Kazachijoje, Uzbekijoje ir Turkmėnijoje.
Geosisteminiai apyrubės ypatumai
thumb |250 px|left|Suchona. Apyrubė Purtos (griova) Apyrubės aiškiai pasireiškia raižytame reljefe, kur pakaitomis išsidėsčiusios iškilos („teigiamos“) ir įdubos („neigiamos“) mezoreljefo formos – pvz., kalvos ir daubos, kalvynai ir kloniai.
Apyrubė yra svarbi tarpinė pakopa geosisteminėje hierarchijoje tarp facijų ir kraštovaizdžių. Atliekant vietovės kraštovaizdinę lauko nuotrauką paprastai dirbama su apyrubėmis.
Viktė Ažukaitė
Viktė Ažukaitė (g. 1996 m. balandžio 18 d.) – lietuvių fechtuotoja, daugkartinė nacionalinė čempionė. Atstovauja Kauno Gaja – Dvikova klubui.
Biografija
2015 m. debiutavo pasaulio čempionate, kuriame užėmė 140-ą vietą. 2017 m. pasaulio fechtavimo čempionato kavlifikacijoje liko 107 vietoje ir į atkrentamųjų etapą nepateko. 2018 m. pasaulio fechtavimo čempionate liko 66-a individualioje rungtyje, o komandinėje įskaitoje kartu su Lietuvos nacionaline moterų špagos komanda užimta 24-oji vieta.
2022 m. pasaulio fechtavimo čempionate Ažukaitė kvalifikacijoje laimėjo penkias kovas ir su 20-u rezultatu pateko į atkrentamųjų etapą. Trečiajame etape lietuvė rezultatu 15-14 įveikė Kazachijos atstovę Sofiya Nikolaichuk, bet vėliau pralaimėjo kinei Sheng Lin ir bendroje įskaitoje liko 41-a.
Savo debiutinėse 2023 m. Europos žaidynėse Ažukaitė neįvaikė kvalifikacinio etapo.
Deep Zone Project
„Deep Zone Project“ – bulgarų house/electro grupė, suformuota 1998 m. Grupė labiausiai žinoma dėl dalyvavimo su DJ Balthazar, kai jie atstovavo Bulgarijai 2008 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse su daina „DJ, Take Me Away“. Grupė iki šiol išleido šešis albumus bei laimėjo daug Bulgarijos ir tarptautinių apdovanojimų. Iki 2011 m. pradžios grupės vokalistė buvo Joana Dragneva, kuri vėliau pradėjo solinę karjerą, naująja vokaliste tapo Nadia Petrova.
Marija Magdalena Radvilienė
Marija Magdalena Radvilienė (1861 m. liepos 8 d. Varšuvoje, Rusijos imperija – 1945 m. sausio 6 d. Fribūre, Šveicarija) – „Gulbės“ herbo kunigaikštienė, filantropė.
Biografija
Gimė ir augo grafo Jano Kazimiero Zavišos–Kęsgailos ir Marijos Kvileckos (paskutiniojo ATR valdovo Stanislovo Augusto Poniatovskio provaikaitės) šeimoje. Tėvas domėjosi archeologija ir kraštotyra, rinko monetų ir medalių kolekcijas. Jos sesuo Marija Ieva buvo ištekėjusi už didiko Petro Mykolo Radvilos; pora vaikų neturėjo ir savo turtus skyrė filantropijai.
Marija Magdalena įgijo puikų namų išsilavinimą, vaikystėje ir jaunystėje gyveno Varšuvoje. 1882 m. ji ištekėjo už Ispanijos grando grafo Liudviko Juozapo Krasinskio (1833–1895). Gimė duktė Marija Liudvika (1883–1958), kuri išaugusi sukūrė šeimą su kunigaikščiu Adomu Liudviku Čartoriskiu.
Po tėvo mirties (1887 m.) perėmė dvarus prie Minsko ir Lenkijoje, o našlaudama pati pradėjo administruoti šeimos valdas. 1904 m. susipažino su devyniolika metų jaunesniu carinės Rusijos armijos atsargos karininku kunigaikščiu Vaclovu Mikalojumi Radvila (1879–1914). Po vedybų Londone 1906 m. jaunavedžiai persikėlė gyventi į Kuchtičių dvarą (dab. Pervomaisko kaimas Uzdos rajone vidurio Baltarusijoje). V.M.Radvila pats apsiėmė vadovauti naujosios šeimos verslui (jo būta nemažo – vien ąžuolynų ir pušynų plotai siekė 27 tūkst. dešimtinių). 1911 m. jis nutiesė geležinkelio atšaką iš Grodziankos lentpjūvės į artimiausią linijos Minskas–Osipovičiai stotelę Vereicuose (Grodziankos lenpjūvė buvo tokia didelė, kad Baltarusijos TSR laikais jos bazėje veikė miško pramonės ūkis). Pirmojo pasaulinio karo pradžioje kunigaikštis V.M. Radvila buvo mobilizuotas į carinės Rusijos kariuomenę ir žuvo ties Malviškėmis (Rytprūsiai), buvo palaidotas Kuchtičiuose (kapavietė neišliko). 260px|thumb|Zavišų dvaro rūmai [[Kuchtičiai|Kuchtičiuose (Napoleono Ordos 1864–1876 m. tapytas paveikslas)]] Marija Magdalena Radvilienė save siejo su buvusios LDK kultūra, materialiai rėmė lietuvių ir baltarusių tautinius siekius. Varšuvoje kunigaikštienė lietuviams atidavė puikiai įrengtą, elektrifikuotą Kūdikėlio Jėzaus bažnyčią (matyt, kalba eina apie Kūdikėlio Jėzaus ligoninės koplyčią, XX a. pr. pertvarkytą į Švč. Jėzaus Vardo bažnyčią ; Antrajame pasauliniame kare nukentėjusi šventovė pokaryje buvo nugriauta.). Taip pat mieste leido naudotis sale–skatykla su lietuviška spauda; be to skyrė lėšų lietuviškos Londono Šv. Kazimiero bažnyčios statybai. Ji ženkliai prisidėjo ir prie Šv. Mikalojaus lietuvių bažnyčios parapijos namų Vilniuje atsiradimo. Finansinė parama taip pat buvo teikiama Žiburio švietimo organizacijai, lietuviškiems laikraščiams leisti. Lietuvių mokslo draugijai ji padovanojo virš 1000 knygų. Pirmojo pasaulinio karo metais kunigas Vincentas Borisevičius Minske buvo įkūręs ratelį moksleiviams šelpti, M.M.Radvilienė šiai organizacijai padovanojo ypatingos vertės sidabro servizą, kuris pokaryje buvo įvertintas 30 000 litų ir tapo Ateitininkų rūmų Kaune statybos finansinių lėšų pagrindu. Lietuvių draugija nukentėjusiems dėl karo šelpti ją išrinko savo garbės nare. Marija Magdalena Radvilienė Kuchtičiuose ir gretimuose kaimuose atidarė mokyklas valstiečių vaikams, finansiškai parėmė baltarusiškų knygų ir laikraščių leidimą. Minske jos lėšomis buvo atidaryta ligoninė ir keleta vaikų prieglaudų, skirtos stipendijos baltarusių studentams.
1918 m. pabaigoje Baltarusiją užėmus komunistams, ji grįžo į Varšuvą. 1922 m. apsigyveno Kaune ir priėmė Lietuvos pilietybę. M.K. Čiurlionio dailės muziejui padovanojo kontušo juostų kolekciją ir kt. meno vertybių. Vėliau išvyko į Bad Godesbergą Vokietijoje, nuo 1932 m. iki mirties gyveno Fribūre (Šveicarija). 2018 m. palaikai buvo perlaidoti Minsko Švč. Treybės (Šv. Roko) bažnyčioje.
Aretas Gėgžna
Aretas Gėgžna (g. 1988 m. lapkričio 29 d.) – Lietuvos futbolininkas. Žaidžia saugo pozicijoje. Jungiasi į puolimą. Ilgą laiką žaidė šalies Pirmoje lygoje ir būdavo vienas rezultatyviausių ekipos žaidėjų.
Karjera
Nuo 2014 m. buvo Jonavos „Lietavos“ žaidėjas. 2015 m. su Lietava tapo Pirmos lygos nugalėtoju.
Nuo 2016 m. žaidė Kėdainių „Nevėžio“ klube. 2020 m. vėl tapo Pirmos lygos nugalėtoju, šį kartą atstovaudamas Kėdainių „Nevėžiui“.
2021 m. žaidė Nevėžio ekipoje, kuri debiutavo A lygoje. 2021 m. balandžio 17 d. rungtynėse prieš FK Panevėžys pelnė debiutinį įvartį A lygoje. Buvo išrinktas į simbolinę turo rinktinę kaip puolėjas.
2021 m. spalio 18 d. rungtynėse prieš FK Žalgiris pasižymėjo pelnydamas įvartį.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Trenerio karjera
2020 m. įgijo UEFA B trenerio licenciją.
Belkovo sala
thumb|250px|Anžu salos. Belkovo sala paryškinta
Belkovo sala  – sala Arktyje, Naujojo Sibiro salose, Anžu salų grupėje. Priklauso Rusijai, Jakutijai. Yra Laptevų jūroje, į vakarus nuo Kotelno salos.
Plotas 500 km². Paviršiaus aukštis iki 120 m. Vyrauja lygumų reljefas, krantai aukšti, vietomis skardingi. Būdinga samanų ir kerpių tundra. Gausios jūrinių paukščių kolonijos, vėplių gulyklos. Yra baltųjų lokių.
Salą 1808 m. atrado rusų poliarinių pirklių ekspedicija, vadovaujama N. Belkovo, kurio vardu sala ir pavadinta.
Vandelio jūra
thumb|right|Vandelio jūros vieta Vandelio jūra, Makinlio jūra  – Atlanto vandenyno sritis, besidriekianti nuo Grenlandijos šiaurės vakaruose iki Svalbardo.
Šis arktinis rajonas yra tarp 82° šiaurės platumos ir 21° vakarų ilgumos. Jūros toliau šiaurėje ir šiaurės vakaruose būna užšąlusios ištisus metus. Į vakarus nuo Moriso Džezupo kyšulio yra Linkolno jūra.
Daiki Hashimoto
Daiki Hashimoto (g. 2001 m. rugpjūčio 7 d.) – Japonijos sportinės gimnastikos atstovas, olimpinis čempionas.
Biografija
2019 m. pasaulio sportinės gimnastikos čempionate Hashimoto pratimuose ant arklio užėmė 9-ą vietą, o vyrų skersinio rungtyje liko 4-as.
Savo debiutinėse 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse japonas pateko į trijų rungčių finalą. Komandinės rungties finale iškovotas sidabro medalis. Vyrų daugiakovėje ir atskiruose pratimuose ant skersinio japonas tapo olimpiniu čempionu.
Øygarden FK
Øygarden FK, o pilnu pavadinimu Øygarden Fotballklubb – Norvegijos futbolo klubas iš Ejgardeno.
Istorija
Klubas įkurtas 2020 m. Perėmė kito klubo licenciją ir vietoje Nest Sortos pateko į 1. divisjon (II pakopa).
2020 m. sezone rungtyniavo Pirmame divizione, bet liko paskutinėje vietoje ir iškrito į žemesnį divizioną.
2022 m. dar nesibaigus sezonui, buvo pranešta, kad investicijos į futbolo klubą nutrauktos. Klubas turėjo 5,8 mln norvegijos kronų įsiskloinimus. Žaidėjai atleisti nuo įsipareigojimų klubui, ekipos išformuotos ir paskelbta apie klubo bankrotą.
Simone di Vittore
Simonė di Vitorė (, ?–1420 m. birželio 30 d. Čividale del Friulis, Friulio kraštas) – friulų kalba kūręs notaras, vieno seniausių friulų literatūros kūrinių galimas autorius.
Naujakiemis (Paberžė)
Naujakiemis – buvęs viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Visalaukės.
Simone di Vittore
Biografija ir kūryba
Simonė di Vitorė dirbo notaru Čividale del Friulyje. Labiausiai žinomas dėl friuliškai parašytos meilės baladės „Biello dumnlo di valor“ („Nuostabi brangioji ponia“). Baladė buvo rasta kitoje pergamento pusėje, jis buvo panaudotas kaip notaro Simonės di Vitorės, gyvenusio ir 1420 m. birželio 30 d. mirusio Čividale del Friulyje, užrašų knygutės viršelis. Užrašų knygelė, kurios išorinėje pusėje užrašyta 1416 m. data, pradžioje buvo naudota mokyklinėms pratyboms lotynų ir friulų kalbomis, o vėliau – notaro protokolams. Džovanas Batista Kornjalis, palyginęs šią užrašų knygelę su to paties notaro 1417 ir 1420 m. knygelėmis, padarė prielaidą, jog notaras Simonė di Vitorė eiles galėjo užrašyti (arba perrašyti) savo jaunystėje. S. Pelegrinio manymu, šios baladės autorius gali būti A. Porenconis.
Baladė parašyta Čividale del Friulio friulų tarme, matoma moteriškosios giminės galūnė -o. Rašyboje sutinkama neįprastų sprendinių, pavyzdžiui, raidžių junginys cg palataliniam priebalsiui žymėti: cgiantaraj 'dainuosiu', bandonacgi 'palikti tave'.
Rostovo mūšis
Rostovo mūšis – Antrojo pasaulinio karo rytų fronto mūšis Rostovo prie Dono apylinkėse tarp nacistinės Vokietijos ir Sovietų Sąjungos.
Jaropolecas
Jaropolecas  – kaimas Rusijoje, Maskvos srityje, Volokolamsko rajone, 13 km į šiaurės vakarus nuo Volokolamsko, dešiniajame stačiame Lamos upės krante.
Kaimą jungia tiesioginis autobusų susisiekimas su Maskvos (Tušinskaja metro stotis) ir Volokolamsko (autobusų ir geležinkelio stočių) miestais.
Nedidelis kaimas turi keletą lankytinų vietų. Iš jų žymiausios: Gončarovų dvaras ir Černyševo dvaras, Kazanės Dievo Motinos bažnyčia ir pirmoji Rusijoje kaimo hidroelektrinė.
Kaime palaidotas kazokų politinis ir karinis lyderis, dešiniojo kranto Ukrainos etmonas Petro Dorošenka.
Istorija
Pirmą kartą buvo paminėtas 1135 m. kaip Kijevo didžiojo kunigaikščio Jaropolko II Vladimirovičiaus (1082–1139), Kijevo didžiojo kunigaikščio Vladimiro Monomacho sūnaus ir jo pirmosios žmonos, Anglijos princesės Gitos iš Vesekso, įtvirtinta gyvenvietė Volokolamskio žemėse, naudota kaip gynybinis taškas prieš Novgorodo respubliką. Ant stataus Lamos kranto, toje vietoje, kur vėliau atsirado Gončarovų dvaras, Jaropolkas įrengė įtvirtinimus, kontroliavo svarbiausią to meto upės kelią iš Novgorodo žemių į Maskvą ir Riazanę, buvusį prekybos kelio nuo Baltijos jūros iki Juodosios ir Viduržemio jūros dalimi.
Tada kaimo teritorija buvo grynojo Volokolamsko Novgorodo žemių eksklavo, besiribojančio su Vladimiro-Suzdalės ir Smolensko kunigaikštystėmis, dalimi, dėl kurios XII–XIII amžiais kilo naugardiečių ir vladimiriečių ginčas.
XIII pabaigoje – XIV amžiaus pradžioje buvo jungtinėje Novgorodo ir Maskvos kunigaikštystės administracijoje, vėliau – Maskvos kunigaikštystėje.
Nuo 1462 m. Voloko dalinės kunigaikštystės sudėtyje, nuo 1513 m. priklausė Maskvos kunigaikštystei, nuo 1519 m. – Staricos kunigaikštystei.
Galiausiai, 1574 m. teritorija atiteko Maskvai.
1684 m. birželio 25 d. carienės-regentės Sofijos Aleksejevnos dekretu, Jaropolecas su Spasko, Suvorovo, Nikolskio, Begunovo (Archangelsko) kaimais atiteko buvusiam Ukrainos dešiniojo kranto etmonui (1665–1676 m.), o vėliau (1679–1682 m.) – Chlynovo (Vjatkos) gubernatoriui Petrui Dorošenkai (1627–1697 m.).
XVIII–XIX a. Jaropolecas priklausė grafų Černyševų giminei. Garsusis poetas Aleksandras Puškinas kelis kartus lankėsi pas uošvę Gončarovų dvare.
1920 m. Leninas ir Krupskaja atvyko į Jaropolecą. Jų atvykimas buvo siejamas su pirmosios Rusijoje kaimo hidroelektrinės statyba. Antrojo pasaulinio karo metu pastaroji buvo sunaikinta vokiečių (1941 m.), o atkurta 1980 m. kaip istorijos paminklas.
Iki 1929 m. buvo Jaropolio apskrities centras. Didžiojo Tėvynės karo metu Jaropoleco apylinkėse vyko įnirtingi mūšiai.
1957 m. Gončarovų dvaro teritorijoje buvo nufilmuotas filmas „Ant grafų paveldo griuvėsių“, o 1990-ųjų pabaigoje – filmas „Repete“ ( (paskutinis Vsevolodo Larionovo darbas).
FK Aljans Lipova Dolina
Lipova Dolinos futbolo klubas „Aljansas“ arba trumpiau FK „Aljansas“ – Ukrainos futbolo klubas iš Lipova Dolinos.
Istorija
Klubas įkurtas 2016 metais. Nuo 2020/21 m. žaidžia Pirmoje lygoje.
Letov Š-20
Letov Š-20 – XX a. trečiame dešimtmetyje Čekoslovakijos valstybinėje įmonėje "Letov" gamintas vienvietis naikintuvas, eksploatuotas ir Lietuvos karo aviacijoje.
Konstrukcija
Letov Š-20L – vienvietis mišrios konstrukcijos biplanas, su atvira piloto kabina, tiksliai vienas virš kito išdėstytais sparnais. Fiuzeliažas gamintas iš drobe aptrauktų suvirintų plieninių vamzdelių, variklis ir du sinchronizuoti Vickers kulkosvaidžiai buvo uždengti diuraliuminio skarda. Sparnai buvo mišrios konstrukcijos – skersiniai iš plieninių vamzdelių, nerviūros – medinės, sparnai ir judančios plokštumos aptraukti drobe.
Naikintuvą sukūrė aviacijos inžinierius Alois Šmolik, pirmąjį savo lėktuvą Letov Š-1 išbandęs 1920 metais. 1924 metais jis pastatė naikintuvo Š-20 prototipą, o kitais metais įmonėje "Letov" pradėta serijinė jo gamyba.
Į Š-20 buvo montuojamas Čekoslovakijos įmonės "Škoda" gamintas licencinis 296 AG (221 kW) galios skysčiu aušinamas 8 cilindrų V formos variklis Hispano-Suiza 8Fb. Jo aušinimo radiatoriai buvo montuojami ant pagrindinės važiuoklės atramų. Propeleris medinis, fiksuoto žingsnio, dviejų menčių.
Miegėnų tvenkinys
Miegėnų tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kėdainių rajone, 8,5 km į rytus nuo Gudžiūnų miestelio, Miegėnų gyvenvietės šiauriniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Nykio upę (Liaudės intakas) 4 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš vakarų į rytus – 0,84 km, plotis – iki 0,12 km. Yra 2 mažos salelės. Altitudė 69,5 m. Krantai žemi, vietomis apaugę medžiais. . Šiaurinėje ir rytinėje pakrantėse plyti dirbami laukai. Vakarinį tvenkinio galą kerta kelias.
Letov Š-20
Konstrukcija
Š-20 buvo ginkluotas dvejais virš variklio montuojamais fiksuotais, į priekį šaudančiais, su propeleriu sinchronizuotais 7,7 mm kalibro Vickers kulkosvaidžiais (ZB vz.09), pagal licenciją gamintais Čekoslovakijoje. Kiekvienas kulkosvaidis buvo komplektuojamas su 400 šovinių. miniatiūra|Letov Š-20J su žvaigždiniu Walter varikliu Lėktuvo modifikacijos:
Eksploatacija
miniatiūra|Letov Š-20 Kbelų aviacijos muziejuje Prahoje Pagrindiniu orlaivio naudotoju tapo Čekoslovakijos KOP, įsigijusios 105 mašinas. Lietuvos KOP įsigijo 8 kiek modifikuotus Šmolik Š-20L.
Miegėnų tvenkinys
Tvenkinys įrengtas 1986 m.
Letov Š-20
Eksploatacija
Vienintelis išlikęs egzempliorius yra eksponuojamas Kbelų aviacijos muziejuje Prahoje.
Lietuvoje
miniatiūra|Lietuvos karo aviacijos Š-20L su asmeniniu piloto ženklu – „smaku“ Lietuvos Karo aviacija trečiojo dešimtmečio pradžioje ieškojo kuo pakeisti senstančius Pirmojo pasaulinio karo laikų naikintuvus. Vieną iš pasirinkimų apsprendė tuo metu intensyviai plėtoti kariniai ryšiai su Čekoslovakija, kurių išdavoje buvo įsigyta įvairios ginkluotės – nuo šaulių ginklų iki aviacijos ir tankų. Šiame kontekste pirmaisiais užsienyje įsigytais naujais orlaiviais tapo 1924 m. pabaigoje užsakyti Š-20, modifiakcija "L".
Lėktuvai buvo pagaminti 1925 metų balandžio pabaigoje. Juos priėmė į Prahą atvykę Lietuvos karo aviacijos atstovai Antanas Gustaitis ir Leonardas Peseckas. 1925 m. birželio 27 d. pakrauti į geležinkelio platformas lėktuvai iškeliavo į Kauną. Dėl užtrukusių procedūrų priimant orlaivius į Čekoslovakijos kariuomenės ginkluotę, Lietuvos kariuomenė Š-20 pradėjo eksploatuoti anksčiau nei šalies-gamintojos KOP.
Lietuvoje Letov Š-20L buvo priskirti 1-ai oro eskadrilei. 1932 m. dalis šių naikintuvų perduoti naujai sukurtai 5-ąjai eskadrilei.
Lietuvių lakūnai pagal konstruktoriaus pavardę šiuos lėktuvus paprastai vadino „Šmolikais".
Yra šaltinių, teigiančių, kad tarnybos karo aviacijoje metu „Šmolikas“ buvo mėgstamiausias Stepono Dariaus lėktuvas.
Lietuvos naudoti lėktuvai buvo nudažyti tipišku tuo laikotarpiu Čekoslovakijoje naudotu trispalviu (tamsiai žalia, ruda, juoda) kamufliažu. Iki 1930 m. pilotai ant orlaivio šonų piešdavo asmeninius ženklus – taip atsirado žymusis slibinas ("smakas"), driežas, smakas, žvaigždė. Po 1930 m. visi Karo aviacijos lėktuvai buvo perdažyti vienspalviu tamsiai žaliu kamufliažu.
Orlaivių registracijos numerį sudarė orlaivio kodas – „Š.20“ ir jo gamyklinis numeris – nuo 51 iki 58.
Paskutinis Lietuvos Karo aviacijos Letov Š-20L buvo nurašytas 1937 m., po to, kai vienas iš dvejų likusių orlaivių subyrėjo ore.
Avarijos ir katastrofos
miniatiūra|Letov Š-20 vaizdas iš trijų perspektyvų, žurnalas Les Ailes, 1927 m. vasario 13 d.Letov Š-20L pasirodė jautrūs suktukui, jų varikliai reikalavo labai kruopščios priežiūros ir jais įvyko nemaža katastrofų. Čekoslovakijos KOP įvykusių Š-20 avarijų metu žuvo 12 pilotų, Lietuvos Karo aviacijoje – 4. Po 10 metų eksploatacijos Karo aviacija turėjo tik 2 skrydžiams tinkamus Š-20L, kurie buvo naudojami tik mokymosi tikslais.
Verknės botaninis-zoologinis draustinis
left|150px
Verknės botaninis-zoologinis draustinis priklauso Aukštadvario regioniniam parkui, yra įsikūręs pietryčių Lietuvoje, į vakarus nuo Vilniaus, daugiausia Trakų rajone, nedidelė dalis – Prienų rajone. Įsteigtas siekiant išsaugoti didele biologine įvairove pasižyminčią pelkėto Verknės upės slėnio ties Stanuliškių kaimu ekosistemą su upių sraunumų su kurklių bendrijomis, karbonatinių smėlynų smiltpievių, stepinių pievų, rūšių turtingų briedgaurynų, melvenynų, šienaujamų mezofitų pievų, nekalkingų šaltinių ir šaltiniuotų pelkių, šarmingų žemapelkių, aliuvinių miškų buveinėmis. Taip pat čia saugoma daug retų augalijos ir gyvūnijos rūšių: dvilapių purvuolių, didžiųjų auksinukų, pleištinių skėčių, raudonpilvių kūmučių, ūdrų, daugiamečių patvenių, siauralapių gencijonų, mažųjų gegužraibių, didžiųjų baublių, pievinių lingių, griežlių, švygždų ir kitų.
Paliutikė
Paliutikė – buvęs viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Visalaukės, prie Liutikos kaimo.
Pamiškė (Vilnius)
Pamiškė – buvęs viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Visalaukės.
Visajų jūra
thumb|left|300px|Šiaurinė ir Pietinė Gigante salos Visajų jūroje. thumb|right|250px|Filipinų salos ir tarpsalinės jūros Visajų jūra  – jūra Filipinų salyne, apsupta Visajų salų. Rytuose jūrą riboja Rytiniai Visajai (Leitė), vakaruose – Vakariniai Visajai (Panajus), pietuose – Centriniai Visajai (Sebu ir Negrosas), šiaurėje – Masbatė.
Visajų jūra Jintotolo sąsiauriu jungiasi su Sibujano jūra šiaurės vakaruose, su Samaro jūra šiaurės rytuose, su Kamoteso jūra pietryčiuose, pietuose Tañon sąsiauriu su Boholio jūra ir Guimaras sąsiauriu ir Panajaus įlanka su Sulu jūra. Didžiausia jūros sala yra Bantajanas.
Šašeliai
Šašeliai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 3,5 km į rytus nuo Grinkiškio, netoli kelio, prie Šašių kaimo šiaurinio galo.
Vladimiras Sakavičius
Vladimiras Sakavičius (Sakas) (1893 m. – 1963 m. sausio 3 d.) – Vilniaus krašto pedagogas, literatas.