cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvos istorija (1918–1940)
Nepriklausomybės kovos ir taikos sutartis
Lenkų kariuomenė apleido Vilnių pagal Antantės valstybių sutartį dėl taip vadinamosios Kerzono linijos.
Lietuvos kariuomenė į Vilnių įžengė liepos 15 d. ir čia jau rado rusų armiją, besivijusią lenkus, kurie pripažindami liepos 12 d. taikos sutartį tarp Lietuvos ir Rusijos trimis etapais perleido Lietuvai jų okupuotą teritoriją.
The Window
The Window (liet. „langas“) – vadinamojo laisvo stiliaus vaidmenų žaidimo sistema. The Window platinama nemokamai ir išsiskiria ypač paprastu taisyklių rinkiniu.
Lietuvos istorija (1918–1940)
Nepriklausomybės kovos ir taikos sutartis
1920 m. spalio 9 – spalio 10 d., grubiai pamindami tarptautinę teisę bei ką tik pasirašytą Suvalkų sutartį su Lenkija, Vilnių ir Vilniaus kraštą užėmė Želigovskio vadovaujami kariniai daliniai, kurie, nors slapta gaudami instrukcijas iš Juzefo Pilsudskio, oficialiai skelbėsi Vilniaus krašto lenkų „sukilėliais“, ir paskelbė Vidurio Lietuvos valstybę, kuri vėliau prisijungė prie Lenkijos. Labiausiai kišosi lenkams palanki Prancūzija, kuri, prognozuodama Rusijos įtaką, darė spaudimą susijungti su Lenkija. Lietuvos laikinąja sostine, persikėlus vyriausybei, tapo Kaunas.
Tarptautinis valstybės pripažinimas
Pirmaisias metais po nepriklausomybės paskelbimo Lietuvos tarptautinis pripažinimas vyko vangiai. Dauguma didžiųjų valstybių rinkosi pripažinti Lietuvą tik de facto, tačiau ne de jure. Dauguma pasaulio valstybių delsė oficialiai pripažinti Lietuvą dėl neapibrėžtos situacijos. Švedija buvo pirmoji valstybė pripažinusi Lietuvą de facto pasiuntinio Berlyne nota 1918 gruodžio 12 d., Lietuvai faktiškai dar netapus valstybe. 1919 m. pradžioje buvo gauti Norvegijos ir Danijos pripažinimai de facto. Vėliau, 1919 m. rugsėjo 24 d. Lietuvos Vyriausybę de facto pripažino Didžioji Britanija, o 1920 m. gegužės 11 d. - Prancūzija. Lietuvos atstovo Prancūzijoje Oskaro Milašiaus 1919 m. kovo 29 d. telegramoje LR užsienio reikalų ministrui A. Voldemarui rašoma, kad Lietuvos pripažinimo klausimas Prancūzijos parlamente buvo pradėtas svarstyti jau kovo pabaigoje.
The Window
Žaidimo mechanika
Veiksmo tikrinimui metamas kauliukas, nurodytas prie atitinkamos savybės ar įgūdžio. Kuo mažesnis metimo rezultatas, tuo sėkmingesnis veiksmas. Pagal nutylėjimą, sėkmei reikia išmesti 6 arba mažiau, tačiau žaidimo meistras gali keisti šį slenkstį, atsižvelgdamas į veiksmo sudėtingumą.
Lietuvos istorija (1918–1940)
Tarptautinis valstybės pripažinimas
Tačiau po to, kai 1920 m. pasirašyta taikos sutartis su Sovietų Sąjunga, tarptautinio pripažinimo procesas gerokai paspartėjo, ir prasidėjo oficialus Lietuvos pripažinimo procesas. 1921 m. iš viso Lietuvą de jure pripažino pirmosios 10 valstybių. 1921 m. pirmoji tai padarė Latvija (vasario 2 d.), antroji – Estija (vasario 26 d.). 1921 m. gegužės 14 d. Rygoje, Lietuva ir Latvija pasirašė sienai nustatyti konvenciją, pagal kurią prie Lietuvos buvo prijungtas Palangos pajūris ir apylinkės. Teritorinį ginčą sprendė komisija, kuriai vadovavo škotų diplomatas Džeimsas Jangas Simpsonas.
The Window
Žaidimo mechanika
Kuo aukštesnis įgūdis ar savybė, tuo mažiau akių turintis kauliukas jai naudojamas, taip didinant sėkmingo veiksmo tikimybę.
Lietuvos istorija (1918–1940)
Tarptautinis valstybės pripažinimas
Rugpjūčio 19 d. gautas Šveicarijos pripažinimas, vėliau - Lietuvą taip pat pripažino Čekija (1922 m. sausio 5 dar kartą kaip Čekoslovakija), Olandija, Suomija bei dvi Amerikos žemyno valstybės – Meksika ir Brazilija. Buvo gautas Argentinos pripažinimas de facto. 1921 m. rugsėjo 22 d. Lietuva priimta į Tautų Sąjungą.
The Window
Savybės
Paprastai The Window veikėjai turi šias savybes:
Lietuvos istorija (1918–1940)
Tarptautinis valstybės pripažinimas
1922 m. gegužės 9 d. Lietuvą de jure pripažino Venesuela, gegužės 23 d. - Graikija ir Čilė, birželio 6 d. – Bolivija, liepos 27 d. – Ispanija, liepos 28 d. – JAV, lapkričio 1 d. – Islandija, o lapkričio 11 d. - Vatikanas.
Linkonys
Linkonys – kaimas Švenčionių rajono savivaldybės šiaurės rytinėje dalyje, 1 km į rytus nuo Adutiškio.
Lasiai
Lasiai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybės šiaurės vakarinėje dalyje, 4 km į šiaurės rytus nuo Adutiškio.
Lietuvos istorija (1918–1940)
Tarptautinis valstybės pripažinimas
Labai svarbus lūžis tarptautiniame Lietuvos pripažinime buvo tų metų gruodžio 20 d. įvykusi Ambasadorių konferencija, kurios metu Lietuvą de jure pripažino net keturios didžiosios pasaulio valstybės: Didžioji Britanija, Prancūzija, Italija ir Japonija. Netrukus po to, gruodžio 27 d. Lietuva gavo Vokietijos (Veimaro respublikos) ir Belgijos, 28 d. – Panamos pripažinimus.
The Window
Savybės
Dažnai papildomai naudojamos šios:
Lietuvos istorija (1918–1940)
Tarptautinis valstybės pripažinimas
1923 m. sausio 5 d. Lietuvos nepriklausomybę pripažino Peru ir Kosta Rika, sausio 30 d. – Siamas, vasario 9 d. – Paragvajus, 12 d. – Kinija, 13 d. – Liberija, 26 d. – Gvatemala, gegužės 5 d. - Portugalija, 11 d. – Kuba, rupjūčio 8 d. - Persija, lapkričio 6 d. – Ekvadoras.
The Window
Kita
Sistema neturi konkretaus įgūdžių sąrašo, jie yra laisvai pasirenkami kuriant veikėją. The Window tinka žaisti bet kuriame realiame ar išgalvotame pasaulyje.
Lietuvos istorija (1918–1940)
Tarptautinis valstybės pripažinimas
Vėliausiai, 1924 m. buvo gauti Austrijos (vasario 7 d.), Rumunijos (rugpjūčio 21 d.) ir Bulgarijos (lapkričio 3 d.) pripažinimai.
The Window
Kita
Taip pat ši sistema neturi konkretaus veikėjo lapo – naudojami paprasti popieriaus lapai, į kuriuos surašomi veikėjo įgūdžiai bei savybės, o toliau veikėjas aprašomas laisvu stiliumi: gyvenimo istorija, siekiai, filosofija, motyvacija ir panašiai.
Lietuvos istorija (1918–1940)
Tarptautinis valstybės pripažinimas
Pasibaigus tarptautinio Lietuvos pripažinimo procesui pasikeitė ir Lietuvos atstovavimo užsienyje pobūdis bei lygis. 1924 m. lapkričio mėnesį užsienio valstybėse Lietuva turėjo 7 pasiuntinybes, kurioms vadovavę diplomatai buvo vadinami nepaprastaisiais pasiuntiniais arba įgaliotaisiais ministrais (JAV – K. Bizauskas, JK – E. Galvanauskas, Čekoslovakijoje ir Rumunijoje – D. Zaunius, Italijoje – P. Klimas, Rusijoje – J. Baltrušaitis, Vokietijoje – V. Sidzikauskas). Tuo pačiu 9 šalyse veikė Lietuvos atstovybės, vadovaujamos laikinųjų reikalų patikėtinių (chargé d‘affairs): Austrijoje, Šveicarijoje ir Vengrijoje Lietuvą atstovavo V. Sidzikauskas (rezidavo Berlyne), Danijoje ir Norvegijoje – I. Šeinius (rezidavo Stokholme), Estijoje ir Latvijoje – A. Aukštuolis, Vatikane – J. Macevičius. Prancūzijoje Lietuvos interesams atstovavo O. Milašius, vadintas delegue du gouvernement.
The Window
Kita
Pavadinimas „Langas“ atspindi kūrėjų filosofiją. Jų nuomone, taisyklėmis perkrautos sistemos trukdo ir nustelbia pagrindinį vaidmenų žaidimų akcentą: vaidybą. Todėl The Window sukurta kaip galima paprastesnė, „skaidri“.
Lietuvos istorija (1918–1940)
Iki 1926 m. perversmo
Dėl sudėtingos vidaus ir užsienio politinės situacijos Steigiamojo Seimo sušaukimas buvo ilgai atidėliojamas. Steigiamojo Seimo rinkimų įstatymas buvo išleistas 1919 m. lapkričio mėn. Patys rinkimai vyko 1920 m. balandžio 14-15 d., išrinkti 112 atstovų. Parlamente susidarė trys didžiosios partinės grupuotės: krikščionys demokratai, liaudininkai ir socialdemokratai. Komunistų partija buvo uždrausta nuo 1919 m.
Iki Steigiamojo Seimo ir jame beveik visi politiniai veikėjai Lietuvoje sutarė, kad būsimoji Lietuvos santvarka bus demokratinė parlamentinė respublika, kas buvo įtvirtinta 1922 m. rugpjūčio 1 d. priimtoje Konstitucijoje. Ši pirmoji nuolatinė konstitucija atspindėjo tuo metu Vakaruose vyravusias liberalizmo, individualizmo ir pliuralizmo vertybes. Bendra šios Konstitucijos nustatyta valdžios sąranga buvo klasikinė parlamentinė, pagal tuometinės Prancūzijos pavyzdį. Įstatymų leidimo teisė suteikta išimtinai Seimui, kuriam buvo atsakingas ministrų kabinetas. Respublikos prezidentui buvo paliktos reprezentacinės funkcijos.
Kaip vieną iš svarbiausių priešrinkiminių pažadų imta įgyvendinti Žemės reforma, kuri iš pradžių aprūpino žeme savanorius. Vėliau buvo nusavintos anksčiau Rusijos konfiskuotos žemės, kurios buvo išdalintos kolonistams, nustatytas ūkių valdomos žemės limitas iki 80 ha, taip atitraukiant nuo žemės sulenkėjusius dvarininkus. Kadangi daugumą Seime turėjo krikščionys demokratai, ji nebuvo tokia radikali kokią planavo, pvz., liaudininkai bei mažiau radikali nei kitose Baltijos šalyse.
1923 m. Lietuvai, po inscenizuoto sukilimo pavyko prisijungti Klaipėdos kraštą su svarbiu jai uostu.
Iki 1926 m. vyriausybes sudarinėjo krikščionys demokratai su koalicinėmis partijomis. 1926 m., po vyriausybės krizės, vyriausybę sudarė liaudininkai ir socialdemokratai, kurių vyriausybė ėmė aktyviai veikti, sukeldama konfliktus su krikščionimis demokratais. Socialdemokratų vyriausybė stengėsi mažinti dvasininkijos įtaką ir atskirti valstybę nuo bažnyčios. Augančią įtampą didino ir atsinaujinę radikalų veiksmai, kai buvo panaikinta nuo nepriklausomybės kovų galiojusi karinė padėtis. Kontroversiškai vertintas ir Švietimo ministerijos leidimas įsikurti ir veikti naujoms 75 lenkų mokykloms.
Po 1926 m. perversmo
1926 m. gruodžio 17 d. krikščionių demokratų remiami perversmininkai nuvertė teisėtai išrinktą valdžią.
thumb|180px|Antanas Smetona Po 1926 m. gruodžio 17 d. perversmo valstybė nustojo būti demokratine, valstybinė valdžia vis labiau telkėsi Antano Smetonos, kuris buvo paskelbtas Valstybės Vadu, o gruodžio 19 d. išrinktas prezidentu, rankose. Seimo funkcijos buvo suvaržytos. Nors formaliai valstybinės institucijos išliko tos pačios, tačiau faktiškai jų įtaka pasikeitė, nes pagrindinių sprendimų priėmimas tapo Vyriausybės ir Prezidento prerogatyva. Gruodžio 27 d., bandant pateisinti perversmo būtinybę, už antivalstybinę veiklą, buvo sušaudyti 4 Lietuvos Komunistų partijos veikėjai (vadinamieji „keturi komunarai“).
Seimas 1927 m. balandžio 12 d. buvo paleistas ir iš naujo susirinko tik 1936 m. Tačiau šis Seimas tebuvo valdžios įrankis, o ne nepriklausoma institucija. Pagal 1936 m. gegužės 9 d. įstatymą, į Seimą kandidatus siūlė ne politinės partijos, bet apskričių ir miestų tarybos. A. Smetonos priimta 1938 m. gegužės 5 d. Konstitucija įteisino 1926 m. perversmą ir numatė, kad valstybei vadovauja prezidentas.
A. Smetonai priešiškos jėgos kelis kartus nesėkmingai bandė suorganizuoti valstybinius perversmus: (1927 m. rugsėjį – valstiečiai liaudininkai, 1927 m. lapkritį – krikščionys demokratai ir 1934 m. birželio 7 d. – vadinamieji voldemarininkai). 1936 m. vasario 1 d. paskelbtas draugijų įstatymas suvaržė draugijų veikimo laisvę. 1934 m. buvo sudaryta Lietuvos, Latvijos ir Estijos santarvės ir bendradarbiavimo sutartis.
(Daugiau žr. Lietuvos santykiai su Estija ir Latvija 1918–1940).
1926–1933 m. vyko didžiausia lietuvių emigracija, daugiausia į JAV, Kanadą, Pietų Ameriką. 1931 m. Lietuvoje pasireiškia pasaulinė ekonominė krizė. 1935 m. vyko ūkininkų streikai Suvalkijoje ir Dzūkijoje, kuriuos Smetonos režimas prievarta nuslopino.
1938 m. Konstitucijoje galutinai įtvirtintas autoritarinis valstybės pobūdis, joje net nepaminėta, kad valstybė yra demokratinė. Visos galios sutelkiamos prezidento rankose, ministrų ir Seimo funkcijos dar labiau susiaurėja. 1938 m. rugsėjo 14 d. A. Smetona išrenkamas prezidentu 7-rių metų kadencijai (rinkimai vykdyti pagal naująją konstituciją buvo nedemokratiniai). Autoritarizmo stiprinimas teisinamas kaip tautos vienijimas, siekiant atsispirti vidaus ir išorės jėgoms, kurios šiai idėjai buvo priešiškos. Seimo rinkimai nepastebimai vyko prižiūrint valstybės administracijai. Konstitucijoje aiškiai atsispindi autoritarizmo, tradicionalizmo, konservatizmo ir lietuviško bendruomeniškumo politinė ir socialinė mintis. 1938 m. konstitucija numato prievartinį darbą, o tai rodo griežtą režimo pobūdį.
Nuo 1935 m. Užsienio reikalų ministerija bandė vesti slaptas derybas su Lenkija Vilniaus klausimu. Lenkai jautė pranašumą, nes buvo pasirašę 1934 m. sutartį su Vokietija, o Lietuvos-Vokietijos santykiai buvo labai prasti. Lenkai nelinko daryti nuolaidų, o lietuviai negalėjo sutikti su Vilniaus pripažinimu Lenkijai. 1938 m. derybos nutrūko, 1938 m. kovo 17 d. Lenkija paskelbė Lietuvai ultimatumą su reikalavimu užmegzti diplomatinius santykius. Skubiai suformuotas Mirono kabinetas (J. Tūbelis buvo išvykęs) ultimatumą priėmė.
Nepaisant valstybinės valdžios telkimo vienose rankose, tarptautinė Lietuvos padėtis blogėjo. 1939 m. po Vokietijos ultimatumo Lietuvos vyriausybė sutiko perduoti Klaipėdos kraštą Vokietijai. 1939 m. kovo 20 d. Lietuvos užsienio reikalų ministro Juozo Urbšio susitikime su Vokietijos užsienio reikalų ministru Joachimu von Ribbentropu buvo pateiktas Lietuvai ultimatumas: arba Klaipėdos kraštas, arba vokiečių kariuomenė žengia į Lietuvą. Lietuvos vyriausybė ultimatumą priėmė kaip neišvengiamą ir neatremiamą blogybę. 1939 m. kovo 22 d. apie vidurnaktį, Ribbentropo kabinete pasirašyta Lietuvos Respublikos ir Vokietijos valstybės sutartis dėl Klaipėdos krašto perleidimo. Lietuva prarado uostą ir 1/3 pramonės. Iš Klaipėdos krašto buvo evakuota 18 000 gyventojų. Opozicija kaltino prezidentą ir dėl kilusio visuomenės nepasitenkinimo buvo 1939 m. suformuotas „koalicinis“ Černiaus kabinetas, į kurį įtraukti du krikščionys demokratai ir du liaudininkai.
Jakeliai
Gyventojai
thumb|left|240px|Kaimo reginys thumb|left|180px|Kapinių koplytėlė
Lietuvos istorija (1918–1940)
Valstybingumo pabaiga
thumb|right|300px| {{legend|#f37250|[[Mažoji Lietuva|Klaipėdos kraštas}} {{legend|#eebcb6|Vilkaviškio regionas, pagal Ribentropo-Molotovo paktą atitekęs Trečiajam Reichui, nuo 1940 m. birželio kontroliavo TSRS, 1941 m. kovo mėnesį TSRS nupirko šią teritoriją iš Nacistinės Vokietijos už 7,5 mln. JAV dolerių}} {{legend|#8833bb|Suvalkų trikampis, buvusi Lenkijos teritorija, 1939-1945 m. priklausė Nacistinei Vokietijai, nuo 1945 m. Lenkijai}} {{legend|#3322bb|Pietinė Suvalkijos dalis, buvusi Lenkijos teritorija, 1939 m. įtraukta į Baltarusijos TSR, 1945 m. atitekusi Lenkijai ir Baltarusijos TSR}} {{legend|#ff9515|Vilniaus krašto teritorija perduota Lietuvai 1939 spalio 10 d.}} {{legend|#ffad38|Vilniaus krašto teritorija perduota Lietuvai 1940 rugpjūčio 3 d.}} {{legend|#993300|Vilniaus krašto teritorija Baltarusios TSR sudėtyje nuo 1939 m.}}]] Antrasis pasaulinis karas prasidėjo 1939 m. rugsėjo 1 d., nacistinei Vokietijai užpuolus Lietuvos kaimynę Lenkiją. Lietuva paskelbė neutralitetą, nors Vokietija siūlė Lietuvai atsiimti iš Lenkijos Vilnių. Nors 1939 m. rugsėjo 17 d., paskelbus dalinę mobilizaciją, surinkta 100 000 karių, spalio 2 d. kariuomenė demobilizuota.
Prasidėjus karui tolimesnį Lietuvos likimą lėmė Molotovo-Ribentropo paktu pasiekti SSRS ir Vokietijos susitarimai dėl įtakos sferų. Lietuva su kitomis Baltijos valstybėmis atsidūrė Sovietų Sąjungos okupacinių siekių sferoje. 1939 m. rugsėjo 28 d. Maskvoje SSRS ir Vokietija pasirašė naują susitarimą, kuriuo Lietuva, mainais už Lenkijos teritorijos dalį, buvo perleista Tarybų Sąjungai.
Jau kitą dieną po sutarties pasirašymo Lietuvos pasiuntiniui Maskvoje sovietai pareiškė norą aptarti šalių santykius. Lietuvos vyriausybei suteiktas pasirinkimas buvo toks: 1) arba ji pasirašo Sovietų Sąjungos reikalaujamą savitarpio pagalbos sutartį, duodančią Sovietų Sąjungai teisę laikyti tam tikrose Lietuvos teritorijos vietovėse sutarto kiekio įgulas ir atgauna Vilnių su Vilniaus krašto teritorijos dalimi, 2) arba tos sutarties nepasirašo ir tada neatgauna Vilniaus, ir sueina į pražūtingą konfliktą su Sovietų Sąjunga. Kokį pavidalą galėjo įgauti tas konfliktas, parodė Suomijos patyrimas. Lietuvos vyriausybė pasirinko pirmąją išeitį. 1939 m. spalio 10 d. Maskvoje pasirašoma savitarpio pagalbos sutartis. Iš karto po to sovietų karinės įgulos nedelsdamos įsikūrė karinėse bazėse Naujojoje Vilnioje, Gaižiūnuose (prie Jonavos), Prienuose ir Alytuje.
1939 m. spalio mėn. SSRS grąžino Lietuvai sostinę Vilnių, tačiau tik mažiau nei pusę 1920 m. liepos 12 d. sutartimi numatytos Vilniaus krašto teritorijos. Kitą dalį atidavė Baltarusijos SSR. Tuo TSRS 'de facto' aneksavo nemenką dalį lietuvių etninių žemių su Gardino, Lydos, Ašmenos, Smurgainių ir kitais miestais bei daugeliu lietuvių gyvenamų plotų. Teritorijos grąžinimas Lietuvai buvo atliktas su ultimatyvaus reikalavimo tenkinimu dislokuoti Vilniaus krašte ir Lietuvos centre Raudonosios armijos karines bazes.
1940 m. išrinkti 78 Liaudies Seimo atstovai susirinko į Valstybės teatrą ir dirbo liepos 21-23 d. juridiškai įteisindami sovietinę okupaciją. Liepos 23 d. Liaudies Seimas išrinko 11 narių konstitucinę komisiją ir pavedė jai parengti konstitucijos projektą. Jį Liaudies Seimas priėmė rugpjūčio 25 d. Šiuo sprendimu Lietuva buvo paversta Lietuvos Tarybų Socialistine Respublika ir įjungta į Tarybų Sąjungos sudėtį.
Teritorija ir administracija
thumb|300px|Lietuvos apskritys 1919 m. sausio 16 d. išleistas cirkuliaras Nr. 1 „Dėl savivaldybių Lietuvoje“, kuris skelbė, kad visa Lietuva dalijama į apskritis. 1919 m. pradžioje Lietuvoje buvo 31 apskritis, kurios buvo suformuotos remiantis ankstesnėmis apskritimis, egzistavusiomis Oberoste.
Tačiau tais pačiais metais Vilniaus kraštas atiteko Lenkijai. Tokiu būdu Lietuva de facto neteko 10 apskričių, o viena, Seinų apskritis, buvo padalinta tarp Lenkijos ir Lietuvos. Nepaisant to, Lietuva laikė šias apskritis savo teritorijos dalimi, o Vilnių - oficialia valstybės sostine. 1923 m. Lietuva prisijungė Klaipėdos kraštą, kur suformuotos 3 naujos apskritys.
Taigi, nuo 1923 m. Lietuva administravo 23 apskritis (kartu su 3 Klaipėdos krašto apskritimis, išsamiau čia). Apskritys buvo labai nevienodo dydžio, pvz., Seinų buvo 1100 km² ir 41 tūkst. gyventojų, tuo tarpu Šiaulių – 4780 km² ir 191 tūkst. gyventojų.
Apskritys suskirstytos į valsčius, o šie - į seniūnijas. Kauno miestas, Klaipėdos miestas, Panevėžio miestas, Šiaulių miestas ir Ukmergės miestas taip pat turėjo atskirų apskričių statusą, tačiau į bendrą apskričių skaičių nebuvo traukiami. Apskritį valdė apskrities viršininkas, vietos savivaldos organai – taryba ir apskrities valdyba, apskritis turėjo savo agronomą, žemėtvarkininką, akušerę, felčerį, gydytoją.
Ekonomikos raida
Po Pirmojo pasaulinio karo Lietuva buvo agrarinė šalis. Industrializacijos lygis Lietuvoje buvo labai mažas. Pagrindiniai prekybos partneriai buvo Vokietija, Anglija, vėliau Sovietų Sąjunga. Prekybiniai ryšiai labai priklausė nuo politinių santykių, ypač su Vokietija. Taip Anglija tapo pagrindiniu prekybos partneriu po 1935 m., kai pablogėjo santykiai su Vokietija, bet vėliau spaudžiant Vokietijai ekonominiai ryšiai su Anglija apriboti ir 1940 m. pagrindine prekybos partnere tapo Vokietija.
Nepaisant politinio gyvenimo įtampų, 1918–1940 m. Lietuvoje ypač pakilo šalies ūkis, jos kultūrinio bei mokslinio gyvenimo lygis, lyginant jį su prieškariu. Imta perorientuoti valstybės ūkį iš Rusijos į Vakarų rinkas. Stiprinti ekonominiai santykiai su Vokietija, Anglija, Prancūzija, Čekoslovakija, Belgija, Šveicarija. Steigtos didelės valstybinės įmonės „Maistas“, „Lietūkis“, „Pienocentras“, kurta įmonėms reikalinga infrastruktūra regionuose. Taip įvairiuose šalies miesteliuose pastatyta naujų pieninių pastatų. Augo mėsos, kiaušinių ir pieno produktų eksportas.
Kultūrinis gyvenimas Nepriklausomoje Lietuvos Respublikoje 1918–1940 m.
Gerėjanti šalies ekonominė situacija leido daugiau investuoti į gyventojų švietimą. Ypač sparčiai plėstas pradinių ir vidurinių mokyklų tinklas. Įvestas privalomas pradinis mokslas. Kurtos profesinės mokyklos. 1922 m. įsteigus Lietuvos universitetą, jame ne tik buvo kviečiami dėstyti vietiniai mokslininkai, tačiau kviesti įvairiausių sričių profesionalai iš užsienio. Taip į Lietuvos mokslo pasaulį įsiliejo tokie asmenys, kaip filosofas Vosylius Sezemanas, kalbininkai Eduardas Volteris, Horstas Engertas, Gotliebas Studerus, Alfredas Sennas, Francas Brenderis, istorikai Levas Karsavinas, Ivanas Lapo, botanikas Konstantinas Regelis, matematikas Otas Falkas, ekonomistas Viktoras Jungferis, gydytojai Valdimiras Lazersonas, Aleksandras Hagentornas, Eberas Landau. Jų dėka ne tik kilo studijų kokybė, bet ir Lietuvos vardas buvo plačiau minimas už jos ribų. miniatiūra|[[Istorinė Lietuvos Respublikos Prezidentūra Kaune]] Daug investuota į šalies architektūrą. Mediniai pastatai buvo keičiami mūriniais. Atsiskleidė savitas modernistinis stilius. Vladimiras Dubeneckis barokines formas perpynė su liaudies meno motyvais suprojektuodamas „Ragučio“ bendrovės namą Kaune ir rekonstruodamas Valstybės Teatro pastatą. Neoklasicizmo stiliumi pastatytas, M. Songailos suprojektuotas, Lietuvos banko pastatas, Teisingumo ministerija, Lenkų kredito draugijos rūmai, M. K. Čiurlionio muziejaus kompleksas. Karolio Reisono, Edmundo Fryko, Antano Jokimo, Felikso Vizbaro, Klaudijaus Dušausko-Duž-, Vytauto Landsbergio-Žemkalnio ir kitų architektų kuriami pastatai kilo ne tik Kaune, bet ir kitose Lietuvos vietovėse. Valstybės užsakymu buvo statomi modernūs pašto pastatai, ligoninės, mokyklos, savivaldybės, ugniagesių rūmai. Daugėjo mūrinių maldos namų, Šaulių sąjungos rūmų ir privačių gyvenamųjų namų. Greta pastatų buvo statomi įvairiausi paminklai. Ypač ženklus jų skaičius 1928 m. švenčiant 10 metų nepriklausomybės jubiliejų ir 1930 m., kuomet buvo minima Vytauto Didžiojo 500 metų mirties sukaktis.
Žymiausi to meto dailininkai susibūrė Kaune. Lietuvos menininkai patirties ir žinių sėmėsi Varšuvos, Miuncheno, Paryžiaus ir kituose tuo metu garsiose Europoje meno akademijose bei mokyklose. Išryškėjo A. Varno, A. Žmuidzinavičiaus, P. Kalpoko, J. Vienožinskio, I. Šlapelio, V. Didžioko, V. Kairiūkščio, skulptorių P. Rimšos, J. Zikaro, grafikų A. Brako, P. Galaunės ir daugelio kitų menininkų talentas. Jie sėkmingai įsiliejo į bendrą europinės kultūros foną. Dalyvavo užsienio parodose. 1920 m. buvo įkurta Lietuvių meno kūrėjų draugija. Ji rūpinosi kultūros paveldo išsaugojimu, rengė tuo klausimu įstatymų projektus, organizavo diskusijas, rūpinosi meno propagavimu.
Zoknių aerodromas
Zoknių aerodromas – aerodromas Šiauliuose, Zoknių gyvenvietėje. Tarptautinės oro transporto asociacijos IATA indeksas SQQ. Tarptautinės civilinės aviacijos organizacijos ICAO kodas EYSA. Kryptis 14/32.
1930–1940 m.
Iki 1930 m. buvo žinomas tik Zoknių dvaras, su aviacija susijęs tik tiek, kad 1924 m. šio dvaro laukuose buvo nusileidę karo lakūnų S. Stanaičio ir Leonardo Peseckio pilotuojami lėktuvai. Šie vyrai tada atskrido į 1920 m. kovose su lenkais žuvusio ir Šiaulių kapinėse palaidoto lakūno Juozo Kumpio minėjimą gimnazijoje. Pučiant stipriam vėjui ir dar tarp elektros laidų Zokniuose tąsyk neišdrįso leistis vėliau drąsiu žygiu per Atlantą išgarsėjęs Steponas Darius. thumb|300px|left|Lietuvos karo aviacijos lėktuvai Zokniuose 1937 m. thumb|TSRS karo lėktuvai Zokniuose 1990 m. thumb|Perspėjimas: Mūsų apygarda pasienyje, būk atidus thumb|Zoknių aerodromas 1990 m. thumb|Išdraskyta žuvusių rusų lakūnų atminimo lenta. 1995 m. thumb|Zoknių aerodromo lėktuvų stovėjimo aikštelės iš oro Aviacijos pradžioje specialių oro uostų ir nereikėjo – lėktuvai galėjo nusileisti bet kuriame lygiame lauke. Be to, iki 1928 m. Lietuvos karo aviacija turėjo tik 55 senus lėktuvus, kurie tilpo Kauno (Aleksoto) aerodrome.
Tais metais įsigijus 15 itališkų naikintuvų FIAT C.R.20 ir 20 lengvųjų bombonešių Ansaldo A. 120, o nuo 1930 m. pradėjus gaminti lietuviškus A. Gustaičio konstrukcijos lėktuvus ANBO-III ir ANBO-V, teko ieškoti naujos vietos aerodromui. Karo lakūnų dėmesys nukrypo į šalia Šiaulių plytinčius Zoknių dvaro laukus, kuriuose dėl žvyringo grunto vanduo nesilaikydavo net per didžiausias liūtis. Greitai čia buvo pastatyti du angarai lėktuvams, štabo pastatas, kareivinės. Zoknių oro uosto gimtadienis – 1931 m. birželio 1 d., kai iš Kauno buvo perkeltos 3-oji ir 4-oji žvalgybos eskadrilės bei jų lėktuvai LVG C.VI ir Albatros C.XV. Pirmuoju bazės viršininku buvo paskirtas majoras Leonardas Peseckas, o 1934–1940 m. jai vadovavo pulkininkas leitenantas Jonas Liorentas.
1933 m. 3-oji eskadrilė papildoma 18 bombonešių Ansaldo A.120, o 4-oji 1935 m. – ANBO-IV. Trečiajai eskadrilei buvo perduotas ir Felikso Vaitkaus lėktuvas Lituanica II, kuriuo jis 1935 m. perskrido Atlantą. 1934 m. spalio 15 d. 4-osios eskadrilės vadu paskirtas majoras Juozas Jankauskas. 1939 m. 4 – oji eskadrilė apginkluojama vienais moderniausių Europoje, Lietuvoje pagamintais žvalgybos lėktuvais ANBO-41.
Išplėstas ir aerodromas. Už 5 km pelkėse prie Šilėnų įrengtas poligonas, kuriame lakūnai mokėsi mėtyti bombas. Zokniuose pastatyti nauji angarai, lėktuvų remonto dirbtuvės, kurių viršininku paskiriamas vėliau garsus lėktuvų ir sklandytuvų konstruktorius Bronius Oškinis. 1938 m., šiam išvykus studijuoti į Berlyną, dirbtuvių viršininku tapo būsimasis Meškuičių kolūkio pirmininkas A. Gerdaitis.
1937 m. į Zoknius perkeliama ir 5-oji eskadrilė, ginkluota naikintuvais Letov Š-20 („Šmolik“) ir FIAT C.R.20, o 1938 m. pasenusius naikintuvus pakeičia modernūs angliški metalinės konstrukcijos Gloster Gladiator, teigiamai užsirekomendavę per Suomijos – SSRS karą ir Maltos gynyboje. Suomiai jų turėjo 150, Lietuva – 14.
Okupacijų metais
1940 m. Lietuva okupantui pasidavė be mūšio. Nei vienas lėktuvas nepakilo ir iš Zoknių. 1940 m. birželio 16 d. apie 13 val., kaip pasakojo visa tai matęs Lietuvos aviacijos istorikas Jonas Balčiūnas, virš Zoknių pasirodė pirmasis sovietų naikintuvas. Apsukęs pora ratų jis nusileido, ir netrukus nuo Radviliškio pusės pasigirdo lėktuvų gausmas – ore pasirodė transporto lėktuvų TB-3 armada. Po jų banga po bangos Zokniuose leidosi naikintuvai I-15, I-16, bombonešiai SB-2.
Nuo tos dienos iš Zoknių kilo ir leidosi tik tarybiniai lėktuvai, lietuviški buvo uždaryti angaruose arba patraukti į šalį, o mūsų lakūnai, nors ir priimti į Raudonąją Armiją, buvo nušalinti nuo skridimų. Tik spalio 23 d. 9 ANBO-41 su paskubomis ant Vyčio kryžių uždažytomis raudonomis žvaigždėmis buvo perkelti į Ukmergę. Kai, įsibėgėję tik 100 metrų, lėktuvai atsiplėšė nuo žemės ir šovė į dangų, tarybiniai lakūnai nustebę išsižiojo – tokio manevringumo jie nebuvo matę. Tačiau, nepaisant puikių skridimo charakteristikų, Lietuvos karo lėktuvai, tarp jų ir Lockheed 5 Vega („Lituanica II“) buvo nuvežti į Šilėnų poligoną ir tapo taikiniais tarybinių lakūnų bomboms. Tarsi pasityčiojimui, 1940 m. rugpjūčio 27 d. savo kūdikio, Lietuvos karo aviacijos likvidacinės komisijos pirmininku buvo paskirtas generolas Antanas Gustaitis. 1940 m. spalio mėn. Lietuvos karo aviacijos lakūnai, mechanikai ir aptarnaujantis personalas buvo demobilizuoti. Gruodžio 31 d. likvidacinė komisija pasirašė Lietuvos karo aviacijos likvidavimo aktą ir nutraukė savo veiklą.
1941 m. birželio 22 d. Vokietijai užpuolus TSRS, jų lėktuvai Zoknių aerodrome taip pat tapo lengvu taikiniu vokiečių naikintuvams ir bombonešiams. Šiek tiek nukentėjo ir pakilimo takas. Vokiečių okupacijos metais Zoknių aerodromas buvo vėl atgijęs, čia bazuodavosi perkeliami į Rytus, o vėliau ir besitraukiantys Luftwaffe pulkai. O netoli aerodromo esančiame Pročiūnų miškelyje 1942–1944 m. vokiečiai šaudė Šiaulių miesto gyventojus. 1944 m. septyniose duobėse buvo rasti 732 žmonių palaikai.
1944 m. liepos mėn. puolant TSRS pajėgoms Zoknių aerodromas vėl bombarduojamas. Sugrįžus tarybinei kariuomenei, jis tampa fronto aerodromu, po karo jame įsikuria reguliarioji aviacija – 37-osios aviacijos armijos daliniai. 1950 m. karinė valdžia pradeda aerodromo išplėtimo darbus, nes į Šiaulius perkeliama strateginė aviacija. Senasis pakilimo takas buvo orientuotas į šiaurę, link artimiausių šalies sienų, bet vyraujantys vakarų vėjai pūtė lėktuvams į šoną, todėl naujiems takams buvo pasirinkta šiaurės – vakarų kryptis, išilgai geležinkelio. Tiesa, dalis pakilimo kelio ėjo virš miesto gyvenamųjų rajonų, bet tai valdžiai nebuvo problema – plėsdami aerodromą, jie nušlavė nuo žemės paviršiaus Margių, Bertužių, Pročiūnų, Aklinių ir Kirbaičių kaimus.
Iki 1957 m. buvo pastatyti du nauji pakilimo takai, vienas iš jų – 3,5 km ilgio ir 80 m pločio su 1,5 m storio skaldos ir žvyro bei 40 cm storio betono danga. Vėliau įrengtas ir trečiasis takas naikintuvams, pylimai sunkiųjų bombonešių ir radiolokacinio stebėjimo lėktuvų („skraidančių lėkščių“) stovėjimo aikštelėms, sumontuoti nauji angarai naikintuvams, pastatyta nauja lėktuvų remonto gamykla, kurioje dirbo 1015 šiauliečių. Aerodromas užėmė 750 ha plotą. Įrengus naujus takus ir perkėlus į Šiaulius naujus dalinius, senasis pakilimo takas beveik nebebuvo naudojamas.
Šiaulių aerodromas 1955 m. tapo vienu iš šešių TSRS teritorijoje, kur buvo dislokuoti naujausi tolimosios aviacijos bombonešiai Miasiščev M-4. Jų palydai dislokuotas vienas geriausių karo aviacijos naikintuvų pulkų, turėjęs 53 naikintuvus MIG-23. Vėliau juos pakeitė MIG-27. Į Šiaulius 1960 m. perkeltos radioelektroninės kovos ir žvalgybinės aviacijos lėktuvų AN-12 ir TU-126 eskadrilės, transportinės aviacijos lėktuvų IL-76 dalinys.
Netoli nuo Zoknių buvo įrengta požeminė atominių bombų saugykla, aerodromą apsupo keli raketinių bazių žiedai, o Šiaulių miestas tapo balta dėme tarybiniuose nekariniuose žemėlapiuose.
1988 m. aerodrome bei su juo susijusiuose daliniuose ir įmonėse dirbo ir tarnavo apie 25 000 žmonių.
Konversijos bandymai
Apie Zoknių aerodromo panaudojimą taikiems tikslams buvo pradėta galvoti vos prasidėjus „perestroikai“, o pirmieji šiuos pasiūlymus pateikė patys rusų kariškiai. Savo transporto lėktuvais jie siūlė gabenti miesto įmonių produkciją ir žaliavas joms. Kai kurios įmonės, susijusios su karine gamyba („Nuklonas“, Televizorių gamykla) kariškių paslaugomis naudojosi ir anksčiau. Zoknių kariškius sudomino spaudoje 1988 m. pradžioje pasirodę straipsniai apie laisvąsias ekonomines zonas.
Tačiau Lietuvoje įsibėgėjo Atgimimas. Zoknių aerodromo gimtadienį 1989 m. birželio 1 d. šiauliečiai paminėjo protesto maršu ir mitingu prie aerodromo vartų. „Kariniam aerodromui čia ne vieta“, „Šalin oro teršėjus“, „Požeminis liaudies vartojimo prekių kooperatyvas mums nereikalingas“ – tai tik dalis šūkių, kuriais sutikti iš karinės bazės atėję rusų kariškiai. Mitinge pirmą kartą viešai nuskambėjo mintis kurti Zokniuose laisvąją ekonominę zoną. Dalyvavo mitinge ir Toronto „Gintaro“ ansamblis – gal pirmieji užsieniečiai, po daugelio metų apsilankę Zokniuose. Didžiausias mitingo laimėjimas – sunkiesiems lėktuvams buvo uždrausta kilti virš miesto, drebinant pastatų langus ir trikdant šiauliečių ramybę.
1990 m. gegužės 5 d. Zokniuose nusileido lėktuvai su tarybiniais desantininkais. Aerodromo vadovybė apie tai tuoj pat informavo miesto valdžią. Tuometinis miesto Tarybos pirmininkas Jonas Tručinskas, Aukščiausiosios Tarybos deputatas Virginijus Kačinskas ir grupė miesto politikų susitiko su bataliono vadu Aleksandru Ivaško. Šis greitai suprato, kad mieste ramu ir malšinti nieko nereikia. Tąkart užantspauduoti vokai su karine užduotimi nebuvo atplėšti. Neramios buvo ir 1991 m. sausio, po to – rugpjūčio pučo Maskvoje dienos, bet Zoknių kariškiai šiauliečių kraujo nepraliejo.
1993 m. gegužės 27-28 d. Šiauliuose įvyko tarptautinė konferencija „Laisvų ekonominių zonų kūrimas Lietuvoje“, kurioje pranešimus skaitė Gediminas Petrauskas iš Kauno, Gediminas Miškinis iš Vilniaus, Ronas Beardas iš JAV, „Dornier“ kompanijos viceprezidentas Kurtas Hoepflis, olandas Hermanas de Lange, o Albertas Kerelis iš JAV atsivežė net savą Zoknių oro uosto viziją. Šiauliečius pirmiausia nustebino, kad visi užsieniečiai turėjo smulkiausius Zoknių aerodromo planus – tarybinė paslaptis buvo paslaptis tik saviems žmonėms. Po ilgų diskusijų konferencijoje buvo nuspręsta, kad Šiauliai – viena iš geriausių vietų kurti laisvąją ekonominę zoną (LEZ).
Pirmieji tarybinės kariuomenės daliniai iš Šiaulių iškeliavo dar 1989 m., bet aviacijos dalinių išvedimas prasidėjo tik po pučo Maskvoje ir sutarties tarp Lietuvos ir Rusijos pasirašymo 1991 m. pabaigoje. Tačiau kartu prasidėjo ir aerodromo turto naikinimas, nes, susitarusi dėl kariuomenės išvedimo, Lietuvos valdžia nesitarė su Rusija dėl karinio turto perėmimo, o Rusija galėjo ir turėjo šį turtą palikti kaip kompensaciją už 1940 m. užgrobtą Lietuvos kariuomenės turtą. 1992 m. Rusijos įgulos Šiauliuose vadovybė siūlė bendradarbiauti, pertvarkant Zoknių aerodromą į civilinį oro uostą, o lėktuvų remonto gamykloje įkurti bendrą įmonę, kurioje Rusija turėtų tik 30 proc. akcijų, t. y., tą turto dalį, kurią sudaro įrengimai ir technologijos. Kita dalis – pastatai būtų Lietuvos turtinis įnašas. Miesto mero pavaduotoja Vida Stasiūnaitė ir gamyklos direktorius S. Vorobjovas su tokiais pasiūlymais apsilankė ministerijose, Vyriausybėje, Seime, bet liko nesuprasti. Gamykla buvo demontuota. 1993 m. rugpjūčio 30 d. iš Zoknių pakilo paskutinis tarybinis karo lėktuvas. thumb|right|Apleisti angarai Zoknių oro uoste
Dar 1990 m. Zokniuose pradėjo kurtis verslininkai, užimdami ar išsinuomodami kariuomenės paliekamus pastatus. 1993 m. čia jau veikė 32 privačios įmonės. Todėl mažai kas Šiauliuose benorėjo, kad į aerodromą sugrįžtų kariškiai, tegul ir vilkintys lietuvišką uniformą. 1992 m. vasario 10 d. Vyriausybė savo potvarkiu aerodromą perdavė Lietuvos susisiekimo ministerijai, bet ši nerodė noro jį perimti.
Turtą, likusį Zokniuose, naikino ir išsikraustantys ankstesnieji šeimininkai, ir vario bei kitų metalų karštlige susirgę lietuviai. Per metus iš po žemės buvo ištraukta ir sulydyta keli tūkstančiai kilometrų kabelių, sunaikintos transformatorinės, nustojo veikti drenažo siurbliai. Aerodromo naikinimas tęsėsi ir po 1992 m. birželio 29 d. Vyriausybės potvarkio, įpareigojusio aerodromo turtą perimti Krašto apsaugos ministerijai. Tik metų pabaigoje Susisiekimo ministerija sudarė turto perėmimo komisiją, bet ir ji praktiškai nepradėjo veikti.
1992 m. vasario 26 d. Šiaulių miesto savivaldybė kartu su Susisiekimo ministerija kreipėsi į Seimo finansų ir biudžeto komisiją, prašydama, kad iš respublikos biudžeto būtų skirtos lėšos aerodromo konversijos programai finansuoti. Bet pinigų nesulaukta. 1993 m. vasario 24 d. Vyriausybė padalino Zoknius Krašto apsaugos ministerijai ir Šiaulių miesto savivaldybei. Su tokiu padalinimu sutiko Susisiekimo ministerija, bet nesutiko kariškiai, norintys viso aerodromo. Kovo 27 d. Vyriausybė nutarimu Nr. 204 Zoknių oro uostą perdavė Šiaulių savivaldybei ir tik dalį jo įpareigojo perduoti KAM, sudarius su kariškiais paslaugų teikimo ir aerodromo naudojimo sutartį. Tačiau KAM į savivaldybės pasiūlymą sudaryti tokią sutartį nereagavo, todėl buvo susitarta su KOP Šiaulių rinktine. 1993 m. rugpjūčio 30 d. iš Zoknių pakilo paskutinysis TSRS kariuomenės lėktuvas, o jau spalio 13 d. aerodrome nusileido civilinis Lietuvos avialinijų lėktuvas.
Aerodromas šiandien
thumb|Šiaulių aerodromo tako atidarymas po rekonstrukcijos. Ministras pirmininkas [[Gediminas Kirkilas, krašto apsaugos ministras Juozas Olekas, kariuomenės vadas Valdas Tutkus, karinių oro pajėgų vadas Artūras Leita.]] 1993 m. balandžio 20 d. buvo įregistruota savivaldybės įmonė „Šiaulių aerouostas“, perėmusi aerodromą savo žinion. Oficiali pirmosios Šiaulių aerodromo rekonstruotos dalies atidarymo ceremonija įvyko 1997 m. rugpjūčio 28 d. Tačiau pagrindinio pakilimo – tūpimo tako nepavyko padengti nauja asfaltbetonio danga – 18 milijonų litų pagailėjo šalies valdžia, o miesto biudžete tokių lėšų neatsirado. Dėl to Šiaulių aerodromas, nors ir atitikdamas pirmąją ICAO – Tarptautinės civilinės aviacijos organizacijos kategoriją, negalėjo funkcionuoti visu pajėgumu, sumažėjo ir kreditų grąžinimo galimybės. UAB „Šiaulių aerouostas“ dėl vis blogėjančios pakilimo tako būklės ir sumažėjusių skrydžių buvo priverstas bankrutuoti. Tačiau įmonės likvidavimas užtruko. Jos turtas, kartu su visais aerodromo statiniais ir įranga buvo perduotas Krašto apsaugos ministerijai.
Tik 1996 m. pradžioje Pirmoji karinių oro pajėgų bazė iš Barysių aerodromo buvo perkelta į Zoknius. Simboliška, kad ir tas, ant apšalusio aerodromo tako meistriškai paties KOP vado pavaduotojo pulkininko Stasio Murzos nutupdytas čekiškas mokomasis naikintuvas L-39, kaip ir 1931 m. vadinosi ALBATROS.
2005 m., reikalaujant miesto verslininkams, buvo įsteigta Šiaulių miesto savivaldybės įmonės „Šiaulių oro uostas“. O Lietuvai tapus NATO nare prasidėjo ir aerodromo pakilimo takų remontas. 2005 m. atlikta atsarginio kilimo ir tūpimo tako rekonstrukcija, kainavusi kelis kartus daugiau, negu būtų reikėję prieš 8 metus – 38 mln. litų. Tiesa, šias lėšas skyrė NATO. Pagrindinio kilimo ir tūpimo tako rekonstrukcija oficialiai baigta 2006 m. spalio 26 d. iškilmingu tako atidarymu. Pagrindinio tako atnaujinimui 47 mln. litų buvo skirta iš NATO Saugumo investicijų programos. Dar 8,5 mln. litų pridėtinės vertės mokesčio KAM sumokėjo iš biudžeto asignavimų. Atnaujinta 280 000 m² ploto 3,5 km ilgio ir 45 m pločio kilimo ir tūpimo tako danga, jo galuose įrengtos papildomos 13 500 m² ploto betono dangos forsažo aikštelės, išasfaltuota 144 000 m² bazės teritorijos, įrengti privažiavimo takai, atnaujintos drenažo sistemos. Didžiąją darbų dalį atliko AB „Šiaulių plentas“. Moderniausią Lietuvoje pagrindinio ir atsarginio takų signalinių žiburių sistemą su kompiuterizuotu sistemos valdymu, galinčią keisti šviesų intensyvumą priklausomai nuo meteorologinių sąlygų, kainavusią daugiau kaip 2 mln. litų ir pagamintą koncerne „Siemens“, įrengė UAB „Fima“.
Atnaujintas Zoknių aerouostas atitinka ne tik ICAO, bet ir specialiuosius NATO reikalavimus. Rekonstruoto aerodromo apskraidymą ir sertifikavimą atlikę specialistai pripažino jį geriausiu visoje Rytų Europoje. Sertifikatas pirmą kartą oro uosto istorijoje išduotas ilgam laikui – 5 metams.
Haroldas Mackevičius
Haroldas Mackevičius (g. 1966 m. rugpjūčio 1 d. Vilniuje) – Lietuvos humoristas, scenaristas, TV laidų prodiuseris.
Biografija
1982–1985 m. Vilniaus pieno kombinato darbininkas. 1984 m. baigė Vilniaus 34-ąją vidurinę mokyklą, 1985 m. Vilniaus 21-ąją profesinę technikos mokyklą (šaltkalvio specialybę). 1985–1987 m. karinės gamyklos darbininkas. 1986 m. baigė direktorių kursus (3 mėn.) prie Profesinių sąjungų tarybos. 1987–1989 m. Raudonojo Kryžiaus ligoninės traumatologijos skyriaus sanitaras. 1987–1990 m. Kauno medicinos institute studijavo stomatologiją (nebaigė).
1990 m. Kauno POP centro impresarijus. 1990–1996 m. Keistuolių teatro direktorius, spektaklių „Smaragdo miesto burtininkas“, „Jonas Kareivis“, TV filmų „Tamangai“, Geltonų plytų kelias“, „Pulkininko Haroldo praradimų klubas“ prodiuseris. 1995–1997 m. muzikos festivalio „Nida“ prodiuseris, autorius. Nuo 1996 m. LNK, BTV, Info TV ir LRT televizijos laidos „Dviračio šou“ prodiuseris, aktorius. 1997–2000 m. Baltijos televizijos komercijos direktorius.
Prodiusavo ir kūrė LNK televizijos pramogines laidas „Ragai“, „Lalaila“, „Le Broniaus šou“, „Šou biznio šou“, „Pričiupom“ (2004–2012 m.), „Auksiniai svogūnai“ (2000–2004 m.), „Dviračio žvaigždė“ (2010–2011 m.), „Auksiniai kiaušiniai“ (2013 m.), naujametes programas, sezonų atidarymus. Prodiusavo ir kūrė LRT televizijos laidas „Visi namie“ ir „Dėmesio pakrašty“ (2013–2014 m.). LNK televizijos laidų „Plikis ir ponia“, „Kviečiu šokti. Pažadinta aistra“, „Kviečiu šokti“, „Šokiai ant ledo“ vienas iš scenaristų, tiesioginės pokalbių laidos „Partija“ (2006 m.), realybės šou „Baras 2“ ir „Baras 3“ vedėjas.
Tamsos pasaulis
right Tamsos pasaulis (ang. World of Darkness) gali reikšti vieną iš dviejų kompanijos White Wolf sukurtų alternatyvių mūsų dienų pasaulių jos leidžiamuose siaubo žanro vaidmenų žaidimuose ir naudojančių Storyteller arba Storytelling sistemą.
Pagrindai
Pirmasis šios sistemos žaidimas – „Vampire: The Masquerade“, išleistas 1991-aisiais. Patys kūrėjai Senojo Tamsos pasaulio temą apibūdino kaip gothic – punk.
Naujonys
Naujonys – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Šeimyniškių.
Tamsos pasaulis
Pagrindai
Tai yra panašus į šių dienų visuomenę pasaulis, kuriame pabrėžta tamsioji pusė – vyrauja dekadansas ir degradacija, ypač korumpuoti politikai ir valdžios pareigūnai. Vaizduojama šviesesnės ateities viziją praradusi žmonija, aukštesniųjų vertybių bei idealizmo nebuvimas, visur rezgami sąmokslai. Šalia įprastų žmonių čia gyvena pagrindiniai žaidimų veikėjai – žmonėmis besimaitinantys vampyrai, vilkolakiai, vaiduokliai bei kiti.
Vienas iš pagrindinių dalykų, skiriančių Tamsos pasaulį nuo kitų siaubo žanro pasaulių yra jo pabaisos, kurių rasės yra prieinamos žaidėjams. Jie yra gerai organizuoti, intelektualūs ir dažnai daugiau ar mažiau sugyvena su žmonėmis, kurie dažniausiai neturi supratimo, kas gyvena tarp jų, ir yra naudojami kaip pėstininkai galingų vampyrų ir kitų jėgų politiniuose tarpusavio žaidimuose.
Tarp sąmokslų teorijų čia egzistuoja slapti galingų magų ordinai, vampyrų klanai, senovinę išmintį saugantis Arkanumas, naujųjų laikų inkvizicija – Šv. Leopoldo draugija ir kiti, taip pat tikrovėje esančių slaptųjų draugijų atitikmenys.
Tamsioji pasaulio pusė pabrėžiama ir tokiomis priemonėmis, kaip gotiška architektūra su gargoilais ir kitu grotesku, „tamsios“ drabužių mados ir atsmosfera gatvėse, visuomenės susiskirstymu į priešingas grupes.
Žaidimai
Senajame Tamsos pasaulyje vyksta šie kompanijos White Wolf žaidimai:
Be žaidimų išvardintų viršuje pagrindinių ir jiems išleistų papildymų knygų, buvo išleistos ir tam tikriems istoriniams laikotarpiams skirtos versijos:
Rakliškės
Rakliškėmis vadinami kaimai Šalčininkų rajone:
Taip pat kaimas Baltarusijoje:
Trasa Fuji
Trasa Fuji (pilnas pavadinimas Fuji International Speedway) – Formulės 1 trasa Fudži kalno papėdėje, Šidzuokos prefektūroje, Japonijoje. Čia 1994 ir 1995 m. vyko Formulės 1 Japonijos Grand Prix etapai. Nuo 2000 m. priklauso Toyota korporacijai. Pasižymi ilga (1 475 m) tiesiaja.
Istorija
Trasa pastatyta 1965 m. 1976 ir 1977 m. čia vyko Formulės 1 Japonijos Grand Prix etapai. 2003 m. trasa uždaryta rekonstrukcijai. Rekonstrukcijai pakviestas žymus F1 trasų architektas – vokietis Hermann Tilke. Po rekonstrukcijos trasa atidaryta 2005 m. balandžio 10 d. „Toyota“ korporacijai pavyko pasiekti, kad trasoje 2007 metais būtų surengtas Formulės 1 Japonijos Grand Prix.
Adresas
Koyama-cho
Shunto-gun
Shizuoka
410-1308
Japan
Tokyo Verdy
„Tokyo Verdy“ – Japonijos futbolo klubas iš Tokijo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1969 m. Tai buvo pirmasis profesionalus futbolo klubas šalyje.
Auksinis laikas klubui buvo 1983—1994 m., kai ne kartą tapo čempionais, tačiau vėliau sekė iškritimas iš aukščiausios lygos į J2 lygą.
Sezonai: J–League
Šaltiniai:
Naujosios Naniškės
thumb|left|245px|Kaimo riboženklis
Naujosios Rakliškės
Naujosios Rakliškės – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Butrimonių, greta kelio. Pro kaimą teka Paraistės upelis, sudarytas Rakliškių tvenkinys. Yra fermų kompleksas.
Istorija
XIX a. pab. Naujųjų Rakliškių palivarkas pateko į Lydos apskrities Aleksandravo valsčių, Rakliškių seniūniją. Veikė vandens malūnas.
Rokiškio geležinkelio stotis
Rokiškio geležinkelio stotis – geležinkelio Radviliškis–Daugpilis linijos stoties statinių kompleksas Rokiškyje, AB „Lietuvos geležinkeliai“ padalinys.
Istorija
1873 m. lapkritį šalia Rokiškio baigta tiesti Liepojos–Romnų geležinkelio atkarpa į Daugpilį – Radviliškio–Kalkūnų geležinkelis. Nuo miesto ją skyrė tušti laukai ir 3 km atkarpa. Pagal pirminius geležinkelio statybos dokumentus, geležinkelis turėjo praeiti 18 km šiauriau nuo miesto. Bet Panevėžio valdininkai ir verslininkai per Lietuvos gubernatorių įkalbėjo Rusijos valdžią tiesti šalia Rokiškio.
1878 m. pastatyta pirmoji medinė Rokiškio geležinkelio stotis. Aplink stotį kūrėsi infrastruktūra: gyvenamasis namas geležinkelininkams, patalpos žandarmerijai, sandėliai. Prasidėjo intensyvus Rokiškio krašto ekonominis augimas. Anksčiau Rokiškį būdavo galima pasiekti tik vieškeliais ir negrįstais keliais.
Per Pirmąjį pasaulinį karą geležinkeliu daugiausia buvo vežama karinė amunicija ir įranga. Rokiškis priklausė įvairioms valdžioms: trejus metus valdė vokiečiai, pusmetį (1918–1919 m.) – bolševikai, 1919 m. birželio 2–3 d. juos išstūmė Joniškėlio partizanų kuopa. Besitraukiantys vokiečių kareiviai stotį sudegino.
1921 m. vieškelyje nuo miesto iki stoties paklotas grindinys. 1927 m. buvo pastatyta nauja mūrinė stotis pagal kauniečio inžinieriaus E. A. Fryko projektą. Moderni stotis buvo viena brangiausių geležinkelio stočių Lietuvoje, kainavusi daugiau nei 900 tūkst. litų. 1929 m. Obelių ruožu pravažiavo pirmasis tarptautinis ekspresas Berlynas–Kenigsbergas–Daugpilis–Maskva. 1940 m. šiame ruože kursavo trys keleiviniai traukiniai, vienas jų buvo greitasis.
1940 m. bolševikams okupavus Lietuvą, iš Rokiškio stoties 1941 m. birželio 14 d. ir 1947–1949 m. į Sibirą gyvuliniais vagonais buvo tremiami Lietuvos žmonės. Trėmimus primena memorialinė lenta ant stoties sienos.
II pasaulinio karo metais apdegusi geležinkelio stotis buvo atstatyta 1959 m. Tais pačiais metais čia atkelta autobusų stotis iš Pievų gatvės. Sovietmečiu geležinkelio stoties paslaugomis naudojosi Juodupės audinių fabrikas „Nemunas“, Rokiškio mašinų gamykla, sūrių, kombinuotųjų pašarų, miškų ūkio ir kitos įmonės. 1967 m. buvo įdiegtas centralizuotas krovinių vežimas, todėl buvo vykdomi intensyvūs krovinių pervežimo darbai. Keleiviniai traukiniai per Rokiškį kasdien vyko maršrutais Maskva–Kaliningradas, Šiauliai–Daugpilis.
Iki 1959 m. pabaigos geležinkelio stotį iš miesto centro buvo galima pasiekti arkliniais vežimais, o vėliau ėmė kursuoti miesto autobusas maršrutu Geležinkelio stotis-Ligoninė.
1982 m. pradėtas stoties kapitalinis remontas, iš Rokiškio į Obelius buvo nutiestas antrasis kelias (2001 m. išmontuotas). 1984 m. įrengtas centralizuotas geležinkelio iešmų valdymas. Sovietmečiu Rokiškio geležinkelio stoties kasa per metus parduodavo nuo 75 iki 80 tūkst. bilietų į keleivinius traukinius.
Atkūrus nepriklausomybę, sumažėjo keleivių, nebeliko Rusijos tranzitinių traukinių. 1996 m. maršrutas Šiauliai–Daugpilis sutrumpėjo iki Obelių, 2001 m. – iki Rokiškio. Vėliau traukinys į Rokiškį važiavo vos dukart per savaitę – penktadieniais ir sekmadieniais, taip pat per didžiąsias šventes. 2022 m. maršrutas sutrumpintas iki Panevėžio.