cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pigeon drop
Pigeon drop - sukčiavimo forma, kuomet auka (čia vadinama 'karvelis') įtikinama atiduoti tam tikrą pinigų sumą kaip užstatą, kad vėliau gautų žymiai didesnę pinigų sumą ar vertingesnį objektą. Iš tikro viskas sutvarkoma taip, kad auka nieko vertingo negauna ir lieka be užstato.
Pavyzdys
Šiame pavyzdyje sukčiai veikia dviese. Vienas jų kokiu nors pretekstu gatvėje šalia kazino, banko ar kitos su didelėmis pinigų sumomis susijusios įstaigos kalbina žmones. Pavyzdžiui, klausinėja jų kelio, ar prašo pagalbos kokiu nors nereikšmingu klausimu. Svarbu, kad praeivis sustotų ir įsitrauktų į kažkiek ilgesnį pokalbį. Tuomet prieina antrasis sukčius ir suvaidina kad rado šalią jų nukritusią piniginę, klausia, ar ne jie pametė. Jei numatyta auka atsako, kad čia ne jos (kelio klausinėjęs bendrininkas, suprantama, taip pat sako, kad ne jo), sukčius atidaro piniginę ir išima didžiulę pinigų sumą, suvyniotą į popierių. Paskaičiavęs pasiūlo idėją visiems juos pasidalinti, tik prieš tai jis nueis į banką (kazino, ar koks bebūtų pastatas šalia) pasiklausti, ar niekas nepametė. Galimas variantas, kad siūlo pranešti radus tik piniginę, o pinigus pasidalinti. Arba iš pradžių nueis pažiūrėti ir jei neras savininko, tik tada pasidalins pinigus. Šiaip ar taip, jis nori iš abiejų kitų kažkokio užstato, kad kol suvaikščios, tie nedings su pinigais. Pokalbio metu kažkuriuo pretekstu duoda išimtus pinigus popieriuje palaikyti tai vienam, tai kitam pašnekovui, pavyzdžiui, kad turėtų laisvesnes rankas apžiūrėti, ar piniginėje daugiau nieko nebelikę. Kai vokelis atsiduria pas kelio klausinėjusį bendrininką, piniginės „radėjas“ nukreipia aukos dėmesį, pavyzdžiui, išsakydamas pasiūlymą ar kažko klausdamas. Tuo metu bendrininkas popieriuje esančius pinigus nepastebimai pakeičia tokio pat dydžio paprastų popieriaus lakštų pluoštu. Auka dažniausiai sutinka duoti užstatą, nes rasti pinigai paliekami jam. Žmogus galvoja, kad neturi ko prarasti, nes net jei radėjas, nuėjęs į banką, pabėgtų su užstatu, jam liktų žymiai didesnė rasta pinigų suma. Iš tiesų tuo metu jis teturi popieriaus lakštus. Sukčius su užstatais nebegrįžta, o jo bendrininkas kažkokiu pretekstu irgi atsiskiria (pavyzdžiui, pasisiūlo nueiti paieškoti ilgai negrįžtančio radėjo, arba pasiūlo tą padaryti aukai).
Antanas Grudzinskas
Antanas Grudzinskas (1904 m. rugpjūčio 29 d. Saločiuose, dab. Pasvalio raj. – 1984 m. rugsėjo 20 d. Klaipėdoje) – choro ir orkestro dirigentas, pedagogas.
Biografija
Muzikos mokėsi pas Saločių vargonininką P. Ladygą, dalyvavo Klojimų vakaruose, kur pirmą kartą teko diriguoti ir chorui. Vienerius metus pasimokęs Kauno suaugusiųjų gimnazijoje, 1924 m. įstojo į Klaipėdos muzikos mokyklą ir mokėsi fagoto klasėje (dėst. L. Putna, R. Mrazas). Dar besimokydamas grojo Stasio Šimkaus vadovaujamame mokyklos simfoniniame orkestre, vadovavo Klaipėdos krašto Giedotojų draugijos chorams, nuo 1929 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Klaipėdos evangelikų bažnyčioje. Nuo 1929 m. dėstė muziką ir vadovavo chorams Klaipėdos Vytauto Didžiojo gimnazijoje. Mišrusis choras gerai pasirodė 1936 m. chorų varžybose Kaune. 1931 m. atliko karinę tarnybą Septintajame pėstininkų pulke.
1939 m. Vokietijai okupavus Klaipėdą, kurį laiką muzikinį darbą dirbo Plungėje. 1940–1944 m. Palangos progimnazijos muzikos mokytojas ir chorų vadovas.
Nuo 1945 m. du dešimtmečius Klaipėdos Kristijono Donelaičio vidurinėje mokykloje mokė muzikos ir dainavimo, vadovavo vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorams, skudučių ansambliui ir pučiamųjų orkestrui. Šiuos kolektyvus parengdavo uostamiesčio ir respublikinėms dainų šventėms. Daug metų Klaipėdos muzikos mokykloje dėstė įvairias muzikos disciplinas, buvo miesto bendrojo lavinimo mokyklų muzikos mokytojų konsultantas, meno mėgėjų apžiūrų, koncertų, dainų švenčių organizatorius ir dirigentas.
Parašė atsiminimų Pajūrio muzikinio gyvenimo klausimais. 1955 m. apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu. Pedagogas ir savo vaikus išaugino muzikais: Lidija Gelžinienė ir Rūta Baužinskienė – pianistės, Putinas – smuikininkas.
Gandakas
Gandakas  – upė Nepale ir Indijoje; Gango kairysis intakas.
Gandakas susidaro susiliejant septynioms pagrindinėms upėms, bendrai vadinamoms Sapta Gandaki. Jos yra Daraudė, Setė, Madė, Kali, Darsjandė, Budhė ir Trišulė. Tarp šių septynių pagrindine Gandako upe laikoma Kali Gandaki, kuri prasideda Nepale, šiaurinėje Himalajų pašlaitėje (Mustango slėnyje) netoli Tibeto sienos, susiliejus Nup Ču ir Šar Ču upėms. Teka į pietvakarius Mustang Kholos (t. y. „Mustango upės“) pavadinimu. Nuo santakos su Kagbeniu upė vadinama Kali Gandaki ir teka pro thakalių gyvenvietes. Pro Himalajus prasiveržia Andha Galči tarpekliu, tarp Daulagirio ir Anapurnos kalnų.
Piečiau tarpeklio teka aukštumomis, į ją įsilieja kitos upės. Pasiekusi Mahabharatos kalnus pietuose, Kali Gandaki pasuka į rytus, o prie Devighato susilieja su Trišulės upe. Nuo to taško vadinama Narajane. Ši upė drėkina vidunių terajų slėnį Čitvaną, kerta Šivaliko kalnagūbrį ir įteka į Indiją.
Toliau teka Indo-Gangos žemuma. Įteka į Gangą netoli Hadžipuro.
Vidutinis debitas 800 m³/s, tačiau vasarą siekia 15 tūkst. m³/s. Dažni poplūdžiai. Gandako vanduo naudojamas drėkinimui, įrengta galinga hidroelektrinė. Žemupys laivuojamas.
Minsko vaivada
thumb|Minsko vaivadijos herbas thumb|Minsko vaivadija XVII a. (pažymėta raudonai) thumb|Minsko vaivadija Abiejų Tautų Respublikos žemėlapyje
Minsko vaivada  – aukščiausias Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Minsko vaivadijos ir vienas iš Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnų.
Įgaliojimai
Minsko vaivadą skirdavo karalius, jis pareigas paprastai eidavo iki gyvos galvos. Vaivada buvo aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas vaivadijoje, vaivadijos bajorų vadas ir vaivadijos bajorų pašauktinių kariuomenės vadas. Jo kompetencijai buvo priskirti administracijos, karo ir teismo reikalai. Jis taip pat rūpinosi vaivadijos miestų, kuriems suteiktos Magdeburgo teisės, apsauga ir tvarka, prižiūrėjo jų matus, saikus ir kainas. Vaivados jurisdikcijai priklausė ir miestų žydų bendruomenės.
Vaivada buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Minsko vaivada pagal rangą turėjo paskutinę, trisdešimt penktą pasauliečių poziciją.
Teokratija
Teokratija – valdymo forma, kurioje Dievas arba dvasininkai turi aukščiausiąją valdžią. Teokratinės vyriausybės įgyvendina teonominius įstatymus.
Buvo paplitusi senovės Rytų valstybėse (pvz., Asirijoje, Babilonijoje, Egipte, Judėjoje).
Vasario 7
Vasario 7 yra 38-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių. Nuo šios dienos iki metų galo lieka 327 dienos (keliamaisiais metais – 328).
Vardadieniai
Augutė – Augutis – Jomantas – Jomantė – Jomilas – Jomilė – Ramutis – Ričardas – Romas – Romualda – Romualdas – Romulas – Romulė – Vildaugas – Vilgaudas – Vilgauda – Vilgirda – Vilgirdas
Jonas Grubliauskas
Jonas Grubliauskas (1943 m. sausio 1 d. Kubiliškėje, Raseinių rajonas – 2013 m. rugpjūčio 13 d.) – Lietuvos choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
Muzikos pradmenis gavo iš Raseinių bažnyčios vargonininko F. Šilkaičio. 1959–1961 m. vargonininkavo Žeimelio ir Pociūnėlių parapijose. 1961–1962 m. mokėsi vienerių metų chorvedžių kursuose prie Panevėžio muzikos mokyklos. 1962–1964 ir 1967–1969 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio muzikos technikume (dėst. K. Dubikaitytė). Mokydamasis dirbo koncertmeisteriu ir dėstė muziką bei vadovavo vokaliniams ansambliams Panevėžio pagalbinėje internatinėje mokykloje. 1969–1976 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo LSSR konservatorijoje (vyr. dėst. Albino Petrausko klasė).
1968 m. suorganizavo Panevėžio respublikinės klinikinės ligoninės moterų chorą, kuriam 1976 m. suteiktas „Sedulos“ vardas. Chorui (60 dalyvių) vadovavo iki 1984 m. ir pasiekė ryškių meninių laimėjimų. Kolektyvą parengė 1970, 1975 ir 1980 m. respublikinėms dainų šventėms, 1973, 1978 ir 1983 m. respublikiniams moterų ir vyrų chorų sąskrydžiams Šiauliuose, respublikiniuose konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų, padarė įrašų Lietuvos radijui ir televizijai, 1976 m. su choru išlaikė konservatorijos baigimo valstybinius egzaminus, koncertavo Lietuvoje ir užsienyje. Chorą išmokė daug įvairių kūrinių ir G. Pergolesi „Stabat Mater" (premjera 1978 m. gegužės 6 d. Vilniuje).
1968 m. Panevėžio autokompresorių gamykloje subūrė vyrų vokalinį ansamblį, kuriam 1978 m. suteiktas „Vyturio“ vardas. 1969–1972 m. vadovavo Panevėžio cukraus fabriko vyrų chorui ir jį parengė 1970 m. respublikinei dainų šventei, dalyvavo su juo koncertuose. 1973 m. suorganizavo Panevėžio miesto švietimo darbuotojų profsąjungos mišrųjį chorą, kuriam 1981 m. suteiktas „Nevėžio“ vardas. Chore dainavo iki 75 balsingų moterų ir vyrų, pasiekusių gražių kūrybinio darbo rezultatų. 1975 m. respublikinės dainų šventės konkurse choras savo kategorijoje pelnė geriausio kolektyvo vardą, 1977 m. respublikiniame konkurse „Dainuoja darbo Lietuva“ Kaune laimėjo pirmąją vietą, laureatu tapo 1978 m. III Stasio Šimkaus chorų konkurse Klaipėdoje, dalyvavo 1975, 1980 ir 1985 m. respublikinėse dainų šventėse. Chorą iki 1987 m. išmokė daug sudėtingų kūrinių, surengė koncertų Lietuvoje ir užsienyje.
Nuo 1992 m. Panevėžio Švč. Trejybės bažnyčios vargonininkas ir mišriojo choro vadovas – parengė jį 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. 1993 m. prie bažnyčios įkūrė vaikų chorinio dainavimo ir giedojimo studiją. 1997 m. studijos choras dalyvavo tarptautiniame Šiaurės šalių chorų konkurse Kalmaro mieste (Švedija).
J. Grubliauskas kaip pedagogas nuo 1969 m. buvo Panevėžio vaikų muzikos mokyklos mokytojas, nuo 1977 m. Panevėžio Jono Švedo pedagoginės muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo dėstytojas; išugdė būrį jaunųjų chorvedžių.
J. Grubliauskas – Panevėžio miesto ir rajono dainų švenčių dirigentas, 1978 m. respublikinio moterų ir vyrų chorų sąskrydžio Šiauliuose ir 1980 m. respublikinės dainų šventės Vilniuje dirigentas. Buvo Panevėžio miesto chorvedžių tarybos pirmininkas, respublikinių dainų švenčių konsultantas, meno mėgėjų apžiūrų žiuri narys. Su savo vadovaujamais chorais koncertavo Čekijoje, Slovakijoje, Bulgarijoje, Rusijoje, Vokietijoje, Estijoje, Švedijoje. 1981 m. dirigentas apdovanotas Kultūros žymūno ženklu.
Gandziangas
Gandziangas, Gan upė  – upė pietryčių Kinijoje; Jangdzės baseine. Prasideda Nanlino kalnuose, teka daugiausia į šiaurę tarpukalnių dubuma. Įteka į Pojanhu ežerą (šis protaka jungiasi su Jangdze). Upė vasarą patvinsta. Laivyba.
Prie Gandziango įsikūrę Gandžou, Nančango miestai.
Keliūtė
Keliūtė, laikinasis kelias  – laikinai įrengtas kelias, skirtas kariuomenei ir karinei technikai privažiuoti prie pozicijų, perkėlų ir kitų reikalingų vietų. Keliūtės nesutampa su nuolatiniais keliais, paprastai būna skirtos arba ratinei, arba vikšrinei technikai.
Keliūtės gali vesti iš užnugario prie minų laukuose paliktų ar išminuotų praėjimų. Tokios keliūtės būna pažymėtos gairėmis, kad jomis judantys kareiviai ar technika nepasuktų į šoną, ypač į minų lauką.
Stočeko žydų kapinės
Stočeko žydų kapinės – žydų kapinės Stočeko kaime. Nėra žinoma kada kapinės buvo įkurtos. Kapinių plotas 0,93 ha. 1984 m. pastatytas paminklas per II pasaulinį karą nužudytiems žydams.
Keliūtė
Berlyno sienos keliūtė
Kartais keliūtės būna ne laikinos. Pavyzdžiu gali būti keliūtė (124,3 km ilgio) pagal Berlyno sieną, skirta sieną saugojusiems pasieniečiams ir jų mašinoms judėti.
Keliūtės ir civilinė sauga
Keliūtės gali būti tiesiamos ir stichinių nelaimių metu, kai tenka paruošti pravažiavimus vietovės, kur kelių tinklas suardytas arba jo anksčiau nebuvo. Tam organizacijos, kurios turi padėti tokių nelaimių metu, aprūpinamos buldozeriais ir kitomis kelių tiesimo mašinomis.
Rimantas Endrijaitis
Rimantas Endrijaitis (g. 1944 m. birželio 14 d.) – Lietuvos krepšinio treneris, vienas žinomiausių Lietuvos krepšinio specialistų.
2010 m. sausio 28 d. tapo Pasvalio „Pieno žvaigždių“ vyr. treneriu. 2011 m. rugsėjo mėn. tapo Pasvalio komandos prezidentu.
1339 m.
1339 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Reaktyvinė artilerija
Reaktyvinė artilerija (, ракетная артиллерия; ) – antžeminė artilerija, ginkluota reaktyvinėmis salvinės ugnies sistemomis (reaktyviniais salviniais leistuvais). Tai sistemos, šaudančios tik raketiniais sviediniais. Paprasti pabūklai, galintys šaudyti tiek aktyviniais, tiek reaktyviniais (ar aktyviniais – reaktyviniais) sviediniais, reaktyvinei artilerijai nepriskiriami.
Vienas geriausiai žinomų reaktyvinės artilerijos ginklų – tarybinė Аntrojo pasaulinio karo metu sukurta BM-13 Katiuša.
Reaktyvinė artilerija dėl salvinės prigimties ir palyginti mažo nevaldomų reaktyvinių sviedinių taiklumo efektyvi prieš plotinius taikinius. Šaudant į taškinius taikinius šaudmenis naudoja neefektyviai.
Pastaraisiais metais, atsiradus padidinto taiklumo ir valdomiems reaktyviniams sviediniams, salviniai įrenginiai darosi taiklesni.
Laivuose įrengtos reaktyvinės salvinės sistemos reaktyvinei artilerijai nepriskiriamos.
Nykštukinė musinukė
Nykštukinė musinukė (Muscicapella hodgsoni) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių rūšis, priklausanti nykštukinių musinukių (Muscicapella) genčiai. Šios rūšies paukščiai aptinkami Butane, Kinijoje, Rytų Timore, Indijoje, Indonezijoje, Laose, Malaizijoje, Mianmare, Nepale, Tailande, Vietname. Jų natūralioji buveinė, yra subtropinių arba atogrąžų drėgnieji kalnų miškai.
Koronel Ovjedas
Koronel Ovjedas – miestas Paragvajuje, rytų regiono centrinėje dalyje, Kaguasu departamento centras. 47,9 tūkst. gyventojų.
Svarbus transporto mazgas – šalia miesto praeina Panamerikos greitkelis, taip pat keliai į Viljariką ir Konsepsjoną. Vystomas žemės ūkis. Yra universitetas.
Koronel Ovjede 1956 m. gimė Paragvajaus prezidentas Nicanor Duarte.
Sarono salos
thumb|right|300px|Sarono salos Sarono salos – Graikijai priklausančios salos, esančios Egėjo jūros Sarono įlankoje. Pagrindinė gyvenama sala yra Salamina.
Bajorai (Vilnius)
Bajorai – šiaurės vakarinė Vilniaus miesto dalis, esanti miesto pakraštyje, į šiaurę nuo Fabijoniškių. Pietinė Bajorų kaimo dalis. Tai kolektyvinių sodų ir individualių namų masyvas, besiribojantis rytuose su Visoriais, pietuose – su Fabijoniškėmis ir Pavilionimis, rytuose pereina į Bukiškį, o šiaurėje persipina su Bajorų kaimu, bei Vanaginės miško atskirtas nuo Vanaginės bei Skersinės. Bajorus supa miškai, tačiau dėl sparčiai augančių Visorių ir Fabijoniškių rajonų jie naikinami.
Sarono salos
Pagrindinės gyvenamos Sarono salos:
Dvi salos, esančios prie šiaurrytinio Peloponeso kampo irgi kartais priskiriamos šiam salynui. Tai: Jos iš tikrųjų yra tarp Sarono ir Argolidės įlankų.
Šiais laikais daug graikų iš žemyninės Graikijos Sarono salose turi vasarnamius. Į salas reguliariais kursuoja keltai iš Pirėjo ir Peloponeso pakrantės.
Australijos geografija
thumb|Australijos nuotrauka iš palydovo
thumb|right|240px|Australijos valstijos, teritorijos ir miestai thumb|right|240px| Australijos klimatinis žemėlapis thumb|right|240px| Australijos fizinis žemėlapis Australijos žemynas yra į šiaurės vakarus nuo Naujosios Zelandijos ir į pietus nuo Indonezijos, Rytų Timoro ir Papua – Naujosios Gvinėjos. Australija – sausringiausias bei mažiausias iš pasaulio žemynų. Didžioji dalis vakarų ir centrinės Australijos yra negyvenama, ją užima dykumos ir pusdykumės – apie 40 % teritorijos užima smėlio kopos. Aukščiausias kalnas – Kosciuškos kalnas (2230 metrai).
Jos pakrantės mažai raižytos. Vingiuotesnė šiaurinė pakrantė, kurioje yra Karpentarijos įlanka ir Keip Jorko pusiasalis. Australijos pakrantes skalauja Indijos ir Ramiojo vandenyno vandenys. Kranto linijos ilgis – 36 735 km. Palei visą šiaurės rytų pakrantę driekiasi 2012 km. Didysis barjerinis rifas – didžiausias pasaulio koralinis rifas. Rifai auga tik švariame seklumų vandenyje, kurio temperatūra ištisus metus būna ne žemesnė kaip 20 laipsnių C.
Klimatas
Nedidelį žemyną supa vandenynai, tačiau didesnėje jo dalyje kritulių iškrenta labai mažai. Taip yra todėl, kad Australijoje ties 30° p. pl. Aukšto slėgio sritis, kuri ir lemia sausą klimatą (pasatai). Tik apie 10 % visos Australijos teritorijos gauna daugiau nei 1000 mm kritulių per metus. Didžiojoje šalies dalyje iškrinta mažiau nei 500 mm kritulių. Didysis Vandenskyros kalnagūbris yra natūrali kliūtis krituliams, kuriuos atneša oro masės iš Ramiojo vandenyno. Dėl rytų Australijos šiltosios srovės poveikio ore susikaupia dar daugiau drėgmės ir rytiniuose jo šlaituose iškrinta apie 100 mm kritulių. Oro masės persirisdamos per kalnagūbrį, daug tos drėgmės netenka. Vakariniuose šlaituose kritulių būna iki 500 mm. Oro masės keliaudamos dar toliau į vakarus, įšyla, tampa dar sausesnėmis. Centrinėje Australijoje per metus iškrinta tik apie 50 mm kritulių.
Tik pietryčių ir pietvakarių pakraščiai turi nuosaikų klimatą ir vidutiniškai derlingas žemes. Šiaurinėje šalies dalyje yra tropinis klimatas: dalis tropiniai miškai, dalis savaninio tipo, dalis dykuminio tipo.
Šiaurinėje ir šiaurės rytų Australijos dalyje vasarą vyrauja pusiaujo oro masės, vyrauja drėgnas ir karštas klimatas, tuomet čia keturis mėnesius gausiai lyja, o žiemą nusistovi atogrąžų oro masės ir tada kritulių iškrinta mažai.
Ties Tasmanijos sala, taip pat pietryčių ir pietvakarių Australijoje žiemą vyrauja žemo slėgio sritis. Jūrinės oro masės atneša drėgmės. Žemyno pietvakariuose vasara sausa, žiema vėsoka ir lietinga. Pietryčiuose ir Tasmanijos saloje lyja ištisus metus.
Vandens telkiniai
Nuo kritulių pasiskirstymo žemyne labai priklauso požeminiai vandenys. Didelėje vakarinėje žemyno dalyje jų iš vis nėra ir žemdirbystė visiškai neįmanoma. Svarbiausias, didžiausias ir reikšmingiausias yra Didysis Artezinis baseinas, kurio vandenys slūgso ties vidurio žemuma ir ties Didžiojo vandenskyros kalnagūbrio vakarinėmis pakrantėmis.
Kritulių kiekis tiesiogiai lemia upių tinklą ir jų vandeningumą. Australija yra sausringiausias gyvenamas (Antarktida nuolatinių gyventojų neturi, taigi ir interpretuojamas kaip negyvenamas) žemynas žemėje, joje labai mažai upių. 60 % vidinių žemyno rajonų visai neturi nuotėkio. Kai kur yra laikinos upės krykai, kurios prisipildo vandeniu tik po liūčių, o po kiek laiko dalis vandens susigeria, kitas likęs išgaruoja. Tik rytinėje Australijos dalyje teka neišdžiūstanti Murėjaus (Mario) upė su už jį ilgesniu intaku Darlingu. Šios upės teka iš Didžiojo vandenskyros kalnagūbrio. Šiaurinėje ir šiaurvakarinėje Australijos dalyje taip pat yra neišdžiūstančių, trumpų upių. Laivai gali plaukioti tik kai kuriomis upių atkarpomis ir neištisus metus.
Didžiausias Australijoje ežeras yra Eiro ežeras. Jo vandens lygis svyruoja: po liūčių pakyla, o per didesnes sausras kartais visai išdžiūsta. Dauguma ežerų druskingi, nes neturi nuotėkio.
Miestai
Didžiausi miestai:
Naujokai (Jonava)
Naujokai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurę nuo Žeimių. Išlikęs Naujokų dvaras.
Juozapas Silvestras Dovydaitis
Juozapas Silvestras Dovydaitis (1826 m. sausio 12 d. Mantviliškiai, Šiaulėnų valsčius – 1883 m. sausio 9 d. Alūksta) – Lietuvos kunigas, rašytojas, pedagogas.
Biografija
1848–1850 m. mokėsi Žemaičių kunigų seminarijoje. 1854 m. baigęs Sankt Peterburgo dvasinę akademiją ir įšventintas kunigu kunigavo ir mokytojavo Stelmužėje, Panevėžyje. Nuo 1858 m. vyskupo Motiejaus Valančiaus sekretorius, 1860–1863 m. Žemaičių kunigų seminarijos rektorius.
Įtartas, kad rėmė 1863 m. sukilėlius, 1864 m. rusų valdžios suimtas, 1865 m. ištremtas į Sibirą. 1882 m. atvyko i Latviją.
Kūryba
Vienas lietuvių didaktinės literatūros kūrėjų. Parašė apysaką „Šiaulėniškis senelis“ (3 d. 1860–1864 m.) 4 dalis, „Gyvenimas Stepo Raudnosio“ išėjo 1895 m. Apysakoje pavaizdavo valstiečių buitį, propagavo blaivybę. Pasakojimui būdinga gyvos žmonių šnekos intonacijos.
Sukūrė giesmių, išvertė Ivano Krylovo pasakėčių.
AB Ekranas
AB Ekranas – nuo 1962 iki 2006 m. Panevėžyje veikusi pramonės įmonė (gamykla), buvusi vienintelė Baltijos šalyse ir viena didžiausių Europoje spalvinių kineskopų gamintojų, viena didžiausių Lietuvos įmonių (pagal apyvartos ir kapitalo rodiklius). Gamino keturių dydžių spalvinio vaizdo kineskopus –14“, 15" TF, 20“, 21“ FST bei 21" TF. Daugiau kaip 70 % bendrovės produkcijos buvo eksportuojama į Vakarų Europos šalis. Bendrovė užėmė 25 % Europos rinkos mažų ir vidutinių dydžių kineskopų  segmente. Iki bankroto „Ekrano“ akcijos buvo kotiruojamos Vilniaus vertybinių popierių biržoje.
Adresas: Elektronikos 1, 5319-LT Panevėžys.
Padaliniai
50 ha bendrovės teritorijoje veikė du dideli gamybos kompleksai – stiklo detalių gamybos ir kineskopų surinkimo cechai bei pastaruosius aptarnaujančios tarnybos.
Stiklo gamybos cechuose buvo gaminamos pagrindinės kineskopo sudedamosios dalys – kūgiai ir ekranai. Padalinyje dirbo 780 darbuotojų (2006 m.).
Surinkimo ceche buvo gaminamos elektroninės optinės sistemos, metalinės detalės kineskopams bei surenkamas galutinis produktas – spalvoto vaizdo kineskopas. Padalinyje dirbo 2300 darbuotojų (2006 m.).
Istorija
1962 m. buvo įkurta įmonė. 1978 m. ji pradėjo gaminti spalvoto vaizdo kineskopai.
1993 m. techninio bendradarbiavimo partneriu tapo amerikiečių kompanija TECHNEGLAS. 2000 metais atitinkama sutartis buvo atnaujinta dar šešeriems metams.
1994 m. įmonė buvo privatizuota ir tapo akcine, o 1995 m. – užsienio kapitalo bendrove.
1999 m. bendrovė gavo tarptautinį kokybės standarto ISO 9001 sertifikatą.
2000 m. buvo pagamintas 50–milijoninis kineskopas (skaičiuojant nuo įmonės įkūrimo), pasirašyta techninė bei licencinė sutartis su japonų kompanija „Toshiba“ dėl 21“ įstrižainės visiškai plokščio kineskopo gamybos.
2001 m. sukurta naujos kartos visiškai automatinė kineskopų ekranavimo linija, per 3 mėnesius pastatyta moderni ekranų stiklo lydymo krosnis, sumontuoti ekranų gamybos įrengimai.
2002 m. pradėtas gaminti 21" įstrižainės visiškai plokščio ekrano kineskopas; kokybės sistema sertifikuota pagal naujo standarto ISO 9001:2000 reikalavimus. 2002 metais planavo uždirbti 35 mln. litų ikimokestinio pelno ir pasiekti 500 mln. litų apyvartą.
Bendrovės specialistai dirbo drauge su pasaulinių elektronikos pramonės įmonių specialistais iš JAV, Prancūzijos, Vokietijos, Švedijos, Japonijos ir kitų šalių. Investicijų į stiklo gamybą dėka stiklo detalės pradėtos gaminti iš naujos cheminės sudėties stiklo masės. Kineskopų gamybos našumui didinti ir priimtinai kokybei užtikrinti gamybos procesai tapo automatizuojami, buvo diegiamos kineskopų justavimo linijos, kompiuterizuotos valdymo sistemos daugelyje gamybos procesų, sukurtos gamybos proceso identifikavimo ir žmogiškųjų išteklių valdymo sistemos. Bendrovė planavo investuoti į naujo produkto „Slim Type CPT“ (sutrumpinto) kineskopo technologiją ir pradėti masinę jo gamybą 2006 metais. Taip pat ketino paruošti galimybių studiją dėl LCD surinkimo bendrovėje.
Bendrovė buvo pirmoji Lietuvoje, įdiegusi finansų valdymo ir apskaitos sistemą SAP R/3 (nuo 2004 m. pradžios ją pakeitė SAP R/3 Enterprise). Bendrovėje veikė administracinė-informacinė sistema LOTUS NOTES bei pradėtas diegti verslo analitikos paketas BUSINESS OBJECTS.
Bankrotas
Dėl gresiančio bankroto "Ekranas" kreipėsi pagalbos į lietuvius europarlamentarus, Europos Komisiją ir Lietuvos Vyriausybę, tačiau pagalbos nesulaukė. "Ekranas" neišlaikė konkurencijos Europos rinkoje su kineskopais, gaminamais Turkijoje iš detalių, atvežtų iš Pietryčių Azijos. Europos Komisijos nuomone, "Ekranas" bankrutavo ne dėl dempingo iš Pietryčių Azijos, o dėlto, kad jo kineskopų rinkos dalis atiteko skystųjų kristalų ekranams. Dėl technologinių pokyčių rinkoje „Ekranas“ susidūrė su finansiniais sunkumais. Gamykla turėjo modernizuoti gamybines linijas. Įmonė negalėjo laiku atsiskaityti su kreditoriais. Energijos tiekėjai nutraukė sutartis. Bendrovė buvo priversta išjungti stiklo lydimo krosnis kineskopų gamybai. 2006 m. AB „Ekranui“ iškelta bankroto byla. BAB “Ekranas” bankroto administratorius buvo UAB “Baklis”, įgaliotas asmuo Gintaras Gelčys (prieš tai - Laisvutis Virgilijus Survila).
2006 m. skolos siekė 299 mln. Lt. Bendrovės pardavimo aukcionai (2007 m.) neįvyko, kadangi neatsirado dalyvių. Už 300 mln. Lt (pradinę ar didesnę) kainą buvo tikimasi parduoti visą bendrovės turtą (jo balansinė vertė siekė 420,2 mln. Lt). Ant kritinės ribos atsidūrusio „Ekrano“ generalinis direktorius Eimutis Žvybas įsigijo apie 480 tūkst. litų kainavusį naują „Porsche Cayenne”.
Vengrijos futbolo varžybos 1971–1972 m.
Vengrijos futbolo varžybos 1971–1972 m.
AB Ekranas
Bankrotas
Išpardavus turtą, keičiantis gyventojų pajamų mokesčio tarifui, „Ekranui" pavyko susigrąžinti apie 70 mln. Lt. Jas skyrė įmonės kreditorių (bankų ir darbuotojų) finansiniams reikalavimams tenkinti ir bylos administravimo išlaidoms padengti. Antros ir trečios eilės kreditoriams (tarp jų ir bankams) lėšų grąžinti skoloms nebeužteko. Bankams skolos buvo grąžinamos dalinai, įkeičiant bendrovės turtą. Baigus bankroto bylą, ši suma buvo nurašyta. Kreditoriams liko negrąžinta ir buvo nurašyta apie 250 mln. Lt. Įmonės kreditorių reikalavimai siekė apie 295 mln. Lt. Daugiausia bendrovė buvo skolinga SEB Vilniaus bankui (73 mln. Lt). Kitiems bankams - „Swedbank", „Snoras", „DnB Nord" ir „Nordea Bank Finland" Lietuvos filialui - bendrovės turtas buvo įkeistas už 86 mln. Lt paskolas.
2013 metų rugsėjo 18 dieną „Ekranas“ buvo likviduotas ir išregistruotas iš Registrų centro.
Darbuotojai
Ekrane dirbo per 4000 darbuotojų. Bendrovėje veikė 3 profesinės sąjungos. Kolektyvinė sutartis bei darbuotojų saugos ir sveikatos gerinimo planas būdavo kasmet peržiūrimi ir patvirtinami kolektyvo konferencijoje. Problemos buvo sprendžiamos įmonės darbuotojų saugos ir sveikatos komitete, sudarytame dvišaliu principu, t. y. vienodu skaičiumi administracijos ir visų bendrovėje susikūrusių profsąjungų atstovų. Darbuotojų apsaugai ekstremalių situacijų atvejais bendrovėje buvo įrengta autonominį energijos šaltinį turinti civilinės saugos slėptuvė, galėjusi sutalpinti 2,5 tūkst. darbuotojų. Nuolatinį darbo aplinkos cheminių bei fizikinių veiksnių monitoringą bendrovėje vykdė atestuota darbo higienos laboratorija.
Bankrutuojanti bendrovė savo darbuotojams buvo skolinga apie 20 mln. Lt. Grąžinti skolas pradėjo 2006 m., gavusi lėšų iš Garantinio fondo. Darbuotojams, arba pirmos eilės kreditoriams, „Ekranas“ grąžino apie 90 % skolų. Jiems liko negrąžinta apie 3 mln. Lt.
Vadovai
1990–2006 m. AB „Ekrano“ generaliniu direktoriumi buvo Eimutis Žvybas.
Pakempinių apylinkė
Pakempinių apylinkė (arba Pakempynių apylinkė; iki 1947 m. Alsių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje Alsių vardu. 1947 m. lapkričio 6 d. perkeltas apylinkės centras į Pakempinius ir atitinkamai pakeistas jos pavadinimas bei prijungta dalis Stipirkių apylinkės, o dalis Alsių apylinkės prijungta prie Klykolių apylinkės. 1949 m. buvo Akmenės valsčiuje, 1950 m. apylinkė priskirta naujam Akmenės rajonui. 1954 m. prijungta dalis Medemrodės apylinkės ir dalis Gailaičių apylinkės. Nuo 1962 m. gruodžio 8 d. apylinkė priklausė Mažeikių rajonui. 1963 m. sausio 12 d. Pakempinių apylinkė prijungta prie Medemrodės apylinkės.
Vygaudas
Vygaudas – lietuviškas vardas. Kilo nuo vyd - (iš - vydo) + gaud - (gaudyti). Moteriškas vardo variantas - Vygaudė. Vardo trumpinys - Vygis.
Vardadienis: gruodžio 16 d.
Juodupė
Juodupė – miestelis Rokiškio rajono savivaldybėje, 16 km į šiaurę nuo Rokiškio, prie kelio, 6 km nuo sienos su Latvija. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Juodupės Švč. Aušros Vartų Dievo Motinos bažnyčia (nuo 1938 m.), veikia Juodupės gimnazija, pradinė mokykla, paštas (LT-42063). Išvystyta vilnonių audinių gamyba (UAB „Baltic Mills“).
Etimologija
Pirmąkart gyvenvietė minima Pajuodupio vardu 1769 m. Miestelio vardas – vandenvardinis vietovardis: šiauriniame pakraštyje į Vyžuoną įteka Juodupės upelis (juoda + upė). Pasak vietos gyventojų, upė tokį vardą gavo dėl to, kad jos dugnas daug kur juodas.
Istorija
miniatiūra|left|Juodupės riboženklis
Gyvenvietė pirmąkart paminėta 1769 m., kai buvo įsteigtas Pajuodupio muitinės punktas. XIX a. pabaigoje tai buvo slabada Zarasų apskrities Rokiškio valsčiuje, kurioje veikė vandens ir vėjo malūnai.
Juodupė ėmė sparčiau vystytis po 1907 m., kai verslininkas Oskaras Trėjus sename Pžezdzieckių dvaro malūne įrengė vilnų karšyklą, verpyklą, vėliau sumontavo ir audimo stakles. 1931 m. įkurta „Nemuno“ bendrovė, pastačiusi vienintelį Lietuvoje vilnonių audinių fabriką. 1936 m. įrengta koplyčia, 1938 m. pastatyta medinė Juodupės Švč. Aušros Vartų Dievo Motinos bažnyčia.
TSRS-Vokietijos karo pradžioje 1941 m. birželio 29 d. Juodupėje Raudonoji armija traukdamasi nužudė 13 vietos gyventojų. 1944 m. per TSRS kariuomenės ir Vokietijos kariuomenės kovas Juodupė ir bažnyčia sudegė. Jau 1944 m. lapkričio mėn. valsčiuje veikė stambūs Lietuvos partizanų junginiai. 1945 m. sausio 5-6 d. per NKVD baudžiamąją operaciją Juodupės valsčiuje nukauti 23 partizanai, sudegintos 9 sodybos. 1946 m. atstatyta bažnyčia.
Po II pasaulinio karo gyvenvietė išaugo, sparčiai vystėsi audinių pramonė, todėl 1956 m. balandžio 2 d. Juodupė gavo miesto tipo gyvenvietės teises. 1956 m. įsteigta biblioteka, nuo 1960 m. veikė durpių įmonė, paštas, ligoninė, vaistinė.
2002 m. gruodžio 16 d. suteiktas miestelio statusas. 2006 m. patvirtintas Juodupės herbas.
Žymūs žmonės
Juodupėje gimė:
Sportas
Miestelį garsina ledo ritulio komanda „Juodupė“.
Vilkakaimis
Vilkakaimis arba Krasnojė (, nuo 1945 m., nuo 1950 m. liepos 5 d. Красное)  – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nizovjės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kenigsbergo rajono, vėliau Gurjevsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Nizovjės apylinkės kaimas.
Dugnai
Dugnais vadinama:
Klaipėdos mokslo ir technologijų parkas
Parko misija - „skatinti šiuolaikinių, mokslui imlių technologijų plėtrą, teikti infrastruktūrines ir konsultacines inovacijų paramos paslaugas inovatyvioms įmonėms bei verslo idėjoms Lietuvos Vakarų regione bei visoje šalyje“.
Fizikos institutas
Fizikos institutas (trump.FI) – plataus profilio fizikos mokslo įstaiga Vilniuje, veikusi 1977–2010 m.
Klaipėdos mokslo ir technologijų parkas
KMTP turi Tarybą, kurią sudaro:
Fizikos institutas
Istorija
Fizikos institutas įkurtas 1977 m., kai į 2 dalis buvo padalintas LTSR Mokslų akademijos Fizikos ir matematikos institutas: į Fizikos ir Matematikos ir kibernetikos institutus.
Klaipėdos mokslo ir technologijų parkas
2012 m. čia veikė keturiasdešimt įmonių.
Fizikos institutas
Istorija
1978 m. 3,5 km į pietryčius nuo Ignalinos, Vosyliškėse, įkurta FI Ignalinos radioekologinio monitoringo stotis, o 1980 m. Preiloje – Aplinkos tyrimų stotis. 1990 m. nuo instituto atsiskyrė Teorinės fizikos ir astronomijos institutas.
2010 m. sujungtas su Chemijos ir Puslaidininkių fizikos institutais į Fizinių ir technologijų mokslų centrą.
Mokslinė veikla
Svarbiausios mokslinės kryptys: molekulinė fizika ir biofizika (dinaminiai vyksmai baltymuose, polimeruose ir organizuotose molekulinėse struktūrose), cheminė fizika, modernioji lazerinė spektroskopija ir netiesinė optika, branduolio fizika, branduolinė ir radiacinė sauga, aplinkos taršos dėsningumų tyrimai, foninės bei antropogeninės taršos, radioaktyvumo stebėjimas, aplinkos fizika ir chemija, astrofizika. Taip pat institutas vykdo su aplinkos tarša, branduoline energetika, branduolinių objektų ir radioaktyviųjų atliekų tvarkymo technologijų saugos ekspertizes.
Nuo 1973 m. leidžia mokslinį žurnalą „Environmental and Chemical Physics“ (anglų kalba).
Struktūra
Šiuo metu Fizikos institute yra 6 laboratorijos, viena katedra ir vienas skyrius :
Jonas Kvederavičius (1923)
Jonas Kvederavičius (1923 m. gegužės 14 d. Marijampolė – 2002 m. Berlynas) – lietuvių dailininkas keramikas.
Biografija
Prieš Antrąjį pasaulinį karą su tėvais išvyko į Vokietiją. 1941–1943 m. tarnavo vermachto tankų daliniuose, buvo patekęs į rusų nelaisvę. 1946–1951 m. studijavo keramikos dizainą Berlyno taikomosios dailės aukštojoje mokykloje. Nuo 1957 m. dalyvavo parodose Vokietijoje ir kitose šalyse. Individuali paroda surengta 1982 m. Vilniuje. Sukūrė architektūrinių akcentų administracinių pastatų interjerams ir eksterjerams Berlyne, kituose Vokietijos miestuose, Osvencime, keraminių plokščių, skulptūrinės keramikos, racionalių formų, sodrių spalvų dekoratyvinės ir buitinės paskirties indų, jų komplektų. Kūriniams būdingos apibendrintos gamtinės formos, augaliniai motyvai. Eksperimentavo su glazūromis (kristalinėmis, kraklė), molio masėmis, angobais. Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.
Baraškos (Vilnius)
Baraškos – pietinė Vilniaus miesto dalis, esanti miesto pakraštyje, į vakarus nuo kelio. Buvusi šiaurinė Baraškų kaimo dalis.
Istorija
XX a. pab. didžioji Baraškų kaimo dalis prijungta prie Vilniaus.
Ivanas Lvovičius Glinskis
Ivanas Lvovičius Glinskis pravarde Mamajus (apie 1460 – iki 1522 m.) – kunigaikštis iš Glinskių giminės, Ožo ir Perelomo vietininkas (1495 m.), vėliavininkas (1501 m.), dvaro maršalka (1501–1507 m.), Kijevo vaivada (1505 m.) ir Naugarduko vaivada (1507–1508 m.).
Biografija
Kunigaikščio Levo Borisovičiaus Glinskio vyresnysis sūnus. Boriso Ivanovičiaus Glinskio anūkas. Pirmąkart minimas 1482 metais. Pagrindinės kunigaikščio valdos buvo Kijevo paviete. 1508 metais palaikė savo jaunesnį brolį Mykolą Glinskį, sukėlusį maištą prieš centrinę valdžią. Po pralaimėjimo kartu su kitais maištininkais persikėlė į Maskvą, kur gavo nuo didžiojo kunigaikščio valdyti Medynę. Po Mykolo arešto prarado politinę įtaką. Jo sūnus Aleksandras ir kiti vaikai mirė jaunystėje.
Žmona – Romano Ivancevičiaus duktė.
Asmodėjus
thumbAsmodėjus (Asmodai, Asmodeus, Asmodaeus) – biblinis demonas, taip pat paminėtas ir Talmude. Manoma, kad pirmosios legendos apie jį atėjo iš zoroastrizmo ir buvo įlietos į judaizmą. Iš čia savu ruožtu pateko į krikščionybę.
Asmodėjus žydų demonologijoje-piktoji dvasia. Zoroastrizme Asmodėjus vadovavo visiems demonams. Deuterokanoninėje (katalikams), apokrifinėje (protestantams ir žydams) Tobijo knygoje rašoma, kad šį demoną traukė mergina Sara, ir jis iš pavydo žudė visus jos vyrus dar vestuvių naktį. Vakarietiškojo okultizmo šaltiniuose Asmodėjus figūruoja kaip vienas iš keturių pragaro princų, kontroliuojantis ugnies stichiją. „Raganų kūjyje“ jis aprašytas kaip geismų demonas.
1340 m.
1340 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Paparčiai (Skuodas)
Paparčiai – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Barstyčių, prie kelio į Šarnelę. Saugomi gamtos objektai: Paparčių ąžuolas, Paparčių juodalksnis, Paparčių kaštonas, Paparčių akmuo Balnas.
Mikalojus Daukša
Mikalojus Daukša (g. apie 1527  m. Babėnuose – 1613 m. vasario 16 d. Varniuose) – kunigas, humanistas, kontrreformacijos veikėjas, vienas lietuvių raštijos kūrėjų. Švietėjas, humanistinių idėjų reiškėjas, didžiausias kovotojas dėl gimtosios kalbos teisių XVI a.
Biografija
Spėjama, kad mokėsi viename iš V. Europos universitetų. Buvo Krakių klebonas (1570–1572 m.), Žemaičių kapitulos kanauninkas (1572–1585 m.) bei oficiolas (1585–1592 m.). Nuo 1592 m. kunigavo Betygaloje. Žemaičių vyskupijos administratorius (1609–1610 m.). Mokėjo kelias kalbas, turėjo biblioteką, skelbė kontrreformacijos ir renesansinio humanizmo idėjas. Kovojo dėl Lietuvos valstybinio savarankiškumo po Liublino unijos pasirašymo.
Kai Tarkvinijus Pekulas, įgaliotas popiežiaus Grigaliaus XIII, 1579 m. vizitavo Žemaitijos vyskupiją, Krakėse esančioje M. Daukšos bibliotekoje rado tris knygas, kurios katalikams buvo nepriimtinos, – tai buvo dvi graikų kalbos gramatikos, populiarios liuteroniškuose kraštuose, ir „Adagia“ – Europos humanisto Erazmo Roterdamiečio Antikos autorių kūrybos ištraukų rinktinė.
Vilniuje iš lenkų kalbos išvertė J. Ledesmos katekizmą, parašė jo pratarmę. Tai – pirmoji LDK parengta ir 1595 m. išleista lietuviška knyga – „Katekizmas“. Jos egzempliorius saugomas VU bibliotekoje.
Neginčijami įrodymai
Neginčijami įrodymai – 1963 m. sukurtas kriminalinis filmas pagal to paties pavadinimo Jean Laborde romaną.
Turinys
Kuomet po medicinos sesers Džinos Bjanki suleistos injekcijos miršta turtuolis Polis Diuprė, mergina iš karto tampa pagrindine įtariamąja. Ją ginti imasi jaunas advokatas Filje, kuriam tai pirmoji rimta byla, tuo tarpu našlę Kateriną Diupre atstovauja patyręs advokatas Čarlzas Kesidis. Tyrimui vadovaujantis tardytojas Albertas Gode atvirai abejoja neginčijamais Bjanki kaltės įrodymais ir beviltiškai ieško Katerinos Diuprė kaltės įrodymų. Pastaroji, jau keletą metų esanti Kesidžio meiluže, sukeitė leidžiamus vaistus ir dabar su advokatu meistriškai manipuliuoja įrodymais, vis giliau klampindami Džiną. Nematydamas galimybių sąžiningai ištirti bylą, tardytojas Gode atsistatydina, bylą perduodamas kitam. Pasitikėdamas savo jėgomis, Kesidis privačiame pokalbyje prisipažįsta Filje esantis Katerinos meilužiu, tačiau pastarasis negali pasinaudoti turima informacija. Įvyksta teismas, kuriame liudininku dalyvauja ir tardytojas Gode, tačiau Bjanki nuteisiama kalėti 8 metus. Kol Kesidis priima kolegų sveikinimus, Katerina pasišalina, palikdama jam raštelį ir čekį už paslaugas. Advokatas skambina jai į namus, tačiau atsiliepęs nepažįstamas vyras sako, kad šeimininkė išvyko. Supratęs, kad juo buvo pasinaudota, Kesidis sako Filje esąs įsitikinęs, kad Bjanki buvo nuteista neteisingai ir jis pats pateiks apeliaciją...
Krikščioniškoji demonologija
Pradedant ankstyvąja krikščionybe, demonologija vystėsi nuo paprasto pripažinimo, kad egzistuoja demonai, iki sudėtingų tyrimų, kurie rėmėsi pirminėmis idėjomis perimtomis iš žydų demonologijos ir krikščionių raštų. Krikščioniškosios demonologijos „mokslą“ labiausiai išpuoselėjo katalikų teologai, nors dauguma kitų krikščionių bažnyčių taip pat pripažįsta demonų egzistavimą.
Demonų prigimtis ir bruožai
Pagal Apreiškimą Jonui demonai yra puolę angelai, kurie prisidėjo prie Šėtono, kai šis sukilo prieš Dievą (Apr 12:9).
Demonai yra nemirtingi, tačiau ne visažiniai, nors kiekvienas turi kokių nors specifinių gebėjimų (kartais vienoje, kartais keliose srityse). Demonų galia ribojama Dievo, todėl jie nėra visagaliai.
Vengrijos futbolo varžybos 1972–1973 m.
Vengrijos futbolo varžybos 1972–1973 m.
Normainėliai
Normainėliai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurę nuo Žeimių, 1 km į pietvakarius nuo Juškonių. Stovi Normainėlių kapinių koplyčia.
Bojevas
Bojevas  – kaimas Lenkijos rytuose, Sadovnės valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į pietryčius nuo Sadovnės, apie 23 km į šiaurę nuo Vengruvo ir apie 78 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Urbonaičių apylinkė
Urbonaičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Papilės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Akmenės rajonui. 1954 m. prijungta Gumbakių apylinkė ir dalis Papilės apylinkės. 1962 m. prijungta dalis Biliūniškių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Urbonaičių apylinkė prijungta prie Papilės apylinkės.
Bikėnai (Ignalina)
Bikėnai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 2,5 km į rytus nuo Dūkšto, Rūkščio ežero pakrantėje. Ties kaimu kertasi keliai ir. Netoli kaimo esanti Bikėnų pieva yra europinės svarbos natūrali buveinė.
Istorija
XX a. pr. pateko į Novoaleksandrovsko apskritį, Dūkšto valsčių. Priklausė Druveto Lopačinskių dvarui (prie Tumelinos palivarko). Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Dūkšto valsčius). 1921 m. surašymo duomenimis čia gyveno 3 lenkai ir 77 kitų tautybių žmonės (daugiausia lietuviai). Lenkų okupacijos metais 1923–1926 m. veikė lietuviška mokykla, vėliau trumpai „Ryto“ draugijos mokykla.
Pelėdos ūkas
Pelėdos ūkas (Mesjė 97, M97, NGC 3587) – planetiškasis ūkas, esantis Didžiųjų Grįžulo Ratų žvaigždyne. Nuotolis iki jo yra 2600 šviesmečių (kitais duomenimis ~1500 ). Objekto regimasis ryškis – 9,9.
Šį objektą atrado Pierre Méchain 1781 m. vasario 16 d. Kaip planetiškąjį ūką, šį objektą 1844 m. pirmasis klasifikavo admirolas William H. Smyth. William Huggins 1866 m. nustatė, jog tai dujinis ūkas. Tokią išvadą jis priėjo ištyręs šio objekto spektrą (aptiko dvi spektrines linijas).
Ūko masė siekia 0,15 Saulės masės.
Mesjė 96
miniatiūra|250px|Mesjė 96 Mesjė 96 (dar žymima NGC 3368 ) – spiralinė galaktika, esanti Liūto žvaigždyne. Nuotolis iki šios galaktikos yra 35 milijonai šviesmečių. Objekto regimasis ryškis – 10,1.
Dėl gravitacinės sąveikos su kaimyninėmis galaktikomis Mesjė 96 spiralinės vijos yra asimetriškos. Jose netolygiai pasklidusios dulkės bei dujos. Galaktikos branduolys kiek nutolęs nuo jos centro. Galaktikos skersmuo siekia ~100 000 šviesmečių (įskaitant tolimiausias spiralines vijas) ir yra beveik toks pat, kaip Paukščių Tako. Šviesesnio centrinio galaktikos regiono skersmuo siekia 66 000 šviesmečių.
Dėl Mesjė 96 gravitacinio ryšio su kaimyninėmis galaktikomis ji priskiriama galaktikų grupei, vadinamai M96 grupe. Į ją taip pat įeina šviesios M105 bei M95 galaktikos ir keletas mažesnių bei blyškesnių galaktikų. Šiai galaktikų grupei priklauso tiek šviesios spiralinės galaktikos, tiek šviesi elipsinė galaktika (artimiausia Žemei tokia galaktikų grupė). Mesjė 96 yra didžiausia šios grupės galaktika.
Mesjė 96 galaktiką 1781 m. kovo 20 d. atrado prancūzų astronomas ir kartografas Pierre Méchain. Po keturių dienų ją į savo katalogą įtraukė Charles Messier.
1998 m. gegužės 9 d. Mirko Villi Mesjė 96 galaktikoje aptiko ryškią supernovą – SN 1998bu. Iš pradžių jos ryškis buvo 13, tačiau netrukus išaugo iki 11,8.
Galaktika matoma vidutinio dydžio teleskopu. Teigiama, kad palankiausias metas ją stebėti yra balandžio mėnesį.
1341 m.
1341 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Klaišių apylinkė
Klaišių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Papilės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Akmenės rajonui. 1954 m. prijungta dalis Draginių apylinkės. Nuo 1962 m. gruodžio 8 d. apylinkė priklausė Mažeikių rajonui. 1963 m. sausio 12 d. Klaišių apylinkė prijungta prie Papilės apylinkės.
Detektyvas Belis
Detektyvas Belis – 1969 m. Italijoje sukurtas kriminalinis filmas.
Turinys
Į komisarą Belį kreipiasi įtakingas advokatas Fontana, siūlydamas nedidelį „privatų užsakymą“: šio sūnus Mino susidėjo su foto modeliu iš Anglijos Sende Bronson ir, jo teigimu, stengiasi vilioti iš jo pinigus. Advokatas prašo Belio anuliuoti Sendės vizą išsiusti ją iš šalies, taip pat patikrinti sūnaus draugo Romanio reputaciją, nes Mino, padedamas pamotės Veros, ketina investuoti į šio verslą. Belis paima siūlomus pinigus ir imasi darbo: prigąsdina Sendę, kad jau rytoj išsius ją iš šalies, ir nuvažiuoja pas Romanį, kurį randa nušautą. Įtarimas krinta ant Mino bei ant Sendės, kuri anksčiau buvo Romanio meilužė, nes bute Belis randa ir spėja pasiimti nuogos moters nuotrauką, kurios dalis su veidu yra nuplėšta. Įtariamaisiais tampa Sendė, Fontanos žmona Vera, Romanio draugė manekenė ir narkomanė Emanuelė, taip pat pats Belis, kuris pirmąjį policija rado prie kūno. Galiausiai Sendė prisipažįsta, kad nuotraukoje ji ir kad buvo šantažuojama Romanio, o Mino vyko kartu, norėdamas padėti gauti negatyvą, tačiau šis jau buvo miręs. Netrukus Sendė randama negyva, o Beliui vis daugiau įtarimų kelia Vera, kurios žuvusi sesuo anksčiau taip pat buvo advokato Fontanos žmona...
Garona
Garona  – upė Ispanijoje ir Prancūzijoje. Išteka pačioje Ispanijos šiaurėje, Katalonijoje, Arano slėnyje, Pirėnų kalnuose. Teka daugiausia šiaurės vakarų kryptimi per Garonos žemumą (Akvitanijos baseiną). Įteka į Atlanto vandenyno Biskajos įlanką; kartu su Dordone sudaro Žirondos estuariją.
Žemupyje vandenyno potvyniai sukelia priešpriešinę bangą. Vasarą patvinsta. Upės vanduo naudojamas drėkinimui. Laivyba; Garona Pietų kanalu sujungta su Viduržemio jūra.
Prie Garonos įsikūrę šie miestai: Vjelja (Ispanija), Sen Gaudenas, Murė, Tulūza, Kastelsarasinas, Aženas, Marmandas, Langonas, Bordo, Blajė, Verdonas prie Mero, Rojanas (Prancūzija).
Ričardas Grušas
Ričardas Grušas (g. 1950 m. lapkričio 9 d. Pakempinių k., Akmenės r.) – muzikos mokytojas ir chorvedys.
Biografija
Baigęs Židikų vidurinę mokyklą, 1968–1972 m. muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė A. Ilčiukas). 1975–1976 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. N. Kazakauskienės klasė).
Nuo 1972 m. Kelmės vaikų muzikos mokyklos fortepijono mokytojas, 1974–1975 m. Kelmės rajoninių kultūros namų mišriojo choro chormeisteris, 1976–1980 m. vadovas. 1977 m. respublikiniame chorų konkurse „Dainuoja darbo Lietuva" ir 1978 m. J. Naujalio konkurse Raudondvaryje laimėjo trečiąsias vietas, o 1979 m. respublikinėje chorų apžiūroje antrąją vietą, dalyvavo 1980 m. respublikinėje dainų šventėje.
Nuo 1980 m. Mažeikių vaikų muzikos mokyklos direktorius, nuo 1981 m. Kultūros centro mišriojo choro „Draugystė“ meno vadovas ir dirigentas. Kolektyvą parengė 1985 m. respublikinei dainų šventei – konkurse pelnė pirmąją vietą, 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje. 1986 m. choras koncertavo Čekoslovakijoje (Prahoje, Bratislavoje ir kitur), 1990 m. dainavo J. Karoso, 1991 m. J. Žilevičiaus gimimo 100-mečių jubiliejiniuose minėjimuose, o 1993 m. Vydūno gimimo 125-mečio minėjime. „Draugystė" ne kartą koncertavo Latvijoje ir Estijoje, dalyvavo Mažeikių, Akmenės, Telšių ir kitų aplinkinių rajonų dainų šventėse, 1995 m. koncertavo Lenkijoje, dalyvavo 1995 m. Baltijos ir Siaurės šalių chorų festivalyje Rygoje (Latvija) ir 1997 m. panašiame festivalyje Gotlando saloje (Švedija). Chorą išmokė daug įvairių kūrinių, surengė koncertų daugelyje Žemaitijos miestų ir miestelių.
R. Grušas – Mažeikių rajono dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas, atsakingas už daugelį rajono ir respublikinių kultūros renginių. Dirigavo dainų šventėse bei festivaliuose ir kituose miestuose. Lietuvos muzikos mokyklų direktorių tarybos pirmininkas.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.