cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vytauto Didžiojo karo muziejus
Įkūrimas
1921 m. vasario 16 d., Lietuvai švenčiant 3-iąsias Nepriklausomybės metines, muziejus iškilmingai atidarytas. Muziejų pašventino kunigas Jonas Mačiulis-Maironis. Iškilmėse dalyvavo prezidentas Aleksandras Stulginskis, kiti Seimo ir Vyriausybės nariai, kariuomenės atstovai, užsienio svečiai.
Latavėnai
Istorija
1944–1963 m. buvo Latavėnų apylinkės centras.
Vytauto Didžiojo karo muziejus
Įkūrimas
1921 m. vasario 19 d. nupirktas dailininko Petro Kalpoko paveikslas „Vytis“. Muziejaus inventorinėje knygoje jis užregistruotas pirmuoju eksponatu. Pirmajame muziejuje veikė penki skyriai: Istorinis, Nepriklausomybės, Žuvusiųjų, Kariuomenės dalių ir įstaigų bei Šaulių sąjungos. Eksponuota ~100 įvairių nuotraukų, kelių mūšių schemos, trofėjai.
Muziejus augo, turtėjo, plėtėsi. Eksponatai demonstravo ginklų evoliuciją, kovas. Stengtasi parodyti Lietuvos politinę, kultūrinę praeitį. Muziejus tapo lietuvių tautos kultūriniu židiniu.
Didelis dėmesys skirtas kariuomenės įvykiams. Stengtasi įamžinti reikšmingus kariuomenės įvykius, nuopelnus. Tai daryta manant, kad pamirštami daug svarbių kariuomenės įvykių ir siekiant to išvengti.
1924 m. lapkritį dėl pastato susidevėjimo (kiauro stogo, išpuvusių grindų, temperatūros nepastovumo, netvarkingos elektros instaliacijos ir kt.) muziejus laikinai uždarytas.
Naujasis pastatas
1924 m. laikinai uždarius muziejų, skaičiuota naujo muziejaus pastato statybos sąmata. Svarstant pastato projektą, siūlyta naują muziejų statyti Lietuvos viduramžių pilių, senovinės koplyčios arba stubos stiliaus. . Ketinta kartu įkurdinti ir Kauno miesto kraštotyros muziejų. Grįžta prie žemės sklypo Nepriklausomybės aikštėje.
1929 m. parengtas naujas muziejaus statutas. Juo numatyta muziejuje steigti 12 skyrių.
V. Nagevičius stengėsi paversti muziejų vieta, "kur suėję tūkstančiai jaunimo ir suaugusiųjų pajusdavo laisvės didybę; pamatydavo, kokių didelių aukų būta, vaduojant tėvynę."
thumb|2015 m.
Statinio projektą rengė ir muziejaus statybą prižiūrėjo garsių to meto architektų komanda: Vladimiras Dubeneckis, Karolis Reisonas ir Kazimieras Kriščiukaitis. Naujieji muziejų rūmai paskirti dviems muziejams – Karo ir Kultūros (dabar M. K. Čiurlionio dailės muziejus). 1934 m. lapkričio 23 d. (Kariuomenės dieną) įvyko Nežinomo Kareivio palaikų perlaidojimo iškilmės.
1936 m. vasario 16 d. dalyvaujant prezidentui Antanui Smetonai, oficialiai atidarytas visas muziejų kompleksas.
Muziejaus pastato paradinė pusė atsukta į Nepriklausomybės aikštę. Ten pat įrengta Vytauto Didžiojo kapela ir Žuvusiųjų už Lietuvos laisvę kripta, kuriuos sukūrė ir dekoravo dailininkas Mstislavas Dobužinskis. Muziejaus kriptos prieigas puošė jauno skulptoriaus Vytauto Kašubos darbai – statula "Mirštantis karys" bei virš įėjimo įkomponuotas bareljefas, mirusio kario galvą. Muziejus Lietuvoje išsiskyrė būtent muziejaus paskirčiai statytu pastatu. Iki tol muziejai būdavo įrengiami kitokių paskirčių patalpose, pvz. mokyklose ar kituose pastatuose.
Architektūrinė kompozicija
miniatiūra|2023 m.
Muziejaus pastatas laikomas vienu vertingiausių Kauno modernizmo architektūros pavyzdžių.
Naujųjų rūmų kompozicija pakankamai klasikinė, bet monumentalių fasadų lakoniškose formose užkoduoti vieni pirmųjų modernistinės architektūros bandymų, kai kuriose detalėse galima įžvelgti ir art deco įtaką. „Kariškoji“ pastato pusė – kur kas griežtesnių formų, fasadas sudarytas iš trijų rizalitų. Tiek šoniniuose rizalituose, tiek dalyse, jungiančiose juos su pagrindiniu, apatinę pastato dalį formuoja dvi langų eilių horizontalės, viršuje užbaigiamos funkcijos padiktuotomis plokštumomis. Centrinėje dalyje esantis įėjimas iškeltas, į jį veda monumentalūs rusvo granito laiptai, per ceremonijas turėję atlikti tribūnos funkcijas. Pagrindinis akcentas – virš pastarosios dalies esančios penkios langų vertikalės, skaidomos šešių sudvejintų piliastrų. Viršuje, pagal pirminį sumanymą, turėjo būti įrengta skulptūra.
Ekspozicijos kūrimas
Muziejus tapo pirmuoju viešuoju valstybiniu muziejumi su specialiai ekspozicijai sukurtu interjeru. Ekspozicijai įrengti pasitelktos scenografinės ir memorialinės priemonės. Ekspozicijos rėmai, t. y. jos pradžia ir pabaiga, buvo herojinis pasakojimas apie tautos istorinį kelią, kovas dėl laisvės ir Nepriklausomybės.
Muziejus kaupė ir eksponavo vertingus daiktus, surinktus Lietuvoje ir užsienyje. Pasak šaltinių, meno kūriniai turėjo papildyti arba pakeisti autentiškus eksponatus, buvo svarbus tikroviškumo įspūdis. Net kariuomenės istorijos skyrius, kuriame netrūko autentiškų daiktų, neapsiėjo be dailės kūrinių. 1924 m. muziejus šiam skyriui nupirko Otto Jenerio drobes "Kavalerijos ataka," "Artilerijos mūšis ties Širvintais 1920 m. lapkritį," 1926 m. – Javorskienės paveikslą "Žvalgų ataka," 1927 m. – O. Jenerio kompozicijas "Mūšis ties Radviliškiu 1919 m. rugsėjo 22 d." ir "Karininko Antano Juozapavičiaus mirtis," 1928 m. – Antano Kairio drobę "Panevėžio bataliono žvalgai Ilūkštos bažnyčios bokšte," neminint daugybės eilinių karių bei karininkų portretų. V. Nagevičius visaip skatino muziejui dirbančių menininkų kūrybingumą. Rengė tapytojams ekskursijas į mūšių vietas, kuriose kautynių eigą smulkiai pasakojo atsargos generolas Kazys Ladiga.
Aplinka
thumb|Muziejaus bokštas Panaikinta šalia pastato buvusi netvarkinga prekyvietė, sklypas aptvertas buvusios Kauno tvirtovės geležine tvora, įrengti gėlynai. Fasadinėje dalyje esantį žemės sklypą imta vadinti Karo muziejaus sodeliu. Nuo 1922 m. jame tradiciškai imta švęsti Naujųjų metų sutikimą. 1923 m. oficialiai atidengtas Jono Basanavičiaus biustas (skulpt. J. Zikaras, archit. V. Dubeneckis), šiam dar tebesant gyvam ir kuris pradėjo Lietuvos nepriklausomybei nusipelniusių asmenų portretų alėją. J. Basanavičiaus biustui (tai skelbė ir įrašas ant paminklo postamento) panaudotas metalas iš "tūtelių nuo šovinių, paleistų į Lietuvos priešus," o postamentui – akmuo, skyręs Didžiąją ir Mažąją Lietuvą. Taip V. Nagevičius stengėsi sekti didžiųjų Europos tautų patirtimi, sureikšminant ne tik vaizdinius, bet ir medžiaginius paminklo elementus.
Medžiagų simbolikos paisyta ir vėliau, visiems biustams naudotos šovinių tūtelės. 1925 m. visuomenei pristatyti, o 1927 m. biustų alėją pratęsė tų pačių autorių kurti Simono Daukanto ir Vinco Kudirkos paminklai.
1928 m. atidengtas žalvarinis Laisvės paminklas (skulp. J. Zikaras). 1937–1938 m., Lietuvai nusipelniusių asmenybių alėją papildė Maironio, Antano Juozapavičiaus, Povilo Lukšio, Silvestro Žukausko, Vlado Putvinskio, Martyno Jankaus, Petro Vileišio biustai (J. Zikaro ir Broniaus Pundziaus kūriniai), „Knygnešys“ (J. Zikaro žalvarinė statula), „Sėjėjas“ (Bernardo Bučo žalvarinė statula), taip pat paminklinė lenta Lietuvos knygnešiams.
1936 m. sodelis pradėtas pertvarkyti, į kitą vietą perkelti biustai ir Laisvės paminklas.
Muziejaus sodelyje pastatyti iš bermontininkų atimti ir iš Kauno fortų atgabenti artilerijos pabūklai. Įėjimą į muziejų papuošė liūtų skulptūros, atvežtos iš Astravo dvaro. 1938 m. juos muziejui padovanojo Paryžiuje gyvenęs grafas Jonas Jurgis Tiškevičius. XIX a. viduryje šiuos valdžios ir galybės simbolius į Lietuvą iš Peterburgo atsigabeno grafo tėvai. thumb|left|Žuvusių už Lietuvos laisvę karių pagerbimo ceremonija prie Nežinomojo kareivio kapo
1922 m. greta muziejaus esanti Arklių rinkos aikštė pervadinta Vienybės vardu.
1921 m. spalio 16 d. muziejaus sodelyje atidengtas skulptoriaus Juozo Zikaro ir architekto Vladimiro Dubeneckio paminklas „Žuvusiems už Lietuvos laisvę“. Paminklas buvo sudėtas iš Nepriklausomybės kovų vietų atvežtų akmenų. Prie paminklo uždegta ugnis, simbolizuojanti išskirtinę pagarbą žuvusiems. Atidengimo iškilmėse dalyvavo Steigiamojo Seimo pirmininkas Aleksandras Stulginskis, ministras pirmininkas dr. Kazys Grinius, Vyriausybės nariai, garbūs užsienio svečiai. Laikytos šv. mišios, karinis orkestras pirmąkart atliko kompozitoriaus Juozo Tallat Kelpšos sukurtą Gedulingą karinį maršą. Nuo 1922 m. prie šio paminklo, Lietuvos laisvės kovų invalidai atlikdavo kasdieninę valstybinės vėliavos pakėlimo ir nuleidimo ceremoniją. 1923 m. prieš paminklą uždegtas aukuras, ant kurio buvo lotyniškas užrašas „Redde quod debes“ („Atiduok, ką privalai“). 1934 m. lapkričio 23 d. prie šio paminklo palaidoti Nežinomojo kareivio palaikai, taip galutinai paverčiant paminklą "Tėvynės altoriumi" bei įteisinant kaip svarbią valstybinių ceremonijų vietą. Siekiant suteikti šiai vietai tautiškų memorialinio paminklo bruožų, pradėta statyti liaudies meistrų darbo kryžius, atgabentus iš įvairių Lietuvos vietų. Tuo būdu, šis žuvusiems už tėvynės laisvę monumentas buvo lyginamas su Nežinomo kareivio kapu Žvaigždės aikštėje esančia Triumfo arka (Paryžius) bei karaliaus Viktoro Emanuelio II Italijos susivienijimo monumentu Romoje.
thumb|Nežinomojo kareivio perlaidojimo ceremonija, 1934 m. 1923 m. prieš muziejų įrengtam fontanui grafas Aleksandras Tiškevičius III padovanojo nykštuko skulptūrą. 1936 m. muziejaus arkadų nišose pastatyti švediški Karolio XII pabūklai.
1921 m. pagal architekto Vladimiro Dubeneckio projektą pradėtas perstatyti prie muziejaus pastato esantis buvusios cerkvės varpinės bokštas. 1938 m. naujajame bokšte iškelta valstybinė vėliava. 1939 m. naujajame bokšte atidengta skulptoriaus Juozo Mikėno dekoratyvi bronzinė 2,65 m aukščio skulptūra „Senosios Lietuvos karys" (dar vadinama Riteriu, Kariu). 1943 m. pareikalavus naciams ji atiduota į metalo laužą. 2015 vasario 16 d. atidengta skulptūros reprodukcija, pagal išlikusius duomenis, atgaminta skulptoriaus Juozo Šlivinskio, nukaldinta kalvio Jono Malinausko. 1937 m. muziejaus bokšte įrengtas Kauno karilionas, suskambo varpų muzika. Viso buvo 36 varpai. Vienas varpas nulietas Filadelfijoje ir 1922 m. padovanotas lietuvių emigrantų kaip Laisvės simbolis išsivadavusiai tautai. Vienoje varpo pusėje buvo išlietas Vytis, kitoje – priesakas: „O, skambink per amžius Vaikams Lietuvos, kad laisvės nevertas, kas negina jos“. Kiti varpai nuliedinti Belgijoje, jiems suteikti žuvusių Lietuvos vaduotojų-gynėjų ir Lietuvos laisvės kovų vardai.
thumb|J. Tiškevičiaus 1937 m. dovanoti liūtai iš [[Astravo dvaras|Astravo dvaro]] 1936–1937 m. bokšte sumontuotas ir įkeltas firmos „C.F. Rochlitz“ (Berlynas) laikrodis. Jį montavo iš Berlyno atvykęs specialistas. Iki ~1989 m. muziejaus bokšto laikrodis rodė vien tik valandas, neskambėdavo. Bokštas kelis dešimtmečius administruotas Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejaus, kartu su Laisvės varpu, karilionu ir laikrodžiu, grąžintas Karo muziejui.
Okupacijų laikotarpis
1940 m. sovietinė okupacija palietė ir muziejų. Uždraudus naudoti Lietuvos kunigaikščių ir kitų Lietuvos asmenų vardus, 1940 m. liepos 25 d. muziejus neteko Vytauto Didžiojo vardo ir pervadintas tiesiog Karo muziejumi, o tų pačių metų rugsėjį – Kariškai istoriniu muziejumi. Bolševikams įsakius muziejų perorganizuoti, laikinuoju viršininku paskirtas plk. Juozas Šarauskas (1941 m. sušaudytas). 1941 m. muziejaus vadovu paskirtas Bronius Žekonis. 1941 m. gegužės 21 d. LKP CK biuras liepė pašalinti iš muziejaus sodelio skulptūras (S. Žukausko, V. Putvinskio, P. Lukšio, A. Juozapavičiaus).
Nacių okupacijos metais pavadinimas muziejui sugrąžintas, bet prarasti keli stambūs eksponatai. Tarp jų ir Juozo Mikėno kario statula muziejaus bokšte.
1944 m. hitlerininkai buvo iš didesnės Lietuvos teritorijos. 1994 m. birželio 14 d. [Raudonoji armija antrą kartą užėmė Vilnių, o rugpjūčio 1 d. – ir Kauną. Pradėtos kurti sovietinės įstaigos. 1947 m. Karo muziejus pervadintas Kariškai istoriniu ir tapo pavaldus sovietinei Muziejų ir paminklų apsaugos valdybai.
Grįžtant sovietams, muziejaus vadovas brg. gen. V. Nagevičius emigravo į Vakarus. 1944–1946 m. Kauno kariškai istorinio muziejaus direktoriumi dirbo archeologas, Lietuvos kariuomenės dimisijos pulkininkas Petras Tarasenka. 1946 m. pradžioje direktoriumi paskiriamas buvęs Komunistų partijos pogrindininkas Jonas Apuokas-Maksimavičius.
Vokiečių okupacinės švietimo valdybos Statistikos žiniose nurodoma, kad 1941 m. gruodžio 31 d. muziejuje buvo 4391 eksponatas, o 1948 m. pradžioje muziejaus metinėje ataskaitoje – jau 36 460 eksponatų. Toks skirtumas susidarė ne tik todėl, kad po muziejaus fondai pasipildė Raudonosios armijos ginklais, trofėjais, dokumentais ir nuotraukomis, bet ir dėl to, kad 1941 m. nurodomą eksponatų skaičių sudarė ne tik pavieniai eksponatai, bet ir rinkiniai kaip atskiri fondų vienetai. Be to, iki karo ir karo metais į eksponatų sąrašą nebūdavo įtraukiami meno kūriniai (paveikslai, skulptūros), dokumentai, nuotraukos.
1940–1944 m. uždraustos apeigos ir ceremonijos muziejaus sodelyje, skambinimas Laisvės varpu, karilionu, užgesinta aukuro ugnis prie Nežinomojo kareivio kapo, bokšte nebebuvo kabinama Lietuvos vėliava. Per antrąją sovietinę okupaciją prarasta nemažai tarpukariu surinktų eksponatų: kariuomenės pulkų vėliavų, albumų, nuotraukų, artilerijos pabūklų ir kt. Sunaikintos buvusios salių ekspozicijos. Muziejų privertė propaguoti okupacinę ideologiją.
Sunaikinus nepriklausomos Lietuvos paminklus, statyti atitinkantys sovietinę ideologiją: sodelio šiaurinėje tvoroje 1947 m. įmūrytos urnos su keturių komunarų palaikais (iškeltos 1973 m.). 1950 m. sunaikinta Laisvės statula, Nežinomojo kareivio kapas, kitos skulptūros. Vietoje Laisvės paminklo pastatyta Vinco Mickevičiaus-Kapsuko, vietoj Nežinomojo kareivio kapo – Felikso Dzeržinskio skulptūra, o rytinėje sodelio dalyje, prie pat muziejaus, – rusiškas tankas.
Nuo 1956 m. muziejus vadintas Valstybiniu istorijos muziejumi.
thumb|[[Laisvės gynėjų diena|Laisvės gynėjų dienos minėjimas Karo muziejaus sodelyje. 2010.01.13 d.]]
Atgimimas
1988 m. pradėtas atkūrinėti sodelis (pagal architekto Algimanto Sprindžio projektą). 1989 m. vasario 16 d. iškilmingai atidengta Laisvės statula. 1990 m. vasario 16 d. atstatytas paminklas „Žuvusiems už Lietuvos laisvę“. 1990 m. lapkričio 23 d. perlaidoti Nežinomojo kario palaikai. 1989–1991 m. į savo vietas sugrįžo tautos didvyrių paminklai. 1998 m. lapkričio 23 d. atkurta Žuvusių už Lietuvos laisvę ir nepriklausomybę kripta.
Nuo 2006 m. sausio 1 d. muziejaus steigėjas – Lietuvos Respublikos krašto apsaugos ministerija.
2009 m. lapkričio 5 d. kultūros ministro įsakymu muziejaus statiniai paskelbti saugomu kultūros paveldo objektu.
2015 m. pagal Juozo Šlivinsko projektą kariljono bokšte atstatyta 2,7 m aukščio varinė Kario skulptūra. 1938 m. ją iš šovinių tūtelių, sveriančią toną, nuliejo Juozas Mikėnas, o 1942 m. nugriovė ir sunaikino vokiečių okupantai.
Sandara
Muziejus bendradarbiauja su Vidaus reikalų ministerija, Šaulių sąjunga, Tautiniu olimpiniu komitetu, Lenkijos kariuomenės muziejumi Varšuvoje, Mikalojaus Koperniko universitetu Torunėje ir kt. Nuo 1989 m. prie muziejaus veikia Kauno karo istorijos klubas, puoselėjantis Lietuvos kariuomenės tradicijas, dalyvaujantis istorinių mūšių rekonstrukcijose Lietuvoje ir užsienyje.
Fondai
Šaltieji ir šaunamieji ginklai, archeologiniai radiniai, dokumentai, fotografijos ir negatyvai, vaizduojamojo meno ir portretų rinkiniai. Ypač vertingomis laikomos ginklų, Balio Buračo negatyvų kolekcijos, „Lituanicos“ transatlantinio skrydžio relikvijos, pirmojo Lietuvos kariuomenės vado generolo Silvestro Žukausko ir kitų kariuomenės kūrėjų asmeniniai ginklai ir daiktai. Didelės Antrojo pasaulinio karo, 1944–1953 m. Lietuvos partizanų kovų, numizmatikos kolekcijos.
Yra mokslinė biblioteka, kurioje sukaupta apie 15 tūkst. leidinių. Seniausias spausdintas 1605 m.
Hamletas Vladislavas Markšaitis
Hamletas Vladislavas Markšaitis (g. 1937 m. gegužės 12 d. Tauragėje) – Lietuvos matematikas, fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1962 m. baigė Maskvos universitetą. 1999 m. apgynė disertaciją „P - plėtinių su dviem išsišakojimo taškais Galua grupės“, fizinių mokslų daktaras.
Nuo 2008 m. Mykolo Romerio universitetas Matematinio modeliavimo katedra.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys – algebra, algebrinė skaičių teorija, Galua teorija. Tiria p – plėtinių su dviem išsišakojimo taškais Galua grupes.
Inditex
Industria de Diseño Textil, S.A. (sutrumpintai – „Inditex“) – tarptautinė drabužių mažmeninės prekybos bendrovė, įsikūrusi Galisijoje, Ispanijoje. Tai yra pati didžiausia pasaulyje drabužių gamybos grupė, sudaryta iš kiek mažiau nei šimto skirtingų įmonių, atsakingų už tekstilės dizainą, produkciją ir prekių platinimą. Kompanija valdo vienus žinomiausių mados ženklus visame pasaulyje, įskaitant „Zara“, „Pull and Bear“ ir „Massimo Dutti“.
Pagrindiniai tinklo varžovai pasaulyje yra švedų „H&M“, amerikiečių „Gap“ bei japonų „Uniqlo“.
Kompaniją 1985 m. įkūrė ispanų verslininkas Amancio Ortega, kuris yra pats turtingiausias žmogus šalyje ir 2014 m. „Forbes“ duomenimis buvo trečias turtingiausias žmogus visame pasaulyje, jo turtas siekė 64 mlrd. JAV dol. 2014 m. birželio mėn. „Inditex“ grupė valdė 6393 parduotuves 88 skirtingose šalyse visuose žemynuose. 2013 m. bendrovės parduotuvėse dirbo beveik 130 tūkst. darbuotojų, pajamos siekė daugiau nei 16 mlrd. eurų.
Padaliniai
2014 m. birželį kompanija valdė aštuonių skirtingų pavadinimų parduotuves:
Valve Corporation
Valve Corporation (anksčiau žinoma kaip Valve Software) – amerikiečių įmonė, kurianti kompiuterinius žaidimus. Įmonė žinoma pirmojo asmens šaudyklėmis, kaip kad garsioji „Half-Life“ serija, „Counter-Strike“, taip pat žaidimo varikliu „Source“ bei žaidimų platinimo platforma „Steam“.
Istorija
miniatiūra|kairėje|180px|„Valve“ logotipas, naudotas 1996–2018 m. „Valve“ buvo įkurta 1996 m. Kirklande, Vašingtono valstijoje, kaip ribotos atsakomybės įmonė (L.L.C.). Po įregistravimo, 2003 m. įmonės būstinė buvo perkelta į Belvju, Vašingtone, tame pačiame mieste kur buvo įsikūręs leidėjas „Sierra On-Line“.
„Half-Life“ sėkmė kūrėjus paskatino kurti įvairius modus, spin-off bei tęsinį „Half-Life 2“. Visi dabartiniai „Valve“ žaidimai naudoja Source grafinį variklį. Kompanija yra sukūrusi šešias žaidimų serijas: „Half-Life“, „Team Fortress“, „Portal“, „Counter-Strike“, „Left 4 Dead“, „Day of Defeat“. „Valve“ plačiai pagarsėjusi savo žaidimų modų kūrėjų bendruomenės rėmimu. Tokie žaidimai kaip „Counter-Strike“, „Team Fortress“ ir „Day of Defeat“ kadaise buvo tik trečios šalies kurti modai, kuriuos nupirko „Valve Software“ ir perkūrė į pilnus žaidimus. Įmonė taip pat platina modus Steam programa.
2008 m. sausio 10 d. „Valve Corporation“ įsigijo bendrovę „Turtle Rock Studios“.
2010 m. balandžio 8 d. „Valve“ laimėjo žurnalo „The Escapist Magazine’s March Mayhem“ „Geriausio 2010 m. kūrėjo“ rinkimus. Nugalėjusi pusfinalyje „Zynga“, o finale „Bioware“ bendroves.
„Valve“ prieš „Vivendi“
Tarp 2002 ir 2005 m. „Valve“ buvo įsivėlusi į komplikuotą teismo procesą su bendrove „Vivendi Universal“ (kaip „Vivendi“ padalinys – „Sierra Entertainment“). Oficialiai tai prasidėjo 2002 m. rugpjūčio 14 d., kai „Valve“ apkaltino „Sierra“ už autorinių teisių pažeidimą, pareiškiant, kad leidėjas neteisėtai platino žaidimų kopijas internetinėse kavinėse. Vėliau dar pridėjo, kad „Sierra“ nesilaikė sutarties sąlygų, nedavė honorarų ir atidėliojo „Counter-Strike: Condition Zero“ išleidimą iki kol baigsis vasaros atostogų metas.
„Vivendi“ priešinosi, reikšdama, kad Gabe Newell ir rinkodaros direktorius Doug Lombardi klaidingai nurodė „Valve“ pozicijas susitikime su leidėju. Vėliau „Vivendi“ ėmėsi tų pačių veiksmų: tvirtindama, jog „Valve“ Steam programa bandė apeiti jų leidybos sutarties sąlygas. „Vivendi“ taip pat siekė intelektinės nuosavybės teisių į „Half-Life“ žaidimą ir teismo nutarimo – uždrausti „Valve“ platinti „Half-Life 2“ naudojantis Steam programa.
2004 m. lapkričio 29 d. teisėjas Thomas S. Zilly iš JAV Federalinės apygardos teismo Sietle, Vašingtone, nutarė „Valve“ korporacijos naudai. Nutarime buvo pareikšta, jog „Vivendi Universal“ ir jos filialai (įskaitant „Sierra“) nebuvo autorizuoti platinti „Valve“ žaidimus, tiesiogiai ar netiesiogiai, per internetines kavines vartotojams pay-to-play principu, sutinkant su abiejų šalių sutarties sąlygomis. Be to, teisėjo sprendimu buvo nutarta, jog „Vivendi“ turės atlyginti $2 391 932 nuostolius „Valve“ korporacijai. „Valve“ oficialioje Steam svetainėje paskelbė, kad abi kompanijos priėmė susitarimą teisme 2005-ųjų balandžio 29 d. 2005 m. liepos 18 d. „Electronic Arts“ pranešė, jog bendradarbiaus su „Valve“ leidžiant jos žaidimus.
Zomerfeldas
Zomerfeldas arba Gruševka (, nuo 1939 m. Sommerfeld, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Грушевка) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Domnovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Frydlando apskrities (nuo 1927 m. Barštyno apskritis) dvaras, nuo 1874 m. birželio 11 d. Lizetenfeldo valsčiaus kaimas. Priklausė Stakaimio parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Frydlando rajono, vėliau Pravdinsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Porečjės apylinkės kaimas.
Baltoji linija
Baltoji linija  – tai skaidulinio jungiamojo audinio plokštelė, nusitęsianti nuo krūtinkaulio kardinės ataugos iki gaktinės sąvaržos. Virš bambos ji platesnė (iki 2,5 cm), o žemiau smarkiai susiaurėja.
Baltoji linija yra chirurginių pjūvių vieta, nes joje yra tik mažos ir smulkios kraujagyslių šakos, todėl pjūviai išilgai jos beveik nekraujuoja.
Gubkinskis
Gubkinskis  – miestas Rusijoje, Tiumenės srityje, Jamalo nencų autonominėje apygardoje. Įsikūręs Piakupuro upės kairiajame krante. Už 16 km yra Purpės geležinkelio stotis prie Tiumenės-Surguto-Naujojo Urengojaus linijos. Keliu galima pasiekti Muravlenko miestą.
Naftos ir gamtinių dujų gavyba bei eksportas.
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1986 m. ir pavadinta geologo Ivano Gubkino garbei. 1996 m. Gubkinskiui suteiktas miesto statusas.
Kaukiškis
Kaukiškis – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Kernavės.
Laugalis
Laugalis – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 10 km į pietryčius nuo Kelmės, Dubysos dešiniajame krante. Seniūnaitijos centras. Praeina kelias.
thumb|left|Laugalio gatvė
Elbarų ąžuolas
miniatiūra|250px|right|Elbarų ąžuolas žiemą
Elbarų ąžuolas – išskirtinio amžiaus ąžuolas, augantis Kelmės rajone, Elbaruose (Tytuvėnų apylinkių seniūnijoje). Paskelbtas valstybės saugomu botaniniu gamtos paveldo objektu 1968 m. gegužės 14 d.
Elbarų ąžuolas įleidęs šaknis gyvenvietės pakraštyje, netoli kelio, praėjus apie 200 m pro ūkinius pastatus, supamas kitų medžių. Nuorodomis nepažymėtas. Šalia teka Trinkės upelis (Šiaušės kairysis intakas).
Vezuvianitas
thumb|right|Vezuvianitas thumb|Vesuvianitas
Vezuvianitas (kalifornitas, idograsas, kiprinas) – silikatų klasės, metamorfinės kilmės silikatinis mineralas. Cheminė formulė Ca10Mg2Al4(SiO4)5(Si2O7)2(OH)4. Vezuvianito kristalai randami klintyse. Mineralas pirmą kartą buvo surastas Vezuvijaus vulkano lavoje.
Kietumas pagal Moso skalę 6,5-7,0. Specifinis tankis- 3,0-4,0.
Vezuvianitas randamas JAV, Kanadoje, Italijoje, Norvegijoje, Šveicarijoje, Pakistane, Rusijoje, Ukrainoje.
Diyarbakırspor
Dijarbakyro SK – Turkijos futbolo klubas iš Dijarbakyro.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1968 m. Rungtyniavo žemesniuose divizionuose.
1977 m. pirmą kartą pateko į aukščiasuią šalies lygą.
2009–2010 m. Superligoje buvo šešiolikti ir iškrito į Pirmą lygą.
Šiaulių pirmoji muzikos mokykla
Šiaulių pirmoji muzikos mokykla – neformaliojo švietimo ankstyvojo, pradinio ir pagrindinio muzikinio ugdymo įstaiga Šiauliuose, Trakų g. 43.
Istorija
Šiaulių muzikos mokykla įsteigta 1948 m. Tuomet vyriausybės nutarimu prie Šiaulių vidurinės muzikos mokyklos (dab. Šiaulių Sauliaus Sondeckio konservatorija) įkurta septynmetė muzikos mokykla, o vasario 28 d. pirmojo direktoriaus Jono Byros įsakymu paskirti pirmieji dėstytojai. Mokykloje fortepijono ir styginių instrumentų specialybės mokėsi apie 100 vaikų: 29 buvo perkelti iš vidurinės muzikos mokyklos (iki 14 metų) ir naujai priimtas 71 mokinys. Mokyklos patalpos buvo Vilniaus ir Vasario 16-osios gatvių kampe esančiame pastate, kartu su vidurine muzikos mokykla. 1958 m. septynmetė muzikos mokykla tapo savarankiška. 1961 m. mokykla pavadinta „Vaikų muzikos mokykla“, o 1967 m. jai suteiktos patalpos Kražių g. 15.
Iki 1990 m. vaikų muzikos mokykla buvo vienintelė tokio pobūdžio įstaiga Šiauliuose. Įsikūrus vaikų muzikos mokyklai prie Šiaulių konservatorijos, bei įsteigus 2-ąją muzikos mokyklą, kurios pagrindas pietiniame miesto rajone buvęs mokyklos filialas, 1992 m. pavadinimas vėl pakeistas į „Šiaulių 1-oji muzikos mokykla“. 1997 m. patalpas Kražių g. 15 grąžinus buvusiems savininkams, mokykla perkelta į Trakų g. 43 – tai buvusio fabriko „Verpstas“ administracijos pastato III–IV aukštai.
Mokykloje veikia Fortepijono, Styginių instrumentų,, Lietuvių liaudies instrumentų ir akordeono, Pučiamųjų ir mušamųjų instrumentų, Chorinio dainavimo skyriai.
Muzikos mokyklos choras „Gama“ – tarptautinių konkursų nugalėtojas.
Pedagogai
Mokykloje dirbo ar dirba: Domas Andrulis, Florijonas Anusauskas, Anicetas Arminas, Eduardas Balčytis, Stasys Bekeris, Stasė Dievaitytė-Skačkauskienė, Danutė Einikienė-Dovydėnaitė, Daina Kavaliauskienė, Laimutė Mameniškytė, Daiva Petravičienė, Nijolė Prascevičienė, Stefa Rimkevičiūtė, Valerija Ruzgaitienė, Bronius Sližys, Sigitas Vaičiulionis, Veronika Vitaitė, Vytautas Žvirblis.
Auklėtiniai
Šiaulių muzikos mokyklą baigė: Pranciškus Beinaris, Giedrė Grubinskaitė, Augustė Emilija Janonytė, Vytautas Juozapaitis, Stasys Juškus, Jonas Kievišas, Martynas Levickis, Romas Makarevičius, Irena Porvaneckienė-Adomaitytė, Zenonas Ragulskis, Sigitas Renčys, Dainius Trinkūnas, Gytis Trinkūnas, Evaldas Vaineikis, Algirdas Viesulas, Tadas Žukauskas.
Nedzinskienė
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Nedzinskaitė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Nedzinskas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Košelikai
Košelikai  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Mendzyžeco valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į šiaurės rytus nuo Palenkės Mendzyžeco, apie 20 km į vakarus nuo Palenkės Bialos ir apie 91 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
JAV valstijos
550px|thumb|JAV žemėlapis su valstijų pavadinimais JAV valstijos – JAV administraciniai vienetai, kurių šiuo metu yra 50, ir kurių dauguma yra Šiaurės Amerikos žemyne.
Valstijos
Po JAV nepriklausomybės deklaracijos paskelbimo trylika buvusių kolonijų tapo valstybėmis (valstijomis), pagal tuometinių Europos valstybių pavyzdį. Vėliau valstijų skaičius augo JAV plečiantis į vakarus, federacinei vyriausybei užkariaujant ir perkant naujas žemes bei esamoms valstijoms skylant. Šiuo metu JAV sudaro 50 valstijų. Valstijos paprastai skirstomos į mažesnius administracinius vienetus.
Kiti administraciniai vienetai
Jungtinėms Valstijoms taip pat priklauso kitos teritorijos, apygardos ir valdos, tarp jų Kolumbijos federacinė apygarda, kurios teritorija sutampa su sostine, bei užjūrio teritorijos, iš kurių svarbiausios yra Puerto Rikas, Amerikos Samoa, Guamas, Marianos šiaurinės salos ir JAV Mergelės salos. JAV turi karinę jūrų bazę okupuotoje Gvantanamo įlankos teritorijoje Kuboje (nuo 1898 m.). Šią teritoriją JAV laiko nuomojama, nors Kubos vyriausybė JAV teises į šią teritoriją ginčija.
Dalis valstybių nepriklauso JAV, bet yra sudarę laisvąją asociaciją su JAV, naudoja JAV dolerį.
Kęstutis Kardelis
Kęstutis Kardelis (1944 m. kovo 21 d. Kaunas – 2020 m. balandžio 23 d. ) – Lietuvos pedagogas, habilituotas socialinių mokslų daktaras, biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1969 m. baigė Lietuvos valstybinio kūno kultūros instituto Pedagogikos fakultetą. 1974 m. biologijos mokslų kandidatas, 1990 m. pedagogikos mokslų daktaras.
1969–1980 m. ir nuo 1992 m. Lietuvos valstybinio kūno kultūros instituto (nuo 1990 m. Lietuvos kūno kultūros institutas, nuo 1999 m. Lietuvos kūno kultūros akademija) dėstytojas, Kūno kultūros ir sporto socialinių problemų tyrimų laboratorijos vedėjas. 1980–1991 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas. Nuo 1991 m. profesorius.
Kadohadačai
Kadohadačai – Šiaurės Amerikos indėnų gentis, priklausiusi kadų konfederacijai. Dabar priskirti Oklahomos kadams.
Istorija
Kadohadačai tradiciškai gyveno ties dabartinių Teksaso, Oklahomos, Arkanzaso ir Luizianos valstijų sienomis. Jie augino tokias žemės ūkio kultūras kaip kukurūzai, pupos, moliūgai ir pekaninė karija, gamino pardavimui lankus ir molinius indus.
1541 m. kadohadačų grupės sutiko Ernando de Soto ekspediciją, nors ispanai į kadohadačų teritoriją nebuvo įžengę. 1687 m. kadohadačų gentis priėmė La Salle ekspedicijos išlikusius narius savo kaimuose Teksase. Nuo tada kadohadačai palaikė draugiškus ryšius su prancūzais.
XVII-XVII a. kadohadačai buvo viena iš trijų kadų genčių grupių. Kadohadačų buvo 4 bendruomenės, gyvenusios netoli Raudonosios upės Didžiojo vingio.
XVIII a. pradžioje kadohadačus puolė Chickasaw indėnai ir dalį išžudė, dalį pavergė. Kadohadačų genties likučiai pasitraukė į vakarus ir prisijungė prie nasonių ir načitočių genčių. XVIII a. pabaigoje kadohadačų likučiai prie giminingų načitočių šiaurės vakarų Luizianoje.
Perkėlimas
1845 m. JAV federalinė vyriausybė kadohadačus ir hasinai indėnus perkėlė į Brazoso rezervatą Teksase. 1859 m. šios gentys vėl buvo perkeltos kartu su kitais kadais į Indėnų teritoriją, į rezervatą tarp Kaneidiano ir Vošitos upių.
Dabar
Kadohadačai yra Oklahomos kadų nariai kartu su Hasinai, Hainai bei kitomis kadų gentimis. Kadohadačų dialektas priklauso kadų kalbai, artimas Hasinai ir načitočių dialektams, juo šiandien tebekalbama.
Geoarcheologija
Pirmieji geologiniai metodai archeologijoje pradėti naudoti 1863 m., kai buvo bandyta nustatyti kada Europoje pradėjo gyventi žmogus.
Šiuo metu geologiniai ir kiti gamtamoksliai metodai plačiai naudojami, kai nėra galimybių naudoti grynai archeologinius metodus. Naudojama geochronologija – iškasenų absoliutaus amžiaus nustatymui, paleontologinai metodai – santykinio amžiaus nustatymui, klimatinėms sąlygoms nustatyti, geofiziniai, geocheminiai, geomorfologiniai metodai – radinių vietų paieškai ir t. t.
FK 11 Oktomvri
Prilepo „Oktomvri“ – Makedonijos futbolo klubas iš Prilepo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1951 m.
Muravlenka
Muravlenka  – miestas Rusijoje, Tiumenės srityje, Jamalo nencų autonominėje apygardoje. Įsikūręs pelkėtoje lygumoje. Keliu galima pasiekti Gubkinskio ir Kogalymo miestus.
Naftos gavyba bei eksportas.
Istorija
Gyvenvietės projektavimas pradėtas 1980 m., įkurta 1984 m. ir pavadinta naftos inžinieriaus Viktoro Muravlenkos garbei. 1990 m. Muravlenkai suteiktas miesto statusas.
Gražiažiedė veigelė
Gražiažiedė veigelė (Weigela florida) – sausmedinių (Caprifoliaceae) šeimos, veigelių (Weigela) genties krūminis augalas. Aukštis 1-3 m. Lapų apatinė pusė su smulkiais plaukeliais, viršutinė – lygi. Gausiai žydi birželio pradžioje. Žiedyną sudaro 3-6 žiedai, 4 cm ilgio. Spalva nuo blyškiai rausvos iki ryškiai rausvos. Natūraliai auga Kinijoje ir Korėjoje, tačiau kaip dekoratyvinis augalas plačiai paplitęs Europoje.
thumb|left|240px|Žydintis gražiažiedės veigelės krūmas
Zenonas Tartilas
Zenonas Tartilas (g. 1936 m. lapkričio 4 d. Padbuožėje, Utenos apskritis) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius. leidėjas.
Biografija
1960 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakultetą.
1960–1967 m. Dieveniškių, Baltosios Vokės vidurinių mokyklų direktorius. 1967–1983 m. laikraščio „Tarybinis mokytojas“ korespondentas, skyriaus vedėjas. 1983–1991 m. žurnalo „Sveikata“ (buv. „Sveikatos apsauga“) vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, 1989–2004 m. – vyriausiasis redaktorius. Nuo 1991 m. žurnalų „Lietuvos medicina“, „Sveikatos mokslai“ redaktorius.
Bendradarbiauja periodinėje spaudoje. Daugiausia rašo švietimo, kultūros, sveikatos apsaugos klausimais.
Nuo 1972 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys, nuo 1989 m. atkurtos Lietuvių katalikų mokslo akademijos narys.
Neimanas
Neimanas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Neimanienė (ištekėjusi moteris) ir Neimanaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Lėja Davidova-Medenė
Lėja Davidova-Medenė (, 1921 m. kovo 31 d. Nuovadniekai, dab. Saldaus savivaldybė – 1986 m. liepos 31 d. Ryga) – latvių skulptorė.
Biografija
1949 m. baigė Latvijos dailės akademiją, mokėsi pas T. Zalkalnį. Nuo 1956 m. Latvijos dailininkų sąjungos narė.
Kūryba
Sukūrė latvių kultūros veikėjų skulptūrinių portretų: P. Upytis 1960 m., Karlis Zemdega 1962 m., L. Erika 1968 m., Biruta Baumanė, Uga Skulmė, abu 1972 m., Ilzė Liepa 1973 m., E. Valteris 1976 m.), E. Kalninis 1982 m., Imantas Zieduonis 1983 m.). Kūriniams būdinga taikli psichologinė charakteristika, apibendrinta, raiški forma, emocingumas.
Individualios parodos: Ryga – 1963 m., 1972 m., 1981 m., Maduona, Rezeknė – 1963 m., Maskva – 1965 m., 1973 m.
Ali Sabiho regionas
Ali Sabiho regionas  – regionas Džibučio pietuose. Administracinis centras – Ali Sabihas.
Geografija
Rytuose ribojasi su Somaliu, pietuose – su Etiopija, vakaruose – Dikilio regionu, šiaurėje – Artos regionu. Pietuose iškilę Arėjaus kalnai, siekiantys 1301 m aukštį. Kiti kalnai – Rahle Godlė, Bouros, Dagueino. Ali Sabiho regioną kertą Dėjdėjaus, Holholio, Beje Adėjaus, Danano, Gestiro vadžiai.
Suskirstymas ir gyvenvietės
Ali Sabiho regioną sudaro vienintelis Ali Sabiho rajonas.
Didesnės gyvenvietės:
Unitarinė valstybė
thumb|300px|Žemėlapis, rodantis unitarines valstybes Unitarinė valstybė – valstybė, kurios trys organai pagal konstituciją yra valdomi kaip vienas vienetas, su vienu įstatymų leidžiamuoju organu. Vyriausybės politinė jėga tokiose valstybėse gali būti paskirstyta į nacionalinę, regioninę ar renkamų vietinių asamblėjų, kurias valdo gubernatoriai ir merai, tačiau centrinė valdžia išsaugo principinę teisę tokias perduotas teises panaikinti.
Augustas Deglavas
Kūryba
Parašė realistinių apsakymų, romanų. Romane „Ryga“ vaizduojamas XIX a. antrosios pusės Latvijos tautinio atgimimo ir nepriklausomos valstybės kūrimo laikotarpis, pateikta plati Rygos visuomeninio kultūrinio gyvenimo panorama (atsispindi ir lietuviu gyvenimas), kai kurie personažai – žymūs jaunalatvių judėjimo veikėjai.
Smulkmeniškumas
Smulkmeniškumas - kalbos ypatumas, kai kalbėdamas žmogus nukrypsta nuo esmės įterpdamas neesmines pastabas, aiškindamas smulkmenas, šneka ilgai ir nuobodžiai. Smulkmeniški atsakymai ir teiginiai gali būti labai ilgi, jei kalbančiojo neperspėja kalbėti trumpiau, kalbėti tik apie esmę.
Smulkmeniškumas būdingas daliai žmonių, bet tai gali būti ir asmenybės sutrikimo simptomas.
Smulkmeniškumas gali būti painiojamas su asociacijų ryšio susilpnėjimu:
Smulkus urmas
UAB Smulkus urmas – didmeninės prekybos maisto produktais ir maitinimo paslaugų įmonė, veikianti nuo 1957 m. Pagrindinė bendrovės veikla yra maisto produktų tiekimas HoReCar sektoriui (viešbučiai, restoranai, kavinės), ir visos maitinimo paslaugos: ligonių maitinimas, darbuotojų maitinimas, mokinių maitinimas, pobūvių organizavimas ir aptarnavimas. Nuo 2008 m. kovo mėnesio Smulkus urmas pradėjo teikti ir orlaivių keleivių maitinimo paslaugas. Įmonė yra viena iš dviejų Lietuvoje, teikiančių tokio pobūdžio maitinimo paslaugas, sertifikuotų pagal EN ISO 9001:2000 standartą.
Istorija
Įmonė įkurta 1957 m. Lietuvai atgavus nepriklausomybę, 1992 m. ji buvo reorganizuota į akcinę bendrovę, o vėliau – į uždarąją akcinę bendrovę.
2003 m. bendrovėje įdiegta kokybės vadybos sistema EN ISO 9001:2000. 2004 m. įmonė pradėjo teikti mokinių maitinimo paslaugą.
2005 m. bendrovės apyvarta siekė apie 26 milijonus litų. 2007 m. įmonė pradėjo teikti darbuotojų maitinimo paslaugą.
2008 m. UAB Smulkus urmas investavo vieną milijoną litų į Kėdainių ligoninės renovaciją. Tais pačiais metais pradėjo teikti orlaivių keleivių maitinimo paslaugas.
Nokia
„Nokia Corporation“ (suo. Nokia Oyj) – 1865 m. įkurta Suomijos telekomunikacijų bendrovė. 2014 m. Nokia dirbo 61 656 darbuotojai 120 šalyse, pardavimai vyko 150 šalių. Pagal Fortune Global 500 2013 m. įmonė buvo 274-ta didžiausia įmonė pasaulyje.
2012 bendrovė buvo antra didžiausia mobiliųjų telefonų gamintoja pasaulyje, užėmusi 22,5% rinkos pirmame metų ketvirtyje. „Nokia“ gamina mobiliuosius telefonus visoms rinkoms bei visiems protokolams, įskaitant GSM, CDMA ir W-CDMA (UMTS). „Nokia“ padalinys „Nokia Siemens Networks“ gamina telekomunikacijų įrangą, sprendimus bei teikia paslaugas. „Nokia“ produktai gaminami įvairiomis operacinėmis sistemomis, kaip kad Nokia OS, Symbian, Maemo OS ir pradėjo kurti telefonus 2017 metais su Android operacine sistema.
„Nokia“ būstinė įsikūrusi Keilaniemyje, Suomijos sostinės Helsinkio priemiestyje Espe. Tyrimų, gamybos ir pardavimų padaliniai yra įkurti daugelyje žemynų visame pasaulyje. 2006 metais įmonės tyrimų ir vystymo padaliniuose dirbo daugiau nei 21 tūkstantis žmonių. „Nokia“ vystymo centras, įkurtas 1986 metais, yra „Nokia“ pramoninis tyrimų padalinys, kurį sudaro apie 800 tyrėjų, inžinierių bei mokslininkų. Jis yra įsikūręs septyniose šalyse: Suomijoje, Danijoje, Vokietijoje, Kinijoje, Japonijoje, Didžiojoje Britanijoje ir JAV. Gamybos padaliniai yra įsikūrę Espe, Oulu ir Salo Suomijoje; Manause Brazilijoje; Pekine, Donguane ir Sužou Kinijoje; Flyte Anglijoje, Bochume Vokietijoje (planuojama uždaryti 2008 metais); Komarome Vengrijoje; Čenajuje Indijoje; Reinosoje Meksikoje; Kluže Rumunijoje ir Masane Pietų Korėjoje. „Nokia“ dizaino skyrius įsikūręs Salo Suomijoje.
Ekonomikos dalis
„Nokia“ yra labai svarbi Suomijos ekonomikos dalis. Tai didžiausia įmonė Suomijoje, sudaranti beveik trečdalį Helsinkio akcijų biržos (OMX Helsinki) rinkos kapitalizacijos, o tai yra unikali situacija industrinei valstybei. Suomijos BVP išaugo daugiau nei 1,5 % 1999 metais dėl „Nokia“, 2004 metais įmonė sudarė 3,5 % BVP bei užėmė beveik ketvirtadalį Suomijos eksporto 2003 metais. 2006 metais pajamos viršijo Suomijos biudžetą. thumb|225px|[[Nokia N900 išmanusis telefonas su Maemo OS 5 operacinė sistema, veikiančia Linux principu, turi lietimui jautrų ekraną.]] 2007 metų brangiausių prekinių ženklų sąraše, kurį sudarė „Interbrand/BusinessWeek“, „Nokia“ užėmė 5 vietą (pirmąją tarp ne JAV kompanijų) su 33,7 mlrd. JAV dolerių ženklo verte. Azijoje ir Europoje populiariausias ženklas taip užėmė 23 vietą „Fortune“ sudarytame Pasaulyje labiausiai vertinamų kompanijų sąraše (kartu su „Exxon Mobil“; 2 vieta tinklo komunikacijų srityje, 5 vieta ne JAV kompanijų sąraše). Taip pat „Fortune Global 500“ didžiausių Pasaulio kompanijų 2007 metais sąraše „Nokia“ pakilo iš 131 į 119 vietą.
Istorija
Kompaniją įkūrė Fredrikas Idestamas (Fredrik Idestam) 1865 m. pietvakarių Suomijos Tamperės mieste, ant Tamerkoskio upės slenksčio. Vėliau įmonė buvo perkelta į Nokijos miestelį prie Nokianvirtos upės, kuri galėjo pasiūlyti daugiau resursų hidroelektrinei. Nuo šio miestelio pavadinimo ir kilo įmonės pavadinimas. Vardas kilo nuo upės, tekančios per miestelį, pavadinimo. Upės Nokianvirta pavadinimas kilo iš seno suomiško žodžio, reiškiančio tamsų kailinį gyvūną, vadinamą nokia, sabalu ar pušies kiaune.
„Finnish Rubber Works“ XX amžiaus pradžioje įkūrė savo gamyklas ir pradėjo naudoti „Nokia“ kaip savo prekinį ženklą. Po Pirmojo pasaulinio karo, „Finnish Rubber Works“ įsigijo „Nokia Wood Mills“ ir telefono bei telegrafo kabelių gamintoją „Finnish Cable Works“. Šios trys kompanijos 1967 buvo sujungtos į „Nokia Corporation“.
Naujoji bendrovė veikė daugelyje sektorių, gaminančių popieriaus gaminius, dviračių ir automobilių padangas, avalynę, asmeninius kompiuterius, ryšių kabelius, televizorius, elektros energijos gamybos mašinas, kondensatorius, aliuminį ir pan. Galiausiai po didelių popieriaus kainų mažėjimo Europoje, įmonė orientuota į telekomunikacijų verslą. Padangų gamintojas „Nokian Tyres“ 1988 metais ir batų gamintojas „Nokian Footwear“ (buvusi „Finnish Rubber Works“) 1990 metais buvo atskirti nuo „Nokia Corporation“.
2014 m. balandžio 25 dieną „Microsoft“ pranešė oficialiai baigusi įsigyti „Nokia“ įrenginių ir paslaugų verslą. Po šio sandorio Nokia daugiau dėmesio skyrė telekomunikacijų infrastruktūros verslui.
2016 m. sausį kompanija įsigijo prancūzų telekomunikacijų įmonę Alcatel-Lucent siekdama padidinti savo inovacijų, tinklo galimybes, gerinti bevielio ryšio technologijas ir paslaugas.
Lavėnai
Lavėnai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Pumpėnų. Išlikę Lavėnų dvaro ūkinių pastatų. Yra Niurkonių koplyčia dvarininkams Vavžeckiams atminti.
Garbės kuopa
Garbės kuopa – 2007-2008 m. per LNK televiziją transliuotas lietuviškas karinis serialas. Jį kūrė prodiuserių kompanija „Videometra“. Serialą režisavo Raimundas Banionis. Vaidino žymūs Lietuvos aktoriai. Serialas 2007 m. rudenį pirmajame sezone buvo rodomas kiekvieną šeštadienį 21 val. 30 min., antrasis sezonas nuo 2008 m. rudens buvo transliuojamas ketvirtadienių vakarais, 20 val. 30 min.
Filmavimas
„Garbės kuopa“ buvo filmuojamas beveik visoje Lietuvoje: Pabradėje, Šiauliuose, Panevėžyje, Kaune. Keletas serijų nufilmuota Kosove. Taip pat eilė serijų filmuota Gruzijoje: sostinėje Tbilisyje, o vėliau – už 150 km, kalnuose, buvo kuriamos sprogimų scenos. Aktoriai taip pat filmavosi karinėje bazėje kartu su gruzinų kariais ir kylančia Gruzijos kino bei teatro žvaigžde Levan Churtcija.
Siužetas
Serialo žiūrovų kiekvienoje serijoje laukia vis nauja istorija, įspūdingi įvykiai: pradedant II pasaulio karo laikų bombos sprogimu Vilniaus centre, baigiant taikos palaikymo misija Kosove ir kruvinu susidūrimu su tarptautiniais teroristais, siekiančiais sukelti branduolinę ir cheminę katastrofą. Serialo herojų, jų draugų, giminių, artimųjų ir mylimųjų likimai susipina civiliniame ir kariniame gyvenimuose - painiuose bei skausminguose išgyvenimuose, konfliktuose ir dramose, kurių metų ir paaiškėja, kas yra kas iš tiesų.
Šis serialas pasakoja apie du jaunus vyriškius - Deividą Gašką ir Tadą Krasauską. Už muštynes jiems gresia kalėjimas. Norėdami jo išvengti abudu eina tarnauti į kariuomenę. Tadui darosi vis sunkiau palikti šeimą:netikrą girtaujantį tėvą, jo mušamus motiną, seserį, brolį, ir jam vis neramiau dėl šeimos-juk jo artimiesiems kilęs begalinis pavojus. Tuo metu nieko apie jai kylantį pavojų nenutuokianti Tado sesuo įsimyli brolio mirtiną priešą-Deividą. Deivo tėvo svajonė buvo išleisti sūnų į kariuomenę, o motina vis prisibijodama sūnaus netekties priešinasi savo vyrui. Nejausdamas Gaška pradeda naują gyvenimą-kariuomenėje jam kai ko trūksta-tik ko?
Nenėnaitė
Nenėnaitė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Nenėnienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Nenėnas.
Feldkirchas
Feldkirchas – miestas Austrijos vakaruose, netoli sienos su Lichtenšteinu. Antrasis pagal gyventojų skaičių miestas Forarlbergo žemėje po Dornbirno.
Istorija
thumb|left|200px|Feldkirchas apie [[1643 m. (Graviūra)]]
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose Feldkirichum vardu Feldkirchas paminėtas 830 m. Nuo 1190 m. miestą valdė Monforų grafų dinastija. 1218 m. suteiktas miesto statusas. 1375 m. įėjo į Habsburgų valdomos monarchijos sudėtį. 1697 m. miestas nukentėjo nuo didelio gaisro, tačiau dauguma mūrinių pastatų išliko iki šių dienų.
Geografija
Feldkirchas – toliausiai į vakarus nutolęs Austrijos miestas, iki sienos su Lichtenšteinu – 3 km, iki Brėgenco miesto šiaurėje – 35 km, iki sostinės Vienos rytuose – 660 km. Pro miestą teka upė Ilis (dešinysis Reino intakas).
Administracinis suskirstymas
Suskirstytas į 7 rajonus:
Susisiekimas
Geležinkeliai ir automagistralės nutiesti į Brėgencą šiaurės kryptimi, Albergą – rytų kryptimi, Lichtenšteiną – vakarų kryptimi.
Viešasis transportas mieste – autobusai.
Žymios vietos
thumb|200px|Šatenburgo pilis left|thumb|200px|Kacenturmas
Neville
Neville − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Ibėnai
Ibėnais vadinamos dvi gyvenvietės Kauno rajone:
Kenny Lübcke
Kenny Lübcke (g. 1966 m. birželio 20 d. Kopenhagoje) – Danijos dainininkas.
1992 metais su Lotte Nilsson laimėjo „Dansk Melodi Grand Prix“ konkursą su daina „Alt det som ingen ser“ ir tapo Danijos atstovais 1992 m. „Eurovizijoje“. Konkurse, vykusiame Švedijos mieste Malmėje, duetas finišavo 12 vietoje, surinkę 47 taškus.
Lübcke dalyvavo 2001 m. konkurse „Dansk Melodi Grand Prix“ su daina „Drømmer om dig“. Atlikėjas dar tris kartus kaip pritariantysis dainininkas pasirodė „Eurovizijoje“ 1999, 2002 ir 2005 metais. Jis taip pat buvo roko grupių „Royal Hunt“, „Narita“, „Cornerstone“ ir „Stamina“ narys.
Miškinis asiūklis
Miškinis asiūklis (Equisetum sylvaticum) – asiūklūnų (Equisetophyta) skyriaus daugiametis žolinis augalas, priskiriamas sporiniams induočiams, kurio gyvenimo ciklą sudaro dviejų kartų – sporofito ir gametofito – kaita. Miškinis asiūklis auga apydrėgniuose miškuose, miškų pievose, krūmynuose. Sporifikuoja gegužės – birželio mėn. Dažnas.
Žinomi miškinio asiūklio (E. sylvaticum) hibridai: Equisetum mildeanum Rothm (= Equisetum pratense x Equisetum sylvaticum). Equisetum bowmanii C.N. (= Equisetum sylvaticum x Equisetum telmateia).