cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Senovės Egipto raštas
Senovės Egipto raštas (🇪🇬) – kelios tarpusavyje susijusios rašto sistemos, naudotos užrašyti egiptiečių kalbai nuo IV tūkst. pr. m. e. pabaigos iki maždaug VI a. Šios sistemos buvo hieroglifinė, hieratinė, ir demotinė.
Istorija
Egiptiečių raštas atsirado IV tūks. pr. m. e. pabaigoje. Egiptiečiai rašydavo papiruse arba užrašus kaldavo ant akmens. Egiptiečių rašmenis „hieroglifais“ pavadino senovės graikai. Tai reiškia „šventi paveikslėliai“. Šių rašmenų senajame Egipte randama iš tiesų visur: tokiais įrašais išmargintos šventyklų sienos, kapai, statulos, laidojimo reikmenys. Taigi visa, kas „šventa“, Egipte yra „su paaiškinimais“.
Hieroglifinis
Hieroglifinis (iš graikų kalbos hieras-šventas + glyphe- raižinys) raštas susideda iš daugelio paveiksliukų, raižinių, reiškiančių ištisas sąvokas, žodžius, veiksmus ar garsus. Dažniausiai hieroglifai buvo gan aiškiai užrašyti, bet tai priklausė nuo jų dydžio, laiko, skirto jiems rašyti ir kitų faktorių.
Buvo rašoma eilutėmis arba stulpeliais iš kairės į dešinę arba iš dešinės į kairę ant šventyklų, sienų, baldų, statulų, papiruso, sarkofagų, karstų, laidojimo vietose, piramidėse ir kitur. Galėjo būti išraižomi kietame paviršiuje ar parašyti rašalu.
Laikui bėgant, juos imta naudoti tik religiniams tekstams šventyklose užrašyti arba kai kuriose laidojimo vietose. Hieroglifai Egipte buvo naudojami nuo Senovės iki 396 m. kai paskutinis tekstas buvo užrašytas hieroglifais Izidės šventykloje Filės saloje.
Hieratinis
(graikiškai hieratikos – žynių, dvasininkų) raštas susidarė maždaug XIX a. pr. m. e. Egipte. Hieroglifai supaprastinti, todėl raštas tapo paprastesnis, greitesnis, ir rašoma tik ranka. Naudojamas administraciniams tekstams, susirašinėjimui, religiniams išminties tekstams. 25/26 dinastijų metu apribotas tik religiniams tekstams. Dažniausiai buvo rašoma naudojant raudoną teptuką ant papiruso.
Galima buvo rašyti ir stulpeliais ir eilutėm, tačiau tik iš kairės į dešinę. Hieratinis raštas nepakeitė hieroglifų. Hieratinis buvo naudojamas, kai reikėdavo ką nors greitai užrašyti ir nebūdavo laiko tai daryti hieroglifais. Dažniausiai hieratinis buvo naudojamas administraciniuose raštuose, informacijai perduoti.
Demotinis
thumb|Šukė su demotiniu tekstu iš Ptolemėjų laikų Demotinis (gr. Demotikos – liaudiškas, kitaip dar „populiarusis“). Tai egiptiečių rašto greitaraštė forma, kilusi iš hieratinio. Hieratinį raštą gan nesunku paversti hieroglifais, o hieroglifus hieratiniu, tačiau hieratinį paversti demotiniu beveik neįmanoma. Kartais vienas hieroglifas gali atitikti grupę demotinio rašto simbolių ir avirkščiai. Vienas ir tas pats demotinio rašto simbolis turi labai daug reikšmių. Demotiniu raštu jau buvo rašoma tik eilutėmis iš kairės į dešinę. Naudojamas buvo administraciniams ir asmeniniams raštams, kai kurioms istorijoms ir, retu atveju, įrašams. Vėliausias žinomas demotinio teksto pavyzdys rastas Filės šventykloje (apie V–VI m. e. a.).
Atradimai ir iššifravimas
thumb|150px|left|[[Rozetės akmuo|Rozetos akmuo Britų muziejuje Londone]] Egiptiečių raštą nebuvo lengva išmokti patiems egiptiečiams. Ilgą laiką nepavyko užmirštą raštą perskaityti ir Naujųjų laikų mokslininkams. Nors XVII–XVIII a. ir buvo paskelbti kelių diplomatų bei keliautojų pasakojimai, tačiau tikras susidomėjimas Senovės Egiptu atgimė tik 1798 m. Napoleono kampanijos metu. Po metų 1799 metais prancūzų karininkas inžinierius, prižiūrintis žemės sulyginimo darbus statant Julijaus fortą prie Rozetos, atrado juodą akmenį, išrašyta trimis raštais: hieroglifais, hieratiniu raštu ir graikiškai. Išvertus graikišką įraša sužinota, kad šis akmuo buvo sukurtas Ptolemėjų laikais. Nuo to laiko imta nepaliaujamai ieškoti rakto atrasti kitų toje steloje esančių įrašų prasmę. Šiuo uždaviniu labiausiai užsiėmė anglas Tomas Jungas ir prancūzas Žanas Fransua Šampoljonas. Tik 1822 metais prancūzų mokslininkas Ž. F. Šampoljonas (Champollion) pagaliau iššifravo egiptiečių hieroglifus ir taip sukėlė egiptologijos gimimą.
Petras Zapolskas
Petras Zapolskas (g. 1965 m. sausio 30 d. Molėtuose) – lietuvių diplomatas, Lietuvos Respublikos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius prie Šventojo Sosto ir Maltos ordinui (nuo 2017 m. rugpjūčio mėn.).
Biografija
1984–1991 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete. 1993 m. studijavo Leeds (Didž. Britanija) universiteto Tarptautinių santykių instituto diplomatų kursuose, 1995 m. – George C. Marchall centre Vokietijoje.
1991–1993 m. dirbo Lietuvos užsienio reikalų ministerijos Nepriklausomų valstybių sandraugos (NVS) departamento antruoju, vėliau – pirmuoju sekretoriumi, 1993–1995 m. – šio skyriaus vedėju. 1995–1996 m. buvo URM Politikos departamento direktorius.
1996–1999 m. dirbo Lietuvos ambasados Rusijos Federacijoje patarėju, ministru patarėju, 1999–2000 m. buvo ambasados Rusijos Federacijoje laikinasis reikalų patikėtinis.
2000–2002 m. ėjo URM Informacijos ir kultūros departamento direktoriaus pareigas. 2002–2006 m. buvo Lietuvos ambasadorius Švedijos Karalystėje. 2006–2009 m. dirbo URM Generaliniu inspektoriumi. .
P. Zapolskas dalyvavo derybose dėl TSRS kariuomenės išvedimo iš Lietuvos (1991–1993 m.), dėl bendradarbiavimo sutarčių su Ukraina, Kazachstanu, Baltarusija, Rusija (1991–1995 m.), su Rusija ir Baltarusija – dėl sienos delimitavimo ir demarkavimo (1991–1997 m.). P.Zapolskas turi Nepaprastojo ir įgaliotojo ambasadoriaus rangą (nuo 2002 m.).
Kurt Schwitters
Kurtas Švitersas (, 1887–1948 m.) – XX a. Vokietijos dailininkas ir poetas, geriausiai žinomas koliažais ir reljefiniais kūriniais. Dadaistas.
Petras Zapolskas
Biografija
Apdovanotas Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Komandoro kryžiumi ir Prancūzijos karininko kryžiumi už indėlį į Lietuvos ir Prancūzijos santykius.
Kurt Schwitters
Biografija
Kurtas Švitersas gimė 1887 m. liepos 20 d. Hanoveryje, parduotuvės savininkų Eduard ir Henriette Schwitters šeimoje. 1908−1909 m. jis lankė vietos taikomosios dailės mokyklą, 1909−1914 m. mokėsi Dresdeno dailės akademijoje. 1915 m. Hanoveryje vedė Helma Fischer. 1916 m. gimė ir iškart mirė sūnus Gerdas. 1917 m. pirmojo pasaulinio karo metu tarnavo armijoje, bet atleistas dėl netinkamumo. Po to dirbo braižytoju karinėje gamykloje Hanoveryje. Po karo susidomėjo kubizmo ir ekspresionizmo meno srovėmis. 1918 m. K. Švitersas sukūrė pirmuosius savo koliažus, jam gimė sūnus Ernstas. 1919 m. menininkas įvedė terminą „Merz“ − bereikšmį žodį (iš vok. Kommerz − komercija), kurį taikė visai savo kūrybinei veiklai, įskaitant poezijos rašymą. Susidraugavo su Jean Arp ir Raoul Hausmann. 1919 m. jo kūriniai eksponuoti parodoje „Der Sturm“ galerijoje Berlyne ir publikuoti jo rašiniai to paties pavadinimo žurnale. 1920 m. K. Šviterso kūriniai eksponuoti anoniminių menininkų draugijos parodoje Niujorke, jis susitiko Max Ernst. 1921 m. įvyko pirmoji jo personalinė paroda „Der Sturm“ galerijoje Berlyne, tekstai publikuoti olandų žurnale „De Stijl“.
Bulgarijos futbolo varžybos 1990–1991 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 1990–1991 m.
Petras Zapolskas
Biografija
Nuo 2017 m. rugpjūčio 4 d. – Lietuvos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius prie Šventojo Sosto ir Maltos ordinui.
Kurt Schwitters
Biografija
1922 m. K. Švitersas dalyvavo konstruktyvistų kongrese Veimare, kuriame susitiko Theo van Doesburg, kurio „De Stijl“ principai paveikė tolesnę K. Šviterso kūrybą. Dailininkas dalyvavo dadaistų veikloje. Atmestas Berlyno dadaistų K. Švitersas vystė veiklą Hanoveryje. 1923−1932 m. publikavo žurnalą „Merz“. 1923 m. K. Švitersas pradėjo kurti savo pirmąjį „Merzbau“ − fantastinę struktūrą, kuri galų gale užėmė beveik visą menininko studiją Hanoveryje (sunaikinta Antrojo pasaulinio karo metu). Dailininkas dirbo tipografika, 1929 m. eksponavo abstrakcionistų ir siurrealistų parodoje Ciuriche, 1930 m. rašė reviu Paryžiaus „Cercle et Carré“ žurnalui. 1932 m. prisijungė prie Paryžiaus „Abstraction-Création“ menininkų grupės ir rašė grupės to paties pavadinimo leidinyje. 1936 m. jo kūriniai eksponuoti bendrose avangardistų parodose Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje.
Steponas III Didysis
Steponas III Didysis (Štefanas Didysis arba Šventasis;, 1429–1504 m. liepos 2 d.) – vienas iš iškiliausių Moldavijos kunigaikštystės valdovų.
Kurt Schwitters
Biografija
1937 m. K. Šviterso kūriniai Vokietijoje nacionalsocialistų buvo priskirti „degeneraciniam menui“. Menininkas išvyko į Norvegijos Lysakerio miestelį, kuriame sukūrė antrąjį „Merzbau“ (pražuvo 1951 m. gaisre). Po vokiečių armijos įsiveržimo į Norvegiją K. Švitersas įšvyko į Angliją, kur buvo internuotas vieneriems metams. Paleistas gyveno Londone, po to pasitraukė į Mažąjį Langdeilą Ežerų krašte, kur 1947 m. pradėjo dirbti ties trečiuoju „Merzbau“ su Niujorko šiuolaikinio meno muziejaus parama. K. Švitersas jo nebaigė dėl mirties 1948 m. sausio 8 d. Palaidotas Amblsaido kapinėse, 1970 m. palaikai perkelti į Hanoverį, kapas Anglijoje išlaikytas. Jo žmona Helma jau buvo mirusi 1944 m. Menininkas geriausiai žinomas koliažais, kurie buvo sudaryti iš mažų objektų: bilietų, pašto ženklų, laikraščio skiaučių, cigarečių ir t. t. Atitinkamai, jo poezija buvo sudaryta iš laikraščių iškarpų, reklamų ir kitokios spausdintinės medžiagos, kartais kombinuota su garsu. Trečiasis menininko „Merzbau“ saugomas Niukaslo universitete Anglijoje.
Šilos
Šilos – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 10 km nuo Naudvario.
Steponas III Didysis
Šalį valdė 47 metus. Visą šį laikotarpį kovojo už Moldavijos kunigaikštystės nepriklausomybę. Vykdė centrinės valdžios stiprinimo politiką ir slopino didikų opoziciją. Sėkmingai priešinosi stipresniems varžovams – Osmanų imperijai, Lenkijai, Vengrijai. Stepono Didžiojo, kaip vado, diplomato ir politiko, talentų dėka Moldavijos kunigaikštystė sugebėjo ne tik išlaikyti nepriklausomybę, bet ir tapo reikšminga politine jėga Rytų Europoje. Jis buvo Valakijos valdovo Vlado „Drakulos“ Tepešo sąjungininkas.
Sosto reikalai
1457 m. Steponas įžengė į Moldaviją su šešių tūkstančių armija. Pagrindines šios kariuomenės pajėgas parūpino Valakijos valdovas Vladas „Drakula“ Tepešas. Petro Arono armija buvo nugalėta pirmiausiai Dolžesto mūšyje 1457 m. balandžio 12 d., o po dviejų dienų Orbiko mūšyje (netoli Noamco). Pats Petras Aronas pabėgo į Lenkiją. Į sostą įžengė Stefanas, kurį, anot kronikų, pasveikino Moldavijos krašto susirinkimas ir palaimino metropolitas Feoktistas.
Šalies stiprinimas
Į sostą įžengęs naujasis valdovas ėmė stiprinti šalį. Surengė keletą karinių išpuolių prieš Lenkiją. Grasindamas užimti ginčijamas teritorijas, privertė Lenkiją sudaryti taikos sutartį. Apribojo bajorų įtaką, o su tais, kurie rodė nepasitenkinimą, pasielgė griežtai. Valstiečiai gavo „laisvųjų“ statusą. Stepono vadovaujama kariuomenė buvo reformuota. Artilerijos daliniai buvo sukurti iš užsienio samdinių. Buvo pastatyta daug naujų tvirtovių, o esamos sutvirtintos.
Pagal rastus Venecijos dokumentus, Stepono Didžiojo laikais Moldavijos laivynas buvo Viduržemio jūroje ir plaukė į Veneciją ir Genują.
Tarptautinė bobslėjaus ir skeletono federacija
thumb|Federacijos logotipas Tarptautinė bobslėjaus ir skeletono federacija (, IBSF) – tarptautinė sporto federacija, kuri prižiūri ir kuruoja ledrogių sporto ir skeletono oficialias varžybas. Federacijos būstinė įsikūrusi Lozanoje, Šveicarijoje.
Istorija
1923 m. lapkričio 23 d. atstovai iš Jungtinės Karalystės, Prancūzijos, Šveicarijos, Kanados ir JAV oficialiai įkūrė tarptautinę ledrogių sporto federaciją. Pirmasis tarptautinis kongresas įvyko Paryžiuje, Prancūzijoje.
1905 m. Jonavos didysis gaisras
1905 m. Jonavos didysis gaisras – gaisras, kilęs 1905 m. gegužės 15 d., kuris buvo bene didžiausias gaisras per visą Jonavos miesto gyvavimo istoriją. Jo metu sudegė daugiau kaip pusė miestelio.
Gaisras
1905 m. gegužės 15 d. Izraelio Rikleso name Bravorų gatvės kampe prasidėjo gaisras, kuris per 15 minučių apėmė visą miestelio centrą.
Žala
thumb|Gaisro metu apgadinta, o vėliau rekonstruota Sankt Peterburgo–Varšuvos trakto pašto ir krovinių stotis. Sudegė visi pastatai turgaus aikštėje, prie bažnyčios, Vokiečių, Iškalos, Krantinės, Plento, Ukmergės ir dalies Bravorų bei Kauno gatvių, Kiemo ir Gardino skersgatvių, šalia gatvelių be pavadinimų tarp turgaus aikštės ir Bravorų gatvės, tarp Bravorų ir Ukmergės gatvių.
Apgadintas Sankt Peterburgo–Varšuvos trakto pašto ir krovinių stotis. Nuniokota geležinkelio stotis ir daugelis gyvenamųjų namų, 2000 šeimų liko be pastogės. Sudegė trys sinagogos.
Po gaisro
Rekonstruotas Jonavos krašto muziejus. Daugelyje sodybų, ypač Kauno gatvėje, buvo atstatyti mūriniai namai.
1910 - 1911 m. atstatytos trys sudegusios sinagogos, tarp jų ir Jonavos Beit Midrash Hagadol sinagoga.
Ruginė duona
250px|thumb|right|Ruginė duona, [[JK|Jungtinė Karalystė.]] 250px|thumb|right|Ruginė duona, [[Suomija.]]
Drowning Pool
„Drowning Pool“ – amerikiečių alternatyviojo metalo grupė, susikūrusi 1996 m. Dalase, Teksase, JAV. Grupė buvo pavadinta pagal 1975 m. to paties pavadinimo filmą.
Ruginė duona
Tikra ruginė duona yra vienas geriausių B grupės vitaminų, geležies ir magnio šaltinių. Sveikiausia ruginė duona yra tokia, kuri kepama ne su mielėmis, o raugu, mat jis organizmui daug naudingesnis.
Drowning Pool
Diskografija
Studijiniai albumai
Ruginė duona
Nuo seno lietuviai augino ne kviečius, o rugius. Jiems augti klimatinės sąlygos Lietuvoje yra itin palankios. Žieminiai rugiai – nelepūs, gerai šalčius pakenčiantys javai, geriau už kitus auga nederlingose, lengvose ir sausose smėlio dirvose. Rugių derliai yra pastovesni negu žieminių kviečių.
Tradiciškai kepamos ruginės duonos Lietuvoje pripažintos tautiniu paveldu, o Daujėnų naminė duona tapo šeštuoju lietuvišku saugomu paveldu Europos Sąjungoje.
Viduramžiais ruginė duona buvo pagrindinis maisto gaminys daugelyje šalių, tarp jų ir Lietuvoje. Pastaroji duona buvo vartojama Skandinavijos, Baltijos šalyse, Lenkijoje, Rusijoje, Nyderlanduose, Belgijoje, Prancūzijoje, Vokietijoje, Didžiojoje Britanijoje.
Gulbių salos
thumb|right|300px Gulbių salos  – trijų Hondūro salų grandinė, esanti Karibų jūros šiaurės vakaruose. Salos užima 8 km² plotą. Jos yra netoli Hondūro krantų, priklauso jo šskirtinei ekonominei zonai.
Gulbių salos, priskiriamos Bahijos salų departamentui:
Salos yra negyvenamos žmonių, išskyrus nedidelę Hondūro karinio jūrų laivyno įgulą.
Istorija
1988 m. Mičo uraganas nusiaubė Gulbių salas. Vėjo greitis siekė 180 mp/h.
Romanas Podagėlis
Romanas Podagėlis (g. 1942 m. sausio 9 d. Vilniuje) – lietuvių inžinierius, diplomatas.
Biografija
1961 m. baigė Vilniaus geležinkelio technikumo pramonės ir civilinės statybos specialybę, 1966 m. – KPI Vilniaus fakultetą. 1969–1973 m. mokėsi VISI aspirantūroje. Docentas, technologijos mokslų daktaras.
Nuo 1973 m. dirbo VISI Gelžbetoninių konstrukcijų katedros vyr. dėstytoju, nuo 1975 m. – docentu. 1988–1989 m. buvo LTSR aukštojo ir specialiojo vidurinio mokslo ministro pavaduotojas, 1989–1990 m. – Liaudies švietimo ministro I pavaduotojas.
1991–1995 m. – VGTU docentas. 1995–2001 m. – Lietuvos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Italijoje ir Maltai. 2001–2003 m. buvo URM Personalo departamento direktorius. Nuo 2004 m. – URM ambasadorius ypatingiems pavedimams.
P. Zapolskas buvo Lietuvos tinklinio federacijos prezidentas. Apdovanotas ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Komandoro kryžiumi (2003 m.). .
Šilonys (Kaišiadorys)
Šilonys – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Zūbiškių. Išlikusios Šilonių kapinės, mitologinė vieta – „Velnio brasta“.
Istorija
Šilonyse XVI a. susikūrė evangelikų reformatų bendruomenė, rinkdavosi sinodas ir kurį laiką kaimas buvo Lietuvos evangelikų reformatų centru.
1915–1936 m. kaime veikė Šilonių pradinė mokykla, vėliau perkelta į Zūbiškes.
Atabapas
Atabapas  – upė Venesueloje ir Kolumbijoje; Orinoko kairysis intakas. Prasideda pietų Venesueloje, Maroa savivaldybėje. Teka į šiaurės vakarus, šiaurę Amazonijos džiunglių plotais. Nuo vidurupio iki pat žiočių sudaro Venesuelos–Kolumbijos valstybinę sieną. Įteka į Orinoką ties San Fernando de Atabapu, šalia Gvavjarės žiočių.
Didžiausi intakai: Ukakenas, Kučakenas, Patakamė.
Paulina Potapova
Paulina Potapova (g. 1999 m. spalio 5 d.) – Lietuvos futbolininkė, žaidžianti gynėjos pozicijoje.
Futbolininkės karjera
Profesionalią karjerą pradėjo Jonavoje. Atstovavo Aušros klubui nuo 2015 m.. Antroje sezono pusėje žaidė I lygoje atstovaudama Ukmergės Textilite-Keliai. 2016 m. rungtyniavo A lygoje atstovaudama Jonavos klubui, o I lygoje – Ukmergės.
2017–2018 m. rungtyniavo Gintra-Universitetas. 2017 m. gegužės 14 d. pelnė įvartį rungtynėse prieš Šiaulių FA. Gintra sutriuškino „gimnazistes“ rezultatu 17:0. 2017 m. spalio 22 d. pelnė net penkis įvarčius rungtynėse prieš Vilniaus „Žalgirio“ MFA.
2018 m. rudenė perėjo į Vilniaus „Žalgirį“. 2018 m. rugsėjo 12 d. pasižymėjo pelnydama įvartį rungtynėse prieš Gargždų „Bangą“.
Dėl traumų trumpam buvo palikusi sportą, o 2023 m. sugrįžo į futbolą ir atstovavo Hegelmann.
Bulgarijos futbolo varžybos 1991–1992 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 1991–1992 m.
Triatlonas 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
'''Triatlonas 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse''' vyko 6-ą kartą olimpinių žaidynių istorijoje.
Pirmą kartą olimpinėse žaidynėse vyks mišrių komandų estafetės varžybos.
Šventasis Steponas I
Popiežius Steponas I (, m. 257 m. rugpjūčio 2 d.) – Romos popiežius nuo 254 m. gegužės 12 d. iki mirties 257 m. Gimė Romos imperijoje, protėviai buvo graikai. Prieš tapdamas popiežiumi, ilgą laiką tarnavo archidiakonu popiežiui Liucijui I, kuris paskyrė Steponą savo įpėdiniu.
Mirė kankinio mirtimi; atminimo diena – rugpjūčio 2 d.
Pūtvės akmuo
Pūtvės akmuo – saugomas geologinis gamtos paveldo objektas, esantis Šilalės rajono savivaldybėje Pūtvės kaime (Šilalės sen.). Pasiekiamas iš kelio, atkarpoje Tauragė–Šilalė pasukus ties Burkėnais į rytus, apie 2 km pravažiavus žvyrkeliu pro Andriejaičius ir gilų Akmenos slėnį. Riedulys stūkso kaimo kryžkelėje, šalia keturių medžių, tarp kurių pastatyta stulpinė koplytėlė. miniatiūra|240px|left|Akmuo į sodybos pusę, dešinėje – koplytėlė
Pūtvės akmuo yra žmogaus apdorotas riedulys, apvalios formos, 0,6 m aukščio, 4,0 m perimetro. Ant jo plokštumos įtaisyta vertikali šlifuoto akmens plokštė su įrašu „PŪTVĖ / 1307–2007“. Data siejama su 1307-1315 m. laikotarpiu, kuomet Karšuvos žemėje stovėjusią Pūtvės pilį porą kartų nusiaubė kryžiuočiai.
Pūtvės akmuo paskelbtas saugomu Šilalės rajono savivaldybės tarybos 2006 m. gruodžio 29 d. sprendimu Nr. T1-1324.
FK Traktar
Minsko futbolo klubas „Traktar“, o trumpai Minsko „Traktar“ – buvęs Baltarusijos futbolo klubas iš Minsko. Dar žinomas Minsko „Tarpeda-MTZ“, bei Minsko MTZ pavadinimais.
Istorija
1947 metais suburta komanda prie traktorių gamyklos MTZ. 1948 ir 1949 m. ji laimėjo Sovietų Baltarusijos pirmenybes ir tapo čempionais.
Ji vadinosi "Tarpeda-MTZ" (1949–1957). Nuo 1958 m. žinoma MTZ pavadinimu. Baltarusijai tapus nepriklausoma valstybe, komanda žaidė žemesniuose divizionuose.
2002 m. susijungė su Minsko „Darbo rezervų-RIPO“ (Trudovye Rezervy-RIPO) klubu. Naujadaras pavadintas MTZ-RIPO Minsk.
Stadionas
„Traktaro“ stadionas Minske eilę metų (1950–1994, 1998–2001) buvo komandos namų arena.
Smalininkų geležinkelio stotis
Smalininkų geležinkelio stotis – buvusi siaurojo geležinkelio stotis Smalininkų mieste, prie Tilžės–Pagėgių–Smalininkų siaurojo geležinkelio. Kultūros paveldo objektas.
Istorija
Stotyje buvo kraunamos lietuviškos eksporto prekės: popiermalkės, javai ir galvijai, pastaruosius norint pakrauti peronas buvo pailgintas.
Raudonų plytų mūrinis stoties pastatas pastatytas apie 1902 m., kai iš Pagėgių į Smalininkus buvo nutiestas 56 km ilgio Tilžės–Pagėgių–Smalininkų siaurasis geležinkelis. Viena geležinkelio bėgių atšaka vedė link Nemuno, kita, nesikirsdama su jau nutiestu plentu, suko link Pagėgių. Antrajame aukšte gyveno stoties viršininko šeima.
Stotis veikė iki II pasaulinio karo pabaigos. Atgavus nepriklausomybę, stoties pastatas naudotas kaip socialinis būstas
San Fernando de Atabapas
San Fernando de Atabapas  – miestas pietų Venesueloje, Amazonės valstijoje, Kolumbijos pasienyje, ties Orinoko, Atabapo ir Gvavjarės upių santaka. Atabapo savivaldybės centras. Yra vietinis oro uostas, upių uostas. Veikia 4 mokyklos, katalikų ir evangelikų bažnyčios, biblioteka, ambulatorija.
Istorija
San Fernando de Atabapą 1758 m. įkūrė José Solano. Vėliau gyvenvietė sunaikinta, bet 1765 m. atkurta kapucinų misionierių. 1800 m. čia lankėsi Aleksandras fon Humboltas. 1856 m. San Fernando de Atabapas tapo Amazonės provincijos sostine, bet 1928 m. ji perkelta į Puerto Ajakučą.
La Seiba
La Seiba – miestas šiaurės Hondūre, uostas Karibų jūros Hondūro įlankos pakrantėje. Atlantidos departamento administracinis centras. Mieste gyvena virš 170 tūkst. gyventojų, tai trečias pagal dydį šalies miestas. Verčiamasi žemės ūkiu (auginami bananai, ananasai), prekyba, vaisių eksportu, turizmu. Ypač daug turistų susirenka į gegužės mėnesį vykstantį San Isidro karnavalą. Veikia Manuel Bonilla institutas, Centro Universitario Regional del Litoral Atlantico universitetas ir kt. Miestą aptarnauja Golsono tarptautinis oro uostas.
Istorija
1872 m. jūros pakrantėje, greta didelių kapokmedžių (seibų), pastatytas dokas. Pradėtas bananų auginimas, kūrėsi vis daugiau žmonių. Miestas oficialiai įkurtas 1877 m.
Maroa
Maroa  – miestelis pietų Venesueloje, Amazonės valstijoje, Kolumbijos pasienyje, Negro kairiajame krante. Savivaldybės centras.
Šilvija
Šilvija – viensėdis Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km nuo Mielagėnų, prie Milašaičio ežero.
Maroa
Istorija
Gyvenvietė 1760 m. įkurta kasiko Maruvos. Savivaldybės centras nuo 1994 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 1992–1993 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 1992–1993 m.
Tenisas 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
'''Tenisas 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse''' vyko 16-ą kartą olimpinių žaidynių istorijoje.
Šimaičiai
Šimaičiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Pakražančio, prie Kražantės upės ir jos intako Morkės (skiria nuo Žadvainių kaimo). Iš pietų supa Šimaičių miškas. Praeina keliukas Lioliai–Pluskiai.
SS Juve Stabia
SS Juve Stabia – Italijos futbolo klubas iš Kastelamare di Stabijos miestelio Kampanijoje.
Istorija
Įkurtas 1907 m., vėliau iširo, bet 2002 m. atkurtas.
Sudėtis
Atnaujinta: 2021 m. birželio 11 d.
Burkina Faso futbolo lyga
2022–2023 m. sezonas
1.AS Douanes (Ouagadougou)            13   8  5  0  18- 4  29 2.Vitesse FC (Bobo-Dioulasso)         13   7  3  3  17-13  24 3.Rail Club du Kadiogo (Ouagadougou)  13   6  5  2  11- 7  23 4.ASECK (Koudougou)                   13   5  6  2  10- 7  21 5.Salitas FC (Ouagadougou)            13   5  5  3  19-15  20 6.Rahimo FC (Bobo-Dioulasso)          13   5  4  4  12-13  19 7.Royal FC (Bobo-Dioulasso)           13   4  5  4  14-12  17 8.US Forces Armées (Ouagadougou)      13   4  4  5  12-10  16 9.Majestic SC (Saponé)                13   3  7  3  12-11  16 10.Racing Club Bobo (Bobo-Dioulasso)   13   3  6  4  14-12  15 11.AS Sonabel (Ouagadougou)            13   3  6  4   9-13  15 12.AS Faso/Yennenga (Ouagadougou)      13   3  5  5   9-11  14 13.AS Fonctionnaires (Bobo-Dioulasso)  13   3  5  5   6-12  14 14.Etoile Filante (Ouagadougou)        13   3  4  6  10-16  13 --- 15.Réal du Faso (Ouagadougou)          13   2  6  5   8-11  12 16.AS Police (Ouagadougou)             13   0  4  9   3-17   4
Viktorija Čiapaitė
Futbolininkės karjera
Profesionalią karjerą pradėjo Vilniaus „Žalgiryje“ (MFA Žalgiris). Atstovavo Žalgirio akademijos jaunimo ekipai, o nuo 2015 m. ir pagrindinei komadai.
Žinoma, kad 2015 m. spalio 30 d. pasirodė po keitimo A lygos rungtynėse prieš Gintros-Universiteto ekipą. 86 minutę pakeitė Gretą Guižauskaitę.
Vėlesniais metais rungtyniavo moterų A lygoje atstovaudama pagrindinei ekipai ir I lygoje, atstovaudama Žalgirio B komandai.
2018 m. moterų A lygooje Žalgiris liko penktoje vietoje ir 2019 m. pagrindinė ekipa rungtyniavo I lygoje. 2019 m. sezone tapo I lygos nugalėtojomis. 2020, 2021, 2022 m. žalgirietės vėl rungtyniavo moterų A lygoje ir užimdavo antrąją vietą. 2020 m. susilaukė kvietimo į nacionalinę rinktinę, bet UEFA čempionato atrankos turnyre nesužaidė nė minutės. 2023 m. vėl pakviesta atstovauti nacionalinei rinktinei.
Pju
Pju  – senovinė tauta, I mūsų eros tūkstantmetyje gyvenusi Iravadžio upės baseino aukštutinėje dalyje (Aukštutiniame Mianmare) ir sukūrusi to paties pavadinimo miestų-valstybių civilizaciją. Šios tautos statyti miestai yra įtraukti į UNESCO pasaulio kultūros paveldo sąrašą.
Šis tautos pavadinimas žinomas iš vėlesnių jų užkariautojų bamarų, kurių kalba jis rašomas pyu (MY ပျူ (Pru)). Kinų šaltiniuose tauta vadinta biao (, tuometinės kinų kalbos rekonstrukcija: biᴇuH) arba piao (, rekonstrukcija: biᴇu). Vienas aiškinimas teigia, jog pavadinimas kilęs iš žodžio prun. Manoma, kad patys pju save vadino tirculiais (tircul).
Kalba
Hinduizuotoje Pju civilizacijoje sanskritas ir pali kalba buvo naudojamos kaip išsilavinusio elito kalbos. Pavyzdžiui, kinų šaltiniuose aprašomi pju muzikantai, dainavę sanskritu .Tuo tarpu kasdieniniame gyvenime buvo naudojama pju (tirculių) kalba, kuri ilgainiui irgi tapo rašytine, jai sukurtas pju raštas.
Pastarąja rašoma buvo nedaug, todėl ją identifikuojantys šaltiniai ganėtinai reti. Tačiau jie leidžia nustatyti ją kaip vieną iš tibetiečių-mjanmų kalbų, nors tikslesnė klasifikacija kelia abejonių. Pvz. Bradley linkęs ją sieti su sak kalba, kas leistų laikyti šia kalba kalbančią kadu etninę grupelę pju tautos palikuonimis.
Geografija
thumb|left|Svarbiausi Pju miestai Pju civilizacijos arealas apėmė siaurą ir ilgą teritoriją derlingame Iravadžio upės slėnyje, nors ne visos gyvenvietės buvo prie šios upės. Visa jų gyvenama teritorija buvo puikiai iriguotos lygumos, čia klestėjo ryžių auginimas. Sąlyginai jų teritorija dalinama į tris geografines zonas. Šiaurinis arealas sutampa su Mu ir Iravadžio tarpupiu (Tagaungo ir Halino miestai), kur dabar yra Sagaino regiono pietinė dalis. Vidurinis arealas buvo Kjaukse lygumose į rytus nuo Iravadžio (Maingmau ir Binakos miestai), kur dabar yra Mandalajaus regiono šiaurinė dalis. Pietinis, Minbu arealas, buvo dar piečiau (Beiktano ir Šrikšetros miestai) ir sutapo su Magvės regiono pietine dalimi.
Pju gyveno susiskaldę į miestus-valstybes. Tuometiniai kinų šaltiniai mini 18 miestų, iš kurių 9 buvo apjuosti sienomis. Taip pat teritorijoje minimi 298 kaimai Archeologinių kasinėjimų metu buvo surastos 12 pju tautai priskiriamų gyvenviečių, iš kurių 5 yra didelės ir apjuostos stipriomis sienomis, o kitos – gerokai mažiau įtvirtintos.
Svarbiausi pju miestai-valstybės buvo šie:
Istorija
Pju tautos protėvyne laikomos Činghajaus ežero apylinkės Tibeto plynaukštėje, iš kuri jie migravo į pietus, ir II a. pr. m. e. per Junano kalnyną ir Šanų plynaukštę pasiekė Iravadžio slėnį. Čia jie susimaišė su vietos gyventojais ir įkūrė savo miestus valstybes.
Atėjusi nauja tauta greitai užmezgė prekybinius ir kultūrinius ryšius su Indijos civilizacija, iš kurios perėmė raštą, o sanskrito ir pali kalbos tapo išsilavinusio elito kalbomis. Kai ir kitose hinduizuotose valstybėse, čia paplito hinduizmas ir budizmas, tačiau theravada buvo įtakingiausia religinė forma. Miestų valdymas didele dalimi rėmėsi indiškais principais. Kiekvienas miestas turėjo savo valdovą, ir egzistavo kaip atskira karalystė. Šrikšetros valdovas titulavosi indišku terminu vikrama. Nėra žinoma, ar miestai tarpusavyje sudarydavo konfederacijas, nors keletas tokių atvejų minimos vėlesnėse bamarų kronikose.
Seniausias su Pju civilizacija siejamas miestas yra Beikthanas, išaugęs paskutiniaisiais amžiais pietrytinėje arealo dalyje. Nuo pirmųjų mūsų eros amžių svarbiausiu pju miestu tapo Halinas šiaurėje, o vėliausiu civilizacijos laikotarpiu, t. y. nuo VII a., išaugo Šrikšetra – piečiausias pju miestas. Šis pju civilizacijos klestėjimo tūkstantmetis Mianmaro istorijoje yra vadinamas Pju tūkstantmečiu.
Apie pju daugiausia informacijos pateikia kinų šaltiniai. 355 m. parašytose Nanjango kronikose minima, kad į vakarus nuo Junano gyvena Biaoyue (僄越), kas laikoma seniausiu žinomu šios tautos paminėjimu. Vėlesniuose tekstuose randama, kad Pju valstybės buvo derlingame Iravadžio slėnyje, ir prekiavo su Čenla, rytų Indija. Kinijos šaltiniai tvirtina, kad Pju kontroliavo aštuoniolika karalysčių, ir apibūdina juos kaip „dorus ir taikius“ žmones. Karas Pju žmonėms buvo praktiškai nežinomas, ir nesutarimai dažniausiai buvo išsprendžiami rungtynėse arba statybų varžybose. Jie dažniausiai dėvėjo kapoko drabužius vietoj tikro šilko, taigi nežudė šilkaverpių vikšrų. Už nusikaltimus buvo baudžiama nuplakimu, apie kalėjimus nežinota, na o už rimtus nusikaltimus galėjo buvo skiriama mirties bausmė.
VIII a. antrojoje pusėje kalnuose į šiaurės rytus nuo Pju civilizacijos išaugo galinga Nandžao karalystė. Kinų šaltiniai mini Nandžao karalių Kolofeng, kuris nukariavo aukštutinį Iravadžio slėnį. Nuo IX a. Nandžao antpuoliai dar labiau suintensyvėjo: 835 m. minima šios karalystės invazija, kurios metu iš Halino paimti 3000 belaisvių.
Šie karai nusilpnino miestus-valstybes, kas leido įvykti naujai etninei migracijai, kurią vykdė bamarai, t. y. tiesioginiai dabartinių mianmariečių protėviai. Ši pju lingvistiškai gimininga tauta į slėnį atėjo iš šiaurės. Jų tradicijoje Tagaungo miestas minimas kaip šiauriausia jų karalystė. Iš čia jie palengva migravo į pju teritorijas, kur galiausiai jų vakarinėje periferijoje įkūrė Pagano miestą. Tradicija teigia, kad Paganas buvo įkurtas 849 m., nors archeologiniai tyrimai jį nukelia į maždaug 980 m.
Pju civilizacijos pasiekimai buvo perimti Pagano karalystės. Daug pju legendų tapo bamarų tautosakos pagrindu, yra tikimybė, kad pju raštas davė pradžią mianmų raštui. Tas pats pasakytina ir apie religijos, architektūros, kalendoriaus, žemdirbystės tradicijas.
Ekonomika
Pju sukūrė vieną iš ankstyviausių iriguojamos žemdirbystės civilizacijų Pietryčių Azijos regione, kas buvo reikalinga išlaikyti nemažai populiacijai, skaičuojamai šimtais tūkstančių gyventojų. Jų mitybos pagrindą sudarė ryžiai. Butent jų dėka kadaise tankiai miškais apaugusios Iravadžio lygumos buvo paverstos gerai drėkinamais ryžių laukais, ir išsivystė trys svarbiausi žemdirbystės regionai, kuriuose ir koncentravosi pagrindiniai miestai-valstybės. Šiuos žemdirbystės pasiekimus perėmė bamarai.
Valstybių ekonomika klestėjo ir dėl geros strateginės padėties. Intensyvėjant prekybai tarp dviejų didžiulių Azijos civilizacijų, Indijos ir Kinijos, nuo II a. pr. m. e. sausumos prekybinis kelias tarp jų ėjo per Sičuaną, Junaną, Arakano kalnus ir kirto Iravadžio baseiną. Taigi, Pju miestai valstybės buvo šio prekybinio kelio dalis. Yra žinoma, kad šiuo keliu 97 ir 120 m. naudojosi ir Romos imperijos pasiuntiniai, vykdami į Kiniją.
Tarp Kinijos ir Indijos vyko ir intensyvi jūrinė prekyba, o dab. Mianmaro pajūryje susikūrė daug uostų, aptarnavusių šį kelią. Tai buvo Winga, Hsindat-Myindat, Sanpannagon ir Mudon. Juose randami pju civilizacijos artefaktai, rodantys, jog jos atstovai prekiavo ir jūra. . Tiesa, ar pju kontroliavo šiuos uostus nežinoma. Tradicija laiko Žemutinį mianmarą nuo senovės monų tautos gyvenama teritorija. thumb|Pju monetos Prekybiniai ryšiai buvo gerai išvystyti. Pju artefaktai yra randami teritorijose nuo Arakano vakaruose iki pietų Vietnamo rytuose. Tuo tarpu pju miestuose galima rasti dirbinių, pagamintų Indijoje, Kinijoje ir Malajų salyne.
Kultūra
thumb|left|Stelos, vaizduojančios Višnu ir Lakšmi, fragmentas thumb|Baubaugji pagoda Šrikšetroje thumb|Rūmų siena Šrikšetroje Nors pju susikūrė prekybiniame kelyje tarp Indijos ir Kinijos, jos kultūroje labai stipriai reiškiasi Indijos įtaka. Tai reiškėsi ir kalboje: pju kalboje gausu skolinių iš sanskrito ir pali, o šios kalbos buvo naudojamos kaip išsilavinusio elito bendravimo priemonė. Kai kurių miestų pavadinimai (Šrikšetra ir Beikthano) taip pat kildinami iš šių kalbų.
Religija
Pju kultūroje galima sutikti svarbiausias religijas, atėjusias iš Indijos. Čia maišėsi mahajana, tanrinis budizmas, hinduizmas, vietiniai tikėjimai dvasiomis natais ir theravada. Taigi, čia galima rasti artefaktų, atspindinčių visas šias religijas. Tačiau manoma, kad būtent theravada buvo įtakingiausia religinė forma, skirtingai nei kitose tuometinėse Pietryčių Azijos kultūrose. Ši budizmo forma greičiausiai atkeliavo iš Andros. Kinų šaltiniuose rašoma, kad dauguma valstybių berniukų turėdavo būti vienuoliais tarp 7 ir 20 metų amžiaus.
Architektūra
Pju buvo vieni pirmųjų miestų statytojų Pietryčių Azijoje, ir jų sukurtas prototipas vėliau buvo kartojamas visame regione. Pagano miestas irgi statytas pagal tą patį modelį. Jame maišėsi vietiniai architektūros elementai, kuriuos atspindi apvalaus plano pastatai, su indiškosios architektūros principais, kuriuos simbolizuoja taisyklingo stačiakampio plano apsauginės sienos, turėjusios 12 vartų. Šie simbolizavo 12 zodiako ženklų. Pats miestas tarsi simbolizavo mandalą, ir jame buvo daug simbolinių elementų. Patys sienomis apjuosti miestai buvo ganėtinai dideli, kas reiškė, jog juose koncentruodavosi didelė dalis gyventojų. Vėlesnių karalysčių laikais planas gerokai susitraukė.
Madinat Hamadas
Istorija
Hamadas pradėtas kurti 1984 m. kaip skurdesnių gyventojų gyvenamasis miestas. 1990 m. čia priglausti dėl Persijos įlankos karo pasitraukę pabėgėliai iš Kuveito. Miestas pavadintas karaliaus Hamado bin Isa al Chalifos garbei.
Lomžos apskritis
thumb|right|250px|Lomžos apskrities valsčiai Lomžos apskritis  – apskritis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Apskrities centras Lomžos miestas. Apskritis ribojasi su Balstogės, Grajevo, Kolno, Monkų, Ostrolenkos, Mazovijos Ostruvo ir Zambruvo apskritimis. Apskrityje yra 9 valsčiai.
Apskrities valsčiai
Apskrityje yra 9 valsčiai:
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. dabartinės apskrities šiaurinėje dalyje, į šiaurę nuo Narevo upės gyveno lietuviams artimos baltų gentys – jotvingiai ir galindai. Nuo XV a. šias vietoves pradėjo kolonizuoti mozūrai ir lenkai. Pietinėje apskrities dalyje nuo V a. pr. m. e. iki X a. gyveno jotvingių gentis. Nuo X a. iki 1526 m. priklausė Lenkijos karalystės Mazovijos kunigaikštystei. Nuo 1529 m. iki 1569 m. Liublino unijos Mazovijos vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Didžiosios Lenkijos provincijos Mazovijos vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, nuo 1837 m. iki 1866 m. Augustavo gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Lomžos gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. ir 1944 m. priklausė Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Lomžos rajonui. 1941–1945 m. priklausė Trečiajam reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Lomžos vaivadijai. 2006 m. rugsėjo 28 d. pradėtas naudoti Lomžos apskrities herbas.
Gyventojai
Pagal 1921 m. lenkų atliktą gyventojų surašymą apskrityje gyveno 101,865 gyventojai iš kurių: 86,100 (84,5%) lenkai, 15,262 (15,0%) žydai, 289 (0,3%) vokiečiai, 170 (0,2%) rusai, 14 gudai, 6 lietuviai, 5 čekai, 2 jugoslavai, 1 amerikietis, 1 latvis ir 1 totoris. Pagal tikėjimą gyventojai buvo pasiskirtsę taip: 83,804 (82,3%) katalikai, 17,001 (16,7%) judėjai, 758 (0,7%) protestantai, 268 (0,3%) stačiatikiai, 16 graikų katalikų, 2 musulmonai, 1 baptistas ir 15 ateistai.
Pagal 2005 m. birželio 30 d. surašymo duomenis:
Ajalis
Ajalis  – miestas Bahreine, Bahreino salos šiaurėje, Vidurio muchafazoje, į šiaurę nuo Rifos. Funkcionuoja daugiausia kaip „miegamasis“ miestas. Išvystyti keramikos amatai. Miestas žymus dėl čia išlikusių senovinių pilkapių. Jie datuojami nuo pat Dilmuno laikotarpio. Manoma, kad juose laidoti iškilūs Dilmuno žmonės. Archeologiniai kasinėjimai pradėti XX a. Dabar radikalūs musulmonai pasisako už kapaviečių panaikinimą.
Istorija
Ajalis kurtis pradėjo maždaug tarp 1970–1980 m.
Chitridiomikotai
Chitridiomikotai (Chytridiomycota) – tai yra grybų skyrius, kurį sudaro patys primityviausi grybai. Daugelis šio skyriaus atstovų gyvena vandenyje, parazituodami vandens grybus,dumblius, aukštesniuosius vandens augalus ir bestuburius. Kai kurie parazituoja sausumos augalų šaknis drėgname dirvožemyje. Labai nedidelė šių grybų dalis minta negyvomis organinėmis medžiagomis (saprotrofai). Kadangi daugelis atstovų – viduląsteliniai parazitai, tai chitridiomikotų kūnas – plika citoplazmos masė. Saprotrofų ląstelės sienelė sudaryta iš chitino (iki 60 %) ir gliukanų. Labiau išsivysčiusių grybų kūnas yra ovali ar pailga ląstelė, turinti plonus, vos šakotus, bebranduolius siūlus. Toks kūnas yra vadinamas rizomiceliu. Jo siūlai, neturintys branduolių, padeda įsitvirtinti substrate ir siurbti maisto medžiagas iš substrato. Tipiškas atstovas – bulvinis raupis (Synchytrium endobioticum).
Chitridiomikų atstovai, parazituojantys augalus: Olpidium, Synchytrium, Physoderma, genčių grybai.
Tatarbunarai
Tatarbunarai  – miestas pietų Ukrainoje, Odesos srities pietvakariuose, prie Kogilniko upės, netoli Juodosios jūros. Rajono centras.
Istorija
Iki 1621 m. šias teritorijas valdė Moldavijos kunigaikščiai. 1621–1812 m. visas Budžakas priklausė Osmanų imperijai.
Miesto ištakos siekia 1637 m. Tuo metu šioje teritorijoje klajojo Budžako Orda, o klajokliai įsikūrė, nes vietovėje buvo gėlo vandens šaltinis. Tiurkų kalbomis „bunar“, reiškia šaltinis, versmė, fontanas. Vietovė dėl to ir gavo tokį pavadinimą – „Totorių šaltinis“. Visoje Budžako teritorijoje, kuri buvo netoli Juodosios jūros, vanduo yra ypač sūrus, šuliniai būdavo kasami labai gilūs, kad pasiektų gėlą vandenį. O natūralus gėlo vandens šaltinis buvo labai patogus, ir davė pradžią gyvenvietei. O ilgainiui turkai ir totoriai/nogajai čia pastatė įtvirtinimus ir tvirtovę.
1770 m. per turkų-rusų karą Tatarbunarų tvirtovę užėmė rusai. O vėliau buvo atiduotas turkams.
Nuo 1812 m. miestelis buvo valdomas rusų (atiteko Rusijos imperijai pagal Bukarešto taikos sąlygas). 1856–1862 m. miestas atiteko Moldavijai, o 1862–1877 m. buvo Rumunijos teritorijoje.
1877–1917 m. valdė Rusijos imperija. 1918–1940 m. teritoriją okupavo ir aneksavo Rumunijos karalystė. 1940–1941 m. laikinai regioną ir miestą okupavo sovietų kariuomenė.
1941 m. vasarą rumunai, padedami nacistinės Vokietijos užgrobė miestą ir išlaikė jį iki 1944 m. savo valdžioje.
Nuo 1944 m. miestas užimtas sovietų, o vėliau buvo prijungtas prie sovietinės Ukrainos.
Pavadinimo kilmė
Tatar reiškia totorius, o bunar – šaltinis, gėlo vandens versmė, fontanas. Taigi, Tatarbunarai, būtų „Totorių šaltinis“.
Apygardos teismas (Vokietija)
Apygardos teismas (, 'žemės teismas') – bendrosios kompetencijos teismas Vokietijoje; Vokietijos federalinės žemės teismas, antrosios (tarpinės) grandies teismas (pirmoji grandis - apylinkės teismas, aukštesnioji - aukštesnysis apygardos teismas); apygardos teismas. Veiklos teritorija apima kelių apylinkės teismų veiklos teritorijas. Tam tikrų kategorijų baudžiamąsias ir civilines bylas nagrinėja pirmąja bei antrąja instancija.
Vokietijoje iš viso yra 116 apygardos teismų.
Šimaitukai
Šimaitukai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Pakražančio, pasiekiamas nuo magistralinio kelio atšaka į Liolius. Pro kaimą teka Kražantė, piečiau auga Šimaičių miškas. Greta įsikūrę Šimaičiai, Pluskiai, Žadvainiai.
Jiesios geležinkelio stotelė
Jiesios geležinkelio stotelė – buvusi stotelė Kauno miesto pietinėje dalyje, į vakarus nuo Jiesios rajono, šalia Kauno–Kybartų geležinkelio. Stotelė neveikia, išlikusi tik pervaža ir gretimi pastatai, aptverti triukšmo užtvaromis.
Istorija
Stotelė veikė XX a. 1-ojoje pusėje. 1940 m. ja dar vykdavo keleivinių traukinių eismas iš Kauno į Rytprūsius. Ji buvo į šiaurę nuo Pajiesio stotelės. Po II pasaulinio karo stotelė panaikinta.
Guraliai
Guraliai (gόrali) – lenkų etninė grupė, gyvenanti Lenkijos pietuose (Podhalė ir Beskidai – Mažosios Lenkijos ir Silezijos vaivadijos), taip pat Slovakijos šiaurės vakaruose ir Čekijos šiaurės rytuose. Jų kultūrai padarė įtakos huculai ir slovakai. Susidarė lenkams asimiliavus Karpatų šiauriniuose šlaituose gyvenusius valakus.
Kalba lenkų kalbos tarmėmis ir šnektomis: Mažosios Lenkijos vaivadijoje ir Slovakijoje kalba mažosios Lenkijos tarme, o Čekijoje ir Silezijos bei Opolės vaivadijose – sileziečių tarme. Gyventojų skaičius – nuo 1,0 iki 2,8 mln. žmonių. Išpažįsta daugiausia katalikybę, dalis – protestantizmą (evangelizmą).
San Karlos de Rio Negras
San Karlos de Rio Negras  – miestelis pietų Venesueloje, Amazonės valstijoje, Kolumbijos pasienyje, Negro kairiajame krante, priešais Kolumbijos miestą San Felipę. Rio Negro savivaldybės centras. Tai toliausiai į pietus nutolusi Venesuelos gyvenvietė (neskaitant indėnų kaimų). Yra upinis uostas, aerodromas. Susisiekimo sausuma nėra. Gyvena daugiausia janomamai ir banivai.
Istorija
1759 m. gyvenvietę įkūrė generolas José Solano. 1800 m. čia lankėsi Aleksandras fon Humboltas.
Kauno suaugusiųjų ir jaunimo mokymo centras
Kauno suaugusiųjų ir jaunimo mokymo centras – dieninė, bendrojo ugdymo mokykla Kaune, Žemuosiuose Šančiuose. Tai gimnazijos tipo suaugusiųjų profesinio mokymo įstaiga. Kodas – 295093070, steigėjas – Kauno miesto savivaldybės taryba.
Mokykla skirta 12–16 metų mokiniams, stokojantiems mokymosi motyvacijos, 16–17 metų dirbantiems mokiniams, suaugusiems asmenims, užsienyje gyvenantiems Lietuvos piliečiams, asmenims, kuriems laikinai atimta ar apribota laisvė.
Istorija
2018 m. prie centro prijungta Kauno jaunimo mokykla ir Kauno Tito Masiulio jaunimo mokykla.
FK Klečask
Klecko futbolo klubas „Klečaskas“, o trumpai Klecko „Klečaskas“  – Baltarusijos futbolo klubas iš Klecko.
Istorija
Klubas įkurtas 2007 m. Nuo 2008 m. dalyvavo II-os lygos pirmenybėse.
2010 m. užėmė trečią vietą Antroje lygoje ir turėjo galimybę debiutuoti Pirmoje lygoje.
2011 m. Pirmoje lygoje užėmė devintą vietą, o taurės turnyre pasiekė ketvirtfinalį. Tai sėkmingiausias sezonas klubo istorijoje.
Sekančiame sezone (2012 m.) žaidė Antroje lygoje, turėjo trijų taškų nuobaudą, ir, galiausiai, iš šios lygos buvo pašalinti.
Giedrius Kadziauskas
Giedrius Kadziauskas (g. 1978 m Vilnius) – verslo teisininkas, ekonomistas, politinis ūkio veikėjas, Lietuvos ūkio viceministras.
Biografija
Vilniaus universiteto Teisės fakultete baigė vienpakopes studijas, Rygos aukštosios teisės mokyklos absolventas, tarptautinės teisės ir Europos teisės magistras.
Nuo 2003 m. iki iki 2011 m. kovo 29 d. dirbo Lietuvos laisvosios rinkos institute. Nuo 2009 m. Instituto viceprezidentu.
Nuo 2011 m. kovo 29 d. iki 2012 gruodžio 9 d. ėjo ūkio viceministro pareigas A.Kubiliaus vyriausybėje.
Mordvių žemė
Mordvių žemė, Mordovos žemė, Mordija (Mordia) – istorinis regionas dab. Europinėje Rusijoje, kuriame viduramžiais vyravo mordvių gentys. Sudaro dalį Viduriniojo Pavolgio
Giedrius Kadziauskas
Biografija
2013-2014 buvo Prezidentės D.Grybauskaitės patarėjas Ekominės ir socialinės politikos grupėje.
Mordvių žemė
Geografija
Mordvių žemė be dabartinės Mordvijos Respublikos apėmė pietines Žemutinio Naugardo srities teritorijas. Tradicinės regiono ribos buvo Oka (vakaruose ir šiaurės vakaruose, už kurios buvo Riazanės-Muromo žemė), Volga (šiaurėje), Sura (rytuose, už kurių prasideda Marių kraštas). Pietinė riba sutampa su miškingų teritorijų perėjimu į Ponto stepę.
Giedrius Kadziauskas
Biografija
Nuo 2012 metų dirba Pasaulio banko (World Bank group) konsultantu inspekcijų reformų klausimais ir geresnio reglamentavimo klausimais. Nuo 2012 dirbo Mongolijoje, Nepale, Tadžikistane, Kazachstane, Kirgizstane, Bangladeše, Indijoje, Armėnijoje.
Daugelio straipsnių ekonomikos temomis autorius, „Freedom House“ leidžiamos knygos „Nations in Transit“ skyriaus apie Lietuvą (2005–2009 m.) straipsnių bendraautoris, Pilietinių iniciatyvų centro narys, Pacientų saugos, inovacijų ir kokybės fondo dalininkas. .
Mordvių žemė
Geografija
Šiaurinėje Mordvių žemės teritorijoje istoriškai gyveno erziai, o pietinėje – mokšai. Jų tradicinė skiriamoji riba buvo Mokšos upės žemupis.
Istorija
Priešistoriniais laikais regione klestėjo Gorodeco kultūra, iš kurios kilo tiesioginiai mordvių protėviai – Riazanės-Okos gentys. Mordviai pirmą kartą minimi gotų istoriko Jordano VI a. Vėliau visa jų gyvenama teritorija pradėta vadinti Mordija (Bizantijos šaltiniuose) ar Mordvių žeme (Rusios šaltiniuose). Jau I tūkst. išsiskyrė dviejų būsimųjų etninių grupių – erzių ir mokšų – kultūra.
XII a. ėmė formuotis pirmieji mordvių politiniai junginiai, kuriuos valdė kunigaikščiai. XIII a. pirmoje pusėje vengrų misionierius Julijanas mini apie dvi stiprias Mordvių žemės kunigaikštystes. Šiaurinėje žemės dalyje valdė kunigaikštis (injazoras) Purgazas. Jis viešpatavo šiaurinėje Mordvos dalyje, ir jo viešpatavimas leido formuotis atskirai erzių savimonei. Jo valstybė Rusios šaltiniuose buvo įvardijama kaip Purgaso Rusia. Kitas tuometinis kunigaikštis (kanazoras) buvo Purešemas, spėjama, valdęs pietinėje Mordvos dalyje ir siejamas su mokšų tapatybės susiformavimu.
XIII a. Mordvių žemė tapo Aukso ordos duoklininke, bet, kaip ir Rusia, nepriklausė jai tiesiogiai. Vietos kunigaikščiai ir totoriai buvo skiriami rinkti jasaką iš vietinių gyventojų, dalyvaudavo mongolų žygiuose į vakarus. Tuo metu mordvių svarbiausia gyvenviete tapo Mochšos miestas, savotiškas centras. Valdant mongolams-totoriams, ėmė vystytis krašto ūkis, žemdirbystė, gyvulininkystė. Dėl savo atokumo Mordvių žemė nebuvo nei islamizuota, nei tiurkizuota.
XV a. viduryje Aukso Ordai galutinai sužlugus, dėl Mordvių žemės ėmė konkuruoti Maskvos Didžioji Kunigaikštystė ir Kazanės chanatas. Dar XIII a. Volgos ir Okos santakoje pastatytas Žemutinis Naugardas tapo vienu pagrindinių miestų, iš kurio vykdyta mordvių kolonizacija. Maskva siekė sustiprinti savo rytines sienas, ir jai būtina buvo sąjunga su mordviais. Mordviai dalyvavo Maskvos žygiuose prieš Kazanę ir netgi galutinėje Kazanės apgultyje 1552 m.
XVIII a. Mordvių žemė buvo administraciškai padalinta tarp trijų gubernijų. Kadangi mordviai didele dalimi vis dar buvo pagonys, labai sustiprinta krašto kristianizacija, atsivertėliams suteikiant privilegijų ir jiems duodant tokias pačias teises, kaip ir rusams. Tai dar labiau paskatino krašto rusifikaciją. XIX a. pradžioje dauguma mordvių buvo tapę krikščionimis.