cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pajūris (Tauragė)
Pajūrio kaimo pievose gausu saugomų rūšių turtingų smilgynų (žymimi kodu 6270), todėl taikoma buveinių apsauga kuri pakliūna į Natura 2000“ Europos Sąjungos (ES) specialių saugomų teritorijų tinklą.
Istorija
Pirmoji Pajūrio bažnyčia, kuri buvo Kražių parapijos filija, datuojama 1569 m. Iki 1613 m. faktiškai buvusi tik koplyčia, kurią globojo Kražių klebonai. Vėlesniuose dokumentuose minimos 1689, 1806, 1829, 1896–1897 m. pastatytos bažnyčios. 1912 m. Pajūrio filijoje, turėjusioje parapijos teises, buvo 988 žmonės. Tais metais buvo pastatyta laikina bažnyčia, kuri 1941 m. sudegė, o 1954 m. nugriauta.
Enciklopedijų leidėjo Broniaus Kviklio duomenimis, Pajūrio dvaras žinomas nuo XVI a., yra išlikęs jo 1571 m. inventorius. Romos katalikų bažnyčią čia pastatė vysk. Merkelis Elijaševičius Geišas. Ji buvo Kražių parapijos filija. 1750–1751 m. dvarininkas Pilsudskis pastatė naują bažnyčią. Ji buvo 1896 m. perstatyta. Pirmojo pasaulinio karo metu sudeginta.
Tarpukario metu, 1936 metais, Tauragės miestui trūkstant žalių erdvių, šalia Tauragės miesto esantis Pajūrio kaimas, dėl šalia esančio „didelio sauso pušyno“ buvo planuojamas paversti į miesto vasarvietę. 1936 m. netgi pradėta svarstyti apie sklypų vilų statybai skirstymą.
Palaukinės apylinkė
Palaukinės apylinkė (arba Palaukės apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Riešės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Nemenčinės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Ažulaukės apylinkės ir Bezdonių apylinkės.
Šachas karalienei
Šachas karalienei – 1969 m. Italijoje sukurta drama.
Turinys
Silvija įsidarbina tarnaite pas aktorę Margaret, garsėjančią savo valdingu charakteriu. Tarp nuolankios merginos ir jos šeimininkės nusistovi valdovės ir vergės santykiai: Margaret įvairiais būdais žemina ir reikalauja keisčiausių dalykų, o ši, peržengusi visas ribas, paklūsta. Paskutiniu išmėginimu tampa aukcionas, kuriame Margaret nusprendžia parduoti Silviją kaip vergę kam nors iš savo draugų...
Kuesta
thumb|240px|Kuesta Australijoje Kuesta ( – „status šlaitas“) – struktūrinio reljefo forma, kuomet kalnagūbrio vienas šlaitas status, kitas – lėkštas. Susidaro dėl erozijos ir denudacijos, kai uolienos yra nevienodai atsparios. Keli lygiagretūs gūbriai sudaro kuestinį reljefą.
Kevin Love
Kevinas penkis kartus pateko į „Visų žvaigždžių“ rungtynes, du kartus buvo įtrauktas į antrąją geriausių NBA žaidėjų komandą, o 2016 m. su „Cavaliers“ laimėjo NBA čempionatą.
Ketvirtasis vyras
Ketvirtasis vyras – 1983 m. režisieriaus Paul Verhoeven sukurtas mistinis trileris.
Kevin Love
Karjera nacionalinėje rinktinėje
Kevinas buvo JAV rinktinės, kuri 2010 m. FIBA pasaulio čempionate iškovojo aukso medalį, narys. 2012 m. liepos 7 d. Lavas pateko į 2012 m. olimpinę rinktinę. Rinktinė finišavo be pralaimėjimų ir iškovojo aukso medalį, įveikusi antrąją vietą užėmusią Ispaniją.
Kurkliečių I tvenkinys (12250029)
Kurkliečių I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Rokiškio rajone, 11 km į pietryčius nuo Rokiškio. Sudarytas užtvenkus Biržupio upę (Sartų ežero intakas) 6,2 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,4 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 123,8 m. Krantai aukštoki, ypač vakarinis. Aplinkui plyti pievos, krūmynai. Priešsroviui už 17 m telkšo Kurkliečių II tvenkinys. Vakarinėje pakrantėje įsikūręs Kurkliečių kaimas, rytinėje – Rukelių kaimas.
Kevin Love
Karjera nacionalinėje rinktinėje
Dėl neišspręstų derybų dėl mainų tarp Minesotos ir kitų NBA komandų Kevinas pasitraukė iš 2014 m. FIBA pasaulio krepšinio čempionato komandos. Jis taip pat buvo atrinktas į 2020 m. Tokijo olimpinę rinktinę, tačiau po trečiųjų parodomųjų rungtynių pasitraukė, teigdamas, kad nėra visiškai atsigavęs po dešinės blauzdos traumos, dėl kurios didžiąją 2020–2021 m. sezono dalį praleido nuošalyje.
NBA reguliarusis sezonas
miniatiūra|296x296px|Kevinas Lavas su JAV rinktine 2012 m.
Armėnijos karalystė (viduramžiai)
Armėnijos karalystė, dar žinoma kaip Bagratunių karalystė , Bagratunių Armėnija , Ani karalystė – feodalinė armėnų valstybė, IX–XI a. egzistavusi Armėnijos kalnyne.
Apėmė taip vadinamąją Didžiąją Armėniją, kuri užima Armėnijos, vakarų Azerbaidžano, rytų Turkijos ir dalies Irano teritorijas.
Įkūrimas
Po to, kai V a. Sasanidų Persija panaikino Armėnijos karalystės likučius, armėnai nebeturėjo savo valstybės. Armėnijos kalnyną valdė Romos imperija, Sasanidų imperija, o vėliau - Arabų kalifatas, kuris šį didelį regioną administravo kaip Arminijos emyratą. Čia rezidavo Kalifato skiriami arabai emyrai, tačiau vietos armėnai irgi turėjo savo vadus, kurie titulavosi kunigaikščiais (išchanais) ir dažniausiai buvo atstovaujami senos ir kilmingos Mamikonianų giminės.
Arabai bandė krašte diegti islamą ir vykdė arabizaciją, tačiau sulaukė agresyvaus krikščionių armėnų pasipriešinimo. Sukilimai buvo malšinami žiauriai, dėl ko beveik išnaikintos senosios kilmingosios armėnų giminės (ypač Mamikonianai), o atskiruose regionuose ėmė formuotis naujos dinastijos. Tarp jų buvo Bagratuniai (Taike), Rštuniai, Arcruniai (Vaspurakane), Kamsarakanai (Airarate), Siuni (Siunike) ir kiti.
774-775 m. armėnų sukilimo metu susidorojimas su Mamikonianų likučiais buvo ypač žiaurus, dėl ko galėjo iškilti Bagratuniai. Jie palaikė palyginus šiltus santykius su arabais ir nedalyvavo daugumoje sukilimų. Dėl to jie išvengė persekiojimų ir sunaikinimų. Tuometinis jų lyderis Ašotas Msakeris 804 m. iš arabų gavo kunigaikščio titulą. 826 m. mirdamas jis paliko savo valdas sūnums Bagratui II ir Smbatui Išpažinėjui. 850 m. jie, kartu su Vaspurakano kunigaikščiu Ašotu Artsruniu sukilo prieš arabus, tačiau sukilimas vėl buvo žiauriai numalšintas.
Smbato sūnus Ašotas I ėmė konsoliduoti valdžią savo tėvonijoje Taiko regione ir pradėjo armėnų išsivadavimo iš arabų kovą. Į sąjungą atėjo Bizantijos imperija, kuri stengėsi paremti krikščionių kovą prieš musulmonus, o kartu tikėjosi religinės sąjungos tarp Rytų krikščionių ir Armėnų bažnyčių. Sėkmingai laviruodamas trap Kalifato ir Bizantijos, Ašotas galiausiai gavo pripažinimą iš abiejų šių imperijų, ir Bagarano mieste 884 ar 885 m. karūnavosi Armėnijos karaliumi. Jį kaip siuzereną pripažino kiti galingi armėnai kunigaikščiai: Vaspurakano Artsruniai ir Siuniko Siuni dinastija.
Įtvirtinimas
thumb|Širakavano katedra, kurioje glaudėsi ir karalių rezidencija 890 m. Ašotui mirus, sostą paveldėjo jo sūnus Smbatas I. Jis savo sostine padarė Širakavaną. Jis toliau stengėsi palaikyti gerus santykius tiek su Kalifatu, tiek su Bizantija, tačiau tuo pačiu siekė galutinai atsikratyti arabų valdžios Armėnijos kalnyne. Tuo metu Dvine vis dar rezidavo Arminijos emyrai, kurio pareigas užėmė Muhammad ibn Abi'l-Saj. Smbatas paėmė Dvino miestą, išvydamas emyrą. Muhamadas savo galios centrą perkėlė į rytus, į Azerbaidžaną (dab. šiaurės Iranas), o jo pradėta dinastija vadinama Sadžidais.
Šis Sadžidų poelgis naujai suvienijo armėnų kunigaikščius. Vaspurakano karalius perėjo į Bagratunių pusę. Bizantija taip pat įsijungė į karą, palaikydama Armėnijos pusę. Tuometinis Smbato įpėdinis buvo Ašotas II, kuris suvienijo armėnų kunigaikščius ir Bizantiją į bendrą kovą prieš arabų valdžią. Karas baigėsi galutiniu Sadžidų pasitraukimu iš Armėnijos, o Ašotui 919 m. buvo suteiktas titulas Šachanšachas, t. y. "karalių karalius", taip patvirtinant jo aukščiausią valdžią visame regione.
Klestėjimas
Ašoto II įpėdinis buvo Abasas I, kuris perkėlė sostinę į Karsą. Nuo 961 m. į valdžią atėjęs Ašotas III sostinę perkėlė dar kartą, ir ją galutinai įtvirtino Ani mieste. Ši vieta labai tiko dėl savo strateginės padėties: ji buvo karalystės geografiniame centre, netoli nuo svarbiausių prekybinių kelių ir kartu ganėtinai sunkiai prieinama. Ani greitai tapo politiniu, kultūriniu ir religiniu Armėnijos centru.
Karalystė politiškai nebuvo visiškai vieninga. Centrinė valdžia iš esmės apėmė tik Airarato istorinį regioną, o Armėnijos periferijose susikūrė beveik nepriklausomos karalystės. Dalyje jų (pvz. Karso karalystė, Taširo karalystė, Taiko karalystė, Tarono karalystė) įsitvirtino Bagratunių giminės atšakos. Kitose, kaip kad Vaspurakano karalystėje, Siuniko karalystėje ar Arcacho karalystėje liko valdyti senosios giminės - Arcruniai, Siuni dinastija, Ašanšachai ir kiti.
Žlugimas
Armėnijai patiriant stabilumo ir klestėjimo laikotarpį, stiprėjo ir vakarinė jos kaimynė Bizantijos imperija. Ji turėjo interesų šiame krašte ir siekė plėsti savo teritorijas Armėnijos sąskaita. Jau 967 m. prie Bizantijos prisijungė pirmoji armėniška valstybė - Tarono karalystė. Nuo XI a. pradžios Armėnijos pietines sienas siaubė tiurkai nomadai, dėl ko kai kuriems Armėnijos karaliams Bizantija atrodė kaip stabilumo garantas. Todėl 1016 m. prie Bizantijos prisijungė Vaspurakano karalystė.
1017 ar 1020 m. mirus Armėnijos karaliui Gagikui, valdžią dalinosi jo sūnūs Havhanas Smbatas (rezidavo Ani) ir Ašotas IV (turėjo Dviną). Jie praleido nuolatiniame kare su sustiprėjusiais musulmonais (Šadadidais) ir klajokliais tiurkais. Abiems broliams mirus 1040 ir 1041 m., Bizantija pareiškė savo teises į Armėniją. Paskutinysis valdovas Gagikas II buvo priverstas atiduoti Armėniją Bizantijai, už tai gaudamas domeną Kapadokijoje. 1045 m. Armėnijos karalystės didžioji dalis buvo inkorporuota į Bizantijos sudėtį. Nepriklausomybę išsaugojo tik kelios periferinės karalystės rytuose ir šiaurėje: Karso, Taširo, Siuniko ir Arcacho.
Likimas
Bagratunių karalystė buvo paskutinė visas istorines armėnų teritorijas valdžiusi valstybė. Bizantijos užkariautose teritorijose (t. y. vakarų Armėnijoje) armėnų kunigaikščiai nesulaukė žadėtos apsaugos. Po kelių dešimtmečių valdžią čia perėmė tiurkai seldžiukai, kurie ypač žiauriai persekiojo krikščionis armėnus, sukeldami jų egzodą. Manoma, kad vien iš Vaspurakano migravo apie 400 tūkst. žmonių. Nemažai armėnų diasporos prisiglaudė Kilikijos regione, kur vėliau įkūrė savo karalystę.
Armėnų valstybingumas išsaugotas tik rytų Armėnijoje (dab. Armėnija, vakarų Azerbaidžanas), kur dar kelis šimtmečius gyvavo paskutinės jų karalystės.
Visuomenė ir politika
thumb|Amberdo pilis, viena iš Armėnijos karalystės tvirtovių Valstybės gyventojų dauguma buvo armėnai, ir armėnų kalba buvo pagrindine bendravimo priemone, o religija išliko krikščionybės atmaina Armėnų apaštališkoji bažnyčia. X a. arabų keliautojai rašė, kad armėniškai buvo kalbama ir tokiose vietose kaip Dvinas ar Nachičevanė Tiesa, krašto islamizacija jau buvo prasidėjusi, ir pietinėse teritorijose (pvz. Aldzniko ar Tarono regionuose buvo nemažai arabiškai kalbančių musulmonų).
Armėnijos valdovas, tituluojamas šachinšachu, turėjo neribotą valdžią, tačiau provincijose turėjo skaitytis su vietos diduomene ir karaliais, kurie jautėsi savo valdose ganėtinai nepriklausomi.
Valstybės ekonomikos pagrindas buvo žemės ūkis, ir ekonomika laikėsi ant valstiečių (ramik). Jie dažniausiai buvo traktuojami kaip baudžiaunikai ar ne vergai, neturėjo nuosavos žemės, ir turėjo mokėti didelius mokesčius žemvaldžiui, karaliui ir bažnyčiai.
Armėnija nekaldino savo atkirų pinigų, o naudojo Bizantijoje bei Kalifate kursavusias monetas. Per ją ėjo svarbūs prekybiniai keliai, kurie jungė Kalifatą, Bizantiją ir Kijevo Rusią. Svarbiausi miestai, kurie aptarnavo šiuos prekybinius kelius, buvo Karsas, Ani, Dvinas ir kiti. Svarbiausios prekės iš Armėnijos buvo tekstilė (vilna ir šilkas), metalo dirbiniai, juvelyrika, žirgai, druska, vynas, oda ir kailiai. Taip pat kraštas garsėjo savo raudonais dažais, kurie gaminami iš vietinio vabzdžio (Porphyrophora hamelii).
Menas ir kultūra
thumb|Ani miesto katedra thumb|left|Ečmiadzino evangelijos puslapis, 989 m. Armėnijos nepriklausomybės šimtmetis leido iš naujo atgimti armėnų krikščioniškai kultūrai, kuri patyrė priespaudą nuo V a. Šiuo laikotarpiu galutinai susiformavo armėnų architektūros stilius, ir buvo statoma labai daug vienuolynų, bažnyčių. Jo tradicija rėmėsi senovės armėnų architektūros pavyzdžiais, bet inkorporavo nemažai islamiškosios ir bizantiškosios architektūros detalių. Žymiausias architektūros pavyzdys yra istorinis Ani miestas, kuris, pasak legendų, turėjo daugiau nei 1000 bažnyčių. Nemažai gražiausių laikotarpio statinių priskiriami Arhitekto Trdato rankai.
Suklestėjo ir armėnų miniatiūra, kuri daugiausiai rėmėsi Bizantijos tradicija. Armėnai dailininkai stengėsi atkurti žmogaus kūno natūralias pozicijas, bet perėmė tradicijų ir iš musulmoniškos kultūros.
SKIF Ordabasy Šymkent
Šymkento futbolo klubas „SKIF Ordabasy“, o trumpai Šymkento „SKIF Ordabasy“ – buvęs Kazachijos futbolo klubas iš Šymkento.
Suhujus
Istorija
Mingų dinastijos laikais Suhujus buvo vienas iš Šanchajaus kultūros židinių. Čia buvo atidaryta pirmoji miesto metrologijos stotis, muziejus, biblioteka, modernios mokyklos.
Po Pirmojo opijaus karo, 1849 m., dab. Suhujaus rajono teritorijoje įsikurdino prancūzai ir įvedė savo koncesiją. Vietinis Xujiahui pavadinimas buvo pakeistas prancūzų perraša. Taip į istorijos knygas pateko etnonimas Zikawei. 1937 m. Šanchajų okupavo japonai, kurie 1943 m. buvusią tarptautinę gyvenvietę perdavė valdyti marionetinei Kinijos vyriausybei. Po Antrojo pasaulinio karo apylinkės paverstos pramonine žeme, išdygo gamyklinės paskirties pastatų, tačiau po 1990 m. vykdytų reformų daugumą gamyklų buvo uždarytos, o teritorija paversta komerciniu regionu.
Politechnikumas (filmas)
Politechnikumas – 2009 m. Kanadoje sukurtas vaidybinis filmas. Juosta paremta tikrais įvykiais, kuomet 1989 m. Monrealio Ecole politechnikume ginkluotas vyras nužudė 14 merginų.
Bitinijos karalystė
Bitinijos karalystė – helenistinė valstybė, egzistavusi Mažojoje Azijoje (dab. rytų Turkijos teritorijoje), istoriniame Bitinijos regione.
Raida
Nuo VI a. pr. m. e. Bitinija buvo valdoma Achemenidų imperijos, bet jau V a. pr. m. e. susikūrė karalystė, valdoma vietinės dinastijos. IV a. pr. m. e. per Bitiniją perėjo Aleksandro Makedoniečio armija, tačiau šalies autonomija buvo išlaikyta. Pasinaudodamas suirute po Aleksandro mirties, 297 m. pr. m. e. Zipoitas pasiskelbė pirmuoju Bitinijos karaliumi. Ankstyvuoju laikotarpiu Bitinijai teko gintis nuo Seleukidų, Antigonidų ir galatų antpuolių.
Po Nikomedo III mirties sostą paveldėjo Nikomedas IV. Tačiau jo brolis Sokratas Krestas sudarė sąjungą su augančia Ponto karalyste ir 90 m. pr. m. e. užėmė sostą, priversdamas Nikomedą bėgti į Romą. Romėnai jį sugrąžino į valdžią. Ponto karalius Mitridatas VI dar kartą užpuolė Bitiniją ir ją laikė 88-84 m. pr. m. e. Vėliau romėnai vėl pasodino Nikomedą į sostą ir ambasadoriumi čia paskyrė Julijų Cezarį. Šiam reziduojant Nikomedijoje, Romos kontrolė Bitinijoje labai stipriai išaugo.
Nikomedas IV mirdamas paliko karalystę Romai, kuri 74 m. pr. m. e. pavertė ją savo provincija. Tiesa, karas dėl Bitinijos tarp romėnų ir Ponto truko dar 10 metų, iki 64 m. pr. m. e., kol galiausiai įsitvirtino romėnų valdžia. Bitinija tapo Bitinijos ir Ponto provincijos dalimi.
Peleniai (Plungė)
Peleniai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 2 km nuo Alsėdžių.
Knut Olof Falk
thumb|Prof. K. O. Falko atminimo akmuo [[Suvalkai|Suvalkuose]] Knutas Olofas Falkas (SV Knut Olof Falk; 1906 m. balandžio 19 d. Hamaro vietovėje, Erebru lėnas, Švedija – 1990 m. sausio 31 d. Lunde, Švedija) – švedų mokslininkas, baltistas ir slavistas, etnografas, tarpkalbinių ryšių tyrėjas. Svarbiausia mokslinio intereso sritis: jotvingiai ir jų santykiai (ypač kalbiniai) su kaimyninėmis tautomis.
Biografija
Lenkų ir lietuvių kalbų mokėjimas ypač pravertė kelionėse į buvusią Jotvą – tuometinės Lenkijos šiaurės rytus. 1934 m. jis pėsčiomis apėjo Vigrių ežerą, ilgai kamantinėjo vietinius gyventojus apie apylinkių vietovardžius. Pakrančių kaimiečiai įsidėmėjo lengvai pokalbį užmezgantį ir demokratiškai nusiteikusį aukštaūgį švedą. Mokslininkas keliavo į pietinę Suvalkiją ir 1936 m., ir 1937 metų vasarą. Ištyręs išlikusius istorinius dokumentus priėjo išvadą, kad vygriai – tai jotvingių giminės dalis, Vytauto Didžojo perkelti iš ežero pusiasalio į įvairias Suvalkijos vietas, o atsilaisvinusioje vietoje Didysis kunigaikštis tąkart pasistatė medžioklės pilį. Apie perkeltus jotvingius byloja išlikę kaimų vietovardžiai: Vingrėnai (dab. Būdviečio seniūnija Lietuvoje); taip pat Vygrėnai (dab. Seinų valsčius) ir Vygriai (dab. Suvalkų valsčius), pastarieji du – šiuolaikinėje Lenkijoje. Grįžęs į Upsalą, parašė darbą „Vygrių ir Ūtos [apylinkių] vandenys. Toponimikos studiją“, už kurį 1941 m. buvo suteiktas filosofijos mokslų daktaro laipsnis.
Prasidėjęs Antrasis pasaulinis karas ilgam sutrukdė keliones į jotvingių žemes. 1941 m. Knutas Olafas Falkas pradėjo dėstyti Upsalos, vėliau Lundo universitete, 1945 m. jam suteiktas profesoriaus vardas. Vėliai tapo vienu iš iniciatorių organizuojant Švedijos Jotvingių Ekspediciją (SV Svenska Jatvingiska Expeditionen), tyrusiai Jotvą 1959–1980 metais. Į tuometinę komunistinę Lenkiją kartu vyko ir jo asistentė, o nuo 1945 metų žmona Dagmara Larsen-Falk (1912–2019). Ekspedicijos kalbotyros sekcija, kuriai vadovavo K.O.Falkas, nuodugniai tyrė vandenvardžius – būtent jie, profesoriaus nuomone, ilgiausiai išlieka nepakitę žmonių atmintyje. Dėmėsi patraukė Galdusio valkstys – vietos ežere, kur metami ir traukiami žvejų tinklai. Daug informacijos ta tema suteikė vietos lietuvis Žagarių kaimo gyventojas Stasys Marcinkevičius. Profesoriaus įsitikinimu, šis žvejojimo paprotys atėjo iš jotvingių. Po ekspedicijos gimė straipsniai apie Akmenio, Alno ir Balčio ežerų vardų baltišką kilmę bei didokas darbas apie lietuviškų vietóvardžių sulenkinimą. Po ilgamečių tyrinėjimų profesorius priėjo išvadą, kad jotvingiai buvo viena iš prūsų genčių.
Tarybinėje Lietuvoje profesorius buvo nepelnytai užmirštas. Tam pasitarnavo ir 1965 m. tuometiniame Leningrade išspausdinta Igorio Šaskolskio knyga „Normanų teorija dabartiniame buržuaziniame moksle“, kuriame K.O.Falkas buvo negailestingai sukritikuotas. Tuo tarpu pokaryje Knuto Olafo Falko sukurtas Lundo Slavistikos institutas išsivystė į vieną iš šios srities pasaulinių centrų (nusipelnęs ir baltistikai). 1963 m. profesorius buvo išrinktas Tarptautinės baltų–slavų santykių tyrimo komisijos nariu, 1965 m. Poznanės Adomo Mickevičiaus universitetas jam suteikė garbės daktaro laipsnį.
Po Knuto Olafo Falko mirties liko didžiulis archyvas: nebaigti straipsniai, nuotraukos, užrašai ir istorinių dokumentų kopijos. Kai kurie pastarieji tapo ypač vertingais, nes originalai žuvo per karą. Profesoriaus našlė Dagmara Falk padovanojo dvylika kartoninių dėžių su neįkainuojamu mokslininko palikimu Suvalkų krašto muziejui. Suvalkuose, priešais muziejaus pastatą, Knutui Olafui Falkui pastatytas paminklas – akmuo, savo forma primenantis skandinavišką antkapinį paminklą su runų užrašu (autorius Rafalas Strumila). Dagmarai Falk suteiktas Suvalkų miesto garbės pilietės vardas.
Krutų mūšis
Krutų mūšis – mūšis tarp Ukrainos Liaudies Respublikos armijos ir Rusijos TFSR kariuomenės, įvykęs 1918 m. sausio 30 d. prie Krutų geležinkelio stoties.
Trumpas aprašymas
miniatiūra|134x134px|[[Grivina|Grivinos moneta, skirta Krutų mūšiui paminėti.]] Bolševikų pajėgoms, kurias sudarė apie 4000 vyrų, vadovaujamų Michailo Muravjovo, artėjant prie Kijevo, nedidelis ukrainiečių dalinys, kurį sudarė 400 Bachmačo įgulos karių (iš jų apie 300 studentų ) ir kuriam iš pradžių vadovavo kapitonas F. Tymčenka, pasitraukė iš Bachmačo į nedidelę geležinkelio stotį Krutuose, esančią pusiaukelėje į Nižyną.
Prieš pat puolimą F. Tymčenką pakeitė D. Nosenka. Tymčenka išvyko į Nižyną, norėdamas užverbuoti vietoje dislokuotą Ševčenkos pulką (800 karių) į Ukrainos pusę. 1918 m. sausio 30 d. Ševčenkos pulkas perėjo sovietų valdžios pusėn, o žinia apie tai privertė ukrainiečių įgulą Krutuose skubiai pasitraukti. Daugiau nei pusė iš 500 ukrainiečių žuvo per mūšį, trukusį iki penkių valandų. Sovietinėje istoriografijoje mūšis klaidingai datuojamas 1918 m. sausio 29 d.
Simono Petliūros 300 karių grupė, kuri skubėjo sustiprinti Krutų įgulą ir vėlavo dėl Darnyčios geležinkelininkų sabotažo, sustojo netoli Bobriko geležinkelio stoties. Dėl tą pačią dieną įvykusio bolševikų sukilimo jie galiausiai pasuko atgal į Kijevą.
Pasekmės
Aštuoniolika studentų buvo palaidoti Kijevo centre esančiame Askoldo kape po to, kai 1918 m. kovo mėn. į sostinę grįžo Ukrainos centrinė taryba. Laidotuvėse tuometinis Ukrainos Liaudies Respublikos prezidentas Michailas Hruševskis kiekvieną iš 400 mūšyje dalyvavusių studentų pavadino didvyriais.
Žlugus Ukrainos Liaudies Respublikai, studentų kūnai buvo perkelti į Lukjanivsko kapines Kijeve.
Veduviškio tvenkinys
Veduviškio tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Rokiškio rajone, 6 km į pietryčius nuo Juodupės. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Šaltojos intakas, Vyžuonos baseinas) 0,37 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,17 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 111,7 m. Krantai žemi, apaugę medžiais. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Vakarinėje pakrantėje įsikūręs [[Veduviškis|Veduviškio kaimas, rytinėje – Pašilių kaimas. Pietine pakrante eina kelias.
Kadencija (politologija)
thumb|Pasaulio valstybių [[valstybės vadovas|vadovų kadencijų ilgiai 2014 m. Kadencija – laikotarpis, nustatytas kokiais nors teisės aktais, skirtas pareigoms užimti ar institucijai, valdymo organui veikti.
Kadencija paprastai prasideda instituciją suformavus ar oficialiai patvirtinus pareigūno paskyrimą ar išrinkimą. Kadencija paprastai baigiasi pasibaigus laikotarpiui, nustatytam teisės akte, bet gali baigtis ir anksčiau, pavyzdžiui, dėl mirties ar atsistatydinimo.
Aristotelis veikale „Politika“ teigė, kad pareigūnų kadencijų trumpumas ir draudimas eiti pareigas kelias kadencijas iš eilės yra demokratijos požymis.
Kadencijų trukmė
Nustatyto ilgio kadencijų naudojimas grindžiamas tuo, kad valdymo organas turi būti apsaugotas nuo laikinų rinkėjų nuomonės pokyčių, bet vis viena jiems atsakingas. Senovės Graikijoje kadencijų trukmės ir kiekio ribojimas taip pat buvo siekiama, kad kuo daugiau piliečių dalyvautų valstybės valdyme.
Valstybės vadovų kadencijos paprastai ribojamos iki ketverių, penkerių arba šešerių metų.
Kadencijų kiekio ribojimas
Gali būti ribojamas to paties asmens iš eilės arba per visą gyvenimą eitų kadencijų skaičius.
Tokių ribojimų šalininkai tikisi, kad jie paskatins politikus labiau rūpintis rinkėjų, o ne atskirų interesų grupių interesais. Kartais tikimasi, kad kadencijų kiekio ribojimas padės išvengti tironijos. Ribojimų priešininkai mano, kad jie sumenkins politikų patirtį ir įtaką, palyginus su valstybės tarnautojais ar lobistais. JAV Aukščiausiasis teismas byloje U.S. Term Limits, Inc. v. Thornton pareiškė, kad kadencijų kiekio ribojimas yra nedemokratiškas, nes riboja rinkėjų pasirinkimą.
Pastebėta, kad, pavyzdžiui, XX a. pabaigoje rinkėjai palaikė JAV valstijų legislatūrų narių kadencijų kiekio ribojimą (iki 70%), nors tuo pat metu perrinkdavo apie 90% jų narių, ir apie 98% federalinių pareigūnų. Harvardo teisės mokyklos profesoriaus Einer Elhauge teigimu, tai gali būti paaiškinama tuo, kad rinkiminė apygarda, neperrinkusi to paties asmens (nors apskritai ir mažiau pageidaujamo), nukenčia, jei taip nepadaro ir kitos apygardos. To galima tikėtis, nes labiau patyrę nariai gali daugiau nuveikti, gauti savai apygardai daugiau užmaskuoto papirkinėjimo išlaidų. Dėl pastarosios priežasties (bei dėl apsunkinto bendradarbiavimo) galima tikėtis, kad tokių išlaidų sumažės, apribojus kadencijų skaičių.
Kadencijų kiekio ribojimo šalininkai taip pat mano, kad jis sumažina pranašumą, kurį per rinkimus turi jau patyrę, žinomi politikai.
Nustatyta, kad JAV valstijų legislatūrose, kuriose XX a. pabaigoje įvesti tokie ribojimai (dažniausiai – iki 8 metų, nors kai kuriose – iki 6 ar 12 m. ), didesnė dalis narių ateina jau turėdami patirties žemesnio lygio pareigose, ir didesnė dalis toliau siekia kitų postų. Taip pat nustatyta, kad ribojant kadencijų skaičių dažniau keičiasi legislatūrų pirmininkai ir kiti lyderiai, be to, jie turi mažiau įtakos. Be to, ribojant kadencijų skaičių, padidėjo tiek politinio pasitikėjimo, tiek ir karjeros legislatūros tarnautojų svarba ir įtaka.
Kadencijų kiekio ribojimas sumažina pavojų, jog užimantys postus imsis veiksmų siekdami toliau likti valdžioje.
Kadencijų kiekio ribojimas skatina iš anksto ieškoti asmenų, galėsiančių pakeisti dirbančius valdymo organe, gali skatinti politinių partijų, siekiančių toliau vykdyti savo politiką besikeičiant postus užimantiems asmenims, vystymąsi.
Kadencijų kiekio ribojimo atveju svarbi asmenų, anksčiau dirbusių valdymo organuose, rolė. Dėl to, pavyzdžiui, siekiant paskatinti buvusius prezidentus elgtis tinkamai, yra rekomendacijų palikti buvusiems prezidentams dalį jų buvusių privilegijų, pavyzdžiui, apsaugą.
Valdymo organai, kuriuose įvestas kadencijų kiekio ribojimas, gali prie jo prisitaikyti. Pavyzdžiui, JAV valstijų legislatūros, kuriose XX a. pabaigoje įvesti kadencijų ribojimai, samdė daugiau darbuotojų, rengė naujiems nariams apmokymus, iš anksto rengdavo būsimus lyderius.
Kai kadencijų kiekio ribojimas yra nustatytas, neretai asmenys, užimantis atitinkamą postą, bando šiuos ribojimus panaikinti arba apeiti. Pavyzdžiui, 2009 m. Hondūro prezidentas Manuel Zelaya buvo pasiūlęs referendumą, kuris turėjo pakeisti konstituciją ir panaikinti jo kadencijų ribojimą. Rusijos prezidentas Vladimiras Putinas, tuo tarpu, pasibaigus nustatytam kadencijų skaičiui, perėjo į tuomet sustiprintą ministro pirmininko postą. Tokie bandymai gali sukelti konstitucinę krizę.
Jurgonių tvenkinys
Jurgonių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Šalčininkų rajone, ir Baltarusijoje, Varanavo rajone, 13,5 km į pietvakarius nuo Šalčininkų. Sudarytas užtvenkus Šalčykščios upę (Šalčios intakas) 12,5 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 4,2 km, plotis – iki 0,5 km. Altitudė 153,8 m. Vakarinis krantas aukštokas. Išilgai tvenkinio viduriu eina Lietuvos - Baltarusijos siena. Lietuvos teritorijoje yra ~ 50,4 ha tvenkinio. Pietinis tvenkinio galas užpelkėjęs, apaugęs krūmynais. Aplinkui daugiausia plyti dirbami laukai. Šalia įsikūrę Jurgionių, Jundiliškių, Narkuškių kaimai. Vakarine pakrante nutiestas kelias.
Tvenkinys įrengtas 1989 m.
Vilkiškių apylinkė (Nemenčinė)
Vilkiškių apylinkė (arba Vilniškių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Nemenčinės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Nemenčinės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Bezdonių apylinkės.
Monsoro pilis
Monsoro pilis – pilis Prancūzijoje, Monsoro komunoje, Meno ir Luaros departamente, prie Luaros upės, viena iš Luaros slėnio pilių,  250 km į vakarus nuo Paryžiaus.
Nuo 2015 m. Monsoro pilis priklauso Philip Meaille (prancūzų šiuolaikinio meno kolekcionieriui).
1862 m. Architektūros objektas buvo klasifikuojamas kaip Prancūzijos nacionalinis istorinis paminklas. Nuo 2000 m. Monsoro pilis yra UNESCO Pasaulio paveldo sąrašo, Luaros slėnio dalis.
Antavilių apylinkė
Antavilių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Nemenčinės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Nemenčinės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Bezdonių apylinkės.
FK Arman Kentau
Kentau „Arman“ – buvęs Kazachijos futbolo klubas iš Kentau.
Okos terasų biosferos rezervatas
thumb|left|250px|Parkui skirtas Rusijos pašto ženklas
Rezervate užfiksuota 960 augalų rūšių, 54 žinduolių rūšys (lapės, briedžiai, stirnos, šernai, kiaunės, žebenkštys, barsukai, kiškiai, užklysta vilkų, lūšių, 1948 m. įveisti stumbrai, reaklimatizuoti bebrai, aklimatizuoti dėmėtieji elniai, usūriniai šunys), 140 paukščių rūšių (erelis žuvininkas, didysis apuokas, kurtinys, vapsvaėdis, juodasis peslys, lygutė, žydroji zylė, vidutinis margasis genys, plėšrioji medšarkė, didysis erelis rėksnys ir kt.).
Zenitas (reikšmės)
miniatiūra|250pright|Zenit fotoaparatas Zenitas – šis žodis turi įvairias reikšmes:
Panašūs:
Alwara Höfels
Alvara Hiofels (, g. 1982 m. balandžio 6 d. Taunuso Kronberge) – Vokietijos aktorė.
Biografija
Aktorių Klaros Hiofels ir Michaelo Greilingo dukra.
2002–2007 m. lankė Ernsto Bušo dramos menų akademiją, kur studijavo dramą. Gerai žinoma dėl savo pirmojo vaidmens filme „Triušis be ausų“, kuriame vaidino Miriam. Vėliau gavo vaidmenį televizijos laidoje „13 valandų: lenktynės su laiku“.
2013 m. vaidino filme „Fack ju Göhte“, kuris tapo sėkmingiausiu vokiečių metų filmu. 2014 m. laimėjo Esseno televizijos geriausios aktorės apdovanojimą. 2016 m. atliko inspektorės vaidmenį televizijos serialo „Nusikaltimo vieta“ serijose. Dirbo kartu su Karin Hanczewski ir Martinu Brambachu.
Vėliau atliko keletą mažesnių vaidmenų scenoje ir televizijoje.
FK Ažar Kôkšetau
Kokšetau „Ažar“ – Kazachijos futbolo klubas iš Kokšetau.
Sakiškių apylinkė
Sakiškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Nemenčinės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Nemenčinės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Bezdonių apylinkės.
Penkios lėlės rugpjūčio mėnuliui
Siužetas
Privačioje saloje, priklausančioje pramonininkui Džordžui Starkui, praleisti savaitgalį susirenka grupė žmonių. Tarp jų – profesorius Farelas, neseniai padaręs atradimą, galintį atnešti didelį pelną. Vienas po kito svečiai mėgina įkalbėti profesorių parduoti formulę būtent jiems, tačiau šis atmeta visus pasiūlymus. Kuomet vienas iš svečių randamas negyvas, paaiškėja, kad radijo ryšys sugadintas ir nėra jokio būdo susisiekti su išoriniu pasauliu kaip tik sulaukti po kelių dienų atplauksiančios jachtos. Po dar keleto mirčių (tarp jų ir profesoriaus Farelo) visi pradeda įtarti vieni kitus, tačiau nekreipia dėmesio į paauglę Izabelę, Starko giminaitę, kuri, išgirdusi apie profesoriaus išradimą, nusprendžia pati praturtėti...
Lobiai
Lobiai (ar lovilisiai) – Vakarų Afrikos tauta. Gyvena Burkina Fase (Juodosios Voltos aukštupyje, taip pat į pietryčius ir rytus nuo Bobo Diulaso), bei kaimyninėse Dramblio Kaulo Kranto ir Ganos srityse. Jiems taip pat labai artimi ir kartais priskiriami mbuinai (kpė, gejenai), ganai, turukai (gbė), dianai ir kt. Lobių kalba priklauso Nigerio-Kongo kalbų šeimai, Atlanto-Kongo pošeimiui. Dauguma tikinčiųjų išpažįsta tradicinę tikybą, yra krikščionių (katalikų ir protestantų), musulmonų (sunitų). Lobiai yra vietinė savo gyvenamųjų vietų tauta, patyrusi ženklią djulų įtaką.
Verčiasi kapline-lydimine tropine žemdirbyste (užliejamose srityse – jamsai, pupelės, batatai; sausringose vietose – soros, kukurūzai, ryžiai), medžiokle, žvejyba, rankiojimu. Laiko smulkiuosius ir stambiuosius raguočius. Uždarbiauja kakavos plantacijose. Amatai – kalvystė, puodininkystė, juvelyrika (bronzos liejimas), audimas, pynimas, odos apdirbimas. Lobių gyvenvietės padriko plano. Būstas apskritas su kūgišku šiaudiniu stogu.
Didžiosios šeimos ūkį sudaro 5–10 būstų su gardais galvijams, klėtimis ir svirnais. Keletas tokių šeimų sudaro kaimo bendruomenę, valdomą seniūno. Gimininė linija vedama pagal motinos šeimą, išlikusios slaptos moterų draugijos (Djoro arba Bagre), moterų namai. Tradicinį rūbą lobiai praradę. Pagrindiniai tautosakos žanrai – pasakos, dainos, priežodžiai. Turi įvairius muzikos instrumentus. Tikybai būdingas protėvių kultas, gerbiamos vietų dvasios, vaisingumo dievybė Tongba, paplitęs fetišizmas, raganavimas, tikima ypatinga galia kele. Turi šventikių, vadovaujančių moterų draugijoms, luomą. Jos kas 7 metai atlieka Djoro apeigas. Gamina medžio ir nedegto molio kaukes bei figūrėles.
George Lucas
Biografija
Džodžas Lukasas gimė 1944 m. gegužės 14 d. Modeste, Kalifornijoje. Tėvas – Džordžas Voltonas Lukasas – kanceliarinių prekių parduotuvės savininkas, motina – Doroti Lukas. Vaikystėje iš pradžių norėjo tapti ne režisieriumi, o lenktynininku, tačiau vieną kartą lenktyniaudamas vos ne žuvo, po šio įvykio jis nebelenktyniavo. 1967 m. baigė Pietų Kalifornijos universiteto Kino mokyklą Los Andžele, ten sukūrė mokslinės fantastikos trumpametražių filmų (THX-1138: 4EB – Elektroninis labirintas / THX-1138: 4EB – Electronic Labyrinth 1967, 1971 m. ilgametražė versija).
1973 m. pradėjo rašyti scenarijų „Žvaigždžių karams“, o 1977 m. išleido filmą „Žvaigždžių karai: epizodas IV – nauja viltis“. Filmui pasirodžius 1977 m. jis vadinosi tiesiog „Žvaigždžių karai“, tačiau 1980 m. tęsinys „Imperija kontratakuoja“ pasirodė su epizodo numeriu. Lukasas neslėpė, kad įkvėpimo „Žvaigždžių karams“ sėmėsi iš įvairių šaltinių. Tarp jų yra Akiros Kurosavos filmas „Paslėpta tvirtovė“ (隠し砦の三悪人 1958 m.), Franko Herberto „Kopos“ serija, Leni Riefenstahl „Valios triumfas“, Kubriko „2001: Kosminė odisėja“ ir kt. filmai, knygos bei realūs įvykiai (pvz., Antrojo pasaulinio karo įtaka naikintuvų, pilotų uniformų išvaizdai).
Gula
Žinomas Gulos epitetas „toji, kuri supranta ligą“. Užkalbėjimuose Gula įvardijama „sveikatos viešpate“, buvo vadinama ir azugallatu („didžiąja gydytoja“), „didžiąja krašto gydytoja“, „didžiąja juodagalvių gydytoja“. Kai kurie epitetai rodo ją turėjus augmenijos arba vaisingumo dievybės bruožų, pvz., „žolių augintoja“, „viešpatė, kuri sujungia tai, kas buvo sudaužyta“, „toji, kuri krašte kuria gyvybę“. Gula buvo siejama ir su sapnais (bent jau Naujosios Babilonijos karalystės laikais). Turėjusi ir neigiamą aspektą – tikėta, kad deivės siautulys drebindavęs dangų kaip šėlstanti audra, drebėdavusi ir žemė.
Pirmosios žinios apie Gulos kultą siekia Trečiosios Ūro dinastijos laikus. Deivės kulto svarba išaugo Kasitų dinastijos laikais. Gula buvo garbinama ir I tūkst. pr. m. e. Svarbiausias deivės kulto centras buvo Isinas, kur stovėjo jos E-gal-mah šventykla. Gulos šventyklų būta ir Nipūre, Borsipoje, Ašūre, Babilone. Kiekviename iš pastarųjų trijų miestų būta trijų Gulos šventyklų. Deivės šventyklose aptikta terakotinių apžadinių skulptūrėlių, vaizduojančių žmones, laikančius tam tikras kūno dalis. Požymių, rodančių, kad Gulos šventyklose būtų buvę gydomi žmonės, nėra.
Šventasis Gulos gyvūnas – šuo. Aptikta šiai deivei skirtų šunų skulptūrėlių, neretai ant jų užrašyta malda deivei ar dedikacija. Gula ir jos šunys neretai minimi prakeikimų formulėse.
Zenit (fototechnika)
miniatiūra|250px|right|Zenit-S, gamintas 1955—1961 m. miniatiūra|right|Zenit-TTL Zenit – įvairios fototechnikos, gamintos TSRS ir Rusijos įmonėse 1952–2005 m., prekinis ženklas, priklausęs Krasnogorsko mechanikos gamyklai (Maskvos sritis). Šiuo vardu pavadintas ir pirmasis fotoaparato modelis, išleistas 1952 m.
Zenit dar buvo gaminami:
Į užsienio rinkas šie aparatai buvo tiekiami naudojant įvairius vardus: Zenit, Zeniflex, Revue, Revueflex, Cambron, Kalimar, Prinzflex, Meprozenit, Phokina, Spiraflex ir kt. Zenit ženklą dažnai nelegaliai naudojo fototechnikos gamintojai ne tik Rusijoje, bet ir užsienyje, dažniausiai Azijos šalyse.
Naujakiemio apylinkė
Naujakiemio apylinkė (arba Naujelių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Mickūnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Nemenčinės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Buivydžių apylinkės.
Julija Kokriatskaja
Julija Kokriatskaja (}, g. 1981 m. kovo 15 d., Maskvoje) – Rusijos aktorė.
Biografija
Būdama 15 metų įstojo į GITIS, o 2008 m. baigė V. Andrejevo kursą.
Baigiamasis darbas buvo Aleksandros Neginos vaidmuo Ostrovskio pjesėje „Talentai ir gerbėjai“.
Nuo 2008 m. filmavosi epizodiniuose vaidmenyse televizijos serialuose – „Broliai detektyvai“, „Univeras“, „Žiaurus verslas“.
Atliko nedidelį vaidmenį „Stileivoses“.
Pirmasis reikšmingas darbas „Kilmingųjų merginų institutas“. Vėliau sekį filmavimasis juostose „Kaip ištekėti už milijonieriaus“ ir „Kaip ištekėti už milijonieriaus 2“, bei melodramoje „Aš viską įveiksiu“, filme „Ievos pagrobimas“. .
Sint
Sint – 2010 m. sukurtas siaubo filmas.
Pelėšiškės
Pelėšiškės – kaimas Birštono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Nemajūnų, dešiniajame Nemuno krante.
Istorija
Kaimas žinomas nuo XVII a. Būta dviejų kaimų: Nemuno pakrantėje Aukštutinės Pelėšiškės, o toliau į rytus – Žemutinės (Tolimosios) Pelėšiškės. Nemuno pakrantėje 2015 m. surastas Pelėšiškių piliakalnis.
How Big, How Blue, How Beautiful
How Big, How Blue, How Beautiful – trečiasis studijinis britų indie rock grupės „Florence and the Machine“ albumas, išleistas 2015 m. gegužės 29 d. Tai – pirmasis grupės albumas per tris su puse metų, kadangi grupė darė kūrybinę pertrauk ą. Albumas susilaukė gerų kritikų įvertinimų ir debiutavo pirmosiose Jungtinės Karalystės bei JAV albumų reitingų vietose.
2016 m. „Grammy“ apdovanojimuose "How Big How Blue How Beautiful" nominuotas geriausio vokalinio pop albumo bei geriausio įrašo įpakavimo nominacijose. Singlas "Ship to Wreck" nominuotas geriausio grupinio pop atlikimo nominacijoje, o "What Kind of Man" - geriausios roko dainos ir geriausio roko atlikimo.
Steve Keen
Styvas Kynas (Steve Keen, g. 1953 m. kovo 28 d.) – Australijos ekonomistas ir knygų autorius. Jis save laiko postkeinsistu, neoklasikinės ekonomikos, kaip nenuoseklios, nemoksliškos ir empiriškai nepagrįstos, kritiku. Pagrindinę įtaką S. Kyno ekonominėms idėjoms padarė Džonas Keinas, Karlas Marksas, Hymanas Minskis, Pjeras Srafa, Augustas Gracianis, Džozefas Aloizas Šumpeteris, Toršteiasn Veblenas ir Fransua Kesnė. Hymano Minskio finansinio nestabilumo hipotezė yra pagrindinė ekonominė idėja, kuria remiasi daugelis S. Kyno indėlių į ekonomikos mokslą, kuriuose daugiausia dėmesio skiriama matematinių modelių kūrimui bei finansinio nestabilumo simuliavimui. Jis yra žinomas Australijos nekilnojamojo turto burbulo kritikas.
Minsky programinės įrangos projektas
Neseniai, S. Kunas pradėjo programinės įrangos paketo, vadinamo Minsky, kūrimą. Jis skirtas vaizdžiai sumodeliuoti nacionalines ekonomikas jų modeliuose tiksliau atvaizduojant makroekonominius sąryšius nei tai galima padaryti įprastais makroekonominiais modeliais. Anot jo, įprasti modeliai negeba tinkamai įtraukti skolos, pinigų ir bankų dinamikos. S. Kynas mano, kad programa gali būti naudojama tiek edukaciniais, tiek tyrimų tikslais.
Pirmąjį programos paketo vystymo etapą finansavo akademinių trimų dotacija. 2013 metų vasarį S. Kynas pradėjo crowdfunding projektą „Kickstarter“ platformoje, kad leistų visuomenei prisidėti prie tolimesnio Minsky vystymo. Per pirmas 24 valandas, šis projektas pasiekė maždaug 15 % savo lėšų tikslo, o nuo to laiko jau visiškai pasikekė savo pradinį finansavimo tikslą – 50 000 JAV dolerių.
Leiknir Reykjavík
Reikjaviko „Leiknir“ – Islandijos futbolo klubas iš Reikjaviko.
I-League
I-League (I lyga) – Indijos profesionalų futbolo lyga, įkurta 2007 metais. Lygos varžybas organizuoja Indijos futbolo federacija. Dalyvauja 11 komandų.
Peliagrinda
Peliagrinda – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 9 km į pietvakarius nuo Ignalinos, prie kelio, netoli Žeimenių ežero kranto.
Leiknir Reykjavík
Istorija
2015 m. klubas debiutavo elito divizione. liko 11 vietoje (priešpaskutiniai) ir iškrito į žemesnį divizioną.
Stanislavas Lanckoronskis
Stanislavas Lanckoronskis (1590–1657 m. sausio 19 d. Lvovas) – Karūnos lauko etmonas nuo 1654 iki 1657. Skalsko seniūnas, Haličo, nuo 1646 – Kameneco kaštelionas, nuo 1650 – Braclavo vaivada, nuo 1652 Rusios vaivada. Vienas iš stambiausių savo laiko karo vadų.
Biografija
Podolės vėliavininko Jano Lanckoronskio (m. po 1615) ir Barboros Kalinovskos vyresnysis sūnus.
Stanislavas Lanckoronskis gimė 1590 metais. Jaunystėje tarnavo Karūnos didžiojo etmono Stanislavo Konecpolskio armijoje. Buvo renkamas pasiuntiniu į seimus nuo Rusios ir Sandomiro vaivadijos. Dalyvavo daugelyje mūšių su Krymo totoriais, dalinai 1626 m. Martinovo mūšyje. Po to dalyvavo Lenkijos-Švedijos kare Pamaryje (1626–1629 m.). Sumušė Krymo totorius Belzo mūšyje.
1630 metais Stanislavas Lanckoronskis pastatė Jagelnico pilį Jagelnicos kaime, Čiortkovskio rajone, Ternopolio apskrityje.
Kaip Karūnos etmonas dalyvavo Chmelnickio sukilime, dalyvavo keliuose stambiuose mūšiuose. Sėkmingai gynė nuo kazokų Podolės Kamenecą. 1649 m. seime buvo išrinktas vienu iš trijų Karūnos regimentų ir Kameneco kaštelionu. Tais pačiais 1649 metais Stanislavas Lanckoronskis dalyvavo Zbaražo gynyboje, apgulto kazokų-totorių karių. 1649 m. buvo paskirtas Braclavo vaivada ir Stpnicko seniūnu. 1651 m. metais dalyvavo Berestečko mūšyje.
Nuo 1652 metų – Rusios vaivada (administraciniu centru tos vaivadijos buvo Lvovo miestas). 1653 m. Stanislavas Lanckoronskis dalyvavo naujoje karinėje kampanijoje Ukrainoje, kurios metu lenkijos armija buvo buvo apsupta kazokų-totorių karių netoli Žvaneco. Sekančiais 1654 m. buvo paskirtas Karūnos lauko etmonu.
1655 metų sausį Karūnos lauko etmonas Stanislavas Lanckoronskis vadovavo Lenkijos armijos daliai ir išsiskyrė Droži-pole mūšyje su kazokų-rusų kariais vadovaujamo Ukrainos etmono Bogdano Chmelnickio ir bajoro Vasilijaus Šeremetjevo. Tais pačiais 1655 metais kariavo su švedais Švedų tvano metu, 1655 metų rugsėjį buvo švedų sumuštas Voiničiaus mūšyje. Mūšio metu Stanislavas Lanckoronskis vos nežuvo ir buvo išgelbėtas dviejų bajorų. Po to po Lenkijos karaliaus Jono kazimiero uišvažiavimo iš Krokuvos į Suileziją buvo priverstas pereiti į Švedijos karaliaus Karolio X Gustavo pusę. 1655 m. gruodį Stanislavas Lanckoronskis kartu su Karūnos didžiuoju etmonu Stanislavu Potockiu dalyvavo Tišveco konfederacijos organizavime prieėš Švediją. 1656 m. vadovavo Lenkijos armijos daliai kare prieš švedus.
Mirė 1657 metų sausį, palaidotas Lvove.
Šeima ir vaikai
Buvo vedęs Aną Sininską, Liublino kašteliono Zbignevo Sieninskio ir Elžbietos Tarnovskos dukterį. Vaikai:
Eritrėjos kalnynas
Eritrėjos kalnynas – Etiopijos kalnyno dalis, nusidriekusi į šiaurę (Eritrėjos teritoriją). Rytuose stačiais šlaitais leidžiasi link Raudonosios jūros. Aukščiausia viršukalnė – Soira (3018 m). Rytiniai kalnų šlaitai patenka į Raudonosios jūros baseiną, vakariniai – į Nilo baseiną (Barka, Anseba, Tekezė).
Seniau apie trečdalį Eritrėjos kalnyno dengė miškai, bet dabar beveik visi jie iškirsti. Dėl to kalnai smarkiai paveikti erozijos. Auginama kava, verčiamasi gyvulininkyste.
Degsnės apylinkė
Degsnės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Giedraičių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Nemenčinės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Dirmeitų apylinkės.
CSKA Ķajrat Almaty
Almatos CSKA – Kazachijos futbolo klubas iš Almatos. 2001 m. prijungtas prie Kajrat Almaty klubo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1992 m.
2002 m. komanda buvo išformuota.
2010 m. suburta komanda CSKA pavadinimu.
Nuo 2010 iki 2013 m. žaidė Pirmoje lygoje, bet užimdavo paskutinę vietą.
2016 m. komanda buvo išformuota.
2018 m. paskelbta apie klubo atgaivinimą. Žaidė Antroje lygoje bei Kazachstano futbolo taurės turnyre.
Sezonai
GE (grupių etapas).
Hidžazo armija
Pajėgos
Hidžazo armiją sudarė apie 5 000 reguliariųjų pajėgų ir daug tūkstančių nereguliariųjų pajėgų. Daugelis reguliariosios armijos karių buvo buvę Osmanų imperijos kariuomenės nariai arabai, kurie pabėgo ir prisijungė prie Arabų sukilimo. Nereguliariosios pajėgos – tai daugiausia neapmokyti arabai, kurie trumpam prisijungė prie sukilimo, kai kovos vyko netoli jų namų. Kovoms užsitęsus toliau nuo Mekos, daugelis karių iš Mekos apylinkių nusprendė, kad savo vaidmenį atliko, ir grįžo namo. Nuolatinis britų aukso ir ginklų srautas į Hidžazo armijos rankas buvo pagrindinė sukilimo varomoji jėga. Daugelis genčių kariavo už tą, kuris jiems siūlė daugiausia pinigų. Kai kurių genčių vadai sutikdavo kovoti už britus ir priimdavo jų užmokestį bei ginklus, o netrukus po to pradėdavo kovoti už turkus, nes šie pasiūlydavo gentims mokėti daugiau. Šis nepastovumas rodė, kad daugelis genčių buvo suinteresuotos ne arabų vienybe – svarbiausiu šarifo Huseino tikslu, o tiesiog norėjo gauti užmokestį. Nors tai apsunkino Hidžazo armijos padėtį, Faisalo stiprūs derybiniai įgūdžiai įtikino daugelį genčių vadų ir tai suteikė hašimitams paramą, kurios jiems reikėjo, kad galėtų priešintis turkams.
Pelyšėlės
Pelyšėlėmis vadinami du kaimai Anykščių rajone:
Aaron Ramsey
Aronas Džeimsas Remzis (Aaron James Ramsey, g. 1990 m. gruodžio 26 d.) – Velso futbolininkas, žaidžiantis saugo pozicijoje Italijos Serie A klube Juventus FC bei Velso rinktinėje.
Karjera
Futbolininko karjerą pradėjo Cardiff City FC jaunimo komandoje. Pagrindinės komandos sudėtyje debiutavo 2007 m. balandžio 28 d., paskutinę žaidimo minutę pakeitęs Paul Parry. Tapo jauniausiu klubo žaidėju, kada nors atstovavusiu Kardifo klubui. Iš viso žaidė 22 rungtynėse, įskaitant ir 2008 m. FA Taurės finalą.
2008 m. persikėlė į Londono Arsenal klubą. 2013–14 m. sezone buvo vienas pagrindinių komandos žaidėjų, pelnė 16 įvarčių bei padėjo laimėti 2014 m. FA Taurės finalą prieš Hull City AFC.
Velso rinktinėje debiutavo būdamas 17-os, 2008 m. lapkričio 19 d. išvykos rungtynėse prieš Daniją, kurios buvo laimėtos 1–0.
2019 m. vasario 11 d. pasirašė ketverių metų trukmės sutartį su Juventus FC klubu, į kurį perėjo 2019 m. liepos 1 d.
Pelikonys
Pelikonys – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 13 km į šiaurės vakarus nuo Buivydžių, kairiajame Neries krante.
Kvadžaleinas
thumb|240px|Atolo palydovinė nuotrauka
Kvadžaleinas  – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Maršalo Salose, Raliko salų grandinės centrinėje dalyje. Tai didžiausias Maršalo Salų atolas ir vienas didžiausių atolų pasaulyje.
Atolas netaisyklingos formos, viršutinė dalis driekiasi rytų–vakarų kryptimi, apatinė – šiaurės–pietų. Atolo žiedą sudaro 97 salelės; didžiausios: Kvadžaleinas (3,1 km²), Bigedžas, Ebejė, Roi–Namuras, Ebadonas, Enmatas, Enilabeganas, Enbudžas, Nelas, Leganas ir kt. Bendras sausumos plotas – 16,4 km². Lagūna užima 2174 km².