cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vilniaus senamiestis
Senamiestis formavosi kelis šimtus metų ir čia įamžinta miesto istorija bei svarbiausios kultūrinės įtakos. Pastatai ir jų elementai priklauso įvairiems architektūros stiliams (gotika, renesansas, barokas, klasicizmas, šiek tiek moderno), kurie darniai tarpusavyje susipynę ir papildo vienas kitą. Senamiestyje yra išlikę nemažai autentiškų XIV–XIX a. pastatų. XV–XVI a. sparčiai statyti gotikiniai plytų mūro pastatai: pranciškonų, dominikonų, bernardinų vienuolynų ansambliai, naujieji pirklių gildijų pastatai, Lietuvos gotikai būdingos architektūros stačiatikių cerkvės. Senamiestyje dominuojantis stilius – barokas. Baroko metu buvo pastatyta dauguma Vilniaus sakralinių statinių: bažnyčių, cerkvių, vienuolynų. Įžymiausi baroko pastatai Vilniuje: 1604 m. pradėta statyti šv. Kazimiero bažnyčia, XVIII a. antrame ketvirtyje pastatyta šv. Jonų bažnyčia su varpinės bokštu kartu su kai kuriais Vilniaus universiteto architektūrinio ansamblio pastatais. Nuo XIII a. iki XVIII a. Vilnius buvo politinis Didžiosios Lietuvos Kunigaikštystės centras, turėjo didžiulės įtakos kultūriniam ir architektūriniam Rytų Europos vystymuisi.
Senamiestyje yra Pilies kalva, kurios viršūnėje stovi Gedimino bokštas ir Aukštutinės pilies įtvirtinimų likučiai. Pilies kalvos papėdėje yra Katedros aikštė, kurioje stovi paminklas Gediminui, Vilniaus katedra. Nuo Katedros aikštės link Rotušės aikštės tęsiasi Pilies gatvė, kurios tęsiniai – Didžioji ir Aušros vartų gatvės – siekia buvusią miesto gynybinę sieną ties Aušros vartais. Rotušės aikštėje yra Vilniaus rotušė (pastatyta 1799 m. klasicizmo stiliumi, architektas Laurynas Gucevičius). Rotušės aikštė susiformavo XIV a., plečiantis miestui. Ji dominavo miesto plane ir išryškino jo radialinę sandarą.
1941–1943 m. senamiestyje veikė Vilniaus getas.
1994 m. Vilniaus senamiestis įtrauktas į UNESCO pasaulio kultūros paveldo sąrašą, kaip vienas gražiausių Senojo žemyno miestų, turintis didžiausią barokinį senamiestį visoje Rytų ir Vidurio Europoje.
Nuo 2007 m. Vilniaus senamiestyje, viename iš nedaugelio pasaulio miestų, veikia audiogidų ekskursijos, kurias turistams siūlo Vilniaus turizmo informaciniai centrai (Rotušės pastate ir Vilniaus g. 22).
Leitė (sala)
thumb|200px|Leitės padėtis Filipinuose Leitė  – sala Filipinuose, Visajų salyne, tarp Samaro ir Boholio salų. Plotas 7368 km². Leitę nuo Samaro skiria San Chuaniko sąsiauris, nuo Mindanao – Surigao sąsiauris. Vyrauja žemi kalnai, su užgesusių ugnikalnių kūgiais. Aukščiausia vieta Lobi kalnas (1350 m.). Dengia visažaliai tropikų miškai.
Leitėje gyvena 1,95 mln. gyventojų (2000 m.); daugiausia sebuanai ir varajai. Kokospalmių, cukranendrių, ryžių auginimas. Geoterminių elektrinių kompleksas. Didžiausias miestas – Taklobanas.
thumb|left|180px|Leitės kraštovaizdis
Gedužiai
Gedužiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Vaiguvos.
Corinne Bailey Rae (2006 albumas)
Corinne Bailey Rae yra debiutinis anglų soul atlikėjos Corinne Bailey Rae albumas, išleistas 2006 m. vasarį JK ir Airijoje, o kovo mėn. – likusioje Europos dalyje. Albumas pasiekė nr. 1 JK perkamiausių albumų savaitės tope.
Elica Todorova
Elica Todorova (Елица Тодорова; g. 1977 m. rugsėjo 2 d.) – Bulgarijos folkloro dainininkė ir profesionali perkusionistė. Dalyvavo su įvairiais ansambliais Bulgarijos ir užsienio konkursuose.
2007 m. Elica Todorova kartu su Stojanu Jankulovu „Eurovizijos“ dainų konkursui parengė dainą „Voda“, su kuria laimėjo nacionalinę atranką ir dalyvavo Helsinkyje vyksiančiame „Eurovizijos“ konkurse. Sėkmingai įveikę pusfinalį, finale bulgarai surinko 157 taškus ir užėmė 5 vietą.
Diawara
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Jaunimo lapelis (Tiesa)
Jaunimo lapelis – laikraščio „Tiesa“ priedas, ėjęs 1924–1925 m. Smolenske. Redaktorius Antanas Sniečkus.
Kateris
right|thumb|Osa I tipo raketų kateris (Rusija) right|thumb|[[Antrasis pasaulinis karas|Antrojo pasaulinio karo laikų JAV PT-105 torpedų kateris]]
Kateris (iš ) – nedidelis laivas, kurio vandentalpa neviršija 400 tonos. Pagrindinis skirtumas nuo valčių – variklis. Pirmieji kateriai buvo lengvi vienstiebiai burlaiviai.
Katerių skirstymas
Pagal povandeninės dalies konstrukciją:
Pagal plūdrumo tipą:
Pagal paskirtį:
Jablona Lacka
Jablona Lacka  – kaimas Lenkijos rytuose, Jablona Lackos valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 16 km į šiaurės rytus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 103 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas XIV amžiuje. 1470 m. įkurta Jablona Lackos Švč. Marijos Dangun Žengimo parapija. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1824-1834 m. pastatyta ''Švč. Mergelės Marijos Dangun Žengimo'' bažnyčia.
Adelaida Akvitanietė
Adelė arba Adelaida Akvitanietė (, taip pat Adelaida de Puatje, tarp 945 m. ir 952–1004 m.) – Prancūzijos karalienė 987–996 m.
Biografija
Adelaida buvo Akvitanijos hercogo ir Puatje grafo Giljomo III ir Adelės Normandės, Normandijos hercogo Roberto I dukters, duktė. Tėvas naudojo ją kaip įkaitę dėl paliaubų su Hugo Kapetu, nors tas, skirtingai nuo savo tėvo Hogo Didžiojo, niekada nebandė užkariauti Akvitanijos, ir 968 metais Adelaida ištekėjo už Hugo Kapeto, busimo Prancūzijos karaliaus ir Kapetingų dinastijos pradininko. Nuo tos santuokos gimė trys vaikai:
Vyskupija
Vyskupija (nuo vert. administracija; diecezija ) – Romos katalikų bažnyčių administracinis teritorinis vienetas, valdomas vyskupo. Vyskupijos valdytojas vyskupas ordinaras reziduoja prie katedros bažnyčios. Vyskupija susideda iš dekanatų ir parapijų. Vyskupija įeina į bažnytinę provinciją, valdomą arkivyskupo. Vakarų Bažnyčioje įsitvirtino XIII a., Rytų Bažnyčiose vyskupija vadinama eparchija.
Vyskupijos terminas perimtas iš romėnų administracinės sistemos. Kaip bažnytinis administracinis vienetas įteisintas Konstantinopolio I susirinkime (381 m.).
Čukisakos departamentas
Čukisakos departamentas  – vienas iš devynių Bolivijos administracinių vienetų, esantis šalies pietryčiuose. Departamento sostinė – Sukrė, kartu yra ir konstitucinė Bolivijos sostinė.
Pavadinimo kilmė
Čukisaka aimarų kalba reiškia sidabrinį kalną.
Vėliavos reikšmė
Departamento vėliava – baltame fone raudonas burgundiškas kryžius, vaizduojamas kariniu Ispanijos stiliumi, remiasi Čarkaso teisminės apygardos vėliava. Šiandien balta vėliavos spalva reiškia taiką, tyrumą ir tikėjimą, o raudona – kraują.
Istorija
Čukisakos departamentas buvo įkurtas 1826 m. sausio 23 d. Antonio José de Sucre įsakymu. 1938 m. po Čako karo su Paragvajumi Bolivija prarado dalį Čukisakos departamento teritorijos.
Geografija
Šiaurėje departamentas ribojasi su Kočabambos, pietuose su Tarichos departamentais, šiaurės rytuose su Santa Kruso departamentu, rytuose su Paragvajumi, vakaruose su Potosi departamentu.
Čukisakos departamente yra šios kalnų grandinės: Sopachuy, Incahuasi, Aguarague, Lique ir Tacsara. Departamente Andai žemėja, todėl regione nėra aukštų viršūnių.
Hidrografija
Departamentas priklauso dviem šalies baseinams: šiaurėje esančios upės priklauso Amazonės baseinui, centrinio, pietų ir rytų regionų upės – La Platos baseinui. Pagrindinės Amazonės baseino upės: Zudáñez, Azero, Frias, Ñancauzu, Tomina Chico, Presto, taip pat Rio Grande upės intakai. La Platos baseino upės: Pilcomayo, Sijlla, Huayllavi, St. Helena, Pilaya, Puca Pampa, Ingre, Añimbo, San Antonio, Ñacamiri ir Huacaya.
Klimatas
Šiaurinei, centrinei ir pietrytinei departamento daliai būdingas vidutinis klimatas, šiaurės rytiniams ir rytiniams regionams – šiltas klimatas.
Provincijos
thumb|300px|Čukisakos departamento suskirstymas į provincijas Departamentas padalintas į 10 provincijų, 28 savivaldybes ir 118 kantonus. Departamento provincijos:
Demografija
Kočabambos departamento gyventojų skaičius sudaro 6,54 % visų Bolivijos gyventojų. 41,04 % gyventojų gyvena miestuose, 58,96 % gyvena kaimuose.
Departamento gyventojų neraštingumas yra vienas didžiausių šalyje (apie 26,97 %).
Etninės grupės
Departamente gyvena indėnai kečujai, čoročiai ir čirigvanai.
Ekonomika
Pagrindinės departamento ekonomikos šakos: žemės ūkis, gyvulininkystė. Daugiausia auginami kviečiai, javai, miežiai, ankštiniai augalai, daržovės. Tropinėse zonose auginami pipirai, ryžiai, tabakas. Iš gyvulių daugiausiai auginami galvijai, avys, kiaulės ir ožkos. Departamente taip pat yra nežymi naftos ir gamtinių dujų gavyba, kuri sudaro atitinkamai 1,85 % ir 5,08 % bendros visos Bolivijos gavybos. Pagrindiniai pramonės produktai: vynas, cigaretės, verpalai ir cementas.
Pagrindinė eksporto prekė – gamtinės dujos, jų eksportas sudaro apie 90 % viso departamento eksporto. Daugiausia eksportuojama į Braziliją ir Argentiną. Taip pat nežymus eksportas ir į Meksiką, Kolumbiją, JAV, Peru ir Čilę.
Pagrindinės importo prekės: transporto priemonės, jų dalys ir priedai, įvairūs pramonės gaminiai. Daugiausiai prekių importuojama iš Čilės.
Čukisakos departamentas sukuria 4,55 % Bolivijos BVP.
Turizmas
Pagrindinės turistų lankomos vietos – departamento sostinė Sukrė, kurios senamiestis su puikiai išsilaikiusiais XVI a. pastatais įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą, taip pat Tarabuko miestelis, esantis 60 km už Sukrės, garsus Pujllay festivaliu (dar vadinamu Pujllay de Tarabuco) kovo mėnesį ir indėnų turgumi, kuris vyksta kiekvieną sekmadienį. Netoli Sukrės yra ir didžiausia pasaulyje paleontologinė ekspozicija, kurioje yra daugiau nei 5000 dinozaurų pėdų, kurios priklauso 290 gyvūnų rūšims.
Hiroaki Morišima
(g. 1972 m. balandžio 30 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1995–2002 m., su rinktine dalyvavo 1998 ir 2002 m. pasaulio futbolo čempionatuose.
Julijonas Juozas Lozoraitis
Julijonas Juozas Lozoraitis (1927 m. vasario 5 d. Kaunas – 1997 m. gegužės 31 d. Vilnius) – Lietuvos teatrologas, kino kritikas.
Biografija
1953–1958 m. ir 1979–1990 m. dirbo kultūros ministerijoje, 1978–1979 m. kūrybiniame susivienijime „Telefilmas“. 1958–1978 m. Lietuvos kino studijos direktorius ir meno tarybos pirmininkas. Jo vadovavimo metais sukurti svarbiausi Lietuvos vaidybiniai („Žingsniai naktį“ 1962 m., „Laiptai į dangų“ 1966 m., abiejų rež. Raimondas Vabalas, „Niekas nenorėjo mirti“ 1965 m., rež. Vytautas Žalakevičius, „Jausmai“ 1968 m., rež. Algirdas Dausa, Almantas Grikevičius, „Ave vita“ 1969 m., rež. Almantas Grikevičius, „Velnio nuotaka“ 1974 m., „Riešutų duona“ 1977 m., abiejų rež. Arūnas Žebriūnas) ir dokumentiniai kino filmai. Paskelbė teatro ir kino kritikos straipsnių.
Kaplių apylinkė
Kaplių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Šėtos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kėdainių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Aristavos apylinkės.
Lietuva Eurovizijoje
thumb|200px|[[Linas ir Simona 2004 m.]] thumb|200px|[[4Fun 2007 m.]] thumb|200px|[[Jeronimas Milius 2008 m.]] thumb|200px|[[Sasha Son 2009 m.]] thumb|200px|[[InCulto 2010 m.]] thumb|200px|[[Andrius Pojavis 2013 m.]] thumb|200px|[[Vilija Matačiūnaitė 2014 m.]] thumb|200px|[[Monika Linkytė ir Vaidas Baumila 2015 m.]] thumb|200px|[[Donatas Montvydas 2016 m.]] thumb|200px|„[[Fusedmarc“ 2017 m.]] thumb|200px|[[Ieva Zasimauskaitė 2018 m.]] thumb|200px|[[Jurijus Veklenko|Jurijus Veklenko 2019 m.]] thumb|200px|[[The Roop 2021 m.]] thumb|200px|[[Monika Liu 2022 m.]] thumb|200px|[[Monika Linkytė 2023 m.]]
Lietuva Eurovizijos dainų konkurse dalyvavo 23 kartus, debiutavo 1994 m. Po Ovidijaus Vyšniausko užimtos paskutinės vietos be taškų, Lietuva pasitraukė iš konkurso ir į jį sugrįžo tik 1999 m., kai Aistė Smilgevičiūtė atliko žemaičių tarme atliekamą dainą „Strazdas“.
Jurbarkas
thumb|left|Jurbarkas iš paukščio skrydžio thumb|left|[[Imsrės upelis]] thumb|left|Kauno gatvė
Lietuva Eurovizijoje
Per šiuos metus Lietuvos atstovai 16 kartų pasirodė finale, o patekti tarp 10 geriausių finale pavyko tik tris kartus: supergrupei LT United su daina „We Are the Winners“ (6 vieta, 2006 m.), Donatui Montvydui su daina „I've Been Waiting For This Night“ (9 vieta, 2016 m.) ir grupei The Roop su daina „Discoteque“ (8 vieta, 2021 m.).
Jurbarkas
Etimologija
Miesto vardas nelietuviškas, sudarytas iš vokiško vardo Georg (graikiškos kilmės) ir bendrinio žodžio Burg („pilis, tvirtovė“) – Georgenburg (asmenvardinis vietovardis). Vokiečių žemaičių tarmėje ši forma pavirto Jurgenborg, o lietuviai ilgainiui šį pavadinimą prisitaikę pagal savo kalbą ir nusistovėjo Jurbarkas.
Lietuva Eurovizijoje
Lietuva yra vienintelė Baltijos šalis, kuri dar nėra laimėjusi konkurso (Estija laimėjo 2001 m. Euroviziją, o Latvija – 2002 m. konkursą). Tačiau nuo pusfinalių etapo įvedimo 2004 m. Lietuva į finalą yra patekusi 12 kartų, o Estija – devynis, Latvija – šešis.
2000–2009 m.
Dėl žemų rezultatų šalis privalėjo pasitraukti iš 2000 m. konkurso. Šalis grįžo po vienerių metų pertraukos, šaliai atstovavo grupė „Skamp“ su daina „You Got Style“, pirmoji lietuvių daina, atliekama ir anglų kalba. Jie užėmė 13 vietą su 35 taškais.
Jurbarkas
Etimologija
Liaudies etimologija turi kitą versiją. Anot jos, kadaise kunigaikštis Palemonas turėjęs tris sūnus – Barką, Kūną ir Spėrą. Kartą visi išplaukę Nemunu: vyriausiasis Barkas nuplaukęs iki Jūros upės, pastatęs ten pilį ir pavadinęs ją Jurbarku.
Lietuva Eurovizijoje
2000–2009 m.
2002 m. nacionalinę atranką laimėjo grupė B'Avarija su daina „We All“, bet, išaiškėjus, kad lietuviška šios dainos versija buvo išleista 2001 m., grupė buvo diskvalifikuota. Į konkursą išvyko antrą vietą atrankoje nugalėjęs Aivaras, jis užėmė priešpaskutinę vietą su 12 taškų.
2005 m. Lietuva pusfinalyje užėmė paskutinę vietą. Kitais metais šaliai atstovavo grupė „LT United“ su panašaus stiliaus į futbolo skanduotę daina „We Are the Winners“. Nuo pusfinalio atsiradimo 2004 m. „Eurovizijoje“, grupė pirmą kartą pateko į finalą ir užėmė šeštą vietą su 162 taškais – tai geriausias Lietuvos rezultatas.
Kitais metais Lietuva automatiškai pateko į finalą, tačiau „4Fun“ negalėjo pakartoti „LT United“ sėkmės, užėmė 21 vietą su 28 taškais, iš kurių maksimalų 12 taškų skyrė Airija. 2008 m. „Eurovizijoje“ m. Jeronimui Miliui nepavyko patekti į finalą, užėmė 16 vietą iš 19 dalyvaujančių valstybių, dalyvavusių antrajame pusfinalyje.
Lietuva pagrasino boikotuoti 2009 m. konkurse, jei Rusija ir toliau demonstruos galią ir ignoruos tarptautinę teisę. Pareiškimas tapo reakcija į Rusijos veiksmus 2008 m. karui Pietų Osetijoje. Kultūros ministras Jonas Jučas pareiškė, kad per anksti diskutuoti apie boikotą, nes „spontaniški sprendimai gali apsunkinti diplomatų pastangas“ ir tokiu būdu sunkinant situaciją. 2009 m. „Eurovizijoje“ Lietuva įveikė pusfinalio barjerą ir finale surinkę 23 taškus, užėmė 23 vietą.
2010–2019 m.
2009 m. gruodžio mėnesį šalies transliuotojas LRT paskelbė, kad dėl reikalingų lėšų trūkumo Lietuva oficialiai pasitraukia iš 2010 m. konkurso. Lietuvos dalyvavimas „Eurovizijoje“ Osle, Norvegijoje kainavo apie 300 000 litų (apie 87 tūkst. eurų). Tačiau bendrovė „TEO LT“ suteikė finansavimą dalyvavimui konkurse. Pasak bendrovės direktoriaus pavaduotojo Nerijaus Ivanausko, LRT buvo nuspręsta paremti dėl šių priežasčių: Lietuvos tarptautinio įvaizdžio gerinimo bei „TEO LT“ skaitmeninės plėtros.
2011 m. Lietuvai atstovavusi Evelina Sašenko dalyvavo pirmajame pusfinalyje ir jame užėmė 5 vietą. Vėliau, finale užėmė 19 vietą su 63 taškais.
Į 2012 m. Euroviziją Lietuva delegavo Donatą Montvydą su daina „Love Is Blind“, atlikėjas dalyvavo pirmajame pusfinalyje ir jame užėmė 3 vietą, o finale buvo užimta 14 vieta su 70 taškų verte.
2013 m. Lietuvai atstovavo Andrius Pojavis su daina „Something“. Daina liko 9 vietoje pirmajame pusfinalyje ir vos patekusi į finalą, jame užėmė 22 vietą su 17 taškais.
2014 m. Lietuvai atstovavo dainininkė Vilija Matačiūnaitė atliko dainą „Attention“ ir nepateko į finalą.
2015 m. Lietuva išrinko Vaidą Baumilą ir Moniką Linkytę atstovauti „Eurovizijoje“ su daina „This Time“, kuri konkurso finale užėmė 18 vietą surinkdama vos 30 taškų.
2016 m. Lietuvai „Eurovizijoje“ dar kartą atstovavo Donatas Montvydas, šįkart su daina „I’ve Been Waiting for This Night“. Sėkmingai įveikęs pusfinalį, jis pateko į finalą, kur surinkęs 200 taškų užėmė 9 vietą (tai trečias geriausias šalies pasirodymas).
2017 m. Lietuva išsiuntė grupę „Fusedmarc“.
2018 m. Lietuvai atstovavo Ieva Zasimauskaitė su savo daina „When we’re old“. Pateko į finalą ir užėmė 12 vietą (ketvirtas geriausias šalies pasirodymas).
2019 m. Lietuvai atstovavo Jurijus Veklenko su daina „Run With The Lions“, bet jam patekti į finalą nepavyko.
2020–dabar
2020 m. Lietuvai turėjo atstovauti grupė „The Roop“ su daina „On Fire“, tačiau dėl COVID-19 pandemijos renginys buvo atšauktas.
Į 2021 m. Euroviziją Lietuva pakartotinai delegavo grupę „The Roop“ su daina „Discoteque“, kurie finale užėmė 8-ąją vietą (2 geriausias šalies pasirodymas).
2022 m. Eurovizijoje Lietuvai atstovavo atlikėja Monika Liu su daina „Sentimentai“. Tai pirmas kartas nuo pat 1999 metų, kai Lietuva delegavo dainą, kuri visa atliekama lietuvių kalba. Atlikėja sėkmingai pasirodė pusfinalyje ir pateko į finalą. kuriame užėmė 14 vietą.
2023 m. Eurovizijoje Lietuvai atstovavo Monika Linkytė su daina „Stay“, finale užėmė 11-ąją vietą.
Balsavimų istorija 1994–2023 m.
{|
OGAE
OGAE – tarptautinė organizacija, kurią sudaro 42 Eurovizijos gerbėjų klubai Europoje ir už jos ribų. Nuo 2007 m. kiekvienos šalies klubas dalyvauja balsavime, kur vertina tų metų dainas tokiu pat principu, kaip ir realioje Eurovizijoje. Lietuva šį balsavimą laimėjo vieną kartą – 2020 metais, kuomet Lietuvai atstovavo The Roop su daina „On Fire“, tačiau tais metais konkursas buvo atšauktas dėl COVID-19 pandemijos rizikos.
Barbara Dex
Barbara Dex apdovanojimas – 1997-2021 m. gyvavę kasmetiniai apdovanojimai, kurie buvo skiriami blogiausiai tų metų konkurse apsirengusiems atlikėjams, vėliau šis kriterijus buvo pakeistas į „ryškiausią įvaizdį“. Jie pavadinti Barbara Dex, kuri atstovavo Belgijai 1993 m. konkurse, vardu, kuri daugeliui įsiminė dėl prastai atrodžiusios aprangos.
Delegacijos vadovai
Kiekvienos konkurse dalyvaujančios šalies visuomeninis transliuotojas paskiria delegacijos vadovą, kuris atsakingas už visos delegacijos narius, jis taip pat nuolat palaiko ryšį su konkurso rengėjais EBU, dalyvauja pasitarimuose su kitais vadovais. Delegaciją, kurios dydis gali labai skirtis, sudaro atstovas spaudai, muzikantai, pritariantys vokalistai, dainų autoriai, stilistai ir žurnalistai.
Pasirodymų režisieriai
Paskirti pasirodymų režisieriai yra atsakingi už šalies gyvo pasirodymo režisūrą, kamerų darbą, naudojamus vaizdus ir kitus aspektus.
Komisijos nariai
Penkių narių žiuri komisija, kurią sudaro muzikos industrijos profesionalai, vertina ir reitinguoja visas dainas, išskyrus savo šalies dainą. Komisijos narių sudėtį parenka LRT, dažnai į ją įtraukiami buvę šalies atstovai, komentatoriai, muzikos produseriai ir kiti muzikos industrijos profesionalai. Komisijos narių balsai sudaro 50 proc. visų rezultatų, kitą dalį lemia žiūrovų balsavimas telefonu (nuo 2023 m. komisijos balsuoja tik finale, pusfinalių rezultatus lemia tik žiūrovų balsavimas).
Jurbarkas
Geografija
Jurbarkas įsikūręs prie Mituvos žiočių (mieste į ją įteka Imsrė). Pietvakarinės miesto dalys – Barkūnai ir Kalnėnai, vakarinė – Smukučiai, šiaurinė – Naujamiestis. Už 3 km į vakarus nuo miesto stūkso Bišpilio piliakalnis, vakariniame miesto pakraštyje – Smukučių šilelis ir Jurbarko tvenkinys. Piečiau Jurbarko, per Nemuną nutiestas Jurbarko tiltas (ilgiausias Lietuvoje automobilinis tiltas, pastatytas 1978 m.). Jurbarko dvaro parkas – architektūros paminklas. Į vakarus nuo miesto plyti Smalininkų-Viešvilės miškai.
Istorija
thumb|left|Jurbarko ir apylinkių žemėlapis (1807 m.) thumb|left|Jurbarko medinė sinagoga 1872 m. [[Mykolas Elvyras Andriolis|Mykolo Elvyro Andriolio paveikslas]]
Jurbarko senamiestyje (rekonstruojant Kauno gatvę) rasta moters, palaidotos IV–V amžiuje, kapavietė: žalvarinio apgalvio fragmentas, likęs tik po kaukole, ir apyrankės.
Pirmą kartą Jurbarkas minimas 1259 m. Petro Dusburgiečio kronikoje, kai Prūsijos ir Livonijos kryžiuočiai, atplaukę Nemunu, abiejų magistrų lygiomis lėšomis Karšuvos srityje, ant šv. Jurgio kalno (in terra Carsovie in monte Gergii) pastatė Georgenburgo pilį. Tai viena seniausių kryžiuočių pilių Lietuvoje, daug kartų minima ordinų kronikose. Vokiečių pilis pastatyta ant Bišpiliukų (Kalnėnų) piliakalnio. Kiek į šiaurės rytus, ant Bišpilio piliakalnio beveik tuo pat metu pilį pasistatė ir lietuviai.
1382 m. pavasarį puldamas kryžiuočių Jurgenburgo pilį Kęstutis pirmą kartą Lietuvos kariuomenės istorijoje panaudojo bombardas. Kovos tarp lietuvių ir vokiečių pilių vyko iki XV amžiaus, kol po Žalgirio mūšio kryžiuočiai vietovę paliko.
Pasibaigus karams ėmė augti gyvenvietė. XIV a. Jurbarkas tapo karališkuoju dvaru, XV–XVI a. buvo prekybos centras su muitine prie Nemuno, XVI a. minimas Jurbarko valsčius. 1611 m. suteiktos Magdeburgo teisės ir Jurbarko herbas – trys lelijos raudoname skyde. XIX a. pastatyti Jurbarko dvaro rūmai. Amžiaus pabaigoje Jurbarkas – Raseinių apskrities miestas.
Jurbarkas buvo vienas pirmųjų elektrifikacijos židinių. 1900–1903 m. Jurbarko dvaro savininkas kunigaikštis Vasilčikovas ant Mituvos upės pastatė didelį vandens malūną, kuriame AEG Rygos filialas įmontavo nuolatinės srovės 15 kW galios 110 V dinamo mašiną. Nuo malūno iki dvaro nutiesta elektros oro linija. Elektra buvo apšviečiami dvaro fligeliai, cerkvė, kontora ir gyvenamasis namas. Be elektrinės malūne veikė ir vilnų karšykla, verpykla, lentpjūvė. Jų darbas nenutrūkdavo net nusekus upei, nes buvo įrengtas 120 AJ lokomobilis. Tą malūną 1915 m. sudegino kraštą okupavę vokiečiai.
Damir Petravić
Damiras Petravičius (g. 1963 m. liepos 17 d. Zagrebe). Buvęs kroatų futbolininkas, dabartinis A lygoje rungtyniaujančio VMFD Žalgiris Vilnius klubo treneris.
Rungtyniavo NK Zagreb, NK Inter Zaprešić, HNK Šibenik, HNK Istra Pula, Melburno „Croatia“ (Australija), „Bonn“ (Vokietija), „Eibiswald“ (Austrija) komandose. Yra žaidęs Kroatijos ir Jugoslavijos jaunimo rinktinėse.
Trenerio karjera
Trenerio karjerą pradėjo jaunimo akademijoje NK Zagreb klube, vėliau tame pačiame klube dirbo vyriausiojo trenerio Zlatko Kranjčaro asistentu, su kuriuo 2001–2002 m. sezone laimėjo Kroatijos futbolo čempionatą. Vėliau treniravo Kroatijos antrosios lygos komandą Mladinos Vinogradar su kuria užėmė antrąją vietą. Kurį laiką treniravo pirmosios lygos Zagrebo NK Hrvatski Dragovoljac ir Sisako HNK Segesta Sisak. 2010 m. Petravičiaus vadovaujama „Gorica“ laimėjo trečiąją Kroatijos lygą, 2011 m. - antrąją. Tačiau į elitinį divizioną klubas nepateko, negavęs licencijos. 2011-2012 m. sezone treniravo Kroatijos aukščiausios lygos NK Karlovac klubą, bet tarpsezonyje perėjo į Vilniaus „Žalgirį“.
Jurbarkas
Istorija
Tarpukaryje Mituvos žiotyse ne sezono metu glausdavosi apie dvi dešimtys laivų. Keletas jurbarkiečių turėjo savo garlaivius. 1929–1930 m. buvo rekonstruota ir išgrįsta akmenimis krantinė. 1935 m. pradėtas įrenginėti Žiemos uostas, bet visi darbai iki Antrojo pasaulinio karo taip ir nebuvo baigti.
1940 m. miestą nusiaubė gaisras, sudegė apie 400 namų. 1946 m. rugpjūčio 3 d. Jurbarkas tapo apskrities pavaldumo miestu. Sovietmečiu pastatyta statybinių medžiagų gamykla (skaldos, žvyro, smėlio ruoša), prie jos įrengtas upių uostas. Taip pat buvo statybinių medžiagų kombinatas (gelžbetonio ir keramzito plokštės), pieninė, duonos kepykla. Pastatyti kultūros rūmai (architektai D. Greblikienė ir V. Šileika), veikė liaudies teatras, muzikos mokykla.
Dabartinė „Mažeikių nafta“ tuometiniuose planuose turėjo būti pastatyta būtent Jurbarke, jis turėjo tapti šimtatūkstantiniu miestu, bet dėl svarių priežasčių (viena iš jų – didelis miško ploto iškirtimas) tai nebuvo padaryta. Buvo pateiktas viešas inteligentijos protestas prieš naftos perdirbimo kombinato steigimą, labiausiai apeliuojant į tikriausiai pablogėsiančią Nemuno ir Kuršių marių ekologinę būklę.
1993 m. sugrąžintas istorinis Jurbarko herbas.
Kultūra
Yra nemažai užsiėmimų: aktyvi skautų veikla, Jurbarko kultūros centras 2009 m. pripažintas geriausiu Lietuvoje aukščiausiosios kategorijos kultūros centru, jame veikia keli chorai, šokių kolektyvai, teatrai, įvairūs ansambliai. Yra Jurbarko rajono savivaldybės viešoji biblioteka, sporto centras ir mokykla. Jurbarko rankininkai ir ypač orientacininkai yra pelnę daug apdovanojimų Lietuvoje ir užsienyje.
Gyventojai
Gyventojų registro tarnybos gyvenamosios vietos deklaravimo informacinės sistemos duomenimis, 2015 m. gegužės 1 d. Jurbarko rajone gyvenamąją vietą buvo deklaravę 30 453 gyventojai, iš jų 11 335 Jurbarko mieste, 895 gyventojai įtraukti į Gyvenamosios vietos neturinčių asmenų apskaitą. Nacionaliniu požiūriu – 98,7 proc. gyventojų sudaro lietuviai, 0,5 proc. rusų, 0,2 proc. vokiečių, po 0,1 proc. – ukrainiečių, lenkų, romų bei 0,3 proc. gyventojų, apklausos metu savo tautybės nenurodžiusių.
Tarmė
Jurbarko apylinkių tarmė yra vakarų aukštaičių kauniškių.
Žymūs žmonės
thumb|250px|Paminklas Vytautui Didžiajam
Ultimeitas
Jurbarke yra įsikūręs Jurbarko „Velnių“ sporto klubas, propaguojantis Ultimeito žaidimą. Tai komandinio sporto žaidimas, žaidžiamas su skraidančiu disku. Sporto klubas taip pat rengia kasmetinį ultimeito turnyrą Jurbarke „Ledinis diskas“, į kurį kasmet sukviečia stipriausias Lietuvos komandas. Turnyras vyksta paskutinį sausio šeštadienį.
Miesto dalys
Jurbarko mieste yra 5 miesto dalys:
Jaunimo sapnai
Jaunimo sapnai – JAV lietuvių moksleivių laikraštis, ėjęs 1907–1908 m. Valparaise ir 1914–1915 m. Čikagoje.
Istorija
1912–1913 m. leistas kaip „Laisvosios minties“ priedas. Leido Amerikos lietuvių moksleivių susivienijimas.
Újpest FC
Budapešto „Újpest“ – Vengrijos futbolo klubas iš Budapešto, Uipešto mikrorajono.
Istorija
Klubas įkurtas 1885 m.
Spengiai
Spengiai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 6 km į pietus nuo Klaipėdos miesto Rimkų mikrorajono, šalia plento ir Klaipėdos–Tilžės geležinkelio. Rytuose teka Ditupė. Yra senos liuteronų kapinės.
Mžė
Mžė  – upė Vokietijoje ir pietvakarių Čekijoje; viena iš Berounką (Vltavos baseinas) sudarančių upių. Prasideda Bavarijoje, Grisbacho Miške (726 m aukštyje), prie Mehringo kaimelio. 3 km teka Vokietijos teritorija, toliau į rytus per Čekiją. Pilzene susilieja su Radbuza ir sudaro Berounką.
Didžiausi intakai: Hamerio upelis, Kosos upelis (kairieji), Uhlavka (dešinysis). Ant upės įrengtos dvi užtvankos (Lučinos ir Hracholuskų). Prie Mžės įsikūrę Tachovo ir Stržibro miestai.
Šiaurės šalių teisė
thumb|Švedijos plėtra 1658 m. Šiaurės šalių teisė (Skandinavijos teisė, Skandinavijos teisės šeima) – Kontinentinės teisės pošeimis, apimantis Šiaurės Europos šalių teisę. Tai Švedija ir Danija (reprezentatyviausios valstybės), Norvegija, Suomija, Islandija. Būdingas orientavimasis į teisės praktiką; Ombudsmeno institucija.
Istorija
Iš pradžių įtakos turėjo senoji germanų teisė, buvo būdingi regioniniai skirtumai. Dėl glaudžių politinių bei kultūrinių ryšių – Danijos-Novegijos personalinė unija, Kalmaro unija (1397–1523) etc. – Šiaurės šalyse neišsivystė ypatingi skirtumai. Vėlyvaisiais Viduramžiais atsirado Jyske Lov (Jutų teisė), Pietų Jutlandijoje (taip pat Šlėzvigo hercogystėje) galiojusi iki pat 1900 m.
1899 m. danų prof. Lassen pasiūlė pakeisti privatinę teisę (ypač prekybos teisę). Siekta, kad būtų rengiamas Skandinavijos civilinis kodeksas. Šiaurės šalių vyriausybės tam pritarė, tačiau idėjos įgyvendinimas atidėta. Unifikuoti atskiri turtinės teisės institutai. Kilnojamojo turto pirkimo ir pardavimo įstatymas 1905 m. įsigaliojo Švedijoje, 1906 m. – Danijoje, 1907 m. – Norvegijoje, o 1922 m. – Islandijoje. Įstatymas dėl sutarčių ir kitų sandorių turtinėje teisėje 1915–1918 m. įsigaliojo Švedijoje, Danijoje bei Norvegijoje, o 1929 m. – Suomijoje. 40 straipsnių apimties įstatyme apsiribota kelių praktikoje ypač didelę reikšmę turinčių problemų reguliavimu.
Nuo XIX a. pažymėtinas glaudus, daugiausiai informacinis Šiaurės šalių bendradarbiavimas, būdingas ne tik politikai, bet ir teisėkūrai. Įsigaliojo unifikuoti įstatymai. Šiaurės Taryba turi nedidelę įtaką. Veikia Šiaurės šalių jūrų teisės institutas.
Didžgalvis
Didžgalvis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Didžgalvienė (ištekėjusi moteris) ir Didžgalvytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Frederikas (Merilandas)
Frederikas  – miestas Merilando valstijoje, JAV. Apygardos administracinis centras. Po Baltimorės antras pagal gyventojų skaičių valstijoje. 2010 m. JAV gyventojų surašymo duomenimis, jame gyveno 65 tūkst. žmonių. Yra oro uostas, Fort Ditriko karinė bazė, veikia trys aukštosios mokyklos.
Istorija
Frederikas buvo įkurtas 1745 m. ant Carroll Creek upelio krantų. Kolonijiniu laikotarpiu miestas tarnavo kaip pagrindinių kelių sankirta, todėl Amerikos revoliucijos metu britai čia dislokavo heseniečių įgulą, kad galėtų kontroliuoti pro miestą einančius maršrutus. Ilgainiui heseniečiai čia ir apsistojo. XIX a. miestelio apylinkėse buvo išgaunama daug aukso, vario, kalkakmenio, marmuro, geležies ir kitų metalų, išaugo prekyba. Iki kol Didžiojo Airijos badmečio metu miestelyje neįsikurdino pabėgėliai iš Airijos, tautinę daugumą sudarė vokiečių kilmės piliečiai. thumb|left|Carroll Creek upelis Kadangi miestelio teritorijoje susikirto svarbūs keliai, JAV pilietinio karo metu jis tapo Merilando kampanijos centru, tad jo teritorija marširavo tiek Sąjungos, tiek ir Konfederacijos kariai.
Vostoko stotis
Vostoko stotis (, pažodžiui – Stotis Rytai) – Rusijos mokslinė tyrimų stotis Antarktidoje, Princesės Elžbietos žemėje, maždaug 1300 km nuo pietų poliaus, Rytų Antarktidos ledo kepurės centrinėje dalyje. 1957 m. įkurta sovietų. Stotis yra netoli Žemės šalčio poliaus, 1983 m. liepos 21 d. čia užfiksuota žemiausia temperatūra visoje Žemėje -89,2 °C. Vykdomi ledo gręžimo ir magnetometrijos tyrimai. 1996 m. 4 km gylyje po baze aptiktas didžiausias Antarktidoje poledinis Vostoko ežeras. Stotis pavadinta pagal kapitono Fadėjaus Belinshauzeno vadovaujamą laivą „Vostok“, su kuriuo buvo vykdoma ekspedicija į Antarktidą.
Vostoko stotis yra įsikūrusi netoli pietinio neprieinamumo poliaus ir pietų magnetinio poliaus, todėl tai yra viena iš patogiausių vietų stebėti Žemės magnetosferos pokyčius. Kiti tyrimai apima aktinometriją, geofiziką, mediciną ir klimatologiją.
Stotis yra įsikūrusi 3488 m aukštyje virš jūros lygio ir tai yra viena labiausiai izoliuotų tyrinėjimo stočių Antarktidoje. Stoties personalas vasarą – 25, žiemą – 13 žmonių. Ši stotis yra palaikoma Mirny stoties, įsikūrusios Antarktidos pakrantėje.
Vienintelė nuolatinė labiau į pietus esanti tyrimų stotis yra Amundseno-Skoto pietų ašigalio stotis, kuri yra valdoma JAV, geografiniame pietų ašigalyje. Kinijai priklausanti Kunluno stotis taip pat yra piečiau, tačiau ji veikia tik antarktinės vasaros metu.
Klimatas
thumb|left|230px|Stoties vieta Antarktidos palydovinėje nuotraukoje Pagal Köppen klimato klasifikacijos sistemą Vostoko stočiai būdingos ledynų klimato (EF) oro sąlygos, su Antarktidos vidinei daliai įprastomis neigiamomis temperatūromis visus metus. Stotyje vidutiniškai iškrenta tik 22 mm kritulių kiekio per metus, daugiausia – sniego pavidalu. Tai taip pat yra viena sausiausių vietų Žemėje. Vidutiniškai ties Vostoko stotimi sniegas iškrenta tik 26 dienas per metus. Čia taip pat buvo užfiksuota žemiausia temperatūra Žemėje – -89,2 °C. Antarktinės vasaros mėnesių vidutinė temperatūra −31.9 °C, Antarktinės žiemos −68 °C. Aukščiausia kada nors čia užfiksuota temperatūra −14.0 °C. Nepaisant itin žemų temperatūrų, tai viena saulėčiausių vietų Žemėje, nuo pačios saulėčiausios užfiksuotos vietos trūksta tik 300 valandų. Stočiai būdingas poliarinių dienų ir poliarinių naktų ciklas, todėl saulėta poliarinė diena atsigriebia prieš poliarinę naktį, kai stotis visą parą skendi nakties tamsoje, gegužės-rugpjūčio mėnesiais tenka 0 valandų saulės šviesos. Poliarinės dienos metu saulė šviečia visą parą, todėl tokiais mėnesiais saulė šviečia ilgiau nei bet kur kitur Žemėje, gruodžio mėnesį vidutiniškai tenkant apie 709 valandas saulės šviesos arba 22,9 valandas per parą.
Žemiausia vėjo žvarbumo temperatūra −124 °C buvo užfiksuota 2005 m. rugpjūčio 24 d., kai tikroji oro temperatūra buvo −74 °C
Aklimatizacija tokiomis sąlygomis gali trukti nuo kelių savaičių iki poros mėnesių, kurios metu gali kilti galvos skausmai, tvinkčioja akys, ausų skausmai, dusulys, staigiai pakilęs kraujospūdis, miego trūkumas, sumažėjęs apetitas, vėmimas, artritas, svorio netekimas (nuo 3 iki 5 kg, kartais iki 12 kg).
Jaunimo saviveiklos scena
Jaunimo saviveiklos scena – repertuariniai leidiniai, leisti neperiodiškai 1951–1958 m. Vilniuje.
Leibakušeris
Leibakušeris  – Rusijos imperatoriaus rūmų akušerio pareigybė ir jas einantis asmuo.
Pareigybė egzistavo 1801–1917 m. Įvesta 1801 m. gruodžio 18 d.
Leibakušeriai buvo tikrieji valstybės patarėjai P.I. Dobryninas, I.F. Maslovskis, N.M. Sutgofas, V.N. Etlingerfonas, slaptieji patarėjai A.J. Krasovskis ir N.N. Fenomenovas, profesorius D.O. Otas. Daugelio jų leibakušerio vardas buvo garbės vardas, nes jie užsiiminėjo moksliniais tyrimais.
Leibokulisto vardas panaikintas 1917 m. Vasario revoliucijos metu.
Lipovka (Stenikai)
Lipovka (,, nuo 1939 m. Stenken, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Polesko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Turgenevo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1632 m. minimi Stenigken. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities kaimas. 1947–2008 m. Slavianskojės apylinkės kaimas.
Latvija 1936 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Latvija dalyvavo 1936 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Berlyne, Vokietija.
30px Krepšinis
Galutinėje įskaitoje Latvijos komanda dalinosi 15 - 18 vietas.
30px Dviračių sportas
Nei vienas Latvijos dviratininkas neužfiksavo jokio rezultato.
Stasinės apylinkė
Stasinės apylinkė (arba Stasynės apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kėdainių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kėdainių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Aristavos apylinkės.
Didžiokas
Didžiokas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Didžiokienė (ištekėjusi moteris) ir Didžiokaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Baltagerklis tinamas
Baltagerklis tinamas (Tinamus guttatus) – tinaminių (Tinamidae) šeimos paukštis. Kūnas 32-36 cm ilgio. Paplitęs Brazilijoje, Amazonės drėgnuose miškuose. Minta sėklomis, vaisiais ir bestuburiais.
thumb|left|210px|Baltagerklio tinamo kiaušiniai
Svogūninė dantažolė
Svogūninė dantažolė arba svogūninė kartenė (, sin. Cardamine bulbifera) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos daugiametis žolinis augalas.
Šakniastiebis šakotas. Apatiniai lapai plunksniški, ilgakočiai. Žiedai violetinės, baltos arba rausvos spalvos. Vaisius – ankštara. Svogūninė dantažolė dauginasi lapų pažastyse augančiais svogūnėliais. Auga ūksminguose lapuočių ar mišriuose miškuose, mėgsta kalkingą dirvožemį.
Lietuvoje svogūninė dantažolė labai reta, įrašyta į Raudonąją knygą. Žinomos augavietės Čepkeliuose, Vidgirio miške (Alytaus raj.), Kretuono ežero saloje.
Šaltiniai
thumb|left|200px|Augalo požymiai
Kareivonys (Varėna)
Kareivonys – kaimas Varėnos rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, šalia kelio. Seniūnaitijos centras. Kaime telkšo ežeras Viktaris. Į šiaurę nuo kaimo prasideda Kareivonių miškas. Yra dvaro liekanos, fermų kompleksas.
Korsikietiška vendeta
Korsikietiška vendeta – 1976 m. Prancūzijoje sukurta kriminalinė komedija.
Kareivonys (Varėna)
Istorija
Kareivonys – šlėktų palivarkas, 1850 m. priklausęs Koreivoms. Pateko į Trakų apskrities Valkininkų valsčių.
Korsikietiška vendeta
Turinys
Korsika – nedidelė sala, kurioje visi yra arba giminės, arba vieni kitus pažįsta.
Po to, kai miestelyje penketas brolių – mafijozų nužudo policininką su žmona, jo motina prisiekia atkeršyti. Bėda ta, kad šeimoje daugiau nėra vyrų, o jos sūnėnas, taip pat policininkas, neketina vykdyti vendetos. Motinai nelieka nieko kito, kaip pasitelkus į pagalbą dvi taip pat garbaus amžiaus drauges, vykdyti keršto misiją pačioms...
Nokija
Nokija − miestas Suomijoje, prie Nokianvirtos upės, 15 km į vakarus nuo Tamperės.
Miestas žymus tuo, kad čia 1868 m. nusipirko žemės ir „Nokia“ kompaniją įkūrė Fredrikas Idestamas. „Nokia“ yra labai svarbi Suomijos ekonomikos dalis. Tai didžiausia įmonė Suomijoje, sudaranti beveik trečdalį Helsinkio akcijų biržos (OMX Helsinki) rinkos kapitalizacijos, o tai yra unikali situacija pramoninei valstybei.
Istorija
Rašytiniai šaltiniai apie Nokiją siekia 1505 m. Nokija minima ir 1596 m. valstiečių sukilimo prieš švedų feodalus karo metu.
Šiandien Nokija garsėja savo vandens procedūromis. Religiniu aspektu Nokija, liuteronams, gerai žinoma Nokijos Atgimimo šventėmis, kurios tęsiasi nuo 1990 m.
Rytų regionas (Marokas)
Rytų regionas  – vienas iš šešiolikos Maroko regionų. Jis yra šiaurės rytų Maroke, užima 82 900 km² plotą. Čia gyvena 1 918 094 (2004 m. surašymas) žmonių. Sostinė – Udžda.
Regionui vadovauja Mahometas Brahimis (Mohammed Brahimi).
Regionui priklauso šios provincijos:
Geografija
Rytų regionas yra Viduržemio jūros pakrantėje ir ribojasi su Ispanijos miestu Melilja, Alžyru bei Maroko regionais: Feso-Bulmano ir Tazo-Alhoseimo-Taunato vakaruose, Mekneso-Tafilaleto pietuose.
Demografijos raida
Šaltinis :
Gedvainiai
Gedvainiai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Stupurų.
Karpiai
Karpiai (Cyprinus) – karpinių (Cyprinidae) šeimos žuvų gentis.
Gentyje 15 rūšių. Lietuvoje: paprastasis karpis (Cyprinus carpio)
Darinė
Darinė – viensėdis Švenčionių rajono savivaldybės šiaurėje, 2 km į šiaurę nuo Stanislavavo, Sirvėtos reg. parke. Yra karinis bunkeris. Šiaurės vakaruose telkšo Mergežeris.
Kašimbo kalnagūbris
Kašimbo kalnagūbris  – stalkalnių grandinė Brazilijos plokščiakalnio šiaurinėje dalyje, Mato Groso ir Paros valstijose. Sudarytas iš paleozojaus uolienų (smiltainio, skalūnų), slūgsančių ant prekambro kristalinio pamato. Aukštis iki 700 m. Kalnus giliais slėniais išraižę Šingu bei Tapažoso intakai (Žamanšinas, Kurua, Ipiranga, Braso Sulas ir kt.).
Šiaurinė Kašimbo kalnagūbrio dalis paskelbta nacionaliniu parku. Yra karinė oro bazė.
Paieška į gylį
Algoritmas
Kiekvienai neaplankytai viršūnei I, esančiai grafe G:     Lankyk(I)
Lankyk(I): Pažymime kad viršūnė I aplankyta Kiekvienai neaplankytai viršūnei J,   į kurią yra briauna iš    einamosios viršūnės I:      Lankyk(J)
Algoritmo pritaikymas:
Lankyk(I): Pažymime, kad viršūnė I aplankyta Kiekvienai neaplankytai viršūnei J, į kurią yra briauna iš einamosios viršūnės, I:     Pažymime nuotolis(J) = nuotolis(I) + 1 Lankyk(J)
Šią procedūrą reikėtų iškviesti, jai kaip argumentą pateikiant duotąją viršūnę, ir prieš tai pažymėjus: nuotolis(t) = 0, ty. nuotolis nuo pradinės viršūnės iki jos pačios lygus nuliui.
Algoritmo sudėtingumas: kadangi kiekviena viršūnė aplankoma tik kartą, grafui saugoti naudojant „Adjacency list“ (gretimų viršūnių sarašą) galima pasiekti O(|V|+|E|), kur |V| – viršūnių skaičius, |E| briaunų skaičius (tarkime t_j yra j-ai viršūnei gretimų viršūnių skaičius, tuomet kiekvieną kartą iškvietus Lankyk(i), kuri bus iškviesta ne daugiau kaip |V| kartų, bus atliekama t_i operacijų, todėl bendras neaplankytų gretimų viršūnių tikrinimo laikas . Tuomet bendras vykdymo laikas O(|V|+|E|)), t. y. gauname tiesinį vykdymo laiką.
Vytautas Rubavičius
Vytautas Rubavičius (g. 1952 m. liepos 15 d. Klaipėdoje) – Lietuvos poetas, publicistas, kultūros kritikas, žurnalistas, vertėjas. 2007 m. „Poezijos pavasario“ laureatas.
Biografija
1975 m. Vilniaus universitete baigė astrofiziką. Dirbo filosofijos, sociologijos ir teisės institute, redagavo žurnalą „Mokslas ir gyvenimas“, buvo „Literatūros ir meno“ vyr. redaktoriumi ir redakcijos darbuotoju. Nuo 1999 m. dirba Kultūros ir meno institute. 2001 m. Filosofijos mokslų daktaras.
2012 m. Vyriausybės kultūros ir meno premijos laureatas.
Moksliniai tyrimai
Daktaro disertaciją „Postmoderniojo diskurso hermeneutiškumas ir „estetiškumas“ apgynė 2001. Moksliniai tyrinėjimai apima įvairias filosofinės hermeneutikos, dekonstrukcijos, postmodernaus kapitalistinio būvio, vartojimo visuomenės ir kultūros, urbanistikos, eurointegracijos, nacionalinio tapatumo, kultūrinės atminties ir naujųjų medijų sritis. Teorinės įžvalgos ir tyrinėjimų rezultatai išdėstyti moksliniuose žurnaluose skelbtuose straipsniuose, kolektyviniuose rinkiniuose ir dvejose monografijose. Dalyvavo trijuose projektiniuose tyrimuose, gvildenusiuose tam tikrus eurointegracijos vyksmo aspektus bei to vyksmo keliamus iššūkius ir nacionalinio tapatumo kaitos ypatumus. Įvairių institucijų kviečiamas įvertinti projektus, 2007 prisidėjo Lietuvos mokslų tarybos užsakymu kuriant nacionalinę humanitarinių tyrimų programą „Valstybė ir tauta: paveldas ir tapatumas“. Dviejų mokslinių žurnalų redkolegijų narys. 1981-aisiais priimtas į Lietuvos rašytojų sąjungą. Poezijos knygų, esė, straipsnių ir recenzijų rinkinių autorius.
Mokslinių tyrimų sritys: postmodernusis filosofinis diskursas, filosofinė hermeneutika, komparatyvistinė kultūrologija, kultūrų sąveika globalizacijos sąlygomis, kultūra ir vartojimas.
Poezija
„V. Rubavičiaus poezija, stovėdama lyg ir atokiau nuo tradicinių ir dabartinių lietuvių poezijos „magistralių“, savitai papildo Lietuvos poezijos „kelių žemėlapio“ tinklą, nuvesdama į  gal ne itin dažnai lankomas, bet dėl to nė kiek ne mažiau svarbias, įdomias ir mažai tyrinėtas „dvasios vietoves“. Šiek tiek racionalus, filosofinis, dažnai į kalbą orientuotas kalbėjimas, grindžiamas kalbos struktūromis ir jų dekonstravimu, leidžia poetui prasiskverbti ir atskleisti pačioje kalboje užkoduotus „būtovės slėpinius“. Tam tikru požiūriu Vytauto Rubavičiaus poetinę raišką galima buvo apibūdinti kaip postmodernią dar tada, kai ši sąvoka, bent jau mūsiškėje apyvartoje, nė neegzistavo“ (Antanas A. Jonynas).
Dantažolė
Dantažolė (Dentaria) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos daugiamečių žolinių augalų gentis. Kai kuriose sistematikose jungiama prie kartenės (Cardamine) genties.
Lietuvoje auga viena, labai reta rūšis – svogūninė dantažolė (Dentaria bulbifera).
Polimerizacija
Polimerizacija – cheminė reakcija, kurios metu kelios vienodos monomerų molekulės jungiasi į vieną – polimerą.
Reakcija vyksta dalyvaujant katalizatoriams, esant aukštai temperatūrai ar slėgiui.
Alkenų polimerizacija
Polimerizuojant eteną susidaro labai plačiai naudojamas junginys – polietenas, polimerizuojant propeną – polipropilenas.
Gepro FC
„Gepro FC“ – Mongolijos futbolo klubas iš Ulan Batoro miesto.
Namų rungtynes žaidžia MFF futbolo stadione.
Istorija
Klubas įkurtas 2012 m.
Premier lygos pirmenybėse dalyvavo 2018 m. sezone. Užėmė dešimtą vietą ir iškrito į Pirmą lygą.
2020 m. paskelbta, kad susijungė su Sumida FC klubu.
Sezonai
Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.
Radbuza
Radbuza  – upė pietvakarių Čekijoje; viena iš Berounką (Vltavos baseinas) sudarančių upių. Prasideda Bohemijos Miško kalnuose, Vokietijos pasienyje, į vakarus nuo Domažlicės. Teka į šiaurės rytus. Pilzene susilieja su Mže ir sudaro Berounką.
Didžiausi intakai: Chuchla, Lučnų upelis (kairieji), Zubržina, Merklinka, Uhlava (dešinieji). Žemupyje patvenkta. Vidutinis upės debitas žiotyse 11 m³/s, tačiau 2002 m. potvynio metu pasiekė 213 m³/s. Prie Radbuzos įsikūrę miestai ir miesteliai: Horšovski Tynas, Stankovas, Holyšovas, Stodas, Dobržanai, Pilzenas.
Škotiškas viskis
miniatiūra|Škotiški viskiai Škotiškas viskis ( arba scotch) – tai viskis, gaminamas iš salyklo, miežių bei kitų grūdų Škotijoje, išlaikomas ąžuolinėse statinėse ne mažiau nei 3 metus.
Teisinis apibrėžimas
Alkoholinis gėrimas, kad galėtų būti vadinamas škotišku viskiu, privalo atitikti Jungtinės Karalystės 1988 m. škotiško viskio įstatymo (Scotch Whisky Act) ir jo 1990 m. papildymo (Scotch Whisky Order) numatytas sąlygas. Pagal šiuo teisės aktus, škotiškas viskis:
Salyklas
Salyklinio viskio gamyba pradedama salyklo ruošimu – miežiai mirkomi vandenyje, jiems leidžiama sudygti. Šio proceso metu aktyvuojami fermentai, kurie padeda suskaidyti grūduose esantį krakmolą į cukrų. Kai pasiekiamas norimas miežių sudygimo lygis, salyklas džiovinamas dūmuose. Daugelis gamintojų į ugnį deda durpių, nuo kurių viskis įgauna specifinį dūmų kvapą.
Dauguma viskio gamintojų perka salyklą iš specializuotų gamintojų, kai kurios daryklos (pvz., Balvenie, Kilchoman, Highland Park, Glenfiddich, Bowmore, Laphroaig, Springbank) salyklą gaminasi pačios (arba perka tik dalį jo).
Fermentavimas
Džiovintas salyklas (grūdinio viskio gamyboje, į jį papildomai dedama grūdų) malamas į rupius miltus (grist), kuriuos dideliame inde sumaišius su karštu vandeniu, gaunama misa (mentalas, ). Misai leidžiama išmirkti, šio proceso metu ištirpsta cukrūs, susidarę salyklo gamybos metu.
Susidaręs saldus skystis (vadinamas wort) perpilamas į kitą didelį indą, kuriame atšaldomas, dedama mielių, ir skystis paliekamas fermentuotis. Fermentacijos metu gaunamas 5-7 % alkoholio tūrio skystis (wash), panašus į alų.
Distiliavimas
Gautas low wine distiliuojamas antrą kartą specialiame aparate (spirit still). Šios distiliacijos metu gaunamas skystis dalijamas į 3 dalis (cuts) – pirmiausiai pasirodęs skystis (foreshots) yra gana toksiškas, vėliausiai pasirodęs skystis (feints) būna silpnas, o viduryje gautas skystis (middle cut) naudojamas viskio gamybai.