cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Keltai
Keltų kontaktai su Antikos civilizacijomis
Visus keltus vienijo bendra kalba, bendra religija ir bendri papročiai. Senus keltų papročius ir visą liaudies kūrybą stengėsi išlaikyti jų dvasininkai − druidai, kurie klausė išrinkto iš jų pačių tarpo vyriausiojo druido. Keltai buvo pasiekę gana aukštą kultūros lygį. Keltų keramikos ir metalo dirbiniai pasižymėjo dailumu ir gera atlikimo technika. Iš keltų geležį gaminti išmoko germanai ir kai kurios kitos Europos žemyno tautos. Keltų vadai jau kaldino aukso ir sidabro monetas su sa­vo atvaizdais. Galijoje keltai įkūrė miestų, kuriuose klestėjo amatai ir prekyba. Labiausiai išgarsėjo du miestai: Bibrakta ir Alezija. Bibrakta, tapusi vienos keltų genties − edujų sostine, pasidarė žymiausiu Galijos centru. Alezija buvo kitos keltų genties − mandubių sostinė.
III a. pr. m. e. buvo didžiausio keltų išplitimo laikotarpis, o paskui jie ėmė nykti. Vienur buvo romėnų nukariauti, kitur sumišo su kitomis tautomis. Keltams nepasisekė įkurti patvarių valstybių todėl, kad jie išsisklaidė labai didelėje teritorijoje, kur sudarė ne­gausų užkariautojų sluoksnį. Be to, pačių keltų vadai nesutarė ir kovojo dėl valdžios. Keltai labai greit išeikvojo savo energiją. Įgudę kariauti, jie virto tik pa­geidaujamais samdiniais kitų tautų kariuomenėms sustiprinti. Keltus silpnino tarpusavio kovos ir iš rytų juos ėmė stumti germanai, o iš pietų - romėnai. Dalį keltų I a. pr.m.e. germanai išstūmė už Reino. 58-51 m. pr. m. e. Julijus Cezaris nukariavo visą Galiją. Augustas užkariavo keltų gyventas sritis Dunojau aukštupyje, taip pat šiaurinę Ispaniją, Galatiją, o Klaudijus, I m. e. a. viduryje užkariavo didžiąją dalį Britanijos. Romos imperijos teritorijoje likę keltai buvo stipriai romanizuoti.
Migracijos
Apie X a. pr. m. e. keltų gentys nuo Reino migravo per Lamanšą į dabartinę Angliją, vėliau išstumti kitos keltų genčių grupės – britų – persikėlė į Airiją ir Škotijos kalnus. VI a. pr. m. e. britai stumiami anglosaksų grįžo į žemyną Bretanės pusiasalį, kur susiformavo bretonų tauta, gyvenanti ten iki šiol.
Eder Sánchez
Eder Heraclio Sánchez Terán (g. 1986 m. gegužės 21 d.) – Meksikos tolimųjų nuotolių ėjikas. Anksčiau dalyvaudavo ir tolimųjų nuotolių bėgimų rungtyse. 2008 m. pasiekė asmeninį 20 km ėjimo rekordą – 1:18:34.
Keltai
Migracijos
Antra keltų banga III a. pr. m. e. įsiveržė į Makedoniją ir Graikiją. Graikų išvyti iš Graikijos, jie pra­dėjo brautis į Trakiją. Ten, įveikę trakus, įkūrė keltų valstybę, kuriai priklausė teritorija tarp Dunojaus upės ir Egėjo bei Marmuro jūrų. Iš čia dalis keltų persikelia per Dardanelus į Mažąją Aziją. Ten jie įkuria Galatiją. Trečia keltų banga VI a. pr. m. e. pasiekia šių dienų Prancūzijos teritoriją, suteikdama jai Galijos vardą. Nuo V a. pr. m. e. keltų kultūra randama šiaurinėje Ispanijoje. Ar į šiaurinę Ispaniją keltai persikėlė ar vietinės gentys buvo paveiktos taikių kultūrinių kontaktų nėra iki galo aišku. Dėl to šiaurinėje Ispanijos gyvenančios gentys vadinamos keltiberais.
Keltai, o ypatingai jų migracijos darė didelį poveikį visai Europai. Kitos keltų gentys per pietryčių Europą ir Balkanus įsiveržė į Graikiją ir Mažąją Aziją. Dalis jų pasiliko centrinėje Anatolijoje ir po kelių šimtmečių Naujajame Testamente yra minimi kaip galatai. Manoma, kad tiesioginės įtakos baltams keltai neturėjo, nors III a. pr. m. e.-I a. buvo pasiekę Vyslos upę.
Geografiškai keltai labiausiai paplito apie 200 m. pr. m. e. Rytuose keltų kultūra išnyko I a. pr. m. e. I-oje pusėje, greičiausiai dėl germanų genčių migracijos į pietus.
Vėlyvasis Latenas - Opidumų kultūra
Nuo III a. pr. m. e. II-os pusės Rytuose ir Pietuose, pradedant nuo Alpių prieškalnių regiono pradėtos kurti didelės įtvirtintos gyvenvietės, vadinamieji opidumai (Oppida). "Oppida" pavadinimas žinomas iš romėnų, pvz., Julijaus Cezario, pasakojimų ir naudojamas dažniausiai tik vėlyvojo Lateno gyvenvietėms. Ši miestų kultūra II a. pr. m. e. pabaigoje – I a. pr. m. e. pasiekė savo žydėjimą. Dėl savo visuomeninės ir ekonominės diferenciacijos, aukštai išvystytos amatininkystės ir meno, taip pat pinigų ūkio ir prekybos keltai faktiškai priartėjo prie didžiųjų civilizacijų lygio. Neturėjo sukūrę rašto.
Galų-romėnų ir Retijos-Noriko kultūra
Keltai, kurie gyveno Galijoje buvo užkariauti Julijaus Cezario, o gyvenusieji į pietus nuo Dunojaus (Retijoje) - Augusto. Taip paskutiniajame dešimtmetyje pr.m.e. Europoje laisvi keltai išliko tik Britų salose. Romėnų užkariautoje Galijoje, taip pat piečiau Dunojaus esančiose romėnų provincijose Retijoje, Norike ir Panonijoje, taip pat pereinamose srityse tarp romėnų ir germanų įtakos sferų, išliko keltų kultūra. Čia keltų kultūra susiliejo su romėnų kultūros elementais į savitą galų-romėnų kultūrą Vakaruose ir Noriko-Panonijos kultūrą Rytuose. Tam tikri keltų kultūros elementai ten išliko iki pat vėlyvosios Antikos.
Galų-romėnų ir Retijos-Noriko kultūrų pabaiga
Prasidėjus germanų genčių antpuoliams į Romos imperijos šiaurės Alpių provincijas nuo III a. ryčiau Reino ir piečiau Dunojaus germanų įtaka ėmė vis labiau stumti galų-romėnų ir Noriko-Panonijos kultūras. Vėliau šiaurines imperijos sienas perdavus ginti germanų samdiniams ir pamažu Noriko-Panonijos gyventojams traukiantis į Italiją bei Bizantiją, o germanų gentims plintant iki Italijos, Ispanijos ir Rytų Romos imperijos sienų, dar prieš žlungant Vakarų Romos imperijai 476 m. Noriko-Panonijos kultūra įsiliejo į iš šiaurės plūstančias germanų gentis. Panonijos provincijoje paskutiniai Noriko-Panonijos kultūros likučiai dar keletą metų išsilaikė, tačiau galutinai išnyko V a. pradžioje Panoniją užkariavus hunams.
Kairiajame Reino krante pirmieji germanų antpuoliai prasidėjo III a. viduryje. Romėnamas pasitraukus nuo limų ir gynybą perkėlus į Reino pakrantes, nepaisant germanų puldinėjimų romėnų provincijos laikėsi iki pat Vakarų Romos imperijos pabaigos. Pirmoje IV a. pusėje Tryrui tapus imperijos miestu kairiajame Reino krante buvusios provincijos bei galų-romėnų kultūra išgyveno paskutinį klestėjimo ir stabilumo laikotarpį. Galbūt gyventojų skaičius ir mažėjo, tačiau įtvirtintose ietovėse piečiau Kiolno-Pajūrio Bulonės linijos sėsliai gyveno galų-romėnų kultūros gyventojai.
Nuo III a. šiauriau šios linijos apsigyveno frankai, kurių vadai vėlyvosios Romos kariuomenėje užėmė vis daugiau vadovaujančių pozicijų. Frankų šeimos kėlėsi į galų-romėnų teritorijas, greičiausiai sudarė ten aukštesnįjį sluoksnį, tačiau vietiniai gyventojai nebuvo išvaromi. Po Vakarų Romos imperijos žlugimo frankų karaliai, kurie jautėsi esą Romos imperijos paveldėtojais, prie Reino ir Galijoje galėjo remtis galų-romėnų (romanų) vietinėmis ir regioninėmis valdymo struktūromis, kurios iš dalies dar tebefunkcionavo. Vakaruose frankų naujakuriai vis labiau romanizavosi, o Rytuose iki Reino romanų (buvusių galų-romėnų) gyventojai per tolesnius du šimtmečius vis labiau germanizavosi, perimdami atvykėlių frankų papročius ir kalbą. Romėnų laikais įvesta krikščionybė regionuose piečiau aukščiau minėtos linijos pergyveno kultūrinius pasikeitimus. Paskutiniai galų-romėnų kultūros likučiai per specifines kalbos formas (Mozelio romanų kalba) Mozelio regione išliko iki vėlyvųjų viduramžių.
Tarp Reino vidurupio ir Alpių iki šiol išliko daugybė keltiškų vietovardžių ir hidronimų, kurie rodo, kad Tautų kraustymosi laikotarpiu keltų kultūros ir kalbos elementai buvo perimti naujai besiformuojančių etninių grupių. Kita vertus, teigti apie nenutrūkstantį keltų gyventojų kultūros perimamumą šiame regione būtų netikslu.
Keltai Britų salose
Keltų atsiradimo Britų salose istorija yra ginčytina. Didžiojoje salų dalyje nežinomi keltų migracijos požymiai, nebent tik pietryčių Anglijoje, tačiau greičiausiai Britų salos kalbiškai buvo susijusios su kontinentiniais keltais. Britų salose gyvenančios gentys prie keltų priskiriamos daugiausia dėl kalbinio bendrumo, nes tik pietryčių Anglijoje rasti archeologiniai radiniai iš I a. pr. m. e., kurie gali būti priskiriami „klasikinei“ kontinentinei keltų kultūrai.
Keltų tautos
Šiais laikais keltais taip pat vadinamos keltų kalbomis kalbančios tautos Velse, Airijoje, Škotijoje, Kornvalyje, Meno saloje ir Prancūzijos regione Bretanėje. Su keltais siejami ir kiti Europos regionai – Ispanijos Galisijos regionas ir Anglija (ypač Devonas ir Kambras). Šiuolaikiniai DNR tyrimai rodo (pvz., Londono universiteto kolegijos), kad didžioji dalis dabartinių Anglijos gyventojų yra kilę iš keltų britų genčių, nors Anglijoje ir neišliko keltų kalbos.
Keltų gentys
Keltų gentys stambiausiame lygmenyje skirstomos į dvi grupes: Svarbiausios keltų gentys buvo šios: galai, britai, helvetai, hedujai, mandubiai ir kt.
Šiuolaikinė keltų savimonė
XIX a. pab. – XX a. pradž. galėtų būti laikoma keltų atgimimo laikotarpiu. Tuomet Airija ėmė siekti nepriklausomybės ir iš numirusiųjų prisikėlė kornų kalba, tačiau kitoms keltų tautoms ir kalboms šie laikai buvo sunkūs. XX a. vid. staiga mirė ir vėl prisikėlė menksiečių kalba, o airiškai kalbančiųjų skaičius kai kurių šaltinių duomenimis galėjo smukti net keturis kartus. Tikruoju atgimimu galima laikyti XX a. pab. – XXI a. pradžią, kuomet atsirado pirmoji airiška televizija, keltų kalbų populiarumas kilo, atsirado airiškos ir menksietiškos mokyklos, savaitgalinės mokyklėlės škotų gėlų ir kitomis kalbomis, teisiškai keltų kalbos įgavo didesnę galią.
Berbere
thumb|right|250px|Berbere Berbere (amharų kalba: በርበሬ berberē, tigrajų kalba: በርበረ berbere) – prieskonių mišinys, labai plačiai naudojamas Etiopijos virtuvėje.
Sudėtis
Dažniausiai berbere sudaro čili pipirai, imbieras, gvazdikėliai, kalendra, kvapieji pipirai, ožragės, rūtų ir tikrojo šventkmynio sėklos. Visi ingredientai pakepinami keramikinėje keptuvėje ir sumalami.
Kartais į berbere dedami ingredientai, kurie mažiau žinomi kitose šalyse, tačiau Etiopijoje yra auginami ar auga kaip laukiniai augalai. Pvz., imbierpipirių rūšis Aframomum corrorima (Braun) Jansen, ilgasis pipiras.
KK161
KK161 – krašto kelias, jungiantis Telšius ir Sedą. Kelio ilgis – 24,18 kilometro. Šiame krašto kelyje „juodųjų dėmių“ nėra.
Maršrutas
Kelias prasideda Telšiuose, sankryžoje su. Eina Telšių ir Mažeikių rajonuose. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Gaudikaičiai, Kalnėnai, Sarakai, Gailiškiai. Baigiasi Užežerėje, prie pat Sedos, sankryžoje su. Kelias šiauriau Paplinkšės eina tarp Plinkšių ežero ir Sruojos tvenkinių. miniatiūra|250px|left|Kelias ties Sarakais
Kalis (reikšmės)
Žodis kalis reiškia:
Bėčiūnų apylinkė (Biržai)
Bėčiūnų apylinkė (arba Bečiūnų apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Nemunėlio Radviliškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Biržų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Nemunėlio Radviliškio apylinkės.
Bobėnų apylinkė
Bobėnų apylinkė sovietmečiu buvo:
Chefrenas
thumb|left|250px|[[Didysis Gizos sfinksas]] Chefrenas (Khefrenas, Chafrė, Khafra, Khafrė m. apie 2480 m. pr. m. e.) – ketvirtasis ketvirtosios Egipto dinastijos faraonas. Jis buvo Chufu sūnus ir brolio Džedefros įpėdinis.
Chefrenu faraoną vadino senovės graikai, egiptiečiai jį vadino Chafre (Chafra). Manoma, kad jis valdė apie 2558–2532 m. pr. m. e. ar 2520–2494 m. pr. m. e., valdymo datos ginčytinos. Pastatė garsųjį Gizos Sfinksą (kartais jo pastatymas priskiriamas faraonui Džedefrei), Gizos piramidę ir šventyklą, kuri yra vienintelė išlikusi iš Senosios karalystės laikotarpio. Šventykloje rastos keleta Chefreno statulų (perkeltos į Kairo muziejų), tarp jų garsi dioritinė sėdinčio faraono su Horo sakalu už galvos. Chefreno pagrindine žmona buvo Chamerernebty, žinoma kita žmona − Meres-anch II, kuri buvo brolio Kavabo sesuo. Jo vyriausiasis sūnus Menkaura tapo įpėdiniu. Žinomi kiti du sūnūs: Nikaura ir Sekchemkarė. Jo duktė tapo brolio Menkauros žmona Chamerernebty II. Kaip ir Džedefrė, Chefrenas naudojo „Ra sūnaus“ titulą. Istorijoje jis prisimenamas žiauriu valdovu kaip Cheopsas, tačiau iš jo laikmečio išliko labai mažai žinių, tad tai nėra patikrinama.
Gelsvoji stirnabudė
Spygliuočių ir mišrieji miškai, mėgsta samanotas vietas. Vasara, ruduo. Nuo rausvarudės skiriasi geltonomis dėmėtomis kepurėlėmis.
Vaisiakūniai vidutinio dydžio. Kepurėlė 4–8 (10) cm skersmens, paplokščia, įdubusi, kartais su nedideliu gūbreliu, ochrinė, rausvai geltona, paviršius vandeningai dėmėtas. Lakšteliai siauri, tankūs, gelsvi, nuaugtiniai. Kotas 3–6×0,5–1,5 cm, kepurėlės spalvos, į pamatą sustorėjantis. Trama plona, tampri, gelsva. Sporos apvalios, 3,5–5×3–5 μm.
Būdingi požymiai: kepurėlės paviršius su nežymiomis keturkampėmis ar apvaliomis pavandenijusiomis dėmelėmis.
Auga grupelėmis, dažniausiai spygliuočių miškuose. Valgoma, menkavertė. Dažna.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 126 psl.
Detiano–Bandzioko kriokliai
thumb|250px|Krioklys iš Vietnamo pusės
Detiano–Bandzioko kriokliai  – du kriokliai Kvajšiono upėje, tekančioje Kinijos (Guangsi) ir Vietnamo (Kaobango provincija) siena. Krioklys krenta nuo 300 m pločio atbrailos, jo aukštis siekia 53 m. Krioklys vandeningiausias būna nuo gegužės iki rugsėjo. Krioklius skiria sala, sausuoju laikotarpiu susikaido į daug smulkių srautų.
Krioklį supa miškais apaugusios klintinės uolos, netoli yra Nguomngao urvas. Kinijos pusėje įrengtas turistinis centras. Vietnamo-Kinijos siena ties kriokliu nėra tiksliai demarkuota.
Detonacijos greitis
Detonacijos greitis dujose būna nuo 1800 iki 3000 m/s, kietose SM – dažniausiai nuo 4000 iki 10300 m/s.
Greičio dydis priklauso nuo SM dalelių dydžio, SM užtaiso skersmens, užtaiso uždarumo. Palaida SM detonuoja lėčiau (70-80 % uždarytos SM detonacijos greičio). Tuo tarpu uždaryta SM (pvz., į artilerijos sviedinį lietas TNT) detonuoja kur kas greičiau, nes staigiau didėja sprogimo metu susidarantis slėgis. Uždaros SM detonacijos greitis svarbesnė charakteristika, kadangi naudojant užtaisai dažnai būna uždaryti gręžinyje, šaudmens korpuse ir pan.
Dėl šio ypatumo charakterizuojant sprogstamąsias medžiagas paprastai matuojamas ir nurodomas tiek palaidos, tiek uždaros SM detonacijos greitis.
Gamintojai neretai nurodo detonacijos greitį atvirame sprogstamosios medžiagos stulpelyje, kurio storis 2,5-3 cm (greitis priklauso nuo stulpelio skersmens).
Detonacijos greitis tuo didesnis, kuo: Kai užtaiso skersmuo pernelyg mažas, tuomet SM gali išvis nedetonuoti.
Lietuvių rašytojų draugija
Lietuvių rašytojų draugija – pirmoji savarankiška lietuviškai rašančių rašytojų, vertėjų, literatūros tyrėjų ir kritikų organizacija, 1932–1944 m. veikusi Lietuvoje, 1946–1949 m. Vokietijoje, nuo 1950 m. JAV.
Istorija
Įsteigta 1932 m. vasario 21 d. Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultete. Tęsė Lietuvių meno kūrėjų draugijos Literatų sekcijos, veikusios 1920–1934 m., Lietuvių rašytojų ir žurnalistų sąjungos, veikusios 1922–1932 m., veiklą. Turėjo nuo 1934 m. Dramaturgų ir nuo 1935 m. Kritikų sekcijas. 1935–1938 m. leido laikraštį „Literatūros naujienos“. 1936 m. įsteigė Literatūros fondą, iš jo rašytojams buvo duodamos pašalpos ir paskolos. 1940 m. birželio 28 d. tarybinės valdžios nurodymu draugijos veikla nutraukta, 1941–1944 m. vėl tęsta, Vokietijos okupacijos sąlygomis draugija veikė pogrindyje.
1946 m. sausio 25-26 Tiubingene įkurta Lietuvių rašytojų tremtinių draugija (pirmininkas Stasys Santvaras), 1948 m. vasario 27 d. – Šiaurės Amerikos lietuvių rašytojų draugija (pirmininkas Jonas Aistis). 1950 m. gegužės 6 d. Bostone abi šios draugijos bendrame susirinkime susijungė į Lietuvių rašytojų draugiją. Draugijos būstinė buvo Bostone, Čikagoje, Los Andžele, Niujorke ir kitur. Draugija rūpinosi reikalais, kuriais dėl okupacijos negalėjo rūpintis Lietuvoje gyvenantys rašytojai – tautiškumo išsaugojimu, daug dėmesio skyrė lietuvių tautos kovai su TSRS okupacija.
Veikla
Kartu su laikraščių, žurnalų redakcijomis, leidyklomis, draugijomis skelbia literatūrinius konkursus, kasmet skiriama Lietuvių rašytojų draugijos premija. Lietuvių rašytojų draugija skatina JAV lietuvių bendruomenės fondus steigti literatūrines premijas, rengia literatūrinius vakarus, minėjimus, rūpinasi savo narių knygų leidyba, lietuvių periodika („Aidai“, „Metmenys“, „Lietuvių dienos“) literatūrinei kūrybai skelbti.
2007 m. draugija vienijo apie 90 narių. Dalis jų po 1990 m. yra ir Lietuvių PEN centro, Lietuvos rašytojų sąjungos nariai.
Mitmita
Mitmita (gezas: ሚጥሚጣ mīṭmīṭā) - prieskonių mišinys, labai plačiai naudojamas Etiopijos virtuvėje.
Sudėtis
Dažniausiai mitmitą sudaro piri-piri pipirai, kardamonas, gvazdikėliai, cinamonas, kmynai, imbieras, vietinė prieskoninė žolė koseret (ኮሰርት Lippia adoensis) ir druska. Visi ingredientai pakepinami keramikinėje keptuvėje ir sumalami.
Mitmita yra raudonos spalvos ir dažniausiai yra naudojama marinuojant jautieną, kuri valgoma žalia (kitfo).
Benediktas
Benediktas – vyriškas vardas, moteriška šio vardo forma Benedikta.
Vardadienis: sausio 4 d.
Džendubos vilajetas
Džendubos vilajetas – vienas iš 24 Tuniso vilajetų. Jis yra Tuniso šiaurėje, vilajeto siena ribojasi su Alžyru. Džendubos vilajeto plotas siekia 3 102 km², o jame gyvena apie 420 tūkst. žmonių. Administracinis centras – Dženduba.
Kontroliuojančioji bendrovė
Kontroliuojančioji bendrovė – tokia įmonė (rečiau – įstaiga, organizacija), kuri kontroliuoja kitas įmones, turi jų akcijų daugumą ar žymią dalį, kad galėtų daryti įtaką įmonės veiklai bei valdymui. Šių bendrovių, kaip kontroliuojančio subjekto, valdomos organizacijos gali būti ne tik ūkinės veiklos subjektai, bet ir kiti asmenys (įstaigos). Kartais holdingas yra suprantamas kaip koncernas, apimantis visas valdomas įmones (įmonių visuma). Siaurąja prasme kontroliuojančioji bendrovė yra „skėtinė bendrovė“, kuri valdo bei kontroliuoja kitas įmones, kurių akcijų ji turi įsigijusi.
Ažubaliai (Biržai)
Ažubaliai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, Papilio seniūnijoje, 3 km į šiaurės rytus nuo Papilio. Prateka Lakštalažos upelis (Rovėjos intakas), šalia stovi Kelmynės miškas.
Istorija
1671 m. minimi Papilio dvaro inventorių dokumentuose. 1923 m. buvo 2 ūkiai. Kaimas pavaizduotas XX a. pradžios žemėlapiuose, netoli Šilo miško, tarp Neciūnų ir Liepaloto kaimų. XX a. antroje pusėje vykstant melioracijai kaimas nugriautas.
Stasys Kunčinas
Stasys Kunčinas (1912 m. gruodžio 22 d. Sankt Peterburge, Rusijoje – 1999 m. birželio 13 d. Kaune) – pedagogas, Lietuvos šaulių sąjungos narys.
Biografija
1923 m. kartu su tėvais apsigyveno Lietuvoje, mokėsi Gruzdžių pradžios mokykloje, Šiaulių gimnazijoje. 1932 m. baigė Šiaulių mokytojų seminariją, dirbo pradžios mokyklose.
1934 m. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę. 1935 m. baigė Kauno karo mokyklą, įstojo į Šaulių sąjungą, vėliau išėjo į pėstininkų karininkų atsargą. 1936 m. baigė „Jaunosios Lietuvos“ sąjungos kūno kultūros kursus. 1938 m. mobilizuotas būrio vadu 8-ajame Kauno Kunigaikščio Vaidoto pėstininkų pulke.
1942 m. baigęs Vilniaus pedagoginį institutą, kuriame įgijo fizikos ir matematikos mokytojo išsilavinimą, apsigyveno Anykščiuose, iki išėjimo į pensiją 1973 m. dirbo vietos mokyklose (dab. Jono Biliūno gimnazijoje). Nuo 1995 m. iki mirties gyveno Kaune. Palaidotas Anykščių senosiose kapinėse.
S. Kunčinas buvo ilgametis Anykščių rajkoopsąjungos revizijos komisijos pirmininkas. Principingas, savo dėstomą dalyką gerai išmanęs pedagogas buvo Anykščių matematikos mokytojų metodinio ratelio pirmininkas.
Įvertinimas
S. Kunčinas buvo apdovanotas Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino 3-ojo laipsnio medaliu (1935 m.), jam buvo suteiktas Lietuvos SSR nusipelniusio mokytojo garbės vardas (1960 m.).
Ažubaliai (Jūžintai)
Ažubaliai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Jūžintų.
Plungės šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
'''Plungės šv. Jono Krikštytojo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Plungėje, Babrungo (Minijos dešiniojo intako) kairiajame krante. Viena didžiausių Lietuvos bažnyčių, architektūros paminklas (unik. kodas ).
Parapijoje yra Stanelių šv. Kazimiero koplyčia, Plungės Visų Šventųjų koplyčia, Plungės Lurdas.
Istorija
right|miniatiūra|Bažnyčios vidus
1570 m. paskirta fundacija Plungės bažnyčios statybai. 1590 m. bažnyčia atiteko evangelikams reformatams. 1617 m. pastatyta katalikų bažnyčia, įsteigta parapinė mokykla. Be jurisdikos miestelyje, bažnyčiai dovanotas Kapsūdžių kaimas (47 valakai).
1797-1934 m. medinė bažnyčia
1797 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia. Jos statyba rūpinosi parapijos administratorius kunigas Adomas Paulauskas. Statybinių medžiagų skyrė Plungės dvaras. 1810 m. ją pašventino vyskupas Juozapas Arnulfas Giedraitis. Jis į bažnyčią perkėlė stebuklingu laikytą Švč. Mergelės Marijos skulptūrą, iki tol stovėjusią prie kelio į Žarėnus. Bažnyčia buvo palyginti didelė ir toliau puošiama. Tuo rūpinosi parapijos klebonas Jurgis Kirvelis. Motiejus Valančius savo raštuose Plungės bažnyčią minėjo kaip gerai prižiūrėtą, išdažytą, aptvertą akmenine tvora.
1858 m. pastatyta kapinių koplyčia. Kunigas Apolinaras Kulakauskas Plungės bažnyčioje 1863 m. perskaitė sukilėlių atsišaukimą, už tai nubaustas 100 rub. ir iškeltas į Saločius.
Apie 137 metus išstovėjusi medinė bažnyčia nugriauta 1934 m., kai šalia jau stovėjo nauja bažnyčia.
Naujoji mūrinė bažnyčia
Naujosios bažnyčios statyba pradėta rūpintis nuo 1899 m. Jai vieta buvo parinkta šalia 1797 m. pastatytos medinės bažnyčios ir mūrinės varpinės. Naujosios bažnyčios pamatus 1905 m. rugsėjo 5 d. pašventino vyskupas Mečislovas Paliulionis.
Pagal inžinieriaus Stepono Stulginskio projektą (perdarius pirminį Karlo Strandmano projektą) 1902–1933 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Iki 1915 m. sienos išmūrytos iki langų. Po to statyba tęsta tik nuo 1928 m. Ja rūpinosi klebonas (vėliau prelatas) Povilas Pukys. Naują bažnyčią 1933 m. rugsėjo 24 d. konsekravo vyskupas Justinas Staugaitis. Jos vidus buvo įrenginėjamas iki 1940 m.
Bažnyčios statyba užtruko, nes buvo varginga, sunki. Dvaro ir parapijiečių iš anksto paaukotomis lėšomis ir statybine medžiaga pasinaudojus, viskas sustojo: 1902 m. ankstyvos ligos pakirstas mirė fundatorius kunigaikštis M. Oginskis. Jo našlė Marija atsisakė toliau remti bažnyčios statybą, o 1914 m. prasidėjo Pirmasis pasaulinis karas. Plungės krašto gyventojai buvo karo nuskurdinti. Parapija neįstengė finansuoti tokios didžiulės bažnyčios statybą. Tada ir pradėta keisti projektą, siaurinti jau anksčiau paruoštus pamatus. Teko atsisakyti įspūdingų ir puošnių bokštų, o tai sumenkino dabartinės bažnyčios išvaizdą. Be to, bldgėjo neremontuojamos senosios bažnyčios būklė. Klebonas Senkus jau graudindavo žmones, kad reikia pasiskubinti baigti naująją statyti, kol senoji nesugriuvo. Pašventinus naująją bažnyčią 1933 m., statyba dar nebuvo baigta – neįrengtas interjeras. Buvo ieškoma mecenatų. Interjero darbai užtruko iki 1940-ųjų.Tuomet buvo pagaminti 7 ąžuoliniai altoriai.
Antanas Kudzys
Antanas Kudzys (1925 m. gegužės 19 d. Seirijuose, Alytaus apskrityje – 2015 m. spalio 31 d. Vilniuje ) – Lietuvos inžinierius-statybininkas.
Biografija
1932–1937 m. mokėsi Seirijų pradinėje mokykloje, 1937–1943 m. Alytaus gimnazijoje. 1943–1945 m. Seirijų pradinės mokyklos ir progimnazijos mokytojas. 1945–1950 m. studijavo Kauno valstybiniame universitete. 1950 m. Kauno valstybinio universiteto Statybos fakulteto asistentas. 1950–1955 m. Kauno Žemprojekto inžinierius. 1950–1955 m. Kauno „Žalgirio“ ir Lietuvos vyrų krepšinio rinktinių žaidėjas. 1955–1958 m. studijavo Kauno politechnikos instituto (KPI) aspirantūroje. 1959 m. apgynė technikos mokslų daktaro disertaciją.
1959–1960 m. Kauno „Pramprojekto“ vyriausias konstruktorius ir KPI asistentas. 1960–1965 m. KPI Vilniaus filialo docentas, 1965–1992 m. šio filialo, vėliau Vilniaus inžinerinio statybos instituto ir Vilniaus Gedimino technikos universiteto katedros vedėjas. 1967 m. apgynė habilituoto daktaro disertaciją. 1967 m. suteiktas mokslinis profesoriaus vardas. 1992–1995 m. valstybės konsultantas projektavimui ir statybai. 1992–2001 m. Klaipėdos universiteto dėstytojas, vėliau Kauno technologijos universiteto profesorius ir Architektūros ir statybos instituto vyriausias mokslinis bendradarbis.
1980–1990 m. Lietuvos mokslų akademijos narys korespondentas, 1990–2001 m. tikrasis narys, nuo 2011 m. narys emeritas. Tarptautinės tiltų ir konstrukcijų asociacijos, Europos mechanikų draugijos, Tarptautinės statinių tyrimo ir standartų tarybos narys. keturių žodynų (tarp jų vieno penkiakalbio statybos terminų), šešių monografijų konstrukcijų mechanikos ir patikimumo tema, penkių vadovėlių aukštųjų mokyklų studentams, daugiau kaip 300 straipsnių ir pranešimų tarptautinėse konferencijose autorius.
Mokėjo rusų, anglų, vokiečių ir prancūzų kalbas. Sutuoktinė Birutė Veličkaitė-Kudzienė, mokslų daktarė, vaikai: Vytautas (g. 1952 m.), Algirdas (g. 1956 m.), anūkės: Aistė, Gertrūda, Justė, Erika.
Plungės šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
Naujoji mūrinė bažnyčia
Plungės vakariniame pakraštyje 1908 m. įrengtas Plungės Lurdas, pastatyta medinė Švč. Mergelės Marijos Lurdo koplyčia ir altarija. 1928 m. čia įsikūrė kapucinai, kurie 1930 m. įsteigė vidurinę mokyklą (uždaryta 1936 m.). Po Antrojo pasaulinio karo koplyčia uždaryta, vienuolynas panaikintas. Plungės bažnyčioje (kairiojoje navoje) pastatyta senoji originali Marijos skulptūra, stovėjusi Plungės Lurde. Skulptūra apie 1955 m. buvo išniekinta (ištepta degutu ir įmesta į Babrungą), o vietinių gyventojų ištraukta, nuvalyta ir perduota Plungės bažnyčiai. Grotoje pasilikusi šios skulptūros kopija.
1934–1936 m. pastatyti moterų namai (bendrabučiai). Varpinėje 1936 m. kilo gaisras. 1937 m. norėta ją nugriauti, vėliau suremontuota. Klebono P. Pukio rūpesčiu pagal inžinieriaus Stepono Stulginskio projektą 1938–1939 m. pastatyti mūriniai parapijos namai. Klebonas P. Pukys 1945 m. liepos 10 d. ištremtas į Sibirą.
Architektūra
Plungės bažnyčia yra viena iš didžiausių bažnyčių Lietuvoje: jos ilgis 75 m, stilius – eklektiškas. Jos neogotikinei architektūrai būdingas romaninio stiliaus rišlios sistemos planas ir romaninį stilių imituojančios detalės. Ši bažnyčia kartais apibūdinama kaip pseudoromaninio stiliaus, vienas svarbiausių neoromaninės architektūros pavyzdžių Lietuvoje.
Bažnyčia lotyniško kryžiaus plano, dvibokštė, trinavė, bazilikinė. Aukšta, trikampiu, arkučių formos nišelėmis puoštu skydu vainikuota vidurinė dalis rytuose iš abiejų pusių rėminama dviem, šiek tiek į priekį išsišovusiais, kvadratinio plano, smailėmis užbaigtais bokštais. Vakarų pusėje statinį uždaro siauresnė, pusapvali apsidė, kurios viršuje įkomponuotas analogiškas trikampis skydas su dviem nedideliais bokšteliais šonuose. Aiškiai išreikštas transeptas abiejuose galuose taip pat užbaigtas nedidelėmis penkiabriaunėmis apsidėlėmis, o viršus vainikuojamas tokiais pat skydais. Bažnyčios šoniniuose ir vakariniame fasaduose įrengti neplatūs kontraforsai, vertikalūs arkiniai langai.
Vidaus erdvė, formuojama banguoto skerspjūvio piliorių, padalinta į tris navas. Vidurinė nava išsiskiria pločiu ir aukščiu. Į piliorius besiremiantys skliautai rėminami ramstinėmis arkomis. Vakarų pusėje centrinė nava kryžiuojasi su transeptu, pereina į presbiteriją, dengtą skliautu ir užbaigtą puskupoliu. Šoninės navos remiasi į zakristijas.
Klasicistinio stiliaus varpinė (unik. kodas ). stovi bažnyčios statinių komplekso pietryčių kampe, prisišliejusi prie šventoriaus tvoros Vytauto g. vingyje. Pasižymi taisyklingomis proporcijomis, griežtomis formomis, paįvairina komplekso architektūrinę išraišką. Ant varpinės fasado įtaisytas grafų Zubovų herbas su užrašu „Istejgi Jo milesta Grati Zubows su padiejemu parapijonu – metusi 1850“.
Šventorius plane yra netaisyklingo daugiakampio (ištęsto rytų-vakarų kryptimi) formos. Visu perimetru aptvertas raudonų plytų mūro tvora su dvejais vartais ir varteliais. Bažnyčios pastatas stūkso beveik sklypo centre, priekiniu fasadu orientuotas į rytus–pietryčius, t. y. Vytauto gatvės ašies kryptimi. Pagrindinis įėjimas į šventorių įrengtas iš Vytauto g.
Einoriai
Einoriai – kaimas Biržų rajono savivaldybės pietryčiuose, 3 km į pietus nuo Kučgalio, prie Pyvesos aukštupio. Keliai į Kučgalį, Pandėlį. Apie 100 m nuo Vainupio upelio (Pyvesos intakas), Sala ar Salele vadinamoje pelkėtoje dauboje, stūkso Raganos akmuo.
Istorija
Istoriniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėti 1603 m. 1921 m. išskirstyti į vienkiemius. 1923 m. buvo 44 ūkiai. 1922–1983 m. veikė pradinė mokykla.
Balsis
Balsis – kalbos garsas, kurį tariant nebūna aiškaus tarimo židinio, pasižymi didele akustine energija ir jo suvokimą lemia muzikos tonas.
Visose kalbose balsis yra skiemens pagrindas, gali pats vienas sudaryti skiemenį (a-šis) nors yra kalbų, kuriose balsis nėra būtinas skiemeniui (pvz., slovėnų vrt – „sodas“). Indoeuropiečių kalbose jis nėra informatyvus, svarbiausias reikšmės perteikėjas – priebalsis. Tačiau, pavyzdžiui, polineziečių kalbose balsiai sudaro žodžio pagrindą.
Klasifikacija
thumb
Balsių klasifikacija pagal burnos atvirumą
Dalis kalbų (lenkų, prancūzų, portugalų, tupių-gvaranių ir kt.) turi nosinius balsius, kuomet dalis oro tariama per nosį ([ã], [õ] ir kt.). Seniau tokius balsius turėjo ir lietuvių kalba, jų vietą žymi nosinės raidės.
Lietuvių kalboje yra:
Pasaulio kalbos
Beveik visos pasaulio kalbos turi bent tris balsius ar jų variacijas – [i], [a], [u]. Mažiausiai balsių naudoja Šiaurės Kaukazo, arernte (Australija), ndu (Naujoji Gvinėja) kalbos. Rečiausias balsis yra [ɜ], randamas tik paisi kalboje (Naujoji Kaledonija). Daugiausia balsių turinčią kalbą sunku nustatyti dėl neaiškių kriterijų, ką laikyti atskirais balsiais; teigiama, kad kašmyrų kalba turi daugiausia balsių (28), jų gausa pasižymi ir germanų kalbos (ypač švedų – 17), prancūzų kalba (16), vu kalbos (Kinija) tarmė (19). Kcho kalboje kartais priskaičiuojama iki 31 balsio.
Vytautas Kudzys
Vytautas Kudzys (g. 1952 m. liepos 15 d. Kaune) – vadybininkas, Lietuvos logistikos asociacijos prezidentas.
Biografija
1970 m. baigė Vilniaus 22-ąją vidurinę mokyklą. Vilniaus inžinerinės statybos institute baigęs I kursą penketais, gavo stipendiją studijoms užsienyje (Bratislavoje). 1976 m. baigė Slovakijos aukštąją technikos mokyklą Bratislavoje (tuometė Čekoslovakija, dabartinis Slovakijos technikos universitetas), įgijo statybos inžinieriaus – ekonomisto specialybę.
Dirbo statybose, 3 metus Statybos ministerijos Kokybės inspekcijoje, savo karjerą pradėjo kaip technologas, baigė viršininko pavaduotoju. Nuo 1982 m. 9 metus – Prekybos ministerijos Didmeninių bazių techninio aptarnavimo kombinato direktorius (nuo pat jo įkūrimo). 3 metus užsėmė įvairiu privačiu verslu: su draugais įkūrė bendrą įmonę, prekiavo. Nuo 1995 m. "Apranga" generalinio direktoriaus pavaduotojas, atsakingas už sandėliavimą ir transportą. Nuo 1999m. sausio UAB "Baltic Logistic System Vilnius" (2004m. pavadinimas pakeistas į UAB "DPD Lietuva") generalinis direktorius ir vykdantysis direktorius Baltijos šalims (nuo 2004m.) 2012m. pradžioje išėjo iš "DPD Lietuva" ir užsiėmė visuomenine veikla. Nuo 2012m. pabaigos Lietuvos pramonininkų konfederacijos (LPK) generalinio direktoriaus pavaduotojas, kuruojantis transporto ir logistikos klausimus, taip pat LPK oficialus atstovas LR Seime ir Vyriausybėje. Lietuvos logistikos asociacijos prezidentas nuo 2007m., Vilniaus Prekybos, pramonės ir amatų rūmų Tarybos narys, Vilniaus kolegijos Tarybos narys, Lietuvos pašto Valdybos narys, Lietuvos ir Čekijos bei Lietuvos ir Slovakijos draugijų narys.
Vedęs; žmona Vida, gydytoja-ginekologė. Dukros Aistė (g. 1982 m.) ir Gertrūda (g. 1985 m.). Vytauto tėvas – Antanas Kudzys, Lietuvos Mokslų akademijos akademikas, VGTU profesorius, habilituotas daktaras, inžinierius – statybininkas.
Moka anglų, slovakų, čekų ir rusų kalbas.
Pavel Suškov
Pavelas Suškovas (g. 1981 m. gruodžio 19 d. Klaipėdoje) – buvęs Lietuvos plaukikas, 2004 m. vasaros olimpinių žaidynių, vykusių Atėnuose (Graikija), dalyvis. Lietuvos ir Baltijos šalių plaukimo čempionas.
Biografija
Sporto centro „Gintaras“ auklėtinis. 2007 m. baigė magistro studijas Klaipėdos universiteto jūreivystės institute. Nuo 2007 m. – bendrovės UNIBLAST direktorius.
Sporto pasiekimai
P. Suškovo treneriai buvo N. Jurčiuk (pirmoji, 1987-1996), N. Gurkova (1996-2007).
Lietuvos plaukimo čempionas: Baltijos šalių plaukimo čempionas:
Pasiekė tris Lietuvos plaukimo rekordus: 200 m nugara (1 min. 56,43 sek. - 2004) ir 200 m peteliške (2 min. 02,77 sek. - 2005), 4 × 100 m estafetės laisvuoju stiliumi (7 min. 34,46 sek. - 2005).
Dalyvaudamas 2004 m. olimpinėse žaidynėse į finalą nepateko. Pasiektas rezultatas: 200 m nugara įveikė per 2 min. 03,54 sek. ir užėmė 26 vietą.
Kupreliškio valsčius
Kupreliškio valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės Lietuvos teritorijoje. Centras – Kupreliškis.
Istorija
Įkurtas 1947 m. lapkričio 6 d. iš dalies Vabalninko valsčiaus. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Vabalninko rajonui (6 apylinkės).
Būdviečiai (Tauragė)
Būdviečiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybės pietvakariuose, 8 km į pietryčius nuo Žygaičių, Ežeruonos dešiniajame krante, prie. Seniūnaitijos centras. Kaime yra kryžius šio kaimo partizanams.
Istorija
Kaimas minimas 1561 m. sudarytame Jurbarko valsčiaus inventoryje.
Ežeruona
Ežeruona, Ežerūna – upė Šilutės ir Tauragės rajonuose (Žemaitija), Jūros dešinysis intakas.
Ištakos Krauleidiškių apylinkėse, 6 km į pietryčius nuo Vainuto. Teka per Draudenių ežerą. Aukštupyje ties Draudeniais teka pietryčių kryptimi, toliau per Žygaičius, Būdviečius, o ties Požerūnais įteka į Jūros upę, 34 km nuo Jūros žiočių.
Vidutinis debitas aukščiau santakos su Balčia – 0,28 m³/s, žiotyse – 1,89 m³/s. Vidutinis nuolydis – 126 cm/km. Intakai:
2003–2006 m. visa Ežeruona buvo įtraukta į sąrašą upių, kurios buvo prižiūrimos kaip saugomų žuvų (Ežeruona – šlakių, upėtakių ir nėgių) migracijos kelias.
2004 m. Ežeruona įtraukta į ekologiškai vertingų upių sąrašą. 33,8 km nuo žiočių Ežeruonos atkarpoje neišduodami leidimai naudoti žūklės plotus.
Tiriant Baltijos pajūrio aplinką 2006 m. buvo tirta Ežeruona ties Aukštupiais. Nustatyta, kad Ežeruona priskirtina šaltavandeniams upeliams. Tirtoje Ežeruonoje atkarpoje aptiktos 9 žuvų rūšys (upėtakis, kuoja, strepetys, gružlys, rainė, ešerys, lydeka, paprastasis kūjagalvis) ir mažoji nėgė. Bendrijos branduolį sudaro upėtakinio komplekso rūšys (upėtakis, šlyžys, rainė, kūjagalvis) bei gausūs kuojos ir ešeriai. Upelio ekologinė būklė įvertinta kaip gera, artima etaloninei.
Upėvardis kilęs nuo žodžio ežeras.
Ryžinis trupialas
Ryžinis trupialas, arba bobolinkas (Dolichonyx oryzivorus) – trupialinių (Icteridae) šeimos paukštis. Tai vienintelė rūšis gentyje.
Bobėnų apylinkė (Biržai)
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Nemunėlio Radviliškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Biržų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Nemunėlio Radviliškio apylinkės.
Ryžinis trupialas
Suaugėliai 16-18 cm ilgio. Jų snapas trumpas kaip kikilių. Patinas daugiausia juodas, su kreminės spalvos nugara ir baltomis mentėmis. Patelė šviesiai ruda, galva su tamsiais dryžiais; sparnai ir uodega tamsesni.
Veisiasi Šiaurės Amerikoje atvirose pievose, ypač laukuose. Puodelio formos lizdą suka ant žemės. Patelė deda 5-6 kiaušinius. Jauniklius maitina abu tėvai.
Migruoja į Argentiną, Paragvajų.
Grand Funk Railroad
Grand Funk Railroad yra amerikiečių roko muzikos grupė. Įkurta 1969 metais Flinte, Mičigane, JAV. Geriausiai žinomos dainos yra: 1973 m. „We’re An American Band“ (1-a vieta JAV), 1974 m. „The Loco-Motion“ (1-a vieta JAV), 1974 m. „Some Kind of Wonderful“ (3-ia vieta JAV), 1975 m. „Bad Time“ (4-a vieta JAV).
Dženduba
Dženduba – didžiulis šiaurės vakarų Tuniso miestas, Džendubos vilajeto administracinis centras. Miestas yra svarbi kelių susikirtimo vieta; kelių atšakos veda į Kefą, Tabarką, Ain Drahamą bei Badžą. Pagrindinė ekonominė šaka – žemdirbystė.
Ričardas Kubilius
Ričardas Kubilius (g. 1956 m. kovo 1 d. Panevėžyje) – Lietuvos chirurgas odontologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1979 m. baigė Kauno medicinos institutą. 2002 m. habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.
Nuo 1979 m. Kauno medicinos instituto (1989-1998 m. Kauno medicinos akademija, nuo 1998 m. Kauno medicinos universitetas), dėstytojas, nuo 1995 m. Odontologijos fakulteto dekanas, nuo 1996 m. Veido ir žandikaulių chirurgijos klinikos vadovas, nuo 2002 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo pagrindinė kryptis – žandikaulių traumatologija. Paskelbė daugiau kaip 50 mokslinių straipsnių.
Owen Hargreaves
Ovenas Li Hargryvsas (g. 1981 m. sausio 20 d.) – Kanadoje gimęs Anglijos futbolininkas, buvęs Anglijos rinktinės saugas.
Stepniakas
Stepniakas  – miestas šiauriniame Kazachstane, Akmolos srityje, 35 km į šiaurės rytus nuo Makinsko. Jenbekšildero rajono centras. Keliai į Makinską, Ščučinską, Kzyltu. Kasamas auksas.
Istorija
Stepniakas susikūrė 1934 m., sujungus kelias kalnakasių gyvenvietes. Miesto statusas suteiktas 1937 m.
Asopas
Graikų mitologijoje Asopas – upės dievas. Graikijoje buvo penkios upės ir kiekviena iš turėjo savo dievą Asopą. Asopas yra minimas kaip Okeano ir Tetijos sūnus, arba kaip Dzeuso ir Eurinomės.
Asopų dukterys
Pagal Pindarą Bojotijos Asopas turėjo devynias dukteris:
Pagal Apolodorą Asopas turėjęs 20 dukterų, bet nepateikia jų sąrašo. Taip pat Apolodoras nurodo (2.1.3), kad Asopas su Ijo turėjo dukterį Ismenę, kuri buvo Argo žmona ir su juo pagimdė Jasą.
Pauzanijas kaip Asopo dukteris mini Harpiną ir Nemėją.
Asopų sūnus
Statijus „Thebaid“ pasakoja apie karį Hipsėją, mirtingą Asopo sūnų, kuris vadovauja Alalkomenės vyrams: Itonui, Midėjui, Arnui, Aulidui, Grajui, Platajui, Pleteonui ir Antedonui. Hipsėjas miršta nuo Kapanėjo rankos.
Tiek Apolodoras, tiek Diodoras mini du Asopo sūnūs. Pirmasis buvo Ismenas, antrasis – Pelagonas (pagal Apolodorą) arba Pelasgas (pagal Diodorą). Apie Ismeną užsimenama, kad jis emigravo į Bojotiją ir įsikūrė netoli Boeotijos upės, kuri vėliau buvo pavadinta jo vardu.
Čondonas
Didžiausi intakai: Buor Jurjachas (kairysis), Ygania, Dodomas, Nučia (dešinieji).
Upės baseine yra ~6600 ežerų, kurių bendras plotas 500 km². Čondonas užšąla rugsėjo pabaigoje ar spalio pradžioje, atitirpsta birželį. Peršąla iki dugno.
Čondono žiočių regione gyvena įvairios žuvys (omuliai, nelmos, muksunai, seliavos).
Prie Čondono yra Tumato gyvenvietė.
Lee Shubert
Ly Šubertas, Levas Šemanskis (1871 m. kovo 25 d. Kudirkos Naumiestyje, Rusijos imperija - 1953 m. gruodžio 25 d. Niujorke, JAV) – Lietuvos žydų kilmės JAV teatro savininkas ir režisierius. Vyriausiasis iš teatrališkosios Šubertų šeimos septynių vaikų.
Biografija
Gimė 1871 m. kovo 25 d. Kudirkos Naumiestyje. Tėvas David Schubert, motina Katrina Helwitzin. Būdamas 11 metų kartu su šeima emigravo į JAV, kur apsigyveno Sirakiusuose šalia Niujorko. Tėvas buvo alkoholikas, šeima turėjo finansinių problemų, todėl jaunam vaikinui teko eiti į gatvę pardavinėti laikraščius. Kartu su broliais Sam S. Shubert ir Jacob J. Shubert už skolintus pinigus įkūrė teatrą.
Sėkmingai užsiimdami teatro verslu broliai nutarė plėstis Niujorko mieste, kur 1900 m. kovo pabaigoje išsinuomavo patalpas Brodvėjuje ir Manhatane. Jauniausiasis brolis Jacob liko gyventi ir prižiūrėti teatrus Sirakiusuose, o Lee ir Sam išvyko gyventi į Niujorką, kur pradėjo kurti sėkmingiausią XX a. JAV teatrų imperiją, kuriai priklausė Winter Garden Theatre ir Shubert Theatre.
Šubertai teatrus įkurdavo cirko palapinėse, kur pritraukdavo tris kartus daugiau žiūrovų nei tipiniai teatrai. 1910 m. įkūrė Nepriklausomą Nacionalinių Teatrų savininkų asociaciją. Lee Shubert buvo kritikuojamas dėl gobšumo, nes jis siekė tiktai pelno, o į paties teatro kokybę ir kultūrą nekreipė dėmesio. Tačiau 1905 m. nutildė kritikus pakviesdamas į savo teatrą prancūzų aktorę Sarah Bernhardt.
Buvo susituokęs su Marcella Swanson, su kuria slapta susituokė Vokietijoje 1936 m. liepos 29 d., tačiau išsiskyrė 1948 m. rugsėjį. Dar kartą su savo buvusia žmona susituokė 1949 m. Majamyje. Mirė 1953 m. gruodžio 25 d. Niujorke, palaidotas Šubertų šeimos kape, Salemo kapinėse, Brukline.
Vilius Antanas Kazanavičius
Vilius Antanas Kazanavičius (g. 1936 m. liepos 6 d. Kriaunose, Rokiškio apskritis) – Lietuvos ekonomistas, ūkio ir visuomenės veikėjas.
Biografija
1957 m. baigė Vilniaus geležinkelio transporto technikumą ir įgijo techniko statybininko specialybę. 1957–1964 m. Pabaltijo geležinkelio Šiaulių apygardos namų ir statinių remonto ruožo meistras, darbų vykdytojas, 1962–1964 m. viršininkas. 1964–1966 m. 2-osios gelžbetoninių konstrukcijų gamyklos skyriaus viršininkas. 1967–1969 m. Šiaulių remonto gamyklos „Mechanika“ direktorius.
1968 m. baigė Kauno politechnikos institutą ir įgijo inžinieriaus ekonomisto specialybę. 1969–1973 m. Šiaulių miesto Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas, 1973–1980 m. Vykdomojo komiteto pirmininkas. 1978 m. Maskvoje apgynė ekonomikos mokslų kandidato disertaciją tema „Miesto infrastruktūros organizavimo ir planavimo tobulinimas“.
1976–1981 m. LKP revizijos komisijos narys. Nuo 1981 m. LKP CK narys. Nuo 1975 m. LSSR AT deputatas. 1981–1990 m. LSSR MT pirmininko pavaduotojas. 1990–1992 m. SSRS atstovas Mozambike, vėliau pensininkas.
Miesto vadovas
Per 11 jo vadovavimo Vykdomajam komitetui metų Šiauliai ryškiai pasikeitė. Atsirado daug naujų statinių, įkurta naujų mokymo ir kultūros įstaigų, pertvarkytos ir išplėtotos iki tol veikusios, įrengta parko estrada, pastatyta Povilo Višinskio biblioteka, Respublikinės ligoninės chirurgijos korpusas, Dailės galerija, Kauno politechnikos instituto Šiaulių fakultetas, Santuokų rūmai, Inžinierių ir Mokytojų namai, „Saulės“ ir „Laiko“ kino teatrai, Vaikų dailės mokykla.
Jo iniciatyva Šiauliai pirmieji Lietuvoje įsirengė pėsčiųjų bulvarą, kuris ir šiandien puošia miestą. Pakito ir miesto komunalinis ūkis – išplėtotos vandenvietės, pastatyti du nauji viadukai, nutiesta naujų gatvių, kapitaliai suremontuota nemaža dalis senųjų, įkurti Lieporių ir Dainų parkai. Miesto vadovas pagyvino miesto intelektualinį ir kultūrinį gyvenimą, aktyviai rėmė miesto Dailininkų, Architektų ir kitų kūrybinių sąjungų, Dramos teatro, Inžinierių namų veiklą.
Lenkijos lietuviai
Lenkijos lietuviai – lietuviai, laikinai ar nuolat gyvenantys Lenkijoje.
Organizacijos
Po Antrojo pasaulinio karo Lenkijoje 1957 m. buvo įkurta Lietuvių visuomeninė kultūros draugija, 1992 m. pertvarkyta į Lenkijos lietuvių draugiją. Lenkijos lietuvių bendruomenė yra kultūrinė politinė organizacija, galinti dalyvauti rinkimuose į vietos savivaldybes, į Lenkijos Seimą ir Senatą.
Švietimas
Krasnave, Navinykuose, Pristavonyse, Punske, Vaitakiemyje, Vidugiriuose ir Suvalkuose veikia 6 pagrindinės mokyklos dėstomąja lietuvių kalba. Lietuvos konsulate Varšuvoje t. p. mokoma lietuvių kalbos. Lietuvių kalbos kaip dalyko mokosi apie 900 moksleivių, maždaug pusė jų – Punsko Kovo 11 d. licėjuje. Beveik kiekvienoje mokykloje ar lietuvių klasėse veikia chorai, šokių, dramos būreliai.
FK CSKA Moskva
Maskvos CSKA – Rusijos futbolo klubas, Maskvoje įkurto Maskvos CSKA klubo dalis.
Istorija
Šio klubo ištakos siekia 1911 m.
Trupialiniai
Trupialiniai (Icteridae) – žvirblinių (Passeriformes) būrio paukščių šeima, kuriai priklauso maži ir vidutinio dydžio paukščiai.
Šeimoje yra 24 gentys.
Ažubaliai (Kamajai)
Ažubaliai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 10 km nuo Kamajų.
Mindaugas Katelynas
Mindaugas Katelynas (g. 1983 m. gegužės 16 d. Alytuje) – Lietuvos krepšininkas.
Alytaus sporto mokyklos auklėtinis. 2001 m. Mindaugas Katelynas priėmė „Eastern Utah“ kolegijos komandos pasiūlymą ir žaidė žemiausiame NCAA divizione. 2003 m. balandžio 30 d. gavo stipendijos pasiūlymą iš Čatanugos universiteto. 2005 m. kovo mėn. Mindaugas Katelynas buvo pakviestas į NCAA dėjimo į krepšį varžybas ir jas laimėjo. 2005 m. balandžio mėn. žaidėjas buvo pakviestas į „Portsmouth Invitational“, kuriame žaidėjus stebėjo skautai iš NBA. Mindaugas Katelynas dalyvavo 2005 m. naujokų biržos stovykloje, bet jo niekas nepasirinko. Žaidėjas nusprendė dalyvauti NBA vasaros stovykloje „Phoenix Suns“ komandoje, bet didelio dėmesio nesulaukė. 2005 Mindaugas Katelynas pasirašė vienerių metų sutartį su Kantu „Vertical Vision“, bet treniruotėje patyrė rankos traumą ir klubas jį atleido. 2006 m. krepšininkas sudarė sutartį su Italijos antrosios lygos klubu „Casale“. 2007 m. liepos mėn. Mindaugas Katelynas rungtyniavo NBA vasaros lygoje „Golden State Warriors“ klube. Mindaugas Katelynas sudarė vienerių metų sutartį su Milano „Armani Jeans“ klubu. 2008 m. liepos mėn. jis pratęsė sutartį dar dvejiems metams.
2009 m. rugpjūčio 24 d. buvo paskolintas vienam sezonui Alikantės „Lucentum“ komandai. 2010 m. rugpjūčio 10 d. pasirašė dvejų metų kontraktą su Sevilijos „Cajasol“ klubu. 2011 m. liepos 4 d. klubas nusprendė nepratęsti sutarties su M. Katelynu.
2014 m. rugsėjo viduryje pasirašė vienerių metų sutartį su Bambergo „Brose Baskets“ klubu.
Planetariumas
thumb|Planetariumas [[Berlynas|Berlyne]]
Planetariumas – teatrinis pastatas, naudojamas švietimui ir pramogai astronomijos tematika.
Pagrindinis daugumos planetariumų atributas yra didelis kupolo formos projekcinis ekranas, kuriame atkartojamas astronominių ir danguje matomų kūnų judėjimas. Žvaigždinės scenos kuriamos naudojant daugybe įvairių technologijų (pvz., skaidrių projektoriai, lazeriai ir kitos). Neretai įvairios technikos kombinuojamos tarpusavyje sukuriant bendrą vaizdą. Pirmasis planetariumas buvo įkurtas 1924 m. Vokietijoje.
Planetariumas Lietuvoje
thumb|Planetariumas Vilniuje Vienintelis Lietuvos planetariumas yra Vilniuje.
Pirmasis planetariumas buvo įkurtas 1962 m. J. Basanavičiaus gatvėje, netoli buvusio kino teatro „Lietuva“. Dabartinis planetariumas pastatytas 1989 m. pagal architekto Roberto Stasėno projektą yra miesto centre, Konstitucijos prospekte. Pastato akcentas – apvalus žvilgantis 12,5 metrų skersmens kupolas su 166 vietų Žvaigždžių sale ir PRF – 2 ZEISS projektoriumi, kupole projektuojančiu apie 6000 žvaigždžių.