cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The xx
2009–2011: albumas xx
2009 m. rugpjūčio 17 d. pasirodė debiutinis grupės albumas xx. Jį išleido nepriklausoma įrašų kompanija Young Turks. Nors grupės nariai iki tol buvo dirbę su muzikos prodiuseriais, savo pirmąjį albumą prodiusavo ir miksavo patys. The xx albumą įrašinėjo nedideliame garaže, dažniausiai naktimis. Kritikai ir klausytojai debiutinį albumą sutiko itin pozityviai. Rolling Stone žurnalo topuose grupė užėmė devintą vietą, o NME – antrąją.
2011-dabartis: albumas Coexist
2011 m. gruodį Oliver Sim atskleidė, kad būsimasis grupės albumas bus įkvėptas klubinės muzikos. 2012 m. grupė paviešino ir išleido pirmą singlą Angels iš būsimojo albumo Coexist. Tų pačių metų rugsėjo 3 d. The xx leido išklausyti antrąjį albumą savo internetinėje svetainėje, o rugsėjo 11 d. albumas jau buvo išleistas oficialiai.
Nidos senovės gyvenvietė
Nidos senovės gyvenvietė – neolito gyvenvietė vakarų Lietuvoje, Kuršių nerijoje, miško proskynoje 1,5 km į pietvakarius nuo Nidos, tarp plento ir Sklandytojų kopos. Akmens amžiuje gyvenvietė buvo prie pat marių kranto, o dabar atsidūrė kopos vakarinėje papėdėje.
Nidos gyventojai vertėsi žemdirbyste, tačiau medžioklė ir žvejyba tebeturėjo didelę reikšmę. Rasta žvėrių kaulų, žuvų ašakų, tinklų pasvarėlių.
Deoyadastathe
Deoyadastathe ('Tasai, kurio kūnas šviesus') – mitologinė indėnų senekų figūra, jauniausias tūkstantį kojų turinčio kirmino Hadjoviskio sūnus.
Nidos senovės gyvenvietė
Nidos archeologinė gyvenvietė priskiriama baltiškajai Pamarių kultūrai (II tūkstm. pr. m. e. pirmoji pusė). Ją XIX a. kasinėjo vokiečių archeologai P. Šyferdekeris, Otas Tišleris, Ėmylis Holakas, o 1973–1978 m. Rimutės Rimantienės vadovaujami Istorijos instituto archeologai.
Deoyadastathe
Vaikystėje Deoyadastathe niekad neidavęs laukan, verčiau namie po lova žaisdavęs su savo šunimi, kuris iš tiesų buvęs blusa. Dingus tėvui, šeši vyresnieji Deoyadastathe broliai ir seserys išėję jo ieškoti, tačiau ir patys negrįžę. Tuomet ieškoti tėvo išsiruošęs Deoyadastathe. Jis užmušęs piktavalius priešus, nors jie ir buvę galingi, tad į Deoyadastathe jo žmonės pradėję žiūrėti kaip į didvyrį.
Radvilonių botaninis draustinis
Radvilonių botaninis draustinis – saugoma gamtos teritorija (valstybinis draustinis) Radviliškio rajone, 4 km į šiaurę nuo Šeduvos, 1 km į pietvakarius nuo Alksniupių, Radvilionių miške.
Oskar Brüsewitz
Oskaras Briuzevicas (, 1929 m. gegužės 30 d. Aušgiriuose, kitais duomenimis, Vilkyškiuose, Mažojoje Lietuvoje – 1976 m. rugpjūčio 22 d. Halėje, VDR) – Rytų Vokietijos liuteronų pastorius. Susidegino Ceice protestuodamas prieš tikėjimo laisvės suvaržymus Rytų Vokietijoje.
Tambūras
Tambūras gali reikšti:
Liv Jagrell
Liv Jagrell (g. 1980 m. birželio 4 d. Lacholmas) – švedų dainininkė, grupės „Sister Sin“ vokalistė, taip pat fitneso trenerė.
Grupei iširus, nuo 2016 m. koncertuoja kaip atlikėja pseunonimu „Liv Sin“.
2020 m. pradžioje Liv paskelbė, kad „Sister Sin“ kuriam laikui atnaujina veiklą, o „Liv Sin“ projektas laikinai sustabdomas. right|thumb|170px
Petrocub Hîncești
„Petrocub“ – Moldavijos futbolo klubas iš Serata-Galbenės.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1994 m. Žinomas kaip Petrocub Hîncești ir kaip Petrocub Sărata-Galbenă.
2001–2003 m. žaidė Hinčeštyje.
Vilniaus verslo kolegija
miniatiūra|262x262px Vilniaus verslo kolegija (VVK) – pirmoji privati aukštoji mokymo įstaiga (kolegija) Lietuvoje, veikianti Vilniuje, Saltoniškių gatvė 2, ir Kalvarijų gatvė 129-401 ir, vykdanti kolegines studijas. Įstaigos kodas – 191807983, teisinė forma – viešoji įstaiga. Kolegijos absolventai įgyja profesinio bakalauro kvalifikacinį laipsnį. Kolegijos steigėja – Jolanta Skirgailė.
Istorija
Vilniaus verslo kolegija (anksčiau E. Rastenienės kalbų ir vadybos kolegija) pradėjo veiklą 1989 m. kaip viena pirmųjų nevalstybinių aukštųjų mokyklų. 2001 m. institucijai suteiktas kolegijos – aukštosios neuniversitetinės mokyklos statusas ir teisė išduoti absolventams valstybės pripažintą aukštojo mokslo diplomą. Nuo 2007 m. kolegija - aukštoji akredituota mokykla, turinti teisę suteikti profesinio bakalauro laipsnį baigusiems filologijos, informatikos, vadybos ir verslo administravimo krypčių studijų programas.
2014 m. gegužės mėn. žurnalo „REITINGAI“ paskelbtame aukštųjų mokyklų reitinge, Vilniaus verslo kolegija užėmė pirmą vietą tarp visų Lietuvos nevalstybinių kolegijų.
Baigusieji kolegiją yra vieni iš geriausiai įsidarbinančių absolventų tarp visų Lietuvos kolegijų. 2012 metais 88,5 % baigusių susirado darbą (2013 m. žurnalo „Veidas“ duomenys). 2013 metais šis rodiklis dar pagerėjo: 92,6 % absolventų sėkmingai įsidarbino, kūrė ar vystė savo verslą (2014 m. žurnalo „Reitingai“ duomenys). 2018 m. Reitingų duomenimis Vilniaus verslo kolegija užima 1-ą vietą vertinant Turizmo ir poilsio profesinio bakalauro studijas; 2-oje vietoje rengiant Informatikos specialistus; 3-oje vietoje vertinant Verslo profesinio bakalauro studijas. Kolegija užėmė 2-ą vietą vertinant Anglų kalbos (Verslo) ir komunikacijos bakalauro studijas. Taip pat, remiantis 2019 m. žurnalo „Reitingai“ švietimo įstaigų paskelbtais duomenimis iš privačių kolegijų darbdaviai geriausiai vertino Vilniaus verslo kolegiją.
Studijų programos
Kolegijoje dėstoma lietuvių ir anglų kalbomis. Studijos kolegijoje vyksta nuolatine ir ištęstine studijų formomis. Veikiančios katedros: Informacinių technologijų, Užsienio kalbų, Verslo vadybos. Nuo 2013 m. kolegijoje nuolatinės, ištęstinės ir nuotolinės studijos vyksta pagal šias studijų programas :
Netečius
Netečius arba Puodžių ežeras – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 16 km į šiaurę nuo Varėnos, 5,5 km į vakarus nuo Naujųjų Valkininkų. Ežeras varpo pavidalo, jo ilgis iš vakarų į rytus 1,3 km, plotis iki 1,13 km. Altitudė 136,5 m. Giliausia vieta (4,5 m) yra šiaurės rytuose. Krantai žemi, pelkėti, tik rytinis aukštesnis. Iš šiaurės supa Žilinų miškai, tolėliau šiaurėje plyti Puodžių durpynas bei Juodikio ežeras.
Į Netečių įteka upėsmas iš rytinėje pakrantėje telkšančio Bedugnio ežerėlio. Pietvakariuose išteka Duobupio intakas D-1 (Merkio baseinas)
Ežerėvardis Netẽčius laikomas slavizmu iš „stovintis, netekantis vanduo“,  „netakus vanduo, bala“.
Namų kalba
Namų kalba (Khoekhoe, Khoekhoegowab, Nàmá, Hottentot) yra labiausiai paplitusi ir naudojama khoisanų kalba. Šia kalba kalbama Namibijoje, Botsvanoje, ir PAR, trijų etninių grupių: nama, damara, ir haiǁom.
Namų kalba yra nacionalinė Namibijos kalba.
Rodolfo Zelaya
Rodolfas Selaja (Rodolfo Antonio Zelaya García; g. 1988 m. liepos 3 d., Usulutane) – Salvadoro futbolininkas, rungtyniaujantis puolėjo pozicijoje. Salvadoro klubo „Alianza FC“ žaidėjas.
Profesionalo karjerą pradėjo klube „Intipucá“.
Salvadoro rinktinėje debiutavo 2008 m. draugiškose varžybose prieš Kiniją. Tais pačiais metais įmušė 3 įvarčius per varžybas į Haičio rinktinės vartus.
Liepiškių botaninis-zoologinis draustinis
Liepiškių botaninis-zoologinis draustinis – saugoma gamtos teritorija (valstybinis draustinis) Radviliškio rajone, 4,5 km į šiaurės vakarus nuo Šiaulėnų, tarp Acokavų šiaurėje ir Liepiškių pietuose, apima Pelyčių pelkę.
Įsteigtas 1992 m., siekiant išsaugoti natūralų pelkinį kompleksą su retomis augalų ir gyvūnų rūšimis. Draustinyje yra NATURA 2000 buveinių (aktyvios, degradavusios aukštapelkės, pelkėti lapuočių miškai, šienaujamos mezofitų pievos).
FC Happy End Camenca
Kamenkos „Happy End“ – buvęs Moldavijos futbolo klubas iš Kamenkos.
Amat-Mamu
Amat-Mamu (~1750 m. pr. m. e.) – Sipare, Babilonijoje, gyvenusi žynė ir šventyklos raštininkė.
Amat-Mamu priklausė Siparo gagum. Šioje siena apsuptoje zonoje būta šimtų namų, kur gyveno tik naditu moterys; jos buvo kilusios iš turtingiausių miesto šeimų, negalėjo ištekėti, susilaukti vaikų (dėl to jų gyvenimo trukmė buvo gerokai ilgesnė). Siparo gagum Amat-Mamu buvo viena iš aštuonių raštininkių (apie tai liudija naditu įrašai). Savo pareigas Amat-Mamu vykdė valdant trims karaliams – Hamurabiui (1792–1750 m. pr. m. e.), Samsuilunai (1749–1712 m. pr. m. e.) ir Abi-ešuhui (1711–1684 m. pr. m. e.). Iš to galima spręsti, kad gagum ji praleido bent 40 metų.
Damarai
Damarai – Afrikos tauta, gyvenanti Namibijoje. Kalba Namos kalbos Damarų dialektu. XIX a. jie buvo žinomi kaip Berg Damara arba Bergdama ( (Šis pavadinimas naudojamas lietuvių kalboje). Damarai sudaryti iš 2 genčių - Ovaherero ir Ovampantera.
Patrick Chan
Patrick Lewis Wai-Kuan Chan (g. 1990 m. gruodžio 31 d. Otavoje, Kanadoje) – Kanados dailiojo čiuožimo sportininkas. Daugkartinis pasaulio čempionas.
Chan priklauso laisvosios programos ir kombinuotos programos pasaulio rekordai.
Biografija
Pradėjo čiuožti 1996 m. Tarptautinio masto varžybose pirmą kartą dalyvavo 2004 m. atstovaudamas Kanadai pasaulio jaunimo čempionate. 2006 m. pasaulio jaunimo čempionate pelnė sidabrą. Nuo 2007 m. absoliutus Kanados suaugusiųjų čempionas. 2009 m. pelnė savo pirmąjį pasaulio čempionato medalį – sidabrą. 2010 m. žiemos olimpinėse žaidynėse užėmė penktąją vietą. Nuo 2011 m. absoliutus pasaulio čempionas.
Arlbergas
Arlbergas  – Austrijos kalnų masyvas tarp Foralbergo ir Tirolio žemių.
Aukščiausia viršūnė (2811 m) – Valuga. Populiariausios vietos ir slidinėjimo kurortai – Lechas, Ciūrzas , Štubenas, Zankt Kristofas ir Zankt Antonas.
Arlbergo geležinkelis
Arlbergo geležinkelis jungia Insbruką su Bliudencu. Tarp Zankt Antono ir Langeno geležinkelis eina 10,25 km ilgio Arlbergo tuneliu.
Ismailas Gasprinskis
Ismailas Gasprinskis, taip pat Ismailas Gaspiralis (, 1851 m. kovo 20 d. – 1914 m. rugsėjo 11 d.) – Krymo totorių kultūros, švietimo ir politinis veikėjas, leidėjas. Vienas pirmųjų musulmonų intelektualų Rusijos imperijoje, skleidęs tiurkų ir islamo bendruomenių švietimo ir kultūros reformų idėjas. Vienas iš džadidizmo ir pantiurkizmo judėjimų pradininkų.
Biografija
I. Gasprinskis gimė Rusijos kariuomenės karininko Mustafos Ali–oglu šeimoje Jaltos valsčiuje, Taurijos gubernijoje, Krymo pietuose. Jo pavardė kilusi nuo Haspros gyvenvietės pavadinimo (dab. kurortinis miestelis prie Jaltos). Pradinį išsilavinimą gavo namuose, mokėsi Simferopolio gimnazijoje, Voronežo kadetų korpuse. Tęsė mokslą Maskvos 2–ojoje karo gimnazijoje, bet jos nebaigęs grįžo į Krymą, kur dirbo mokytoju pradinėje mokykloje. miniatiūra|160px|left|Paminklas Bachčisarajuje
1871 m. išvyko į Prancūziją. 1874–1875 m. gyveno Turkijoje. Parvykęs į Krymą tapo Bachčisarajaus miesto dūmos deputatu, o 1879–1884 m. buvo miesto galva.
Nuo 1883 m. leido ir redagavo pirmą Rusijoje tiurkų–slavų laikraštį „Переводчикъ-Терджиманъ“ (Terjuman), ilgai buvusį vieninteliu tiurkų periodiniu leidiniu Rusijoje. Leidinys gyvavo beveik 35 metus, jį uždarė 1918 m. 1905 m. išleido pirmą leidinį moterims „Алеми Нисван“ („Moterų pasaulis“), kurį redagavo dukra Šefika. 1906 m. išleido gimtąja kalba pirmąjį jumoristinį žurnalą „Cha-cha-chа“. Vėliau leido musulmonų frakcijos Rusijos dūmoje savaitraštį „Миллет“ („Tauta“).
Su I. Gasprinskio vardu siejamas pasaulietinio švietimo diegimas Rytų islamo šalių mokyklose. Jį sėkmingai naudojo ne tik Kryme, bet ir Tatarstane, Kazachstane, Baškirijoje, Turkmėnijoje, Uzbekijoje, Kirgizijoje, Azerbaidžane, Turkijoje, Šiaurės Persijoje ir Rytų Kinijoje. I. Gasprinskis parašė ir išleido naujosioms nacionalinėms mokykloms seriją mokomųjų priemonių.
1905 m. su bendraminčiais įsteigė Rusijos imperijos liberalią musulmonų partiją Ittifaq al-Muslimin, vadovavo jos Krymo skyriui.
Palaidotas Bachčisarajuje, Zincirlio medresėje.
Cavo žmogėdros (knyga)
Cavo žmogėdros – 1907 m. išleista britų pulkininko - leitenanto John Henry Patterson knyga apie jo vadovaujamą geležinkelio tilto statybą per Cavo upę 1898 – 1899 m. dabartinėje Kenijoje. Ji pavadinta pagal Cavo liūtus – žmogėdras, devynis mėnesius puldinėjusius statybininkų stovyklas. Neskaitant liūtų antpuolių ir jų medžioklės, knygoje aprašomi ir kiti iššūkiai, su kuriais teko susidurti statant tiltą, pavyzdžiui, didelis upės potvynis. Taip pat aprašomos įvairios kitos medžioklės, kuriose Pattersonas tuo metu dalyvavo, Kenijos gamta, gyventojai, įvairūs nutikimai. Knyga iliustruota paties autoriaus darytomis nuotraukomis – liūtų žmogėdrų, vietinių kaimų gyvenimo, gamtos, geležinkelio statybos ir kitomis.
Šioje knygoje Patersonas teigia, kad liūtai nužudė bent 28 indų darbininkus bei tiksliai nežinomą kiekį vietinių gyventojų. Vėliau Patersonas kalbėdavo apie žymiai didesnius skaičius, iki 135 žuvusiųjų.
Otto Wagner
Otas Vagneris (, tikr. Otto Kolomann, 1841 m. liepos 13 d. Vienoje – 1918 m. balandžio 11 d. Vienoje) – austrų architektas, urbanistas, pedagogas. Termino „modernioji architektūra” autorius; laikomas moderniosios architektūros judėjimo pradininku Europoje.
Biografija
1857–1859 m. mokėsi Politechnikos mokykloje Vienoje, 1860–1861 m. – Statybos akademijoje Berlyne, 1861–1862 m. – Vienos dailės akademijoje. Baigęs mokslus dirbo architekto Liudvigo fon Fersterio (Ludwig von Förster) architektų studijoje, vėliau įkūrė savo biurą. 1894–1915 m. dėstė Vienos dailės akademijoje, nuo 1894 iki 1913 m. buvo architektūros profesoriumi. 1899–1905 m. priklausė Vienos Secession dailininkų ir architektų grupuotei.
Kūryba
Iki 1894 m. kūrė istorizmo stiliais, vėliau modernu. Nuo XX a. pr. derino istorizmo ir moderno (secesijos) formas su šiuolaikinėmis medžiagomis – metalu, stiklu. Kūrė daugiausia Vienoje. Žymesni projektai: Majolikos namas (1899 m.), Šteinhofo psichiatrijos ligoninės Šv. Leopoldo bažnyčia (1907 m.), Centrinių pašto taupomųjų kasų rūmai (1914 m.). Sukūrė gyvenamųjų namų, geležinkelio ir metropoliteno statinių. Parengė Vienos užstatymo reguliavimo bendrąjį planą (1893 m., įgyvendinta tik dalis).
Parašė architektūros veikalų: „Keletas eskizų, projektų ir įgyvendintų statinių” (Einige Skizzen, Projekte und ausgefürte Bauwerke, 4 tomai, 1889–1922 m.); „Modernioji architektūra“ (Moderne Architektur, 1896 m.); „Mūsų laikų statyba...” (Die Baukunst unserer Zeit..., 1914 m.). Knygoje „Modernioji architektūra” siūlė atsisakyti istorizmo principų ir naudotis naujomis medžiagomis bei technologijomis, architektūrą kurti naujais stiliais, atitinkančiais modernių žmonių intelektualinius ir praktinius poreikius. Knyga tapo vienu įtakingiausių kūrinių šiuolaikinės architektūros teorijoje.
Lenkijos futbolo varžybos 1999–2000 m.
Lenkijos futbolo varžybos 1999–2000 m.
Finalo rungtynės
-
Nyderlandų futbolo varžybos 1967–1968 m.
Nyderlandų futbolo varžybos 1967–1968 m.
Jeneveras
thumb|right|200px|Hollandse Graanjenever Jeneveras (oland. Jenever) – kadagio kankorėžėliais gardintas stiprus alkoholinis gėrimas, tradicinis Nyderlanduose, Belgijoje ir Šiaurės Prancūzijoje, iš kurio atsirado džinas.
Nyderlandų futbolo varžybos 1967–1968 m.
Galutinė lentelė
Šaltinis: RSSSF duomenų bazė.
Jeneveras
Kilmė
Jeneveras olandiškai vadinamas junever, genievre, genever, jeniever, peket, o Anglijoje – ir Holland gin ('olandiškas džinas').
Manoma, kad jeneverą sukūrė olandų alchemikas Sylvius de Bouve, ir šį gėrimą XVI a. antroje pusėje pardavinėjo kaip vaistą. . XVII a. jis išpopuliarėjo. Tradicinis jeneveras iki šiol labai populiarus Nyderlanduose ir Belgijoje. ES teisės aktai nurodo, kad tik jeneveras, pagamintas šiose dviejos valstybėse bei dviejose Prancūzijos provincijose bei dviejose Vokietijos žemėse gali būti vadinamas pavadinimu jenever.
Nyderlandų futbolo varžybos 1967–1968 m.
Finalo rungtynės
---
Jeneveras
Kilmė
Jeneveras pradžioje buvo distiliuotas raugintas salyklinis gėrimas (oland. moutwijn), turėjęs apie 50 % stiprumo. Kadangi šis gėrimas dėl prastos distiliacijos technologijos buvo prasto skonio, dėdavo žolelių kad pagerėtų gardis. . Buvo pasirinktos kadagio „uogos“ (sultingi kankorėžėliai, oland. Jeneverbes, ), nes garsėjo savo vaistinėmis savybėmis. Kartu gėrimas gavo pavadinimą jenever, kuris anglų kalboje sutrumpėjo iki gin 'džinas (gėrimas)'.
Du jenevero tipai
Jeneverai būna dviejų tipų – Oude 'senasis' ir Jonge 'jaunasis'. Į šiuos du tipus skirsto ne pagal išlaikymą, bet pagal naudojamą distiliavimo technologiją. Apie 1900 m. išmokta išdistiliuoti itin aukštos kokybės etanolį, beveik visiškai neutralaus skonio, nepriklausomai nuo naudotos žaliavos. Dėl pasaulinės tendencijos gaminti pigesnius gėrimus su lengvesniu, silpniau dominuojančiu skoniu buvo sukurti kupažiniai viskiai D. Britanijoje ir Jonge Jenever Nyderlanduose. Antrojo pasaulinio karo metais, dėl importuotų grūdų ir kartu salyklo stygiaus, imta populiarinti šį kupažinį jeneverą. Iš cukrinių runkelių melasos gautas etanolis pakeitė iki tol naudotą grūdų spiritą. Senoviškai gamintą jeneverą imta vadinti Oude, o naujoviškai gaminamą – Jonge. Naujoviškame jenevere naudojama daugiau grūdų, o ne salyklo, į jį gali būti įmaišyta etanolio, gauto rauginant cukraus tirpalus.
Dabar jeneveras, gaunamas distiliuojant grūdų ir salyklo raugalą, vadinamas Graanjenever. Jonge jeneveras galio turėti ne daugiau kaip 15 % etanolio ir ne daugiau 10 g/l cukraus rams. Oude jeneveras turi turėti ne mažiau kaip 15 % etanolio ir ne daugiau kaip 20 g/l cukraus.
Korenwijn ('grūdų vynas') yra gėrimas, labai panašus į XVIII a. stiliaus jeneverą. Jis dažnai kelerius metus brandinamas ažuolo statinėse. Jis turi 51 %-70 % etanolio ir iki 20 g/l cukraus.
Haseltas (Hasselt) Belgijoje ir Schidamas (Schiedam) bei Groningenas (Groningen) Nyderlanduose garsėja savo jeneverais.
Olandų kompanija Lucas Bols gamina ir Pietų Amerikoje pardavinėja oude genever, kuris ten žinomas kaip ginebra. Kitos gerai žinomos olandų jenevero daryklos Schiedame yra Melchers, Henkes ir Hasekamp.
Vartojimas
Jonge jenever kartais pateikiamas šaltas iš butelio, laikyto šaldytuve. Aukštesnės kokybės oude jenever ir korenwijn paprastai nepatiekiami kambario temperatūros.
Jeneveras, geriamas kartu su lageru, kaip priemonė nuo pagirių vadinamas kopstoot 'smūgis galva'.
Nuorodos
Ginebra (bebida)
Priklausomybė nuo kompiuterinių žaidimų
Priklausomybė nuo kompiuterinių žaidimų (pabrėžtina priklausomybė nuo internetinių žaidimų) – liguistas potraukis žaisti kompiuterinius žaidimus.
Priklausomybė pasireiškia nesugebėjimu atsitraukti nuo žaidimo daugybę valandų, kraštutiniu atveju nekreipiant dėmesio į socializacijos, fizinio aktyvumo, miego, valgymo poreikius. Dėl ko nukenčia santykiai, sveikata, mokslai, darbas. Paaugliai, ypač berniukai, vaikinai patenka į didžiausią rizikos grupę. Dalis priklausomybės centrų pacientų būna išmetami iš mokyklos ar universitetų, nes žaidimas užgožia visą kitą veiklą. Paprastai nustoti žaisti neįmanoma, nes tai būna vienintelis paciento bendravimo kanalas. Kai kurie paaugliai turi savižudiškų minčių ar užsiima savižala. Dauguma priklausomybę turinčių asmenų, pasižymi nerimo, depresijos sutrikimais. Daugelis tyrėjų, mano, kad tas pasakytina tik apie nedidelę dalį žaidėjų (iki 1 %, kitų nuomone 10 % ). Tai byloja ir „Apple App Store“ pardavimai. 70 % pajamų duoda žaidimai ir tik nedidelė žaidėjų dalis išleidžia reikšmingas sumas žaidimuose. Spėjama, jog JAV 160 milijonų suaugusiųjų žaidžia internetinius žaidimus. Pasauliniu mastu išleidžiama 170 mlrd. JAV dolerių.
Įtakos žaidimų intensyvumui taip pat turi santykiai su šeimos nariais, bendraamžiais bei stresas, patiriamas realybėje. Tyrimai patvirtina, asmenys, linkę pasinerti į virtualią aplinką, išgyvena stiprų vienišumo jausmą, turi bendravimo sunkumų. Visgi ar vienišumas ir suprastėję socialiniai įgūdžiai yra žaidimų pasekmė, ar priežastis, kol kas nėra nustatyta. Taip pat neaišku, ar depresiją sukelia pats žaidimas, ar į depresiją linkusios asmenybės tampa labiau priklausomos nuo žaidimų. Kiti teigia, tai yra tik būdas pabėgti nuo blogų jausmų ir minčių, kurios įprastos daugeliui žmogaus gyvenimą praturtinančių veiklų. Amerikos psichologų asociacija teigia kad, žaidimai gali lavinti vaikų, paauglių kognityvinius, socialinius, problemų sprendimo įgūdžius, pagerinti nuotaiką, padidinti motyvaciją. Nors anksčiau buvo manyta ir nerimauta, jog smurtinio pobūdžio žaidimai gali skatinti agresiją, tyrimais tai neįrodyta. Nepaisant to, tokie žaidimai gali pristabdyti tam tikrų smegenų sričių raidą ir būti psichosocialinių problemų priežastimi. O piktnaudžiavimas žaidimais apskritai susijęs su galimais raumenų ir kaulų sistemos, regos, klausos sutrikimais.
2022 m. sausio 1 d. Pasaulio sveikatos organizacija oficialiai įtraukė priklausomybę nuo kompiuterinių žaidimų į Tarptautinį ligų klasifikacijos vadovą. Nors Amerikos psichiatrų asociacija tokio sprendimo dar nepriėmė, tačiau ji pripažįsta, jog toks sprendimas galėtų padėti milijonams žmonių, turintiems pastarąją priklausomybę. Be kita ko, įžvelgiamos ir blogos tokio sprendimo pasekmės, kurios pateiktų daugeliui įprastą laisvalaikio praleidimo būdą kaip patologinį, smerktiną ir gėdingą.
Internetinių žaidimų ypatumai
Ypatingo dėmesio susilaukia ir daugelio žaidėjų interneto žaidimai vaidmenimis, prie kurių prisijungti gali šimtai tūkstančių žaidėjų vienu metu. Pagrindinis šių žaidimų privalumas yra tas, jog virtualioje erdvėje žaidėjai gali imtis bet kokios jiems patrauklios veiklos ar rolės, susirasti bendraminčių bei tuo pačiu metu su jais sąveikauti, kartu įveikti įvairias misijas, įgyvendinti planus pritaikant sudėtingas strategijas, agresyvius veiksmus.
Jiems būdingi ir azartinių lošimų elementai, už realius pinigus perkama žaidimo valiuta su kuria galima leistis į „lobių medžioklę“, kuri atitinka azartinių lošimų specifiką (skrynių atrakinimas ar pan., kuriose paslėpti įvairūs žaidimą palengvinantys prizai; papildomi būna mokami). Tyrimais įrodyta, jog nenuspėjami laimikiai, pavyzdžiui, nudobiant pabaisas, žaidime irgi skatina entuziastingesnį įsitraukimą. Dar vienas priklausomybę akstinantis triukas naudojamas tuomet, kai žaidėjas skatinamas prisijungti prie žaidimo bent kasdieną ar net dažniau. Toks elgesys gali būti skatinamas tiek praradimo, tiek pasiekimo jausmu.
2021 m. griežtą azartinių lošimų pažabojimo sprendimą žaidimų industrijoje paskelbė „RuneScape“ kūrėja „Jagex“. Žaidėjai iki 2022 m. galėjo statyti dideles sumas „auksinių“ „Dvikovų arenoje“, kuri pasižymėjo atsitiktinumais paremta kova prieš kitus žaidėjus. Pastaruosius „auksinius“ nelegaliai galima įsigyti iš tarpininkų internete ar kiek brangiau teisėtai iš pačių žaidimo kūrėjų įmonės už realius pinigus pralošus savo turtą žaidime.
Tampūra
Tampūra, kitaip tanpūra arba tambūra  – Pietų Azijos muzikos instrumentas – gnaibomasis chordofonas (liutnia). Tai pusrutulio pavidalo medinis (rečiau moliūgo) rezonatorius su šiek tiek išgaubta (Pietų Indijoje – plokščia) deka ir ilgas sunkus kaklelis be dalmenų. Turi 4–6 plieno ar žalvario stygas, derinamas dažniausiai kvinta.
Tampūra į Indiją patekusi iš Vidurinės Azijos, išsivysčiusi iš tanbūro. Indijos klasikinės muzikos ansambliuose naudojama kaip pritariamasis instrumentas (burdonas). Dabar neretai pakeičiama elektronine tampūra (dar vad. shruti box).
BC Tauragė
Tauragės „Tauragė“ – Tauragės miestui atstovaujantis klubas, rungtyniaujantis RKL pirmenybėse.
Istorija
Siekiant suteikti galimybes vietos jaunimui žaisti ir tobulėti, 2015 metais suburta Tauragės „Fotūna-Agava“ ekipa, o 2015–2016 m. sezone išskirtinai iš tauragiškių sudaryta komanda, debiutavo trečios pagal pajėgumą Lietuvos lygos RKL B divizione.
2015–2016 m. gautas RKL lygos apdovanojimas už geriausią komunikaciją.
2017–2018 m. iškovota 3 vieta RKL B divizione, bei gauta teisė persikelti į aukštesnį – A divizioną.
2019 m. Tauragės sporto apdovanojimuose ekipa įvertinta, kaip geriausia 2018 m. Tauragės komanda.
2019–2020 m. sezoną komanda pradėjo nauju pavadinimu – „Tauragė“.
Dehotgohsgajehas
Dehotgohsgajehas (Dehotgohsgayeh; 'Skeltaveidė būtybė', 'Kreivas veidas') – milžinas indėnų onondagų mitologijoje.
Pasakojama, kad šis milžinas gyvenęs pietuose, palei pasaulio kraštą, kur tvyrojusi visiška tamsa. Būtybės kūnas buvęs dviejų spalvų: viena pusė raudona, o kita juoda. Žmonių atžvilgiu Dehotgohsgajehas veikdavęs palankiai – sergėdavęs juos nuo piktavališkų kėslų. Nešiodavęsis lazdą iš visiškai nuskusto hikorijos medžio kamieno, ryšėdavęs diržu, padarytu iš didelio hikorijos medžio, vilkėdavęs milžiniško lokio kailiu. Dehotgohsgajehui pakračius savo barškalą, garsas pasklisdavęs visame pasaulyje.
FC Progresul Briceni
Bričenio „Progresul“ – Moldavijos futbolo klubas iš Bričenio.
Šušvės hidrografinis draustinis
Šušvės hidrografinis draustinis – saugoma gamtos teritorija (valstybinis draustinis) Radviliškio rajone, 8 km į vakarus nuo Baisogalos, šalia Mėnaičių kaimo. Apima Šušvės slėnį nuo Mumšilio miško iki santakos su Berže.
Mikniūnų koplyčia-mauzoliejus
Mikniūnų koplyčia-mauzoliejus – laidojimo koplyčia, esanti Mikniūnų kaime, Merkinės seniūnijoje, Varėnos rajone, už 13 km į šiaurės rytus nuo Merkinės, 1,2 km į šiaurę nuo kelio, pasukus pro Pilvingius.
Akmens mūro koplyčia stūkso atokioje vietoje, netoli nuo veikiančių Mikniūnų kapinių, ant atviros kalvos, nuo kurios atsiveria apylinkių kraštovaizdis. Kvadratinio plano antžeminis statinys sudėtas iš stambių riedulių su smulkių akmenukų intarpais. Priekinio fasado sienoje, abipus įėjimo, taip pat šoninėse sienose įrengtos ir užmūrytos kriptos. Originalių epitafijų įrašai liudija apie čia palaidotus Godačevskių (Godaczewski) giminės narius. Koplyčia sutvarkyta, atnaujintas jos vidus.
Mauzoliejuje yra siaura, stačiakampė maldyklos patalpa, kuri atsiveria koplyčios priekyje. Atviras platus įėjimas užtvertas apsauginėmis grotomis. Suremontuotoje patalpoje vidaus sienos lygios, išmūrytos baltomis silikatinėmis plytomis, įrengtos medinės lubos, betono grindys, stovi altorėlis. Koplyčia uždengta lėkštu keturšlaičiu stogu, dengtu malksnomis, su viršūnėje įtaisytu metaliniu kryžiumi. Pastogę juosia tinkuotas kelių eilių karnizas.
Istorija
XIX a. antrojoje pusėje minima Godačevskių dvaro valda Pakaršyje (už 7 km). Merkinės bažnyčioje įrengta atminimo lenta vieniems iš Godačevskių – epitafija skirta Godačevskiams Jokūbui ir Eleonorai (atnaujinta 1856 m.): ''Wam Jakubowi i Eleonorze Godaczewskim Marszałk. Płtu I-go w grobie przodków złożonym syn Seweryn w 1856 r. tę pamiątkę wznowił''.
Sovietiniais metais Godačevskių mauzoliejus stovėjo apleistas, išplėštomis kriptomis. Apie 1990-uosius pastatas suremontuotas, palaikai perlaidoti ir pašventinti.
Rusijos baudžiamoji teisė
Rusijos baudžiamoji teisė – Rusijos teisės sistemos dalis, apimanti baudžiamąsias normas.
Teisės šaltiniai
Pagrindinis teisės šaltinis – Rusijos Federacijos baudžiamasis kodeksas, priimtas 1996 m. gegužės 24 d., įsigaliojęs 1997 m. sausio 1 d. Istoriniai teisės šaltiniai – Rusų Tiesa, TSRS įstatymai. Pirmosios žinomos baudžiamosios teisės normos siekia Rusios laikus. Jos buvo įtvirtintos sutartyse su Bizantija 907, 911, 944 m. Tuo metu rašytinės teisės pagrindu tapo teisiniai papročiai.
Tanbūras
thumb|80px|Kurdiškas tanbūras
Tanbūras arba tambūras  – Azijos tautų muzikos instrumentas – gnaibomasis chordofonas (liutnia). Tradiciškai paplitęs Viduriniuose Rytuose, Centrinėje Azijoje (groja persai, kurdai, puštūnai, uzbekai, avarai, tadžikai, turkai, uigūrai ir kt.). Instrumentas perpjautos kriaušės formos, ilgu laibu kakleliu (su 10–24 dalmenimis). Bendras instrumento ilgis 110–130 cm. Turi 2–3 sudvejintas arba sutrejintas stygas (derinamos unisonu, kvarta, kvinta, oktava). Skambinama pirštais arba plektru.
Didysis turkų tanbūras turi pusiau apskritą korpusą, labai ilgą kaklelį su daugybe (iki 48) dalmenų, 6–9 stygas. Skambinama vėžlio kiauto plektru. Afganistano tanbūro rezonatorius – vientiso medžio arba moliūgo, dekoruotas, turi 6 plieno stygas.
thumb|left|230px|Kurdų muzikantas groja tanbūru
Tanbūras – senovinis instrumentas. Jo pirmtakais skambinta jau senovės Mesopotamijoje (nuo 3 tūkstm. pr. m. e.), Persijoje žinomas bent nuo Partų ir Sasanidų laikų.
Iš tanbūro išsivystė įvairios regioninės ilgakaklės liutnios: graikų buzukis, turkų sazas, Vidurinės Azijos dutaras, persų setaras, indų tampūra, Balkanų tambūra ir tamburica.
Broliai Karamazovai (1958 filmas)
Broliai Karamazovai  – 1958 m. romantinė, istorinė drama, sukurta režisieriaus Ričardo Brukso pagal rašytojo Fiodoro Dostojevskio to paties pavadinimo romaną. Scenarijaus autoriai Julijus J.Epšteinas, Filipas J.Epšteinas ir Ričardas Bruksas.
Filmas buvo pristatytas 1958 m. Kanų kino festivalio konkursinėje programoje.
Siužetas
Filme rodoma patriarchalinės Karamazovų šeimos, kuriai vadovauja Fiodoras Karamazovas, gyvenimas Rusijoje. Kai Fiodoras Karamazovas bando nustatyti turto paveldėtoją, tarp brolių prasideda konfliktai, vedantys į pilietines nesantaikas ir žmogžudystes.
Apdovanojimai
Filme „Broliai Karamazovai“ Fiodorą Karamazovą suvaidinęs aktorius Li Džei Kobas (Lee J. Cobb) pelnė „Oskarą" už geriausią antro plano vaidmenį. 1958 m. filmas pateko tarp dešimties geriausių metų filmų pagal JAV kino kritikų nacionalinės tarybos sąrašą.
Valentinas Vytautas Toločka
Valentinas Vytautas Toločka (1930 m. gegužės 21 d. Vieštovėnuose – 2019 m. gruodžio 31 d. Vilniuje) – sociologas, esperantininkas, tiflotyrininkas, ilgametis Lietuvos aklųjų bibliotekos darbuotojas.
Biografija
Gimė 1930 m. gegužės 21 d. Vieštovėnuose. Jaunystėje pradėjo domėtis aklųjų gyvenimo ir švietimo istorija. 1955 m. baigė Kauno aklųjų institutą. 1956 m. pradėjo studijuoti Vilniaus universitete. 1976 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, studijavo tiflopedagogiką. 1992 m. Vilniaus universitete buvo suteiktas socialinių mokslų daktaro laipsnis. Darbinę veiklą pradėjo 1955 m. Lietuvos aklųjų draugijos Kauno GM kombinate. 1959 m. dirbo šios įmonės spaustuvėje korektoriumi. Tais pačiais metais pirmasis Lietuvoje pradėjo rengti vietos radijo laidas kombinato dirbantiesiems. 1960–1963 m. dirbo pirmuoju LAD Kauno tarprajoninės valdybos pirmininku. Nuo 1964 m. vadovavo Brailio rašto spaustuvei Kauno kombinate. Tais pačiais metais jo vadovaujama spaustuvė persikėlė į Vilnių. Nuo 1965 m. lapkričio mėnesio LAD Centro valdybos buvo paskirtas Lietuvos aklųjų draugijos leidyklos direktoriumi-vyriausiuoju redaktoriumi. 1966 m. organizavo Lietuvos aklųjų draugijos respublikinę centrinę biblioteką, 1969 m. jo iniciatyva bibliotekoje buvo įkurtas tiflotyros skyrius. Tais pačiais metais pradėjo dirbti Lietuvos aklųjų draugijos leidykloje tiflologinės literatūros redakcijos vedėju.
Daugiau kaip 30 metų dirbdamas tiriamąjį ir leidybinį darbą, sukaupė ir išleido daug tiflologijos darbų. Jo iniciatyva pradėti leisti tęstiniai leidiniai: „LASS metraštis“ (nuo 1966 m.), „Tiflologinis kalendorius“ (nuo 1972 m.). Šių darbų sudarytojas yra pats V. V. Toločka. Jis parengė ir išleido 1880–1965 metų laikotarpio tiflologinių dokumentų rinkinį „Šaltiniai“. Jo iniciatyva buvo pradėti leisti neregių kompozitorių kūriniai „Daina prie Nemuno užgimus“ ir aklųjų literatų kūrybos almanachas „Vaivorykštė“. Išliekamąją vertę turi daugybė V. V. Toločkos sudarytų arba redaguotų bibliografinių rodyklių: „Beatričė Grincevičiūtė“, „Antanas Jonynas“, „Antanas Adomaitis“, „Juozapas Kairys“, „Pranas Daunys“. Nepaprastai vertinga jo parengta bibliografinė rodyklė „Tiflologinė lituanika“ 1888–1982 m. V. V. Toločka išanalizavo gausius, nelengvai prieinamus ir niekur neskelbtus archyvinius šaltinius ir parengė disertaciją „Lietuvos aklųjų švietimo raida iki 1940 metų“. Šio darbo pagrindu 1994 m. išėjo atskira knyga. 2000 m. sudarė ir išleido „Skleidęs šviesą tamsoje“ (skirta Pr. Daunio 100-mečiui). 2002 m. išleido knygą „Lietuvos tiflopedagogų sąvadas“.
V. V. Toločka – nenuilstantis Brailio rašto šalininkas ir propaguotojas. Gerai ištyrinėjęs gausią medžiagą aklųjų rašto mokymo metodikos klausimais, 1966 m. pats parengė pirmąjį Brailio rašto elementorių „Vaga“, vėliau Brailio rašto trumparaštį, kurie turėjo didžiulės įtakos Brailio rašto plitimui ir populiarinimui Lietuvoje. Aklųjų rašto istorijos tema jis parengė ir 1976 m. išleido populiarią knygelę „Skaitantys pirštai“. Už šią knygą 1977 m. jam paskirta Lietuvos aklųjų draugijos tiflologijos premija. Išleido poezijos knygeles: „Gudobelei žydint“, 1990 m., „Užkeikta mergelė“, 1996 m., „Vakaro raudonos burės“ 2000 metais. Aklųjų, ir reginčiųjų leidiniuose yra paskelbęs kelis šimtus straipsnių apie aklųjų organizuotą judėjimą, iškilius draugijos žmones ir švietimą.
V. V. Toločka – veiklus esperantininkas. Dalyvaudavo įvairiose esperantininkų konferencijose, suvažiavimuose. Jo rūpesčiu kelios knygos apie žymius Lietuvos akluosius ir jų kūrybą išverstos į esperanto kalbą ir išleistos brailio raštu. Lietuvos Respublikos Prezidentas 1996 metų liepos 2 dienos dekretu už nuopelnus Lietuvai, jos kultūrai, mokslui ir švietimui Valentiną Vytautą Toločką apdovanojo Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio Gedimino ordino Pirmojo laipsnio medaliu.
Jordan Clarkson
Džordanas Teiloras Klarksonas (, g. 1992 m. birželio 7 d.) – Filipinų krepšininkas, žaidžiantis NBA lygoje besivaržančioje Jutos „Jazz“ komandoje.
Karjera
2018 m. vasarį žaidėjas išmainytas į Klivlando „Cavaliers“, o 2019 m. gruodį – į Jutos „Jazz“.
2020 m. lapkritį D. Klarksonas pasirašė ketverių metų kontrakto pratęsimą, kurio vertė siekia 52 mln. JAV dolerių.
Šalies rinktinė
miniatiūra|D. Klarksonas 2021 m. D. Klarksonas atstovavo Filipinų vyrų krepšinio rinktinei 2018 m. Azijos žaidynėse, kuriose rinktinė iškovojo penktą vietą.
Asmeninis gyvenimas
D. Klarksonas turi JAV ir Filipinų pilietybes.
Ekstremalus sportas
Ekstremalus sportas (dar kitaip nuotykių sportas, lauko sportas; ) – dažniausiai pavojinga, kupina aštrių pojūčių ir veržli pramoga. Paprastai šiai veiklai reikalinga tam pritaikyta įranga ir apranga. Daugumai žmonių toks pomėgis tampa gyvenimo būdu ir pajamų šaltiniu.
Ekstremalus sportas ir ekstremalus turizmas apima didžiulius fizinius ir psichologinius iššūkius, o tai savo ruožtu pramogautojams gali sukelti itin pakilią būseną (ekstazė, euforija). Šią būseną sužadina adrenalino, dopamino ir endorfinų antplūdis.
Sporto šakos
thumb|200px|[[Ultramaratonas|Ultramaratoninis treilo bėgimas – ekstremalus sportas. Nuotraukoje Kilian Jornet]] Ekstremalus sportas apima įvairias sporto šakas: BMX, parkūro, riedučių, riedlenčių, irklenčių, burlenčių, banglenčių (didelių bangų, ledinio vandens), jėgos aitvarų (sniego jėgos aitvarų), baidarių ir kanojų irklavimo (šniokščiančio vandens), snieglenčių, slidžių (kopimo į kalnus ir kalnų slidinėjimo sportą), alpinizmą, laipiojimo uolomis (kopimą į užšalusius krioklius, uolas, riedulius) kalnų dviračių, treilo bėgiojimo (ultramaratonų bėgimas kalnuose), plaukimo (ilgų nuotolių plaukimą lediniame vandenyje), parasparnių, parašiutų, nardymo (giliame vandenyje be nardymo įrangos), žygiavimo, urvų, kanjonų nusileidimo sportą ir kita.
Varžybos
Ekstremalaus sporto ir ekstremalaus turizmo (sportinio turizmo) varžybos bei lenktynės gali būti tiek vienadienės, tiek daugiadienės. Jos paprastai apima didžiulius atstumus, kartais būna reikalingi ne vienos ekstremalaus sporto šakos įgūdžiai, varžomasi tam tikrų nuotolių maršrutuose, trasose, įveikiamos tam tikros gamtos kliūtys. Keletas sunkiausių varžybų pavyzdžių: thumb|Atlanto vandenyno irklavimo varžybų dalyvis.
Utenos Titanai
Utenos „Titanai“ – vyrų beisbolo klubas, įkurtas 2017 m. Utenos mieste. Klubas rungtyniauja Lietuvos beisbolo (Lietuvos beisbolo čempionatas), softbolo ir „Beisbolas 5“ čempionatuose, įvairiuose tarptautiniuose turnyruose, taip pat deleguoja stipriausius savo klubo žaidėjus į Lietuvos vyrų beisbolo rinktinę.
Europos beisbolo klubų reitinguose Utenos „Titanai“ užema 44 vietą. (2023 m. liepa)
Klubo susikūrimas
miniatiūra|195x195px|Eimantas Žičkus|kairėjeUtenos beisbolo klubą „Titanai“ 2017 metais įkūrė uteniškis, ilgametis Lietuvos beisbolo rinktinės žaidėjas Eimantas Žičkus po Utenos beisbolo klubo „Vėtra“ beisbolo veiklos netęsimo. Eimantas į Uteną sugrąžino beisbolą – atnaujinta veikla, sugrąžinta beisbolo aikštė, vykdomos rungtynės, renkami žaidėjai, rengiamos treniruotės ir organizuojamos išvykos į užsienio turnyrus. Utenos „Titanai“ dvejus metus iš eilės (2019–2020 m.) tapo Lietuvos čempionais. Šiuo metu Utena turi dvi beisbolo komandas – Utenos „Titanai“ ir Utenos „Taranai“(nuo 2021 metų).
Utenos beisbolo aikštė
2017–2019 metais Utenos „Titanai“ savo namų rungtynes žaidė improvizuotoje beisbolo aikštėje, Utenos regioninio profesinio mokymo centro senoje futbolo aikštėje.
2005 m. birželio mėnesį Utenoje atidaryta pirmoji ir vienintelė Lietuvos beisbolo aikštė. Joje buvo vykdoma nenutrūkstamai beisbolo veikla iki 2015 metų ir atnaujinta 2020 metais.miniatiūra|Improvizuota beisbolo aikštė 2017–2019 m.|kairėje2020 metais Utenos „Titanai“ sužaidė savo pirmąsias beisbolo rungtynes prieš Kauno „Lituanica“ ekipą Utenos beisbolo aikštėje, Utenos Rašės hipodrome (Užpalių g. 101, 28215 Utena). Rungtynes atidarė tuometinis Utenos vicemeras Vitalijus Šeršniovas. alt=Utenos hipodrome|miniatiūra|260x260px|Utenos beisbolo aikštėUtenos beisbolo aikštė yra visus Europos standartus atitinkantį beisbolo aikštė. Joje yra vykdomi tarptautiniai turnyrai ir įvairių amžiaus grupių čempionatai.
Klubo rungtynės
Utenos „Titanai“ rungtyniauja Lietuvos beisbolo (Lietuvos beisbolo čempionatas), softbolo ir beisbolas-5 čempionatuose taip pat įvairiuose tarptautiniuose turnyruose.
Lietuvos beisbolo čempionatas
miniatiūra|2021 m. Lietuvos „Beisbolas 5“ čempionato čempionai. (iš kairės Lukas Sirgėdas, Domantas Trinkūnas, Eimantas Žičkus, Ūla Šyvytė, Eimantė Zenkovaitė).
Kita veikla
miniatiūra|Konkursas „Miesto simbolis“Utenos „Titanai“ aktyvūs ne tik beisbolo aikštėse, tačiau dalyvauja ir įvairiuose konkursuose, projektuose bei edukacinėse veiklose.miniatiūra|Kūrybiškumo konkursas „ŽiemosFestivalis2021“
Sergejus Diagilevas
thumb|Sergejus Diagilevas (1909 m. portretas) 200px|right|thumb|Pašto ženklas „Rusų sezonų" garbei thumb|Paminklinis akmuo 2005 m. birželis, kapinių sala San Michele, Venecija. Baleto bateliai, laiškai, akmenys ir gėlės) Sergejus Pavlovičius Diagilevas (1872 m. kovo 31 d. Rusija – 1929 m. rugpjūčio 19 d. Venecijoje, Italija) – rusų leidėjas, meno kritikas, artistų mecenatas, baleto impresarijus, rusų baleto trupės įkūrėjas, atradęs daugybe talentų, XX a. pradžioje populiarinęs Rusų baletą Europoje ir Jungtinėse Amerikos valstijose; „Rusų sezonų" įkūrėjas.
Biografija
Sergejus Diagilevas gimė turtingoje šeimoje, Novgorodo gubernijoje. Artėjant Rusijos imperijos gyvavimo pabaigai, baigė Permės gimnaziją. 1890 metais išsiųstas į sostinę studijuoti teisę Sankt Peterburgo universitete. Galiausiai be teisės studijų ėmė lankyti paskaitas Sankt Peterburgo muzikos konservatorijoje, kur studijavo dainavimą ir muziką. Manoma, kad polinkį muzikai jis perėmė iš savo pamotės. Baigęs studijas 1892 m., Diagilevas toliau nebesvajojo tapti kompozitoriumi (jo dėstytojas profesorius Nikolajus Rimskis – Korsakovas pasakė jam, kad jis neturįs jokio talento muzikai), nors Diagilevas jau buvo patekęs į įtakingų menininkų ratą. Diagilevas sulaukė pagalbos iš Aleksandro Benua, plėtė savo žinias Rusijos ir Vakarų meno srityse. Po 2 metų jis atsidavė savo naujai aistrai, netgi keliavo į užsienį studijuoti, galiausiai buvo gerbiamas ir pripažintas kaip vienas iš labiausiai išsilavinusių savo menininkų rate.
Karjera
S. Diagilevas sulaukė finansinės paramos iš privačios Rusijos operos kompanijos direktoriaus ir princesės Marijos Teniševos. Padedamas kartu su kitais įkūrė žurnalą „Meno pasaulis" (Mir Iskusstva). 1899 m. S. Diagilevas tapo princo Sergejaus Michailovičiaus Volkonskio, tapusio visų Rusijos imperatoriškųjų teatrų vadovu, tarnautoju specialiems pavedimams. Diagilevas tapo atsakingas uz kasmetinį imperatoriškųjų teatrų gastrolių paruošimą. 1900 m. Jis netrukus pasiūlė darbą savo draugui Leonui Bakstui; Aleksandrui Benua buvo suteikta galimybė ruošti operą „Kupidono kerštas".
1901 m. Volkonskis patikėjo Diagilevui statyti Leo Delibo baletą „Silvija" (mėgstamiausią Aleksandro Benua baletą). Šie du bendražygiai parengė iškilmingą pristatymą, nustebinusį netgi išlepintą imperatoriškojo teatro lankytojų skonį. Po keleto vis didėjančio nuomonių skirtumo Diagilevas savo demonstratyvia maniera atsisakė prisidėti prie kasmetinių gastrolių ruošimo ir buvo tais pačiais metais atleistas, sulaukė paniekos aukštuomenėje. Kai kurie Sergejaus Diagilevo tyrinėtojai kaip pagrindinę šio konflikto priežastį nurodė Diagilevo seksualinę orientaciją (Sergejus Diagilevas buvo homoseksualus). Tačiau vis dėlto jo homoseksualumas buvo žinomas dar anksčiau, todėl jis negalėjo būti laikomas atleidimo priežastimi.
Rusų sezonai
Diagilevo draugai liko jam ištikimi, sekė juo ir padėjo jam rengti parodas, parengtas Meno pasaulio idėja. 1905 metais jis parengė milžinišką parodą rusų dailininkų portretistų Sankt Peterburge. Diagilevas apkeliavo visą Rusiją, ieškodamas anksčiau nematytų Rusijos portretų meno šedevrų. Po 1 metų jis nugabeno didžiulę Rusijos meno parodą į Paryžių. Tai buvo ilgo bendradarbiavimo su Prancūzija pradžia. 1907 m. jis pristatė penkis rusiškos muzikos koncertus Paryžiuje, 1908 m. parengė operą „Borisas Godunovas" Paryžiaus operoje su solistu Fiodoru Šaliapinu. Sulaukę didžiulio pasisekimo, Sergejaus Diagilevo artistai buvo pakviesti kitais metais grįžti su baletu ir opera ir tai vedė prie „Rusų sezonų" rengimo. Diagilevo trupėje buvo geriausi Rusijos šokėjai, tarp kurių – Ana Pavlova, Vaclavas Nižinskis, Tamara Karsavina, Vera Karali ir jų pirmasis pasirodymas 1909 gegužės 19 d. tapo sensacija.
Rusų sezonai kaip reiškinys
„Rusų sezonai" buvo rusų menininkų gastrolės iš pradžių Paryžiuje, vėliau- kitose Europos šalyse, tokiose kaip Anglija, Italija , Vokietija , Austrija . „Rusų sezonai" prasidėjo 1906 m. ir tęsėsi iki 1914 m. Iš pradžių „Rusų sezonuose" buvo organizuojamos dailininkų parodos, koncertai, vėliau- operos, spektakliai, o nuo 1909 m. Aleksandro Benua iniciatyva buvo įtrauktas ir baletas. Diagilevas „Rusų sezonų" misija laikė supažindinti Europą su rusų menu. Ypač didelę įtaką šis reiškinys padarė europietiško klaisikinio baleto atgimimui, scenografijai, paskatino baleto mokyklų atidarymąir naujų trupių kūrimąsi. Nuo 1911 m. Diafilevas atidarė neoficialią baleto trupę „Diagilevo rusų baletas" . Vėliau su juo bendradarbiaus tokie baletmeisteriai kaip Vaclovas Nižinskis, Bronislava Nižinskaja, Džordžas Balančinas, Seržas Lifaris . Nuo 1914 m. iki 1929 m. Diagilevas kuria naują meninį centrą, jis ima orientuotis į Europos kultūrą. Jis artimai bendradarbiauja su Žanu Kokto ,Pablu Pikaso, Sergejumi Prokofjevu, Fransua Pulenku, Anri Matisu . šiuo laikotarpiu Diagilevo trupėje vyrauja tradicionalistinės tendencijos, baleto repertuaras pasižymi eklektika.
Muzika Diagilevo pastatymuose
Diagilevas pradėjo statyti kompozicijas pagal vėlyvąją Nikolajaus Rimskio-Korsakovo kūrybą, tokias operas kaip „Gegužės naktis", „Auksinis gaidelis". Diagilevo baletinė versija orkestrinei siuitai „Šecherezada" sukėlė Nikolajaus Rimskio-Korsakovo našlės įniršį; ji vėliau atvirais laiškais, publikuojamais spaudoje, priekaištavo Diagilevui. Diagilevas savo pastatymams panaudojo muziką iš Nikolajaus Čerepnino (Narcizas ir aidas 1911 m.), Klodo Debiusi, Moriso Ravelio (Dafnis ir Chloja) 1912 m., Erikas Satie („Paradas" 1917 m.), Manuelis de Falla („Trikampė skrybėlė" 1917 m.) ir kiti. Jo choreografas Michailas Fokinas dažnai pritaikydavo muziką baletui. Diagilevas taip pat dirbo su šokėju ir choreografu Leonidu Miasinu. „Rusų baleto" meniniu vadovu taip pat buvo Leonas Bakstas, kartu jie sukūrė techniškai sudėtingą baleto formą su šou elementais, kuria buvo siekiama apeliuoti į bendrąją publiką, ne tik išskirtinai į aristokratiją. Jo baletai turėjo įtakos „art decaux" stiliui.
Reikšmingiausias Diagilevo bendradarbis muzikos srityje buvo Igoris Stravinskis. Diagilevas išgirdęs ankstesnius Stravinskio darbus buvo sužavėtas ir papraše pritakyti porą Frederiko Šopeno kūrinių „Rusų baletui". Igoris Stravinskis sukūrė muziką reikšmingiausias Sergejaus Diagilevo baletams „Petruška" ir „Ugnies paukštė" (1911 m.), „Šventasis pavasaris" (1913 m.). „Šventasis pavasaris buvo vienas kontroversiškiausių Diagilevo baletų. Jo siužetas rėmėsi pasakojimu apie pirmykštės pagonių genties mergelės paaukojimo per pavasario ritualą siužetu. Neįprasti šokiai, vaizduojantys pirmykštės genties apeigas piktino ir žavėjo žiūrovus, todėl per spektaklius publika dažnai būdavo pasidalijusi į 2 stovyklas.
Sergejus Diagilevas mirė 1929 m. rugpjūčio mėn. 19 d. Venecijoje, Italijoje.
Andrelėnai
Andrelėnai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Griškiškės. Yra nedidelės kapinės.
Istorija
XX a. pr. įėjo į Novoaleksandrovsko apskritį. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Vidžių valsčius). Tarybiniais metais priklausė Šiūlėnų apylinkei. Andrelėnuose gyveno beveik visi lenkų tautybės žmonės. 1980 metais gyveno 43 gyventojai, 2003 metais – 6 gyventojai.
Strazdynės botaninis draustinis
Strazdynės botaninis draustinis – saugoma gamtos teritorija (valstybinis draustinis) Radviliškio rajone, 5 km į rytus nuo Grinkiškio, 2 km į vakarus nuo Skėmių, šalia Strazdynės kaimo, pietinėje Baisogalos miškų dalyje.
Įsteigtas 1992 m., siekiant išsaugoti retų augalų rūšių augavietes. Draustinyje yra NATURA 2000 buveinių (plačialapių ir mišrūs miškai, pelkėti lapuočių miškai, aliuviniai miškai). Auga reta stačioji dirvuolė.
Marina Korinevskaja
Marina Korinevskaja (g. 1961 m. rugpjūčio 10 d. Klaipėdoje) – Lietuvos pedagogė.
Minčiūnų kapinių koplyčia
Minčiūnų kapinių koplyčia – akmens mūro koplyčia, stovinti buvusio Minčiūnų kaimo senosiose kapinėse, Kamajų seniūnijoje, Rokiškio rajone. Kapinės neveikiančios, užima 0,05 ha plotą. Pasiekiamos iš kelio, 3 km į šiaurę nuo Duokiškio. Koplyčia pastatyta maždaug XX a. pradžioje vietos šviesuolio, knygnešio Juozo Balbatos (1851-1940) rūpesčiu. Šalia koplyčios įrengtas knygnešio kapas (atnaujintas 2017 m.). Kamajų seniūnijoje šis kapas ir koplyčia – vieni iš lankytinų objektų. miniatiūra|160px|left|Minčiūnų koplyčia ir jos statytojas J. Balbata 1933 m. ([[Rokiškio krašto muziejus|Rokiškio muziejaus arch.)]]
FC Roma Bălţi
Belcio „Roma“ – Moldavijos futbolo klubas iš Belcio.
Lopaičių apylinkė
Lopaičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Tverų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Rietavo rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Alko apylinkės ir Tverų apylinkės.
Užupių apylinkė (Rietavas)
Užupių apylinkė (arba Ūžupių valsčius) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Rietavo valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Rietavo rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Bubėnų apylinkės.
Aqua vitae
Aqua vitae paprastai buvo gaminamas distiliuojant vyną. Gautas skystis dar vadinamas vyno dvasia.