cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bartkevičienė
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Bartkevičius.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Tortugero nacionalinis parkas
Tortugero nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas šiaurės rytų Kosta Rikoje, Limono provincijoje, prie Karibų jūros. Užima 312 km² plotą.
Nacionaliniame parke saugomos tropinės džiunglės su savo gausia bioįvairove. Parko pelkės įtrauktos į Ramsaro pelkių apsaugos sąrašą. Be to, Tortugero parkui priklauso dalis Karibų jūros pakrantės su lagūnomis ir paplūdimiais. Juose jauniklius veda jūriniai vėžliai (bisos, logerhedai, žalieji vėžliai). Upėse sutinkami lamantinai, kaimanai, amerikiniai krokodilai, kaimanžuvės. Džiunglės – jaguarų, koatų, staugūnų, paprastųjų kapucinų, tripirščių tinginių buveinė. Be to, sutinkami driežai baziliskai, įvairios nuodingos medvarlės, per 375 paukščių rūšių (tulžiai, tukanai, papūgos, garniai). Auga apie 400 medžių ir 2200 kitų augalų rūšių.
Parko turistinis centras – Tortugero gyvenvietė.
Ožkabaliai II
Istorija
Iki 1950 m. priklausė Bartninkų valsčiui.
Gyventojai
Pagal pirmąjį Lietuvos visuotinį gyventojų 1923 metų surašymą Ožkabalių kaime buvo 48 ūkiai ir 354 gyventojai.
Lydos pilis
thumb|300px|Lydos pilis thumb|300px|Lydos pilies bokštas Lydos pilis – pilis prie Lydos miesto, viena seniausių Lietuvos mūro pilių dabartinėje Baltarusijoje. Gynybinės linijos, kurią sudarė Naugarduko, Krėvos, Medininkų ir Trakų pilys dalis.
Istorija
thumb|250px|left|[[Napoleonas Orda. Lydos pilies griuvėsiai]] Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino įsakymu pilis pastatyta apie 1330 m. Nuo XIV a. aštunto dešimtmečio iki 1381 m. pilį valdė Algirdo, vėliau Jogailos patarėjas Vaidila, 1381–1392 m. kunigaikštis Kaributas. Nuo 1392 m. ją valdė Lietuvos didžiojo kunigaikščio skiriami seniūnai. Pilį 1384 m. buvo užėmę ir apgriovę kryžiuočiai, 1392 m. ją užėmė Vytautas su savo sąjungininkais. Pilis atlaikė 1394 m. anglų ir prancūzų riterių puolimą, 1406 m. jos neįveikė Smolensko kunigaikštis Jurijus Sviatoslavičius, 1433 m. – kunigaikštis Švitrigaila, 1506 m. – totoriai. 1659 m. ją buvo užėmusi Rusijos kariuomenė. Per Šiaurės karą pilį du kartus buvo užėmusi Švedijos kariuomenė, ji ir susprogdino pilies bokštus. Paskutinis mūšis pilies griuvėsiuose įvyko 1794 m. per T. Kosciuškos sukilimą su Rusijos kariuomene.
Pilyje buvo stačiatikių cerkvė, 1533 m. perkelta į Lydos miestą. 1568–1794 m. pilyje veikė apskrities bajorų teismas, buvo saugomi jo dokumentai. Pilis pradėjo nykti po 1710 m. Apleista 1794 m. 1794–1914 m. pilies aikštė Rusijos imperijos kariuomenės dalinių buvo naudojama kaip šaudykla. Po 1891 m. Lydos gaisro rusų valdžia leido pilies plytas panaudoti miesto pastatų atstatymui.
1982 m. Lydos pilies griuvėsiai konservuoti, iki 2004 m. atstatytos Lydos pilies sienos ir šiaurės rytų pusės bokštas. 2005 m. Lydos pilyje įsikūrė Lydos istorijos ir meno muziejus.
Pilis
Lydos pilis – aptvarinio (gardinio) tipo mūrinė pilis su dviem bokštais, vienais vartais. Pilis statyta nuolaidžioje aukštumoje, kurią iš trijų pusių supo vandens perkasas, pilies rytinėje pusėje teka Lydajos upelis. Lydos pilis – netaisyklingo keturkampio plano uždaras gynybinis ir gyvenamasis kompleksas. Pilies viršutiniuose aukštuose – gyvenamosios patalpos, tarp jų kareivinės, komendanto butas ir ūkinės patalpos. Sienos kiautiniu būdu mūrytos iš lauko akmenų ir plytų, 12 m aukščio, 93,5 x 83,5 x 80 x 84 m ilgio, 2,5 m storio apačioje, 1,5 – viršuje. Pilies vidaus aikštė buvo 81,1 m ilgio ir 78 m pločio. Pilies bokštai – keturkampiai, stovėjo šiaurės rytų ir pietvakarinėje pusėje.
Didysis tikmedis
Didysis tikmedis (Tectona grandis) – verbeninių (Verbenaceae) šeimai priklausanti medžių rūšis, sutinkama Pietų ir Pietryčių Azijoje. Rūšis ekologiškai plastiška – sutinkama ir sausringose buveinėse, kur kritulių kiekis tesiekia 500 mm per metus, ir itin drėgnuose atogrąžų miškuose, kur kritulių metinis kiekis viršija 5000 mm. Išauga iki 40 m aukščio.
Didžiojo tikmedžio mediena yra vertinga ir brangi, nes labai patvari, atspari termitams. Lapai naudojami maistui.
Valgomoji voveraitė
Valgomoji voveraitė (Cantharellus cibarius) – voveraičių (Cantharellus) genties grybų rūšis. Valgomoji voveraitė liaudiškai dar vadinama voveruška, gaidelis, lepeška.
Auga mišriuose, ypač spygliuočių miškuose, dažnai aptinkama samanose po pušimis ir eglėmis. Didelėmis grupėmis randama tik kalvotose vietovėse.
Kepurėlė mėsinga, jaunų grybų iškili, senų − piltuvėliška, skiltėtais padrikai išsilanksčiusiais kraštais. Kepurėlės spalva paprastai sodrios geltonos, kartais oranžiniai ar šviesiai geltonos spalvos.
Lakšteliai šakoti, klosčių pavidalo, kotu toli nuaugę žemyn. Spalva tokia pati kaip kepurėlės. Kotas trumpas ir tvirtas, ties pagrindu smailėjantis, viršuje išplatėja ir pereina į kepurėlę, spalva tokia pati kaip kepurėlės. Trama kompaktiška, koto trama plaušinga, Perpjovus matyti, kad kraštuose trama geltona, o labiau į vidų palkšva. Grybas vaisių kvapo ir ryškaus malonaus skonio, kartais gali būti aitrokas.
Auga nuo liepos iki spalio ar lapkričio. Populiarus valgomas grybas, beveik nekirmija. Vartojamas šviežias, džiovintas, sūdytas, šaldytas, smulkintas į miltus. Tramoje nemažai sunkiai virškinamo chitino, todėl grybą patariama labiau susmulkinti. Jaunose voveraitėse daug tiamino (vitamino B1).
Mapučiai
Mapučiai (mapudungunų k.: Mapu 'žemės' + Che) – indėnų tauta, gyvenanti Centrinėje ir Pietų Čilėje bei Pietų Argentinoje. Ispaniškai dažnai vadinami araukanais (araucanos). Mapučiai kalba mapudungunų kalba ir dauguma yra katalikai.
Verčiasi žemdirbyste (dar iš inkų perėmė kukurūzų, valgomųjų batatų, pupų auginimo būdus), gyvulininkyste (nuo seno augina lamas vilnai ir kaip nešulinius gyvulius), žvejyba ir amatais – audimu, puodininkyste, metalo kalyba. Mapučiai beveik 350 metų priešinosi Ispanijos kolonijų administracijai ir Čilės valdžiai (Arauko karas). Po pralaimėjimo nuo XIX a. vid. iki XX a. 9 dešimtmečio daugelis jų buvo priversti gyventi rezervacijose; vėliau jos panaikintos.
Pagal naujausius DNR tyrimus mapučiai yra giminingi Okeanijos polineziečiams, todėl neatmetama galimybė, jog žmonės į Ameriką atkeliavo ne tik per Beringo sąsiaurį, bet ir per vandenyną.
Žąsinų piliakalnis
Žąsinų piliakalnis – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas ) Švenčionių rajono savivaldybės teritorijoje, Švenčionių seniūnija. Pasiekiamas keliu Milkuškos – Jančiūnai, už Žąsinų ežero, į pietus nuo kurio praeina Lietuvos–Baltarusijos valstybinė siena, paėjus lauku 50 m į dešinę šiaurėn.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Žąsinų (Musio) ežero pietvakariniame krante esančioje atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 48x20 m dydžio. Joje rasta brūkšniuotos keramikos. Pietiniame šlaite, 2 m žemiau aikštelės yra 6 m pločio terasa, šiauriniame šlaite, 3 m žemiau aikštelės yra trikampė 11 m ilgio, 15 m pločio terasa. Panašu, kad anksčiau piliakalnį šlaituose, 2-3 m žemiau aikštelės juosė griovys ir pylimas, iš kurių liko tik terasos. Šlaitai ežero pusėn statūs, 17 m aukščio, kitur nuolaidesni, 6-8 m aukščio.
Piliakalnis labai nuartas. Jis apaugęs tankiais lapuočiais medžiais, pietinėje dalyje auga kelios eglės.
Tyrimai
1999 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. 2009 m. gruodžio 9 d. Kultūros paveldo departamento nekilnojamojo kultūros paveldo vertinimo tarybos posėdyje įrašytas į Kultūros vertybių registrą.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Čilė
Čilė, oficialiai Čilės Respublika – valstybė Pietų Amerikoje. Šiaurėje ribojasi su Peru, Bolivija, o rytuose – su Argentina. Vakarinę pakrantę skalauja Ramusis vandenynas.
Istorija
Čilės teritorijos šiaurinės sritys buvo neatsiejama Senovės Peru civilizacijos dalis. Čia koncentravosi šios civilizacijos Pietinis ir Tolimųjų pietų regionai.
XV a. šiuos regionus į savo imperiją įjungė inkai. Čilės teritorija įėjo į vieną keturių Imperijos provincijų – Koljasuju.
1531 m. ispanai užkariavo inkų imperiją ir pradėjo žygius į pietus. Pirmieji šalyje pasirodę užkariautojai buvo Diegas de Almagras ir jo ispanų konkistadorai, kurie 1535 m. atvyko iš Peru ieškodami aukso, tačiau jiems įsitvirtinti nepavyko. Ispanams teko susidurti su šimtais tūkstančių indėnų, priklausančių įvairioms kultūroms. Šios kultūros daugiausia rėmėsi lydymine žemdirbyste ir medžiokle. Pirmąją nuolatinę europiečių gyvenvietę, Santjagą (Santiago de Nueva Extremadura), 1541 m. įkūrė Pedras de Valdivija, vienas iš Fransisko Pisaro karininkų. Nors ispanai nerado čia daug aukso ir sidabro, tačiau Čilės centrinio slėnio perspektyvos žemės ūkio plėtotei buvo svarbios ir Čilė tapo Peru vicekaralystės dalimi.
Dabartinės Čilės užkariavimas vyko lėtai, europiečiams keletą kartų teko atsitraukti spaudžiant vietos gyventojams. Per didelį mapučių sukilimą 1553 m. žuvo Valdivija ir buvo sugriauta daug kolonijos gyvenviečių. 1598 m. ir 1655 m. vėl kilo dideli sukilimai.
Judėjimas už nepriklausomybę prasidėjo 1810 m. Ispanijos sostą užėmus Napoleono broliui Žozefui. 1810 m. rugsėjo 18 d. šalyje susiformavo nuverstąjį monarchą remianti chunta. Chunta paskelbė Čilę autonomine respublika Ispanijos monarchijos sudėtyje. Išpopuliarėjo judėjimas už visišką nepriklausomybę. Ispanijos bandymas susigrąžinti pilną kontrolę sukėlė ilgas kovas. Karas tęsėsi iki 1817 m., kai Bernardas O'Higinsas, žymiausias Čilės patriotas ir Chosė de San Martinas, Argentinos nepriklausomybės kovų didvyris, persikėlė per Andus iš Argentinos ir sumušė rojalistus.
thumb|left|180px|[[Salvador Allende]] XIX a. pabaigoje Santjago vyriausybė sustiprino savo padėtį pietuose pajungdama mapučius ir užbaigdama prieš tris šimtmečius pradėtą šalies užkariavimą. 1881 m. vyriausybė pasirašė sutartį su Argentina, kuria patvirtintas Čilės suverenitetas Magelano sąsiauriui. Po Ramiojo vandenyno karo (1879–1883) su Peru ir Bolivija, Čilė beveik trečdaliu išplėtė savo teritoriją į šiaurę ir užvaldė vertingus nitratų telkinius, kurių eksloatavimas praturtino valstybę. XIX a. pabaigoje Čilėje sukurta parlamentinio tipo demokratija, bet greitai ji degeneravo į valdančiosios oligarchijos interesų gynimo sistemą. XX a. trečiajame dešimtmetyje vidurinė darbininkų klasės pakankamai sustiprėjo, kad galėtų išrinkti prezidentą reformatorių. Trečiajame dešimtmetyje taip pat išpopuliarėjo marksistinės grupės.
1924 m. įvykdytas generolo Luis Altamirano pučas pradėjo ilgą politinio nestabilumo poriodą, kuris tęsėsi iki 1932 m. Ilgiausiai veikusi to laikotarpio vyriausybė (iš viso jų buvo 10) buvo generolo Carlos Ibáñez, kuris trumpai buvo gavęs valdžią 1925 m., o vėliau faktiškai kaip diktatorius valdė tarp 1927 ir 1931 m. 1932 m. atkūrus konstitucinę tvarką iškilo stipri vidurinės klasės partija – Radikalai. Ji tapo pagrindine koalicinių vyriausybių partnere per ateinančius 20 metų. Valdant Radikalų partijai (1932–1952) valstybė sustiprino savo vaidmenį ekonomikoje. 1970 m. rinkimus laimėjo socialistinės partijos Unidad Popular lyderis Salvadoras Aljendė (Salvador Allende). Po ginkluoto perversmo 1973 m. valdžią perėmė Augustas Pinočetas, kurio diktatūra truko nuo 1973 iki 1990 m. Po to šalyje įsitvirtino demokratinis režimas.
Politinė sistema
thumb|right|Nacionalinio kongreso pastatas [[Valparaisas|Valparaise]]
Valdymo forma – parlamentinė respublika. Vykdomąją valdžią įgyvendina prezidentas, kuris skiria ministrų kabinetą. Prezidentas renkamas 6 metų kadencijai ir negali būti perrenkamas iš karto kadencijai pasibaigus.
Įstatymų leidžiamoji valdžia susideda iš dviejų rūmų parlamento: Senato ir Atstovų Rūmų (120 tiesioginiuose rinkimuose renkamų 4 metams narių)
Aukščiausioji teisminės valdžios institucija yra Aukščiausiasis Teismas. Įstatymų konstitucingumo klausimus sprendžia Konstitucinis Teismas.
Geografija
thumb|right|Subtropiniai miškai Vidurio Čilėje thumb|right|Tundra šalies pietuose thumb|left|Čilės šiaurė, [[Atakamos dykuma]]
Čilė išsidėsčiusi ilga juosta tarp Andų kalnų ir Ramiojo vandenyno pakrantės. Šalies plotis 15-355 km, o ilgis – net 4300 km. Kranto linijos ilgis – 6435 km. Šiaurinės ir centrinės Čilės pakrantė mažai raižyta, tačiau pietinėje – gausybė įlankų, pusiasalių, užutėkių, fjordų. Ten gausu mažų ir didesnių kalnuotų salų, sudarančių Čilės salyną. Svarbiausia jo sala – Čilojė. Pietuose yra Ugnies Žemės salynas – Čilei priklauso vakarinė Ugnies Žemės salos dalis, bei daugybė mažesnių salų (Horno, Navarino, Hostės, Santa Inesos ir kt.). Be to, Čilei priklauso keletas salų Ramiojo vandenyno platybėse: Velykų sala, Sala i Gomesas, Chuano Fernandeso, Desventuradaso salos.
Visu rytiniu šalies pakraščiu driekiasi Andų kalnai. Juose yra aukščiausia šalies vieta – Ochos del Saladas (6880 m). Pietinėje dalyje (ypač tarp 37-43° p. pl.) intensyviai pasireiškia vulkanizmas: dažni žemės drebėjimai, gausu veikiančių ugnikalnių (Ljaima, Čaitenas, Osornas, Viljarika, Hadsonas ir kt.). Šiaurinėje ir centrinėje dalyje tarp kalnų ir vandenyno driekiasi siaura lyguma, o pietuose kalnai tiesiogiai siekia jūrą. Kalnai labai turtingi iškasenomis (varis, molibdenas, salietra, geležis, cinkas, siera, auksas, sidabras ir kt.).
Dėl šalies geografinės padėties klimatas labai įvairus: šiaurėje tropinis, veikiamas šaltosios Peru srovės; temperatūra vasarą ~20-25 °C, žiemą 10-15 °C. Kritulių labai mažai (<100 mm/m.), dažnai nelyja kelerius metus iš eilės. Centrinėje dalyje būdingas subtropinis, drėgnas klimatas: temperatūra vasarą 15-25 °C, žiemą 5-10 °C, vidutinis metinis kritulių kiekis 2000–2500 mm. Toliau einant į pietus klimatas keičiasi nuo vidutinių platumų iki subantarktinio. Temperatūros vasarą svyruoja apie 10-15 °C, žiemą – apie 0-5 °C, dažnas sniegas. Kritulių gausu 2500-3000 mm, ypač Valdivijos regione 6000-7000 mm.
Šiaurinėje šalies dalyje pastovių vandens telkinių beveik nėra, didesnės upės – Loa, Lauka. Centrinėje ir pietinėje dalyse upių tinklas tankus, jos trumpos, bet labai vandeningos (Bio Bio, Akonkagva, Buenas, Valdivija, Maulė), gausu ledyninių kalnų ežerų (Cheneral Karera, Ljankihuė, O'Higinso ežeras, Rankas, Todos los Santosas ir kt.).
Šiaurinę Čilės dalį užima sausiausia pasaulyje, visiškai negyva Atakamos dykuma. Centrinėje dalyje auga krūmynai, laurų, bukų sąžalynai, daugelis teritorijų sukultūrinta, paversta vynuogynais. Pietuose auga Valdivijos drėgnieji miškai, o pačiuose pietuose, kalnų pašlaitėse – tundros augalija.
Ekonomika
thumb|right|Finansų centras [[Santjagas (Čilė)|Santjage]]
Šalies ekonomika remiasi naudingųjų iškasenų eksportu. Varis yra svarbiausia iškasena, pagal kurią šalis pirmauja pasaulyje. 15% šalies gyventojų verčiasi žemes ūkiu. Pagrindiniai žemės ūkio produktai yra vynuogės, obuoliai, kriaušės, svogūnai, avižos, šparagai, pupelės. Žvejyba ir miškų ūkis yra svarbios ekonomikos šakos.
Pagrindiniai šalies importo produktai yra nafta ir jos produktai, gamtinės dujos, įvairūs chemikalai, telekomunikacijos įranga. Be vario, šalis dar eksportuoja vaisius, žuvį, popierių, jo masę, vyną. Pagrindiniai mainų partneriai yra JAV, Kinija, Brazilija, Argentina, Pietų Korėja.
Gyventojai
thumb|left|[[Mapučiai|Mapučių moterys]]
Dauguma Čilės gyventojų yra europiečių palikuonys. Gyventojų daugumą sudaro kolonistų Ispanų, baskų palikuonys bei vėlesniais laikais imigravę Vokietijos, Prancūzija, Italija, Graikija, Šveicarija, Skandinavijos (ypač Švedijos), Jungtinės Karalystės ir Airijos, Rytų Europos (Lenkijos, Rusijos ir Kroatijos).
Vietiniai indėnai sudaro 3,2 % gyventojų. Didžioji jų dauguma – mapučiai, gyvenantys daugiausia Araukanijos regione. Šiaurėje yra aimarų, Velykų saloje gyvena rapanujai, o pietinėse salose dar išlikę keletas alakalufų.
Šalyje daugiausiai vartojama ispanų kalba, kuri yra vienintelė oficiali kalba.
Literatūra
Čilės literatūra gerai žinoma pasaulyje. 1945 m. poetei Gabriela Mistral paskirta Nobelio literatūros premija ir ji tapo pirmąja autore iš Lotynų Amerikos, gavusia šį apdovanojimą. 1971 m. Nobelio literatūros premijos laureatu tapo vienas žinomiausių Čilės poetų Pablo Neruda.
Sportas
1962 m. Čilėje vyko VII pasaulio futbolo čempionatas – didžiausias sporto renginys šioje šalyje. Šio čempionato metu Čilės rinktinė iškovojo iki šiol aukščiausią pasiekimą – trečią vietą.
Šalyje taip pat populiarus tenisas. Žymiausias šalies tenisininkas Marcelo Riosas, kuris 1998 m. tapo pirmąja pasaulio rakete.
Lenjanas
Lenjanas – miestas Italijoje, Lombardijoje, Milano provincijoje, 20 km nuo Milano centro. Per miestą teka Olonos upė. Čia įvyko Lenjano mūšis, kurį vietiniai pamini Palio delle contrade renginiu.
Istorija
Seniausi radiniai miesto apylinkėse yra iš Remedelo kultūros XI–XIX a. pr. m. e.). Vėliau tai buvo keltų centras, kurį užėmė romėnai I a. pr. m. e.
Šventosios Romos imperatorius Frydrichas I Barbarosa pralaimėjo Lenjano mūšį Lombardijos lygai 1176 m.
1820–1915 m. iš žemės ūkio Lenjanas tapo pramoniniu centru. Tekstilės fabrikai užsidarė XX a. vidury ir dabar paslaugų sektorius duoda daugiausiai darbo vietų.
Kultūra
Dolce & Gabbana turi administracinį centrą mieste.
Boltonas
Boltonas – miestas Anglijoje, 16 km į vakarus nuo Mančesterio. Elektronikos, tekstilės, statybinių medžiagų, popieriaus, chemijos pramonė. Yra Boltono universitetas.
Istorija
Saksų laikais dabartinio Boltono vietoje buvo kaimas. 1251 m. suteikta teisė rengti turgus. Anglijos pilietinio karo metu Boltone vyko žiaurios žudynės tarp lojalistų ir sukilėlių. Iki XIX a. miestas buvo svarbus tekstilės pramonės centras.
Australijos lietuvių dienos
Australijos lietuvių dienos – Australijos lietuvių suvažiavimai ir kultūriniai renginiai, vykstantys nuo 1960 m. Australijos lietuvių bendruomenės (ALB) Krašto tarybos suvažiavimų metu.
Istorija
Australijos lietuvių dienos rengiamos paeiliui Adelaidėje, Melburne, Sidnėjuje, tik 1984 m. vyko Kanberoje, 1998 m. – Džilonge. Šventę organizuoja Australijos lietuvių bendruomenės ir vietos lietuvių sudarytas Australijos lietuvių dienų komitetas.
Australijos lietuvių dienos prasideda iškilmingu atidarymu, pamaldomis miesto katedroje, kuriose dalyvauja aukštieji miesto ir valstijos, t. p. Bažnyčios pareigūnai. Vėliau rengiamos dalyvių eitynės iš katedros į Dienų renginių vieta. Australijos lietuvių dienų metu suvažiavime perrenkami ALB vykdomieji organai, numatoma kitų Australijos lietuvių dienų vieta. Australijos lietuvių dienų metu vyksta ir kitų Australijos lietuvių organizacijų suvažiavimai. Kultūrinėje programoje dalyvauja lietuvių menininkai iš Australijos ir kitų kraštų.
Marija Mutola
Marija Mutola (Maria de Lurdes Mutola; g. 1972 m. spalio 27 d. Maputu) – Mozambiko lengvaatletė, viena geriausių visų laikų 800 m distancijos bėgikių.
Gimė Maputu apylinkėse, geležinkelių darbininko ir turgaus prekeivės šeimoje. Vaikystėje domėjosi futbolu. Pasižymėjo geromis fizinėmis savybėmis ir 1988 m. poeto José Craveirinha buvo padrąsinta imtis lengvosios atletikos. Jo sūnus Stelio buvo pirmasis Mutolos treneris. Išvyko į Portugaliją ir bandė įstoti į Benfica lengvosios atletikos klubą, tačiau Mozambiko vyriausybė nesuteikė jai leidimo. Tais pačiais metais ji laimėjo sidabro medalį 800 m distancijoje Afrikos čempionate. Dalyvavo 1988 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Ten pasiekė asmeninį rekordą, tačiau savo grupėje liko paskutinė. Mutolai tuo metu buvo tik 15 metų. 1990 m. Afrikos čempionate užėmė 1 vietą. 1991 m. išvyko į JAV, kur studijavo ir treniravosi. Dalyvavo tais pačiais metais vykusiame lengvosios atletikos čempionate, kur netikėtai užėmė 4 vietą ir pagerino pasaulio jaunimo rekordą. 1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Mutola buvo Mozambiko viltis iškovoti medalį. Tačiau 800 m distancijoje ji liko penkta, o 1500 m – devinta. Po kelerių metų Mutola ėmė dominuoti 800 m distancijoje. Ji laimėjo pirmą vietą 1993 ir 1995 m uždarame pasaulio lengvosios atletikos čempionate iki 1993 m. pasaulio lengvosios atletikos čempionate. 1995 m. čempionate pufinalyje diskvalifikuota, nes kirto išorinę liniją. Netrukus pagerino 1000 m pasaulio rekordą. 1996 m. olimpinėse žaidynėse iš Mutolos buvo tikimasi aukščiausių apdovanojimų, tačiau ji turėdama sveikatos problemų 800 m distanciją užbaigė trečia, o 1000 m – antra. Galiausiai 2000 m. olimpinėse žaidynėse Mutolai pavyko parvežti į Mozambiką olimpinį aukso medalį.
Erikas Petrikas
Erikas Petrikas (g. 1962 m. rugsėjo 8 d. Joniškyje) – lietuvių diplomatas, buvęs Lietuvos ambasadorius Armėnijoje.
Biografija
1985 m. baigė Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultetą.
1992 - 1994 m. buvo atašė Lietuvos ambasadoje Danijoje, 1994 - 1998 m. - ambasadoje Didžiojoje Britanijoje. 1998 - 2001 m. - Lietuvos URM Administracinio departamento direktorius.
2001 - 2003 m. buvo Lietuvos atstovybės prie tarptautinių organizacijų Ženevoje vadovo pavaduotojas, 2003 - 2005 m. - Lietuvos Generalinis konsulas Šveicarijoje.
2005 - 2010 m. buvo įgaliotasis ministras-Lietuvos atstovybės prie ES vadovo pavaduotojas. 2010 – 2013 m. vadovavo URM Personalo departamentui.
Pempės diena
miniatiūra|250px|right|Pempė Pempės diena (taip pat Knyvės diena, Pempinės) – gilias tradicijas lietuvių kultūroje turinti pavasario šventė, minima kovo 19-ąją, per Juozapines, kuomet parskrenda pempės. Atėjus krikščionybei, su šia švente sutapatintos šv. Juozapo varduvės.
Erikas Petrikas
Biografija
Nuo 2013 m. gegužės 15 d. iki 2018 m. gegužės 14 d. – Lietuvos ambasadorius Armėnijoje. Jam suteiktas Nepaprastojo pasiuntinio ir įgaliotojo ministro diplomatinis rangas.
Pempės diena
Pempė laikoma atbundančios gamtos, atšilimo pranašu. Ši diena – gėlių, merginų ir moterų šventė. Pempinės – kitados gražiai švęstos merginų dienos aidai. Sakoma, kad iki Pempinių reikia prisiverpti, prisiausti – viskas guls į kraičio skrynias. Po to moterys pradeda darželiuose sėti gėles, daržoves daigams. Per Juozapines priartėja pavasario lygiadienis, todėl priimta nuo Juozapinių jau rengtis pavasario darbams.
Mėgsta žmonės pempę dėl jos budrumo. Vasaros naktigonėse, jei paryčiais prie arklių sėlina vilkas ar arkliavagis, pempės tuoj perspėja, – pradeda skardžiai rėkauti. Jos – vieningos ir narsios, varną ar lingę, besitaikančią prie lizduose sudėtų kiaušinių, puola visu būriu.
Erikas Petrikas
Biografija
Nuo 2018 m. spalio mėn. - URM Administracinio departamento direktorius.
E.Petrikas 2003 m. apdovanotas Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Riterio kryžiumi.
Pempės diena
Tautosakoje
Apie pempę sukurta lietuvių liaudies dainų, patarlių, pasakojimų bei kitų užkalbėjimų, susijusių su šiuo grakščiu paukščiu. Patarlė sako, kad nuo Pempės dienos „lydeka nerštan, o gervė – raistan“.
Pempės dieną spėdavo apie laukiamus metus: jeigu tądien oras geras, metai bus palankūs karvėms ir jaučiams. Gal nuo paukščių nusižiūrėta, kad per gavėnią buvo daroma išimtis, leidžiant jauniesiems tuoktis (Juozapas buvo Marijos sužadėtinis), tik negalima kelti vestuvių.
Įvairūs prietarai:
Dulkiškė (Zarasai)
Dulkiškė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Smalvų.
Istorija
XX a. pr. pateko į Novoaleksandrovsko apskritį. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Smalvų valsčius).
Lukštiniai
Lukštiniai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Kriaunų.
Gangtokas
Yra Sikimo vyriausybės rūmai ir kiti administraciniai statiniai, Sikimo universitetas, tibetologijos institutas, zoologijos sodas. Gangtoke yra svarbūs budizmo religiniai centrai – Enčėjaus vienuolynas (1840 m.), Rumteko vienuolynas (XVI a.), Dro-Dul Čoteno stūpa (1945 m.). Dar yra Thakurbari hinduistų šventykla.
Istorija
Gangtokas šaltiniuose minimas nuo 1716 m. Ilgą laiką tai buvo mažas kaimas, bet pastačius Enčėjaus vienuolyną tapo svarbiu religiniu centru. XIX a. Sikimą užkariavus britams, Gangtokas tapo administraciniu centru. Amžiaus pabaigoje miestas tapo svarbiu prekybiniu centru prie kelio tarp Tibeto ir Indijos. Subyrėjus Britų Indijai, Gangtokas tapo Sikimo valstybės sostine, bet 1975 m. Sikimas prijungtas prie Indijos.
Rūšizmas
Rūšizmas – polinkis vertinti elgesį su individu remiantis tik jo priklausymu tam tikrai rūšiai, nekreipiant dėmesio į kitus moraliai reikšmingus kriterijus. Neretai tai susiję su antropocentrizmu – įsitikinimu, kad žmonių rūšis (Homo sapiens sapiens) yra pranašesnė ir vertingesnė už kitas.
Rūšizmo koncepcija daugiausiai naudojama gyvūnų teisių šalininkų, teigiančių, kad žmonės, spręsdami kaip turėtų elgtis su gyvūnais, atsižvelgia ne į jų gebėjimą jausti skausmą ar poreikių turėjimą, bet vien tik į priklausymą tam tikrai rūšiai. Tuo tarpu oponentai, kaip kad filosofijos profesorius Carl Cohen, mano, jog rūšizmas yra priimtinas elgesys, nes gyvūnai negali būti moralinės bendruomenės nariai.
Istorija
Pats žodis rūšizmas buvo pirmą kartą paminėtas anglų psichologo Ričardo D. Raiderio 1973 metais bandant apibrėžti įsitikinimą, savo esmine forma artimą rasizmui bei seksizmui. Jis teigė, kad žmonės turi individą matyti kaip atskirą būtybę, o ne kaip tam tikros rūšies, rasės, lyties, amžiaus ar kitokių savybių atstovą. Jis, kaip ir kiti nepritariantys rūšizmui, siūlo gyvūnų jaučiamą skausmą vertinti taip pat, kaip ir žmonių skausmą.
Nors sąvoka „rūšizmas“ yra sąlyginai nauja, ją atitinkančių minčių galima surasti jau nuo XVIII a. pabaigos.
Šiuo metu terminą rūšizmas vartoja nemažai filosofų ir gyvūnų teisių šalininkų.
Māris Rūdolfs Liepa
Maris Rudolfas Liepa (, 1936 m. liepos 27 d. Ryga – 1989 m. kovo 26 d. Maskva) – latvių kilmės baleto artistas, baletmeisteris, pedagogas.
Biografija
Vaikai Andris Liepa ir Ilzė Liepa. 1946-1953 m. mokėsi Rygos choreografijos mokykloje, 1955 m. baigė Maskvos choreografijos mokyklą, 1963-1980 joje dėstė. 1952-1953 m. ir 1955-1956 m. šoko Latvijos operos ir baleto teatre Rygoje, 1956-1960 m. – K. Stanislavskio ir V. Nemirovičiaus-Dančenkos muzikiniame teatre Maskvoje, 1960-1982 m. Didžiojo teatro Maskvoje solistas.
Kūryba
Sukūrė vaidmenų televizijos baletuose, kino filmuose. Šokis vyriškas, plastiškas, psichologiškas, būdinga šokio technikos ir artistiškumo dermė. Atnaujino baletą „Rožės sapnas“ (1967 m., pagal K. Vėberio muz., šoko Rožės Sapną), sukūrė choreografiją – L. Minkaus baletui „Don Kichotas“ (1979 m.), šokių dramos spektakliams, filmams.
Amfetaminas
Amfetaminas (pagal IUPAC 1-fenilpropan-2-aminas) – simpatetinė sistemą stimuliuojanti medžiaga, veikia adrenalino ir dopamino receptorius, dažnai vartojamas norint išgauti euforiją, neatsižvelgiant į dozės normas. Taip susidaro rizika priklausomybei, dėl to amfetaminas priskiriamas narkotikų grupei, už kurio pirkimą ar pardavinėjimą yra baudžiama.
Ši medžiaga ilgą laiką buvo ir dar kartais naudojamas kūno svorio kontrolei, narkolepsijai. Labiausiai paplitęs naudojimas dėl dėmesio sutrikimo ir hiperaktyvumo sindromo. Nors amfetaminas yra stimuliantas, hiperaktyvumo gydyme pasižymi raminančiu efektu. Amfetamino skirtingos formos, tokios kaip Ritalinas toliau vartojamos kai kurių šalių medicinoje. Dėl pasitaikančių savižudybių ar netikėtų mirties atvejų, dažnai keliami etiški ir kiti klausimai. Vieni įsitikinę, kad dėmesio sutrikimo liga yra išgalvota farmacijos kompanijų. Kiti, kritikuodami klausia ar studentai neapgaudinėja savęs ir savo kolegų naudodami tokias medžiagas.
Toksiškumas ir neigiami efektai
thumb|right|266px|20 populiariausių rekreacijoje naudojamų narkotinių medžiagų poveikio įvertinimas. Apibendrinus priklausomybės ligų, chemikų, farmakologų bei policijos duomenis ir įvertinus galimą priklausomybę, fizinę ir socialinę žalą, amfetaminui skirta 8 vieta.
Amfetaminas yra vienas iš labiausiai paplitusių gatvės narkotikų. Jo populiarumą gatvėje tikriausiai lemia daug labiau žalinga ir priklausomybę sukelianti metamfetamino forma. Šią stimulianto formą naudojant yra greitai prieinama prie adatos, taip sukeliant labai sunkiai gydomą priklausomybę. Metamfetamino toksiškumas itin didėja su dozės kiekiu ir pažeidžia smegenis, nuo ko žmogus patiria rimtų, ilgalaikių psichologinių ir kitų problemų. Ilgą laiką, didelėm dozėm vartojant amfetaminą, arba dar stipresnį metamfetaminą, pasireiškia pašaliniai efektai. Impotencija ir rimtesni, dažniau pasitaikantys sutrikimai, kaip amfetamininė psichozė, daro šią narkotinę medžiagą itin pavojinga. Psichozės metu žmogus neatskiria kas yra tikra, o kas ne, nepasitiki žmonėm, visų bijo. Perdozavus patiriamos dar rimtesnės problemos - konvulsijos, kvėpavimo sutrikimai, pavojinga kūno temperatūra, koma ir mirtis. Ilgiau naudojant ir staiga nutraukus, pasitaiko psichiniai sutrikimai kaip paranoja, baimės ar nerimo jausmas, šizofrenija, agresija. Atsiradus priklausomybei kartu atsiranda nuolatinis nuovargis negavus dozės, smarkūs mitybos sutrikimai, nenoras valgyti, depresija, nemiga. Minimi vienetiniai atvejai, kai visiškai nemiegama ir nevalgoma net visą savaitę, tai dažniausiai sukelta veniniu būdu naudojamo metamfetamino. Dėl tokio išsekimo galima mirti, o pačiam žmogui kilti agresyvumas bei polinkis neapgalvotiems veiksmams bandant gauti naują dozę. Dėl sunkaus proceso metant amfetaminą, žmogus linkęs savižudybei. Norint atsikratyti priklausomybės reikia profesionalų, kurie išmano priklausomybės ligas.
Poveikis
Poveikio aprašymus labai supainioja tai, kad gatvėje galima gauti skirtingo grynumo ir įvairiausių tipo amfetaminių darinių. Prekeiviai sumaišo amfetaminą su soda, taip siekdami padidinti pelną. O vartotojas, nežinodamas kokio grynumo yra produktas, gali lengvai perdozuoti. Galiausiai, tuo pačiu gatvės vardu „amfa“, galima gauti daug stipresnio ir pavojingesnio metamfetamino. Pasitaiko atvejų, kai iš sirupų nuo kosulio ar purškalų nuo astmos išskiriamas efedrinas, kuris irgi parduodamas kaip amfetaminas. Tai gali sukelti visai nelauktą ir netikėtą poveikį. Dėl neaiškaus grynumo, priemaišų bei prastos kokybės produkto, kuris gali turėti toksiškų medžiagų, galima lengvai apsinuodyti. Retais atvejais žmogų ištinka mirtis.
Įprasto amfetamino poveikis tęsiasi apie 6 valandas, metamfetamino poveikis daug ilgesnis. Žinomi tokie efektai:
Chemija
Amfetaminas pirmą kartą susintetintas 1887 metais Berlyno universitete. Amfetaminas yra chiralinis junginys. Galima išskirti du struktūriškai identiškus, bet molekulės išvaizda skirtingus amfetaminus. Stebimas ir skirtingas chiralinių izomerų poveikis. Kartu amfetaminas – pati struktūriškai paprasčiausia medžiaga iš narkotinių cheminių junginių klasės. Kiti gerai žinomi amfetamino dariniai, yra metamfetaminas, pseudoefedrinas ir MDMA.
750px|Synthesis
Dėl palyginus paprastos, nors pavojingos gamybos procedūros, dažnai ryžtamasi atlikti sintezę turint tik elementarias arba prastas organinės chemijos žinias. Nauji įstatymai griežtai kovoja su šios medžiagos plitimu; jie yra skirti uždrausti medžiagas naudojamas sintezėje - jas buvo galima lengvai įsigyti, bet dabar tai atlikti daug sunkiau. Nors įstatymai kovai paskiria daug pinigų, poreikis ir pelnas sukuria nesibaigiantį karą prieš narkotikus, kuris pasiglemžia daug gyvybių ir vis dažniau kritikuojamas.
Juzanas Fudžita
Yuzan Fujita (藤田雄山, g. 1949 m. balandžio 19 d.- 2015 m. gruodžio 18 d.) – Japonijos politikas, 1993-2009 m. buvęs Hirosimos prefektūros gubernatoriumi. Jis gimė Hirosimoje, Minami-ku rajone. Juzan Fudžita baigė Kejo universitetą. Jis vieną kadenciją buvo išrinktas į Japonijos parlamentą 1989 m. o po to tapo gubernatoriumi.
Kaip gubernatorius Juzan Fudžita protestavo prieš JAV-Indijos susitarimą dėl branduolinių ginklų 2008 m. rugsėjį. Su kitais gubernatoriais 2006 m. jis pareiškė nepasitenkinimą JAV planais reorganizuoti karių dislokavimą Japonijoje. 2009 m. liepos 16 d. Fudžita pakeitė nuomonę dėl kompensacijų nukentėjusiems nuo branduolinės radiacijos, kurie gyvena užsienyje ir pareiškė, kad neapeliuos 2008 m. teismo sprendimo išmokėti kompensacijos emigravusiam į Braziliją nukentėjusiam.
Cosmic Gate
Cosmic Gate yra Hard Trance muzikos stiliaus vokiečių grupė, susikūrusi 1998 m. Vokietijoje. Per pastaruosius dešimt metų, ši grupė padarė didelę pažangą Trance muzikos scenoje ir smarkiai padėjo vystytis Trance atšakai Hard Trance.
Po kelerių metų duetas aprimo – nebeleido jokių kūrinių, nedalyvavo didžiuliuose Trance muzikos pasirodymuose. Tačiau praėjus ketveriems metams, nuo antrojo albumo pasirodymo, grupė pristatė savo trečiąjį studijos albumą „Earth Mover“ (2006), kuris kol kas yra pats geriausias jų darbas. 2007 m. IDMA (International Dance Music Awards) nominavo albumą, kaip geriausiu metų DJ miksu. Cosmic Gate pakomentavo, kad tai yra ne miksas, o muzikos atlikėjų albumas.
Per dešimt karjeros metų, Cosmic Gate taip pat sumiksavo dvi kompiliacijas pavadinimais „Back 2 Back“. Trečioji bus išleista šių metų spalio 28 d. bei suremiksavo begalę kūrinių, iš tokių žinomų atlikėjų kaip Tiësto, Vanessa Mae, Sash!, Ferry Corsten bei Blank & Jones.
Kelerius metus iš eilės Cosmic Gate dalyvavo masiniuose elektroninės muzikos festivaliuose, tokiuose kaip legendiniai Nature One, Mysteryland ir Trance Energy.
Susikūrimas
Prodiuseriai Claus Terhoeven (Nic Chagall) ir Stefan Bossems (Bossi) pirmą kartą susitiko ir susipažino 1997 m. X-IT įrašų kompanijoje, Kelne, Vokietijoje. Tuo metu jie turėjo keletą leidinių skirtinguose projektuose. Susitikus dar kartą 1998 m. lapkričio mėnesį, vienoje Vokietijos muzikos įrašų kompanijos studijoje, jie abu nusprendė kartu sukurti kūrinį, pavadinimu „The Drums“, kurį išleido 1999 m. Taip gimė Cosmic Gate duetas.
Iš pradžių duetas kūrė ir grojo tik Hard Trance stiliaus muziką. Tačiau naujausiuose jų kūriniuose galima užgirsti vis daugiau Progressive Trance elementų. Muzikos pasikeitimą grupėje, publika pastebėjo išleidus trečiąjį albumą „Earth Mover“ bei singlus „Should’ve Known ir „Analog Feel“.
Rhythm & Drums (2001)
200px|thumb|Rhythm & Drums – debiutinis Cosmic Gate albumas. Per pirmuosius metus išleidus sėkmingus singlus Fire Wire bei Somewhere Over The Rainbow, grupė nutarė įrašyti debiutinį albumą. Albumas išvydo saulės šviesą 2001 m. vasario 19 d. Vokietijoje, kurį išleido įrašų kompanija EMI Electrola. Leidinys buvo išleistas dviejuose formatuose – kompaktinėje plokštelėje ir dviejų vinilų komplekte. Visi „Rhythm & Drums“ albumo kūriniai buvo Hard Trance stiliaus, išskyrus pristatomąjį kūrinį „Open The Gate“.
Albumo kuryboje padėjo prodiuseris DJ Wave. Jis padėjo sukurti didžiają dalį kūrinių. Albumo kūriniuose „Mental Atmosphere“, „Open The Gate“ ir „The Drums“, galima užgirsti vokiečių dainininkės Natascha Niemann vokalus, taip pat vokalus įrašė dar vienas vokiečių atlikėjas Thomas Friebe, kūriniuose „Exploration Of Space“ ir „Running (Out Of Time)“. Vinilų komplekte buvo 11 kūrinių, o kompaktiniame diske buvo pridėtas DJ Scot Project „Fire Wire“ remiksas. Albume nebuvo kūrinio „Melt To The Ocean“, kuris buvo išleistas tik su singlu „Exploration Of Space“.
Iš viso buvo sukurti 5 vaizdo klipai su kūriniais „Mental Atmosphere“, „The Drums“, „Exploration Of Space“, „Fire Wire“.
No More Sleep (2002)
Albume buvo tik du kūriniai su vokalais, tai „Back To Earth“ (Natascha Romboy) ir „Raging (Storm)“ (Jan Johnston). Prie albumo kūrybos nemažai prisidėjo Cosmic Gate narių ilgamečiai draugai Erich Schmeier (DJ Errik) bei Andre Wevers (DJ Wave).
Iš antrojo albumo „No More Sleep“ pavyko išleisti net šešis singlus su daugybe remiksų. 2002–2003 m. šokių scenoje dominavo Cosmic Gate singlai, tai legendinis „The Truth“, „Back To Earth“, „The Wave“, „Raging (Storm)“, „Human Beings“ ir sunkusis „Hardcore“.
Buvo sukurti trys vaizdo klipai su kūriniais „Back To Earth“, „The Wave“, ir „The Truth“.
Earth Mover (2006)
200px|thumb|Trečiasis dueto albumas Earth Mover. Praėjus ketveriems metams nuo antrojo albumo išleidimo, šokių scenoje Cosmic Gate vardas buvo apmiręs. Tačiau po ilgų metų darbo, grupė pasauliui pristatė savo naujausią albumą „Earth Mover“, kuris tapo vienu geriausių metų leidiniu. Šis albumas visiškai skirėsi nuo ankstesnių Cosmic Gate darbų. Jame galima užgirsti nemažai Progressive Trance elementų, o tai grupei yra visiškai nebūdinga.
2006 m. rugsėjį, albumą oficialiai išleido įrašų kompanija Black Hole Recordings, kuri priklauso Tiësto. Albumas buvo išleistas kompaktinėje plokštelėje ir buvo sudarytas iš 13 kūrinių. Po jo sekė singlai „Should’ve Known“ ir „Analog Feel“.
Padėjęs grupei įsibėgėti, DJ Wave padėjo ir šįkart. Trijulė dirbo beveik vienerius metus prie šio albumo, kuriame įamžino savo balsus vokalistai Sir Adrian, Jan Johnston, Tiff Lacey, Roxanne Emery ir Alexander Perls. Kūrinį „Guess Who?“ padėjo sukurti atlikėjas Wippenberg.
Sign Of The Times (2009)
200px|thumb|left|Sign Of The Times – ketvirtasis Cosmic Gate albumas. Po pasisekusio, visiškai naujo grupės singlo „Body Of Conflict“, kurio net nebuvo Earth Mover albume, grupė, kartu su Black Hole Recordings išleido ketvirtąjį savo albumą Sign Of The Times.
Albume yra iš viso trylika kūrinių iš kurių dvylika visiškai nauji. Jame yra ir anksčiau išleistas singlas „Body Of Conflict“, įrašytas kartu su vokaliste Denise Rivera. Didžiąją albumo kūrinių dalį sudaro dainos su įvairiausiais vokalais. Dainas, kartu su grupe, įrašė atlikėjai Tommy Clint, Tiff Lacey, Kyler England, Aruna, Emma Hewitt ir Denise Rivera.
Antrasis albumo singlas yra „Not Enough Time“, įrašytas kartu su vokaliste Emma Hewitt. Singlai „Not Enough Time“ ir „Body Of Conflict“ išleisti anksčiau už albumą.
Albumas buvo nelegaliai išplatintas internete likus daugiau negu mėnesiui iki jo išleidimo.
Papilio pagrindinė mokykla
miniatiūra|265px|right
Biržų rajono Papilio pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Biržų raj., Papilyje, Vilties g. 1, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190546982.
Istorija
Papilio mokyklą savo lėšomis 1595 m. įkūrė Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės didysis etmonas Kristupas Radvila Perkūnas. Vėliau mokykla rūpinosi Liudvika Karolina Radvilaitė ir evangelikų reformatų parapija. Ankstyviausia rašytiniuose šaltiniuose išlikusi mokytojo pavardė – 1623 m. Lietuvos evangelikų reformatų sinodo protokoluose paminėtas bakalauras Višnevskis. Mokiniai mokėsi tikybos, kaligrafijos, geografijos, lietuvių, lenkų, rusų kalbų, aritmetikos.
1864 m. mokykla perduota gubernijos liaudies mokyklų direkcijai. Visų dalykų buvo mokoma rusų kalba iki 1905 m. 1907 m. pastatytas mūrinis mokyklos pastatas. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui jis buvo gerokai apardytas, bet 1915 m. čia pradėjęs mokytojauti poetas Kazys Binkis, padedamas vietinių gyventojų, mokyklos pastatą sutvarkė ir jame mokytojavo 3 metus.
Vykdant švietimo reformą, 2001 m. Papilio vidurinė mokykla reorganizuota į pagrindinę.
Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos baudžiamojo proceso kodeksas
Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos baudžiamojo proceso kodeksas (LTSR BPK) - Lietuvos TSR baudžiamojo proceso teisės sąvadas, teisynas; baudžiamojo proceso kodeksas. Patvirtino Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Aukščiausioji Taryba ir įvedė nuo 1961 metų rugsėjo 1 dienos.
Uždaviniai
Tarybinio baudžiamojo proceso uždaviniai - greitai ir pilnutinai išaiškinti nusikaltimus, įkaitinti kaltininkus ir tinkamai pritaikyti įstatymą, kad kiekvienas nusikaltimą padariusis asmuo būtų teisingai nubaudžiamas ir nė vienas nekaltas asmuo nebūtų patraukiamas baudžiamojon atsakomybėn ir nuteisiamas (2 str. 1 d.).
Baudžiamasis procesas turėjo padėti stiprinti socialistinį teisėtumą, užkirsti kelią nusikaltimams ir juos visiškai likviduoti, auklėti piliečius, kad jie nenukrypstamai laikytųsi tarybinių įstatymų ir gerbtų socialistinio bendro gyvenimo taisykles.
Procesas
BPK buvo įtvirtinta pareiga iškelti baudžiamąją bylą ir išaiškinti nusikaltimą. Teismas, prokuroras, tardytojas ir kvotos organas privalėjo savo kompetencijos ribose iškelti baudžiamąją bylą kiekvienu atveju, kai iškyla aikštėn nusikaltimo požymiai, imtis visų įstatymo numatytų priemonių, kad būtų nustatytas nusikaltimo įvykis bei kaltieji nusikaltimo padarymu asmenys ir kad jie būtų nubausti.
Baudžiamąsias bylas visuose teismuose nagrinėja teisėjai ir liaudies tarėjai, išrinkti įstatymo nustatyta tvarka.
Visuose teismuose baudžiamosios bylos pirmąja instancija nagrinėjamos teisėjo ir dviejų liaudies-tarėjų sudėtimi.
Liaudies tarėjai turi tokias pat teises, kaip ir pirmininkaujantysis teisiamajame posėdyje, sprendžiant visus klausimus, kylančius, nagrinėjant bylą ir priimant nuosprendį.
Kasacine tvarka teismai bylą nagrinėja trijų teismo narių sudėtimi, o teisminės priežiūros tvarka – ne mažiau kaip trijų teismo narių sudėtimi.
Sutinkamai su TSR Sąjungos ir sąjunginių respublikų baudžiamojo proceso pagrindų 20 straipsniu, TSR Sąjungos ir Lietuvos TSR įstatymų laikymosi baudžiamajame procese tikslumą prižiūrėjo TSRS Generalinis Prokuroras tiek betarpiškai, tiek ir per Lietuvos TSR Prokurorą bei kitus jam pavaldžius prokurorus.
Lietuvos Tarybų Socialistinėje Respublikoje procesas vyko lietuvių kalba arba tos vietovės gyventojų daugumos kalba.
Ugnies Žemės, Antarktidos ir Pietų Atlanto salų provincija
thumb|240px|right|Bebrų užtvanka upėje. Ugnies Žemė thumb|240px|right|Ugnies Žemės kraštovaizdis
Ugnies Žemės, Antarktidos ir Pietų Atlanto salų provincija  – Argentinos sritis pačiuose pietuose, į kurią įeina Argentinos valdoma Ugnies Žemės dalis (didžiausias miestas joje bei visos srities sostinė – Ušuaja) ir dvi ginčytinos teritorijos: Argentinos Antarktida, nepripažįstama teritorinė pretenzija, kurios administracinis centras yra Esperansa (labiau primenanti mokslinę bazę, nei miestelį), bei Pietų Atlanto salos, valdomos Didžiosios Britanijos, bet Argentinos laikomos savo dalimi. Argentiniečiai jas nesėkmingai bandė susigrąžinti per Falklando (Malvinų) karą. Jų administracinis centras yra Stenlis, argentiniečių vadinamas Puerto Archentinu – miestelis Falklando (Malvinų) salose.
Yra keturi departamentai, du iš kurių (Pietų Atlanto salų ir Antarktidos) yra ginčytini, kiti du yra Ugnies Žemės saloje.
Geografija
Realiai valdomų teritorijų plotas – 21 263 km², kartu su Pietų Atlanto salomis ir Argentinos Antarktida – 986 418 km². Valdomos teritorijos – rytinė Ugnies Žemės salos dalis ir Estadoso sala – kalnuotos salos, apsuptos Atlanto vandenyno, Magelano, Dreiko ir daugybės kitų sąsiaurių. Per salas besidriekiantys Andų kalnai iškyla iki 1490 m aukščio (Kornu k.).
Vyrauja šaltas ir drėgnas klimatas, tačiau labai skiriasi skirtinguose regionuose. Vidutinė sausio mėn. temperatūra Ušuajoje 9,4 °C, liepos mėn. 1,5 °C. Metinis kritulių kiekis – 524 mm. Šalti ir stiprūs Antarkities vėjai. Vidurvasarį (sausio mėn.) būna poliarinės dienos, viduržiemį (liepos mėn.) – poliarinės naktys. Dažnai stebima poliarinė pašvaistė. Auga mišrieji ir spygliuočių miškai, krūmynai, šaltosios stepės, tundra. Ledynai. Upės trumpos, vandeningos, slenkstėtos. Daug ežerų (didžiausias Fagnano ežeras).
Gyventojai
Iš visų valdomų teritorijų gyvenama tik Ugnies Žemės sala. Gyventojai susitelkę vakariniame salos pakraštyje. Rytinė dalis praktiškai negyvenama. Saloje yra 2 miestai: Ušuaja ir Rio Grandė. Seniau saloje gyveno indėnai selknamai, tačiau buvo išnaikinti.
Ekonomika
Gyvulininkystė (avių auginimas), naftos ir dujų gavyba. Turizmas.
Dulkiškiai (Kelmė)
Dulkiškiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 10 km nuo Pašilėnų.
Santjagas
Santjagas  – ispaniškas ar portugališkas žodis, reiškiantis Šv. Jokūbą. Taip pat šiuo žodžiu vadinama daug geografinių objektų pasaulyje.
Miestai:
Administracinės teritorijos:
Kiti objektai:
Jurgis Kazimieras Staniškis
Jurgis Kazimieras Staniškis (g. 1943 m. sausio 31 d. Marijampolėje) – Lietuvos inžinierius elektromechanikas, aplinkosaugininkas, profesorius.
Biografija
Mokslinio žurnalo „Aplinkos tyrimai, inžinerija ir vadyba“ vyriausiasis redaktorius. Tarptautinių mokslinių žurnalų „Waste Management & Research“, „Bioautomation“, „Energy manager“ redkolegijų narys.
Mokslinė veikla
Pagrindinės mokslinių tyrimų kryptys: sisteminis aplinkos apsaugos problemų sprendimas, taršos prevencija, aplinkos apsaugos ir atliekų vadyba, aplinkos užterštumo modeliavimas ir prognozavimas, baseininė vandens kokybės vadyba, darniosios pramonės plėtros strategija. 140 išradimų, 300 mokslinių publikacijų autorius.
Rumunijos herbas
Rumunijos herbas – mėlyname herbiniame skyde auksinis erelis su kryžiumi snape. Erelis laiko skeptrą ir kardą. Ant krūtinės yra skydas, kuriame keturių istorinių provincijų simbolika. Taip pat skydo mėlyname spindulyje du delfinai simbolizuojantys Juodąją jūrą, kuri skalauja Rumunijos krantus.
Liutkai (Moskovskojė)
Liutkai (, nuo 1900 m. vasario mėn., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – buvusi Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Slavsko rajone, 30 km į šiaurės vakarus nuo Slavsko, nuo 2008 m. birželio 30 d. Jasnojės kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Skalvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Šilutės apskrities, nuo 1922 m. Lankos apskrities kaimas, kaimo bendruomenė. 1938 m. balandžio 1 d. Vyžaičiai, Liutkai, Šuderaičiai ir Staldžiai sujungti į Jėgerhoho savivaldybę. 1947–2008 m. Prochladnojės apylinkės teritorija.
Maroko virtuvė
Maroko virtuvė – Maroke paplitusi kulinarinių tradicijų visuma, Maroko nacionalinė virtuvė. Dėl savo panašumų į gretimo Alžyro ir Tuniso kulinarines tradicijas, ji priskiriama Magrebo virtuvei, kuri yra Islamo virtuvės dalis.
Ypatumai
Maroko virtuvė kildinama iš vietinės berberų virtuvės, kuri čia egzistavo nuo seniausių laikų. Kuskusas ir tadžinai yra vietinis berberiškas išradimas. Dar prieš mūsų erą vietos virtuvę per finikiečius ir romėnus paveikė kitos viduržemio jūros šalys.
Nuo VII a. Maroką įjungus į Kalifatą, virtuvę veikė islamo tradicijos. Jos ypač suklestėjo apie XII a., kuomet į Maroką iš Bagdado atsikėlė daug pabėgėlių, kurie atsinešė naujus receptus. Šie receptai išsaugoti Maroko virtuvėje iki šiol, nors Azijoje jie vėliau nunyko. Jų ypatumai yra gausus vaisių (abrikosų, razinų) naudojimas prie mėsos. Ispanijoje vykstant rekonkistai, daug pabėgėlių musulmonų kėlėsi iš ten, irgi atsinešdami savo tradicijas.