cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ąžuolynas (Kaunas)
Istorija
1986 m. Ąžuolyno parkas paskelbtas respublikinės reikšmės gamtos paminklu. 2006 m. gegužės 16 d. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą. 2008 m. rugpjūčio 6 d. Ąžuolyne, šalia S. Dariaus ir S. Girėno stadiono įrengtame lengvosios atletikos tolimųjų metimų sektoriuje, atidarytas golfo treniruočių aikštynas.
Vytauto parkas
thumb|200px|Tvirtovės komendanto blindažas parko šlaite
1871 m. Ąžuolyno vakarinėje dalyje įkurtas pramogoms ir pasivaikščiojimams skirtas parkas. 1872 m. čia vyko caro Petro I gimimo 200 metų minėjimas, pastatytas medinis paviljonas, estrada, teniso aikštelės, sūpuoklės. Netrukus vieta praminta Petrovka, Petrovskaja gora. Parko tvarkymu rūpinosi Kauno sodininkų draugija, vadovaujama grafo Zubovo. 1930 m. pavadintas Vytauto parku.
Parkas užima 9 ha teritoriją. Nelygaus paviršiaus, vyrauja vingiuoti takai, įrengti laiptai į Laisvės alėją. 1959 m. pastatytas paminklas Vytautui Montvilai (skulpt. Kostas Narkevičius).
Dainų slėnis
Kauno Dainų slėnis – tradicinė Dainų švenčių vieta. Iš pradžių Dainų šventės vyko neišvaizdžioje Petro Vileišio aikštėje. Muzikai reikėjo poetiškesnės aplinkos. Ją rado choro dirigentas ir kompozitorius Klemensas Griauzdė (1905–1983). 1937 m. jo dėmesį patraukė bevardis slėnis – šlaitai Ąžuolyno pakraštyje. Išmėginimui buvo suruoštos Joninių iškilmės. Po sėkmingo bandymo kompozitorius pasiūlė šią skambią vietą vadinti „Dainų slėniu“.
A. Mickevičiaus slėnis
thumb|200px|left|[[Adomo Mickevičiaus akmuo]] thumb|200px|[[Chačkaras]] thumb|200px|Žmogaus šešėlio saulės laikrodis prie KTU Chemijos fakulteto rūmų
Girstupio slėnyje, dabar vadinamu Adomo Mickevičiaus (1798–1855) vardu, poetas mėgdavo ilsėtis, skaitydavo iš Vilniaus atsiųstus draugų, filomatų, laiškus, semdavosi jėgų kūrybai. 1823 m. pavasarį draugai slėnį pavadino Adomo Mickevičiaus slėniu, o akmenyje, ant kurio poetas mėgdavo sėdėti, iškalė inicialus „A. M.“ ir metus „1823“. Per Kauną ėmus tiesti geležinkelį, buvo išleistas įsakymas surinkti visus Kauno apylinkių akmenis, bet kažkas šį akmenį paslėpė – užkasė upelio šlaite. Tik 1918 m. Girstupio vanduo per didelį potvynį išplovė jį. Akmuo buvo pastatytas į dabartinę vietą. Šis akmuo dabar vadinamas Adomo Mickevičiaus akmens vardu ir valstybės yra saugomas kaip geologinis gamtos paveldo objektas (iš sąrašo išbrauktas 2016 m. vasario 8 d. Lietuvos Respublikos aplinkos ministro įsakymu).
Girstupio slėnis minimas poemose „Konradas Valenrodas“, „Gražina“, korespondencijoje. Poemoje „Gražina“ apie slėnį A. Mickevičius rašė: (vertė Justinas Marcinkevičius)
Skulptūros
Parką puošia skulptūros, daugiausiai įrengtos sovietmečiu:
Gamtinė įvairovė
2001 m., vykdant gamtinės įvairovės tyrimus, Ąžuolyne rasta 513 rūšių aukštesniųjų augalų, iš kurių 14 įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Parko teritorijoje užregistruoti 59 rūšių paukščiai, iš kurių pilkoji meleta ir baltnugaris genys įrašyti į Raudonąją knygą. 29 rūšių paukščiai įrašyti į Europoje globaliai nykstančių rūšių sąrašus. Taip pat aptikta 15 rūšių žinduolių, 6 rūšių varliagyviai ir ropliai. Parko senuosiuose medžiuose, daugiausia ąžuoluose, gyvena ir niūriaspalvis auksavabalis (Osmoderma barnabita) – vienas bene labiausiai saugomų vabalų Europoje. 200px|left|thumb|Geltonoji kempinė (Laetiporus sulphureus) Kauno ąžuolyne. Parke yra 34,4 ha ąžuolynų, 7,9 ha liepynų, 0,8 ha beržynų, 3,2 ha baltalksnynų ir 1,3 ha klevynų. Savaiminės kilmės medynų yra 37 ha, kultūrinės – 10,6 ha. Tarp ąžuolų vyrauja seni 100–320 metų medžiai, kurių kamieno skersmuo 100–160 cm. Liepų amžius 70–145 metai. 1982 m. Ąžuolyne buvo 1009 senieji ąžuolai, iš jų 81 % gyvybingų.
Greta vietinių medžių ir krūmų – paprastojo ąžuolo, mažalapės liepos, karpotojo ir plaukuotojo beržų, paprastojo uosio, paprastosios eglės, trapiojo gluosnio, paprastosios pušies, grauželinės gudobelės, drebulės, paprastosios vinkšnos, paprastosios ievos ir paprastojo šermukšnio – pokario metais pasodinta introducentų: dygiosios eglės sidabrinė forma, vakarinė tuja, paprastasis kaštanas, didžialapė liepa, baltažiedis vikmedis, ailantalapis riešutmedis, paprastasis pūslenis, uosialapis bei ginalinis klevai, paprastojo klevo rutuliškoji forma, paprastojo uosio svyruoklinė forma, raudonasis ąžuolas ir daugelis kitų – iš viso 25 rūšys ir formos.
Prikaznis
Prikaznis  – jefreitorius (grandinis) Rusijos kazokų kariuomenėje.
Prikaznių antpečiai turėdavo po vieną siaurą skersinę juostelę arčiau kaklo esančiame trečdalyje.
Dabartinėse Rusijos kazokų organizacijose egzistuoja prikaznio laipsnis.
Nuorodos
Iliustracijos:
Ekiu
thumb|[[1498 m. auksiniai ekiu. Forma netaisyklinga dėl kraštų nupjaustymo (taip būdavo nuvagiama dalis monetų aukso).]] Ekiu  – Prancūzijos aukso ir sidabro monetos viduramžiais iki pat XVIII a.
Ekiu pavadinimas kilo iš herbinio atvaizdo monetoje.
Écu blanc (t. p. „Ecu d’argent“ arba „Louis blanc“): 60 solų; respektyvios 3 livros (1641−1794).
Drebutinis audinys
thumb|right|250px|Drebutinis audinys virkštelėje (šviesesnis) Drebutinis audinys – trumpaamžis, mažai diferencijuotas, neturintis kraujagyslių ir nervų, būdingas tik gemalui audinys. Užpildo tarpus tarp bambos virkštelės komponentų ir supa placentos vaisinės dalies kraujagysles.
Šis audinys negali toliau diferencijuotis. Sudarytas iš žvaigždinių ar verpstinių ląstelių, turinčių ataugas. Ląstelės turinčios ataugas formuoja trimatį tinklą, kurio ertmes užpildo kolageninių skaidulų tinklas ir pagrindinė medžiaga, turinti daug glikozaminoglikanų. Šiame audinyje būna makrofagocitų ir limfocitų.
Drebutinis audinys sudaro specialią atramą bambos kraujagyslėms, saugo jas nuo užspaudimo ir sudaro galimybę nuolatos tiekti gemalui maisto medžiagas ir deguonį.
Dlugie Kamienskiai
Dlugie Kamienskiai  – kaimas Lenkijos rytuose, Ceranuvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės rytus nuo Ceranuvo, apie 29 km į šiaurę nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 100 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Skirsnemunės Jurgio Baltrušaičio pagrindinė mokykla
miniatiūra|265px|right|Skulptūrų kiemelis
Jurbarko rajono Skirsnemunės Jurgio Baltrušaičio pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Skirsnemunėje (Jurbarko raj.), Šaltinio g. 22, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190919221. Steigėjas Jurbarko rajono savivaldybės taryba.
Istorija
Pirmosios rašytinės žinios, rastos Skirsnemunės katalikų bažnyčios vizitacijos akte, rodo mokyklą Skirsnemunėje buvus 1844 m. Senesniųjų Skirsnemunės miestelio gyventojų teigimu 1912 m. mokykla jau turėjo savo pastatą. 1929 m. pagal 1927 m. projektą pastatyta medinė mokykla (dabartinis mokyklos muziejaus pastatas). 1932 m. paskirtas pirmasis keturių skyrių mokyklos vedėjas B. Butkus. 1937–1940 m. mokykloje veikė aktyvios skautų, angelaičių, ateitininkų, pavasarininkų organizacijos. 1938 m. įsteigtas 5-as skyrius.
1948 m. mokykla tapo Skirsnemunės progimnazija. 1956 m. išleista pirmoji Skirsnemunės vidurinės mokyklos abiturientų laida. Netelpama trijose vietose, todėl tais metais pradedama galvoti apie naujos mokyklos pastato statybą. Tačiau daug metų projektai liko tik popieriuje. Nuo 1962 m. veikė mokyklos bendrabutis. Tuo laiku mokykla turėjo savo pagalbinį ūkį, apie 4 ha žemės, šalia bendrabučio – šiltnamį.
1985 m. naujai pastatytame pastate pradėjo dirbti 90 vietų vaikų darželis. 1989 m. rugpjūčio mėn. Skirsnemunėje vyko respublikinė kraštotyros ekspedicija, kuriai pagalbą suteikė ir mokyklos jaunieji kraštotyrininkai. 1994 m. gegužės 21 d. mokykla paminėjo savo 150-ties metų jubiliejų. 1998 m. gegužės 2 d., minint 125-ąsias gimimo metines, mokyklai suteiktas poeto ir diplomato Jurgio Baltrušaičio (1873–1944) vardas. 2001 m. rugsėjo 1 d. mokslas prasidėjo naujame mokyklos pastate.
Rimutė Jablonskytė-Rimantienė
Rimutė Jablonskytė-Rimantienė (1920 m. spalio 25 d. Kaune – 2023 m. liepos 4 d. ) – Lietuvos archeologė, muziejininkė.
Biografija
1930–1938 m. mokėsi Kauno „Aušros“ mergaičių gimnazijoje. 1938–1940 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultete. 1941 m. studijas tęsė Vilniaus universitete. 1942 m. apgynė diplominį darbą „Stambieji titnaginiai dirbiniai ir kampininės kultūros klausimas Lietuvoje“.
Dar studijuodama pradėjo dirbti Kauno M. K. Čiurlionio dailės muziejuje. 1942–1960 m. M. K. Čiurlionio dailės muziejaus mokslinė bendradarbė, vėliau – vyriausioji fondų saugotoja, Archeologijos skyriaus vedėja. 1945–1947 m. dėstė Kauno valstybiniame universitete.
1960–1999 m. Lietuvos istorijos instituto archeologijos skyriaus vyriausioji mokslo darbuotoja. 1962 m. apgynė daktaro disertaciją „Pirmykštis Lietuvos teritorijos apgyvendinimas“. 1972–1977 m. dėstė Vilniaus universitete. Tėvo paveikta susidomėjo akmens amžiaus paminklais ir radiniais. Daugiausia kasinėjo Kauno apylinkėse, Merkio upės baseine ir pajūryje, iš kurių žymiausi – Nidos ir Šventosios archeologijos paminklai.
1949 m. liepos 30 d. ištekėjo už bibliografo ir bibliotekininko Juozo Rimanto (iki 1940 m. Slapšinsko, 1908–1973). Sūnūs Augis (g. 1951 m.), Rytis (g. 1953 m.), duktė Dovilė (g. 1955 m.).
Kūryba
Išvertė S. Lagerlöf „Sakmę apie Gestą Berlingą“ (1958), S. Undset „Kristiną“ (1960), H. Ibseno „Laukinę antį“, „Šmėklas“ (1963), J. Lie apsakymų rinkinį „Kalnų vienkiemis“ (1964) ir kitų rašytojų kūrinius iš švedų ir norvegų kalbų.
Įvertinimas
1993 m. paskirta valstybinė premija. 2008 m. apdovanota Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro kryžiumi.
Santaliniai
Santaliniai (Santalaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) šeima, kuriai priklauso daugumoje parazitiniai arba pusiau parazitiniai augalai. Jie leidžia čiuptuvus į bet kurių kitų aplink augančių augalų šaknis. Lapai išsidėstę pražangiai arba priešiškai, kartais jie žvynų pavidalo. Žiedai smulkūs, iš 5 dalių. Vaisius platina skruzdėlės.
Klasifikacija
Šeimoje yra apie 400 rūšių. Labai daug rūšių auga tropikuose ir vidutinio klimato juostoje. Lietuvoje auga viena linlapio (Thesium) gentis su dviem rūšimis:
Kitos gentys:
Indonezinės siurbenės
Indonezinės siurbenės (Gyrinocheilidae) – karpžuvių (Cypriniformes) būrio žuvų šeima. Gyvena pietų Azijoje. Minta dumbliais. Šeimoje yra 1 gentis ir 3 rūšys.
Nuorodos
Algae eater
Kuko Salų vėliava
thumb|300px|right|[[Vaizdas:FIAV 110000.svg|23px Kuko Salų valstybinė vėliava • pločio ir ilgio santykis – 1:2 • įteisinta – 1979 m. rugpjūčio 4 d.]] thumb|300px|right|[[Karalienės atstovas|Karalienės atstovo Kuko Salose vėliava]] Kuko Salų vėliava – vėliava, savo forma ir išvaizda panaši į kitų šalių, buvusių Didžiosios Britanijos kolonijų Ramiajame vandenyne, vėliavas. Viena iš vadinamųjų Mėlynųjų vėliavų.
Aprašymas
thumb|right|300px|Valstybinės vėliavos konstrukcija A=50, B=4, C=12, D=20, E=6, F=2, G=60, H=44, I=9 Šios vėliavos stačiakampiame mėlyname fone – kantonas, kuriame vaizduojama Jungtinės Karalystės vėliava, simbolizuojanti tautos istorinius ryšius su Tautų Sandrauga. Vėliavoje dominuojanti mėlyna spalva reiškia vandenyną ir čia gyvenančių žmonių taikų būdą. Laisvame vėliavos plote įkomponuotas žiedas, sudarytas iš 15 baltos spalvos penkiakampių žvaigždžių. Jų skaičius atitinka 15 salų, įeinančių į Kuko Salų valstybės sudėtį:
Spalvos
Pantone spalvų sistemoje: mėlyna – Pantone 281
Pantone spalvų sistemoje: raudona – Pantone 186
Pantone spalvų sistemoje: balta – nėra
Istorija
Šiuo metu galiojanti valstybės vėliava įteisinta 1979 m. rugpjūčio 4 d. Prieš ją naudota vėliava buvo žalia, su žvaigždėmis geltoname fone. Ši vėliava galiojo 1973-1979 m. laikotarpyje. Žalia spalva reiškė augimą ir gyvenimą, geltona – salų gyventojų tikėjimą, meilę, laimę ir įsipareigojimus. Žiedas reiškė salų vienybę ir sąjungą tarp jų gyventojų.
Hiroši Kijotake
(g. 1989 m. lapkričio 12 d.) – japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 2011–2016 m., su ja dalyvavo 2014 m. pasaulio futbolo čempionate.
Petras Vincentas Stukas
Petras Vincentas Stukas (1933 m. birželio 5 d. Jasiuliškiuose, Biržų aps.) – Lietuvos dvasinininkas, Popiežiaus garbės prelatas.
Biografija
Augo pamaldžioje šeimoje, su trimis broliais ir seserimis. Nuo 1941 m. mokėsi Diemedžių pradinėje mokykloje. 1954 m. baigė Vabalninko vidurinę mokyklą.
1959 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją. Kunigu įšventintas 1964 m. kovo 25 d. Nuo 1964 m. vikaravo Kretingoje, nuo 1966 m. – Šilalėje. 1968 m. paskirtas Pagėgių Šv. Kryžiaus bažnyčios (tuomet veikusios Pagėgių kapinių koplyčioje) klebonu. 1970–1972 m. klebonavo Viešvilės parapijoje, aptarnavo Vilkyškių ir Smalininkų katalikų parapijas. Nuo 1973 m. vadovavo Salantų parapijai. Nuo 1976 iki 2012 m. – Švėkšnos parapijos klebonas. Telšių vyskupijos Šilutės dekanato vicedekanas.
Nuo 2008 m. – Popiežiaus garbės prelatas, nuo 2012 m. – Švėkšnos parapijos garbės klebonas.
Literatūra
Kazys Misius. Iš Salantų bažnyčios ir parapijos istorijos. - Salantų bažnyčia. Žemaičių praeitis. - Vilniaus dailės akademijos leidykla, 2011. - T. 15. - P. 94.
Tinklinis jungiamasis audinys
Tinklinis jungiamasis audinys - jungiamasis audinys, sudarytas iš tinklinių skaidulų ir ląstelių - retikulocitų. Retikulocitai paprastai esti dideli, turi didelį šviesų branduolį su 2–3 branduolėliais, daug citoplazmos ir organelių, turi ilgas ataugas, kurios tarpusavyje jungiasi sąauginėmis dėmėmis (desmosomomis). Ląstelių išsidėstymas šiame audinyje panašus į mezenchimos. Pagrindinė šių ląstelių funkcija - tinklinių skaidulų sintezė.
Paieška į plotį
thumb|300px|Paieška į plotį thumb|Animacija, iliustruojanti paiešką į plotį Paieška į plotį – paieškos grafe arba grafo apėjimo būdas, kai  pasirinkus pradinę viršūnę pirmiausia yra aplankomos visos jos kaimynės (t. y., viršūnės, sujungtos grafo briaunomis su pradine viršūne), po to kaimynių kaimynės ir t. t., kol randamas ieškomas tikslas arba kol yra apeinamos visos grafo viršūnės ir briaunos.
Algoritmas
Pseudokodu, paremtu Pascal programavimo kalba, tai užrašoma taip:
Bandužiai
Bandužiai – Klaipėdos miesto dalis, mikrorajonas pietinėje miesto dalyje. Iš šiaurės ribojasi su Smiltelės gatve, iš rytų – su Šilutės plentu, iš pietų – su Jūrininkų prospektu, iš vakarų – su Vingio gatve. Tai mikrorajonas, kuriame dominuoja 5-10 aukštų stambiaplokščiai gyvenamieji namai, pastatyti XX a. 9-10-ajame dešimtmečiuose. Bandužiuose yra apleistas Bandužių kapinynas, parduotuvės „RIMI“, „Norfa“, „Čia“, kelios parduotuvėlės, sporto klubai, restoranai, kirpyklos. Bandužių piliakalnis vadinamas Žardės vardu.
Bandužių mikrorajone yra dvi mokyklos: Klaipėdos „Varpo“ gimnazija ir Klaipėdos L. Stulpino progimnazija. Ikimokykliniam ugdymui yra du lopšeliai-darželiai: Berželis ir Ąžuoliukas.
Bandužiai – didžiausias Klaipėdos pietinės dalies gyvenamasis rajonas. Bandužių gyvenamasis rajonas buvo statomas buvusio Bandužių kaimo vietoje nuo XX a. 9-ojo dešimtmečio pradžios iki 1993 m. Šis kaimas buvo išsidėstęs 8 km į pietus nuo Klaipėdos miesto centro, 5 km į pietus nuo Smeltės, 1,5 km nuo Rimkų geležinkelio stoties.
Etimologija
Kaimo pavadinimo kilmė siejama su XVIII a. viduryje gyvenusio valstiečio Georgo Bandhuso pavarde, nuo kurio galėjo kilti Bandužių (Bandhussen) kaimo vardas.
Istorija
Spėjama, kad Bandužių gyvenvietėje žmonės gyveno bent prieš 2000 m. - nustatyta, kad Bandužių kapinyne buvo laidojama nuo I a. iki XIII a.
Kas buvo Bandužių kaimo gyventojai sužinome iš 1939 m. Viliaus Pėteraičio B. kapinėse surašytų antkapių pavardžių, kurios liudija šio žemės lopinėlio savitą ir pamariškiams būdingą lietuvininkų, kuršių bei prūsų mišrią praeitį ir tai, kad daugiausia kaime ir apylinkėje gyveno lietuvininkų.
Gyvenamųjų rajonų statyba miesto pietinėje dalyje nušlavė senųjų krašto gyventojų – vokiečių ir lietuvininkų – kaimus: Budelkiemį, Žardę, Gedminų dvarą, Stariškes, Šunpetrius ir kitus, sunaikinta dalis pilkapyno.
Atsižvelgiant į tai, kad Bandužių gyvenamasis rajonas išaugo egzistavusių kaimų ir sodybų vietoje, pasiūlyta gatves pavadinti jų vardais. Taip atsirado Bandužių, Markučių, Kuncų, Budelkiemio ir kt. pavadinimai.
Bokas del Toro provincija
Bokas del Toro provincija  – provincija, esanti Panamos rytuose, Karibų jūros pakrantėje bei Kosta Rikos pasienyje. Administracinis centras – Bokas del Toras.
Geografija
Didžioji provincijos dalis labai kalnuota, apaugusi tropinėmis džiunglėmis. Pietinę dalį užima Talamankos Kordiljera, kurios didžioji dalis įtraukta į La Amistado tarptautinį parką (pasaulio paveldo objektas). Jūros pakrantė pelkėta, apaugusi mangrovių sąžalynais. Provincijos šiaurės rytuose, Almirantės įlankoje yra Bokas del Toro salynas, kurio didžiausioje, Kolono saloje, įsikūrusi provincijos sostinė. Salos įtrauktos į Isla Bastimentos nacionalinį jūrinį parką. Provincijos vakariniu pakraščiu teka Siksaolos upė.
Administracinis suskirstymas
Provincija padalinta į 3 apygardas (skliaustuose – administracinis centras):
Regina Janina Kazlauskaitė
Regina Janina Kazlauskaitė (g. 1940 m. lapkričio 2 d. Kaune) – Lietuvos aktorė.
Biografija
Vyras – Povilas Keblikas, vaikai – Audrius Stonys, Živilė Keblikaitė. 1962 m. baigė Lietuvos konservatoriją. 1963–1965 m. Lietuvos radijo ir televizijos režisieriaus padėjėja. 1965–1977 m. Jaunimo teatro aktorė. 1968–1992 m. vaidino Lietuvių folkloro teatre. Nuo 1992 m. dirba Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejuje. 1996–2003 m. su kitais sukūrė teatralizuotų lietuvių folkloro programų („Aukštaičių folkloras“, „Iš amžių glūdumos“ 1 d., „Mitinės sakmių būtybės“). Vaidino televizijos serialuose, įgarsino apie 120 animacinių filmų.
Suitai
Suitai – latvių etnografinė grupė, gyvenanti Kuržemės vakaruose, savo kultūra, kalba ir tradicijomis besiskirianti nuo kitų Latvijos regionų gyventojų. Suitai susitelkę daugiausia Alsungos savivaldybėje, taip pat jie gyvena Ventspilio savivaldybės Jūrkalnės valsčiuje, Kuldygos savivaldybės Gudeniekų valsčiuje. Tikintieji daugiausia yra katalikai, jų yra apie 2,5 tūkst. žmonių.
Istorija
1623 m. Alsungos savininkas Johanas Ulrichas fon Šverinas vedė Vilniaus aristokratę Barbarą Konarską. Prieš vestuves jaunikis priėmė katalikybę, o kartu su juo savo religiją pakeitė ir pavaldiniai. Savo valstiečiams grafas Šverinas prisakė dėvėti varšuviečių stiliaus rūbus. Dėl sudėtingų santykių su kaimyninėmis liuteronų bendruomenėmis nebuvo priimtinos santuokos su kitų konfesijų žmonėmis, todėl suitai ilgai gyveno savotiškos izoliacijos sąlygomis ir išlaikė savitą kultūrą, papročius.
Suitai egzistavo tarsi katalikybės sala, supama liuteroniškojo Kuršo. Šioje vietoje yra išlikę daiktų, kurie kitur nebesutinkami, pavyzdžiui, seniausi latviški patiekalai (kraujinė dešra (asinsdesa) ir kraujiniai blyneliai (asins pankūkas), unikalūs suitų apdarai.
2001 m. buvo įsteigtas suitų etninės kultūros centras, kurio tikslas – rūpintis suitų kultūros paveldo populiarinimu, jo atstatymu ir apsauga. Nuo 2008 m. suitų kultūros erdvė įrašyta į Latvijos kultūros kanoną, 2009 m. ji buvo įtraukta į UNESCO nematerialiojo kultūros paveldo sąrašą.
Povilas Lukšys (1886)
thumb|250px|Povilas Lukšys Povilas Lukšys (1886 m. rugpjūčio 21 d. Kazokuose, Surviliškio valsčius, dab. Panevėžio raj. – 1919 m. vasario 8 d. Taučiūnuose, Kėdainių raj.) – pirmasis Lietuvos kariuomenės kareivis, žuvęs už Lietuvos nepriklausomybę.
Biografija
Pirmojo pasaulinio karo metais tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. Pradėjus kurtis Lietuvos Respublikos kariuomenei suorganizavo savanorių būrį. Buvo Kėdainių apsaugos būrio būrininkas, lauko sargybos viršininkas, žvalgybos būrio viršininko pavaduotojas. Kėdainių apskrityje dalyvavo kovose su Kauno kryptimi puolančiais Sovietų Rusijos daliniais. Lietuvos karys savanoris P. Lukšys žuvo vasario 7–9 d. kautynių su bolševikų kariuomene metu vykdydamas žvalgybą prie Taučiūnų kaimo, kur įvyko smarkus susišaudymas. Palaidotas Kėdainių kapinėse. Vėliau čia buvo laidojami ir kiti žuvusieji už Lietuvos laisvę savanoriai.
Įamžinimas
thumb|250px|Paminklas P. Lukšiui Taučiūnuose 1929 m. žūties vietoje pagal architekto Vytauto Landsbergio-Žemkalnio projektą pastatytas paminklas, tapęs vienu svarbiausiu Nepriklausomybės kovų bei Laisvės atgavimo simboliu. Pirminis paminklo variantas – trys 9 m ilgio betoninės terasos ir ant jų pastatyta trisienė piramidė. Paminklo forma simbolizavo trikampį savanorių ženklą, o trys terasos – tris tautinės vėliavos spalvas. Pati granitinė piramidė reiškė amžinybę. Ties apatinės terasos viduriu buvo įrengti laiptai, o piramidės priekinėje plokštumoje iškaltas Vyčio kryžius su ąžuolo šakomis ir užrašu: „1919 m. vasario 9 d. kautynėse su rusų raudonąja armija čia žuvo kareivis Povilas Lukšys – pirmoji Lietuvos kariuomenės auka”. Vieno hektaro žemės sklypą, kur pastatytas paminklas, paaukojo Taučiūnų dvaro savininkas Marijonas Vendziagolskis (nupirkęs jį iš vieno ūkininko ir vėliau dovanojęs „visuomenės reikmėms“). Paminklas P. Lukšiui pastatytas ir Kauno karo muziejaus sodelyje.
Paminklas Taučiūnuose stovėjo iki pat 1962 m., kai Kėdainių komunistų partijos komiteto įsakymu buvo nugriautas, sklypas suartas ir apsodintas runkeliais. 1989 m., minint P. Lukšio žuvimo 70-ąsias metines, šioje vietoje pastatytas medinis kryžius. 1993 m. vasario 16 d. paminklas atstatytas bei pašventintas.
Kvintas Mucijus Scevola Augūras
Kvintas Mucijus Scevola Augūras (159–88 m. pr. m. e.) – romėnų valstybės veikėjas, juristas.
Stoiko Panaitijo mokinys.
128 m. pr. m. e. liaudies tribūnas. 125 m. pr. m. e. edilas. 121 m. pr. m. e. pretorius, Azijos vietininkas. 117 m. pr. m. e. konsulas. Vienas žymiausių to laikmečio teisininkų, retai tepasirodydavęs teisme. Nieko nemokė nei viešai, nei privačiai, vis dėlto buvo patarėju garsiems oratoriams Markui Tulijui Ciceronui ir Titui Pomponijui Atikui.
FK Voždovac
Belgrado „Voždovac“ – Serbijos futbolo klubas iš Belgrado.
Kvintas Mucijus Scevola Augūras
Buvo vedęs Gajaus Lelijaus dukrą Leliją, turėjo sūnų ir dvi dukteris. Viena jų, Mucija, ištekėjo už garsaus oratoriaus Lucijaus Licinijaus Kraso.
Kaip menamo pokalbio dalyvis Scevola įvedamas trijuose Cicerono veikaluose: Apie oratorius, Apie valstybę ir Apie draugystę.
FK Voždovac
Istorija
Klubo ištakos siekia 1912 m., kai radosi futbolo ekipa žinoma kaip SK Dušanovac. Klubui vadovavo Danilo Stojanović, dar žinomas kaip „Čika Dača“, buvo ir treneris. Klubas pavadintas Dušanovaco, Belgrado priemiesčio, vardu. Iš pradžių komandoje žaidė Ekonomikos gimnazijos mokiniai.
1929 m. pervadintas į Voždovački SK (Voždovački sport klub).
1963–1964 m. sezone tapo Serbijos Respublikos lygos nugalėtojais, vėliau pateko į Jugoslavijos trečiąją lygą ir, galiausiai, į Jugoslavijos antrąją lygą.
1973 m. buvo likviduotas kitas vietinis klubas Belgrado „Sloboda“, veikęs (1953–1973 m.), tad Belgrado miesto savivaldybės nusprendė „Slobodos“ žemę perduoti „Voždovački“. Netrukus klubas pakeitė pavadinimą į „Voždovac“. Ilgą laiką rungtyniavo žemesnėse Serbijos lygose iki 2003–2004 m. sezono, kai tapo Serbijos lygos Belgrado zonos nugalėtojais. Po sezono buvo perkelti į Serbijos pirmąją lygą (II pakopa).
Serbijos čempionatai
Galutinai subyrėjus Jugoslavijai, 2006–2007 m. sezone pateko į Serbijos Superlygą. tarp dvylikos dalyvių liko vienuoliktoje vietoje ir iškrito į žemesnį divizioną. Netrukus iškrito ir iš Pirmos lygos (II). Tris sezonus praleido Serbijos lygoje (III). 2012–2013 m. sezone Pirmoje lygoje buvo treti, tačiau buvo perkelti į Superlygą.
Nuo 2013–2014 m. sezono rungtyniavo Serbijos Superlygoje. Klubas atsisakė senojo logotipo, o naujame puikavosi drakonas.
Suso vilajetas
Suso vilajetas − vienas iš 24 Tuniso vilajetų, esantis Tuniso šiaurėje. Gyventojų − 622 100 (2007 m.).
Lubieša
Lubieša  – kaimas Lenkijos rytuose, Ceranuvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į pietvakarius nuo Ceranuvo, apie 24 km į šiaurę nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 94 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Šv. Jokūbo kelias
'''Šv. Jokūbo kelias''' – katalikų piligriminis kelias į Kompostelos Santjago katedrą Ispanijoje kur, manoma, yra palaidotas Apaštalas Jokūbas. Šis kelias žinomas nuo viduramžių, jam jau virš 1000 metų. Pirmieji Apaštalo Jokūbo kelio piligrimai aprašyti XI amžiaus metraščiuose.
Kelias nėra apibrėžtas, juo laikomas visas piligrimo maršutas į katedrą. Tradicinis maršrutas iš Prancūzijos į Santjagą eina „prancūzų keliu“ (Camino Francés) nuo Pirėnų kalnų per Pamploną ir Leoną.
1993 m. Šv. Jokūbo kelias įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą. 1998 m. įtrauktos ir Prancūzijos kelių atkarpos.
Lietuvoje
2016 m. Lietuva įsijungė į Europos Šv. Jokūbo kelių tinklą. Šventojo Jokūbo kelio ženklu – kriaukle – žymimos ne tik visos vienuolika Lietuvoje esančių Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčių, bet ir kitos šventovės (bažnyčios, koplyčios, vienuolynai). 2016 m. birželio 1 d. nutarimu Nr. 532 Lietuvos Respublikos Vyriausybė patvirtino oficialų šių objektų (virš 30) sąrašą.
Jonas Lukauskas
Jonas Lukauskas (1935 m. liepos 28 d. Zarasuose – 2009 m. kovo 28 d. Zarasuose) – ekonomistas, sovietinis partinis bei karinis veikėjas, Lietuvos kariuomenės pulkininkas.
Biografija
1959–1960 m. Kauno miesto komjaunimo komiteto instruktorius. 1960–1961 m. Kauno technikos mokyklos Nr. 2 direktoriaus pavaduotojas kultūriniam darbui ir gamybinio mokymo meistras. 1961–1962 m. Panevėžio mėsos kombinato techninės informacijos inžinierius ir civilinės gynybos viršininkas, VU neakivaizdžiai studijavo pramonės ekonomiką.
Nuo 1976 m. LKP CK narys. Nuo 1980 m. LSSR AT deputatas.
1993 m. LR Krašto apsaugos Karinių objektų inspekcijos organizacinio, 1993–1995 m. Ginkluotųjų pajėgų štabo (nuo 1994 m. Generalinis štabas) Bendrojo, 1994 m. Karinių problemų skyriaus, 1995 m. Kariuomenės vadovybės aparato Aptarnavimo tarnybos viršininkas. 1994 m. lapkričio 21 d. prezidento Algirdo Brazausko dekretu Nr. 443 suteiktas Lietuvos kariuomenės pulkininko laipsnis. 1995 m. gruodžio 5 d. išleistas į atsargą.
Kašijas do Sulas
Kašijas do Sulas  – miestas pietų Brazilijoje, Pietų Rio Grandės valstijoje, Gaušos aukštumoje, 128 km į šiaurę nuo Porto Alegrės. Yra oro uostas, per miestą eina Porto Alegrės–San Paulo plentas. Kašijas do Sulas yra vienas pagrindinių Brazilijos vyno pramonės centrų. Taip pat metalurgijos, metalo apdirbimo ir mašinų gamybos, medienos apdirbimo, maisto (vyno ir mėsos) pramonė. Žemės ūkio regiono, kur auginamos vynuogės, kviečiai, kukurūzai, verčiamasi galvijininkyste, prekybinis centras. Veikia 1967 m. įkurtas universitetas. Kašijas do Sule vyksta kasmetinė vynuogių šventė. Yra neogotikinių bažnyčių, senovinės architektūros statinių.
Šaltiniai
thumb|left|600px|Miesto panorama
Žemės amžius
Žemės amžius manoma yra 4,55 milijardai (4,55 × 109) metų. Šis skaičiavimas yra tam tikras kompromisas tarp seniausių žinomų Žemės mineralų – mažų cirkono kristalų iš Jack Hills Vakarų Australijoje – amžiaus ir astronomų bei planetologų Saulės sistemos amžiaus vertinimų. Radioaktyvaus datavimo būdu nustatytas cirkonio kristalų amžius – mažiausiai 4,404 milijardai metų. Lyginant Saulės masę ir šviesį su kitų žvaigždžių charakteristikomis nustatyta, kad Saulės sistemos amžius negali būti žymiai senesnis nei šių uolienų. Kalcio-aliuminio inkliuzai – seniausios žinomos kietos medžiagos meteorituose, susiformavusios Saulės sistemoje – 4,567 milijardo metų senumo ir ši data laikoma viršutine Žemės amžiaus riba. Manoma, kad Žemės formavimasis prasidėjo gana greit po šių kalcio - aliuminio inkliuzų ir meteoritų susiformavimo. Kadangi žemės susiformavimo laikas nėra tiksliai žinomas ir skirtingi žemės formavimosi modeliai nurodo skirtingus laikus, besiskiriančius nuo kelių milijonų iki šimto milijonų metų, tikslaus Žemės amžiaus pasakyti kol kas neįmanoma.
Ankstyvieji Žemės amžiaus vertinimai
Kinai manė, kad Žemė sukuriama ir sunaikinama 23 milijonų metų ciklais.
Vakariečių vertinimai buvo žymiai konservatyvesni. 1654 m., prieš pat savo mirtį išleistoje knygoje, Armagh arkivyskupas James Ussher (Airija), remdamasis Biblija ir kai kuriais astronominiais ir numerologiniais argumentais, teigė, kad pasaulio sukūrimas prasidėjo 4004 m. pr. m. e. spalio 23.
Kiti to meto mokslininkai ir dvasininkai manė, kad pasaulis sukurtas panašiu laiku. Dalis kreacionistų iki šiol tiki šia ankstyva Žemės sukūrimo data.
Tik nedaugelis manė, kad pasaulio sukūrimas vyko žymiai anksčiau, nei atsirado žmonija. Vienas iš jų buvo Aristotelis, kuris teigė, kad Žemė ir Visata egzistavo amžinai.
Pirmosios mokslinės koncepcijos
Apie XVIII a. atskiri gamtos tyrinėtojai ėmė bandyti Žemės amžių pagrįsti moksliniais argumentais.
XVIII a. viduryje Michailas Lomonosovas, laikomas Rusijos mokslo pradininku, vienas iš pirmųjų iškėlė versiją, kad Žemė buvo sukurta atskirai nuo likusios Visatos, prieš kelis šimtus tūkstančių metų. Šios idėjos buvo gana spekuliatyvios.
1779 m. prancūzų gamtininkas Žoržas Biufonas (Comte du Buffon) bandė nustatyti Žemės amžių eksperimento būdu. Jis padarė nedidelį Žemės modelį pagal Žemės sudėtį ir matavo jo atšalimo greitį. Pagal tai jis suskaičiavo, kad Žemės amžius yra 75 000 metų.
Mažai kas iš šių mokslininkų amžininkų domėjosi jų teorijomis. Daugelis Žemės amžiaus klausimą paliko sukūrimo mitams ar tiesiog manė, kad Žemė visada buvo ir bus. Tačiau kai kurie mokslininkai, tyrinėję Žemės stratas, uolienų sluoksnius, pastebėjo, kad per savo gyvavimą, koks ilgas jis bebūtų, Žemė patyrė daugybę pasikeitimų.
Uolienų sluoksniuose buvo rastos nežinomų gyvių fosilijos ir pastebėta tam tikra jų kaita iš sluoksnio į sluoksnį. XVIII a. 10-ajame dešimtmetyje britų gamtininkas Viljamas Smitas nurodė, kad jei du uolienų sluoksniai skirtingose vietose turi tokias pačias fosilijas, tai labai tikėtina, kad šie sluoksniai yra to paties amžiaus.
Kai kurie gamtininkai, remdamiesi šia mintimi, bandė atkurti Žemės istoriją, tačiau jų pateiktos chronologinės skalės buvo labai netikslios, nes nebuvo žinoma, per kiek laiko susidaro tokie uolienų sluoksniai. Džonas Filipsas, Smito sūnėnas ir mokinys, apskaičiavo, kad Žemės amžius yra apie 96 milijonus metų.
XIX a. 4-jame dešimtmetyje Charles Lyell žengė dar vieną žingsnį teigdamas, kad, vykstant erozijai ir transformacijai, Žemė nuolatos keičiasi, o šių pasikeitimų tempas yra pastovus. Tai buvo iššūkis tradiciniam požiūriui, pagal kurį Žemė yra statiška, o pasikeitimai vyksta tik katastrofų atvejais.
Ankstyvieji moksliniai skaičiavimai: fizikai prieš geologus ir evoliucionistus
1862 m. Glazgo fizikas William Thomson paskelbė savo skaičiavimus, pagal kuriuos Žemės amžius – tarp 20 ir 400 milijonų metų. Jis rėmėsi prielaida, kad Žemė iš pradžių buvo visiškai išlydytos uolienos kamuolys ir Žemės amžių skaičiavo pagal laiką, kurio reikia tokiam kamuoliui atvėsti iki dabartinės temperatūros.
Geologams toks laikotarpis atrodė per trumpas. To laikmečio biologai galėjo sutikti su tuo, kad Žemės amžius ribotas, tačiau net 100 milijonų metų atrodė per mažai, kad būtų patikima. Čarlzas Darvinas (Charles Darwin), kuris studijavo Lyell'o darbą, pateikė organizmų evoliucijos teoriją, besiremiančią natūraliąja atranka, pusiau atsitiktiniu procesu, kuriam reikia labai ilgo laiko tarpo. Net 400 milijonų metų atrodė per mažai.
1869 m. Thomas Huxley, Č. Darvino šalininkas, savo paskaitoje teigė, kad Thomson'o apskaičiavimai yra teisingi, tačiau remiasi klaidingomis prielaidomis. Huxley buvo teisus – Thomson apskaičiavimai rėmėsi kitais duomenimis, ir jo nustatytas Žemės amžius buvo žymiai per trumpas.
Bet kuriuo atveju Thomson sukėlė ilgą mokslinę diskusiją. Vokiečių fizikas Hermann von Helmholtz ir amerikiečių astronomas Simon Newcomb nepriklausomai apskaičiavo laiką, kurio reikia Saulei susikondensuoti iki dabartinio diametro ir ryškio iš dujų ir dulkių debesies, iš kurio ji susidarė. Jų rezultatas buvo 100 milijonų metų ir tai sutapo su Thompson skaičiavimais. Tačiau jie manė, kad Saulė šviečia tik dėl gravitacijos sukeliamo traukimosi šilumos, nes tuo metu kiti energijos susidarymo būdai nebuvo žinomi.
Kiti mokslininkai taip pat parėmė Thomson'o skaičiavimus.
Chanija
Chanija – miestas Graikijoje, Kretos vakaruose, antras pagal gyventojų skaičių salos miestas. Prefektūros centras. Chanija įsikūrusi šiaurinėje pakrantėje, už 145 km į vakarus nuo pagrindinio salos miesto Herakliono.
Istorija
Miestas iškilo Antikos ir Bizantijos epochų laikotarpiu vietoje Kidonijos gyvenvietės. Chanijoje Venecijos valdymo laikais buvo įkurta sostinė. 6 km į šiaurės vakarus nuo Chanijos Akrotiri pusiasalio (Χερσόνησος Ακρωτήρίου) sąsmaukoje yra įsikūrusi karinė bazė bei Britanijos tautų sandraugos karių kapinės, kuriose palaidota daugiau kaip 1500 britų, australų ir Naujosios Zelandijos karių, žuvusių Kretos mūšyje.
Architektūra
thumb|left|Katedra
Šalia daugybės architektūrinių paminklų būtų galima paminėti šiuos, vertus dėmesio, objektus:
Turkų valdymo ir XX a. pradžios žymesni objektai:
Pietuose Chanijos senamiestis jungiasi su naujuoju miestu. Vakarinėje dalyje driekiasi smėlio paplūdimiai, iš kurių išskirtinis Elafoniso – rožinio smėlio paplūdimys.
Bauriškis (Velžys)
Bauriškis (arba Buivydiškis) – viensėdis Panevėžio rajono savivaldybėje, 1 km nuo Skaistakalnio.
Tautvydas
Tautvydas – lietuviškas vyriškas vardas, sudarytas iš taut– 'tauta' ir vyd– 'išvydo'. Sutrumpintas variantas – Tautvis. Vardadienis – rugsėjo 28 d. Mot. variantas Tautvydė, Tautvyda, Tautvė. Vardadieniai – vasario 16 d. ir balandžio 23 d.
Greitojo reagavimo brigada (Portugalija)
Portugalijos Greitojo reagavimo brigada – viena iš trijų dabartinių Portugalijos armijos brigadų. Iki 2006 m. vadinta Atskirąja oro desanto brigada. Ją sudaro gerai treniruoti oro desanto lengvųjų pėstininkų ir specialiosios paskirties daliniai, kurie gali atremti grėsmes bet kurioje žemyninės Portugalijos dalyje ar jos užjūrio teritorijose. Gali būti permesta oru, sausuma ar jūra, panaudojant Oro pajėgų ar Laivyno pajėgumus. Portugalijos vyriausybė dažniausiai skiria brigadą vykdyti tarptautines misijas, nes pasižymi patirtimi bei universalumu.
2012 m. Portugalijos armija tikisi gauti 10 „NH-90“ transportinių sraigtasparnių, kuriais bus apginkluotas brigados dalimi tapsiantis Portugalijos armijos Lengvosios aviacijos dalinys. Tuomet sumažės Greitojo reagavimo brigados priklausomybė permetant brigados padalinius nuo Oro pajėgų.
Istorija
1993 m. buvo panaikintas Oro desanto kariuomenės korpusas, kuris buvo Portugalijos Oro pajėgų dalis. Portugalijos oro desanto pajėgos buvo perduotos Portugalijos armijai. Buvo sukurta nauja brigada, kuri vadinosi Atskiroji oro desanto brigada (BAI), kurioje buvo sutelktos visos oro desanto pajėgos. Šiai brigadai Armija perdavė ir kai kurią sunkiąją ginkluotę (pvz., haubicas). Taip brigados ugnies galia buvo žymiai sustiprinta. Buvo sukurta ir operatyvinė vadovybė, vadinta Oro desanto kariuomenės vadovybė.
Buvo išformuotas komandosų pulkas, o komandosai parašiutininkai buvo perkelti į naująją brigadą. Daugiau kaip 10 metų BAI vykdė tarptautines misijas. Jos parašiutininkai vykdė kelias misijas Europoje ir Rytų Timore. 2002 m. iš komandosų vėl buvo suformuotas atskiras dalinys, atskirtas nuo parašiutininkų.
2006 m. vyko Portugalijos armijos reorganizacija. Brigada buvo pervadinta į Greitojo reagavimo brigadą, į jos sudėtį buvo įtrauktos specialiosios paskirties pajėgos – dvi komandosų kuopos ir reindžeriai. 3-iasis parašiutininkų pėstininkų batalionas buvo išformuotas. 105 mm haubicos buvo perduotos Portugalijos Intervencijos brigadai (ši prarado oro desantinį mobilumą). Buvo panaikinta Oro desanto kariuomenės vadovybė, o Greitojo reagavimo brigada buvo buvo perduota Sausumos pajėgų operatyvinės vadovybės pavaldumui ir prarado turėtą autonomiją Armijos ribose.
Parašiutininkai
Parašiutininkai yra sunkiausiai ginkluoti brigados kariai, kurie veikia kaip oro desanto lengvieji pėstininkai, naudojami įprastiniuose konfliktuose kai reikia oro desantų. Parašiutininkų batalionai turi sunkiųjų ginklų padalinius ir lengvųjų automobilių, skirtų greitiems antpuoliams. Trečiasis (rezervinis) batalionas turi daug specialiųjų padalinių, suteikiančių paramą mūšio lauke.
Parašiutininkai yra mokomi Parašiutininkų pajėgų mokykloje Tancos bazėje (Centrinė Portugalija).
Specialiųjų operacijų pajėgos
Specialiųjų operacijų pajėgos paprastai į operatyvinės veiklos rajoną atvyksta pirmosios ir vėliau iš jo išvyksta paskutinės. Jos yra labiausiai autonomiška brigados dalis. Jie gali prasiskverbti giliai į priešo užnugarį. Specialiųjų pajėgų kariai ginkluoti lengviau nei komandosai ar parašiutininkai. Savo užduotis paprastai vykdo slapta infiltruodamiesi.
Specialiųjų operacijų pajėgų kariai ruošiami Specialiųjų operacijų pajėgų centre Lamege (Šiaurės Portugalija).
Komandosai
Komandosai yra elitiniai lengvieji pėstininkai, galintys vykdyti specialiųjų operacijų misijas, nors jie yra greitojo reagavimo pajėgos. Gali būti permesti oru, jūra ar sausuma.
Komandosai ruošiami Komandosų pajėgų centre Serra da Carregueira, netoli Lisabonos.
Diamond Aircraft
thumb|Diamond HK36 Super Dimona Diamond Aircraft – Austrijos aviacijos pramonės bendrovė įsikūrusi Vyner Noištate mieste.
Ji įsteigta 1981 m. Nuo 1989 m. firmos savininkas yra vokietis Christian'as Dries'as.
Iš viso buvo pagaminta per 3500 lėktuvų (2005 m. duomenys). Bendrovėje dirba per 1000 darbuotojų. „Diamond Aircraft“ yra trečia pagal dydį vienmotorių lengvųjų lėktuvų gamintoja pasaulyje.
Lėktuvų modeliai
Diamond Aircraft gamina vienmotorius bei dvimotorius lėktuvus, kuriuose yra 2–4 sėdimos vietos:
Uzbekijos TSR
Uzbekijos TSR arba Uzbekistano TSR (piln. Uzbekijos/Uzbekistano Tarybų Socialistinė Respublika) – viena iš Tarybų Sajungos sąjunginių respublikų, gyvavusi nuo 1924 m. spalio 27 d. iki 1991 metų.
Istorija
1924 m. Vidurinės Azijos politinių vienetų sienos buvo pakeistos pagal etnines linijas, nustatytas Lenino tautų komisaro, Josifo Stalino. Turkestano ATSR, Bucharos Liaudies Respublika ir Chorezmo Liaudies Respublika buvo sumaišytos, o jų teritorijos padalytos į atskiras sovietų socialistines respublikas, kurių viena buvo Uzbekijos TSR.
Iki 1929 m. Uzbekijos TSR sudėtyje buvo Tadžikijos ATSR, kuriai vėliau buvo suteiktas lygus statusas. 1930 m. Uzbekijos TSR sostinė perkelta iš Samarkando į Taškentą. 1936 m. Uzbekijos TSR prasiplėtė prijungus Karakalpakijos ATSR, atimtą iš Kazachijos TSR. Po Antrojo pasaulinio karo Kazachijos TSR ir Uzbekijos TSR teritorijų gabalėliai buvo dar keletą kartų perdalyti.
1928 m. prasidėjo žemės ūkio kolektyvizacija, trukusi iki 4 deš. pabaigos.
1937-38 m. „Didžiojo valymo“ metu buvo įvykdyta mirties bausmė daugeliui asmenų, paskelbtų nacionalistais, įskaitant Faizulą Chodžajevą, pirmąjį ministrą pirmininką.
TSRS laikais islamas tapo svarbiausiu komunistų valdžios antireliginės politikos taikiniu. Vyriausybė uždarė daugumą mečečių, o religinės mokyklos virto antireliginiais muziejais. Uzbekai, toliau praktikavę islamą, buvo paskelbiami nacionalistais ir dažnai būdavo įkalinami ar baudžiami mirties bausme. Teigiama sovietų laikų pusė buvo drastiškas neraštingumo sumažėjimas netgi kaimo vietovėse. Iki 1917 m. tik nedidelė gyventojų dalis buvo raštinga; sovietų valdymo metu ši dalis išaugo iki beveik 100 procentų.
Kitas svarbus veiksnys, vėliau sukėlęs katastrofiškus padarinius, buvo XX a. 7 deš. pradžioje gimusi iniciatyva palaipsniui respublikoje didinti medvilnės gamybą. Ši iniciatyva sukėlė pernelyg aktyvų žemių drėkinimui skirto vandens nuleidimą iš Amudarjos ir iš to kilusią Aralo jūros ekologinę karastrofą.
Iki 1990 m. Komunistų partija buvo vienintelė legali partija Uzbekijos TSR. Pirmuoju komunistų partijos sekretoriumi, arba jos vadovu visuomet buvo skiriamas uzbekas. Uzbekijos TSR daug metų valdė Šarafas Rašidovas, buvęs Uzbekijos Komunistų Partijos vadovu 1959–1983 m. Islamas Karimovas, Rašidovo įpėdinis. Vėliau I. Karimovas tapo liaudies demokratų partijos (LDP) vadovu, o 1990 m. tapo Uzbekijos TSR prezidentu.
Antanas Mockus
Antanas Mockus:
Kolatiškiai (Gumbinės apskritis)
Kolatiškiai arba Ivaškinas (, nuo 1938 m. birželio 3 d. Langenweiler, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Gusevo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Gusevo miesto gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Gumbinės apskrities kaimas. 1993–2008 m. Majakovskojės apylinkės kaimas.
Pécsi MFC
Pėčo „Mecsek“ – Vengrijos futbolo klubas iš Pėčo.
Istorija
2000 m. klubas perėmė Gazszer Agard komandą.
Hadsundas
Žymūs žmonės
Hadsunde gimė danų rašytojas Hans Kirk.
Lypkiai
Lypkiai (arba Lypkių Sodybos) – Klaipėdos miesto dalis, mikrorajonas pietrytinėje miesto dalyje. Patenka į Klaipėdos LEZ numatomos plėtros zoną, todėl visi gyventojai iš Lypkių buvo iškelti gyventi kitur iki 2016 m. pavasario, jiems išmokėjus 18 mln. litų. Atlikus archeologinius tyrimus Lypkių kaimo senųjų kapinių teritorijoje, rasti palaikai buvo perlaidoti Lėbartų kapinėse, o buvusioje senųjų kapinių vietoje palaidojimų nebeliko.
Istorija
Anksčiau kaimas buvo Klaipėdos rajone, prie Klaipėdos miesto prijungtas 1996 m. kovo 12 d.
Gliese 436 b
thumb|250px|Meninis Gliese 436 b atvaizdas Gliese 436 b arba  GJ 436 b – egzoplaneta, savo skersmenimi ir mase artima Neptūnui, orbita skriejanti aplink raudonąją nykštukę Gliese 436, kuri yra Liūto žvaigždyne, nuo Žemės nutolusi ~33 šm. Tai viena iš egzoplanetų, kuriose gali būti vandens.
Atradimas
Gliese 436 b buvo atrasta 2004 m. daktaro Paul Butler iš Vašingtono Karnegio instituto ir profesoriaus Geoffrey Marcy iš Berklio universiteto. Kartu su 55 Cancri e buvo pirmosios naujos klasės planetos, savo dydžiais ir masėmis artimos Neptūnui.
Fizinės charakteristikos
Gliese 436 b nuo raudonosios nykštukės Gliese 436 nutolusi tik 0,0291 av, dėl to planetos temperatūra siekia 800 K. Aplink savo žvaigždę apskrieja maždaug per 2,6 Žemės paros. Jos spindulys siekia 0,372 Jupiterio spindulio, planeta 22,1 karto masyvesnė už Žemę.
Skirtingai nei Jupiteris, ši planeta yra pernelyg maža, kad būtų sudaryta daugiausia iš vandenilio dujų. Kita vertus, gali būti, kad Gliese 436 b nėra ir uolėtą paviršių turinti superžemė (planeta per didelė). Manoma, kad Gliese 436 b gali būti sudaryta daugiausia iš egzotinės vandens formos – „ledo“, susiformavusio dėl slėgio, o ne temperatūros.
2013 m. gruodį „NASA“ pranešė, kad šios planetos atmosferoje galimai aptikti debesys.
Kokkamangalamo bažnyčia
Kokkamangalamo bažnyčia – apaštalo Tomo Indijoje įkurta bažnyčia.
Tikima, kad apaštalas Tomas atplaukė į Kokkamangalamą ir ten metus pamokslavo evangeliją. Ten jis subūrė krikščionišką bendruomenę, kurios nariai Tomą laiko savo globėju. Liepos 3 d. Kokkamangalame minimi Apaštalo Tomo atlaidai.
Redmondas
Redmondas  – miestas JAV, Vašingtono valstijos vakaruose. Nutolęs 26 km į rytus nuo Sietlo. Gyventojų 54 tūkst. (2010 m. duomenys).
Redmonde įsikūrusi centrinė „Microsoft“ būstinė, taip pat „Nintendo“ filialas JAV.
Istorija
Teritorijoje Šiaurės Amerikos indėnų gyventa dar prieš 6000 metų. Pirmieji naujakuriai iš Europos atsikėlė XIX a. 8-ajame dešimtmetyje. Jie įsikurdino prie Samamišo upės. Upėse ir upeliuose buvo taip gausiai žuvies, kad gyvenvietė buvo pavadinta Salmonbergu. Vėliau, 1881 m. įkūrus pašto skyrių, pavadinimas buvo pakeistas į Melrouzą, o 1883 m. dar kartą pervadinta į Redmondą. Be žūklės, taip pat klestėjo ir miško ruoša. Gyventojų skaičiui pasiekus 300, Redmondui 1912 m. buvo suteiktas miesto statusas.
XX a. pirmojoje pusėje miestelį užklupo sunkmetis. Dėl prohibicijos užsidarė daug smuklių, tad miestas neteko pajamų. Dėl ekstensyvios miško ruošos suretėjo miškai, todėl užsidarė ir lentpjūvės. Laimei iškirsta žemė tiko žemdirbystei, kuri greitai tapo pagrindine ūkio šaka ir gyventojams padėjo iškęsti Didžiąją Depresiją. Antrojo pasaulinio karo metais Redmonde pradėta vystyti laivų statybos pramonę.
Po karo miestas ėmė sparčiai augti prisijungdamas aplinkines gyvenvietes. XX a. pab. prasidėjo ekonominis bumas.
Geografija
Redmondas vakaruose ribojasi su Kirklandu, pietuose su Belvju ir pietryčiuose su Samamišu. Kingo apygarda plyti šiaurėje ir rytuose. Miesto centras išsidėstęs tuoj į šiaurę nuo Samamišo ežero; miegamieji rajonai driekiasi į šiaurę ir vakarus nuo ežero. Į šiaurę nuo ežero, palei vakarinį miesto centro pakraštį teka Samamišo upė.
LSA
thumb|LSA LSA (LA-111) – akaloidas sutinkamas sukutyje (Ipomoea). Poveikis primena LSD, tik yra apie 10 kartų silpnesnis. Dažniausiai vartojamas sukramtant sėklas, todėl sėklų prekybininkai dažnai užnuodija sėklas nenusiplaunančiomis medžiagomis, sukeliančiomis labai nemalonius pojūčius tokius kaip pykinimas ir vėmimas. Populiariausias „Purpurinis sukutis“ pats savaime turi ir toksinų, todėl dažniau kaip narkotikas vartojama retesnė trispalvio sukučio rūšis. Ši rūšis naudota senovės Amerikos religinėse apeigose.
Umbrija
Umbrija (italų kalba Umbria) – centrinės Italijos regionas. Rytuose ir šiaurės rytuose ribojasi su Marke, vakaruose ir pietvakariuose su Toskana, pietuose su Lacijumi. Regione gyvena 0,8 mln. gyventojų, sostinė – Perudžija. Umbrija plačiai garsėja aukštumose įsikūrusiais viduramžių miesteliais.