cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tarptautinė standartizacijos organizacija
Tarptautinė standartizacijos organizacija (, ISO arba iso) įkurta 1947 metų vasario 23 dieną. Organizacija kuria tarptautinius standartus. Glaudžiai bendradarbiauja su Tarptautine elektrotechnikos komisija ( (IEC)), kuri atsakinga už elektrinės įrangos standartizavimą.
ISO standartai
Šiuo metu yra virš 17 400 Tarptautinės standartizacijos organizacijos išleistų standartų.
ISO leidžiamų standartų pavadinimo formatas: „ISO [/IEC] [IS] nnnnn [:mmmm] : Pavadinimas“ kur:
IEC įtraukiamas į standartą tik jeigu pastarasis yra JTC1 darbo pasekmė. Data ir IS nerašomi neskelbtiems ar nepilniems standartams, taip pat dėl tam tikrų priežasčių gali būti be pavadinimo (tik numeris).
Gimda
Gimda – vidinis moters lytinis organas, kuriame įsitvirtina apvaisinta kiaušialąstė ir auga vaisius. Gimda dalyvauja ir mėnesinėse. Ji yra mažajame dubenyje, tarp šlapimo pūslės ir tiesiosios žarnos. Tai storasienis raumeninis organas, kuris pas subrendusią moterį savo dydžiu ir forma primena apverstą kriaušę. Gimdos raiščiai fiksuoja gimdą tam tikroje padėtyje, o dubens raumenys laiko ją pasvirusią į priekį. Negimdžiusios moters gimdos ilgis apie 7–8 cm, plotis 4–6 cm, svoris 30–40 g. Pas gimdžiusią moterį gimdos matmenys ir svoris kiek didesni. Gimdos liaukos išskiria vandeningą sekretą, kuris sudrėkina gimdos gleivinę.
Viršutinė ir platesnė, pusapvalė gimdos dalis vadinama gimdos dugnu, žemiau jos yra gimdos kūnas – didžiausia gimdos dalis, kuris siaurėdamas į apačią pereiną į gimdos sąsmauką, pereinančia į gimdos kaklelį. Gimdos viduje yra trikampio formos ertmė, kurios pagrindas nukrypęs į gimdos dugną, ir jos viršutiniuose kampuose atsiveria kiaušintakiai. Gimdos kaklelis yra cilindro ar šiek tiek kūgio formos. Jo viduje yra kanalas, kurio viršutinė dalis (vidinės žiomenys) pereina į gimdos ertmę, o apatinė (išorinės žiomenys) atsiveria makštin. Pas negimdžiusią moterį, gimdos kaklelio išorinės žiomenys yra apvalios, o pas gimdžiusią – skersinio plyšio formos.
Gimda yra judrus organas: būdama mažojo dubens viduryje, ji gali pasislinkti atgal, jei padidėja šlapimo pūslė, pirmyn – jeigu padidėja storoji žarna, arba aukštyn – nėštumo metu. Po gimdymo gimda sugrįžta į pradinę padėtį. Sulaukus menopauzės gimda susitraukia, atrofuojasi jos gleivinė. Kartais gimdos kūnas patologiškai būna kitoje padėtyje (pvz., pasviręs atgal), ir tuomet moteris gali nepastoti, kadangi spermatozoidai neprasiskverbia į gimdos ertmę.
Histologija
Gimdos sienelę sudaro trys sluoksniai: vidinis sluoksnis – gleivinė, vidurinis sluoksnis – raumeninis , ir išorinis sluoksnis – serozinis (pilvaplėvės) dangalas.
Gimdos ligos
Dažniausi gimdos susirgimai – navikiniai (mioma, sarkoma) ir uždegiminiai (endometritas, metrocendometritas). Ligų pasekmės – sutrinka moters ciklas, galimas nevaisingumas, persileidimas ir kt.
Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjunga
Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjunga (LVŽS) – Ramūno Karbauskio vadovaujama centro kairioji Lietuvos politinė partija, save kildinanti iš Lietuvos valstiečių sąjungos.
1905-1922 m.
1905 m. gruodžio 22 d. Vilniuje įkurta Lietuvos valstiečių sąjunga, nuo 1906 m. rugsėjo 30 d. bendro suvažiavimo veikė kaip autonominė kairioji Lietuvos demokratų partijos dalis. Organizacijos veikla išblėso 1915 m. Lietuvą okupavus kaizerinei kariuomenei. LVS veikla atnaujinta 1918 m., iš Rusijos sugrįžus buvusios partijos ideologams ir vadovams. 1922 m. LVS įsijungė į Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungą.
1922–1936 m.
Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga įkurta 1922 m. gruodžio 3–5 d. Pagrindiniai ideologai buvo dr. Kazys Grinius (CK pirmininkas 1926 m. antroje pusėje), Albinas Rimka, Vincas Kvieska, svarbiausi lyderiai Felicija Bortkevičienė, Jonas Kriščiūnas, Vladas Lašas, Mykolas Sleževičius (CK pirmininkas 1922–1926 m. birželio mėn. ir nuo 1926 m. gruodžio iki 1936 m.), Justinas Staugaitis, Zenonas Toliušis, Jonas Vileišis.
Ideologija rėmėsi reformistinio socializmo doktrina. Pripažino tik parlamentinės kovos metodus. Pagrindinis dėmesys buvo skiriamas žemės ūkiui. 1923 m. programoje buvo kalbama apie žemės suvisuomeninimą, vėliau, 1926 m. ir 1933 m. programose krypstama į kooperaciją, tačiau siekiama apriboti dvarininkų valdomos žemės plotą iki 50, vėliau – iki 100 ha.
1990–2001 m.
Steigiamajame suvažiavime 1990 m. rugpjūčio 18 d. buvo atkurta Lietuvos valstiečių partija. Teisingumo ministerijoje įregistruota 1990 m. spalio 10 d. Partijos pirmininku išrinktas prof. Petras Bėčius.
1994–1995 metais įvyko ideologinė LVP slinktis iš centro dešinės į centro kairės pozicijas.
1998 m. lapkričio 28 d. Vilniuje įvyko III Lietuvos valstiečių partijos suvažiavimas. Naujuoju organizacijos pirmininku išrinktas Seimo narys Ramūnas Karbauskis.
2001 m. gruodžio 15 d. bendrame Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų suvažiavime buvo pasirašyta jungimosi sutartis. Naujosios partijos pirmininke išrinkta prof. Kazimiera Prunskienė, pirmininkės pirmuoju pavaduotoju – Ramūnas Karbauskis.
2001–2004 m.
Susijungiant Naujosios demokratijos ir Lietuvos valstiečių partijoms buvo siekta užsitikrinti daugiau galimybių būsimuosiuose rinkimuose ir tapti parlamentine partija. Kitaip Valstiečių partija būtų rizikavusi likti regionine partija, turinčia įtakos tik rajonų savivaldybių tarybose (2000 m. kovo 19 d. vykusiuose savivaldybių tarybų rinkimuose Lietuvos valstiečių partija iš viso gavo net 209 mandatus (daugiau gavo tik Naujoji sąjunga – 270), tačiau Seimo rinkimuose nesugebėjo susitarti su krikščionimis demokratais ir nepateko į Seimą pagal partijų sąrašus). Susijungimas pasiteisino. 2004 m. Europarlamento rinkimuose VNDS gavo 7,14 proc. balsų ir vieną mandatą – Europos Parlamento nariu tapo Gintaras Didžiokas. 2004 m. Seimo rinkimuose Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjunga laimėjo 10 mandatų ir kartu su Lietuvos lenkų rinkimų akcija sudarė 12 narių frakciją.
2008–2012 m.
2008 m. Seimo rinkimai partijai buvo nesėkmingi: daugiamandatėje apygardoje neperkoptas 5 % barjeras, o vienmandatėse gautos 3 vietos Seime. 2008-2012 m. Seime trys partijos nariai išrinkti į Seimą liko dirbti Mišrioje Seimo narių grupėje. 2009 m. gegužę ilgametė partijos pirmininkė prof. Kazimiera Prunskienė nusprendė kaip nepriklausoma kandidatė balotiruotis LR Prezidento rinkimuose ir atsisakė antrąkart kandidatuoti į partijos vadovo postą. 2009 m. vasarį Partijos pirmininku išrinktas buvusios Valstiečių partijos pirmininkas ir valstiečių liaudininkų vicepirmininkas 2005–2007 m. Ramūnas Karbauskis. Buvusi lyderė Kazimiera Prunskienė trumpam buvo tapusi partijos Garbės pirmininke.
2012–2016 m.
2012 m. LVŽS partija kartu su visuomeninėmis organizacijomis rinko parašus, kad būtų surengtas patariamasis referendumas dėl naujos atominės elektrinės statybos (žr. Visagino atominė elektrinė). Koordinacinę grupę sudarė LVŽS, Lietuvos žaliųjų sąjūdis, Lietuvos žaliųjų judėjimas, Susivienijimas „Žali.lt“ ir kiti.
Buvę „Lietuvos žaliųjų sąjūdžio” vadovai perėjo LVŽS partiją. Joje Albinas Morkūnas, buvęs LŽS vadovas, tapo LVŽS Miškų politikos komiteto pirmininku, Virginija Vingrienė – kaip LVŽS sąrašo kandidatė – buvo išrinkta 2016–2020 m. Seimo nare. Buvęs LŽS vicepirmininkas Juozas Dautartas LVŽS sąraše dalyvavo 2012 m. spalio 14 d. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose, tačiau vienmandatėje Vilkaviškio (Nr.68) apygardoje I ture surinko vos 2,31 % balsų, todėl į II turą nepateko.
2014 m. Europos Parlamento rinkimuose partija surinko 6,62 proc. rinkėjų balsų ir gavo mandatą. EP nariu tapo ilgametis Ignalinos meras Bronis Ropė.
2016-2020 m.
2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimų pirmame ture partija surinko 21,53 % dalyvavusių rinkėjų balsų ir užėmė antrą vietą bei gavo 19 mandatų. Į antrąjį turą pateko 42 partijos nariai. Jame partija laimėjo 35 mandatus, dar 2 mandatus laimėjo nepriklausomi kandidatai, ėję LVŽS sąraše, taigi iš viso po rinkimų LVŽS užsitikrino 56 vietas Seime. Naujajam Seimui pradėjus savo darbą, prie LVŽS frakcijos prisijungė dar keli nepriklausomi Seimo nariai, taigi LVŽS savo frakcijoje turės 59 vietas ir kartu su Lietuvos socialdemokratų partija (laimėtos 17 vietų, prie frakcijos taip pat prisidėjo 2 Seimo nariai iš Darbo partijos) sudarys valdančiąją daugumą.
Madrido savivaldybės sporto rūmai
thumb|right|Palacio de Deportes Madrido savivaldybės sporto rūmai – universalus tarptautinio lygio sporto, pramogų ir verslo kompleksas Madride, atidarytas 2005 m. vasario 16 d. Arenos statybos kainavo 124 milijonus eurų. Didžiausioje Madrido arenoje vienu metu renginį gali stebėti 15 500 žiūrovų.
2001 m. gaisras nuniokojo prieš tai stovėjusią areną. Jos vietoje ispanų architektai pastatė naują areną High-Tech stiliuje. Statybos darbai tęsėsi nuo 2002 iki 2005 metų.
Nuo 2007 m. rugsėjo 13 iki rugsėjo 16 d. arenoje vyko XXXV Europos krepšinio čempionato atkrintamosios rungtynės, 2008 m. gegužės 2-4 d. arenoje vyko Eurolygos finalinio ketverto varžybos.
Griežė
Griežė – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Leckavos, prie pat Lietuvos sienos su Latvija. Stūkso Griežės piliakalnis, išlikę Griežės evangelikų reformatų bažnyčios, Griežės dvaro griuvėsiai, buvo perkėla ties Ventos ir Vadaksties santaka. Yra žvyro karjeras.
Istorija
thumb|left|Griežė (Gryse) pavaizduota [[1706 m. Livonijos ir Kuršo žemėlapis|1706 m. Livonijos ir Kuršo žemėlapyje]]
1253 m. balandžio 5 d. Griežė (Griese) minima pietinių Kuršo žemių padalijimo tarp Kuršo vyskupo ir Kryžiuočių ordino akte. Ji priklausiusi Keklio žemei. 1264 m. Griežės pilį puolė Livonijos ordino magistro Konrado Manderno puspenkto šimto raitų vyrų kariuomenė, kuri šią tvirtovę sudegino iki pamatų.
1595 m. Raseinių žemės teismo knygoje minimas Griežės miestelis, 1596 m. jis atiteko Dovydui Burbai. Šis 1598 m. Griežę perdavė Lietuvos didžiojo kunigaikščio Telšių dvaro laikytojui Vilhelmui Fridrichui Taubei.
XVII a. pradžioje ji atiteko Melchiorui Bilevičiui, čia buvo Griežės dvaras. 1632 m. dvaro savininkas Jonas Bilevičius pastatė Evangelikų reformatų bažnyčią. 1690 m. inventoriuje nurodyta 15 tuščių sklypų, 1708 m. inventoriuje surašytos 8 kiemų gyventojų pavardės. Per XVIII a. pradžioje vykusį Šiaurės karą ir 1709–1711 m. badą bei marą Griežės miestelis visai sunyko.
1820 m. Tirkšlių bažnyčios vizitacijoje Griežėje nurodyti 3 katalikų kiemai (13 gyventojų). 1902 m. kaime nurodyti 56, o dvare – 35 gyventojai, veikė kalvė. 1906 m. spalio mėn. streikavo Griežės dvaro darbininkai. Dvaro savininkas Kaizerlingas 1906 m. latvių revoliucionierių buvo nuteistas ir užmuštas.
XX a. pradžioje ties Grieže veikė du keltai per Ventą ir Vadakstį. 1944 m. spalio 9 d. Griežę užėmė raudonarmiečiai. 1994 m. šiame kaime tebuvo likusi viena sodyba.
Aleksandriškės (Lavoriškės)
Aleksandriškės – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 5 km nuo Lavoriškių.
Algarvė
Algarvė (, iš  – 'Vakarai') – regionas pietų Portugalijoje. Jos kraštovaizdis ir kultūra šiek tiek skiriasi nuo likusios Portugalijos. Dabar Algarvė yra ypač turistinė ir savo išvaizda primena Ispanijos ar Turkijos turistines pakrantes. Plotas 5412 km². Gyventojų skaičius – 410 tūkst. Pagrindiniai miestai – Faras ir Portimaunas.
Razorblade Romance
Razorblade Romance – antrasis suomių roko grupės HIM albumas. 1999 metų gruodžio 19-ąją jis buvo išleistas Suomijoje. Jau sausio 24-ąją albumas buvo išleistas visoje Europoje, o gegužės 15-ąją pasirodė ir speciali "Razorblade Romance" versija, skirta Didžiajai Britanijai.
Algarvė
Viduramžiais Portugalija oficialiai vadinosi Portugalijos ir Algarvės karalyste (vėliau Jungtine Brazilijos, Portugalijos ir Algarvės Karalyste).
Razorblade Romance
Albumą visoje Europoje ypač išgarsino singlas - "Join Me In Death", kuris buvo įtrauktas į kino juostos "Tryliktasis aukštas" garso takelį. Šis kūrinys pasiekė pirmąją vietą Vokietijos muzikos topuose ir tapo perkamiausiu visų laikų Suomijos singlu. Todėl nenuostabu, kad albumas labai greitai tapo vienu iš populiariausių albumų visoje Europoje, o tokie kūriniai, kaip "Gone With The Sin", "Right Here in My Arms" ar "Poison Girl" pasiekė aukščiausias top'ų vietas, o šis albumas - pirmasis, kuris pavertė suomius garsenybėmis, grupė tapo žinoma net ir Amerikoje, nes jų albumas pasiekė ir šį žemyną, tiesa, HIM ten vadinosi HER, nes Amerikoje jau egzistavo džiazo grupė, pasivadinusi HiM, tačiau visai netrukus HIM įgijo pilnas teises į savo grupės pavadinimą.
Taip pat ant europietiškos albumo versijos pasirodė lipdukas - "Įspėjimas tėvams", nes šiame albume yra itin daug dainuojama apie mirtį. Amerikoje tokių taisyklių nėra, todėl ir albumas buvo be įspėjimo.
Johanna Hey
Johanna Hey (g. 1970 m. rugpjūčio 14 d. Hamburge, Vokietija) – vokiečių teisininkė, teisėtyrininkė mokestininkė, Kelno universiteto (KU) profesorė, KU Teisės fakulteto Mokesčių teisės instituto direktorė, habilituota teisės mokslų daktarė, Kelno mokesčių teisės mokyklos trečiosios kartos atstovė.
Biografija
Nuo 1990 iki 1994 m. Viurcburgo universitete studijavo teisės mokslus bei greta 2 semestrus mediciną. 1994 metais stažavosi Kalifornijos universitete Berklyje. Nuo 1995 m. iki 1997 m. atliko teisės referendariatą Kelno aukštesniajame žemės teisme. Johanna Hey 1996 metais apgynė disertaciją (vadovas – prof. Joachim Lang), teisės mokslų daktarė. Už disertaciją 1997 metais apdovanota Albert Hensel premija (skyrė Vokietijos teisininkų mokestininkų bendrija).
Biblas
Biblas (🇬🇷), Gebalis, Džubailis − miestas vakarų Libane, Kalnų Libano muchafazoje, Viduržemio jūros pakrantėje, 32 km į šiaurę nuo Beiruto. Veikia Libano amerikiečių universiteto filialas. Svarbus turistinis centras. Dauguma miesto gyventojų − maronitai (Rytų katalikų atšaka).
Johanna Hey
Biografija
Nuo 2000 iki 2002 m. Kelno universiteto Teisės fakulteto Mokesčių teisės instituto mokslinė asistentė (vadovas – prof. Joachim Lang). 2001 metų liepos mėn. apgynė teisės mokslų habilitaciją tema „Mokesčių planavimo tikrumas kaip teisės problema“. Habilitacija 2002 metais apdovanota Mokesčių patarėjų dalykinio instituto Gerhardo Tomos garbės premija (Gerhard-Thoma-Ehrenpreis) ir Esche Schümann Commichau Stiftung paremiamąja premija. Nuo 2002/2003 m. žiemos semestro Diuseldorfo universiteto Įmonių mokesčių teisės katedros vedėja, nuo 2006 m. spalio 1 d. Mokesčių teisės instituto prie KU (Teisės fakulteto) direktorė.
Biblas
Istorija
332 m. pr. m. e. Biblą užkariavo Aleksandras Makedonietis. Vėliau čia suklestėjo Adonio kultas, pastatyta šventykla, teatras. Iškilus krikščionybei tapo vyskupijos centru. Vėliau miestas užkariautas musulmonų. 1098 m. miestas užimtas kryžininkų (vadintas Gibletu), vėl suklestėjo kaip prekybos centras ir karinė bazė. 1266 m. užkariautas mameliukų, vėliau valdytas osmanų.
Johanna Hey
Biografija
Johanna Hey yra paramos draugijos (Initiative Neue Soziale Marktwirtschaft) narė steigėja. Nuo 2004 m. balandžio mėn. Vokietijos aukštųjų mokyklų sąjungos (Deutscher Hochschulverband) prezidiumo narė, nuo 2004 m. birželio Finansų ir mokesčių instituto („Finanzen und Steuern“ e.  V.) kuratorijos narė. Nuo 2004 m. Rinkos ekonomikos fondo Mokesčių kodekso (vok. Steuergesetzbuch) komisijos narė.
Biblas
Paveldas
Biblo archeologiniai kasinėjimai pradėti 1863 m., sistemingi − nuo 1921 m. Atrasti miesto globėjos Baalat Gebalos ir karo dievo Rešefo šventyklų griuvėsiai (iš 3 tūkstantmečio pr. m. e.), karaliaus Ahiramo sarkofagas (X a. pr. m. e.) su seniausiu finikietišku įrašu (neiššifruotas). Gausu graikų-romėnų laikotarpio statinių: teatras, bazilika, kolonada ir kt. pastatų griuvėsiai. Yra XII a. kryžininkų pilis, 1116 m. statyta Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia, miesto sienos. Taip pat yra senoviškas arabų prekybinis kvartalas (sukas), vaško figūrų muziejus ir kt.
1984 m. Biblas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Johanna Hey
Biografija
Moksliniai interesai – konstituciniai ir ES teisiniai mokesčių teisės pagrindai, gyventojų pajamų mokestis bei įmonių mokesčiai (jų teisinis reguliavimas).
Stelis (orchidėja)
Stelis (Stelis) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso epifitinės, rečiau litofitinės orchidėjos, paplitusios Šiaurės ir Centrinės Amerikos tropikų srityse. Auga drėgnuose kalnų miškuose.
Gentyje yra apie 500 rūšių.
Purvai I
Purvai I – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, į pietus nuo Biržų.
Ričardas Čepas
Ričardas Čepas (g. 1937 m. rugsėjo 12 d. Raudonėje) – Lietuvos istorikas, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
1961 m. baigė Vilniaus universitetą. 1969 m. istorijos mokslų kandidatas.
1970–1973 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto dėstytojas, 1972 m. docentas. 1973–1990 m. dirbo Partijos istorijos institute, nuo 1975 m. ir Centrinio valstybinio archyvo dokumentų katalogavimo grupės vadovas. 1990–1997 m. dirbo Lietuvos istorijos institute. 1997–2001 m. Lietuvos valstybės centrinio archyvo direktorius.
Mokslinė veikla
Pagrindinis tyrimų objektas – XX a. Lietuvos istorija. Parengė penkis dokumentų rinkinius. Kraštotyrinių leidinių apie Anykščius, Raguvą, Rietavą, Tauragnus, Veliuoną ir kt. vienas autorių.
Kuprioniškės
Kuprioniškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje. Seniūnaitijos centras. Vakarinė gyvenvietės dalis yra Vilniaus mieste.
Vaclovas Martinkus
Vaclovas Martinkus (1909 m. kovo 15 d. Vaiteliai, Ylakių valsčius – 1980 m. lapkričio 18 d. Providensas) – Lietuvos kunigas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.
Biografija
1935 m. baigė Telšių dvasinę seminariją, įšventintas kunigu. 1935–1940 m. dirbo Mažeikiuose, surengė pirmąsias žemaičių moksleivių ateitininkų stovyklas. 1940–1944 m. Židikų parapijos klebonas. Čia pastatydino bažnyčią, kleboniją, pagal archit. J. Muloko projektą – mauzoliejinę koplyčią M. Pečkauskaitei-Šatrijos Raganai. 1941–1944 m. gelbėjo besislapstančius žydų vaikus. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, dirbo Liubeko lietuvių karo pabėgėlių stovyklos kapelionu. 1950 m. persikėlė į JAV. Nuo 1952 m. Šv. Kazimiero lietuvių parapijos Providense vikaras, nuo 1963 m. – klebonas. 1964–1972 m. Bendrojo Amerikos lietuvių fondo pirmininkas. Bendradarbiavo žurnale „Ateitis“, laikraščiuose „Darbininkas“, „Draugas“.
1986 m. vasario 18 d. Skuodo rajono laikraštyje "Mūsų žodis" buvo išspausdintas straipsnis pavadinu "Pasistatė tvartą", kuriame nurodoma, kad kun. V. Martinkus, klebonaudamas Ylakiuose 1930 m. priverstinai rinko pinigus iš parapijos gyentojų tvarto statybai, o vėliau pasitraukęs į Vakarus per radiją šmeižė Tarybų Lietuvą. Šis įvykis buvo aprašytas Lietuvos Katalikų bažnyčios kronikoje, paneigiant straipsnyje nurodytus teiginius.
Mstislavas Keldyšas
Mstislavas Keldyšas (1911 m. vasario 10 d. Rygoje – 1978 m. birželio 24 d. Maskvoje) – tarybinis mokslininkas, TSRS Mokslų akademijos narys (nuo 1946 m.), 1961–1974 m. – TSRS Mokslų akademijos prezidentas. Triskart Tarybų Sąjungos didvyris (1956, 1961, 1971 m.). Pagrindiniai M. Keldyšo moksliniai pasiekimai buvo matematikos, mechanikos ir aerodinamikos srityje.
Biografija
1931 m. baigė M. Lomonosovo universitetą Maskvoje, jame dėstė (nuo 1937 m. – profesorius). 1953–1978 m. buvo TSRS Mokslų akademijos Taikomosios matematikos instituto direktoriumi.
Mokslinė veikla
M. Keldyšas tyrinėjo raketines-kosmines sistemas, teoriškai pagrindė dirbtinių palydovų išvedimą į Žemės orbitą ir skrydžius į kitas Saulės sistemos planetas, koordinavo TSRS mokslo institucijų darbus kuriant pirmąjį dirbtinį Žemės palydovą bei rengiant pilotuojamus kosminius skrydžius.
Kosminiai tyrinėjimai tuo metu buvo griežtai įslaptinti. M. Keldyšas buvo žinomas kaip Mokslų akademijos prezidentas, tačiau kaip mokslininkas spaudoje buvo vadinamas „kosmonautikos teoretiku“, neminint jo pavardės.
Prunskis
Prunskis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Mstislavas Keldyšas
Visuomeninė veikla
1964–1978 m. M. Keldyšas buvo Lenino ir TSRS Valstybinių premijų skyrimo komiteto pirmininkas, daugelio šalių mokslo akademijų narys, TSKP CK narys, 6–9-ojo šaukimų TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatas.
Prunskis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Prunskienė (ištekėjusi moteris) ir Prunskytė (mergautinė pavardė).
Mstislavas Keldyšas
Visuomeninė veikla
1942 ir 1946 m. apdovanotas Stalino premija, 1957 m. – Lenino premija.
M. Keldyšas nusižudė savo garaže automobilio išmetamosiomis dujomis. Urna su jo palaikais palaidota Kremliaus sienoje Maskvoje.
Prunskis
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Helsinki-86
Helsinki-86 buvo Latvijos žmogaus teisių gynybos grupė, kurią 1986 m. birželį Liepojoje įkūrė Linardas Grantinš, Raimondas Biteniekas ir Martinš Barisas, siekdami stebėti, kaip laikomasi latvių tautos ekonominių, kultūrinių ir individo teisių. Į užsienį buvo nusiųstas 17 asmenų protesto laiškas prieš TSKP CK ir Latvijos KP CK, taip pat Helsinki-86 įkūrimo dokumentai, kurie sukėlė didelį rezonansą.
Veiklos chronologija
1987 m. birželio 14 d. grupė organizavo gėlių padėjimo ceremoniją, paminint komunistinio teroro aukas, prie Laisvės paminklo Rygoje.
1987 m. rugpjūčio 23 d. grupė organizavo demonstraciją, smerkiančią Molotovo-Ribentropo paktą. Tų pačių metų lapkričio 18 d. Helsinki-86 šventė Latvijos nepriklausomybės paskelbimo dieną.
1988 m. birželio 14 d. pirmą kartą Latvijos pokario istorijoje demonstracijos metu grupės „Helsinki-86“ narys Konstantinas Pupuras per visą Rygą, nuo Laisvės paminklo iki Brolių kapų, pernešė Latvijos vėliavą.
Kaip politinė partija Helsinki-86 nesėkmingai dalyvavo VII Saeimos rinkimuose ir 2001 m. savivaldybės rinkimuose Rygoje.
2003 m. Helsinki-86 pagrindu suformuota nauja nacionalinė politinė partija – Nacionalinės Jėgos Sąjunga (Nacionālā Spēka Savienība), kurioje vis dar yra keli Helsinki-86 nariai.
Šavato kanalas
Šavato kanalas Pietų Ferganos vandens tiekimo kanalas Uzbekijoje ir Turkmėnijoje, irigacinė Amudarjos atšaka.
Kanalas prasideda Amudarjos upėje, jungiasi su Palvano kanalu. Dašoguzo velajato šiaurėje išsenka ir sunyksta. Vandens likučiai suleidžiami į ežero kolektorių „Draugystė“ (Sarikamyšo ežero baseinas).
Prie kanalo yra stambūs gyvenamieji punktai, kaip antai miestai Urgenčas, Šavatas, Dašoguzas, Akdepė, Iljalio miestelis.
Iki Dašoguzo kanalas tinkamas laivybai smulkiais laivais (gliseriais).
Lietuvos valstiečių sąjunga
Lietuvos valstiečių sąjunga, LVS – trečioji Lietuvoje įsteigta lietuvių politinė partija.
Svarbiausi veikėjai – Danielius Alseika, P. Butkus, Juozas Gabrys-Paršaitis, Ernestas Galvanauskas, Albinas Rimka, Petras Ruseckas, A. Pauliukonis. Sąjungos veikloje dalyvavo ir Kazys Grinius, taip pat kai kurie socialdemokratų veikėjai.
Pagrindinis ideologinis principas – žemę valdo tik tie, kas ją dirba ir tik tol, kol ją dirba. Pasisakė už žemės nacionalizavimą, vėliau apsiribota tik dvarų išparceliavimu. Ideologines nuostatas atspindėjo vietoje „Ūkininko“ pradėtas leisti „Lietuvos ūkininkas“, „Vilniaus žinios“, nuo 1912 m. „Lietuvos žinios“.
Organizacijos veikla išblėso 1915 m. Lietuvą okupavus kaizerinei kariuomenei. LVS veikla atnaujinta 1918 m., iš Rusijos sugrįžus buvusios partijos ideologams ir vadovams. Steigiamasis suvažiavimas įvyko 1919 m. balandžio 26 – 27 d. CK prezidiumo pirmininku buvo išrinktas A. Rimka. Turėjo 50 kuopų, apie 4000 narių. Programoje buvo siekiama suvisuomeninti pramonę, viršnorminę dvarų žemę, ją padalinti bežemiams ir mažažemiams, panaikinti servitutus.
Steigiamajame seime turėjo 20 atstovų iš 112, I Seime – 14 iš 78 vietų. 1922 m. buvo priimta pataisyta radikalesnė programa, kurioje nustatyta 50 ha žemės norma, reikalaujama įvesti progresinius mokesčius, remti valstiečio ūkį. 1922 m. LVS įsijungė į Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungą.
Meškalaukis
Meškalaukis – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Joniškėlio. Seniūnaitijos centras. Yra medicinos punktas, veikia žemės ūkio kooperatyvas, žemės ūkio bendrovė „Meškalaukis“. Teka Taltupis.
Istorija
Nuo 1868 m. kaimą valdė Felicijonas Karpis. 1923 m. įkurta pradžios mokykla, dab. Joniškėlio mokyklos pradinio ugdymo skyrius. 1950–1992 m. kolūkio centrinė gyvenvietė. 1950 m. įkurta biblioteka.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Upokšnis
thumb|250px|Upelis Anglijoje, [[Šropšyras|Šropšyre]] Upelis, upokšnis – nedidelis vandentakis (upė), kurio plotis siekia nuo keliasdešimt centimetrų iki kelių metrų. Upelių ilgis būna nuo 5 iki 10 km, o upokšnių - nuo 3 iki 5 km. Gylis – 1,5 m. Upeliai susidaro po lietaus arba į paviršių išeinant požeminiam vandeniui.
Upeliai skirstomi į pastovius ir laikinus bei kalnų ir lygumų.
Šaltiniai
Ручей (Кырджали облысы) Vassdrag
Lubumbašis
Lubumbašis (Lubumbashi) – miestas Kongo Demokratinės Respublikos pietryčiuose, netoli sienos su Zambija. 1,37 mln. gyventojų (2005). Aukštutinės Katangos provincijos centras, aplinkiniuose regionuose išgaunamas kobaltas ir varis. Yra tarptautinis oro uostas. Išvystyta vario liejimo, tekstilės, chemijos pramonė. Yra universitetas, vidurio Afrikos pramoninės raidos tyrimų centras, Afrikos kalbų ir etnografijos centras.
Istorija
Miestą 1910 m. įkūrė belgų kolonizatoriai ir pavadino Elizabetviliu (Élisabethville).
Šaliai gavus nepriklausomybę, 1966 metais miestui suteiktas dabartinis – afrikietiškas – pavadinimas.
Ksiluliozė
Ksiluliozė – viena iš ketopentozių, t. y., paprastųjų monosacharidų, turinčių 5 anglies atomus ir ketono funkcinę grupę. Cheminė formulė C5H10O5. Turi du enantiomerus – D-ksiluliozė ir L-ksiluliozė, abu jie aptinkami gamtoje. D-ksiluliozė yra D-ribuliozės diastereomeras.
Ksiluliozė yra kristalinė medžiaga, tirpi vandenyje. Vandenyje ištirpusi ksiluliozė būna trijų izomerinių formų – dviejų ciklinių (furanoziniai tautomerai) ir vienos linijinės.
Ksiluliozė dalyvauja angliavandenių oksidavimo pentozių fosfatų cikle, susidaro iš ribuliozo-5-fosfato veikiant epimerazei, yra glikolaldehidinės grupės donoras transketolazinėje reakcijoje.
L-ksiluliozė kaupiasi sergančių pentozurija šlapime, nes jų organizme stinga L-ksiluliozės reduktazės. Kadangi L-ksiluliozė yra redukuojantis cukrus kaip ir D-gliukozė, kartais sergantieji pentozurija klaidingai diagnozuojami kaip sergantys cukralige.
Puišys
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Puišienė (ištekėjusi moteris) ir Puišytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vietovardžiai:
Greimų tiltas
Greimų tiltas – tiltas per Nemuną Prienuose. Tilto ilgis yra 227 m, o plotis 11 m. miniatiūra|200px|left|Tiltas nuo žemupio pusės. Priekyje, dešinėje – [[Prienų dvaras|dvarvietės vandens malūnas]]
Tiltas yra dalis magistralės. Kairiajame krante, istorinėje miesto dalyje, yra Prienų dvaras.
Alytaus namas
thumb|right|250px|Alytnamiai Vakarų Sibiro mieste [[Kogalymas|Kogalyme, Talino g.]] miniatiūra|250px|right|Kačerginės „[[Nemuno žiedas|Nemuno žiedo“ administracijos alytnamiai]] Alytaus namas, alytnamis – Alytaus eksperimentiniame namų statybos kombinate (ENSK) sovietmečiu gamintų populiarių surenkamų medinių namų tipas.
Skydinis namas
Alytaus ENSK buvo įkurtas 1976 m., siekiant masiškai aprūpinti Lietuvos kaimo gyventojus greitai pastatomais skydiniais namais, tuo pačiu panaudojant vietinę statybinę medžiagą – medieną. Šios įmonės pagamintas namas nepriklausomai nuo sezono buvo pilnai sumontuojamas statybos aikštelėje per 20-30 dienų. Buvo sukurta ne tik jų gamybos, bet ir statybos sistema: regioninės Vilniaus, Kauno, Klaipėdos, Šiaulių, Panevėžio, Utenos ir Marijampolės statybos montavimo valdybos, turinčios savus darbininkus ir savą techniką, parengus infrastruktūrą ir išliejus pamatus, vien namo karkasą surinkdavo per 3–4 dienas. Atlikus apdailos darbus, naujakuriai gaudavo raktus nuo gyvenimui visiškai parengtos sodybos.
Namo konstrukcijos iš kombinato buvo transportuojamos specialiais, pailgintais iki 24 m autotraukiniais. Autotraukinį sudarė aštuonios ašys, kurios gerokai sumažindavo apkrovą. Junginys buvo ne tik sunkus, bet ir gana aukštas (maždaug 410–415 cm), todėl maršrutai iš anksto buvo analizuojami, ypač saugantis nepatikimų tiltų, žemų pervažų, kitų sudėtingesnių kelio ruožų. Sąstatas su dviem puspriekabėmis buvo ilgas tik kelyje: atvykus į vietą antroji puspriekabė buvo atkabinama, į statybos aikštelę įvažiuodavo vilkikas tik su viena. Sumontavus pirmoje puspriekabėje esančias sienas (montavimas vykdavo tiesiai nuo ratų), vairuotojas į darbo vietą pristatydavo antrąją. Vieno reiso pakakdavo atvežti visam namo karkasui, o vėliau mažesniais sunkvežimiais buvo atgabenama kita įranga. Šie transporto junginiai pirmą kartą panaudoti, pristatant alytnamius į Kačerginės „Nemuno žiedo“ administracijos patalpų statybas.
Namo konstrukcijos buvo surenkamos iš specializuotame ceche pagamintų skydų, todėl statybos technologija pasižymėjo paprastumu ir greitu statybos būdu. Tai buvo lūžis kaimo individualių namų statyboje, nes valdžia skatino žmones patiems statytis paprastus ir palyginti nebrangius namus be ypatingų projektų. Juose apsigyvendavo jaunos šeimos, kvalifikuoti darbuotojai, atvykę iš kitų vietovių.
Serijiniu būdu gaminti individualūs Alytaus namai buvo dviejų, trijų, keturių kambarių, su įrengtais sanitariniais mazgais, turėjo unifikuotus statybinius ir architektūrinius elementus. Pasižymėjo tam metui išskirtiniu fasadų spalvingumu, derinimu su skirtingomis apdailos medžiagomis (dailylentėmis, daliniu raudonų plytų mūru). 3 kambarių namo sąmatinė vertė siekė apie 14 tūkst. rub. Pirmasis alytnamis pastatytas Nemunaičio kolūkyje, Alytaus rajone. Tokiais tipiniais namais buvo greitai apstatytos ištisos gyvenvietės. Iki kombinato subyrėjimo 1992 m. Lietuvoje pastatyta 25 tūkst. šių surenkamų namų.
Namo trūkumai
Kaimo gyventojai skundėsi mažomis pagalbinėmis patalpomis, dėl nekokybiškai atlikto surinkimo eksploatacijos eigoje atsirandančio konstrukcijų girgždėjimo ir pan. Įtartinai atrodė ir ploni sienų skydai, dėl ko alytnamiai buvo pavadinami „kartoniniais“. Jie nebuvo itin šilti – kasmetinei jų eksploatacijai reikėjo apie 8 t krosnių kuro. Medinės stogo, grindų konstrukcijos buvo impregnuojamos nedegiu kalkių ir asbesto mišiniu. Sovietmečiu naudingu laikytas asbestas taip pat plačiai naudotas stogų dangose.
Šiuo metu Lietuvos gyvenvietėse stovintys Alytaus namai, pasikeitus ekonominėms sąlygoms ir šildymo kainoms, neatitinka pastatams taikomų energinio naudingumo reikalavimų. Papildomai juos apšiltinti nėra taip paprasta: tose vietose, kur yra vėdinamo mūro sienos, šiltinti negalima nenuardant mūro, o tos dalys, kur yra medžio plaušo plokštės galima šiltinti ant šių plokščių tvirtinant tašelius, tarpus užpildant mineraline vata, įrengiant vėdinamą oro tarpą ir apkalant dailylentėmis.
Palikimas
Nelikus kolūkių, iš esmės diskreditavus ir sunaikinus kooperacijos idėjas, neliko poreikio gaminti alytnamius: namų statybos kombinatas buvo išskaidytas, turtas ir gamybos priemonės privatizuotos. Tūkstančiuose Alytuje pagamintų namų rūpestingesni šeimininkai pakeitė langus, apšiltino sienas bei stogus ir neturi didesnių rūpesčių.
Alytaus namai išlikę ne tik kaip neatsiejama kolūkinio Lietuvos kaimo įvaizdžio dalis, jie buvo statomi ir įmonių poilsiavietėse, vaikų poilsio stovyklose. Vienas iš alytnamių, suręstų prestižinėse Turniškėse, priklausė Rusijos ambasadoriui.
Dalis alytnamių buvo išvežama ir į kitas sovietines respublikas. Lietuvos statybininkai gabenosi juos į atokius Sovietų Sąjungos rajonus greitai įsikurti ir pasistatyti patogias bazines gyvenvietes, tarp kitų – į Naująjį Uojaną prie Baikalo-Amūro magistralės statybos, į Kogalymą prie Vakarų Sibiro naftos verslovių, į Armėniją po Spitako žemės drebėjimo ir kt.
Miško atkūrimas
thumb|right|280px|Miško atkūrimas [[Rytų Vokietija|Rytų Vokietijoje 1979 m.]] Miško atkūrimas – iškirsto, nualinto arba savaime sunykusio miško atželdinimas. Tai gali būti natūralus procesas, kai miškui leidžiama susiformuoti savaime, arba tikslingi mišką prižiūrinčių įstaigų arba pavienių asmenų darbai. Pastarieji apima miškų sėklininkystę, sodmenų išauginimą, dirvos paruošimą, želdinių priežiūrą ir jų apsaugą. Tikslingas miško atkūrimas gali būti derinamas su natūraliu.
Miškai atkuriami siekiant užtikrinti medienos ar kitų miško išteklių gavybos tęstinumą, išsaugoti miško ekosistemą, kovoti su klimato kaita arba oro tarša. Kasmet Lietuvos miškų urėdijose atkuriama apie 9000 ha miško, didžioji dalis natūraliu arba pusiau natūraliu būdu.
Miškas gali būti atkuriamas sodinant vienos medžių rūšies (monokultūrines) arba mišrias plantacijas, arba stengiantis suformuoti kuo įvairesnę, natūraliam miškui artimą biologinę įvairovę.
Miško atkūrimas siejasi su miško įveisimu, kada medžiais užželdinama ne miško paskirties žemė (pvz., laukai, atviros kasyklos, buvę sąvartynai ir kt.)
Ilgys (Švenčionių r., Švenčionių sen., Aidukų km.)
left|120px
Ilgys arba Aidukų ežeras – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, Švenčionių seniūnijoje, 8,5 km į šiaurę nuo Švenčionių. Įeina į Sirvėtos regioninį parką. Ilgis šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi 1,3 km, plotis iki 0,42 km. Altitudė 163,4 m. Giliausia vieta yra centrinėje dalyje, jos gylis 3,4 m. Ežeras telkšo rininiame duburyje. Krantai daugiausia žemi, šiaurėje ir pietuose pelkėti, apaugę medžiais ir krūmais. Pakrantėse plyti pievos, dirbami laukai, auga miškeliai. Iš pietų prieina Šventos miškas. Į Ilgį suteka 5 upeliai ir grioviai, šiaurėje į Švento ežerą išteka Gaidupis (Žeimenos baseinas).
Prie Ilgio įsikūrę kaimai: Aidukai, Aučynos, Šutonys. Pietinėje pakrantėje įrengta Ilgio stovyklavietė.
Gaudemunda
Gaudemunda arba Gaudimantė, vėliau – Sofija (arba Sofija Gaudimantaitė; apie 1260 – apie 1313) – Lietuvos didžiojo kunigaikščio Traidenio duktė.
1279 m. buvo ištekinta už Mazovijos kunigaikščio Boleslovo II (Mozūrų Boleslovo). Tais pačiais metais pakrikštyta Sofijos vardu. Tai buvo pirmoji Lietuvos ir Mazovijos dinastinė santuoka, kuria siekta apsaugoti šią lenkų kunigaikštystę nuo lietuvių antpuolių. Po santuokos tarp abiejų šalių klostėsi draugiški santykiai.
Jiems gimė du sūnūs: Ziemovitas II ir Trojdenas I.
Manoma, kad Gaudemunda buvo reto gailestingumo ir pamaldumo moteris. Palaidota Plocko katedroje.
Pukevičius
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Pukevičienė (ištekėjusi moteris) ir Pukevičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Paprastoji putpelė
Paprastoji putpelė, tradiciškai putpelė (Coturnix coturnix) – vištinių paukščių (Galliformes) būrio, fazaninių (Phasianidae) šeimos paukščių rūšis.
Išvaizda
Tai smulkiausias vištinių paukščių būrio paukštis, paprastoji putpelė kiek didesnė už paprastąjį varnėną. Jos svoris 70–155 g, kūno ilgis 16–18 cm, kai skrenda, matomi kitiems vištiniams paukščiams (Galliformes) nebūdingai gana ilgi sparnai, o atstumas tarp išskleistų abiejų sparnų galų 32–35 cm.
Skirtumai tarp lyčių: Patelės bendras plunksninis apdaras yra kiek blankesnis nei pas patinėlius. Veisimosi metu patinėlis nuo patelės skiriasi gerklės centrinėje dalyje juoda dėmele bei ant skruostų ryškesniais juodais dryžiais, o suaugusi patelė nuo patinėlio skiriasi balsva gerkle.
Jauniklių išvaizda: Paprastųjų putpelių jaunikliai labai panašūs į patelę, tik tarp jų didesnis skirtumas tas, kad jauniklių kūno viršus vienodesnis su mažesniu dėmių kiekiu.
Buveinė ir elgsena
Gyvena atvirame landšafte - laukuose, sausose pievose, ganyklose, dirbamuose laukuose, taip pat ir krūmėtose pievose. Slapstosi tarp žolių, atviroje vietoje pasirodo retai. Vikriai bėgioja žeme. Skraido mažai, išskyrus migravimą. Išbaidyta ji dažniau bėga nei pakyla skristi. Tik išskirtiniais atvejais nenoriai pakyla trumpam skrydžiui. Ji plasnoja labai tankiai ir skrenda labai greitai tiesia kryptimi. Tačiau skrydis trumpas, ir leisdamasi dažniausiai greitai krenta į žolę.
Balsas
Jų balsas girdimas tik veisimosi metu, kuomet patinėlis švilpiančiu balsu šaukia tankiai kartodamas "put-pelyt, put-pelyt, put-pelyt" ir į šią trelę prikimusiu balsu tankiai kartodamas įtraukia fraze - "va-vau, va-vau, va-vau, va-vau, va-vau". Jų balsai labiausiai girdimi ryte, bet ir kitu paros metu nebūna tylios.
Perėjimo laikotarpis
Poligamė. Lizdą suka tarp žolių nedidelėje duobutėje, kurią iškloja sausomis žolėmis. Gegužės mėn. deda 8–13 rudai gelsvų išmargintų tamsiomis dėmėmis kiaušinių. Peri 16–21 dieną. Jaunikliai nuo išsiritimo pradžios maždaug per 3 savaites pradeda skraidyti. Per metus išveda vieną vadą.
Mityba
Maisto ieško ant žemės, dažnai besimaudydamos sausame smėlyje ieško sėklyčių ir įvairių vabzdžių. Minta augalų ūgliais, sėklomis, grūdais, jaunais lapeliais, smulkiais bestuburiais (vabzdžiais, sraigėmis ir šliužais).
Vincas Šlekys
Vincas Šlekys-Stagaras (1870 m. spalio 19 d. Mokolai, Šunskų valsčius, Marijampolės apskritis – 1946 m. lapkričio 6 d. Novaja Lialia, Jekaterinburgo sritis, Rusija) – Lietuvos knygnešys, žurnalistas, redaktorius, kraštotyrininkas.
Paprastoji putpelė
Paplitimas Lietuvoje
Paprastosios putpelės Lietuvoje paplitusios visoje šalyje, bet rečiau aptinkamos miškingose dalyse ir vakaruose. Veisimosi metu apyretė, pastaraisiais metais pagausėjo.
Vincas Šlekys
Biografija
Gimė pasiturinčio ūkininko šeimoje. Lietuviškai skaityti ir rašyti išmokė tėvas. 1879–1882 m. Marijampolėje lankė rusų pradžios mokyklą. Toliau mokėsi Marijampolės gimnazijoje, dalyvavo slaptame lietuvių ratelyje, platino draudžiamąją spaudą. Tėvų pasiūlymo stoti į Seinų kunigų seminariją atsisakė. Gimnaziją baigė 1890 m. Pradėjo bendradarbiauti laikraščiuose „Vienybė lietuvninkų“, „Varpas“, „Ūkininkas“ ir kt. 1894 m. subūrė slaptą lietuviškai spaudai platinti „Sietyno“ draugiją, parengė jos įstatus, nuo 1894 m. kovo 26 d. jos pirmininkas.
Paprastoji putpelė
Paplitimas Lietuvoje
Į mūsų kraštą atskrenda maždaug balandžio mėn. viduryje. Rudenį peržiemojimui išskrenda į Pietų Europą ir Šiaurinę Afriką.
Vincas Šlekys
Biografija
1896 m. lapkričio 17 d. slapta išvažiavo į JAV pakviestas dirbti laikraščio „Garsas Amerikos lietuvių“ redakcijoje, 1898 m. jį redagavo. 1899–1901 m. su J. Montvila leido ir redagavo laikraštį „Viltis“, o nusipirkęs Amerikoje spaustuvę – 1903–1918 m. leido ir redagavo laikraštį „Darbininkų viltis“, taip pat leido knygas. 1910 m. Lietuvių spaudos draugijos narys. 1920–1924 m. „Sandaros“ redaktorius. 1924 m. grįžo į Kauną, 1926 m. vienas iš laikraščio „Lietuva“ redaktorių, 1930 m. leido ir redagavo savaitraštį „Žinių ir literatūros aruodas“.
Paprastoji putpelė
Pavojai populiacijai
Neigiamą poveikį populiacijos gausumui daro ankstyvas šienavimas (ypač pasitelkus didelę techniką), bei potenciali grėsmė yra žemės ūkyje gausiai naudojamos cheminės medžiagos.
Vincas Šlekys
Biografija
Išėjęs į pensiją grįžo į gimtą Mokolų kaimą, rinko senus vertingus daiktus, Kaune buvo suren­gęs kapsų liaudies meno parodą. Tai tapo pagrindu steigti Marijampolės kraštotyros muziejų – V. Šlekys laikomas jo įkūrėju. 1945 m. lapkričio 16 d. sovietiniai okupantai jį areštavo ir ištrėmė į Sibirą.
Įvertinimas
Pavardė įrašyta Knygnešių sienelėje.
Pupinis
Pupinis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Pupinienė (ištekėjusi moteris) ir Pupinytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kuveito pilietybės teisė
Kuveito piliečiai – visi tie asmenys, kurie buvo apgyvendinti Kuveito valstybėje iki 1920 metų ir kurie išlaikė savo įprastinę gyvenamąją vietą iki 1959 metų Pilietybės įstatymo paskelbimo dienos. Kuveito pilietybė yra apibrėžiama pagal Pilietybės įstatymą, todėl niekas negali atimti ar panaikinti Kuveito pilietybės asmeniui, nebent šio įstatymo nustayta tvarka.
Kuveito pilietybės įgijimas natūralizacijos būdu
Kuveito pilietybė gali būti suteikta, Vidaus reikalų ministro rekomendaciniu dekretu pilnamečiams asmenims, jeigu jie laikosi šių natūralizacijos sąlygų:
Jei asmuo yra įgijęs Kuveito pilietybę jis turi teisę balsuoti per Parlamento rinkimus, praėjus tik 30 metų po jo pilietybės paskelbimo. Tačiau toks asmuo neturi jokios teisės būti kandidatu šiouse rinkimuose.
Natūralizacijos proceso stabdymas
Natūralizacijos procesas Kuveito pilietybei gauti gali būti stabdomas:
Jeigu asmuo pateikia melaginga informaciją reikalingą Kuveito pilietybei gauti, jis yra baudžiamas pinigine bauda bei laisvės atėmimu ne ilgesniam kaip trejų metų laikotarpiui.
Kuveito pilietybės netekimas
Kuveito pilietis netenka Kuveito pilietybės, kuomet:
Dviguba pilietybė
Užsienietis, kuris gali įgyti Kuveito pilietybę turi atsisakyti bet kurios kitos tautybės. Tai jis privalo padaryti per tris mėnesius po jo įvykdytos natūralizacijos proceso paskelbimo datos. Jeigu yra pateikiami įrodymai, kad asmuo neatsisakė kitos valstybės pilietybės, natūralizacijos procesas yra panaikinamas ir pripažįstamas negaliojančiu. Dvigubos pilietybės fenomenas Kuveito tiek teisinėje duomenų bazėje, tiek praktinėje veikloje nėra toleruojamas. Užuomenos į dvigubos pilietybės pretendzijų pareiškimą yra griežtai ribojamos.
Nuorodos
''Nacionalinės teisės aktų leidybos institucijos, Kuveito Pilietybės įstatymas, Nr. KWT-110.[''http://www.unhcr.org/refworld/docid/3ae6b4ef1c.html]
Mėžionėliai
Mėžionėliai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Švenčionėlių, prie Švenčionėlių–Kvederiškės kelio. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka (nuo 1958 m.).
Uzbekijos istorija
Uzbekijos istorija − Uzbekijos teritorijoje egzistavusių valstybių ir tautų istorija nuo seniausių laikų iki dabarties.
Senovė
thumb|left|Dalverzine Tepe iš senojo Sogdo. thumb|Ajaz-kala tvirtovė senovės Chorezme. Dabartinė Uzbekijos teritorija nuo senovės buvo vadinama Transoksiana, t. y. šalis už Okso upės. Teritorijoje buvo du derlingi žemdirbystės ir kultūros centrai, įsiterpę tarp klajoklių gyvenamų dykumų. Vienas jų buvo Sogdas dab. Uzbekijos rytuose, o kitas − Chorezmas Amudarjos žemupyje. Jau 2200–1700 m. pr. m. e. pietrytinėje Uzbekijoje klestėjo Baktrijos-Margianos kultūra, o I tūkst. pr. m. e. susiformavo aukšto lygio iranėnų kultūros. VI a. pr. m. e. šios teritorijos prijungtos prie Achemenidų imperijos. 327 m. pr. m. e. Sogdą pasiekė Aleksandras Makedonietis.
Suirus Achemenidų imperijai, Chorezmas suformavo atskirą valstybę su aukšto lygio kultūra. Jos palikimas − senovinės tvirtovės (qala), šiuo metu atsidūrusios dykumoje. Kai kurios iš jų, kaip antai Topraq qala, Ayaz qala, Kirilgan qala, yra įtrauktos į parengtinį pasaulio kultūros paveldo sąrašą. Būdamas nuošaliau nuo prekybinių kelių, Chorezmas ilgai išsaugojo savo unikalią iranėnišką kultūrą bei kalbą.
Vakariniame Uzbekistane (Sogde) po Aleksandro kontrolę perėmė Seleukidų imperija, o III−II a. pr. m. e. regioną kontroliavo Graikų-baktrų karalystė (iš Baktrijos regiono dab. Afganistane). Šiai nusilpus, regione įsiviešpatavo klajokliai iš šiaurės − tocharai, I a. pr. m. e. regione hegemoniją įgijo kangdžu, pirmaisiais mūsų eros amžiais Sogdą valdė Kušanų imperija.
Kadangi Sogdas buvo tarp Persijos ir Kinijos, užsimezgusi prekyba leido suklestėti vietos miestams, kurie ilgainiui susijungė į Šilko kelią. Dėl labai įvairios išorinės įtakos formavosi turtinga vietos kultūra, kurioje maišėsi budizmo, manicheizmo, nestorizmo ir kiti elementai. Sogde, Margianoje, Baktrijoje ir ryčiau buvusiame Rytų Turkestane klestėjo savita Šilko kelio civilizacija.
Nuo III a. tiek Chorezmą, tiek Sogdą kontroliavo Sasanidai ir klajokliai eftalitai iš šiaurės. IV−VI a. Sasanidams nusilpus, Chorezme į valdžią Afrigidai, valdę iš sostinės Katho, o Sogde-Ferganoje susiformavo miestai-valstybės, tarp kurių stipriausi buvo Afrasiabas (Samarkandas), Buchara, Pendžikentas, Chodžentas, Usrušana, Čiačas ir kt. Jie buvo valdomi įvairiai tituluojamų valdovų, ir iš tų laikų išliko keletas olų freskų. Vietos kalbos (sogdų ir chorezmo kalbos) buvo rašomos iš Pehlevi rašto kilusiais rašmenimis.
Islamo laikotarpis
thumb|left|Samanidų mauzoliejus. thumb|Chorezmšachų imperijos žemėlapis Ala ad-Dino Muchamedo laikais. VIII a. viduryje Chorezmo ir Sogdo valstybes nukariavo Omejadų Kalifatas, ir pradėta krašto islamizacija. Kadangi tai buvo vėliausiai užkariauta ir atokiausia Kalifato teritorija, čia greitai susidarė sąlygos atgimti islamiškajai Persijos kultūrai. Pirmoji persų kilmės dinastija − Samanidai (875–999 m.) − kilo būtent Sogdo regione. Jie atgaivino senąsias persų tradicijas ir kūrybiškai jas maišė su islamiška įtaka. Todėl Sogdas tapo vienu iš svarbiausių islamiškos Persijos civilizacijos židinių.
Jau Samanidų laikais vyko sparti krašto tiurkizacija − senuosius gyventojus iranėnus keitė tiurkai iš šiaurės. Jie tarnaudavo vietos armijose ir pamažu didino savo populiaciją krašte. Tokiu būdu iki XIII a. kraštas buvo didele dalimi tiurkizuotas, jame įsigalėjo trys visuomenės kastos, skirstomos pagal gyvenimo būdą: sartai (prekybininkai, neretai kalbėję iranėnų kalbomis), tarančiai (sėslūs žemdirbiai) ir tiurkų kilmės klajokliai, dažniausiai turėję karinę ir politinę valdžią. Nuo X−XI a. tiek rytinėje, tiek Vakarinėje Uzbekijoje įsitvirtino tiurkų kilmės dinastijos.
Sogdą nuo XI a. pradžios valdė Karachanidai, kurių politinis ir kultūrinis centras buvo dab. Kazachstane (Žetisu regione), ir kurie taip pat valdė Rytų Turkestaną. Karachanidai įtvirtino vieningą Vidurinės Azijos tiurkišką-islamišką kultūrą.
Chorezmo regioną nuo 995 m. kontroliavo Mamunidai, nuvertę vietos valdovus Afrigidus, o nuo 1017 m. − tiurkų kilmės Altuntašidai. 1043 m. jį nukariavo tiurkai Seldžiukidų dinastija, kurie priėmė islamą ir valdant Tugrul Begui sukūrė milžinišką imperiją iki pat Viduržemio jūros vakaruose. Jų imperijai suirus, 1077 m. Chorezme įsitvirtino nauja tiurkiška dinastija − Anušteginidai. Jie dar kartą pakartojo Seldžiukų užkariavimus. Tai įvyko XII a. antroje pusėje, kuomet chorezmšachas Ala ad Dinas Muchamedas trumpam sukūrė imperiją nuo Indijos iki Anatolijos. Šios imperijos sostinė buvo Urgenčas.
Samanidų, Karachanidų ir Chorezmšachų valdymas buvo vienas brandžiausių Transoksianos kultūrinio suklestėjimo laikotarpių.
Mongolų valdymas
thumb|Čagatajų chanato teritorija. thumb|150px|left|Timūridų stiliaus miniatiūros pavyzdys. XIII a. Chorezmą ir Sogdą nusiaubė Mongolų imperija, o po Čingischano mirties 1227 m. Sogdo teritorija atiteko Čagatajaus chanatui, tęsusiam tiurkiškas-islamiškas krašto tradicijas. Tačiau nuo to laiko valdžia regione perėjo mongolų kilmės dinastijoms, kurios greitai tiurkizavosi. Sogdo ir Rytų Tiurkestano kalba tuo metu buvo tiurkiška čagatajų kalba.