cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Riazanės kunigaikštystė
Istorija
Valdant Ingvaro paveldėtojui Riazanės didžiajam kunigaikščiui Jurijui Igorevičiui, kunigaikštystės teritorija išsiplėtė į Okos vidurupį ir Okos intakus, čia buvo daugybė miestų, kurių daugelį įsteigė Jurijus (Senoji Riazanė, Riazanės Perejeslavas, Pronskas, Belgorodas, Rostislavlis, Ižeslavlis, Dubokas, Perevitskas, Kolomna ir kt.).
1237 m. į Riazanės kunigaikštystę su savo pulkais įžengė Batijus. Jurijus Igorevičius, nesėkmingai bandęs kreiptis pagalbos į kaimynines kunigaikštystes, ryžosi vienas ginti Riazanę, tačiau šeštąją apsiausties dieną buvo užmuštas, o miestą užėmę totoriai jį visiškai nusiaubė, kaip ir kelis kaimyninius miestus. Be Jurijaus žuvo ir jo brolis Olegas, sūnėnai Romanas, Glebas ir Davidas, taip pat sūnus Fiodoras su žmona Eupraksija bei sūnumi Ivanu. Vienintelis likęs gyvas Ingvaras Ingvarevičius (m. 1252) vėl atstatė miestą.
Subačiaus gimnazija
Kupiškio rajono Subačiaus gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla, esanti Subačiuje (Kupiškio raj.), Aukštaičių a. 10, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas; gimnazija. Įstaigos kodas 191777611.
Istorija
1875 m. nutiesus geležinkelį Daugpilis-Radviliškis pradėjo kurtis Subačiaus geležinkelio stoties gyvenvietė. 1918 m. atidaryta pradinė mokykla. 1944 m. tapo progimnazija, vėliau – gimnazija, 1949 m. vidurinė mokykla. Joje mokėsi 317 mokinių. 1950 m. mokyklą baigė pirmoji abiturientų laida.
2000 m. mokykla išleido 51-ąją laidą, įteikė 1300-ąjį brandos atestatą. 2000–2001 m. įgyvendintas profilinis mokymas. Nuo 2003 m. Subačiaus vidurinė mokykla su dviem vidurinės mokyklos skyriais: Lukonių ir Subačiaus Vincės Jonuškaitės.
Mokiniai
4 abiturientai apdovanoti aukso, 12 – sidabro medaliais, daugiau kaip 30 abiturientų įteikti brandos atestatai su pagyrimu. Iš baigusiųjų mokyklą – 2 habilituoti mokslo daktarai, 8 mokslo daktarai, nemažai abiturientų tapo pedagogais, teisininkais, kultūros, medicinos darbuotojais, įvairių sričių puikiais specialistais.
Plikiškė
Plikiškė – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 6 km į pietvakarius nuo Tauragės, prie magistralinio kelio. Ties Plikiške yra buvusi Vokietijos ir Rusijos valstybių sienos linija.
Dembuvka (Širvintos)
Dembuvka – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Žemųjų Viesų.
Falsifikacija
Žodis falsifikacija reiškia:
442 m. pr. m. e.
'''442 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Smidynai
Smidynai arba Kijevskoje (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Zelenogradsko rajone, nuo 2006 m. gruodžio 28 d. Kovrovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Smideins prūsiškos kilmės. 1302 m. minimas Smydyn. 1723–1818 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos departamento, 1818–1871 m. Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. – 2006 m. Muromskojės apylinkės kaimas.
Bolševik
Bolševik  – Vakarų Baltarusijos komunistų partijos CK laikraštis, nelegeliai ėjęs 1929–1931 m. Vilniuje jidiš kalba.
Walter Schellenberg
thumb|200px|right|Walther Schellenberg Walter Schellenberg (1910 m. sausio 16 d. Sarbriukene – 1952 m. kovo 31 d. Turine) – vyriausias SD specialiosios tarnybos ir kontražvalgybos vadovas.
Demidas Pianda
Demidas Sofonovičius Pianda (Демид Софонович Пянда; mirė ~1637 m.) – rusų keliautojas, Sibiro tyrinėtojas, kaip manoma 1623 m. atradęs Lenos upę.
Apie keliautojo asmenybę beveik nežinoma nieko, net tikslus jo vardas – vieni šaltiniai įvardina kaip Demidą Sofonovičių, kiti kaip Pantelėjų Demidovičių. Apie Piandą daugiausia surinkta tik netiesioginė informacija, legendos. Piandos kelionės įrodymu laikomas 1624 m. Piandino žiemavietės paminėjimas dokumentuose.
1619 m. Pianda iš Jeniseisko ostrogo atvykęs į Mangazėją. Jis turėjęs pinigų, pasisamdęs 40 žmonių ir iš ten išvykęs į Turuchanską netoli Žemutinės Tunguskos žiočių. Ten beprekiaudamas kailiais iš vietinių gyventojų išgirdęs apie didelę upę į rytus nuo Tunguskos. Evenkai ją vadino Elyu-ene – „ilgąja upe“. Tiesa, jau 1611–1612 m. kazokai žinoję didelę upę rytuose, bet tai greičiausiai buvęs Amūras.
1620 m. Demido Piandos ekspedicija išvyko aukštyn Žemutinąja Tunguska. Pasiekę aukštupį rusai nebegalėjo greitai plaukti ir įkūrė Žemutinio Piandino žiemavietę. Ją kelis kartus nesėkmingai puolė tungusai. Likusią aukštupio atkarpą Pianda įveikė labai sunkiai, prie šios upės praleido dar dvi žiemas. Galiausiai jis pasiekė vos 20 km pločio pervalką tarp Tunguskos ir Lenos. 1923 m. jis jau plaukė didžiausia Sibiro upe. Keliautojai pasiekė jakutų žemes, bet pasuko atgal, nenorėdami žiemoti tarp nežinomos tautos žmonių. Pianda pasiekė patį Lenos aukštupį ir toliau žygiavo pėsčiomis į pietus per buriatų apgyvendintas stepes. Ekspedicija pasiekė Angaros upę, pasistatė naujas valtis ir išplaukė link Jensiejaus. 1624 m. Demidas Pianda užbaigė savo 8000 km ilgio ekspediciją Jeniseiske. Vėliau Pianda kartą paminėtas kazokų dokumentuose, bet apie tolesnį jo gyvenimą nieko nežinoma.
Kubilnyčia
Kubilnyčia, taip pat Kubilnica  – upelis, tekantis Druskininkų savivaldybėje, dešinysis Nemuno intakas, pirmasis Lietuvos–Baltarusijos pasienyje.
Kubilnyčia įteka į Nemuną 456,4 km atstumu nuo pastarojo žiočių, Švendubrės kaime, apie 1 km į šiaurę nuo Baltarusijos sienos. Upelio hidrologinis nr. – 10010340, ilgis 8,0 km, baseino plotas 21,9 m².
miniatiūra|250px|left|Upelis atvirame slėnyje prie [[Švendubrės kaimo]] Kubilnyčios ištakos – pasienio miške Raigardo slėnyje, apie 0,6 km į šiaurę nuo Lietuvos muitinės Raigardo posto kelyje. Teka į šiaurę tarpumiškiais, vidurupyje pasuka į vakarus. Žemupyje, ties Švendubre, vaga vingiuoja atviru, pelkėtu slėniu, skiria senąją kaimo dalį nuo vadinamųjų Pereselcų. Kaimynystėje yra dirbamų laukų, pievų. Nemuno prieigose, ties kaimo vakariniu pakraščiu, prie Kubilnyčios iš kairės prisijungia Nemunykštis (senvagė), toliau Kubilnyčia išplatėja, sutampa su Nemunykščiu.
Margasis žiogas
Margasis žiogas (Decticus verrucivorus) – žiogų (Tettigoniidae) šeimos vabzdys. Kūnas 24-36 mm ilgio, žalias. Ant antsparnių yra rusvos dėmelės. Priešnugarėlės kylis ryškus per visą ilgį. Randamas pievose, dobilienose, ražienose. Anksčiau liaudyje buvo manoma, kad šis žiogas nugydąs karpas nuo rankų, todėl buvo vadinamas karpagraužiu žiogu. Gyvenimo būdas analogiškas žaliojo žiogo gyvenimo būdui.
Kubilnyčia
Upelyje ir prieigose sovietmečiu vykdyti melioracijos darbai, į jį iškastais šoniniais grioviais suteka pertekliniai vandenys. Dėl nevykdomos melioracijos įrenginių priežiūros (nevalomi ir nešienaujami grioviai), aukštupyje susiformavusi naturali upelio vaga, 1,6-2,0 m pločio, su stačiais šlaitais, apaugusiais žole ir pakibusia velėna. Vyraujantys gruntai – smėliai. Šiame ruože vandens gylis 0,6-0,9 m. Bebrų suręstos užtvankos tvenkia intakų žiotis. Durpinguose krantuose bebrų urvai driekiasi iki 15 m nuo vandens. Žemiau natūrali upelio vaga platėja, šlaitai nuslinkę, dugno plotis 3,0-4,0 m, viršaus plotis iki 18,0 m. Grioviai pasidarę patvenkti, jų dugno ir šlaitų apaugimo laipsnis kasmet vis plečiasi, mažindamas vandens pralaidumą bei sukeldamas grioviuose esančių drenažo žiočių patvanką.
Upelio melioravimo darbai
1952 m. buvo parengtas Kubilnicos upelio nusausinimo projektas. 1964 m. sudarytas upelio kapitalinio remonto projektas, pagal kurį buvo pagilintas ir paplatintas iki 1,6-2,0 m, keli grioviai taip pat prailginti ir pagilinti. Atskiri plotai upelio prieigose sausinti ir vėliau (1965, 1972 m.), buvo iškasti papildomi grioviai. Darbus vykdė Lazdijų Melioracijos statybos valdyba. Prie upelio prisijungia apie 12 šoninių griovių, kurių ilgis labai įvairus – nuo 200 m iki 3,4 km.
2007 m. duomenimis, kartu su Kubilnica šių vandenų vagos ilgis buvo virš 14 km (tame skaičiuje 6,2 km melioruoto Kubilnicos ruožo). Jų šlaitai daugelyje vietų buvo apaugę įvairaus tankumo krūmais (40 % šlaitų), griovių dugnai uždumblėję (65 %), pažeistos drenažo žiotys bei vandens pralaidos (vamzdžiai). Kritinėje būklėje buvo atsidūrusios kai kurios Kubilnicos upelio ir griovių atkarpos, kurias patvenkė bebrų pastatytos užtvankos.
Upėvardis
Upėvardis yra slaviškos kilmės, su slaviška priesaga -nica. Jo šaknis tikriausiai yra kobil- (dėl sąskambio su lietuvių kubilas galėjo pakisti) ir susijusi su žodžiais („šakotas medis, užtvara iš medžio, prikalto aštrių kuolų“).
Švedijos žalmargiai
Veislė ilgą laiką buvo viena iš pačių pieningiausių veislių pasaulyje. Ji taip pat vertinama dėl gerų reprodukcinių savybių, lengvo veršiavimosi ir ramaus temperamento. Į Lietuvą Švedijos žalmargiai importuojami nuo 1996 metų ir veisiami toliau gerinant Kanados airšyrais. 2006 m. Lietuvoje buvo 578 Švedijos žalmargės karvės, kurios vidutiniškai davė po 7195 kg. 4,73 % riebumo ir 3,54 % baltymingumo pieno.
Le Grandų tema
Le Grandų tema –tai šachmatų uždavinių tema, kai prie to paties juodųjų gynybos ėjimo tarp dviejų uždavinio fazių: klaidinančio pėdsako ir sprendinio vyksta ėjimų funkcijų apsikeitimas.
Apsikeitimo schema:
1? – grėsmė 2. A #; 1. … a 2. B #
1! – grėsmė 2. B #; 1. … a 2. A #
Le Grandų temoje iliuzinis žaidimas, pirmi ėjimai, paneigimai neturi teminių bruožų. Jų gali atsirasti tik Le Grandų temai susiliejus su kitomis temomis. Dėl tos priežasties ji gali būti naudojama kartu su kitomis daugiafazėmis temomis.
Tema turi keletą formų.
Dvigubai formai būdingi du teminiai juodųjų gynybiniai ėjimai, į kuriuos baltieji atsako skirtingais matais, buvusiais klaidinančiuose pėdsakuose grėsmėmis, o buvę matai tampa grėsmėmis.
Galima ir kita dvigubos Le Grandų temos ciklinė forma, kur vienoje iš fazių juodųjų gynyba palaužiama baltųjų matuojančiu ėjimu, o sudarytos kitos dvi grėsmės kitose dviejose fazėse tampa mato ėjimais. Tačiau abiejose šiose fazėse grėsmė išlieka ta pati.
Le Grandų tema trijose fazėse vėliau įgavo Ukrainos temos pavadinimą.
Jei tam tikrose fazėse juodųjų gynybiniai ėjimai būtų skirtingi, tai turėtume pseudo Le Grandų temą.
Istorija
Tema pavadinta olandų šachmatų kompozitorių, brolių dvynių: Henko Le Grando (Henk Le Grand; gim. 1935) ir Piterio Le Grando (Pieter Le Grand; gim. 1935) vardu 1959 m., paskelbusių šia tema uždavinį žurnale  Tijdschrift vd KNSB.
Uždaviniai šia tema tebekuriami ir dabar.
Uždavinių pavyzdžiai
Šachmatų kompozitoriaus iš Izraelio – Evgenijaus Bordo (Evgeni Bourd; gim. 1987) miniatiūroje, lyginant klaidinančio pėdsako ir sprendinio fazes, matomas ėjimų funkcijų pasikeitimas, kai prie to paties gynybinio ėjimo pėdsako variante buvusi grėsmė sprendinyje virsta matu, o matas – grėsme.
Šachmatų kompozitoriaus iš Rusijos – Anatolijaus Slesarenkos (Anatoly Vasilevich Slesarenko; gim. 1957) uždaviniui būdingi du teminiai juodųjų gynybiniai ėjimai, į kuriuos baltieji atsako skirtingais matais ir kurie klaidinančiuose pėdsakuose buvo grėsmėmis, o buvę matai sprendinio variantuose tapo grėsmėmis. Vokiečių šachmatų kompozitoriaus Peterio Fofmano (Peter Hoffmann; gim. 1957) uždavinyje panaudota ciklinė Le Grandų tema.
Le Grandų tema šachmatų kompozitorių naudojama, kuriant: tiesioginius , atvirkščio mato, pasakiškus ir retro šachmatų uždavinius. {|
Nuorodos
Le Grandų temos šachmatų uždaviniai
Ečidzenas (miestelis, Fukujus)
Ečidzenas  – miestelis Niū apskrityje, Fukujaus prefektūroje, Japonijoje.
2005 m. vasario 1 d. prie miestelio buvo prijungti Asahis, Ota ir Mijadzakis.
Geografija
Miestelis ribojasi su Fukujumi, Sabae, Ečidzeno miestu ir Minamiečidzenu.
Miestelio simboliai
Oficiali gėlė – narcizas, medis – bambukas.
Günter Willumeit
Giunteris Vilumaitis (1941 m. gruodžio 10 d. Klaipėdoje – 2013 m. spalio 17 d. Bad Segeberge) – humoristas, aktorius, dainininkas, odontologas.
Biografija
Gimė 1941 m. gruodžio 10 d. Klaipėdoje. 1962 m. baigė mokyklą ir dvejus metus tarnavo kariuomenėje. Vėliau iki 1970 m. studijavo odontologiją Kylyje. Baigęs mokslus dirbo odontologu Bad Segeberge, tačiau laisvalaikiu baruose pradėjo rengti humoristinius pasirodymus. Išgarsėjo kaip anekdotų apie šiaurės Vokietijos kaimiečius pasakotojas. Vėliau išgarsėjo visoje Vokietijoje kai pradėjo dalyvauti televizijos ir radijo laidose. 1994 m. baigė odontologo karjerą ir koncentravosi tik į humoristinius pasirodymus. Mirė nuo stemplės vėžio 2013 m. spalio 17 d. Bad Segeberge.
443 m. pr. m. e.
'''443 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Chlorpikrinas
Chlorpikrinas, PS, trichlornitrometanas, Cl3CNO2 – bespalvis labai nuodingas skystis, anksčiau naudotas kaip cheminis ginklas, dabar naudojamas kaip fumigantas ir nematocidas vienas ar mišinyje su metilbromidu ir 1,3-dichloropropenu.
Istorija
left|thumb|JAV armijos plakatas (Antrojo pasaulinio karo laikai). 1848 m. chlorpikriną pirmas atrado škotų chemikas Džonas Stenhausas (John Stenhouse). Jis gavo chlorpikriną paveikęs pikriną chlorinančiu junginiu: Gautą junginį Stenhausas pavadino chlorpikrinu pagal panaudotus pirmtakus.
Chlorpikrinas buvo naudojamas Pirmajame pasauliniame kare, 1917 m. buvo pranešimų, kad Vokietija naująjį chemikalą bando ir naudoja kaip cheminį ginklą. Chlorpikrinas yra ne toks nuodingas kaip kitos kovinės nuodingosios medžiagos, jis sukelia vėmimą ir veikia kaip ašarojimą sukeliantis agentas. Ši savybių kombinacija priversdavo Sąjungininkų kareivius nusiimti dujokaukes, kad eitų vemti, o tada nuodingosios dujos paveikdavo dar labiau. Dėl tokio poveikio Italijos fronte nukentėjo daug kareivių.
Gamyba
Chlorpikrinas gaminamas reaguojant nitrometanui ir natrio hipochloritui:
Savybės
Chlorpikrinas yra bespalvis skystis, kuris vandenyje netirpsta ir yra jame patvarus. Lakumu jis tarpinis tarp fosgeno ir garstyčių dujų. Bandymai parodė, kad chlorpikrinas priverčia žmones nevalingai užsimerkti. Chlorpikrinas prasiskverbia į organizmą pro kvėpavimo takus, virškinimo traktą ir odą. Smarkiai dirgina plaučius, akis, odą. Dėl šių savybių chlorpikrinas kaip cheminis ginklas į panaudojimo vietą pristatomas artilerijos sviediniais.
Panaudojimas
Chlorpikrinas dabar naudojamas kaip fumigantas dirvos kenkėjų kontrolei. jis naudojamas kaip fumigantas, reguliuojantis dirvoje aptinkamų kenkėjų skaičių, ypač žemuogių laukuose. Šis junginys gali būti naudojamas ir kaip stuburinių (pvz., triušių) nuodas. Chlorpikrinas paprastai naudojamas kartu su kitais fumigantais (pvz., metilbromidu ir/ar sulfurilfluoridu), kurie stiprina poveikį ar veikia kaip perspėjantis agentas.
Chlorpikriną naudojo ir kaip cheminį ginklą karo veiksmuose. Kare jį pirmą kartą pasirodė 1917 m., kur Vokietijos kariuomenė jį panaudojo Italijos fronte. Naujas cheminis ginklas pradžioje buvo efektyvus, kadangi Sąjungininkai nemokėjo nuo jo apsisaugoti, nes iki tol su juo nebuvo susidūrę
XIII amžius pr. m. e.
Tryliktasis amžius prieš mūsų erą – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs 1300 m. pr. m. e. sausio 1 dieną ir pasibaigęs 1201 m. pr. m. e. gruodžio 31 dieną.
Tūkstantmečiai: 3 tūkstantmetis pr. m. e. – 2 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis pr. m. e.
Amžiai: XIV amžius pr. m. e. – XIII amžius pr. m. e. – XII amžius pr. m. e.
thumb|280px|[[Rytų pusrutulis apie 1300 m. pr. m. e.]]
Borba
Borba  – LKP Kauno rajono komiteto laikraštis, nelegaliai leistas 1920–1922 m. Kaune rusų kalba.
Istorija
Išėjo septyni numeriai. Leido priedą „Krasnaja molodiož“.
Tobis (mėnuo)
Tobi  – penktasis Koptų kalendoriaus mėnuo, turintis 30 dienų ir maždaug atitinkantis laikotarpį tarp sausio 9 ir vasario 7 d. Grigaliaus kalendoriuje.
Istorija
Šis mėnuo egzistavo jau Senosios karalystės laikotarpiu, ir buvo šeštasis metų mėnuo. Dėl to jis buvo vadinamas antruoju pereto sezono mėnesiu (2-nw-prt). Mėnuo buvo siejamas su derlingumo dievu Minu, ir jo pavadinimas buvo Šef-Bedet, reiškiantis „kviečių varpos“. Pavadinimas žymėjo tai, kad maždaug tuo metu pradėdavo bręsti javai. Naujojoje karalystėje mėnesiui buvo suteiktas naujas pavadinimas Ta-Abet.
Pačioje pradžioje jis sutapo su laikotarpiu, maždaug atitinkančiu lapkričio II pusę ir gruodžio I pusę (Memfyje prasidėdavo lapkričio 16 d.) pagal Grigaliaus kalendorių, tačiau dėl to, kad Egipto kalendoriaus metai ne visai atitiko Saulės (Sirijaus) metus, šis mėnuo ilgainiui išpuldavo vis anksčiau, lyginant su Nilo potvyniais ir Sirijaus patekėjimu (t. y. Nilo potvyniai prasidėdavo vis vėliau kalendoriuje, kas 4 metus vėluodami viena diena). 1321 m. pr. m. e., praėjus vienam Sotiniam ciklui (t. y. 1460 m.), Šef-Bedet vėl sugrįžo į pirminę padėtį Nilo patvynių atžvilgiu. 1291 m. pr. m. e. faraonas Amenofis I įvykdė kalendoriaus reformą, paskelbdamas Techi (Džehuti) pirmuoju metų mėnesiu, ir tada Ta-Abetas tapo žinomas pirmuoju pereto mėnesiu.
Kadangi metų ilgis nebuvo reformuotas, Ta-Abetas vėl ėmė atsilikti. 22 m. pr. m. e. įvykdžius kalendoriaus reformą ir įvedus Koptų kalendorių, Tobio pradžia buvo fiksuota Julijaus kalendoriaus atžvilgiu (t. y. gruodžio 27 d.).
XVI a. reformavus Julijaus kalendorių ir įvedus Grigaliaus, iki mūsų laikų susidarė 13 d. skirtumas tarp Grigaliaus ir koptų kalendoriaus. Dėl to tobio 1 d. dabar sutampa su sausio 9 d.
Valgomoji morka
Valgomoji morka  (Daucus carota var. sativa) – laukinės morkos kultūrinė atmaina.
Išvaizda
Nuo tipinės formos skiriasi stora, mėsinga, oranžinės ar gelsvos spalvos šaknimi. Augalas dvimetis – pirmaisiais metais valgomoji morka auga į skroteles ir šakniavaisius, antraisiais – į stiebus ir žiedynus. Šakniavaisiai iki 30 cm ilgio, sveria iki 200 g (kartais ir daugiau), būdingai oranžinės spalvos (nors įvairuoja nuo baltos iki violetinės). Lapai plunksniškai suskaidyti, iki 20 cm ilgio. Antramečiai stiebai (sėklojai) užauga iki 120 cm aukščio, būna statūs arba išsidraikę. Sukrauna žiedynus (sudėtinius skėčius) iš smulkių baltų, kartais gelsvų, rausvų arba žalsvų žiedelių. Subrandina sausus, dvisėklius vaisius.
Auginimas
Valgomosios morkos geriausiai auga trąšiuose, kalkinguose priesmėliuose, lengvuose priemoliuose arba durpžemiuose. Sėjamos anksti pavasarį, nors yra ir vėlyvesnių veislių. Pagrindiniai kenkėjai – morkinė kandis, morkinė musė, morkinė blakutė, blyškusis pievinis ugniukas; puola netikroji miltligė, fomozė, juodasis puvinys.
Lietuvoje morkos auginamos nuo XVI a.
Panaudojimas
Tai viena iš plačiausiai ir seniausiai auginamų daržovių: valgomos šviežios, keptos, virtos, troškintos, konservuotos. Tinka sulčių spaudimui, tyrių gamybai. Tiekiamos kaip garnyras drauge su kitomis daržovėmis, verdama morkienė, tinka prie silkės ir kt.
Morkos nuo seno naudojamos ir kaip pašarinės kultūros.
Juozas Zauka
Juozas Zauka (1862 m. vasario 23 d. Obeliuose, Rokiškio r. – 1943 m. gruodžio 3 d. Obeliuose), vargonininkas, chorvedys, knygnešys.
Biografija
Pramokęs skaityti, rašyti ir kiek vargonuoti, prelato A. Daugėlos padedamas išvyko į Peterburgą Rusijoje, kur 1880–1908 m. mokėsi vargonuoti, pradėjo vargonininkauti ir vadovauti chorui katalikų bažnyčioje. Platino draudžiamą spaudą, kurią gaudavo iš Tilžės per Švediją ir Suomiją. Dalyvavo Peterburgo Lietuvių savišalpos draugijų veikloje, organizavo lietuviškus vakarus, režisavo ir vaidino. 1889 m. subūrė lietuvių chorą ir su juo nuo 1892 m. pradėjo platesnę kultūrinę veiklą. J. Zauka chorą mokė ne tik giesmių, bet ir dainų, dalyvavo latvių ir lietuvių dainų šventėse bei vakaruose – koncertuose. Peterburge įkūrė Lietuvių savitarpinės pagalbos draugiją, buvo jos valdybos narys ir choro vadovas. Kaip dainininkas, deklamatorius ir vaidintojas dalyvavo lietuvių vakaruose – koncertuose.
Dėl ligos 1906 m. J. Zauka nuvyko į Gatčiną, o 1908–1910 m. gyveno ir dirbo Subatėje, Latvijoje. Čia vadovavo lietuvių chorui ir rengė vakarus – koncertus. Grįžęs į Lietuvą, nuo 1910 m. keletą metų buvo Obelių kooperatyvo vedėjas, dalyvavo kultūrinėje veikloje. Pirmojo pasaulinio karo metais vėl apsigyveno Peterburge, veikė Mažaturčių lietuvių savitarpinės pagalbos draugijoje, vadovavo chorui ir organizavo koncertus. 1918–1932 m. gyveno ir dirbo įvairų kultūrinį darbą Subatėje. Įkūrė lietuvių jaunimo „Šviesos“ draugiją ir pradžios mokyklą, 1919–1920 m. buvo jos mokytojas. 1932 m. grįžo į Lietuvą ir apsigyveno gimtinėje – Obeliuose. Įvairiais kultūrinio gyvenimo klausimais rašė „Žemaičių ir Lietuvos apžvalgoje“, „Tėvynės sarge“, „Lietuvių laikraštyje“, „Vilniaus žiniose“ ir kituose periodiniuose leidiniuose. 1925 m. „Rygos balse“ paskelbė atsiminimų apie kalbininką K. Būgą, o 1931 m. „Lietuvių balse" – apie lietuvių gyvenimą Peterburge.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Jonas Kirlys
Jonas Kirlys (1891 m. sausio 13 d. Nadiejiškis, Rokiškio valsčius – 1985 m. lapkričio 17 d. Kaunas, palaidotas Marijampolėje) – Lietuvos pedagogas, spaudos kolekcininkas.
Biografija
Studijavo Panevėžio mokytojų seminarijoje, Petrogrado mokytojų institute.
1911–1914 m. dirbo žurnalų „Lietuvos žinios“ ir „Lietuvos ūkininkas“, 1916–1917 m. – „Naujoji Lietuva“, 1919 m. – „Švietimo reikalai“ redakcijose. Nuo 1919 m. pradinių mokyklų ir gimnazijų mokytojas. 1928–1932 m. mokytojavo Viekšnių mokykloje, 1932–1934 m. Kretingos gimnazijos, 1934–1940 m. Žagarės progimnazijos, 1940–1947 m. Veiverių, Leipalingio, Marijampolės gimnazijų direktorius. Marijampolėje priklausė pogrindinei organizacijai. 1945 m. liepos 18 d. suimtas, tačiau rugpjūčio 29 d. bylą nutraukus paleistas. Tikėtina, kad tuomet buvo užverbuotas NKVD. Vėliau persikėlė į Kauną, iki 1957 m. dirbo mokyklose mokytoju. Remiantis KGB dokumentais, agentas „Pravdivyj“ buvo geru, patikrintu agentu, turintis pažįstamų JAV, kurie domino KGB. Čekistams pranešinėjo apie savo draugų pažiūras, jų antisovietines kalbas.
Spaudos kolekcijos
Mokytojaudamas Viekšniuose 1932 m. Kaune surengė spaudinių parodą, kurioje rodė 1500 spausdintų ir 250 ranka rašytų laikraščių. 1934 m. Kretingos mokykloje įkūrė spaudos muziejų, kuriam atidavė dalį savo asmeninio spaudos rinkinio: 1600 pavadinimų atskirų spaudos leidinių numerių ir komplektų. 1935 m. Žagarėje savo lėšomis buvusio dvaro pirties pastate atidarė spaudos muziejų, kuriame 1935–1940 m. eksponavo apie 8000 laikraščių ir knygų – 3197 pavadinimų lietuvių periodinės spaudos pavyzdžių ir komplektų, taip pat diagramas, piešinius ir portretus. Perkeliams dirbti į Veiverių progimnaziją, muziejų 1940 m. pabaigoje uždarė, muziejaus medžiagą (10 000 vnt.) 1941 m. dalimis perdavė LTSR centrinei valstybinei bibliotekai, tačiau pokario metais Jono Kirlio kruopščiai rinktas turtas buvo iš dalies sunaikintas, iš dalies išblaškytas. Mažvydo bibliotekos Retų knygų ir rankraščių skyriuje ir buvusiame Lituanistikos fonde yra tik paskiri gražiu J. Kirlio spaudu pažymėtų retų periodinių leidinių numeriai. 1949 m. dar viena kolekcija perduota Partijos istorijos muziejui. 1956 m. Respublikiniam pedagogikos muziejui perdavė pusę sunkvežimio per ilgus metus sukauptos medžiagos.
Parengė veikalą „Lietuvos periodinė spauda, jos vystymas“ (rankraštis), parašė apybraižą apie Marijampolės J. Jablonskio vidurinę mokyklą, paskelbė straipsnių spaudos ir mokyklų istorijos klausimais.
Spalio 19
Spalio 19 yra 292-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 293-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 73 dienos.
Aleksandras (reikšmės)
Aleksandro vardu vadinami:
Cosplay
Cosplay (nuo, ) – popkultūros reiškinys, pradėjęs plisti iš Japonijos XX a. pabaigoje, kai žmonės persirengia ir dėvi mėgstamų herojų kostiumus iš filmų, videožaidimų, komiksų, fantastinės literatūros, japonų manga ir anime žanrų kūrinių.
Apie Cosplay
Iš pradžių persirengimas mėgstamų herojų drabužiais buvo pavienių žmonių hobis ar vakarėlių akcentas. Po 1990 m. reiškinys išpopuliarėjo ir yra laikomas viena popkultūros dalių. Cosplay pradžia siejama su JAV vykstančiais teminiais fantastikos žanro kūrinių gerbėjų susirinkimais, į kuriuos dalis dalyvių ateidavo pasipuošę mėgstamų herojų drabužiais ar apsirengimo akcentais. Terminą įvedė japonų žurnalistas Nobuyuki Takahashi, 1984 m. apsilankęs tokiame renginyje Los Andžele. Be kostiumų, cosplay persirengėliai gali imituoti kitus herojų bruožus: veidą, plaukų spalvą, elgseną.
Po 1990 m. cosplay persirengėliai tapo įprasti fantastikos, anime mėgėjų festivaliuose, videožaidimų, animacinių, meninių filmų pristatymuose, mugėse (pvz., „Comiket“). Daugelis cosplay persirengėlių visa tai vertina rimtai, ne vien kaip laisvalaikio praleidimą ir pramogą, nepritaria, kad tai galėtų būti atitrūkimo nuo realybės forma. Paprastai cosplay persirengėliai kuria kostiumus savo rankomis, iš lengvai prieinamų kasdieniniame vartojime medžiagų. Tačiau cosplay kostiumų vertė kartais gali siekti 1000 JAV dolerių ir daugiau. Jie gali būti nuomojami. 2013 m. JAV pradėtas transliuoti realybės šou „Heroes of Cosplay“ susilaukė kritikos. Anot „New York Post“ apžvalgininkės Linda Stasi, cosplay persirengėliai jame atitrūksta nuo realybės ir tikrai nori būti fantastiniais herojais, kuriuos vaizduoja.
Lietuvoje vyksta įvairių Cosplay konkursų ir renginių: Comic Con Baltics renginyje vyksta didžiausias Baltijos šalyse Cosplay konkursas trunkantis dvi dienas ir sukviečiantis per 200 kostiumų kūrėjų iš Lietuvos ir kaimyninių šalių. Anime Nights - seniausiausias japonų kultūros festivalis Lietuvoje. Anime Weekend - Japonų kultūros renginys. Now Japan - japonų kultūros festivalis. GameOn kompiuterinių žaidimų renginys.
Richard Sorge
thumb|Richard Sorge thumb|100px|left|R. Zorgė SSRS pašto ženkle
1964 m. reabilituotas postum, suteiktas Sovietų Sąjungos didvyrio vardas, paskelbus, kad jis iš anksto informavo apie plano „Barbarosa“ vykdymą.
444 m. pr. m. e.
'''444 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Demokratų-respublikonų partija
thumb|250px|Partijos įkūrėjas [[Tomas Džefersonas]] Jungtinių Valstijų demokratų-respublikonų partija – politinė partija, egzistavusi Jungtinėse Amerikos Valstijose nuo 1792 iki 1824 metų. Partiją kaip atsvarą JAV federalų partijai, vadovaujamai Aleksandro Hamiltono, apie 1792 metus įkūrė Tomas Džefersonas kartu su Džeimsu Medisonu. Demokratų-respublikonų partija laikui bėgant tapo dominuojančia politine jėga Jungtinėse Valstijose. XIX amžiaus 3-ajame dešimtmetyje, po Federalų partijos panaikinimo, partijos disciplina neteko aktualumo ir skilo į kelias frakcijas, kurių viena yra šiuolaikinės Demokratų partijos pirmtakė. Kita frakcija vėliau išsivystė į Nacionalinę respublikonų partiją.
Aleksandras Laikūnas
Aleksandras (Aleksas) Laikūnas (1912 m. gegužės 24 d. Gelčiai, Žeimelio valsčius, Šiaulių apskritis – 1986 m. lapkričio 22 d. Klyvlendas) – Lietuvos mokytojas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas, žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1926 m. baigė Žeimelio vidurinę mokyklą, 1930 m. – Šiaulių mokytojų seminariją. 1930–1938 m. mokytojavo Šiaulių apskritis pradžios mokyklose, 1938–1940 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo ekonomikos mokslus. 1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1949 m. atvyko į JAV ir apsigyveno Klyvlende.
Nuo 1928 m. bendradarbiavo Lietuvos spaudoje, daugiausia tautinės pakraipos leidiniuose „Šiaurės Lietuva“, „Jaunoji karta“, „Lietuvos aidas“. 1945–1949 m. Vakarų Vokietijos karo pabėgėlių stovyklose redagavo laikraštį „Mūsų kelias“, laikraščio „Lietuvis“ leidėjas ir redaktorius. Gyvendamas JAV buvo laikraščio „Dirva“ bendradarbis, 1970–1977 m. – žurnalo „Naujoji viltis“ redakcinės kolegijos narys, 1977–1978 m. ir 1981–1986 m. – šio žurnalo redaktorius.
Aktyviai dalyvavo visuomeninėje veikloje. Vokietijoje buvo Lietuvių tremtinių bendruomenės tarybos narys, Klyvlende – vietinio kultūros fondo kasininkas, kelerius metus – radijo klubo valdybos bei lituanistinės mokyklos tėvų komiteto narys. 1965–1973 m. buvo draugijos „Viltis“ pirmininkas, paskui – jos valdybos vicepirmininkas, 1967–1968 m. – Pasaulio lietuvių bendruomenės valdybos vicepirmininkas informacijos reikalams, nuo 1967 m. – Amerikos lietuvių tautinės sąjungos tarybos narys.
Zbignevas Olesnickis
thumb|right|200px|Zbignevas Olesnickis thumb|right|200px|Zbignevo Olesnickio kardinoliškas herbas Zbignevas Olesnickis, Zbignevas iš Olesnicos (1389 m. gruodžio 5 d. (Sienas, Mazovijos vaivadija, Lenkija) – 1455 m. balandžio 1 d.) – įtakingas Lenkijos valstybės veikėjas, dvasininkas, Krokuvos vyskupas (1423–1455 m.) ir kardinolas (nuo 1449 m.), buvęs Jogailos karališkasis sekretorius, Vladislovo III mažametystės laikais – faktinis regentas.
Būdamas 20 m. buvo Lenkijos karaliaus Jogailos sekretorius, kartu su Jogaila 1410 m. liepos 15 d. dalyvavo Žalgirio mūšyje. Buvo Jogailos favoritas, dalyvavo sprendžiant svarbiausius karalystės klausimus. Jo įtaka karaliui padėjo kovoti su husitais, kuriuos užjautė Jogaila.
1423 m. liepos 9 d. buvo paskirtas Krokuvos vyskupu.
1433 m. buvo pasiųstas į karaliaus legatu į Katalikų bažnyčios Florencijos susirinkimą, kur siekė draugiškai sutarti su abiem priešiškomis partijomis.
1439 m. popiežius Eugenijus IV paskyrė jį kardinolu. Kardinolu tapęs Zbignevas Olesnickis įtaka ėmė nusileisti tik karaliui. Kazimierui IV dažnai išvykstant į Lietuvą Olesnickis tvarkydavo karalystės reikalus. Jis buvo laikomas vienu iš dviejų svarbiausių Lenkijos magnatų. Antrasis buvo Jan Tęczyński.
1449 m., mirus Gniezno arkivyskupui ir Lenkijos primui Wincenty Kot, šiuos postus užimti pasiūlė Olesnickiui, bet šis atsisakė. Tuomet šiuos postus užėmė politinis Olesnickio priešininkas vyskupas Władysław Oporowski.
Olesnickis visokeriopai palaikė imperinę srovę Lenkijos politikoje. Pagrindinės jo politikos linijos buvo: Vladislovo III tapimas Vengrijos karaliumi buvo žingsnis ta kryptimi, nors tam smarkiai prieštaravo dalis Lenkijos magnatų. Tačiau šios ambicijos žlugo karaliui Vladislovui III žuvus Varnos mūšyje.
Būdamas labai išsilavinęs Zbignevas Olesnickis palaikė menus ir studijas visais būdais, ir jam vyskupaujant Krokuvos akademija (būsimas Jogailos universitetas) klestėjo jo dėka. Kronikininkas Janas Dlugošas buvo Olesnickio sekretorius.
Stabdydamas husitizmo plitimą jis pakvietė į Vroclavą pranciškoną inkvizitorių Giovanni da Capistrano, o pranciškonus minoritus – į Krokuvą. Pakviestasis da Capistrano buvo žinomas savo priešiškumu žydams, su kuriais kovojo tiek Lenkijoje, tiek kitose šalyse. Olesnickio antižydiškumas pasireiškė ir tuo, kad jis griežtai pasmerkė Kazimierą IV už tai, kad šis 1453 m. patvirtino Kazimiero III pakantumo žydams politiką. Olesnickio įtaka pasireiškė ir 1454 m. Nešavos statutuose, kur buvo įtrauktas žydų teisių apribojimas, kai jos prieštarauja kanonų teisei. Dar vienas punktas, tiesa praktikoje nenaudotas, buvo reikalavimas, kad Lenkijos žydai dėvėtų aiškiai atskiriamus drabužius.
Klaipėdos krašto konvencija
Klaipėdos krašto konvencija – tarptautinė sutartis tarp Lietuvos ir Ambasadorių konferencijos valstybių, įteisinusi ir reglamentavusi autonominę Klaipėdos krašto priklausomybę Lietuvos Respublikai. Pasirašyta 1924 m. gegužės 8 d. Paryžiuje.
Derybos dėl konvencijos prasidėjo 1923 m. kovo 24 d. Paryžiuje. Nesusitarus Lietuvos ir Ambasadorių konferencijos delegacijoms, konvencijos rengimas buvo perduotas Tautų Sąjungos Tarybai Ženevoje. 1924 m. sausio 15 d. Tautų Sąjunga sudarė specialią komisiją, vadovaujamą JAV diplomato Normano Daviso. Komisija parengė galutinį konvencijos variantą. 1924 m. liepos 30 d. jį ratifikavo Lietuvos Seimas, o 1925 m. rugpjūčio 25 d. – Prancūzijos, Didžiosios Britanijos, Italijos ir Japonijos atitinkamos institucijos.
Konvenciją sudarė 18 straipsnių ir trys priedai: 2 konvencijos str. nustatė, jog Klaipėdos kraštas Lietuvos valstybėje bus atskiras autonominis vienetas, turintis įstatymų leidybos, administracinę, juridinę bei finansinę autonomiją. Lietuva įsipareigojo mokėti atitinkamą Klaipėdos kraštui priklausančią Vokietijos karo reparacijų sumą (6 str.) bei be sąjungininkų sutikimo neperleisti Klaipėdos krašto suverenių teisių jokiai kitai valstybei (15 str.). Visi iki 1920 m. sausio 10 d. Klaipėdos krašte gyvenę Vokietijos piliečiai automatiškai įgijo Lietuvos pilietybę, jei tik Konvencijos ratifikavimo dieną jiems buvo sukakę 18 metų (8 str.).
Krašto statutas nustatė Klaipėdos krašto valdžios organus bei jų kompetencijos ribas. Lietuvos valstybės atstovas Klaipėdos krašte buvo respublikos prezidento skiriamas gubernatorius, turėjęs teisę iš vietinių gyventojų skirti direktorijos, kaip vykdomosios valdžios organo, pirmininką, vetuoti prieštaraujančius Lietuvos Konstitucijai įstatymus, direktorijos pritarimu sušaukti seimelį nepaprastajai sesijai ar paleisti jį anksčiau laiko. Direktorijos narius rinkosi jos pirmininkas. Direktorija privalėjo turėti seimelio pasitikėjimą, jos kompetencijai priklausė krašto atstovavimas santykiuose su Valstybės organais, teisėjų ir uosto direkcijos nario skyrimas, politinė ir ekonominė savivaldybių, Bažnyčios ir vietinio susisiekimo priežiūra, privalomų įsakymų ir policijos taisyklių leidimas. Įstatymus leidęs seimelis buvo renkamas krašto gyventojų trejų metų kadencijai. Seimelio kompetencijai priklausė civilinių, baudžiamųjų, žemės ūkio, miškų, prekybos įstatymų leidyba, tikybos, švietimo, sveikatos apsaugos reikalai, socialinė apsauga ir darbo santykiai, teismų organizacija, krašto viešieji finansai bei turtai, mažumų apsauga etc. Prie seimelio kaip konsultacinis organas ekonomikos ir finansų reikalais veikė krašto Ūkio taryba.
Pagal II priedo 2 straipsnį Klaipėdos uostas paskelbtas tarptautinio intereso uostu. Jam turėjo būti taikomos Barselonos konferencijoje 1921 m. priimtos rekomendacijos dėl tarptautiniam režimui pavestų uostų. Pagal trečio priedo 3 straipsnį, Lietuvos vyriausybė laidavo tranzito laisvę jūra, vandens keliais ir geležinkeliais transposrtams einantiems į Klaipėdos kraštą.
Klaipėdos konvencija formaliai prarado juridinę galią Klaipėdos krašte, kai Lietuvos Respublika 1939 m. kovo 22 d. sutartimi grąžino Klaipėdos kraštą Vokietijai, o kitos Klaipėdos konvencijos signatarės tokiam perdavimui neprieštaravo.
OPS Oulu
Oulu OPS – Suomijos futbolo klubas iš Oulu.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1925 m.
Kirpainių kapinynas
Kirpainių kapinynas – prūsų kapinynas Semboje, prie Kirpainių, buv. Žuvininkų apskritis, dab. Povarovka, Kaliningrado sritis. Vietovė 1405 m. minima Kirpaynen vardu.
Tyrimai
Didžiausias žinomas Sembos kapinynas, 1 km ilgio ir 0,2 km pločio. Jo šiaurinė dalis yra vadinamojoje Galgenbergo (Kartuvių kalno) kalvoje. Kapinynas apardytas kasant smėlį. Kapinyną 1877 tyrinėjo V. Benigkas, 1902 m. – Emilis Holakas ir Karlas Štadis, 1907 m. – Adalbertas Becenbergeris, 1929 m. – Vilhelmas Gertė. Ištirti 329 kapai.
Mirusieji laidoti sudeginti urnose ar be jų su gausiomis įkapėmis. Išsiskiria du senojo geležies amžiaus kapai. Viename jų buvo kibiro formos urna, du sidabriniai lazdeliniai smeigtukai, sidabrinė antkaklė viela apvyniotais galais, sidabrinis ir žalvarinis žiedas, 4 ietigaliai, antskydis, pentinas, žąslai, diržų sagtys, pjautuvas, peilis, kirvis, drožtuvas, Domiciano laikų Romos moneta. Kitame kape rastos žirgo kamanos, puoštos sidabro ir sidabruotais apkalais, juose pavaizduoti skarabėjai. Rasta akinė ir romėniškoji segė, žiedas, šukos, peilis, du diržo galo apkalai, skiltuvas, trys įvairaus ilgio ylos, ietigalis, du galąstuvai, drožtuvas, adata. Šalia urnos rastas puodukas su miniatiūrinėmis įkapėmis.
Kapinyne rasta daug Romos monetų: Trajano (98-117 m.), Hadriano (117–138 m.), Marko Aurelijaus (161–180 m.), Domiciano, Faustinos II (175 m.), Komodo (180–192 m.). Dalis kapinyno tyrinėjimų duomenų neskelbta.
Demeniškiai
Demeniškiai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 2 km į rytus Avižienių, prie Demeno ežero.
Istorija
XIX a. pabaigoje kaimas pateko į Seinų apskrities Seirijų valsčių.
Gerli Padar
Gerli Padar (g. 1979 m. lapkričio 6 d., Haljaloje) – Estijos pop dainininkė.
2007 metais ji atstovavo Estijai 2007 m. Eurovizijoje su daina „Partners in Crime“. Daina nepateko į konkurso finalą, surinko 33 taškus ir užėmė 22 vietą pusfinalyje.
Ji yra Tanel Padar sesuo – dainininko, kuris kartu su Dave Benton atstovaudamas Estijai, laimėjo 2001 m. Euroviziją su daina „Everybody“.
M5 (Baltarusija)
Magistralinis kelias M5 – magistralinis kelias, jungiantis du didžiausius Baltarusijos miestus: Minską ir Gomelį. Europinio tinklo kelias eina tik šia trasa, t. y. abi trasos visiškai sutampa viena su kita.
445 m. pr. m. e.
'''445 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
M5 (Baltarusija)
Europos kelio E271 istorija
XX amžiaus paskutiniajame dešimtmetyje, trasa E271 ėjo išskirtinai Lietuvos teritorija ir visiškai sutapo su keliu A1 „Vilnius-Kaunas-Klaipėda“. Po 2000 m., kai trasa E85 buvo pratęsta iki Lietuvos, kelio trasa E271 buvo perkelta į Baltarusiją ir liko nepakitus iki šiol.
Kelio M5 maršrutas pagal vietinius kelius
European route E271 E271 Route européenne 271 Europavei 271 E271
Čezeta
thumb|200px|1960 m. Čezeta 502/00. thumb|200px|Čezeta 505 Čezeta – motorolerių markė. 1957–1964 m. „Čezetas“ gamino Čekoslovakijos kompanija Česká zbrojovka Strakonice (ČZ), kuri 1935–1997 m. specializavosi motociklų gamyboje.
„Čezetos“ buvo neįprastai ilgi motoroleriai, su aptakiu torpedišku korpusu, ilga sėdyne. Pakėlus sėdynę atsidaro talpi bagažinė. Įprastiniuose motoroleriuose tenai tik degalų bakas.
Priekinis purvasargis tvirtinamas prie korpuso, sudaro aptakią sistemą kartu su kojų skydeliais. Priekiniame tūryje, tarp žibinto ir vairo – degalų bakas. Viršutiniame jo paviršiuje – bagažinės rėmelis. „Čezetų“ vairuotojai juokaudavo, kad priekyje atsikišęs degalų bakas su ten įtaisytu žibintu yra torpedos kovinė galvutė ir sprogdiklis. Tačiau naudojimo praktika parodė, kad „Čezetos“ avarijose užsidegavo ne dažniau kaip kiti motoroleriai.
501 modelio, gaminto nuo 1957 iki 1959 m., užpakalinis ratas turėjo atramą tik iš vieno šono. Vėlesnis 502 modelio ratas turėjo normalią šakę su motociklo tipo amortizatoriais.
1960 m. pradėtas gaminti triratis 505 modelis, skirtas naudoti kaip universali pervežimo priemonė. Jį gaminant buvo panaudota daug mechaninių 502 modelio dalių bei visa priekinė sąranka.
N-Zeta
thumb|200px|Naujazelandiška N-Zeta 7-tą dešimtmetį Naujosios Zelandijos kompanija JNZ Manufacturing Ltd ėmė surinkinėti „Čezetas“. Savo gaminius pavadino „N-Zeta“. Šie motoroleriai turėjo didesnius, 200 cm³ tūrio dvitakčius variklius. „N-Zetos“ buvo gaminamos nuo 1958 ar 1959 m iki maždaug 1964 m. Šiuos motorolerius apsimokėjo gaminti, nes už importines motorines transporto priemones ėmė didelius muito mokesčius.
Astriečiai
Astriečiai (Asterales) – Magnolijainių (Magnoliopsida) klasės astražiedžių (Asteridae) poklasio augalų eilė.
Didžiosios Kuosinės piliakalnis
Didžiosios Kuosinės piliakalnis, Pilaitė – piliakalnis Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje, į pietus nuo Didžiosios Kuosinės, Kalvelių seniūnija. Pasiekiamas keliu Savičiūnai – Šumskas Didžiojoje Kuosinėje pasukus į dešinę pietuosna ir pavažiavus 550 m – yra dešinėje vakaruose nuo kelio.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas didelės kalvos viršūnėje. Aikštelė keturkampė, pailga pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 60x27 m dydžio, 2 m aukštesniu pietvakarių kraštu, įdubusiu ir lenktu šiauriniu šonu. Joje rasta lipdytos keramikos. Pietvakarių šlaite, 3-4 m žemiau aikštelės yra trikampė 20 m ilgio, 15 m pločio terasa. Kita panaši terasa yra šiaurės rytų šlaite. Šlaitai viršutinėje 1-4 m aukščio dalyje buvo aplyginti. Šiaurinis ir šiaurės rytų šlaitai statūs, iki 35 m aukščio, pietvakarių - 6 m aukščio.
Piliakalnis labai apardytas arimų, aikštelėje stovėjusio topografinio bokšto griovių. Aikštelės centras dirvonuoja, šlaitai apaugę pušimis ir lapuočiais medžiais.
Tyrimai
1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pr. m. e. pabaiga - I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 116000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1486000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Ečidzenas
Ečidzenas  – miestas Fukujaus prefektūroje, Japonijoje. Čia gyvena apie 87 tūkst. gyventojų.
Miestas įkurtas 2005 m. spalio 1 d., sujungus Takefu ir Imadatę.
Miesto simboliai
Oficiali miesto gėlė – skaistažiedė, medis – sakura.
Kubuldynas
Kubuldynas – upelis Kauno rajone, patenkantis į Kauno marių regioninio parko teritoriją. Priklauso Nemuno mažųjų intakų (su Nemunu) baseinui. Įteka kairiajame krante, 246,5 km atstumu nuo pastarojo žiočių. Vandentakio kodas LR upių klasifikatoriuje – 10011429.
Prasideda aukštumoje prie Arlaviškių. Ištakose upelio vaga primena griovį. Žemupyje netoli marių upelis užtvenktas, įrengti 3 nedideli tvenkiniai. Apgadintos šachtinės vandens pralaidos reguliuoja vandens lygį. Prie įtekėjimo į marias vietos upelyje susidariusi įlanka.
Šalia įsikūrusios gyvenvietės – Arlaviškės, Leonavas.
Kirsnos žmogus
Kirsnos žmogus – 1930 m. prie Kirsnos upės, ties Kamšų kaimu rasta ir Turlojiškės archeologiniam kompleksui priskiriama žmogaus kaukolė, datuojama vėlyvuoju bronzos amžiumi. Kirsnos žmogus įvardijamas kaip vienas seniausiai dabartinės Lietuvos teritorijoje gyvenusių žmonių.
Tyrimai
Kirsnos žmogaus kaukolė kartu su mezolito dirbiniais 1930 m. melioracijos darbų metu aptikta Kirsnos upėje Kamšuose, Raudenio valsčius, Marijampolės apskr. Kaukolę 1931 m. aprašė J. Žilinskas, pakartotinai 1954 m. – estų antropologė K. Mark, antropologinę rekonstrukciją atliko Vytautas Urbanavičius.
Kirsnos žmogus, kaip ir Turlojiškės žmogus, priklauso vėlyvajam bronzos amžiui, kaukolė datuojama 895±55 m. pr. m. e. Kirsnos žmogus – pagyvenęs vyras masyvia dolichokranine smegenine, siauru ryškiai vertikaliai ir horizontaliai profiliuotu veidu, išsišovusiu tarpantakiu, vidutinio pločio nosimi su labai išvešėjusiu balneliu. Kirsnos žmogaus kraniologinės ypatybės svarbios Lietuvos gyventojų biologinės istorijos tyrimams. Kaukolę saugo Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto Anatomijos muziejus.
Trolis (internete)
thumb|Interneto trolio karikatūra
Internete troliu vadinamas asmuo, kuris prisijungia prie susiformavusios bendruomenės, pvz., naujienų grupės ir skelbia kurstančias, grubias arba įžeidžiančias žinutes, siekdamas išprovokuoti kitų bendruomenės narių emocinę reakciją bei nutraukti įprastinę diskusiją bendruomenei svarbia tema.
Bendri bruožai
thumb|right|150px|Neskatinkite trolių, ignoruokite juos ( – nemaitinkite trolių) Troliai veikia daugiausia diskusijų forumuose ir naujienų grupėse, tačiau pasitaiko ir viki svetainėse bei elektroninėse konferencijose.
Trolio žinutės dažnai pasižymi sarkastišku humoru, neįprastu diskutavimo būdu, kuriuo siekiama kitus asmenis įtraukti į ilgas ir beprasmes diskusijas. Kuo didesnė bendruomenės reakcija į trolį, tuo didesnė tikimybė, kad jis vėl pasireikš savo troliška maniera, nes šiam asmeniui susidaro įspūdis, kad kai kurie jo veiksmai gali padėti jam/jai pasiekti savo tikslą – sukelti chaosą. Dėl to interneto kultūroje populiarus posakis „Nemaitinkite trolių“.
Priežastys
Vadinamojo trolinimo priežastys yra įvairios.
Netyčiniai troliai
Sąmoningai kenkiantis trolis neretai turi daug geresnę socialinę kompetenciją nei mano jo kritikai. Tačiau taip pat ir netyčiniai (neapgalvoti, parašyti įpykus ) pasisakymai kai kurių šaltinių irgi laikomi trolinimu. Ne vietoje išsakytas, bendruomenei nepriimtinas požiūris gali sukelti panašią į trolinimo reakciją net jei pateikiamas santūriai ir be tokio tikslo.
Trolių bendradarbiavimas
Patyręs trolis be vargo atpažįsta kito trolio pasisakymus, ir neretai jie gali net iš anksto nesitarę kooperuotis pradėdami tarpusavyje nesibaigiančią, aštrių tarpusavio kaltinimų kupiną diskusiją. Tokia diskusija gali būti suvokiama rimtai ir įtraukti daug kitų bendrijos narių. Iš tiesų abu troliai tiesiog darbuojasi išvien, kartu pritraukdami dar daugiau nepelnyto dėmesio.
„Vieno šūvio“ trolis
„Vieno šūvio“ trolis skelbia pavienę, tačiau aiškiai bjauraus turinio, dažnai diskusijos temos neatitinkančią žinutę, kuri susilaukia plataus bendrijos narių laiką ir energiją ryjančio atsako.
Trikdantis trolis
Trikdančio trolio veiksmai gali būti įvairesni:
Dėmesio siekiantis trolis
Šis trolis pirmiausia siekia pritraukti ir nukreipti dalyvių dėmesį. Jam būdinga:
1937 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
'''1937 m. Lietuvos šachmatų čempionatas''' buvo 8-asis. Jis vyko Kaune 1937 m. balandžio 24 d.- birželio 15 d.
Jį sudarė dvi dalys: pretendentų turnyras ir mačas dėl absoliutaus čempiono vardo tarp pretendentų turnyro nugalėtojo ir esamo Lietuvos absoliutaus šachmatų čempiono.
Pretendentų turnyras
Vyko Kaune 1937 m. balandžio 24 – gegužės 8 d. Turnyre žaidė 11 dalyvių: tarp jų buvo 10 kauniečių ir vienas iš Tauragės. Dalyvavo 1935 m. pretendentų turnyro visi prizininkai (1936 m. pretendentų turnyras nebuvo baigtas).
Pretendentų turnyrą laimėjo Povilas Vaitonis (8,5 tšk. Iš 10) ir jis įgijo teisę žaisti mačą dėl absoliutaus čempiono vardo su ankstesniuoju absoliučiu čempionu. Surinkę po 6,5 taško, 2-3 vietomis pasidalijo Markas Luckis ir Isakas Vistaneckis.
Mačas
Nors Vladas Mikėnas, žaidęs pretendentų turnyre, užėmė 6-ąją vietą, bet jis, kaip ankstesnis Lietuvos absoliutus čempionas, turėjo teisę į mačą dėl Lietuvos čempiono vardo su pretendentų turnyrą laimėjusiu Povilu Vaitoniu.
Mačas įvyko 1937 m. gegužės 27 d. – birželio 15 d. Kaune. Jį rezultatu 5,5:4,5 laimėjo Vladas Mikėnas, kuris ir tapo 1937 m. absoliučiu Lietuvos čempionu.
E8
miniatiūra|Kelias Suomijoje Europos kelias E8 – 1410 km ilgio greitkelis, jungiantis Turku (Suomija) ir Tromsę (Norvegija). Eina per Suomijos ir Norvegijos teritorijas.