cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Amerikinis gandrėnas
Kūnas iki 85-115 cm aukščio. Atstumas tarp išskėstų sparnų viršūnių – 150-175 cm. Svoris 2,0-2,6 kg. Didenė kūno dangos dalis balta, išskyrus galvą, uodegą ir apatines sparnų dalis. Suaugusių paukščių galva tamsiai pilka arba beveik juoda, jauniklių pilkai ruda. Uodegoje ir sparnų apatinėje dalyje yra daug juodų plunksnų, kurios gerai matomos paukščiui skrendant. Snapas 15-23 cm ilgio, storas, gale užlenktas į apačią; pamatinė snapo dalis juoda, likusi – šviesiai geltona. Letenos ilgos, tamsiai pilkos, galuose raudonai rudos. Lytinis dimorfizmas neišreikštas.
Tai vienintelė gandrinių šeimos rūšis, perinti JAV.
Anykščių radijo televizijos stotis
Anykščių radijo televizijos stotis – radijo ir televizijos stotis, esanti Viešintų miestelyje (Viešintų seniūnija, Anykščių rajonas). Anykščių radijo televizijos stotis vykdo veiklą šiose srityse: ryšių įranga, jos priežiūra, radijo signalų priėmimas ir perdavimas. Veikia radijo relinė stotis. Adresas: Televizijos g. 16, Viešintų mstl., Viešintų sen., Anykščių r. sav., LT-29321.
Stotyje retransliuojamos keturių Lietuvos televizijų programos, įrengti belaidžio interneto „Erdvės“ siųstuvai. Nuo 2017 m. sumontuotas vidurinių bangų (AM) siųstuvas, transliuojantis Laisvosios Europos radijo/Laisvės radijo (RFE/RL) laidas rusų ir, iki 2019 m. balandžio mėnesio, baltarusių kalbomis. Naujasis Viešintose veikiantis siųstuvas leidžia retransliuoti programas kokybiškesniu garsu. Jis pakeitė Kauno rajone, Sitkūnuose buvusį siųstuvą. Naujasis siųstuvas veikia tokiu pačiu galingumu, kaip ir senasis, tačiau esant reikalui specialistai galės nustatyti keturiskart didesnį jo stiprumą. Tai didintų ne tik retransliacijos kokybę, bet ir plėstų jos teritoriją.
Istorija
1973 m. buvo pastatytas antrasis 130 m aukščio stiebas pirmajam Lietuvoje decimetrinių bangų siųstuvui sumontuoti.
Rugpjūčio 4-osios stadionas
1998 m. šiame stadione vyko Afrikos Tautų taurės varžybos, įskaitant ir finalą, kuriame Egiptas nugalėjo Pietų Afriką.
Cher Extravaganza: Live at the Mirage
„Extravaganza: Live at the Mirage“ – pirmasis amerikiečių dainininkės ir aktorės Cher gyvo garso muzikinis videofilmas, išleistas įrašų kompanijos „Sony BMG“ 1992 m. Jis susideda iš dviejų Cher turo „Heart of Stone Tour“ pasirodymų, nufilmuotų „The Mirage“ viešbutyje Las Vegase 1990 m. Koncerte atliekamos dainos iš albumų „Cher“ ir „Heart of Stone“ bei keli koveriai.
Formatai
Koncertas buvo transliuotas CBS televizijos 1992 m. Tais pačiais metais buvo išleistas VHS ir Laserdisc formatais. 2005 m. CBS versija buvo išleista DVD formatu su specialiais priedais ir bonuso dainomis, kurios nebuvo transliuojamos per televiziją, bet buvo VHS versijoje.
Arvydiškė (reikšmės)
Arvydiške vadinami kaimai:
Jonavos rajono policijos komisariatas
Jonavos rajono policijos komisariatas - policijos komisariatas, esantis Jonavos rajone.
Adresas - Klaipėdos 4, LT-55171 Jonava.
Toja
Toja  – kalderinis ežeras Japonijoje, Hokaido saloje. Įeina į Šikocu-Tojos nacionalinio parko teritoriją. Kairiajame kalderos šlaite stūkso Usu stratovulkanas. Ežeras beveik apvalios formos, iš rytų į vakarus jo diametras siekia 10 km, iš šiaurės į pietus – 9 km. Tojakas, didžiausias miestelis prie ežero, įsikūręs dešiniajame ežero krante. Tojos ežeras laikomas šiauriausiu niekada neužšąlančiu bei antru skaidriausiu ežeru Japonijoje. Vidury ežero esančioje Nakanošimos saloje įsikūręs Tojos ežero miškų muziejus.
Anksčiau ežeras vadintas Kim’un-to (キムウン) vardu, kim’un ainų kalba reiškia „kalne“, o to „ežeras“. Meidži eros metu japonų kolonistai ežerą praminė Tojos vardu, pagal iš ainų kalbos kilusį posakį to ya, kuris reiškia „ežerų kraštas“.
Dunojevas
left|120px Dunojevas arba Dunajevas  – ežeras pietų Lietuvoje ir šiaurės rytų Lenkijoje, Rytų Sūduvos aukštumoje ant Lietuvos-Lenkijos valstybinės sienos.
Mažesnioji vandens telkinio dalis (7,50 ha) priklauso Palenkės vaivadijos Suvalkų apskrities Vižainio valsčiui; didesnioji dalis (18,3 ha) – Marijampolės apskrities Vilkaviškio rajono Gražiškių seniūnijai. Ežeras pailgas (1,1 x 0,37 km), per vidurį įsmaugtas, šiaurinė dalis užpelkėjusi, šiaurės rytinė – apaugusi Norvydų mišku. Vandens paviršiaus altitudė 247,8 m.
Pietinėje dalyje stūgso Stankūnų kalnas (285,5 m), per kurį eina Lietuvos–Lenkijos valstybinė siena, dar piečiau (jau Lenkijos teritorijoje) išsidėstęs Stankūnų kaimas. Reljefas į vakarus kalvotas, tarp Pakalnių ir Dunajevo ežerų iškilusios kalvų viršūnės: Dunojaus kalnas (>285 m), Janaukos kalnas (282,9 m), Pavištyčio kalnas (282,4 m), Staugūno kalnas (281,8 m). Šiaurės rytuose išteka upelis link Paširvinčio pelkės (Širvintos baseinas).
Po Antrojo pasaulinio karo Dunojevas atsidūrė pasienio zonoje ir gyventojams buvo nepasiekiamas. Dabar ežeras priklauso Vištyčio regioniniame parkui ir patekimą prie jo reguliuoja parko lankymo taisyklės. Prieigas prie vandens telkinio apsunkina ir užpelkėję jo krantai.
Apuokėliai
Apuokėliai (Otus) – pelėdinių (Strigidae) šeimos paukščių gentis.
Pasaulyje yra 65 rūšys.
Jonavos žydai
thumb|Istorinės žydų parduotuvės Kauno gatvėje. thumb|Istoriniai žydų pastatai Kauno gatvėje. thumb|Istoriniai žydų pastatai Kauno gatvėje. miniatiūra|250px|rigt|Žydų genocido paminklas Jonavos žydai – pagal etninę sudėtį Jonavoje XX a. pradžioje vyravusi gyventojų bendrija, Lietuvos žydų bendruomenės dalis.
Istorija
thumb|Įėjimas į [[Jonavos žydų kapinės|Jonavos žydų kapines.]] thumb|Buvusi žydų pradžios mokykla Klaipėdos g. 44 1750 m. Augusto III M. Kosakovskienei suteiktoje privilegijoje tarp kitų tautos atstovų minimi kaip galimi būsimi gyventojai (...įkurti Jonavos miestelį, leisti jame turgus ir prekymečius, apgyvendinti laisvus įvairių religijų žmones, t. y. krikščionis, totorius, žydus…).
Vyskupas Juozapas Kazimieras Kosakovskis (1738–1794) įvairias privilegijas buvo išdavęs ir Jonavos žydams. Pvz., Ibrahimui Šmuilovičiui:
1777 m. gyveno 40 šeimų, o 1784 m. gyveno jau 59 šeimos.
1893 m. Jonavoje iš 3350 gyventojų 3069 – žydai (92 %). 1941 m. – 80 % gyv.
Jonavos žydai (kaip ir visoje Lietuvoje) daugiausiai užsiėmė verslu (prekyba); taip pat vertėsi ir sodininkyste bei daržininkyste. Buvo įsikūrę centrinėse Jonavos gatvėse. Nemaža dalis žydų buvo amatininkai: kalviai, staliai - baldžiai, siuvėjai, batsiuviai, juvelyrai, odininkai, kepurininkai ir kiti. Žydai organizuodavo ir pašto pervežimus. Pati seniausia miesto dalis Kauno gatvė buvo apgyvendinta žydų. Namai sustatyti vienas  prie  kito  labai glaustai, todėl kilus gaisrui sunku buvo jam užkirsti kelią. Jonava daug kartų degė. Kauno gatvėje gyvenę žydų tautybės žmonės turėjo nuosavas parduotuves ir parduotuvėles. Kauno gatvė buvo grįsta. Vidury gatvės buvo turgelis, pardavinėdavo žuvį ir įvairias pramonines bei maisto prekes. Kauno, Vilniaus gatvėse buvo daug smulkių baldų įmonių.
Apie 1932 m. Jonavoje veikė 250 žydų parduotuvių, žydų bankas, septynios sinagogos, žydų mokykla.
Antrojo pasaulinio karo metais nukentėjo. 1941 m. rugpjūčio 14 d. Giraitės (Girelkos) miškelyje (apie 1,5 km į šiaurės rytus nuo Jonavos centro) buvo sušaudyti 552 žydai (497 vyrai ir 55 moterys). Dabar toje vietoje įrengtas atminimas (plačiau – straipsnis Jonavos žydų genocido vieta). Vėliau – sovietiniais ir Atgimimo metais toje vietoje kasmet rengiami minėjimai, mitingai (pvz., 2004 m. rugsėjo 23 d. Girelėje vyko mitingas, skirtas žydų genocido dienai atminti, į kurį atvyko kraštiečiai žydai).
Jonavos miesto centre yra išlikusios Jonavos žydų kapinės.
Sinagogos
thumb|Viena iš septynių buvusių žydų sinagogų - [[Jonavos Beit Midrash Hagadol sinagoga.]] thumb|Buvusios [[Jonavos pirklių sinagoga|Jonavos pirklių sinagogos dalis Klaipėdos g. 28]] Tarpukaryje Jonavoje buvo septynios sinagogos. Iki šių dienų išliko tik viena žymiai pakeista sinagoga Vilniaus ir Sodų gatvių sankryžoje. Pastatas statytas istorizmo laikotarpiu taigi, XIX a. antroje pusėje – XX a. pr. Atpažinti čia buvus sinagogą galima iš žydų maldos namams būdingo tūrio, tačiau labai daug kas perdaryta: pažeistas specifinis angų išdėstymas, įstatyti nauji langai, beveik nėra išsilaikiusių dekoro detalių, visiškai neišliko interjero įranga. Tarybiniais laikais ir vėliau čia veikė kepykla, dabar pastatas privatizuotas.
Kaip ir kai kuriuose kituose Lietuvos miesteliuose į pagrindinę turgaus aikštę vedančioje šalutinėje Iškalos gatvelėje buvo susiformavęs ištisas žydų maldos namų kompleksas. Iškalos ir Kėdainių (dabartinių Vilniaus ir Sodų) gatvių sankryžoje viena priešais kitą stovėjo dvi „didžiosios“ Jonavos sinagogos: „Beit Knesset Hagadol“ (pagrindinė sinagoga, „susirinkimų namai“) ir „Bit Medrash Hagadol“ („studijų namai“). Kažkur netoliese buvo ir trečioji, kuklios išvaizdos, nedidelė „shtieble“ (chasidų sinagoga). Likusios sinagogos priklausė įvairiems amatininkams: veikė taip vadinami prekeivių, akmentašių, kalvių, vežėjų “kloiz’ai” („maža, dažniausiai kokiai nors amatininkų grupei priklausanti sinagoga arba maldos namai“), kurie nebūtinai galėjo turėti atskirus pastatus. Tiksliai lokalizuoti galima tris sinagogas: dvi stovėjo ties dabartinių Vilniaus ir Sodų gatvių sankirta, trečioji – dabartinėje Klaipėdos g. 28. Apytikslės kitų sinagogų buvimo vietos nurodomos remiantis vietinių gyventojų apklausa: dabartinėje Sodų g. netoli buvusių dviejų „didžiųjų“ sinagogų, dabartinės Panerių g. 3, netoli Jonavos Meno mokyklos dabartinėje Žeimių g. 6, taip pat, be jau minėtos, dar viena sinagoga galėjo būti Klaipėdos gatvėje.
W nacionalinis parkas
„W“ nacionalinis parkas  – didelis nacionalinis parkas Vakarų Afrikoje, Nigerio, Benino ir Burkina Faso teritorijose. Apima 10 tūkst. km² teritoriją.
Parkas įkurtas 1954 m., siekiant apsaugoti unikalią Nigerio upės baseino gamtą. Parko pavadinimas kilo nuo upės meandros, kuri žemėlapyje primena raidę „W“. Teritorija teka Nigerio upė ir jos intakas Mekru, veši krūmokšniai, pakrančių sąžalynai, telkšo šlapynės, yra smiltainio uolų plotai. Dėl paplitusios maliarijos, teritorija retai gyvenama.
Čia sutinkami gyvūnai yra vamzdžiadančiai, babuinai, afrikiniai buivolai, karakalai, gepardai, afrikiniai drambliai, hipopotamai, leopardai, liūtai, servalai, karpočiai. Šiame parke yra kitur regione nesutinkamos Vakarų Afrikos žirafos, labai retas gepardų porūšis, seniau čia gyveno Afrikos hieniniai šunys. Parke lankosi daug migruojančių paukščių, iš viso užfiksuota ~350 rūšių.
„W“ nacionalinis parkas 1996 m. paskelbtas UNESCO pasaulio paveldo objektu kaip svarbi paukščių ir kitų laukinių gyvūnų buveinė bei vieta, pasižyminti bioįvairove.
Iliamna
Iliamna  – ežeras JAV, didžiausias Aliaskoje. Yra šiauriniame Aliaskos pusiasalio gale, Ežero ir Pusiasalio apygardoje. Ilgis 124 km, plotis 35 km. Iliamnos ežero dubuo ledyninės-tektoninės kilmės. Šiauriniai ir vakariniai krantai žemi, pietiniai ir rytiniai aukšti. Išteka Kvičako upė, įtekanti į Beringo jūros Bristolio įlanką. Žvejyba (daugiausia lašišinės žuvys).
XIX a. Rusijos žemėlapiuose vadinamas Bolšojaus arba Šelichovo pavadinimais.
Čižauskas
Čižauskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Čižauskienė (ištekėjusi moteris) ir Čižauskaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Salpa
thumb|250px|Kalnų upės salpa (smėlis, žvyras apie upės vagą) Salpa – upės slėnio dalis, apsemiama per potvynius ir poplūdžius. Dalijama į žemutinę ir viršutinę. Salpą dengia upės sąnašos – aliuvis: smėlis, žvirgždas, molis, dumblas. Arčiau upės vagos nugula rupesnis smėlis bei žvirgždas, toliau – smulkus smėlis su moliu ir dumblu.
Lietuvoje salpos yra 2–3 lygmenų: žemąsias salpas (0,2–1,0 m) kasmet užlieja potvynių vanduo, vidutines salpas (1–2 m) vanduo užlieja kas keleri metai, o aukštąsias salpas (2–3 m) upė užlieja kas 9–13 m. Salpos būna nuo visai siaurų (pvz., Neries) iki siekiančių keliasdešimt ar kelis šimtus metrų (Nemuno, Merkio, Žeimenos, Nevėžio, Minijos žemupių). Lėtų upių salpose susidaro senvagės, šlapynės, užutakiai, atsalos.
Saturn V
thumb|300px|„Saturn V“ gabenamas į starto vietą. Ją vežęs transporteris tebenaudojamas Saturn V (dar vadintas Mėnulio raketa) buvo vienkartinė, skysto kuro, daugiapakopė raketa, 1967–1973 m. amerikiečių naudota skrydžiams į Mėnulį.
Techniniai duomenys
Starto masė -- 2960 t Starto trauka -- 3500 t Masė, paleidžiama į pirminę žemės orbitą -- 140 t Mėnulio trajektoriją išvedama masė -- 47 t
Iš viso ši raketa kilo 13 kartų, visi jos skrydžiai buvo sėkmingi. Nors pagaminta ir naudota gana seniai, 2020 m. tai yra didžiausia, sunkiausia ir daugiausia į orbitą pakelianti raketa, nors panašiu laiku gana nesėkmingai skraidžiusi jos varžovė Tarybų Sąjungos „N-1“ starto metu sukurdavo šiek tiek didesnę trauką (4500 t).
Nors dauguma raketų buvo paleistos šviesiu paros metu, viena jų buvo paleista ir naktį. Surinkta raketa būdavo lėtai nuvežama į starto vietą vertikalioje padėtyje.
Pakopos
Pirmoji „Saturn V“ pakopa, „S-IC“, turėjo penkis „F-1“ žibalu ir suskystintu deguonimi varomus variklius. Iki šiol (2020 m.) tai tebėra galingiausi kada nors pagaminti raketiniai varikliai. Keturis iš jų įrengta hidraulinė sistema galėjo šiek tiek pasukti reikiama kryptimi, taip valdant raketos skrydį. Penktasis (centrinis) variklis buvo įtvirtintas nejudamai. Sykį įjungus ir po to išjungus, šių variklių nebebuvo galima įjungti pakartotinai. Nebuvo galimybės ir reguliuoti jų galingumą, todėl vėlesniuose skrydžio etapuose vienas (centrinis) variklis tiesiog būdavo išjungiamas, kad palengvėjusi raketa nekiltų su pernelyg dideliu pagreičiu. Pirmoji pakopa veikdavo tik 2,5 min., tačiau per tą laiką pakeldavo raketą iki 68 km aukščio ir įgreitindavo iki 8600 km/val. Tam ji sudegindavo 2 000 000 kg kuro. Atlikusi savo darbą ir atkabinta nuo raketos, ji iš inercijos dar kildavo iki 110 km (iki kosmoso), paskui nukrisdavo į Atlanto vandenyną maždaug už 560 km nuo starto vietos.
Instrumentų centras
Virš „S-IVB“ buvo įrengtas visos raketos darbą valdantis „instrumentų centras“, turintis tiems laikams gana galingą kompiuterį, kurio programinė įranga nėra išlikusi (spėjama, jog gali būti išlikusi nebent nepaleistų raketų kompiuterių ilgalaikėje atmintyje).
Sunaikinimo sistema
Prireikus, jei raketa taptų nebevaldoma, buvo galimybė sunaikinti ją ore, taip apsaugant apačioje esančius žmones (astronautų modulis prieš tai turėjo atsiskirti nuo raketos ir nuskristi toliau nuo sporgimo su avarinio gelbėjimosi raketomis).
Avarinio gelbėjimosi raketa
thumb|Avarinio gelbėjimosi raketos bandymas Pačioje raketos viršūnėje, virš įgulos modulio su astronautais, buvo įrengta avarinio gelbėjimosi raketa. Pavojaus atveju ji turėjo atskirti įgulos modulį nuo raketos ir nunešti jį šalin, kad galimas didžiųjų pakopų sprogimas ar kitokie įvykiai nebekeltų pavojus. Paskui įgulos modulis būtų nusileidęs su parašiutu. Tai buvo galima padaryti ir dar tebesant starto aikštelėje, jei ten būtų kilęs gaisras. Gelbėjimosi sistema buvo patikrinta, tačiau iš tiesų panaudoti jos nė karto neprireikė. Papildomas mažas raketinis motoras pasukdavo gelbėjimosi modulį šalin, patraukdamas jį iš didžiosios raketos kelio.
Nors visa raketos dokumentacija tebesaugoma, šiuo metu ją iš naujo pagaminti būtų labai sunku, nes daugelis naudotų komponentų paseno ir nebegaminami. Juos pakeitusios dalys, nors iš esmės geresnės, yra kitokios, todėl visą raketą tenka projektuoti iš naujo.
Vesternorlandas
Vesternorlandas (SV Västernorrlands län) – lėnas šiaurės Švedijoje. Ribojasi su Jevleborgo, Jemtlando ir Vesterboteno lėnais, bei Botnijos įlanka. Administracinis centras Herniosandas.
Miestai
Gyventojų skaičius 2010 m. duomenimis.
Miškų ūkis
210px|thumb|right|Miško kvartalinė 180px|thumb|right|Kvartalinę žymintis stulpas
Miškų ūkis – ūkio sritis; veikla, apimanti miškų atkūrimą, priežiūrą, apsaugą, racionalų miškų išteklių naudojimą ir prekybą mediena bei miško ištekliais.
Valstybės ir tarptautiniu lygmeniu yra linkstama reglamentuoti miškų atkūrimą, apsaugą bei naudojimą ir sudaryti teisines prielaidas, kad visų nuosavybės formų miškai būtų tvarkomi pagal vienodus tvaraus ir subalansuoto miškų ūkio principus, užtikrinant racionalų miškų išteklių naudojimą aprūpinant pramonę žaliava, biologinės įvairovės išsaugojimą, miškų produktyvumo didinimą, kraštovaizdžio stabilumą ir aplinkos kokybę, galimybę dabar ir ateityje atlikti ekologines, ekonomines ir socialines funkcijas nedarant žalos kitoms ekosistemoms.
Miško naudojimo rūšys
Lietuvos respublikos miškų įstatyme (1995) išskiriamos šios miško naudojimo rūšys:
Miškų naudotojais Lietuvoje gali būti valstybinės, kooperatinės ir visuomeninės įmonės, organizacijos, taip pat visi respublikos piliečiai.
Harmatanas
thumb|250px|[[Abudžos nacionalinė mečetė (Nigerija) harmatano metu]]
Harmatanas – sausas ir daug dulkių nešantis vėjas, būdingas teritorijose tarp Sacharos dykumos ir Gvinėjos įlankos. Pučia nuo lapkričio pabaigos iki kovo vidurio iš dykumos ir perneša daug smulkių dulkių (dydis 0,5-10 µm). Dėl harmatano pablogėja matomumas, santykinis oro drėgnumas gali nukristi žemiau 15 %, taip neigiamai paveikdamas žmonių sveikatą, augaliją. Gali kilti smėlio audros, o sandūros su musonu regione – tornadai.
AS Omónoia Leykōsía
Istorija
Klubo ištakos siekia 1948 m.
Žemės ežių teismas
thumb|right|150px|Lietuvos III statutas ([[1588)]] Žemės ežių teismas − buvo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės (LDK) teismo organas, veikęs 1810 − 1823 m. LDK ir jos buvusioje teritorijoje.
Žemės ežių teismas buvo renkamas apskrities bajorų 3 metams iš 15 ir daugiau narių.
Pirmos instancijos Žemės ežių teismą sudarė 1 teisėjas ir 2 šalių parinkti arbitrai. Bylas teismas nagrinėjo ginčo vietoje ir nustatinėjo ginčijamas žemių, ežerų ir įvažiavimų į miškus ribas. Dėl šio teismo sprendimų šalys galėjo apeliuoti Antros instancijos apskrities Žemės ežių teismui, kuris susidėjo iš 5 narių ir nuolatos rezidavo apskrities centre. Dėl šio teismo sprendimų buvo galima apeliuoti gubernijos Žemės ežių teismui; jo sprendimai buvo galutiniai.
Visi Žemės ežių teismai bylas sprendė pagal Lietuvos III statutą.
Literatūra: * Tomas Čelkis. Privačios žemėvaldos ribų nustatymas ir žymėjimas XV-XVI a. Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje // Istorijos šaltinių tyrimai. 2011, t. 3. p. 31-58.
Kairiaakiai jūrų liežuviai
Kairiaakiai jūrų liežuviai (Cynoglossidae) – plekšniažuvių (Pleuronectiformes) būrio žuvų šeima. Paplitę vandenynų tropinėse ir subtropinėse srityse. Kelios rūšys gyvena upėse.
Šeimoje 3 gentys, 136 rūšys.
Eik IF Tønsberg
Tionsbergo „Eik“ – Norvegijos futbolo klubas iš Tionsbergo.
Čižauskienė
Čižauskienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Čižauskaitė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Čižauskas.
Andora
Andora, oficialiai Andoros Kunigaikštystė – mikrovalstybė Pirėnų pusiasalyje, rytinėje Pirėnų kalnų pusėje, šiaurėje besiribojanti su Prancūzija ir pietuose su Ispanija. Šalies sostinė ir didžiausias miestas – Andora la Velja.
1993 m. paskelbta nauja konstitucija. Tais pačiais metais Andora tapo pilnateise Jungtinių Tautų Organizacijos nare.
Istorija
Andoros valstybė apima vieną Y formos slėnį, iš visų pusių apsuptą aukštų kalnų, kas per visą istoriją lėmė krašto izoliaciją. Tiesa, valstybės raidą didele dalimi lėmė procesai, vykę Katalonijoje į pietus.
Senovėje kraštą buvo apgyvendinusi iberų gentis andosinai, kurie ir davė pavadinimą visam slėniui. Nuo II a. pr. m. e. juos užvaldė Romos respublika, kuri palengva įjungė Andorą į savo prekybinių kelių sistemą. Nuo V a. Andoros slėnis priklausė Vestgotų karalystei (administruotas iš Urgelio vyskupijos), kuriai valdant galutinai įsitvirtino krikščionybė. VIII a. į Pirėnus įsiveržus saracėnams, Andora liko neužkariauta ir aršiai gynėsi nuo užpuolikų musulmonų.
VIII a. pabaigoje Pirėnuose buvo įkurta Ispanijos marka, kuri turėjo tarnauti kaip buferinė zona tarp krikščionių ir musulmonų. Andoros slėnis sudarė dalį šios markos, ir iš pradžių buvo administruojamas kaip dalis Urgelio grafystės, o nuo 988 m. - kaip dalis Urgelio vyskupijos.
Kuomet Andoros senjorė Ermesenda 1208 m. ištekėjo už gretimos Fua grafystės grafo, Fua grafai tapo Andoros valdovais. Jie ir toliau dalinosi valdžią su Urgelio vyskupais, tačiau taip pat rūpinosi slėnio ūkiu, tiksliai nustatė savo valdų sienas ir parapijų administraciją. Jiems valdant Andoroje dygo viduramžiškos tvirtovės, bažnyčios, tiltai, kurie sudaro didžiąją dalį Andoros kultūrinio paveldo. Nuo 1278 m. Andora formaliai nebepriklausė Aragono karūnai, kas laikoma oficialiu valstybės įkūrimo metais.
Ilgainiui pasibaigus Fua grafų dinastijai, Andoros valdovų titulas perėjo Navaros karaliams, o 1589 m. Navaros karaliui Henrikui III tapus Prancūzijos karaliumi - Prancūzijai. Urgelio vyskupai ir toliau išlaikė teises į Andorą. Nepaisant visų vienijimo tendencijų, slėnis išlaikė savivaldą ir atskirą administaciją. XVIII a. krašte praūžusių karų metu Andora palaikė Katalonijos pusę.
1812 m. Andora trumpam prijungta prie Prancūzijos imperijos ir inkorporuota į vieną iš departamentų. Tačiau jau 1814 m. atkurta jos nepriklausomybė, ir ji galiausiai įsitvirtino kaip moderni nepriklausoma Europos valstybė su dabartinėmis sienomis. Per XIX a. šalyje įvykdyta nemažai reformų. Andoriečiai aktyviai prisidėjo prie katalonų renesanso, ir švietime buvo skatinama trikalbystė, naudojant katalonų, ispanų ir prancūzų kalbas.
Per XX a. Andora išliko tarp Ispanijos ir Prancūzijos interesų. Pirmojo pasaulinio karo metu ji palaikė Prancūzijos pusę ir siuntė savanorius kovoti Prancūzijos armijoje. Nuo 1936 m., prasidėjus Ispanijos pilietiniam karui, Prancūzija čia laikė savo dalinius, kad apgintų nuo karo ir Franko diktatūros plėtros.
1993 m. Andoroje pirmą kartą sukurta konstitucija, kuria oficialiai patvirtinta jos dvivaldystė: iki pat dabar šalies valdžia formaliai priklauso Urgelio vyskupams (reziduojantiems Ispanijoje) ir Prancūzijos prezidentams. Tai - unikali, pasaulyje daugiau niekur neaptinkama sistema. XXI a. Andora atsiveria pasauliui kaip turizmo valstybė.
Čygas
Čygas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Čekijos futbolo varžybos 1982–1983 m.
Čekijos futbolo varžybos 1982–1983 m.
Čygas
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Čygienė (ištekėjusi moteris) ir Čygaitė (mergautinė pavardė).
Andora
Administracinis suskirstymas
Andora suskirstyta į 7 parapijas (parròquia; skliausteliuose nurodyti administraciniai centrai):
Čygas
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Andora
Geografija
thumb|210px|left
Čekijos futbolo varžybos 1982–1983 m.
1982–1983 m. čempionatas
Čekijos komandos žaidė Čekoslovakijos pirmenybėse, žr. Čekoslovakijos futbolo varžybos 1982–1983 m.
Andora
Geografija
Andora yra rytinėje Pirėnų kalnyno dalyje tarp Ispanijos ir Prancūzijos, Madriu-Perafita-Claror slėnyje įsikūrusi valstybė. Vidutinis aukštis virš jūros lygio – 1996 m. Aukščiausia viršukalnė Coma Pedrosa (2946 m). Žemiausia vieta – Riu Runer (840 m). Andora yra tarp kalnų, iš visų pusių ją supa stačios uolos. Prancūzijos pasienyje yra Envaliros perėja 2400 m aukštyje. Žemiausias Andoros taškas yra Runero upėje Katalonijos pusėje 838 m virš jūros lygio. 2/3 teritorijos dengia miškai. Ilgiausia šalies upė yra Valira, ilgis siekia 33 km. Katalonijoje ji susilieja su Segrės upe. Didžiausias ežeras yra Žuklaras. Aukščiausia viršukalnė Coma Pedrosa siekia 2946 m aukštį. Valstybė yra šilto kalnų klimato zonoje: žiemą vidutinė temperatūra siekia -2 °C, o vasarą +24 °C.
Šiaurėje ribojasi su Prancūzija (56,6 km ilgio siena), o pietuose su Ispanija (63,7 km).
Klimatas panašus į aplinkinių regionų, tačiau dėl padėties kalnuose žiemą iškrenta daugiau sniego, o vasaros kiek vėsesnės. Andorra la Vella – aukščiausiai įsikūrusi sostinė (1055 m virš jūros lygio).
Madriu-Perafita-Klaroro slėnis 2004 m. įtrauktas į UNESCO paveldo sąrašą.
Ekonomika
Andora – populiarus slidinėjimo kurortas. Turizmas sudaro 80 % viso šalies biudžeto.
Demografija
Dominuojanti religija – Romos katalikybė. Etninė sudėtis (1998 m. duomenys):
Vyresnių nei 15 m. gyventojų raštingumas – 100 %. Vidutinė gyvenimo trukmė yra viena ilgiausių pasaulyje – 82,51 m. (moterų – 84,84 m., vyrų – 80,33 m.). Gyventojų amžiaus struktūra (2009 m. apsk.) :
Nuorodos
Andoros profilis:
Žemėlapiai:
Bužiskai
Bužiskai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Drohičino valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 15 km į šiaurės vakarus nuo Drohičino, apie 25 km į vakarus nuo Semiatičės ir apie 82 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Olyka
Olyka – miesto tipo gyvenvietė Ukrainoje, Voluinės srityje, į rytus nuo Lucko, kelių į Rivnę, Dubną ir Lucką sankirtoje.
Istorija
Istoriniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1149 m. kaip įtvirtintas miestelis Čemerinas Putilovkos ir Oseništės upelių santakoje. Vėliau išsiplėtęs miestelis pradėtas vadinti netoliese tekėjusio upelio Olykos vardu. Pirmasis 1433 m. dokumentuose paminėtas dvaro savininkas Lenka Zarubičius.
1460 m. Trakų vaivada ir Lucko seniūnas Petras Manvydas miestelyje pastatė Petro ir Povilo bažnyčią, seniausią Volynės srityje. Po jo mirties Olyka atiteko Onai Manvydaitei, ištekėjusiai už Kiškos. Kai 1514 m. Olykos dvaro paveldėtoja Ona Kiškaitė ištekėjo už Lietuvos Didžiosios kunigaikštystė didiko Jono Radvilos, Olyka tapo Radvilų giminės, Olykos – Nesvyžiaus linijos dvaru.
Pirmasis dvaro paveldėtojas Mikalojus Radvila Juodasis 1547 m. iš Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Karolio V gavo Olykos ir Nesvyžiaus kunigaikščio titulą, kurį 1549 m. patvirtino ir karalius Žygimantas Augustas.
1654 m. miesteliui suteiktos Magdeburgo teisės. Mieste buvo įsteigta kolegija. 1702 m. miestą sudegino švedai. 1793 m. Olyka atiteko Rusijai. Paskutinis tiesioginis Olykos paveldėtojas buvo Napoleono armijos pulkininkas Dominykas Radvila (1786-1813) m. 1814 m. Olyka perduota valdyti Klecko majorato valdytojui Antanui Radvilai (1775–1832 m.) Tačiau po gaisrų ir karų miestelis nebeatsigavo, nes prekybos centrai persikėlė į Rusijos gilumą. 1838 m. sugriuvo kolegijos ir seminarijos rūmai, 1870 m. sudegė rotušė su visu miesto archyvu. Paskutinis Olykos valdytojas Jonušas Pranciškus Radvila, 1939 m. prasidėjus Antrajam pasauliniam karui buvo suimtas, o po karo apsigyveno Lenkijoje.
Laterano I susirinkimas
thumb|Piešinys, vaizduojantis Kalikstą II, iš „Liber ad honorem Augusti“ (1196 m.) Laterano I susirinkimas – devintasis Visuotinis Bažnyčios susirinkimas, įvykęs 1123 m. Romoje. Tai – pirmasis visuotinis Bažnyčios susirinkimas, įvykęs Vakarų Europoje.
Susirinkimą sušaukė popiežius Kalikstas II 1122 m. gruodį. Susirinkimas prasidėjo 1123 m. kovo 18 d. šv. Jono Laterano bazilikoje. Nėra žinoma ar įvyko du, ar trys posėdžiai. Manoma, kad Susirinkimas baigėsi kovo 27 arba balandžio 6 d. Dalyvavo bent 300 vyskupų ir abatų. Pirmininkavo pats popiežius. Susitikimo tikslu buvo siekis panaikinti investitūrą ir simoniją. Doktrinos klausimai nebuvo svarstyti.
Žvirgždėnai
Žvirgždėnai – kaimas Alytaus rajono savivaldybės pietrytinėje dalyje, 3 km į šiaurės rytus nuo Daugų, prie Niedulio ežero. Kaime auga Žvirgždėnų pušis (gamtos paminklas nuo 1960 m.). Eina kelias.
240px|left|thumb|[[Žvirgždėnų pušis]]
Indėlių ir paskolų krizė
JAV indėlių ir paskolų krizė vykusi 1980-aisias ir 1990-aisias metais, kurios metu 747 indėlių ir paskolų įstaigos bankrutavo, o daugiau nei tūkstantis finansų įstaigų, priiminėjusių indėlius ir iš jų teikusių paskolas, turtas buvo įšaldytas, nes pastarosios negalėjo išmokėti milijardų JAV dolerių savo klientams ir buvo paskelbtos nemokiomis.
Krizės padariniai
Toks sulėtėjimas finansų ir nekilnojamojo turto sektoriuose buvo viena iš priežasčių, lėmusių 1990-1991 m. ekonomikos recesiją JAV. Bendrais skaičiavimais, ši krizė JAV kainavo apie 160,1 mlrd. JAV dolerių, iš kurių per 124,6 mlrd. buvo padengti JAV vyriausybės (arba mokesčių mokėtojų), o tai sąlygojo didžiulį biudžeto deficitą 1990 metais.
Antikrizinės priemonės
Siekiant kuo labiau sušvelninti JAV kilusios nekilnojamojo turto rinkos krizės pasekmes, JAV buvo įkurta Valstybinė turto valdymo įmonė (fangl. The Resolution Trust Corporation - RTC), padėjusi likviduoti nemokių įstaigų turtą ir iš gautų lėšų atsiskaičiusi su investuotojais. Buvo organizuojami aukcionai ir sudaromos bendradarbiavimo sutartys, kurių pagalba per kelerius metus turtas, į kurį investavo žlugusios įstaigos, buvo parduotas, o gauti pinigai grąžinti indėlininkams, t. y. asmenims, netiesiogiai investavusiems per žlugusias įstaigas į būsto paskolų rinką.
Šie greiti ir agresyvūs JAV vyriausybės veiksmai padėjo išvengti dar didesnių krizės pasekmių. Daugelis prognozavo, kad po šios krizės nekilnojamojo turto rinka neatsigaus dešimtmečius, tačiau vyriausybės veiksmai labai paspartino nekilnojamojo turto rinkos atsigavimą, kurio pirmuosius ženklus jau buvo galima matyti 1990 m. viduryje.
Šaltiniai
SEB Pensijų fondų apžvalga su mėnesio tema – paskutinės didžiausios pasaulio krizės.
Denys Arcand
Denis Arkanas (, g. 1941 m. birželio 25 d. Kvebeke, Kanada) – kanadiečių režisierius, prodiuseris ir scenaristas.
Biografija
Denis Arkanas gimė religingoje šeimoje, nedidelėje Deschambault gyvenvietėje, 58 km į pietvakarius nuo Kvebeko. Devynerius metus mokėsi jėzuitų gimnazijoje, buvo aktyvus žurnalistikoje ir politikoje. Monrealio universitete studijavo istoriją.
Baigęs mokslus įstojo į Nacionalinę Kanados filmų asociaciją ir pradėjo kurti trumpus dokumentinius filmus apie prancūziškąją Kvebeko provinciją: „Šamplenas“ 1963 m., „Monrealiečiai“ 1964 m. , „Monrealis, vasaros diena“ ir „Atlanto parkas“ 1967 m..
1970 m. D. Arkanas sukūrė pirmąjį pilnametražį dokumentinį filmą „Su medvilne sunku“, pasakojanti apie tekstilės pramonės darbininkų išnaudojimą Kanadoje. Filmas išprovokavo nuomonių skirtumus ir buvo platinamas pogrindyje, o ekranuose pasirodė tik 1976 m.
1971 m. pasirodė istorinis filmas „Kvebekas: Diuplesi ir po to…“ pasakojantis apie Kanados Kvebeko provincijos premjerą Mauricijų Diuplesį.
1972 m. D. Arkanas debiutavo vaidybiniame kine su kriminaliniu filmu „Prakeikti pinigai“ pasakojančiu apie pinigų valdžią ir jų išprovokuotą prievartą. Filmo buvo sėkmingai parodytas Kanų kino festivalyje, o D. Arkanas tapo žinomu režisieriumi. Paskui daugelis jo sukurtų filmų buvo demonstruojami šiame festivalyje. Naujieji jo filmai tapo dar griežtesni – dramoje „Režane Padovani“ (1973 m.) pasakojama, kaip pramonininkas nužudo neištikimą žmoną, kad neprarastų pelningo užsakymo greitkelio statyboje, o dramoje „Džina“ (1975 m.)  stipriai parodijuojamas amerikiečių mėgstamas vesternas.
Pirmuoju tarptautiniu režisieriaus triumfu tapo, tuo metu drąsiu pavadinimu, filmas – „Amerikietiškos imperijos saulėlydis“. Juokingas ir graudus filmas buvo nominuotas Oskarui ir nubrėžė Kvebeko intelektualų tarpe savotišką vakarų civilizacijos pusiausvyrą, tarp jų religinių vertybių ir seksualinių moralės normų.
1989 m. pasirodė D. Arkano režisuotas filmas „Jėzus iš Monrealio“, kuriame evangelija pernešama į realų teatro pasaulį. Aktorius, įkūnijantis Dievo Sūnų, tampa šiuolaikinio žiauraus ir abejingo pasaulio auka – tai atrodo kaip mažai aktuali alegorija, bet šis filmas buvo įvertintas Kanų kino festivalio pagrindiniu prizu.
1993 m. pasirodė pirmasis D. Arkano filmas „Meilė ir žmonių palaikai“ anglų kalba.
Tapęs įžymiausiu Kanados režisieriumi, D. Arkanas tęsė savo jautrius puolimus ant valdžios institutų ir bažnyčios 1996 m. filme „Džiaugsmingos kančios“.
2003 m. D. Arkano režisuotas filmas Barbarų įsiveržimai surinko visus įmanomus Europos kino festivalių apdovanojimus ir pelnė Oskarą geriausio užsienio filmo kategorijoje.
Pats režisierius savo kūrybą vadina folkloru ir save vadina „nusivylusiu etnografu“, kuris dar turi jėgų ir gali tęsti savo juokingą bei liūdną misiją.
D. Arkanas buvo kelių filmų prodiuseriu, filmavosi keliuose filmuose kaip aktorius.
Kielių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Širvintų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Širvintų rajonui. 1954 m. prijungta dalis Širvintų apylinkės, dalis Motiejūnų apylinkės, dalis Žindulių apylinkės ir dalis Kaimynų apylinkės, 1963 m. – Motiejūnų apylinkė. 1968 m. gegužės 29 d. perkeltas apylinkės centras. 1977 m. balandžio 4 d. Kielių apylinkė prijungta prie Širvintų apylinkės.
Žemaičių Kalvarijos seniūnija
Žemaičių Kalvarijos seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Plungės rajono savivaldybės šiaurės rytuose.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 5 seniūnaitijos:
Bosnijos ir Hercegovinos vyrų futbolo rinktinė
Bosnijos ir Hercegovinos vyrų futbolo rinktinė – Bosnijai ir Hercegovinai atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Bosnijos ir Hercegovinos futbolo asociacija. Rinktinė nedalyvavo nė viename pasaulio ar žemyno čempionate.
Karfigelos krioklys
thumb|250px|Karfigelos krioklys
Karfigelos krioklys  – kaskadų sistema pietvakarių Burkina Fase, Kaskadų regione, 12 km į vakarus nuo Banforos. Susidarė Komoės upei leidžiantis nuo smiltainio masyvo (Banforos aukštumų) į lygumas.
Krioklys yra šalies turistinis objektas. Jis su apylinkėmis paskelbtas draustiniu.
Venesuelos generalkapitonija
thumb|right|300px|1810 m. šešių Venesuelos provincijų žemėlapis (autorius Agustín Codazzi) Venesuelos generalkapitonija  – Ispanijos kolonijų Amerikoje administracinis vienetas, įkurtas 1777 m., anksčiau buvęs pavaldus Naujosios Granados vicekaralystei ir Santa Domingo audiencijai. Generalkapitonijos įsteigimas Burbonų reformos metu suteikė Venesuelos provincijoms daugiau autonomijos, naujoji generalkapitonijos valdžia sujungė politinę (gubernatorystė), karinę (generolas kapitonas), finansinę (intendancija) ir teisminę (audiencija) valdžias. Venesuelos generalkapitonijos suformavimas tapo pagrindu Venesuelos nacijos susidarymui, pvz., naujoje sistemoje Marakaibo provincija ėmė orientuotis į Karakasą.
Pirmtakai
Iki tol Burbonai jau buvo ėmęsi žingsnių reorganizuoti savo užjūrio valdas, tarp jų – ir Venesuelą. 1739 m. atkūrus Naujosios Granados vicekaralystę Karakaso gubernatorius ir generolas kapitonas gavo karinę valdžią Marakaibo, Kumanos, Gajanos, Trinidado ir Margaritos provincijose. XVIII a. buvo ir žymaus Venesuelos ekonomikos augimo laikotarpis. Upių slėniuose imta kurti kakavmedžių plantacijas, tam prireikė įvežti daug vergų. Kakavos eksporto ekonomiką ugdė kompanija Compañía Guipuzcoana de Caracas, kuri 1728 m. buvo gavusi visišką Venesuelos eksporto ir importo monopoliją. Antra eksporto prekė buvo tabakas. Kompanija skatino ir Venesuelos gilumos tyrinėjimą bei pasienio apgyvendinimą, ko dėka Gajanos regione buvo įkurtos naujos gyvenvietės. Šis vystymasis buvo netolygus, monopolija slopino mažuosius ūkininkus, kuriems tekdavo produkciją pardavinėti kontrabandininkams. Pasipriešinimas kompanijai baigėsi atviru 1749 m. sukilimu, kuriam vadovavo imigrantas iš Kanarų Juan Francisco de León.
Įsteigimas
Generalkapitonija, kuri viskuo išskyrus pavadinimą iš esmės buvo vicekaralystė, lėtai formavosi centralizuodama finansinį, administracinį, karinį ir bažnytinį valdymą Karakase. Pirmasis žingsnis buvo 1776 m. Indijų ministro José de Gálvez įsteigta Karakaso intendencija, kuri valdė Venesuelos (Karakaso), Kumanos, Gajanos, Marakaibo, Trinidado ir Margaritos provincijas. Iki tol Marakaibo, Gajanos ir Trinidado valdymas vyko tiesiogiai iš Bogotos audiencijos, o likusių trijų – iš Santa Domingo. Kitais metais šioms provincijoms buvo įsteigta jungtinė gubernatoriaus ir generolo kapitono pareigybė (administracinė ir karinė), kurios atsakomybė apėmė šias provincijas. Regionų valdytojai ir kariniai vadai tapo pavaldžiais Karakaso gubernatoriui ir generolui kapitonui. Siekiant išlaikyti teisinį vieningumą 1777 m. Marakaibo, Margaritos, Kumanos, Gajanos ir Trinidado provincijos buvo perkeltos į Santa Domingo audienciją, kuri priimdavo Karakaso provincijos prašymus nuo 1742 m. Teisiniai reikalai buvo galutinai unifikuoti 1786 m., kai buvo įsteigta Karakaso audiencija, kuri valdė išvardintas provincijas ir naują Barinaso provinciją, kuri buvo suformuota iš Marakaibo provincijos pasienio gilumoje rajonų. Audienciją sudarė regentas teisėjas, trys teisėjai ir karūnos advokatas, jos prezidentas būdavo gubernatorius generolas kapitonas. Naujoji audiencija turėjo savo jurisdikcijos rajone užtikrinti teisingumą ir prižiūrėti karaliaus valdininkų veiklą. Ji tiesiogiai bendravo su Indijų Taryba Ispanijoje.
Čypienė
Čypienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Čypas.
Aržuolupiai
Aržuolupiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Girėnų, šalia kelio.
Istorija
Pirmą kartą paminėti 1687 m. 1866 ir 1944 m. kaimas sudegė.
Šuneliai (Pagėgiai)
Šuneliai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, 6 km į vakarus nuo Rukų. Pietiniu kaimo pakraščiu teka Gėgė.
Farerų futbolo varžybos 1951 m.
Farerų futbolo varžybos 1951 m.
Čyras (reikšmės)
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Čyrienė (ištekėjusi moteris) ir Čyraitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Rumšiškės
Rumšiškės – miestelis Kaišiadorių rajono savivaldybės vakaruose, 20 km į vakarus nuo Kaišiadorių, prie Kauno marių, Kauno marių RP. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Garsėja Lietuvos liaudies buities muziejumi (atidarytas 1974 m., 175 ha, ~100 liaudies architektūros paminklų, didžiausias ir žymiausias tokio pobūdžio muziejus Lietuvoje bei vienas iš didžiausių Europoje (yra Lietuvos etnografinių krašto regionų architektūros, kultūros, buities eksponatų). Yra medinė Rumšiškių Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1860 m., perkelta 1959 m. su varpine), Rumšiškių Šv. Onos koplyčia (1840 m.), poeto Jono Aisčio muziejus, Rumšiškių vyskupo Antano Baranausko gimnazija, vaikų darželis, senelių namai, biblioteka, paštas (LT-56040), kultūros centras, turizmo informacijos centras, pirminės sveikatos priežiūros centras.
miniatiūra|left|Žiedinė sankryža į Rumšiškes
Etimologija
Rumšiškės yra asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo pavardės Rumša (ar Rumšas, Rumšys), pridėjus vietovardžiams būdingą priesagą -iškės. XX a. tarpukariu vartota vienaskaitinė forma Rumšiškė arba Rumšiškis.
Geografija
Prie miestelio plyti sengirė, vakaruose į Kauno marias įteka Praviena, yra poilsiavietės prie marių kranto, neeksploatuojamas žvyro telkinys. Prie miestelio, Rumšiškių miške auga storiausia pušis rajone – Rumšiškių miško pušis (gamtos paminklas; 5 m apimties, 30 m aukščio, 1,6 m skersmuo, 300 metų amžiaus), Kauno marių pakrantėje – Rumšiškių miško ąžuolas. Stūkso Rumšiškių piliakalnis, aptiktas Rumšiškių kapinynas.
Istorija
Kadaise buvusi svarbus gynybos centras, vietovė minima nuo 1382 m. (kryžiuočių kelių aprašymuose, kuriuos parašė Vygandas Marburgietis, minimos kaip Rumsinker), tuo metu tai buvo žemės ar valsčiaus centras. 1385 m. kryžiuočiai grįždami iš Vilniaus ties šia gyvenviete susikovė su lietuviais, trukdančiais jiems persikelti per Nemuną. 1387 m. Ldk Jogailos rašte Skirgailai minima kaip kaimas. Manoma, kad gyvenvietė kūrėsi apatinėje Nemuno terasoje, į šiaurės vakarus nuo Pravienos upelio arba į šiaurę nuo Nedėjos upelio (Pravienos intako). Planas tikriausiai buvo linijinis, sodybos išsidėsčiusios pašlaitėje. XV a. 1-ojoje pusėje jau ėmė formuotis radialinis planas.
1503 m. minimas Ldk Rumšiškių dvaras. 1549 m. Ldk Žygimantas Augustas Rumšiškes užrašė Barborai Radvilaitei. 1557 m. minimas kaip miestelis. 1582 m. Steponas Batoras suteikė privilegiją, kuria Rumšiškių gyventojai atleidžiami nuo pastotės prievolių, pakeičiant ją piniginiu mokesčiu. 1600 m. privilegija leisti savaitiniai turgūs pirmadieniais. 1635 m. Zigmantas Vaza savo privilegija leido miestiečiams imti mišką statybai. XVII a. viduryje smarkiai nukentėjo nuo gaisrų.
1700 m. Rumšiškių rakto inventoriuje nurodomas 51 kiemas ir tiek pat sklypų. XVIII a. 2-ojoje pusėje veikė pradinė mokykla. 1775 m. Stanislovas Augustas sudarė valstybinę komisiją, kuri pavedė talentingam matematikui Pranciškui Norvaišai vadovauti Nemuno slenksčių ties Rumšiškėmis valymui nuo akmenų. Jo iškviesti narai iš Anglijos, iškėlę didžiausius akmenis, daug prisidėjo prie laivybos pagerinimo. 1791 m. gruodžio 12 d. LDK Stanislovas Augustas suteikė laisvojo miesto teises ir herbą, bet jau 1792 m. viduryje savivalda buvo panaikinta pakitus politinei padėčiai.
thumb|left|Miestelio planas prieš II pasaulinį karą
XIX a. miestelis augo dėl pro jį einančių Vilniaus–Kauno ir Kauno–Gardino kelių, čia gyveno nemažai pirklių, prekiavusių geležimi, miško medžiaga, druska, silkėmis. 1832–1833 m. per gaisrus sudegė keletas parduotuvių ir gyvenamųjų namų. Grafas Tiškevičius įrengė pašto stotį (12 arklių ir 3 vežimai). XIX a. miestelyje veikė ligoninė, vandens malūnas, prieplauka su sandėliais prekėms, meteorologijos stotis, dvimetė valsčiaus raštininkų mokykla, valdiška pradinė mokykla (nuo 1866 m.), buvo bažnyčia, sinagoga, žydų mokykla. Prieš I pasaulinį karą Rumšiškėse buvo degtukų fabrikas, varomas garo mašinos. 1890 m. nemažai iš rėvų iškeltų akmenų buvo panaudota Kauno tvirtovės statybai. XIX a. Rumšiškės – Kauno apskrities miestelis, valsčiaus centras.
1893 m. Rumšiškėse rastas monetų lobis, kuriame buvo apie 2 ar 1,5 svaro Rusijos Pavelo I rublių ir senų Lenkijos bei Lietuvos monetų.
1907 m. sudarytas Rumšiškių planas (matininkas F. Sopkovskis), pagal jį miestelyje suplanuota 218 sklypų. XX a. tarpukariu miestelio plėtra prislopo, kadangi kelias Vilnius–Kaunas tapo beveik nenaudojamu (ėjo per demarkacinę liniją) nes ši siena buvo praktiškai uždaryta dėl nepalankių Lietuvos Lenkijos santykių. 1931 m. veikė 11 parduotuvių, 9 amatininkų dirbtuvės ir smulkios pramonės įmonės. 1944 m. miestelis sudegė, po gaisro teliko ~20 sodybų (iki 1949 m. senose vietose atstatyta ~30 sodybų). 1946–1947 m. miestelis perplanuotas (projekto autorius E. Konstantinavičius).
Statant Kauno HE, iki 1960 m. visi Rumšiškių pastatai buvo perkelti į dabartinę vietą ant aukšto skardžio, o Senosios Rumšiškės liko Kauno marių dugne 54.85556°N, 24.20278°W (miestelis užtvindant vietovę 1958–1959 m. perkeltas 2 km į šiaurės rytus, kur tuomet buvo Byliškės ir Vajakiškės). Iš senojo miestelio liko kyšoti tik į uolą panaši Kaukakalnio ketera. Paniro ir Rumšiškių piliakalnis. Dabartinės Rumšiškės ėmė kurtis 1956 m. – tai naujai pastatytas miestelis, iš senojo liko tik Rumšiškių bažnyčia kaip XVIII a. liaudies architektūros paminklas (po rąstą išardžius perkelta į naują vietą). Maždaug iki 1960 m. statyti vienaaukščiai mediniai sodybiniai namai, vėliau – daugiausia kapitaliniai. 1967 m. buvo 13 gatvių.
Sovietmečiu buvo Pravienos kolūkio centrinė gyvenvietė (ūkio specializacija – daržovių auginimas; turėjo laukų drėkinimo sistemą). Pastatyta vaistinė, alytnamių, prekybos centras (architektas V. Putinas) su dviem parduotuvėmis ir kavine.
1998 m. patvirtintas dabartinis Rumšiškių herbas, miestelis pripažintas gražiausia Lietuvos gyvenviete.
Naugardukas
Naugardùkas  (arba Naũgardas;, ) – miestas vakarų Baltarusijoje, Gardino apskrityje, 50 km į pietryčius nuo Lydos. Naugarduko rajono centras. Nuo Lietuvos sostinės Vilniaus ir Baltarusijos sostinės Minsko Naugardukas nutolęs vienodu – 150 km atstumu. Mieste veikia lengvoji ir maisto pramonė, dujų aparatūros gamykla, kraštotyros muziejus, Adomo Mickevičiaus namas-muziejus.
Naugardukas yra vienas seniausių ir reikšmingiausių LDK daugiau kaip 500 metų priklausęs miestas, kurio svarba XVIII amžiaus pabaigoje patekus į Rusijos imperijos sudėtį visiškai sumenko. Kai kurie baltarusių istorikai laikosi istoriniais faktais nepatvirtintos versijos, kad 1253 m. Naugarduke galėjo būti karūnuotas vienintelis Lietuvos karalius Mindaugas. Lietuvos istorikų nuomone (T.Baranausko ir kt.), žinių, kad LDK Mindaugas yra gyvenęs ar iš viso buvo lankęsis Naugarduke, nėra – tai Motiejaus Strijkovskio XVI a. užrašytas neargumentuotas spėjimas interpretuojant legendas. Bevaikis ir senstantis Vladislovas Jogaila 1422 m. Naugarduke susituokė su ketvirtąją žmona Sofija Alšėniške (1405–1461). Ši sąjunga davė pradžią ateinančius amžius Vidurio ir Centrinę Europą – Lietuvą, Lenkiją, Čekiją, Vengriją, Prūsiją valdžiusiai Jogailaičių dinastijai. Nuo XVI a. pradžios Naugardukas beveik tris amžius buvo vienas svarbiausių Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės politinio ir administracinio gyvenimo centrų. Jis turėjo vaivadijos sostinės statusą, mieste iki XVIII a. II pusės rinkdavosi Vyriausiojo Lietuvos Tribunolo sesijos. Po galutinio Abiejų Tautų Respublikos padalijimo XVIII–XIX amž. sandūroje Naugarduko apylinkėse gimusių Mickevičių, Čečiotų, Domeikų ir kt. smulkių bajorų vaikai, išaugę tėvynės patriotais, studijuodami Vilniaus universitete būrėsi į slaptąsias draugijas, aktyviai dalyvavo 1831 m. sukilime.
Istorija
left|thumb|Naugarduko pilies rekonstrukcija
Ankstyviausi rašytiniai miesto paminėjimai siekia iš 1044, 1116 ir 1252 m. metraščių. Remiantis archeologinių kasinėjimų duomenimis Naugardukas buvo apgyvendintas jau X a. II pusėje. Miesto branduolį sudarė ant kalno stovinti įtvirtinta pilis ir ant gretimos kalvos išsidėstęs priešpilis, XII a. apjuostas gynybine siena. Miestiečių namai drėbti iš molio ir tik pačių turtingiausių gyventojų langai įstiklinti. Naugardukiečiai vertėsi medžiokle ir žemdirbyste. Vėliau vystėsi amatai ir prekyba. Žinoma, kad Naugarduko pirkliai intensyviai prekiavo su Baltijos šalimis, Kijevu, Bizantija, Sirija. Per šiuos pirmuosius kelis šimtmečius Naugardukas tapo regiono centru, tačiau kaip miestas didesnės politinės reikšmės neturėjo. Todėl rašytiniuose šaltiniuose dažniau pradedamas minėti tik nuo XIII a. pradžios, kaip Lietuvos valdovų ir Haličio Volynės kunigaikščių kovų arena.
Chano Batijaus kariuomenė 1241 m. nusiaubė Naugarduką ir jo apylinkes. Sumušti totorių rusų kunigaikščiai šiose žemėse prarado savo įtaką, o Naudarduką užvaldė lietuvių kunigaikštis Erdvilas, kuris čia atstatė sugriautą medinę pilį. Kai kurie baltarusių istorikai laikosi versijos, kad 1252 m. Naugarduko pilyje Mindaugas su žmona Morta gavęs krikštą, o metais vėliau – 1253 m. buvo karūnuotas Lietuvos karaliumi. Todėl Naugarduko pilies kalnui suteiktas karaliaus Mindaugo vardas. Pasak vienos iš legendų, šiame kalne buvo palaidotas auksiniame valdovo krėsle sėdintis Mindaugas. XIII a. II pusėje Naugarduko pilies teritorijoje pastatyta koplyčia, įkurtos kapinaitės. Manoma, kad Mindaugo sūnus ir vietininkas Naugarduke kunigaikštis Vaišelga, 1245 m. pakrikštytas pagal stačiatikių tradiciją, galėjo būti pilies teritorijoje pastatytos cerkvės fundatoriumi. Vaišelga yra laikomas ir 1257 m. greta Naugarduko pradėjusio veikti stačiatikių vyrų vienuolyno – Laurušavo, kuriame buvo parašyta pirmoji Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje rankraštinė knyga – Laurušavo evangelija, įkūrėju. Iki 1822 m. evangelija saugota Laurušavo vienuolyne, vėliau – pas didikus Čartorskius, dabar – Čartoriskių bibliotekoje Krokuvoje.