cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
FK LDK United-Ekolinas
Vilniaus „LDK United“ – Lietuvos futbolo klubas iš Vilniaus. Kituose šaltiniuose žinomas kaip Pabradės FK LDK United-Ekolinas.
Istorija
2008 m. debiutavo SFL lygoje.
2008/09 metų LFF Taurės turnyro etapo burtai suvedė su FK Troleibusas Vilnius. Pabradės ekipa tik po pratęsimo rezultatu 2:3 pralaimėjo Troleibusui ir iškrito iš LFF taurės turnyro.
Bukovicė (Liublino vaivadija)
Bukovicė  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Lešnos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 16 km į šiaurės vakarus nuo Palenkės Bialos ir apie 105 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1616 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, Bresto apskričiai.
Stasė Stankevičienė
Stasė Germanavičiūtė-Stankevičienė (g. 1940 m. rugsėjo 13 d. Butrimonyse, Alytaus apskritis) – Lietuvos televizijos diktorė, aktorė.
Biografija
1959 m. baigė Butrimonių gimnaziją, 1963 m. LSSR konservatoriją. 1963–1967 m. LSSR valstybinio akademinio dramos teatro aktorė. 1967–1997 m. Lietuvos televizijos diktorė, skaitovė, laidų vedėja. Ilgametė „Panoramos“, „Lietuvos žinių“ diktorė, literatūrinių laidų, laidų apie žemės ūkį, įvairių televizijos konkursų, klasikinės muzikos koncertų, dainų švenčių vedėja. 1997–2017 m. Swedbank administratorė.
Vaikai – Jurga, Vladas.
Italijos Somalis
Italijos Somalis  – Italijos kolonijinės imperijos kolonija Rytų Afrikoje. Apėmė dabartinio Somalio rytinę ir pietinę dalį (istorinį Benadirio krantą).
Raida
XIX a. Italija įsijungė į konkurenciją su kitomis Europos kolonijinėmis valstybėmis Afrikos, ir ypač Afrikos rago kolonizacijoje. 1876 italai surengė pirmąją ekspediciją, o 1880 m. įkurta Società Africana D’Italia. Kolonijos pradžia laikomi 1888 m., kuomet vietinis Hobio sultonas Jusufas Ali Kenadidas sudarė sutartį su italais, kuri pavertė jo sultonatą protektoratu. Kitais metais tai padarė Madžertinų sultonas. Somaliai tikėjosi Italijos pagalbos kovodami tarpusavyje ir su Zanzibaro ekspansija regione. Italijai Somalio pakrantė buvo svarbi dėl uostų, kurie galėjo tapti atsparos tašku įgijant įtaką Adeno įlankoje ir Sueco kanale.
Iš pradžių italų valdos buvo vadinamos Benadirio kranto italų protektoratas, ir jas valdė komisarai. Oficialiai italai suvienijo teritorijas į vieną Karūnos koloniją, valdomą gubernatorių, tik 1905 m.
Apie 1924 m. vietos sultonai, kurie išsaugojo tradicinę valdžią, buvo nebepatenkinti italų viešpatavimu. Tiek Hobio, tiek Madžertinų sultonai sukilo, tačiau patyrė pralaimėjimą, buvo ištremti, o jų pajėgos nuginkluotos. Vietoj to somalių kariai buvo pradėti naudoti italų armijoje, spartėjo italų imigracija (1930 m. šalyje jau buvo 22 tūkst. italų, kurie sudarė 2 proc. visų gyventojų). thumb|left|Italijos Somalis Rytų Afrikos sudėtyje 1938 m. 1934 m. kolonijoje lankėsi Italijos karalius Viktoras Emanuelis III. Fašistinė Italija žiūrėjo į šį kraštą kaip vieną svarbiausių užjūrio teritorijų ir išplėtė jo ribas į krašto gilumą, užimdama ir Ogadeno regioną, į kurį savo teises reiškė ir Etiopijos imperija. Italai traktavo save kaip somalių vienytojus ir išlaisvintojus.
1936 m. iš Somalio Italija pradėjo Antrąjį karą su Etiopija, kurį laimėjo. Tais pat metais jie sujungė Somalį, Eritrėją ir naujai nukariautas Etiopijos teritorijas į Italijos Rytų Afriką. Tokiu būdu Somalis tapo viena iš Rytų Afrikos provincijų.
Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, 1940 m. italai užėmė Britų Somalilandą, tačiau po metų Britų imperija ne tik susigrąžino prarastas teritorijas, bet ir užėmė visą Italijos Somalį. Italų partizaninis karas tęsėsi iki 1943 m. Valdant britams, stiprėjo somalių konsolidacija, susikūrė pirmoji jų politinė partija Somalių jaunimo lyga. Tiesa, dalis Somalio teritorijų (Ogadenas) perėjo Etiopijai.
Pasibaigus karui, 1945 m. Potsdamo konferencijoje buvo nuspręsta palikti Italijos Somalį britų karinėje kontrolėje. Tik 1949 m. iš šios teritorijos suformuota Jungtinių Tautų globojamoji teritorija – Somalio globojamoji teritorija, kurios kontrolė atiduota Italijai.
Gubernatoriai
Italijos Somalį valdė gubernatoriai, pavaldūs Italijos karaliui:
Euristėjas
thumb|right|350px|Euristėjas slepiasi puodynėje, kai Heraklis atneša [[Erimanto šernas|Erimanto šerną, apie 510 m. pr. m. e., Luvras]] Euristėjas graikų mitologijoje buvo Tirinto, vieno iš mikėniečių centrų Argolyje, karalius. Jo tėvas buvo Stenelas, o motina kentaurė Nicipė. Jis buvo Persėjo anūkas kaip ir jo priešininkas Heraklis. Euristėjo žmona buvo Antimachė, Amfidamo dukra. Varžybose tarp Dzeuso ir Heros kuriose jų herojai turėjo nugalėti senosios tvarkos būtybes ir įtvirtinti dvylikos olimpiečių valdžią, Euristėjas („plati galia“) buvo Heros kandidatas, o Heraklis (nepaisant to, kad jo vardas reiškia „Heros žmogus“: tikriausiai ankstesniame mito variante) – Dzeuso. Varžybų sritis buvo Euristėjo Herakliui paskirti Dvylika žygdarbių. Tikroji priežastis, dėl kurios Heraklis atliko šiuos žygdarbius buvo atgaila už tai, kad jis beprotybės (kurią sukėlė Hera) apimtas išžudė savo šeimą. Hera buvo susijusi su visais Heraklio priešininkais atliekant Dvylika žygdarbių.
Heraklio žmogiškasis patėvis Amfitrionas buvo Persėjo anūkas. Kadangi Amfitriono tėvas Alkėjas buvo vyresnis už Euristėjo tėvą Stenelą, šis Amfitrioną ištrėmė už vyriausio sūnaus šeimoje Elektriono netyčinę žmogžudystę. Prieš gimstant Herakliui, Dzeusas paskelbė, kad greitai gimusiam Persėjo palikuoniui atiteks karalystė, tad Hera atidėjo Almenės gimdymą, Nicipės paskatino, kad jos kandidatui Euristėjui atitektų sostas.
Pirmasis Heraklio žygdarbis buvo užmušti Nemėjos liūtą ir atnešti jo kailį, kurį Heraklis nusprendė dėvėti. Euristėjas taip išsigando Heraklio išvaizdos, kad pasislėpė požeminėje bronzinėje vyno puodynėj ir nuo to laiko kokius žygdarbius reikia atlikti Herakliui pranešdavo šauklys Koprėjas.
Į antrą žygį užmušti Lernos hidrą Heraklis pasiėmė savo sūnėną Jolają kaip vežėją. Kai Euristėjas tai sužinojo, pareiškė, kad šis žygdarbis nepriskiriamas prie dešimties, kuriuos reikia atlikti, nes Herakliui padėjo.
Trečias žygdarbis buvo pagauti Kerinėjos auksaragį danielių, šventą Artemidei. Heraklis pažadėjo Artemidei danielių grąžinti ir sutiko jį atiduoti Euristėjui, jei šis pats ateis jo pasimti. Šiam pasirodžius Heraklis paleido danielių ir tas nubėgo pas šeimininkę. Heraklis greit išvyko pasakęs, kad Euristėjas nebuvęs pakankamai greitas.
Kai Heraklis atnešė gyvą Erimanto šerną, Euristėjas taip išsigando, kad vėl pasislėpė puodynėje ir maldavo atsikratyti žvėries. Heraklis pakluso.
Penktas žygdarbis buvo išmėžti Augėjo tvartus. Heraklis pasiūlė, kad jam atiteks viena dešimtoji Augėjo galvijų, jei darbas bus atliktas sėkmingai. Netikėdamas Heraklio sėkme, Augėjas sutiko ir paskyrė sūnų Filėją liudytoju. Heraklis pakreipė dviejų upių (Alpheiso ir Peneios) vagas į tvartus ir srovė greitai išplovė mėšlą. Sužinojęs, kad darbą liepė atlikti Euristėjas, Augėjas atsisakė mokėti. Heraklis padavė jį į teismą, kuriame Filėjas liudijo prieš tėvą. Supykęs Augėjas abu išvijo iš savo krašto prieš teismui pradedant balsuoti. Euristėjas atsisakė pripažinti šį žygdarbį, nes Heraklis jį atliko dėl pašalinio užmokesčio.
Šeštas žygdarbis buvo pagauti Kretos bulių. Heraklis pasinaudojo lasu ir, pagavęs bulių, juo parjojo pas pusbrolį. Euristėjas norėjo paaukoti bulių Herai, savo globėjai, kuri nekentė Heraklio. Tačiau deivė atsisakė priimti auką, nes ji rodo Heraklio šlovę. Bulius buvo paleistas iš nuklydo į Maratoną ir nuo to laiko žinomas kaip Maratono bulius.
Kai Heraklis atvedė Diomedo arklius žmogėdras, Euristėjas juos paskyrė Herai ir leido jiems bastytis po Argolį. Teigiama, kad iš jų kilo Aleksandro Makedoniečio žirgas Bucefalas.
Parnešti amazonių karalienės Hipolitės juostą buvo devintas žygis. To pareikalavo Euristėjo dukra Admetė.
Kiti žygdarbiai buvo parvaryti Geriono purpurines karves, atnešti aukso obuolį iš hesperidžių sodo, atvesti trigalvį šunį Cerberį iš Hado.
Po Heraklio mirties Euristėjas bandė išžudyti jo vaikus (herakleidus), vadovaujamus Hilo, kurie pabėgo į Atėnus. Jis užpuolė miestą, bet buvo sutriuškintas. Žuvo jis ir jo sūnūs. Jo žudiko ir kūno likimo istorijos varijuoja, bet atėniečiai tikėjo, kad jis liko jų dirvoje, kad apsaugotų nuo herakleidų palikuonių (spartiečių ir argiečių). Taip pat tikima, kad po mirties Euristėjo galva pavirto šlykščiu ančiuku.
Tauro ragas (baras)
„Tauro ragas“ – alaus baras Vilniuje, veikęs 1974–1994 m. šalia V. Kudirkos ir J. Jasinskio gatvių sankryžos.
Projektas
Barą prieškariu veikusios vežikų smuklės vietoje 1967–1968 m. pagal užsakymą suprojektavo architektai Algimantas Mačiulis ir Eugenijus Algimantas Gūzas. Pirmajame baro aukšte buvo 140 vietų restoranas bei 90 vietų atviroje terasoje, rūsyje – 180 vietų didžioji salė bei 40 vietų banketų salė su atskiru įėjimu. Bendras plotas – 1428 m². Rūsyje taip pat įrengta orkestro estrada koncertams. Architektai suprojektavo originalius baldus ir įrangą. Pastatas buvo tuo metu populiaraus brutalizmo stiliaus. Baro vestibiulio grindys dekoruotos mozaika pagal Marijos Mačiulienės eskizą. Prie baro 1975 m. pastatyta Stepono Šarapovo skulptūra „Tauras“ (vėliau demontuota LKP CK antrojo sekretoriaus Valerijaus Charazovo įsakymu; grąžinta Atgimimo metais). Baro projektavimo metu buvo svarstoma atitiesti vamzdžius alui iš šalia esančios „Tauro“ alaus gamyklos, tačiau idėjos vėliau atsisakyta.
Likimas
Baras uždarytas 1994 m., 2007 m. privatizuotas, rengti naujo pastato pasiūlymai. 2022 m. „Tauro ragą“ įsigijo nekilnojamojo turto plėtros bendrovė „Eika“ ir 2023 m. pastatą nugriovė.
Auksažiedis šepečiažiotis
Auksažiedis šepečiažiotis (Ctenochaetus strigosus) – chirurgžuvinių (Acanthuridae) šeimos žuvis.
Estija olimpinėse žaidynėse
Estija olimpinėse žaidynėse kaip nepriklausoma valstybė debiutavo 1920 m. Antverpene vykusiose žaidynėse, nors Estijos tautinis olimpinis komitetas buvo įkurtas tik 1923 m.
Šalis 1920–2016 m. laikotarpiu iš viso laimėjo net 41 medalį: 34 vasaros ir 7 žiemos žaidynėse. Daugiausiai medalių Estija laimėjo imtynių (11), sunkiosios atletikos (7), slidinėjimo (7) ir lengvosios atletikos (6) rungtyse.
Vilkaviškio herbas
Vilkaviškio herbas – pagrindinis Vilkaviškio miesto ir Vilkaviškio rajono savivaldybės heraldinis atributas.
Aprašas
Mėlyname herbinio skydo lauke vaizduojama raudona heraldinė dviguba lelija.
Istorija
Vilkaviškio miestui herbas buvo suteiktas 1697 m. rugsėjo 19 d. Herbo simbolį nulėmė ta aplinkybė, kad Vilkaviškiui tapti miestu padėjo didikų Pacų giminė. Šios giminės herbe nuo seno vaizduojama dviguba sidabrinė lelija raudoname lauke. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės iždininko St. Paco ir jo sūnaus kanclerio Kristupo Zigmanto Paco garbei ir teisėms į miestą pažymėti Vilkaviškio herbas panašus į Pacų herbą. Ši parinkta simbolika tik patvirtina, kad jo savivaldos teisių ir heraldikos iniciatoriai buvo Lietuvos didikai Pacai. Lelija heraldikoje yra gėrio, vilties, dorovingumo ženklas. Balta spalva simbolizuoja skaistumą, mėlyna – didingumą ir grožį. Herbo skydo forma, smailėjanti į apačią, pabrėžia jo kilmę iš Prancūzijos.
1791 m. gruodžio 9 d. Lietuvos ir Lenkijos valdovas Stanislovas Augustas pakartotinai patvirtino miesto teises ir dovanojo miestui senąjį herbą. Privilegijos originalas saugomas Vyriausiajame senųjų aktų archyve Varšuvoje. Miesto herbo simbolika pasiskolinta iš Pacų heraldikos, mat Lietuvos kancleris Kristupas Zigmantas Pacas buvo Vilkaviškio seniūnu. Pacų herbe lelija buvo sidabrinė raudoname fone, todėl, kad kiek skirtųsi nuo pastarojo, miesto herbe buvo pakeistos spalvos. 1792 m. panaikinus savivaldą miesto herbas neteko galios.
XX a. tarpukariu herbą išpopuliarino T. Daugirdo ir B. Šaliamoro išleisti atvirukai, kuriuose heraldinė lelija buvo pakeista į paprastą darželio leliją. Istorinis herbas buvo atgaivintas 1969 m., bet jau sekančiais metais tuometinės valdžios uždraustas. Iš naujo atgaivintas Vilkaviškio herbas buvo patvirtintas Lietuvos Prezidento 1996 m. sausio 23 d. Etalono autorė – dailininkė Laima Ramonienė.
Hiūgos žemė
thumb|300px|Hiūgos žemė Japonijos žemėlapyje
Hiūga (日向国; Hyūga no kuni) – senoji Japonijos žemė, kurios vietoje dabar yra Mijadazkio prefektūra. Hiūga ribojosi su Bungo, Higo, Osumio ir Sacumos žemėmis.
Senoji žemės sostinė buvo įsikūrusi netoli Saito miesto.
Istorija
713 m. Osumio žemė buvo padalinta į dvi dalis, kurių viena ir buvo pavadinta Hiūga.
Sengoku laikotarpiu, žemė buvo suskirstyta į du feodus: šiaurinį (teritorija ties Agatos pilimi) ir pietinį (teritorija ties Obio pilimi). Didžiąją dalį laikotarpio, pietinį feodą valdė Šimadzu klanas.
Uždarasis miestas
thumb|250px|Patikros punktas prie įvažiavimo į Severską, Tomsko sritis
Uždarasis miestas (oficialiai – uždarasis administracinis-teritorinis darinys,, santr. ЗАТО) – miestas ar kita gyvenvietė, į kurią yra ribojamas patekimas, galioja sugriežtintos saugumo taisyklės. Uždarieji miestai buvo paplitę TSRS, dabar dar nemažai jų likę Rusijoje ir keli kitose NVS šalyse.
Istorija
Tarybų Sąjungoje uždarieji miestai atsirado ten, kur vykdyti slapti kariniai bandymai, radioaktyvių medžiagų gamyba, buvo sutelkti specialūs kariuomenės daliniai. Į tokius miestus ne tik nebuvo įleidžiami eiliniai TSRS piliečiai, bet ir slėpta jų buvimo vieta, vietovės maskuotos kaip gretimų miestų ar kaimų dalys, pvz., Tomskas-7, Čeliabinskas-40. Netgi gatvių numeriai buvo parenkami kaip pratęsimas esančių laisvame mieste.
Dėl sudėtingesnių gyvenimo sąlygų uždarajame mieste, jo gyventojams kaip kompensacija taikytos kai kurios privilegijos: buvo geriau išvystyta infrastruktūra, socialinės paslaugos, galima lengviau nusipirkti deficitinių prekių. Dėl sudėtingo patekimo buvo mažesnis nusikalstamumas.
Gabriel Milito
Gabrielis Militas (g. 1980 m. rugsėjo 7 d. Bernalyje, Buenos Airių prov.) – Argentinos futbolininkas, treneris. Buvęs Argentinos nacionalinės rinktinės gynėjas.
Gabrielis – jaunesnysis Diego Milito, taip pat Saragosoje žaidusio futbolininko, brolis. 2003 m. pakviestas į Real Madrid, tačiau nepraėjo medicininės komisijos dėl neišgydytos traumos. Turi dvigubą Argentinos ir Italijos pilietybę.
Uždarasis miestas
Istorija
Subyrėjus TSRS uždarųjų miestų sąrašas sumažėjo. Kodiniams miestams suteikti realūs vardai, sumažėjo slaptumas. 2002 m. Rusijoje buvo 45 uždarosios gyvenvietės, jose gyveno 1,345 mln. žmonių. Miesto ribos saugomos sargybos, prie įvažiavimų įrengti patikros punktai. Patekimui reikia turėti dokumentus, nurodyti kelionės tikslą. Be to, dalis kitų Rusijos teritorijų, pvz., Norilskas, Čiukotka, Kuršių nerija, Baltijskas ir daugybė kitų užsieniečiams (išskyrus Baltarusijos piliečius) pasiekiami tik su specialiu leidimu.
Gabriel Milito
2008 m. gegužę rungtyniaudamas Barselonos klube patyrė sunkią traumą ir praleido pusantro sezono.
Uždarasis miestas
Dabartiniai uždarieji miestai
Kai kurie didesni Rusijos uždarieji miestai:
Gabriel Milito
Argentinos komandoje žaidžia nuo 2000 m. gruodžio 20 d., su rinktine žaidė vieneriose 2006 m. pasaulio čempionato rungtynėse.
Uždarasis miestas
Dabartiniai uždarieji miestai
Uždarųjų užsieniečiems miestų su sustiprintu saugumu yra išlikę Kazachijoje: Baikonūras, Priozerskas, Bachašas-6, Matibulakas, Gulšadas ir kt.
Buvę uždarieji miestai
Žymūs buvę uždarieji miestai:
Stiprusis saldiklis
Stiprusis saldiklis  – saldiklis, kuris yra toks saldus, kad mažytis jo kiekis pakeičia didelius sacharozės kiekius, taip apsaugo organizmą nuo papildomų kalorijų.
Mažas stipriųjų saldiklių kiekis, reikalingas saldumui užtikrinti, kelia problemų gaminant saldžius patiekalus ar saldainius, kadangi juose paprastai naudojama daug sacharozės (cukraus), kuri suteikia patiekalui struktūrą, sulaiko drėgmę. Ši problema paprastai sprendžiama naudojant tūrinius saldiklius, kurie turi saldį, cheminę sandarą ir fizines savybes, artimas sacharozės savybėms.
Istorija
Pirmasis išrastas stiprusis saldiklis yra sacharinas, imtas gaminti 1884 m. XX a. pirmoje pusėje jis buvo naudojamas beveik vien diabetikų. Po 1950 m. didėjo saldiklių nealkoholiniams gėrimams poreikis, tad buvo kuriami nauji saldikliai. Pirmieji buvo ciklamatai, kuriuos naudojo daugiausia tik nealkoholinių gėrimų gamyboje. 1968 m. JAV buvo pagaminta 9500 tonų ciklamato, kuris pakeitė apie 300 tūkst. tonų cukraus.
Įvairovė
Maisto pramonėje ir maisto gaminime stiprieji saldikliai naudojami: Farmacijoje ir higienos prekių gamyboje stiprieji saldikliai naudojami kaip priedai ryjamiems vaistams, maskuojantys kai kurių aktyviųjų medžiagų kartų ar kitokį nemalonų skonį. Šie saldikliai plačiai naudojami gaminant dantų pastas ir burnos skalavimo skysčius, nes gerina jų skonį ir stabdo dantų ėduonį. Ėduonį paprastai sukelia sacharozę ir panašius angliavandenius skaldančios burnos bakterijos, kurios burnos ertmėje išskiria rūgštis, pažeidžiančias dantis. Be to, bakterijų toksinai sukelia uždegimus.
Saldiklių rinka linkusi plėstis. XX a. paskutinį dešimtmetį ji augo po 2% kiekvienais metais. 1997 m. stipriųjų saldiklių buvo pagaminta tiek, kad atstojo 12 mln. tonų cukraus. Tada stiprieji saldikliai sudarė 9% saldiklių rinkos. Azija sunaudojo 50-55% pasaulio stipriųjų saldiklių, likusį kiekį po lygiai dalinosi Europa ir Amerikos.
Paskutiniais metais vis dažniau naudojamas acesulfamas K, ypač nealkoholiniuose gėrimuose. Steviozidas plačiai naudojamas Azijoje.
Maurenas
150px|right
Maurenas – Lichtenšteino apskritis, įsikūrusi šalies rytuose. 2006 m. duomenimis joje gyveno 3 718 gyventojai, užimamas plotas - 7,5 km².
Lenės apskritis
Lenės apskritis, Lenema (Läänemaa) – viena iš 15 Estijos apskričių, esanti šalies vakaruose, Baltijos jūros pakrantėje. Šiaurės rytuose ribojasi su Harju, rytuose – su Raplos, pietuose – su Pernu apskritimis. Turi jūrines sienas su Hyju ir Sarės apskritimis. Administracinis centras – Haapsalu.
Andrejus Grečka
1952 – kandidatas į TSKP CK narius, 1961–1976 m. – TSKP CK narys; 1973–1976 m. – TSKP CK Politinio biuro narys (pirmasis po 16 m. pertraukos, atleidus G. Žukovą, Gynybos ministras, įtrauktas į Politinį biurą).
Lenės apskritis
Geografija
Apskritis išsidėsčiusi miškingoje ir pelkėtoje Vakarų Estijos žemumoje. Apskričiai priklauso ir gretimos salos Muhu sąsiauryje, iš kurių didžiausia – Vormsis.
Andrejus Grečka
Dukart Tarybų Sąjungos didvyris (1958, 1973). Palaidotas prie Kremliaus sienos Maskvoje.
Lenės apskritis
Gyventojai
Apskritis užima tik 14 vietą iš 15 pagal gyventojų skaičių. Miestai: Haapsalu, Lihula.
Administracinis skirstymas
thumb|right|220px|Savivaldybių žemėlapis Miestų savivaldybės:
Kaimų savivaldybės:
Saugos
Saugos – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 15 km į šiaurę nuo Šilutės. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi katalikų Saugų šv. Kazimiero bažnyčia (įrengta 1947 m.) ir Saugų evangelikų liuteronų bažnyčia (1905 m.; architektūros paminklas; filme „Vilius Karalius“ pagrindinis filmo herojus, aktorius Kęstutis Žilinskas susituokė būtent šioje bažnyčioje), paminklas Sibiro tremtiniams. Saugomas inžinerinis paminklas Saugų malūnas-lentpjūvė. Veikia Saugų Jurgio Mikšo pagrindinė mokykla, vaikų globos namai (nuo 1947 m.), paštas (LT-99060). Saugų kaime veikia keletas meno kolektyvų – moterų choras „Vakarė“, senolių šokių kolektyvas ir vaikų ansamblis.
Pro gyvenvietę eina kelias, su Švėkšna jungia kelias. Vakaruose prisišliejusi Kukorų gyvenvietė, kur yra geležinkelio stotis.
thumb|left|Paminklas Sibiro tremtiniams (autorius [[Julius Vertulis)]]
Istorija
Vietovardis Saugen pirmą kartą paminėtas 1540 m. Kelias per gyvenvietę buvo nutiestas 1853 m., Klaipėdos–Tilžės geležinkelis nutiestas 1875 m. 1875 m. Saugose buvo įsteigti vokiečių kalbos mokytojų kursai. Liuteronų bažnyčioje kunigavo Mažosios Lietuvos kultūros veikėjai Kristupas Jurkšaitis, Kristupas Sturys. XIX a. pabaigoje kaimas buvo Šilutės apskrityje.
1934–1939 m. Saugose veikė žemės ūkio mokykla. LTSR laikais buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1968 m. spalio 23 d. į vieną kaimą sujungtos Saugos I ir Saugos II.
2008 m. patvirtintas Saugų herbas.
Vaikų globos namai
Pirmieji beglobiai vaikai atvežti 1947 m. balandžio 2 d., daugiausia rusų, baltarusių, ukrainiečių tautybių vaikai. Vaikų sąrašai pradėti vesti nuo 1949 m. sausio mėnesio. 1949 m. vaikų globos namuose (tada Saugų vaikų namuose) buvo 96 globotiniai. Lietuvių beglobiai vaikai pradėti apgyvendinti nuo 1951 m. balandžio 14 dienos, tais metais globos namuose buvo 134 beglobiai vaikai, iš jų 21 lietuvis, kiti – rusai, baltarusiai, ukrainiečiai, lenkai. Pradžioje globos namai buvo įsikūrę pastatuose, kurie statyti 1891, 1902, 1912 metais. 1964 m. pastatytas trijų aukštų miegamasis korpusas, 1986 m. miegamojo korpuso priestatas (poilsio ir darbo kambariai, administracija, virtuvė ir kt.). Šiuo metu naudojamos naujosios ir senosios patalpos.
Winamp
Winamp – daugiaformatis, apvalkalų (skins) keitimo galimybę turintis nemokamas audio/video failų grotuvas, sukurtas Time Warner padalinio Nullsoft. Pirmąją „Winamp“ versiją 1997 m. išleido Džastinas Frenkelis (Justin Frankel).
2004 m. lapkritį paskutinis originalios „Winamp“ komandos narys pasitraukė iš komandos gretų.
Prie Winamp išpopuliarėjimo daug prisidėjo tai, kad tai buvo viena iš pirmųjų Windows aplinkoje veikiančių programų, naudojančių apvalkalus.
Audrius Giržadas
Audrius Giržadas (g. 1964 m. gegužės 17 d. Vilniuje) – Lietuvos radijo ir televizijos žurnalistas, redaktorius, prodiuseris, laidų vedėjas.
Biografija
1984 m. baigė J. Tallat–Kelpšos aukštesniosios muzikos mokyklos fortepijono klasę. Vilniaus universitete studijavo žurnalistiką.
1986 m. Lietuvos televizijos muzikos redakcijoje pradėjo dirbti administratoriumi; kartu vedė laidas „10x10“ ir „Centrinis ekspresas“, bendradarbiavo rengiant lietuvių radijo laidas užsieniui. Nuo 1987 m. Lietuvos radijuje diktorius, taip pat rengė ir vedė radijo jaunimo redakcijos laidas. 1993 m. paskirtas Lietuvos radijo ir televizijos Užsienio ryšių direkcijos direktoriumi.
Nuo 1994 m. sausio iki 1995 m. vasario „LitPoliinter TV“ televizijos direktorius. 1995 m. televizijos LNK direktorius, 1996–1997 m. – vyr. prodiuseris, 1997–1998 m. – generalinis direktorius. Rengė autorinę laidą „Šeštadienio pokalbiai“, nuo 1997 m. – pokalbių šou „Audrius Giržadas pristato: įdomūs susitikimai“. Vėliau Lietuvos televizijos vyriausiasis prodiuseris.
Stasys Povilaitis
Stasys Povilaitis:
Tertulijonas
Tertulijonas (Tertulianas, Kvintas Septimijus Florentas Tertulijonas, g. apie 160 – 240 m. Kartaginoje, Afrikoje) – buvo pirmasis krikščionių teologas, rašęs lotyniškai. Tertulijono dėka išsiplėtojo bažnytinė lotynų kalba. Jis pirmas pradėjo vartoti daugelį specialiųjų terminų, paplitusių vėlesniuose krikščionių teologiniuose raštuose. Žinomas kaip seniausias lotynų rašytojas, panaudojęs Trejybės terminą ir parašęs seniausią išlikusį Trejybės teologijos išaiškinimą.
Tertulijonas – karštas tikintysis, savo darbuose priešpastatantis krikščionis ir Romos imperiją, su kurios kultūra ir pagoniškais papročiais jis kovojo.
Gyvenimas ir pažiūros
Nors ir būdamas konservatyvus, jis sukūrė ir išplėtė naują ankstyvosios bažnyčios teologiją. Tai jis, kalbėdamas apie Kristaus dieviškumą ir žmogiškumą, taip pat aiškindamas Trejybės slėpinį, į teologijos žodyną įvedė žodžius „prigimtis“ ir „asmuo“. Tertulijonas skelbė krikščioniškąją naujieną, racionaliais argumentais pagrindė jos esmę. Taip pat skyrė nemažai dėmesio krikščioniškosioms moralės vertybėms, pabrėždamas klasikinės filosofijos nustatytų žmogiškųjų dorybių ir krikščionybės skelbiamų moralinių normų tęstinumą. Tertulijonas visuomet pabrėždavo, jog krikščioniui nevalia neapkęsti priešų.
Metams bėgant, Tertulijonas tapo vis reiklesnis krikščionių elgsenos atžvilgiu. Jis visomis aplinkybėmis, net persekiojimo sąlygomis reikalavo iš krikščionių heroizmo. Jo aštri kritika nulėmė jo izoliaciją ir galiausiai atsiskyrimą nuo bažnyčios bendruomenės.
Ilgainiui dėl labai griežto požiūrio į moralės taisykles Tertulijonas pasuka į puritonišką montanistų sektą, kuri tiki, jog artimiausiu metu įvyksiąs Kristaus sugrįžimas. Šiuo žingsniu jis, kaip ir gnostikai, su kuriais kovojo, iškrypsta iš kelio, istoriškai vedusio į laiminančios ir auklėjančios bažnyčios išsiskleidimą ir atsiduria akligatvyje. Tertulijono teorines pažiūras gana stipriai veikė šiurkštesnis, konkretesnis stoikų materializmas. Tertulijonas pasmerkia filosofiją kaip piktų demonų ir žmogaus įžūlumo kūrinį, nors ir neišvengia jos įtakos.
Kūryba
Tertulijono darbai pagal chronologiją, kuria buvo parašyti, negali būti datuoti labai tiksliai. Jie skirstomi į tris kategorijas:
Laiko atžvilgiu darbus galima suskirstyti į tris lengvai atskiriamus periodus, kurie skirstomi į 202 – 203 ir 207 – 208 metų periodus.
Darbai nuo 202 iki 203 metų
thumb|250px|Tertulijono kodeksas Balliolensis
Brandžiausias veikalas – Apologeticus (Apologija). Ji skirta apginti krikščionybę. Knygoje atmetami kaltinimai slaptais nusikaltimais (kraujomaiša ir pan.) ir visuomeniniais pažeidimais (panieka valstybinei religijai ir privačių paslapčių išdavimas). Bandoma įrodyti, kad krikščionybė yra teisingiausia ir aukščiausia religija.
Knygoje De praescriptione haereticorum teisininko pusė nustelbia krikščionį, esantį autoriaus viduje. De spectaculis ir De idololatria parodo, kad Tertulijonas jau buvo montanistas dar pereinant į jų pažiūras. Kita vertus, De poenitentia atskleidžia, kad jo ankstesnės pažiūros į bažnyčią buvo daug tolerantiškesnės, nei vėlesnės. Iš De oratione ir De patientia galima daug sužinoti apie krikščionišką būdą. O De baptismo turėtų buvo įdomus archeologinis darbas.
Darbai tarp 202 – 203 ir 207 – 208 metų
Visi jie parašyti po to, kai Tertulijonas pripažino pranašiškus, tačiau nepagrįstus montanizmo tvirtinimus, bet tuo metu jis dar nebuvo palikęs bažnyčios.
Darbai po 207 - 208 metų
Šiam periodui priklauso 5 knygos:
Darbai po 217 metų
Paskutiniai išlikę Tertulijono darbai yra kontroversiški raštai prieš katalikų netvirtybę, pilni kandžių atakų prieš Kalistą, Romos vyskupą:
Deja, bet dalis knygų, kurias Tertulijonas parašė graikų kalba, dingo:
Tačiau šie darbai lotynų kalba išliko.
Vangažiai
Vangažiai – miestas centrinėje Latvijoje, Ruopažių savivaldybėje, į šiaurės rytus nuo Rygos. 3479 gyventojai (2021 m.).
Istorija
Įkurtas 1957 m. Tarybiniais laikais buvo miesto tipo gyvenvietė, kurioje veikė gelžbetoninių gaminių gamykla, buitinių cheminių prekių gamykla.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Vangažiai yra užmezgę partnerystės ryšius:
Somalio globojamoji teritorija
Raida
Iki 1941 m. šias teritorijas valdė Italijos karalystė, kurias administravo kaip Italijos Somalį. 1941 m. jį užėmė Britų imperijos armija, kuri čia administravo iki 1949 m. pabaigos. Tik 1949 m. iš šios teritorijos suformuota Jungtinių Tautų globojamoji teritorija, kurios kontrolė vėl atiduota Italijai.
1960 m. gegužės mėn. Britų kontroliuota somalių dalis (Britų Somalilendas) paskelbė nepriklausomybę kaip Somalio valstybė. Tų pačių metų liepos 1 d. nepriklausomybė suteikta ir Somalio globojamajai teritorijai, ją sujungiant su Somalio valstybe. Taip suformuota nepriklausoma Somalio Respublika.
Gubernatoriai
Italijos Somalį valdė gubernatoriai, pavaldūs Italijos karaliui:
Kaagvasu Kordiljera
Kaagvasu Kordiljera  – neaukštas kalnagūbris rytų Paragvajuje. Driekiasi tarp Amambajaus ir Ibitirusu Kordiljerų, ir priklauso Brazilijos plokščiakalniui. Tęsiasi per Kanindeju, San Pedro, Kaagvasu ir Gvairos departamentus. Sudaro Paranos ir Paragvajaus upių vandenskyrą. Vienas šios kordiljeros ruožų vadinamas San Choakino aukštumomis.
ALOS
Artimiausiais metais planuojama į orbitą paleisti panašias funkcijas atliekantį ir „ALOS“ pakeisiantį palydovą.
Kininės čiulpikės
Kininės čiulpikės (Myxocyprinus) - čiulpikinių (Catostomidae) šeimos žuvų gentis.
Na, labas, Oksana Sokolova
Na, labas, Oksana Sokolova  – 2018 m. rusiška komedija.
Siužetas
Iljos svajonei, atrodytų, lemta išsipildyti. Jis rytojaus dieną turėtų vesti laidą „Vyrų“ radijuje. Čia dirba vien vyrai, į eterį leidžiamos vyriškos dainos, aptariami vyriški reikalai.Visą naktį jis lėbavo ir šūkavo: „Sveiki, aš Ilja Naganas!!!“ Ryte jis atsibudo savo bute, bet dingo jo balsas. Draugai nesupranta, ką jis sako. Iš po kaldros išlindo mergina, vardu Oksana Sokolova. Ji skaito iš lūpų. Sutarė vykti kartu į vyrų radiją. Pakeliui užsuko pas gydytoją. Jis davė kažkokių vaistų. Į radijo patalpas merginos neįleido. Ilja sėdasi prie pulto ir prabyla... moterišku balsu. Vyrų radijuje to nėra buvę. Ilja nesugalvoja nieko kito, kaip prisistatyti Oksana Sokolova. Radijo vadovybė ieško paslaptingos vedėjos, banditai ieško Iljos. Mieste vyksta keisti dalykai, o radijo piaro darbuotojai tai paverčia šou. Nesvarbu, ar griūva policijos nuovados siena, ar kažkas siautėja miesto ligoninėje. Viskas į naudą reitingų viršūnėse esančiai laidai.
Tryzenas
Tryzenas – trečioji pagal dydį Lichtenšteino apskritis. 2006 m. duomenimis joje gyvena 4705 žmonės, užimamas plotas – 26 km².
Guajana Esekiba
1962 m. Venesuela vėl iškėlė sienos klausimą. 1966 m. Venesuela pripažindama Gajanos nepriklausomybę paskelbė savo pretenzijas į Guajanos Esekibos regioną. Nuo 1970 m. Venesueloje leidžiamuose šalies žemėlapiuose greta šalies teritorijos žymima ir Guajana Esekiba, kuri dažnai įvardinama kaip Zona en Reclamación.
Vladislovas Starevičius
Vladislovas Starevičius (, Ladislas Starevich; 1882 m. rugpjūčio 8 d. – 1965 m. vasario 26 d.) – Lietuvos lenkakalbių kilmės režisierius, lėlinės animacijos pradininkas, XX a. pirmoje pusėje kūręs Lietuvoje, Rusijoje ir Prancūzijoje.
Grybiena
Grybų vegetatyvinė grybiena yra jautrus, plonas ir labai trapus plonyčių hifų tinklas.
Vladislovas Starevičius
Šis menininkas ne tik pirmasis pasaulyje panaudojo savo filmuose lėles, bet ir kūrė tokiame lygyje, kurio pasiekti amžininkai taip ir nesugebėjo. Profesines paslaptis V. Starevičius atidžiai saugojo ir pats skleidė neteisingus gandus, kad supainiotų konkurentus. Kaip pastebėjo kino kritikas Skirmantas Valiulis, V. Starevičiui net savo gyvenimą patiko šiek tiek mistifikuoti. Todėl mus pasiekusios žinios apie šį režisierių ir jo kūrybą gana prieštaringos.
Gyvenimas ir kūryba
thumb|1930 m. sukurtas „Lapinas Raneikis“ – pirmasis pilnametražis lėlinis filmas
Grybiena
Ji slypi substrate, ir gyvena ilgai – metus, dešimtmečius, net šimtmečius. Grybienos gniužulėlis amžinai tūno tamsoje, labai reaguoja į atitinkamas aplinkos sąlygas ir gali paspartinti ar sustabdyti vaisiakūnio formavimąsi.
Vladislovas Starevičius
Gyvenimas ir kūryba
Gimė besislapstančio 1863 m. sukilimo dalyvio Aleksandro Starevičiaus ir bajoraitės Antaninos Legeckos šeimoje Maskvoje. Motinai mirus, vaiką pasiėmė giminės iš Kauno. Čia jis baigė pradinę mokyklą. Vidurinę mokyklą lankė jau Estijoje. Dar būdamas mokyklinuku, susidomėjo fotografija ir entomologija. V. Starevičius ne tik rinko vabzdžius savo kolekcijai, bet ir darė tikroviškus jų modelius.
Mokslų taip ir nepabaigė, tačiau tai nesutrukdė jam uždarbiauti piešiant, o vėliau – ir susirasti valstybės tarnybą Kaune. Tuo pat metu jis domėjosi fotografija, užsiėmė saviveikla. Pasakojama, kad būtent dėl jo puikių Kauno nuotraukų, kraštotyros muziejus patikėjo V. Starevičiui kamerą ir pasiūlė sukurti kelis filmus. Po filmo „Virš Nemuno“ sėkmės V. Starevičius mėgino kurti apybraižas iš jo mėgiamų vabzdžių gyvenimo. Tačiau vabzdžiai buvo nekokie aktoriai, neištverdavo kaitrių lempų, todėl ilgainiui V. Starevičius juos pakeitė gudriais muliažais.
1909 m. V. Starevičius pabaigė du filmus: „Laumžirgių gyvenimas“ ir „Vabalai – skarabėjai“. Manoma, kad 1910 m. sukurtas filmas „Lucanus Cervus“, apie elniaragių kovą dėl patelės, buvo pirmasis animacinis lėlinis filmas pasaulyje. Ta pačia technika sukurtas ir trumpametražis filmas „Gražioji Lukanida“, kuriame buvo parodijuojami riterių romanų siužetai. Filmas išpopuliarėjo visame pasaulyje, ir dar ilgą laiką žiūrovai neįspėjo jo paslapties: jie manė, kad nufilmuoti tikri dresiruoti vabalai. V. Starevičius filmus kūrė vienas ir neatskleisdavo savo meistriškumo paslapčių.
Įkvėptas „Lucanus Cervus“ sėkmės, V. Starevičius nusprendė išvažiuoti į Maskvą, kur daug didesnės galimybės kūrybai. Maskvoje menininką ėmė globoti verslininkas A. Chanžankovas, padovanojęs jam kamerą, juostos, išnuomojęs butą ir studiją, tačiau pareikalavęs teisių į kuriamus filmus. Filmus A. Chanžankovo studijoje V. Starevičius kūrė iki 1917 m. Be animacinių filmų, jis taip pat domėjosi ir vaidybiniais.
1919 m. emigravo į Italiją, vėliau persikėlė į Prancūziją. Čia jis iš karto gavo užsakymų animaciniams filmams. Jau po poros metų jo „Lakštingalos giesmė“ apdovanota Rozenfeldo aukso medaliu. Kitą aukso medalį jis gavo už reikšmingiausią savo darbą – pirmąjį pasaulyje lėlinį pilnametražį filmą „Lapinas Raneikis“. Šis buvo kuriamas nuo 1926 (1928?) iki 1930 m. ir išleistas jau prasidėjus garsinio kino erai. Tačiau įgarsintas buvo tik po aštuonerių metų Vokietijos vyriausybės lėšomis. Deja, dėl šios priežasties po karo filmas buvo retai rodomas.
Paties V. Starevičiaus karas beveik nepalietė. Po 1945 m. jis nusprendė įsikurti Paryžiaus priemiestyje ir čia toliau kurti savo filmus. Tačiau jo populiarumas mažėjo, užsakymų filmams – irgi. Paskutiniais gyvenimo metais jis kūrė reklaminius klipus ir net pardavinėjo savo lėles.
Reikšmė
Animacijos istorijoje V. Starevičiaus reikšmė milžiniška. Jis ne tik sukūrė naują animacijos techniką, bet ir ištobulino ją. V. Starevičius didžiavosi sukūręs išraiškingas lėles, realistišką jų mimiką. Jo animacijos tikroviškumas ir plastiškumas leido filmuose derinti lėlių ir gyvų personažų vaidybą. Tarp V. Starevičiaus gerbėjų buvo ir Rusijos caras, ir V. Disnėjus, jo įtaka matoma ne tik J. Švankmajerio, bet ir N. Parko filmuose.
V. Starevičius ir Lietuva
miniatiūra|200px|Atminimo lenta Kaune, Rotušės a. Lietuvoje V. Starevičius ilgą laiką buvo pamirštas. Tačiau dabar susidomėjimas jo kūryba vėl auga. Lietuvos žiūrovams V. Starevičiaus kūryba buvo parodyta per festivalį „Tindirindis“, aptarta tarptautinėje mokslinėje konferencijoje Vilniuje, 2005 m. Kinematografininkų sąjunga išleido V. Mikalausko knygą „Stebukladaris iš Kauno“. 125-ųjų menininko gimimo metinių proga Kaune buvo atidengta memorialinė lenta, rodoma jo darbų retrospektyva. 2008 m. sukurtas pilnametražis meninės dokumentikos filmas „Vabzdžių dresuotojas“.
Filmografija
V. Starevičiaus animaciniai filmai neretai turėdavo kelis pavadinimus, todėl filmografija nėra tiksli (ypač kalbant apie neišlikusius filmus).
Animaciniai filmai:
Vaidybiniai filmai:
Dzidas Budrys
Dzidas (Dzidorius) Budrys (1903 m. gegužės 12 d. Paskynuose, Šimkaičių valsčius – 1971 m. gegužės 15 d. Vilniuje) – Lietuvos ekonomistas, pedagogas, politinis veikėjas.
Biografija
Mokėsi Jurbarko progimnazijoje, Raseinių gimnazijoje. 1922 m. rudenį atvykęs į Kauną dirbo raštininku Geležinkelių valdyboje. 1923 m. eksternu baigė Kauno „Aušros“ gimnaziją. 1923–1927 m. studijavo Lietuvos universiteto Teisės fakulteto ekonomikos skyriuje.
Studijų metais aktyviai dalyvavo studentų socialdemokratų organizacijos „Žaizdras“ veikloje, vėliau aktyviai dirbo profsąjungose. 1924–1930 m. priklausė Lietuvos socialdemokratų partijai (LSDP). 1925 m. balandžio 17 d. XII LSDP suvažiavime išrinktas CK nariu. Redagavo laikraščius „Atžala“, „Žiežirba“, bendradarbiavo leidiniuose „Socialdemokratas“, „Aušrinė“, „Lietuvos žinios“, „Kultūra“ ir kt.
1926–1927 m. mokytojavo Kauno aukštesniojoje komercinėje mokykloje, 1928–1929 m. „Aušros“ gimnazijoje. 1928–1935 m. dirbo Lietuvos banko Informacijos skyriuje (Statistikos ir ekonomikos skyriaus vedėju dirbo prof. Albinas Rimka). 1931–1932 m. su Rokfelerio stipendija studijavo Londono universitete. 1932–1940 m. dėstė Vytauto Didžiojo universitete (VDU). Nuo 1932 m. VDU Teisės fakulteto asistentas, nuo 1933 m. vyr. asistentas.
Prasidėjus sovietinei okupacijai 1940 m. liepos-rugsėjo mėn. vadovavo Lietuvos banko nacionalizavimui. 1940–1941 m. Valstybinės plano komisijos pirmininko pavaduotojas. 1940–1943 m. Vilniaus universiteto Ekonomikos fakulteto (VU EF) docentas. 1941–1971 m. LSSR MA tikrasis narys. 1944–1951 m. VU EF Politinės ekonomijos katedros vedėjas, nuo 1944 m. profesorius. 1946–1953 m. LSSR MA Visuomenės mokslų skyriaus akademikas-sekretorius ir Ekonomikos instituto direktorius. Nuo 1946 m. redagavo aukštųjų mokyklų leidinius. 1963 m. LSSR nusipelnęs mokslo veikėjas. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Rezidentūra
Terminas rezidentūra turi keletą reikšmių:
Kreolai
Kreolai  – įvairiareikšmis terminas, apibūdinantis etninę kilmę. Dažniausiai skirtas apibūdinti europietiškos kilmės Lotynų Amerikos, Afrikos kolonijų gyventojus, t. y. ispanų, prancūzų ir portugalų kolonistų palikuonis. Karibų jūros salose ir Brazilijoje kreolais vadinti Afrikos vergų palikuonys. Aliaskoje kreolais vadinti rusų kolonistų ir vietinių gyventojų (eskimų, aleutų, indėnų) palikuonys.
Tiras (šaudykla)
thumb|right|240px|Tire Tiras ( 'šaudyti') – specialiai įrengta uždara arba pusiau uždara patalpa su šaudymo pozicijomis, pritaikytomis saugiai šaudyti į mokomuosius taikinius. Tirai, priklausomai nuo savo paskirties, būna aprūpinti skirtinga įranga, todėl skiriami šaudomieji, pneumatiniai, interaktyvieji, sportiniai, lazeriniai ir kt. tirai.
Labiausiai paplitę tirai, skirti šaudyti iš pneumatinių ir šaunamųjų ginklų. Pastarieji aprūpinti mažo kalibro ginklais bei saugumo įranga už taikinių linijos apsisaugojimui nuo rikošeto. Tirai su pneumatiniais ginklais dažniausiai sutinkami parkuose, poilsio zonose. Tiruose vyksta sportininkų treniruotės, rengiami specialiųjų tarnybų nariai.
Teisės pažeidėjas
Delinkventas ( – nusikalsti, nusižengti) kriminologijoje – delikto vykdytojas, (teisės) pažeidėjas; asmuo nusižengiantis nustatytoms (teisės) normoms.
Delinkventas yra linkęs į deviantinį elgesį. Kriminologijoje tiriama delinkvento asmenybė, jos bruožai ir visi veiksniai, sudarę sąlygas pažeisti teisės normas ar jų nesilaikyti, aiškinamasi, kodėl būtent tas asmuo atliko pažeidimą, jo charakteristika.
Baudžiamojoje (t. p. baudž. proceso) teisėje delinkventas dar kitaip yra vad. kaltininkas – asmuo, kaltas dėl nusikalstamos veikos padarymo. Kai kuriose kalbose žodis delinkventas yra suvokiamas kaip nusikaltėlio (pažeidėjo) eufemizmas.
Taikinys (įtaisas)
thumb|right|240px|Taikinys šaudymui iš [[Lankas (ginklas)|lanko]] Taikinys – įtaisas, naudojamas šaudymo pratyboms šaudyklose, tiruose, kariniuose poligonuose, sporto varžybose, laisvalaikio zonose. Taikiniai būna įvairių tipų:
Jonas Vilkaitis
Jonas Vilkaitis (1888 m. gegužės 11 d. Kybartuose – 1975 m.) – kooperatininkas, visuomenės ir politinis veikėjas.
Biografija
Mokėsi privačiai, Marijampolės ir Petrapilio gimnazijose. 1911–1915 m. Petrapilio psichoneurologijos institute studijavo pedagogiką ir istoriją.
Parazitiniai grybai
Parazitiniai grybai – grybų grupė, kurie minta organizmų (augalų, gyvūnų, žmogaus) syvais.
Jonas Vilkaitis
Biografija
1910–1911 m. – vienas iš Giedros draugijos steigėjų Rygoje, dirbo jos pradžios mokykloje, dalyvavo LSDP veikloje, redagavo laikraščio „Brėkšta“ Nr. 2, atsišaukimus lietuvių ir rusų kalbomis, buvo suimtas ir ištremtas iš Rygos.
Parazitiniai grybai
Parazitiniams grybams priskiriamos rūdys, kūlės, rauplės, daugelis kempininių grybų.
Jonas Vilkaitis
Biografija
1912–1914 m. – Petrapilio lietuvių studentų draugijos pirmininkas. 1915–1918 m. tarnavo Žemietijų sąjungoje, 1918 m. redagavo „Darbininkų Balsą“. 1918 m. LSDP deleguotas į Vilniaus Darbininkų tarybą, joje išrinktas Vykdomojo komiteto nariu.
Parazitiniai grybai
Kenkėjai dažnai gelsvu, žalsvu, pilkšvu ar baltu sluoksniu aptraukia baravykus, ūmėdes ir kitus grybus. Dėl to labiausiai nukenčia vaisingoji vaisiakūnio dalis – himenis. Net naminei musei gresia pavojus būti užpultai grybo, kuris jos kūną apgobia pūkeliu.
Jonas Vilkaitis
Biografija
1919 m. – savivaldybių organizatorius Tauragės apskrityje, Tauragės savivaldybės tarybos narys. Buvo vienas Tauragės mokytojų seminarijos steigimo iniciatorių. 1920–1924 m. – Tauragės apskrities savivaldybės pirmininkas.
Parazitiniai grybai
Parazitiniai kempininiai grybai auga ant gyvų medžių kamienų. Medžiai šiais grybais apsikrečia, kai jų sporos patenka į medieną per žaizdas žievėje.
Jonas Vilkaitis
Biografija
1928 m. lapkričio 5 d. išrinktas Kauno ligonių kasos direktoriumi. Jo iniciatyva buvo atidaryta tuberkuliozės sanatorija Varėnoje ir vaikų stovykla Gelgaudiškyje. 1929-1933 m. žurnalo „Darbo sveikata“ redaktorius.
Indie rokas
Indie rokas (angl. Indie rock, sutrumpinimas iš angl. „independent“ – nepriklausomas) – roko muzikos žanras, susiformavęs Jungtinėse Valstijose ir Jungtinėje Karalystėje XX a. 8 deš. Indie roko pavadinimas kilo iš to, kad daugelis šiuo stiliumi grojančių grupių nebuvo pasirašiusios kontraktų su didžiosiomis įrašų kompanijomis. Sąvoka „indie rock“ yra naudojama, kad apibūdintų didelę muzikantų ir stilių, susietų su roko muzika, įvairovę. Indie rokas gali varijuoti nuo sunkaus intensyviojo purvinojo roko iki eksperimentinių grupių ir pankfolko dainininkų. Ši samprata nėra atskiro žanro užuomina, ji greičiau apibūdina pačias grupes ir atlikėjus. Nors indie roko atlikėjai dažniausiai lieka žinomi tik savo šalyse ir yra priklausomi nuo turų, kai kurie pasiekia pasaulinį pripažinimą.
Jonas Vilkaitis
Biografija
1930 m. – „Socialdemokrato“ bendradarbis, redakcinės komisijos narys, 1938 m. – „Minties“ redaktorius. 1940 m. – „Raidės“ bendrovės valdybos pirmininkas, „Paramos“ kooperatyvo narys.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, vėliau į JAV. 1964 ir 1967 m. išrinktas LSDP Užsienio delegatūros valdybos nariu, 1964–1975 m. – Užsienio delegatūros pirmininkas.
Indie rokas
Jungtinė Karalystė 8-as deš.
Po punk muzikos iškilimo 7-ajame deš., Jungtinėje Karalystėje susikūrė daug naujų muzikinių stilių. Kai kurie iš jų buvo palaikomi didžiųjų įrašų kompanijų ir asimiliavosi į pop muziką (pvz.: 2 Tone ir New Romantics). Tuo pat metu tokie atlikėjai kaip Felt, Joy Division ir The Fall išleido albumus nepriklausomose įrašų studijose, pavyzdžiui, „Creation Records“ ir „Factory records“. Per žurnalus arba per John Peel globą jie dažnai sulaukdavo maištininkų ir tradicijų neigėjų pripažinimo. Jų originalią ir keistą muziką pripažino ir mėgo mažos auditorijos. Muzikai padarė įtaką punk muzika, 6-o deš. pop muzika ir kontrkultūra, ir kartas nuo karto elektroninė muzika ir europietiškas pop. Ši atlikėjų ir muzikinių stilių įvairovė buvo žinoma kaip indie muzika, nes ji nebuvo randama muzikos industrijos ir ją retai transliuodavo komercinis radijas ar televizija. Bet vis tiek kitos grupės nesinaudojo įrašų studijomis, jie siuntė vienas kitam kasetes ir tikėjosi kada nors pasiekti kaustytojus per nepriklausomą žiniasklaidą.
The Smiths buvo sėkmingiausia kritikų pripažinta indie grupė per visą šį laiką. Jų singlai reguliariai pasiekdavo UK top 40, nepaisant, kad grupė dirbo su nepriklausoma įrašų studija ir buvo palaikoma nepriklausomos muzikos žiniasklaidos. Jų dainos turėjo savitas gitarų melodijas ir dainas, dainuojamas Mančesterio akcentu. Dainų žodžiai dažnai diskutavo apie tabu ir gėdinančias temas (meilė be atsako, vienišumo jausmas) lengvu išpažintiniu stiliumi, o parašytos buvo sąmojingai. Besitęsiantis The Smiths populiarumas ir jų įtaka Britpop grupėms, apibūdina indie muzika Jungtinėje Karalystėje. Vis dėlto 8-ajame deš. indie muzika turėjo didelę stilių įvairovę, su kuria buvo eksperimentuojama ir ji skyrėsi nuo vyraujančių muzikos krypčių.
JAV 8-as deš.
JAV, muzika vadinama indie rokas yra kilusi iš alternatyviojo roko, kuris buvo įkvėptas 7-o ir 8-o deš. judėjimų ir jų „pasidary pats“ etikos. 8-ajame deš. sąvoka „indie rock“ buvo iš dalies susijusi su įžūlia, iškraipyta, sunkia Hüsker Dü, Dinosaur Jr, Sonic Youth, Big Black ir kitų, muzika. Jie populiarino amerikietiškąjį indie, atskirdami jį nuo koledžo roko grupių kaip R.E.M., kuri dekadai einat į pabaigą, ėmė dirbti su stambiomis įrašų studijomis. 9-o deš. indie roko įkvėpimas buvo The Pixies, susikūrusi 8-deš. pabaigoje.
Jungtinė Karalystė 9-as deš.
9-ajame deš. indie roko grupės galima sakyti asimiliavosi į pagrindinę muzikos kultūrą, nes grupės dirbančios su nepriklausomomis įrašų studijomis ėmė pelnyti visuotinį pripažinimą. Dauguma indi muzikantų pasirašydavo su didžiosiomis įrašų kompanijomis arba pasirašydavo su nepriklausomomis, kurias vėliau nupirkdavo didžiosios ir taip jas įtraukdavo į muzikos industriją. Taip populiarūs ir įtakingi indie muzikantai įsiliejo į pagrindinę muzikinę srovę. Dauguma grupių, ypač Oasis, įsiliejo į srovę, norėdami atstovauti pagrindinės srovės britų pop muzikai. Sąvoka Britpop buvo uždedama nuo to laiko visiems Jungtinės Karalystės atlikėjams, dėl populiarios muzikos rūšies.
Kulių herbas
Kulių herbas – vienas iš Kulių ir seniūnijos (Plungės rajono savivaldybė) heraldikos atributų.
Indie rokas
Jungtinė Karalystė 9-as deš.
Tuo pačiu metu dingo daug „gerai žinomų“ atlikėjų. Šiuo laikotarpiu indie muzika neteko savo tapatybės kaip ne pagrindinės srovės muzikinis stilius. Nepriklausomos įrašų kompanijos ėmė netekti pinigų ir užsidaryti. Šis žanras buvo gan susijęs su komercinei gitaros-pop muzika. Vis dėlto, didėjantis prieinamumas prie instrumentų ir technologijos vėl leido žmonėms kurti originalią muziką be komercinės sėkmės ir nepatekti į pagrindinę muzikos srovę. Dauguma grupių toliau kūrė muziką senesniuoju indie stiliumi ir tenkinosi savo maža sėkme.
JAV 9-as deš.
XX a. 9-o deš. pirmojoje pusėje į pagrindinę muzikos srovę įsiveržė alternatyvusis bei purvinasis rokas su grupėmis, tokiomis, kaip Pearl Jam, Alice in Chains, Soundgarden ir Nirvana. Jie pasiekė komercinę sėkmę ir pasaulinį pripažinimą. Netrukus alternatyvusis žanras buvo komercializuotas, nes jis pritraukė daug stambių įrašų studijų. Šitaip sąvoka „alternative“ buvo imta naudoti apibūdinti grupes, kurios patenka į pagrindinę muzikos srovę, o „indie“ palikta apibūdinti muzikai nepatenkančiai į tą kategoriją. thumb|Sonic Youth ([[Stokholmas, Švedija, 2005 m.)]] Pagrindiniai indie roko žanrai 9-ajame deš.:
Kulių herbas
Istorija
Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą 2008 m. rugpjūčio 12 d. patvirtino dekretu Nr. 1K-1477.
Indie rokas
Po 2000 m.
Indie grupės patraukė daug įvairaus amžiaus koledžų studentų dėmesį. Dauguma indie grupių pagerino savo karjeras, pasisiūlydami pasirodyti nemokamuose koncertuose, rengiamuose universitetų ir koledžų. Taip kai kurios grupės rado savo sėkmę.
Kulių herbas
Istorija
Istorinio herbo Kuliai neturėjo. heraldikos komisijos posėdyje nuspręsta herbe pavaizduoti akmenis, nes jų apylinkėse daug, o ir Kulių pavadinimas kilęs nuo žemaitiško žodžio kūlis, reiškiančio akmenį.