cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paprastoji saulėgrąža
Morfologija
Augalas vienmetis, žolinis. Stiebas 0,6-3 m aukščio, status, tvirtas, padengtas šiurkščiais plaukeliais. Lapai išsidėstę pražangiai ant ilgų lapkočių, paprastieji, ištisiniai iki 40 cm ilgio, taip pat dengiami šiurkščių plaukelių. Žiedai auga stiebų viršūnėse. Tai labai stambūs graižai, kurių skersmuo siekia 30-50 cm. Kraštiniai žiedyną sudarantys žiedai liežuviški, oranžiškai geltoni, 4-7 cm ilgio, paprastai bevaisiai. Vidiniai žiedlapiai vamzdiški, rudai geltoni, dvilyčiai, gausūs (500–2000 viename žiedyne). Paprastoji saulėgrąža dažniausiai išaugina vieną žiedyną, nors kartais gali būti dar keli smulkesni. Pasižymi tuo, jog dienos bėgyje žiedynai gręžiasi Saulės kryptimi. Žydi liepos-rugsėjo mėnesiais. Rudenį subrandina juodas arba juodai-baltai dryžuotas sėklas.
Panaudojimas
Paprastoji saulėgrąža – labai svarbus aliejinis, pašarinis, maistinis augalas. Iš sėklų spaudžiamas saulėgrąžų aliejus – vienas pagrindinių augalinių aliejų pasaulyje. Saulėgrąžų sėklos valgomos šviežios taip pat skrudintos, sūdytos, jomis gardinama duona, konditerijos gaminiai. Sėklų išspaudos naudojamos galvijams šerti. Dekoratyvinės saulėgrąžų veislės auginamos darželiuose.
Kupiškio valsčius
Suskirstymas
Tarpukariu buvo Gaigalių, Gyvakarų, Puponių ir kitos seniūnijos.
Lėktuvas amfibija
thumb|Amfibinis lėktuvas [[PBY Catalina.]] Amfibinis lėktuvas arba lėktuvas amfibija yra toks lėktuvas, kuris gali kilti ir tūpti naudodamasis tiek įprastais pakilimo takais, tiek vandeniu. Dažniausiai jie apibūdinami kaip vandens lėktuvai (plūdiniai lėktuvai ir skraidančios valtys) su ratais. Skraidanti valtis – dažniausiai pasitaikantis amfibinio orlaivio konstrukcinis sprendimas.
Paprastoji saulėgrąža
Panaudojimas
Paprastosios saulėgrąžos lapų ir žiedų preparatai vartojami apetitui sužadinti. Saulėgrąžų aliejumi patariama gydyti žaizdas, nudegimus, votis bei aterosklerozę.
Simbolika
Heralidikoje saulėgrąža yra vaisingumo, vienybės, Saulės šviesos, nušvitimo, taikos simbolis.
Lėktuvas amfibija
Vienas ryškiausių pirmųjų amfibinių lėktuvų pavyzdžių – 1937 m. pastatytas Grumman Goose.
John Gielgud
thumb|right|250px|1936 metais thumb|right|250px|1936 metais thumb|right|250px|1974 metais thumb|right|250px|Gilgudo teatras Londone thumb|right|250px|Gilgudo teatras Londone thumb|right|250px|Gilgudo teatras Londone Seras Arturas Džonas Gilgudas (Gelgaudas) ((1904 m. balandžio 14 d. Pietų Kensingtone, Londonas, Didžioji Britanija – 2000 m. gegužės 21 d. Voton Hause, Bekingemšyras, Didžioji Britanija) – teatrų ir filmų aktorius, įgarsintojas, režisierius. Už atliktus vaidmenis yra gavęs „Oskaro“, „Emmy“ ir „Grammy“ apdovanojimus.
Biografija
Gimė 1904 m. balandžio 14 d. Pietų Kensingtone, Londone. Tėvas Frank Gielgud, gimęs 1880 m., kilęs iš garsios Lietuvos didikų Gelgaudų šeimos, kurie po Lietuvoje įvykusio 1831 m. sukilimo, 1837 m. pabėgo iš Lietuvos į Didžiąją Britaniją, palikdamas paveldimą Gelgaudų pilį (dabar vadinama Panemunės pilimi Jurbarko rajone). Senelis iš tėvo pusės buvo Adam Gielgud (1834-1920), kuris buvo vedęs Leontyna Aniela Aszperger, kurios mama buvo garsi lenkų aktorė Aniela Ašpergerova (1816–1902). Senelio Adamo močiutė buvo Stanislovo Antano Tiškevičiaus Logoiskio dukra Eleonora Tiškevičiūtė Logoiska, kuri buvo ištekėjusi už Jono Gelgaudo, kurio brolis buvo garsus sukilimo vadas Antanas Gelgaudas. Motina Katie Terry kilusi iš žymios Terry aktorių giminės, jo močiutė Kate Terry taip pat buvo aktorė. Aktoriaus brolis Lewis Gielgud dirbo Didžiosios Britanijos slaptojoje tarnyboje, kitas brolis Val Gielgud buvo garsus BBC radijo ir televizijos laidų vedėjas. Aktoriaus dukterėčia Maina Gielgud yra garsi baleto šokėja.
Aktoriaus karjera
1925 m. Oksfordo teatre atliko Antono Čechovo pjesės „Vyšnių sodas“, Trofimovo vaidmenį. XX a. trečiojo dešimtmečio pabaigoje aktoriui buvo pasiūlyta išvykti į JAV ir atlikti kelis vaidmenis Niujorko Brodvėjaus teatre. Brodvėjuje aktorius vaidindavo klasikinio žanro pjesėse, kaip „Hamletas“, „Ofelija“ ir „Šekspyras“. 1937 m. Brodvėjuje aktoriaus suvaidintas Hamleto vaidmuo atnešė jam tarptautinį pripažinimą.
1937 m. aktorius grįžo į Didžiają Britaniją, kur vaidino daug įvairių vaidmenų. Didžiojoje Britanijoje vaidino pagrindinius vaidmenis daugybėje William Shakespeare sukurtų pjesių, tokių kaip „Vasarvidžio nakties sapnas“, „Romeo ir Džuljeta“, „Karalius Lyras“, „Hamletas“, „Audra“, „Ričardas II“, „Daug triukšmo dėl nieko“ ir kitose pjesėse. 1977 m. Londono Karališkajame Nacionaliniame teatre paskutinį kartą suvaidino Šekspyro pjesėjė „Julijus Cezaris“.
Radijas
1928 m. aktoriaus brolis, BBC radijo laidų vedėjas, Val Gielgud pakvietė savo brolį dalyvauti pjesės įgarsinime per radiją. Taip daugybę metų aktorius įgarsindavo įvairiausius kūrinius, iš kurių daugelyje pačiam būdavo tekę vaidinti ar surežisuoti. XX a. šeštajame dešimtmetyje įgarsindavo Šerloką Holmsą. 1994 m. paskutinį kartą radijuje įgarsino Karalių Lyrą.
Filmai
Pirmą kartą J. Gielgud kine suvaidino 1924 m., filme „Kas yra žmogus?“ (Who Is the Man?). Vėliau kartais vaidindavo įvairiuose britų filmuose, tačiau tarptautinę sėkmę ir pripažinimą gavo filmuose suvaidintuose paskutiniais savo gyvenimo dešimtmečiais. 1981 m. gavo Oskarą už liokajaus vaidmenį komedijoje „Artūras“. 2000 m., būdamas 96 metų, suvaidino paskutiniame savo trumpametražiame filme „Katastrofa“. Mirė nuo kvėpavimo takų infekcijos 2000 m. gegužės 21 d. Voton Hause, Bekingemšyre. 1994 m. aktoriaus garbei Londono „Globe Theatre“ buvo pervadintas į „Gielgud Theatre“ bei įkurtas Sir John Gielgud apdovanojimas už geriausius vaidmenis dramos spektakliuose.
Barisano kalnai
thumb|250px|Barisano kalnai
Barisano kalnai  – kalnų grandinė, besidriekianti pietine Indonezijos Sumatros salos dalimi. Ilgis apie 1700 km, plotis apie 100 km. Sudaryti iš skalūnų, kvarcitų, klinčių. Suskaidyti gilių upių slėnių. Apaugę tropinėmis džiunglėmis. Yra veikiančių ugnikalnių.
Raigardas (Druskininkai)
Raigardas – pietinė Druskininkų miesto dalis, esanti į pietvakarius nuo Ratnyčios gyvenvietės, kairiajame Ratnyčios upelio krante. Vyrauja kolektyviniai sodai, sodininkų bendrija apie Raigardo gatvę.
Etimologija
Vietovė pavadinta pagal Raigardo gatvę ir Raigardo slėnį, kuris yra nutolęs už kelių kilometrų į vakarus, dešiniajame Nemuno krante.
GusGus
thumb|GusGus
Istorija
Pradžioje susikūrę kaip aktorių kolektyvas, GusGus tapo įžymūs dėl savo elektroninės muzikos. Grupės sudėtis dažnai keitėsi, joje buvo (arba vis dar yra) Birgir Þórarinsson (arba Biggi Veira), Daníel Ágúst Haraldsson, Magnús Jónsson, Sigurður Kjartansson, Stefán Árni Þorgeirsson, Hafdís Huld Hákonardóttir, Emilíana Torrini, Urður Hákonardóttir (arba Earth), Magnús Guðmundsson (arba Herb Legowitz / Buckmaster DeLaCruz), Stephan Stephensen (arba Alfred More / President Bongo) ir Baldur Stefánsson.
Grupėje įvyko keletas pasikeitimų, ir dabar jos sudėtyje yra keturi nariai: President Bongo, Buckmaster De La Cruz, Earth and Biggi Veira. Iš GusGus atsiskyrusi filmų kūrėjų komanda įkūrė prodiuserių kompaniją „Celebrator“ (taip pat žinoma kaip „Arni & Kinski“). Ši kompanija yra sukūrusi keletą žymių reklamų ir filmų. Kai kurie buvę nariai, pvz., Hafdís Huld, Blake (Magnús Jónsson) ar Daníel Ágúst, pradėjo savo solo karjeras. Žymiausia solistė, buvusi GusGus sudėtyje – Emilíana Torrini, sukūrusi dainą, kuri buvo panaudota filmo „Žiedų valdovas: Dvi tvirtovės“ garso takelyje.
Kastelvetranas
Kastelvetranas – Italijos miestas Sicilijoje, Trapanio provincijoje. Savivaldybės ribose yra archeologinė vieta Selinuntė. Čia gimė Giovanni Gentile, vienas svarbiausių Italijos fašizmo filosofų.
Kastelvetranas yra žemės ūkio miestas, kur daugiausia dėmesio skiriama vynuogėms ir alyvmedžiams. Baldų gamyba irgi svarbi verslo sritis.
Turistiniai objektai
Miesto centrą sudaro trys sujungtos aikštės, kur daug paminklų. Svarbiausia aikštė yra Piazza Garibaldi, šalia kurios yra Motinos bažnyčia, kuri stovi nuo XVI a. Šios bažnyčios vidų tinkavo Ferraro ir Giacomo Serpotta.
Šalia yra rotušė, o netoli Chiesa del Purgatorio, pastatyta 1624–64 m., kurios fasadą puošia skulptūros.
Vandens lėktuvas
thumb|250px|[[DeHavilland Single Otter vandens lėktuvas.]] Vandens lėktuvas arba hidroplanas – lėktuvas, galintis pakilti vandeniu ir nusileisti ant jo.
Išskiriami du vandens lėktuvų tipai:
Lėktuvas amfibija - kategorija, į kurią patenka tiek plūdes, tiek ir važiuoklę turintys lėktuvai - gali kilti nuo ir tūpti ant tiek kieto paviršiaus, tiek vandenis.
Pirmąjį vandens lėktuvą 1910 m. sukūrė prancūzų inžinierius Anri Fabrė (pranc. Henri Fabre). Orlaivis, pavadintas „Le Canard“ 1910 m. kovo 28 d. pirmo skrydžio metu pakilęs virš vandens nuskriejo 800 metrų.
1912 m. vandens lėktuvai buvo pirmą kartą panaudoti kariniams tikslams, kuriuos gabeno Prancūzijos karinio jūrų laivyno vandens lėktuvų lėktuvnešis „La Foudre“.
Truikinų šaltinis
thumb|right|240px|Truikinų šaltinio „verdantis“ smėlis thumb|right|240px|Truikinų šaltinis žiemą Truikinų šaltinis (arba Šmitos versmė) – iš žemių trykštantis šaltinis, hidrogeologinis gamtos paveldo objektas. 1980 m. paskelbtas gamtos (hidrogeologijos) paminklu. Šaltinis yra Skuodo rajone, Aleksandrijos seniūnijoje, Truikinų kaime. Šaltinis yra pavadintas pagal gretimoje sodyboje seniau gyvenusio Šmitos, kuris gražiai tvarkė, prižiūrėjo šaltinį, pavardę. miniatiūra|220px|left|Šaltinis rudenį
Hidrogeologinis aprašymas
Versmė nuolat veržiasi iš gausiai požeminio vandens turinčių smėlingų tarpmoreninių (fQIII nm3) ir gal senojo aliuvio (aQIII nm3) nuogulų. Dėl aukštyn trykštančių srautų šioje versmėje duburio smėlis keliose vietose nuolat intensyviai maišosi; tai balkšvi ir šiek tiek parudavę ploteliai – tarsi panardinti „katilai“, kurių didžiausiojo skersmuo priedugnyje prašoka 1 m. Juose „verdantis“ smėlis yra smulkus, turintis daugiausia 0,1 – 0,25 mm skersmens grūdelių (89,6 %) ir SiO2 (93,7 %). Versmės vanduo skaidrus, bespalvis, bekvapis, jo temperatūra gana pastovi – vid. + 8,10 °C, kiek aukštesnė būna šiltuoju metų laiku. Tai labai geras gėlas kalio, natrio, magnio kalcio hidrokarbonatinis vanduo, kurio bendra mineralizacija vid. 304,79 mg/l, karbonatinis kietumas 3 – 4,4 mg-ekv/l, bendrosios geležies kiekis tik 0,1 mg/l.
Stanislovas Raila
Stanislovas Raila (1844 m. birželio 26 d. Plaučiškiuose, Rozalimo valsčius, Panevėžio apskritis – 1918 m. Baltoje, Ukraina) – Lietuvos advokatas, „Aušros“ bendradarbis, visuomenės veikėjas.
Biografija
1865 m. baigė Šiaulių berniukų gimnaziją. Baigęs teisės mokslus Peterburgo universitete, dirbo Rusijoje, Belooziorske.
1875 m. grįžo į Lietuvą, buvo vienas pirmųjų lietuvių advokatų Kaune. Dalyvavo slaptuose lietuvių susibūrimuose, rėmė „Aušros“ leidimą, joje bendradarbiavo. Straipsniuose kėlė tautinio sąmoningumo ugdymo klausimus. Nuo 1894 m. rašė į laikraščius „Varpas“, „Lietuvių laikraštis“, „Vilniaus žinios“. 1905 m. dalyvavo Didžiajame Vilniaus seime. Vėliau išvyko į Krymą, dirbo tardytoju.
Radžionių piliakalnis
Radžionių piliakalnis – piliakalnis ir gyvenvietė Rokiškio rajono savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Radžionių kaimo, Kamajų seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Kamajai – Jūžintai pasukus link Duokiškio pro Tytelius, pervažiavus Šetekšną ir pakilus iš jos - pasukus į kairę rytų kryptimi link Radžionių kaimo, nuo kaimo kapinių paėjus per laukus 450 m į kairę šiaurės vakarų kryptimi.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvelėje aukštumos pakraštyje, šalia pelkėto slėnio. Aikštelė ovali, pailga pietryčių – šiaurės vakarų kryptimi, 10x8 m dydžio, iškiliu viduriu. Šlaitai vidutinio statumo, 4-5 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, aikštelėje iškasta duobė, dabar apaugęs lapuočiais.
Pietinėje papėdėje 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pr. m. e. pabaiga.
Tyrimai
1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.
Johanas Tyfenas
Johanas Tyfenas (arba Jonas fon Tyfenas,, m. 1497 m. rugpjūčio 25 d. Lvovas) – Vokiečių ordino karinis ir valstybės veikėjas, Vokiečių ordino magistras.
Biografija
Kilęs iš Šveicarijos. Įstojęs į Ordiną iš pradžių buvo alininku, nuo 1474 m. Klaipėdos komtūras, nuo 1476 m. didysis komtūras. Atstovavo Ordinui diplomatinėse misijose Europos valdovų dvaruose. kai didžiuoju magistru buvo Martynas Vethauzenas, buvo jo atstovas prie Lenkijos karaliaus. Nuo 1480 m. Pokarvio komtūras.
1492 m. Lenkijos karalius Jonas Albrechtas pasiūlė Vokiečių ordiną perkelti į Podolę kovai su Maskva. Tačiau Johanas Tyfenas tam pasipriešino, suprasdamas, kad tai gali būti lemtinga Ordinui. Jį palaikė ir Šventosios Romos imperijos imperatorius Maksimilijonas I Habsburgas, nutraukęs karaliaus diplomatinius žygius. Vis tik, 1493 m. gegužės 29 d. prisiekęs ištikimybę Jonui Albrechtui, pasiuntė 400 riterių pagalbon Lenkijos kare su Turkija.
Vykdamas kartu su riteriais susirgo ir mirė Lvove. Palaidotas Karaliaučiaus katedroje.
Gyvybės medis (apdovanojimas)
Gyvybės medis – mokslo ir verslo partnerystės apdovanojimas, kuriam nominuojami sėkmingi mokslo ir verslo bendradarbiavimo projektai gamtos ir medicinos mokslų srityje, per pastarąjį dešimtmetį pagerinę visuomenės gyvenimą ar išgarsinę Lietuvą. Šių apdovanojimų iniciatyva siekiama paremti Lisabonos strategijos tikslus ir jų įgyvendinimą Lietuvoje.
Rengėjai - Lietuvos mokslų akademija, Lietuvos pramonininkų konfederacija ir LR sveikatos apsaugos ministerija.
Nominavimo ir vertinimo kriterijai
Nominuojami asmenų ir organizacijų darbai. Nominantų kandidatūras apdovanojimų organizatoriams teikia organizacijos ir valstybinės institucijos. Pateikiant nominuojamo asmens ar organizacijos kandidatūrą, pažymima, kuriai apdovanojimų kategorijai (vienai iš keturių) ji yra siūloma.
Svarbiausi kriterijai:
Komitetas
2008 metais apdovanojimų „Gyvybės medis“ laureatus rinko nariai, deleguoti Lietuvos mokslų akademijos, Lietuvos pramonininkų konfederacijos, LR sveikatos apsaugos ministerijos, LR ūkio ministerijos, LR švietimo ir mokslo ministerijos, LR žemės ūkio ministerijos bei LR krašto apsaugos ministerijos. Komiteto narių balsus sumavo audito bendrovė UAB „KPMG Baltics“.
Deflagracija
Deflagracija  – medžiagos degimas, kai degimo zona sklinda ikigarsiniu greičiu dėl šiluminio laidumo (degančios medžiagos šiluma įkaitina gretimas dar šaltas sritis, dėl ko šios irgi užsidega). Dažniausiai deflagracija vadino sprogimo tipo degimą, kai sprogimo sklidimas neviršija garso greičio toje medžiagoje. Deflagracija yra priešpastatoma detonacijai – sprogstamajam degimui, kai sprogimo bangos greitis sklinda greičiau už garsą.
Termino kilmė
Deflagracija kilęs iš, kuris yra būtojo laiko dalyvis iš veiksmažodžio deflagrare 'sudegti, įsidegti', iš de- + flagrare 'degti'.
Panaudojimas
Inžinerijoje deflagraciją lengviau naudoti negu detonaciją. Deflagracija labiau tinka objektams judinti (pvz., sviediniui ar kulkai ginklo vamzdyje ar stūmokliui vidaus degimo variklyje) besiplečiančių dujų jėga. Tipiški delfagracijos pavyzdžiai yra dujų ir oro mišinio degimas dujiniame degiklyje, degalų ir oro aerozolio degimas vidaus degimo variklyje, spartus parako degimas šovinyje ar pirotechninio mišinio – fejerverke.
Aliejaus ir angliavandenilių degimas ir vanduo
Į degančius angliavandenilius, aliejus ar išlydytą vašką įpylus vandens dažniausiai įvyksta deflagracinis sprogimas. Vanduo staigiai užverda, garai sprogstamai sklinda į visas puses ištaškydami degančią medžiagą smulkiais lašeliais, kurių paviršius yra didelis ir kurie sparčiai užsiliepsnoja. Taip pliūpteli nedidelis ugnies kamuolys. Tokie atvejai dažnai pasitaiko D. Britanijoje, kur specialiuose traškučių kaistuvuose (chip pan) aliejuje verda traškučius. Taip D. Britanijoje sukeliamas kas penktas buitinis gaisras.
Ugnies kamuolio susidarymo mechanizmas į degantį aliejų įpylus vandens:
right|thumb|150px|Dar vienas to paties reiškinio pakartojimas laboratorijoje. Plieninis indas su vašku kaitinamas, kol užsidega. Įpylus vandens aukštyn šauna ugnies kamuolys.
Būna atvejų, kai sprogstamojoje medžiagoje detonacija neįvyksta ar užgęsta, bet medžiaga toliau dega deflagracijos būdu. Perėjimas iš deflagracijos į detonaciją angl. vadinamas Deflagration – Detonation Transition (DDT).
Lietuvos chemikų draugija
Lietuvos chemikų draugija – Lietuvos visuomeninė organizacija, vienijanti chemikus mokslininkus, inžinierius, dėstytojus, mokytojus, veikianti Vilniuje, Naugarduko 24
Istorija
Iki karo Lietuvos chemikų draugijos nebuvo. Tarpukario Lietuvoje daug žymių visuomenės veikėjų buvo chemikai, kurie užėmė aukštas pareigas. Pažymėtini profesorius Antanas Purėnas, buvęs Lietuvos universiteto sekretorius 1933 – 1938 m., vėliau – rektorius 1940 – 1941 m., Ignas Končius, kuriam, prijungus Vilniaus kraštą prie Lietuvos 1939 m., teko užduotis perimti Vilniaus universiteto valdymą, profesorius Kazys Daukšas, kuris 1940 m. ėmė vadovauti Vilniaus universiteto Chemijos fakultetui, ir daugelis kitų.
1959–1988 m. Lietuvos chemikų draugija veikė kaip SSRS D. Mendelejevo chemikų draugijos skyrius. Pirmuoju draugijos pirmininku buvo išrinktas akademikas Juozas Matulis, ilgametis Lietuvos mokslų akademijos prezidentas (1946 – 1984 m.). 1960 – 1982 m. Draugijai vadovavo Vilniaus universiteto profesorius Kazys Daukšas, o nuo 1982 iki 1988 m. – Termoizoliacijos instituto direktorius profesorius Antanas Kaminskas. Pagrindiniai jos tikslai – rengti chemikų konferencijas, seminarus gamtosaugos ir medžiagų inžinerijos, chemijos medžiagų tvarkymo ir kitais su Europos Sąjungos normatyvų ir standartų įgyvendinimu susijusiais klausimais, teikti metodinę pagalbą viduriniosios ir aukštosioms mokykloms, skleisti mokslo žinias visuomenėje. Vėliau draugijos veikla nutrūko. Nuo 1996 m. buvo leidžiamas žurnalas „Chemijos panorama“. {{VLE|XIII|204|
Atkūrus nepriklausomybę, Lietuvos chemikų draugija iš naujo steigėsi 2017 metais. Jos pirmininku išrinktas Vilniaus universiteto docentas Rimantas Vaitkus. Nuo 2022 metų Lietuvos chemikų draugijai vadovauja profesorė Almira Ramanavičienė. Nuo 2023-ųjų metų LChD tampa Europos chemikų asociacijos (EuChemS) nare.
Lietuvos chemikų draugijos valdybos nariais išrinkti prof. Kęstutis Baltakys, Kauno technologijos universitetas dr. Skirmantė Tutlienė, FTMC dr. Jurga Juodkazytė, FTMC doc. Ieva Plikusienė, VU Chemijos ir geomokslų fakultetas doc. Rimantas Vaitkus, VU Chemijos ir geomokslų fakultetas Giedrius Mažunaitis, Lietuvos chemijos pramonės asociacijos vadovas
Šaltiniai
www.lchd.lt
Milkūniškė
Milkūniškė – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 5 km į šiurės rytus nuo Raudonės. Kaimo pašonėje išteka Vikšrynė.
456 m.
456 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Gruodis
Mirtys
Nedatuota
Tomas Tranströmer
Tomas Gösta Tranströmer (1931 m. balandžio 15 d. – 2015 m. kovo 26 d.) – švedų poetas, vertėjas ir psichologas. Jo poemose pagaunamos ilgos Švedijos žiemos, metų laikų ritmas, juntamas gamtos grožis. Jo kūriniuose taip pat jaučiama nuostaba ir paslaptis, glūdinti po kasdienio gyvenimo rutina. Ši kūrinių savybė jiems suteikia religinę dimensiją. Iš tiesų jis buvo vadinamas krikščionių poetu.
Tomas Tranströmer laikomas vienu svarbiausiu Skandinavijos rašytojų po Antrojo pasaulinio karo. Kritikai vertino jo kūrybą dėl pasiekiamumo net išvertus. Jo poezija išversta į 60 kalbų. 1990 m. gavo Neustadt tarptautinį literatūros prizą ir 2011 m. Nobelio literatūros premiją.
Inocentas XII
Inocentas XII (, tikrasis vardas Antonio Pignatelli, 1615 m. kovo 13 d. Spinacola, Italija – 1700 m. rugsėjo 27 d. Roma, Italija) – 242-asis Romos katalikų bažnyčios popiežius nuo 1691 iki 1700 m.
Biografija
Gimė pietinės Italijos Spinazolla mieste aristokratų šeimoje. Mokėsi Romos jėzuitų kolegijoje. Dirbo popiežiaus Urbono VIII rūmuose, vėliau nuncijumi Florencijoje, Vienoje ir Lenkijoje, inkvizitoriumi Maltoje. 1681 m. popiežius Inocentas XI jį paskyrė Neapolio arkivyskupu ir Romos šv. Pankratijaus bazilikos kardinolu. Mirus Aleksandrui VIII, konklava tik po penkių mėnesių svarstymų, kaip kompromisinę figūrą tarp Šventosios Romos imperijos ir Prancūzijos siūlytų kandidatūrų, išrinko A. Pignatelli. Iškart po išrinkimo Inocentas XII labai griežtai pasmerkė Bažnyčioje paplitusį nepotizmą, o 1692 m. išleista bule Romanum decet pontificem apribojo popiežių teisę suteikti kardinolo titulus giminaičiams bei pasipelnymą iš Bažnyčios nuosavybės, ją nuomojant dvasininkų giminaičiams. Popiežiaus valstybėje reformavo Bažnyčios teisingumo sistemą. Užsienio politikoje bendradarbiavo su Prancūzija, po Karolio II mirties, palaikė Burbonų kandidatūrą į Ispanijos sostą. Palaidotas Šv. Petro bazilikoje.
Nuorodos
thumb|left|150px|Monumentas Inocentui XII [[Šv. Petro bazilika|Šv. Petro bazilikoje.]]
Edvardas Rudys
Edvardas Rudys (1936 m. gruodžio 15 d. Mosėdyje, Kretingos apskritis – 2015 m. rugsėjo 15 d. Vilniuje) – Lietuvos (žemaičių) rašytojas, ekonomistas.
Biografija
1944–1955 m. mokėsi Mosėdžio vidurinėje mokykloje. 1956–1961 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijos Ekonomikos fakultete.
1961–1963 m. Skuodo rajono „Luknės“ kolūkio pirmininkas. 1964 m. įstojo į Lietuvos žemės ūkio ekonomikos mokslinio tyrimo instituto aspirantūrą, bet Skuodo LKP rajono komiteto sekretorius mokytis neišleido. 1964 m. Vilniaus rajono Panerio zoninio normavimo punkto vedėjas. 1965–1970 m. Vilniaus žemės ūkio buhalterinės apskaitos technikumo dėstytojas. 1971–2000 m. Lietuvos žemės ūkio ekonomikos mokslinio tyrimo instituto mokslinis bendradarbis, nuo 1976 m. skyriaus vedėjas. 1975 m. Vilniaus valstybiniame universitete apgynė mokslų kandidato disertaciją „Techninių kultūrų produkcijos realizavimas ir tolesnis jo tobulinimas Lietuvos TSR“. Gyveno Vilniuje. Palaidotas Ylakių (Skuodo raj.) kapinėse.
Baldoniškė
Baldoniškė – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Modžiūnų, šalia kelio.
Juodoji hesperija
Juodoji hesperija (Erynnis tages) – hesperijų (Hesperiidae) šeimos drugys. Skraido gegužės – birželio mėn. sausose pamiškėse, prie miško keliukų, geležinkelio pylimų. Vikšras žalios spalvos. Ant jo nugaros yra juodų taškų eilė, o šonuose geltona linija. Maitinasi liucernos, raženio ir kitų pupinių augalų lapais. Lėliukė tamsiai žalia.
Paplitusi Europoje ir Azijoje. Lietuvoje reta rūšis, paplitusi Vilniaus, Varėnos rajonuose.
Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Paazovjė
Paazovjė, Prieazovjė  – istorinis-kultūrinis regionas Ponto stepės teritorijoje. Šiuo metu yra pietryčių Ukrainoje ir gretimose srityse Rusijoje.
Geografinė padėtis
Šiuo metu Paazovjė apima pietines Donecko ir Zaporožės sričių teritorijas dabartinėje Ukrainoje bei pietvakarinę Rostovo srities dalį Rusijoje. Regionas koncentruojasi šiauriniame Azovo jūros krante. Apima apytikriai pakrantės atkarpą tarp Moločna ir Dono upių žemupių.
Medičių koplyčios
thumb|180px|Princų koplyčia Medičių koplyčios  – muziejus Florencijoje, apimantis Šv. Lauryno bazilikos Princų koplyčią ir Naująją zakristiją.
Paazovjė
Geografinė padėtis
Šiaurėje uždaro Zaporožės kalvagūbris, kuris skiria nuo Zaporožės regiono šiaurės vakaruose, ir Doneco kalvagūbris, kuris skiria nuo Donbaso šiaurės rytuose. Vyrauja stepinis klimatas.
Sirvo ežeras
Sirvas – ežeras Baltijos aukštumose, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje, Plaskų valsčiuje. Ežeras yra 126,6-126,8 m aukštyje virš jūros lygio. Ežero krantai dažniausiai yra aukšti ir smėlėti. Iš šiaurės ežerą supa dirbami laukai, o iš pietų pusės miškai. Ežeras priklauso Augustavo kanalo vandens keliui. Ežere yra trys salos, kurių bendras plotas 12 ha: Debovas (viduje yra kempingas), Lipovka ir Sosnovas (kormoranų rezervatai). Prie ežero yra įsikūrę trys miesteliai: Sirvas, Molovistė ir Sausupė. Šalia ežero yra daug stovyklaviečių ir kempingų. Remiantis 1988 metais atlikto tyrimo metu ežero vandens kokybė buvo įvertinta II klase.
Paazovjė
Istorija
Manoma, kad geležies amžiuje IX–VII a. pr. m. e. regione gyveno gimiriai, minimi Mesopotamijos tautų šaltiniuose. Vėliau juos išstūmė skitai, atėję iš Kazachijos stepės. VI a. šį regioną laivais pasiekė senovės graikai. Kadangi jie vadino Azovo jūrą „Meotijos pelke“, visa teritorija Paazovjės teritorija jiems buvo žinoma kaip Meotidė. Šis kraštas graikams buvo vienas šiauriausių tyrinėtų jų Oikumenos vietų. Čia jie įkūrė pačias tolimiausias savo kolonijas – Kremnus dab. Taganrogo vietoje ir Tanaidę prie Dono žiočių.
Medičių koplyčios
Istorija
Medičių giminės ryšiai ir rėmimas, susiję su Šv. Lauryno bažnyčia, žinomi nuo XIV a. pabaigos. Bankininkas Džovanis di Bičis Medičis buvo palaidotas su žmona XV a. pradžioje Bruneleskio projektuotoje Senojoje zakristijoje. XVI a. pradžioje įtakingos Florencijos Medičių giminės atstovai, popiežius Leonas X ir Džulijus Medičis (būsimasis popiežius Klemensas VII), nusprendė pradėti dedikuoto giminei mauzoliejaus statybas. 1520 m. prasidėjo Naujosios zakristijos statybos, kurioms vadovavo Mikelandželas. Joje Mikelandželas turėjo sukurti kapus 4 Medičių giminės nariams: Lorencui Medičiui Puikiajam, jo broliui Džuljanui, Lorencui, Urbino hercogui, ir Džuljanui, Nemuro hercogui. Po 1534 m. Mikelandželui išvykus į Romą buvo sukurti tik 2 kapai, nelabai garsiems Urbino ir Nemuro hercogams. Be šių kapų koplyčioje yra Mikelandželo nebaigta Madonos su Kūdikiu statula, bei Šv. Kozmės ir Šv. Damiano statulos, kurias atliko Mikelandželo mokiniai Montorsoli ir Baccio da Montelupo atitinkamai.
Sirvo ežeras
Pavadinimo kilmė
Tikėtina, kad ežero pavadinimas kilęs iš jotvingių kalbos žodžio sirvis, kas reiškia - pilka.
Paazovjė
Istorija
I mūsų eros amžiuje skitus Ponto stepėje pakeitė sarmatai, III a. šiuos išstūmė gotai. Vėliau čia viešpatavo hunai, kutrigurai, Didžioji Bolgarija, Chazarų kaganatas. Pastarųjų sostinė Sarkelis buvo Paazovjės regione, prie Dono upės. X a. susilpnėjus chazarams įtaką regione didino Kijevo Rusia, kuriai regionas buvo svarbus prekyboje su Bizantija. Čia kūrėsi slavų gyvenvietės, tokios, kaip Belgorodas.
Medičių koplyčios
Istorija
Nuo 1604 iki 1644 m. vyko Princų koplyčios statybos, kurioms vadovavo architektas Matteo Nigetti, daugiausia remdamasis hercogo brolio Džuljano de Medičio, kuris buvo architektas mėgėjas, eskizais. Princų koplyčios kupolas buvo projektuotas Bernardo Buontalenti ir baigtas tik XX a. Vidinio koplyčios interjero dekoras, kuriame gausu pusbrangiųjų akmenų ir marmuro, buvo baigtas XIX a. pradžioje, kai Medičių giminė jau buvo išmirusi ir Florenciją valdė lotaringiečiai. Princų koplyčia yra skirta Medičiams – Toskanos didiesiems hercogams, palaidoti. Viso šeši hercogai palaidoti koplyčioje. Koplyčios kriptoje yra vieno garsiausių Medičių narių Kozimo Medičio Senojo kapo sarkofagas, kurį XV a. sukūrė Andrea del Verokjas. Medičių koplyčių muziejus visų pirma vertinamas dėl Mikelandželo skulptūros ir architektūros, kurie yra ryškūs manieristinio meno pavyzdžiai.
Paazovjė
Istorija
Vėliau atėję pečenegai X a. regione paliko nemažai vadinamųjų akmens bobų. Pečenegus XI a. išstūmė torkai, kuriuos XI a. viduryje išstūmė polovcai. Jie valdė regioną ir visą Ponto stepę iki pat XIII a. Mongolai pasiekė Paazovę 1220 m., ir čia jų armija susidūrė su Kijevo Rusios pajėgomis 1223 m. Kalkos mūšyje. Šio pralaimėjimas Rusiai lėmė ilgalaikį mongolų-totorių jungą ir Aukso ordos įsitvirtinimą stepėje.
Aukso orda administravo Paazovję kaip dalį administracinio vieneto Krymo jurto su sostine Kryme. Vėliau Aukso ordai subirus, čia tiesiogiai valdžią paėmė Krymo chanatas. Nėra tiksliai žinoma, kada regioną ėmė kolonizuoti kazokai iš šiaurės (Zaporožės). Visiškai patikimi duomenys yra iš XVIII a. vidurio, nors manoma, kad kolonizacija prasidėjo gerokai anksčiau. XVIII a. pabaigoje į regioną plūdo ir kita tauta – graikai, šimtus metų gyvenę Kryme ir vykdę čia prekybą. Jie dalinosi į dvi grupes – graikiškai kalbančius rumėjus bei tiurkų kalbą perėmusius urumus. Aštrėjant įtampai tarp Krymo ir Rusijos, ortodoksai graikai masiškai kėlėsi iš musulmonų valdomo Krymo į Rusijos teritorijas. 1779 m. Jekaterina II jiems skyrė nederlingas ir neįsisavintas Paazovjės žemes, kur buvo įkurtas Mariupolio miestas. Paazovjės graikai iki dabar sudaro reikšmingą tautinę mažumą regione.
Antanas Vienuolis
Antanas Vienuolis (tikroji pavardė Žukauskas; 1882 m. balandžio 7 d. Užuožeriuose, Anykščių valsčius – 1957 m. rugpjūčio 17 d. Anykščiuose) – Lietuvos farmacininkas, rašytojas prozininkas, dramaturgas, muziejininkas, visuomenininkas.
Biografija
Tėvai valstiečiai, šeima gyveno pasiturinčiai, turėjo apie 25 ha žemės. Antanas šeimoje buvo vienintelis sūnus ir jauniausias vaikas. Jis turėjo penkias vyresnes seseris. Vyskupas Antanas Baranauskas buvo jo motinos dėdė.
Nuo 1894 m. augo pas senelius Ažupiečių kaime šalia Anykščių. 1894–1895 m. mokėsi Anykščių valsčiaus pradžios mokykloje rusų dėstomąja kalba. Tėvai tikėjosi, kad sūnus taps kunigu. 1895–1900 m. toliau mokėsi Liepojos gimnazijoje (Latvija), baigė 4 klases. Mokydamasis priklausė lietuvių gimnazistų savišvietos būreliui, kurį suorganizavo anykštėnas Jonas Biliūnas. Ypač mėgo Antono Čechovo kūrybą.
Rusijoje ir Kaukaze
Atsisakęs stoti į kunigų seminariją, neteko tėvų ir giminaičio vyskupo A. Baranausko finansinės paramos tolimesnėms studijoms. 1900 m. išvažiavo į Maskvą. Ten jį globojo žemietis provizorius, būsimas profesorius Petras Raudonikis. 1900–1903 m. dirbo mokiniu Keizerio vaistinėje, gavo provizoriaus padėjėjo kvalifikaciją. Maskvos universitete norėjo įgyti provizoriaus (vaistinės vedėjo) specialybę, tuo galutinai susiedamas savo tolesnį gyvenimą su farmacininko profesija. Brandos egzaminams rengėsi pas Bagdoną, kuris vėliau buvo areštuotas už revoliucinę veiklą. thumb|left|150px|Antanas Vienuolis vestuvių dieną 1913 m. Bėgdamas nuo galimo arešto, 1903 m. išvyko į Kaukazą ir 1903–1905 m. dirbo vaistinėse – iš pradžių trumpai Železnovodske (Rusija), paskui Oteno vaistinėje Tbilisyje (Gruzija) vaistininko padėjėju. Priklausė vaistininkų profsąjungai. Gyvendamas Kaukaze žavėjosi jo gamta, žmonėmis. Kaukazo gamtos įkvėptas parašė nemažai kūrinių. Kai Lietuvoje buvo grąžintas lietuviškas raštas, A. Vienuolio kūriniai buvo spausdinami laikraščiuose.
1905 m. Tbilisyje įsitraukė į revoliucinį judėjimą, sausio 21 d. dalyvavo politinėje demonstracijoje Tbilisyje, už tai buvo suimtas ir 47 paras kalintas Metecho tvirtovėje. Grįžęs į laisvę, Tbilisyje darbo nebegavo, todėl persikėlė į Vladikaukazą ir ten iki 1907 m. dirbo A. Knapo vaistinėje. Susipažino su savo pirmąja meile, farmacininke Marija Ševandrina, tačiau ši meilė buvo nelaiminga. 1906 m. pirmą kartą po išvykimo iš Lietuvos grįžo į Anykščius. Anykščiuose parašė apsakymą „Grįžo“, kuriame išliejo savo nelaimingos meilės skausmą.
1907 m. vėl apsigyveno Maskvoje, dirbo garsioje Fereino vaistinėje – tuo laiku didžiausioje Europoje. Maskvos universitete studijavo farmaciją, klausė literatūros paskaitų. 1910 m. gruodžio 17 d. jam įteiktas provizoriaus diplomas. Dalyvavo lietuvių studentų draugijos veikloje, bendradarbiavo „Aušrinės“ žurnale. Nuo 1907 m. pasirinko literatūrinį Vienuolio slapyvardį, kuriuo ir pasirašinėjo visą savo kūrybą. 1912 m. buvo vienas iš lietuvių farmacininkų laikraščio „Farmaceutų reikalai“ organizatorių.
Kilus Pirmajam pasauliniam karui, 1914–1918 m. Maskvoje dirbo nukentėjusių nuo karo lietuvių šalpos komitete. Trumpam sugrįžęs į Lietuvą, rašytojas pamilo Mortą Avižonytę, tačiau jie greitai išsiskyrė. A. Vienuolis, vėl įkvėptas nelaimingos meilės, parašė apsakymą „Užžėlusiu taku“.
Tarpukaris
thumb|200px|Namas kuriame gyveno ir mirė A. Vienuolis, šiuo metu A. Baranausko ir A. Vienuolio memorialinis muziejus thumb|200px|A. Vienuolis (pirmas iš kairės) savo vaistinėje Anykščiuose 1918 m. grįžo į Lietuvą ir kartu su provizoriaus padėjėju J. Adomėnu įsteigė vaistinę Anykščiuose. Po kelių mėnesių, bolševikams užėmus Anykščius, A. Vienuolis buvo suimtas, tačiau nakčia jam pavyko pabėgti. Skubiai persikėlė į Kauną, dirbo Spaudos biure ir laikraščio „Lietuva“ karo korespondentu, aprašydamas nepriklausomybės kovas bolševikų, bermontininkų ir lenkų frontuose. Kurį laiką redagavo žurnalą „Veja“, dirbo Švietimo ministerijos Knygų leidimo komisijoje.
1922 m. sugrįžo į Anykščius ir iš J. Adomėno perėmė vadovavimą vaistinei. 1924 m. sausio 23 d. sukūrė antrą šeimą – vedė Latvijos lietuvaitę Leokadiją Ermušaitę (1896–1971). 1925 m. jiems gimė dukra Laima. 1924 m. balandžio 6 d. mirė motina.
Dalyvavo Šaulių sąjungos kūrime, Jono Basanavičiaus ir Jono Biliūno draugijų veikloje, skaitė paskaitas. 1927 m. gegužės 1 d. Anykščiuose įkūrė Antano Baranausko muziejų – pirmąjį memorialinį muziejų Lietuvoje. Jis išsaugojo savo giminaičio vyskupo A. Baranausko klėtelę, statytą 1826 m., poeto ir jo giminės daiktus, knygas, šeimos relikvijas. Klėtelėje priimdavo ekskursijas, rūpinosi klėtelės ir eksponatų apsauga, anykštėnų rašytojų atminimo įamžinimu. Nemažai autorių jam yra dovanoję savo knygų su autografais: Ignas Šeinius, Bronė Buivydaitė, Petras Biržys, Antanas Vaičiulaitis, Kazys Binkis, Faustas Kirša, Vincas Krėvė, Bernardas Brazdžionis ir kt.
1929 m. buvo išsiųstas į Vakarų Europą „pasitobulinti“. Buvo sugalvojęs stoti į Leipcigo universitetą, bet jo diplomo nepripažino. Italijoje parašė romaną „Viešnia iš šiaurės“. Šis romanas sulaukė daug neigiamos kritikos, nors pats rašytojas jį labai vertino. Kūrybinį įkvėpimą sugrąžino Klaipėdos teatro repertuaro direktorius Juras Šaltenis, kuris buvo sumanęs dramatizuoti Vienuolio žymiausius kūrinius. Vienuolis pradėjo rašyti pjeses.
Sovietmetis
Sovietinės okupacijos laikotarpiu A. Vienuolis skaudžiai nukentėjo: nacionalizuota jo vaistinė, 1941 m. birželio 14 d. sūnus Stasys ištremtas į Sibirą (1944 m. išlaisvintas). 1944 m. artėjant frontui, bijodami represijų, į Vakarus pasitraukė jo dukra Laima su vyru.
1941–1944 m. dirbo nuosavoje vaistinėje. Per karą vaistinė sudegė. 1944–1945 m. Anykščių gimnazijos rusų kalbos ir literatūros mokytojas. 1945 m. paskirtas A. Baranausko muziejaus direktoriumi ir šias pareigas ėjo iki pat gyvenimo pabaigos.
Antrosios sovietinės okupacijos laikotarpiu buvo priverstas atiduoti valstybei literatūrinę duoklę: pagal marksistinę ideologiją parašė apysaką „Išdukterė“ ir romaną „Puodžiūnkiemis“. Tris kartus buvo išrinktas LTSR Aukščiausiosios Tarybos deputatu (1947–1957 m.). Būdamas deputatu kovojo prieš Vilniaus krašto lenkinimą, padėjo Anykščiuose pastatyti vidurinę mokyklą, rūpinosi rašytojo J. Biliūno palaikų iš Zakopanės parvežimu į Anykščius.
1957 m. atšventė savo 75-erių metų jubiliejų. Rugpjūčio 17-osios popietę jis dar jautėsi puikiai, bet staiga mirė. Mirties priežastis – pakartotinė širdies arterijų ūminė trombozė. Palaidotas savo namų kiemelyje, netoli A. Baranausko beržų.
Kūryba
A. Vienuolis – puikių legendų, romanų, apysakų, apsakymų, atsiminimų ir dramų autorius. Rašytojas savo kūryboje pasiekė didelio meistriškumo, vaizdavimo ir stiliaus raiškumo.
1920 m. „Švyturys“ išleido A. Vienuolio „Raštų“ I tomą, 1922 m. – „Raštų“ II tomą, 1937 m. išleistas „Raštų“ III tomas. thumb|Apsakymo „Paskenduolė“ viršelis A. Vienuolio kūriniai:
Įvertinimas
Tarpukariu apdovanotas Ldk Gedimino ordino III laipsnio medaliu (1938 m.) ir Šaulių žvaigždės medaliu (1939 m.). Sovietmečiu suteiktas Lietuvos SSR nusipelniusio meno veikėjo (1947 m.) ir Lietuvos SSR liaudies rašytojo garbės vardas (1957 m.), apdovanotas Darbo raudonosios vėliavos (1950 m.) bei Lenino ordinu (1954 m.).
Atminimo įamžinimas
thumb|200px|A. Vienuolio kapas Anykščiuose
Lakonija
Geografija
Lakonija yra lygumų sritis Peloponeso pietvakariuose, sutampanti su Evroto upės baseinu. Tai – derlingas žemdirbystės ir gyvulininkystės kraštas.
Lakoniją iš vakarų uždarė Taigeto kalnai, kurie skyrė nuo Mesenijos. Šiaurėje buvo Arkadija, šiaurės rytuose buvo Parnono kalnai, kurie skyrė nuo Argolidės.
Maksimonys
Maksimonimis vadinami kaimai:
Lakonija
Istorija
Nuo VIII a. Sparta ne tik valdė visą Lakoniją, bet ir plėtė savo įtaką į gretimą Mesenijos regioną. Jį užkariavus, meseniečiai tapo helotais. Užėmus dalį Arkadijos aukštumų šiaurėje, jų gyventojai tapo skiritais. Tuo metu Sparta taip pat užkariavo dalį istorinės Argolidės į rytus nuo Parnono kalnų.
Sparta, drauge su Atėnais ir keletu kitų polių, buvo vienas svarbiausių Senovės Graikijos istorijoje. Klasikiniu laikotarpiu jis kovojo su kitais poliais dėl hegemonijos visoje Heladoje, ir keletą kartų ją įgijo.
146 m. pr. m. e. Lakonija, kaip ir kitos graikų valstybėlės, atiteko Romos imperijai, vėliau čia valdė Bizantijos imperija, bet Lakonija išliko kaip atskiras teritorinis vienetas. XIV a. iš Lakonijos regiono kilo Morėjos despotatas (1349–1460), o vėliau jis užkariautas Osmanų. 1821 m. Lakonija tapo nepriklausomos Graikijos dalimi.
Druskininkų tiltas
Druskininkų tiltas – tiltas per Nemuną Druskininkuose. Tilto ilgis yra 150 m, o plotis apie 10 m, aukštis apie 18 m. Tiltas yra Veisiejų gatvės dalis (kelias ).
2012 m. rudenį buvo atliktas siūlių remontas, ištrūkus šiaurinės pusės siūlėms. Tiltas avarinės būklės, kelkraščių betonas išbyrėjęs iki gelžbetonio karkaso strypų. Asfalto danga voluota, lopyta šaligatvių plytomis.
2013 m. pradėtas tilto remontas. Jį vykdo bendrovė „TILTS“.
Horsens FS
Horsenso FS – Danijos futbolo klubas iš Horsenso.
Istorija
1994 m. geriausi klubo žaidėjai perėjo į naują AC Horsens klubą.
Kordoba (Argentina)
thumb|240px|Sarmiento parkas thumb|right|240px|Kordobos katedra thumb|240px|Kolonijinės valdžios rezidencija
Kordoba  – miestas centrinėje Argentinoje, Čikaso kalnagūbrio pašlaitėje, prie Primero (arba Sukijos) upės. Kordobos provincijos centras. Kordoba išsidėsčiusi svarbiausiame šalies žemės ūkio regione; vienas svarbiausių pramoninių ir istorinių miestų šalyje. Kordoba – 2006 m. Amerikos kultūros sostinė.
Istorija
thumb|left|Kapucinų bažnyčia Kordoba įkurta 1573 m. Cheronimo Luiso de Kabreros, pavadinusio pagal Ispanijos miestą Kordobą. Kordoba – vienas seniausių šalies miestų (seniau įkurtos tik Buenos Airės ir Santjago del Esteras). 1613 m. jėzuitų ordino įkurtas Kordobos universitetas yra seniausias visoje Pietų Amerikoje. 1782 m. tapo Tukumano provincijos sostine. 1806 m. laikinai buvo La Platos Vicekaralystės sostine. Po Antrojo pasaulinio karo tapo Argentinos karinės aviacijos pramonės centru. 1947 m., kartu su Vokietijos inžinieriais, įkurtas Aeronautikos institutas (Instituto Aerotécnico). 2000 m. jėzuitų kvartalas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Susisiekimas
Svarbiausios geležinkelio arterijos veda į Buenos Aires ir Saltą. Keliai į Rosariją, La Riochą, Santjago del Esterą, Santa Rosą, Santa Fė, San Chuaną. Kordobos oro uostas.
Centras
Komercinė miesto dalis su drabužių, maisto, avalynės, metalo dirbinių, kompiuterių pardotuvėmis. Čia įsikūręs Kordobos bankas. Daug restoranų (Mc’Donalds, itališki, argentinietiški). Kvartalo centras – San Martino aikštė.
Urka (Urca)
Tai aukštuomenės rajonas, su supermarketais, drabužių salonais ir restoranais.
Cerro de las Rosas
Didelę miesto dalį užimantis rajonas, su restoranais (El Bodegón de Argüello, Rancho Grande, Restorante Italiano), maisto, drabužių pardotuvėmis. Čia yra tradiciniai pietietiški gyvenamieji namai. Daug barų, naktinių klubų.
Naujoji Kordoba (Nueva Córdoba)
Taip pat daug restoranų, pardotuvių, klubų, supermarketų. Irigojeno prospekte įsikūrusios įvairios įstaigos, kompanijos.
Universitetinis miestelis (Ciudad Universitaria)
Yra miesto pietinėje dalyje, prie Sarmiento parko. Čia yra dauguma Kordobos nacionalinio universiteto fakultetų, futbolo stadionas, teniso kortai, zoologijos sodas.
Karolina (La Carolina)
Sparčiai augantis privačių gyvenamųjų namų rajonas.
Sportas
Mieste 1978 m. vyko XI pasaulio futbolo čempionatas.
Juodauodegis balnotasis karosas
Juodauodegis balnotasis karosas (Oblada melanura) - jūrinių karosų (Sparidae) žuvų šeimos, monotipinės baltotųjų jūrų karosų (Oblada) genties rūšis.
Kiriniai
Kiriniai (Laridae) – sėjikinių paukščių (Charadriiformes) šeima. Stambūs ir vidutinio dydžio paukščiai, gyvenantys pajūryje ir vidaus vandenyse. Vyrauja balta ir šviesiai pilka spalva. Sparnai ilgi, snapas beveik tiesus su smailia arba kabliška viršūne. Daugumos rūšių uodega lygiu galu. Plaukioja, bet nenardo. Monogamai. Lizdą krauna ant žemės arba uolose. Deda 2-3 margus kiaušinius. Jaunikliai apaugę pūkais, dažnai po 1-2 dienų gerai bėgioja ir plaukioja. Visaėdžiai.
Paplitę visuose žemynuose. Gyvena kolonijomis. Pasaulyje 6 gentys, 55 rūšys, Lietuvoje – 13 rūšių iš 3 genčių:
Pamituvys II
Pamituvys II – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 3 km nuo Stakių.
Sveti Nikolė
Sveti Nikolė (reiškia 'šv. Nikolajus') – miestas Rytų Makedonijos regione, Makedonijoje. 13 746 žmonės (2002 m. duomenys). Sveti Nikolės savivaldybės administracinis centras, kuriame gyvena 18 497 gyventojai (2002 m. duomenys). Pagrindinė pramonės šaka – maisto gamyba ir gyvulininkystė. Auginamos avys. Pagal legendą, miestas pavadintas pagal XIV a. statytą šv. Nikolajaus bažnyčią. Savivaldybės teritorijoje yra daug archeologinių kasinėjimo vietų.
Chenšela
Chenšela – miestas šiaurės rytų Alžyre, Aureso kalnuose, 1200 m aukštyje. Vilajos centras. 130,3 tūkst. gyventojų (2007).
Verčiamasi žemdirbyste, yra pramonės įmonių. Apylinkėse yra romėnų miestų liekanų.
Šliogeris
Šliogeris − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Šliogerienė (ištekėjusi moteris) ir Šliogerytė (mergautinė pavardė).
457 m.
Mirtys
Nedatuota
Šliogeris
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Baldoniškis
Baldoniškis – viensėdis Pasvalio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Pušaloto.
Šešupė
thumb|250px|Šešupė Lietuvos žemėlapyje thumb|250px|Šešupė ties [[Pilviškiais]] thumb|220px|Šešupės baseinas
Šešupė ( arba Ostfluss,, ) – upė, tekanti Lenkijos, Lietuvos ir Rusijos Kaliningrado srities teritorija; kairysis Nemuno intakas.
Tėkmė
Upės ištakos yra Šešupėlės kaime, prie Suvalkų, šiaurės rytų Lenkijoje, Baltijos aukštumose. Pradžioje teka giliu senslėniu į šiaurės rytus aukštumomis per Lenkiją (27 km), toliau 158 km per Lietuvą: pradžioje teka į šiaurės rytus Kalvarijos savivaldybės teritorija, nuo Želsvos (Marijampolės savivaldybė) vingiuoja į šiaurę, nuo Gavaltuvos pasuka į vakarus ir teka daugiausia Vilkaviškio ir Šakių rajonų riba. Už Kudirkos Naumiesčio pasuka į šiaurės vakarus, 51 km teka Lietuvos–Rusijos valstybine siena. Nuo santakos su Jotija iki pat žiočių teka Rusijos teritorija (62 km). Įteka į Nemuną 85 km nuo jo žiočių, į rytus nuo Ragainės, ties Lugovojė kaimu.
Upės slėnis 0,3-0,7 km pločio, negilus. Vagos plotis aukštupyje ~20 m, toliau – 25–40 m. Būdingas vagos gylis – 1,5 m.
Baseinas
Šešupės baseinas užima 6104,8 km² plotą (Lietuvai jo tenka 4899 km²). Upės baseinas apima beveik visą Užnemunės žemumą, vakarinę Sūduvos aukštumos pusę. Dešinioji vidurupio baseino dalis ežeringa (priklauso Žuvintas, Dusia, Amalvas, Žaltytis). Dešiniojoje baseino pusėje gausu pelkių ir miškų, tačiau kairioji pusė sausa ir nemiškinga. Intakai:
Hidrologija
thumb|250px|Šešupės užtvanka [[Kudirkos Naumiestis|Kudirkos Naumiestyje]] Šešupė nevandeninga, sausomis vasaromis ir žiemą smarkiai nusenka, pavasarį patvinsta, išsilieja iš krantų. Upės vaga mažai įsigraužusi į nelaidžią molingą dirvą, didesnėje baseino dalyje miškų ir ežerų nedaug, todėl po liūčių dažnai kyla poplūdžiai. Srovės greitis 0,2-0,3 m/s.
Šešupės žemupyje (ties Dolgojė) metinis nuotėkis pasiskirsto taip: pavasarį nuteka 45 % vandens, vasarą 10 %, rudenį 18 %, žiemą 27 %. Metinė vandens lygio svyravimo amplitudė: ties Kalvarija 2,5 m, ties Marijampole 3,8 m, ties Kudirkos Naumiesčiu 7,0 m.
thumb|250px|Šešupė ties [[Lazdynais, dabar Krasnoznamenskas (Kaliningrado sritis]] thumb|250px|Šešupė [[Nemano rajonas|Nemano rajone, Kaliningrado srityje]] Šešupė paprastai užšąla gruodžio pabaigoje, ledus laužia tarp kovo ir balandžio vidurio. Išbūna užšalusi vidutiniškai 75 d. Didžiausias Šešupės ledo storis užfiksuotas 1954 m. (102 cm, Kalvarijoje) bei 1947 m. (68 cm Marijampolėje ir 58 cm K. Naumiestyje). Ilgiausiai buvo užšalusi 1941 m. (147 dienas).
Šešupė patvenkta 4 vietose: Ties Lenkijos-Lietuvos pasieniu Šešupė yra antra pagal švarumą Lietuvos upė (2006 m.; I kokybės klasė). Vandens matavimo stotys veikia Liubave ir Kudirkos Naumiestyje.
Reikšmė
Upėvardžio šaknis šeš- Lietuvoje dažna, bet ne visai aiškios kilmės. Bandoma sieti su šešėlis („nuo šviesos užstojama tamsi vieta“), senesnė šios šaknies reikšmė galėjusi būti „šaltas, vėsus“.
Nuo XV a. Šešupė su savo intakais Širvinta ir Liepona sudaro vieną stabiliausių sienų Europoje – iš pradžių tarp Teutonų ordino vakaruose ir LDK rytuose, vėliau – tarp Prūsijos bei Vokietijos ir Rusijos imperijos, dabar tarp Rusijos ir Lietuvos.
Vokiškai upė vadinta Scheschupe, tačiau nacionalsocialistams pradėjus pervadinti Rytprūsių vietovardžius šis pavadinimas kaip ir daugelis kitų, turėjusių lietuviškas, prūsiškas ar mozūriškas-lenkiškas šaknis, neįtiko ir 1938 m. Šešupė buvo pervadinta į Ostfluss.
Ekologija
2015 m. liepos 16 d., ketvirtadienį, Šešupės upėje įvyko didelė ekologinė nelaimė. Jau kitą dieną pagalbos telefonu vietos gyventojai pranešė, kad ties Antanavo kaimu, esančiu Kazlų Rūdos savivaldybėje, smarkiai putoja Šešupės vanduo. Šios ekologinės nelaimės metu gaišo vandens gyviai, įskaitant ir žuvis – šapalus, raudes, kuojas, ešerius ir kitas jų rūšis. Jau praėjus ne vienai dienai po atliktų Šešupės ties Antanavo gyvenviete Kazlų Rūdos savivaldybėje vandens tyrimų, preliminarūs rezultatai parodė, kad kelių cheminių elementų koncentracijos upės vandenyje viršytos dešimtis kartų.
Miodio
Miodio – alternatyviojo roko grupė iš San Marino. Įkurta 2002 m. ir yra išleidusi mini albumą su penkiomis dainomis (jų tarpe singlu It’s Ok). Grupė yra įvairių San Marino ir Italijos festivalių laimėtoja.
Eva
Eva (g. 1978 m.) – Lietuvos popmuzikos atlikėja, solo karjerą ir pirmajį albumą, kurio įrašai trukę 5 metus, pavadinimu „Darau, ką noriu“, išleidusi 2003 m. Prieš tai atlikėja akomponuodavo įvairiems muzikos atlikėjams (Merlin, Neda, Irena Starošaitė) kaip pritariantis vokalas. Eva didelio populiarumo susilaukė 2005 m. dalyvaudama lietuviškoje „Eurovizijos“ atrankoje, atlikdama dainą kartu su Česlovu Gabaliu.
Češulėnai
Češulėnai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, pasienyje su Baltarusija. Seniūnaitijos centras.
Istorija
XX a. pr. įėjo į Novoaleksandrovsko apskritį. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Vidžių valsčius).
Druskininkų senamiestis
Senamiestis – centrinė Druskininkų miesto dalis, įsikūrusi Ratnyčėlės kairiajame krante ir Nemuno dešiniajame krante. Telkšo Druskonis. Urbanistikos paminklas. Teritorija išsiplėtusi apie senąsias gydyklas kairiajame Ratnyčios krante.
Yra Druskininkų miesto muziejus, Čiurlionio muziejus, žydų muziejus, kultūros ir poilsio parkas, Druskininkų Senosios miesto kapinės. Šventyklos – Druskininkų Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčia ir Druskininkų stačiatikių cerkvė. Senamiestyje taip pat įsikūrusi Druskininkų Ryto gimnazija, Druskininkų Senamiesčio vidurinė mokykla.