cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Genovaitė Jasiulienė
Biografija
Vyras Leonas Jasiulis. 1951 m. baigė muziejininkystę Vilniaus universitete. 1954–1981 m. dėstė Lietuvos dailės institute, 1952–1953 m. ir Taikomosios dailės aukštesniojoje mokykloje Kaune. Nuo 1981 m. Lietuvos dailės muziejaus Taikomosios dailės skyriaus, 1989–1999 m. Taikomosios dailės muziejaus vedėja, 1987 m. šio muziejaus ekspozicijos teminio plano autorė su R. Budriu, A. Kybrancu. Kuravo daugiau kaip 70 muziejaus parodų. Parengė aukštosioms mokykloms visuotinės taikomosios dekoratyvinės dailės istorijos mokymo programą (1982 m.)
Leonas Jasiulis
Leonas Jasiulis (1932 m. vasario 17 d. Augmėnai, Baisogalos valsčius – 2004 m. sausio 4 d. Vilnius) – Lietuvos dailėtyrininkas, pedagogas.
Biografija
Žmona Genovaitė Jasiulienė. 1939–1944 m. mokėsi Augmėnų pradinėje mokykloje, 1947–1954 m. mokslus tęsė Baisogalos vidurinėje mokykloje. 1959 m. baigė dailėtyrą Maskvos universitete. 1959–1990 m. dėstė Lietuvos dailės institute. Tyrinėjo XX a. Lietuvos dailę.
Senkaku salos
thumb|300px|right|Uocuridžima kairėje, Kitakodžima ir Minamikodžima dešinėje. Senkaku salos (, kiti variantai: 尖閣群島 Senkaku-guntō ir 尖閣列島 Senkaku-rettō ), taip pat žinomos kaip Diaoju salos (taip pat supapr. kin. 钓鱼岛) Kinijoje ar Tiaojutai salos Taivane, taip pat dar Viršūnės salos – negyvenamų salų grupė Rytų Kinijos jūroje, kurias valdo Japonija. Jos yra į rytus nuo Kinijos, šiaurės rytus – nuo Taivano ir į vakarus nuo Okinavos.
Kai 1968 m. buvo atrasta, kad netoli salų jūroje gali būti naftos rezervų,    į Senkaku salas pretenzijas pareiškė Kinija ir Taivanas, tačiau 1971 m. JAV salas perdavė Japonijai. Kinija teigia, kad atrado ir valdė salas nuo XIV a. Japonija valdė salas nuo 1895 m. iki Antro pasaulinio karo pabaigos, 1945–1972 m. salas valdė amerikiečiai, kol kartu su Okinava grąžino Japonijai.
Senkaku salos yra Japonijos diplomatinių ginčų su Kinija ir Taivanu objektas. Abi kinų vyriausybės sutinka, kad salos priklauso Taivanui, tiksliau Toučengo miestui Jilano provincijoje. Japonija oficialiai nepripažįsta Taivano kaip atskiros valstybės ir teigia, kad Senkaku salos priklauso Išigakio miestui Okinavos prefektūroje, tad ji nepripažįsta Taivano ir Kinijos pretenzijų į salas. Japonijos vyriausybė neleido Išigakiui plėtoti salų.
Geografija
500px|thumb|left
Herbertas Jankūnas
Herbertas Jankūnas (, 1905 m. rugpjūčio 8 d. Ungura, dab. Varmijos Mozūrų vaivadija, Lenkija – 1990 m. balandžio 30 d. Getingenas) – Vokietijos archeologas, daktaras.
Biografija
Studijavo archeologiją Karaliaučiaus, Jenos ir Berlyno universitetuose. 1931 m. baigė Berlyno universitetą. 1961 m. Getingeno mokslų akademijos, 1963 m. Švedijos mokslų akademijos, 1968 m. Austrijos mokslų akademijos narys.
Nuo 1931 m. Kylio universiteto archeologijos muziejaus mokslo darbuotojas, 1938-1942 m. direktorius. Nuo 1935 m. daktaras, nuo 1936 m. docentas. 1942 m. Rostoko universiteto profesorius. Tyrinėjo vikingų Hedeby (Haithabu, Šlėzvigas) gyvenvietę; kurios tyrinėjimus finansavo SS. Antrojo pasaulinio karo metu tarnavo Rozenbergo tarnyboje „SS Wiking“ divizijoje. Po karo buvo nušalintas nuo pedagoginės veiklos, bet kaip kviestinis profesorius skaitė paskaitas Hamburgo, Kylio universitetuose. 1956 m. Getingenaso universiteto profesorius.
Mokslinė veikla
Tyrimų svarbiausia sritis – vikingų laikotarpis, taip pat domėjosi Rytų Prūsijos archeologija. Parašė straipsnių apie Tilžės apylinkių įvijinius smeigtukus (1931 m.), senojo geležies amžiaus radinius Semboje (1950 m.). Šlėzvigo muziejuje saugoma jo surinkta medžiaga apie šiuos radinius ir Lietuvių literatūros draugijoje Tilžėje buvusius archeologinius rinkinius.
Avanscena
Avanscena dažnai naudojama kaip vaidinimo aikštelė operos ir baleto spektakliuose. Dramos teatruose avanscenoje irgi vaidina, paprastai nedideles scenas prieš uždangą, kurios jungia pagrindines spektaklio dalis. Kai kurie režisieriai į avansceną perkelia ir pagrindinį spektaklio veiksmą, taip jie išplečia panaudojamą scenos erdvę.
Deportivo La Massana
La Masanos „Deportivo“ – Andoros futbolo klubas iš La Masanos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1992 m.
Vulka Pietkovska
Vulka Pietkovska  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vyškų valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 25 km į šiaurės vakarus nuo Bielsko ir apie 34 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Slovakų kalbos abėcėlė
Slovakų kalbos abėcėlė yra sudaryta iš 46 raštmenų lotynų abėcėlės pagrindu. Slovakų kalbos raštas yra fonetinis, todėl vienam garsui užrašyti paprastai naudojama viena raidė.
Visa abėcėlė
Pastabos:
Garsų skirstymas
Slovakų kalbos garsai yra skirstomi į balsius, priebalsius ir dvibalsius.
Priebalsių skirstymas
Pastaba:
Priebalsių skirstymas pagal skardumą:
Ruta Bogustova
Ruta Bogustova (, g. 1935 m. balandžio 1 d. Ryga) – latvių dailininkė tekstilininkė.
Biografija
1950–1955 m. mokėsi Rygos taikomojo meno vidurinėje mokykloje, dirbo gamykloje „Rigas Audums“, akvarelisto K. Fridrichsono studijoje, kur susidomėjo batikos technika. 1971 m. baigė Latvijos dailės akademiją. Nuo 1967 m. Latvijos dailininkų sąjungos narė.
Kūryba
Sukūrė raiškios faktūros gobelenų („Verpėjos“ 1968 m., „Miestelis“ 1971 m., „Gintaro krantas“ 1972 m.). Viena pirmųjų Latvijoje pradėjo kurti įvairios konfigūracijos sienų kilimus, t. p. erdvinę („Arlekinas“ 1975 m., „Planeta“ 1978 m.) ir smulkiąją tekstilę. Nuo 1982 m. gobelenus kuria mišria technika („Skiriama jūrai“ 1985 m., „Inkų paslaptis“ 1988 m., „Kvadratai“ 1992 m., „Raudonos uolos“ 1994 m.).
Nuo 1961 m. dalyvauja parodose. 1975 m. R. Bogustovai įteiktas Tarptautinės tekstilės bienalės Lozanoje prizas už erdvinę kompoziciją „Muzika“ (1974 m.).
Paulius Jasiukonis
Paulius Jasiukonis (1932 m. liepos 9 d. Kaunas – 2008 m. kovo 18 d. Los Andželas) – JAV lietuvių kinematografininkas, teatralas.
Biografija
Nuo 1951 m. gyveno Los Andžele. 1958 m. baigė kinematografiją Pietų Kalifornijos universitete. 1958–1964 m. dirbo Jeilio universitete Niu Havene, prisidėjo steigiant universiteto mokomųjų filmų studiją. 1954 m. Los Andžele įsteigė dokumentinių filmų bendrovę „Litu-Filmas“, 1959 m. – plokštelių įrašymo bendrovę „Litu-Garsas“. 1974 m. bendrovės buvo sujungtos, veikia pavadinimu „Gintaras“. 1952–1968 m. Los Andželo lietuvių radijuje vedė laidą „Lietuviškoji scena“. 1964 m. Los Andžele įsteigė filmų garso įrašymo ir redagavimo studiją „Independent Producers Service“, joje 1965 m. redagavo ir įgarsino Holivudo vaidybinių, reklaminių ir dokumentinių filmų, rašytojos B. Pūkelevičiūtės režisuotą filmą „Aukso žąsis“. Nuo 1978 m. dirbo kino bendrovės „Metro Goldwyn Mayer“ televizijos laidų redaktoriumi.
Nuo 1963 m. su ansambliu „Spindulys“ važiuodavo į visas šokių šventes. Daugiausia savo lėšomis sukūrė (režisierius, scenaristas, redaktorius) apie 15 trumpametražių dokumentinių filmų, videofilmų, nufilmavo JAV lietuvių kultūros įvykių. Suredagavo „Lietuvių fotoarchyvo“ sukurtų filmų. Išleido lietuviškų muzikos plokštelių. Dalyvavo (garso režisierius, dailininkas) Los Andželo lietuvių mėgėjų teatro veikloje. 1974 m. Dailiųjų menų klubo Los Andžele steigėjas. Sukaupė JAV lietuvių filmų ir radijo laidų archyvą.
Plačiažiočiai šamukai
Plačiažiočiai šamukai (Chacidae) – šamažuvių (Siluriformes) šeima, kurioje yra 1 gentis ir 3 rūšys, auginamos ir akvariumuose. Dydis – iki 24 cm. Paplitę Indijoje, Borneo saloje.
Aglomeracija
thumb|right|250px|San Diego - Tichuanos aglomeracija Aglomeracijos – ištisinės susiliejusių miestų grupės (miestų sankaupos), kurios tarpusavyje glaudžiai susijusios gamybiniais, kultūriniais – buitiniais, transporto ryšiais.
Paprastai aglomeracijas sudaro centrinis miestas branduolys, o apie jį susitelkia mažesni miestai, iš tikrųjų tampantys šio didžiojo miesto priemiesčiais. Jeigu tokių miestų branduolių yra vienas, tai aglomeracija yra monocentrinė, jeigu keli – policentrinė. Itin didelės aglomeracijos vadinamos megalopoliu. Pasaulyje jų daugiausia yra Europos, Šiaurės Amerikos valstybėse ir Japonijoje. Mokslininkai prognozuoja, jog artimiausiu metu ir atsiliekančiose šalyse atsiras panašių megalopolių. Tai galėtų būti rytinė Brazilijos pakrantė, Gango ir Bramaputros sritis ir pan.
Didžiausios aglomeracijos
Didžiausių aglomeracijų sąrašas (2009-01-01).
{|class="wikitable"
Karklynė (Joniškis)
Karklynė – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Kriukų.
Gustonys
Gustonys – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, į pietus nuo kelio, 6 km į šiaurę nuo Naujamiesčio, prie geležinkelio Radviliškis–Daugpilis. Seniūnaitijos centras. Yra Gustonių geležinkelio stotis, biblioteka, medicinos punktas. Per kaimą teka Šuojos intakas Alkupis. Į šiaurę nuo kaimo plyti Gustonių-Jakubonių miškai, Panevėžio miškų urėdija. Veikia žemės ūkio bendrovė.
Istorija
Į pietus nuo kaimo yra I tūkstantmečio – II tūkstantmečio pradžios Papušių piliakalnis.
1808 m. vasario 29 d. dvaro savininkas Ignotas Karpis testamentu paleido iš baudžiavos Gustonių dvaro baudžiauninkus. Po jo mirties dvarą valdė giminaitis Eustachijus Karolis Karpis. 1922 m. vykdant žemės reformą, Karpių dvarai buvo išparceliuoti.
1905 m. įkurta pradžios mokykla, 1953–1979 m. septynmetė, aštuonmetė, dab. Smilgių mokyklos skyrius. 1910 m. Gustonys išskirstyti į vienkiemius. 1950–1995 m. buvo kolūkio pagalbinė gyvenvietė.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Kri kalba
Kri kalba (ᓀᐦᐃᔭᐍᐏᐣ = Nēhiyawēwin) – indėnų kalba arba kalbų grupė, priklausanti algonkinų kalbų šeimai. Vartojama kri indėnų, kurių arealas driekiasi per Kanados lygumas nuo Uolinių kalnų iki Labradoro bei apima pasienio teritorijas Montanoje (JAV). Kalbančiųjų skaičius – 120 tūkst. žmonių (įskaitant naskapių ir atikamekų kalbas). Kri kalba yra viena iš oficialių Šiaurės vakarų teritorijų kalbų.
Kri kalba pasižymi polisintetine morfologija ir sintakse. Žodžių tvarka sakinyje laisva. Pasižymi tuo, kad turi obviatyvą, dar vadinamą „4-uoju asmeniu“, t. y., mažiau išreikšto 3 asmens poziciją. Daiktavardžiai turi gyvąją ir negyvąją gimines.
Kri kalbos užrašomos tiek lotynišku raštu, tiek savitu kri raidynu (daugiausia naudoja vakarų tarmės). Šiame raidyne grafema žymi priebalsį, o jo kryptis ir diakritikai – prijungtą balsį. Kri kalba yra viena plačiausiai vartojamų Šiaurės Amerikos indėnų kalbų, mokoma mokyklose kaip antroji kalba, tačiau vietomis sparčiai nyksta.
Rampa
Rampa (iš, šis – iš 'nuolaidžiai leistis') reiškia kelis skirtingus dalykus:
Ulitis
thumb|250px|Uličio atolo žiedo dalis
Ulitis  – atolas Ramiajame vandenyne, Karolinų salose, priklauso Mikronezijos Federacinių Valstijų Japo valstijai. Yra nutolęs 191 km į rytus nuo Japo salos. Plotas 548 km², iš jo sausumos dalis – 4,5 km². Atolo žiedą sudaro ~40 salelių. Lagūnos ilgis 30 km, plotis 15 km.
Atole gyvena 773 gyventojai (2000 m.). Gyvenamos yra 4 salelės: Falalopas, Asoras, Mogmogas ir Fedarai. Falapope yra nedidelis lėktuvų pakilimo/nusileidimo takas, viešbutis, parduotuvė, aukštoji mokykla. Uličio atolo vadas gyvena Mogmogo salelėje.
Pirmasis europietis, atradęs šį atolą buvo portugalas Diego da Rocha (1526 m.). II pasaulinio karo metais čia buvo įsikūręs japonų laivynas.
Milevo Galozkai
Milevo Galozkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grabovo valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 17 km į šiaurės rytus nuo Kolno ir apie 83 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Gyvakarai
Gyvakarai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Salamiesčio, Pyvesos kairiajame krante. Seniūnaitijos centras. Stūkso Gyvakarų akmuo (su „velnio pėda“; architektūros paminklas). Praeina kelias.
Žymūs žmonės
Gyvakaruose gimė istorikas prof. Bronius Dundulis ir dailininkas keramikas Algirdas Laucius.
Močidlai (reikšmės)
Močidlais vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Grasas
Grasas  – Prancūzijos miestas, esantis Pajūrio Alpių departamente, įsikūręs kalnuose į šiaurę nuo Kanų, 13 km. nuo Viduržemio jūros pakrantės. Miestas garsus parfumerijos pramone bei laikomas Prancūzijos parfumerijos centru. Šis miestas viena iš Patriko Ziuskindo romano Kvepalai veiksmo vietų.
Miesto gyventojų skaičius siekia 50 tūkst.
Istorija
Miestas įsikūrė XI amžiuje. 1125 m. tapo vyskupo Antibo rezidencija. 1155 m. Grasas tapo vyskupų miestu, atliko svarbų, prekybos atžvilgiu, vaidmenį su Genuja ir Piza. 1482 m. kartu su Provansu tapo dalimi Prancūzijos. Nuo XVI a. mieste pradėjo plėtotis parfumerijos pramonė.
1815 m. Napoleonas I, išsilaipinęs įlankoje, su nedidele armija patraukė Paryžiaus link, keliu, kuris po to buvo vadinamas Napoleono keliu.
Nuo 1939 m. gruodžio iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos – 1945 m., šeimos viloje gyveno Ivanas Buninas.
Nozomi
Nozomi (のぞみ) (iki paleidimo žinomas Planet-B vardu) - Marso dirbtinis palydovas. Buvo sukurtas ir surinktas kosmoso ir astronautikos mokslų institute, Tokijo universitete ir paleistas 1998 liepos 3 18:12:00 UTC. Dėl elektros sistemos gedimų zondas Marso orbitos nepasiekė.
Nozomi pagrindinė misija buvo Marso viršutinės atmosferos ir jos sąveikos su saulės vėju tyrimai. Nozomi turėjo prietaisus skirtus jonosferos, magnetinio lauko, viršutinės atmosferos ir kt. tyrimams.
Sekluotis
Sekluotis – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajono savivaldybės, Kaltanėnų seniūnijoje, 10 km į šiaurę nuo Švenčionėlių, 1,5 km į vakarus nuo Kaltanėnų. Patenka į Aukštaitijos nacionalinio Parko teritoriją. Ežero plotas 19,8 hektaro.
Į ežero šiaurės vakarinį pakraštį įteka Kiauna, o išteka ši upė iš jo pietrytinio kranto, kuri toliau teka į Žeimeną. Ežeras priklauso Žeimenos baseinui. Ežero forma pailga (ilgis vakarų – rytų kryptimi – 0,9 km, plotis – iki 0,36 km), o jo pietryčiuose esantis palyginus didelis kyšulys tarytum ežerą dalina į dvi dalis. Altitudė 138 m. Krantai žemi, pelkėti. Ežero pietvakarinis krantas apaugęs Labanoro girios miškais (Kuklių mišku). Šiaurinis krantas apaugęs nedideliais miškeliais, netoli Kūrinių pelkė bei dirbami laukai.
Ežero pietrytiniame kampe yra įsikūręs Kuklių kaimas.
Newcastle United Jets FC
Newcastle United Jets FC – Australijos futbolo klubas, 2000 metais įkurtas Niukasle.
Sudėtis
Atnaujinta: 2020 m. sausio 3 d.
Panemunės žydų kapinės
(Aukštosios) Panemunės žydų kapinės – senosios nebeveikiančios kapinės Panemunėje, Kaune. Jų vieta – priešais Vaidoto g. 213, skvere tarp šios gatvės ir Nemuno upės. 1993 m. rugpjūčio 23 d. įtrauktos į Kultūros vertybių registrą pagal Naujai išaiškinamų istorijos ir kultūros paminklų sąrašą, unikalus objekto kodas –.
Būklė
thumb|left|250px|Keli paminkliniai akmenys kapinių teritorijoje Kultūros paveldo registre kapinės datuojamos XVII a. Prižiūrėtame plote yra išlikęs vienas antkapinis paminklas ir pastatytas granito paminklas su viršuje iškalta Dovydo žvaigžde ir įrašu lietuvių bei hebrajų ir jidiš rašmenimis: „''Senosios žydų kapinės. Tebūna šventas mirusiųjų atminimas''“.
Istorija
Tarpukariu pagrindinėje Vaidoto gatvėje veikė apie 30 įvairaus profilio prekybos ir buitinio aptarnavimo įstaigų, daugumoje jų dirbo tuose pat namuose gyvenantys žmonės. Daugiausia tai buvo žydų kilmės prekeiviai. A. Panemunės žydų bendruomenė lankydavosi 2 medinėse sinagogose. Čia buvo ir didelės, prižiūrėtos žydų kapinės. 1936 m. šių kapinių valdybos pirmininku buvo išrinktas Leiba Neimarkas. 1941 m. naciai atėmė žydų turtą, suėmė šeimas, o vėliau pradėjo naikinti. A. Panemunės gyventojai žydai buvo varomi sušaudyti į gretimą IV fortą. Pačioje Panemunėje šaudymų nebuvo. Po karo čia neišliko sinagogų, sunyko kapinės.
Vulka Zaleska
Vulka Zaleska  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vyškų valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į vakarus nuo Vyškų, apie 24 km į vakarus nuo Bielsko ir apie 38 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Algirdas Brazauskas
Algirdas Mykolas Brazauskas (1932 m. rugsėjo 22 d. Rokiškyje – 2010 m. birželio 26 d. Vilniuje) – pirmasis nepriklausomybę atkūrusios Lietuvos prezidentas, LKP CK pirmasis sekretorius.
Pradėjęs karjerą kaip jaunas specialistas, A. Brazauskas komunistų partijoje sparčiai kopė hierarchijos laiptais ir 1988-aisiais, būdamas 56-erių, tapo aukščiausiu sovietų valdžios okupuotoje Lietuvoje vykdytoju – LKP CK I sekretoriumi. Šį postą jis užėmė iki nepriklausomybės paskelbimo 1990-ųjų kovo 11 d.
Vėliau jis vadovavo nepriklausomai Lietuvai kaip prezidentas (šias pareigas laikinai ėjo 1992–1993, išrinktas kadencijai 1993–1998), vėliau vadovavo šalies vykdomajai valdžiai kaip ministras pirmininkas (2001–2006).
Nepaisant jo komunistinės praeities, A. Brazauskas nepriklausomybės metais nuolat buvo vienas populiariausių politikų. Jo šalininkai akcentavo, kad valdant A. Brazauskui šalies ūkis bei politinė padėtis buvo stabilios.
Savo politinę karjerą A. Brazauskas susiejo su Lietuvos komunistų partija bei jos įpėdine Lietuvos demokratine darbo partija, vėliau − Lietuvos socialdemokratų partija. Nors ir pasitraukė iš partijos vadovybės organų, tačiau savo įtaką išlaikė.
Iš aktyvios politikos A. Brazauskas buvo pasitraukęs 1998–2001 metais, joje taip pat nebedalyvavo nuo 2007-ųjų.
Po sunkios kovos su limfos vėžiu mirė 2010 m. birželio 26 d. Liepos 1 dieną valstybinių laidotuvių metu palaidotas Vilniaus Antakalnio kapinėse. 2011 m. birželio 26 d. iškilmingai atidengtas paminklinis biustas.
Biografija
A. Brazauskas savo giminės pėdsakus atseka XVIII a. Mikailiškių kaime (dab. Radviliškio raj.).
Tėvas Kazimieras Brazauskas (1906–1997), motina Sofija Perezilevičiūtė-Brazauskienė (1904–1979).
Išsilavinimas
1951 m. baigė Kaišiadorių vidurinę mokyklą ir tais pačiais metais įstojo į Kauno politechnikos institutą. 1956 m. baigė institutą ir įgijo inžinieriaus hidrotechniko specialybę. Vėliau tapo ekonomikos mokslų daktaru (1974 m.), Vilniaus Gedimino technikos, Kijevo (Ukrainos), Minsko humanitariniame universitetuose.
2001 m. suteiktas Kauno technologijos universiteto Garbės daktaro laipsnis.
Karjera Sovietų Sąjungos laikais
1965 m. buvo paskirtas Statybinių medžiagų pramonės ministru. 1967 m. pradėjo dirbti Valstybės planavimo komiteto pirmininko pavaduotoju. 1977 m. tapo LKP CK sekretoriumi. 9-ame dešimtmetyje buvo Lietuvos komunistų partijos CK sekretorius pramonės klausimais ir atsakingas už energetikos klausimus.
1988 m. spalio 21 d. buvo išrinktas LKP CK pirmuoju sekretoriumi. Jo kandidatūrą į šį postą palaikė Lietuvos nacionalinio išsivadavimo judėjimas „Sąjūdis“. Jam vadovaujant, 1989 m. Lietuvos komunistų partija atsiskyrė nuo Sovietų Sąjungos komunistų partijos.
Veikla nepriklausomoje Lietuvoje
thumb|left|[[Vytautas Landsbergis ir Algirdas Brazauskas 1990 m. kovo mėn.]] 1990 m. gruodžio mėnesį įvykusiame Lietuvos demokratinės darbo partijos (LDDP) steigiamajame suvažiavime buvo išrinktas jos pirmininku ir tapo didžiausios Lietuvos politinės partijos vadovu.
1992 m. spalio mėnesį LDDP laimėjus rinkimus į Seimą, buvo išrinktas Seimo pirmininku. Įsigaliojus naujai Konstitucijai jis kaip Seimo pirmininkas lapkričio 25 d. ėmė laikinai eiti prezidento pareigas.
1993 m. vasario 14 d. laimėjo Prezidento rinkimus 5 metų kadencijai, už jį balsavo 60 % rinkėjų. Kaip reikalauja Konstitucija, tapęs prezidentu, A. Brazauskas nutraukė savo narystę LDDP. 1993 m. vasario 25 d. įvyko prezidento inauguracija.
1998 m. vasario 26 d. dieną kadenciją baigusį A. Brazauską pakeitė Prezidento rinkimus laimėjęs Valdas Adamkus. Rinkimuose nedalyvavo, tai aiškino būtinybe Lietuvai atsinaujinti, bei siūlė rinkėjams balsuoti už Artūrą Paulauską.
2001 metais grįžo į politiką. Sausio mėnesį jis išrinktas Lietuvos socialdemokratų partijos pirmininku. Liepos 3 dieną Seimas, kuriame susibūrė nauja socialdemokratų dominuojama koalicija, jį patvirtino Lietuvos Respublikos Vyriausybės vadovu.
Postą politikas išlaikė ir po 2004 m. parlamento rinkimų, kai į koaliciją atėjo Darbo partija. Jis pasitraukė 2006 m. birželio 1 d. po to, kai vyriausybę bei ją rėmusią koaliciją netikėtai paliko Darbo partijos ministrai, taip ją sužlugdydami.
2007 metais A. Brazauskas socdemų partijos suvažiavime atsisakė kelti savo kandidatūrą kitai pirmininko kadencijai. Suvažiavimas išrinko jo pasiūlytą kandidatą, tuometinį premjerą Gediminą Kirkilą.
Inicijavo bei globojo Valdovų rūmų projektą.
Asmeninis gyvenimas
Gimė tarnautojų šeimoje. A. Brazauskas su žmona gydytoja Julija Brazauskiene (1933–2011) išaugino dvi dukras dvynes (g. 1959 m.): Audronę Usonienę, gydytoją, ir Laimą Mertinienę, menotyrininkę. Su J. Brazauskiene išsiskyrė, 2002 m. vedė Kristiną Butrimienę. Brolis Gerardas Brazauskas (g. 1935 m.) Švedijos koncerno Euroc AB (statybinės medžiagos) atstovybės Lietuvoje vadovas. Tėvai lig pat mirties gyveno Kaišiadoryse (J. Biliūno g. 26). Abu palaidoti Kaišiadorių kapinėse. Jose palaidota ir A. Brazausko sesuo Regina Jurkonienė (1924–1995).
Kontroversijos
Komisijos prašyta išnagrinėti keturis klausimus: ar partnerystė su I. Paleičiku bei su juo susijusiomis įmonėmis buvo K. Brazauskienei naudinga plėtojant „Draugystės“ verslą, ar I. Paleičikas bei su juo susijusios bendrovės prisidėjo gaunant paskolas viešbučio rekonstrukcijoms bei plėtrai, ar šių paskolų ar jų dalies nėra grąžinę šie subjektai, taip pat ar I. Paleičikas ar su juo susijusios bendrovės padėjo K. Brazauskienei ar jos buvusiems šeimos nariams įsigyti „Draugystės“ akcijas.
Komisija įtarimų nepatvirtino pareiškusi, jog visi I. Paleičiko ryšiai ryšiai buvę su A. Brazausko žmona, o ne su pačiu premjeru.
Pomėgiai
Jaunystėje A. Brazauskas sportavo (stūmė rutulį), vėliau buriavo, buvo Lietuvos buriuotojų sąjungos garbės narys. Aistringas medžiotojas, turėjo didžiulę medžioklinių peilių kolekciją. Lietuvos medžiotojų ir žvejų draugijos garbės pirmininkas.
Sportavo lengvąją atletiką. Disko ir kūjo metikas. 1956 m. Lietuvos lengvosios atletikos rinktinės narys. 1957 m. ir 1958 m. kartu su Jurgiu Vilemu tapo žvaigždės klasės Lietuvos buriavimo čempionu.
Nuorodos
Algirdo Brazausko gyvenimas
Natūralizacija
Politika
Kiekviena valstybė turi teisę nustatyti savas pilietybės įgijimo natūralizacijos būdu sąlygas. Vienos valstybės vykdo labai griežtą natūralizacijos politiką, o kitos – laisvesnę. Valstybėse, kuriose vyrauja ius sanguinis („kraujo teisės“) principas (Šveicarijoje, Vokietijoje), natūralizacija yra suprantama kaip nedažna kai kuriems individams teikiama privilegija; jos procedūra yra ilga ir sudėtinga, o kiekvienas pilietybės įgijimo prašymas yra kruopščiai ištiriamas. Šiuo atveju natūralizacija yra neskatinama ir neremiama.
Valstybėse, kuriose vyrauja ius soli („saulės teisės“) principas, natūralizacija yra aktyviai remiama. Jos procedūra yra paprasta, o daugumos pilietybės įgijimo prašymų tikrinimas yra paviršutiniškas. Pavyzdžiui, imigracijos šalyse (Jungtinėse Amerikos Valstijose, Kanadoje, Australijoje) pilietybė yra pagrįsta ius soli principu, kuriuo remiantis imigrantų vaikus yra lengva inkorporuoti į tautą. Šios šalys traktuoja imigrantus kaip būsimus piliečius, kurie pilietybę gali įgyti ius domicilli būdu.
Vis tik, nepaisant to, jog natūralizacijos politikos aspektai paliekami išimtinei suverenių valstybių kompetencijai, šalys ratifikavusios, pavyzdžiui, Europos Pilietybės ar Ženevos tarptautines konvencijas, kartu įsipareigoja laikytis ir šiose konvencijose įtvirtintų, natūralizacijos politiką reglamentuojančių, nuostatų. Europos Pilietybės Konvencijoje numatyta, kad kiekviena valstybė, esanti šios Konvencijos narė, įsipareigoja užtikrinti, kad jos teritorijoje teisėtai ir nuolat gyvenantys asmenys galėtų natūralizacijos būdu įgyti pilietybę. Taip pat, nustatant natūralizacijos sąlygas, laikotarpis, kurį asmuo privalo nuolat gyventi valstybės teritorijoje iki prašymo pateikimo dienos, negali būti ilgesnis kaip dešimt metų. Tuo tarpu Ženevos Konvencijoje šalims narėms įtvirtinta pareiga – palengvinti pilietybės įgijimo natūralizacijos būdu sąlygas bei pagreitinti pačią natūralizacijos procedūrą pabėgėliams. Šalys narės įpareigojamos atsižvelgti į ypatingą pabėgėlių statusą ir nereikalauti, jog šie iš savo kilmės valstybės institucijų gautų dokumentus, kuriuos paprastai turi pateikti valstybėje besinatūralizuojantis asmuo. Be to, privalu netaikyti kalbos žinių ir ankstesnės pilietybės atsisakymo reikalavimų.
Pilietybės suteikimo natūralizacijos tvarka sąlygos
Šalies pilietybė gali būti suteikiama asmeniui, jeigu jis atitinka nustatytas sąlygas. Bendrosios, dažniausiai būtinos sąlygos: tam tikrą laiką išgyventi šalyje (sėslumo cenzas); atsisakyti ankstesnės pilietybės; turėti pastovų legalų pajamų šaltinį, būstą; pasižymėti geromis moralinėmis savybėmis (pavyzdžiui, turėti „švarią“ kriminalinę praeitį); gerbti šalies tradicijas ir principus; pateikti reikalingus dokumentus, kaip įrodymus apie gyvenimą šalyje (priešingu atveju, paaiškėjus apie netinkamus, padirbtus dokumentus, pilietybė gali būti atimta); išlaikyti valstybinės kalbos ir Konstitucijos bei istorijos pagrindų egzaminus; viešai prisiekti ištikimybę valstybei, kurios pilietybę asmuo siekia įgyti natūralizacijos būdu. Taip pat pasitaiko ir specifiškesnių natūralizacijos salygų. Pavyzdžiui, reikalaujama, kad pilietybės suteikimas nekeltų pavojaus diplomatiniams santykiams su kitomis valstybėmis (Portugalija bei Liuksemburgas), asmuo siekiantis įgyti pilietybę būtų geros sveikatos būklės (Prancūzija) ar „sveiko proto“ (Jungtinė Karalystė), netarnautų kitų šalių kariniuose padaliniuose.
Natūralizacijos būdo porūšiai
jus domicilli, reintegracija, transferas, optacija, šeimyninė natūralizacija, nešeimyninė natūralizacija.
Šeimyninė natūralizacija
Šeimyninės natūralizacijos atveju pilietybės prašo sutuoktinis arba pilietybė suteikiama įvaikintam vaikui. Tokiais atvejais taikomos tam tikros natūralizacijos procedūrų ir sąlygų lengvatos.
Europos Pilietybės Konvencija pripažįsta kiekvienos valstybės teisę taikyti savo nacionalinius teisės aktus, sprendžiant kas gali tapti konkrečios valstybės piliečiu. Tačiau, tuo pačiu, Konvencija įtvirtina ir svarbią ją ratifikuojančių valstybių pareigą – atsižvelgti į konkrečias asmenų grupes, kurioms turi būti taikomos švelnesnės (facilitate) pilietybės įgijimo natūralizacijos būdu sąlygos. Nepaisant to, jog terminas „palengvinti“ (facilitate) nėra apibrėžtas Konvencijoje, nacionalinių teismų praktika rodo, jog natūralizacijos sąlygų palengvinimas apima ne tik natūralizacijos procedūrų valstybėse supaprastinimą, tačiau ir valstybių pareigą tam tikroms grupėms asmenų taikyti švelnesnes natūralizacijos sąlygas. Tokių sąlygų supaprastinimas apima: sutrumpintą sėslumo cenzo trukmę, mažiau griežtus reikalavimus mokėti valstybinę kalbą, lengvesnę natūralizacijos procedūrą, žemesnį natūralizacijos mokestį ir pan. Europos Pilietybės Konvencija piliečių sutuoktinius priskiria prie asmenų, kuriems pilietybės sąlygos turi būti palengvintos.
ES
Nustatant natūralizacijos sąlygas natūralizuotis siekiantiems piliečių sutuoktiniams, dauguma senųjų Europos Sąjungos valstybių narių reikalauja, jog santuoka truktų nustatytą laiko tarpą ir (ar) minimalaus kartu su sutuoktinių nugyvento laiko cenzo ir (ar) nustatytą laikotarpį sutuoktiniai kartu vestų bendrą šeimos ūkį. Valstybių reikalaujamas santuokos laikotarpis, šiuo aspektu, paprastai svyruoja nuo vienerių iki trejų metų. Reikalavimas vesti bendrą namų ūkį daugelyje Europos valstybių yra tarp šešių mėnesių ir trejų metų, neretai derinamas kartu su santuokos trukmės reikalavimu. Tuo tarpu sėslumo cenzas dažniausiai susiejamas su santuokos trukme bei minimaliu bendrai su sutuoktiniu nugyvento laiko cenzu. Daugumoje senųjų ES valstybių šis reikalavimas varijuoja nuo šešių mėnesių iki šešerių metų.
Austrija
Pavyzdžiui, Austrijoje reikalaujama vienerių metų santuokos su Austrijos piliečiu ir mažiausiai ketverių metų gyvenimo šalyje arba dvejų metų santuokos ir trejų metų išgyvenimo šalyje.
Belgija
Belgija įstatymais nenustato jokio santuokos trukmės laikotarpio. Lieka tik nuostata, jog santuoka turi būti teisėta (galiojanti), kuomet Belgijos piliečio sutuoktinis (-ė) siekia įgyti šalies pilietybę. Tačiau susituokusi pora, idant sutuoktinis (-ė) gautų Belgijos pilietybę, turi išgyventi Belgijoje bent trejus metus. Belgijos piliečio sutuoktinio (-ės) natūralizacija taip pat įmanoma, jei sutuoktiniai Belgijoje kartu išgyvena bent šešis mėnesius bei sutuoktinis (-ė) turi galiojantį leidimą gyventi šalyje bent 3 mėnesius per pastaruosius 3 metus.
Danija
Danijoje natūralizuotis siekiančiam sutuoktiniui (-ei) reikia: išgyventi aštuonerius metus šalyje ir vienerius – santuokoje su Danijos piliečiu; arba septynerius metus išgyventi Danijoje ir dvejus metus santuokoje su Danijos piliečiu; arba šešerius metus gyventi Danijoje ir atitinkamai trejus metus santuokoje su Danijos piliečiu.
Prancūzija
Prancūzijoje sutuoktiniui (-ei) norinčiam (-iai) įgyti šios valstybės pilietybę natūralizacijos būdu, reikia išgyventi bent vienerius metus šalyje bei dvejus metus santuokoje kartu su Prancūzijos piliečiu. Jei sutuoktinis (-ė) netenkina pirmojo reikalavimo, t. y. nėra išgyvenęs (-usi) šalyje bent vienerių metų, tuomet jam (jai) reikia santuokoje su Prancūzijos piliečiu išgyventi bent trejus metus.
Italija
Italijoje piliečių sutuoktiniai (-ės) gali natūralizuotis, jei gyvena šalyje ne mažiau šešių mėnesių arba trejus metus gyvena santuokoje su Italijos piliečiu, priklausomai kas įvyks pirmiau.
Švedija
Švedijoje sutuoktinis (-ė) gali natūralizuotis jei yra išgyvenęs (-usi) šalyje bent 3 metus, dvejus metus santuokoje su Švedijos piliečiu bei bent metus kartu veda bendrą namų ūkį. Atkreiptinas dėmesys, kad asmuo, kuris buvo susituokęs su Švedijos piliečiu bent dešimt metų, tačiau gyveno užsienyje (išskyrus jo (jos) kilmės šalį), gali būti atleidžiamas nuo reikalavimo šalyje išgyventi trejus metus, bet tik tuo atveju, jei įrodomi stiprūs ryšiai su Švedijos valstybe.
Jungtinė Karalystė
Jungtinės Karalystės natūralizacija yra kai asmuo yra susituokęs su Jungtinės Karalystės piliečiu. Sąlygos:
Slovėnija
Santuokoje 2 metus išgyvenus su Slovėnijos piliečiu natūralizacijos būdu pilietybei gauti užsienietis turi:
Lenkija
Lenkijoje užsieniečiui santuoka su Lenkijos piliečiu minimali 3 metai ir nemažiau 2 metai prieš pateikiant prašymą, gyventi Lenkijoje be pertraukos, turint gyvenamosios vietos leidimą.
Vengrija
Vengrijoje sutuoktinis (-ė) gali natūralizuotis jei yra išgyvenęs (-usi) santuokoje ne mažiau kaip 3 metus, arba santuoka buvo nutraukta dėl sutuoktinio mirties.
Santuokos trukmės reikalavimas
Vienerių metų santuokos trukmės reikalavimas yra Ispanijoje, dvejų metų Vokietijoje ir trejų metų Airijoje, Liuksemburge bei Portugalijoje. Šiuo aspektu Vokietijos sutuoktinių natūralizacija apribota tik tiek, kiek valdžia gali atmesti natūralizuotis siekiančių sutuoktinių paraiškas, kuomet santuokos tęsiasi tik oficialiai. Airija šiuo atveju reikalauja, kad vienas sutuoktinių (Airijos pilietis) pateiktų ministrui rašytinį patvirtinimą, jog susituokusi pora iš tiesų gyvena kartu, t. y. kaip vyras ir žmona. Graikojoje pareiškėjas gali būti natūralizuotas po trejų metų santuokos, tačiau tik jei jis ar ji turi bendrą vaiką, gimusį santuokos metu. Kitaip, natūralizuotis siekiančiam sutuoktiniui, šioje valstybėje taikomos bendros pilietybės suteikimo natūralizacijos tvarka sąlygos.
Bendras namų ūkis bent trejus metus turi būti vedamas taip pat ir Suomijoje bei Liuksemburge. Tuo tarpu, kai kurios Europos valstybės (pavyzdžiui, Portugalija), siekiant užtikrinti, kad natūralizuotis siekiančių asmenų priėjimas prie pilietybės nebūtų susijęs su bendro gyvenimo aplinkybe, nedeklaruoja reikalavimo, jog būtų vedamas bendras namų ūkis.
Kiti ribojimai
Apskritai pastebima, kad 1990 m. daugumoje senųjų ES valstybių įvykę natūralizacijos politikos pokyčiai daugiausiai sąlygojo naujus papildomus apribojimus. Natūralizuotis siekiantiems piliečių sutuoktiniams, kaip ir kitiems asmenims, buvo įvesti tiek Konstitucijos žinių (Danija, Graikija) bei nacionalinės kalbos testai (Austrija, Danija, Liuksemburgas, Prancūzija), tiek ir abiejų tipų testai (Olandija, Jungtinė Karalystė). Be to, pavyzdžiui, Portugalijos atveju, nuo 1994 m. atsirado reikalavimas piliečių sutuoktiniams įrodyti, jog tarp jų ir Portugalijos bendruomenės egzistuoja efektyvus ryšys.
Atkreiptinas dėmesys, kad nemažai Europos valstybių taiko specialias nuostatas švelninančias natūralizacijos sąlygas piliečių sutuoktiniams. Tačiau, pilietybės įgijimo natūralizacijos būdu sąlygų palengvinimas besinatūralizuojantiems užsienio piliečių sutuoktiniams tarp senųjų Europos Sąjungos valstybių egzistuoja tik Austrijoje, Belgijoje, Prancūzijoje ir Liuksemburge. Be to, tokiu atveju, vienintelis natūralizacijos sąlygų sušvelninimas – šalyje reikalaujamo pragyventi laiko sutrumpinimas, pavyzdžiui, iki dvejų metų Liuksemburge ar iki septynerių metų Austrijoje.
Natūralizacija Lietuvoje
Lietuvos pilietybės suteikimo natūralizacijos tvarka sąlygos:
Šeimyninė natūralizacija Lietuvoje
Asmeniui, sudariusiam santuoką su Lietuvos Respublikos piliečiu ir pastaruosius 7 metus bendrai su sutuoktiniu gyvenančiam Lietuvos Respublikos teritorijoje, Lietuvos Respublikos pilietybė suteikiama, jei šis asmuo atitinka Pilietybės įstatymo sąlygas. Asmenims, sudariusiems santuoką su Lietuvos Respublikos piliečiais: tremtiniais, politiniais kaliniais ar jų vaikais, gimusiais tremtyje, Lietuvos Respublikos pilietybė suteikiama, jei jie susituokę persikelia nuolat gyventi į Lietuvos Respubliką ir pastaruosius 5 metus bendrai su sutuoktiniu, kuris yra Lietuvos Respublikos pilietis, gyvena Lietuvos Respublikos teritorijoje, ir atitinka Pilietybės įstatymo sąlygas.
Asmeniui, pragyvenusiam Lietuvos Respublikoje susituokus su Lietuvos Respublikos piliečiu ilgiau kaip vienerius metus, jei jo sutuoktinis miršta, Lietuvos Respublikos pilietybė gali būti suteikiama, jam pragyvenus Lietuvos Respublikos teritorijoje 5 metus, jei šis asmuo atitinka Pilietybės įstatymo nustatytas sąlygas.
Taip pat skaitykite
Filiacija Lietuvos Respublikos pilietybės įstatymas
Literatūra
Staatsbürgerschaft
Karklynė (Kupiškis)
Karklynė – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Noriūnų.
Janas Dlugošas
Janas Dlugošas (1415 m. gruodžio 1 d. Bžežnica, Radomo pavietas – 1480 m. gegužės 19 d. Krokuva) – lenkų kronikininkas, istorikas ir diplomatas.
Biografija
Bajoras, kilęs iš Vieniavos herbo giminės. Tėvas Jonas Dlugošas iš Niedzielsko, riteris, Žalgirio mūšio dalyvis. Mūšyje jis paėmė į nelaisvę Brandenburgo komtūrą Markvardą Zalsbachą ir už tai gavo valdyti Bžežnicos seniūniją. Su dviem žmonomis jis turėjo 12 vaikų, iš kurių trys turėjo Jano vardą. Vyriausiasis tapo lenkų istoriografijos tėvu.
Janas mokėsi Novy Korčino (dab. Švento Kryžiaus vaivadija), kurio seniūnas iš pradžių buvo tėvas, parapinėje mokykloje. 1428–1431 m. studijavo Krokuvos universitete, tačiau jokio laipsnio neapsigynė. Nuo 1431 m. būsimojo kardinolo Z. Olešnickio dvariškis, viešasis notaras, 1439–1455 m. sekretorius, kancleris. Globėjui 1455 m. mirus perėjo į tarnybą karaliaus rūmuose.
1435–1478 m. dalyvavo įvairiose diplomatinėse misijose bei derybose su Roma, Vokiečių ordinu, Čekija, Vengrija. Nuo 1467 m. Kazimiero Jogailaičio sūnų auklėtojas.
Nuo 1436 m. Krokuvos kanauninkas, 1440 m. įšventintas kunigu. 1479 m. karaliaus nominuotas Lvovo arkivyskupu, bet mirė nesulaukęs popiežiaus patvirtinimo.
Istorikas
kairėje|miniatiūra|„Jan Długosz“, Antoniego Gramatyki paveikslo reprodukcija.J. Dlugošas sukaupė vertingų, dažniausiai nepasiekusių mūsų laikų, dokumentų ir nuorašų rinkinių apie Lenkijos ir Vokiečių ordino santykius 1339–1422 m. (Lites ac res gestae inter Polonos Ordinemque Cruciferorum 1440–1480, išleista 1855–1856 m., priedai 1880 m., 3 t. 1890–1935 m.), Žalgirio mūšyje paimtų kryžiuočių vėliavų aprašymus (Banderia Prutenorum), Lenkijos herbų aprašus ir atvaizdus (Insignia seu clenodia incliti Regni Poloniae 1458–1480, išleista 1851 m., 1885 m., 1931 m.), Krokuvos vyskupijos beneficinių aktų knygą (Liber beneficiorum dioecesis Cracoviensis 1470–1480, išleista 1863–1864 m.) Parengė šv. Stanislovo (išleista 1511 m.), šv. Kunigundos (Kingos, išleista 1887 m.), Krokuvos, Plocko, Poznanės vyskupų bei Gniezno arkivyskupų, kardinolo Z. Olešnickio ir kitų gyvenimų aprašymus (Vitae episcoporum Poloniae, išleista 1887 m.).
Daug rašė apie Lietuvą, apibūdino senąją lietuvių religiją.
Kronika
Svarbiausias veikalas – 12 knygų Lenkijos kronika nuo legendinių laikų iki 1480 m. „Garbingos Lenkijos karalystės metraščiai arba kronikos“ (Annales seu cronicae incliti Regni Poloniae 1455–1480 m., pradėta leisti 1615 m., visas leidimas 1701–1703 m. ir 1873–1878 m., vertimas lenkų kalba Roczniki, czyli kroniki sławnego Królestwa Polskiego 1867–1869 m. Naujas kritiškas leidimas pradėtas 1964 m., jo lenkiškas vertimas – 1961–2006 m. Lietuvių kalba fragmentai spausdinti 1955 m., 1996 m.
Kronikoje gausiai panaudotos daugelis istorinių šaltinių – lenkų kronikos, lietuvių, Rusios, čekų, vengrų, kryžiuočių ir kt. metraščiai bei kronikos, įvairūs jam prieinami dokumentai, amžininkų liudijimai. Spėjama, kad žinių surinko ir iš Krokuvoje studijuojančių lietuvių, Lietuvoje gyvenusių Kazimiero Jogailaičio dvariškių.
Jonas Vanagaitis
Jonas Vanagaitis (1869 m. rugsėjo 23 d. Pabudupiai,, nuo 1938 m. Finkenhagen, Ragainės apskritis, dab. , Krasnoznamensko rajonas, Karaliaučiaus sritis – 1946 m. rugsėjo 9 d. Kaselio–Matenbergo perkeltųjų asmenų stovykloje, Vokietija. 2009 m. rugsėjo 19 d. jo ir žmonos Marijos Brožaitytės-Vanagaitienės palaikai perlaidoti Bitėnų kapinėse.) – Mažosios Lietuvos politinis ir visuomenės veikėjas, laikraštininkas, lietuvybės skleidėjas.
Janas Dlugošas
Kronika
Medžiaga išdėstyta išlikusių Livijaus dekadų pavyzdžiu. Nors yra chronologijos, genealogijos, toponimikos ir kitų netikslumų, politinių aktualijų sukeltų nuostatų, šis veikalas – vienas svarbiausių ir nuosekliausių Lietuvos istorinių šaltinių, ypač nuo 1382 m. Pirmoji žinia apie lietuvius datuojama 1205 m.
Vienas pirmųjų išdėstė romėniškąją lietuvių kilmės teoriją. Smulkiai aprašyti Vytauto ir Jogailos nesutarimai, 1387 m. Aukštaičių ir 1413–1417 m. Žemaičių krikštas, 1410 m. Žalgirio mūšis. Greta objektyvių, kitais šaltiniais patvirtintų žinių, Kronikoje yra tendencingų Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės politikos vertinimų, spėjama, daugiausia dėl globėjo Z. Olešnickio įtakos. Kronika padarė poveikį daugeliui Vidurio Rytų Europos viduramžių istoriografų.
Jonas Vanagaitis
Biografija
Įgijęs pradinį išsilavinimą tarnavo Prūsijos kariuomenėje. Padėjo Mortai Zauniūtei rengti lietuviškų knygų katalogą 1900 m. Paryžiaus parodai. Nuo 1903 m. „Birutės“ draugijos narys. 1903–1914 m. vadovavo „Birutės“ draugijai. 1904 m. Vincui Kapsukui padėjo leisti laikraštį „Draugas“, oficialusis šio laikraščio redaktorius Bitėnuose. 1904–1905 m. iš tėviškės persikėlęs į Tilžę, revoliucinio sąjūdžio Lietuvoje metu padėjo gabenti per sieną atsiunčiamus iš Vakarų Europos lietuviškus atsišaukimus bei iš Šveicarijos, Belgijos ginklų fabrikų gaunamus revolverius ir šautuvus. 1905 m. įsteigtame knygyne slapstė ir politinius pabėgėlius iš Lietuvos bei Prūsijos. 1905 m. dalyvavo Didžiajame Vilniaus Seime kaip Prūsų Lietuvos atstovas. Jo siūlymu šis visų kraštų lietuvių suvažiavimas pavadintas seimu.
Janas Dlugošas
Požiūris į Lietuvą
Janas Dlugošas savo Kronikoje menkina lietuvius, dažnai siekdamas iškelti lenkų įvaizdį. Jis apibūdina Lietuvos kraštą kaip „ištisą dykvietę – kur vien tik žvėrys gali išgyventi“. Anot jo, išskyrus du vasaros mėnesius, Lietuvoje viešpatauja žiaurūs šalčiai, dėl kurių lietuviai gausiai miršta ir masiškai nušąla nosis, todėl jie priversti kūrenti laužus, idant dirbtinai sukurta šiluma subrandintų kitaip neprinokstančius javus. Jo teigimu, patys lietuviai „pati primityviausia tauta tarp Šiaurės tautų“, tarpusavyje kalbanti šiek tiek pagadinta lotynų kalba, nes yra kilę iš senovės romėnų. Iki Jogailos pakrikštijimom garbinę tuos pačius pagoniškus dievus, kokius garbino „lietuvių protėviai – romėnai, kažkada persikraustę iš Romos imperijos į nederlingas Lietuvos žemes“. thumb|Janas Dlugošas Krokuvos steloje
Jonas Vanagaitis
Biografija
Po 1905-1907 m. revoliucijos dėl nepastovaus politinio nusistatymo bei vokiečių valdžios represijų nuo politikos nutolo ir daugiausiai jėgų atidavė kultūrinei „Birutės“ draugijai. 1910–1912 m. leido laikraštį „Allgemeine Litauische Rundschau“, 1913–1914 m. redagavo satyrinį laikraštį „Sūkurys“. 1909–1913 m. ir 1920 m. redagavo laikraštį „Birutė“, pasirūpino, kad „Birutės“ draugijos biblioteka ir senienų muziejus būtų perduotas Lietuvių mokslo draugijai Vilniuje. 1912–1913 m. turėjo išeivių biurą, padėdavo jiems išvykti iš Lietuvos arba patekti į Lietuvą be paso. Vienas iš „Santaros“ steigėjų.
Nuo 1918 m. lapkričio 16 d. Prūsų Lietuvos tautinės tarybos, apeliavusios į lietuvišką mažlietuvių kilmę ir šios kilmės pagrindu siekusios sujungti lietuvių gyvenamas žemes, narys. 1918 m. lapkričio 30 d. pasirašė Tilžės Aktą, vėliau, 1936 m. „Ryto“ spaustuvėje Klaipėdoje išleido meniškai paruoštą spalvotą didelio formato šio Akto variantą. 1922 m. gruodžio 18 d. įsteigto Mažosios Lietuvos gelbėjimo komiteto narys, jo pirmasis sekretorius. 1923 m. Namų savininkų sąjungos pirmininkas, jo partija dalyvaudavo rinkimuose į Klaipėdos miesto seimelį, bet 1924 m. išsikovojo vieną atstovą į Klaipėdos miesto tarybą. Viktoro Gailiaus pasiūlymo susijungti su jo vadovaujama „Visuomenės sąjunga“ nepriėmė. 1923–1940 m. Šaulių sąjungos Klaipėdos komiteto sekretorius. 1938 m. Klaipėdos sukilimo dalyvių prisiminimų almanacho „Kovos keliais“ iniciatorius. Bendradarbiavo periodiniuose leidiniuose „Lietuvos ūkininkas“, „Trimitas“ ir kt. thumb|left|200px|„Tegyvuoja nepriklausoma Lietuva“ –[[Tilžėje Jono Vanagaičio išleistas atvirukas]]
Policijas FK
Policijas FK – buvęs Latvijos futbolo klubas iš Rygos. 2001 m. prijungtas prie FK Daugava Rīga klubo.
Pasichai
Pasichai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grabovo valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 22 km į rytus nuo Kolno ir apie 75 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Kroatijos futbolo varžybos 1912 m.
Kroatijos futbolo varžybos 1912 m.
Leonidas Abaris
Leonidas Abaris (g. 1955 m. kovo 5 d. Šniukštų k., Zarasų r.) – choro dirigentas, muzikos mokytojas.
Biografija
1962–1973 m. mokėsi choro dirigavimo Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (dėst. N. Kazakauskienė). 1973–1978 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje doc. N. Kazakauskienės klasėje.
Nuo 1978 m. Lietuvos vidaus reikalų ministerijos vyrų choro „Sakalas“ chormeisteris, nuo 1980–1990 m. meno vadovas ir dirigentas. Išmokė chorą daug lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių, pagyvino jo koncertinę veiklą. „Sakalas“ koncertavo Lietuvoje, Vokietijoje, Šiaurės Korėjoje, Baltarusijoje, Estijoje, Rusijoje bei Ukrainoje, padarė įrašų Lietuvos radijui. L. Abaris chorą "Sakalas" parengė 1983 m. respublikiniam moterų ir vyrų chorų sąskrydžiui Šiauliuose, 1984 m. chorų festivaliui „Jaunimo daina“, 1985 m. respublikinei dainų šventei, 1986 m. chorų festivaliui „Vivat classica“, 1987 m. respublikiniam konkursui „Dainuoja darbo Lietuva“. Choras dalyvavo autoriniuose kompozitorių koncertuose, televizijos laidose, Vilniaus miesto dainų šventėse ir kituose kultūros renginiuose. „Sakalas“ buvo 1981 m. V ir 1984 m. VI Stasio Šimkaus chorų konkursų Klaipėdoje laureatas, Liaudies dainų festivalių Panevėžyje ir dainų švenčių konkursų prizininkas. 1988 m. lapkričio 26 d. „Sakalas" savo kūrybinės veiklos 20-metį pažymėjo koncertu.
1987–1997 m. L. Abaris dirbo Lietuvos liaudies kultūros centro direktoriaus pavaduotoju. Daug prisidėjo rengiant 1989 m. Vilniaus miesto dainų šventę, 1990 m. Lietuvos tautinę dainų šventę, 1993 m. Lietuvos jaunimo mažąją dainų šventę, 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventę, 1991 bei 1995 m. Baltijos respublikų studentų dainų šventes „Gaudeamus-XI“ Rygoje ir „Gaudeamus-XII" Tartu, pasaulietinės ir religinės muzikos konkursus ir kitus kultūros renginius.
Nuo 1990 m. Lietuvos policijos (teisės) akademijos vyrų choro „Aras“ meno vadovas bei dirigentas, nuo 1992 m. ir merginų vokalinio ansamblio „Astra“ vadovas. Šie du kolektyvai parengė įvairių kūrinių programas, dažnai koncertavo Vilniuje ir kitur. „Aras“ dalyvavo 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Kaune ir Vilniuje, 1995 m. Baltijos respublikų studentų dainų šventėje „Gaudeamus-XII" Tartu, 1996 m. J. Naujalio II religinės muzikos chorams konkurse, o taip pat daugelyje kitų kultūros renginių. Nuo 1997 m. Vilniaus jėzuitų gimnazijos muzikos mokytojas ir choro vadovas, šį kolektyvą parengė 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.
L. Abaris 1988 m. liepos 9 d. Vilniaus Vingio parke, Sąjūdžio surengtame istoriniame mitinge, dirigavo V.Kudirkos „Tautišką giesmę“. Vingio parke 1993 m. rugsėjo 5 d. dirigavo popiežiaus Jono Pauliaus II aukotose šv. Mišiose. Skaitė paskaitas Lietuvos kultūros darbuotojų tobulinimosi institute bei Lietuvos švietimo darbuotojų kvalifikacijos kėlimo institute, parašė metodinių straipsnių, spaudai parengė leidinių chorams, sukūrė dainų ir giesmių chorams, laimėjo premijų pasaulietinės ir religinės muzikos konkursuose. Religinės muzikos chorams III konkurse „Mišios Šv. Antano garbei“ 1998 m. J. Naujalio pelnė trečiąją premiją. 1996 m. Palangoje bei Elektrėnuose surengė pirmuosius savo kūrybos autorinius koncertus. 1993 m. Lietuvos jaunimo mažojoje dainų šventėje, 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventėje ir 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventėje skambėjo daina „Mokytojau - tau". L. Abaris 1998 m. buvo II Pasaulio lietuvių dainų šventės režisierius – chorų tvarkytojas. 1987 m. apdovanotas Kultūros žymūno ženklu.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Rašto sistema
thumb|320px|Rašto sistemų paplitimas pasaulyje
Raštas – simbolių (rašto ženklų) sistema, naudojama komunikacijai ir žodinei informacijai tam tikra kalba išsaugoti. Ji užrašoma tam tikroje laikmenoje ir gali būti perskaityta.
Pažymėtina, kad rašto sistemos apibrėžimas yra gana abstraktus, nes ir tautos, naudojančios tą pačią sistemą, dažnai turi papildomų simbolių tik savai kalbai būdingiems garsams parašyti, be to, kai kurių bendrų simbolių reikšmė gali būti kita.
Rašto sistema pirmiausia yra skirta kalbai užrašyti, bet jai labai artimos sistemos yra muzikinė notacija, šokio raštas, matematiniai ženklai.
Rašto ženklai
Kiekviena rašto sistema turi šių rūšių rašto ženklus:
Sistemos pagal rūšis
Rašto sistemos yra kelių rūšių. Visas jas galima skirstyti į fonografines, nefonografines ir mišrias.