cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aktyvusis elektroninis paštas
Veikimo schema
Panašūs veiksmai vykdomi, siunčiant laišką iš mobiliojo telefono, taip pat atnaujinant kalendoriaus įrašus ar kontaktų informaciją mobiliajame telefone arba tarnybinėje stotyje.
Gyvūnų migracija
Tam, kad gyvūnų judėjimą laikytume migracija, o ne individų sklaida gyvenamame plote ar jų invaziją į naujas teritorijas, judėjimas turi būti dėsningas, kasmetinis ar sezoninis, toks kaip paukščių migracija į pietus šaltuoju metų laiku; gnu kasmetinis migravimas į sezonines ganyklas; ar esminis gyvenamosios aplinkos pakeitimas dėl gyvenimo ciklo pokyčių, kaip kad jaunų atlantinių lašišų migracija iš jų gimtųjų upių į jūrą, kai jos pasiekia tam tikrą kūno dydį.
Žinduolių migracija
Didžioji dalis žinduolių migracijos yra nulemta besikeičiančių metų laikų ir nuo to priklausančio maisto kiekio. Pavyzdžiui, šiauriniai elniai žiemą pasiekia pietines mažiau sniego dangos turinčias vietoves arba nusileidžia iš aukštumų į švelnesniu klimatu pasižyminčias žemumas. Pavasarį elnių bandos pajuda į šiaurę, siekdamos pasinaudoti šviežiai sprogstančia ir lengviau virškinama augalija. Afrikos žolėdžių, kaip kad dramblių, raganosių ar zebrų migracija priklauso nuo drėgnųjų ir sausųjų laikotarpių, siekiant ieškoti geriamo vandens ir vešlesnės augalijos. Tuo tarpu plėšrūnai migruoja sekdami gyvūnus, kuriais minta.
Žinduoliai gali migruoti tiek pavieniui, tiek ir grupėmis. Tai nulemia plėšrūnų keliama grėsmė – labiau pažeidžiamos gyvūnų rūšys, kurioms tenka migruoti atvirose teritorijose, paprastai juda būriais, kuriuose apsaugomi silpniausi individai, o gyvūnai, kuriems užpuolimas gresia mažiau arba aplinka leidžia pasislėpti – vieni arba mažomis grupėmis.
Paukščių migracija
thumb|275px|[[Poliarinė žuvėdra|Poliarinių žuvėdrų migracija: raudona – buveinės vasarą, mėlyna – buveinės žiemą, žalios linijos – migracijos keliai.]] Kaip ir žinduoliai, paukščiai migruoja ieškodami geresnių sąlygų, laikinai palikdami vietas, kuriose veisiasi, ir vėliau į jas vėl sugrįždami. Tyrimai rodo, kad migruoja apie pusė visų žinomų paukščių rūšių. Ilgiausiomis migracijomis pasižymi jūriniai paukščiai. Pavyzdžiui, poliarinės žuvėdros peri Arktyje, o žiemoje – Antarktyje, taip kasmet įveikdamos apie 40 000 km. Kai kurios nejūrinių paukščių rūšys migruodamos taip pat įveikia didelius atstumus, kaip kad amerikiniai sėjikai, perintys Šiaurės Amerikos šiaurėje, o žiemojantys Patagonijoje. Įveikdami didelius atstumus, paukščiai neretai naudojasi termikais – kylančiomis įkaitusio oro srovėmis, kurios leidžia taupant energiją pakilti į didelį aukštį, o tada sklęsti reikiama kryptimi.
Paukščių gebėjimas orientuotis migracijos metu ir sugrįžti į tas pačias vietas nėra iki galo paaiškintas. Manoma, kad dalis gebėjimo orientuotis, kaip kad polinkis tam tikru metu skristi tam tikra kryptimi, yra užkoduota genetiškai evoliucijos eigoje. Kryptis nustatoma pagal paukščių jaučiamą Žemės magnetinį lauką, vadovaujantis saulės judėjimu, o naktį migruojančios rūšys sugeba orientuotis pagal žvaigždes. Nepaisant to, dar trūksta informacijos, paaiškinančios, kaip paukščiai geba rasti tiksliai tas pačias perėjimo vietas, esančias už tūkstančių kilometrų.
Vikisvetainė
Vikis, arba vikisvetainė  – internetinių svetainių rūšis, kur lankytojai gali ne tik papildyti svetainės turinį kaip internetiniuose forumuose, bet ir jį taisyti. Vikiu vadinama ir programinė įranga, naudojama tokioms svetainėms kurti. Geriausiai žinomas pavyzdys – Vikipedija.
Istorija
Wiki havajiečių kalba reiškia 'vikriai, sparčiai, ypač greitai'. Tai užuomina į tai, kaip greitai galima įkelti ir keisti turinį vikio tinklalapiuose.
Pirmąją vikisvetainę sukūrė Ward Cunningham 1995 m. kovo mėn.
Vikio įrankiai
Įprastiniuose vikiuose kiekvienas puslapis turi redagavimo nuorodą, kuri atverčia to puslapio pirminio kodo redagavimo langą. Puslapyje gali būti naudojami HTML žymėjimai. Paprastai leidžiama ir rekomenduojama HTML pakeisti vikisintakse, kuri yra patogiau skaitoma ir užrašoma. Nusiuntus pataisymus jie iš karto tampa matomi visiems naršytojams.
Vikio demokratija
Vikio pagalba sudaromos sąlygos neribotai arba ribotai asmenų grupei kurti bei redaguoti dokumentus, naudojant paprastą teksto žymėjimo sistemą. Tekstui formatuoti pakanka naršyklės.
Tipiška vikitechnologijos savybė yra paprastumas kuriant ir atnaujinant puslapius. Paprastai prieš priimant keitimą nėra būtina, kad įvedamą tekstą peržiūrėtų kitas asmuo, ir daugelis vikių yra laisvai prieinami.
Paprastai vartotojo registracija neprivaloma. Vikisvetainėje sukuriamos sąlygos demokratiškai darbo aplinkai. Sprendimai priimami bendru sutarimu, nėra vienašališkų, autoritarinių sprendimų (nes nėra vieno vienintelio svetainės administratoriaus).
Sulina
Sulina  – miestas rytų Rumunijoje, Tulčos apskrityje, Juodosios jūros pakrantėje, Dunojaus deltoje, prie Sulinos protakos žiočių. Yra uostas, sausumos keliais miestas nepasiekiamas. Tai toliausiai į rytus nutolusi Rumunijos bei žemyninės Europos Sąjungos vieta. Yra švyturys, Šv. Mykolo cerkvė. Verčiamasi žvejyba, turizmu (poilsis pajūryje, lankoma į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą įtraukta Dunojaus delta).
Istorija
Sulina ilgą laiką buvo svarbi laivų statykla, 1856–1939 m. čia veikė Dunojaus komisija. Vėliau miesto reikšmė sumenko dėl sudėtingo susisiekimo.
Kanašas (Jurgaičiai)
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. Jurgaičiai nuo 1525 m. buvo valsčiaus centras. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Tilžės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimo bendruomenė, nuo 1935 m. balandžio 1 d. savivaldybė. 1920 m. sausio 1 d. prijungti Freihofas (1905 m. buvo 32 gyventojai), Sprukiniai ir Klišviečiai. 1993–2008 m. Novo Kolchoznojė apylinkės kaimas. 1993 m. prijungtas Ševeliovas.
1920 m. kaimas elektrifikuotas, jame buvo du bankai, Trakėnų veislės žirgų supirkimo punktas, žandarmerijos skyrius, kelios parduotuvės, „Radvilų“ viešbutis su sale, kurioje gyventojai švęsdavo savo šventes. Veikė kepykla, pieninė, mėsinė, malūnas, lentpjūvė, kalvė, metalo įmonė, kirpykla, dirbo stomatologas, akušerė, dailininkas.
Lietuviai
Iki 1709–1711 m. maro bei bado beveik visi Jurgaičių ir apylinkių gyventojai buvo lietuvininkai. Po didžiosios vokiečių kolonizacijos valsčiuje 1736 turinčių ūkius lietuvių sodybų buvo apie 66 % – iš 39 gyvenviečių septyniolikoje gyveno vien lietuvininkai, 7 – daugiausia vokiečiai, 15 – mišriai. 1905 m. valsčiuje lietuvininkai sudarė 9,1 % gyventojų, kai kuriuose kaimuose – iki 1/3.
Bažnyčioje pamaldos lietuvių kalba vyko iki 1933 m. nacionalsocialistų atėjimo į valdžią Vokietijoje. 1848 m. Jurgaičių parapijoje iš 5340 bendruomenės narių 2563 buvo lietuviai (48 %), 1878 m. – apie 2000 (32, 9 %), 1902 m. – apie 1900 (29, 7 %).
Nendrytė
Nendrytė – viensėdis Panevėžio rajono savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Ramygalos, prie kelio, šalia Kunigiškių kaimo.
Girininkai (Vainutas)
Girininkai – kaimas Šilutės rajono savivaldybės rytuose. Šiaurinė dalis kaimo yra įsikūrusi prie kelio Šyliai–Teneniai, o pietinė – prie kelio Šyliai–Vainutas.
Istorija
1941 m. birželio 22 d. čia Raudonoji armija nukankino 14 vietos gyventojų.
Rvamagana
Rvamagana (angl., ) – miestas rytinėje Ruandoje, 50 km į rytus nuo Kigalio. Rytų provincijos administracinis centras. 47,2 tūkst. gyventojų (2002 m.). Svarbus transporto mazgas. Senovinė bažnyčia, vidurinė mokykla.
997 m.
997 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Nedatuoti
Gimtadieniai
Nedatuota
Juodaininiai
Augalai paplitę tropinio klimato zonose.
Šeimoje yra apie 200 genčių, 4500 rūšių.
Pekinas
Pekinas, taip pat Beidzingas, Beidžingas – Kinijos Liaudies Respublikos sostinė. 18,62 mln. gyventojų (2016 m.) Su greta esančiais priemiesčiais Pekinas sudaro atskirą valstybinio pavaldumo (provincijos lygmens) administracinį vienetą, užimantį 16,8 tūkst. km² ir turinti 21,73 mln. gyventojų. Trečias (po Čongčingo ir Šanchajaus) pagal gyventojų skaičių Kinijos miestas.
Tai didelis transporto mazgas, esantis prie Didžiojo kanalo, apie 160 km nuo Bohajaus įlankos Geltonojoje jūroje. Yra Tarptautinis sostinės oro uostas, Pekino-Šanchajaus greitasis geležinkelis. Veikia metropolitenas (nuo 1970 m.). Išvystyta metalurgija, naftos chemija, mašinų gamyba, tekstilė, chemijos, karinė, radioelektronikos, poligrafijos pramonė, maisto apdirbimas, statybinių medžiagų gamyba. Pekinas – vienas didžiausių Kinijos finansų ir prekybos, taip pat mokslo centrų. Čia veikia Kinijos liaudies bankas, Pramonės ir komercijos, Žemės ūkio, Statybos, Kinijos bankai. Įsikūrusi Kinijos mokslų akademija. Daug universitetų (žymiausi – Pekino ir Cinghua universitetai), teatrų, muziejų (žymiausias – Kinijos istorijos), meno galerijų. Gilias tradicijas turi menų amatai.
Miestas turtingas rūmais, šventyklomis, parkais, sodais, mauzoliejais, gynybinėmis sienomis ir vartais. Yra septyni UNESCO pasaulio paveldo sąrašo objektai – Uždraustasis miestas, Dangaus šventykla, Vasaros rūmai, Mingų ir Čingų dinastijų imperatoriškieji kapai, Džoukoudianas, dalis Didžiosios kinų sienos ir Didžiojo Kinijos kanalo – visi gausiai lankomi turistų. Miestas taip pat garsėja tradicinio stiliaus būstais – sihejuaniais, ir siauromis gatvelėmis tarp jų – hutongais.
Istorija
Tai vienas iš seniausių Kinijos miestų. I tūkstantmetyje pr. m. e. centrinio Pekino pietvakarinėje dalyje (dab. Sičengo rajono pietuose) įsikūrė miestas valstybė Dzi (薊, Jì). Šią valstybę užėmusi Jan karalystė miestą padarė savo sostine, ir jis vadintas Dzičengu (薊城, Jìchéng). Kadangi po Kinijos suvienijimo III a. pr. m. e. jis tapo Jou provincijos sostine, nuo VII a. jis dar vadintas Joudžou. X a. miestą užėmė kidaniai, kurie padarė jį savo valstybės (Liao) pietine sostine, o XIII a. iš jų miestą perėmę džurdžėnai padarė jį pagrindine savo valstybės (Dzin) sostine ir pavadino „Centriniu miestu“ (中都, Zhongdu). Šiuos laikus mena Pekine išlikusi Niudzie mečetė ir Tianningo šventykla.
Dabartinis Pekinas buvo įkurtas XIII a., kuomet Mongolų imperija užkariavo Dzin. Į šiaurę nuo senosios džurdžėnų sostinės Džongdu buvo pradėtas statyti naujas įtvirtintas miestas – Dadu (大都, Dàdū), mongoliškai vadintas Chanbaliku (t. y. „Chano miestu“). Jis išbuvo Kinijos sostine valdant mongolų Juan dinastijai.
1368 m., išvijus mongolus, Mingų dinastijos pervardintas Beipinu (北平, Běipíng), nes tuo metu Kinijos sostine tapo Nankinas. 1421 m. Mingai įteisino dvi sostines, ir Pekinas pervardintas Beidzingu, t. y. „Šiaurine sostine“. Mingų laikais Senasis Pekinas įgavo dabartinę struktūrą, buvo sujungtas senasis Dzičengas ir Dadu bei taip atsirado Vidinis ir Išorinis miestai. Netruko suklestėti, gyventojų skaičius perkopė 1 mln. Kartu su Nankinu buvo vienas didžiausių Kinijos miestų. 1644 m. miestą buvo užėmę sukilę valstiečiai, tačiau jau tais pačiais metais juos išstūmė mandžiūrai, pavertę miestą mandžiūrų Čingų dinastijos sostine.
miniatiūra|kairėje|Pekinas apie 1898 m. Pirmojo (1839–42 m.) ir Antrojo opijaus karų (1857–60 m.) metu užimtas jungtinių Didžiosios Britanijos ir Prancūzijos karinių pajėgų ir nuniokotas. XIX a. pab. mieste pradėta moderni industrializacija. Per Boksininkų sukilimą (1899–1901 m.) vėl buvo užimtas Vakarų valstybių koalicijos kariuomenės ir nuniokotas.
1912 m., Sinhajaus revoliucijos (1911–13 m.) metu, Pekinas buvo paskelbtas Kinijos Respublikos sostine, bet faktiškai liko įvairių Kinijos militaristų grupių (Juan Šikai ir kitų) telkimosi centru. 1927 m., į valdžią atėjus Gomindanui, sostinė buvo perkelta į Nankiną. 1928 m. Pekinas vėl pavadintas Beipinu. 1937–1945 m. miestą buvo okupavusi Japonijos imperija, po kurios kapituliacijos Antrajame pasauliniame kare miestas sugrįžo į Gomindano rankas. 1949 m. sausio 31 d. miestą užėmė Kinijos komunistų partijos vadovaujama Liaudies išsivadavimo armija. Tų pačių metų rugsėjo mėn. paskelbtas Kinijos Liaudies Respublikos sostine.
Geografija
Pekinas išsidėstęs Didžiosios Kinijos lygumos šiaurėje. Šiaurėje, šiaurės vakaruose ir vakaruose stūksantys kalnai gaubia miestą ir šiaurinę Kinijos žemės ūkio širdį nuo besidriekiančių dykumos stepių. Šiose kalnų grandinėse pastatyta Didžioji kinų siena, kuria siekta apsisaugoti nuo stepių klajoklių įsiveržimų. Donglingo kalnas, esantis vakarinėje miestą supančių kalnų grandinėje, yra aukščiausia Pekino viršukalnė. Jos aukštis – 2303 m.
Miesto teritorija pietryčių kryptimi teka Čaobaihės, Jundinhės, Jumahės upės (visos Haihės intakai). Mijuno tvenkinys Čaobaihės upės aukštupyje yra pagrindinis miesto vandens šaltinis. Pekine driekiasi dalis Didžiojo Kinijos kanalo.
Klimatas
Būdingas drėgnas ir šiltas klimatas, kuriam būdingos karštos ir drėgnos vasaros. Jas lemia Rytų Azijos musonas ir dažniausiai šaltos, vėjuotos ir sausos žiemos, kurias lemia didžiulis Sibiro anticiklonas.
Oro kokybė
miniatiūra|dešinėje|Didelė oro tarša pasireiškė tankiu [[smogas|smogu. Šiose nuotraukose, darytose 2005 m. rugpjūčio mėn., matyti Pekino oro kokybės pokyčiai.]]
Oro užterštumas Pekine dieną beveik penkiskart viršija Pasaulio sveikatos organizacijos standartus. Tai vienas labiausiai užterštų pasaulio miestų.
Administracinis suskirstymas
thumb|left|Senojo Pekino struktūra Pekinas padalintas į 16 administracinių rajonų. Jie gali būti skirstomi į istorinį miesto centrą (oranžinė spalva), centrinius naujesnius rajonus (rožinė spalva), artimesnius priemiesčius (mėlyna spalva) ir tolimesnius priemiesčius (žalia spalva).
Pekino urbanizuotoji dalis užima 6 centrinius administracinius rajonus, iš kurių senasis Pekinas dalinamas į du: Sičengą ir Dongčengą. Senasis Pekinas yra išplanuotas grynai geometriškai, jame išskiriamas Vidinis miestas ir Išorinis miestas. Kadaise ši dalis buvo apjuosta siena, tačiau ji nėra išlikusi. 2-asis žiedinis kelias juosia senąjį Pekiną, o Metro 2-oji linija žymi senąją Vidinio miesto ribą.
Vidiniame mieste yra imperatoriaus miesto kompleksas (pietinė siena su vartais bei Tiananmenio aikštė), kurio centras – Uždraustasis miestas, t. y. Imperatoriaus rūmai (XV a. pradžia; dabartinis Guguno muziejus). Visos Vidinio miesto dalys sujungtos griežta rūmų, šventyklų ir kitų statinių sistema, kurie tam tikra tvarka išdėstyti iš pietų į šiaurę. Imperatoriaus miesto komplekse taip pat yra Taimiao šventykla („Protėvių paminėjimo šventykla“, pastatyta 1420 m., perstatyta 1544 m.), „Trijų jūrų“ parkai, tarp jų – Beihajaus parkas prie Beihajaus ežero kranto ir jame esančioje saloje; čia yra Baita pagoda („Baltoji pagoda“, 1651 m.). Pekino administracinis ir politinis centras yra Tiananmenio aikštė, kurios vakaruose ir rytuose ir Kinijos liaudies deputatų rūmai, Kinijos revoliucijos muziejus, Kinijos istorijos muziejus (abudu pastatyti 1959 m.).
Išoriniame mieste yra Dangaus šventykla (1420–1530 m., perstatyta XVIII–XIX a.).
Aplinkui senąjį Pekiną išsidėstę keturi miesto rajonai, kurie neseniai buvo priemiesčiai, tačiau plečiantis miestui buvo sparčiai urbanizuoti. Tai yra Haidianas, Čaojangas, Fengtajus ir Šidzingšanas. Jie su senuoju Pekinu yra sujungti metro sistema.
Gyventojai
2013 m. Pekino gyventojų skaičius savivaldybėje siekė 21,15 mln., iš kurių 18,25 gyveno miesto gyvenvietėse ir priemiesčiuose, 2,9 mln. – kaimo vietovėse. Miesto gyventojų skaičius nuolat auga. Nuo 1982 m. gyventojų skaičius pagausėjo daugiau nei dvigubai. Pekinas pagal gyventojų skaičių miesto gyvenvietėse yra trečias pagal dydį po Čongčingo ir Šanchajaus.
2010 m. surašymo duomenimis, beveik 96 % Pekino gyventojų yra haniai. Iš 800 000 sostinėje gyvenančių tautinių mažumų skaitlingiausi mandžiūrai (336 000), hujai (249 000), korėjiečiai (77 000), mongolai (37 000) ir tudziai (24 000).
Sportas
2008 m. Pekine vyko XXIX vasaros olimpinės žaidynės. 2022 m. mieste vyks 2022 m. žiemos olimpinės žaidynės. Pekinas tapo pirmuoju miestu istorijoje, kuriame vyko tiek vasaros, tiek ir žiemos olimpinės žaidynės.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Pekinas yra užmezgęs partnerystės ryšius:
Civilizacija
miniatiūra|273x273px|„Imperijos kelias. Tobulumas“, [[Thomas Cole. 1836 m.]]
Civilizacija ( „pilietis“ ar „miestietis“) – istoriškai susiklosčiusi lokalinė socioekonominė ir kultūrinė visuomenės struktūra, nulemta geografinės aplinkos, visuomenės ekonominės ir socialinės sanklodos, valstybinių ir kitų organizacijų bei institucijų, vyraujančios religijos ir kitų veiksnių.
Sąvoka, pradžioje reiškusi teisingą ir protingai sutvarkytą visuomenę, atsirado XVIII amžiuje Prancūzijoje.
Civilizacijos požymiai
Civilizacija apima visą tai, ką išrado ar savo veiklose pritaikė žmonija. Civilizacija yra žmonijos sukurtų ir naudojamų technologijų visuma – visa tai kas nėra tiesiogiai duota gamtos.
Civilizacijos požymiai:
Pirmosios civilizacijos pagal šį apibrėžimą – tai upių civilizacijos Azijoje ir Afrikoje (Mesopotamijos, Egipto, Indijos, Kinijos) susiformavusios maždaug 3500 m. pr. m. e.
Klasifikacija
Skiriama nuo 8 (O. Špengleris) iki 36 (A. Dž. Toinbis) ir daugiau civilizacijų. Skiriama į tradicines ir industrines. Pagrindinėmis laikomos Vakarų, Kinijos, Indijos, islamo bei budistinė civilizacijos.
Pagal A. Toynbee civilizacijos suskirstytos į:
Toinbio nuomone, istorijos tyrinėjimų objektas yra ne valstybė, o civilizacija. Civilizacijos susiformavimą pagal A. Toynbee rodo šie reiškiniai: valdžios, monumentaliosios architektūros, rašto ir mokslo atsiradimas. Centrų, kuriuose susiformavo civilizacijos, iš kurių paplito kultūros ir technikos laimėjimai, buvo keletas. Egipto, Šumero-Akado (Mesopotamijos), Indo, Kinijos vadinamos upių civilizacijomis.
Jomo Kenyatta
Jomo Kenyatta (1889 – 1978 m. rugpjūčio 22 d.) buvo Kenijos vadovas nuo šalies nepriklausomybės 1963 m. iki mirties 1978 m. Iš pradžių buvo ministras pirmininkas (1963–64 m.), vėliau – prezidentas (1964-78 m.). Jomo Kenyatta laikomas Kenijos tėvu.
Buvo išsimokslinęs intelektualas, parašęs keletą knygų, prijautė panafrikos judėjimui. Jomo Kenyatta yra ketvirtojo ir dabartinio Kenijos prezidento Uhuru Kenyattos tėvas.
Lietuvos teisė (savaitraštis)
Lietuvos teisė – savaitraštis, ėjęs 1993 m. Vilniuje.
Istorija
Leido AB „Teisė“. Tiražas 1500 egz. Išėjo 6 numeriai. Rašė teisėtvarkos klausimais, spausdino normatyvinius ir teisinius dokumentus.
Redaktorius J. Jokubauskas.
Stratigrafija
Litostratigrafija
Litostratigrafija nagrinėja uolienų pasikeitimus, kurie atspindi gamtinių sąlygų kaitą. Pagrindinis litostratigrafijos principas yra superpozicijos principas. Superpozicijos principas nusako, kad, esant nesumaišytai sekai, jaunesnės uolienos slūgso ant senesnių.
Biostratigrafija
Biostratigrafija remiasi uolienose randamomis fosilijomis. Plačiai paplitę sluoksniai su vienodomis fosilijomis yra vienalaikiai. Remiantis šiuo principu buvo sudaryta geologinė laiko skalė.
Archeostratigrafija
Superpozicijos principas taikomas ir archeologijoje. Jaunesniuose sluoksniuose randami archeologiniai radiniai taip pat yra jaunesni.
Kibungas
Kibungas (pranc., ) – miestas pietryčių Ruandoje, Rytų provincijoje. 43,6 tūkst. gyventojų (2002 m.).
Lietuvos totoriai (laikraštis)
Istorija
Steigėjai: Romualdas Makaveckas, Galimas Sitdykovas, Adas Jakubauskas. Leidėjas: Lietuvos totorių bendruomenių sąjunga. Leidžiamas lietuvių ir rusų kalba. Tiražas 1997 m. – po 600 egz. lietuvių ir rusų k.
Vyriausias redaktorius Galimas Sitdykovas.
Biodyzelinas
miniatiūra|200px|right|Biodyzelino pavyzdys miniatiūra|200px|right|Biodyzeliną naudojantis automobilis miniatiūra|200px|right|Kai kuriose šalyse biodyzelinas yra pigesnis nei įprastas dyzelinas Biodyzelinas – augalinio aliejaus esteris, rapsų metilo esteris, rapsų etilo esteris, gaminamas iš augalinio aliejaus ir alkoholio (metanolio arba etanolio). Priklausomai nuo gamyboje naudojamo alkoholio rūšies – metanolio arba etanolio, jis vadinamas metilo arba etilo esteriu atitinkamai.
Gamyba
Europoje pagrindinė biodyzelino gamybos žaliava yra rapsai. Rapsai augdami naudoja anglies dioksidą ir paverčia jį deguonimi bei angliavandeniliais, kurie sukaupti rapsų sėklose. Rapsų aliejus patenka į peresterinimo reaktorių, kur yra paverčiamas biodyzelinu. Degalams sudegus variklyje, į atmosferą išskiriamas beveik toks pat anglies dioksido kiekis, kuris buvo sunaudotas augant augalams.
Aplinkosauga
Beatodairiškai plečiant energetinių kultūrų plotus – rapsų Europoje ar sojos JAV  –  ir nekeičiant sėjomainos, žemės ūkiui dėl plečiamų monokultūrų plotų gresia degradavimas, t. y. dirvožemio išsekimas, kai jis kitoms kultūroms taps nenašus. Dėl šių neigiamų padarinių kai kurių šalių rinkose jau susiduriama su pagrindinių maisto produktų problema.
Ceikinių Kipro Petrausko pagrindinė mokykla
Ignalinos r. Ceikinių Kipro Petrausko pagrindinė mokykla, nuo 2009 m. Ignalinos Česlovo Kudabos pagrindinės mokyklos Ceikinių skyrius – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Ignalinos raj., Ceikiniuose, vykdanti priešmokyklinio, pradinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190236478. Steigėjas Ignalinos rajono savivaldybės taryba. miniatiūra|240px|left|Mokyklos skyrius, 2017 m.
Istorija
Mokykla veikia nuo 1936 m., kai buvo atidarytos pradinės klasės. 1939 m. rugsėjo 19 d. įsteigta pradžios mokykla. 1947 m. mokykla perorganizuota į progimnaziją, o nuo 1949 m. tapo septynmete. Plečiantis mokyklai pristatytas priestatas, o 1958 m. įvedus visuotinį privalomą aštuonmetį mokymą pradėta rūpintis dar vieno pastato statyba, kuris duris atvėrė 1963 m. 1967-1970 m. mokykla buvo vidurinė, deja, išleidusi tik vieną abiturientų laidą, vėl tapo aštuonmete, vėliau tapo devynmete, pagrindine. 1999 m. gruodžio 14 d. mokyklai suteiktas Kipro Petrausko vardas. Nuo 1999 m. mokykloje veikia priešmokyklinio ugdymo grupė. Nuo 2009 m. Ignalinos Česlovo Kudabos pagrindinės mokyklos Ceikinių skyrius.
Malavolė
Malavolė – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 8 km nuo Balceriškių.
Balbieriškio dvaras
Balbieriškio dvaras – istorinė dvarvietė Prienų rajono savivaldybės teritorijoje, Balbieriškyje.
Istorija
Dvarą XVI a. pr. įkūrė vokiečių miško pirklys Hanusas Sudormanas, gavęs 1502 m. iš Žygimanto Senojo išsikirtimui prie Nemuno miško sklypą. Pirmąkart paminėtas 1507 m., Žygimantui Senajam dovanojant dvarą maskvėnui Motiejui Mikitiničiui Holovčinskiui, kurio palikuonys valdė iki 1670 metų. Šalia dvaro iki 1520 m. išaugo miestelis, buvo pastatyta katalikų bažnyčia.
XVII–XVIII a. valdė Korvinai-Gonsievskiai, Lietuvos didysis iždininkas Benediktas Povilas Sapiega, Kauno pavieto vėliavininkas Liudvikas Chelchovskis, Žemaičių seniūnas Stasnislovas Antanas Tiškevičius (palaidotas 1801 m. Balbieriškyje), nuo XIX a. pr. – jo sūnus, generolas Tadas Tiškevičius.
XIX a. Balbieriškis buvo vienas didžiausių apylinkės dvarų. Jame grafai Tiškevičiai įkūrė landšaftinio stiliaus parką, statė naujus sodybos pastatus. Dvarui priklausė Balbieriškio miestelis ir 29 kaimai. Po 1831 m. sukilimo Rusijos imperijos valdžia dvarą iš Tado Tiškevičiaus atėmė, o 1841 m. grąžino jo dukterims Juozapai Vodzinskienei ir Marijonai Lempickienei. 1874 m. dvaras kaip nuotakos kraitis atiteko Kocko (Lenkijos karalystė) dvarininkui, grafui Edvardui Marceliui Žultovskiui, vedusiam Mariją Vodzinskaitę. Vėliau valdė jų sūnus Edvardas Pranciškus Marijonas Žultovskis. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, grafai Žultovskiai evakavosi į Rusiją, o vėliau persikėlė į Lenkiją. Dvaro rūmai karo metais sudegė.
1923 m. dvare buvo 42 kiemai ir 253 gyventojai. Vykdant Lietuvos žemės reformą, 1922 m. dvaras buvo suvalstybintas ir išparceliuotas, o jo žemė išdalinta ūkininkams.
Dvaro sodyba
Dvaro sodybą sudarė rūmai, kumetynai, sodininko namas, arklidės, keletas kitų ūkinių ir gamybinių pastatų, iš kurių šiai dienai išliko kumetyno griuvėsiai ir kultūros namais paverstos arklidės. Sodybą supo 8 ha ploto landšaftinio stiliaus parkas, įkurtas Peršėkės upelio kilpoje. Jame išliko amerikinių liepų alėja, auga totoriniai ir ginaliniai klevai, europiniai maumedžiai, uosiai. Balbieriškio dvaro parkas – saugomas gamtos paveldo objektas.
Abu Alhasanas Abu Hasanas Ali ibn Mahometas
Abu Alhasanas Abu Hasanas Ali ibn Mahometas (abū al-ḥassan abū ḥassūn `alī ben muḥammad,, m. 1554 m.) – buvo Mahometo Alburtukali brolis. Jis du kartus bandė užimti valdžią Maroke.
Johor Darul Ta'zim FC
„Johor Darul Ta'zim Football Club“ – Malaizijos futbolo klubas iš Džohor Baru miesto. Namų rungtynes žaidžia „Tan Sri Dato' Haji Hassan Yunos“ stadione.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1972 m., kai buvo įkurtas PKENJ FC.
1996 m. įkurtas Johor FC.
Johor Darul Ta'zim FC
Galiausiai, 2013 m. įkurtas Johor Darul Ta'zim FC.
Žaidžia elito lygoje. 2014 m. pirmą kartą tapo šalies čempionais.
2020 m. pirmenybės buvo sustabdytos dėl pandemijos; po 11 turų pirmavo Johoro ekipa, kuri buvo paskelbta čempionais. 2020 m. iškovojo septintą titulą iš eilės.
Kazys Lečkauskas
Kazys Lečkauskas (g. 1950 m. birželio 3 d. Šiauliuose) – Lietuvos ir Telšių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Johor Darul Ta'zim FC
Sezonai
Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.
Kazys Lečkauskas
Biografija
1969 m. baigė Šiaulių politechnikumą, įgijo techniko mechaniko kvalifikaciją. 1986 m. baigė Kauno politechnikos institutą ir įgijo inžinieriaus mechaniko specialybę.
1968–1969 m. Šiaulių autotransporto kontoros šaltkalvis. 1969 m. – Šiaulių autotransporto kontoroje pamainos meistras. 1969–1971 m. – tarnavo TSRS kariuomenėje. 1971–1981 m. – Šiaulių autotransporto įmonės pamainos meistras. 1981–1991 m. – Telšių autotransporto įmonės Nr. 3 vyriausiasis inžinierius. 1991–1997 m. – Telšių ATĮ-3, vėliau AB „Žemaitijos transportas“ direktorius. 1997–2000 m. – UAB „Vėtrūna“ direktorius. 2000 m. ir nuo 2011 m. – Telšių miesto seniūnas. 2000–2004 m. Telšių apskrities viršininkas. Nuo 2005 m. Telšių darbo biržos klientų aptarnavimo skyriaus vedėjas, vėliau direktoriaus pavaduotojas, nuo 2010 m. Plungės teritorinės darbo biržos darbo išteklių skyriaus vedėjas.
1999 m. Naujosios sąjungos (socialliberalai) narys, NS Telšių skyriaus pirmininko pavaduotojas.
2002–2003 m. (atsistatydino) ir 2011 m. balandžio – liepos mėn. Telšių rajono savivaldybės tarybos narys.
Ryškėnų kaimo bendruomenės vadovas. Žmona Danutė Montrimaitė, sūnus Mindaugas (g. 1975 m.), duktė Jurgita (g. 1976 m.)
Vytauto Didžiojo universitetas
Vytauto Didžiojo universitetas (VDU) – pirmoji nepriklausomos Lietuvos aukštoji mokykla, klasikinis laisvųjų menų (artes liberales) universitetas, įkurtas Kaune 1922 m., tam tikrais istoriniais laikotarpiais vadintas Lietuvos universitetu, Kauno universitetu. 1950 m. sovietams uždarius universitetą, jis bendromis Lietuvos ir išeivijos lietuvių mokslininkų pastangomis atkurtas 1989 m.
Universitete veikia individualių studijų sistema.
Istorija
1918 m. vasario 16 d. paskelbus politinę nepriklausomybę, Lietuvos šviesuomenė vienu svarbiausių uždavinių laikė įkurti lietuvišką universitetą.
Tarpukariu tai buvo vienintelis lietuviškas universitetas, kuriame studijavo bei dėstė dauguma žymių to meto intelektualų, aukščiausių Lietuvos pareigūnų, valstybės veikėjų. Čia užsimezgė žymiausi pirmosios nepriklausomybės moksliniai ir kultūriniai sąjūdžiai. Universitete laikytasi liberalios studijų politikos, ypatingą dėmesį skiriant humanitariniams ir socialiniams mokslams, atlikusiems tautos sutelkimo, istorinės atminties puoselėjimo vaidmenį.
1939 m. Sovietų Sąjungai grąžinus dalį okupuoto Vilniaus krašto, 1940 m. VDU padėjo atkurti Vilniaus universitetą: žiemą į Vilnių perkelti Humanitarinių mokslų ir Teisių fakultetai drauge su 1 000 šių fakultetų studentų, mokymo ir pagalbiniu personalu, daugeliu mokymo priemonių bei inventoriumi turint tikslą įdiegti lietuvišką akademinę kultūrą bei tradicijas.
1941 m. hitlerinei Vokietijai okupavus Lietuvą, universitetui grąžintas Vytauto Didžiojo vardas. Laikinosios vyriausybės kiek pertvarkytas, turėjo 5 fakultetus: Teologijos, Filosofijos, Technologijos, Statybos ir Medicinos. 1943 m. kovo 17 d. vokiečių okupacinė valdžia uždarė beveik visas aukštąsias mokyklas, taip pat ir VDU. Siekdami sudaryti sąlygas jaunimui studijuoti technikos ir medicinos mokslus, grupė uždaryto universiteto dėstytojų tęsė užsiėmimus namuose ir Suaugusiųjų institute. 1944 m. besitraukianti vokiečių kariuomenė susprogdino Fizikos-chemijos instituto rūmus.
1944 m. lapkričio 13 d., Sovietų Sąjungos okupacinė valdžia nutarė vėl atidaryti universitetą, iki 1946 m. veikusį Kauno valstybinio Vytauto Didžiojo universiteto, vėliau – Kauno valstybinio universiteto pavadinimu. 1949 m. birželį uždarytas Kauno valstybinio universiteto Istorijos-filologijos fakultetas.
2018 m. sausio 13 d. Lietuvos Respublikos Seimas pritarė, kad Aleksandro Stulginskio universitetas (ASU) ir Lietuvos edukologijos universitetas (LEU) būtų reorganizuojami prijungiant prie Vytauto Didžiojo universiteto (VDU). 2018 m. liepos 1 d. prijungus LEU prie VDU įkurta švietimo akademija. 2019 m. sausio 1 d. prijungus ASU prie VDU įkurta VDU Žemės ūkio akademija.
Tarptautiniai ryšiai
thumb|Vytauto Didžiojo universiteto studentai [[Zelenogradskas|Krante (buv. Vokietija) 1930 m. rugpjūčio 19 d.]] thumb|Vytauto Didžiojo universiteto choras prie Latvijos universiteto 1935 m. kovo 4 d.
Vytauto Didžiojo universitetas didelį dėmesį skiria tarptautiškumo plėtotei. To pradžia buvo 1989 m. atkūrus universitetą atvykusių Lietuvos diasporos atstovų, puoselėjusių intelektualinio ir kultūrinio židinio atkūrimo mintį, paskaitos. Šiandien VDU bendrauja su daugeliu pasaulio universitetų, mokslininkų, vykdo projektus, studentų ir darbuotojų mainus, tobulina studijų bei mokslo tyrimų sistemą.
Pagal dvišales bendradarbiavimo sutartis VDU bendradarbiauja su universitetais iš viso pasaulio. Šių sutarčių pagrindu vykdomi studentų ir personalo mainai, stažuotės, organizuojami įvairūs seminarai ir konferencijos, rengiami bendri projektai, atliekami moksliniai tyrimai.
Pasaulio lietuvių universitetas
Prieš du dešimtmečius bendromis Lietuvos ir išeivijos mokslininkų pastangomis atkurtas Vytauto Didžiojo universitetas skelbiasi siekiantis tapti viso pasaulio lietuvių akademiniu branduoliu. Universiteto projektas „Pasaulio lietuvių universitetas“ buria lietuvių diasporą, skatina išeivijos ir Lietuvos mokslininkų bei studentų bendradarbiavimą akademiniuose projektuose, pritraukia besidominčius Lietuva ir jos kultūra.
„Pasaulio lietuvių universitetas“ vienija daug veiklų: visus metus organizuojamus kursus „Refresh in Lithuania”, Lietuvių kalbos ir kultūros vasaros kursai), nuotolinio mokymosi galimybes, mainų programas, stažuotes, kurių metu lietuvių kilmės jaunimas atlieka studijų praktiką, įgyja profesinės patirties įvairiose valstybinėse įstaigose, ligoninėse, meno kolektyvuose ir nevyriausybinėse organizacijose.
Mokslo tyrimų ir projektinės veiklos patirtis
Vytauto Didžiojo universiteto mokslininkai priklauso įvairių mokslo sričių bei krypčių nacionalinėms bei tarptautinėms profesinėms asociacijoms, skelbia publikacijas Lietuvos ir užsienio mokslinėje spaudoje.
Nuo 2008 m., siekiant integruoti įvairių sričių mokslo tyrimus, Vytauto Didžiojo universitete sutelkta 40 aktyvių mokslininkų grupių, suformuoti mokslo ir tyrimų klasteriai biomedicinos ir fizinių, humanitarinių ir socialinių mokslų srityse. Vytauto Didžiojo universitete yra leidžiama 11 mokslo žurnalų.
Rektoriai
1922 m. – Lietuvos universitetas 1930 m. – Vytauto Didžiojo universitetas
1940 m. – Kauno universitetas 1941 m. – Vytauto Didžiojo universitetas 1943 m. – universitetas vokiečių okupacinės valdžios uždarytas. 1944 m. – Kauno valstybinis Vytauto Didžiojo universitetas 1946 m. – Kauno valstybinis universitetas 1950 m. – universitetas reorganizuotas į  KPI ir  KMI.
1989 m. – Vytauto Didžiojo universitetas
Struktūra
miniatiūra|220px|right|Didžioji salė miniatiūra|220px|right|Rektoratas miniatiūra|220px|right|Studentų atstovybė miniatiūra|220px|right|Botanikos sodas
Pagal 1922 m. statutą
Pagal 1922 m. kovo 24 d. priimtą Lietuvos universiteto statutą universitetą sudarė šeši fakultetai:
Universiteto valdymo organai buvo Universiteto taryba (susidedanti iš visų fakultetų tarybų narių ir garbės profesorių), jos vienerių metų kadencijai vis iš kito fakulteto renkami rektorius, prorektorius bei sekretorius, iš pastarųjų bei fakultetų dekanų susidedantis senatas, Universiteto teismas.
Fakulteto valdymo organai buvo Fakulteto taryba (susidedanti iš visų ordinarinių bei ekstraordinarinių profesorių ir docentų), jos renkami dekanas ir sekretorius.
1925 m. kovo 31 d. buvo įkurtas Evangelikų teologijos fakultetas, turėjęs 5 katedras.
Pagal 1990 m. statutą
Pagal 1990 m. gruodžio 20–21 d. priimtą statutą universiteto valdymo organai buvo Atkuriamasis senatas, Universiteto taryba, rektorius, rektoratas, Globėjų taryba, Priežiūros kolegija, Studentų atstovybė.
Atkuriamąjį senatą, kuris pagal statutą buvo „aukščiausioji sprendžiančioji Universiteto institucija“, sudarė:
Universiteto tarybą sudarė viešo konkurso būdu išrinkti visu etatu dirbantys dėstytojai, turintys mokslo laipsnį ar pedagoginį mokslo vardą, vyresnieji lektoriai ir puse etato dirbantys profesoriai. Pagal statutą Atkuriamasis senatas iki 1996 m. liepos 1 d. turėjo perduoti visus įgaliojimus Universiteto tarybai.
Rektorių 4 m. kadencijai (su kadencijų ribojimu – ne daugiau kaip dvi iš eilės) rinko Atkuriamasis senatas.
Fakulteto valdymo organai buvo taryba (į kurią įėjo visu etatu pedagoginio mokslo personalo nariai, turintys mokslo laipsnius ar pedagoginius vardus, taip pat vyresnieji lektoriai ir puse ar ketvirčiu etato dirbantys profesoriai), kolegija, dekanas, studentų atstovybė.
Pagal 2000 m. statutą
Pagal 2000 m. spalio 17 d. priimtą statutą universiteto valdymo organai buvo senatas, Universiteto taryba, rektorius, rektoratas, Studentų atstovybė.
Fakulteto valdymo organai buvo taryba, dekanas ir pastarajam patariantis dekanatas.
Pagal 2010 m. statutą
Pagal 2010 m. priimtą statutą universiteto valdymo organai buvo taryba, senatas ir rektorius. Rektoriui patarti turėjo rektoratas.
Fakulteto valdymo organai buvo taryba, dekanas ir pastarajam patariantis dekanatas.
2017 m. Universitetas turėjo 10 fakultetų:
2017 m. VDU taip pat buvo du institutai:
Be to, mokslo prorektoriui buvo pavaldūs Mokslo ir inovacijų departamentas bei Biblioteka, studijų prorektoriui – Studijų departamentas ir Marketingo ir komunikacijos departamentas, Tarptautinių ryšių prorektoriui – Tarptautinių ryšių departamentas ir Plėtros ir analizės centras, Administracijos direktoriui – Valdymo ir investicijų departamentas, Studentų reikalų departamentas, Botanikos sodas. Tiesiogiai rektoriui ir rektoratui buvo pavaldūs Vidaus audito skyrius, Žmogiškųjų išteklių ir teisės departamentas, Finansų departamentas.
Skalių kalno atodanga
miniatiūra|čįopx|right|Skalių kalno atodangos dolomito uolienos
Dolomitas dar vadinamas uola, kalkėmis, kalkakmeniu, klintimis, skala – dėl to ir gavo Skalių kalno vardą.
Unikalus gamtos paveldo paminklas Skalių kalnas – dolomito atodanga, apsupta privatizuota žeme. Objekto teritorija prižiūrėta. Anksčiau virš dolomito atodangos esančioje apsaugos zonoje buvo pastatyta pavėsinė, suoliukai, įrengtas ugniakuras. Pavėsinės ir suoliukų nebėra. Likę betoniniai laiptai, nusileidimui iki atodangos papėdės. Anksčiau dolomitą bandyta skaldyti tvartų pamatams. 1974 m. čia buvo įrengtas kalnų technikos kliūčių ruožas.
Atodanga yra geologinis gamtos paminklas, 1974 m. paskelbtas valstybės saugomu. Siekiama išsaugoti prieš 350 mln. metų iš jūros dugne susikaupusių karbonatinių nuosėdų susidariusias viršutinio devono Stipinų svitos nuosėdines karbonatines uolienas bei po jomis slūgsančius Pamūšio svitos karbonatingus – molingus sluoksnius.
Geologija
Stačiu šlaitu atodanga sminga į upę, rytuose pamažu nusileidžia į slėnio terasą, vakaruose – į kelių šimtų metrų ilgio ir 7 m aukščio statų šlaitą, apaugusį žole ir krūmais. Atodangos posvyrio kampas 60-90 laipsnių. Sudėtyje yra kvartero ir vėlyvojo devono Stipinų bei Pamūšio svitų uolienos. Šiose uolienose gausu pirito, limonito, kriauklelių, yra kavernų. Vakarinėje skardžio dalyje matomos seniausios uolienos – Pamūšio svitos molis ir dolomitas, rytinėje – Stipinų svitos dolomitas, skardžio viršuje, ant devono sistemos uolienų, – iki 1 m storio kvartero nuogulos. Atodangos apačioje veržiasi vanduo, drėkinantis žolę. Dolomitas susidarė maždaug prieš 350 mln. metų jūros dugne iš ištirpusių karbonatinių nuosėdų. Jūroms nusekus ir jų dugnui iškilus, oksiduojantis uolienoms, pakito jų spalva – pilkas dolomitas tapo gelsvai pilku.
Zujevka
Zujevka – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje.
Brastos sutartis
Brastos sutartis gali reikšti:
Jonas Balčiūnas
Jonas Balčiūnas:
Tunguskos incidentas
thumb|350px|Apytikslė įvykio vieta
Tunguskos incidentas – sprogimas, įvykęs Sibire, Akmenuotosios Tunguskos (Podkamennaja Tunguska) upės baseine, 1908 m. birželio 30 d. Laikoma, jog didžiausia tikimybė yra, kad sprogimą sukėlė atskriejęs asteroidas.
Keletą sekundžių iki sprogimo apie 800 km spinduliu buvo matomas ryškus bolidas, skriejęs į šiaurės vakarus. Sprogimas buvo girdimas apie 1000 km nuo epicentro. Taigos medžiai buvo išguldyti 2000 km² plote. Sprogimo sukeltos seisminė ir smūginė oro bangos užregistruotos net Vakarų Europoje. Sprogimo galia galėjo sudaryti apie 15 mln. tonų trotilo galios. Kritimo vietoje nebuvo rasta nė vieno meteorito gabalo, tik meteoritinių dulkių. Manoma, kad tai buvo 50 m skersmens akmeninis meteoroidas, įsiskverbęs kelių dešimčių kilometrų per sekundę greičiu į Žemės atmosferą. Dėl staigaus stabdymo jis sprogo 8 km aukštyje ir išsisklaidė atmosferoje.
Sprogimo vieta
Aerofotonuotraukoje buvo matyti, jog sprogimas išguldė medžius didelėje, drugelio pavidalo teritorijoje. Tiesiai po ore įvykusio sprogimo buvusiame plote medžiai liko stovėti stati, tačiau sprogimo banga ne tik nudrėskė visas šakas, bet netgi nulupo nuo kamienų žievę. Nebuvo matyti jokio sprogimo palikto kraterio. Panašūs reiškiniai po daugelio metų buvo stebėti po bandomųju atominių užtaisų sprogdinimų atmosferoje. Tačiau radiacijos pėdsakų neaptikta, taigi šis sprogimas greičiausiai nebuvo branduolinis.
Alternatyvios hipotezės
Sprogimui paaiškinti iškeltos ir meteoritui alternatyvios hipotezės, kurios šiuo metu yra mažiau populiarios:
Eta (reikšmės)
Žodis eta gali reikšti:
Sampi
thumb|left|100px|Raidė „senovėje sampi“ Times New Roman šriftu
Sampi (Ͳ, ͳ «Ϡ, ϡ») – senovėje naudota graikų abėcėlės raidė. Abėcėlėje buvo paskutinė (po omegos). Išsivystė iš finikiečių cadė. Graikų kalboje raidės pavadinimas yra σαμπῖ, lotynų kalboje – sampi.
Kimpina
Kimpina  – miestas pietinėje Rumunijoje, Prahovos apskrityje, Pietų Karpatų priekalnėse, Prahovos slėnyje, į šiaurės vakarus nuo Ploješčio. Miestas yra prie svarbaus Brašovo-Bukarešto geležinkelio ir plento, jungiančio Valakiją su Transilvanija.
Naftos gavybos įrengimų gamybos ir metalo apdirbimo, elektronikos ir elektrotechnikos, chemijos (sieros rūgšties), naftos perdirbimo, medienos apdirbimo, statybinių medžiagų gamybos, tekstilės, maisto pramonė. Kimpinos apylinkėse vykdoma naftos gavyba, nutiestas naftotiekis į Konstancą. Vystomas turizmas. Yra dailininko Nikolajės Grigoresku, rašytojo Bodano Hasdeu muziejai, Hasdeu pilis.
Istorija
Kimpina seniau buvo vienas iš prekybinių centrų kelyje tarp Valakijos ir Transilvanijos. Nuo XIX a. pab. – XX a. pr. tapo svarbiu pramoniniu centru. 1897–1898 m. Kimpinos naftos perdirbimo gamykla buvo didžiausia Europoje.
Angelė Kiaušaitė
Angelė Kiaušaitė (g. Lenkijoje) – JAV lietuvių dainininkė, sopranas.
Biografija
1960 m. persikėlė į JAV. Studijavo muzikologiją Rutgerso universitete, vėliau mokėsi dainavimo Julliardo, Hunterio koledžiuose Niujorke ir Curtis muzikos institute Filadelfijoje. Dainavo Amato, Curtis instituto ir Garden valstijos operose. Atliko pagrindinius vaidmenis Georges Bizet Carmen, Giacomo Puccini La Boheme, Rudžero Leonkavalio Pajacai spektakliuose. Koncertavo JAV: kaip solistė ir su Bergen-Hudsono, Rutgerso universiteto bei kt. chorais. Pasirodydavo ir per lietuviškus vakarus, minėjimus bei konferencijas.
Papiliakalnės piliakalnis
Papiliakalnės piliakalnis su priešpiliu, papiliais ir gyvenviete, Papiliakalnė, Ginučiai – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 1967; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR181; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1508K), I papilys (unikalus objekto MC kodas 32594), II papilys (unikalus objekto MC kodas 32595), priešpilis (unikalus objekto MC kodas 1971, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR188) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24870; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1508K3) Ignalinos rajono savivaldybės teritorijoje, į pietvakarius nuo Ginučių, Linkmenų seniūnija. Pasiekiamas keliu Kimbariškė – Ginučiai, yra dešinėje, ties Linkmeno ežero šiauriniu galu, 100 m į šiaurę nuo Ginučių piliakalnio, su kuriuos sudaro vieną kompleksą.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas tarp Ūkojo ir Linkmeno ežerų esančios šiaurės – pietų kryptimi pailgos kalvos, kurios centrinėje dalyje yra Ginučių piliakalnis, šiaurinėje dalyje, 100 m į šiaurę nuo šio piliakalnio. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 47x19 m dydžio; dalinai apardyta joje iškastų duobių, iš dalies apaugusi medžiais, joje stovi paminklinis akmuo prezidento Antano Smetonos apsilankymui piliakalnyje 1934 m. atminti. Piliakalnio aikštelė apjuosta pylimu, kuris aukščiausias galuose: šiauriniame gale 2,5 m aukščio, 22 m pločio, pietiniame 1 m aukščio, 6 m pločio, šonuose juos jungia 0,4 m aukščio, 4 m pločio pylimėlis, o piliakalnio rytiniame ir vakariniame šlaituose, juos juosiančių griovių išorinėje pusėje supilti 1 m aukščio, 8 m pločio pylimai, kurių statesni išoriniai 4 m aukščio šlaitai pereina į piliakalnio kalvos šlaitus, o galai šonuose lenkdamiesi pereina į ožnugarį; pylimai iš dalies nusklidę, apaugę medžiais, aikštelės šiauriniame gale pylimas dalinai nukastas į aikštelės šiaurės vakarų kraštą.
Piliakalnio šlaituose, 10-16 m žemiau aikštelės, iškasti grioviai: šiaurinėje pusėje yra 8 m pločio dugne, 40 m pločio viršuje, 11 m gylio griovys, pietinėje pusėje – 8 m pločio dugne, 30 m pločio viršuje, 7 m gylio griovys, abu grioviai rytiniame ir vakariniame šlaituose jungiasi 5 m pločio, 1 m gylio grioviais, kurių išoriniuose šonuose supilti pylimai, rytiniame šlaite esantis griovys turi iškilimus – greičiausiai, vandens srauto stabilizatorius; grioviai iš dalies užslinkę, apaugę medžiais. Šlaitai iki griovių statūs, dirbtinai dar paskatinti, 16 m aukščio, nuo griovių išorėje esančių pylimų žemyn – dar 25 m aukščio, kiek lėkštesni; šlaitai apaugę medžiais ir krūmais, šiaurės rytiniame ir pietiniame šlaituose tvarkant piliakalnį įrengti laiptai.
Piliakalnio aikštelėje yra kultūrinis sluoksnis, sudarytas iš tamsios žemės, su archeologiniais radiniais: žiesta keramika, molio tinko gabalėliais; apardytas kasant duobes. Pavieniai archeologiniai radiniai – molio tinko gabalėliai.
Priešpilis
Aikštelė netaisyklingo stačiakampio formos, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 40x25 m dydžio, iš visų pusių apjuosta pylimu. Jis pietiniame gale – 1 m aukščio, 11 m pločio, šiauriniame gale – 0,6 m aukščio, 5 m pločio, vakarų ir rytų šonuose iš jo liko tik 6 m pločio terasėlės. Pietryčių pašlaitėje, 4 m žemiau aikštelės yra 10 m pločio, 1 m gylio griovys, kurio išorėje yra 0,8 m aukščio, 5 m pločio, 15 m ilgio antras pylimas. Šiauriniame šlaite, 4,5 m žemiau aikštelės yra 8 m ilgio, 16 m pločio terasa. Šlaitai statūs, iki 40 m aukščio. Apaugęs mišriu mišku, krūmais.
I papilys
Aikštelė ištęsta stačiakampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 130x10 m dydžio, iškiliu viduriu; aikštelė dalinai apaugusi medžiais ir krūmais. Nuo piliakalnio grioviu atskirtame papilio aikštelės šiauriniame gale yra 1 m aukščio, 9 m pločio pylimas, o jo pietiniame gale – 1 m aukščio, 10 m pločio pylimas ir už jo išorėje esančio griovio – antras, 0,5 m aukščio ir 7 m pločio, pylimas; pylimai iš dalies nusklidę, aikštelės vakarų ir rytų šonuose – labai. Tarp papilio pietiniame gale esančių dviejų griovių yra 16 m pločio ir 2 m gylio lenktas griovys; griovys iš dalies užslinkęs, apaugęs medžiais ir krūmais. Papilio vakarinis ir rytinis šlaitai statūs, 10-28 m aukščio, pietinis – gerokai lėkštesnis, lyg natūraliai terasuotas; šlaitai apaugę medžiais ir krūmais, šiaurės rytų šlaite įrengti laiptai. Datuojamas II tūkstantmečio pradžia – XIV a. Nekilnojamojo kultūros paveldo vertinimo tarybos aktas dėl teisinės apsaugos suteikimo – 2009-01-14; Nr. KPD-RM-986.
Gyvenvietė
Rytinėje, vakarinėje ir šiaurinėje pašlaitėse, 4 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje aptikta brūkšniuotos ir grublėtos keramikos, šlako, akmeninis kirvelis, molinis verpstukas. Šiaurinėje papėdėje esančio ožnugario šiaurės vakarų dalis įtvirtinta. Nuo piliakalnio ji nutolusi per 60 m, tad neaišku, ar čia buvo atskiras piliakalnis ar įtvirtintas papilys. Įtvirtinimo aikštelė keturkampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 26x14 m dydžio, iki 1 m iškiliu viduriu. Jos šiaurinėje pusėje supiltas 0,5 m aukščio, 9 m pločio pylimas, pietinėje pusėje iškastas iki 1 m gylio, 10 m pločio griovys, už kurio supiltas 0,3 m aukščio, 6 m pločio pylimas. Šlaitai statūs, 20 m aukščio. Gyvenvietė yra žalojama, nes yra ariama.
Tyrimai
1958 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. 1976 m. ir 1985 m. žvalgymus atliko Mokslinė metodinė taryba.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną