cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dviračio šou
Istorija
thumb|left|Arūnas Valinskas, 2009 m. Pradžioje, 1993 m. laida buvo transliuota per LTV, ją vesdavo Vytautas Šerėnas. 1994–1995 m. ji perėjo į LitPoliinter TV eterį, 1995–1997 m. rodė per LNK. Tą laikotarpį laida buvo rodyta vieną kartą per dvi savaites, o vėliau, vieną kartą per savaitę penktadieniais. Iš pradžių laidą kūrė A. Valinsko kompanija, o laidoje vaidino Arūnas Valinskas, Gintaras Ruplėnas, Vytautas Šerėnas ir Valdas Vižinis. 1996 m. prie laidos kūrybinės grupės prisidėjo Haroldas Mackevičius, taip pat laidoje ėmė vaidinti Darius Balčiūnas. 1997–2000 m. laida buvo transliuojama per BTV, 1997–1999 m. ji buvo rodyta kiekvieną šeštadienį. 1999–2000 m. laidą rodė nuo pirmadienio iki ketvirtadienio, taip pat pradėta kurti „Dviračio šou panorama“, kurioje vieną kartą per savaitę buvo rodomi rinktiniai „Dviračio šou“ epizodai. 1998–1999 m. laidoje ėmė vaidinti pirmieji profesionalūs aktoriai kaip Kristina Kazlauskaitė ir Remigijus Vilkaitis. Nuo 2001 m., o ypač nuo 2002 m., beveik visus personažus ėmė vaidinti tik profesionalūs ir patyrę aktoriai. Dėl aktorių pagausėjimo tais pačiais metais, laidoje pradėjo vaidinti ir režisierius Augustinas Gricius. 2000 m. laidą vėl transliavo per LNK, 2002–2003 m. ji vadinosi „Dviračio televizija“. Tuo pačiu metu, laidą ėmė vesti buvusi Miss Lietuva dalyvė Ilona Penkauskienė kartu su aktore Neringa Varnelyte. 2003 m. jas pakeitė laidų vedėja ir aktorė Kristina Savickytė, 2007 m. pasitraukus jai iš laidos, vedėju liko vėl tik Vytautas Šerėnas.
Kai į 2002 m. Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimus kandidatavo Vytautas Šerėnas, laida suskilo į nuo pirmadienio iki ketvirtadienio rodomą „Dviračio televiziją“, 2003 m. vėl persivadinusią į „Dviračio šou“, kurios kūrybinį branduolį sudarė Vytautas Šerėnas, Haroldas Mackevičius ir Gintaras Ruplėnas, sukūrę bendrovę „Gradientas“ ir „Dviračio žynias“, kurtas Arūno Valinsko, rodomas penktadieniais. 2005 m. žlugus Arūno Valinsko kurtai laidai „Dviračio kabaretas“, į „Dviračio šou“ sugrįžo dalis aktorių kaip Arūnas Storpirštis. 2013 m. laida vėl buvo perkelta į BTV eterį. 2014–2017 m. ją rodė per Info TV. 2017 m. laida persikėlė į savo inicialų kanalą, LRT (buv.LTV) ir vėl persivadino į „Dviračio žinias“, rodyta vieną kartą per savaitę ketvirtadieniais, o nuo 2018 m. laida imta rodyti nuo pirmadienio iki ketvirtadienio. Sekmadieniais rodoma „Savaitė su dviračio žiniomis“.
2019 m. gegužę netikėtai mirus laidos vedėjui ir aktoriui Vytautui Šerėnui, laidos vedėjais tapo Rimas Šapauskas ir Algirdas Ramanauskas.
Formatas
thumb|left|„Dviračio žinios“ filmavimas, 2018 m. rugpjūtis 1993 m., pirmą kartą pasirodžius televizijoje, laida neturėjo aiškaus formato, kartais tai būdavo tiesiog įvairios laidų ir reklamų parodijos, anekdotai, pokštai ir pan. Su politika laidą labiausiai turbūt tuomet siejo laidos rubrikėlė „Dviračio žinios“, kurią vedė Vytautas Šerėnas vilkėdamas raudoną švarką, kuris net tapo laidos etalonu. Tačiau vėliau, ypač tada kai laida persikėlė į BTV eterį, ji įgavo savo esminius bruožus, kurie atsispindi iki šiol tiek atsinaujinusioje „Dviračio šou“, tiek ir „Dviračio žyniose“. Laida iš paprastos gyvenimiško humoro laidos tapo plačia politinės satyros šou.
Laida prasideda vedant vedėjams, kurie pristato tam tikras rubrikas, pasako tam tikrų komentarų ta tema, apie kurią po to būna rodomas reportažas. Maždaug iki 2001 m. laida neapsieidavo be aktoriaus Gintaras Ruplėno personažo „žurnalistas“ kuris užduodavo kitiems laidos herojams įvairius klausimus, jų pastabomis taip kūrė žinių įspūdį. Tačiau vėliau, apie 2004 m. aktorius savo paties iniciatyva sustabdė šio personažo gyvavimą ir visiškai pasitraukė į laidos prodiusavimą, dėl to laidos reportažai dabar atrodo labiau kaip mini-spektakliai, kuomet žiūrovas mato šaržuojamų politikų dialogus ar monologus, veikiant tam tikroje aplinkoje kaip pastato kabinete ar koridoriuje arba lauke.
Aktoriai ir personažai
thumb|[[Vytautas Šerėnas, Gintaras Ruplėnas ir Haroldas Mackevičius bare „Max“]] thumb|[[Rolandas Kazlas dainuojamosios poezijos festivalyje „Tai aš“]]
Simboliai:
Maltos futbolo varžybos 1916–1917 m.
Maltos futbolo varžybos 1916–1917 m.
Aleutų kalnagūbris
thumb|220px|right|Aleutų kalnagūbris
Aleutų kalnagūbris  – kalnagūbris Šiaurės Amerikos šiaurės vakaruose, prie Ramiojo vandenyno. Ilgis apie 850 km. Eina išilgai viso Aliaskos pusiasalio ir toliau į šiaurės rytus. Aukščiausia viršūnė – Redaubto kalnas (3108 m). Kalnagūbrį sudaro vulkaninių kūgių kūgių virtinė. 10 vulkanų veika (Katmajaus ir kiti). Kalnagūbrio viršūnes dengia ledynai, amžinas sniegas.
Dumblys (Ukmergė)
Dumblys – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 11 km nuo Taujėnų.
Laisvės kelias
Laisvės kelias – Lietuvos partizanų laikraštis, ėjęs nuo 1946 m. iki 1953 m. Žemaitijoje.
Istorija
Lietuvos laisvės kovotojų sąjungos vardu leido Žemaičių apygardos štabas. Išėjo apie 100 numerių, kurių dalis buvo spausdinta poligrafine technika.
Vilniaus Gabijos gimnazija
Vilniaus Gabijos gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, Pašilaičių g. 13, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190003513. Steigėjas Vilniaus miesto savivaldybės taryba.
Istorija
Mokykla savo veiklą pradėjo 1989 m. kaip Vilniaus miesto 62-oji vidurinė mokykla. Iki spalio 19 d. pamokos vyko „Žemynos“ pagrindinės mokyklos II pamainoje. Spalio 20 d. mokiniai pirmą kartą pravėrė savosios mokyklos kabinetų duris, tad ši diena laikoma mokyklos gimtadieniu. 1992 m. išleista pirmoji 28 abiturientų laida. Rasa Raučelytė mokyklą baigė aukso medaliu, Renatas Aškinis – sidabro medaliu.
1993 m. suteikiamas „Gabijos“ vardas, kuris įpareigojo bei įpareigoja žmoniškajai šilumai ir šviesai, kūrybinei lakiai minčiai ir mokslinei išminčiai. 1994 m. 5-ojo mokyklos gimtadienio išvakarėse liaudies meistras skulptorius V. Rakuckis mokyklą papuošė Gabijos skulptūrėle.
1994 m. rugsėjo 1 d. Švietimo ir mokslo ministerijos nutarimu įsteigtos bandomosios humanitarinių mokslų gimnazijos klasės, 10-ųjų klasių mokiniams – taikomosios matematikos klasės. Bandomosios humanitarinių mokslų gimnazijos klasės bei taikomosios matematikos klasės atskleidė puikų mokytojų ir mokinių intelektinį potencialą, todėl įteisinamas mokyklos realinis – humanitarinis profilis ir 1997 m. gegužės 30 d. Švietimo ir mokslo ministerijos nutarimu Gabijos vidurinei mokyklai suteikiamas gimnazijos statusas. 1997 m. gruodžio 20 d. įvyko gimnazijos inauguracija. 2010 m. mokyklos pastatas renovuotas. Fasadas perdažytas tamsiai violetine spalva. 2015 m. mokykloje buvo renovuota mokyklos sporto salė.
Aplinkotyra
Apibūdinimas
Aplinkotyroje jungiamos pagrindinių mokslų – fizikos, chemijos, biologijos, ir humanitarinių disciplinų – ekonomikos, teisės, socialinių mokslų žinios. Fizika naudojama materijos ir energijos judėjimo supratimui bei aplinkos reiškinius aprašančių matematinių modelių ruošimui, chemija – sąveikai tarp natūralių sistemų tyrinėti molekulių lygmenyje, biologija – įtakos augalų ir gyvūnų karalystėms įvertinimui.
Nors pati aplinkos mokslų koncepcija pasaulyje egzistuoja jau keletą šimtmečių, aktyvūs tyrimai prasidėjo tik 1960–1970 m., kai tokio mokslo būtinybę apsprendė aplinkos problemų integruotos analizės ir sprendimų reikalingumas.
Aplinkotyra nagrinėja tokias aplinkos problemas kaip klimato kaita, aplinkos apsauga, bioįvairovės išsaugojimas, požeminio vandens ir grunto tarša, gamtos išteklių panaudojimas, atliekų tvarkymas, tvarioji plėtra, oro tarša ir triukšmo tarša. Dėl mokslo daugialypiškumo dažnai tyrimus vykdo ir poveikio aplinkai vertinimo ataskaitas ruošia skirtingų sričių specialistų komandos.
Aplinkotyros tyrimo sritys
Kai kurios aplinkotyros pasauliniu mastu tiriamų sričių, esamų ar prognozojamų problemų yra šios (bet kokia tvarka):
Židikų herbas
Židikų herbas – vienas iš Židikų heraldikos atributų.
Aprašas
Herbo skydo sidabriniame lauke iš žalios papėdės išauga du žali medžiai, tarp kurių - juoda koplytėlė.
Istorija
Židikai istorinio herbo niekada neturėjo. Heraldikos komisijoje kartu su seniūnijos ir bendruomenės atstovais svarstant naujo herbo simbolius buvo siūlyta pavaizduoti objektus susijusius su Šatrijos Raganos kūryba arba su viena iš miestelio vardo kilmės aiškinimo versija, kad Židikų vardas kilo nuo žodžio žydėti ir kt. Tačiau apsistota ties koplytėlės simboliu. Tai aliuzija į kapinėse esančią Šatrijos Raganos koplyčią, tuo pačiu pažymint kryžių, koplytėlių statymo Lietuvoje tradiciją, kuri siekia XVI a. Židikuose ir aplinkinėse vietovėse yra išlikę 22 koplytstulpiai ir koplytėlės, iš kurių septynios įrašytos į Valstybės saugomų dailės paminklų registrą. 2001 m. gegužės 18 d. UNESCO Lietuvos kryždirbystę įtraukė į Žmonijos žodinio ir nematerialaus paveldo šedevrų sąrašą.
Herbo etalono autorius dailininkas Rolandas Rimkūnas. Heraldikos komisija aprobavo 2007 m. gruodžio 20 d. Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą 2007 m. gruodžio 22 d. patvirtino dekretu Nr. 1K-1210.
Dumblialaiškiniai
Dumblialaiškiniai (Alismataceae) – dumblialaiškiažiedžių (Alismatidae) poklasio dumblialaiškiečių (Alismatales) eilės augalų šeima.
Paplitę visame pasaulyje, jų nėra tik pačioje šiaurėje, Ramiojo vandenyno salose bei kai kuriose dykumose ir aukštikalnėse. Didesnė rūšių įvairovė yra šiauriniame pusrutulyje.
Gentys
Šeimoje 12 genčių ir 81 rūšis:
Dolkai
Dolkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Turosnės valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietus nuo Turošn Košcelnos ir apie 19 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Kurmaičių apylinkė
Kurmaičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kretingos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kretingos rajonui. 1954 m. prijungta Klibių apylinkė ir dalis Ruginių apylinkės. 1968 m. gegužės 29 d. perkeltas apylinkės centras. 1988 m. birželio 22 d. Kurmaičių apylinkė prijungta prie Kretingos apylinkės.
Peleaga
Peleaga  – aukščiausias Retezato kalnyno kalnas, esantis Hunedoaros apskrityje, Transilvanijos regione, vidurio Rumunijoje. 2509 m aukščio kalnas yra 7-as pagal aukštį Rumunijoje. Kalnas įeina į Retezato nacionalinio parko sudėtį.
thumb|200px|left|Peleagos kalno viršūnė. Kalnas pasiekiamas gana nesunkiai, norint į jį įkopti nereikia specialios įrangos. Dažniausiai kopimas į kalną pradedamas nuo šalia esančio Bukuros ežero, kuris išsidėstęs 2040 m aukštyje. Netoliese stūkso vos metru žemesnė Pepušos viršūnė, o užkopus į Peleagą, tolumoje galima išvysti ir Retezato kalną.
Vytautas Pociūnas
Vytautas Pociūnas (1957 m.  rugsėjo – 2006 m. rugpjūčio 23 d.) – Lietuvos žvalgybininkas, Valstybės saugumo departamento (VSD) karininkas, diplomatas.
Valdybos viršininkas
Nuo 2004 m. gegužės mėnesio dirbo VSD Ekonominės valdybos viršininku. Jis pakeitė šias pareigas ėjusį Liną Petronį. Valdyba tyrė transporto ir energetikos sektoriuje vykstančius procesus, galinčius turėti neigiamos įtakos Lietuvos Respublikos nacionaliniam saugumui. Valdyboje 2003 metais buvo parengta ir aukščiausiems valstybės pareigūnams, Seimo Nacionalinio saugumo ir gynybos komitetui pateikta pažyma dėl projekto „Iniciatyva 2K“ (toliau – „2K“). Projektas „2K“ buvo primestas Lietuvai siekiant susilpninti mūsų šalies budrumą ir laimėti laiko. Apie tai įžvalgiai su savo kolegomis parengtoje pažymoje „2K“ perspėjo V. Pociūnas. VSD pažymą kartu su savo skyriaus darbuotojais rengė V. Pociūnas, tuo metu ėjęs valdybos skyriaus viršininko pareigas. VSD ir projekto „2K“ iniciatorės Užsienio reikalų ministerijos požiūriai iš esmės skyrėsi. Tai galėjo būti viena iš priežasčių, kodėl sustiprėjus Užsienio reikalų ministerijos pareigūnų įtakai VSD, iš VSD valdybos buvo išstumti V. Pociūnas ir kai kurie kiti transporto problemas nagrinėję darbuotojai.
2005 metais V. Pociūno vadovaujamoje valdyboje susidarė nepalankus geram darbui psichologinis klimatas, nes kilo konfliktas tarp valdybos viršininko ir jo pavaduotojo. Kai kurių apklaustų VSD pareigūnų nuomone, trintis tarp dviejų valdybos vadovų galėjo kilti dėl skirtingų jų požiūrių į kai kuriuos valdybos veiklos aspektus, tačiau, kitų nuomone, ji galėjo būti eskaluojama dirbtinai ir VSD vadovybė sąmoningai vengė spręsti kylančias problemas. Kai kurie VSD pareigūnai svarbiausia priežastimi nurodė ir tai, kad V. Pociūno nepalaikė VSD vadovai. Ypač pasyvus šiuo požiūriu buvo valdybą kuravęs generalinio direktoriaus pavaduotojas Darius Jurgelevičius. Ilgą laiką valdyboje nebuvo tvirtinamas etatų ir pareigybių sąrašas, nors V. Pociūnas ne kartą dėl to kreipėsi į VSD vadovybę. Todėl valdyboje galėjo kilti pareigūnų nepasitenkinimas. VSD vadovybė ilgai netvirtino valdybos nuostatų, o kai V. Pociūnas buvo perkeltas į diplomatinę tarnybą ir buvo paskirtas naujas valdybos viršininkas, nuostatai buvo patvirtinti netrukus ir be esminių pataisymų.
VSD generalinis direktorius Arvydas Pocius nurodė, kad 2005 metų vasarą V. Pociūnas pokalbiuose su juo užsimindavo, jog jam sunku vadovauti valdybai. V. Pociūno vadovavimo metu iš valdybos į kitus padalinius ir iš VSD išėjo keli darbuotojai. Kaip vieną esminių pasitraukimo priežasčių jie A. Pociui minėjo valdybos vadovybės nesugebėjimą aiškiai suformuluoti konkrečių uždavinių savo pavaldiniams. Kai kurie VSD pareigūnai teigė jautę, kad jų darbas V. Pociūno buvo vertinamas tendencingai neigiamai.
Seimo narys J. Razma teigė, kad V. Pociūnas prieš išvykdamas iš Lietuvos pasiprašė su juo susitikti ir pranešė, kad tarnybą VSD palieka ne savo noru. Pociūnas jam pasakė ir išsiuntimo priežastį – esą A. Pocius situacijos Departamente nebevaldantis, didžiulę įtaką Departamentui per URM pasiūlytą į VSD pavaduotojo pareigas D. Jurgelevičių įgijęs URM sekretorius Albinas Januška. Seimo narys A. Kubilius Komiteto posėdyje teigė, kad V. Pociūnas, pas jį lankęsis prieš išvykdamas, teigė esąs nustumiamas nuo svarbių tyrimų. Kartu V. Pociūnas jam sakė esąs statutinis pareigūnas, todėl prašęs nekelti jo išsiuntimo klausimo VSD vadovybei.
Buvęs užsienio reikalų ministras A. Valionis teigė, kad V. Pociūnas į tarnybą Baltarusijoje „nebuvo ištremtas“, kad apie V. Pociūno išsiuntimą buvo kalbama dar tada, kai VSD vadovavo M. Laurinkus.
V. Pociūno artimieji teigė, kad V. Pociūnas į tarnybą buvo išsiųstas ne savo valia. Jų nuomone, jo išsiuntimas buvo „tarnybinis susidorojimas“. VSD vadovybė ir pareigūnai po V. Pociūno laidotuvių su L. Pociūniene nebendravo. Ji ir kiti V. Pociūno artimieji nesulaukė jokio VSD vadovybės dėmesio, kai buvo viešinamos asmeninio gyvenimo ar žūties aplinkybės, dėl įžeidžiančių posakių spaudoje nesulaukė paaiškinimų ar atsiprašymo.
Kiti esami ir buvę VSD pareigūnai bei V. Pociūno šeimos nariai ir artimieji Komitetui teigė, kad V. Pociūno išsiuntimas, jų manymu, buvo jo nušalinimas nuo svarbių valdybos atliekamų tyrimų transporto ir energetikos srityse.
Konsulato patarėjas
Esant nepalankioms aplinkybėms, Pociūnui (kaip statutiniam pareigūnui) neliko nieko kito, kaip tik rinktis iš pasiūlymų vykti į Gruziją arba į Gardiną. Nuo 2005 m. spalio Pociūnas buvo Lietuvos generalinio konsulato (Gardine, Baltarusija) ministras patarėjas. Pasak artimai bendravusių su V. Pociūnu asmenų, rimto darbo Gardine V. Pociūnui nebuvo, jis pats tai vertino kaip priverstines atostogas.
V. Pociūnas maždaug pusantro mėnesio iki žūties pasakė frazę: „...daugiau netylėsiu ir padarysiu, kad visi viską žinotų...“.
Žūtis ir jos tyrimai
Žuvo 2006 m. rugpjūčio 23 d. prieštaringomis aplinkybėmis, iškritęs pro Bresto (Baltarusijoje) viešbučio „Inturist“ kambario langą.
Seimo tyrimai
2006 m. Seimo Nacionalinio saugumo ir gynybos komitetas tyrė Vytauto Pociūno perkėlimo iš VSD valdybos viršininko pareigų į Lietuvos Respublikos konsulatą Gardine priežastis ir aplinkybes. Komitetui liudijo 33 dabartiniai ir 4 buvę VSD pareigūnai, Seimo nariai Andrius Kubilius, Jurgis Razma, Antanas Valionis, buvęs Užsienio reikalų ministerijos sekretorius Albinas Januška, buvęs VSD generalinis direktorius, Lietuvos Respublikos ambasadorius Ispanijos Karalystėje Mečys Laurinkus, Lietuvos Respublikos generalinė konsulė Gardine Daiva Mockuvienė, Lietuvos televizijos žurnalistė Joana Lapėnienė, žuvusio VSD pareigūno Vytauto Pociūno brolis Algimantas Pociūnas ir žuvusiojo žmona Liudvika Pociūnienė, Kovo 11-osios akto signataras Algirdas Endriukaitis.
Seimo Komiteto padarė išvadą, kad profesionalių, turinčių didelę darbo patirtį darbuotojų sąmoningas ar nesąmoningas išstūmimas iš VSD silpnina Departamentą. Tokių veiksmų pavyzdžiu gali būti ir V.Pociūno, vadovavusio labai svarbiai VSD darbo krypčiai, skubotas išsiuntimas į Lietuvos Respublikos diplomatinę atstovybę Gardine. Dėl nesklandumų, kilusių VSD valdybos veikloje, kuriai vadovavo V. Pociūnas, didelę atsakomybės dalį turėtų prisiimti VSD generalinio direktorius pavaduotojas D. Jurgelevičius, kuravęs šią valdybą, bei VSD generalinis direktorius A. Pocius. Komiteto nuomone, V. Pociūnas buvo pašalintas iš atsakingų VSD pareigų norint pristabdyti jo atliekamus svarbius tyrimus transporto ir energetikos sektoriuose šalies nacionalinio saugumo aspektu.
Prokuratūra
Lietuvos Respublikos generalinė prokuratūra atliko tyrimą. Bylą tyrusio, organizuotų nusikaltimų ir korupcijos tyrimo departamento prokuroro Justo Lauciaus galutinė išvada įvardino įvykį nelaimingu atsitikimu.
2006 m. lapkritį žuvusiojo našlė Liudvika Pociūnienė paprašė atnaujinti nutrauktą tyrimą, pasigedusi išsamaus ir nešališko aplinkybių tyrimo, (pvz., priminė faktą, kad teiginys, jog V. Pociūnas buvo kambaryje vienas, yra paremtas tik koridoriaus budėtojos parodymu). Seimo nario Sauliaus Pečeliūno vadovaujama Piliečių Santalka kreipėsi į generalinę prokuratūrą prašydama pradėti ikiteisminį tyrimą dėl apie mirusįjį pareigūną viešai paskelbtų melagingų prasimanymų. 2007 m. liepą generalinė prokuratūra atmetė abu prašymus, teigdama, jog specialistų tyrimų išvadose nesama pažeidimų.
2007 m. liepą Seimo socialliberalų frakcijos vadovas Artūras Paulauskas pasiūlė išviešinti Generalinės prokuratūros tyrimo rezultatus, kad visuomenė galėtų pati spręsti dėl daug kritikos susilaukusių tyrimo išvadų įtikinamumo.
Premjero darbo grupė
Žūties aplinkybėms tirti pakartotinai 2007 m. rugpjūčio 17 d. premjeras Gediminas Kirkilas sudarė specialią darbo grupę, kurią sudarė: Vytautas Ališauskas, Petras Vaitiekūnas, Povilas Malakauskas, Vytautas Landsbergis, Aloyzas Sakalas, Justinas Karosas, Jonas Kronkaitis ir Jurgis Jurgelis. Prezidentas Valdas Adamkus komentavo grupės sudarymą, kaip keliantį grėsmę prokurorų nepriklausomumui. 2007 m. dėl specialiosios komisijos neveiklumo, atsistatydino atsargos generolas Jonas Kronkaitis. 2007 m. gruodį buvo pranešta, jog specialiosios komisijos tyrimas į priekį stūmėsi lėtai. Dėl komisijos narių užimtumo, posėdis perkeltas į 2008 m., o 2008 m. kovą tuometinis premjeras Gediminas Kirkilas su darbo grupės vadovu Vytautu Ališausku sutarė, kad, laukiant Generalinės prokuratūros išvadų, komisijos veikla bus sustabdyta.
Ekspertizės, tyrimai
2007 m. lapkritį, žuvusiojo žmonai Liudvikai Pociūnienei prašant, teismas paskyrė naują medicininę ekspertizę sudarytą iš dviejų specialistų – toksikologo Roberto Badaro ir kardiologo Alfredo Rudžio. Nepriklausomo eksperto Antano Garmaus kandidatūrą teismas atmetė. Tyrimą pakartoti V. Pociūno našlė prašė, nes pirminis tyrimas buvo vykdytas atmestinai – į Brestą stebėti baltarusių darbo buvo išsiųstas tik vienas teismo medicinos ekspertas. Lietuvoje tyrimą taip pat atliko tik vienas žmogus, nors paprastai sudaroma bent dviejų žmonių komisija.
2009 m. birželio 9 d. Vilniaus apygardos teismas (VAT) nusprendė, kad ikiteisminis tyrimas turėjo būti atnaujintas. Trečią kartą, po skundų, atnaujinus tyrimą, prokurorai pripažino nužudymo galimybę ir byla buvo perkvalifikuota.
Žūties atgarsiai
V. Pociūno žmona, Liudvika Pociūnienė internetiniam žurnalui Leono XIII fondas pasakojo apie kitą įvykį, kai V. Pociūnui automobiliu vykstant iš Gardino, nuo prieš jį važiavusio vilkiko platformos ant kelio nuriedėjo gelžbetoninis ritinys. Pasikėsinimą primenantis įvykis galėjo baigtis žūtimi.
Žurnalui „Ekstra“ duotame interviu V. Pociūno bendradarbis VSD pareigūnas Darius Jurgelevičius pareiškė: „Ir jei toliau vyks visas šis knaisiojimasis po tuos kaulus, tai ten išlįs tokių dalykų, kurie garbės visam šitam reikalui tikrai nepridės“". Faktas apie jo skleistas neteisingas žuvusiojo apkalbas buvo įrašytas „Parlamentinio tyrimo dėl VSD veiklos išvadoje“.
Buvęs konservatorių vadovas europarlamentaras Vytautas Landsbergis teigė, jog Lietuvos diplomato žūtis – ne kas kita, o politinis nužudymas.
2007 m. gegužę visuomeninė organizacija Piliečių Santalka inicijavo akciją "Neišduok". Akcija surengta po V. Pociūno žūties sekusių dviprasmiškų VSD pareigūnų ir žiniasklaidos pareiškimų. Kreipimosi laiške Seimo valdybai ir Generaliniam prokurorui, buvo raginta ją ir visus Seimo narius imtis visų priemonių, kad būtų iki galo įgyvendintas 2006 m. rugsėjo 28 d. Seimo priimtas nutarimas dėl Valstybės saugumo departamento veiklos parlamentinio tyrimo. Atviru laišku į Seimo Valdybą kreipėsi ir pasirašė Osvaldas Balakauskas, Leonidas Donskis, Feliksas Bajoras, Šarūnas Sauka, Kazys Saja, Teisutis Makačinas, Andrius Mamontovas, Andrius Navickas, Jonas Kronkaitis, Romas Sakadolskis, Jūratė Baranova, Kęstutis Čilinskas, Bronys Savukynas, kun. Robertas Grigas, Regina Narušienė, Kęstutis Milkeraitis ir kiti kultūrininkai bei visuomenininkai.
Apdovanojimai
2007 m. premjero Gedimino Kirkilo teikimu V. Pociūnas apdovanotas Vyčio kryžiaus ordino Komandoro didžiuoju kryžiumi.
Rubén de la Red
Rubenas de la Redas Gutjeresas (g. 1985 m. birželio 5 d.) – karjerą baigęs futbolininkas, buvęs Ispanijos rinktinės klubo saugas.
De la Redas 14 metų pradėjo žaisti Madrido Real jaunimo mokykloje, 2004 m. paimtas į rezervinę klubo komandą. 2007–2008 m. sezone tobulinosi „Chetafės“ klube, o 2008 m. pakviestas į pagrindinę „Realo“ komandą. Tačiau vienose veržybose žaidėjas nualpo ir buvo išvežtas į ligoninę. Dėl širdies problemų jam buvo uždrausta žaisti, nebuvo žinoma, ar žaidėjas galės grįžti į profesionalų futbolą.
2010 m. lapkričio 3 dieną dėl šių priežasčių baigė profesionalaus futbolininko karjerą ir įsidarbino treneriu Real jaunimo komandoje.
2004–2007 m. buvo Ispanijos jaunimo rinktinės nariu. žaidžia nuo 2008 m. Su rinktine laimėjo 2008 m. Europos futbolo čempionatą, kuriame įmušė įvartį į Graikijos rinktinės vartus.
Sviliškės
Sviliškėmis vadinami kaimai:
Barčių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnį iš šiaurės, rytų ir pietų juosia upelio slėnio daubos. Šlaitai nuolaidūs. Aikštelė keturkampė, pietų-šiaurės kryptimi apie 50 m ilgio, 25–35 m pločio, su 0,3-0,8 m storio kultūriniu sluoksniu. Iš pietų ir vakarų, 1-1,5 m žemiau aikštelės krašto iškastas 4 m pločio, 1 m gylio griovys, už kurio supiltas 1,2-1,7 m aukščio, 8 m pločio pylimas. Šiaurinėje pusėje griovys ir pylimas virtę terasa. Vakarų pusėje pylimo išorinis 3,5 m šlaitas leidžiasi į antrą 8 m pločio, 0,5 m gylio griovį, už kurio yra antras 0,5 m aukščio, 8 m pločio pylimas 1 m aukščio išoriniu šlaitu. Šlaitai vidutinio statumo, 15 m aukščio.
Vakarinėje papėdėje, 1 ha plote yra gyvenvietė, kurioje rasta grublėtos keramikos, trinamosios girnos.
Tyrimai
1890 m. Vandalinas Šukevičius piliakalnyje iškase 8x8 m. duobę, aptiko 0,3-0,8 m. kultūrinį sluoksnį, ištyrė 64 m² plotą. Rasta I tūkstantmečio pr. m. e. ir I m. e. tūkstantmečio pradžios lipdytinės keramikos, gyvulių kaulų, titnaginis kirvis. Radiniai neišliko. V. Šukevičiaus ataskaita saugoma Peterburge, Archeologijos instituto archyve, Archeografijos komisijos byla 1890/103. 1983 m. Elena Grigalavičienė aikštelėje ištyrė 5,5 m² dydžio bendrą plotą, rado kultūrinį sluoksnį be radinių. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 42000 m².
Gilūšis (Alytaus r.)
Gilūšis – ežeras pietų Lietuvoje, Alytaus rajone, apie 1 km į šiaurės vakarus nuo Daugų miesto, į šiaurę nuo kelio sankirtos su keliu. Ilgis šiaurės vakarų–pietryčių kryptimi 0,53 km, plotis iki 0,22 km. Krantai sausi, aukšti, apaugę pievomis ir medžiais. Per Gilūšį iš Neveiglo į Didžiulio ežerą teka Abista. Šalia įsikūręs Daugų kaimas.
Vida Kniūraitė
Biografija
Baigė Vaiguvos vidurinę mokyklą. 1974 m. Vilniaus pedagoginiame institute baigė istorijos ir pedagogikos specialybę. 1983 m. istorijos mokslų kandidatė.
Nuo 1974 m. (su 1980–1983 m. pertrauka) dirba, o nuo 1975 m. dėsto Vilniaus pedagoginiame institute (nuo 1992 m. Vilniaus pedagoginis universitetas), nuo 1992 m. Istorijos fakulteto dekanė, nuo 1994 m. docentė.
Houston Stewart Chamberlain
Hiustonas Stiuartas Čemberlenas (1855 m. rugsėjo 9 d. Portsmute, Britanija – 1927 m. sausio 9 d. Bairoite, Bavarijoje, Vokietija) – kultūros istorikas, rasių teorijos kūrėjas.
Biografija
Kilme anglas, Britanijos imperijos karo laivyno admirolo Čemberleno sūnus. 1870 m. palikęs Angliją, susižavėjo vokiečių kalba ir kultūra. Apsigyveno Vokietijoje: nuo 1885 m. Drezdene, nuo 1889 m. Vienoje (Austrija). Studijavo biologiją ir fiziologiją. Domėjosi Richardo Vagnerio muzika.
Susidomėjęs rasių klausimu, eilėje studijų ir veikalų vystė Gobineau rasinio pranašumo idėjas. Svarbiausiais darbas Die Grundlagen des 19 Jahrhunderts (XIX amžiaus pagrindai). Knygoje H. S. Čemberlenas stengėsi įrodyti, kad tautų gyvenimą ir jų istorijos kryptį nulemia ir iš dalies apibrėžia tų tautų rasinė sudėtis. Jis pirmasis suformavo teiginį, kad rasė yra lemiamas veiksnys pasaulio istorijoje. Iš visų Europos rasių jis išskyrė gabiausia šiaurinę arba nordikų (die nordische Rasse) rasę. Jai priskyrė daugybę nuopelnų visose srityse ir su kuria lygintis kitoms rasėms labai sunku.
H. S. Čemberleno idėjos sutiktos dvejopai. Veikalas buvo kritikuojamas už kraštutinumą, o jo gerbėjai pasiėmė jo darbus rasizmo teorijai pagrįsti.
H. S. Čemberleno idėjos turėjo įtakos ne vien etnologiniams, bet ir literatūros istorijos tyrinėjimams. Čia jo pasekėjai norėjo paversti literatūrą vien rasių ypatumų atvaizdu.
Palaidotas Bairoito mieste, kurio garbės piliečiu buvo ir kuriam atidavė 7000 tomų biblioteką bei savo marmurinį biustą, pareikalaudamas eksponuoti visa tai miesto bibliotekoje.
Daga
thumb|right|Daga (pagaminta Tolede, 1610 m.). Ermitažo ekspozicija Daga – durklas ilga tiesia duriamąja geležte, skirtas kautis kaire ranka, kai dešinioji valdo ilgesnį ginklą (špagą ar kardą). Daga gindavosi ir atakuodavo dūriais.
Dagos ilgis būdavo apie 40 cm, o geležtės ilgis – apie 30 cm. Dagos itin paplito XVI a. Tada atsirado ir dagų su išskleidžiamomis geležtėmis – nuspaudus specialų mygtuką spyruoklės stumiama geležtė persiskirdavo išilgai į dvi ar tris dalis, ir tarp tų dalių atsirandantis plyšys būdavo skirtas priešininko geležtei sukaustyti.
Дага (кинжал)
Anarchosindikalizmas
thumb|right|150px|Anarchosindikalistų vėliava Anarchosindikalizmas – viena iš anarchizmo ir komunizmo krypčių, kuri pabrėžia klasių kovos problemas siekiant socialinių pokyčių.
Anarchosindikalistai iškelia profesinių sąjungų vaidmenį, matydami jas kaip natūralias darbininkų klasės organizacijas ir atmesdami partijų, sąjungų ar korporatyvizmo principus. Ji žiūri į profsąjungas kaip į potencialią jėgą, galinčią pakeisti kapitalistinės valstybės instituciją.
Dumbulė
Dumbulė – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Šiluvos. Kaimo rytuose pietų pusėn teka to paties, Dumbulės, pavadinimo upė. Į pietų pusę nuo kaimo išsidėstęs Girinaičių kaimas.
Anarchosindikalizmas
Pagrindiniai principai
Anarchosindikalistai siekia panaikinti daugumą privatinės nuosavybės formų, jų nuomone sudarančių klasinės visuomenės pagrindą.
Pavyzdys
Anarchosindikalistas Rudolf Rocker apie politines teises:
Pabaltijo geležinkelis
thumb|right|250px|Geležinkelis Rygoje Pabaltijo geležinkelis, pilnas pavadinimas  Pabaltijo Spalio Revoliucijos ordino geležinkelis – geležinkelis, veikęs Lietuvos TSR, Latvijos TSR, Estijos TSR ir Rusijos TFSR (Kaliningrado sr.) teritorijose su valdyba Rygoje. Faktinė geležinkelio riba nesutapo su TSRS administracinių vienetų ribomis, todėl Pabaltijo geležinkeliui priklausė ir trumpi ruožai Baltarusijos TSR bei Rusijos TFSR Pskovo srityje. Keli trumpi Lietuvos ir Latvijos teritorijose esančių geležinkelių ruožai priklausė Baltarusijos bei Spalio (Октябрьская железная дорога) geležinkeliams.
Istorija
Įkurtas 1963 m. vasario 16 d., apjungiant keliose kaimyninėse TSRS respublikose veikusius geležinkelius pagal TSRS Ministrų Tarybos nutarimą Nr. 174, išleistą 1963 m. vasario 14 d. TSRS Susisiekimo ministerijai priklausęs geležinkelis nustojo gyvuoti nuo 1992 m. sausio 1 d.
Maltos futbolo varžybos 1917–1918 m.
Maltos futbolo varžybos 1917–1918 m.
Sviliškės (Vilnius)
Sviliškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybės vakaruose, 1 km į vakarus nuo Šilėnų, Neries RP. Išsidėsčiusios dešiniajame Neries krante, prie Neries kilpų.
Jafrano savivaldybė
Jafrano savivaldybė  – buvusi Libijos savivaldybė šalies šiaurės vakaruose. Sostinė – Jafranas. Ribojosi su Sabrata Va Surmano, Az Zavijos, Džfaros, Garijano, Mizdos, Nalutos ir Nukat al Hamso savivaldybėmis.
2007 m. prijungta prie Džabal al Garbio savivaldybės.
Kajanis
Nuo 1993 m. mieste veikia Dailės muziejus. Muziejaus kolekcijos koncentruojasi ties suomių šiuolaikiniu menu. Miesto teatras įkurtas 1969 m. ir yra vienas žinomiausių teatrų Suomijoje.
Istorija
Kajanio miestas įkurtas 1651 m. Tais laikais Kainu regionas garsėjo kaip dervos, gaunamos iš pušies, gamintojas ir eksportuotojas. Derva buvo plukdoma į Oulujervio ežerą, po to į Oulu, prie Botnijos įlankos Baltijos jūroje. Iš ten derva būdavo plukdoma į žemyninę Europą, kur ją naudodavo kaip hermetiką ir antipelėsį laivų korpusų padengimui.
Vienas žymiausių istorinių paminklų Kajanyje yra Kajanio pilies griuvėsiai, esantys Kajanio upės saloje. Pilis buvo pradėta statyti 1604 m., o užbaigta − 1666 m. Pilis vietiniams gyventojams buvo kaip administracinis centras, kalėjimas, karinė bazė ir prieglobstis nuo visų negandų.
XVIII a. per Šiaurės karą, Kajanio pilis buvo priversta pasiduoti rusų karinėms pajėgoms. 1716 m. kovo mėnesį rusai pilį susprogdino. Nuo to laiko iki mūsų dienų ir stūkso išlikę pilies griuvėsiai. Šiandien griuvėsiai yra ypač populiarūs tarp vaikų, kurie mėgsta tyrinėti tamsius, vingiuotus buvusios pilies koridorius.
Koriakų apygarda
Koriakų apygarda (, koriak. Чав’чываокруг) arba Koriakija  – speciali teritorija Rusijos rytuose, Kamčiatkos krašto šiaurėje, tarp Ochotsko ir Beringo jūrų. Administracinis centras – Palana.
Geografija
Apygarda išsidėsčiusi Kamčiatkos pusiasalio šiaurėje bei gretimai esančioje žemyno dalyje. Be to, Koriakų apygardai priklauso Karagos sala. Paviršius kalnuotas: šiaurės rytuose stūkso Koriakų kalnyno dalis (aukštis iki 2562 m, Ledianajos kalnas), šiaurėje – Penžinos kalnagūbris, skiriantis pelkėtus Penžinos ir Parapolio slėnius, pietuose – Vidurinio kalnagūbrio šiaurinė dalis. Krantai šiaurės rytuose vingiuoti, kiti – mažai vingiuoti, žemi. Didžiausios įlankos: Penžinos, Oliutorkos, Korfo. Ilgiausia upė – Penžina.
Kajanis
Istorija
XX a. pradžioje miestas žingsnis po žingsnio plėtėsi ir industrializavosi, ypač po to, kai geležinkelio bėgiai sujungė Kajanį su Helsinkiu. Tačiau stipriausiai miestas išsiplėtė tik po II pasaulinio karo.
Koriakų apygarda
Geografija
Klimatas subarktinis. Sausio vidutinė temperatūra nuo -24 °C iki -26 °C, liepos +10–14 °C. Per metus iškrinta 300–700 mm kritulių. Visoje teritorijoje paplitęs daugiametis įšalas. Būdingi tundros ir miškatundrės kraštovaizdžiai, auga žemaūgės pušys, alksniai, beržai, maumedžiai. Įsteigtas Koriakų gamtos draustinis.
Ūkis
Svarbiausios ūkio šakos – žvejyba (daugiausia silkės, ketos, kuprės, navagos) bei žuvų apdorojimas ir konservavimas. Krašte kasamos tauriųjų metalų rūdos, akmens anglys. Be to, užsiimama žvėrininkyste (daugiausia sabalų, lapių, šermuonėlių), elnininkyste, medžiokle (ruonių, jūrų vėplių, banginių). Laivuojama Penžinos upė.
Gyventojai
Koriakijos tautinė sudėtis (2010 m.):
Gyventojų skaičius ženkliai mažėja: 39,3 tūkst. (1989 m.), 26,6 (2000 m.), 17,5 (2014 m.).
Administracinis suskirstymas
Koriakų apygarda padalinta į 4 rajonus ir vieną miesto apygardą:
Istorija
Koriakų žemes XVII a. pasiekė Tolimuosius Rytus pradėję kolonizuoti rusai. Jos aprašytos Semiono Dežniovo (XVII a. vid.) ir vėlesnių žygių, rengtų daugiausia iš Anadyrio tvirtovės (įkurtos 1648 m.). Bandymai primesti natūrinį mokestį jasaką sukėlė ginkluotą koriakų pasipriešinimą. XVIII–XIX a. koriakai vykdė prekybą su Koriakijoje įsikūrusiais rusais, o XIX a. pab.–XX a. pr. – su amerikiečiais. 1918–1922 m. kraštą valdė baltagvardiečiai, nuo 1923 m. – bolševikai.
1930 m. Kamčiatkos srityje įkurta Koriakų nacionalinė apygarda. 1991 m. Koriakija pasiskelbė suvereni, o 1992 m. pasirašė sutartį dėl priklausymo Rusijos Federacijai (tapo Koriakų autonomine apygarda). 2007 m., po referendumo (2005 m.), Koriakų autonominė apygarda sujungta su naujai sudarytu Kamčiatkos kraštu (vietoje Kamčiatkos srities). Dabar Koriakų apygarda yra speciali teritorija Kamčiatkos krašto sudėtyje.
Parodija (augalas)
Parodija (Parodia) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalų gentis. Dydis nuo kelių centimetrų iki 1 m.
Gentyje yra apie 50 rūšių: ir kt.
Laisvės kovų archyvas
Laisvės kovų archyvas – Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos istorijos sekcijos ketvirtinis leidinys, einantis nuo 1991 m. Kaune.
Laisvės rytas
Laisvės rytas – Lietuvos partizanų laikraštis, leistas 1945–1946 m.
Laisvės kovų archyvas
Istorija
Skelbia dokumentus, susijusius su represijomis, politinių kalinių ir tremtinių prisiminimus. Tiražas 1991 m. – 10 000 egz., 1996 m. – 2000 egz.
Redaguoja redakcinė kolegija: Balys Gajauskas ir kt.
Prancūzijos Polinezijos administracinis suskirstymas
Prancūzijos Polinezija administraciškai suskirstyta į 2 lygius: administracinius padalinius (subdivisions administratives), kurie savo ružtu padalinti į 48 komunas (communes). Klipertono sala Prancūzijos Polinezijos valdoma pagal atskirą nutarimą.
Karlskruna
Karlskruna (SV Karlskrona) – miestas pietryčių Švedijoje, ant Baltijos jūros kranto. Miesto centras yra įsikūręs Trosės (Trossö) pusiasalyje, o atskiros dalys išsibarsčiusios 34 salose. Blekingės lėno administracinis centras. Svarbus jūrų uostas (žvejyba, prekyba, karinė jūrų bazė). Laivų statybos, porceliano ir fajanso dirbinių gamybos, elektrotechnikos, tekstilės, medienos apdirbimo pramonė. Apylinkėse išgaunamas granitas.
Zimbabvės gynybos ministerija
Zimbabvės gynybos ministerija  – Zimbabvės respublikos ministerija, atsakinga už Zimbabvės gynybos pajėgas ir nacionalinę gynybos politiką. Ministerija yra šalies sostinėje Hararėje.
Karlskruna
Architektūra
Karlskruna žymi savo išskirtine architektūra, kuri 1998 m. paskelbta UNESCO pasaulio paveldo objektu. Būdingas spindulinio plano senamiestis. Svarbiausi objektai: Admiraliteto bažnyčia (1685 m., viena didžiausių Švedijos medinių bažnyčių), taip pat Nikodemo Tesino suprojektuotos Švenčiausiosios Trejybės (1697–1709 m.) ir Šv. Fridriko (1744 m.) bažnyčios. Taip pat Citadelė (1680–1700 m.), senoji prieplauka su pakeliamaisiais tiltais (1683 m.), gamybinis uosto pastatas Finska kyrkan (1696 m.), bastionas Aurora (1704 m.), XVIII a. rotušė, vienas seniausių pasaulio dokų Poelhelmsdockan (1712–1724 m.), senoji laivų statykla Gamla Varvet (XVIII a. pab.), Admirolo F. H. Čapmano vasaros rezidencija (1786 m.).
Zimbabvės gynybos ministerija
Dabartinis gynybos ministras – Emmerson Mnangagwa.
Karlskruna
Istorija
Miestas įsteigtas 1680 metais, kai čia atsikėlė Švedijos karinis laivynas ir įkūrė savo bazę. Nuo to kilo ir miesto pavadinimas, kuris išvertus iš švedų kalbos reiškia „Karolio karūna“. Tuo metu Švediją valdė karalius Karolis XI. XVIIII a. vid. miestas sparčiai augo ir buvo antras didžiausias šalyje. 1790 m. Karlskruną nuniokojo didelis gaisras, ir miestas nebeatsigavo.
Zimbabvės gynybos ministerija
Gynybos ministerija prižiūrimos institucijos:
Razlivas (Derveliškiai)
Razlivas (,, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Slavsko rajone, 31 km į šiaurės vakarus nuo Slavsko, nuo 2008 m. birželio 30 d. Jasnojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Skalvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Šilutės apskrities, nuo 1922 m. Lankos apskrities dvaras, nuo 1932 m. dvaro dalis, prijungta prie Kalnininkų. 1910 m. buvo 49 gyventojai. 1947–2008 m. Prochladnojės apylinkės kaimas, kurio centras yra buv. Tėveliuose.
Maltos futbolo varžybos 1918–1919 m.
Maltos futbolo varžybos 1918–1919 m.
Misratos savivaldybė
Misratos savivaldybė  –  Libijos savivaldybė šalies šiaurės vakaruose, Viduržemio jūros pakrantėje. Sostinė – Misurata.
Ella Henderson
Gabriella Michelle „Ella“ Henderson (g. 1996 m. sausio 12 d.) – britų dainininkė ir dainų autorė. Ji išgarsėjo 2012 m., kai pateko į konkurso „The X Factor“ finalinį dvyliktuką ir konkurse užėmė šeštąją vietą. Neilgai trukus atlikėja pasirašė kontraktą su „Syco“ įrašų kompanija.
Henderson dar labiau išgarsėjo, kai 2014 m. išleido singlą „Ghost“, parašytą kartu su grupės „OneRepublic“ lyderiu Ryan Tedder. Daina pasiekė pirmąją vietą „UK Singles Chart“ reitinge ir jo top penketuke išbuvo dar aštuonias savaites. Atlikėjos debiutinis albumas „Chapter One“ buvo išleistas 2014 m. spalį ir pasiekė pirmąją vietą Jungtinėje Karalystėje..
Antrasis atlikėjos albumas „Everything I Didn't Say“ buvo išleistas 2022 m. kovą.
Ivanuvka (Balstogės apskritis)
Ivanuvka  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Turosnės valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurę nuo Turošn Košcelnos ir apie 11 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Fantanelės-Kodžalako vėjo ferma
Fantanelės-Kodžalako vėjo ferma – vėjo jėgainių ferma Rumunijoje. Tai didžiausio galingumo žemyninė vėjo ferma Europoje. Fermą valdo čekų įmonė ČEZ Group.
Istorija
Projektą pirmieji pasiūlė JAV energetikos įmonių grupė, kurie vėjo fermas pasiūlė statyti Rumunijoje, Bulgarijoje, Lenkijoje, Naujojoje Zelandijoje ir Australijoje. 2008 m. jie sutiko parduoti 600 MW vėjo fermos projektą čekų įmonei ČEZ Group.
2008 m. pradėtos statybos. Pirmoji vėjo jėgainė pastatyta 2009 m. rugpjūtį. Pirmoji projekto dalis – 139 jėgainės Fantanellės fermoje buvo užbaigta 2010 m. gruodį, o 101 jėgainė Kodžalako fermoje baigtos statyti 2012 m. lapkritį.
Konstrukcija
Fantanelės-Kodžalako vėjo fermos galingumas yra 600 MW. Fermą iš viso sudaro 240 General Electric vėjo 2.5xl jėgainių. Vėjo ferma įrengta 17 km nuo Juodosios jūros ir yra didžiausio galingumo žemyninė vėjo ferma Europoje.
Lūžiškiai
Lūžiškiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Panemunio.
Laivų divizija
Laivų divizija - TSRS ir Rusijos karinio jūrų laivyno taktinis junginys, sudarytas iš pirmo rango karo laivų arba žemesnio rango karo laivų divizionų ar brigadų.
TSRS turėjo tokias laivų divizijas
Samanė (Utena)
Samanė – viensėdis Utenos rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Sudeikių, 0,5 km į vakarus nuo Alaušo ežero. Šalia viensėdžio telkšo 20 ha ploto ežeras – Šekštys.
Laukžemės apylinkė
Laukžemės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis Lietuvos šiaurės vakaruose.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Darbėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kretingos rajonui. 1954 m. prijungta Impilties apylinkė ir dalis Juzumų apylinkės. 1988 m. birželio 22 d. Laukžemės apylinkė prijungta prie Darbėnų apylinkės.
Izidorius Butkevičius
Biografija
Baigė Tverų gimnaziją. 1946 m. įstojo į Kauno universitetą studijuoti archeologiją, 1947–1951 m. tęsė etnologijos studijas Vilniaus universitete. 1952 m. įstojo į Istorijos instituto etnografijos specialybės neakivaizdinę aspirantūrą, 1953 m. perėjo į TSRS mokslų akademijos Etnografijos instituto Maskvoje neakivaizdinę aspirantūrą. 1956 m. apgynė disertaciją „Dabartiniai lietuvių gyvenamieji namai“, istorijos mokslų kandidatas.
Nuo 1951 m. dirbo Vilniaus universiteto Archeologijos ir etnologijos katedroje vyresniuoju laborantu ir dėstė istoriją Vilniaus žemės ūkio technikume. 1953–1982 m. Istorijos instituto Archeologijos ir etnografijos sektoriaus jaunesnysis mokslinis bendradarbis, nuo 1961 m. vyresnysis mokslinis bendradarbis.
Mokslinė veikla
Pagrindinė tyrinėjimų sritis – Lietuvos kaimo gyvenviečių ir pastatų raida. Visą mokslinio darbo trisdešimtmetį paskyrė tradicinės ir modernios architektūros tyrimams. Paskelbė kelias monografijas, dešimtis straipsnių. Parengė medžiagą ir sudarė „Pabaltijo istorijos ir etnografijos atlaso“ architektūrai skirtą dalį.
Mizdos savivaldybė
Mizdos savivaldybė – buvusi Libijos savivaldybė šalies šiaurės vakaruose. Sostinė – Mizda.
2007 m. prijungta prie Džabal al Garbo savivaldybės.
Eglinis (kaimas)
Eglinis – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Krasnapolio valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Liūnsarginiai
Liūnsarginiai (Scheuchzeriaceae) – dumblialaiškiažiedžių (Alismatidae) poklasio plukeniečių (Najadales) eilės augalų šeima.
Liūnsargė auga aukštapelkėse, tarpinio tipo pelkėse. Žydi birželio-liepos mėn. Augalo sėklas lesa daugelis vandens paukščių. Lietuvoje neretas.
Vainikai
Vainikai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 9 km į pietvakarius nuo Kėdainių, Nevėžio ir Šušvės tarpupyje. Per kaimą eina Mantvilonių-Paliepių kelias. Seniūnaitijos centras. Yra Kunionių mokyklos skyrius, medicinos punktas, parduotuvė.
thumb|left|320px|Vainikų panorama iš pietvakarių
Istorija
Vainikai įkurti po žemės reformos Karūnavos dvaro žemėje. Tarybiniais metais priklausė Josvainių apylinkei, buvo paukštininkystės tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.
Dani Güiza
Danielis Gonsalesas Guisa (g. 1980 m. rugpjūčio 17 d.) – futbolininkas, Ispanijos rinktinės ir Getafe CF klubo puolėjas.
2011 m. rugpjūčio 20 d. pasirašė trejų metų sutartį su Ispanijos Getafe CF klubu.
žaidžia nuo 2007 m. Su rinktine laimėjo 2008 m. Europos futbolo čempionatą, kuriame įmušė įvarčius į Graikijos ir Rusijos rinktinės vartus.
Bisau Gvinėja
Bisau Gvinėjos Respublika (Bisau Gvinėja) – valstybė Vakarų Afrikoje. Ribojasi su Senegalu šiaurėje, Gvinėja rytuose ir pietuose, Atlanto vandenynu vakaruose.
Istorija
Visa Bisau Gvinėjos teritorija priklauso istoriniam Senegambijos regionui, kur vyrauja Atlanto grupės kalbos. XIII a. didžiąją jo dalį prisijungė Malio imperija. Jai valdant, į kraštą migravo mandingų gentys, formavosi atskiras jų subetnosas mandinkai. Imperijoje Bisau Gvinėjos teritorija kartu pietų Senegalu ir Gambija buvo administruojama kaip atskiras vienetas. Todėl XVI a. yrant imperijai, jame susikūrė nepriklausoma valstybė Kaabu su sostine Kansaloje.
XV a. kraštą pasiekė portugalai, kurie užmezgė prekybinius ryšius su pajūrio tautomis. Čia pastatytos portugalų tvirtovės Bisau ir Kašeu. Nepaisant to, kad tai buvo vienos pirmųjų portugalų gyvenviečių Afrikoje, krašto kolonizacija nebuvo sėkminga. Vietos afrikiečiai valdovai, nors ir vykdė pelningą prekybą su portugalais, neleido jų skverbimosi į kraštą, o bendravimas su jais vyko tik jų tvirtovėse. Portugalai kraštą ėmė vadinti Portugalijos Gvinėja ir jam taip pat priskyrė pajūrį dabartiniame pietų Senegale.
XIX a. Kaabu kontroliuojamose teritorijose stiprėjo fulbių džihadas. Futa Toro fulbiai ne kartą nusiaubė valstybę. Vėliau interesus į regioną išreiškė kita teokratinė fulbių valstybė – Futa Džalonas, siekusi hegemonijos Senegambijoje. 1866 m. Futa Džalono karvedys Alfa Jaja, suvienijęs pajėgas su Tukulero Umar Taliu, apsiautė Kaabu sostinę. 1867 m. Kaabu valdovas Dianke Walli susprogdino Kansalą kartu su jos gyventojais. Tai pabaigė Kaabu valstybės egzistavimą, o regioną užvaldė Futa Džalonas. Keitėsi etninė regiono sudėtis, ir vietoj mandinkų čia įsigalėjo fulbiai.
Iš pradžių kolonija vystėsi sparčiai, tačiau po II pasaulinio karo prasidėjo stagnacija. Visoje Afrikoje prasidėjus dekolonizacijai, 1956 m. vietos lyderis Amílcar Cabral įkūrė PAIGC, siekusią šalies nepriklausomybės. Nors 1960 m. aplinkinės šalys tapo nepriklausomos, Portugalija vengė paleisti savo kolonijas. Remiama kaimynių, PAIGC vykdė partizaninį karą, kuris buvo vienas iš aršiausių kolonijinių karų, kuriuos Portugalija kovojo Afrikoje. 1974 m. Bisau Gvinėja iškovojo nepriklausomybę, jos pirmuoju prezidentu tapo Luís Cabral.
Šalyje nepasiektas stabilumas. Iš pradžių vyko susidorojimai su pro-portugališkai nusiteikusiais gyventojais. 1980 m. valdžią paėmė João Bernardo "Nino" Vieira, kuris viešpatavo kaip vienvaldis. Pirmieji demokratiniai rinkiamai įvyko 1994 m., tačiau 1998 m. kilo Bisau Gvinėjos pilietinis karas, kurio metu Vieira nuverstas. 2005 m. jam pavyko grįžti į valdžią per demokratiškai organizuotus rinkimus, bet 2009 m. prezidentas nužudytas.
Politinė sistema
Bisau Gvinėja yra pusiau prezidentinė respublika. Šalies vadovas yra prezidentas, o vyriausybės vadovas – prezidento skiriamas ministras pirmininkas. Įstatymų leidžiamoji valdžia priklauso 102 vietų parlamentui, kurio nariai renkami visuotiniuose rinkimuose kas ketverius metus.
Administracinis suskirstymas
thumb|250px|Bisau Gvinėjos žemėlapis
Bisau Gvinėja suskirstyta į 8 regionus:
Geografija
thumb|dešinėje|240px|Bisau Gvinėjos savanų kraštovaizdis Bisau Gvinėja yra nedidelė valstybė Vakarų Afrikoje. Apie trečdalį paviršiaus užima pelkėtos lygumos, ypač pelkėta ir raižyta yra vandenyno pakrantė. Ten gausu įlankų, estuarijų, veši mangrovių brūzgynai. ~10 % šalies ploto laikotarpiškai užlieja potvynių vanduo. Rytuose paviršius kyla į aukštumas (Futa Džalono plynaukštės vakarinės prieigos, aukštis 200–300 m). Aukščiausia vieta (~300 m) yra bevardis taškas šiaurės rytiniame Bisau Gvinėjos kampe. Šaliai priklauso žemų, pelkėtų salų grupė – Bižagošo salos – bei keletas atskirų salų šalia krantų (Pesišė, Žeta, Majas). Upės trumpos ir vandeningos, teka link Atlanto vandenyno; didžiausios – Korubalas, Žeba, Kašeu, Mansoa.