cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Baunti maištas
Blajaus kelionė valtimi
Perpildyta, nedidelėmis burėmis ir irklais varoma valtelė su kapitonu ir jo šalininkais pasuko link artimiausios Tofua salos. Ten jūreiviai pasipildė atsargų, bet negalėjo ilgiau užsibūti, nes tongiečiai darėsi vis priešiškesni ir ėmė puldinėti anglus. Jūreiviams sulipus į valtį, čiabuviai ją bandė pritempti prie kranto. Susirėmimo metu žuvo Džonas Nortonas (įkrito į vandenį ir buvo užmuštas akmenimis). Atsidūrę atviroje jūroje, jūreiviai svarstė dvi galimybes – plaukti į Tongatapu, kur jų galėjo laukti toks pats priešiškas sutikimas, arba plaukti tiesiai į olandų koloniją Kupangą (Timore), už ~6500 km. Įgula sutiko su antruoju variantu. Kelionės metu jūra buvo audringa, maisto ir vandens atsargos išseko, jūreiviai palaikė nuotaiką dainomis, pasakojimais, maldomis. Blajaus valtis praplaukė netoli Fidžio salų, bet į jas nedrįso užsukti, nes jos garsėjo kanibalizmu. Gegužės 28 d. jie pasiekė Didįjį barjerinį rifą, kur išsilaipino vienoje salelėje (pavadino Atsigavimo sala), kur rado maistui daug austrių ir uogų. Netrukus valtyje kilo kivirčas, kurio metu bandyta nušalinti Blajų, bet šis savo priešininkus (Frajerį ir Parselį) sutramdė. Birželio 2 d. jie pasiekė Jorko kyšulį (šiauriausią Australijos vietą), iš ten plaukė 2000 km per Arafuros jūrą. Visa įgula buvo visiškai išsekusi, bet birželio 14 d. sėkmingai pasiekė Kupangą. Ten kapitonas Blajus vadovybei pranešė apie maištą, su klerku Samueliu ir tarnu Smitu per Bataviją grįžo į Angliją. Kiti Blajaus sąjungininkai mirė nuo išsekimo ir ligų Kupange, Batavijoje ar savo kelionėse namo.
thumb|180px|Taičio karalius Pomarė I (1777 m. piešinys)
Maištininkų kelionė
Maištininkai atsikratė duonmedžių ir išsidalijo kapitono ir jo sąjungininkų turtą. Jie įtarė, kad Blajus gali pranešti apie maištą, už kurį laukė kartuvės, o net jei taip ir nenutiktų, anksčiau ar vėliau laivo ims ieškoti. Kadangi Taitis yra pirmiausia vieta, kur būtų ieškoma „Bounty“, maištininkai plaukė ne ten, o į Tubuajio salą (830 km į pietus nuo Taičio). Ten atvykę 1789 m. gegužės 28 d. jie susidūrė su tubuajų pasipriešinimu. Maištininkai patrankomis ir kitais ginklais atrėmė antpuolį, bet gyvenvietės neįsteigė, nes tam trūko darbo jėgos. Birželio 6 d. „Bounty“ atplaukė į Taitį, kur Kristianas karaliui papasakojo istoriją apie tai, kaip jis, kapitonas Blajus ir Džeimsas Kukas steigią gyvenvietę Aitutakio saloje ir tam reikią taitiečių pagalbos. Gavę maisto atsargų, gyvulių, apie 30 taitiečių (vyrų ir moterų) maištininkai grįžo į Tubuajį. Ten jie ėmėsi statyti uždaro Džordžo forto, bet vietiniai gyventojai nuolat priešinosi ir puldinėjo. Galiausiai įvyko didelis susirėmimas, po kurio maištininkų nepasitenkinimas augo, imta abejoti Kristiano autoritetu. Po pasitarimo 16 jūreivių nusprendė grįžti į Taitį, o aštuoni pasiliko su Kristianu ir pasiryžo plaukti iki artimiausios salos, kurią pasieks.
Rugsėjo 22 d. „Bounty“ vėl grįžo į Taitį. Taitiečiai nebebuvo svetingi, nes sužinojo, kad Kristiano istorija apie gyvenvietę Aitutakyje išgalvota, o Kukas seniai miręs. Flečeris Kristianas paleido 15 jūreivių pasilikti Taityje (ginklininką Kolmaną vertė pasilikti, bet jis vėliau pabėgo), o pats, pagrobęs 20 taitiečių (14 moterų ir 6 vyrai) su 8 bendražygiais išplaukė. Pora jūreivių, likusių Taityje (Morisonas ir Makintošas) pasistatė laivą, kuriuo buvo pasiryžę pasiekti Olandų Rytų Indijas ir pasiduoti, tikėdamiesi pasigailėjimo, Čerčilis su Tomsonu girtuokliavo, ištvirkavo ir greitai buvo nužudyti (Tomsonas nužudė Čerčilį, o pats buvo nužudytas taitiečio), kiti įsikūrė Taityje, ėmėsi mokytis taitiečių kalbos, papročių, tatuiravosi.
thumb|left|240px|Skęstantis laivas „Pandora“. XIX a. piešinys
Baudžiamoji ekspedicija
Kai Viljamas Blajus pasiekė Angliją 1790 m. kovo 17 d., jis buvo sutiktas kaip didvyris (apie maištą jau buvo žinoma). Teismas kapitoną išteisino dėl laivo netekimo, o laivadirbys Parselis gavo papeikimą už maišto kurstymą valtyje. 1790 m. laivynas paskyrė kapitoną Edvardą Edvardsą su fregata „Pandora“ rasti maištininkus ir grąžinti juos į Angliją teismui. 1791 m. kovo 23 d. laivas pasiekė Taitį. Ten visi likę 14 buvusių „Bounty“ įgulos narių pasidavė. Edvardsas neskirdamas maištininkų, ir tų, kurie laive buvo pasilikę prieš savo valią, įkalino „Pandoros“ kalėjime. Neradęs jokių žinių apie tolimesnį „Bounty“ likimą, Edvardsas ėmėsi ieškoti likusių maištininkų klajodamas nuo salos iki salos. Nieko neradęs rugpjūtį pasuko į Olandų Rytų Indiją. Rugpjūčio 29 d. „Pandora“ užplaukė ant Didžiojo barjerinio rifo. Avarijos metu 10 buvusių „Bounty“ įgulos narių išsigelbėjo, o 4 paskendo (taip pat žuvo 31 „Pandoros“ įgulos narys). Gelbėjimosi valtimi jie panašiai kaip Blajus pasiekė Olandų Rytų Indiją. Pradžioje kaliniai kalinti ten, o 1792 m. balandžio 5 d. atgabenti į Angliją. Teismas Heivudui ir Morisonui skyrė karališkąją amnestiją, Maspartas išsipirko, Barketas, Elisonas ir Milvardas buvo pakarti. Heivudas ir Morisonas vėliau padarė karjerą laivyne.
Pitkernas
thumb|240px|Flečerio Kristiano namas Pitkerne. XIX a. piešinys
Flečerio Kristiano vadovaujama ekspedicija ryžosi ieškoti Pitkerno salos, kurios tiksli vieta nebuvo žinoma. Po kelių mėnesių klajonių, 1790 m. sausio 15 d., jie pasiekė uolingą, sunkiai prieinamais krantais, negyvenamą Pitkerno salą. Iškraustę laivą, nuėmę bures ir stiebus jie laivą sudegino (greičiausiai kaip atsargumo priemonė). Naujakuriai sėkmingai įsikūrė saloje, Kristianas ir Izabelė susilaukė sūnaus – Ketvirtadienio Spalio Kristiano I (Thursday October Christian I), o vėliau dar kelių vaikų. Palaipsniui taitiečių ir anglų santykiai ėmė prastėti (dėl nelygiaverčių santykių, moterų išnaudojimo), o 1793 m. peraugo į smurtą – taitiečiai suorganizavo sąmokslą ir nužudė 5 maištininkus – Kristianą, Viljamsą, Martiną, Milsą ir Brauną. Vėliau patys taitiečiai išsižudė arba buvo nužudyti britų našlių. Valdžią perėmė Adamsas ir Jangas, o Makojus su Kintaliu ėmė svaigintis savo išdistiliuotu alkoholiu – 1798 m. Makojus nusižudė, o 1799 m. Adamsas su Jangu nužudė Kintalį. Keletas moterų bandė pabėgti savo pasigaminta valtimi, bet nesėkmingai.
thumb|left|240px|Džono Adamso kapas Pitkerne
1800 m. Jangas mirė nuo astmos, o Adamsas liko vienintelis iš maištininkų. Jis ėmėsi prižiūrėti likusių 9 moterų ir 19 vaikų. Pasinaudodamas „Bounty“ buvusia Biblija jis ėmė juos mokyti rašto ir krikščionybės. 1808 m. Pitkerną netikėtai aplankė amerikiečių banginių medžioklės laivas „Topaz“. Tačiau Britanija apie „Bounty“ maištininkų likimą sužinojo tik 1810 m., o savo laivus nusiuntė tik 1814 m., nes tuo metu kariavo su Prancūzija. Dviem karo laivais atvykę britai atrado Adamso vadovaujamą jau 46-ių žmonių bendruomenę. Sala tapo Britanijos valda ir laikyta pavyzdine gyvenviete. Adamsas mirė 1829 m.
Po to
Apie „Bounty“ maištą ėmė sklisti įvairios legendos, pasakojimai. Viljamo Blajaus įvaizdis tapo kone visuotinai neigiamas: 1831 m. pirmame išspausdintame pasakojime apie maištą Džonas Barou (Heivudo šeimos draugas) pabrėžė kapitono žiaurumą. Jis taip pat išpopuliarino mitą, kad Flečeris Kristianas slapta grįžo į Angliją. XX a. antroje pusėje Blajaus paveikslas tapo labiau teigiamas, o Kristiano didvyriškumas – abejotinas.
1916 ir 1933 m. apie „Bounty“ maištą filmus sukūrė Australija, o 1935, 1962 ir 1984 m. – Holivudas. „Bounty“ maištas tapo istorikų tyrimo objektu, rašytojų, poetų įkvėpimo šaltiniu.
Jakšycai
Jakšycai – kaimas vidurio rytų Baltarusijoje, 27 km į pietus nuo Berazino.
Istorija
XIX a. buvo kaimas ir dvaras, Ihumeno apskrities Jakšycų valsčiaus centras.
Wiktor Szostalo
Viktoras Šostalas (1952 m. rugpjūčio 22 d. Pasvalyje, Lietuvos TSR) – Lenkijos ir JAV skulptorius, kuriantis skulptūras iš plieno, medžio ir bronzos.
Gaidelių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Juknaičių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šilutės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Jonaičių apylinkės ir Pagrynių apylinkės.
Skierių apylinkė
Skierių apylinkė (arba Skėrių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Vyžių apylinkė
Vyžių apylinkė sovietmečiu buvo:
Władysław Stasiak
Vladislavas Augustinas Stasiakas (, 1966 m. kovo 15 d. Vroclave – 2010 m. balandžio 10 d. prie Smolensko) – lenkų tarnautojas ir politinis veikėjas, nuo 2009 m. Lenkijos prezidento kanceliarijos vedėjas.
Biografija
1989 m. baigė Vroclavo universiteto Istorijos fakultetą, o 1993 m. Lenkijos Nacionalinę viešojo administravimo mokyklą.
1993–2002 m. Aukščiausiųjų kontrolės rūmų Gynybos ir valstybės saugumo departamento darbuotojas, vėliau Departamento vedėjo pavaduotojas. 2002–2005 m. Varšuvos prezidento (mero) Lecho Kaczyńsko pavaduotojas saugumo reikalams. 2005–2006 m. Vidaus reikalų ministerijos valstybės sekretorius Policijos, Sienos apsaugos ir Vyriausybės apsaugos biuro reikalams. 2006–2007 m. Nacionalinio saugumo biuro vedėjas. Nuo 2007 m. rugpjūčio 8 d. iki lapkričio 16 d. vidaus reikalų ministras. thumb|left|150px|Władysław Stasiak kapas 2007–2009 m. Nacionalinio saugumo biuro vedėjas. 2009 m. sausio 15 d. paskirtas Prezidento kancelarijos vedėjo pavaduotoju, o 2009 m. liepos 27 d. kancelarijos vedėju.
Žuvo 2010 m. balandžio 10 d. Smolensko aviakatastrofos metu.
1979 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
'''1979 m. Lietuvos šachmatų čempionatas''' – tai 46-asis Lietuvos vyrų ir 32-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatai.
Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas
46-asis Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas vyko 1979 m. balandžio 9–30 dienomis Panevėžyje.
Čempionate žaidė 16 dalyvių: septyni vilniečiai, trys kauniečiai, du klaipėdiečiai, vienas žaidėjas iš Plungės ir trys kviestiniai meistrai: po vieną iš Odesos, Rygos ir Karaliaučiaus. Dalyvavo visi 1978 m. Lietuvos čempionato prizininkai.
Po trijų ratų
Pirmajame rate buvo žaidžiama labai atsargiai. Pasibaigė keturios partijos, ir visos lygiomis. Taip sužaidė L. Ševeliovas – L. Gutmanas, G. Rastenis – D. Lapienis, P. Ragelis – V. Mikėnas ir K. Kaunas – Alius Mikėnas.
Antrasis ratas buvo rezultatyvesnis: rygietis L. Gutmanas laimėjo prieš A. Mikėną. Be to, V. Mikėnas įveikė K. Kauną, o V. Majorovas – A. Kveinį. Lygiosios užfiksuotos L. Ševeliovo – K. Lernerio, A. Malevinskio – G. Piešinos, V. Normanto – P. Ragelio partijose.
Labai kovingas buvo trečiasis ratas. Iš bendro fono išsiskyrė tik partija, kurioje žaidė šeimyninis duetas – A. Mikėnas – V. Mikėnas. Ji gana greit baigėsi lygiosiomis. Kitose partijose buvo daug daugiau įtampos, aukų ir nusivylimų. Vilnietis G. Rastenis, sėkmingai užbaigęs ataką prieš A. Malevinskį, nugalėjo. Atakavo ir odesietis K. Lerneris. Tačiau jo varžovas L. Gutmanas apsigynė ir laimėjo antrąją partiją iš eilės. Nepasisekė P. Rageliui: turėdamas žymų pranašumą prieš A. Kveinį, jis nelauktai pralaimėjo. Turnyro reglamentas nelengvas, nes krūvis didesnis nei paprastai: iš ryto atidėtos partijos, vakare – ratas. Ne visai sėkminga pradžia buvo praėjusio čempionato nugalėtojui G. Piešinai, sunkokai – Lietuvos pirmosios šachmatų lygos varžybų nugalėtojui A. Kveiniui.
Turnyrui įpusėjus
Čempionato pradžia svečiams susiklostė nelabai sėkmingai. Šeštajame rate jie pradėjo spurtą, kuris tęsėsi ir kitus du ratus. Šeštajame rate vyriausias turnyro dalyvis V. Mikėnas susitiko su jauniausiu – A. Kveiniu (amžiaus skirtumas per 50 metų). Nugalėjo patirtis. Po atkaklios kovos plungiškis V. Majorovas nugalėjo klaipėdietį L. Ševeliovą, o D. Lapienis sužaidė lygiomis su A. Mikėnu.
Septintajame rate lyderių V. Mikėno – D. Lapienio partija greitai baigėsi lygiomis. Apskritai, tai buvo juodųjų vakaras: net keturiose partijose jie šventė pergales. Nepasisekė V. Majorovui – jo partija su odesiečiu K. Lerneriu buvo atidėta blogesnėje padėtyje. Šį ratą dar buvo galima pavadinti kauniečio A. Butnoriaus benefisu – trys taškai per vieną dieną: rytą žaidžiant atidėtąsias partijas jis nugalėjo G. Piešiną ir A. Mikėną, o vakare įveikė ir turnyro lyderį V. Mikėną, kuriam tai buvo pirmas pralaimėjimas. Lyderio nesėkme pasinaudojo D. Lapienis: nugalėjęs V. Normantą, jis pavijo V. Mikėną. Aštri G. Piešinos – V. Majorovo partija liko nebaigta apylygėje padėtyje. Rygiečio L. Gutmano pergalių seriją nutraukė A. Kveinys: vilnietis figūros auka forsavo lygiąsias.
Po aštuonių ratų pirmavo vilniečiai V. Mikėnas ir D. Lapienis, surinkę po 5,5 taško. Prie jų priartėjo A. Butnorius ir L. Gutmanas – po 5 tšk. Į lyderius pretendavo dar du šachmatininkai. Tai V. Majorovas (4,5 tšk. ir dvi nebaigtos partijos) bei K. Lerneris (4,5 tšk. ir viena nebaigta p.).
Po devynių ratų
Lyderių grupėje darėsi ankšta. Tebepirmavo Vladas Mikėnas – 6,5 tšk.iš 9, V. Majorovas turėjo 6 tšk. iš 9, o L. Ševeliovas ir K. Lerneris – po 5,5 tšk. Visi šie šachmatininkai dar turėjo po vieną nebaigtą partiją. A. Butnorius ir D. Lapienis buvo surinkę po 5 taškus, bet turėjo po dvi nebaigtas partijas.
Po vienuolikos ratų
Lietuvos čempionato dešimtajame rate vyko dramatiška kova. Klaipėdietis L. Ševeliovas įgijo iniciatyvą prieš lyderį V. Mikėną. Tačiau vilnietis išradingai gynėsi ir atrėmė grėsmes. Visgi, po nelaukto tarptautinio meistro ėjimo centriniu pėstininku, V. Mikėno padėtis vėl pablogėjo. Žaidžiant atidėtąsias partijas klaipėdietis realizavo savo pranašumą. D. Lapienis partijos pabaigoje prarado figūrą už tris pėstininkus. To pakako, kad rygietis L. Gutmanas nugalėtų. Labai stengėsi V. Majorovas, tačiau klaipėdietis B. Rumiancevas, įgijęs pozicinę persvarą, nugalėjo. A. Butnorius įveikė A. Kveinį. Pastarasis sužaidė lygiosiomis su D. Lapieniu.
Vienuoliktame rate įtampa šiek tiek atslūgo. D. Lapienis su A. Butnoriumi užbaigė partiją lygiosiomis. Įdomiai klostėsi V. Mikėno susitikimas su K. Lerneriu: nestigo čia aštrių momentų ir klaidų. Tarptautiniai meistrai žaidė vos ne iki karalių ir baigė lygiosiomis. Po partijos varžovas parodė variantą, kaip vilnietis galėjo laimėti. Kitas lyderis – klaipėdietis L. Ševeliovas atidėjo savo partiją prieš V. Normantą geresnėje padėtyje. V. Majorovas buvo įgijęs persvarą prieš L. Gutmaną. Praeinantys plungiškio pėstininkai atrodė grėsmingai, tačiau ceitnote galimybės išsilygino ir rytą varžovai sutiko partiją baigti lygiomis. Po dviejų pergalių iš eilės prie lyderių priartėjo A. Malevinskis.
Po trylikos ratų
Šis ratas buvo labai rezultatyvus: G. Piešina nugalėjo V. Mikėną, V. Majorovas – P. Ragelį, A. Malevinskis – D. Lapienį, K. Lerneris – V. Normantą ir tik A. Butnorius sužaidė lygiosiomis su L. Gutmanu.
Tryliktajame rate vėl pagirtinai žaidė L. Ševeliovas. Partijoje su vilniečiu meistru D. Lapieniu jis aštrino padėtį ir sukūrė grėsmių baltųjų karaliui. Atremdamas jas vilnietis neteko dviejų pėstininkų. Žengė į priekį pilnu žingsniu K. Lerneris ir V. Mikėnas, įveikę atitinkamai A. Kveinį ir G. Rastenį. A. Butnorius jau trečią partiją iš eilės baigė lygiosiomis. Šįkart su A. Malevinskiu. V. Majorovas atidėjo su K. Kaunu partiją apylygėje padėtyje. L. Gutmanas pralaimėjo P. Rageliui.
Padėtis lyderių grupėje buvo neaiški. Kol kas pirmavo K. Lerneris – 8,5 tšk. Pustaškiu atsiliko A. Butnorius, V. Mikėnas ir A. Malevinskis. Po 7,5 tšk ir po nebaigtą partiją turėjo V. Majorovas ir L. Ševeliovas.
Paskutiniai du ratai
Priešpaskutiniame keturioliktajame rate kova pasiekė apogėjų. Pradedant jį, pirmavo L.Ševeliovas ir K. Lerneris. Lemiamos kovos dėl prizinių vietų vyko L. Ševeliovo – A. Butnoriaus, K. Lernerio – D. Lapienio, B. Rumiancevo – V. Mikėno, V. Majorovo – A. Mikėno partijose. Jas laimėjo atitinkamai L. Ševeliovas, K. Lerneris, V. Mikėnas ir Alius Mikėnas.
Lietuvos moterų šachmatų čempionatas
32-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatas vyko Panevėžyje, 1979 m. balandžio 12 – balandžio 13 d.
Jame žaidė 14 šachmatininkių: keturios vilnietės, po vieną kaunietę ir panevėžietę bei aštuonios kviestinės žaidėjos iš sovietinių respublikų, kurios žaidė ne konkurso tvarka.
Iš 1978 m. čempionato prizininkių nedalyvavo tik bronzos prizininkė A. Karosienė.
Po šešių ratų
Pirmuosiose ratuose sunkiai ėjosi Lietuvos šachmatininkėms. Jos niekaip negalėjo apsiprasti su vyriška viešnių žaidimo maniera. Bet pamažu jos pradėjo atsigauti: žaidimas tapo atkaklesnis. Šeštajame rate visos šešios Lietuvos šachmatininkės žaidė su meistrėmis. Trims iš jų – V. Kaušilaitei, S. Lakiūnaitei ir J. Budraitytei pavyko sužaisti lygiomis, atitinkamai su T. Morozova, T. Voronova ir N. Aliochina. M. Arlauskaitė pralaimėjo C. Kobaidzei. Kitos dvi partijos buvo atidėtos. Tarp atidėtų ir lyderės T. Chugašvili partija su R. Kartanaite. Tbilisietė kol kas griežčiausiai egzaminavo lietuves: buvo prieš jas laimėjusi net keturias partijas. Ji po 6 ratų ir pirmavo, turėdama 4,5 taško iš 5. T. Vilertė, C. Kobaidzė ir T. Morozova surinko 4 tšk. iš 6. Geriausiai iš Lietuvos šachmatininkių kovojo R. Kartanaitė – 2 tšk. iš 5
Po aštuonių ratų
Čempionate vaizdas nesikeitė: viešnios iš kitų respublikų turėjo pastebimą persvarą prieš Lietuvos šachmatininkes. Tačiau aštuntajame rate žiūrovus nudžiugino ir varžybų šeimininkės: praėjusių metų Lietuvos čempionė R. Kartanaitė įveikė meistrę iš Rygos T. Voronovą, o V. Kaušilaitė sužaidė lygiosiomis su čeliabinskiete O. Pedko. Po 8 ratų pirmavo labai ambicingai žaidusi tbilisietė T. Chugašvili, surinko 7,5 tšk. iš 8. Pustaškiu atsiliko maskvietė R. Bilunova. Šios dvi meistrės buvo atitrūkę nuo kitų. R. Kartanaitė turėjo 3 tšk. iš 8.
Po devinto rato
Sužaidus čempionate devynis ratus, pirmavo šachmatininkė iš Tbilisio T. Chugašvili (8,5 tšk.) Sužaidusi lygiomis pirmajame rate su kita tbilisiete C. Kobaidze, ji dar laimėjo aštuonias partijas iš eilės. Matyt, kad praėjusių metų Gruzijos čempionė buvo pasiryžusi nugalėti ir Lietuvos čempionate. Maskvietė R. Bilunova buvo surinkusi 7,5 tšk. iš 9.
Po vienuolikto rato
Sužaidus vienuolika ratų turnyre ir toliau pirmavo viešnios: T Chugašvili (9,5 tšk.), R. Bilunova (9 tšk.), C. Kobaidzė (7,5 tšk.) Iš Lietuvos šachmatininkių geriausiai sekėsi Rasai Kartanaitei – 5,5 tšk. iš 11. Marija Kartanaitė buvo surinkusi 4,5 tšk.
Paskutiniai ratai
Turnyro nugalėtoja išsisprendė priešpaskutiniame rate. Ilgą laiką pirmavusi tbilisietė T. Chugašvili susitiko su maskviete R. Bilunova. Nugalėjo tarptautinė meistrė iš Maskvos. Paskutiniame rate T. Chugašvili įveikė T. Voronovą, o R. Bilunova sužaidė lygiomis su N. Aliochina. Tad R. Bilunova ir T. Chugašvili baigė turnyrą surinkusios po 10,5 tšk. Dėl aukštesnių papildomų rodiklių nugalėtoja buvo pripažinta R. Bilunova. Trečią vietą užėmė N. Aliochina.
Kadangi viešnios žaidė be konkurencijos, Lietuvos čempione antrus metus iš eilės tapo Rasa Kartanaitė – 6 tšk. Sidabro medalį pelnė jos trenerė ir mama Marija Kartanaitė, o bronzos – Salvinija Lakiūnaitė (4,5 tšk.) Deja, nei vienai iš Lietuvos šachmatininkių nepavyko priartėti prie meistrės normos – 8,5 tšk.
Vilhelmas fon Radenas
Biografija
Kilęs iš žinomos Baltijos vokiečių giminės. Tėvas Reinholdas fon Radenas buvo Prūsijos kariuomenės leitenantas ir evangelikų protestantų bažnyčios veikėjas Kurše. Motina – Karoline Fryderika fon Klinkovski. Šeima šiaurės Lietuvoje valdė Biržų ir Karpiškių dvarus (iš pastarojo iki mūsų dienų išliko tik Karpiškių miškas). Spėjama, kad gretimame Papilio dvare ir gimė Vilhelmas fon Radenas.
1809 m. jis stojo Prūsijos karalystės kariuomenės tarnybon, būdamas leitenantu nuo 1813 m. iki 1815 m. dalyvavo mūšiuose prie Liuceno, Bauceno, Leipcigo ir Vaterlo, buvo sužeistas. Išėjęs į atsargą hauptmano praeigose, 1829 m. pervažiavo į Sankt Peterburgą, kur trumpai tarnavo Rusijos imperijos kariuomenės Generaliniame štabe. 1830 m. grįžo į Vokietiją, 1832 m. dalyvavo ginant Antverpeno tvirtovę nuo prancūzų puolimo ir buvo sunkiai sužeistas.
Tada iškeliavo į Ispaniją, kur savanoriu stojo monarchistų pusėn ir kovojo visuose vad. karlistų mūšiuose. 1837–1838 m. vadovavo inžineriniam korpusui ir statė uostų karinius įtvirtinimus Biskajos įlankos pakrantėje. Po to tarnavo štabo viršininku pas karlistų vadą Ramoną Kaprerą.
Sunkiai sužeistas ir gavęs brigados generolo laipsnį, išėjo į atsargą ir išvyko į Vokietiją. Nusprendė pašvęsti save literatūrai, gyveno pas hercogienę Dorotėją fon Zagan. Vienu metu vėl turėjo griebtis ginklo – kovojo su prieš valdžią sukilusiais revoliucionieriais Badeno didžiojoje kunigaikštystėje. Liko nevedęs, paskutines dienas leido Zakseno, Koburgo ir Gotos hercogo pilyje Frydrichštaine.
Bibliografija (pasirinktinai)
thumb|200px|Knygos „Wanderungen eines alten Soldaten“ trečio tomo viršelis
2010 m. Čilės žemės drebėjimas
Drebėjimas buvo juntamas visoje Čilėje, tame tarpe sostinėje Santjage, daugelyje Argentinos miestų (Buenos Airėse, La Riochoje, Kordoboje, Mendosoje ir kt.), Peru mieste Ikoje. Drebėjimas sukėlė įvairaus masto nelaimes visoje vidurinėje Čilėje – Santjage, Konsepsjone, Konstitusjone, Lotoje, Arauke. Griuvo pastatai, sutrūkinėjo komunikacijų sistemų tinklas. Nukentėjo Santjago tarptautinis oro uostas. Dėl drebėjimo žuvo >300 žmonių, daug dingo be žinios. Daugiausia žuvusiųjų Maulės, Biobio, O’Higinso regionose, Santjago metropolinėje teritorijoje.
Netrukus po drebėjimo visame Ramiojo vandenyno regione paskelbtas cunamio pavojus. 2,6 m banga pasiekė Valparaisą, 2,34 m – Talkahuaną. Chuano Fernandeso salose dėl cunamio bangos žuvo keli žmonės. Pranešama apie vandens lygio pakilimus Prancūzijos Polinezijoje, Havajuose, kitur Okeanijoje, tačiau niekur didesnės žalos nepadaryta.
Juravičai (Červenė)
Juravičai – kaimas vidurio rytų Baltarusijoje, 23 km į rytus nuo Červenės.
Istorija
XIX a. buvo kaimas, Ihumeno apskrities Juravičų valsčiaus centras.
Nigerijos protektoratas
Nigerijos protektoratas – buvusi Afrikos teritorija, kuri priklausė britams.
Istorija
thumb|left|200px|1914 m. Nigerija
Nigerio kolonija
Nigerio kolonija  – buvusi Prancūzijos valda Afrikoje, Prancūzijos Vakarų Afrikos dalis. 1960 m. tapo nepriklausoma Nigerio Respublika.
Nigerijos protektoratas
Istorija
Nigerijos pajūrio tautos jau nuo XV a. intensyviai prekiavo su europiečiais, kurie ne kolonizavo kraštą, o steigė čia karinius ir prekybinius fortus. Tačiau nuo XIX a. situacija keitėsi. 1861 m. britai užėmė Lagoso miestą, kuris tapo pirmąja kolonija. 1891 m. užimta Nigerio delta, kuri paversta Naftos upių protektoratu (vėliau – Nigerio pakrantės protektoratas). XIX a. pabaigoje Nigerijos teritorijoje pradėjo veikti Karališkoji Nigerio kompanija, kurios tikslas buvo užimti teritorijas Nigerio upės žemupyje ir vidurupyje. Kompanija skverbėsi į krašto gilumą, suformuodama dabartinės Nigerijos teritoriją. 1900 m. kompanija oficialiai atidavė savo teritorijas Britanijai. Šios buvo padalintos į dvi dalis – pietinę Nigerijos dalį sujungus su Nigerio pakrantės protektoratu (1906 m. prijungus ir Lagosą), suformuotas Pietinės Nigerijos protektoratas. Šiaurinės dalys, tuo tarpu, paverstos Šiaurinės Nigerijos protektoratu.
Šis dvigubas valdymas, sukurtas atsižvelgiant į krašto skirtingą kultūrą, išsilaikė iki 1914 m., kuomet abu protektoratai sujungti, suformuojant Nigerijos protektoratą.
Nigerio kolonija
Pavadinimas kilo dėl per šalį tekančios Nigerio upės.
Istorija
Iki 1922 m. kraštas buvo valdomas karinės administracijos.
Nigerijos protektoratas
Istorija
1960 m. Britanija Nigerijai suteikė nepriklausomybę.
Nigerio kolonija
Istorija
1922 m. buvo įsteigta civilinė valdžia ir paskelbta apie Nigerio kolonijos įkūrimą. Zinderis tapo administraciniu centru iki juo buvo iki 1926 m., kai sostine tapo Niamėjus.
1960 m. Nigeris tapo nepriklausoma respublika.
Vilkatėnų piliakalnis
Vilkatėnų piliakalnis (nacionalinio reikšmingumo lygmens registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas – 38561) – piliakalnis pietinėje Anykščių rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 0,9 km į rytus nuo Kavarsko, Vilkatėnuose, Šventosios kairiajame krante.
Pasiekiamas vykstant keliu Kavarskas–Kurkliai (RK1218), už tilto per Šventąją pasukus į dešinę pusę važiuojama 360 m keliu Kavarskas–Šeriai (RK1232). Nuo kelio einama 120 m mišku rytų kryptimi.
Piliakalnis
Įrengtas Šventosios kairiojo kranto viršutinės terasos kyšulyje. Vakarų pusėje jį juosia upės slėnis, šiaurėje ir šiaurės rytuose – gili griova. Šlaitai statūs, griovos pusėje – 8–10 m, o slėnio pusėje – iki 15 m aukščio. Rytų – pietryčių pusėje piliakalnis susisiekia su aukštuma.
Aikštelė netaisyklingo trikampio plano, apie 40 m ilgio šiaurės – pietų kryptimi ir 30 m pločio rytų – vakarų kryptimi, žemėjanti į vakarų pusę. Nuo aukštumos ją skiria du puslankio formos pylimai ir grioviai.
Vidinis pylimas supiltas palei aikštelės rytinį kraštą, iki 10 m pločio ir 1 m aukščio. Už jo išlikęs apie 1 m gylio griovys, kurio plotis ties dugnu nuo 2 iki 5 m, o viršuje – iki 12 m. Už griovio supiltas antrasis, apie 5 m pločio ir 0,2-0,3 m aukščio pylimas, kurio išorinėje pusėje pastebimas nežymus įdubimas, ženklinantis išorinio griovio vietą.
Piliakalnis apaugęs spygliuočių mišku. Pylimai suplokštėję, grioviai – užslinkę.
Teritorijos plotas – 0,5175 ha.
0,6 km į pietvakarius yra Judinio pilkapynas.
Tyrimai
2015 m. piliakalnį išaiškino biologas Darius Stončius, žvalgė archeologai Gintautas Zabiela ir Zenonas Baubonis, Kultūros paveldo centro specialistai Algirdas Skrupskelis ir Arūnas Strazdas.
Objektas detaliau netyrinėtas. Datuojamas I tūkst. – II tūkstantmečio pr.
Kino pavasaris
miniatiūra|300x300px|Vilniaus kino festivalis „Kino Pavasaris“. Nuotraukos autorius Robertas Daskevičius Kino pavasaris (Vilniaus tarptautinis kino festivalis „Kino pavasaris“; VTKF arba Vilnius International Film Festival) – didžiausias kino festivalis Lietuvoje, vykstantis nuo 1995 m., kiekvieną pavasarį. Festivalio metu pristatomi įdomiausi, naujausi nekomercinio ir autorinio kino kūriniai, pripažintų režisierių retrospektyvos, žiūrovai turi galimybę susitikti su į Lietuvą atvykstančiais kino kūrėjais.
VTKF „Kino pavasaris“ pateikia žiūrovams atrinktų, didžiuosiuose pasaulio festivaliuose (Kanų kino festivalis, Tarptautinis Berlyno filmų festivalis, tarptautinis Venecijos kino festivalis, tarptautinis San Sebastiano filmų festivalis, Toronto filmų festivalio ir kt.) įvertintų filmų programą.
Kasmet festivalis pristato daugiau nei 200 filmų per 2 savaites.
Istorija
1994 m. tuomet dirbusio Prancūzijos ambasados Lietuvoje kultūros atašė Frederic Jugeau iniciatyva Prancūzijos ambasadoje Vilniuje susirinkę Vokietijos ambasados Lietuvoje kultūros atašė Ronald Münch, minėtas Frederic Jugeau, savaitraščio „7 meno dienos“ redaktorius Linas Vildžiūnas ir „Lietuvos“ kino teatro direktorė Vida Ramaškienė nusprendė drauge surengti tarptautinį kino festivalį. Jie ir buvo festivalio organizacinis komitetas.
Pirmą kartą įvyko 1995 m. kino teatre „Lietuva“. Tais pačiais metais buvo užmegzti kontaktai su Lietuvos Respublikos kultūros ministerija dėl jos dalyvavimo festivalyje. Pirmojo festivalio svečiu tapo prancūzų režisierius Leos Carax, buvo parodyta jo filmų retrospektyva.
1996 m. antrajame „Kino pavasaryje“ prie užsienio šalių Vokietijos ir Prancūzijos prisijungė ir Didžioji Britanija, dar po metų surengusi Mike Leigh filmų retrospektyvą bei suorganizavusi keletą susitikimų su šiuo režisieriumi.
1999 m. Kultūros ministerija delegavo kinotyrininkę Gražiną Arlickaitę rūpintis festivalio „Kino pavasaris“ programa. Gražinos Arlickaitės iniciatyva festivalis išplėtė geografiją ir filmų skaičių. Nuo tų metų prie „Kino pavasario“ kasmet prisidėdavo vis daugiau ambasadų, kultūros institutų. Žiūrovų skaičius kasmet nuo pat festivalio pradžios augo.
2018 m. NBA naujokų birža
2018 m. NBA naujokų birža – Nacionalinės krepšinio asociacijos (NBA) naujokų birža, vykusi 2018 m. birželio 21 d. Pirmuoju šaukimu Finikso „Suns“ pasirinko Deandre Ayton.
Kino pavasaris
Istorija
2002 m. gegužės 23 d. festivalio „Kino pavasaris“ pavadinimas kaip prekės ženklas buvo įregistruotas Lietuvos Respublikos Valstybiniame patentų biure.
2018 m. NBA naujokų birža
Šaukimai
miniatiūra|[[Deandre Ayton pirmuoju numeriu pasirinko Finikso „Suns“]] miniatiūra|[[Marvin Bagley III antruoju numeriu pasirinko Sakramento „Kings“]] miniatiūra|[[Luka Dončić trečiuoju numeriu pasirinko Atlantos „Hawks“]]
Eibaras
Eibaras (isp. ir 🇪🇺) – miestas ir savivaldybė Baskijoje (šiaurės Ispanija), Gipuskoa provincijoje. Jį labiausiai garsina futbolo klubas SD Eibar, kuris nuo 2014 metų žaidžia elitinėje Ispanijos futbolo lygoje.
Kino pavasaris
Istorija
2004 m. UAB „Europos kinas“ iniciatyva buvo nuspręsta grąžinti festivalį į „Lietuvos“ kino teatrą.
Eibaras
Istorija
Miesto įkūrėju laikomas Kastilijos ir Leono karalystės valdovas karalius Alfonsas XI Kastilietis (Alfonso XI de Castilla), dar žinomas kaip Alfonsas XI Teisingasis (Alfonso XI el Justiciero).
Kino pavasaris
Istorija
Nuo 2003 m. oficialiai dalyvauja Kanų kino festivalio metu vykstančios kino mugėje „Marché du Film“.
Eibaras
Istorija
1346 m. laikomi miesto įkūrimo metais.
Kino pavasaris
Istorija
2009 m. VTKF „Kino pavasaris“ pirmą kartą pristatė konkursinę programą „Nauja Europa – nauji vardai“ bei tarptautinę žiuri. „Geriausio filmo apdovanojimui“ buvo pristatyti debiutiniai filmai iš Rytų ir Centrinės Europos: Latvijos, Estijos, Bulgarijos, Vengrijos, Kroatijos, Slovakijos bei Bosnijos ir Hercegovinos šalių.
Eibaras
Futbolas
Žymiausi miesto klubai:
Kino pavasaris
Istorija
2013 m. festivalyje pirmą kartą pristatyta konkursinė programa „Baltijos žvilgsnis“, kurioje dalyvavo filmai iš Baltijos regiono šalių.
Eibaras
Dviračių sportas
Nuo 2009 m. vyksta dviratininkų varžytuvės.
Kino pavasaris
Istorija
2015 m. festivalis įvyko 20-ąjį kartą. Jame dalyvavo per 270 filmų iš skirtingų pasaulio šalių. Filmai buvo rodomi penkiuose Lietuvos miestuose: Vilniuje, Kaune, Klaipėdoje, Šiauliuose ir Panevėžyje. Iš viso įvyko 939 seansai. Tarp ryškiausių festivalio svečių buvo Oskarą už geriausią filmą gavęs lietuvių kilmės režisierius Mišelis Hazanavičius, į festivalį sugrįžęs pirmasis jo svečias prancūzų režisierius Leos Carax, Oskarui už geriausią dokumentinį filmą nominuotas amerikiečių režisierius Joshua Oppenheimeris.
2022 m. po dvejų metų pertraukos festivalis įvyko 27 kartą. Atidarymo vakarą parodytas amerikiečių režisierės Kelly Reichardt filmas „Pirmoji karvė“ apie XIX amžiaus Oregono žemes, kur užsimezgė vienišiaus virėjo Otiso ir Kinijos imigranto King-Liu draugystė. Festivalio trukmė nuo kovo 24 d. iki balandžio 3 d. Dalis filmų buvo rodomi ir namų kino platformose „kpplius.lt“, „Telia TV“, „Žmonės Cinema“.
Tikslai
VTKF „Kino pavasaris“ tikslai: suteikti Lietuvos bei Baltijos šalių žiūrovams galimybę išvysti kuo daugiau pripažinto, diskusijų sukėlusio, žinomuose kino festivaliuose apdovanotų nepriklausomo kino filmų iš viso pasaulio, sukurti „nepamirštamą“ kino šventės atmosferą Vilniaus mieste, ugdyti, šviesti ir lavinti jaunąjį žiūrovą.
Turan
Turan – meilės deivė etruskų mitologijoje; atitinka romėnų Venerą ir graikų Afroditę. Tai viena iš svarbiausių deivių etruskų panteone (greta Uni ir Menrvos). Sūnus – Turnu (atitinka graikų Erotą), tarnaitė – Lasa (taip vadinama ir panašių moteriškųjų mitologinių figūrų, patarnaujančių Turan, grupė).
Šios deivės garbei buvo pavadintas vienas iš vasaros mėnesių – Traneus (dab. liepa). Šį mėnesį būdavo minimos įvairios Turan skirtos šventės. Deivės kultą liudija įvairiose Etrūrijos vietovėse aptiktos apžadinės aukos (iš Turan šventvietės Graviskoje ir kitur). Turan minima įvairiuose įrašuose, be to, aptikti keturi brangakmeniai su šios deivės vardu.
Archajinio laikotarpio (kai kada ir vėlesniame) etruskų mene Turan neretai vaizduojama su sparnais. Aptikta daug šią deivę vaizduojančių etruskų veidrodžių; ant jų Turan dažnai vaizduojama drauge su Atuniu. Taip pat vaizduojama su Heasunu (Jasonu), sutinkama Pario teismo scenoje (ragina Helenę susitaikyti su Pariu). Be to, rastas veidrodis, kur ji įvardijama Turan ati („motina Turan“, plg. Venus Genetrix), greta pavaizduotas Atunis.
Vyžių apylinkė (Šilutė)
Vyžių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Juknaičių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šilutės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Juknaičių apylinkės.
Paumotai
Paumotai – polineziečių tauta, gyvenanti Tuamotu salyne (Prancūzijos Polinezija). Populiacija – ~16 tūkst. žmonių (XX a. II pusė). Kalba austroneziečių kalbų šeimos, rytų austroneziečių šakos paumotų kalba. Taip pat šneka prancūziškai, taitietiškai. Išskiriamos šnektos. Nuo XIX a. vid. turi lotynišku raidynu paremtą raštą. Tikintieji – krikščionys.
Dalis paumotų XIX a. tarpusavio karų metu persikėlė į Taitį. Patyrė didelę kultūrinę ir kalbinę taitiečių įtaką. Pasak legendų, paumotų protėviai į Tuamotu atsikėlė iš Raro salos (galimai Markizo salų).
Tradiciniai verslai – rankinė žemdirbystė (pandanai, kolokazija, jamsai, kokosai) ir žvejyba. Išgauna perlamutrą. Dabar daugiausia dirba kopros paruošime.
thumb|left|180px|Paumotų mergina. 1847 m. piešinys thumb|left|220px|[[Tikehau gyventojai XIX a. pr.]]
Seniau dauguma Tuamotu salų buvo skirstomos į sritis, kurias valdė patrilinijinės giminės (igati). Giminės vadas (ariki, ariki nui) kartais būdavo renkamos. Vade galėdavo tapti ir moteris. Kaip ir kiti polineziečiai, paumotai tatuiruodavosi kūną (priklausomai nuo socialinės padėties). Būdinga mažoji šeima, santuoka neolokalinė.
Francesco Borromini
Frančeskas Borominis (, tikr. Francesco Castelli, 1599 m. rugsėjo 25, Bisonė, Milano hercogystė – 1667 m. rugpjūčio 2 d., Roma) – italų XVII a. architektas, kilęs iš itališkai kalbančios Šveicarijos ir kūręs Romoje. Vienas iš iškiliausių Europos baroko architektų. Svarbiausiais F. Borominio statiniais minimos San Carlo alle Quattro Fontane ir Sant'Ivo alla Sapienza bažnyčios Romoje. Nuo savo didžiojo varžovo Romoje Berninio architektūros F. Borominio statiniai skyrėsi tuo, kad buvo paremti geometrinių figūrų, o ne žmogaus kūno proporcijomis.
Biografija
1619 m. pabaigoje F. Borominis atvyko į Romą ir įsidarbino pas Karlą Maderną, Šv. Petro bazilikos architektą, su kuriuo išdirbo iki jo mirties 1629 m. K. Madernas pastebėjo jaunojo F. Borominio talentą. Dirbdamas pas K. Maderną F. Borominis susikūrė savo skulptoriaus, o vėliau architekto vardą Romoje. F. Borominis dirbo ties Barberinio rūmų projektais. Jis prisidėjo prie Sant’Andrea della Valle bažnyčios fasado sukūrimo. Ir vėliau jam buvo patikėta savarankiškai sukurti šios bažnyčios kupolo žibintą. F. Borominis sukūrė fasadą XVI a. Sant’Anna dei Palafrenieri bažnyčiai. 1629 m. mirus K. Madernui Barberinio rūmų statyboms vadovauti buvo paskirtas Dž. L. Berninis. Iš pradžių F. Borominis dirbo pagal buvusius K. Maderno planus ir sutarė su Dž. L. Berniniu, tačiau pastarasis vis labiau pradėjo pasitikėti architekto Pjetro da Kortonos patarimais. 1631 m. F. Borominis pasitraukė iš rūmų statybų kartu su Dž. L. Berniniu ir jie užsiėmė Šv. Petro bazilikos bronzinio ciborijaus kūrimu. Darbams vadovavo Dž. L. Berninis. Išmokos, sumokėtos F. Borominiui 1631−1635 m. laikotarpyje, rodo, kad jo indėlis projekte buvo nemenkas. thumb|right|200px| Sant’Andrea delle Fratte bažnyčios kampanilė Su kardinolo Barberinio ir Berninio rekomendacijomis F. Borominis 1632 m. paskirtas Romos universiteto architektu ir pradėjo ieškoti savarankiškų užsakymų. Pirmuoju jo projektu tapo 1638 m. pradėta statyti San Carlo alle Quattro Fontane bažnyčia. Ji buvo labai maža ir F. Borominis įvedė sudėtingą kompoziciją iš banguojančių formų žemutinės dalies, graikišką kryžių primenančios vidurinės ir ovalo formos kupolo. F. Borominį rėmė įtakinga Romos Spada giminė ir popiežius Inocentas X, tačiau jo santykiai su rėmėjais buvo labai nepastovūs dėl architekto požiūrio į juos ir charakterio. F. Borominis buvo melancholiško ir nepastovaus charakterio, jis atsiribojo nuo turtinės padėties atributų ir dėvėjo prastuoliškus drabužius. Kartais jį apimdavo įniršio priepuoliai. Radęs statybų vietoje žmogų, gadinantį medžiagas, esą F. Borominis užsiundė savo darbininką jį sumušti, kad vėliau žmogus dėl to mirė.
Ilgainiui išryškėjo F. Borominio nesutarimai su Dž. L. Berniniu. Berninis buvo iškart sėkmingu skulptoriumi ir architektu Romoje su plačiai pripažintu talentu, daug rėmėjų. Taip pat, skirtingai nuo F. Borominio, Berninis lengvai sutarė su įvairiais užsakovais. Po to, kai 1645 m. pradėjo virsti Berninio suprojektuota varpinė prie K. Maderno Šv. Petro bazilikos fasado ir varpinę teko nugriauti, F. Borominis buvo vienas iš aršiausių Berninio kritikų. Kapitaliniais F. Borominio projektais buvo 1637 m. perimtos Šv. Pilypo Nerio oratorijos statybos ir 1642 m. pradėta Sant'Ivo alla Sapienza bažnyčia. 1654 m. F. Borominis pradėjo dirbti olleggio di Propaganda Fide statybose, kurias anksčiau vykdė Berninis, ir tikriausiai ne be pasitenkinimo sunaikino Berninio mažą koplytėlę, pakeisdamas ją bažnyčia Re Magi.
F. Borominio projektai
Frančesko Borominio darbai Romoje: thumb|right|200px| Pallazo Spada „perspektyvos galerija“. Fasadinė arka yra daug didesnė nei kiemo, dėl to praėjimas iliuziškai atrodo ilgesniu thumb|right|220px| Palazzo di Propaganda Fide fasadas Už Romos ribų F. Borominis yra sukūręs:
Klinokas
Klinokas – kaimas vidurio Baltarusijoje, 22 km į vakarus nuo Červenės. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo kaimas, Ihumeno apskrities Klinoko valsčiaus centras.
Užšiliai
Užšiliai (arba Užušiliai) – buvusi Kauno miesto dalis į rytus nuo Aukštųjų Šančių, į pietryčius nuo Aukštųjų Šančių kapinių. Buvo išsidėstę aukštutinėje ir žemutinėje (prie Švenčionių gatvės) terasoje. Vietovę mena Užšilių gatvė.
Etimologija
Istorikas Arūnas Vaicekauskas teigia, kad šioje vietovėje buvo pievos, augo pušų, matyt, buvusio šilo liekanos. Tikriausiai kaimas dėl to ir pavadintas, kaip esantis už šilo.
Istorija
Užšilių kaimo pavadinimas minimas nuo XIX a. pabaigos. Prie Kauno miesto prijungti 1932 m. Vietovė Kauno žemėlapiuose žymima XX a. tarpukariu iki II pasaulinio karo.
Daugiausia gyventojų kaime įsikūrė 1932 m., dvarininkams išpardavus nemažai sklypų.
Navasiolkai (Puchavičai)
Navasiòlkai – agromiestelis vidurio Baltarusijoje, 5 km į vakarus nuo Marjina Horkos. Apylinkės centras.
Istorija
Seniau buvo žinomas vardu Karpilauka. 1814 m. pastatyta medinė bažnyčia. XIX a. buvo kaimas, Ihumeno apskrities Navasiolkų valsčiaus centras.
Prancūzijos Sudanas
Prancūzijos Sudanas  – buvusi Prancūzijos valda Afrikoje. 1960 m. tapo nepriklausoma Malio Respublika.
Istorija
XVII–XVIII a. svarbiausia Malio teritorijos valstybė buvo Bamana imperija su sostine Segu, kurioje pagrindinį vaidmenį atliko bambarų etninė grupė. XIX a. ji nusilpo dėl stiprėjančios musulmonų fulbių įtakos. Šios karingos gyvulių augintojų gentys apsigyveno sėslių vietos gyventojų tarpe. Skelbdamos radikalųjį islamą, jos propagavo fulbių džihadą, o galiausiai sukūrė savo valstybes. Svarbiausios jų Malio teritorijoje buvo Tukulerų imperija (bei jos įpėdinė Vasulu) ir Masina.
XIX a. antrojoje pusėje Prancūzija pradėjo kolonijinę ekspansiją į dabartinio Malio teritoriją. XIX a. pabaigoje prancūzai kolonizavo vietos fulbių karalystes ir įjungė jų teritorijas į Prancūzijos Vakarų Afriką. Iš jų XX a. pr. suformuotas Prancūzijos Sudanas, kurio teritorija ir davė pradžią dabartinei Malio teritorijai. 1959 m. Prancūzijos Sudanas kartu su Senegalu iškovojo nepriklausomybę kaip Malio federacija, tačiau jau 1960 m. abi teritorijos atsiskyrė, ir Sudanas pakeitė pavadinimą į Malio Respubliką.
1960 m. Malis tapo nepriklausoma respublika.
Kanteriškių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Juknaičių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šilutės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Juknaičių apylinkės.
Tabasalu
Tabasalu – šiaurės Estijos gyvenvietė prie Suomijos įlankos, 13 km į vakarus nuo sostinės Talino. Veikia gimnazija, muzikos mokykla, keletas parduotuvių, biblioteka ir sporto kompleksas. Susisiekimas gyvenvietėje galimas viešuoju transportu – autobusais ir maršrutiniais taksi.
2011 m. gyveno 3527 žmonės, iš jų – 3203 (90,8 %) estai. 2019 m. gegužės 1 d. gyveno 3 661 registruoti žmonės, o 2022 m. gyventojų skaičius išaugo iki 3845.
Istorija
1317 m. paminėta Tappeselle gyvenvietė.
1846–1863 m. Estliandijos gubernijos žemėlapiuose gyvenvietė vadinta Tabasalo.
Sovietmečiu gyvenvietė pradėta vadinti Tabasalu. Trys kolūkiai susijungė ir tapo tarybiniu ūkiu, kurio pagrindinė veikla buvo paukštininkystė. Tabasalu tapo paginindine šio ūkio gyvenviete. Kitados čia veikė dvi pionierių stovyklos: viena iš jų vadinta „Tabasalu“, o kita, kuri vadinosi „Ereliukas“, priklausė „Baltijos manufaktūrai“. Atkūrus Nepriklausomybę pionierių stovyklų neliko, tačiau gyvenvietė yra prie jūros, todėl susilaukia turistų iš visos šalies ir užsienio.
Maskaradas (spektaklis)
Maskaradas – ilgiausiai Vilniaus mažajame teatre gyvuojantis,  labiausiai apdovanotas ir daugiausiai pasaulio šalių apkeliavęs Lietuvos spektaklis. Sudarytas iš dviejų dalių su pertrauka. Per pirmus 8 rodymo metus (1997–2005) buvo parodytas 200 kartų.
Nors spektaklis priklauso VMT repertuarui, tačiau rodomas nereguliariai, pvz., kartą per metus.
2006 m. LTV nufilmavo LNDT scenoje vykstantį spektaklį, įtraukė jį į savo Mediatekos archyvą. 2010 m. Maskvos J. Vachtangovo teatre pastatyta spektaklio autorinė kopija.
Siužetas
Spektaklyje svarbiausia šventės atmosfera ir grožio nykimo nuojauta. Melodramoje daug vaizdingų monologų, kurie kartais primena noveles.
Olimpiados kasykla
Olimpiados telkinys arba Olimpiada – vienas didžiausių aukso telkinių Rusijoje, Krasnojarsko krašto Severo Jeniseiskio (Северо-Енисейский) rajone.
Tai vienas didžiausių ir kartu turintis bene sunkiausias aukso gavybos sąlygas pasaulyje iškasenų telkinys. Atviro tipo karjero gylis siekia iki 450 m. Norint paruošti perdirbimui vieną toną rūdos, iš kurios gaunama 10 g aukso, iš karjero reikia išvežti 40 t grunto balasto. Tačiau aukso gavybos mastai Olimpiados telkinyje yra unikalūs. Aukso išeiga iš rūdos siekia 80 %. Olimpiados auksas yra dulkingas ir labai smulkus, daugeliu atvejų – aukštos prabos.
Rūdos klodai slūgso už 80 km nuo Severo Jeniseiskio miestelio, 600 km į šiaurę nuo Krasnojarsko. Telkinys surastas 1975 m. Kasybą telkinyje nuo 1983 m. vykdo rusų verslovė „Polius“. Olimpiados kasybos ir sodrinimo kombinate kasmet pagaminama 7,3 t aukso (2015 m.). Telkinio aukso atsargos sudaro 227,7 t.
Pašyšių apylinkė
Pašyšių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Karo dviratininkas
miniatiūra|250px|right|Britų pėstininkas su dviračiu miniatiūra|250px|right|Dviratininkų kuopa [[Tauragėje]] miniatiūra|250px|right|Indų pėstininkai su dviračiais 1916 m. miniatiūra|250px|right|Šveicariškas karinis dviratis
Karo dviratininkas  – kariuomenės pėstininkas, mūšio vietą pasiekiantis dviračiu.
Kariniai dviračiai naudojami nuo XIX a. pabaigos, kai ši transporto priemonė tapo populiari Europoje, JAV ir Australijoje. Dviračių dėka kariuomenei mažiau reikėjo žirgų, automobilių kuro, pigiau kainavo motorinių priemonių išlaikymas. Nors laikams keičiantis karinių dviračių poreikis išblėso, tačiau jie dar tebenaudojami, pvz., sukilėlių būriuose.
Pradžia
miniatiūra|200px|left|Britų kariuomenės plakatas, kviečiantis tarnauti karo dviratininku XIX a. buvo daug eksperimentuojama, siekiant nustatyti dviračių pritaikymo kariuomenėje ypatybes, pirmiausia dėl galimybės jų pagalba gabenti daugiau įrangos ir toliau bei greičiau keliauti, nei tai darė pėsti kareiviai. Tuo metu dviračiams jau buvo pritaikomos pneumatinės padangos, tvirtesni ir trumpesni rėmai. Dviratininkai iš dalies perėmė dragūnų vaidmenį, ypač kaip pasiuntiniai ir žvalgai, kuriems nereikėjo žirgų. XIX a. pabaigoje dviratininkų daliniai jau egzistavo daugelio šalių kariuomenėse.
Jungtinės Karalystės kariuomenėje kariniais dviračiais pradėjo naudotis savanorių pajėgos. Britų savanorių dalinių dviratininkai 1887 m. dalyvavo pirmuosiuose manevruose. Prancūzijoje pirmieji eksperimentiniai daliniai susikūrė 1886 m. Jie naudojo sulankstomus dviračius, kuriuos buvo galima pernešti pakabinus ant nugaros. 1900-aisiais kiekviename prancūzų pėstininkų junginyje ir šaserių batalione buvo dviratininkų padaliniai, naudoti nedideliuose kariniuose susirėmimuose, žvalgyboje, siuntų gabenime. Dar iki Pirmojo pasaulinio karo Vakarų Europoje plečiantis grįstų ir žvyruotų kelių tinklui, karo dviratininkai tapo pastebima alternatyva arklius naudojusiems daliniams, ypač dėl ekonomijos, pratybų ir logistikos paprastumo, palyginti tylaus judėjimo. Nyderlandų ir Belgijos kariuomenės turėjo bataliono dydžio dviratininkų padalinius, kuriems buvo patogu judėti šių šalių lygiose vietovėse. Italijos bersaljerai garsėję savo mobilumu ėmė naudoti dviračius nuo 1890-ųjų. Net Šveicarijos pajėgos įsitikino dviračių nauda raižytose vietovėse, kur negalima buvo panaudoti kavalerijos. Carinės Rusijos žandarų patruliai pritaikė dviračius judėti Sibiro geležinkelio bėgiais prieš ir po Rusijos-Japonijos karo 1905 m.
Antrajame pasauliniame kare
1939 m. karo Lenkijoje metu beveik kiekviena lenkų divizija turėjo dviratininkų žvalgų kuopą. Jai priklausė 196 dviračiai, 1 motociklas su lopšiu, taip pat keletas arkliais traukiamų vežimų, nuo 3 iki 6 prieštankinių šautuvų (Wz. 35 anti-tank rifle), neskaitant įprastos pėstininkų ginkluotės.
Suomiai sėkmingai naudojo dviratininkus Tolesniame ir Laplandijos karuose, esant šalyje ribotam kelių tinklui. Žiemą dviratininkai, kaip ir likusieji pėstininkai, stodavo ant slidžių. Skubiai suformuotos vokiečių folksgrenadierių divizijos turėjo dviratininkų batalioną kaip mobilų rezervą. Sąjungininkai Antrajame pasauliniame kare dviračius naudojo ribotai, tačiau turėjo sulankstomų dviračių desantininkams ir pasiuntiniams, skirtų tiekimo reikmėms.
Paskutiniai dešimtmečiai
Nors kariniai dviračiai plačiausiai buvo naudoti I pasauliniame kare, vėliau juos išstūmė motorizuotos transporto priemonės. Paskutiniais dešimtmečiais jie buvo naudojami kaip „liaudies ginklas“ lokaliniuose kariniuose konfliktuose, partizaniniuose karuose. Daugelį metų Vietkongo ir Šiaurės Vietnamo armijos naudojo dviračius gabenti kroviniams, pvz., maišams su ryžiais.