cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Staigmena
Sukelti jausmai paprastai yra malonūs (šilti); rečiau pasireiškia kaip ginamoji reakcija į tariamą kliūtį ar pavojų.
Reakcijos tipą ir pobūdį nulemia situacija, asmenybės tipas, individo ypatumai arba staigmeną sukėlusios aplinkybės bei asmenys. Kartais gali būti sukeliama nekontroliuojama ir karštligiška reakcija.
Staigmeną patirti gali ir gyvūnai, kadangi jie kaip ir žmogus dažnai patenka į pavojaus, grėsmės situacijas – į jas reaguojama apsaugos bei kitų instinktų arba refleksų dėka.
Hispania F111
F111 sezono metu nepelnė nei vieno taško ir galutinėj įskaitoje liko priešpaskutinė – 11-ta.
Pilni Formulės 1 rezultatai
(paryškintos pole pozicijos; pakreipti greičiausi ratai)
Australinės klounžuvės
Australinės klounžuvės (Brachionichthyidae) – velniažuvių (Lophiiformes) šeima, kurioje 1 gentis ir 4 rūšys. Tai iki 15 cm dydžio priedugininės žuvys, gyvenačios prie Pietų Australijos ir Tasmanijos krantų. Jų oda apaugusi dantytais žvynais.
Alksnėnų apylinkė (Plungė)
Alksnėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Plungės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Plungės rajonui. 1954 m. prijungta Aleksandravo apylinkė. 1975 m. sausio 29 d. Alksnėnų apylinkė prijungta prie Šateikių apylinkės.
Ščorsai
Ščòrsai  – agromiestelis vakarų Baltarusijoje, Gardino srityje, Naugarduko rajone, 24 km į pieryčius nuo Naugarduko, prie Nemuno. Ščorsų apylinkės centras. Yra XVIII a. Chreptavičių dvaro sodyba su biblioteka (rūmai neišlikę), cerkvė.
Istorija
Apie 1386 m. Ščorsuose pastatyta stačiatikių cerkvė, kuri po Bresto unijos tapo unitų. 1566 m. kaimas priskirtas Naugarduko pavietui. 1758 m. sena medinė bažnyčia sudegė, jos vietoje 1776 m. kancleris Joachimas Liutauras Chreptavičius pastatydino mūrinę. Tuo pat metu jis pastatydino ir rūmus su parkais bei sodais. 1790 m. jis atleido valstiečius nuo baudžiavos – lažas buvo pakeistas činšu (vienas pirmųjų tokių atvejų Lietuvoje). Ščorsų rūmuose jis sukaupė vertingą biblioteką su rankraščiais ir žemėlapiais, paveikslų galeriją, archyvą, įkūrė pradinę mokyklą (Belio ir Lankasterio sistemos). Biblioteka naudojosi daug iškilių to meto veikėjų – Joachimas Lelevelis, Juzefas Jaroševičius, Jonas Čečiotas, Adomas Mickevičius, Ignas Danilavičius, Michailas Malinovskis, Martynas Počobutas, Vladislovas Sirokomlė.
XIX a. buvo kaimas ir dvaras, Naugarduko apskrities Ščorsų valsčiaus centras. Vėliau Ščorsų reikšmė sumenko, o tarybiniais metais dvaras visiškai sunyko.
Granė
Granė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Perlejevo valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietvakarius nuo Perlejevo, apie 28 km į šiaurės vakarus nuo Semiatičės ir apie 79 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas įsikūręs šalia Vakarinio Bugo upės.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1684 m. pastatyta medinė bažnyčia. 1784 m. ir 1886 m. bažnyčia buvo rekonstruota. 1927 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia. XVII a. šalia bažnyčios pastatyta koplyčia, kuri yra įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Raudonoji jūra
Raudonoji jūra  – vidinė Indijos vandenyno jūra tarp Afrikos ir Azijos. Su vandenynu jungiasi pietuose per Bab el Mandebo sąsiaurį ir Adeno įlanką.
Raudonosios jūros paviršiaus plotas yra maždaug 438 000 km². Ilgis apie 2250 km, plotis plačiausioje vietoje 335 km. Didžiausias gylis yra 2211 m centrinėje įduboje, o vidutinis gylis - 490 m. Tuo pačiu jūrai būdingas platus seklus šelfas, kuriame gausų jūrų floros ir faunos bei koralų. Jūroje gyvena daugiau nei 1000 bestuburių rūšių, taip pat 200 koralų rūšių. Tai pati šiauriausia tropinė jūra.
Pavadinimo kilmė
Šiuo vardu Raudonoji jūra vadinama jau nuo senų laikų:, , arab.. Yra keletas vardo kilmės aiškinimų. Jis dažnai siejamas su sezoniniu melsvabakterių Trichodesmium erythraeum pagausėjimu vandens paviršiuje, kai vanduo nusidažo raudonai. Kitas Raudonosios jūros vardo kilmės aiškinimas siejamas su pasaulio šalių pavadinimais, nes kai kuriose šio regiono kalbose pasaulio šalys buvo vadinamos spalvomis, būtent, raudona būdavo asocijuojama su pietumis, taigi Raudonoji jūra buvo „pietų jūra“ (analogiška viena iš Juodosios jūros pavadinimo kilmės hipotezių teigia, kad „juodoji“ kadaise reiškė „šiaurinė“). Šie teiginiai, be viso kito, remiasi ir tuo, kad Herodotas pramaišiui vartoja „Raudonosios jūros“ ir „Pietų jūros“ vardus.
Dar viena daugiau ar mažiau pagrįsta prielaida – Raudonosios jūros pavadinimas kilo iš greta plytinčios dykumos, kurią senovės egiptiečiai vadino „Dašret“, arba „raudonuoju kraštu / šalimi“.
Vakaruose geografai jūrą taip pat vadino Mare Mecca (Mekos jūra) ir Sinus Arabicus (Arabijos įlanka).
Istorija
Seniausius Raudonosios jūros tyrinėjimus atliko egiptiečiai, kurie bandė atrasti prekybinius kelius į Puntą. Viena tokių ekspedicijų įvyko 2500 m. pr. m. e., kita (Hačepsutos) apie 1500 m. pr. m. e. Abejos ekspedicijos apėmė ir ilgas keliones Raudonąja jūra. Biblijoje minima istorija apie izraelitų pabėgimą iš Egipto vergovės, kurios metu jie perėjo vandenis, kurie hebrajiškame tekste vadinami Yam Suph ir tradiciškai siejami su Raudonąja jūra.
VI a. pr.m.e. Darijus Didysis siuntė žvalgybines misijas į Raudonąją jūrą, kurių metu pagerinta navigacija - identifikuotos pavojingos uolos ir srovės. Tarp Nilo ir šiaurinės Raudonosios jūros dalies prie Sueco buvo iškastas kanalas. IV a. pr. m. e. Aleksandras Didysis siuntė graikų ekspedicijas Raudonąja jūra į Indijos vandenyną. Graikų jūrininkai ir vėliau tyrė bei rinko duomenis apie Raudonąją jūrą. Tarp jų buvo Agatarchidas II a. pr. m. e. Eritrėjos jūros periple, kurį parašė nežinomas graikų autorius maždaug I m. e. a., apėmė detalius Raudonosios jūros uostų ir jūros kelių aprašymus. Periplas taip pat aprašo kaip Hipalas pirmasis atrado tiesioginį kelią iš Raudonosios jūros į Indiją.
Nuo Augusto valdymo laikų, kai Romos imperija užvaldė Viduržemio jūrą, Egiptą ir šiaurinę Raudonosios jūros dalį, Raudonąja jūra vyko romėnų prekyba su Indija. Prekės iš Kinijos pasiekdavo romėnų pasaulį per Indijos uostus. Šį prekybinį kelią tarp Romos ir Kinijos nutraukė III a. susikūrusi Aksumo imperija.
Viduramžiais Raudonoji jūra buvo svarbi prieskonių prekybos kelio dalis. 1513 m., siekdamas kad šį kelią kontroliuotų Portugalija Afonso de Albuquerque apgulė Adeną, tačiau buvo priverstas atsitraukti.
Vlada Černiauskaitė
Vladislava (Vlada) Černiauskaitė (1922 m. spalio 4 d. Kaune – 2003 m. gegužės 21 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkė grafikė.
Raudonoji jūra
Istorija
1798 m. Prancūzija įsakė generolui Napoleonui įsiveržti į Egiptą ir perimti Raudonosios jūros kontrolę. Nors ši misija žlugo, joje dalyvavęs inžinierius Jean-Baptiste Lepère atgaivino dar faronų laikais iškeltą idėją iškasti kanalą, kuris sujungtų Viduržemio ir Raudonąją jūras. Senovėje buvo iškasti keli kanalai, kurie jungė Nilą su Raudonąja jūra netoli dabartinio Gėlo vandens kanalo, bet jie ilgai nefunkcionavo. Dabartinis Sueco kanalas buvo atidarytas 1869 m. lapkričio mėn. Tuo metu prekybinius postus dalinosi britai, prancūzai ir italai. Šie postai buvo palaipsniui panaikinti vykstant Pirmajam pasauliniam karui. Po Antrojo pasaulinio karo regione įtaką stiprinti bandė ir JAV, ir sovietai, ypač didėjant tankerių eismo kanalu intensyvumui. Šešių dienų karo pasekoje Sueco kanalas nuo 1967 iki 1975 m. buvo uždarytas. Nuo to laiko iki pat šiolei, nors Raudonojoje jūroje ir išaugo jūrų transporto srautai, patikimesniu laikomas jūrų kelias aplink Kapo pusiasalį.
Vlada Černiauskaitė
Biografija
Baigė Kauno III gimnaziją. 1949–1952 m. žurnalo „Švyturys“ bendradarbė. 1950 m. baigė Vilniaus dailės institutą. 1952–1956 m. LSSR dailės instituto dėstytoja.
Kūryba
Nuo 1955 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje. Dirbo pramoninės reklaminės grafikos srityje. Ankstyvojoje kūryboje ryški Mečislovo Bulakos, Antano Kučo įtaka.
Sukūrė spalvotosios ir nespalvotosios grafikos (linoraižinių, medžio raižinių, ofortų). Kūriniai preciziško piešinio, tvirtos raižysenos, santūrios plastikos, būdinga romantiški vaizdiniai, raiškūs žmogaus ir gamtos, Lietuvos istorijos (ciklas „Iš Vilniaus kronikų“, 7 dešimtmetis) motyvai, tautodailės dekoratyvūs elementai („Merginų paruginė“, 1974 m.). Iliustravo knygų. Jos kūrinių yra Rusijos, Vokietijos, Rumunijos, JAV („Baltijos žvejai“, 1956 m., Moderniojo meno muziejus, Niujorkas) muziejuose.
Kermušynai
Kermušynai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Girėnų.
Bajorų apylinkė
Bajorų apylinkė sovietmečiu buvo:
Raudonoji jūra
Fizinė geografija
Iš šiaurės vakarų į pietryčius ištįsusi Raudonoji jūra įsispraudusi tarp Afrikos ir Azijos kontinentų. Iš abiejų pusių ją supa dykumos ir pusdykumės. Su Indijos vandenynu jungiasi ~30 km pločio Bab el Mandebo („Ašarų vartų“) sąsiauriu, atsiveriančiu į Adeno įlanką. Šiaurinėje dalyje Sueco kanalu jungiasi su Viduržemio jūra.
Šiaurinėje dalyje atsišakoja dvi siauros ir ilgos įlankos – Sueco (314 km) ir Akabos (160 km ilgio). Šias abi įlankas skiria Sinajaus pusiasalis. Akabos įlanka eina lūžio linija, dėl to jos gylis siekia iki 1800 m.
Šiaurinėje dalyje salų mažai (pvz., Tiranas) ir tik piečiau 17° š. pl. yra keletas salų grupių su daugybe salelių, didžiausioji iš jų – Dachlakas, mažesnės Farasanas, Suakinas, Hanišas. Yra ir paskirų salų, pvz., Kamaranas.
thumb|270px|Raudonosios jūros pakrančių valstybės
Raudonoji jūra skalauja šių valstybių bei teritorijų krantus:
Geologija ir hidrografija
thumb|[[Smėlio audra virš Raudonosios jūros]] thumb|Pramoginiai laivai prie Hurgados
Geologijos požiūriu Raudonoji jūra yra riftinėje zonoje Afrikos ir Arabijos litosferos plokščių sandūroje. Tai yra geologiškai aktyvi zona. Raudonoji jūra yra jauna, ji pradėjo formuotis maždaug prieš 25 mln. metų, nuo Arabijos atsiskyrus Afrikos tektoninei plokštei ir formuojantis Didžiajam riftiniam slėniui, besidriekiančiam nuo Bekaa slėnio Libane iki Kenijos pietinės dalies. Įdubą tarp jų užpildė jūros vanduo. Šiuo metu jūra plečiasi ir toliau (apie 1 cm per metus, arba 1 m per šimtmetį).
Neogeno periodu, išsiveržus Perimo ugnikalniui, Bab el Mandebo sąsiauris buvo užsidaręs, o Raudonoji jūra išdžiuvo ir tapo druskingu slėniu. Jūros izoliaciją padidino ir tuometinis Pasaulinio vandenyno lygio kritimas dėl ledynmečio poveikio.
Upių vanduo paprastai atneša dumblo, molio, kitų nešmenų, drumsčiančių vandenį, todėl intakų neturinčios Raudonosios jūros vanduo yra ypatingai skaidrus, matomumas siekia iki 200 m.
Gėlo vandens stoka šiame regione verčia gėlinti komunalinėms ir pramonės reikmėms skirtą jūros vandenį. Saudo Arabijoje pastatyta apie 20 stambių vandens gėlinimo įrenginių.
Druskingumas
Raudonoji jūra neturi jokių intakų, o garavimas dėl karšto ir sauso klimato didelis, todėl ji yra druskingiausia planetos jūra. Druskingumas yra nuo 36‰ pietinėje dalyje (daugiausia dėl Adeno įlankos poveikio) iki 41‰ šiaurinėje dalyje. Vidutinis druskingumas yra 40 ‰ (palyginimui atvirame vandenyne 34‰, Baltijos jūroje tik 5‰). Per metus virš jūros iškrinta ne daugiau 100 mm atmosferos kritulių (ir tai ne visur ir tik žiemos mėnesiais), o išgarinama 20 kartų daugiau - 2000 mm. Kadangi į jūrą neįteka jokios upės vandens deficitas kompensuojamas tik vandens atitekėjimu iš Adeno įlankos.
Potvyniai
Kadangi jūra gana izoliuota, potvyniai joje būna palyginti neaukšti: šiaurėje, Sueco įlankoje, 60 cm, o pietuose (prie Adeno įlankos) – 90 cm. Nežiūrint to, lėkšti paplūdimiai kai kuriose srityje užliejami iki kelių kilometrų pločio. Centrinėje jūros dalyje potvynių beveik nebūna.
Potvynio bangos greitis, įveikiant tokias kliūtis, kaip rifai, smėlio baros ar žemos salelės, paprastai viršija 1-2 m/sek.).
Žiemą Raudonosios jūros vandens lygis būna ~0,5 m aukštesnis negu vasarą.
Srovės
Išsamių duomenų apie Raudonosios jūros sroves nėra, galima konstatuoti, kad jos yra silpnos ir nepastovios, jas daugiausiai lemia vėjas. Žiemą šiaurės vakarų vėjai keturis mėnesius stumia paviršinį vandenį į pietus ~15-20 cm/sek. greičiu, o vasarą gerokai didesnės vandens masės grįžta pro Adeno įlanką į Raudonąją jūrą (taip papildydamos išgaravusį kiekį) vidutiniu 50-60 cm/sek. greičiu.
Klimatas
Raudonosios jūros klimatą daugiausiai lemia du musoniniai sezonai – šiaurės rytų musonas ir pietvakarių musonas. Musoniniai vėjai kyla dėl skirtingo sausumos ir jūros įšilimo. Vidutinė vandens paviršiaus temperatūra vasaros metu šiaurinėje jūros dalyje 26 °C, pietinėje 30 °C; žiemos mėnesiais temperatūra nukrinta tik 2 °C. Oro temperatūra šalčiausiu laikotarpiu (gruodis-sausis) dieną sudaro 20-25 laipsnius, karščiausią mėnesį rugpjūtį viršija 35-40 laipsnių, kartais pasiekia net 50 laipsnių.
Kaivų kalba
Kaivų kalba – tupių-gvaranių kalbų šeimos kalba, priklausanti gvaranių kalbų grupei (tačiau nėra gvaranių kalbos dialektas). Ją vartoja ~15 tūkst. Brazilijoje (Pietų Mato Grose) ir 510 Argentinoje gyvenančių indėnų pai taviterų. Leksiškai 70 % sutampa su pai taviterų kalba.
Raudonoji jūra
Fauna ir flora
thumb|[[Bangininis ryklys]] Raudonosios jūros ekosistema turtinga ir įvairi. Čia veisiasi virš 1200 rūšių žuvų (~10 % endeminių ) ir apie 200 rūšių koralų. Ypač palankios žuvims sąlygos susidariusios koraliniuose rifuose. Pastaruoju metu Raudonosios jūros pakrantėse suklestėjęs turizmas iš dalies susijęs su unikaliu ir turtingu šios tropinės jūros povandeniniu pasauliu bei povandeniniu plaukimo populiarizacija, juolab kad nedaug Raudonosios jūros gyvūnų rūšių yra pavojingos žmonėms.
Kaivų kalba
Brazilijoje gyvenančių kaivų raštingumas gimtąja kalba 5-10 %, portugalų kalba – 15-25 %. Naudojamas lotyniškas raidynas.
Raudonoji jūra
Fauna ir flora
Palei visą Egipto pakrantę besitęsiantys koraliniai rifai yra savotiški gyvybės centrai, kurie traukia daugybę žuvų. Raudonojoje jūroje aptinkamos 44 ryklių rūšys, įskaitant tokias plačiai žinoma rūšis kaip didysis baltasis ryklys, tigrinis ryklys, bangininis ryklys.
Raudonoji jūra yra šiauriausias Pasaulinio vandenyno vandens telkinys, kuriame auga koralai. Jie išilgai kranto linijos driekiasi apie 2000 km. Rifų amžius 6000-7000 m. Vyrauja raguotieji koralai (Acropora) ir Porites. Koralai yra įvairių formų - apvalūs, plokšti, šakoti ir įvairių spalvų nuo šviesiai gelsvų iki rožinių, rudų ir mėlynų. Raudonojoje jūroje ir nutolusių nuo kranto rifų, įskaitant ir keletą tikrų atolų.
Teritorijoje bioįvairovė yra pripažinta Egipto vyriausybės, kuri 1983 m. įsteigė Ras Mohamedo nacionalinį parką.
Ekologija
Ekologinė būklė gana prasta dėl pakrančių urbanizacijos, masinio turizmo ir žvejybos. Dėl šių priežasčių nyksta unikalūs, vertingi koraliniai rifai. Viena iš priežasčių yra turistų pomėgis galingais visureigiais važinėtis Raudonosios jūros paplūdimiais: padangų apardytas krantas eroduoja, ir vėjas neša į jūrą tonas kranto smėlio, kuris užkemša koralų poras, ir šie žūsta.
Stambūs gėlinimo įrenginiai taip pat daro žalą vietinėms ekosistemoms (šiltas labai sūrus tirpalas, chloro junginiai). Saudo Arabijos pakrantėje yra mažiausiai 18 gėlinimo įrenginių. Kol kas neigiamas poveikis koralams ir žuvims tėra vietinio masto, bet, didėjant gėlinimo pajėgumams, poveikis gali tapti juntamesnis, ypač žvejybos verslui. Tokį patį pavojų kelia ir jūros vandens naudojimas vėsinimui naftos verslovėse ir cemento gamyklose.
Turizmas
Žinomiausi kurortai yra Šarm el Šeichas, Hurgada, Dahabas.
Kirgizijos vėliava
right|250px|thumb|[[Vaizdas:FIAV 110000.svg|23px Proporcijos: 3:5]] Kirgizijos vėliava – Kirgizijos valstybinis simbolis – raudono stačiakampio centre auksinė saulė su 40 vienodo ilgio banguojančių spindulių. Saulės centre – stilizuotas auksinis kirgizų jurtą vainikuojantis tundukas.
Vėliava įteisinta 1992 m. kovo 3 d. Ją sukūrė dailininkai E. Aidarbekov, B. Žaičybekov, S. Iptarov, Ž. Matajev, M. Sydykov.
Šetų kalba
Šetų kalba – praktiškai išnykusi tupių-gvaranių kalba, priklausanti gvaranių kalbų pogrupiui. 1990 m. ją dar vartojo 3 šetų tautybės žmonės pietų Brazilijos Paranos valstijoje (gyveno tarp indėnų kaingangų).
Kermušija
Kermušija – kaimas Druskininkų savivaldybėje, 6 km į rytus nuo Ratnyčios, Dainavos girioje, tuoj į šiaurę nuo Latežerio kaimo. Pro Kermušiją teka Cimokinės upelis, sudarytas tvenkinys. Toliau šiaurėje, miške, telkšo ežeras Ašarėlis.
Etimologija
thumb|left|210px|Cimokinės tvenkinėlis Kermušijoje
Vietovardis greičiausiai kilęs iš kermušė̃, kermùšė 'laukinis česnakas; česnakas'.
Istorija
Kermušija rašytiniuose šaltiniuose yra minima nuo 1784 m.
XIX a. buvo užusienis Trakų apskrityje. 1866 m. buvo 2 sodybos ir 19 gyventojų katalikų.
2000 m. Kermušija iš Varėnos rajono perduota Druskininkų savivaldybei.
Salimas Idrisas
Brigados generolas Salim Idris (g. 1957 m.) – dabartinis Laisvosios Sirijos armijos štabo viršininkas. Vokietijoje gavęs elektronikos profesoriaus išsilavinimą, jis buvo Sirijos armijos generolas iki 2012 m. liepos mėn. kai dezertyravo.
Artūras Lapinis
Artūras Lapinis (, 1911 m. vasario 11 d. Satai, Tukumo apskritis – 1983 m. rugpjūčio 29 d. Ryga) – latvių scenografas, dailėtyrininkas.
Biografija
1929–1932 m. studijavo Latvijos dailės akademijoje Rygoje. 1940–1941 m. Latvijos dramos teatro Rygoje vyr. dailininkas. 1946–1953 m. Latvijos dailininkų sąjungos valdybos pirmininkas. Nuo 1945 m. Latvijos operos ir baleto teatro Rygoje vyr. dailininkas.
Kūryba
Apipavidalino daugiau kaip 40 spektaklių. Scenovaizdžiai monumentalūs, tapybiški. Sukūrė tapybos kūrinių, daugiausia portretų. Parašė monografijas apie dailininkus A. Alksnį (1951 m.), E. Kalį (1957 m.), F. Varslavaną (1965 m.).
Šaukoto miškas
Šaukoto miškas – miškas Lietuvoje, Radviliškio rajone, 2 km į pietryčius nuo Šaukoto. Priklauso Radviliškio miškų urėdijai (Šaukoto girininkijai). Apima 17,3 km² plotą. Patenka į Tytuvėnų regioninį parką.
Vyrauja velėniniai jauriniai priesmėliai ir smėliai, velėniniai glėjiški nujaurėję priemoliai ir priesmėliai. Paviršius banguotas. Miške prasideda Šušvės intakas Gomerta, telkšo Gomertos, Juodežerio ežerai, yra pelkių. Rytinė Šaukoto miško pusė nusausinta.
Medynai:
Jaunuolynai sudaro 44 % medynų, pusamžiai medžiai 35 %, pribręstantys 14 %, brandūs 7 %.
Šaukoto miške sutinkamos stirnos, briedžiai, šernai, kiškiai, kiaunės, lapės, usūriniai šunys, voverės, jerubės, slankos. Auga įveistinių medžių.
28 miško kvartale stūkso Pilės piliakalnis. Miške ir greta jo įsikūrę kaimai: Goriškis, Tamošiškiai, Liekiai, Debeikiai, Butkiai, Pašakarnis.
Astartė
thumb|150px|Smilkytuvas su Astartės figūrėle. IV a. pr. m. e. Albasetės muziejus
Astartė, Baalat, Baaltis, Beltis (finikiečių Aštartė) – semitų dievybė, Baalo žmona arba sesuo. Siejama su vaisingumu, seksualumu ir karu. Babiloniečių atitikmuo – Ištarė.
Astartės (kaip ir Dagono) kultas didelę svarbą buvo įgavęs Ugarite (apie tai sprendžiama iš čia aptiktų aukojimų sąrašų), tačiau vadinamajame Baalo cikle ši dievybė svarbesnio vaidmens neatlieka.
Kaip žinoma iš įrašų ant Pirguose aptiktų auksinių lentelių, šiame etruskų mieste su Astarte buvo tapatinama deivė Uni.
Šventapilė
Šventapilė, Šventapilis arba Mamonovas (,, 1945–1947 m. , nuo 1947 m. ) – miestas Rusijoje, Kaliningrado srities pietvakarinėje dalyje, prie sienos su Lenkija, 48 km į pietus nuo Kaliningrado, nuo 2004 m. balandžio 29 d. Mamonovo miesto apygardos centras. . 2010 m. 7757 gyventojų.
Istorija
thumb|150px|left|Miestas XVII a. thumb|150px|left|Žalgirio mūšyje prarasta miesto vėliava Varmės žemės gyvenvietės pavadinimas Sventamēstan prūsiškos kilmės. Miestas įkurtas kryžiuočių ordino 1301 m. vietoje sudegintos senovės prūsų tvirtovės Šventapilio. Išvertus į vokiečių kalbą prūsišką Šventamiesčio pavadinimą, miestas vadintas Heiligenstadt, vėliau, nuo Šventapilio – Heiligenpill, Heiligenbill. Pastarasis pavadinimas transformavosi į Heiligenbeil, t. y. „Šventas kirvis“. Kirvis tapo ir miesto simboliu.
Vokiečių ordinas miestą apsupo gynybine siena, kurios griuvėsiai išlikę iki šiol, prieš kurią iškasė gilius griovius. Jarftos upelį damba padalijo į dvi tėkmes, o tai leido pastatyti vandens malūną. 1370 m. pastatytas augustiniečių vienuolynas, kurį lenkai sudegino 1520 m. 1563 m. toje vietoje pastatyta Šv. Jurgio ligoninė. 1410 m. liepos 15 d. Žalgirio mūšyje dalyvavęs grafo fon Colerno vadovaujamas Heiligenbailio riterių būrys buvo sumuštas, jo vėliava iki Antrojo pasaulinio karo buvo saugoma Krokuvos katedroje kaip karo trofėjus.
Nuo 1440 m. miestas priklausė Prūsijos sąjungai, bet 1445 m. Vokiečių ordinas užėmė miestą. Ordino priešininkai, kuriems vadovavo Janas Valdšteinas, 1462 m. sunaikino priemiesčius, o 1463 m. užėmė ir sudegino miestą. 1464 m. ordinas vėl atsiėmė Hailigenbailį ir jame įkurdino Livonijos ordino įgulą. 1510 m. mieste susirinkus Ordino vadovybei ir vyskupams paskutiniu didžiuoju magistru išrinktas Albrechtas Brandenburgietis. Per Trisdešimties metų karą miestą užėmė švedai, kurie jį išlaikė 50 metų. 1677 m. kilus gaisrui sudegė visa centrinė miesto dalis, net mūriniai pastatai, taip pat rotušė, bažnyčia ir mokykla. 1709 m. maras nusinešė 1 147 miestelėnų gyvybes.
1736 m. miestas gavo turgaus teisę. 1758 m. vasario mėn. Hailigenbailį užėmė Rusijos imperijos kariuomenė.
1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Šventapilės apskrities centras. 1887 m. pastatyta ligoninė, 1891 m. – katalikų bažnyčia, 1885 m. – paštas, 1910 m. – nauja mokykla ir evangelikų bendruomenės namai. Per Pirmąjį pasaulinį karą miestas nenukentėjo, tačiau 1945 m. kovo 25 d. po 7 paras trūkusio bombardavimo ir artilerijos apšaudymo įsiveržusi TSRS kariuomenė miestą nusiaubė. 1947 m. TSRS Aukščiausiosios Tarybos prezidiumo įsaku pavadintas papulkininkio Nikolajaus Mamonovo, vadovavusio užkariavusiam miestelį rusų kariuomenės pulkui, vardu. Mūšius primena brolių kapai, kuriuose palaidota 4700 kareivių. Kapinės sutvarkytos 2002 m.
1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, nuo 1947 m. birželio 25 d. Bagrationovsko rajono miestas, nuo 1963 m. iki 2004 m. balandžio 29 d. Mamonovo miesto apylinkės (Мамоновский городской совет) centras.
Gyventojai
1890 m. surašymo duomenimis mieste gyveno 162 katalikai ir 30 judėjų, 1939 m. – 9135 evangelikai, 1113 katalikų ir 79 kitų krikščionių tikėjimų atstovų, žydai buvo sunaikinti.
Ekonomika
1939 m. miestelyje buvo trys mokyklos, ligoninė, duonos kepykla, pieninė, mašinų statybos įmonė, plieno liejykla, plytinė ir aviacijos remonto įmonė. Per Mamonovą praeina platusis ir siaurasis geležinkelis iš Kaliningrado į Lenkiją.
Po karo išplėtota žuvies apdirbimo pramonė. Didžiausia įmonė – Mamonovo žuvies konservų kombinatas (Мамоновский рыбоконсервный комбинат), kurioje dirba 600 žmonių. Mamonovo agrofirma augina sabalus, nutrijas ir kitus švelniakailius žvėrelius. Bendroje Rusijos ir Lenkijos įmonėje „Mūsų stilius“ (Наш Стиль) gaminami baldai.
Parapija
Šventapilės evangelikų parapijai priklausė 27 kaimai. Nuo Reformacijos pradžios parapijoje kunigavo:
Apylinkė
Mamonovo miesto apylinkės teritorijoje buvo šios gyvenvietės:
Magistralinis kelias A6 (Lietuva)
thumb|Ties Akluoju Ežeru (2007 m.) thumb|A6 prie Jonavos
Lietuvos futbolo taurė 1999–2000 m.
Lietuvos futbolo taurė 1999–2000 m. – 11-asis nepriklausomos Lietuvos futbolo taurės turnyras, vykęs nuo 1999 m. rugpjūčio iki 2000 m. gegužės. Priešingai nei šalies čempionatas, taurės turnyro sezono formatas nepakito – išliko sistema ruduo - pavasaris.
Magistralinis kelias A6 (Lietuva)
A6 – kelias jungiantis Kauną ir Daugpilį. Kelio ilgis – 184,85 kilometro. Šiame kelyje yra 13 „juodųjų dėmių“.
Kelias prasideda Kaune, Savanorių pr. Eina Kauno, Jonavos, Ukmergės, Utenos ir Zarasų rajonų savivaldybių teritorijomis. Svarbiausios gyvenvietės – Karmėlava, Jonava, Ukmergė, Utena, Zarasai. Ties Jonava kerta Nerį (Taurostos tiltas), ties Ukmerge – Šventąją (Radiškio tiltas). Kelias baigiasi už Zarasų, ties Lietuvos valstybės siena su Latvija.
Istorija
thumb|right|Paminklas keliui Kaunas–Daugpilis [[Zarasai|Zarasuose]] miniatiūra|right|Kelias prie [[Raistiniškės|Raistiniškių (Zarasų raj.)]] miniatiūra|right|Prie [[Utena|Utenos]]
Šis kelias tarnavo kaip pagrindinis Carinės Rusijos pašto kelias (jis buvo Peterburgo-Varšuvos kelio dalis) 1836 m. buvo baigtas tiesti Zarasų-Kauno ruožas, pirmasis Lietuvoje turintis grindinį – kietą suplūkto žvyro dangą. Šalia kelio XIX a. buvo pastatytos pašto arklių keitimo stotys, dauguma šių pastatų yra išlikę ir iki šių dienų. Lygiagrečiai šiam keliui tarp Jonavos ir Ukmergės taip pat ėjo ir siaurasis Jonavos–Ukmergės geležinkelis.
Sovietmečiu turėjo kitokį trasos numerį - A226. Trasa buvo dalis kelio Daugpilis-Kaunas-Kalvarija.
Kelias tarp Jonavos ir Kauno buvo platinamas iki keturių eismo juostų (darbai pradėti sovietmečiu ir baigti XXI amžiaus 1-ajame dešimtmetyje), tačiau be skirtingų lygių sankryžų (neskaitant sankryžos su ). Atkarpai būdingi apsisukimai ir šviesoforinės sankryžos. Kerta Karmėlavos miestelio centrą.
Pirmoji skirtingų lygių sankryža tarp Kauno ir Jonavos atidaryta 2020 m. rugpjūtį.
Kelias kerta dar tris sovietmečiu įrengtas skirtingų lygių sankryžas, kurios yra įrengtos neišplatintose ruožuose su keliais, ir.
Jonavos pietrytinis aplinkkelis
2023 m. patvirtintinas Jonavos pietinio aplinkkelio projektas. Aplinkkelis bus tiesiamas dviem etapais. I etapo statybos darbai prasidės 2024 m. kovą, o II etapo statybos darbai bus užbaigti ne anksčiau nei 2026 m. Jonavos pietrytinį aplinkkelis užtikrins karinių pajėgų Rukloje mobilumą ir pagerins tranzitinio transporto eismą Kauno ir Zarasų kryptimis.
Jonavos pietrytinis aplinkkelis rytinėje pusėje prasidės nuo kelio A6 tilto per Nerį ties Skaruliais ir tęsis piečiau šio kelio maždaug iki Šveicarijos kaimo, kur vėl susijungs su dabartine A6 infrastruktūra.
Lietavos hidrografinis draustinis
Lietavos hidrografinis draustinis – sau­go­ma teritorija esanti Jonavos rajono savivaldybės teritorijoje, draustinis. Sau­go­ma na­tū­ra­li Lie­ta­vos upe­lio (Up­nin­kų miš­ke) va­gos at­kar­pa ir hid­ro­lo­gi­nis re­ži­mas. Draus­ti­nis įsteig­tas 1992 m. Plo­tas – 143 ha.
Lietavos aukštupys kanalizuotas, bet mišku tekantis upelis yra ūksmingas, vingiuotas. Jame gyvena upėtakiai, ūdros, kanadinės audinės, žiemoja vandeniniai strazdai. Lietavos upelio vardą kai kas sieja su Lietuvos vardo kilme.
Žvaigždanyžiniai
Žvaigždanyžiniai (Illiciaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima, kurioje yra vienintelė gentis – žvaigždanyžis (Illicium) su 42 rūšimis. Priklauso visžaliai krūmai ir nedideli medžiai. Auga tropikų ir subtropikų srityse rytų ir pietryčių Azijoje, Šiaurės Amerikos pietrytinėje dalyje ir kt. thumb|left|210px|Tikrojo žvaigždanyžio (Illicium verum) [[sėkla|sėklos]]
Geležinis Vilkas (organizacija)
Geležinis vilkas – sukarinta organizacija, vienijusi Lietuvos prezidento Antano Smetonos priešininkus, diktatūrinės valdžios ir Augustino Voldemaro šalininkus, voldemarininkus.
Lechas
thumb|200px|right|Walery Eljasz-Radzikowskio (1841-1905 m.) paveikslas Lechas thumb|200px|right|"Kunigaikštis Čekas" thumb|200px|right|Lecho, Čeko ir Ruso ąžuolai [[Rogalinas|Rogaline, Lenkija]]
Geležinis Vilkas (organizacija)
Karininkas Algirdas Sliesoraitis sukūrė organizaciją „Geležinis vilkas“ 1927 metų pabaigoje ir vėliau tapo jo štabo viršininku. Organizacija buvo įregistruota Kaune ir provincijoje kaip sporto klubas. Iš pradžių tikslas buvo Lietuvoje stabilizuoti padėtį po 1926 m. gruodžio 17-osios d. perversmo, ginti esamą Vyriausybę ir ją saugoti nuo bet kokios partinės įtakos. Tam labai pritarė tautininkas kunigas Vladas Mironas, o Augustinas Voldemaras tuo tarpu nesidomėjo.
Lechas
Lechas – legendinis lenkų protėvis, Gniezno įkūrėjas ir Lenkijos valstybės įkūrėjas. Pagal legendą, senovėje gyveno trys broliai - Lechas, Čekas ir Rusas, kurie sukūrė tris slavų tautas:
Geležinis Vilkas (organizacija)
1929 m. parengtame statute atsirado nuostata, „ „Geležinis Vilkas“ nėra partija ar sąjunga su tam tikra parengta ir vykdoma programa, bet yra aktyvi sargyba, vidaus kariuomenė. (…) Ji skirta kovai su antitautiškumu ir svetimu priešvalstybiniu gaivalu.“ Organizacija pradėjo ginkluotis. Jos vadu buvo laikomas Lietuvos prezidentas Antanas Smetona, tačiau iš tikrųjų ji tapo vis labiau pavaldi ministrui pirmininkui Augustinui Voldemarui.
Lechas
Pagal vieną legendos variantą, trys broliai išėjo į medžioklę ir sekdami kiekvienas savo grobį patraukė skirtingomis kryptimis. Rusas patraukė į rytus, Čekas į vakarus ir įsikūrė ant Ripo kalno, iškilusio virš kalvoto Bohemijos krašto, o Lechas keliavo į šiaurę, kol priėjo nuostabų baltą erelį, saugantį savo lizdą. Nustebintas to vaizdo, jis nusprendė ten įsikurti. Jis pavadino gyvenvietę (grodą) Gnieznu (lenkiškai būdvardis nuo gniazdo t. y. "lizdo") ir padarė Baltą Erelį savo herbu ir jis liko Lenkijos herbu iki šių dienų.
Geležinis Vilkas (organizacija)
Daug voldemarininkų buvo karo aviacijos lakūnai. Lietuvos karo aviacijos pirmaisiais kūrimosi metais buvo svetimtaučių lakūnų, anglų, vokiečių ir rusų, tačiau po 1926 m. gruodžio 17 d. perversmo kariuomenėje augo patriotinės nuotaikos.
Lechas
Kiti Lecho vardo variantai: Lechus, Lachus, Lestus ir Leszek. Čekas ar Praotec Čech lotyniškai vadinamas Bohemus, o vokiškai - Böhm.
Geležinis Vilkas (organizacija)
Voldemarininkai leido savaitraštį „Tautos kelias“.
Lechas
Panaši legenda (su iš dalies pakeistais vardais) aptikta dviejose skirtingose Kroatijos vietose: Krapinos Kajkavijos dialekte Zagorjėje (Šiaurės Kroatija) ir Poljicos Chakavijos dialekte prie Adrijos jūros (Centrinė Dalmatija). S. Sakačas 1940 m. aprašė ir išstudijavo kroatišką legendos variantą.
Geležinis Vilkas (organizacija)
1934 m. dalyvavo nepavykusiame kariniame perversme.
Lechas
Legenda prieš realybę
Anksčiausiai Lechas, Čekas ir Rusas paminėtas lenkiškuose šaltiniuose, "Didesnės Lenkijos kronokose", parašytose 1295 m. Gniezne ar Poznane. Bohemijos kronikose Čekas pasirodo vienas ar tik su Lechu ir minimas kaip Bohemus Kosmo XII a. pr. kronikoje.
Legenda teigia bendrą lenkų, čekų ir rūtėnų (rusų, ukrainiečių ir baltarusių) kilmę ir rodo, kad jau XIII a. bent trys slavų tautos manė, kad yra genetiškai ir lingvistiškai susijusios ir turėjo bendrą kilmę.
Legenda taip pat bando paaiškinti kai kurių etnonimų kilmę (Lechija, Čekija, Rutenija). Iš tiesų Lechijos pavadinimas kilęs nuo Lędzianie genties.
Lechas, Čekas ir Rusas yra trys didžiuliai ąžuolai šalia Rogalino rūmų. kiekvienas iš jų daugiau nei 700 metų senumo.
Čepaitis
Čepaitis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Čepaitienė (ištekėjusi moteris) ir Čepaitytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Žaugėdai
Žaugėdai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, šiaurės vakarinėje Žaugėdų ežero pakrantėje. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka.
Istorija
thumb|left|235px|Buvusi parduotuvė
1643 m. Dubingių kunigaikštystės inventoriuje minimi Pažaugėdai. 1686 m. buvo 6 kiemai. XIX–XX a. priklausė Joniškio parapijai.
Puodžių apylinkė
Puodžių apylinkė sovietmečiu buvo:
Bubėnų apylinkė
Bubėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Rietavo valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Rietavo rajonui. 1954 m. prijungtos Užupių apylinkė ir dalis Vitkelių apylinkės, 1963 m. – Girdvainių apylinkė, Alko apylinkė ir dalis Pelaičių apylinkės. 1977 m. balandžio 4 d. Bubėnų apylinkė prijungta prie Rietavo apylinkės.
Varniškių apylinkė
Varniškių apylinkė sovietmečiu buvo:
Sumų sritis
Sumų sritis  – Ukrainos sritis šalies šiaurėje. Vakaruose ribojasi su Černigovo, pietuose su Poltavos ir pietryčiuose su Charkovo sritimis bei šiaurės rytuose su Rusija. Administracinis centras – Sumai.
Sumų srityje gimęs Ukrainos prezidentas Viktoras Juščenka.
Vandens telkiniai
Upės priklauso Dniepro baseinui. Ilgiausios: Desna, Vorskla.
Klimatas
Klimatas vidutinių platumų; kontinentinis. Žiemos švelnios, vasaros šiltos. Vidutinė sausio temperatūra -7,5 °C, liepos – 19 °C. Per metus iškrenta 550–600 mm kritulių. Vegetacinis periodas – apie 200 dienų.
Augalija ir gyvūnija
Miškai užima 17 % visos srities teritorijos. Srities šiaurėje – daugiausia pušų, ąžuolų, beržų. Srities centrinėje dalyje – liepų, klevų, uosių.
Gyventojai
thumb|right|250px|Hluchivo miestas
2001 m. srityje gyveno 1 299 700 gyventojų ir tai sudarė beveik 2,61 % visų Ukrainos gyventojų. Tarp jų:
Pagal tautybę gyventojai pasiskirsto:
Srities vidutinis gyventojų tankumas – 55 žm./km².
Harold Pinter
Harold Pinter (1930 m. spalio 10 d. – 2008 m. gruodžio 24 d.) – anglų dramaturgas ir scenaristas. Jis buvo vienas įtakingiausių šiuolaikinių dramaturgų, kurio karjera tęsėsi 50 metų. Jo garsiausios pjesės yra Gimtadienio vakarėlis (1957 m.), Grįžimas namo (1964 m.) ir Išdavystė (1978 m.), pagal kurias buvo sukurti filmai. Jis sukūrė scenarijus kitų autorių kūriniams: Tarnas (1963 m.), Tarpininkavimas (1970 m.), Prancūzų leitenanto moteris (1981 m.), Teismas (1993 m.) ir Seklys (2007 m.). Jis taip pat režisavo, vaidino radijo eteryje, teatre, televizijoje, kine savo ir kitų autorių kūriniuose.
Pinterio dramaturgo karjera prasidėjo pastačius Kambarį 1957 m. Jo antra pjesė Gimtadienio vakarėlis buvo parodyta tik aštuonis kartus, bet ją palankiai įvertino kritikas Harold Hobson. Jo ankstyvuosius kūrinius kritikai vadino grėsmės komedijomis. Vėlesnės pjesės kaip Niekieno žemė (1975 m.) ir Išdavystė (1978 m.) vadinamos atminties pjesėmis. Pinteris gavo daugiau nei 50 prizų ir apdovanojimų, tarp jų Nobelio literatūros premiją 2005 m. ir pancūzų Légion d’honneur 2007 m.
Nepaisant silpnos sveikatos po to kai buvo diagnozuotas stemplės vėžys 2001 m. gruodį, Pinteris vaidino iki 2006 m. Jis mirė nuo kepenų vėžio 2008 m. gruodį.
Čepaitė
Čepaitė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Čepienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Čepas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Parana (miestas)
Parana  – miestas šiaurės rytų Argentinoje, Paranos upės kairajame krante, priešais Santa Fė miestą. Entre Rioso provincijos sostinė.
Susisiekimas
Miestas yra 470 km į šiaurės vakarus nuo Buenos Airių. Keliai į Buenos Aires, Konkordiją, Korientesą. Geležinkeliai į Buenos Aires ir Posadasą. Su Santa Fė sujungtas povandeniniu Hernandarias tuneliu, pastatytu po Paranos upe 1969 m. General Justo José de Urquiza oro uostas, iš kurio vyksta reguliarūs reisai į Buenos Aires.
Ekonomika
Cemento, baldų, keramikos, maisto pramonė. Per uostą prie Paranos upės transportuojami grūdai, galvijai, žuvis, mediena.
Lankytinos vietos
Miesto centre gausu kolonijinės architektūros pastatų, pavyzdžiui,  3 de Febrero teatras, miesto katedra, vyriausybės rūmai. Urkizos parkas su paminklais (jų tarpe generolui Urkizai). Krantinės parkas, su puikiais kraštovaizdžiais į upę. Gamtos mokslų ir antropologijos, miesto muziejai.
Markučių dvaras
Markučių dvaras – dvaras Vilniuje, Markučiuose. Dvare įrengtas rusų poeto Aleksandro Puškino muziejus (įkurtas 1948 m., pirmasis literatūrinis muziejus Vilniuje).
Istorija
XVI a. Markučiai priklausė Lietuvos didiesiems kunigaikščiams. Ldk Jogaila dalį šios teritorijos priskyrė Šv. Martyno bažnyčios klebonui išlaikyti. Vėliau Ldk Aleksandras Jogailaitis Markučius dovanojo žmonai Elenai, kuri čia pasistatė vasaros rūmus. Po jos mirties Markučių dvaras atiteko didikams Kiškoms. Vilniaus vaivados Stanislovo Kiškos našlė Ona Radvilaitė Kiškienė (žemaičių seniūno Jono Radvilos dukra) pasistatydino rūmus, kurių griuvėsius vėliau tyrinėjo A. H. Kirkoras su grafu Eustachijumi Tiškevičiumi. Buvo atkasti rūmų pamatai, rasta puošnių koklių. Onos Radvilaitės Kiškienės dukra Elžbieta Kiškaitė ištekėjo Kristupo Chodkevičiaus, nuo tada beveik du šimtmečius dvarą valdė Chodkevičiai. XIX a. grafas Aleksandras Chodkevičius valdą pardavė Vilniaus iždininkui Juozui Eismantui, o netrukus dvarą įsigijo daktaras Ignas Godlevskis.
1867 m. Markučiuose dvarelį nusipirko rusų geležinkelių inžinierius A. Melnikovas, vėliau padovanojo savo dukrai Varvarai, kurios antrasis vyras buvo poeto A. Puškino jaunesnysis sūnus Grigorijus. 1899 m. sutuoktiniai apsigyveno Markučiuose ir ėmė aktyviai plėtoti ūkinę veiklą, poilsio verslą, pradėjo augti gyvenvietė. Po vyro mirties, Varvara Puškina rūpinosi, kad čia būtų išsaugotos poeto relikvijos: testamentu palikdama centrinį dvaro pastatą valstybei, ji nurodė pastate įkurti poeto muziejų. Dvaro ansamblį sudaro taip pat ir Puškinų šeimos kapinės, Šv. Barboros koplyčia, paminklai A. Puškinui (pastatytas 1955 m.), dvaro parkas. Nuo dvaro atsiveria Vilnios ir Kaukysos upelių slėniai.
Pipiriniai
Pipiriniai (Piperaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima.
Šeimoje yra apie 2000 rūšių, priklausančių šioms gentims:
thumb|left|210px|Peperomija (Peperomia galioides)
Apvynija
Apvynija – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 8 km nuo Saldutiškio.
Šnipų tiltas (filmas)
Šnipų tiltas  – 2015 m. režisieriaus Steven Spielberg sukurtas filmas, paremtas tikrais Šaltojo karo įvykiais.
Turinys
1957 m. Brukline FTB suima šnipinėjimu Sovietų Sąjungai įtariamą Rudolfą Abelį. Agentūra kreipiasi į Voterso advokatų kontorą, kad šie suteiktų Abeliui teisinę pagalbą ir gintų šį teisme. Byla pavedama advokatui Donovanui, kuris specializuojasi draudimo įvykių bylose ir nenori imtis bylos, iš anksto pasmerktos pralaimėti. Galiausiai sutikęs, jis netrunka susidurti su visuomenės pasmerkimu, iš anksto prieš teisiamąjį nusistačiusiu teisėju ir požiūriu, kad byla tėra formalumas. Be to, jį patį ima spausti CŽV, kad advokatas pasidalintų visa informacija, gauta iš Abelio, o šeima taip pat nesužavėta, kad jis ėmėsi šios bylos. Donovanas tampa „antru nekenčiamiausiu žmogumi šalyje“ (po Abelio), tačiau jo pastangos atrodo bergždžios – teisėjas Bajeris atmeta gynybos argumentus dėl neteisėtos kratos, o prisiekusieji pripažįsta Abelį kaltu. Jam gresia mirties bausmė, o nuosprendį teisėjas turi paskelbti po kelių dienų. Privačiai apsilankęs teisėjo namuose, Donovanas primygtinai prašo jo neskirti Abeliui mirties bausmės, tikindamas, kad ateityje šalis iš gyvo šnipo turės daugiau naudos nei iš mirusio. Skaitant nuosprendį, teisėjas nusprendžia įkalinti Abelį 30 metų, tuo sukeldamas žmonių pasipiktinimą. Donovanas žurnalistams pareiškia, kad pateiks apeliaciją Aukščiausiajam teismui, po ko jo namas naktį apšaudomas. Nepaisant to, jis pateikia apeliaciją, kuri po svarstymo 5 balsais prieš 4, atmetama. Nors Donovanas tikisi, kad istorija tuo baigsis, jis gauna laišką, pasirašytą Abelio žmonos, tarpininkaujant kažkokiam teisininkui Vogeliui. Advokatas parodo jį Abeliui, kuris pareiškia, jog tai klastotė.
Tu metu JAV žvalgyba pradeda slaptus skrydžius naujais lėktuvais U-2 virš Sovietų Sąjungos teritorijos, kurių tikslas – fotografuoti priešo teritoriją ir slaptus objektus. Pirmajam skrydžiui iš Pakistano lėktuvu pakyla lakūnas Pauersas, tačiau lėktuvas numušamas ir jis priverstas katapultuotis. Pauersas nepasinaudoja turima adata su kalio cianidu ir patenka į nelaisvę, o teismas ji nuteisia kalėti 10 metų.
Į Donovaną kreipiasi CŽV vadovas, siūlydamas jam organizuoti mainus: Abelis už Pauersą. Deryboms numatytas Rytų Berlynas ir advokatas turi vykti į Vokietiją neturėdamas oficialių įgaliojimų ir savo šalies priedangos. Vakarų Berlyne jį sutinka CŽV agentai, kurie suteikia informaciją, tačiau į Rytų Berlyne esančią Sovietų Sąjungos ambasadą deryboms Donovanas turi vykti vienas.
Kaip tik tuo metu vyksta Berlyno sienos statyba ir Rytų Berlyne sulaikomas ekonomikos studentas iš JAV Fridrikas Prajeris. Į derybas dėl agentų perdavimo įsiterpia ir VDR, norinti apkeisti Prajerį į Abelį. CŽV su tuo kategoriškai nesutinka, o Donovanas susitikime su KGB karininku Šiškinu pareikalauja už Abelį atiduoti ir Prajerį, ir Pauersą. Visos trys pusės stengiasi iš situacijos išpešti kuo daugiau naudos sau: amerikiečiai – atgauti lėktuvo pilotą, kol šis neatskleidė visos turimos informacijos, sovietai – atgauti savo šnipą, kuris atsisakė bendradarbiauti su CŽV, vokiečiai – priversti JAV pripažinti VDR kaip valstybę. Pradžioje Donovanas neturi argumentų dėl Prajerio paleidimo, tačiau sovietams sutikus keisti Abelį į Pauersą (Prajeris yra sulaikytas VDR), jis ima vis labiau spausti VDR generalinį prokurorą, kad tik dėl šio užsispyrimo derybos gali žlugti ir apkaltintas bus tik jis. Galiausiai visos pusės susitaria: Abelis ir Pauersas apkeičiami ant Glinekės tilto, tuo pačiu metu Čarlio kontrolės punkte vokiečiai atiduoda amerikiečiams Prajerį…
Lomenos kraštovaizdžio draustinis
Lomenos kraštovaizdžio draustinis – sau­go­ma teritorija Kaišiadorių ir Jonavos rajonuose, draustinis. Saugomas gilus Lomenos slėnis su riedulių atodangomis, senvagėmis, šaltiniais, šlapiais baltalksnynais bei salpinės pievos, su gausia augalijos ir gyvūnijos įvairove. Įsteigtas 1997 m.
Kolno žydų kapinės
thumb|right|260px|Kapinių vartai
Kolno žydų kapinės - žydų kapinės įkurtos 1817 m. Kolno mieste. Kapinių teritorija 1,72 ha, kurioje išlikę apie 100 antkapių. 2005 m. kapinės buvo sutvarkytos.
Čepauskas
Čepauskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Čepauskienė (ištekėjusi moteris) ir Čepauskaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Anicetas Lupeika
Anicetas Lupeika (g. 1936 m. spalio 14 d.) – inžinierius statybininkas, Lietuvos ir Akmenės rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1956 m. baigė Klaipėdos jūreivystės mokyklą. 1958 m. pradėjo eiti Mažeikių r. Vietinio ūkio valdybos viršininko pareigas. 1965 m. tapo Akmenės r. žemės ūkio valdybos Kapitalinės statybos skyriaus viršininku, nuo 1969 m. užėmė Akmenės kilnojamosios mechanizuotos kolonos viršininko pareigas. 1986 m. paskirtas Akmenės r. statybos organizacijos pirmininko pavaduotoju.
Lietuvių tautininkų sąjungos Akmenės rajono tarybos pirmininkas.
1990-1995 m., 1995-1997 m., 1997-2000, 2000–2003 m., 2003–2004 m. ir 2007 m. Akmenės rajono savivaldybės tarybos narys. 1997, 2000 ir 2003 m. išrinktas Akmenės rajono savivaldybės meru.
2006 m. apdovanotas Šiaulių apskrities Garbės ženklu „Už nuopelnus Šiaulių apskričiai“, 2006 m. Lietuvos savivaldybių asociacijos Auksinės krivūlės riteris. 2002 metais suteiktas Lenkijos respublikos Konino miesto Garbės piliečio vardas. Už nuopelnus Lietuvai apdovanotas Gedimino ordino Riterio Kryžiumi. 2009 metais suteiktas Akmenės rajono Garbės piliečio vardas. 2012 m. vasario 16 d. apdovanotas Garbės ženklu „Už nuopelnus Akmenės rajonui“.
Miškinė barškuolė
Miškinė barškuolė (Crotalus horridus) – barškuolių (Crotalus) genties gyvatė, priklausanti angių (Viperidae) šeimai, duobagalvių angių (Crotalinae) pošeimiui.
Aprašymas
Kūnas iki 1,5-1,9 m ilgio, geltonai rudas, su juodomis ar tamsiai rudomis ryškiomis skersinėmis dėmėmis. Šonuose jos susilieja ir sudaro pusmėnulio formos dėmes. Dažnai jos būna atskirtos siaura šviesiai geltona juosta.
Paplitimas
Paplitusi JAV rytinėje dalyje ir į pietus iki Meksikos įlankos. Gyvena uolingose vietose ir žemakalnėse, kur auga reti krūmynai ir pavieniai medžiai. Kartais pasitaiko pelkėtose žemumose, upių lankose, miško aikštelėse.
Mityba
Gaudo įvairius graužikus, taip pat paukščius, varliagyvius, kartais ėda paukščių kiaušinius. Pavasarį išlindusi iš savo žiemojimo vietos, poruojasi. Rugsėjo mėn. patelė atveda 5-17 jauniklių.
Miškinės barškuolės įkandimas pavojingas ir kartais mirtinas.
Banfora
Banfora  – miestas pietvakarių Burkina Fase, 85 km į pietvakarius nuo Bobo Diulaso. Kaskadų regiono ir Komoės provincijos administracinis centras. Yra stotis prie Uagadugu–Abidžano geležinkelio. Cukraus, aliejaus gamybos pramonė. Prekyba cukranendrėmis, soromis, daržovėmis ir kt. Apylinkėse yra ežerų (Tengrela), Karfigelos krioklys.
Kermušinė (Vilnius)
Kermušinė – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Ažulaukės.
Vytautas Peseckas
Vytautas Peseckas – architektas, Lietuvos aviacijos sporto puoselėtojas, technikos istorijos tyrinėtojas.
Pagal JAV lietuvių aviatorių projektą sukurtos skulptoriaus Juozo Šlivinsko pagamintos ir Lietuvos aeroklubui dovanotos Felikso Vaitkaus portretinės skulptūros fundatorius. 1997 m. lapkričio 26-30 d. vėl X pasaulio lietuvių mokslo ir kūrybos simpoziumo parodai (Čikaga) paruošė didžiausią ekspoziciją, skirtą Lietuvos aviacijos inžinieriui Antanui Gustaičiui bei jo sukonstruotiems lėktuvams ANBO.
Vytautas Peseckas yra Amerikos lietuvių inžinierių ir architektų sąjungos (ALIAS) centro valdybos narys, ALIAS žurnalo "Technikos žodis" redaktorius, įkūrėjas ir redaktorius aviacijos metraščio "Plieno sparnai". Lietuvos aeroklubo garbės narys, pripažintas Lietuvos aviacijos veteranų sąjungos narys.
Magistralinis kelias A7 (Lietuva)
A7 – magistralinis kelias, jungiantis Marijampolę ir Kybartus. Aplinkkelis iš pietų pusės aplenkia Vilkaviškį. Svarbus tranzitinis kelias į Kaliningrado sritį. Šiame kelyje yra 3 „juodosios dėmės“.
Istorija
Sovietmečiu kelias buvo trasos A229 dalis, kuris jungė Vilnių su Kaliningradu. Šiuo metu identiškas trasos numeris išlaikytas Rusijos Kaliningrado srities pusėje.
Paprastasis kaštonas
Paprastasis kaštonas (Aesculus hippocastanum) – magnolijūnų (Magnoliophyta) skyriaus, sapindinių (Sapindaceae) šeimos, kaštoninių (Hippocastanoideae) pošeimio lapus metančių vienanamių medžių rūšis, kurio moteriški ir vyriški žirgininiai žiedai sukrauti ant to paties vieno medžio.
Susikryžminus paprastiesiems ir raudonžiedžiams kaštonams (Aesculus pavia), atsirado jų hibridinė tarpinė – rausvažiedžių kaštonų (Aesculus × carnea) atmaina, kurios kilmė neaiški, bet manoma kad ji pirmą kartą galbūt pasirodė Vokietijoje dar prieš 1820 metus.
thumb|left|300px|Žydintis paprastasis kaštonas thumb|left|300px|Lapas sudarytas iš septynių lapelių su matomomis gyslomis thumb|right|260px|Paprastojo kaštono [[Morfologija (biologija)|morfologinė iliustracija]]
Paplitimas
Tai reliktinė ankstyvojo pleistoceno epochos rūšis augusi prieš milijoną metų ir buvusi plačiai paplitusi tuometinėje Europoje. Jos arealo susitraukimą bandoma paaiškinti, kad tai įvyko su tam tikrų didelių gyvūnų išnykimu, kurie maitindamiesi kaštono sėklomis, netiesiogiai atliko šios rūšies platintojų vaidmenį.
Dabar savaiminės rūšies populiacijos paplitusios tik nedidelėje pietų Balkanų pusiasalio dalyje 250–1600 m aukštyje, čia augančiuose Pindo kalnų ir Balkanų mišriuosiuose miškuose (Graikijos, Albanijos, Šiaurės Makedonijos, Bulgarijos dalyse).