cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Prienų dvaras
Butlerio pilis
Prie Nemuno, šalia santakos su Revuonos upeliu, neilgai: 1667–1701 m. stovėjo puošni Prienų pilis. Prancūzišką pilį primenančius rūmus, stovėjusius vos keturiasdešimt metų, valdė savininkai Gotardas Vilhelmas Butleris ir jo giminės. Bokštas buvęs trijų aukštų, mūrinis, dengtas čerpėmis, pastatytas Sisterono tvirtovėje stovėjusio XII a. bokšto pavyzdžiu. XVII a. viduryje šalia G. V. Butlerio rūmų buvo įkurtas parkas, kuris kartu sunyko su rūmais. Rūmus supo tvarkingas geometrinės struktūros parkas, jį puošusios pavėsinės, šiltnamiai, kanalai ir tvenkiniai. Parko alėjose augo iš kitų kraštų parvežti medžiai. Bokštas, kaip ir visa Prienų pilis, buvo sugriautas karų su švedais metu 1701 m. Pagal 1677 m. archyvinius dokumentus visi dvaro pastatai buvo mediniai. Teigiama, kad Butleriui valdant pastatyta mūrinė pilis, tačiau inventoriaus aprašuose ji neminima, o rašoma apie mūrinį pastatą, stovėjusį netoli Nemuno kranto. Mediniai įvairios paskirties pastatai (arklidė, svirnas, tvartai, bravoras, kalvė, pirtis, ratinė, virtuvė, pagalbiniai pastatai) nuo mūrinio pastato buvo atskirti tvenkiniais.
Prienų dvarvietė
miniatiūra|270px|left|Buvęs „Revuonos“ viešbutis Pagal 1782 m. dvaro inventoriaus aprašą Prienų dvaras buvęs gana stambus, pagrindiniai rūmai buvę barokinio stiliaus, dviejų aukštų su mansarda. Pirmame aukšte buvo erdvus vestibiulis ir 16 kambarių, antrame – 11 kambarių ir salė. Rūmų vidų puošė baltų koklių krosnys, židiniai, marmuro dekoras, lubos ir sienos puoštos medžio drožiniais. Pokylių salėje būta balkonėlio orkestrui.
Iki XX a. pradžios dvaras nunyko. Pilies pamatų liekanų dar buvo randama pirmaisiais XX a. metais. Čia statęsi namus vietiniai žmonės rasdavo gražių, spalvotų koklių, indų šukių, surūdijusių pinigų. Po Pirmojo pasaulinio karo namai dvarvietėje buvo statomi be jokios tvarkos, todėl dvarvietė buvo nuniokota, dvaro statiniai ir pamatai išardyti. Pagal 1920 m. surašytą aktą, liko tik 2 dvaro pastatai apverktinos būklės. Galiausiai dvaro likučiai buvo parduoti varžytinėse, o dvaro žemės parceliavimas tęsėsi iki 1938 m. Buvo nusavinta beveik 130 hektarų, dvaro pastatai ir dvarvietės teritorija. Prienų dvaro nebeliko. Prie Prienų piliavietės sunaikinimo prisidėjo ne tik žmonės, bet ir Nemunas, intensyviai ardantis krantus. Dvaro teritorijoje XX a. pradžioje pastatytas malūnas, kuriame 1984 m. buvo įkurtas viešbutis „Revuona“.
Šiaurės muchafaza
Šiaurės muchafaza  – viena iš 5 Bahreino muchafazų. Apima šiaurės vakarinę Bahreino salos dalį, Um an Nasano, Džidos, Um as Sabano salas bei Bahreinui priklausančią Karaliaus Fahdo tilto dalį.
Muchafaza sudaryta iš 5 buvusių savivaldybių:
Svarbiausios gyvenvietės:
Giancarlo Giannini
Džankarlas Džaninis (g. 1942 m. rugpjūčio 1 d. Specijoje) – italų aktorius.
Biografija
Yra baigęs dramos akademiją Romoje ir vaidina kine nuo 1965 m. 1977 m. buvo nominuotas Oskarui kaip geriausias aktorius už vaidmenį filme „Pasqualino Settebellezze“. Tuo metu tai buvo naujas reiškinys, nes filmas buvo pastatytas ne anglų, o italų kalba.
1974 m. atliko pagrindinį vaidmenį filme „Travolti da un insolito destino nell’azzurro mare d’agosto“. 2002 m. Guy Ritchie nufilmavo šios juostos perdirbinį „Swept Away“, kuriame vaidino Madonna, o G. Giancarlo sūnus Adriano Giannini atliko tą patį vaidmenį, kaip ir tėvas.
Giancarlo sukūrė ne vieną įsimintiną vaidmenį ne tik gimtinėje, bet ir JAV: inspektoriaus Pazio personažą filme „Hanibalas“, Renė Matis dviejuose bondiados juostose „Kazino Royale“ ir „Paguodos kvantas“.
Be vaidybos, Giancarlo dažnai dubliuoja filmus ir yra itališkai įgarsinęs tokius aktorius kaip Jack Nicholson, Al Pacino, Michael Douglas, Gérard Depardieu, Dustin Hoffman ir Ryan O‘Neal.
Pagrindiniai apdovanojimai ir nominacijos
right|thumb|120px right|thumb|120px right|thumb|120px right|thumb|120px right|thumb|120px right|thumb|120px
Šaulys A*
thumb|250px|Sgr A* (centre) ir du šviesos aidai, kilę po neseniai įvykusio sprogimo (apibraukta) thumb|Šaulio A* juodoji skylė. Ši nuotrauka padaryta [[Įvykių horizonto teleskopas|Įvykių horizonto teleskopu 2017 m., tačiau apdorota ir publikuota 2022 m. gegužės 12 d.]] Šaulys A* (kartais trumpinama kaip Sgr A*) – ryškus kompaktiškas astronominių radijo bangų šaltinis, radijo bangų šaltinio Šaulio A sudėtinė dalis, esanti Paukščių Tako galaktikos centre. Šaltinis yra šalia ribų tarp Šaulio ir Skorpiono žvaigždynų, apie 5,6° į pietus nuo ekliptikos,, vizualiai netoli nuo Drugelio spiečiaus (M6) ir Šaulos. Šaulys A* yra supermasyvi juodoji skylė.
Kai kurių žvaigždžių, skriejančių aplink Šaulį A* (pvz., žvaigždės S2) stebėjimai padėjo apskaičiuoti objekto masę ir viršutines spindulio ribas. Remdamiesi masės vis tikslesnėmis spindulio ribomis, astronomai padarė išvadą, kad Šaulys A* yra Paukščių Tako viduryje esanti supermasyvi juodoji skylė. Šaulio A* masė atitinka maždaug 4 milijonus Saulės masių.
Reinhard Genzel ir Andrea Ghez 2020 m. buvo apdovanoti Nobelio fizikos premija už tai, kad atrado, jog Šaulys A* yra supermasyvus kompaktiškas objektas, kuriam paaiškinti juodoji skylė yra vienintelis žinomas reiškinys.
Sergejus Mavrodis
Sergejus Mavrodis (, 1955 m. rugpjūčio 11 d. – 2018 m. kovo 26 d.) – Rusijos verslininkas ir politinis veikėjas, piramidinės schemos „MMM“ vienas iš įkūrėjų (kartu su jo broliu Večiaslavo Marvodžiu ir Olgos Melnikovos). 2003 metais jis buvo nuteistas už sukčiavimą itin stambiu mastu (apie 3 mlrd. rublių). Teisme nukentėjusiaisiais pripažinti buvo 10 454 asmenys.
Biografija
Sergejus Mavrodis gimė 1955 m. rugpjūčio 11 d. Maskvoje, TSRS. Tėvas – Pantelėjus Mavrodis (mirė 1980 m.) – montuotojas, motina – Valentina Mavrodi (mirė 1986 m.) – ekonomistė, brolis – Viačeslavas (g. 1962) irgi buvo vienas iš piramidinės schemos „MMM“ įkūrėjų.
1989 metais Sergejus Mavrodis kartu su savo broliu ir žmona įkuria „MMM“. Vien per pirmąjį pusmetį pasiekta neregėtų rezultatų: 15 mln. indėlininkų, jų suneštos sumos sudarė trečdalį šalies biudžeto, akcijų kainų šuolis 128 kartus ir pan. 1994 m. liepos 22 d. valdžia uždarė „MMM“ dėl nesumokamų mokesčių. Rugpjūčio mėn. S. Mavrodis buvo suimtas, tačiau neilgam, nes minios indėlininkų tikėjo jo pažadais grąžinti pinigus. 1994 m. spalio mėn. S. Mavrodis buvo išrinktas deputatu į Rusijos Dūmą. 1995 m. spalio mėn. Dūmos nutarimu neteko deputato imuniteto, vėliau jis ėmė slapstytis. 2011 m. S. Mavrodis paskelbė apie naujos kompanijos „MMM-2011“ įkūrimą, piramidė netgi bandė veikti ir Baltijos šalyse. Vilniuje kompanija reklamavosi didžiuliame ACM ekrane ant Operos ir baleto teatro pastato, įkurtoje lietuviškoje internetinėje svetainėje, naudojo kitas reklamos formas, tačiau 2012 metais ir ši kompanija buvo uždaryta.
2003 metais jis buvo teisiamas už sukčiavimą, galų gale buvo nuteistas kalėti 1 metus ir 1 mėnėsį.
Mirė 2018 m. kovo 26 d. nuo širdies smūgio.
Sanikovo sąsiauris
thumb|200px|Žemėlapis rodantis Sanikovo sąsiaurio vietą
Sanikovo sąsiauris  – sąsiauris Arktyje, Naujojo Sibiro salose, Rusijoje. Skiria Kotelno salą (šiaurėje) ir Mažąją Liachovo salą (pietuose). Jungia Laptevų jūrą (vakaruose) su Rytų Sibiro jūra (rytuose). Ilgis 238 km, plotis iki 55 km. Gylis iki 24 m. Ledai sąsiauryje laikosi ištisus metus.
Sąsiauris pavadintas rusų keliautojo Jakovo Sanikovo garbei.
Pačiabatų–Gundogalos miškai
Pačiabatų-Gundogalos miškai – miškai pietryčių Lietuvoje, Šalčininkų rajone, 6 km į vakarus nuo Šalčininkų. Priklauso Šalčininkų miškų urėdijai, Šalčininkų girininkijai. Apima 10 km² plotą. Masyvą sudaro Pačiabatų (Pačiabalų), Gundogalos (Dundulės) miškai.
Paviršius banguotas. Būdingi jauriniai silpnai sujaurėję smėliai. Pietiniu pakraščiu (siena su Gudija) teka Šalčia, šiauriniu – jos intakas Beržė. Iš rytų miškus riboja Šalčininkų žuvininkystės tvenkiniai.
Medynai:
Jaunuolynai sudaro 46 % medynų, pusamžiai medžiai 49 %, pribręstantys 4 %, brandūs 1 %.
Miško gyvūnija negausi.
Pačiabatų-Gundogalos miškus kerta plentas. Miškuose įsikūrę Pačiabatai, Pašalčis, Kiemeliškės.
Dmitrijaus Laptevo sąsiauris
thumb|right|240px|[[Naujojo Sibiro salos|Naujojo Sibiro salų žemėlapyje – Dmitrijaus Laptevo sąsiauris]] Dmitrijaus Laptevo sąsiauris  – sąsiauris Arktyje, skiriantis Naujojo Sibiro salas (Did. Liachovo salą) nuo Azijos žemyno (Jakutijos krantų). Jungia Laptevų jūrą (vakaruose) su Rytų Sibiro jūra (rytuose).
Ilgis 115 km, plotis 50-61 km. Gylis 11-16 m. Krantai žemi. Didžiąją metų dalį sąsiaurį kausto ledas. Pakrantėse į paviršių išeina iškastinis ledas. Pietinis (žemyninis) sąsiaurio krantas vadinamas Ojogos Jaro krantu.
Sąsiauris pavadintas 1740 m. jį atradusio jūrininko Dmitrijaus Laptevo garbei.
Urkos tvenkinys
Urkos tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kėdainių rajone, pietiniame Labūnavos gyvenvietės pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Urkos upę (Barupės intakas) prie pat jos įtekėjimo į Labūnavos gyvenvietės tvenkinį. Tvenkinio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,35 km, plotis – iki 0,21 km. Yra gana didelė (1,29 ha) miškinga sala. Altitudė 29,3 m. Vakarinis krantas aukštokas. Pietrytinėje pakrantėje plyti dirbami laukai. Šalia tvenkinio įsikūrusi buvusio Labūnavos dvaro sodyba.
Tvenkinys įrengtas 1997 m.
Zvirgzdė
Zvirgzdė  – upė pietų Latvijoje, Žiemgaloje (Uogrės ir Bauskės savivaldybėse); Misos (Lielupės baseinas) dešinysis intakas. Prasideda aukštumose prie Birzgalės kaimo. Teka į vakarus lygumomis, įteka į Misą ties Zvirgzdės kaimu.
Intakai: Augstupė, Rūsiniupytė. Dalis vagos sureguliuota.
Suskystintų gamtinių dujų terminalas
Suskystintųjų gamtinių dujų terminalas – jūrinis terminalas specialiais dujovežiais gabenamoms suskystintoms gamtinėms dujoms eksportuoti arba importuoti. Terminalas gali būti vandenyje ir sausumoje. Tanklaiviai priplaukia prie plaukiojančio ar sausumoje stovinčio terminalo ir perduoda suskystintas gamtines dujas (toliau – SGD), kurios konvertuojamos į įprastinio būvio gamtines dujas ir vamzdynais tiekiamos vartotojams.
SGD terminalai pasaulyje
Pasaulyje veikia 30 eksporto ir 82 importo terminalų. SGD pramonė sparčiai plečiasi, todėl planuojama įrengti dar 21 eksporto ir 40 importo terminalų. 2013 m. SGD dujas galėjo importuoti 29 šalys, veikė 94 priėmimo terminalai. Siekiant užtikrinti SGD terminalo veiklos lankstumą, įrengiamos saugyklos, kuriose saugomos gamtinės dujos. Saugyklos gali būti požeminės, antžeminės arba įrengtos SGD tanklaiviuose.
Augantis poreikis diversifikuoti energijos šaltinius augina SGD importo rinką, o naftos atsargų ribotumas plečia SGD eksportuojančių šalių ratą.
SGD terminalai Europoje
Šiuo metu didžiausias Europoje SGD importo terminalas „South Hook“ veikia Jungtinėje Karalystėje. Jo pajėgumas siekia net 18 mlrd. m³ per metus. Praplėtus Olandijoje veikiantį „Gate“ importo terminalą, jo pajėgumas išaugs iki 22 mlrd. m³ per metus ir jis taps didžiausiu Europoje. Mažiausio pajėgumo (metinis pajėgumas 0,7–1,4 mlrd. m³) terminalai įrengti Kipre, Graikijoje ir Švedijoje.
Švedijos terminalas Nineshamne yra pirmasis SGD importo terminalas Baltijos jūros regione. Oficialiai jis buvo atidarytas 2011 m. gegužės 27 d.
Ispanijos terminalai
Ispanija yra didžiausia suskystintų gamtinių dujų importuotoja Europoje ir trečioji pagal dydį importuotoja pasaulyje. Pastačius 6 SGD terminalus ir liberalizavus dujų sektorių, dabar Ispanija dujas gauna iš 14 skirtingų šalių – daugiausia iš Alžyro, Persijos įlankos valstybių, Nigerijos, Trinidado ir Tobago, Egipto.
Barselonos uoste 271 km² plote įsikūręs SGD terminalas yra seniausias Ispanijoje. Jis pastatytas 1969 m., vėliau kelis kartus modernizuotas ir plėstas. Barselonos terminalo pajėgumas yra 12 milijardų m³ dujų per metus. Šalia terminalo vyksta konteinerių, chemijos produktų krova, veikia „ro-ro“ krovinių terminalai, netoliese įsikūręs ir kruizinių laivų terminalas. Terminale per daugiau nei 40 metų neįvyko nė vieno incidento, galinčio padaryti žalą aplinkai ar žmonėms.
Lenkijos SGD terminalas
thumb|left|260px|Terminalo statyba [[Svinouiscis|Svinouiscyje]]
2011 m. pradėtas statyti pirmasis Lenkijoje SGD terminalas Baltijos jūros uoste Svinouiscyje. Statybą planuojama užbaigti 2014 m. Numatomas šio terminalo regazifikacijos pajėgumas – nuo 2,5 mlrd. m³ SGD per metus I etape iki 5 mlrd. m³ per metus II etape. Svarstomas ir III statybos etapas – iki 7,5 mlrd. m³ SGD per metus. Projekto tikslas – būtinybė išsivaduoti iš priklausomybės nuo Rusijos monopolininkės Gazprom dujų. Šis projektas susilaukė kritikos kaimyninėje Vokietijoje ne tik dėl ekologinių (iki valstybinės sienos – 4,5 km), bet ir ekonominių priežasčių, nes sumažins jos parduodamų dujų Lenkijai kiekį iš „Nord Stream“ dujotiekio. Metinis dujų poreikis Lenkijoje siekia apie 14 mlrd. m³.
SGD terminalas Lietuvoje
Pirmasis ir vienintelis importo SGD terminalas Lietuvoje pradėjo veikti 2014 m. gruodžio 3 d. Klaipėdoje. Jis pajėgus išdujinti iki 3 mlrd. m³ dujų per metus. Terminalą sudaro SGD laivas-saugykla „Independence“ su dujinimo įranga, sujungtas vamzdynu su magistraliniu dujotiekiu. Atvykę dujovežiai perpila SGD į laivą-saugyklą, kuriame SGD išdujinamos ir paduodamos į dujų paskirstymo sistemą. .
Misa (upė)
Misa  – upė pietų Latvijoje, Žiemgaloje; Iecavos (Lielupės baseinas) dešinysis, didžiausias intakas. Prasideda pelkėse į šiaurės vakarus nuo Nemunėlio Radviliškio, Bauskės savivaldybėje, Valės valsčiuje. Teka į šiaurės vakarus Žiemgalos lyguma. Įteka į Iecavą ties Uozuolniekais.
Intakai: Milupytė, Skujupytė, Medainė (kairieji), Varnupė, Talkė, Zvirgzdė, Uolainė, Cena (dešinieji). Upės vaga iki santakos su Zvirgzde sureguliuota. 11,4 km kanalas jungia su Dauguva. Žemiau aplink upę driekiasi miškai ir durpynai. Žemupys tankiai apgyvendintas. Metinis vandens nuotėkis – 0,22 km³.
Pagrindinės gyvenvietės prie Misos: Stelpė, Beibežiai, Dzerumai, Plakanciemas, Pėterniekai, Dalbė, Uozuolniekai.
Šarkiai (Plungė)
Šarkiai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Žlibinų.
Dundurniekai
Dundurniekai – latvių evangelikų liuteronų diaspora Lietuvoje, susiformavusi XVII–XIX a. vokiečių baronų valdytame Daunoravos dvaro (Joniškio vls.) valdoje, latvių kalba vadinti dundurniekais (terminas fiksuotas XIX a. antrojoje pusėje). Terminas – geografinis-etninis, apibūdinantis toje vietoje gyvenusią dominuojančią, uždarą, savitą tautinę-konfesinę bendriją – latvius. Kartais galėjo būti naudojamas įvardijant ir visą dvaro valdos bendruomenę (taip pat mažumas – katalikus lietuvius ir liuteronus vokiečius). Bendruomenę iki 1940 m. okupacijos, karų, represijų, trėmimų , kolektyvizacijos, melioracijos sudarė apie 500–600 žmonių, dabar liko vos keletas (8) to krašto gyventojų (gyvenančių vietoje, kitose Lietuvos ir Latvijos vietovėse).
Etimologija
Kilo, spėjama, XIX a. nuo latviško Daunoravos dvaro pavadinimo (minimas nuo 1557 m.) pavadinimo – Dundurmuiža, o latviškas pavadinimas – nuo vokiško Donnerhof (žinomas vėliausiai nuo XVIII a.). Latvių kalba dundurs taip pat reiškia ir vabzdžius gylys, dvilinkė bei Perkūną (Dundurmuiža – "Perkūno dvaras"). Dundurniekais (lat. dundurnieki) vadinti dvaro valdos latvių tautybės, evangelikų liuteronų tikėjimo gyventojai – dvaro žmonės, ūkininkai, samdiniai. Taip vadino patys save ir aplinkinių Kuršo gubernijos valsčių, dvarų gyventojai. Kaip antai 1887 m. asmuo, slapyvardžiu Ciritis, taip aprašė savo įspūdžius iš birželio 14 d. vykusios gegužinės Blankenfeldės dvaro parke :"Publika buvo labai marga, nes dvaras ribojasi su Kauno gubernija, tad nereikia stebėtis, kad buvo susirinkę šio gyventojai lietuviai ir dar vadinamieji dundurniekai. Taip pat buvo atvykę ir vokiečiai, rusai, lenkai bei žydai, taigi skambėjo daug kalbų."
Kilmė
Iki šiol nėra nustatyta, kada ir iš kur latviai buvo atkeldinti į Daunoravą. Neabejotinai didžioji jų dalis buvo kilę iš gretimų Kuršo valsčių, tačiau kai kurių kilmės geografija siekė net Aizputę vakarų Kurše – iš ten buvo dvare girininko pareigas ėjęs Martinis Gumbergas (Mahrtinsch Gumbergs, 1837–1875). Vietos latvių istorinėje atmintyje išlikę keletas kilmės versijų. Pasak vienų, latviai čia gyveną nuo švedmečio, kiti savo kilmę sieja su XVIII a. antrojoje pusėje iš Kuršo ir Žiemgalos kunigaikštystės pabėgusiais konkrečiais protėviais Starkais ar mano, kad latviai į šį kraštą atsikėlė po baudžiavos panaikinimo 1817 m. Kurše.
Daunoravos dvaro valdos gyventojų pokyčius liudija XVII–XIX a. inventoriai, „sielų“ revizijos. 1651, 1672, 1685 m. inventoriuose fiksuotos pavardės gerokai skiriasi nuo minimų XVIII a. pab.–XIX a. Gyventojų kaitai, matyt, nemažai įtakos turėjo karas su švedais 1655–1661 m., Šiaurės karas 1700–1709 m. bei po jų sekusios marų epidemijos, valstiečių pabėgimai, taip pat Kuršo vokiečių dvarininkų praktika kilnoti gyventojus ir kitos priežastys.
Bendruomenė
Dundurniekai glaudžiais giminystės (tuo pačiu ir dalies kilmės), ūkiniais, kultūriniais ryšiais buvo susiję tiek su gretimų Kuršo dvarų (Blankenfeldės, Vilcės, Mežmuižos, Elėjos, Platuonės) ir valsčių, tiek su Lietuvos (Joniškio, Žagarės, Gruzdžių, Kruopių ir kt. valsčių) latviais.
1834/1846 m. Daunoravos dvaro valdos gyventojų konfesinės statistikos ataskaitoje suskaičiuota 310 vyrų ir 299 moterys. Iš jų 174 vyrai ir 195 moterys – evangelikai liuteronai (60,59 proc.), 136 vyrai ir 104 moterys – Romos katalikai (39,4 proc.). Liuteronai priklausė Joniškio evangelikų liuteronų bažnyčiai (1829 m.).
Skirtumai išliko iki pat XX a. vidurio. Dundurniekai nuo aplinkinių buvusios Šiaulių karališkosios ekonomijos kaimų lietuvių neabejotinai skyrėsi savitu, uždaru gyvenimo būdu, religija, papročiais, tarme, buitimi, virtuve ir darė jiems nemažą įtaką.
Tarpukariu (1918–1940 m.) jie turėjo valdiškas mokyklas: Daunoravos (Sargūnų-Paberžių) (1923–1928 m.) ir Daunoraičių II (latvių) pradžios (1928–1940 m.). Pastarojoje mokėsi apie 30–35 mokiniai ir dirbo 1 latvis mokytojas (tai buvo pirmoji Lietuvoje po karo atidaryta latvių mokykla). Taip pat nevyriausybinę organizaciją – Joniškio latvių švietimo draugiją (ji įkurta 1922 m., turėjo per 50 narių, nuo 1931 m. ilgamečiu jos pirmininku buvo ūkininkas Mikelis Krūminis iš Likaičių), biblioteką (1930 m. joje buvo apie 100 knygų).
Kaimai ir sodybos
Kalbant apie XVIII a. pab.–XIX a. vid. Daunoravos dvaro valdos dūmų (ūkių) ir jų gyventojų skaičių proporcijas, matyti, kad jos gerokai skiriasi nuo Lietuvoje nusistovėjusių skaičių – paprastai nurodoma, kad XVIII a. dūme gyveno nuo 5,5 iki 8 žmonių. Daunoravos dvaro skaičiai rodo ką kita: 1795 m. buvę 36 dūmai su 557 gyventojais, t. y. vidutiniškai 15,47 žmogaus dūme, o 1827 m. – 36 dūmai su 547 gyventojais – atitinkamai 15,19 žmogaus dūme. Šie skaičiai koreliuoja su XIX a. antrosios pusės Kuršo gubernijos duomenimis (Bauskės apskr. – 15,92 žmogaus, Duobelės apskr. – 15,59 žmogaus) (Cimermanis 1959: 163, 9 lent.). Taigi, matyti akivaizdus skirtumas nuo lietuvių ūkių – Daunoravos dvaro kaimų valstiečių ūkiai buvo organizuoti pagal Kurše įprastą tvarką.
miniatiūra|Tipinis dundurniekų gyvenamasis namas (XIX a. antroji pusė) Daunoravos apyl. (buv. Bertaučių palivarkas) – ūkininkų Starkų sodyba 1846 m. ūkių surašyme nurodoma, kad didžioji dalis pastatų (gyvenamieji namai su dūmtraukiais kaminais ar be jų, svirnai, diendaržiniai tvartai – abarės, arklidės, daržinės pašarams, vežiminės žemės ūkio padargams, klojimai su daržinėmis javams ir pelams) buvo mediniai, o kai kurie jų (gyvenamieji namai, klėtys, klojimai) – moliniai. Tuomet didžiausius ūkius turėjo Janis Jukša ir Motiejus Buožius (Satkūnai, per 34 deš.). Gyvenamuosius namus paprastai sudarė trobos (gyvenamoji patalpa), kai kur jų buvo net 6 (Motiejus Buožius (Satkūnai), Marcis Keras, Davidas Bajaras (Vytaučiai)), priemenės, kai kur būta net 2 kaminų (Motiejus Buožius (Satkūnai), Marcis Keras (Vytaučiai)), dažnai klojimais su daržinėmis dalijosi keletas ūkių, o pirtimis – net visas kaimas, šulinių būta kiekvienoje sodyboje. Be abejonės, daržininkų ūkiai buvo kuklesni, kartais jais dalijosi net trys šeimos (Davidas Lukštas (Lukste), Martinis Starkus, Juris Senkulis (Paberžiai)).
Pavardės
Pas Daunoravos latvius – dundurniekus XVIII a. – 1940 m. fiksuotos kai kurios vienetinės Lietuvoje latvių kilmės pavardės – Bullis, Bullītis, Dievinš, Duncis, Dūms, Figors, Juttus, Kaseļūns, Kugrēns (dalis lietuvių Trumpulių 1867 m. pakeitė pavardę į Kugrėnas), Lediņš, Rugājs, Ruņģis, Saule, Sienkulis, Šlapaks, Šotmanis, Vīndedzis. Kai kurios jų ir kitose Lietuvos vietovėse – Dambis, Kerna, Elsbergs, Latišs (Lotišs, nuo lenk. latvis, pakeista nuo 1878 m. iš Dūms), Luksts (tarp 1864–1913 m. vadinti Finbergais), Lulis, Maseļūns, Pūķis, Ùžtupis, trečios paplitusios platesniuose regionuose –  Bajarūns, Božis, Briedis, Gailis, Griņevičs, Kamiņskis, Krūmiņš, Petrovičs, Ulinskis (pakeista iš Rugai), Stārks ir kt. Įdomu tai, kad dauguma pavardžių samdiniams suteiktos tik nuo 1834–1835 m. (skirtingai nei Lietuvoje nuo XVI a.).
Tautosaka
miniatiūra|dešinėje|Sargūnų (Nartaučių) katalikų kapinės. Tautosakininko J. Trumpulio ir šeimos kapavietė Sargūnuose 1859 m. gimęs ir ūkininkavęs tautosakininko Mato Slančiausko (1850–1924) bendražygis Jonas Trumpulis (1859–1943) užrašė šių apylinkių folklorą – iš viso 650  kūrinių (apie 75 dainas, 70 sakmių, 490 patarlių bei priežodžių, 14 gamtos garsų pamėgdžiojimų). Jo užrašytose sakmėse juntamos savitos Šiaurės Lietuvos folkloro tradicijos, kelių etninių grupių (lietuvių, latvių ir finougrų) archajiškos įtakos.
Kapinės
miniatiūra|Daunoraičių (Nartaučių) evangelikų liuteronų (latvių) kapinės. 2018 m. Dundurniekai turėjo trejas atskiras kapines: dvi evangelikų liuteronų – didelės Nartaučių (prie dešiniojo Vešėtinio upelio kranto, čia praktiškai laidojosi visa apylinkės bendruomenė, seniau vadintos tiesiog Daunoravos, Dundurmuižos, o dabar – Daunoraičių) ir nedidelės Degučių (prie dešiniojo Dirvenkos upelio kranto, pagal pavardes matyti, kad laidojosi keleto kaimų – Degučių, Sargūnų, Nartaučių bendruomenės), o trečiosios nedidelės katalikų – Nartaučių (prie kairiojo Platonio kranto).
Daunoravos latvių – dundurniekų fotoarchyvas
Šiaulių „Aušros“ muziejuje saugoma virš 1100 dundurniekų 1900–1970 m. datuojamų nuotraukų kopijų.
Vienbėgis
thumb|right|250px|Vienbėgis [[Maskva|Maskvoje]] Vienbėgis  – bėginio tipo transportas, kurio liniją sudaro vieni bėgiai dažniausiai pakelti virš žemės. Vienbėgių sistema dažnai naudojama šalia oro uostų bei kaip lengvesnė metro sistema miestuose.
Pirmoji vienbėgio sistema buvo sukurta Rusijos išradėjo Ivan Elmanov 1820 m. Po metų patentą gavo britas Henry Robinson Palmer. 1879 m. vienbėgių sistema buvo naudojama kariuomenės, tačiau kartais kaip pigų geležinkelį juo naudojosi ir civiliai.
Šiuo metu vieną didžiausių vienbėgių sistemų turi Tokijas. Nuo 1964 m. kasdien juo naudojasi 127 000 keleivių.
Beveik visi šiuolaikiniai vienbėgiai yra varomi elektros variklių, kontaktiniais laidais ar panašiomis elektros padavimo sistemomis. Kartais pasitaiko vienbėgių su dyzeliniais varikliais.
Stabariškės
Stabariškės – buvęs kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 5 km į pietryčius nuo Paberžės.
Motovylivkos mūšis
Motovylivkos mūšis – 1918 m. lapkričio 18 d. Motovylivkoje įvykęs Ukrainos valstybės ir Ukrainos direktorijos pajėgų karinis susirėmimas, kuriame Direktorija iškovojo didelę pergalę. Dėl šio mūšio 1918 m. gruodį Pavlo Skoropadskio Ukrainos valstybė galiausiai žlugo.
Istorinis kontekstas
miniatiūra|279x279px|Sečės šauliai 1918 m. Po Rusijos revoliucijos ir Rusijos imperijos subyrėjimo Ukrainoje prasidėjo ilgalaikiai socialiniai ir politiniai neramumai. Europoje siaučiant Pirmajam pasauliniam karui, centrinės valstybės narės Vokietija ir Austrija-Vengrija siekė pasinaudoti pilietine nesantaika buvusioje Rusijos imperijoje ir perimti Ukrainos kviečių atsargų kontrolę. 1918 m. vasario mėn. jungtinė Vokietijos ir Austrijos kariuomenė įsiveržė į Ukrainą, nugalėjo neorganizuotas bolševikų kareivių bei milicijos dalinių pajėgas ir privertė pasirašyti Brest-Litovsko taiką. Be kitų sąlygų, šia sutartimi Ukraina buvo įtraukta į Vokietijos politinę ir ekonominę sferą. Ukrainos Liaudies Respublikos vyriausybė sutiko su Vokietijos sąlygomis, nors kelios nedidelės rezistentų grupės aktyviai priešinosi vokiečiams. Tačiau nė viena iš įvairių rezistentų grupių, veikusių prieš vokiečius, nesugebėjo efektyviai išlaikyti teritorijos, susidūrusi su didžiule Vokietijos kariuomenės persvara.
1918 m. balandžio 29 d. buvęs Rusijos imperijos kariuomenės generolas Pavlas Skoropadskis surengė perversmą, kurio metu paleido respublikos Ukrainos centrinę tarybą ir pasiskelbė naujosios Ukrainos valstybės etmonu. Naująją vyriausybę rėmė Vokietija, kuriai labai reikėjo Ukrainos maisto atsargų ir kuri siekė sukurti pokario buferinę valstybę tarp Vokietijos ir bet kokių Rusijoje atsirasiančių naujų valstybių. Skoropadskis ne tik susiejo naująją Ukrainos monarchiją su Vokietijos imperija, bet ir panaikino daugelį Centrinės tarybos socialistinės politikos krypčių, o tai savo ruožtu paskatino socialistų grupes sukilti prieš vyriausybę. Šios grupuotės įgavo pagreitį, kai 1918 m. lapkričio 11 d. baigėsi Pirmasis pasaulinis karas ir Ukrainos valstybė neteko didžiosios dalies Vokietijos paramos. Lapkričio 13 d. kelios sukilėlių grupuotės įkūrė Ukrainos direktoriją, kad pasipriešintų susilpnėjusiai Skoropadskio vyriausybei. Direktorija suformavo kariuomenę ir pradėjo judėti į Kyjivą.
Mūšis
1918 m. lapkričio 15 d. Direktorijos kariuomenės priešakinės pajėgos iš pietvakarių pradėjo judėti Kyjivo link. Priešinantis šiems veiksmams, 700 Skoropadskio kareivių pajėgos pajudėjo sustabdyti Direktorijos pajėgas netoli Vasylkivo. Etmono pajėgos išsidėstė prie Motovylivkos geležinkelio stoties. Žvalgybinė informacija apie karių dislokavimą Motovylivkoje pasiekė kapitono Fiodoro Černiko vadovaujamus priešakinius Sečės šaulių dalinius. Atsakydamas į tai, Černikas nedelsdamas puolė Skoropadskio pajėgas, tikėdamasis pralaužti jų gynybą ir užimti Vasylkivą. Ankstyvą lapkričio 18 d. rytą jo 300 vyrų būrys puolė kairiąją, dešiniąją ir centrinę etmono pajėgų puses. Skoropadskio armija kontratakavo ir prispaudė Direktorijos armijos kairįjį sparną. Direktorijos pajėgos atsilaikė, tačiau patyrė aukų, įskaitant Černiką. Dešiniajame Direktorijos sparne 50 Sečės šaulių būrys pasislėpė miškingoje vietovėje, iš kurios atrėmė keletą didelių kelių šimtų Skoropadskio kareivių pajėgų atakų. Abi pusės mūšio metu naudojo šarvuotus traukinius savo pajėgoms remti ugnimi. Iki vidurdienio etmono kariuomenės puolimas ėmė silpnėti, ir į lauką ėmė plūsti Direktorijos pastiprinimas. Netrukus Direktorijos kairiajam sparnui pavyko apeiti jų dešinįjį flangą ir priversti kariuomenę trauktis. Etmono armija kontratakavo savo rezervinėmis pajėgomis ir šarvuotu traukiniu, tačiau vienas iš Direktorijos šarvuotų traukinių paleido artilerijos šūvį į jų traukinį ir privertė jį pasitraukti. Skoropadskio pajėgų kontrataka nepavyko, ir iki 15.00 val. Direktorijos pajėgos užėmė lauką.
Pasekmės
Po pergalės prie Motovylivkos Direktorijos pajėgos pasistūmėjo į priekį ir užėmė Vasylkivą. Skoropadskio pajėgos pasitraukė į Darnicio rajoną. Per kelias ateinančias savaites Direktorijos pajėgos priartėjo prie Kyjivo, o gruodžio 14 d. Pavlas Skoropadskis paspruko į Berlyną. Šis pabėgimas reiškė Ukrainos valstybės žlugimą.
Pabalvės durpynas
Pabalvės durpynas – durpynas Lietuvoje, Žemaitijoje, Telšių rajone, 4 km į pietryčius nuo Tryškių, į šiaurės rytus nuo Balvio ežero. Užima 27,8 km² plotą. Sudarytas ežerinės kilmės žemapelkėje, nutįsusioje iš šiaurės į pietus per 3 km.
Nenusausintų durpių sluoksnio vidutinė storymė – 3,2 m, didžiausia – 7,5 m. Durpės daugiausia žemapelkinės-viksvinės, yra tarpinio tipo medieninių durpių. Durpių vidutinis susiskaidymas 37 %, peleningumas 6,6 %, vidutinis drėgnumas 88 %. Po durpėmis slūgso sapropelio sluoksnis (iki 0,5 m).
Pabalvės durpyne nuo 1948 m. durpes kasė Kuršėnų durpių įmonė – 1985 m. ji pagamino 17 000 t durpių. Dabar gavybą vykdo UAB „Durpeta“. Šalia durpyno yra Pabalvės kaimas.
Pietų muchafaza
Pietų muchafaza  – viena iš 5 Bahreino muchafazų. Apima pietinę Bahreino salos dalį bei Havaro salas. Tai didžiausia, bet mažiausiai gyventojų turinti šalies muchafaza. Didžiąją jos dalį užima dykumos.
Svarbiausios gyvenvietės:
Oskaras Lukošiūnas
Oskaras Lukošiūnas (g. 1998 m. liepos 12 d., Alytuje) – Lietuvos futbolininkas, gynėjas. Kitados atstovavo Lietuvos jaunimo rinktinėms, o šiuo metu – Alytaus „Dainavos“ klubui.
Biografija
Kitados žaidė Dainavos (2013 m.), Šiaulių (2014–2015 m.) ir Žalgirio (2015–2016 m.) jaunimo komandose.
Nuo 2015 m. žaidė Žalgiris B ekipoje, kuri rungtyniavo Pirmoje lygoje.
Nuo 2017 m. atstovavo DFK Dainavai, kuri dalyvavo Pirmoje lygoje ir FA Dainavai, kuri žaidė Elitinėje U-19 lygoje.
2021 m. žaidė DFK Dainava ekipoje, kuri debiutavo A lygoje. Sezono pradžią praleido dėl traumos, o A lygoje debiutavo 2021 m. balandžio 2 d. rungtynėse prieš FK Riteriai.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Rinktinės
2014 m. žaidė prieš ispanus, slovakus, liuksemburgiečius.
Kviečiamas į Lietuvos jaunimo (U-21) futbolo rinktinės stovyklas.
Gintaras Rinkevičius
Gintaras Rinkevičius (g. 1960 m. vasario 20 d. Vievyje) – Lietuvos valstybinio simfoninio orkestro įkūrėjas, meno vadovas ir vyriausiasis dirigentas (nuo 1988 m.), Latvijos nacionalinės operos pagrindinis kviestinis dirigentas, Novosibirsko akademinio simfoninio orkestro vyriausiasis dirigentas ir meno vadovas, Lietuvos muzikos ir teatro akademijos profesorius, trijų tarptautinių konkursų laureatas, Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatas, Vilniaus Rotary klubo narys.
Išsilavinimas
Baigė Vilniaus M. K. Čiurlionio menų mоkyklą, 1983 m. – Leningrado konservatoriją, 1983–1986 m. stažavosi Maskvos P. Čaikovskio konservatorijoje (pas prof. J. Simonov).
Veikla ir pripažinimas
Taip pat pastatė spektaklius Latvijos nacionalinėje operoje (P. Čaikovskio „Eugenijus Oneginas“, R. Strausso „Salomė“, W. A. Mozarto „Užburtoji fleita“, G. Verdi „Kaukių balius“), Švedijos Geteborgo ir Malmės operos teatruose (G. Bize „Karmen“, G. Verdi „Aida“, P. Čaikovskio „Eugenijus Oneginas“, R. Strausso „Ariadnė Nakse“) bei Kopenhagos Tivoli koncertų salėje (P. Heise „Drot og marsk“). Bohemiečių trupės vienas iš įkūrėjų, dirba Vilnius City Opera.
G. Rinkevičius dirigavo garsiems Vokietijos, Rusijos, Suomijos, Latvijos, Estijos orkestrams. Jis koncertuoja su žymiausiais Lietuvos ir užsienio dainininkais: I. Milkevičiūte, V. Prudnikovu, E. Vasilevskiu, V. Urmanavičiūte-Urmana, M. Salminenu, P. Burčuladze ir kitais. Jis ne kartą koncertavo su solistais V. Tretjakovu, J. Bašmetu, N. Petrovu, D. Geringu, S. Stadleriu, L. Isakadze, P. Donohoe, N. Gutman, O. Kaganu, N. Demidenko, R. Katiliumi, P. Geniušu.
G. Rinkevičius išugdė būrį koncertuojančių dirigentų, tarp kurių ir Vytautas Lukočius, Martynas Staškus, Mindaugas Piečaitis, Ričardas Šumila.
Aušra Šponė
Aušra Šponė (g. 2001 m. birželio 6 d.) – Lietuvos rankininkė, nacionalinės rinktinės žaidėja.
Šiuo metu priklauso Vilniaus klubui Eglė, kuris rungtyniauja stipriausioje šalies lygoje. 2019 m. išrinkta geriausia Lietuvos metų rankininke.
Gustavas Malachovskis
Grafas Gustavas Malachovskis (g. 1797 m. gegužės 27 d., m. 1835 m. balandžio 10 d.) – Lenkijos grafas, pasiuntinys, užsienio reikalų ministras Lenkijos kongreso karalystės nacionalinės vyriausybės 1831 m. sukilimo metu narys, Nacionalinės Tėvynės draugijos narys, vienas iš Adomo Jurgio Čartoriskio kolegų.
Biografija
Stanislovo Aleksandro Malachovskio ir Anos Stadnickos antrasis sūnus. Turėjo du brolius: Julių ir Henriką.
1830 metais seimo metu carui Nikolajui I įteikė peticiją dėl malonės prašymo Valerijonui Lukasinskiui. Peticija liko be atsakymo.
Lenkijos-Rusijos karo metu 1831 metais įkūrė muitinės šaulių departamentą. Po sukilimo numalšinimo emigravo. Nacionalinės vienybės draugijos narys.
Gustas Zabita
Gustas Zabita (g. 2002 m. sausio 5 d., Alytuje) – Lietuvos futbolininkas, saugas. Šiuo metu (2023 m.) priklauso Dainavos klubui.
Biografija
2019 m. žaidė DFK Dainava ir FA Dainava ekipose. 2021 m. rungtyniavo DFK Dainava ekipoje, kuri debiutavo A lygoje.
Stipriausioje lygoje žaidėjas debiutavo 2021 m. kovo 6 d. prieš Kėdainių „Nevėžį“.
Paskutiniame ture padėjo Alytaus „Dainavos“ ekipai nugalėti Marijampolės „Sūduvą“ ir buvo išrinktas į simbolinę A lygos žaidėjų savaitės simbolinę rinktinę.
2022 m.
2022 m. Alytaus „Dainavos“ neliko A lygoje, todėl žaidėjas buvo nuomos pagrindais išleistas į FA Šiauliai.
2022 m. kovo 6 d. debiutavo Šiaulių FA gretose A lygos rungtynėse prieš „Sūduvos“ klubą, kurios baigėsi nulinėmis lygiosiomis.
2023 m.
2023 m. sausio 9 d. tapo žinoma, kad žaidėjas palieka Šiaulių akademijos ekipą. Tęsė karjerą „Dainavos“ klube.
Šarkiai (Saldutiškis)
Šarkiai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Saldutiškio, prie Kemešio ežero.
Volma
Volma  – upė Baltarusijoje, Minkso srityje, dešinysis Svisločiaus intakas. Prasideda Minsko rajone, teka Smolevičių, Červenės ir Puchovicos rajonais.
Slėnis trapecinis, 0,4–0,6 km pločio, vietomis virš 3 km. Aukštupyje keturiose vietose patvenkta.
Etimologija
Vladimiras Toporovas manė, kad vandenvardis yra baltiškas, susijęs su prūsišku žodžiu Wolmen.
Šarkyčia
Šarkyčia – kaimas Kalvarijos savivaldybėje, 10 km nuo Liubavo, prie Šarkio ežero.
Šernų Būda
Šernų Būda – buvęs kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 4 km nuo Paberžės, į vakarus nuo Šernų.
Šarkinė
Šarkine vadinami kaimai:
Norman Lloyd
Normanas Loidas (, gimęs Perlmutter ; 1914 m. lapkričio 8 d. – 2021 m. gegužės 11 d. ) – amerikiečių aktorius, prodiuseris ir režisierius. Jo karjera pramogų industrijoje truko beveik šimtmetį. Nuo 1923 metų jis dirbo teatre, radijuje ir televizijoje, o jo paskutinė veikla buvo 2020 m. projektas „Fly“. Loidas dirbo 97 metus, o tai yra pasaulio rekordas. Nuo 2017 m. iki mirties buvo seniausias pasaulio aktorius  ., o 1985 m. Venecijos kino festivalyje gavo prizą. Jo tėvai buvo žydų kilmės.
Karjera
1942 m. suvaidino vieną žymiausių savo vaidmenų – nacių agentą Hičkoko filme „Saboteur“.
1989 m. vaidino filme „Mirusių Poetų Draugija“ kartu su Robinu Viljamsu.
Asmeninis gyvenimas
1936 m. vedė, susilaukė dviejų vaikų. Žmona mirė 2011 m., o dukra 2020 m.
Buvo aistringas teniso gerbėjas.
2014 m. sulaukė 100 metų.
Normanas Loidas mirė 2021 m. gegužės 11 d. miegodamas, sustojus širdžiai, savo bute Los Andžele.
Hannah De Bose
Hanna de Bosė arba Hana Greisė Debosė (Hannah De Bose arba Hannah Grace Debose; g. 1996 m. liepos 23 d.) – amerikiečių futbolininkė, centro saugė. Atstovavo Šiaulių „Gintros“ klubui.
Karjera
Kilusi iš Floridos. Studijavo Floridos universitete. Po studijų rungtyniavo NCAA lygoje.
FC Gintra
2022 m. persikėlė rungtyniauti į Lietuvą. Atstovavo „Gintros“ klubui.
2022 m. balandžio 24 d. debiutavo A lygos rungtynėse prieš MFA Žalgiris-MRU. Šiaulietės šiose rungtynės rezultatu 3-0 nugalėjo varžoves. Amerikietė žaidė startinėje sudėtyje.
Jazz Richards
Ešlis Darelas Džiazas Ričardsas (Ashley Darel Jazz Richards; g. 1991 m. balandžio 12 d.) – Velso futbolininkas, gynėjas, saugas; kitados atstovavęs šalies jaunimo bei Velso nacionalinei rinktinei.
Karjera
2009 m. pradėjo futbolininko karjerą Swansea City AFC. Nuomos pagrindais rungtyniavo Crystal Palace FC (Anglija), Huddersfield Town AFC (Velsas), Fulham FC (Anglija).
Nuo 2015 m. vasaros priklausė Fulham FC (Anglija). Atstovavo šiam klubui 2015–2016 m. sezone.
2016 m. perėjo į Cardiff City FC (Velsas). Buvo pasirašyta trejų metų sutartis.
Nuo 2021 m. kovo 6 d. atstovavo Haverfordwest County AFC (Velsas). Sutartis buvo pasirašyta iki sezono pabaigos. 2022 m. gegužės 22 d. sutartis buvo pratęsta. 2022–2023 m. sezone klubas liko septintoje vietoje, tačiau laimėjo atkrintamąsias dėl vietos Europoje. Pateko į 2023–2024 m. Konferencijų lygos atrankos turnyrą. Burtai lėmė, kad „Shkendija“ iš Šiaurės Makedonijos tapo varžovais. Pirmosios rungtynės išvykoje baigėsi varžovų pergale 1-0. Atsakomosios rungtynės įvyko 2023 m. liepos 20 d. Kardife. Po pagrindinio laiko pirmavo velsiečiai (1-0), tad buvo žaidžiamas pratęsimas. Rezultatas nepakito ir rungtynių baigtis sprendėsi baudinių serijos metu. „Mėlynieji paukštukai“ baudinius mušė pirmieji. Seriją pradėjo Denas Hokinsas ir nepataikė, varžovai smūgiavo tiksliai, antrą velsiečių progą realizavo Džiasas Ričardsas, o vėliau dramatiškoje ir permainingoje serijoje Velso klubui pavyko palaužti varžovus. Rungtynių didvyriu tapęs vartininkas Zekis Džounsas atmušė net tris varžovų smūgius.
Rinktinės
Kitados atstovavo jaunimo rinktinėms. 2008–2009 m. žaidė Velso U-17 rinktinėje, 2009–2012 m. – Velso U-21 rinktinėje.
2012 m. gegužės 27 d. debiutavo nacionalinėje rinktinėje draugiškose rungtynėse prieš Meksiką. Meksikiečiai nugalėjo rezultatu 2:0.
Šakių viešoji biblioteka
Šakių viešoji biblioteka – pagrindinė biblioteka Šakių rajono savivaldybėje, įsikūrusi Gimnazijos g. 1, Šakių miesto centre.
Istorija
Biblioteka įkurta 1937 m. kaip II eilės biblioteka. kaip II eilės viešoji biblioteka ir skaitykla mūriniame name prie tilto. Vėliau biblioteka perkelta į Kalvaičio namus, po to – į naujus Šaulių sąjungos namus. Vokiečių okupacijos metais biblioteka sudegė, bet 1945 m. atkurta, 1950 m. tapo rajonine. Biblioteka pastovių patalpų neturėjo, buvo kilnojama iš vietos į vietą, kol 1960 m. įsikūrė kultūros namuose. 1977 m. rajoninė biblioteka tapo centrine biblioteka su 5 skyriais ir 40 kaimo bibliotekų filialais. 1983 m. biblioteka perkelta į patalpas Gimnazijos gatvėje. 1996 m. tapo savivaldybės biblioteka, 2006 m. persikėlė į naujas patalpas.
Filialai
2022 m. gegužę bibliotekoje buvo 19 filialų:
Uždaryti filialai:
Langakių I tvenkinys
Langakių I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kėdainių rajone, 11 km į pietryčius nuo Ariogalos, 1 km į šiaurę nuo Langakių gyvenvietės. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Ringovės intakas, Lazduonos baseinas) jo aukštupyje apie 1,8 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,16 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 87,6 m. Krantai žemi. Aplinkui plyti dirbami laukai. Rytuose pasroviui iškart telkšo Langakių III tvenkinys.
Zatišius (Paberžė)
Zatišius – buvęs viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Paberžės.
Lietuvos Respublikos civilinio kodekso komentaras
Lietuvos Respublikos civilinio kodekso komentaras - 2000 metų Lietuvos Respublikos civilinio kodekso - pagrindinio Lietuvos privatinės teisės šaltinio - komentaras. Tikslas - pateikti mokslinę teorinę kiekvieno Civilinio kodekso straipsnio analizę, jame vartojamų teisės terminų ar tam tikrų žodžių tikrosios prasmės ir reikšmės aiškinimą, atskleisti konkrečių Kodekso straipsnių ar jo struktūrinių dalių tarpusavio santykį. Komentaras taip pat parengtas siekiant išvengti įgyvendinant civilinės teisės normas galinčių atsirasti neaiškumų, dviprasmybių, neteisingo Kodekso nuostatų interpretavimo. Civilinio kodekso komentaras yra Lietuvos teisės doktrinos dalis ir vienas iš Lietuvos civilinės teisės šaltinių.
11 tūkstantmetis pr. m. e.
Vienuoliktasis tūkstantmetis prieš mūsų erą prasidėjo 11 000-aisiais pr. m. e. ir baigėsi 10 001-aisiais metais pr. m. e.
Šarkinė (Elektrėnai)
Šarkinė – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 9 km nuo Ausieniškių.
Rėzeknė (upė)
Rėzeknė  – upė rytų Latvijoje, Latgaloje. Išteka iš Raznos ežero, teka į šiaurės vakarus Latgalos aukštuma, vėliau Lubano lyguma. Įteka į Lubano ežerą, duodantį pradžią Aiviekstės upei (Dauguvos baseinas).
Intakai: Reva, Geikino upelis, Vagalio upelis, Kovšupė, Rodupė, Čečiora, Malta (kairieji), Partava, Ancovos upelis, Križuto upelis, Taudejanio upelis, Livžanka, Sūliupė. Rėzeknės aukštupio baseine gausu ežerų, o žemupio – pelkių. Netoli žiočių įrengta kanalų ir tvenkinių sistema. Metinis vandens nuotėkis – 0,2 km³.
Upės vaga smarkiai užaugusi nendrėmis, meldais, elodėjomis. Sugaunamos lydekos, starkiai, raudės, unguriai, karpiai ir kt.
Pagrindinės gyvenvietės prie Rėzeknės upės – Stolerova, Rėzeknė, Sakstagalas, Rikava.
FK Čysć
Čysčiaus futbolo klubas  – Baltarusijos futbolo klubas iš Čysčiaus.
Istorija
Klubas įkurtas 1998 m. Maladečinoje kaip dukterinė FK Molodečno komanda. Tuo metu komanda vadinosi Zabudova. Iš Maladečinos persikėlė į Čysčiaus gyvenvietę. Čysčiaus „Zabudova“ žaidė Antroje lygoje. Nuo 2004 m. dalyvavo Minsko srities (ketvirtos pakopos) pirmenybėse. 2016 grįžo į Druha lygą (trečią pakopą).
2017 m. Antroje lygoje užėmė antrąją vietą ir užsitikrino patekimą į Pirmą lygą. 2018 m. debiutavo Pirmoje lygoje, tačiau liko tarp prasčiausių komandų ir iškrito į Antrą lygą.
2019 m. pasikeitė klubo pavadinimas, logotipas ir rėmėjai. Klubas pavadintas FK Underdog.
2020 m. klubas nesugebėjo licencijuotis ir nedalyvavo jokiose pirmenybėse.
Klubo spalvos
Namuose klubas žaidžia mėlynos/baltos spalvos sportinėmis aprangomis.
Vladimiras Hurbanas
thumb|250px|Čekoslovakijos diplomatas Vladimiras Hurbanas su žmona per priėmimą [[Baltieji rūmai|Baltuosiuose rūmuose Vašingtone 1939 m.]] Vladimiras Ladislavas Hurbanas, kai kur  (1883 m. balandžio 4 d. Turčianovo Šv.Martino mieste (dab. Slovakijoje) – 1949 m. spalio 26 d. Prahoje) – Čekoslovakijos karinis veikėjas ir diplomatas. Slovakų rašytojas ir vertėjas.
Biografija
Gimė žinomo slovakų rašytojo Svetozaro Hurbano-Vajanskio šeimoje, kurioje augo penki vaikai. Gimtajame mieste baigęs liaudies mokyklą, toliau mokėsi vengriškame licėjuje Bratislavoje, o 1897–1902 m. – Hodonino realinėje gimnazijoje. Po to iki 1907 m. studijavo technikos mokslus Vienoje ir Brno, po baigimo dirbo žurnalistu Vienoje, Bratislavoje ir Martine. 1908–14 m. pasinėrė į literatūrinę kūrybą, savo eilėraščius spausdino daugiausiai periodinėje spaudoje. Į gimtąją kalbą išvertė Johano Volfgango Gėtės, Edmondo Rostando, Bjornstjernės Martinijaus Bjornsono ir kt. pasaulinio garso rašytojų bei poetų kūrinius. V.L.Hurbanas pagrįstai laikomas vienu iš modernios slovakų kalbos kūrėju.
1909–1914 m. jis dėstė kursuose Rusijos imperijos kariuomenės Varšuvos karinėje apygardoje. Kilus Pirmajam pasauliniam karui stojo savanoriu į carinės Rusijos kariuomenę ir tarnavo kariniu vertėju. 1916 m. perėjo Čekoslovakų legijos tarnybon, 1917 m. pab. jam suteiktas kapitono laipsnis. 1918 m. organizavo Čekoslovakų legijos evakuaciją iš Vladivostoko į Prancūziją. Pastarojoje šalyje, o vėliau ir JAV tarnavo kariniu patarėju prie Čekoslovakijos Nacionalinės Tarybos, taip pat patarinėjo būsimam valstybės prezidentu Tomašui Masarykui. 1918 m. spalio 1 d. V.S.Hurbanui buvo suteiktas pulkininko vardas.
1919–1921 m. jis tarnavo Čekoslovakijos kariniu atašė Vašingtone, po to iki 1924 m. buvo skiriamas šalies kariuomenės štabo ryšio karininku Bratislavoje. Nuo 1924 m. perėjo dirbti į Užsienio reikalų ministeriją Prahoje ir paskirtas pasiuntiniu į Egiptą. 1930 m. siunčiamas į Stokholmą ambasadoriumi Švedijai, Norvegijai ir Lietuvai. Nuo 1936 m. – diplomatinėje tarnyboje Vašingtone, 1943 m. paskirtas ambasadoriumi. Jo pastangų dėka amerikiečiai pripažino Dr.Edvardo Benešo Čekoslovakijos emigracinę vyriausybę ir rėmė jos veiklą Antrojo pasaulinio karo metu. 1945 m. Vladimiras Ladislavas Hurbanas savo šalies vardu San Franciske pasirašė Jungtinių Tautų steigimo deklaraciją.
Kai 1946 m. pasiligojęs grįžo į gimtąją šalį, buvo paskirtas užsienio reikalų ministro pavaduotoju. 1947 m. išėjo į pensiją ir likusį gyvenimą nemaža dalimi praleido besigydydamas ligoninėse ir sanatorijose. Palaidotas Nacionalinėse kapinėse gimtajame Martino mieste.
Veikla Lietuvoje
Vladimiras Ladislavas Hurbanas Čekoslovakijos pasiuntiniu Stokholme tarnavo nuo 1930 m. rugsėjo 20 d. Būdamas atsakingu už Švediją, Norvegiją ir Lietuvą, daugiau dėmesio skyrė pirmosiom dviem Šiaurės šalims, o į Kauną atvykdavo kartą per metus. Čekoslovakijos valstybinius reikalus Lietuvoje tuo metu tvarkė reikalų patikėtinis Miloslavas Niederlė. Didžiausias diplomatų dėmėsys buvo skiriamas čekų ir slovakų sumažėjusiam gaminių eksportui (Lietuvos respublika tuo metu pradėjo daugiau perkti Didžiojoje Britanijoje). Tuo tarpu, lietuviškos Maisto ir Pienocentro įmonės nelaukė šalies diplomatų pagalbos ir pačios siekė didinti prekių išvežimą į Čekoslovakiją.
1931 m. balandžio 24 d. Kaune buvo pasirašytas abiejų valstybių Susitarimas dėl globos ir juridinės tarpusavio pagalbos civilinės ir komercinės teisės sityse bei ekstradicijos ir teisminės pagalbos baudžiamosiose bylose.
1933 m. kovą į Kauną atvyko naujas Čekoslovakijos reikalų patikėtinis Janas Skalickis. Tuo metu abiem šalims kėlė nerimą Vokietijos ir Lenkijos grėsmė, todėl naujai paskirtas dipolmatas aktyviai dirbo derindamas Lietuvos ir Čekoslovakijos pozicijas. 1934–35 m. vyko abiejų pastarųjų valstybių intensyvios derybos dėl galimo Rytų pakto pasirašymo. Nors pakto sudaryti nepavyko, po derybų Čekoslovakijos vadovybė nusprendė su Lietuvos Respublika užmegzti visąverčius diplomatinius santykius.1936 m. balandžio 29 d. laikinojoje Lietuvos sostinėje Kaune J.Skalickis įteikė ambasadoriaus įgaliojimuis prezidentui Antanui Smetonai kartu perduodamas ir V.L.Hurbano atsistatydinimo raštą.
Šiuolaikinė krikščioniška muzika
Šiuolaikinė krikščioniška muzika ( arba CCM) – populiariosios muzikos žanras, kurios lyrika susijusi su krikščionių tikėjimu ir Dievo šlovinimu.
Istorija
Šiuolaikinės krikščioniškos muzikos pradžia laikomas praėjusio amžiaus 7 dešimtmetis Našvilyje, kur ji netrukus paplito taip vadinamose pietinėse JAV valstijose, kur vienas svarbiausių kultūrinių aspektų yra evangelinis protestantizmas, o pačios valstijos net turi pavadinimą „Biblinė juosta“. Naujas šiuolaikinės muzikos pritaikymas čia ėmė sėkmingai konkuruoti su iki tol bažnyčiose vyravusia giesmių ir gospelo muzika. Tuo metu šalyje augo rokenrolo populiarumas ir šią muziką netrukus buvo pamėginta pritaikyti ir skelbiant krikščioniškas tiesas, o pradžioje nauja muzikos kryptis buvo pavadinta „Jėzaus muzika“. Vienu iš krikščioniškojo roko „tėvų“ yra laikomas Larry Norman ir jo 1969 m. išleistas albumas „Upon This Rock“ bei tais pačiais metais pasirodęs atlikėjo Mylon LeFevre darbas „We Believe“.
Žymiausi šio žanro atlikėjai tuo laikotarpiu buvo Keith Green, 2nd Chapter of Acts, Barry McGuire, Benny Hester ir kiti. Palaipsniui krikščioniška muzika tapo didele muzikos verslo dalimi. Nuo 1980 m. kovo 29 d. populiarus muzikos žurnalas „Billboard“ skelbia geriausių krikščioniškų albumų sąrašą, o nuo 2003 m. JAV „Billboard“ sudaro ir populiariausių krikščioniškų dainų sąrašą. Nuo 1978 m. iki 2008 m. kas dvi savaites buvo leidžiamas žurnalas „CCM Magazine“, skirtas šiuolaikinei krikščioniškai muzikai. Nuo 2008 m. jis pasirodo internete.