cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vilniaus šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia
Vidus
Iš XVI a. pradžios vertinga sienų tapyba (atrasta ir pradėta restauruoti XX a. 9-ąjį dešimtmetį), sukurta al secco technika. Freskos dengė beveik visą šiaurinę bažnyčios sieną, dalį pietinės ir vakarinės sienų, taip pat vienuolių choro sienas. Šiuo metu atidengta ir sutvirtinta tapyba šiaurinėje sienoje, matyti Šv. Kristoforo atvaizdas, Jėzaus figūra, Šv. Pranciškus Asyžietis|, laikantis vienoje rankoje kryžių, kita ranka rodantis žaizdą. Dešinėje nuo šv. Pranciškaus pavaizduoti Šv. Bonaventūras, šv. Liudvikas, Šv. Antanas Paduvietis ir šv. Bernardinas. Kitose freskose vaizduojamos spalvingos kompozicijos Biblijos temomis, kai kurios su šrifto užrašais, ornamentais. Freskos nutapytos XVI a. Netoli įėjimo į zakristiją nutapyta Nukryžiuotojo grupė.
Prie bažnyčios sienų yra išlikę vėlyvojo renesanso paminklai didikams (Nekropolis). Prie kairės sienos yra LDK maršalkos Stanislovo Radvilos (1559–1599) antkapis. Antkapyje pavaizduotas besiilsintis riteris, kuris veidu atsigręžęs į herbą. Pietinėje navoje 1634 m. įmūrytas įvairių spalvų marmuro Petro Veselovskio antkapis. Jį įrėmina dvejos kolonos, viršuje pavaizduotas dekoratyvinis kartušas. Antkapyje vaizduojamas gulintis riteris. Yra išlikusi ir antkapinė lenta miestiečiui Povilui Znoskai, kuri įrengta 1625 m. Taip pat išliko 1599 m. memorialinė lenta palaidotam septynerių metų vilniečiui berniukui Simonui Kereliui. Jo karstelis XVIII a. įmūrytas į sieną netoli įėjimo. Bažnyčioje išlikęs paminklas, žymintis Barboros Gelgaudienės širdies palaidojimo vietą XVIII a. pabaigoje. Toje vietoje įmūryta epitafinė plokštė, kuri ir išlikusi iki šių dienų.
Vargonai perkelti į buvusį Bernardinų bažnyčios balkoną.
Rapolas Mackonis
Rapolas Mackonis (iki 1940 m. Mackevičius, 1900 m. lapkričio 29 d. Paąžuolė, Kaniavos valsčius – 1982 m. sausio 9 d. Vilnius) – Lietuvos rašytojas, žurnalistas, visuomenės veikėjas.
Biografija
Brolis Jonas Mackonis. 1924 m. baigė Vytauto Didžiojo gimnaziją Vilniuje, laisvojo klausytojo teisėmis studijavo humanitarinius mokslus Vilniaus universitete.
Bendradarbiavo leidiniuose 1925–1928 m. „Kelias“, nuo 1928 m. – „Vilniaus rytojus“, „Vilniaus aidas“, „Aidas“, „Jaunimo draugas“, „Menas ir literatūra“, „Vilniaus varpas“, „Lietuviškas baras“, „Lietuvos aidas“, „Naujoji Romuva“. 1939 m. spalio 28 d. – 1940 m. birželio mėn. dienraščio „Vilniaus balsas“, 1941–1943 m. „Naujoji Lietuva“ redaktorius. 1939–1940 m. – Vilniaus radiofono bendradarbis. Bendradarbiavo leidiniuose „Lietuviškas baras“, „Lietuvos aidas“, „Naujoji Romuva“, „Tėviškė“. Rašė slapyvardžiais Bronius Girinis, Galindų ainis ir kt.
Nuo 1939 m. buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. Lietuvių mokslo draugijos, Lietuvių rašytojų draugijos ir kitų lietuviškų draugijų narys.
Kartu su kitais Lietuvos inteligentais 1943–1945 m. nacių kalintas Štuthofo koncentracijos stovykloje. Išėjęs į laisvę iki 1952 m. gyveno Lenkijoje, čia lenkų saugumo suimtas ir perduotas sovietiniam saugumui, nuteistas ir įkalintas sovietiniame lageryje, Kemerovo srityje. 1956 m. amnestuotas, grįžo į Vilnių. 1962–1982 m. dirbo Lietuvos dailės muziejuje.
Kūryba
Parašė istorinių apysakų apie spaudos draudimo laikotarpį, biografinių apybraižų, apysakų Vilniaus krašto lietuvių valstiečių ir inteligentų socialinėmis temomis, apie kalėjimą Štuthofo koncentracijos lageryje (1948 m.), prisiminimus apie B. Sruogą (1957 m.), esė, apybraižų, literatūrinių portretų eskizų.
Haliucinacija
Haliucinacija ( 'kliedesys') – nesamų dalykų jutimas. Haliucinacija gali apimti visus pojūčius, įskaitant tokius, kaip laiko suvokimą, ar tik dalį jų. Haliucinacija gali būti įtikinama, tikroviška arba atvirkščiai – žmogus gali suvokti, jog jis yra tam tikroje laikinoje kelių valandų būsenoje (tarkim, kai savo sprendimu pavartojo haliucinogeninių medžiagų). Haliucinacija gali būti maloni arba nemaloni. Žmogus gali jausti, kad su juo lytiškai santykiaujama, iš kitos pusės, jis gali patirti, kad yra žudomas, gali iškilti įvairūs įvykiai religiniais motyvais, pavyzdžiui, kelionė į pragarą.
Nemaloni arba netikėta haliucinacija gali sukelti baimės priepuolį, peraugantį į visišką paniką. Silpnos psichikos žmonėms arba žmonėms, linkusiems į psichikos sutrikimus, tai gali turėti ilgalaikių liekamųjų pasekmių.
Haliucinacijų tipai
Gali atrodyti, kad viskas vyksta galvoje ar organizmo viduje. Per regos haliucinacijas gali atsirasti neįprastų, nelogiškų sugebėjimų, pavyzdžiui, vienu metu matomas visas perimetras aplink save. Per klausos haliucinacijas gali būti girdimi šūvių, sprogimų ar bet kokie kiti garsai. Gali būti girdimi ir balsai, kurie patarinėja, įsakinėja ar tiesiog pasakoja, kas vyksta. Per uoslės ar skonio haliucinacijas galima jausti neįprastus skonius, kvapus. Nemalonių haliucinacijų atveju gali atrodyti, kad maistas užnuodytas. Per lytėjimo haliucinacijas jaučiamas lietimasis prie įvairių daiktų. Dažnai viską lydi nepaprastai sulėtėjęs laikas – sekundės trunka minutes.
Pagal stiprumą kartais išskiriami šeši tipai, kurių pirmasis – tai sutrikęs spalvų pojūtis, penktasis – kai haliucinacija tokia tikroviška, kad žmogus visiškai praranda kontaktą su realybe. Tikima, kad yra ir šeštasis stiprumas, kurio kažkodėl nepavyksta prisiminti. Šeštojo stiprumo idėją kelia haliucinogeninių medžiagų naudotojai, kurie teigia, kad jie visiškai neprisimena, kas jiems buvo per paskutines kelias valandas, jų prisiminimuose neapibrėžtai rašoma, kad „tik buvo labai smagu“.
Grumšliai
Grumšliai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Smilgių.
Britanija (moneta)
Britanija – auksinė ar sidabrinė kaupiamoji moneta, kaldinama D. Britanijoje.
Auksinės britanijos
Auksines britanijas kaldina nuo 1987 m. Britanijos masė - 1 Trojos uncija (31,1035 g), nominalas - 100 svarų.
FC Torentul Chișinău
Kišiniovo „Torentul“ – buvęs Moldavijos futbolo klubas iš Kišiniovo. Žaidė, bet 1996 m. iš varžybų pasitraukė.
Istorija
Penkis sezonus žaidė elito divizione. 1995 m. išformuota komanda.
Britanija (moneta)
Auksinės britanijos
Kaldinamos ir mažesnės masės auksinės britanijos - 1/2 (50 £), 1/4 (25 £) ir 1/10 (10 £) uncijos.
Auksinių Britanijų metalas - 917 prabos auksas, kuriame neauksas iki 1989 m. buvo varis, po to - sidabras.
Sidabrinės britanijos
1997 m. Karališkoji monetų kalykla (Royal Mint) ėmė kaldinti ir sidabrines britanijas - iš Britanijos sidabro, kurio praba yra 958. Sidabrinės britanijos būna vienos 1 uncijos, 1/2 uncijos, 1/4 uncijos ir 1/10 uncijos. Jos kaldinamos kiekvienais metais nuo 1997 m.
Dabužių tvenkinys
Dabužių tvenkinys – tvenkinys Anykščių rajone, 6,5 km į šiaurę nuo Kavarsko, 1 km į pietus nuo Dabužių. Sudarytas užtvenkus Susienos upę (Šventosios intakas) 5,9 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 1,44 km, plotis – iki 0,38 km. Šiaurinėje dalyje yra 5 salos (8 a, 8 a, 6 a, 3 a ir 2 a). Altitudė 82,3 m. Krantai aukštoki, daugiausia apaugę (ypač šiaurinės tvenkinio dalies krantai) krūmynais ir medžiais. Šiaurinis tvenkinio galas užpelkėjęs. Aplinkui plyti dirbami laukai. Tvenkinio užtvanka ir rytine pakrante eina kelias.
Šalia Dabužių tvenkinio įsikūrę kaimai: Margiai, Dabužiai II, Deveniai, Sirvydai, Vyšniakalnis.
Tapelnė
Tapelnė arba Daučiuliškių ežeras – ežerėlis Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 3,5 km į šiaurės vakarus nuo Vievio, 0,6 km į šiaurę nuo Ausieniškių ežero. Ežerėlio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,14 km, plotis – iki 0,04 km. Altitudė 120,8 m. Krantai žemi. Ežerėlį iš visų pusių supa miškas. Į rytus įsikūręs Daučiuliškių kaimas. Ežerėlis nenutekantis, priklauso Aliosos intako Zelvės baseinui.
Zabavka
Zabavka  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Piontnicos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į rytus nuo Piontnicos, apie 7 km į šiaurės rytus nuo Lomžos ir apie 69 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Portovjechas
Portovjechas ( – „senasis uostas“) – miestas vakarų Ekvadore, Portovjecho upės slėnyje, 30 km nuo Ramiojo vandenyno; Manabi provincijos administracinis centras. Keliai į Mantą, Kevedą, Santa Aną, Santo Domingą. Yra oro uostas.
Portovjechas – svarbus kakavos, kavos, bananų, mangų, daržovių auginimo ir prekybos centras. Maisto pramonė, panamų, hamakų ir kitų rankų darbo dirbinių gamyba. Veikia ligoninė, keli teatrai.
Istorija
Miestas įkurtas 1535 m. kaip Villa Nueva de San Gregorio de Portoviejo ir yra vienas seniausių šalyje.
Juozas Gediminas Baranauskas
Biografija
1954 m. įstojo į Vilniaus universiteto Teisės fakultetą. Studijuodamas antrame kurse laimėjo Lietuvos radijo diktorių, o 1957 m. ir Televizijos diktorių konkursą. Lietuvos televizijoje dirbo nuo pirmosios jos laidos 1957 m. balandžio 30 d. iki 1991 m. 1991–1992 m. Baltijos biržos prezidento padėjėjas. 1992–1996 m. Seimo narys. 1996–2004 m. Aukščiausiojo Teismo vyr. konsultantas. Urna su velionio palaikais palaidota Vilniaus Antakalnio kapinių "Menininkų kalnelyje".
Žmona Stanislava. Vaikai Evaldas, Erika.
Kijevo vaivadija
Kijevo vaivadija  – 1471–1569 m. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės, o 1569–1795 m. – Lenkijos karalystės Mažosios Lenkijos provincijos administracinis teritorinis vienetas. Sostinė Kijevas, vėliau Žitomyras, plotas 200 000 km².
Vaivadija iki 1649 m.
thumb|left|100px|Kijevo vaivadijos herbas, 1501 m. thumb|left|100px|Kijevo vaivadijos herbas nuo 1517 m Iki vaivadijos sukūrimo teritorija priklausė Kijevo Rusiai, vėliau jos palikuonei Kijevo kunigaikštystei. Nuo XIV a. kunigaikštystę nukariavo LDK ir įjungė į savo sudėtį. Tuometinei kunigaikštystei dar priklausė ir dalis Ponto stepės iki pat Juodosios jūros. Iš pradžių į kunigaikštystę buvo skiriami Gediminaičių dinastijos atstovai, tačiau jie ne visada norėjo tvirtinti ištikimybę LDK. Kuomet Kijevo kunigaikštis Vladimiras Algirdaitis (valdė 1377–1395) nepakluso Vytautui, šis į sostą pasodino Skirgailą, o 1397 m. kunigaikštystę panaikino, įkurdamas vietininkiją. Joje įsigalėjo Alšėniškių giminė, tapdama savotiška dinastija. 1440 m. kunigaikštystė buvo atkurta ir sugrąžinta Vladimiro sūnui Aleksandrui Olelkai. 1471 m. po šio sūnaus Simono mirties, kunigaikštystė buvo galutinai panaikinta ir paversta vaivadija, ir Olelkaičiai nebeteko šios valdos.
Vaivadija buvo didžiausia visoje LDK.
1569 m. Liublino unijos metu vaivadija buvo atplėšta nuo LDK ir prijungta prie Lenkijos. Ji integruota į Mažosios Lenkijos provinciją. Pietinėje vaivadijos dalyje plytėjo labai retai gyvenama Didžioji dykra, į kurią nuo didikų ir bajorų išnaudojimo bėgo valstiečiai. Jie perėmė pusiau klajoklinį gyvenimo būdą ir tapo kazokais. Čia formavosi nepriklausoma jų valstybė Zaporožės sečė.
Vaivadija 1667–1795 m.
Įvykus Chmelnickio sukilimui, nuo 1649 m. visa Kijevo vaivadijos teritorija įėjo į Kazokų etmonatą. Tuo metu vaivadija buvo panaikinta, ir jos vietoje suformuoti teritoriniai kazokų pulkai. Dėl šios teritorijos 1654 m. kilo karas su Maskva. 1667 m. Andrusovo paliaubų sutartimi Lenkija susigrąžino mažesniąją vaivadijos dalį, buvusią į vakarus nuo Dniepro upės (Dešiniakrantę Ukrainą). Tiesa, Kijevo miestas liko nuo Rusijos priklausomam Etmonatui. Todėl vaivadijos sostinė perkelta į Žytomyrą. Šis padalinimas dar kartą užtvirtintas 1686 m. Amžinosios taikos sutartimi.
Ruinos pilietinių karų metais teritorijas nusiaubė Osmanų imperija ir Krymo chanatas. Ji beveik ištuštėjo, nes daug kazokų pabėgo anapus Dniepro. Vėliau kraštas buvo apgyvendinamas naujai atsikėlėliais iš vakarų. Vaivadija Lenkijos jos sudėtyje išbuvo iki 1795 m., kol atiteko Rusijos imperijai. Jos teritorijoje suformuota Kijevo gubernija. Vakarinės dalys atiteko Voluinės gubernijai.
Pavietai
Vaivadija dalinta į tris pavietus:
Pieter Lastman
Piteris Lastmanas (, 1583 m., Amsterdamas – 1633 m. balandžio 4 d., ten pat) – XVII a. pr. Nyderlandų istorinių ir mitologinių scenų tapytojas ir piešėjas, Rembranto mokytojas.
Biografija
Piteris Lastmanas gimė 1583 m. Amsterdame menininkų šeimoje. Jo tėvas Pieter Segersz. buvo auksakalys, vyresnis brolis Seeger Pietersz. tapo auksakaliu, o jaunesnis Claes Lastman − graveriu ir tapytoju. Piteris Lastmanas iš pradžių mokėsi pas manieristinį tapytoją Gerrit Pietersz. 1602 m. Lastmanas keliavo į Romą, pabuvojo Venecijoje. Italijoje išbuvo iki 1607 m. kovo. Po to visą gyvenimą praleido Amsterdame. 1619 m. jo mokiniu tapo Jan Lievens ir 1624 m. 6 mėnesius jis mokė Rembrantą. Po kelionės į Italiją Piteris Lastmanas išvystė nuosavą tapybos stilių, kuris buvo aukštai vertinamas amžininkų ir imituojamas kitų dailininkų. Lastmanas sugebėjo didelių itališkų freskų temas sėkmingai perkelti į mažų matmenų olandiškus paveikslus. Jam įtakos padarė vokiečių tapytojas Adam Elsheimer, kuris gyveno Italijoje.
Piteris Lastmanas daugiausiai kūrė daugiafigūrinius istorinių ir mitologinių temų paveikslus. Šie paveikslai daugiausiai vaizdavo labai menkai žinomus istorinius siužetus. Iki 1610 m. jo kūryboje ženklią vietą užėmė peizažo tapyba, vėliau jis daugiau koncentravosi į figūrinį vaizdavimą. Lastmano vėlesnis stilius buvo paveiktas Rafaelio freskų Vatikano stancose ir jo gobelenų Siksto koplyčioje. 1619 m. Lastmanas buvo kviestas identifikuoti Karavadžo paveikslą. Karavadžo „Rožančiaus Madona“ buvo tuo metu Amsterdame ir Karavadžas ženkliai paveikė Lastmano stilių. 1628 m. dailininkas sudarė testamentą, kas rodo, kad jis tuo metu nebuvo geros sveikatos. Jis beveik nustojo tapyti. Piteris Lastmanas mirė 1633 m. balandžio 4 d. Amsterdame.
Lietuvos policija
miniatiūra|Lietuvos policininkai miniatiūra|Policijos departamentas [[Saltoniškės|Saltoniškėse (Vilnius)]] miniatiūra|Lietuviškos policijos pareigūnai
Lietuvos policija – teisėsaugos institucija Lietuvoje; policija.
Vanessa da Mata
Vanesa da Mata (, g. 1976 m. vasario 10 d.) – Brazilijos dainininkė, dainų autorė, brazilų populiariosios muzikos stiliaus atlikėja. 2008 m. laimėjo Lotynų Amerikos „Grammy“ apdovanojimą (už albumą „Sim“), o jos atliktos dainos „Ai, Ai, Ai“, „Boa Sorte/Good Luck“ ir „Amado“ užėmė Brazilijos muzikinių topų viršūnes.
Lietuvos policija
Istorija
thumb|left|Tarpukariu: Lietuvos kelių policininkas reguliuoja eismą [[Kaunas|Kaune, K.Donelaičio g–vėje]]
Vanessa da Mata
Gimė mažame Alto Grasaso miestelyje Mato Grose. Būdama 14-os persikėlė į didesnį miestą Uberlandiją, kur ketino stoti į medicinos mokyklą. Ten gyvendama susidomėjo muzika, pradėjo dainuoti vietiniuose klubuose. 1992 m. išvyko į San Paulą, ten dainavo su vietinėmis grupėmis, buvo Jamaikos regio grupės „Black Uhuru“ pritarianti vokalistė (jų turo Brazilijoje metu). Susipažino su žymiais atlikėjais, išgarsėjo kaip dainų autorė (parašė „Grammy“ apdovanojimą laimėjusią dainą A Força que Nunca Seca, kurią atliko Marija Betanija). Solinę karjerą Vanesa da Mata pradėjo 2002 m. Dainininkė pasiekė vis didesnio populiarumo šalyje, o ypač išgarsėjo įrašiusi 2007 m. albumą „Sim“.
Lietuvos policija
Istorija
Lietuvoje iki 1924 m. ir 1940–1990 m. buvo vadinama milicija ( 'karo tarnyba'). 1924 m. sausio 1 d. milicija oficialiai pervardyta į policiją. Jos veiklą reglamentavo to meto įstatymai ir statutai. Pagrindiniai jų: 1920 m. gegužės 14 d. Milicijos įstatymas, 1935 m. gegužės 19 d. – Valstybinio saugumo departamento statutas, Policijos aplinkraščių Sąvadas ir Instrukcija policijos tarnautojams.
1936 m. įsteigta Vandens kelių policija prie Susisiekimo ministerijos.
Struktūra
Šiuo metu Lietuvoje yra dvi sudėtinės policijos dalys: kriminalinė ir viešoji. Tai vientisa policijos organizacija, kurios jungiamoji ir vadovaujamoji grandis – Policijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos.
Sena
Sena – upė Prancūzijoje. Sena dalija Paryžių į dvi dalis; per upę eina 35 tiltai.
Senos vidutinis debitas ties Paryžiumi ~ 250 m³/s, netoli žiočių 400–500 m³/s. Dėl jūros potvynių vandens lygis prie Ruano svyruoja 2 m, prie Havro 7,5 m. Vandeningiausia Sena būna lapkričio – kovo mėnesiais.
Sena laivuojama nuo Trua miesto. Iki Ruano plaukia jūrų laivai. Kanalai jungia Seną su Soma, Šelde, Masu, Reinu, Sona, Luara.
Didžiausi Senos intakai: Obas (Aube), Marna (Marne), Uaza (Oise), Jonas (Yonne).
Budviečiai (Voroninas)
Budviečiai (, nuo 1938 m. liepos 16 d. Schönwaldau, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. Voroninas, ) – buvusi Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Kalužskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas, 1939 m. balandžio 1 d. prijungti Išdagai. 1947–2008 m. Zagorskojės apylinkės kaimas.
Soso
Soso (soninkių kalba: Sosso), dar vadinama Soso imperija, Kaniaga – senovės Afrikos valstybė, 1180–1234 m. egzistavusi dab. Malio, Mauritanijos ir Senegalo teritorijoje. Viena istorinių Afrikos valstybių, priklausanti Sahelio civilizacijai.
Valstybės kūrėjai buvo soso, tauta, gimininga soninkiams. Nėra aišku, iš kur kilo tautos ir valstybės pavadinimas. Mandingai šią valstybę vadino Kéniéka, kas reiškė „šiaurė“. Iš to kilo kitas naudojamas valstybės pavadinimas – Kaniaga.
Istorija
XI a. žlugus Vagadu imperijai, Vakarų Sahelyje susiformavo politinis vakuumas, kurio apie 100 metų niekas neužpildė. Buvusios imperijos teritorijose susiformavo smulkios valstybės, tokios kaip Diafanu, Jaresna, Ghiriu, Malis, Sama, Dženė, Songajus.
Soso valstybės branduolys buvo į pietus nuo Kumbi Saleho, ir Vagadu imperijoje šios teritorijos buvo administruojamos kaip Tunka provincija, valdoma soninkių kilmės vietininkų (farina), iš Diarisso giminės. Po Vagadu imperijos žlugimo ir Almoravidų atsitraukimo, Diarisso paskelbė nepriklausomybę, taip pradėdami Soso valstybę ir įgydami hegemoniją Vagadu imperijos centrinėse teritorijoje (todėl jie laikomi Vagadu tiesioginiais palikuonimis).
Tačiau joje viešpatavo anarchija. Šiuo laikotarpiu šalyje įsigalėjo gyvulių augintojai fulbiai, kurie, spėjama, galėjo atnešti pavadinimą valstybei.
Valdžią pavyko atkurti tik 1180 m. kitam dinastijos atstovui Diarra Kante. Jo sūnus Sumaoro turėjo ambicijas atkurti senąją Vagadu imperijos galybę ir teritoriją. XIII a. pradžioje jam tai dalinai pavyko, ir jis sugebėjo pavergti daugelį anksčiau imperijai priklausiusių tautų. Tačiau 1234 m. Kirinos mūšyje Sumaoro pralaimėjo mandingų lyderiui Sundjata Keita. Pastarasis nukariavo Soso imperiją ir įkūrė Malio imperiją.
Daiktavardis
Daiktavardis – žodžių, reiškiančių daiktų pavadinimus, klasė. Daiktavardžio gramatinės funkcijos reiškiamos daiktavardžio linksniais.
Daiktavardžio gramatinės kategorijos
Daiktavardžio gramatinės kategorijos yra šios: giminė, skaičius, linksnis, apibrėžtumas. Lietuvių kalbos kategorijų raiškos gramatinė forma – galūnė. Tai gramemos: nam-as – 'vyriškoji vienaskaita vardininkas', lank-ose – 'moteriška daugiskaita vietininkas'. Maža to, prie šio galūnės reikšmių komplekto dar galima pridėti ir darybinę reikšmę: stal-iaus – 'vyriška vienaskaita kilmininkas asmuo'.
Giminė
Daiktavardžio giminės kategorija yra klasifikacinė dvinarė – padalija visus daiktavardžius į dvi klases. Giminės gramemos yra šios: Pragmatiniais sumetimais kartais tenka atsiriboti nuo daiktavardžio giminės arba ją apibendrinti – tam yra giminės neutralizacijos reiškinys: Paskutinis atvejis formaliai išlaiko vyriškosios giminės formą, tačiau jos nebereiškia – giminė apibendrinama, neutralizuojama, vyriškos giminės semantika šalinama. Todėl šalį valdyti gali ir prezidentas, ir prezidentė, tačiau pareigos, rūmai, kanceliarija tik prezidento. Standartinėje kalboje ir tarmėse daiktavardžio giminė gali nesutapti: sebebtai/serbentos, katins/katė.
Skaičius
Daiktavardžio skaičiaus kategorija yra kaitybinė, standartinėje kalboje ji dvinarė. Skaičiaus gramemos yra šios: Grožinėje literatūroje, tarmėse ir senuosiuose raštuose greta vienaskaitos ir daugiskaitos dar yra dviskaita: ''Uždirbome po du litu. Du senu buvo Pagirių sodžiuje. Dvi bobi – vienas dancys'' (dzūkiškai). Pragmatiniais sumetimais kartais tenka atsiriboti nuo daiktavardžio skaičiaus, jį apibendrinti arba žymimi daiktai ne visada yra skaičiuojami; kartais tai vyksta be aiškių priežasčių – todėl esama daugiskaitinių arba vienaskaitinių daiktavardžių, kurių skaičiaus rodiklis formalus. O esant reikalai suskaičiuoti, tai daroma arba per kokius nors mato vienetus, arba apskritai semantiškai. Standartinėje kalboje ir tarmėse skaičius gali nesutapti, o esant reikalui ir lengvai virsti skaičiuojamu: vestuvės/vestuvė, lašiniai, lašinys; medus yra vienaskaitinis daiktavardis, bet juk yra: saldu gardu kaip du medu, saldu gardu kaip devyni medūs.
Linksnis
Daiktavardžio linksnio kategorija yra kaitybinė daugianarė, standartinėje kalboje ji septynianarė. Linksnio kategorija yra daiktavardžio santykių su kitais žodžiais rodiklis, todėl jo forma yra morfologinė (reiškiama galūnėmis), o reikšmė perkelia į sintaksės lygmenį. Daiktavardžio sintaksinių funkcijų aprašas yra lygus linksnio funkcijų aprašui. Linksnio gramemos yra šios: Grožinėje literatūroje, tarmėse ir senuosiuose raštuose greta išvardytų linksnių yra dar trys:
Apibrėžtumas
Tai morfosintaksinė daiktavardinio junginio gramatinė kategorija, padedanti identifikuoti kalbamąjį objektą, nustatyti jo referenciją. Apibrėžtumo gramatinė kategorija turi dvi gramemas: Apibrėžtumas yra daiktavardinio junginio (o visiškai tiksliai – daiktavardžio) gramatinė kategorija (kitaip nei mano daugelis, kad tai būdvardžio kategorija). Tai lemia ypatinga jos raiška: forma, be abejo, priklauso būdvardžiui (įvardžiavimas), o gramemos reikšmę apskritai galima susieti tik su pažymimu daiktavardžiu (juk tik daiktas gali būti apibrėžtas/neapibrėžtas, o ne jo ypatybė), todėl kategorija ir yra morfosintaksinė (beje, anglų, prancūzų, vokiečių kalbose apibrėžtumas irgi reiškiamas ne daiktavardyje, o kitu žodžiu – artikeliu): Apibrėžtumas ypač svarbus ir parankus darytis sudėtiniams terminams. Kai kurios tarmės gramatinio apibrėžtumo neturi: dzūkai nesako ankstyvosios bulvės; jie sako – bulvės ankstyvės.
Daiktavardžio kaityba
Lietuvių kalboje daiktavardžiai kaitomi linksniais ir skaičiais; turi dvi gimines, penkis kaitybos kamienus ir dvylika kaitybos paradigmų.
Daiktavardžių kaitybos kamienai nustatomi pagal daugiskaitos naudininko formą, nes būtent iš šios formos dažniausiai matyti tikrasis kamiengalis: nam-a-ms – -a kamienas, tet-o-ms – -o kamienas, ak-i-ms – -i kamienas, sūn-u-ms – -u kamienas, kat-ė-ms – -ė kamienas. Kaitybai svarbu, ar kamienas baigiasi minkštuoju priebalsiu, ar kietuoju: stał-a-ms – keľ-a-ms – iš to randasi skirtingos kaitybos paradigmos, be to, atsižvelgiama, ar minkštumas pozicinis, ar istorinis. Lietuvių kalboje minkštumą įprasta žymėti ženklu i, todėl galutinai kaitybos kamienai užrašomi taip: -(i)a, -(i)o, -(i)u. Iš šios darnios sistemos iškrenta -iu kamienas – po minkštojo kamiengalio daugiskaitos paradigma ištisai yra perėjusi į -(i)a kamieno paradigmą: skaičius – skaičiai, stalčius – stalčiai. Todėl -iu kamieno (po minkštojo priebalsio) paradigma nustatoma tik iš vienaskaitos vardininko formos – skaiči-u-s, stalči-u-s.
NB Nederėtų painioti dabartinės lietuvių kalbos kaitybos kamienų su istoriniais vardažodžio kamienais (tiek lietuvių, tiek indoeuropiečių).
Daiktavardžio daryba
Pagrindiniai lietuvių kalbos daiktavardžio darybos būdai yra sufiksacija ir paradigmacija.
Priesagų lietuvių kalbos daiktavardis turi per 600. Šios priesagos su įvairių klasių pamatiniais žodžiais formuoja tokias tipiškiausias darybos kategorijas: deminutyvai (namelis), abstraktų pavadinimai (puikybė), asmenų pavadinimai (mokytojas), gyvūnų pavadinimai (žąsinas), daiktų ir įrankių pavadinimai (maišytuvas), vietų pavadinimai (žemuogynas), veiksmo rezultatų pavadinimai (brėžinys), augalų stiebų pavadinimai (pupojas), mėsos pavadinimai (šerniena), kuopinių daiktų pavadinimai (velniava) ir švenčių pavadinimai (išleistuvės).
Paradigmacija semantiškai artimai susijusi su sufiksacija, nors jos darybos formantų – galūnių – esama nedaug. Tačiau paradigmaciją labai paįvairina trejopi darybos pamatai:
Daiktavardžio darybos periferijoje prefiksacija – jos esama tik du atvejai: su priešdėliu ne- (nelaimė) ir su tarptautiniais priešdėliais (kontrpuolimas). Tai nepaneigia priešdėlinių ir sangrąžinių daiktavardžių gausos, tačiau šios struktūros daiktavardžiai dažniausiai randasi kitais darybos būdais iš pamatinių priešdėlinių arba sangrąžinių kamienų (įvestis : įvesti, kreipimasis : kreiptis – sufiksacija, nuokvaka : nukvakti – paradigmacija).
Dar daiktavardžių pasidaroma šalutiniais (ir retais) darybos būdais: mikriukas : mikroautobusiukas, profsąjunga : profesinė sąjunga; kolūkis : kolektyvinis ūkis, kemšeši : keturiasdešimt šeši – kontrakcija; sodra : socialinis draudimas, dvėlė : dvasia, vėlė – kontaminacija, aras : erelis – retrogradinė daryba, mažmožis, niekniekis – reduplikacija; JAV : Jungtinės Amerikos Valstijos – abreviacija ir pan.
Tipologinės pastabos
Daugelyje pasaulio kalbų daiktavardis yra žodžių klasių centrinis reiškinys – tai susiję su kalbos kaip žmogaus mąstymo ir pasaulio klasifikavimo įrankio prigimtimi.
Istorinės pastabos
Lietuvių kalbos daiktavardžio kaitybos sistema yra labai archajiška. Kai kalbama apie lietuvių kalbos senoviškumą, pirmiausia būtent ši sistema ir turima omenyje.
Vienintelis vienskiemenis daiktavardis lietuvių kalboje – šuo. Seniau jų buvo daugiau, pavyzdžiui, sen. liet. ir tarmių žmuo 'žmogus'.
1964 m. Nobelio premijos laureatai
1964 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Daugailių šv. Antano Paduviečio bažnyčia
'''Daugailių šv. Antano Paduviečio bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Daugailių miestelyje, 0,5 km į pietryčius nuo plento. Liaudies architektūros formų, turi baroko bruožų.
.
Kuširo subprefektūra
Kuširo subprefektūra  – subprefektūra, priklausanti Hokaido prefektūrai Japonijoje. Įkurta 1897 m.
Daugailių šv. Antano Paduviečio bažnyčia
Istorija
Daugailių bažnyčia iš pradžių buvo Dusetų parapijos filija. PirmasisDaugailių bažnyčios paminėjimas - 1685 m. (nuo tada pradėtos rašyti metrikų knygos).
1744 m. bažnyčia vis dar fiksuota kaip Dusetų filija, bažnyčia pastatyta ant Daugailių piliakalnio). Ją aptarnavo vienuolis pranciškonas. Bažnyčia 1766 m. atstatyta, bet tais pat metais į bažnyčią trenkė žaibas, ji sudegė.
1852 m. pastatyta nauja bažnyčia.
Kuširo subprefektūra
Miesteliai ir kaimai
Miesteliai ir kaimai kiekvienoje apskrityje:
Daugailių šv. Antano Paduviečio bažnyčia
Istorija
Dusetų klebono Antano Rumševičiaus rūpesčiu 1883 m. bažnyčia perstatyta ir padidinta (miško medžiagos paaukojo Adomas Kviklys). Daugailiuose 1897–1935 m. klebonavo Kazimieras Kiršinas (1865–1940 m.). Jis rūpinosi parapijiečių švietimu, globojo iš parapijos kilusius klierikus, 1915 m. suremontavo bažnyčią (palaidotas Daugailių kapinėse).
Grundiškis
Grundiškis – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 17 km nuo Karsakiškio.
Daugailių šv. Antano Paduviečio bažnyčia
Istorija
Kunigo Kazimiero Mozūro iniciatyva 1939 m. įkurta parapija, nudažyta bažnyčia. 1940 m. išdažytas jos vidus, pastatyta medinė klebonija. 1944 m. klebonijoje įsikūrė stribai, 1952 m. vietoje jų – felčeris (vėliau klebonijos pastatas parapijai nebebuvo atiduotas).
Klebono Petro Baltuškos (parapijoje nuo 1970 m.) rūpesčiu bažnyčia 1982 m. suremontuota ir perdažyta.
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų, turi baroko bruožų, kryžminio plano, dvibokštė. Apsidė penkiasienė. Vidus 3 navų. Yra 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jo kampe stovi medinė varpinė.
Bažnyčioje sumontuoti meistro Depešos vargonai.
Pangongas
Pangongas (ladach. Pangong Tso) – druskingas ežeras Himalajuose, Tibete ir Indijoje (Ladake, Džamu ir Kašmyro valstijoje). Ežeras yra 4250 m aukštyje. 2/3 Pangongo priklauso Tibetui. Plotis plačiausioje vietoje – 5 km, ilgis – 134 km. Žiemą užšąla.
Gruzdžiai
Gruzdžiai – miestelis Šiaulių rajono savivaldybėje, į vakarus nuo kelio, 19 km į šiaurę nuo Šiaulių. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos (Dariaus ir Girėno, F. Vaitkaus). Yra paštas (LT-81024), Gruzdžių gimnazija (nuo 1973 m. joje veikia kraštotyros muziejus), Joniškio žemės ūkio mokyklos skyrius. Rugpjūčio 16 d. miestelyje vyksta šv. Roko atlaidai.
thumb|left|[[Gruzdžių dvaras|Gruzdžių dvaro žirgynas]] thumb|left|[[Gruzdžių gimnazija]]
Etimologija
1636 m. Užmūšės (Zamūšės) vardu įkurtas miestelis, vėliau atgavęs Gruzdžių pavadinimą. 1636 m. Šilėnų vaitas Kristupas Gruzdys įsteigė evangelikų reformatų bažnyčią. Manoma, kad nuo jo pavardės kilęs ir miestelio pavadinimas (dvarininkinis vietovardis).
Geografija
Gruzdžiai įsikūrę kelių Šiauliai–Naujoji Akmenė, Kužiai–Skaistgirys ir Kuršėnai–Meškuičiai kelių sankryžoje. Į vakarus nuo Gruzdžių – Ventos vidurupio žemuma, į šiaurę – Žiemgalos žemuma, į rytus – Mūšos-Nemunėlio žemuma, altitudė – 103 m. Į šiaurę nuo miestelio teka Kūra. Į rytus ir pietus nuo miestelio plyti Gruzdžių-Gubernijos miškai.
Istorija
thumb|Gruzdžiai nuo kelio Šiauliai–Naujoji Akmenė
XVI a. viduryje įsteigtas Gruzdžių dvaras, 1623 m. minimas ir prie jo įsikūręs Gruzdžių kaimas. 1638–1640 m. jį sudarė 16 sklypų, buvo 40 karčemų. Literatūroje Gruzdžiai kartais painiojami su bajorų Gruzdžių to paties pavadinimo dvaru (dabar Kiaunoriai), su ten sudeginta bažnyčia. 1649 m. kaimas sudegė, nukentėjo ir per Šiaurės karą 1700–1721 m. kovų su Švedija metu. Apie 1670 m. pastatyta pirmoji katalikų bažnyčia. 1676 m. miestelyje buvo 40 namų, veikė 35 karčiamos, 1736 m. – 26 šeimos, 10 karčemų. 1699 m. pastatyta katalikų bažnyčia.
Nuo 1742 m. Gruzdžiai – Šiaulių ekonomijos Užmūšės rakto centras. Nuo 1793 m. Gruzdžių dvarą valdė grafas Platonas Zubovas ir jo palikuonys. 1807–1810 m. Gruzdžiuose siautė badas, 1830 m. – choleros epidemija, 1891, 1910, 1915, 1929 ir 1931 m. miestelis vėl degė. XIX a. Gruzdžiai buvo Šiaulių apskrities miestelis ir dvaras, valsčiaus centras.
XIX a. 1-ojoje pusėje Gruzdžių žydai pasistatydino medinę sinagogą, kuri sudegė po II pasaulinio karo). 1889–1895 m. Gruzdžių apylinkėse veikė slapta lietuvių jaunimo „Atgajos“ draugija; platinta draudžiamoji lietuvių spauda, veikė daraktorių mokyklų. Nuo 1890 m. iki I pasaulinio karo veikė ligoninė, XX a. pradžioje – lietuvių knygynas. 1905–1907 m. vyko Gruzdžių dvaro ir lentpjūvės darbininkų streikai.
1923 m. dvare įsteigta žemesnioji žemės ūkio mokykla, dab. Gruzdžių žemės ūkio mokykla. 1934–1944 m. veikė žirgynas. 1923 m. įsteigta vaikų prieglauda, 1944–1955 m. vaikų namai, 1955–1972 m. pagalbinė internatinė mokykla, 1972–1993 m. specialioji pagalbinė mokykla, nuo 1993 m. Gruzdžių vaikų socializacijos centras.
Prieš II pasaulinį karą Gruzdžiuose gyveno apie 20 žydų šeimų, 1941 m. vokiečių okupacinės administracijos įsakymu apie 40 Gruzdžių žydų sušaudyta. Po Antrojo pasaulinio karo Gruzdžių apylinkėse veikė Žaliosios, vėliau Kunigaikščio Žvelgaičio rinktinių Lietuvos partizanai.
Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1945–1952 m. čia veikė ambulatorija, 1952–1997 m. – ligoninė, nuo 1992 m. veikia ambulatorija. 1999 m. patvirtintas Gruzdžių herbas.
Savivalda
Gruzdžių miestelis jau nuo 1863 m. buvo valsčiaus centras. Valsčiaus, apylinkės bei tarybinio ūkio – technikumo centru jis buvo ir TSRS okupacijos metais. 1990–1995 m. Gruzdžiai – apylinkės centras, turintis savo renkamą tarybą ir viršaitį. 1990 m. gegužės 3 d. Gruzdžių apylinkės savivaldybės tarybos posėdyje apylinkės viršaičiu išrinktas Jonas Dundulis, vėliau, 1995–2005 m. Gruzdžių seniūnijos seniūnas. 1994 m. miestelio aktyvistai įkūrė Gruzdžių savivaldybės steigimo iniciatyvinę grupę, kuri rinko parašus, rašė peticijas, kad Šiaulių rajono teritorijoje būtų įsteigtos atskiros Kuršėnų ir Gruzdžių savivaldybės, tačiau realaus palaikymo nei Seime, nei vyriausybėse nesulaukė.
Architektūra
thumb|Prie Gruzdžių bažnyčios
Istorijos ir kultūros vertybės:
Švietimas
thumb|Buvusi Gruzdžių žemės ūkio mokykla, Jaunimo g. 1 thumb|Joniškio žemės ūkio mokyklos Gruzdžių profesinio mokymo centras
1948 m. įsteigta Gruzdžių Augustino Griciaus vidurinė mokykla turi gilias istorines šaknis. XIX a. pradžioje Gruzdžiuose veikė parapinė mokykla, nuo 1865 m. valdinė pradinė mokykla. 1904 m. – susekta slapta lietuviška mokykla. 1912 m. įkuriama tipinė pradžios mokykla, nuo 1944 m. ji tampa progimnazija, nuo 1948 m. vidurine, o nuo 2006 m. Gruzdžių gimnazija.
Gruzdžių dvare 1923 m. buvo įsteigta Gruzdžių žemės ūkio mokykla, 1925 m. pertvarkyta į privačią aukštesniąją gyvulininkystės ir pienininkystės mokyklą, 1928 m. suvalstybinta ir pavadinta Aukštesniąja gyvulininkystės mokykla. 1964–1968 m. pastatytas naujasis Žemės ūkio mokyklos kompleksas – mokomasis korpusas, bendrabutis, daugiabučiai gyvenamieji namai, stadionas. Mokykla ruošia: žemės ūkio gamybos verslo organizatorius, kaimo verslų darbuotojus bei darbininkus, stalius, apdailininkus, kirpėjus.
Gyventojai
1923 m. gyventojų surašymo metu Gruzdžių miestelyje buvo 256 ūkiai.
Slavų kalbos
Slavų kalbos – artimai susijusių indoeuropiečių kalbų grupė, kilusi iš slavų prokalbės. Jomis kalba slavų tautos, gyvenančios Rytų Europoje, dalyje Centrinės Europos, Balkanuose ir šiaurės Azijoje. Iš viso kalbos vartotojų apie 270 mln. žmonių. Seniausi rašto paminklai slavų kalbomis yra iš IX a. Esama hipotezės, kad galėjo būti bendra baltų ir slavų prokalbė.
Mokslininkai dalija slavų kalbas į 3 pagrindines šakas:
Ruprechtija
Ruprechtija (Ruprechtia) – rūgtinių (Polygonaceae) šeimos augalų gentis. Paplitusi Amerikoje.
Ledonešis
thumb|right|250px|Ledonešis [[Venta (upė)|Ventos upėje]] thumb|200px|Ledų sangrūda Neryje
Ledonešis – ledo (lyčių ar ledlaukių) judėjimas upėse, ežeruose ar jūrose pasroviui ar pavėjui. Ledonešis yra sezoninis reiškinys. Vidutinėse platumose dažniausiai vyksta pavasarį, žiemą, rečiau rudenį. Arčiau ašigalių pastebimas kartą per metus – vasarą. Stiprūs ledonešiai, pavasariniai ir vasariniai arčiau ašigalių, vyksta dėl pakilusio vandens lygio upėse ar ežeruose (padidėja vandens tėkmės greitis) ir dėl įšilusio vandens. Ledonešio metu gali atsirasti ledo sangrūdų, dėl kurių pradeda sparčiai kilti vandens lygis. Ledo sangrūdos atsiranda ties seklumomis, upės vingiais. Dėl ledo sangrūdų upė ištvinsta.
Lietuvoje
Lietuvoje ledonešis anksčiausiai (lapkritį) stebimas šalies šiaurės rytuose. Gruodžio pradžioje paprastai prasideda šiaurės ir vidurio Lietuvoje, pajūryje. Žemaitijoje būna gruodžio viduryje. Nedidelėse upėse (pvz., Jiesioje, Dotnuvėlėje, Pilvėje ir kitose, kurių baseinas 100–300 km²) ledonešių rudenį nebūna. Vakarų Lietuvoje rudens ledonešis trunka 10-35 d., likusioje šalyje – 2-10 d. Ledonešis vyksta ir žiemos atodrėkių metu.
Smarkiausias ledonešis būna pavasarį. Kovo pirmoje pusėje prasideda pietų ir vakarų Lietuvoje, šiaurėje ir rytuose tęsiasi iki kovo pabaigos. Mažose upėse trunka 2-5 d., didesnėse – 2-15 d. Trukmė labai priklauso nuo oro sąlygų – staiga atšilus upės ledus gali išnešti per 2-3 dienas, o pavasariui vėluojant – per 40-60 dienų.
Jonas Kazimieras Kirdiejus
Jonas Kazimieras Kirdiejus (? – 1685 m. balandžio 8 d.) – nuo 1669 m. Gardino Žemietijos maršalka, nuo 1670 m. ATR Seimo maršalka, nuo 1684 m. Lietuvos didysis medžioklis ir Trakų kaštelionas bei Pervalko ir Pilypavo seniūnas.
Samuel Mendelsohn
Samuelis Mendelsonas (1850 m. kovo 31 d. Šilalėje, Rusijos imperija – 1922 m. rugsėjo 30 d. Vilmingtone, JAV) – Lietuvos žydų kilmės JAV rabinas ir visuomenės veikėjas.
Jonas Kazimieras Kirdiejus
Vienintelis Žemaitijos kašteliono Eustachijaus Kirdiejaus ir Zofijos Chrapovickos sūnus. 1648 m. tapo karaliaus Jono Kazimiero Vazos rūmininku. Dalyvavo įvairiuose mūšiuose prieš kazokus ir švedus. 1667 m. dalyvavo Lenkijos Karalystės Seime. 1674 m. balsavo už karaliaus Jono Sobieskio kandidatūrą.
Šeima ir vaikai
Žmona − Dorota Ana Gžibovska. Vaikai:
Samuel Mendelsohn
Biografija
Gimė 1850 m. kovo 31 d. Šilalėje. Mokėsi rabinų mokykloje Vilniuje, vėliau Berlyne ir Filadelfijoje. 1873–1876 m. buvo Norfolko miesto rabinas. Nuo 1876 m. iki savo mirties 1922 m. buvo Vilmingtono miesto rabinu. 1879 m. susituokė su žymaus Talmudo mokytojo Marcus Jastrow dukra Esther Jastrow. 1883 m. tapo teisės studijų daktaru Šiaurės Karolinos universitete. 1901–1906 m. prisidėjo kuriant Žydų enciklopediją. Rašė straipsnius į įvairius laikraščius ir žurnalus: Ha-Ẓofeh, the Jewish Messenger, Jewish Record, South Atlantic Magazine, American Israelite ir Revue des Études Juives. 1891 m. išleido knygą apie senovės hebrajų kriminalinės teisės išprusimą – The Criminal Jurisprudence of the Ancient Hebrews.
Karl Haushofer
Karlas Haushoferis (, 1869 m. rugpjūčio 27 d. – 1946 m. kovo 13 d.) – vokiečių generolas majoras, geografas ir geopolitikas, kurio geopolitinės koncepcijos pagrindais rėmėsi Adolfas Hitleris.
Biografija
thumb|right|200px|Karlas Haushoferis (kairėje) ir Rudolfas Hessas Gimė Miunchene, tėvas ekonomikos profesoriusMaksas Haushoferis. Baigęs Miuncheno gimnaziją, Haushoferis norėjo siekti akademinės karjeros, tačiau 1887 m. įstojo į 1-ąjį Artilerijos pulką, kur ir prasidėjo jo, kaip karininko karjera. 1896 m. vedė Marthą Mayer-Doss (1877–1946), susilaukė dviejų sūnų. 1903 m. pradėjo dėstyti Bavarijos Karo Akademijoje. 1908–1910 m. buvo Vokietijos karo atašė Japonijoje, kur susižavėjo japonišku gyvenimo stiliumi, visišku japonų paklusnumu ir atsidavimu savo lyderiams. Pirmojo pasaulinio karo metu kariavo Rytų fronte, kur užėmė lauko vado pareigas. Karo metu jis susipažino su Rudolfu Hessu, būsimu Adolfo Hitlerio sekretoriumi ir dešiniąja ranka. 1919 m. baigė karinę tarnybą turėdamas generolo majoro laipsnį.
Atlikęs karinę tarnybą, K.Haushoferis pradėjo akademiko karjerą. 1921–1939 m. buvo Miuncheno universiteto geografijos profesoriumi, Geografijos instituto direktoriumi. Dirbdamas universitete, išplėtojo ir suformulavo savo geopolitikos koncepciją. Po Vokietijos pralaimėjimo Antrajame pasauliniame kare K. Haushoferis buvo įtariamas karo nusikaltimais, tačiau nuspręsta jo Niurnbergo karo nusikaltimų tribunole neteisti. 1946 m. kartu su žmona nusižudė (išgėrė arseno).
Karlo Haushoferio geopolitika
Savo geopolitinę koncepciją kūrė stipriai nusivylęs Pirmojo pasaulinio karo baigtimi ir jo padariniais Vokietijai (Versalio sutartis). Todėl visa jo geopolitinė sistema buvo kuriama kaip teorinis pagrindas ir metodologinis įrankis siekiant Vokietijos galios atstatymo.
Haushoferio geopolitikos suvokimui ir veikalams didelę įtaką padarė O. Spenglerio, F. Ratzelio, R. Kjelléno ir H. J. Mackinderio darbai. Remdamasis jais jis suformulavo ir išplėtojo 5 pagrindinius elementus, kurie yra būtini siekiant sėkmingos valstybės raidos:
Jis taip pat išplėtojo vėliau A.Hitlerio perimtą Vokietijos gyvybinės erdvės (vok. – lebensraum) būtinybės idėją, ją siedamas su valstybės egzistavimo ir sėkmingos plėtros garantija.
Kurdamas savąją vokiškosios geopolitikos koncepciją, Haushoferis kartu siekė į ją integruoti tam tikrus anglosaksiškosios geopolitikos principus (pvz., sampratą). Angliškosios geopolitikos mokyklos progresą (su tam tikrom išlygom) jis laikė pavyzdiniu, o H. McKinderiu nuoširdžiai žavėjosi bei laikė jį savo įkvėpėju. Perkonstruodamas H. McKinderio teoriją, Haushoferis iškėlė Vokietijos kaip „Europos šerdies“ idėją. Haushoferis propagavo būtinybę pasaulį padalinti pagal meridianų linijas, šią idėją jis išplėtojo kaip savotišką globalią ekonominių regionų sampratos interpretaciją. Pagal ją politinis pasaulio žemėlapis turi būti suskirstytas į didžiųjų valstybių įtakos zonas:
Ši įtakos zonų klasifikacija Haushoferio geopolitinėje schemoje buvo vidutinės trukmės Vokietijos strategija. Galutinis Vokietijos tikslas, anot Haushoferio, – viešpatauti pasaulyje. Norėdama įveikti jūrinių valstybių (D.Britanijos, JAV) galią ir įgyvendinti šį tikslą Vokietija turėtų sudaryti Vokietijos-Japonijos-Rusijos sąjungą.
Haushoferis priklauso geografinio determinizmo grupės šalininkams (jūros ir sausumos opozicija, mažos valstybės kaip geopolitinių veikėjų kūriniai ir įtakos objektai). Jo darbai reprezentuoja Vokietijos siekį tapti dominuojančia valstybe Europoje. Geopolitika jam – politinis aktyvumas natūralioje erdvėje.
1945 m. Haushoferis parašė "Apologie der deutschen Geopolitik", kurioje teisino savo darbus ir juos bandė apginti nuo kaltinimų tarnavus naciams bei apskritai siejo savo idėjas labiau ne su vokiška geopolitine mintimi, bet su anglosaksiška. Tačiau „geopolitikos meistras“ pripažino klydęs ir nepadaręs perskyros tarp gryno ir taikomojo mokslo.
Geopolitika, anot Haushoferio, nuleidžia politikus ant žemės ir priverčia dalykus matyti tokius, kokie jie yra. Taip geopolitiškai mąstant galima pasirinkti ir sąjungininkus, matant juos tokiais, kokie jie yra.
Haushoferis žavėjosi amerikietiškuoju geopolitniu modeliu: didžiule erdve, neperpildyta žmonių, neformalia JAV imperija ir strateginių taškų, kaip Havajai, kontroliavimu. Jis teigė, kad Vokietija ir Japonija turėtų perimti šį modelį. Pasaulio vertikalus padalijimas į panregionus, pagal Haushoferį, buvo perimtas iš Mackinderio.
Vilniaus seimas (1922)
Vilniaus Seimas – marionetinės Vidurinės Lietuvos atstovaujamasis organas Vilniuje; organizuotas 1922 m. sausio 8 d. vykdant rinkimus, o 1922 m. vasario 20 d. balsų dauguma jame priimta rezoliucija apie Vilniaus krašto prijungimą prie Lenkijos.
Aplinkybės
1920 m. spalio 8–9 d. lenkų daliniams užėmus Vilnių ir artimas jam teritorijas, buvo paskelbta apie Vidurio Lietuvos, į valstybę panašaus darinio, įkūrimą. Liucijus Želigovskis pasiskelbė vyriausiuoju šios marionetinės valstybės ginkluotųjų pajėgų vadu ir paskelbė, kad jo tikslas – sukviesti Vilniaus krašto atstovus, kurie išreikštų tikrąją gyventojų valią.
Organizavimas
Dalyvauti rinkimuose į Vilniaus Seimą buvo leidžiama nuolatiniams Vidurio Lietuvos gyventojams ir joje gimusiems, vyresniems nei 21 metų amžiaus. Vilniaus krašte gimę, bet gyvenantys Lenkijoje, taip pat buvo kviečiami dalyvauti.
Iš dvylikos rinkimų apylinkių 3 buvo Lenkijos teritorijoje, o 2 Lietuvos (Širvintų ir Aukštadvario). Rinkimams Lenkijos finansų ministerija buvo skyrusi 79 mln. lenkiškų markių. Lietuvos Respublikos vyriausybė 1921 m. gruodžio 14 d. Nacijų Lygai pasiuntė protesto notą dėl rengiamų rinkimų.
Didesnė dalis lietuvių, baltarusių ir žydų šiuos rinkimus boikotavo.
Rinkimai vyko Didžiosios Pohuliankos (dab. Jono Basanavičiaus) gatvėje teatro pastate. Seimo vadovu buvo išrinktas Antoni Łokuciewski.
Pasekmės
Iš 106 Vilniaus Seimo deputatų didžioji dalis balsavo už visišką ir neginčijamą Vidurio Lietuvos (Vilniaus krašto) politinį inkorporavimą į Lenkijos sudėtį. 1922 m. kovo 24 d. Vilniaus Seimas išsiskirstė.
Šumilinos rajonas
Šumilinos rajonas  – antro lygmens Baltarusijos administracinis vienetas, esantis centro rytinėje Vitebsko srities dalyje. Administracinis centras – Šumilina.
Geografija
Ribojasi su Haradoko, Vitebsko, Bešankovičų, Ušačų ir Polocko rajonais. Rajone teka Dauguva ir Obolia.
Gyventojai
Tautinė sudėtis:
Gyvenvietės
Yra dvi miesto tipo gyvenvietės – Šumilina ir Obalė.
Želechai
Želechai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Piontnicos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į rytus nuo Piontnicos, apie 11 km į rytus nuo Lomžos ir apie 62 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Priekulės evangelikų liuteronų bažnyčia
miniatiūra|250px|right|Galinė dalis su bokštu miniatiūra|Senosios bažnyčios pamatai
Priekulės evangelikų liuteronų bažnyčia – evangelikų liuteronų bažnyčia Priekulėje, Klaipėdos rajone. Išsaugota senosios bažnyčios vieta.
Parapijos bendruomenei priklauso apie 450 žmonių.
Istorija
Koplyčia apkrikštytiems vietos gyventojams, kaip manoma, čia įrengta dar Ordino laikais, t. y. iki 1525 m. Priklausė ji Klaipėdos Šv. Mikalojaus baž­nyčiai. Išlikęs oficialus dokumentas nurodo, kad koplyčioje dirbęs kunigas Kas­paras Radunius mirė 1587 m. nėra žinoma, kelintas iš eilės dvasininkas jis čia buvo. Manytina, jog savarankiškos parapijos statusas Priekulės ben­druomenei suteiktas 1587, o gal ir dar vėliau – 1628 ar net 1635 m.
1587–1590 m. čia kunigavo Andreas Paškaitis (arba Paskeitis, Poš­kaitis), po jo, 1590–1613, Friedrichas Masalskis. Pastarasis buvęs vienu didžiausiu to laiko lietuvių kalbos žinovų, jis vertino bei taisė Jono Bretkūno Biblijos į lietuvių kalbą vertimo rankraštį.
1613–1642 m. Priekulės koplyčioje kunigavo Klaipėdos lietuvininkų parapijos diakonas Johanas Aldas. Apsigyventi Priekulėje jis nesku­bėjo, vis dėlto apie 1620 m. persikėlė, buvo įpareigotas rūpintis dar Ventės bendruomenės dvasiniais reikalais. Bažnyčią statyti vis delsta, atidėliota. 1688 m., kunigaujant Wilhelmui Martiniui, pradėta statyti naujuosius maldos namus Priekulėje. Lėšas sukaupti padėjo aukščiausia Prūsijos bažnytinė valdžia – jas rinkti leista visose hercogystės bendruomenėse.
1875–1897 m. kunigavo Gustavas Rudaitis, gavęs leidimą rekons­truoti per laiką kiek sumenkusius Priekulės maldos namus.
Iki Pirmojo pasaulinio karo kunigavo Louis Thielas (1898–1904 m.) ir Endrikis Endrulaitis (1904–1919 m.). Tarpukario bei Antrojo pasaulinio karo metais Priekulėje kunigavo Ernstas Ribaitis (1920–1927 m.), Martynas Keršys (1928–1930 m.), Martynas Vanagas (1930–1944 m.).
Išlikę parapijiečiai bendruomenę užregistravo 1948 m. rugsėjo 15 d. Laikinuosius maldos namus įsirengė parapijos salėje (kareiviai čia buvo spėję įkeldinti savo remonto dirbtuves). Per keletą metų net kiek prasi­gyventa: 1951 m. sustatytas inventorizacijos aktas liudija, jog čia buvo al­torius su aprėdu, sakykla, 4 liktoriai, Kristaus paveikslas, vargonėliai, 39 suolai, 1 kėdė, 1 stalas, dvi krosnys. Pamaldas laikė sakytojas Bertaitis (ar Bartaitis) iš Jokšų kaimo. Kai jį ištrėmė į Sibirą, jo vieton stojo M. Mickus, M. Kybelka, J. Sprogys. Nuo 1954 m. pamaldas Priekulėje laikė kun. J. Armonaitis, nuo 1990 m. – kun. Darius Petkūnas.