cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yossi Benayoun
Karjera
2005 m. liepą Racing klubui West Ham United klubas sumokėjo 4 milijonų išpirką ir su Benayoun liepos 13 d. pasirašė ketverių metų 2,5 mln. svarų sterlingų vertės sutartį. Jis naujoje komandoje debiutavo 2005 m. rugpjūčio 13 d. mače prieš Blackburn Rovers komanda.
Liverpulio komandoje debiutavo Čempionų lygos metu prieš Touluse FC komandą. Pirmą įvartį įmušė 2007 m. rugsėjo 25 d. prieš Reading FC Anglijos lygos taurėje. Istorinis, penkišimtasis klubo įvartis buvo įmuštas Yossi Benayoun Liverpulyje, Čempionų lygos rungtynėse prieš Beşiktaş JK klubą.
2011 m. rugpjūčio pabaigoje iki sezono pabaigos buvo išnuomotas Londono "Arsenal" klubui.
Radyščius
Radyščius – kaimas Varėnos rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 8 km į pietvakarius nuo Merkinės. Keliukai į Kibyšius, Liškiavą. Kaimo rytuose stūkso Radyščiaus piliakalnis.
Istorija
XIX a. pab. Radyščiaus (Gorodziščės) kaimas pateko į Seinų apskrities Kudrėnų valsčių, Liškiavos parapiją.
Aleksandras Solženicynas
Aleksandras Solženicynas (1918 m. gruodžio 11 d. Kislovodske – 2008 m. rugpjūčio 3 d. Maskvoje) – rusų rašytojas, filosofas, publicistas, poetas, istorikas, visuomenės veikėjas.
Biografija
Tėvas žuvo nelaimingo įvykio metu dar iki gimstant sūnui. 1925 m. šeima persikėlė gyventi į Rostovą prie Dono. Ten 1936 m. įstojo į universitetą, fizikos-matematikos fakultetą, kurį baigė 1941 m. Tačiau ne tikslieji mokslai jį labiausiai traukė. Ypač domėjosi ikirevoliucine Rusijos istorija ir svajojo parašyti knygą apie I pasaulinį karą bei apie Rusijos revoliuciją. Tai nulėmė, kad neakivaizdžiai pradėjo studijuoti Maskvos Filosofijos literatūros ir istorijos institute.
1941 m. spalio mėnesį buvo mobilizuotas, praėjo visą karą, buvo apdovanotas keliais ordinais. Kapitonas. 1945 m. vasario 9 d. buvo areštuotas už aštrius antistaliniškus pasisakymus asmeniniuose laiškuose savo vaikystės draugui N. Vitkievičiui. Tų pačių metų birželio 27 d. buvo nuteistas aštuoneriems metams pataisos darbų lagerio. Nuo 1953 m. buvo „visam gyvenimui“ ištremtas į Kok-Tereko aūlą (Džambusko sritis, Kazachstanas), Taškente du kartus gydytas nuo vėžio. 1956 m. TSRS Aukščiausiojo teismo buvo reabilituotas ir grįžo į Rusiją.
Įsikūrė Riazanėje, pradėjo dirbti mokytoju. 1962 m. gruodžio 30 d., išleidus apysaką „Viena Ivano Denisovičiaus diena“ buvo priimtas į TSRS rašytojų sąjungą.
Pašalinus iš pareigų N. Chruščiovą, prasidėjo rašytojo persekiojimai. 1965 m. KGB konfiskavo A. Solženicyno archyvą. Galimybės spausdintis Sovietų Sąjungoje A. Solženicynui nebeliko. 1969 m. buvo pašalintas iš TSRS rašytojų sąjungos.
1970 m. Nobelio komitetas paskyrė jam Nobelio premiją už indėlį į pasaulinę literatūrą. Premijos skyrimas sukėlė naują persekiojimų bei išpuolių bangą tėvynėje.
1973 m. iš A. Solženicyno padėjėjos, rašytojos Jelizavetos Voronianskojos išgavo informaciją apie „Gulago archipelago“ saugojimo vietą ir spalio mėnesį kratos metu aptiko slaptavietę su minėto kūrinio rankraščiu. 1973 m. spalio mėnesį KGB pasiūlė A. Solženicynui išleisti „Vėžininkų korpusą“ Sovietų Sąjungoje mainais už atsisakymą publikuoti Vakaruose „Gulago archipelagą“. Rašytojas neprieštaravo „Vėžininkų korpuso“ spausdinimui Sovietų Sąjungoje, tačiau nesutiko su valdžios „pasiūlymu“ dėl „Gulago archipelago“. Iš karto po šio įvykio A. Solženicynas suteikė teisę Paryžiaus leidyklai „ИМКА-Пресс“ publikuoti knygą Vakaruose. 1973 m. pabaigoje buvo pranešta apie „Gulago archipelago“ I tomo pasirodymą.
1974 m. vasario 12 d. buvo areštuotas, iš jo buvo atimta Sovietų Sąjungos pilietybė ir jis buvo išsiųstas į Vakarų Vokietiją. 1976 m. persikėlė gyventi į JAV, į atokią nuo žmonių sodybą Kavendiše, (Vermonto valstija). Galimybė grįžti į Sovietų Sąjungą atsirado tik „Perestroikos“ laikais: 1990 m. rugpjūčio 16 d. TSRS prezidento M. Gorbačiovo įsaku rašytojui buvo grąžinta pilietybė. Į Rusiją grįžo 1994 metais, pervažiuodamas traukiniu visą Rusiją – nuo Vladivostoko iki Maskvos. 1997 m. išrinktas į Rusijos mokslų akademiją.
Kūryba
1959 m. jis parašė apysaką „Щ-854 (Vieno zeko viena diena)“. Apysaka tik po poros metų pateko į žurnalą „Novy mir“ (rus. Naujas pasaulis) Aleksandrui Tvardovskiui, kuris pasiekė (buvo gautas N. Chruščiovo leidimas), kad apysaka būtų išspausdinta. 1962 m. toji apysaka, pervardinta į „Viena Ivano Denisovičiaus diena“, buvo išspausdinta minėtame žurnale (vertimas į lietuvių kalbą išleistas 1963 m.; naujas pataisytas lietuviškasis leidimas išleistas 2009 m.). Netrukus apysaka buvo pristatyta Lenino premijos apdovanojimui, tačiau sulaukė ypatingo komunizmo gynėjų pasipriešinimo.
A. Solženicyno „Gulago archipelagas“ pasaulyje buvo perskaitytos gerokai anksčiau nei Rusijoje bei buvusioje Sovietų Sąjungoje. Greitai išversta į keletą kalbų literatūrinė studija sukėlė staiga sprogusios bombos efektą, padarė įtaką netgi tiems, kurie ir toliau liko kairiaisiais, ir pakeitė supratimą apie padėtį Sovietų Sąjungoje. Vakaruose ir anksčiau buvo spausdinta knygų apie TSRS represijas, bet pirmą kartą pasirodė kūrinys, turintis nuodugniai ištirtą dokumentinę bazę, prie viso to – dar ir parašytas žmogaus, kuris pats patyrė GULAGO siaubus. Jo knygos tapo kaltinimu, kurio neįmanoma ignoruoti.
Skirtingai ir nuo Vakarų, ir nuo Rusijos – Lietuvoje „Gulago archipelagas“ lietuvių kalba išleistas tik 2009 m. Sovietmečiu politinis kalinys ir disidentas Balys Gajauskas (kartu su Kęstučiu Jakubynu) buvo išvertęs I tomą. Vertimo kopija 1977 m. buvo perduota į Vakarus, tikintis ten išleisti. Visgi išleista nebuvo, o vertimo rankraščio likimas nežinomas. 1989 m. „Ryto“ spaustuvėje Klaipėdoje „Gulago archipelagas“ buvo išspausdintas, tačiau tik rusų kalba. Nelegaliai išspausdinti trys tomai po 30 tūkstančių egzempliorių buvo greitai išplatinti.
1989–1991 m. planuota išleisti „Gulago archipelagą“ ir lietuvių kalba (serijoje „Nobelio premijos laureatai“). Nors knyga buvo išversta į lietuvių kalbą, ir vertimas – puikios kokybės (vertėjai Viktoras Beržinis, Sigita Papečkienė ir Vincas Stravinskas), ji tuomet nebuvo išleista. Laimingo atsitiktinumo dėka vertimo mašinraščio kopija nežuvo ir 2009 m. buvo išleisti visi 3 tomai. Vertimas patikslintas lyginant su nauju rusiškuoju 2008 m. leidimu. Pastarasis leidimas papildytas knygoje minimų pavardžių rodykle, paviešinamos A. Solženicyno žodžiais tariant „nematomųjų“ knygos pagalbininkų pavardės (ankstesniuose leidimuose būdavo nurodomi tik inicialai). Tai žmonės, siuntę savo atsiminimus apie kalinimą Gulaguose, teikę autoriui pastabas, tikslinę informaciją. „Nematomųjų“ talkininkų pavardes tarybiniais laikais A. Solženicynas slėpė siekdamas apsaugoti juos nuo valdžios represijų. Didžiuliame konsultantų ir liudininkų sąraše galima rasti ir vieną kitą lietuvišką pavardę, pavyzdžiui, politinio kalinio Juozo Vaišnoro (1911–1971, 1940 m. buvo finansų ministru po E. Galvanausko atsistatydinimo), kalėjusio lageriuose 1945–1956 m.
Pagrindiniai kūriniai
2007 m. Rusijoje pradėti leisti A. Solženicyno „Raštai“ (30 tomų).
SC Kalvarija
Kalvarijos FK Orija – Lietuvos futbolo klubas iš Kalvarijos.
Giršas Rutenbergas
Giršas Rutenbergas (1901 m. Papilė – po 1941 m. Dachau koncentracijos stovykla) – Lietuvos teisininkas, spaudos darbuotojas.
Biografija
Gimnaziją baigė Petrograde. Vokietijos ir Šveicarijos aukštosiose mokyklose studijavo politikos ir teisės mokslus, apgynė teisės daktaro disertaciją.
Gaižiūnų poligonas
miniatiūra|250px|right|Įvažiavimas į Gaižiūnų poligoną thumb|right|250px|[[JAV ir Lietuvos karinių pajėgų technika poligone]] Gaižiūnų poligonas – karinis poligonas, įkurtas 1930 m. netoli Gaižiūnų kaimo (Jonavos raj.) Lietuvos kariuomenės reikmėms. Šiuo metu priklauso kariuomenės Didžiojo Lietuvos etmono Jonušo Radvilos mokomajam pulkui.
Gaižiūnų poligono plotas – 5520 ha. Poligone vienu metu pratybas gali organizuoti trys Lietuvos kariuomenės batalionai, o vykdant ir šaudymo pratybas – du pėstininkų batalionai. Šaudymo pratybas galima atlikti iš automatinių šautuvų ir kulkosvaidžių, įvairių rūšių pistoletų ir granatsvaidžių. Poligone yra įrengta 15 įvairaus pobūdžio šaudyklų, 2 granatų mėtymo aikštelės, M113 A1 šarvuočių trasa, 24 mokomieji laukai, skirti mokymams nenaudojant kovinių šaudmenų. Įrengiant poligoną, didelę paramą suteikė Danijos Boriso poligono kariškiai.
2016 m. buvo priimtas sprendimas iki 12000 ha ploto išplėsti Gaižiūnų poligoną, sudarant sąlygas jame treniruotis kuopos dydžio vienetui su mūšio paramos elementais (artilerija, minosvaidžiai) ir vykdyti kovinį šaudymą. Poligone planuojama įrengti naujas įvairios paskirties šaudyklas: šaudymui iš artilerijos pabūklų, pėstininkų kovos mašinų, kulkosvaidžių, lengvųjų šaulių ginklų, taip pat atnaujinti taktinį lauką.
Rudiškių šv. apaštalų Pilypo ir Jokūbo bažnyčia
'''Rudiškių šv. apaštalų Pilypo ir Jokūbo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Rudiškių kaime, prie Joniškio-Gruzdžių kelio.
Istorija
Rudiškiuose 1671 m. pastatyta pirmoji koplyčia. Vėlesnė medinė koplyčia pastatyta 1770 m. Jai popiežius Pijus VI 1786 m. rugsėjo 6 d. bule paskelbė šv. Pilypo ir Jokūbo atlaidus. 1836 m. paskirtas kunigas. XIX a. viduryje veikė parapinė mokykla.
Parapijiečių lėšomis 1868 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. 1922 m. Rudiškiuose įkurta pavasarininkų kuopa.
Bažnyčios vargonai 6 registrų, pastatyti apie 1870 m. Instrumento meistru laikomas latvis Karlas Hermanas.
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano, halinė, vienos navos. Jai unikalumo teikia trijų bokštų kompozicija. Bažnyčia liaudiškos architektūros formų su neogotikos ir neobaroko elementais. Išsiskiria trimis kvadratiniais, neišsikišusiais bokšteliais su piramidiniais stogeliais, pūstais šalmais. Presbiterija trisienė, pristatyta keturkampė apsidė – zakristija. Sienos apkaltos lentomis vertikaliai. Langai neogotikiniai su strėline arka. Vidaus erdvė vientisa. Sienos sutvirtintos stulpeliais. Lubos šiek tiek įlenktos. Grindys lentų. Vargonų choras ant dviejų neorderinių kolonų su tekintų boliustrų turėklu. Šonuose balkonėliai su aklinais turėklais. Vargonų choras stilizuotų formų, puoštas kiaurapjūvio ornamento drožiniais ir yra vienoje linijoje su ažūrine choro sienele. Navos gale, šalia vargonų choro, įrengtos pakeltos nuo grindų ložės. Įrengti 5 mediniai barokiniai altoriai.
Šios bažnyčios interjeras ir puošyba yra vieni iš gražiausių Joniškio rajone. Bažnyčioje išliko religinio meno kūrinių bei kulto reikmenų: 1865 m. žalvarinis varpas, geležinis ornamentuotas XIX a. kryžius, paveikslas „Šv. Kazimieras", medinės skulptūros „Mykolas Arkangelas", „Švč. Mergelė Marija", altorėlis su šv. Jokūbo ir šv. Pilypo bareljefu.
Trečiasis pasaulis
Trečiasis pasaulis – ekonomiškai silpnai išsivysčiusios pasaulio valstybės, kurioms nepriskiriamos buvusio socialistinio bloko šalys. Sąvoką 1952 m. įvedė prancūzų demografas Alfred Sauvy kaip analogiją „trečiajam luomui“ Prancūzijos revoliucijos metu. Kai Francas Fanonas 1961 m. savo kūrinyje „Šios žemės prakeiktieji“ Trečiąjį pasaulį prilygino kolonizuotam, neišsivysčiusiam pasauliui ir šią sąvoką įvedė į tarptautinį naudojimą, prancūziškai kalbančiose šalyse ši sąvoka jau buvo įprasta. Iš pradžių „trečiuoju pasauliu“ buvo vadinamos Rytų-Vakarų konflikte ir jo sukurtuose kariniuose blokuose nedalyvaujančios šalys; šiais laikais ši sąvoka dažnai ne visai teisingai taikoma kaip sinonimas besivystančioms šalims.
Sąvokos taikymas
Iki XX a. 9-to dešimtmečio „trečiojo pasaulio“ sąvoką komplikavo tai, kad „trečiuoju pasauliu“ buvo vadinamos tiek visos ekonomiškai atsilikusios nuo Vakarų šalys, tiek tos šalys, kurios demonstravo savo neprisijungimo prie karinių - politinių blokų politiką.
Besivystančios šalys
Dažniausiai Trečiuoju pasauliu vadinamos ekonomiškai neišsivysčiusios daugiausia Azijos, Afrikos ir Lotynų Amerikos šalys, beveik visos buvusios kolonijos.
Trečiojo pasaulio šalims šiuo metu priskiriamose valstybėse gyvena apie 80 % pasaulio gyventojų ir ši santykinė dalis turi tendenciją didėti. Nestabilūs trečiojo pasaulio režimai, ypač po to, kai neteko konkuruojančių Rytų ir Vakarų paramos, tampa vienu svarbiausių nestabilumo tarptautiniuose santykiuose šaltiniu.
Neprisijungusios šalys
thumb|220px|Neprisijungusiųjų valstybių judėjimo nariai (tamsiai mėlyna) ir stebėtojai (žydra) „Trečiajam pasauliui“ taip pat buvo priskiriamos visos valstybės, kurios nebuvo Jungtinių Amerikos Valstijų arba Tarybų Sąjungos sąjungininkėmis ar bent jau atvirai nestojo vienos iš jų pusėn. Pačios trečiojo pasaulio šalys priėmė šią sąvoką per „neprisijungusiųjų“ šalių organizaciją, kuriai ilgą laiką vadovavo Jugoslavija, Indonezija ir Egiptas.
Trečiojo pasaulio esmė pasidarė žymiai aiškesnė po Rytų ir Vakarų konfrontacijos pabaigos. Nustojus dėl „trečiojo pasaulio“ konkuruoti Vakarams ir Rytams, jis tapo tam tikra prasme „užmirštas“ ir sulaukia vis mažiau dėmesio. Šiuo metu „trečiuoju pasauliu“ vadinamos besivystančios (t. y. nepasiekusios Vakarų ekonominio išsivystymo) pasaulio šalys, o pasaulis pradėtas skirstyti ne į Rytus ir Vakarus, o į Šiaurę ir Pietus. Dažnai „trečiajam pasauliui“ priskiriamos ir buvusios socialistinės šalys (ar bent jų dalis), praradusios savo socialistinį statusą pasauliniuose ekonominiuose ir politiniuose santykiuose.
Būdingi bruožai
Trečiojo pasaulio šalys daugiausia išsidėsčiusios Afrikoje, Lotynų Amerikoje ir Azijoje. Beveik visos jos yra buvusios Europos valstybių kolonijos. Trečiojo pasaulio šalims yra būdingi šie bendri bruožai:
Sąvokos taikymo prasmingumas
Kai kurių mokslininkų nuomone „trečiojo pasaulio“ sąvoka apskritai yra praradusi savo prasmę. Jei Rytų-Vakarų konfrontacijos metu „trečiuoju pasauliu“ buvo galima laikyti į šią konfrontaciją tiesiogiai neįsitraukusias šalis, tai šiuo metu ši sąvoka nebėra tokia aiški. Viena vertus, „trečiasis pasaulis“ išsiplėtė dalimi buvo socialistinio bloko šalių, kita vertus, pati sąvoka dabar apima tokias skirtingas šalis, kad jas mažai kas bendro jungia. Keičiant „trečiojo pasaulio“ sąvoka „besivystančiomis šalimis“ iš principo niekas nesikeičia, nes į šią sąvoką papuola tokios skirtingos šalys ir regionai kaip Lotynų Amerika, naujosios industrinės pietryčių Azijos šalys, Juodoji Afrika, buvusios socialistinės šalys.
Tik nedaugelis trečiojo pasaulio šalių laikomos demokratiškomis. Kaip formaliai atitinkančias politinės demokratijos standartus galime paminėti Kosta Riką, Indiją ir Botsvaną bei dar keletą „trečiojo pasaulio“ šalių. Kitos „trečiojo pasaulio“ šalys, nors ir turi formaliai veikiančias demokratines institucijas nesilaiko tam tikrų liberalioms demokratijoms būdingų standartų ir laikomos tik dalinai laisvomis. Tai tokios šalys kaip Kolumbija, Šri Lanka, Salvadoras ar Gvatemala.
Tačiau būdingiausia trečiojo pasaulio šalių politinė sistema yra nedemokratinė – oligarchija, karinė diktatūra arba absoliutinė monarchija. Galime pastebėti, kad kai kurios šalys, kurios bandė pereiti prie tam tikrų demokratinių politinės valdžios formavimo formų, pvz., Alžyras, grįžo prie ankstesnių autoritarinių modelių daugiausia dėl valdančiosios grupuotės baimės, kad demokratija atneš suirutę arba islamistų įsigalėjimą (tai ypač būdinga musulmoniškoms šalims).
Šalia to, kad valstybės valdymas paprastai yra nedemokratinis, trečiojo pasaulio šalims paprastai prikišama ir tai, kad jos neturi efektyviai funkcionuojančių valdžios institucijų, o ir esamos yra paralyžuotos korupcijos.
Kadangi daugelis „trečiojo pasaulio šalių“ po išsivadavimo iš kolonializmo valstybinę valdžią formavo dažniausiai ne rinkimų keliu arba per vienpartinius rinkimus, šioms valstybėms reikėjo surasti kitus būdus kaip užtikrinti savo legitimaciją. Išvaduotojų iš kolonializmo aureolė laikui bėgant blėso ir politinės legitimacijos trūkumą buvo bandoma kompensuoti įvairių slaptųjų tarnybų veikla. Kartu augo armijos ir įvairių saugumo struktūrų vaidmuo, ir ne tik autoritariniuose - kariniuose režimuose. Armijos vaidmuo neapsiribojo vien gynybos funkcijomis, bet buvo svarbus užimtumo faktorius, be to tiesiogiai ar netiesiogiai kontroliavo ištisas ūkio šakas nuo maisto pramonės iki ginklų gamybos (ypatingai tokiose valstybėse kaip Egiptas, Irakas ir Sirija).
Per pastaruosius 2-3 dešimtmečius vietoj "trečiojo pasaulio" labiau linkstama vartoti terminą "besivystančios šalys".
Gašper Okorn
thumb|250px|Gašper Okorn Gašperas Okornas (g. 1973 m. balandžio 9 d.) – Slovėnijos krepšinio treneris.
Riešė
Riešė – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, Riešės aukštumoje, už 3 km į vakarus nuo Didžiosios Riešės, prie Riešės upelio. 3 seniūnaitijos. Yra žirgynas, Riešės gimnazija, pradinė mokykla „Pirmoji akademija“, paštas (LT-14028), prekybos centras „Maxima“. 2006 m. rugsėjį atidarytas vienas didžiausių Europoje pievagrybių auginimo centras UAB „Riešės plantacija“.
Balčiūniškiai (Vilkaviškis)
Balčiūniškiai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Stirnėnų.
Riešė
Gyvenvietę aptarnauja 87 maršruto autobusas (Beržų, Riešės gimnazijos, Ežero st.).
thumb|left|250px|Riešės upelis ir įvažiavimas į Riešę iš vakarų
Geografija
Apylinkėse yra Riešės hidrografinis draustinis. Telkšo Riešės tvenkinys. Pietinėje dalyje yra Didžiosios Riešės miškas.
Istorija
XIX a. 2 pusėje ir XX a. 1 pusėje Riešė buvo valsčiaus centras.
II pasaulinio karo metu Riešėje buvo Vilniaus geto pavaldi žydų darbo stovykla, kuri buvo panaikinta 1943 m. balandį kalinius perkeliant į Vilniaus getą. 1985 m. pastatytas liaudiškų medžio skulptūrų memorialas fašizmo aukoms atminti.
LTSR metais – Vilniaus valstybinio žirgyno centrinė gyvenvietė.
Sisteminė paklaida
Sisteminė paklaida ( arba bias) – tai sisteminis tyrimo rezultatų nuokrypis nuo tikrosios vertės. Priešingai nei atsitiktinė paklaida, sisteminė dažnai iškreipia duomenis į vieną pusę nuo tikrosios vertės, pvz., netikslus prietaisas rodo kiek didesnę nei tikroji vertę, arba tyrėjas atidžiau stebi ir seka tiriamuosius, esančius poveikio, bet ne kontrolės grupėje (tyrėjo paklaida).
Balčiūniškis
Balčiūniškiu vadinami kaimai Pasvalio rajone:
Juodosios jūros kantaras
Kantarai (Spondyliosoma) - jūrinių karosų (Sparidae) žuvų gentis.
Gentyje yra vienitelė rūšis - Juodosios jūros kantaras Spondyliosoma cantharus
Danijos futbolo varžybos 1974–1975 m.
Danijos futbolo varžybos 1974–1975 m.
Krosbis
Krosbis  – miestas Jungtinėje Karalystėje, šiaurės vakarų Anglijoje, Mersisaido grafystėje, prie Airijos jūros Liverpulio įlankos, Liverpulio šiaurinis priemiestis. Žuvies perdirbimo pramonė. Veikia žvejybos uostas. Yra 1620 m. įkurta Teiloro prekybos mokykla. Kurortas. Krosbio paplūdimys garsėja menine instaliacija Another Place.
Istorija
Krosbis minimas šaltiniuose nuo X a.
Lapių piliakalnis
Lapių piliakalnis, vadinamas Pilale (registro kodas A446KP, senasis kultūros paminklų sąrašo Nr. AR505) – piliakalnis Klaipėdos rajono savivaldybės teritorijoje, Lapių kaime, 0,95 km į pietryčius nuo kelio Vėžaičiai–Kartena, 0,65 km į šiaurės rytus nuo Lapių kaimo kapinių, 0,6 km į pietvakarius nuo Trumpės ir Žvelsos santakos, 0,55 km į pietus nuo Greičiūnų kaimo kapinių ir 0,1 km į šiaurės vakarus nuo Žvelsos dešiniojo kranto.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Žvelsos upelio slėnyje, 100 m į šiaurės vakarus nuo Žvelsos dešiniojo kranto. Piliakalnio šlaitai iš trijų pusių statūs, 6–10 m aukščio, viršuje – ovali apie 70 m ilgio šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi ir 35 m pločio aikštelė, kurios pietinis kraštas nuo upelio aukštesnis.
Kultūrinio sluoksnio ir įtvirtinimų nepastebėta. Manoma, kad piliakalnis naudotas kaip slėptuvė, užpuolus priešams.
Legendos
Apie piliakalnį yra sukurta legendų. Pagal vienas legendas, piliakalnį supylę švedai, pagal kitas – kad jame nugrimzdęs dvaras su vokiečiais. Senoliai pasakodavo, kad piliakalnio viršuje yra buvusi gili duobė su mūro liekanomis.
Naujamiestis (Biržai)
Naujamiestis – Biržų miesto dalis, esanti į vakarus nuo Biržų senamiesčio, kairiajame Agluonos krante. Yra trejos kapinės.
450 m.
450 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Nedatuoti
Mantikora
thumb|1678 m. graviūra, vaizduojanti mantikorą Mantikora – persų legendinė būtybė, panaši į Egiptiečių sfinksą. Ctesijaus teigimu, tokios būtybės gyvenančios Etiopijoje, turinčios raudonos spalvos liūto kūną, žmogaus galvą su trimis eilėmis aštrių kaip ryklio dantų, kartais kaip šikšnosparnio sparnus ir trimitą primenantį balsą. Kiti dalykai keičiasi nuo iš lūpų į lūpas perduodamų istorijų. Gali būti raguota, sparnuota, arba turėti ir tą, ir tą. Uodega yra kaip arba drakono, arba skorpijono, ir gali šaudyti nuodingus spyglius, kad paralyžuotų arba užmuštų auką. Jos prarydavo savo grobį visą, nepalikdamos nei drabužių, nei kaulų, nei aukų daiktų.
Vilčinskas
Vilčinskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Vilčinskienė (ištekėjusi moteris) ir Vilčinskaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Sia dinastija
Laikotarpio bruožai
Ilgą laiką neabejota Sia dinastijos realumu, tačiau archeologinių įrodymų nebuvo, kol 1959 m. buvo rasta bronzos amžiaus kultūra Erlitou vietovėje Henan provincijoje. Dauguma kinų archeologų laiko Erlitou radinius Sia egzistavimo įrodymu, tačiau Vakarų archeologai ne visada linkę sieti juos su Sia. thumb|left|280px|Numanoma Sia teritorija
Bet kuriuo atveju Sia periodas atspindi pereinamąją stadiją tarp vėlyvojo neolito kultūrų ir miestų civilizacijos, būdingos Šang dinastijai. Sia laikotarpiu turėjo vystytis žemdirbystė, pradėti gaminti alkoholiniai gėrimai, patobulinta gyvulininkystė. Sia naudojo bronzą ginklams bei indams.
Sia dinastijos valdovai
Pirmasis Sia valdovas buvo Ju. Iš viso buvo septyniolika valdovų per keturiolika kartų. Paskutinį valdovą Dzie nuvertė Tangas, Šangų tautos, gyvenusios rytuose, vadas.
Biržų senamiestis
Istorija
Senoji miesto dalis suformuota Valakų reformos metu XVI a. prie tvirtovės pagal stačiakampio formos planą, 1661-1662 m. išplėsta pagal architekto T. Krel-Spinovskio planą. Miestas su tvirtove sudarė Renesanso epochai būdingą kompleksą, vienintelį tokį išlikusį Lietuvoje. 1923 m. miestas plėstas. Per Antrąjį pasaulinį karą beveik sunaikintos istorinės dalies architektūra neatkurta. Dalis senamiesčio yra kultūros paveldas.
Senamiestyje vyrauja sovietinio stiliaus 1-3 aukštų mūriniai pastatai, yra keturkampė aikštė, susidariusi išplėtus kvadratinę Rotušės aikštę. Čia stovi romantizmo neobaroko krypties Biržų Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia, pastatyta 1861 m. (archit. Tomas Tišeckis). Jos interjeras modifikuotų klasicizmo formų. Netoli aikštės yra ir neogotikinė Biržų evangelikų reformatų bažnyčia, pastatyta 1874 m. Mieste taip pat buvo Biržų evangelikų liuteronų bažnyčia.
Aikštėje stovi Laisvės paminklas, pastatytas 1931 m. (skulpt. Robertas Antinis), 1946 m. nugriautas, 1990 m. atstatytas (skulpt. Robertas Antinis), tačiau ne savojoje, o kitoje vietoje. 1976 m. pastatyta poeto Juliaus Janonio paminklinė skulptūra (skulpt. Konstantinas Bogdanas).
Igoris Četverikovas
Biografija
I. Četverikovas gimė 1904 m. sausio 25 d. Saratovo gubernijoje. Nuo 16 m. dirbo Volgos upės garlaiviuose kūriku.
1926 m. baigė Saratovo universiteto darbininkų fakultetą, o 1928 m. – Leningrado Susisiekimo kelių inžinierių instituto Lėktuvų gamybos skyrių.
Nuo 1928 m. dirbo D. Grigorovičiaus OKB, kur vykdė mokomojo biplano MU-2 statinius ir skraidymo bandymus. Grigorovičių areštavus dirbo P. Rišaro konstravimo biure. P. Rišarui išvykus iš TSRS buvo pervestas į CAGI instituto CKB, kur vadovavo Jūrų skyriui. 1932 m. I. Četverikovo sukurto MDR-3 bandymai buvo nutraukti. 1933 m. Četverikovo vietą užėmė G. Berijevas.
1933 m. ima dirbti Civilinės aviacijos Mokslinio tyrimo instituto Gliserių ir aerorogių kūrimo skyriuje. 1935 m. jis sukūrė du lengvosios skraidančios valties variantus – denio lėktuvą OSGA-101 ir lėktuvą povandeniniam laivui SPL. 1935 m. SPL dalyvavo aviacijos parodoje Milane, o 1937 m. juo buvo pasiekti keli pasaulio rekordai.
Jagėlonių akmuo
miniatiūra|250px|right|Jagėlonių akmuo į [[Elektrėnų jėgainės pusę]]
Igoris Četverikovas
Biografija
1936 m. I. Četverikovas baigė kurti arktinį žvalgybos lėktuvą ARK-3. Vėliau pagal ARK-3 buvo sukurta skraidanti valtis MDR-6 (Če-2), kurią po bandymų gamino serijiniu būdu. Iki 1945 m. buvo sukurtos kelios jos modifikacijos.
Jagėlonių akmuo
Jagėlonių akmuo, vadinamas Gaideliu – mitologinis akmuo Jagėlonių kaime (Kietaviškių sen.), Elektrėnų savivaldybėje. Akmuo slūgso atviroje vietoje tarp dviejų sodybų, prie kelio, pažymėtas mediniu ženklu. Stambus riedulys 1995 m. įtrauktas į Kultūros paveldo registrą. miniatiūra|220px|left|Akmuo pavasarį
Igoris Četverikovas
Biografija
Nuo 1942 m. gegužės iki 1946 m. vadovavo bandomajai gamyklai Nr. 458, kuri veikė Ivankovo gyvenvietėje (dabar Dubna), vietoj evakuotos gamyklos Nr. 30.
Jagėlonių akmuo
Istoriko Tado Šidiškio surinkti pasakojimai byloja apie ant akmens pasirodydavusį gaidį, kuris klaidindavo keleivius. Pasak vietinių gyventojų, šalia jo vaidendavosi, matydavo ant jo tupintį gaidį, todėl ir pramintas Gaidelio akmeniu. Kiti žmonės pasakoja, kad pro šalį važiuojantys susivėlinę keleiviai girdėdavo kalimą, matydavo kažką sėdint ant akmens ir net eidavo pypkę užsidegti, nes būdavo šaukiami tikraisiais vardais. Kartais tiesiog klaidžiodavo ir negalėdavo pro tą vietą pravažiuoti – sukdavo ratu. Viskas išnykdavo tik užgiedojus gaidžiui. Netoli akmens yra rastas akmeninis kirvis keturkampe pentimi.
Igoris Četverikovas
Biografija
Po Antrojo pasaulinio karo Arado 234 pagrindu sukūrė amfibiją TA.
Jagėlonių akmuo
Aprašymas
Natūralus riedulys – šviesiai rausvas, vidutinio grūdėtumo granitas, netaisyklingos formos, pailgas, maždaug 3,5 m ilgio ir iki 2,6 m pločio bei nuo 0,7-1 m aukščio rytų šone iki 2 m aukščio vakarų šone. Šalia šio akmens yra kitas pilkai rausvo, vidutinio grūdėtumo akmuo, pailgas, maždaug 1,15 m ilgio iki 0,8 m pločio ir iki 0,55 m aukščio nuo dabartinio žemės paviršiaus. Didesnysis akmuo smarkiai apskeldėjęs, apkerpėjęs.
Igoris Četverikovas
Biografija
Nuo 5-ojo dešimtmečio pabaigos dėstė Leningrado Karinių oro pajėgų inžinerinėje akademijoje, kuri dabar vadinasi Možaiskio karinė kosminė akademija.
Lietuvos nepriklausomybės medalis
150px|thumb|right|[[1928 m. medalio aversas]] Lietuvos nepriklausomybės medalis – Lietuvos valstybės apdovanojimas, kuriuo Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu apdovanojami asmenys už nuopelnus atkuriant ir įtvirtinant Lietuvos nepriklausomą valstybę.
Istorija
Lietuvos nepriklausomybės medalis yra Lietuvos nepriklausomybės medalio, kuriuo buvo apdovanojami asmenys už nuopelnus atkuriant ir įtvirtinant Lietuvos nepriklausomybę 1918–1928 m. istorinis analogas.
Medalis įsteigtas 1928 m., minint Lietuvos nepriklausomybės dešimtmetį. Atkurtas 2000 m. liepos 6 d., minint Nepriklausomos Lietuvos valstybės atkūrimo dešimtmetį.
Aprašas
Medalis apvalus, bronzinis. Vienoje pusėje – sparnuotos laisvės deivės skulptūros reljefinis atvaizdas tekančios saulės fone. Kitoje pusėje – užrašas „PER AMŽIUS BUDĖJĘ LAISVĘ LAIMĖJOM PER AUKAS IR PASIŠVENTIMĄ 1918-1928“. 2000 m. variantas kiek modernizuotas.
Medalistai
1928–1940 m. medaliu apdovanota daugiau kaip 44 tūkst. Lietuvos ir užsienio valstybių piliečių: 2000 m. liepos 6 d. Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo dešimtmečio proga šiuo medaliu apdovanoti:
Bažnyčia Redentorė
45.42499°N, 12.33245°W thumb|right|250px| Bažnyčia Redentorė festivalio metu, sujungta su [[San Marco (Venecija)|San Marko aikšte pontoniniu tiltu]] '''Švč. Išgelbėtojo bažnyčia' (, paprastai žinoma sutrumpintai Redentore'') – renesanso stiliaus bažnyčia Venecijoje, Džudekos saloje, turinti mažosios bazilikos statusą. Tai vienas iš žymiausių architekto Andrea Palladio statinių. Įėjimas į baziliką mokamas.
Istorija
Bažnyčia buvo sumanyta 1575-77 m. Veneciją siaubusio maro metu, kada žuvo apie 50 000 miesto gyventojų. 1576 m. rugsėjį Venecijos senatas balsavo už bažnyčios pastatymą Džudekos saloje prašant dangiškosios pagalbos nuo maro. Bažnyčia buvo skirta išgelbėtojui Kristui. Užsakymą įvykdyti buvo patikėta architektui Andrea Palladio. Buvo organizuota maldos procesija už išgelbėjimą sujungiant San Marko aikštę su Džudekos sala, kurioje buvo pastatytas medinis bažnyčios modelis. Venecijos dožas su senato nariais ir kitais miestiečiais ėjo pontoniniu tiltu iki bažnyčios, kurioje aukojo mišias už išgelbėjimą. 1577 m. liepą marui atsitraukus, ši procesija tapo vieno didžiausių Venecijos festivalių prototipu.
1577 m. gegužės 3 d. buvo pastatytas bažnyčios kertinis akmuo. Senatas norėjo, kad bažnyčia būtų kvadrato formos, tačiau Andrea Palladio įgyvendino ją pagal savo projektą. Bažnyčia yra vienanišė, turinti po 3 koplyčias iš abiejų pusių. Bažnyčia baigta ir pašventinta 1592 m., jau po Andrea Palladio mirties. Jos priežiūra patikėta kapucinų vienuoliams. Bažnyčios stilistikoje galima ižvelgi Leon Battista Alberti ir Bramantės įtakas, tačiau bažnyčia yra originalios Andrea Palladio stilistikos ir laikoma viena iš jo kūrybinių viršūnių. Bažnyčioje (zakristijoje) yra gerai žinomų meistrų: Paolo Veronese, Palma Giovane, Francesco Bassano, Alvise Vivarini dailės darbų. Šiuo metu bažnyčia yra kasmetinio, vieno didžiausių Venecijos festivalių Festa del Redentore centre. Kaip ir XVI a., taip ir dabar, liepos mėnesio trečią sekmadienį bažnyčia sujungiama valčių pontoniniu tiltu su San Marko aikšte. Vyksta procesija, gondolų regata, o vakare fejerverkai.
Nuorodos
[[
Ilgauodegė zylė
miniatiūra Ilgauodegė zylė (Aegithalos caudatus) – žvirblinių paukščių būrio, ilgauodegių zylių šeimos paukščių rūšis. Dar vadinama uodeguotąja zyle.
Paplitimas
Arealas suskaidytas. Eurazijoje paplitusi nuo pat Atlanto iki Ramiojo vandenyno. Šiaurėje arealas siekia šiaurės Skandinaviją, Baltąją jūrą, Pečioros, Lenos aukštupius, pietuose - Ilio aukštupį, šiaurės Kazachstaną, Mažąją Aziją, Viduržemio jūros pakrantę. Gyvena daugelyje Atlanto, Ramiojo vandenyno, Viduržemio jūros salų. Kitas arealas driekiasi tarp Himalajų ir Geltonosios jūros.
Žiemoja arealo pietinėje dalyje.
Lietuvoje gan dažna rūšis, peri, žiemoja.
Išvaizda
Ilgauodegė zylė gerokai mažesnė už naminį žvirblį, išsiskiria itin ilga uodega. Kūnas baltas, nugara, antuodegis, sparnai, uodega juodi. Snapas trumpas, juodas. Kojos tamsiai raudonos.
Elgsena
Gyvena beržynuose, juodalksnynuose, kituose grynų lapuočių miškuose, augančiuose šalia upelių, pievų, brastų. Taip pat priemiesčių parkuose, lankosi soduose.
Aktyvios tik dieną, skraido gretai, nedideliais būreliais. Kovo pabaigoje - balandžio pradžioje ilgauodegių zylių pora rengia lizdą iš kerpių, samanų, žolių, karklų. Rengia gūžtą eglėse, juodalksniuose, baltalksniuose. Deda 9-11 baltus su rudais taškais kiaušinius, balandžio mėnesį. Patelė peri 15 dienų. Per metus veda vieną vadą.
Paagliuonys
Etimologija
Paagliuonys – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo čia pratekančios Agliuonos upės.
Papiškės (Merkinė)
Papiškės – kaimas Varėnos rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 10 km į pietvakarius nuo Merkinės, 4 km nuo Kibyšių. Šalia telkšo Navikų, Vilkiautinio ir Papiškių ežerai, yra Krūčiaus ištakos. Pašonėje stūkso Radyščiaus piliakalnis. Į kaimą ateina kelias nuo Vilkiautinio.
Istorija
XIX a. pab. Papiškės pateko į Seinų apskrities Kudrėnų valsčių.
Eglinis (Rokiškio r.)
Eglinis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajone, apie 12 km į pietryčius nuo Obelių, Kumpuolio hidrografiniame draustinyje. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,39 km, plotis – iki 0,17 km. Altitudė 128,5 m. Krantai apaugę medžiais, rytinis krantas pelkėtas, žemas, šiaurinis – aukštas. Aplinkui daugiausia plyti pievos, auga miškeliai. Rytuose išteka upelis (Kumpuolės intakas, Šventosios upės baseinas). Į vakarus įsikūręs Aleksandravėlės kaimas, į šiaurę – Trumponių kaimas. Šiauriniu krantu eina kelias.
UEFA taurė 1983–1984 m.
UEFA taurė 1983-1984 m. – 13-asis UEFA taurės turnyras (26-asis įskaičiuojant Mugių taurę). Prasidėjo 1983 m. rudenį. Taurę laimėjo klubas, finale po baudinių serijos (pirmąkart taurės finalų istorijoje) nugalėjęs  klubą.
Giedraičių seniūnija
Giedraičių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Molėtų rajono savivaldybės pietvakariuose.
451 m.
451 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Giedraičių seniūnija
Objektai:
451 m.
Mirtys
Rugsėjis
Giedraičių seniūnija
Istorija
2017 m. seniūnijos administracija įsikėlė į dabartinį pastatą.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 6 seniūnaitijos:
Milijardas
Milijardas – natūralusis skaičius, lygus 109 – tūkstančiui milijonų. SI priešdėlis – „giga“.
Užrašymas
Dešimtainėje sistemoje užrašomas 1 000 000 000. Dvejetainėje sistemoje užrašomas 111011100110101100101000000000. Šešioliktainėje sistemoje užrašomas 3B9ACA00.
Standartine skaičiaus išraiška užrašomas 1E9.
Balčiūniškis (Krinčinas)
Balčiūniškis – viensėdis Pasvalio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Raubonių.
Kikiliniai
Kikiliniai (Fringillidae) – žvirblinių (Passeriformes) paukščių šeima. Smulkūs paukščiai. Kūnas kresnas. Snapas stiprus – pritaikytas smulkinti sėklas. Minta daugiausiai augaliniu maistu, bet vasarą lesa ir ypač jauniklius maitina vabzdžiais. Suka atvirus lizdus, kurie sukraunami medžiuose ir krūmuose, kartais ant žemės. Patinai spalvingesni už pateles. Išvedę jauniklius, dauguma gyvena būriais.
Kosmopolitai. Šeimoje yra apie 200 rūšių. Lietuvoje randama 17 rūšių:
FK Kiemas-Širvėna Vilnius
Istorija
Klubas įkurtas 2005 m. ir iškart debiutavo SFL aukščiausiajame divizione. Nuo 2007 m. komanda žaidė ir LFF taurės turnyruose.
Maiklas Augustinas Fulenas
Maiklas Augustinas Fulenas (, g. 1956 m. birželio 22 d. Niukaslas prie Laimo, Didžioji Britanija) – anglų dirvožemininkas, daktaras.
Biografija
1981 m. baigė Hulio universitetą. 1985 m. daktaras. 2008 m. Lietuvos mokslų akademijos užsienio narys.
Nuo 1981 m. Volverhamptono universiteto dėstytojas, nuo 2005 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo kryptys – dirvožemio erozija ir apsauga, dirvožemio derlingumas, geomorfologija, istorinių vietovių ir kraštovaizdžio analizė, valdymas ir apsauga. Paskelbė apie 150 mokslinių straipsnių.
Daugiau kaip 20-ies daktaro disertacijų vadovas ir Europos dirvožemio apsaugos draugijos ESSC Tarybos narys.
Geri metai (filmas)
Geri metai  – 2006 m. JAV režisieriaus Ridlio Skoto romantinė drama, sukurta pagal Piterio Meilo romaną „Metai Provanse“ (A Year in Provence).
Filmo premjera įvyko 2006 m. rugsėjo 9 d. Toronto kino festivalyje.
Siužetas
Klestintis finansų biržos makleris iš Londono Maksas Skineris vyksta į Prancūziją, kur yra nedidelis vynuogynas, kurį jis paveldėjo mirus dėdei Anri. Maksas planuoja jį parduoti, tačiau atvykus paaiškėja, kad yra dar žmonių pretenduojančių į jo teisėtą turtą. Vieną dieną į duris pasibeldžia žavi amerikietė ir pareiškia, kad ji – Makso pusseserė, dėdės Anri duktė, taigi ir teisėta vynuogyno paveldėtoja.
Neįtikėtinų įvykių ir atradimų grandinė priverčią Maksą iš naujo pažiūrėti į tikrąsias šio pasaulio vertybes….
Pelkinis satyras
Pelkinis satyras (Oeneis jutta) – pleštekių (Nymphalidae) šeimos drugys. Skraido gegužės - birželio mėn. pelkių pakraščiuose.
Europos ir Azijos subarktinis drugys, paplitęs miškatundrėje. Lietuvoje labai reta rūšis, įrašyta į Raudonąją knygą.
Navikai (Varėna)
Navikai – kaimas Varėnos rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 11 km į pietvakarius nuo Merkinės, 4 km nuo Kibyšių. Įsikūręs prie Navikų ežero ir Vilkiautinės ištakų. Praeina plentas.
Istorija
Iki XIX a. pab. vadinti Burbonimis. Dvaras ir palivarkas pateko į Seinų apskrities Kudrėnų valsčių, Liškiavos parapiją.
Korbis
Korbis  – miestas Jungtinėje Karalystėje, Anglijoje, Rytų Midlandso grafystėje, 84 km į rytus nuo Birmingamo. Yra geležinkelio stotis (atidaryta 2009 m.), keliai į Keteringą, Stamfordą, Market Harboro. Vystoma juodosios metalurgijos, elektronikos, maisto pramonė.
Istorija
1949–1966 m. Korbyje veikė Didžiosios Britanijos lietuvių sąjungos skyrius.
Senotas
thumb|280px|Šventasis senotas Čičen Icoje
Senotas  – karstinių ežerėlių tipas paplitęs Mezoamerikoje, o ypač Jukatano pusiasalyje, pietryčių Meksikoje. Susidarė lietaus vandeniui išplovus paviršinį klinčių sluoksnį ir susijungus su požeminiais urvais. Pavadinimas kilo iš majų kalbos žodžio Ts’ono’ot, reiškiančio „kažkas gilaus“. Senovės majai senotus naudojo kaip ritualines vietas. Jų vanduo būdavo laikomas šventu, čia buvo aukojamos žmonių aukos (ypač vaikų ir jaunų vyrų). Manyta, kad tai vartai į požeminę mirusiųjų karalystę.
Bene žymiausias majų senotas yra Šventasis senotas Čičen Icoje. Dabar dalis šių senotų yra populiarūs tarp povandeninio nardymo mėgėjų.
452 m.
452 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Eitminiškės
Eitminiškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurę nuo Nemenčinės ir tiek pat į rytus nuo Paberžės. Seniūnaitijos centras. Stovi medinė Eitminiškių Šv. Antano Paduviečio bažnyčia (pastatyta 1924 m.), Eitminiškių koplyčia, veikia lietuviška Eitminiškių vidurinė mokykla ir lenkiška Eitminiškių pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-15131). Pro kaimą prateka Nemenčios upelis.
Istorija
miniatiūra|left|Kaimo kryžius miniatiūra|left|[[Eitminiškių bažnyčia]]
Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
Niostveto ir Lihulto kultūros
Niostveto ir Lihulto kultūros – dvi artimai susiję mezolito archeologinės kultūros Skandinavijoje. Jos norvegiškasis variantas yra vadinamas Niostveto kultūra (Nøstvetkulturen), o švediškasis – Lihulto kultūra (SV Lihultkulturen).
Arealas
Kultūros išsivystė iš Fosnos kultūros. Ankstyvoji kultūrų fazė (VIII–VII tūkst. pr. m. e.) yra vadinama Sandarnos kultūra. Lihulto kultūra VII – IV tūkst. pr. m. e. buvo paplitusi pietinėje Švedijoje, o Niostveto kultūra – Norvegijos pietinėje ir pietvakarinėje dalyse, iki pat Triondelago šiaurėje.
Kultūra
Gyvenvietės atviros, nedidelės, bet linkę didėti, kas liudijo gyventojų sėslėjimą. Pajūrio gyvenviečių gyventojai vertėsi jūros žinduolių (ruonių) medžiokle, žvejyba ir maisto rinkimu, žemyninių – medžiojo šiaurinius elnius, briedžius, stirnas, šernus, žvejojo gėluose vandenyse ir rinko maistą. Gamino akmeninius dirbinius (būdingiausi – mikrolitai) iš kvarco, kvarcito, titnago.
Rūdiškių Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia
'''Rūdiškių Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Rūdiškių mieste, 16 km į pietus nuo Trakų, prie Vilniaus–Marcinkonių geležinkelio. Istoristinė, turi neoromaninių ir neogotikinių bruožų. Pamaldos vyksta lietuvių ir lenkų kalbomis.
Istorija
Valdžia 1908 m. leido Rūdiškėse statyti bažnyčią, Trakų parapijos filiją. 1909 m. į Rūdiškes paskirtas kunigas A. Žemaitis gyvenamajame name įrengė altorių ir pradėjo laikyti pamaldas. 1913 m. įsikūrė „Ryto“ draugijos skyrius. 1921 m. įkurta parapija. Kunigas J. Jurkevičius su parapijiečiais 1925–1932 m. pastatė dabartinę mūrinę bažnyčią. Ji 1980 m. remontuota. 2010 m. parapija šventė 100-ąsias metines.
Architektūra
Bažnyčioje yra ar buvo vertingų kultūros vertybių (kai kurios perkeltos į Bažnytinio paveldo muziejų): paveikslas „Švč. Jėzaus Širdis“, paveikslas „Šv. Andriejus Bobola“, skulptūra „Šv. Juozapas“, skulptūra „Jėzus Nazarietis“, kapa I, kapa II.
Danijos futbolo varžybos 1975–1976 m.
Danijos futbolo varžybos 1975–1976 m.
Liudvikas Kimtys
Liudvikas Kimtys (g. 1940 m. rugpjūčio 17 d. Palaižupėje, Mažeikių rajonas) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras, profesorius.
Biografija
1955 m. baigė Laižuvos septynmetę mokyklą, 1960 m. Mažeikių vidurinę mokyklą. 1965 m. Vilniaus valstybiniame universitete (VU) baigė optiką ir spektroskopiją. Nuo 1966 m. jame ir dėsto. 1967 m. kėlė bendrosios fizikos ir radiospektroskopijos sričių kvalifikaciją Maskvos valstybiniame universitete. 1971 m. VVU apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandidato disertaciją tema „Cikloheksenkarboninės rūgšties molekulių asociacijos tyrimai PMR spektroskopijos metodu“. 1986 m. SSRS MA Nevandenių tirpalų institute apgynė fizinės chemijos mokslų daktaro disertaciją tema „Molekulių asociacijos ir fazinių virsmų vandenilinio ryšio sistemose didelės skyros BMR spektroskopija“.
1976–2005 m. VU Fizikos fakulteto Bendrosios fizikos ir spektroskopijos katedros vedėjas. Nuo 1978 m. docentas, nuo 1987 m. profesorius. 1990–2002 m. VU Tarybos narys, Tarybos Akademinės komisijos pirmininkas, nuo 2002 m. VU Studijų komiteto narys. Nuo 1999 m. mokslinio žurnalo „Aplinkos ir cheminė fizika“ redaktorių kolegijos narys.
Bergeno ir Oslo (Norvegija), Arhuso, Kopenhagos (Danija), Lundo (Švedija), Kento (Anglija), Maskvos (Rusija), Jorko (Anglija), Gento (Belgija), Grenoblio (Prancūzija), Sankt Peterburgo universitetų kviestinis profesorius.
Mokslinė veikla
Pagrindiniai moksliniai darbai iš įvairių fazių ir molekulinės sandaros medžiagų spektrinių savybių, branduolių magnetinio rezonanso dinaminės spektrometrijos. Išplėtojo šią mokslo kryptį Lietuvoje.
Bendradarbiauja su Kazanės (nuo 1967 m.), Kijevo (nuo 1977 m.), Bergeno, Oslo (nuo 1978 m.) ir Kento (nuo 1992 m.) universitetų spektroskopijos krypties mokslininkų grupėmis. Paskelbė daugiau kaip 190 mokslinių straipsnių.
Peripteris
thumb|right|200px|Peripteris su peristaziu. Peripteris – senovės Graikijos ir Romos šventyklos, apsuptos kolonų portiku, tipas. Peripteriai atsirado VII a. pr. m. e. Jie buvo labiausiai paplitęs šventyklų tipas archaikos laikais.
Peripteris pavadintas pagal šventyklos celę iš visų keturių pusių supančią kolonadą, kuri sudaro keturpusę arkadą peristazį. Šoninė kolonada vadinasi pteronas.
Peripteriu vadinamas ir pastato (paprastai klasikinės šventyklos) perimetras, sudarytas iš kolonų. Šis terminas naudojamas kalbant apie dorėninio orderio pastatus.
Peripterio sąvoką įvedė Vitruvijus, suklasifikavęs senovės Graikijos šventyklas (megaronas, prostilis, amfiprostilis, peripteris, dipteris).
Įvairovė
Peripteriai skiriasi kolonų skaičiumi pagrindiniame fasade: Jei kolonos yra netikros, piliastrai, statinys yra pseudoperipteris.
Waterford FC
Voterfordo futbolo klubasarba Waterford Football Club ; o ankstesniais metais žinomas Voterfordo „United“ pavadinimu – Airijos futbolo klubas iš Voterfordo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1930 m., kai buvo įkurtas Waterford FC.
Sezonai
Šaltiniai:
Bronius Talačka
Bronius Talačka (1935 m. lapkričio 25 d. Jaunionyse – 2009 m. balandžio 18 d. Birštone) – lietuvių aktorius, scenaristas, režisierius.
Biografija
1960 metais baigė Lietuvos TSR Valstybinę Konservatoriją, V dramos aktorių laida. Kurso vadovai Irena Vaišytė ir Jonas Kavaliauskas.
2. Liga (Austrija)
Antroji lyga arba pilnu pavadinimu '''Austrijos 2. Liga''' – antros pakopos futbolo pirmenybės Austrijoje, po Bundeslygos antra pagal rangą lyga šalyje. Ankstesniais metais vadinta Erste Liga, o 2018 m. vasarą buvo įvykdyta Austrijos futbolo lygų restruktūrizacija ir antroji pakopa įgavo naują pavadinimą, buvo pavadinta Austrijos 2. Liga bei buvo praplėsta nuo 10 iki 16 dalyvių.
Skapai (žuvys)
Skapai (Stenotomus) - jūrinių karosų (Sparidae) žuvų gentis.
Vyriausioji administracinių ginčų komisija
Vyriausioji administracinių ginčų komisija (VAGK) - išankstinio ne teismo tvarka administracinių ginčų nagrinėjimo institucija, administracinių ginčų komisija. Ji nėra viešojo administravimo subjektas. Įsteigta pagal 1999 m. LR ABTĮ ir LR administracinių ginčų komisijų įstatymus. Pagal prigimtį - kvaziteisminė institucija. Sudaro 5 nariai. Jiems talkina 5 padėjėjai, turintys aukštąjį teisinį išsilavinimą, bei kitas administracinis personalas.
Sudėtis
Komisiją sudaro 5 teisininkai (paskirti LR Vyriausybės 2016 m. kovo 18 d. nutarimu Nr. 259 Tai Komisijos pirmininkas Vytautas Kurpuvesas, nariai Jūratė Mikalčienė, Roma Sabina Alimienė, Vaidas Milius, ir Zita Smirnovienė.
Veikla
Komisija per 20 darbo dienų nemokamai išnagrinėja žmonių ir juridinių asmenų skundus (prašymus) bei priima dėl jų sprendimus kai ginčijami centrinių valstybinio administravimo subjektų (ministerijų, departamentų, inspekcijų, tarnybų, komisijų ir kitų centrinių valstybės institucijų bei jų tarnautojų ir pareigūnų) priimti individualūs administraciniai aktai.
Balčiūniškis (Pumpėnai)
Balčiūniškis – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Kriklinių.
Grenados politinė sistema
Grenados politinė sistema yra parlamentinė atstovaujamoji demokratinė monarchija su dvipartine sistema. Vykdomąją valdžią sudaro šalies vadovas karalius Karolis III, jo atstovas generalgubernatorius ir ministro pirmininko vadovaujama vyriausybė. Įstatymų leidžiamąją - dviejų rūmų parlamentas. Šalis yra Tautų Sandraugos narė.
Vykdomoji valdžia
Vykdomąją valdžią sudaro šalies vadovas karalius Karolis III, jo atstovas generalgubernatorius ir ministro pirmininko vadovaujama vyriausybė, kurią sudaro 14 ministerijų. Ministru pirmininku dažniausiai išrenkamas valdančiosios partijos lyderis. Generalgubernatorius skiriamas ministro pirmininko siūlymu.
Įstatymų leidžiamoji valdžia
Grendados parlamentas yra sudarytas iš dviejų rūmų: Senato ir Atstovų Rūmų. Į Atstovų Rūmus kas penkerius metus renkama 15 narių pagal mažoritarinę sistemą. Į 13 vietų turintį Senatą 10 narių skiriami ministro pirmininko, o 3 - opozicijos lyderio.
Po paskutinių 2008 metais vykusių rinkimų Atstovų Rūmuose daugumą turi Nacionalinis Demokratinis Kongresas. Opozicijoje - Naujoji Nacionalinė partija.
Įstatymų leidyboje dalyvauja abieji rūmai. Atstovų Rūmuose paruošti įstatymų projektai keliauja į Senatą, kuris gali juos arba patvirtinti, arba grąžinti atgal ir reikalauti pataisymų. Įstatymas įsigalioja sulaukus abiejų rūmų pritarimo ir pasirašius generalgubernatoriui.
Narystė tarptautinėse organizacijose
Tarptautinės organizacijos, kurioms priklauso Grenada: Tautų Sandrauga, OECS, CDB, FAO, G-77, Interpol, JTO, PSO, UPU, UNESCO, UNCTAD, IFAD, IFC, ILO, IMO, IBRD, TVF, CARICOM ir kt.
Baltašiškė
Baltašiškė – Druskininkų miesto dalis, esanti kairiajame Nemuno krante priešais Ratnyčios žiotis. Su miestu jungia Druskininkų tiltas ir Parko tiltas. Pro Baltašiškę eina plentas, atsišakoja keliai ir. Šiaurėje teka Snaigupėlė, vakaruose Avirė. Yra uždara slidinėjimo trasa „Snow Arena“.
Algirdas Gricius
Algirdas Gricius: