cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bunkeris
Istorija
Atsiradus stambaus kalibro artilerijai, didelio svorio aviacinėms bomboms karo inžinieriai buvo priversti toliau tobulinti apsaugines bunkerių savybes, o tai daugiausia pasireiškė jų įrengimu giliai po žeme.
Kariaujančios šalys bunkerius intensyviai naudojo Antrojo pasaulinio karo metu. Jie buvo skirti vadavietėms, ryšių mazgams, sandėliams ir kitiems svarbiems karinės paskirties objektams apsaugoti. Šaltojo karo metu statyti didžiuliai masyvūs bunkeriai, kuriuose buvo įrengiama kariuomenės ir valstybės valdymo infrastruktūra, taip siekiant apsaugoti vyriausybes branduolinio karo atveju. Garsūs JAV-Kanados oro gynybos sistemos NORAD bunkeriai įrengti po žeme Šajeno kalne. Bunkeriams didelę reikšmę teikė įvairūs diktatoriai, kurie jų įrengimui leido milžiniškas lėšas. Pagal istorinius duomenis Stalinas pasistatė septynis bunkerius. Hitleris su savo žmona Eva Braun paskutines savo dienas nuo 1945 m. sausio 16 iki 1945 m. balandžio 30 d. leido savo bunkeryje Berlyne.
Apkasų
Šis bunkerio tipas yra nedidelis betoninis statinys, iš dalies įkastas į žemę, paprastai platesnės apkasų sistemos dalis. Tokio tipo bunkeris suteikia kareiviams geresnę apsaugą nei atviri apkasai bei saugo nuo oro atakų. Jie taip pat tarnauja kaip apsauga nuo nepalankių oro sąlygų. Tokie bunkeriai atsirado pozicinėse Pirmojo pasaulinio karo kovose. Jie teikė minimalią apsaugą - saugojo nuo skeveldrų, šrapnelių ir pėstininkų apšaudymo. Jie dažniausiai buvo iškasami žemėje ir uždengiami medžio, paprastomis betono perdangomis ar rifliuota skarda ir užpilami žemių sluoksniu.
Artilerijos
Stacionarūs artilerijos įrenginiai, ypač pakrančių apsaugos artilerija, tradiciškai buvo saugomi išplėtotos bunkerių sistemos. Bunkeriuose paprastai gyveno pabūklus aptarnaujantys kariai, juose nuo priešo ugnies buvo saugoma amunicija, kai kuriais atvejais buvo saugomi ir patys pabūklai, tačiau pačių pabūklų statymas bunkeriuose neigiamai veikia jų šaudymo perimetrą.
Naudvaris (Jurbarkas)
Naudvaris – viensėdis Jurbarko rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Smalininkų, dešiniajame Nemuno krante.
Antanas Grigiškis
Antanas Grigiškis (1895 m. birželio 13 d. Mažeikiai – 1987 m. Kaunas) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1909 m. baigė Mažeikių geležinkeliečių mokyklą, 1911 m. – Liepojos dviklasę geležinkeliečių mokyklą. Mokėsi individualiai. 1913 m. įstojo į Telšių gimnazijos 5 klasę, tačiau dėl sveikatos būklės mokslų nebaigė.
1913 m. atvyko į Vilnių, dirbo Lietuvos dailės draugijos raštinėje. 1914 m. mokėsi Liberiškių dvare netoli Panevėžio organizuotuose gyvulių ir pieno ūkio kursuose.
Bendradarbiavo leidiniuose „Lietuvos ūkininkas“, „Lietuvos žinios“. Pirmojo pasaulinio karo metais baigė „Ryto“ draugijos organizuotus pedagoginius kursus, mokytojavo Stakliškių dviklasėje mokykloje. Nuo 1919 m. balandžio 23 d. Mažeikių apskrities viršininko padėjėjas.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas IV (Telšių) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos valstiečių sąjungos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos socialistų liaudininkų demokratų partijos bloką. Pasibaigus kadencijai dirbo ir gyveno Raseiniuose.
1927-1928 m. kalintas, apkaltinus sukilimo prieš valdžią organizavime. Po Antrojo pasaulinio karo dirbo Kauno medžiotojų draugijos sekretoriumi, Veterinarijos akademijos Mokslo skyriuje.
Barškiai
Barškiai – Klaipėdos miesto teritorija, esanti rytinėje miesto dalyje, į šiaurę nuo Sendvario, į rytus nuo Joniškės ir į pietus nuo Paupių. Tai prastą susisiekimą su miesto centru turintis, nors ir sąlyginai arti esantis, retai apgyvendintas mikrorajonas.
Istorija
Anksčiau kaimas buvo Klaipėdos rajone, prie Klaipėdos miesto prijungtas 1996 m. kovo 12 d.
Pjinmana
Per Antrąjį pasaulinį karą, priešinantis Japonijos invazijai miestas buvo įtvirtintas ir liko militarizuotas po karo.
Vakarų provincija (Saliamono Salos)
Vakarų provincija  – provincija Saliamono Salose, Saliamono salyno vakaruose. Apima grupę salų (Naujosios Džordžijos salos) į pietus nuo Šuazelio salos. Administracinis centras – Gizas (Gizo s.).
Į provincijos sudėtį įeina daug įvairaus dydžio salų su vaizdingomis lagūnomis: Naujoji Džordžija, Velja Lavelja, Vangunu, Kolombangara, Gizas, Rendova, Ranonga, Ngatokaė, Teteparė, Šortlandas, Fauras, Monas ir kt.
Epikūras
Epikūras (apie 341 m. pr. m. e. Samose, Graikija – 270 m. pr. m. e. Atėnai, Graikija) – graikų filosofas, materialistas ir ateistas, epikūrizmo kūrėjas, Demokrito pasekėjas.
Epikūras neigė dievų kišimąsi į pasaulio reikalus ir laikė materiją amžina, turinčia vidinį judėjimo šaltinį. Atgaivino Leukipo ir Demokrito atomizmą bei padarė jame originalių pakeitimų: tuščioje erdvėje vienodu greičiu judančių atomų susidūrimo galimybei paaiškinti jis įveda atomo spontaniško (iš vidaus sąlygoto) „nukrypimo“ nuo tiesios linijos sąvoką. Tai yra gilesnės pažiūros į būtinumo ir atsitiktinumo santykį pagrindas, žingsnis pirmyn, palyginus su mechaniniu Demokrito determinizmu.
Pažinimo teorijoje Epikūras yra sensualistas. Pojūčiai visada savaime esą teisingi, nes kylą iš objektyvios realybės; klaidos atsirandančios, aiškinant pojūčius. Pojūčių atsiradimą Epikūras aiškina materialistiškai: nuo kūnų paviršiaus nuolat srūva smulkiausios dalelės, „eidolos“, kurios įsiskverbia į jutimo organus ir sukelia daiktų vaizdus. Pažinimo tikslas esąs išvaduoti žmogų iš tamsumo ir prietarų, nuo dievų ir mirties baimės, nes be šito išvadavimo negali būti laimės.
Etikoje Epikūras grindžia protingą malonumą, kurio pagrindą sudaro individualistinis idealas vengti kančių ir siekti ramaus bei džiaugsmingo dvasios būvio. Protingiausias dalykas žmogui esąs ne veikla, o ramybė, ataraksija.
Stanislavas Malkovskis
thumb|Stanislavas Malkovskis thumb|Stanislavo Malkovskio kapas Stanislovas Malkovskis (1889 m. rugpjūčio 22 d. Palenkės Radzinyje – 1962 m. gruodžio 21 d.) Varšuvoje – vienas žymiausių lenkų mokslininkų geologų. 1934–1939 m. gyveno ir dirbo Vilniuje.
Biografija
1931 m. pradėjo organizuoti „Žemės muziejaus draugijos“ veiklą, siekusios sukurti „Žemės muziejų“ Lenkijoje.
Vilniuje
1934 m. tapo Stepono Batoro universiteto Mineralogijos katedros vedėju, pakeisdamas M. Limanovskį ir pervadino ją į Geologijos ir Mineralogijos katedrą, nes jau P. Radziševskiui vadovaujant čia daryti petrografiniai tyrimai. S. Malkovskis juos tęsė. Tyrinėjo vario apraiškas Volynės diabazuose, apibūdino Volynės grafitą. Lankė Gardino apylinkių geologinius objektus. Susipažino su Naliboko giria, Svitezio ežeru, Vilniaus apylinkėmis ir kt. Dėstė mineralogiją ir petrografiją.
1935 m. Vilniuje organizavo novatorišką darbą – Vilniaus krašto ir gretimų rajonų petrografinę nuotrauką. Ypatingas dėmesys buvo skiriamas naudingosioms iškasenoms, gamtos paminklams ir rieduliams. Šie darbai sujungė giminingų katedrų darbuotojus ir įtraukė studentus į geologinius lauko darbus. Vykdė darbų aptarimus, seminarus, diskusijas. Tai padėjo tyrimams sutelkti darbingo jaunimo. S. Malkovskis buvo Vilniaus krašto petrografinės nuotraukos idėjinis įkvėpėjas, organizatorius ir metodinis vadovas. Visų lauko tyrimų metu registravo ir gamtos objektus, archeologinius (akmens apvadus kapavietėse), plytines, karjerus, atodangas, riedulius. Apie petrografinius tyrimus stengėsi informuoti visuomenę. Buvo skelbiami straipsniai periodinėje spaudoje. Šiuos tyrimus dalinai finansavo Lenkijos Rytų žemių mokslinių tyrimų komisija. S. Malkovskio organizuoti tyrimai (petrografijos) buvo vieni rimčiausių geologinių tyrimų Stepono Batoro universitete.
S. Malkovskio petrografiniuose Vilniaus krašto tyrimuose, dar būdami studentais, dalyvavo ir daug vėliau pasižymėjusių mokslininkų (V. Čepulytė, A. Halicka, J. Voiciechovskis, I. Kardymovič, L. Roszko, A. Korybutas-Daškevičius, A. Neviestinas, L. Matviejeva ir kt.).
1938 m. geologinę suorganizavo išvyką į Italiją, kur aplankė Vezuvijaus ir Etnos vulkanus. Joje kaip studentė dalyvavo ir vėliau žymi Lietuvos geologė Valerija Čepulytė,.
Nemėgo pedagoginio darbo. Buvo labiau linkęs į mokslinius tyrinėjimus, kolekcionavo uolienas ir mineralus. Greičiausiai jo ir P. Radziševskio iniciatyva Vilniuje M. K. Čiurlionio gatvėje, priešais Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultetą atsirado ir bazalto stulpų fragmentai, nes bazaltas buvo tiriamas mokslininkų, ir kaip statybinė medžiaga. Juo išgrįstas Vilniaus Gedimino prospektas.
Įkūrė „Žemės muziejaus draugijos“ Vilniaus padalinį. Jos veiklos rezultatas – vėliau įkurtas „Žemės muziejus“ Varšuvoje. Dėjo pastangas įkurti „Žemės muziejų“ ir Vilniuje. Redagavo „Žemės muziejaus darbų“ žurnalą, leistą Stepono Batoro universitete Vilniuje, o vėliau Varšuvoje nuo 1938 m.
Kėlė viešumon gamtos apsaugos idėjas. Kartu su M. Limanovskiu ir V. Revienka iš Geografijos katedros dirbo Vilniaus gamtos apsaugos tarnyboje. Redagavo leidinį apie negyvosios gamtos paminklus, pasižymėjo populiarindamas Žemės mokslų žinias.
Išsiskyrė paprastumu ir nuoširdumu.
Išvykęs iš Vilniaus
Atgavus Vilnių Lietuvai, universitete nebedirbo. 1941 m. išvyko į Generalguberniją. 1944 m. nacių buvo išvežtas į Zachsenhauzeno. Po karo sugrįžęs į Varšuvą muziejininkystės darbus tęsė. Tapo pirmuoju „Žemės muziejaus“ Varšuvoje direktoriumi, vėliau jo moksliniu darbuotoju.
1956 m. įkūrė Mokslų apie Žemę mylėtojų draugiją Varšuvoje.
Mirė nuo tuberkuliozės. Palaidotas Povonzkų kapinėse.
Kyviškių GS
Kyviškių geležinkelio stotis – gyvenvietė Vilniaus rajono savivaldybės rytuose, 4 km į pietus nuo Mickūnų, 1 km į rytus nuo Kyviškių. Yra Kyviškių geležinkelio stotis, stoja keleivinis priemiestinis traukinys Vilnius–Kena.
Stotis
Nedidelė geležinkelio stotis Vilniaus rajono savivaldybės rytuose, 1 km į rytus nuo Kyviškių, Vilniaus–Maladečinos geležinkelio linijoje, kur su ja susilieja pietinis Vilniaus aplinkkelis. Stotis daugiausiai naudojama sustabdyti krovininiams traukiniams, kad jie praleistų prioritetą turinčius keleivinius. Nepaisant jos nedidelių gabaritų, per stotį pravažiuoja didelis skaičius prekinių traukinių.
Stotis įkurta 1913 m.
Creditreform
Jau 1894 m. „Creditreform“ buvo apdovanotas Antverpeno pasaulinėje mugėje sidabro medaliu kaip tarptautinė kreditų apsaugos organizacija. Šiuo metu „Creditreform International“ centras įsikūręs Noiseno mieste, Vokietijoje. 180 „Creditreform“ biurų ir apie 4500 jų darbuotojų aptarnauja 156 000 „Creditreform“ narių (įmonių – nuolatinių klientų) Europoje ir JAV. Bendra „Creditreform“ metų apyvarta siekia apie 500 mln. eurų.
Filialai
„Creditreform“ turi savo filialus šiose šalyse:
Austrija, Bulgarija, Čekija, Estija, Italija, Kroatija, Latvija, Lenkija, Lietuva, Liuksemburgas, Rumunija, Rusija, Serbija, Slovakija, Slovėnija, Šveicarija, Ukraina, Vengrija, Vokietija.
Atstovas Lietuvoje
„Creditreform Lietuva“, UAB – kreditų valdymo įmonė Lietuvoje.
Veiklą pradėjo 1997 metais. Iki tol (nuo 1992 metų) veikė kaip privati Sauliaus Žilinsko įmonė „Cornu“. Nuo 1994 metų atstovauja didžiausiam Europoje kredito valdymo paslaugų firmų susivienijimui „Verband der Vereine CREDITREFORM e. V.“. Iki 2003 m. kovo 23 d. vadinosi UAB „Patikimo Verslo Sistema“, nuo 2004 metų pavadinta „Creditreform Lietuva“.
Bendrovė teikia pradinio kreditavimo rizikos įvertinimo, kreditavimo sąlygų paruošimo, klientų atsiskaitymų kontrolės ir debitorinių įsiskolinimų išieškojimo paslaugas.
Jonas Liniauskas
Jonas Liniauskas (g. 1955 m. vasario 12 d. Pabradėje, Pabradės rajonas) – Lietuvos poetas, knygų vaikams autorius.
Jagodnojė (Lindendorfas)
Jagodnojė (, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Rusijoje, Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, nuo 2005 m. Znamensko kaimo gyvenvietės kaimas.
Jonas Liniauskas
Bibliografija
1973 m. baigė Kretingos vidurinę mokyklą. 1973–1975 m. Vilniaus universitete studijavo lituanistiką, vėliau – matematiką, ekonomiką. Nuo 1975 m. dirbo matematiku-programuotoju ir ekonomistu ryšių sistemoje. Nuo 1984 m. Lietuvos fotomeninkų draugijos vyr. ekonomistas ir pirmininko pavaduotojas. 1989–1995 m. „Literatūros ir meno“, „7 meno dienų“ redakcijų atsakingasis sekretorius ir redaktoriaus pavaduotojas. 1995 m. išrinktas Lietuvos rašytojų sąjungos valdybos sekretoriumi. 1998–2011 m. Radijo ir televizijos komisijos pirmininko pavaduotojas, pirmininkas. Nuo 2002 m. gruodžio 13 d. iki 2011 m. balandžio 15 d. Lietuvos rašytojų sąjungos pimininkas. Nuo 2012 m. Lietuvos autorių teisių gynimo asociacijos agentūros (LATGA-A) generalinis direktorius. Gyvena Vilniuje.
Jagodnojė (Lindendorfas)
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas. 1947–2005 m. Bolšaja Polianos apylinkės kaimas.
FC Köln
Kelno FC – Vokietijos futbolo klubas iš Kelno.
Istorija
Klubas buvo įkurtas 1948 m. Tris kartus tapo šalies čempionais (1962, 1964, 1978 m.)
Storažandžiai (gentis)
Storažandžiai (Tetragnatha) – storažandžių (Tetragnathidae) šeimos vorų gentis.
Vorai 5-10 mm dydžio. Abiejų lyčių spalvos labai panašios. Ramybės būsenoje dvi kojų poros ištiestos į priekį, dvi – tiesiai atgal. Subrendę vorai randami V-IX mėn. Tinklas apskritas, vertikalus, su didelėmis akimis, žemai drėgnose vietose, tarp žolių, nendrių stiebelių. Kiaušinėlių kokonas žalsvas, plokščiąja puse pritvirtinamas prie stiebo. Kiaušinėlių 60-150. Gyvena ant spygliuočių medžių, ant žemesnių augalų vandens telkinių pakraščiuose,
Masahiro Fukuda
(g. 1966 m. gruodžio 27 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1990–1995 m., su ja dalyvavo 1992 m. AFC Azijos taurės ir 1995 m. Karaliaus Fahdo taurės turnyruose.
Lamborghini Aventador
Lamborghini Aventador – Lamborghini modelis pirmą kartą pristatytas 2011 m. Ženevos tarptautinėje automobilių parodoje. Šis modelis tapo nuo 2010 m. nebegaminamo Lamborghini Murciélago įpėdiniu. Pirmoji modelio versija gaminta iki 2017 m. Per pirmus 5 metus kompanija pagamino 5000 modelių.
Nuo 2017 m. gaminamos patobulintos modelio versijos Aventador S ir Aventador SVJ.
Aventador ispanų kalba reiškia kovojantį bulių.
Savybės
Automobilis yra 4,78 m ilgio, 2,26 m pločio ir 1,13 m aukščio. Jis komplektuojamas su 12 cilindrų 6,5 l varikliu, pasiekiančiu 700 AG (esant 8250 aps./min.) ir maksimalų 690 Nm sukimo momentą (esant 5500 aps./min.).
Lamborghini Aventador LP700-4 sveria 1575 kg ir yra beveik 200 kg lengvesnis už Murcielago. Gamintojų teigimu, visais ratais varomas Aventador iš vietos iki 100 km/val. gali įsibėgėti per 2,9 sek., o didžiausias greitis siekia 350 km/val.
Beludžiai
Beludžiai – iranėnų tauta, gyvenanti Vidurio Vakarų Azijoje. Gausiausiai gyvena Beludžistano regione (pietų Pakistane, pietvakarių Irane ir pietų Afganistane); likusi beludžių diaspora išsibarsčiusi po visą regioną (Turkmėnija, Tadžikija, Kataras, Omanas ir kt.). Populiacija – apie 9 mln. žmonių. Kalba iranėnų šeimai priklausančia beludžių kalba, taip pat vartoja persų, turkmėnų, rusų kalbas. Dauguma tikinčiųjų musulmonai sunitai, dalis išpažįsta tradicinius tikėjimus.
Molėtai
Molėtai – miestas rytų Lietuvoje, Utenos apskrityje, 30 km į pietus nuo Utenos. Molėtų rajono savivaldybės ir Luokesos seniūnijos centras. Stovi Molėtų Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia (pastatyta 1907 m.), veikia krašto muziejus, rajono centrinė ligoninė, kultūros centras, paštas (LT-33001). Centrinė aikštė – Jaunimo aikštė.
Beludžiai
Tradiciškai verčiasi nugintine gyvulininkyste, žemdirbyste (javai, kukurūzai), žvejyba, kilimų audimu. Beludžiai turi gausų muzikinį folklorą. XVI–XVII a. buvo sudarę pusiau autonomiškas valstybes. Beludžiai yra viena iš dominuojančių Pakistano tautų (nors sudaro nedidelę dalį populiacijos). Beludžistane veikia Beludžistano išvadavimo armija, kovojanti dėl regiono nepriklausomybės. Tauta skirstoma į daugybę smulkių genčių.
Molėtai
miniatiūra|left|Tvenkinys miesto centre
Etimologija
thumb|left|Molėtų riboženklis
Vardo kilmė nėra visiškai aiški. Galimas dalykas, kad jis susijęs su bendriniu žodžiu molėtas – „molingas; molėtas laukas ar žemė; molio spalvos, rusvas“. Taigi, Molėtai galėjo iš pradžių reikšti „molingi laukai“ arba „molio spalvos laukai“. Kai kurie kalbininkai Molėtų vardą kildina nuo seno žodžio molė, reiškiančio „molio žemė; malimas“.
XX a. 1-ojoje pusėje minimi kaip Malėtai.
Geografija
Miestas įsikūręs Molėtų aukštumoje (Aukštaičių aukštumos dalis). Nutolę 63 km į šiaurę nuo Vilniaus, prie plento. Keliai į Ukmergę, Pabradę, Labanorą, Anykščius. Per Molėtus teka Siesartis, sudarydama praplatėjimą – miesto centre susidaręs Pastovėlis, rytuose – Pastovis, vakaruose – Promislavas. Pietiniame pakraštyje yra kolektyviniai sodai.
Istorija
Istoriniuose šaltiniuose Molėtai pirmąkart minimi 1387 m., kai Ldk Jogaila juos padovanojo Vilniaus vyskupijai aukštaičių pakrikštijimo ir Vilniaus vyskupijos įsteigimo proga:
Taigi, tuomet Molėtai tebuvo kaimas. 1492 m. Ldk Aleksandras patvirtino šį dovanojimą. Vilniaus vyskupams Molėtai priklausė iki XVIII a. pabaigos. Apie 1517 m. įsteigtas Molėtų dvaras, jame veikė alaus ir spirito daryklos. Prieš 1522 m. pastatyta Molėtų bažnyčia. XVI a. pradžioje įkurtas vyskupo dvaras. 1539 m. Molėtai jau vadinami miesteliu. 1690 m. kaime buvo smuklė ir malūnas. 1728 m. pastatyta sinagoga, 1765 m. gyveno 170 žydų. Nuo XVIII a. antrosios pusės rinkosi turgūs, nuo 1777 m. minima parapinė mokykla. 1783 m. (ir 1829 m., 1860 m., 1888 m., 1907 m., 1908 m., 1944 m., 1949 m.) miestelis degė.
XX a. pradžioje dvaro savininku tapo K. Graužinis. Caro valdininkai miestelį laikė tinkama politinių kalinių trėmimo vieta. Per 1905 m. revoliucinius įvykius buvo pašalinta rusų ir įkurta sava valsčiaus administracija. 1907 m. Molėtus nusiaubė gaisras. 1912 m. įkurtas Blaivybės draugijos skyrius, surengtas pirmasis lietuviškas vakaras. 1915–1918 m. per Pirmąjį pasaulinį karą Vokietijai okupavus Lietuvą Molėtai buvo apskrities (kreizo) centras, 1919–1920 m. netoli Molėtų vyko atkaklios Lietuvos ir Lenkijos karinių dalinių kautynės.
1923–1925 m. išparceliuotas Molėtų dvaras. XX a. trečiame – ketvirtame dešimtmetyje veikė pieninė, kelios įmonės, bankas, kooperatyvas, elektrinė, malūnas, keliasdešimt parduotuvių, nuo 1937 m. valstybinė biblioteka, keliolika visuomeninių, tautinių ir religinių organizacijų skyrių. Pagal 1935 m. planą miestelio centras pertvarkytas.
1941 m. prasidėjus TSRS–Vokietijos karui, liepos 1 d. Didžiosios Lietuvos partizanai Molėtuose atkūrė vietos savivaldą. 1941 m. rugpjūčio 29 d. Vokietijos okupacinės valdžios įsakymu sušaudyta apie 700 Molėtų žydų. 1944 m. kovo mėn. apylinkėje veikė Armijos Krajovos dalinys. Pokario metais apylinkėse veikė Didžiosios Kovos apygardos, "B" partizanų rinktinės partizanai. 1944 m. rudenį J. Katino lietuvių partizanų būrys užėmė Molėtus. 1940–1941 m. ir 1944–1953 m. tarybinė valdžia ištrėmė 22 Molėtų gyventojus.
miniatiūra|right|Jaunimo aikštė miniatiūra|[[Molėtų menų mokykla]] miniatiūra|[[Molėtų arena]]
Architektūra
Miesto planas mišrus, centre – keturkampė aikštė. Svarbiausi statiniai:
Šalia miesto – Molėtų observatorija, Lietuvos etnokosmologijos muziejus (1990 m., architektas V. Lisauskas, rekonstruotas 2008 m., architektai R. Krištapavičius, A. Gudaitis, skulptorius A. Kuzma).
Gyventojai
1595–1597 m. kaime buvo 28 dūmai, 1690 m. – 57 dūmai.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Molėtai yra užmezgę partnerystės ryšius:
Sudmantai (Klaipėda)
Sudmantai – Klaipėdos rytinėje miesto dalyje esantis mikrorajonas. Tai retai apgyvendintas mikrorajonas šalia Jakų žiedo. Buvusi vakarinė Sudmantų kaimo dalis. Vyrauja mažaaukščiai gyvenamieji namai.
Tokijo imperatoriškieji rūmai
thumb|200px|right|Rūmų teritorijos nuotrauka iš oro (1979 m.) Tokijo imperatoriškieji rūmai – Japonijos imperatoriaus rezidencija Tokijo centre, Čijodos seniūnijoje. Jie buvo įkurti senosios Edo pilies vietoje, užima 3,41 km² plotą ir susideda iš centrinių rūmų, imperatoriškosios šeimos gyvenamųjų namų, archyvo, muziejaus, administracinių pastatų, parkų, sodų. Japonijos imperatorius į šią vietą persikėlė iš Kioto po Meidži revoliucijos, 1868 m.
Istorija
Tokijo imperatoriškųjų rūmų vietoje anksčiau stovėjo XV a. Edo pilis, Edo laikotarpiu naudojama kaip Tokugavos šiogūnato rezidencija. Po šiogūno atsistatydinimo ir Meidži revoliucijos į čia iš Kioto persikėlė imperatorius. 1873 m. pilį nuniokojus gaisrui, 1888 m. buvo pastatyti nauji rūmai, tačiau jie stipriai nukentėjo po 1945 m. gegužę įvykusių miesto bombardavimų. Dabartinių tradicinio stiliaus pastatų statyba buvo baigta 1968 m. Juos supa nuo Edo pilies laikų likusi aukšta gynybinė siena.
Neris Germanas
Neris Germanas (g. 1946 m. gruodžio 7 d. Šiauliuose) – Lietuvos inžinierius, sovietinis partinis bei politinis veikėjas, diplomatas.
Tokijo imperatoriškieji rūmai
Struktūra
thumb|270px|right|Naujametinis imperatoriaus sveikinimas prie rūmų susirinkusiems žmonėms.
Neris Germanas
Biografija
1953–1964 m. mokėsi Šiaulių J. Janonio ir Vilniaus 15-oje vidurinėse mokyklose. 1964–1970 m. studijavo Leningrado Michailo Kalinino politechnikos instituto Radioelektronikos fakultete, įgijo inžinieriaus-fiziko specialybę. 1970–1972 m. sovietinės armijos karininkas. 1972–1978 m. Lietuvos mokslinės techninės informacijos ir techninės ekonominės analizės mokslinio tyrimo instituto jaunesnysis mokslinis bendradarbis, sektoriaus vedėjas. Kūrė automatizuotas informacijos sistemas, tyrinėjo jų eksploatavimą. 1978–1985 m. LKP CK mokslo ir mokymo skyriaus instruktorius, 1985–1988 m. skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1988–1989 m. LKP CK I sekretoriaus Algirdo Brazausko padėjėjas.
Tokijo imperatoriškieji rūmai
Galerija
thumb|700px|center|Imperatoriškųjų rūmų panorama.
Neris Germanas
Biografija
1990–1992 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos (LDDP) tarybos užsienio politikos grupės vadovas. 1992–1996 m. LR Seimo narys, 1993–1996 m. Seimo kancleris, Seimo valdybos narys. Nuo 1996 m. prezidento Algirdo Brazausko patarėjas užsienio politikos klausimais. 1998–2001 m. LR nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Suomijoje. Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos (LSDP) narys.
2001–2003 m. LR užsienio reikalų ministerijos (LR URM) sekretorius. 2003–2008 m. LR nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius LR nuolatinėje atstovybėje prie Europos Tarybos. 2008–2009 m. LR URM Regioninio bendradarbiavimo departamento ambasadorius ypatingiems pavedimams. 2008–2010 m. Lietuvos pirmininkavimo Baltijos jūros valstybių taryboje sekretoriato vadovas. 2009–2010 m. LR URM Europos šalių departamento ambasadorius ypatingiems pavedimams. 2010–2011 m. LR URM Europos šalių departamento direktorius. 2011 m. LR URM Europos šalių departamento ambasadorius ypatingiems pavedimams. 2011–2012 m. LR URM Europos reikalų departamento ambasadorius ypatingiems pavedimams. 2012–2014 m. LR URM viceministras. 2014 m. užsienio reikalų ministro Lino Linkevičiaus patarėjas. 2014–2016 m. LR URM viceministras. Nuo 2016 m. gruodžio 20 d. LR užsienio reikalų viceministras.
Kandidatas į sporto meistrus (stalo tenisas), buvęs Lietuvos jaunimo rinktinės narys. Daugiau kaip 30 mokslinių straipsnių autorius.
Pušinis plokščiavabalis
Pušinis plokščiavabalis (Cucujus haematodes) – plokščiavabalių (Cucujidae) šeimos vabalas. Gyvena pušynuose ir mišriuose miškuose, kur yra senų nudžiuvusių pušų, po medžių žieve. Lervos labai plėšrios.
Kurbinio apygarda
Kurbinio apygarda  – viena iš 36-ių Albanijos apygardų, esanti šalies vakaruose. Priklauso Ležės apskričiai. 54 977 gyventojai (2010 m. duomenys). Plotas – 273 km². Administracinis centras – Liačis. Ribojasi su Ležės, Mirditės, Mačio, Krujės ir Duresio apygardomis. Vakaruose apygardos krantus skalauja Adrijos jūra.
Savivaldybės
Apygarda sudaryta iš 4-ių savivaldybių:
Pušinis plokščiavabalis
Taip pat skaitykite:
Purpurinis plokščiavabalis
Kazlų Rūdos miškai
thumb|240px|Kelias pro Kazlų Rūdos miškus į pietus nuo Lekėčių thumb|240px|Kazlų Rūdos miškai Ąžuolų Būdos apylinkėse
Kazlų Rūdos miškai − tai trečias pagal plotą Lietuvos miškų masyvas šalies pietvakariuose, Marijampolės, Kazlų Rūdos, Šakių ir Kauno rajono savivaldybių teritorijose, 12 km į vakarus nuo Kauno, į šiaurės vakarus nuo Kauno−Marijampolės kelio. Masyvo plotas 58 700 ha, mišku apaugę 47 000 ha.
Geografija
Miškų masyvas apie 35 km ištįsęs iš šiaurės į pietus. Šiaurėje ir šiaurės rytuose siekia Nemuno šlaitus, pietinė riba eina daugiausia sulig senuoju Suvalkijos plentu.
Kazlų Rūdos miškai susideda iš 70 miškų, didesnieji: Ąžuolų Būdos, Braziūkų, Briedžkampio, Gerdžių, Juškinės, Kajackų, Kazlų Rūdos, Karčrūdės, Lekėčių, Marackų, Paryžinės, Rūdšilio, Školkampio, Višakio Rūdos, Zapyškio.
thumb|240px|left|Novaraisčio durpynas
Geologija
Kazlų Rūdos miškai driekiasi Nemuno žemupio lygumos rytine dalimi, kurią sudaro vėlyvajame ledynmetyje į prieledyninį baseiną tekėjusios Neries−Nemuno upės supilta didelė smėlinga delta. Smėlio sluoksnis, kurio storis vietomis siekia 10 m, dengia juostuotąjį molį, nugulusį gilesniame prieledyniniame ežere. Rytuose masyvo teritorija siekia smėlio užpiltą Veiverių moreninio gūbrio vakarinį pakraštį. Didžiausius plotus užima banguotasis smėlingasis landšaftas, besikaitaliojantis su pelkėtosios smėlingosios lygumos landšaftu. Apie Agurkiškę ir Kajackus nedidelį plotą užima žemyninių parabolinių kopų landšaftas.
Victory Sports Club
„Victory Sports Club“ – Maldyvų futbolo klubas iš Malės.
Kazlų Rūdos miškai
Geologija
Dirvožemiai jauriniai silpnai nujaurėję smėliai, velėniniai jauriniai glėjiški, puveningi jauriniai glėjiniai priesmėliai ir priemoliai, įvairūs durpžemiai.
Victory Sports Club
Istorija
Įkurtas 1971 m. Dalyvauja elito diviziono kovose. Daugkartiniai šalies čempionai.
Nedalyvavo 2019/20 m. Premjer lygos sezone dėl finansinių problemų.
Kazlų Rūdos miškai
Gyvoji gamta
Miškuose nemažai grybų (baravykų, šilbaravykių, raudonviršių, lepšių, rudmėsių, voveraičių ir kt.), vaistinių augalų, uogakrūmių (mėlynių, bruknių, vietomis žemuogių, vaivorų).
Medynai
Miško augavietės nederlingos normalaus drėgnumo, derlingos įmirkusios ir įvairių tipų pelkinės. 4 % miškų yra II grupės ekosistemų apsaugos bei rekreaciniai, 11 % III grupės apsauginiai, 85 % ūkiniai. Kultūrinės kilmės medynų 26 %.
Medynai pasiskirstę taip:
Jaunuolynai sudaro 26 %, pusamžiai medynai 48 %, bręstantys 19 %, brandūs 7 %. Medynų vidutinis amžius 53 m., bonitetas 1,8, skalsumas 0,73, tūris 218 m³/ha.
Miškų ūkis
thumb|240px|Miško stebėjimo bokštas Agurkiškėje 75 % miškų yra valstybinės reikšmės, priklauso Kazlų Rūdos, Šakių urėdijoms bei priskirta Lietuvos kariuomenės Kazlų Rūdos poligonui.
Paveldas
Svarbiausios Kazlų Rūdos miškų saugomos gamtos sritys yra Liekės kraštovaizdžio draustinis, Novaraisčio ornitologinis draustinis, Raudonplynio kraštovaizdžio draustinis, Višakio slėnio botaninis draustinis, Kazlų Rūdos kraštovaizdžio draustinis, Kazlų Rūdos botaninis-zoologinis draustinis, keli genetiniai pušų draustiniai. Padaugėjo retų, saugomų vandens, pelkių ir plėšriųjų paukščių.
thumb|240px|Miškas netoli karinio poligono thumb|240px|Danielių miškas prie kryžkelės į [[Agurkiškė|Agurkiškę]] thumb|200px|Nuoroda į sovietmečio „Techninį kompleksą“
Istorija
XVI a. dabartiniai Kazlų Rūdos miškai sudarė dalį didžiulio girių masyvo, kuris tęsėsi į pietus nuo Nemuno ruožo, esančio tarp Jurbarko ir Kauno. Masyvo rytinė dalis, esanti į rytus nuo Višakio, buvo vadinama Kauno giria, o į vakarus nuo jo − Vilkijos giria. Vėliau derlingesnėse žemėse, ypač upių slėniuose, augę miškai buvo iškirsti, ir masyvas susiskaidė į mažesnius miškus.
Nuo seno Kazlų Rūdos miškuose buvo nedidelių eksploatuojamų geležies rūdos telkinių, dėl to miškuose plito Kazlų ir Rūdos vietovardžiai („kazlais“ vadinti rūdininkai). XX a. pradžioje, nutiesus siauruosius geležinkelius, miškai buvo intensyviai eksploatuojami, ypač per Pirmąjį ir Antrąjį pasaulinį karą. 1863 m. juose buvo sukilėlių stovyklų (Novaraistyje, Meištinės miške). Sukilėliams gaudyti Karčrūdės miške buvo iškirsta vadinamoji Muravjovo Unija.
II pasaulinio karo metais miškuose veikė „Pirmyn“, „Jūros“, A. Mickevičiaus partizanų būriai.
Rezistentinė kova
Ypač aktyvi rezistencinė kova vyko po Antrojo pasaulinio karo. Kazlų Rūdos miškuose telkėsi Tauro apygardos Žalgirio rinktinės Lietuvos partizanai. 1947 m. rugpjūčio mėn. miškuose buvo organizuoti partizanų, o 1947 m. rugsėjo mėn. partizanų puskarininkių mokymo kursai, pastaruosius baigti sutrukdė kautynės su TSRS kariuomenės daliniais. Kursuose mokėsi 50 Tauro apygardos Žalgirio, Vytauto, Kęstučio rinktinių partizanų. Kazlų Rūdos miškuose 1950 m. spalio pradžioje veikė partizanų desantininkų (A. Lukša, B. Trumpys ir K. Širvys) grupė, kuri siųsdavo pranešimus į Vakarus. Antroji partizanų desantininkų grupė (Julijonas Būtėnas ir Jonas Kukauskas 1951 m. balandžio 19 d. nuleista parašiutais. 1951 m. rugsėjo 4 d. žuvo Juozas Lukša (slap. Daumantas, Skirmantas).
Kazlų Rūdos miškai garsėjo ir 1993 m. rudenį, kai čia prieglobsčio ieškojo ir buvo įsikūrę ginkluoti Pakaunės savanorių maišto dalyviai, savavališkai pasitraukę iš savo dislokacijos vietų.
Gyvenvietės ir infrastruktūra
Kazlų Rūdos miškuose įsikūrę Kazlų Rūdos, Ežerėlio miestai, daugelis Kazlų Rūdos savivaldybės gyvenviečių. Dauguma didesnių gyvenviečių įsikūrusios miškų pakraščiuose: Lekėčiai, Kluoniškiai-Zapyškis, Jūrės GS, Ąžuolų Būda, Didžioji Zariškė, Bagotoji, Jankai, Lepšiai, Lukšiai, Jančiai. Vidur miško esančios gyvenvietės daugiausia smulkios, labai plačiai išsibarsčiusios vienkiemiais, įsikūrusios daugiausia prie upių, durpynų (svarbesnės – Višakio Rūda, Jūrė, Braziūkai, Kuras, Kardokai, Kazlai I, Agurkiškė, Šiuliai, Kūjai, Vincentavas, Lūšna ir kt.). Pagal upių slėnius, didesnius kelius prakirsti platesni trakai.
Pietinę miškų dalį kerta geležinkelis Kaunas–Marijampolė (bei atšaka į Kybartus). Pietrytiniu girios pakraščiu eina plentas, šiauriniu –. Svarbiausi pro pačią girią einantys keliai yra, , ,. Iki daugumos kaimų veda miškų keliukai.
Kazlų Rūdos miškuose, Jūrėje, dislokuotas karinis dalinys, naudojamas LTSR laikais įrengtas Kazlų Rūdos poligonas su aerodromu.
Juozas Idzelis
Juozas Idzelis (g. (?) Žemaičių Naumiestis – m. (?) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1922 m. liepos 13 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas. Priklausė Lietuvos krikščionių demokratų partijos frakcijai. Kiti biografijos faktai nežinomi.
Andrea della Robbia
Andrėja dela Robija (, g. 1435 m. spalio 20 – m. 1525 m. rugpjūčio 4 d.) – italų renesanso skulptorius-keramikas iš Florencijos.
Biografija
Andrėja dela Robija gimė apie 1435 m. spalio 20 d. Florencijoje. Jis buvo ketvirtuoju vilnos prekiautojo Marko di Simonės ir jo žmonos Antonijos vaikas. Andrėjos dėdė buvo garsus skulptorius ir keramikas Luka dela Robija. Pirmuosius skulptoriaus mokslus Andrėja išėjo dėdės dirbtuvėje ir joje dirbo. Po 1482 m. Lukos dela Robijos mirties Andrėja perėmė vadovavimą jo dirbtuvėms. Robijų glazūruotos keramikos darbai, altoriniai ir kitokie religiniai reljefai buvo labai populiarūs ne vien Toskanoje, bet ir plačiai Italijoje. Andrėjos asmeninis stilius buvo labai skirtingas nuo Lukos, kurio reljefai labiau sekė pasakomojo pobūdžio scenų suformuota estetika. Iš jų Andrėja išvystė didelio formato polichromuotų reljefinių religinių scenų žanrą (kaip, pvz., reljefas Šv. Kryžiaus bazilikoje Florencijoje). Brandžiausiems Andrėjos darbams būdingas ryškus natūralizmas, kaip jo garsiausiais kūriniais įvardijamiems reljefams Ospedale degli Innocenti (1463 m.) našlaičių prieglaudos fasade, kuriuose vaizduojamos turtingų florentiečių paramos prašančios beglobių vaikų figūros. Kiti svarbiausi Andrėjos užsakymai buvo atlikti pranciškonų bendruomenėms, tarp jų Šv. Pranciškaus statula Santa Maria degli Angeli bažnyčioje Asyžiuje ir reljefai La Verna vienuolyno bažnyčioms Kjuzyje. Prato Santa Maria delle Carceri bažnyčiai buvo sukurti kiti Andrėjos pažymėtini darbai. Andrėja turėjo net 12 sūnų, iš kurių 5 darbavosi keramikos dirbtuvėje. Andrėja dela Robija mirė 1525 m. rugpjūčio 4 d. Florencijoje. Jo pažymėtini sūnūs Džovanis Džirolamas, Luka Jaunesnysis ir Ambrodžas toliau dirbo keramikais, bet Robijų giminės menas vėliau XVI a. prarado savo įkvėpimą, tapo pernelyg perkrautų kompozicijų ir konfliktuojančių spalvų.
Kokandas
Kokandas  – miestas rytų Uzbekijoje, Ferganos vilajete, pietrytiniame Ferganos slėnio pakraštyje. Kokandas nutolęs 228 km į pietryčius nuo Taškento, 115 km į vakarus nuo Andižano ir 88 km į vakarus nuo Ferganos. Jį vadina „Vėjų miestu“, o kartais – „Šerno miestu“.
Kokandas įsikūręs senovinių prekybos maršrutų sankryžoje, tarp dviejų svarbių kelių į Ferganos slėnį, kurių vienas veda į šiaurės vakarus – per kalnus į Taškentą, o kitas – į vakarus per Chudžandą. Taigi Kokandas yra svarbi Ferganos slėnio transporto kryžkelė.
Istorija
Dabartinio miesto užuomazga – 1732 m., kai buvo pastatytas fortas, įkurtas senesnės tvirtovės Eski-Kurgano vietoje.
Kokandas buvo trumpalaikės (1917–18 m.) antibolševikinės Autonominio Turkestano vyriausybės sostinė. Vėliau tapo naujai sukurtos Uzbekijos dalimi.
Tarybų Sąjungos sudėtyje Uzbekija išbuvo iki 1991 m. Atkūrus nepriklausomybę, Kokandas priklauso Uzbekijai.
Gailiūnienė
Gailiūnienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Gailiūnaitė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Gailiūnas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Lietuvos Respublikos finansų ministerija
miniatiūra|250px|Buveinė
– LR Vyriausybės institucija (finansų ministerija), atsakinga už fiskalinę politiką, garantuojanti efektyvų ir racionalų valstybės ir ES lėšų valdymą ir naudojimą, finansų sektoriaus plėtrą ir sklandų kitų finansų srities priemonių įgyvendinimą.
Tikslai
Formuoti valstybės politiką ir organizuoti, koordinuoti bei kontroliuoti jos įgyvendinimą tokiose srityse:
Istorija
1918 m. lapkritį Lietuvos Valstybės Taryba įsteigė Finansų, prekybos ir pramonės ministeriją. Vėliau Ministrų Kabineto posėdyje nutarta Finansų, prekybos ir pramonės ministeriją išskirti į Finansų bei Prekybos ir pramonės ministerijas. Vadovaujantis 1919 m. lapkričio 17 d. priimtu įstatymu, Finansų bei Prekybos ir pramonės ministerijos vėl sujungtos į vieną. 1921–1924 m. Finansų, prekybos ir pramonės ministerijos struktūroje vyko reikšmingi pokyčiai, susiję su lito įvedimu ir mokesčių sistemos tobulinimu. 1924 m. sausio 1 d. Finansų, prekybos ir pramonės ministerija pavadinta Finansų ministerija. Rengė valstybės biudžeto, mokesčių įstatymų projektus, prižiūrėjo biudžeto vykdymą, lėšų skyrimą, kontroliavo tinkamą išteklių kaupimą, tvarkė ir prižiūrėjo valstybės skolas, vidaus ir užsienio paskolas, garantijas, nustatė valstybinio kredito sąlygas, tvarkė valstybės biudžeto ir kitų Vyriausybės disponuojamų pinigų išteklių apskaitą.
Sovietams okupavus Lietuvą 1940 m. rugpjūčio 26 d. Finansų ministerija pertvarkyta į Lietuvos SSR finansų liaudies komisariatą, kurio veiklą 1941 m. nutraukė vokiečių okupacija. 1944 m. Sovietų Sąjungai vėl okupavus Lietuvą, buvo atnaujinta Finansų liaudies komisariato veikla, po kelerių metų jis pavadintas Lietuvos SSR finansų ministerija, o Lietuvos finansai tapo sudėtine Sovietų Sąjungos finansų sistemos dalimi.
Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę 1990 m. kovo 17 d. sudaryta pirmoji atkurtos Lietuvos Respublikos Vyriausybė, į kurios sudėtį įėjo ir Finansų ministerija.
Dabartinė vadovybė
Nuo 2020 m. gruodžio 11 d., finansų ministerijai vadovauja Gintarė Skaistė.
Viceministrai – Darius Sadeckas, Rūta Bilkštytė, Vaida Česnulevičiūtė, Mindaugas Liutvinskas, kancleris - Remigijus Skilandis.
Disnomija
Disnomija ( 'įstatymų nebuvimas') graikų mitologijoje - Eridės duktė, nusikaltimo (dvasia) personifikacija. . Hesiodas ją mini kartu su kitomis Eridės dukterimis.
Stranger in This Town
Stranger in This Town – debiutinis amerikiečių gitaristo Richie Sambora solinis albumas, išleistas 1991 m.
Apie albumą
Albumo dainos daugiau orientuotos į bliuzą. Pagrindines gitaros ir vokalo partijas atlieka Richie Sambora, jam būgnais pritaria Tico Torres, pianinu David Bryan, o bosine gitara groja Tony Levin. Dainoje „Mr. Bluesman“ pagrindinės gitaros solo sugrojo Eric Clapton.
„Ballad of Youth“, „One Light Burning“ ir „The Answer“ Sambora parašė muzikuodamas grupėje Shark Frenzy, su kuria grodavo prieš prisijungdamas prie Bon Jovi, o dainą „Rosie“ sukūrė padedamas Jon Bon Jovi.
Pagrindinis albumo singlas „Ballad of Youth“ JAV Billboard Hot 100 tope pasiekė 63-ią vietą, tačiau kiti du – „One Light Burning“ ir „Stranger in This Town“ į topus nepateko, taip pat visiems šiems trims singlams sukurti video klipai.
Koncertinių Bon Jovi turų metu Richie kartais su grupe sugrodavo dainą „Stranger in This Town“, dažniausiai Lost Highway koncertinio turo metu, 2008 m.
Gėlė
thumb|240px|[[Puikūnas]] Gėlė  – augalas, turintis estetinę vertę, dažniausiai vertinamas dėl žiedų, rečiau – dėl dekoratyvių lapų. Dauguma gėlių – žoliniai augalai, likę – krūmai.
Begonija (hiemalis). Tai žydinti begonijos veislė, kuri dažnai vadinama egzotiška bei spalvinga, dėl polinkio žydėti visais metų laikais. Sunkūs žali augalo lapai ypatingai kontrastuoja su lengvais, pilnaviduriais raudonais žiedais.
Begonija (Begonia rex). Karališkoji begonija dėmesį patraukia egzotiškais, įvairiomis spalvomis, nuo žalių, raudonų iki rudų atspalvių, išmargintais lapais. Begonijos lapams neretai būdingas savotiškas metalinis blizgesys.
Alamanda (Auksinis trimitas, vynmedis). Dažnai šis augalas vadinams vijokliniu, tačiau specialistai mieliau jį vadina šliaužiančia ir svyrančia kambarine gėle, kurią tinka auginti ant pinučių ir atramų. Tai šilumą mėgstantis augalas, kilęs iš Vidurio Amerikos. Be šilumos, alamandai būtina drėgmė, gerai apšviesta, tačiau be tiesioginių saulės spindulių vietą.
Bugenvilija (Popierinė gėlė, popierinis vijoklis). Šis augalas iš pirmo žvilgsnio atrodo trapus, lengvas, kadangi augalo požiedžiai ir lapai ploni kaip popierius bei švuti pačiomis gražiausiomis spalvomis, tačiau iš tiesų bugenijos stiebai yra labai tvirti ir apaugę aštriais spygliukais. Tai gana karizingas augalas, reikalaujantis nuolatinės šviesos, nes priešingu atveju gali taip ir nepradžiuginti žiedais.
Gražioji brovalija (Safyro gėlė, krūminė žibuoklė). Tai itin daug dėmesio nereikalaujanti kambarinė gėlė, tačiau tėra vienmetė. Mėlyni ir violetiniai žiedai pasirodo kartą ir žydi pakankamai trumpai. Augalas įspūdingai atrodo, kai išskleidžia daug žiedų vienu metu, tuomet atrodo tarsi jais aplipęs.
Nepriklausomoji Lietuva
Nepriklausomoji Lietuva – Vilniaus lietuvių dienraštis, leistas nuo 1919 m. balandžio 25 d. iki 1920 m. Vilniuje.
Istorija
Leido Laikinasis Vilniaus lietuvių komitetas, nuo 1919 m. liepos mėn. – V. Landsbergienė, nuo 1920 m. liepos mėn. – Marcelė Kubiliūtė. Spausdino Švyturio spaustuvė, Žaibo spaustuvė Vilniuje. Išėjo 138 numeriai.
Eurolygos 2010–2011 m. sezonas
2010-2011 metų Eurolygos sezonas – 54-asis pajėgiausio tarptautinio Europos krepšinio klubų turnyro sezonas, nuo šio sezono pervadintas pagrindinio remėjo Turkish Airlines vardu- Turkish Airlines Euroleague.
Nepriklausomoji Lietuva
Istorija
Rašė apie Vilniaus krašto, Lietuvos ir užsienio įvykius. Baustas bolševikų revoliucinio komiteto (1919 m. gruodžio 22 d.) lenkų valdžios (1920 m. rugpjūčio 10 d.).
Eurolygos 2010–2011 m. sezonas
Pirmosios sezono atidarymo rungtynės įvyko 2010 m. spalio 18 dieną, o čempionato pabaiga - gegužės 8, pasibaigus Finalinio ketverto varžyboms Barselonoje.
Nepriklausomoji Lietuva
Istorija
Bendradarbiavo Jonas Basanavičius, Vytautas Bičiūnas, Kazys Binkis, Mykolas Biržiška, Liudas Gira, Ignas Jonynas, Pranas Mašiotas, Jonas Šepetys ir kt.
Eurolygos 2010–2011 m. sezonas
Sezono nugalėtoju tapo Atėnų Panathinaikos klubas, finale 78-70 įveikęs Tel Avivo Maccabi komandą.
Formatas
Pagal priimtą naują 2009-12 m. Eurolygos strateginį planą, komandos dėl dviejų bilietų i Eurolygą kovoja kvalifikaciniame etape.
Reguliarusis sezonas
Pirmoji Eurolygos dalis yra reguliarusis sezonas, kuriame susitinka 24 komandos padalintos į 4 grupes po 6 komandas. Kiekviena komanda žaidžia po dvejas rungtynes tarpusavyje išvykoje ir namuose, tad kiekvienai komandai komandai reguliariajame sezone reikia sužaisti po 10 rungtynių. Geriausiai pasirodžiusios keturios kiekvienos grupės komandos patenka į Top-16. Rungtynės reguliariajame sezone vyko nuo 2010 spalio 18 iki 2010 gruodžio 23.
Top 16
Reguliariajame sezone išlikusios komandos padalinamos vėl į 4 grupes, bet šįkart kiekvienoje bus po 4 komandas, kurios tarpusavyje sužais po dvejas rungtynes namuose ir išvykoje, tad susidarys po 6 rungtynes kiekvienai komandai atskirai. Į ketvirtfinalius patenka po dvi geriausias kiekvienos grupės komandas. Rungtynės vyks nuo sausio 19 iki kovo 3.
Ketvirtfinaliai
Į ketvirtfinalius patekusios komandos yra atitinkama tvarka suporuojamos ir turi žaisti tarpusavyje tiek rungtynių kol viena iš komandų turės bent 3 pergales, tad kiekviena ketvirtfinalio pora gali susitikti nuo 3 iki 5 kartų. Ketvirtfinalių rungtynės bus žaidžiamos nuo kovo 22 iki balandžio 6.
Atkrintamieji etapai
Pirmosios rungtynės
Antrosios rungtynės
Reguliarusis sezonas
Reguliarusis sezonas prasidėjo 2010 spalio 18 ir baigėsi 2010 gruodžio 23.
Top 16
Top 16 etapas prasidės 2011 sausio 19 dieną ir baigsis kovo 3 d. Eurolygos TOP 16 etapo burtai bus ištraukti sausio 4-ąją dieną Barselonoje.
Finalinis ketvertas
Finalinio ketverto (pusfinalių, finalo, rungtynių dėl 3-čiosios vietos) etapas prasidės 2011 gegužės 6 dieną, o baigsis gegužės 8 d.
Kataro demografija
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Kataro demografiją.
Gyventojų skaičius: 1 951 591 (2011 m. apskaičiavimai)
Struktūra pagal amžių:
Gyventojų amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 4,93 % (pirma vieta pasaulyje) (2011 m. apsk.)
Gimstamumas: 10,23 gimimų/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)
Mirtingumas: 1,55 mirčių/1000 gyv. per metus (paskutinė vieta pasaulyje) (2011 m. apsk.)
Migracijos indeksas: 40,62 migrantų/1000 gyv. per metus (pirma vieta pasaulyje) (2011 m. apsk.)
Urbanizacija:
Lyčių pasiskirstymas:
Kūdikių mirtingumas:
Vidutinė gyvenimo trukmė:
AIDS/ŽIV:
15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:
15–24 m. amžiaus gyventojų nedarbo lygis:
Kalbų vartojimas:
Etninės grupės:
Maišavoriai
Maišavoriai (Clubionidae) – vorų (Araneae) šeima
Pasaulyje yra 1500 šių vorų rūšių. Lietuvoje – 2 gentys: diegliavoriai (Cheiracanthium) ir maišavoriai (Clubiona).
Šie vorai šviesių spalvų. Daugumos rūšių galvakrūtinė ovalios iki kriaušės formos, galvos dalis kiek atsikišusi. 8 akys yra mažos, perlamutrinės, dažnai išsidėsčiusios dviem eilėmis. Pilvelis dažnai ovalinis iki smailėjančio, apaugęs trumpais plaukeliais, kurie sudaro daugiau ar mažiau ryškų raštą. Ventralinėje pilvelio pusėje maždaug per vidurį tarp plaučių stigmų ir verpimo spenelių yra mažas įdubimas. Kojos gana ilgos, plonos, dažnai vienspalvės, su 2 nageliais. IV kojų pora beveik visuomet ilgesnės už visas kitas. Verpimo speneliai gana ilgi, šalia vienas kito, užpakaliniai plonesni už priekinius.
Gyvena ant žolių, medžių ir krūmų lapų, po medžių žieve. Medžioja naktį. Žaibiškai puola auką, kai ši prisiartina arba, prisėlinęs prie jos, nusitempia į saugesnę vietą sudoroti.
Rezga maišo formos gyvenamuosius tinklus. Keletas rūšių žemėje kasa urvelius, kuriuos iškloja verpalais. Gyvenamieji maišeliai yra su dviem angomis, kurias žiemojimo ar kiaušinėlių saugojimo metu vorai apraizgo verpalais. Šiuose maišeliuose oro temperatūra ir drėgmė pastovi, jie beveik nepraleidžia vandens. Manoma, kad šios gūžtos perduoda cheminius ir vibratorinius signalus poravimosi metu. Gresiant pavojui vorai greitai bėga lygiu lapų paviršiumi, samanomis ir akmenimis, kadangi kojų letenėlės ir priešletenėlės yra apaugusios kibiais plaukeliais.
Diegliavorių įkandimas yra skausmingas. Kanda tik patelės, gindamos savo kokoną.
Aleksandras Livontas
thumb|Aleksandras Livontas Aleksandras Livontas (1920 m. lapkričio 20 d. Charkovas, Ukraina – 1974 m. lapkričio 12 d. Vilnius) – Lietuvos smuikininkas, pedagogas, kultūros veikėjas, publicistas.
Biografija
Gimė Ukrainos mieste Charkove. 1930 m. kartu su tėvais persikėlė į Odesą. 1930–1937 m. mokėsi Piotro Stoliarskio muzikos mokykloje. 1937 m. įstojo į Odesos konservatoriją, pas tą patį legendinį profesorių Stoliarskį, užauginusį tokias pasaulines smuiko žvaigždes kaip Davidą Oistrachą ir Nathaną Milsteiną. 1941 m. studijas teko nutraukti dėl kilusio Antrojo Pasaulinio karo. 1941 m. tarnavo kariuomenėje, o 1942–1945 m. grojo Maskvos sąjunginio radijo A. Aleksandrovo ansamblyje.
1944 m. baigė Maskvos konservatoriją, Davido Oistracho klasę. 1945 m. atvyko į Lietuvą. 1945–1948 m. buvo Lietuvos operos ir baleto teatro orkestro koncertmeisteris ir filharmonijos solistas. 1945 ir 1947 m. dėstė Kauno konservatorijoje, o 1946 m. dėstė tuometinėje Vilniaus konservatorijoje. 1948 m. galutinai įsikūrė Vilniuje ir atsidavė pedagoginiam darbui, bei koncertinei veiklai. 1948–1974 m. dirbo Lietuvos konservatorijoje (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytoju ir Vilniaus dešimtmetėje muzikos mokykloje vyr. mokytoju (dab. Nacionalinė M. K. Čiurlionio menų mokykla). 1954 m. Aleksandrui Livontui suteiktas docento vardas.
Aleksandras Livontas mirė 1974 m. lapkričio 12 d. Vilniuje, eidamas savo 54-sius metus. Po koncerto Filharmonijoje, pagriežęs E. Balsio II koncertą smuikui su Ulijanovsko simfoniniu orkestru, artistas sukniubo persirengimo kambaryje sustojus širdžiai. Profesorius palaidotas Vilniaus Antakalnio kapinėse.
Profesinė veikla
Kartu su savo žmona Olga Šteinbergaite surengė daug solinių rečitalių Lietuvoje ir kitose buvusios Sovietų Sąjungos šalyse. Grojo solo su įvairių šalių orkestrais Lietuvoje, Latvijoje, Ukrainoje, Baltarusijoje, Rusijoje. A. Livontas griežė žymaus XVIII a. smuikų meistro Guadagnini pagamintu instrumentu. Po jo mirties šiuo smuiku griežė R. Katilius.