cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alytaus miesto taryba 1990–1995 m.
Teisinis pagrindas
Tarybai vadovavo tarybos pirmininkas. Taryba sudarė 8 nuolatines komisijas. Buvo suformuotas tarybos prezidiumas, į jį pagal pareigas įėjo tarybos pirmininkas, jo pavaduotojas, 8 nuolatinių komisijų pirmininkai. Meras turėjo keturis pavaduotojus miesto ūkiui, socialiniams klausimams, ekonomikai, kultūrai ir švietimui. Meras vadovavo ir valdybai.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Nevyriausybinė organizacija
Nevyriausybinės organizacijos Lietuvoje
Nevyriausybinių organizacijų atsiradimo istorija labiau yra siejama su 1991 m., kai Lietuva atgavo nepriklausomybę nuo Sovietų Sąjungos. Tuo metu prasidėjo masinis ne pelno organizacijų kūrimasis. Apie 1994 m. buvo išleistas pirmasis Visuomeninių organizacijų įstatymas, kuriuo vadovaujantis kūrėsi nevyriausybinės organizacijos. Vėliau imta galvoti apie organizacijų įvairialypiškumą ir veiklos skirtumą, todėl laikui bėgant Lietuvos Respublikos Seimas priėmė dar keletą ne pelno organizacijų įstatymų, kas leido suskirstyti ne pelno organizacijas į keturias atskiras sferas. Visuomeninė organizacija (neretai šis apibūdinimas naudojamas visų ne pelno organizacijų apibūdinimui) tapo tik viena iš keturių nevyriausybines organizacijas reglamentuojančių įstatymų dalimi. Taigi šiuo metu Lietuvoje veikia keturi nevyriausybines organizacijas reglamentuojantys įstatymai – tai Visuomeninių organizacijų įstatymas, Asociacijų įstatymas, Viešųjų įstaigų įstatymas bei Labdaros ir paramos fondų įstatymas. Atsiradus kitiems, ne pelno organizacijas reglamentuojantiems įstatymams, iš esmės pasinaikino visuomeninių organizacijų kaip visų ne pelno organizacijų apibūdinimo terminas, kurį pakeitė nevyriausybinė organizacija.
Apskaita
Nevyriausybinės organizacijos, tvarkant apskaitą, gali vadovautis Verslo apskaitos standartais (VAS), nes Pelno nesiekiančių ribotos civilinės atsakomybės juridinių asmenų buhalterinės apskaitos ir finansinės atskaitomybės sudarymo ir pateikimo taisyklėse yra parašyta, kad: „Jeigu finansinė atskaitomybė, parengta taikant bendruosius apskaitos principus ir šias taisykles, teisingai neparodo ūkio subjekto turto, nuosavo kapitalo, įsipareigojimų, pajamų ir sąnaudų, ūkio subjektas vadovaujasi atitinkamais Verslo apskaitos standartais (VAS) ir apie tai nurodo aiškinamajame rašte“.
Talaso Alatau
Talaso Alatau  – kalnagūbris Kirgizijoje ir pietiniame Kazachstane, Tianšanio kalnų šiaurėje. Skiria Talaso slėnį šiaurėje nuo vakarinio Tianšanio kalnagūbrių pietuose. Ilgis iš rytų į vakarus 270 km, plotis – iki 30 km. Aukštis – iki 4482 m (Manaso k.). Sudarytas daugiausia iš metamorfinių skalūnų ir granito. Būdingas aukštikalnių reljefas. Yra ledynų, kurie maitina Talaso, Pskemo upes.
Šlaituose plyti stepės, aukštikalnėse – alpinės pievos, akmenynai. Įsteigtas Aksu–Žabagli draustinis.
Algimantas Žiukas
Algimantas Žiukas (g. 1961 m. rugpjūčio 1 d. Skardžiuose, Molėtų rajonas) – Lietuvos ir Molėtų rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1985 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, hidrotechnikas.
Nuo 1995 m. A. Žiuko įmonės savininkas. 2008–2010 m. Molėtų rajono savivaldybės meras.
Nuo 2000 m. Molėtų rajono savivaldybės tarybos narys.
Lietuvos krikščionių demokratų partijos, partijos Lietuvos krikščionys demokratai, Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai Molėtų rajono skyriaus narys, 2008–2010 m. – skyriaus pirmininkas.
Sutuoktinė Rima, vaikai Adomas, Živilė.
Warhammer 40 000: Dawn of War
Warhammer 40 000: Dawn of War − mokslinės fantastikos realaus laiko strateginis kompiuterinis žaidimas, sukurtas pagal „Games Workshop“ leidžiamą strateginį miniatiūrų žaidimą „Warhammer 40 000“. Sukurtas Kanados bendrovės „Relic Entertainment“ ir išleistas 2004 m. rugsėjo 20 d.
Žagarės seniūnija
Žagarės seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Joniškio rajono savivaldybės šiaurės vakaruose.
Geografija
Teritoriją kerta krašto keliai Joniškis–Naujoji Akmenė, rajoniniai keliai Žagarė–Juodeikiai–Stungiai–Bandoriai–Daunoriškė, naftotiekis Biržai–Mažeikiai (atkarpa 20 km).
Istorija
Žagarė – senas urbanistinis kultūrinio paveldo miestas. Yra regioninis parkas, Pabalių botaninis draustinis. Tai pasienio miestas, kurio teritorija ribojasi su Latvijos Respublika. Iki 1995 m. Žagarė turėjo atskiro administracinio teritorinio vieneto, o 1990–1995 m. ir žemesniosios pakopos savivaldybės teises, rinko miesto tarybą ir miesto merą. 1995 m. Joniškio rajono savivaldybės tarybos sprendimu vietoje Žagarės apylinkės viršaičio pareigybės įsteigta Žagarės seniūno pareigybė. 2000 m. įkurta Žagarės seniūnija.
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 9 seniūnaitijos:
Kapoklė
thumb|250px|Kinų ir sena Šiaurės Amerikos kapoklės. Kapoklė – įrankis mėsai ir pan. kapoti. Primena tiek peilį su sunkia, labai plačia geležte buku (paprastai kvadratiniu) galu, tiek kirvį, tačiau turi geležtę, o ne galvą. Naudojamas kaip virtuvės įrankis mėsai su kaulais kapoti. Tačiau gali būti panaudotas ir kaip ginklas.
Kiniškos kapoklės panašios į europines, tačiau tik sunkiosios kiniškos kapoklės tinka kaulams kapoti. Lengvosios kiniškos kapoklės naudojamos minkštai mėsai ir daržovėms smulkinti.
Banginių medžioklė
thumb|350px|right|Sumedžiotas [[kašalotas. Maždaug 1900 m.]] Banginių medžioklė – banginių medžiojimas dėl mėsos, taukų, spermaceto ir kitais tikslais. Pirmieji archeologiniai jos įrodymai yra urvų piešiniai iš neolito laikotarpio.
Nuo XVII a. banginiai pradėti medžioti specializuotomis flotilėmis, o XVIII–XIX a. įvairiose šalyse pramoninė banginių medžioklė jau tapo svarbia ūkio šaka. XX a. pradžioje atsirado ir specializuoti laivai – fabrikai, kuriuose tiesiog jūroje sumedžiotus banginius išdarinėdavo ir perdirbdavo.
Suvalkų apskrities vėliava
thumb|right|200px|Suvalkų apskrities vėliava Suvalkų apskrities vėliava - tai Suvalkų apskrities vėliava kurios viduryje yra raudonos spalvos keturkampis, kurį supa baltos spalvos apvadai. Raudonos spalvos keturkampyje vaizduojamas Suvalkų apskrities herbas, kuriame vaizduojami žali kalnai ir virš jų iškilusi eglė, kuri simbolizuoja Suvalkų apskrities miškų gausą. Taip pat auksiniame fone yra trys horizontalios banguojančios mėlynos juostelės, kurios simbolizuoja tris didžiausias apskrities upes: Rospudą, Juodają Ančią ir Seiną. Šis herbas panašus į buvusios Suvalkų gubernijos herbą.
Banginių medžioklė
XX a. penktajame dešimtmetyje per metus pasaulyje būdavo sumedžiojama daugiau kaip 50 tūkstančių banginių. Tapo akivaizdu, kad populiacijos nespėja atsigauti ir nyksta. 1986 m. po Tarptautinės banginių medžioklės komisijos draudimo banginių medžioklė daugumoje šalių sustabdyta dėl banginių išnykimo grėsmės.
Iki dabar banginių medžioklė yra kontroversiška tema, įvairios šalys nori ją dar labiau apriboti ar uždrausti visiškai, tačiau taip pat ne viena šalis nori sumažinti apribojimus, leisti saikingą pramoninę medžioklę.
Panaudojimas
Vėliau banginių taukai pradėti naudoti margarino gamybai, aliejinėse lempose, žvakių gamybai. Nuo XIX a. vidurio banginių taukų produktus šiose srityse pradėjo išstumti žibalas ir kiti naftos produktai, tad vienintelis daugumos banginių taukų panaudojimas liko maisto pramonėje.
Iš kašalotų taukų išgaunamas spermacetas būdavo naudojamas parfumerijoje, odadirbystėje, lubrikantų gamyboje, žvakių gamyboje ir farmacijoje (paprastai įvairiuose tepaluose).
Moderniaisiais laikais banginiai medžiojami tik dėl mėsos ir moksliniais tikslais.
Istorija
Seniausias žinomas banginių medžioklės būdas, naudojamas dar nuo priešistorinių laikų iki dabar, yra paprasčiausias banginio apsupimas valtimis ir nuvarymas link kranto, gąsdinant įvairiai keliamu triukšmu. Taip gaudomi tik netoli pakrantės vandenų rasti nedideli gyvūnai – baltieji delfinai, jūrų kiaulės, narvalai.
Šiek tiek sudėtingesnė medžioklė būdavo su plūdurais: prie strėlės ar ieties pririšamas medinis būgnas, išpūsta ruonio oda ar panašiai. Sužeidus banginį, būdavo laukiama, kol jis pavargs ir nusilps, tuomet pagal plūdurą randama jo vieta, ir gyvūnas pribaigiamas. Seniausi tokio medžioklės būdo įrodymai atrasti Pietų Korėjoje ir siekia 6000 m. pr. m. e., tačiau šiuo būdu taip pat medžiota inuitų, indėnų, baskų, ainų ir kitų tautų.
Banginių medžioklė vaidino svarbų vaidmenį daugelio jūrinių tautų ūkyje ir kultūroje.
Japonija
thumb|250px|right|[[Katsushika Hokusai|Kacušikos Hokusajo paveikslas „Banginių medžioklė iš Goto“ iš „Išminties vandenynų“ ciklo, XIX a.]] Seniausi žinomi japoniški šaltiniai, minintys banginių medžioklę, yra Kodžiki kronikos, parašytos septintajame mūsų eros amžiuje. Seniausias japonų poezijos rinkinys Man'yōshū taip pat mini banginių medžioklę, jame yra ir medžioklinių laivų iliustracijų, taip pat pirmą sykį panaudotas atskiras terminas šiai medžioklės rūšiai (いさなとり). XVI a. antrojoje pusėje pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėta medžioklė harpūnais. XVII a. Japonijoje banginiai buvo pradėti gaudyti specialiais tinklais.
Meidži eroje banginiai buvo pradėti medžioti moderniais laivais, pasisėmus patirties daugiausiai iš Norvegijos, Finmarko, Azorų ir Niufaundlando banginių medžiotojų. Ši ūkio šaka Japonijoje buvo modernizuota labiausiai Jūrō Oka pastangomis, šiuo metu jis laikomas japonų „banginių medžioklės tėvu“.
Baskai
Pirmą sykį rašytiniuose šaltiniuose baskų banginių medžioklė paminėta 1059 m. Iš pradžių čia būdavo gaudomi tik tikrieji banginiai, baskų vadinami sarda. XVI a. baskų banginių medžioklės ekspedicijos siekė Lamanšo sąsiaurį ir pietinę Airiją, antroje amžiaus pusėje net ir Labradorą bei Niufaundlandą, o ne vėliau kaip XVII a. pr. ir Islandiją. Labradore ir Niufaundlande baskai buvo įsirengę kelias nuolatines medžioklės stovyklas, tačiau vėliau banginių gaudymas čia nunyko, daugiausia dėl nuolatinių karų tarp įvairių Europos valstybių ir inuitų antpuolių. Islandijoje ir Špicbergene baskų banginių medžioklė baigėsi prasidėjus Septynerių metų karui XVIII a. viduryje.
Grenlandija
thumb|250px|right|„Olandų banginių medžiotojai prie Špicbergeno“, 1690 m. Abraham Storck paveikslas Dėl galimybės medžioti banginius Grenlandijoje varžėsi kelios nacijos. 1610–1613 m. ekspedicijas siuntė anglų „Muscovy Company“, kuriai Jokūbas VI suteikė monopolines banginių medžioklės Grenlandijoje teises. Olandija, Ispanija, Prancūzija ir vėliau Danija su Norvegija taip pat siuntė laivus, tačiau Jokūbas VI laikė Grenlandiją savo teritorija. Daugiau kaip trisdešimt metų vyko nuolatiniai kariniai susidūrimai dėl banginių medžioklės Grenlandijoje teisės, taip pat ir vidinės kovos tarp pačių anglų. Pagrindinė problema tuo metu buvo ne banginių, o švartavimuisi tinkamų vietų trūkumas. Jos buvo būtinos, norint perdirbti banginių taukus ir paruošti juos gabenti atgal. Britai banginius prie Grenlandijos medžiojo iki pat Pirmojo pasaulinio karo.
Pagrindinė medžiojama rūšis buvo grenlandinis banginis.
Australija ir Naujoji Zelandija
Naujojoje Zelandijoje reguliarią banginių medžioklę taip pat pradėjo europiečiai kolonistai, XVIII a. pabaigoje. Pagrindinės medžiojamos rūšys buvo Eubalaena australis ir (nuo XX a.) kuprotasis banginis. Iki europiečių atvykimo maoriai banginius gaudydavo, bet labai retai. Pagrindinis medžioklės uostas buvo Kororareka (dab. Raselas). Apie 1840 m. banginių jau sumažėjo tiek, kad šis verslas tapo nebepelningas, ir 1844 m. užsidarė paskutinė banginių medžioklės stotis. Vėliau banginių medžioklė atsinaujino ir tęsėsi iki 1964 m., kai Naujosios Zelandijos vandenyse buvo pagautas paskutinis banginis. Nuo 1978 m. banginių medžioklė čia draudžiama ir baudžiama iki 250 000 Naujosios Zelandijos dolerių bauda arba laisvės atėmimu iki pusės metų.
Modernūs laikai
thumb|250px|left|Pasirašomas Tarptautinės banginių medžioklės komisijos (TBMK) įkūrimo aktas. Vašingtonas, JAV. 1946 m. gruodžio 2 d. Modernia banginių medžioklės epocha paprastai laikomas laikmetis nuo 1982 m. moratoriumo pasirašymo. Šiais laikais banginiai medžiojami daugiausia mokslinių tyrimų tikslams ir maistui, nes nei jų taukai, nei spermacetas beveik nebenaudojami. Dažniausiai medžiojamos rūšys yra mažasis ruožuotis (Balaenoptera acutorostrata) ir Balaenoptera bonaerensis.
Maždaug nuo 1931 m. prasidėjo tarptautinis bendradarbiavimas, siekiant reguliuoti banginių medžioklę. 1946 m. buvo įkurta Tarptautinė banginių medžioklės komisija (TBMK), kurios tikslas rūpintis banginių populiacijų išsaugojimu ir taip užtikrinti, kad komercinė banginių medžioklė galės tęstis, o ši ūkio šaka išliks. 1982 m. liepos 23 d. TBMK įvedė moratoriumą banginių medžioklei, kad nykstančios populiacijos atsigautų. Komercinės žvejybos moratoriumas netaikomas tradicinei banginių medžioklei, kuri pagal dabartines TBMK nuostatas leidžiama Danijoje (tik Grenlandijoje ir tik finvalų bei mažųjų ruožuočių), Rusijos Federacijoje (tik Sibire ir tik pilkųjų banginių), Sent Vinsente ir Grenadinuose (tik kupročių) ir JAV (Aliaskoje – grenlandinių banginių ir kartais Vašingtono valstijoje – pilkųjų banginių). TBMK pripažįsta, kad tradicinė pragyventi skirta banginių medžioklė, kurią vykdo čiabuviai senovinėmis, primityviomis priemonėmis, yra visai kitokio pobūdžio nei komercinė banginių medžioklė. Nacionalinės vyriausybės turi pateikti TBMK įrodymus, kad banginių medžioklė būtina gyventojų kultūriniams ir pragyvenimo poreikiams patenkinti. TBMK, remdamasi mokslinėmis rekomendacijomis, penkeriems metams nustato išteklių, kurių banginius galima medžioti pragyvenimo tikslais, sumedžiojimo apribojimus.
Taip pat kiekviena šalis gali savo nuožiūra išduoti leidimus sumedžioti atskirus banginius mokslinių tyrimų tikslais. Pastebėta, kad kai kuriose šalyse sumedžioti banginiai naudojami ne tik mokslo tikslams. Paaiškėjo, kad Japonija (mažesniu mastu ir Islandija) tariamas mokslines programas daugiausia vykdo Antarktidoje, o sumedžiotų banginių mėsą tiekia nacionalinei rinkai.
Moratoriumas galioja iki dabar, tačiau ne visos šalys narės su juo sutinka. Kai kuriose banginių medžioklė vyksta, nes vyriausybė išduoda atskiras savo kvotas. Taip pat dalis šalių pasitraukė iš TBMK apskritai arba niekada nė nebuvo narės.
Kanada
1982 m. Kanada pasitraukė iš TBMK. Banginių medžioklę šioje šalyje reguliuoja Kanados žuvininkystės ir vandenynų departamentas (Fisheries and Oceans Canada). Iš TBMK prižiūrimų banginių rūšių, Kanadoje medžiojami tik grenlandiniai banginiai. Banginius Kanadoje medžioja įvairios inuitų grupės, mėsa pardavinėjama įprastose parduotuvėse daugiausia šalies šiaurėje. Konkrečiai grenlandinių banginių nuo 2004 m. leidžiama sumedžioti tik vieną per dvejus metus iš Hadsono įlankos populiacijos, ir ne daugiau kaip vieną kas trylika metų iš Bafino jūros – Deiviso sąsiaurio populiacijos.
Farerų salos
thumb|250px|right|Farerų salose sumedžiotos ilgapelekės grindos Farerų salose banginių medžioklę reguliuoja Farerų vyriausybė. Pagrindinė medžiojama rūšis yra delfinas ilgapelekė grinda, kurių per metus sugaunama apie 950. Medžioklė nėra pramoninė, organizuojama daugiausia vasaromis, dalyvauti gali visi norintys, organizuojama bendruomenėse. Delfinų medžiojimas yra svarbi kultūrinė Farerų salų tradicija. Pirmieji jos įrodymai yra iš IX a. Tačiau šios medžioklės atsisakyti ragina ne tik gyvūnų teisių gynėjų grupės, bet ir medikai, kadangi ilgapelekių grindų mėsa turi žmogui toksiškų medžiagų ir kenkia sveikatai.
Pati medžioklė vyksta senovinėmis primityviomis priemonėmis, paprastai – laivais apsupant delfinus ir užspeičiant juos prie kranto ar fjordo seklumų.
Islandija
2002 m. Islandija vėl prisijungė prie TBMK, su išimtimi – moratoriumo nesilaikymu. 2003 m. buvo atnaujinta banginių medžioklė moksliniais tikslais, o 2006 – ribota pramoninė medžioklė. Islandijos metinės kvotos buvo 30 mažųjų ruožuočių ir 9 finvalai. 2009–2010 m. jos padidintos iki 100 mažųjų ruožuočių ir 150 finvalų per metus, iš tiesų būdavo sumedžiojama daugiau kaip šimtas finvalų per metus. Tai sulaukė didelio tarptautinio atgarsio ir kritikos iš kitų šalių.
Indonezija
Lembatos ir Soloro salose yra įsikūrusios dvi Indonezijos banginių medžiotojų bendruomenės. Maždaug pusę medžioklės laimikio jos pasilieka sau, kitą pusę parduoda vietinėje rinkoje. Vietinių genčių papročiai ir religija reikalauja, kad visos sumedžioto banginio dalys būtų kaip nors panaudotos, niekas neišmesta.
1973 m. Jungtinių Tautų maisto ir žemės ūkio organizacija buvo atsiuntusi norvegų banginių medžioklės laivą ir patyrusius profesionalus, siekdama modernizuoti banginių medžioklę Indonezijoje. Po trejus metus trukusių pastangų šios idėjos atsisakyta, ir vietiniai gyventojai liko medžioti jiems įprastais būdais.
Sent Vinsentas ir Grenadinai
Vietiniams Sent Vinsento ir Grenadinų gyventojams IWC leista medžioklės kvota yra keturi kuprotieji banginiai per metus. Jie medžiojami naudojant tradicinius senovinius metodus ir įrangą: ranka svaidomus harpūnus, paprastus atvirus burinius laivelius. Ši kvota retai pasiekiama, pasitaiko, kad per visus metus nepavyksta pagauti nė vieno banginio. Pagrindinėje saloje yra nedidelis banginių medžioklės muziejus, skirtas vietinėms medžioklės tradicijoms ir istorijai.
Rusija
Pagal TBMK taisykles Rusija Tolimuosiuose Rytuose ir Čiukčių autonominėje apygardoje gali per metus sugauti iš viso 140 pilkųjų banginių. Tačiau ten taip pat medžiojamos orkos ir įvairūs delfinai. Ypač paplitusi nelegali banginių medžioklė, t. y. ne tik be TBMK, bet ir be pačios valstybės leidimo.
Grenlandija
Grenlandijos inuitai per metus pagauna maždaug 175 banginius. Grenlandija gavusi dvi atskiras kvotas dviem atskiroms banginių populiacijoms rytinėje ir vakarinėje pakrantėse. Didžioji dalis, apie 90 %, sugaunama iš žymiai gausesnės vakarinės populiacijos (maždaug 150 mažųjų raižuočių ir 10 finvalų per metus). Rytinėje – maždaug tik 10 mažųjų raižuočių per metus. Nuo 2008 m. iki 2012 m. Grenlandija gavo IWC kvotą dviem grenlandiniams banginiams per metus.
Banginiai medžiojami tradicinėmis priemonėmis, žeberklu su plūduru.
Jungtinės Amerikos Valstijos
Nuo 1999 m. makahų tauta Vašingtono valstijoje taip pat pradėjo siekti teisės medžioti banginius, konkrečiai − pilkuosius banginius. 2011 m. jų reikalavimai tebebuvo svarstomi.
Japonija
thumb|250px|right|Banginių mėsa parduodama Tokijo jūros gėrybių turguje thumb|250px|left|Japonijos sumedžiotų banginių kiekis 1985–2006 m. Japonija iš pradžių oficialiai prieštaravo moratoriumui ir jo nesilaikė. Tačiau JAV pradėjo spausti japonus, remdamiesi savo įstatymų garantuojama teise uždrausti žuvų žvejybą savo vandenyse šalims, kurios trukdo jūros išteklių išsaugojimo programoms. Pramoninė žvejyba Aliaskos vandenyse yra svarbi japonų žūklės pramonės dalis, todėl, JAV grasinant ją uždrausti, Japonija 1986 m. atšaukė prieštaravimą moratoriumui ir nuo 1988 m. nutraukė komercinę banginių medžioklę. Nepaisant to, žvejų ir gamtosaugos entuziastų žaliųjų organizacijų spaudžiamos JAV vis dėlto uždraudė Japonijai vykdyti žvejybą Aliaskos vandenyse.
TBMK moratoriume numatyta išimtis, leidžianti banginių medžioklę mokslinių tyrimų tikslais. Taip pat nedraudžiama tokiais tikslais sumedžiotus banginius vėliau parduoti. Remdamiesi šiuo sutarties straipsniu, japonai medžiodavo banginius dar prieš įsigaliojant moratoriumui, t. y. rūšis, kurioms būdavo nustatoma nulinė kvota. Sumedžiotų banginių mėsa vėliau būdavo pardavinėjama parduotuvėse ir restoranuose. 1987 m. TBMK priėmė rezoliuciją, rekomenduojančią japonams nutraukti banginių medžioklę moksliniais tikslais, kol bus išspręsti nesutarimai dėl tikrosios tos medžioklės paskirties.
Iki dabar Japonija vykdo banginių medžiokles, oficialiai – moksliniais tikslais, Antarktikoje ir šiauriniame Ramiajame vandenyne. TBMK yra išleidusi bent 19 rezoliucijų, raginančių Japoniją šias medžiokles sustabdyti. Didėjant Japonijos ir Japoniją palaikančių šalių įtakai TBMK, darosi sunkiau priimti naujus banginių medžioklės apribojimus, pavyzdžiui, 2011 m. susirinkime pasiūlius pietų Atlanto vandenyne uždrausti bet kokią banginių medžioklę (įrengti tam tikrą rezervatą), dauguma banginių medžioklę palaikančių šalių atstovų tiesiog išėjo iš posėdžio, todėl klausimo svarstymą teko atidėti kitiems metams.
2018 m. gruodžio 26 d. Japonija paskelbė pasitraukianti iš TBMK, nebesilaikysianti moratoriumo ir atnaujinanti komercinę banginių medžioklę. Pasitraukimas įsigalioja 2019 m. rugpjūčio 30 d., o banginius savo vandenyse oficialiai japonai ketina pradėti medžioti jau nuo tų pačių metų liepos 1 d.
Banginiai medžiojami harpūnais sprogstančiomis galvutėmis.
Norvegija
thumb|right|300px|Paminklas banginių medžioklei [[Sandefjordas|Sandefjorde, Norvegija]] Norvegija oficialiai nepripažįsta TBMK moratoriumo ir neįsipareigojusi jo laikytis. 1988 m. ji buvo visiškai sustabdžiusi pramoninę banginių medžioklę, kad populiacijos galėtų atsigauti. Nuo 1993 m. pramoninė medžioklė tęsiasi, vienintelė legaliai (pagal Norvegijos įstatymus) gaudoma rūšis yra mažasis ruožuotis. Per metus vidutiniškai pagaunama apie pusė tūkstančio banginių (487 – 2000 m., 592 – 2007 m. ir panašiai). Nuo 2006 m. valstybės leidžiama kvota padidinta iki daugiau kaip tūkstančio banginių, tačiau dažniausiai sumedžiojama mažiau nei leidžiama. 2011 metais Norvegijos nustatyta kvota buvo 1286 banginiai. Banginiai gaudomi tik iš Šiaurės Atlanto mažųjų ruožuočių populiacijos (apytikslis kiekis TBMK paskaičiavimais – apie 102 000 banginių). Dešimtmetį prieš TBMK moratoriumą Norvegija sumedžiodavo vidutiniškai 2000 banginių per metus.
Banginiams medžioti daugiausia naudojami harpūnai sprogstančiomis PETN galvutėmis.
Moratoriumo nesilaikymas ir banginių medžioklė Norvegijoje sulaukia daug kritikos iš kitų šalių ir gyvūnų teisių aktyvistų, taip pat net ir sabotažo ar ekoteroristinių išpuolių.
Vertinimai
thumb|250px|left|Farerų salose į pakrantę sugintos grindos užmušamos specialiu peiliu perkertant stuburą. Tai greičiausias ir neskausmingiausias būdas užmušti banginį, tačiau iš perkirstų arterijų į jūrą išsilieja daug kraujo. Tokios nuotraukos dažnai naudojamos banginių medžioklės oponentų kampanijose. Banginių medžioklė sulaukia labai daug debatų ir prieštaravimų tarptautiniu lygiu. Pagrindinė keliama problema – banginių nykimas. Neskaitant banginių nykimo, svarstoma, kam jie priklauso ir ar apskritai kuri nors šalis gali savintis banginius, net ir savo pakrantėse. Taip pat diskutuojama dėl jų intelekto lygio, medžioklės metu patiriamo skausmo, ekonominių priežasčių (pvz., medžiojant banginius kenčia banginių stebėjimo turizmas, nes visų pirma sumedžiojami laivų nebijantys, prie turistų pripratę gyvūnai).
Argumentai už banginių medžioklę paprastai apeliuoja į šalies suverenitetą, tradicijas, ekonomines priežastis (darbo vietų kūrimas, maisto šaltinis). Ekonominės priežastys ypač svarbios mažiau išsivysčiusiose šalyse, pavyzdžiui, įvairiose Karibų salose. Importuoti maistą ten brangu, ir banginiai laikomi vienu iš svarbesnių maisto šaltinių. Dažniausiai medžiojamos banginių rūšies – mažojo ruožuočio (Balaenoptera acutorostrata) – populiacija jau atsigauna ir šiuo metu išnykimas negresia, tačiau dar 1996 m. jis buvo įrašytas į tarptautinę raudonąją knygą kaip beveik nykstantis. Taip pat, banginių medžioklės šalininkų teigimu, žuvimi mintantys banginiai daro didelius nuostolius žvejybos pramonei.
Kita, ne taip dažnai aptarinėjama problema, yra banginių mėsos toksiškumas. Tačiau tiek Norvegijoje, tiek Japonijoje gaudomų banginių mėsa atitinka sveikatos apsaugos ministerijų nustatytus reikalavimus.
Banginių medžioklė moksliniais tikslais taip pat vertinama nevienareikšmiškai. Dažnai teigiama, kad prisidengiant moksliniais tyrimais banginiai iš tiesų medžiojami komerciniais tikslais. Net ir tikrų tyrimų moksline verte kartais abejojama. Dažniausiai komercine medžiokle, dangstantis moksliniais tikslais, kaltinama Japonija.
Kritikuojami ir įvairūs banginių medžioklės metodai, ypač harpūnai su galvutėmis, kurios, sužeidusios banginį, jo viduje sprogsta. Banginių medžioklės kritikų teigimu, šis metodas yra labai žiaurus ir skausmingas gyvūnui, ypač naudojamas nepatyrusių medžiotojų, nes taip sužeistas banginis gali likti gyvas ir kankintis dar kelias valandas. Dažnai teigiama, kad nežiauri banginių medžioklė apskritai neįmanoma, todėl reikėtų nutraukti bet kokią banginių medžioklę.
Kongas
Kongo galimos reikšmės:
Šaulys (1976 filmas)
Turinys
Legendinis Laukinių Vakarų šaulys J.B. Buksas atvyksta į Karson Sitį, kur iš gydytojo sužino sergąs vėžiu. Norėdamas ramiai praleisti likusias jam dienas, Buksas apsistoja Bond Rodžers ir jos sūnaus namuose, tačiau, paaiškėjus jo tapatybei, vis daugiau žmonių nori, kad jis išvyktų. Kol Buksas tikina visus tiesiog norintis ramiai numirti, žmonės iš jo praeities nusprendžia pagreitinti šį procesą...
Balstogės apskrities herbas
thumb|right|200px|Balstogės apskrities herbas Balstogės apskrities herbas  – tai Balstogės apskrities heraldinis simbolis.
Aprašas
Skydo laukas nuskeltas iš kairės. Viršutiniame raudoname lauke baltas Lenkijos erelis, o apatiniame auksiniame lauke rudas nukirsta briedžio galva su ragais ir barzdele.
Herbas pradėtas naudoti 2001 m. rugsėjo 20 dieną.
Hanoverio berniukų choras
Hannoverio berniukų choras (vokiškai Knabenchor Hannover) - berniukų choras Vokietijoje.
Istorija
1950 m. įkūrė prof. Heinz Hennig. Choras pratęsė reikšmingą Hanoverio chorų tradiciją, kurios šaknys per XIX a. „Karališkojo Hannoverio dvaro ir pilies bažnyčios chorą” siekia vėlyvosios gotikos „Marktkirche” berniukų chorą. Anksti peržengė regionines ribas. Išsivystė iki europinio lygio vokalinio vieneto. Tai rodo darbas, uždavinių ir repertuarų įvairovė, meninis reiklums, interpretacijų solidumas. Laikui bėgant Hannoverio berniukų choras paruošė ir kompetetingai pateikė paskutininiųjų penkių šimtmečių vokiečių ir kitų šalių chorinę muziką, kurios centre visuomet yra pagrindiniai Heinrich Schütz ir Johann Sebastian Bach vokaliniai kūriniai. Savo kalionėse į daugelį Europos, Amerikos ir Azijos šalių, choras pateikė paruoštas muzikinių meno kurinių interpretacijas, visuomet rimtai atsižvelgdamas į publiką ir nedarydamas sau nuolaidų, siekiant patenkinti kitokius publikos lūkesčius.
Meniniai ir pegagoginiai tikslai - intensyvaus muzikinio darbo lavinamasis poveikis jiems patikėtiems vaikams ir jaunimui. Todėl choro darbe žymios visos pakopos: pradžioje nuo žaismingų įvadinių pagrindų pradinėje klasėje iki pagrindinio - koncertinio choro, o vėliau, per muzikos teorijos ir istorijos kursus mutantams, įsijungimas į vyrų chorą.
Lelykas
Lelykas – nedidelė upė Raseinių rajone. Priklauso Dubysos baseinui, kairysis Dubysos intakas. Baseino plotas – 17,8 kv.m, upelio ilgis – 9,7 km, hidrologinis nr. – 14010410.
Lelykas prasideda Dickaimio apylinkėse. Vidurupyje kerta kelią. Žemupyje giliu slėniu iš vakarų pusės lenkia Betygalą, kur prateka Betygalos kraštovaizdžio draustinį. Upelio vaga raizgyta, krantai miškingi ir kalvoti. Lelyko vandens nuotėkis per metus smarkiai svyruoja: sausmečiu upelis stipriai nusenka, o pavasarinio polaidžio metu ar po didesnių liūčių patvinsta. Potvynio srovei ardant stačius šlaitus ties Betygala susiformavo 25 m aukščio Lelyko atodanga. Šalia telkšo bevardžio intako maitinamas Betygalos tvenkinys. Upelio žiotys yra už 1,5 km į pietvakarius nuo Betygalos.
Žymesnis Lelyko intakas – Vieviršė (kair.), įtekanti vidurupyje.
Gyvenvietės, įsikūrusios prie Lelyko: Dickaimis, Maskvitai, Betygala.
Upėvardis kildinamas nuo žodžių lėlėti, lelėti („silpti“), išlelėti („menkai užaugti“; plg. leliušis „lėtas, tylus žmogus“, lėlyvas „lėtas, tingus, ramus“).
Akmenė (reikšmės)
Akmenė gali reikšti:
East Riffa Club
„East Riffa Sports and Cultural Club“ – Bahreino futbolo klubas iš Rifos.
Dijala
Dijala  – upė Irane ir Irake; Tigro kairysis intakas. Prasideda Zagro kalnuose, netoli Sanandadžo miesto. Aukštupyje teka kalnais, toliau į pietvakarius Mesopotamijos žemuma. Įteka į Tigrą piečiau Bagdado.
East Riffa Club
Istorija
Klubas įkurtas 1958 m. Žaidė elito divizione.
Alvydas Ramanauskas
Alvydas Ramanauskas (g. 1955 m. kovo 31 d. Midučiuose, Zarasų raj.) – inžinierius mechanikas, Lietuvos politinis veikėjas.
Dijala
Dijalos vanduo naudojamas drėkinimui. Žemupyje yra užtvanka. Laivyba lietinguoju periodu nuo Baakubos miesto.
Nora Blaževičiūtė
Nora Blaževičiūtė (1947 m. kovo 17 d. Vilnius) – Lietuvos dailininkė keramikė.
Alvydas Ramanauskas
Biografija
Iki 1969 m. mokėsi Zarasų rajono Dusetų Kazio Būgos vidurinėje mokykloje, 1973 m. baigė Utenos miesto 2–ąją vidurinę mokyklą. 1978 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, įgijo statybos ir kelių mašinų bei įrengimų inžinieriaus – mechaniko specialybę.
Aukštakaktis snapuotis
Aukštakaktis snapuotis (Hyperoodon ampullatus) – snapuotųjų banginių (Ziphiidae) šeimos žinduolis.
East Riffa Club
Sezonai
Šaltiniai:
Alvydas Ramanauskas
Biografija
Nuo 2000 m. Naujosios sąjungos (socialliberalų) narys. Žmona Rima, dukterys Ieva, Jovita ir Jūratė.
Nora Blaževičiūtė
Biografija
1969 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1971–1976 m. Istorijos instituto, 1976–1994 m. Vilniaus „Dailės“ kombinato keramikos cecho dailininkė.
Benelli M4 Super 90
Benelli M4 Super 90 – itališkas savitaisis (pusautomatis) lygiavamzdis šautuvas, gaminamas kompanijos „Benelli Armi SpA“.
Nora Blaževičiūtė
Biografija
Vyras Algirdas Dovydėnas.
Benelli M4 Super 90
Istorija
1998 m. gegužės 4 d. JAV Armijos Ginkluotės tyrimų, konstravimo ir inžinerijos centras Piketinio arsenale (Naujasis Džersis) išleido  reikalavimą #DAAE30-98-R-0401, kuriuo buvo prašoma pateikti duomenis apie naujus 12 kalibro savitaisius kovinius lygiavamzdžius šautuvus JAV ginkluotosioms pajėgoms.
Atsakydama į tai kompanija „Benelli Armi SpA“ (Urbinas, Italija) sukonstravo ir pagamino kovinį lygiavamzdį Benelli M4 Super 90. 1998 m. rugpjūčio 4 d. 5 šautuvo M4 pavyzdžiai buvo pristatyti į Aberdyno bandomąjį poligoną (Merilandas). Intensyvių bandymų metu jie pralenkė visus konkuruojančius šautuvus. 1999 m. pradžioje ARDEC pasirašė kontraktą dėl kovinio lygiavamzdžio M1014 (t. y., Benelli M4) importo su „Heckler & Koch“ JAV filialu. Pirmieji šio ginklo vienetai buvo pristatyti 1999 m. ir perduoti jūrų pėstininkų korpusui.
Nora Blaževičiūtė
Kūryba
Nuo 1970 m. dalyvauja dailės parodose, surengė individualių parodų Vilniuje, Feldkirche (Austrija), Kekongene (Olandija), dalyvavo tarptautiniuose keramikos simpoziumuose Lietuvoje ir užsienyje.
Sukūrė unikalių dekoratyvinių indų, siužetinių kompozicijų ir mažo autorinio tiražo keramikos dirbinių, etalonų serijinei gamybai. Jie laisvai, tarsi improvizuojant, sukomponuoti iš žiestų, presuotų ir lipdytų elementų („Laikrodis“ 1970 m., dubenėliai „Žaidimai“ 1974 m., „Saulėta diena“ 1983 m., „Puodeliai arbatai“ 1995 m.), yra žaismingi, valiūkiški, pasižymi ironija, netikėtomis užuominomis, paradoksalumu.
Benelli M4 Super 90
Istorija
Bandymų metu šautuvo prototipui buvo suteiktas pavadinimas XM1014, o priėmus ginkluotėn raidė X buvo pašalinta, tad oficialus pavadinimas JAV kariuomenėje liko M1014.
Konstrukcija
M4 buvo pirmas dujų energija pertaisomas „Benelli“ gaminamas lygiavamzdis šautuvas. Jo konstrukcija pagrįsta visiškai nauju principu, įvardijamu kaip „savireguliuojantis dujomis varomas“. Trumpa eiga pagrįsta konstrukcija turi du nerūdijančiojo plieno savaime nusivalančius stūmoklius, esančius virš šovinio lizdo, kur jie veikia priešingai pasukamai ginklo spynai, dėl ko šautuvo mechanizmas gerokai paprastesnis, nei kiti dujų varomi savitaisiai ginklai. ARGO sistemą sudaro tik 4 detalės: du simetriški gaubtai, kuriuose yra du maži plieniniai dujų stūmokliai.
Ginklas yra savireguliuojantis, skirtas naudoti skirtingo ilgio ir galingumo šovinius. Jis gali šaudyti 69,85 mmm ir 76,2 mm ilgio šoviniais, kurių galia skirtinga. Šauliui nieko nereikia perjunginėti, šoviniai gali būti naudojami bet kokia seka. Kai naudojami mažos galios šoviniai, pvz., su guminėmis kulkomis, pertaisinėti tenka ranka.
M4 šautuvų taikikliai būna karinio stiliaus, lauko sąlygomis juos galima pareguliuoti naudojant tik šovinio dugnelio atbrailą. Viršuje esantis MIL-STD-1913 Piketinio pamatėlis leidžia naudoti tiek įprastinius, tiek naktinius taikiklius, kartu išlaikant galimybę naudoti originalius taikiklius.
Modulinė šautuvo konstrukcija leidžia prireikus ginklą perkonfigūruoti. Nenaudojant įrankių galima sparčiai pakeisti atskirus ginklo mazgus (vamzdį, petinę atramą, apsodo lovelį).
Patvarumas
Pradiniai M4 bandymai parodė didelį šautuvo patikimumą. Juo galima iššauti bent 25 tūkst. šūvių nekeičiant jokių stambesnių šautuvo dalių. Plieninės šautuvo detalės matinės juodos, nes paviršius fosfatuotas, kas suteikia atsparumo korozijai. Aliumininės detalės irgi matinės, nes anodizuotos. Tokia apdaila mažina ginklo matomumą sutemose ir naktį.
Aukštakaktis snapuotis
Užauga nuo 6 iki 10 m. ilgio. Šiai rūšiai būdinga iškili kakta ir į delfino panašus snapas. Kūnas lieknas ir ilgas, plaukmenys maži, skaiutės aptakios. Nugara oranžiškai arba pilkai ruda, apačia šviesiai ruda. Patinai, kurie užauga didesni už pateles, turi 2 į iltis panašius dantis, augančius ant „snapo“ galo. Yra ir kitų dantų, bet jų augimas virš dantenų (prasikalimas) labai įvairus.
Benelli M4 Super 90
Sustumiama petinė atrama
Egzistuoja M4 variantai su nejudamomis petinėmis atramomis su pistoletinėmis ar pusiau pistoletinėmis rankenomis. Šautuvo modelis M11707 su skeletine nejudama petine atrama civiliams JAV nebeparduodamas.
Aukštakaktis snapuotis
Maitinasi tikriausiai įsiurbimo būdu, naudodami liežuvį kaip stūmoklį vandeniui, jūros dugno dumblui ir grobiui susiurbti. Jų pagrindinis maistas – galvakojai moliuskai. Kaip ir dauguma kitų snapuočių, ši rūšis laikosi nedideliais būriais po maždaug 10 individų, paprastai tos pačios lyties ir panašaus amžiaus.
Benelli M4 Super 90
Piketinio pamatėlis
Ant Piketinio pamatėlio šautuvo viršuje galima pritvirtinti optinį taikiklį, lazerinį rodiklį, naktinį taikiklį, taktinį šviestuvėlį. Daug šiuolaikinių karinių šaunamųjų ginklų turi tokią galimybę.
Aukštakaktis snapuotis
Paplitęs Atlanto vandenyno šiaurinėje dalyje.
Bielsko apskrities herbas
thumb|right|200px|Bielsko apskrities herbas Bielsko apskrities herbas  – Bielsko apskrities heraldinis simbolis.
Aprašas
Perkirsto skydo viršutiniame raudoname lauke baltas Lenkijos erelis, apatiniame sidabriniame lauke raudonas bėgantis tauras auksiniais ragais ir nagomis.
Herbas pradėtas naudoti 2010 m. sausio 27 dieną.
Urbonas II
thumb|200px|left|XIV a. iliustracija, vaizduojanti Urboną II, skelbiantį kryžiaus žygį Urbonas II (Otonas Lažrietis; 1042 m. Lagery, Prancūzija – 1099 m. liepos 29 d. Romoje) – popiežius. Prancūzas. 1078 m. tapo kardinolu, nuo 1088 m.- popiežiumi. Kovojo su Henriku IV ir jo statytiniu antipopiežiumi Klemensu III. 1094 m. išvijo jį iš Romos. Klermono bažnyčios susirinkime 1095 m. paskelbė Pirmąjį kryžiaus žygį į Palestiną.
Krikščionkiemis
Krikščionkiemis arba Maiskojė (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Oziorsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Krasnojarskojės kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Darkiemio apskrities Žabynų valsčiaus kaimas. Priklausė Vėdarų, vėliau Žabynų parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Darkiemio rajono, vėliau Oziorsko rajono, 1947– 1993 m. Lvovskojės apylinkės kaimas.
Mituva (Raseiniai)
Mituva – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Verėduvos, prie Mituvos upės aukštupio. Praeina kelias.
Maksimilijonas Kolbė
Maksimilijonas Marija Kolbė (, tikrasis vardas Rajmund Kolbe, g. 1894 m. sausio 8 d. arba sausio 1 d. Lenkijoje, Zdunska Volioje – 1941 m. rugpjūčio 14 d. Osvencimo (Aušvico) koncentracijos stovykloje) – lenkų kilmės pranciškonų vienuolis ir kunigas, kuris 1941 metais savanoriškai pasiaukojo ir mirė vietoj nepažįstamo kalinio Osvencimo (Aušvico) koncentracijos stovykloje. 1982 metais popiežius Jonas Paulius II paskelbė jį šventuoju. Jis vadinamas žmonių, priklausomų nuo narkotikų, politinių kalinių, šeimų, žurnalistų, kalinių ir judėjimų už gyvybę užtarėju.
Biografija
Maksimilijonas Marija Kolbė gimė Lenkijoje, Zdunska Volioje (prie Lodzės), tekstilės dirbtuvėlės savininkų šeimoje. 1907 m. būdamas trylikos metų įstojo į konventualų (pranciškonų) seminariją; 1910 m. tapo vienuoliu. Nuo 1912 iki 1919 m. Grigaliaus universitete Romoje studijavo teologiją ir filosofiją. 1915 m. gavo filosofo diplomą, o 1919 m. – teologo. Jis domėjosi ir fizika, matematika, projektavo naujo tipo lėktuvus.
Mergelės Marijos garbei įkūrė broliją „Nekaltosios kareivija“. Brolijos įstatuose pabrėžiama, kad brolijos tikslas – „atversti nusidėjėlius, eretikus, atskalūnus (schizmatikus), žydus ir kt., o pirmiausia – masonus“.
1930 m. Japonijoje įkūrė miestą, panašų į Niepokalanovą – „Nekaltosios sodą“. 1939 m. Nekaltosios kareivijai priklausė 800 000 žmonių.
1939 m. už antifašistinę veiklą suimtas. Antrojo pasaulinio karo metu fašistai Niepokalanovą laikė pabėgėlių rinkimosi centru.
1941 m. vasario 1 d. jį suėmė antrą kartą ir išvežė į Osvencimo koncentracijos stovyklą. Tuomet Kolbė jau sirgo tuberkulioze, turėjo tik vieną plautį. Stovykloje jis vietoje savęs siūlydavo kitus vežti į karo lauko ligoninę, melsdavosi už stovyklos gyvuosius ir mirusius, padėdavo kaliniams dvasiškai ir psichologiškai.
Pažiūros
Tėvo Kolbės teologinės pažiūros radikalios, be jokių kompromisų. Vienas iš jo biografų rašo: „Jis atkakliai tikėjo, kalbėjo, rašė, kad yra vienintelė tiesa; taigi, ir vienintelis Dievas, vienintelis Išganytojas, vienintelė Bažnyčia. Vadinasi, žmonės, visi žmonės pašaukti tarnauti vieninteliam Dievui, vieninteliam Išganytojui, vienintelei Bažnyčiai“.
Vertinimai
Jonas Paulius II, pamokslas Osvencime:
„Šioje stovykloje, kuri buvo pastatyta tam, kad sugriautų tikėjimą – tikėjimą į Dievą ir, tikėjimą žmogumi, tam, kad iš pašaknų būtų sunaikinta ne tik meilė, bet ir žmogiškumas, šis žmogus meilės ir tikėjimo dėka pasiekė pergalę“.
Francesco Squarcione
Frančeskas Skvarčionė (, apie 1395 – po 1468 m.) – italų kvatročento dailininkas, mokytojas, ženkliai prisidėjęs prie renesanso estetikos platinimo šiaurės Italijoje. Viso tik 2 jo pasirašyti kūriniai žinomi.
Biografija
Frančeskas Skvarčionė gimė apie 1395 m. Padujoje. Jis buvo notaro sūnus. Skvarčionė meno istorijoje žinomas ne tiek savo kūryba, kiek asmenybe. 1560 m. išleistoje Padujos miesto istorijoje istoriko Bernardino Scardeone jis apibūdinamas žymiu ir didelę įtaką padariusiu meistru. Minima, kad jis turėjo daugybę mokinių bei surinkęs didelę antikinių skulptūrų ir jų liekanų kolekciją kelionių po Italiją ir Graikiją metu. Viso tik 2 Skvarčionės paveikslai išliko: „Madona ir Kūdikis“ Berlyno paveikslų galerijoje ir Šv Jeronimo su šventaisiais poliptikas valstybiniame Padujos muziejuje. Meno istorijoje Skvarčionė labiau reikšmingas kaip šiaurės Italijos dailininkų mokytojas.
Skvarčionė savo mokyklą atidarė 1431 m. Padujoje. Minima, kad jis turėjo 137 mokinius, tarp kurių garsiausias buvo Andrea Mantenja, su kuriuo Skvarčionė bylinėjosi dėl autorinių teisių, kūrinių apmokėjimo. Kitais reikšmingais Skvarčionės mokiniais buvo Marco Zoppo, Giorgio Schiavone ir Cosimo Tura. Apie 1434 m. Skvarčionė buvo susijęs su Fra Filippo Lippi, kai šis viešėjo Padujoje. Skvarčionė 1440 m. įsigijo namą Padujoje, kur eksponavo savo antikinių skulptūrų kolekciją. Jo įtaką savo mokiniams ir reikšmę yra labai sunku nustatyti. Daugelį inovacijų, kurie istorijoje buvo priskiriami Skvarčionei, dabar linkstama laikyti individualiais jo mokinių pasiekimais. Pasak „Oxford Dictionary of Art and Artists“ (2009), jis buvo labiau Padujos eruditas, kuris leido naudotis jauniems dailininkams savo kolekcija ir dirbtuvėmis, o pats ėmė užmokestį už dailininkų savarankiškus darbus, ką rodo daugelis bylų, jo mokinių iškeltų prieš Skvarčionę. Iš jo antikinių skulptūrų kolekcijos nieko neišliko. Laikoma, kad Skvarčionės mokykla ženkliai prisidėjo prie renesanso estetikos išplatinimo po šiaurės Italiją iš Florencijos. Skvarčionės brandųjį stilių galima pamatyti iš freskų Šv. Pranciškaus bažnyčios fasade Padujoje, atliktų apie 1452-66 m. ir rodančių Donatelo įtaką. Frančeskas Skvarčionė mirė po 1468 m. Padujoje.
Henrikas Ernestas Blazas
Henrikas Ernestas Blazas (1904 m. sausio 11 d. Ryga – 1965 m. lapkričio 1 d. Niujorkas) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1924–1930 m. Lietuvos universiteto Humanitarinių mokslų fakultete studijavo lietuvių literatūrą ir filosofiją.
1928–1930 m. jo paties įsteigto laikraščio „Studentas“ redaktorius, 1929–1933 m. laikraščio „Naujas žodis“, savaitraščio „Diena“ ir humoro žurnalo „Vapsva“ redaktorius. 1933–1937 m. savaitraščio „Kuntaplis“ (su T. Tilvyčiu) steigėjas ir redaktorius, 1938–1940 m. bulvarinio dienraščio „Laikas“ leidėjas ir redaktorius. 1942–1943 m. kaip karo korespondentas periodikoje paskelbė reportažų iš Rytų fronto. 1943–1944 m. kalintas Štuthofo koncentracijos stovykloje.
1945–1946 m. Regensburge redagavo savaitraštį „Lietuvių balsas“, 1946 m. Visbadene – Lietuvių bendruomenės Vokietijoje oficiozo „Tremtinių žinios“ vyriausias redaktorius. 1949 m. persikėlė į JAV. Nuo 1950 m. redagavo laikraštį „Lietuvių kelias“, leistą Niujorke, nuo 1953 m. vienas iš leidinio „Monthly Bulletin of the International Peasant Union“ redaktorių. Lietuviškosios enciklopedijos bendradarbis. Paskelbė feljetonų, eilėraščių. Parašė atsiminimų apie koncentracijos stovyklą.
Vilniaus universiteto Kamerinės muzikos ansamblis
thumb|right|300px|Vilniaus universiteto Kamerinės muzikos ansamblis Vilniaus universiteto Kamerinės muzikos ansamblis – Vilniaus universiteto meno kolektyvas. VU Ansamblyje groja įvairių fakultetų ir specialybių studentai Narių sudėtis dažnai keičiasi.
Istorija
1979 m. įkūrė Paulius Bernardas Koncė.
Pirmasis koncertas surengtas 1980 m., 1981 m. padaryti pirmieji įrašai.
1982 m. Tarptautiniame kamerinės muzikos studentų ansamblių konkurse Jerevane ansamblis laimėjo II premiją, 1983 m. – I premiją.
Nuo 1985 m. bendradarbiauja su universiteto merginų choru „Virgo“.
Per savo 27 metų istoriją VU kamerinės muzikos ansamblis yra koncertavęs Vengrijoje, Estijoje, Rusijoje, Ukrainoje, Bulgarijoje, Vokietijoje, Meksikoje, Prancūzijoje ir kitur.
1992 m. įrašyta pirmoji garso kasetė, 1997 m. – garso kasetė su choru „Virgo“. 1998 m. kartu su Upsalos choru pastatyta Henry Purcell opera „Didonė ir Enėjas“. 2004 m. ansamblis išleido savo kompaktinį diską.
Hainuvkos apskrities herbas
thumb|right|200px|Hainuvkos apskrities herbas Hainuvkos apskrities herbas  – Hainuvkos apskrities heraldinis simbolis.
Povinės stauridės
Povinės stauridės (Nematistiidae) – ešeržuvių (Perciformes) šeima, kurioje 1 gentis ir 1 rūšis – povinė stauridė (Nematistius pectoralis). Paplitusi šiaurrytinėje Ramiojo vandenyno dalyje nuo Kalifornijos iki Panamos.
Ožininkai (Darkiemio apskritis)
Ožininkai arba Onežinas (, nuo 1936 m. rugsėjo 16 d. Oscheningken, nuo 1938 m. birželio 3 d. Hasenbrück, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Oziorsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Krasnojarskojės kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Darkiemio apskrities Ešerninkų, nuo 1874 m. Kolatiškių-Ragaunių valsčiaus kaimas. Priklausė Balėtų parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Darkiemio rajono, vėliau Oziorsko rajono, 1947– 1993 m. Lvovskojės apylinkės kaimas.
Viktoras Kulvinskas
Biografija
Gimė 1939 m. vasario 23 d. Kaune. Po II pasaulinio karo su tėvais emigravo į JAV. Baigė matematikos studijas Konektikuto universitete, vėliau dėstė matematiką. Vienas iš Hippocrates Health Institute įkūrėjų. San Diege esėjų bažnyčioje dirba pastoriumi. 2002 m. atidarė sveiko maisto kulinarijos mokyklą.
Google Desktop
Google Desktop buvo Google darbastalio ieškyklė, veikianti Linux, Microsoft Windows (XP, 2000, Vista) ir Mac OS X (nuo 10.4 versijos) operacinėse sistemose. Darbastalio paieškos programa leidžia pilną naudotojo elektroninių laiškų, dokumentų, muzikos, nuotraukų bylų, internetinių pokalbių bei aplankytų puslapių tekstinę paiešką.
Indeksacija
Pirmą kartą paleidus programą pradedamas prieinamų bylų indeksavimas, o vėliau programa, esant reikalui, suindeksuoja naujas bylas. Programos nuostatose galima nurodyti, kurių bylų katalogų neindeksuoti.
Lomžos apskrities herbas
thumb|right|200px|Lomžos apskrities herbas Lomžos apskrities herbas - Lomžos apskrities heraldinis simbolis.
Aprašas
Skydo tamsiai raudonas laukas sudurtinis, dešinėje heraldinėje pusėje pusė balto Lenkijos erelio be karūnos, o heraldinėje kairėje pusėje Šv. Laurynas.
Herbas pradėtas naudoti 2006 m. rugsėjo 28 dieną.
Kokšaltau
miniatiūra|Pergalės viršukalnė Kokšaltau kalnagūbryje Kokšaltau  – kalnagūbris Tianšanio kalnų sistemoje, driekiasi iš rytų į vakarus ~400 km ir sudaro Kirgizijos–Kinijos valstybinę sieną. Aukštis – iki 7439 m (Pergalės viršukalnė, aukščiausia Kirgizijoje).
Kalnai sudaryti iš molingų skalūnų, smiltainio, klinties, granitinių intruzijų. Būdingas aukštikalnių reljefas. Pietiniuose šlaituose plyti stepės, šiauriniuose – aukštikalnių pievos ir pievinės stepės. Yra ledynų, jų bendras plotas 983 km².
Ona Kuprienė
Ona Kuprienė (g. 1944 m. liepos 14 d. Batakiuose, Tauragės rajonas) – pedagogė, Lietuvos politinė veikėja.
Biografija
1961 m. baigė Batakių vidurinę mokyklą, 1966 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakultetą, rusų kalbos ir literatūros dėstytoja.
1966 m. Lentvario vidurinės mokyklos, 1967 m. Vilniaus 32–os vidurinės mokyklos mokytoja. 1968–1972 m. Zibalų aštuonmetės mokyklos direktorė. 1972–1976 m. Vilniaus 3–os vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotoja. 1976–1983 m. Vilniaus profesinės technikos mokyklos mokymo dalies vedėja, 1983–1988 m. Buivydiškių tarybinio ūkio – technikumo profsąjungos pirmininkė. 1988–1995 m. Vilniaus 2–os statybininkų mokyklos mokytoja. 1996–2000 m. Seimo nario padėjėja.
Alytaus miesto savivaldybės taryba 1995–1997 m.
Alytaus miesto savivaldybės taryba – Alytaus miesto savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1995 m. kovo 25 d.
Ona Kuprienė
Biografija
Nuo 1991 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilniaus skyriaus narė, 1999–2000 m. LSDP statuto komisijos narė. Nuo 2000 m. „Socialdemokratija – 2000“ narė.