cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liberalų sąjūdis
Liberalų sąjūdis Lietuvos Respublikos Vyriausybėje
XVII-oje Lietuvos Respublikos Vyriausybėje 2020-2024 m. Liberalų sąjūdžiui atstovauja Simonas Gentvilas (aplinkos ministerija) ir Simonas Kairys (kultūros ministerija).
Valdyba
2019 m. rugsėjo 21 d. Partijos suvažiavimas patvirtino naujuosius Liberalų sąjūdžio valdybos narius:
Liuksemburgo futbolo varžybos 2005–2006 m.
Liuksemburgo futbolo varžybos 2005–2006 m.
Turnyrinė padėtis
Stipriųjų grupė: Silpnųjų A grupė: Silpnųjų B grupė:
Būdvietis
Istorija
miniatiūra|250px|left|Laisvalaikio salė
1744 m. minimas Būdviečio dvaras. XIX a. pabaigoje buvo Būdviečio palivarkas ir dvaro valda Kalvarijos apskrities Rudaminos valsčiuje ir parapijoje. 1954–1963 m. Būdviečio apylinkės centras. Nuo 1963 m. kaimo vardu vadinama apylinkė, nuo 1995 m. Būdviečio seniūnija yra Aštriosios Kirsnos kaime.
1918 m. įsteigta pradžios mokykla, nuo 1945 m. progimnazija, nuo 1950 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1998 m. Būdviečio pagrindinė mokykla.
Atskirasis karinis dalinys
Atskirasis karinis dalinys  – karinis dalinys, neįeinantis į sekančio aukštesnio lygio dalinio ar junginio (brigados, divizijos, korpuso) sudėtį ir tiesiogiai pavaldus aukštesnio lygio vadovybei.
Pvz., atskirasis batalionas neįeina į pulko ar brigados sudėtį arba atskirasis pulkas neįeina į divizijos ar korpuso sudėtį.
Atskirieji kariniai daliniai skirti specialiems uždaviniams spręsti ir paprastai turi pakeistą sudėtį. Tokių karinių dalinių vadai paprastai būna vienu lygiu aukštesnio laipsnio. Pvz., atskirajai kuopai vadovauja ne kapitonas, o majoras, o atskirajam batalionui – ne majoras, o papulkininkis ar pulkininkas.
Ispanijos futbolo varžybos 1973–1974 m.
Ispanijos futbolo varžybos 1973–1974 m.
Štendalis
Štendalis – miestas rytų Vokietijoje, 125 km į vakarus nuo Berlyno. Yra teatras, J. J. Vinkelmano (gimė Štendalyje) muziejus, gaisrininkų muziejus.
Istorija
Įkurtas XII a., priklausė Hanzai.
Vilkashuamanas
Vilkashuamanas  – miestas ir archeologinė vietovė Peru pietinėje dalyje, Ajakučo departamente. Vilkas Huamano provincijos administracinis centras. Vilkashuamanas įsikūręs Anduose, 3490 m aukštyje virš jūros lygio, į pietryčius nuo Ajakučo. Yra bažnyčia, saulės šventyklos ir Ušnu piramidės griuvėsiai.
Vilkashuamanas įkurtas inkų ir buvo administraciniu centru. Vėliau užkariautas čankų ir pokrų.
Nacionalinė Mikalojaus Konstantino Čiurlionio menų mokykla
thumb|Mokyklos kompleksas
Nacionalinė Mikalojaus Konstantino Čiurlionio menų mokykla – valstybinė internatinio dieninė mokykla Antakalnyje. Skirta gabiems menui vaikams, rengia būsimuosius profesionalius muzikantus, baleto šokėjus ir dailininkus. Užsiima pradiniu/pagrindiniu/viduriniu/papildomu ugdymu, t. y. su savo specialybe (dailės, muzikos ar šokio) įgūdžių, gauna ir vidurinį išsilavinimą.
Moksleiviai iš visos Lietuvos apgyvendinti mokyklos bendrabutyje.
Papildoma veikla
„Minimūza“ – paruošiamoji grupė, kurioje mokoma muzikos, dailės ir baleto. Išklausę mokymo programą, vaikai gauna baigimo pažymėjimą.
Muzikos grupėse 4-6 metų vaikai dainuoja, solfedžiuoja, atlieka ritmo užduotis, lavina muzikinę atmintį, groja ritminiais muzikos instrumentais, improvizuoja, žaidžia, šoka, klausosi muzikos bei išmoksta muzikinio rašto pradmenų.
Dailės grupėse 6-15 metų vaikai mokomi piešimo ir kompozicijos – spalvomis reikšti temą, nuotaiką, išgyvenimą, formą ir erdvę. Jie skatinami stebėti ir geriau pažinti juos supančią aplinką, ugdomas meninis skonis tautinės kultūros pagrindu.
Baleto grupėse 5-6 metų vaikai mokomi ritmikos, šokio, kūno plastikos, diegiami muzikos suvokimo pradmenys.
Vaikai dalyvauja parodose ir koncertuose.
Vaistinė taukė
Daugelyje valstybių ir žemynų žinoma kaip gydantis augalas. Afrikoje ir kitur naudojama kaip priešuždegiminis ar net priešvėžinis vaistas, tačiau nuo 2001 m. JAV uždraudė naudoti taukę farmacijoje dėl potencialaus nuodingumo bei, netgi, neištirto kancerogeniškumo. Susilaukė ribojimų ir ES. Šaknies koncentrate aptikta flavonų, kurie pasižymi priešvėžiniu veikimu.
Nuorodos
- Šaknies ekstrakto tyrimo duomenys.
Lomas (upė)
Lomas − upė Bulgarijos šiaurės vakaruose, dešinysis Dunojaus intakas.
Upė išteka iš Midžuro kalno, netoli valstybinės sienos su Serbija. Įteka į Dunojų 1 km nuo Lomo miesto.
Lomas yra viena iš nedaugelio Bulgarijos upių, išvengusių pramoninio užterštumo.
Audinių skystis
Audinių skystis – ląstelei būtinų jonų ir molekulių, tokių kaip gliukozė, aminorūgštys ir deguonis tirpalas. Audinių skystis padeda pašalinti atliekas ir pasiimti medžiagas. Žinduolių organizme jį sudaro skystis, kuris sunkiasi iš kraujo kapiliarų. Dauguma šio skysčio grįžta į kapiliarus, likusi dalis patenka į limfinę sistemą, kuri skystį išfiltruoja ir grąžina į kraują. Jis skaidrus, gelsvos spalvos.
Augaluose susidaro iš augalų sulčių.
Poslinkis
right|thumb|336px|Poslinkis tarp taškų A ir B. Judėjimas vyksta iš A į B. Juoda linija yra kūno [[trajektorija.]] Poslinkis – mažiausias atstumas tarp pradinio ir galinio judėjimo taškų. Priešingai negu nueitas kelias, poslinkis yra vektorius. Tiesiaeigio judėjimo atveju poslinkis absoliutiniu dydžiu lygus nueitam keliui. Visais kitais atvejais nueitas kelias būna didesnis už poslinkio modulį.
Kavamedis
Kavamedis (Coffea) – raudinių (Rubiaceae) šeimos augalų gentis.
Nuorodos
thumb|left|210px|Arabinio kavamedžio žiedai
Burveliai
Burveliai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybės pietuose, 7 km į pietus nuo Krekenavos, Nevėžio kairiajame krante, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Pietuose teka Liepupys. Netoli kaimo yra alkakalnis, vadinamas Koplyčkalniu arba Mileškalniu. Kalva yra maždaug 300×100 m, apaugusi medžiais, stačiais šlaitais.
Istorija
Burvelių pilis (Burve) minima XIV a. vokiškose kronikose ir XVI a. rusų istoriniuose šaltiniuose.
Komunizmo pergalė (Joniškėlis)
Komunizmo pergalė – Joniškėlio rajono laikraštis, leistas nuo 1951 m. sausio 24 d. iki 1959 m. kovo 22 m. Joniškėlyje.
Istorija
LKP Joniškėlio rajono komiteto ir Darbo žmonių deputatų tarybos leidinys, ėjęs du kartus per savaitę. 1951 m. – savaitinis. Spausdintas Panevėžio spaustuvėje. Tiražas 1951 m. – 1000 egz., 1959 m. – 2400 egz.
Laikraštis uždarytas Joniškėlio rajono teritoriją padalijus Panevėžio ir Pasvalio rajonams. Teritorijoje platintas Pasvalio rajono laikraštis „Stalino vėliava“ ir Panevėžio rajono „Tėvynė“.
Turgoras
Turgoras – būsena, kai augalo ar grybo ląstelės sienelė įtempta dėl osmosiškai vandens molekules siurbiančios citoplazmos didėjimo. Tokios ląstelės vadinamos turgorizuotomis.
Turgoras padeda žoliniams augalams išlaikyti stiebo ir lapų, sumedėjusiems - lapų formą ir padėtį. Stingant vandens turgoras mažėja, o ląstelės praranda stangrumą, augalas vysta.
Vytimą gali sukelti padidėjęs augalų aplinkos druskingumas, augalų hormonas etilenas.
Vargiai
Vargiai arba Kotelnikovas (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Zelenogradsko rajone, Sembos pusiasalyje, nuo 2005 m. gegužės 23 d. Pereslavskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Vargins prūsiškos kilmės. 1318 m. minimas Wargyn. 1723–1818 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos departamento, 1818–1871 m. Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2005 m. gegužės 23 d. Pereslavskojės apylinkės kaimas.
Mistakokaridai
Mistakokaridai (Mystacocarida) – vėžiagyvių (Crustacea) poklasis. Tai smulkūs jūrų pakrančių smėlio gyventojai, kurie ropoja smėlyje ir renka detrito daleles.
Dumblelis (Vilniaus r.)
Dumblelis – ežeras Lietuvoje, Vilniaus rajone, 7 km į pietvakarius nuo Pabradės, Kregžlės miške. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus - 0,2 km, plotis - iki 0,15 km. Altitudė 117,4 m. Krantai neaukšti, sausi. Šiaurėje išteka upelis link už kelio telkšančio Vienavalkšnio ežero (Žeimenos baseinas).
Girdžiūnai (reikšmės)
Girdžiūnais vadinami kaimai:
Eritrėjos jūros periplas
Eritrėjos jūros periplas (, 🇬🇷) – senovės graikų ir romėnų periplas (jūrinių kelionių žurnalas), aprašęs laivybą Eritrėjos (t. y., 'raudonojoje') jūroje. Į Eritrėjos jūros sąvoką antikos keliautojai įtraukė dabartinę Raudonąją, Arabų jūras ir Persijos įlanką. Dokumentas datuojamas tarp I ir III a. m. e. (greičiausiai I a. vid.). Nors periplo autorius nežinomas, jis buvo labai gerai susipažinęs su Indijos vandenyno geografija ir pateikė itin tikslius aprašymus.
Periplą sudaro 66 dalys, tačiau dauguma jų trumpos, maždaug pastraipos ilgumo. Aprašomi uostai, plaukimo būdai tarp jų, prekės, randamos tam tikruose uostuose. Rašoma, kad pirmasis jūrų kelią iš Raudonosios jūros į Indiją I a. pr. m. e. atradęs graikų keliautojas Hipalas. Periplo originalas nėra išlikęs, tačiau yra X a. bizantiškas jo rankraštis. Ten Eritrėjos jūros periplas priskiriamas Arianui, tačiau greičiausiai tik dėl to, kad šiam autoriui priklauso greta pateiktas Euksino jūros periplas. Periplą išgarsino 1533 m. Hieronimo Frobeno leidimas. X a. rankraštis rastas XVII a.
Iš periplo galima spręsti, kad antikos jūrininkai nuolat lankėsi Arabijos pusiasalio bei vakarų Indostano uostuose. Rašoma, kad Barigaza (dab. Bharučas, Gudžaratas) buvo labai svarbus indų-romėnų prekybos uostas. Kiti minimi indų uostai yra Muziris (šalia dab. Kočio), Naura (Kanuras), Tindis, Korkajus, Barbarikonas (dab. Karačis), Sopatma ir kt. Taip pat minimi žemyninės Indijos miestai – Bucefalo Aleksandrija, Udžainas, Minagara, Argaru (Uraijuras). Iš Indijos buvo gabenami prieskoniai, drabužiai, geležis, agatas, karneolas. Iš persų uostų minimi Oraea (dab. Ormara, Beludžistanas), Omana, Čaraks Spasinu, Apologas. Persų kraštai buvo datulių, vyno, aukso prekybos sritis. Svarbiausi minimi Arabijos uostai buvo Asichas, Moscha, Kana, Eudaimon Arabija (dab. Adenas), Muza. Iš ten buvo gabenamas vynas, ladanas, javai. Gausiai aprašyti rytinės Afrikos pakrantės uostai: Arsinas, Mioshormas (Taau), Berenikė – Egipte; Adulis, Avalitas (Zeila), Malao (dab. Berbera), Mundas, Mosilumas – Etiopijoje ir Somalyje. Šie kraštai laikyti vergų, dramblio kaulo, cinamono, prieskonių šaltiniu. Minimi ir giliau žemyne esantys Aksumo, Meroė miestai.
Remiantis Eritrėjos jūros periplu galima spręsti, kad antikos keliautojai žinojo beveik apie visą rytinę Afrikos pakrantę. Hafuno kyšulyje minimas Oponės uostas, Azanijoje (dab. Kenija) – Sarapionas ir Nikonas. Dar toliau pietuose minimas Raptos uostamiestis, kuris siejamas su dabartine Tanga, Dar es Salamu ar Panganiu. Nors toliau į pietus graikai nebuvo ištyrinėję, jie žinojo, kad ten Eritrėjos jūra jungiasi su Vakarų jūra.
Graikai kažkiek žinojo ir apie žemes į rytus nuo Gangos žiočių. Chrisu įvardinta Pietryčių Azija, kuri buvo vėžlių kiaukutų šaltinis. Minima, kad toli už kalnų, pasaulio pakraštyje yra Tyso kraštas (t. y., Kinija) su Tynų miestu, iš kur šilkas per Baktriją patenka į Barigazą. Dar toliau yra šalti, todėl sunkiai pasiekiami kraštai.
Zacharijas Blotnas (jaunesnysis)
Zacharijas Blotnas (jaunesnysis) (apie 1577 m. Tilžėje – 1629 m. ten pat) – lietuvių raštijos darbuotojas, Mažosios Lietuvos evangelikų liuteronų kunigas.
Biografija
Tėvas Zacharijas Blotnas (vyresnysis). Mokėsi Tilžėje, nuo 1595 m. studijavo Karaliaučiaus universitete, kurio nebaigęs gavo Piktupėnų precentoriaus vietą. Baigęs universitetą kunigavo Viešvilėje, nuo 1602 m. Piktupėnuose. Nuo 1608 m. Tilžės vokiečių diakonas, nuo 1614 m. lietuvių evangelikų liuteronų parapijos klebonas Tilžėje.
Komisijos, peržiūrėjusios Jono Bretkūno išverstas ir Jono Rėzos parengtas spaudai „Dovydo psalmes“ (Psalteras Dovydo, 1625 m.) narys.
Geltonsnapis naras
Veisiasi vidutinio dydžio ir dideliuose ežeruose palei Arkties vandenyną. Aptiktas Lietuvos pajūryje.
Kilmarnock FC
Kilmarnoko FC – Škotijos futbolo klubas iš Kilmarnoko.
Koblencas
Koblencas  – miestas vakarų Vokietijoje, abipus Reino ties Mozelio žiotimis. Geležinkelio stotis. Išvystyta mašinų, spalvotosios metalurgijos, vaistų, tekstilės, gumos pramonė; turizmas. Svarbiausias regiono kultūros centras. Nuo Koblenco į pietus driekiasi Reino tarpeklis.
Veikia pedagogikos, administravimo, ekonomikos aukštosios mokyklos, Vokietijos federacinis archyvas, bibliotekos, Vidurinio Reino (menas, istorija), Ludvigų (XX a. menas) muziejai, L. van Bethoveno motinos namas muziejus, teatras, filharmonija.
Yra XII–XVII a. architektūros paminklų: XI a. Ėrenbreitšteino tvirtovė, XIII a. Mozelio tvirtovė, Šv. Kastoro (836 m.), Dievo Motinos (Liebfrauen) ir Šv. Florino (abi XII a.) bažnyčios, riterių namas, Baldvino tiltas, rotušė, rūmai.
Istorija
thumb|350px|center|Ėrenbreitšteino pilis
Koblencas išaugo iš VIII a. pr. m. e. romėnų įkurtos tvirtovės. Nuo VI a. čia dažnai buvo frankų karalių rezidencija, 860 ir 922 m. vyko Bažnyčios susirinkimai. 1018 m. Šv. Romos imperatorius perdavė Koblencą Tryro arkivyskupui.
Aleksandrovas (reikšmės)
Aleksandrovu vadinama:
Koblencas
Istorija
Nuo XI a. suklestėjo dėl prekybos vynu, 1214 m. suteiktos miesto teisės.
Nuo 1789 m. Prancūzijos emigrantų rojalistų telkimosi centras. 1794 m. Koblencą užėmė Prancūzijos revoliucinė kariuomenė, 1814 m. – Rusijos kariuomenė. 1824–1845 m. – Prūsijos Reino provincijos centras. II pasaulinio karo metais po sąjungininkų bombardavimų 75 % miesto sugriauta.
Pavadinimo kilmė
Kadangi miestas kūrėsi prie upių santakos, tai lotyniškai vieta žymėta kaip (ad) confluentes – „prie santakos“. Ilgainiui šis žodis virto Koblencu. Nuo viduramžių iki XIX a. Koblence gyveno įtakingi Triero arkivyskupai–kurfiurstai.
Aleksandrovas (reikšmės)
Šią pavardę turi šie garsesni asmenys:
Taip pat skaitykite
Александров Александров Alexandrow (Begriffsklärung) Aleksandrov ალექსანდროვი 알렉산드로프 Alexandrov (dezambiguizare) Александров Александров 亚历山德罗夫 (消歧义)
Meranė
Meranė – miestas rytų Vokietijoje, tarp Chemnico ir Cvikau, netoli sienos su Čekija. Išvystyta vilnos, tekstilės, dažų pramonė.
Kavarsko valsčius
Kavarsko valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Kavarskas.
Ališanka
Ališanka − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Ališankienė (ištekėjusi moteris) ir Ališankaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Pforcheimas
Pforcheimas – miestas pietvakarių Vokietijoje. Išvystyta mašinų, radioelektronikos, popieriaus, tekstilės pramonė, juvelyrinių gaminių ir laikrodžių gamyba.
Liūnai I
Liūnai I – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Žemųjų Viesų.
Mykolas Leškevičius
Mykolas Leškevičius (1877 m. Tauragė – 1932 m. kovo 18 d. Kaunas) – Lietuvos smuikininkas, mėgėjų teatro aktorius, režisierius.
Biografija
Mokėsi smuikuoti privačiose muzikos mokyklose Rietave, Varšuvoje, Maskvoje, Kaune, jame gyveno nuo 1897 m. Įkūrė draugijos „Daina“ muzikos kolektyvus ir dalyvavo jų veikloje; vienas jos muzikos vadovų. Kaip solistas ir su J. Byla, A. Galauniene, J. Naujaliu, J. Olšausku, A. Vokietaičiu, J. Vokietaičiu koncertavo Lietuvoje. Per Pirmąjį pasaulinį karą su dainininku P. Oleka Lietuvoje surengė muzikos ir deklamacijų koncertų. Nuo 1919 m. dalyvavo teatro „Vilkolakis“ veikloje. 1920 m. sukūrė komediją „Kriaučius Motiejus“, ją režisavo su A. Sutkumi, atliko pagrindinį vaidmenį (1920 m. pastatyta „Vilkolakio“ teatre, 1922 m. JAV). 1920 m. tobulinosi pas H. Sitą Leipcige. 1922–1923 m. JAV lietuvių kolonijose koncertavo su J. Byla, P. Oleka ir individualiai (smuiko muzika, vaidybinė programa „Kriaučius Motiejus“). 1924–1926 m. griežė Valstybės teatro orkestre.
Sūnus Mečislovas Leškys-Leškevičius.
Baltijos krepšinio lyga
– buvusi tarptautinė krepšinio lyga, kurioje daugiausiai dalyvavo Lietuvos, Latvijos ir Estijos stipriausi klubai iš nacionalinių čempionatų. Kartu su BBL vyko ir nacionaliniai kiekvienos šalies čempionatai.
Daniliškis (Krekenava)
Daniliškis – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, Nevėžio kairiajame krante. Yra išlikęs Daniliškio dvaras, terasinis parkas, 263 metrų Daniliškio liepų alėja (gamtos paminklas, 360 medžių).
Baltijos krepšinio lyga
Turnyro sistema
Sistema keitėsi kasmet.
Daniliškis (Krekenava)
Žymūs žmonės
Kaime, Platono Jankausko kapo koplyčioje palaidotas profesorius Platonas Jankauskas (1860–1941).
Baltijos krepšinio lyga
Turnyro sistema
Pirmajame BBL sezone (2005 m.) buvo du divizionai. Antrojo diviziono komandos buvo suskirstytos į 2 grupes, 8 pajėgiausios komandos pateko į atkrintamąsias varžybas, o 4 pajėgiausios varžėsi finaliniame ketverte. Pirmajame divizione 4 pajėgiausios komandos iš karto pateko į finalo ketvertą. Antrąjį sezoną (2005–2006 m.) liko tik vienas divizionas, vietoj finalo ketverto atsirado finalo šešetas, į kurį iš karto pateko 6 pajėgiausios komandos. 2006–2007 sistema nepakito.
2007/2008 m. elitiniame (pirmajame) divizione dėl čempionų titulo kovojo 10 klubų (2006–2007 m. 9 praėjusių metų stipriausi klubais ir 1 Lietuvos klubas gavęs vardinį pakvietimą). Antrasis divizionas tapo „Iššūkio turnyru“, kurio 1 vietą užėmęs klubas patenka į stipresnį divizioną. Antrą vietą užėmęs klubas meta iššūkį 9 vietą užėmusiam elitinio diviziono klubui. Žaidžiama 2 rungtynes, kurių nugalėtojas žaidžia elitiniame divizione. „Iššūkio turnyre“ dalyvauja įvairus klubų suskirstytų į grupes skaičius.
Nuo 2010/2011 m. sezono BBL reguliariajame sezone nedalyvavo Kauno „Žalgiris“ ir Vilniaus „Lietuvos Rytas“, kurie prie varžybų prisijungė tik ketvirtfinalyje. Prieš 2011–2012 metų sezoną, prie šių dviejų klubų dalyvavimo BBL modelio prisijungė ir trečiasis – Rygos „VEF“. 2012–2013 metų BBL sezone Kauno „Žalgiris“, Vilniaus „Lietuvos Rytas“ ir Rygos „VEF“ nestartavo, pasirinkdami dalyvavimą pajėgesnėje VTB Vieningoje lygoje.
BBL galiojo 4 legionierių limitas, žaidėjai, turintys turnyre dalyvaujančių šalių klubų pilietybę, nelaikomi legionieriais.
Reguliarusis sezonas
2012–2013 m. sezone BBL tapo „mažąja Eurolyga“. 23 komandos buvo suskirstytos į keturis pogrupis po 6 komandas (D grupėje rungtyniavo 5 klubai), kurios tarpusavyje žaidė dviejų ratų sistema. Keturios kiekvienoje grupėje pajėgiausios komandos pateko į Top 16 etapą.
Antrajame reguliaraus sezono etape, komandos buvo suskirstytos į keturis pogrupius po 4 komandas, kurios grupėje taip pat varžėsi dviejų ratų sistema. Pirmąsias dvi vietas savo grupėje iškovoję klubai pateko į atkrintamąsias varžybas, o likusios komandos savo pasirodymą pirmenybėse baigė.
Atkrintamosios varžybos
Į atkrintamąsias varžybas patekusios komandos suskirstomos į keturias poras (A1/B2, A2/B1, C1/D2, C2/D1), kurios sužaidžia dvi varžybas (namuose ir išvykoje). Porų nugalėtojai tokiu pat principu varžosi tiek pusfinalyje, tiek didžiajame, tiek mažajame finale.
BBL Iššūkio taurė
Nuo 2004/2005 m. sezono, su pertraukomis, rengtos Baltijos krepšinio lygos Iššūkio varžybos. Jose dalyvavo į pagrindines pirmenybes nepatekę Baltijos šalių klubai. Turnyras vyko tuo pat metu kaip ir BBL sezonas.
Prezidentų taurė
Nuo 2008/2009 m. sezono rengtas Baltijos šalių Prezidentų taurės turnyras, kuriame dalyvauja BBL nugalėtojas ir šalių aukščiausių lygų čempionatų nugalėtojai (viso 4 stipriausi klubai). Turnyras rengtas kaip BBL sezono preliudija.
Istorija
2004 m. lyga įsteigta. Pirmosios varžybos įvyko 2005 m. sausio 6 d. Pirmajame mače rezultatu 81:75 Nevėžis nugalėjo Panevėžio klubą. Pirmasis BBL sezonas vyko tik pusę sezono, komandos pagal pajėgumą buvo suskirstytos į du divizionus. Pirmajame divizione varžėsi 10 klubų (5 iš Lietuvos, 3 iš Latvijos ir 2 ir Estijos), antrasis divizionas buvo padalintas į du pogrupius ir jame varžėsi 14 komandų (4 iš Lietuvos, 5 iš Latvijos ir 5 iš Estijos). Antrąjį 2005/2006 m. sezoną varžybos jau vyko visą sezoną, liko tik vienas divizionas, kuriame dalyvavo 17 klubų (8 iš Lietuvos, 5 iš Latvijos ir 4 iš Estijos). Taip pat pirmą kartą įvyko bendra Žvaigždžių Diena.
Tačiau vėliau buvo prieita prie dviejų divizionų sistemos: Elito, kuriame dalyvauja 10 stipriausių klubų, bei Iššūkio taurės.
2012 m. „Žalgiris“ ir „Lietuvos rytas“ pasitraukė iš pirmenybių. 2018 m. turnyras sustabdytas.
Per 14 sezonų tik sykį – 2012–2013 m. – BBL čempione tapo ne Lietuvos komanda. Daugiausiai, penkis kartus čempionų titulus iškovojusi komanda – „Žalgiris“, „Lietuvos rytas“ ir „Šiauliai“ iškovojo po tris čempionų titulus.
Nemenčinės Konstanto Parčevskio gimnazija
Nemenčinės Konstanto Parčevskio gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniaus raj. Nemenčinėje, A. Mickevičiaus g. 20, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lenkų kalba ir rusų kalba. Įstaigos kodas 191315971. miniatiūra|250px|left|Gimnazija 2016 m.
Istorija
Rusakalbė pagrindinė mokykla Nemenčinėje įkurta 1865 m. Pirmasis mokyklos pastatas pastatytas 1887 m., buvo mokoma rusų kalba. 1919 m. pradėta mokyti lenkų kalba. 1936 m. pastatytas naujas medinis mokyklos pastatas, išlikęs iki šių laikų kaip mokyklos pastatų komplekso dalis.
Po Antrojo pasaulinio karo 1947 m. mokykloje vėl buvo mokoma tik rusų kalba, 1951 m. pradėta mokyti lenkų ir rusų kalbomis, o dar po keleto metų – ir lietuvių kalba.
Ukrainos transportas
Ukrainos transportas – keleivių ir krovinių pervežimams skirtos infrastruktūros ir transporto priemonių visuma Ukrainoje.
Nemenčinės Konstanto Parčevskio gimnazija
Istorija
2005 m. suteiktas gimnazijos statusas.
Ukrainos transportas
Geležinkeliai
Geležinkelius eksploatuoja įmonė „Ukrzaliznycja“ (išskyrus metro sistemas miestuose). Pagal geležinkelių tinklo naudojimą Ukraina yra 11 pasaulyje.
Geležinkelių tinklo ilgis:
Automobilių keliai
thumb|150 px|Ukrainos sostinę [[Kijevas|Kijevą kerta vienas svarbiausiu Europos tranzitinių koridorių – ]]
Bendras kelių ilgis:
Per Ukrainą driekiasi svarbūs transporto koridoriai, , , bei kiti. Rengiantis Euro 2012 rekonstruotos tarptautinės reikšmės autostrados.
Jūrų uostai
thumb|150px|Keleivinis jūrų uostas [[Odesa|Odesoje]] thumb|150px|Upių uostas [[Kijevas|Kijeve ]]
Pagrindinė krovinių laivais gabenimo įmonė šalyje yra „UkrFerry“.
Pagrindinis jūrų uostas prie Azovo jūros:
Upių laivyba
Šiuo metu laivuojama 4400 km 7 upėse, daugiausia – Dunojuje ir Dniepre. Didžiausi upių uostai: Kijevas, Čerkasai, Zaporožė, Nikopolis (visi prie Dniepro), Renis, Izmajilas (prie Dunojaus). Visos šalies upės žiemą užšąla, tačiau Kijeve Dniepre naudojami ledlaužiai.
Naftotiekiai ir dujotiekiai
Pagal 2010-ųjų duomenis:
Oro uostai su tvirta pakilimo juosta
Daugiau apie tarptautinius oro uostus: Boryspilio, Dnipro, Donecko, Odesos, bei Simferopolio.
Liuksemburgo futbolo varžybos 2006–2007 m.
Liuksemburgo futbolo varžybos 2006–2007 m.
Alksninis
Alksninis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Alksninienė (ištekėjusi moteris) ir Alksninytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Hanonas Jūrininkas
thumb|250px|Spėjamas Hanono Jūrininko kelionės maršrutas
Tuo laikotarpiu finikiečiai buvo įvaldę prekybą ne tik visoje Viduržemio jūroje, tačiau išplaukę ir už „Heraklio stulpų“ (Gibraltaro sąsiaurio) bei įkūrę prekybinių kolonijų Magribe (pvz., Mogadoras). Hanonas Jūrininkas su 60-ies galerų ekspedicija leidosi tolyn į pietus Afrikos pakrantėmis, su tikslu įsteigti naujų kolonijų.
Herodotas mini, kad VI a. pr. m. e., Egipto faraono Necho II nurodymu, finikiečiai apiplaukė visą Afriką – nuo Raudonosios jūros iki Gibraltaro sąsiaurio.
Tarpgyvenvietinė teritorija
Tarpgyvenvietinė teritorija  – Rusijos municipalinėje teisėje tai municipalinio rajono sudėtyje esanti teritorija, kuri nepriklauso nei vienai miesto ar kaimo gyvenvietei.
Pagal įstatymus targyvenvietinės teritorijos gali būti sudaromos teritorijose su mažu gyventojų tankiu išskyrus teritorijas tuose Rusijos Federacijos subjektuose ar atskiruose municipaliniuose rajonuose, kuriuose gyventojų tankis daugiau nei tris kartus mažesnis už vidutinį kaimo gyventojų tankį visoje Rusijos Federacijoje. Tokių Rusijos Federacijos subjektų ir municipalinių rajonų sąrašas pagal RF federalinio įstatymo Nr. 131-ФЗ 11 straipsnio 3 punktą yra tvirtinamas RF vyriausybės ir gali būti keičiamas ne dažniau kaip kas 5 metus.
Visus vietinius klausimus tarpgyvenvietinėse teritorijose sprendžia municipalinio rajono vietinės savivaldos organai. Šiose teritorijose gautos pajamos patenka į municipalinio rajono biudžetą.
Tarpgyvenvietinių teritorijų plotas skirtinguose RF subjektuose skirtingas.
Tarpgyvenvietinių teritorijų pavyzdžiu gali būti Pskovo srityje esanti Zalito salų tarpgyvenvietinė teritorija
Edmundas Montrimas
Edmundas Montrimas (1933 m. rugpjūčio 5 d. – 2011 m. birželio 9 d.) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1958 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1967 m. Vilniaus valstybiniame universitete apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandidato (dabar – daktaro) disertaciją tema „Krūvininkų generacijos ir prilipimo vaidmens selektrofotografinių sluoksnių išsielektrinimo mechanizme tyrimas“ (vadovas Jurgis Viščakas), o 1973 m. – fizikos ir matematikos mokslų daktaro (dabar – habilituoto fizinių mokslų daktaro) disertaciją tema „Slaptojo elektrofotografinio atvaizdo susidarymo fizikiniai pagrindai“.
Nuo 1978 m. – Vilniaus universiteto profesorius. Iki 1999 m. buvo Fizikos fakulteto Kietojo kūno elektronikos katedros vedėjas.
Mokslinė veikla
Svarbiausi darbai iš krūvininkų generacijos ir transporto a - Se, chalkogenidiniuose stikluose ir organiniuose puslaidininkiuose, amorfinių puslaidininkių savybių, slaptojo elektrografinio ir elektroradiografinio atvaizdo susidarymo fizikinių procesų tyrinėjimų. . Paskelbė daugiau kaip 240 mokslinių darbų, yra 80 (SSRS) išradimų, taip pat JAV patentų autorius ir bendraautoris
Komunizmo pergalė (Varniai)
Komunizmo pergalė – Varnių rajono laikraštis, leistas nuo 1951 m. balandžio 14 d. iki 1962 m. kovo mėn. Varniuose.
Istorija
LKP Varnių rajono komiteto ir Darbo žmonių deputatų tarybos leidinys, ėjęs du kartus per savaitę, 1951 m. – vienąkart-dukart per savaitę. Spausdintas laikraščio spaustuvėje, nuo 1960 m. Kelmės spaustuvės Varnių filiale. Tiražas 1951 m. – 900 egz., 1962 m. – 3000 egz.
Laikraštis uždarytas Varnių rajono teritoriją padalijus Telšių Kelmės ir Šilalės rajonams. Teritorijoje platintas Telšių rajono laikraštis „Komunizmo švyturys“, Šilalės rajono „Artojas“ ir Kelmės rajono „Komunistinis žodis“.
Ispanijos futbolo varžybos 1974–1975 m.
Ispanijos futbolo varžybos 1974–1975 m.
Ūsakojai
Ūsakojai (Cirripedia) – vėžiagyvių (Crustacea) infraklasė, priklausanti žandakojams. Tai jūriniai vėžiagyviai, turintys iš kalkingų plokštelių kriauklę. Galva sunykusi, nes prisitvirtina galvos dalimi. Antenos ir burnos galūnės redukuotos. Galvos vietoj gali išaugti ilgas stiebelis arba padas. Jame esančios liaukos padeda prisitvirtinti prie substrato. Turi šeriuotas krūtinės kojas, kurios lyg ūsai tai išsitiesia, tai susisuka – taip gaudo planktoninius organizmus.
Gyvena ant uolų, banginių, vėžlių ir kitų jūros gyvūnų, gausiai padengia laivo povandeninę dalį. Daugiausia minta planktonu. Yra parazitinių rūšių. Nors randami iki 600 metrų gylio, labiau mėgsta seklias vietas, taip pat ir tokias kur atoslūgio metu atsidengia dugnas (taip gyvenantys ūsakojai gerai prisitaikę kurį laiką prabūti ore).
Ūsakojai turi dvi lervos stadijas, nauplijų ir po jo sekančią specifinę formą (vadinama cipridu). Nauplijaus stadija ilga, ji tęsiasi apie šešis mėnesius kurių metu gyvūnas maitinasi ir auga. Cipridas yra trumpa, nesimaitinanti prieš-suaugėlio stadija kurios pagrindinis tikslas – rasti tinkamą vietą galutiniam prisitvirtinimui. Cipridas ieško tinkamos vietos, liesdamas ir tirdamas paviršius savo pakitusiomis antenulėmis. Senkant atsargoms (ši stadija trunka daugiausa keletą savaičių) jis pamažu tampa mažiau išrankus. Radęs tinkamą vietą, cipridas prisitvirtina ir prasideda galutinė metamorfozė į suaugusį ūsakojį.
Kai kurie ūsakojai valgomi ir laikomi delikatesais.
Orchono slėnis
Orchono upės slėnio kultūrinis landšaftas išsidriekia palei Orchono upės krantus centrinėje Mongolijoje, už apytiksliai 360 km į vakarus nuo šalies sostinės Ulan Batoro. UNESCO pasaulinio paveldo sąraše ši vieta įrašyta kaip daugiau kaip du tūkstantmečius klajokliškų kaimiškų tradicijų vystymosi reprezentavimas. Čia išsidėstę reikšmingi VI–XIV a. kultūriniai paminklai įskaitant turkiškas akmenines statulas, senoviškas runas ir senosios Mongolijos imperijos Karakorumo griuvėsius.
Įžymybės
Pagrindiniai Orchono slėnio paminklai:
Lionginas Šepka
thumb|260px|right|[[Lietuvos paštas|Lietuvos pašto 2008 m. ženklas: Liongino Šepkos drožta sulptūra ''Šv. Jurgis]] Lionginas Šepka (g. 1907 m. rugsėjo 15 d. Šiaudinėje, Rokiškio rajone - m. 1985 m. lapkričio 4 d. Vilniuje) – lietuvių liaudies skulptorius.
Drožinėti pradėjo tik įžengęs į penktą dešimtį, 1950 m. Sukūrė apie 1500 medinių skulptūrų: apvalių žmogaus ūgio statulų, žvėrių ir paukščių figūrėlių, bareljefų, horeljefų. Kūryboje vyravo religinė tematika, legendų, dainų, gamtos motyvai. Skulptūros sukurtos 1950–1960 m. yra monumentalios, stilizuotos. Jų paviršius gausiai ornamentuotas (paminklai broliui ir tėvams).
Bareljefai (dekoratyvinės kompozicijos, portretai) dažniausiai dvipusiai, suskaidyti į kelias plokštumas. Į plokštumas dažnai įkomponuotas tekstas („Paskutinė vakarienė“, „Bėgimas į Egiptą“, „Barbora Radvilaitė, „Vytautas“).
NKL 2008–2009 m. sezonas
NKL 2008–2009 metų sezonas – 4-as lygos sezonas, kuriame dalyvavo 19 klubų, pirmenybes laimėjo Prienų „Rūdupis“.
Lionginas Šepka
Biografija
Gimė 1907 m. gausioje mažažemio valstiečio šeimoje: su jauniausiuoju Lionginu augo Albinas, Jonas, Viktoras, Petras, Adelė, dar keturi vaikai mirė vos gimę.
Sugebėjimą kurti paveldėjo iš motinos Elžbietos Šepkienės, kurios kurtos dainos plito apylinkėse. Moteris mirė apie 1916 m., kuomet nebegalėjo gyventi iš skausmo į kariuomenę išėjus jos sūnui Petrui.
Vaikystėje ir jaunystėje Šepka piemenavo, bernavo, buvo parsisamdęs sezoniniu darbininku - apie 1932 m. skaldė plento akmenis tiesiamam Žemaičių plentui, dirbo miško kirtėju, nuo 1938 m. devynerius metus tarnavo pas ūkininkus Panevėžio apskrityje. Grįžo pas giminaičius į Pandėlio miestą. Apsistojo pas brolį Petrą, kuris mirė 1949 m. Po metų brolio žmonos paprašytas pabandė pastatyti kryžių, vėliau nusprendė išdrožti paminklą. Nuo to laiko ėmėsi intensyviai kurti.
Laimingiausiu savo gyvenimo laikotarpiu Šepka įvardijo 1950–1960 m., kuomet atsiskyręs nuo visų kūrė paminklus broliui ir tėvams. Nuo 1960 m. pas Šepką ėmė lankytis Vilniaus dailės instituto studentai, Rokiškio kraštotyros muziejaus darbuotojai.
Gyveno atsiskyrėliškai: iš pradžių mirusio brolio namuose, vėliau - netoliese esančioje apgriuvusioje pirtelėje. Ją vėliau, „kad nedarytų sarmatos“, nugriovė giminaičiai. Iš likusių rąstų Šepka susirentė vėjo perpučiamą žieminę ir šalia jos arba viduje droždavo skulptūras. Pritrūkęs vietos žieminėje, savo skulptūroms Šepka nusprendė nulipdyti keturkampį pastatą iš molio – muziejų, tačiau nespėjo. 1961 m. pavasarį, perplanuojant Pandėlio rytinį kvartalą, sklypas, kuriame buvo apsigyvenęs Šepka, atiteko naujam šeimininkui. Pastatai buvo nugriauti, meistro darbus direktoriaus Stasio Daunio rūpesčiu perėmė Rokiškio kraštotyros muziejus.
Šepkai išrūpinta valstybinė globa, jis buvo išvežtas į Vilkaviškio rajono Didvydžių senelių ir neįgaliųjų namus. Ten menininkas jautėsi nesavas, šalinosi žmonių, negalėjo kurti, ilgėjosi gimtinės. 1963 m. S. Daunio ir Liaudies meno iniciatyva Šepka grįžo į gimtąsias vietas. Kurį laiką gyveno pas gimines, vėliau – parūpintame bute Lailūnuose. Galiausiai gavęs iš muziejaus pinigų už įsigytus kūrinius, Šepka Lebedžių kaime nusipirko seną namą, kuriame nebuvo net elektros. Vėliau persikėlė į naują namą netoli buvusios tėvų sodybos.
1978 m. Šepka paliko kaimą, vedė. Keldamasis gyventi pas žmoną Danutę į Vilnių, Šepka pasiėmė ir jos dovanotą rudą šunį Sargį. Mylimam augintiniui nugaišus, namus papuošė jo iškamša.
Mirė 1985 m. lapkričio 4 d. Vilniuje, aštuonerius metus praleidęs žmonos globoje, amžinojo poilsio grįžo į gimtinę. Palaidotas Lebedžių kapinėse.
Kūrybos etapai
Pats sudėtingiausias – didysis paminklas, pradėtas kurti 1955 m. Tai savo sudėtinga struktūra, originaliomis plastinėmis formomis, iš daugybės įvairių komponentų susidedantis ir tuo stebinantis kūrinys. Centrinė jo ašis kryžius; apipintas egzotiškų gėlių girliandomis, vainikais, spinduliais, nuogomis figūrėlėmis. Jį supa stilizuoti žydinčių alyvų krūmai, eglės, pritupdytos išraiškingų paukščių figūrėlių, įvairios formos grandinės, kvadratinėse lentose įrėžti į ornamentus pereinantys tekstai ir karūnuotos širdys. Viskas alsuoja gyvenimu.
Dažnai Šepkos kūryboje jaučiami du kraštutinumai: didžiausias apibendrinimas ir kai kurių formų natūralistiškas detalizavimas.
Almenas (reikšmės)
Almenas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Almenienė (ištekėjusi moteris) ir Almenaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Sergejus Jeseninas
Sergejus Aleksandrovičius Jeseninas (🇷🇺, 1895 m. rugsėjo 21 d. arba spalio 3 d. – 1925 m. gruodžio 28 d.) – rusų poetas, vienas iš populiariausių ir žinomiausių XX amžiaus rusų poetų.
Ankstyvieji gyvenimo metai
thumb|180 px|left|Sergejus Jeseninas su seserimis Katia ir Aleksandra 1912 m. (autorius S.Čižovas)
Sergejus Jeseninas gimė 1895 m. spalio 3 d. (pagal Grigaliaus kalendorių) Konstantinove, Rusijos imperijos Riazanės gubernijoje, valstiečių šeimoje. Jo tėvas buvo Aleksandras Jeseninas (1873–1931), motina Tatjana Titova (1875–1955). Be Sergejaus šeimoje augo jo sesuo Jekaterina (1905–1977), Aleksandra (1911–1981) bei pusbrolis Aleksandras Razguliajevas (1902–1961). Abu Sergejaus tėvai didžiąją laiko dalį praleido ieškodami darbo, tėvas – Maskvoje, motina – Riazanėje, todėl sulaukęs dvejų metų Sergejus buvo perkeltas į netoliese esantį Matovo kaimą, kuriame gyveno jo seneliai Titovai iš motinos pusės. Seneliai jį užaugino.
Seneliai Titovai turėjo tris užaugusius sūnus, su kuriais Sergejus praleido vaikystę. „Dėdės mokė jodinėti ir plaukti, vienas iš jų … net įdarbino mane kaip skaliką, eidamas į tvenkinius, medžiodamas antis“, – vėliau prisiminė jis. Sergejus pradėjo skaityti penkerių metų amžiaus, būdamas devynerių pradėjo rašyti poeziją, įkvėptą iš pradžių čiastuškų ir tautosakos. Čiastuškas ir tautosakos pasakojimus girdėjo iš močiutės.
1904 m. Sergejus Jeseninas įstojo į keturmetę Konstantinovo mokyklą. 1909 m. ją baigė su pagyrimu. Po šios mokyklos toliau tęsė mokslą parapijinėje Spas-Klepikų mokykloje. Nuo 1910 m. S.Jeseninas pradėjo sistemingai rašyti poeziją: aštuoni tais metais datuoti eilėraščiai vėliau buvo įtraukti į jo 1925 m. poezijos rinktinę.
Iš viso Jeseninas per savo mokslo metus parašė apie trisdešimt eilėraščių. Jis sudėjo juos į savo pirmąją rankraštinę knygą, kurią pavadino „Ligotos mintys“ („Больные думы") (1912), kurią ketino išleisti Riazanėje, tačiau jam nepavyko. 1912 m. turėdamas mokytojo diplomą, Sergejus Jeseninas persikėlė į Maskvą, kur įsidarbino korektoriaus padėjėju I.D.Sitino spaustuvėje. Kitais metais jis įstojo į A.L. Šaniavskio universitetą studijuoti istoriją ir filologiją eksterno būdu, tačiau dėl lėšų trūkumo studijas turėjo palikti po aštuoniolikos mėnesių. Universitete S.Jeseninas susidraugavo su keliais literatūrinio ir muzikinio būrelio pradedančiaisiais poetais, tarp jų – Dmitrijumi Semionovskiu, Vasilijumi Nasedkinu, Nikolajumi Kolokolovu ir Ivanu Filipčenko.
1913 m. rudenį Sergejus Jeseninas vedė Aną Izriadnovną, bendradarbę iš leidyklos, su kuria susilaukė sūnaus Jurijaus. Santuoka truko trejus metus.
1913 m. Sergejus Jeseninas vis labiau ėmė domėtis krikščionybe, jo eilėraščiuose dažnėjo Biblijos motyvai. „Griša, ką šiuo metu skaitau, yra Evangelija ir randu daug dalykų, kurie man yra nauji“, – rašė jis artimam vaikystės draugui G. Panfilovui.
Šiuo laikotarpiu S.Jeseninas taip pat buvo įsitraukęs į Maskvos revoliucines grupeles: kelis mėnesius jo butas buvo policijos slapta stebimas, 1913 m. rugsėjį poetas buvo užpultas ir apieškotas.
Gyvenimas ir karjera
thumb|180 px|left|Sergejus Jeseninas 1924 m. thumb|right|Sergejus Jeseninas ir Nikolajus Kliujevas apie 1917 m.
1914 m. sausio mėn. žurnale vaikams „Мирок“ pasirodė pirmasis publikuotas Sergejaus Jesenino eilėraštis „Beržas" („Береза"). Netrukus ir kitus eilėraščius poetas publikavo žurnaluose, tokiuose kaip „Проталинкa“ ir „Млечный путь“. 1914 m. gruodžio mėn. S.Jeseninas, pasak jo žmonos, metė darbą „ir atsidavė poezijai, nuolat rašydamas“. Maždaug tuo metu jis tapo Surikovo literatūros ir muzikos būrelio nariu.
1915 m. Jeseninas persikėlė į Sankt Peterburgą. Jis atvyko į miestą kovo 8 d., kitą dieną susitiko su Aleksandru Bloku ir skaitė jam poeziją šio namuose. Netrukus S.Jeseninas susipažino su poetais Sergejumi Gorodeckiu, Nikolajumi Kliujevu ir Andrejumi Belu, gerai žinomais to meto Rusijos literatūros sluoksniuose. Aleksandras Blokas buvo svarbus ankstyvojoje Jesenino literatūrinėje karjeroje, skatino Jeseniną kurti, apibūdino jį kaip „valstiečių brangakmenį“.
Tais pačiais metais Sergejus Jeseninas prisijungė prie „Краса“ valstiečių poetų grupės, kuriai, be kitų, priklausė Nikolajus Kliujevas, Sergejus Gorodeckis, Sergejus Kličkovas ir Aleksandras Širiajevecas. Pamažu Segejus Jeseninas tapo žinomu, jį ėmė kviesti į poezijos vakarus literatūriniuose salonuose. Savo eiles Sergejus Jeseninas publikavo žurnaluose „Русская мысль”, „Журнал для всех” ir kt. Tarp autorių, kuriuos jis sutiko, buvo Maksimas Gorkis, Vladimiras Majakovskis, Ana Achmatova. Taip pat Sergejus Jeseninas tais metais aplankė Ilją Repiną. 1915 m. pabaigoje S.Jeseninas tapo Sankt Peterburgo literatų būrelių ir salonų žvaigžde.
1916 m. sausio mėn. buvo publikuota Sergejaus Jesenino knyga „Radunica" („Радуница"). Į ją poetas sudėjo didesnę dalį 1910–1915 m. sukurtų eilėraščių. Vėliau nuo nemažos dalies eilėraščių poetas būtų su malonumu atsisakęs, jis teigė, jog tuo metu iki 1917 m. Rusijos revoliucijos pataikavo publikos skoniui, jog jo poezijoje „Dievas“, „Jėzus“, „Mergelė Marija“ tėra pasakų personažai.
thumb|180 px|right|Sergejus Jeseninas ir jo trečioji žmona Isadora Duncan
1925 m. autobiografijoje S.Jeseninas rašė, jog tuo laikotarpiu Andrejus Belas jam daug davė žinių apie eilėdarą, o Aleksandras Blokas bei Nikolajus Kliujevas išmokė lyrizmo. Tai N.Kliujevas supažindino S.Jeseniną su leidėju, kuris publikavo 1916 m. jo knygą „Radunica". Su Nikolajumi Kliujevu S.Jeseninas draugavo visą savo gyvenimą.
Konkaranas
Konkaranas  – miestas Argentinoje, San Luiso provincijos šiaurės rytuose, 45 km į pietvakarius nuo Merlo. Čiakabuko departamento centras. 4,5 tūkst. gyventojų.
Sergejus Jeseninas
Gyvenimas ir karjera
1916 m. kovo 25 d. Sergejus Jeseninas buvo pašauktas atlikti karinę tarnybą, balandžio mėnesį prisijungė prie jos imperatoriškosios didenybės imperatorienės Aleksandros Fiodorovnos caro ligoninės traukinio Nr. 143, dislokuoto „Ца́рское Село́“, vadovaujamo pulkininko D. N. Lomano. 1916 m. liepos 22 d. specialiame koncerte, kuriame dalyvavo pati imperatorienė Aleksandra Fiodorovna (traukinio globėja) ir jos dukterys, Sergejus Jeseninas deklamavo savo poemą „Rusia" („Русь"), kuri buvo publikuota žurnale „Северные записки“ (№ 7–8). ''„Imperatorienė man pasakė, kad mano eilėraščiai buvo gražūs, bet liūdni. Aš atsakiau, jog tą patį galima pasakyti ir apie visą Rusiją"'', – vėliau prisiminė poetas. Netrukus jo santykiai su pulkininku Lomanu pablogėjo. Spalį S. Jeseninas atmetė pulkininko pasiūlymą parašyti (kartu su N.Kliujevu) monarchistinių eilių knygą ir dėl to praleido dvidešimt dienų areštuotas.
Konkaranas
Miestas įsikūręs prie Konlaros upės, tarpukalnių slėnyje. 1858 m. gubernatoriaus nutarimu įkurta Konkarano gyvenvietė. 1904 m. miestą pasiekė geležinkelis. 1905 m. 14 km nuo miesto rastas vienas svarbiausių Lotynų Amerikoje volframo telkinių. Dėl to padidėjo imigracija į miestą. Apylinkėse vystomas žemės ūkis ir gyvulininkystė.
Sergejus Jeseninas
Gyvenimas ir karjera
1915–1917 m. Sergejus Jeseninas palaikė draugiškus santykius su poetu Leonidu Kanegiseriu, kuris vėliau nužudė Petrogrado čekistų pirmininką Moisiejų Urickį.
Jeseninas palaikė Vasario revoliuciją. Poetas pasveikino bolševikų iškilimą. Vėliau bolševikus jis kritikavo tokiuose eilėraščiuose kaip „Prisiminimai" („Воспоминание"), jog: „Griežtasis spalis mane apgavo“.
thumb|180 px|left|Sergejus Jeseninas ir jo ketvirtoji žmona Sofija Tolstaja
„Dabar jaučiuosi labai liūdnas, nes išgyvename tokį istorijos periodą, kai žmogaus individualybė yra naikinama, o artėjantis socializmas visiškai skiriasi nuo to, apie kurį svajojau“, – rašė S.Jeseninas 1920 m. rugpjūčio mėn. laiške bičiulei Jevgenijai Livšicai.
1917–1918 m. periodu S.Jeseninas parašė nemažai svarbių savo eilėraščių, tokių kaip poemos „Atėjimas" („Пришествие“), „Atsimainymas" („Преображениe"), „Inonija" („Инония"). 1918 m. vasario mėn., Liaudies komisarų tarybai išleidus dekretą „Socialistinei tėvynei gresia pavojus!“, poetas prisijungė prie Rusijos socialistų revoliucionierių partojos. Jis aktyviai publikavo kūrybą žurnale „Наш путь“, taip pat almanachuose „Скифы“ ir „Красный звон“ (vasario mėnesį viename iš pastarųjų pasirodė jo eilėraštis „Marfa Pasadnica" („Марфа Пасадница“)). 1918 m. rugsėjo mėn. S.Jeseninas kartu su Andrejumi Belu, Piotru Orešinu, Levu Povitskiu ir Sergejumi Kličkovu įkūrė leidyklą „Трудовая Артель Художников Слова“ („Žodžio menininkų darbo artelė“), kurioje 6 knygomis publikuota to meto poezija. 1918 m. rugsėjį Sergejus Jeseninas susidraugavo su Anatolijumi Marienhofu, su kuriuo įkūrė rusų poetų-imažinistų grupuotę. Sergejus Jeseninas tapo Maskvos profesionalių rašytojų sąjungos nariu, po kelių mėnesių jis buvo išrinktas visos Rusijos poetų sąjungos prezidiumo nariu. 1918-1919 m. pasirodė jo knygos: „Balandis" („Голубень"), „Atsimainymas" („Преображение"), „Kumelės laivai“ („Кобыльи корабли"), „Kaimo valandų knyga" („Сельский часослов"), „Marijos raktai“ („Ключи Марии").
1920 m. liepos – rugpjūčio mėnesiais poetas keliavo po Rusijos pietus, pradedant Rostovu prie Dono ir baigiant Sakartvelu. 1920 m. lapkričio mėn. jis susitiko su savo būsima sekretore ir artima drauge Galina Benislavskaja. Po anoniminio pranešimo spalį čekistai areštavo jį ir du jo draugus poetus-imažinistus, brolius Aleksandrą ir Rubeną Kusikovus, bet po savaitės jie buvo išleisti. 1920 m. leidykla „Госиздат“ atsisakė išleisti tris Jesenino knygas. Jo eilėraščių rinkinys „Triptikas“ („Триптих") pasirodė per „Skify“ leidyklą Berlyne. Taip pat pasirodė rinkinys „Chuligano išpažintis“ („Исповедь хулигана", 1921 m. sausio mėn.). Poema „Pugačiovas“ („Пугачев") pasirodė 1921 m. gruodžio mėn. ir sulaukė didelio pripažinimo. 1921 m. gegužę Sergejus Jeseninas lankėsi Taškente pas savo bičiulį poetą Aleksandrą Širiajevecą, skaitė poeziją, trumpam apsilankė Samarkande. 1921 m. rudenį, lankydamasis dailininko Georgijaus Jakulovo studijoje, S.Jeseninas susipažino su Paryžiuje gyvenusia amerikiečių šokėja Isadora Duncan, 18 metų vyresne moterimi. Ji mokėjo tik keliolika žodžių rusiškai, Jeseninas nemokėjo jokių užsienio kalbų. Nepaisant to, jie susituokė 1922 m. gegužės 2 d. Jeseninas kartu su savo įžymia žmona išvyko į turą po Europą ir JAV. Jo santuoka su Duncan nebuvo ilga, 1923 m. gegužę poetas grįžo į Maskvą.
Augant S.Jesenino populiarumui, ėmė sklisti istorijos apie gausų jo gėrimą ir dėl to kylančius skandalus. 1923 m. rudenį poetas du kartus buvo areštuotas Maskvoje. Kolega poetas Vladimiras Majakovskis rašė, kad grįžęs iš Amerikos Jeseninas tapo labiau matomas laikraščių policijos skiltyse negu poezijoje. 1923 m. buvo išleista S.Jesenino knyga „Skandalisto eilėraščiai" („Стихи скандалиста").
thumb|Sergejaus Jesenino balsas. Monologas iš jo poemos „Pugačiovas”
1925 m. pradžioje Sergejus Jeseninas parašė poemą „Ana Snegina“ („Анна Снегина"), kuri vėliau buvo išversta į 12 pasaulio kalbų. Sausio mėnesį jis susipažino ir vedė Levo Tolstojaus anūkę Sofiją Tolstąją (1900–1957). Tuo pačiu metu keturiolika Rusijos rašytojų ir poetų, įskaitant Jesenino draugą Aleksejų Ganiną, buvo areštuoti kaip įtariami (fiktyvaus) Rusijos fašistų ordino nariai, jie buvo kankinami ir jiems be teismo buvo įvykdyta mirties bausmė. Sergejus Jeseninas išvyko į Baku. 1925 m. balandžio mėnesį pasirodė Sergejaus Jesenino poema „Daina apie didįjį žygį“ („Песнь о великом походе"). Po mėnesio buvo išleistas S.Jesenino eilėraščių rinkinys „Apie Rusiją ir revoliuciją“ („О России и революции"). Per metus S.Jeseninas sudarė ir redagavo trijų tomų leidinį, kurį po poeto mirties paskelbė leidykla „Госиздат“. 1925 m. birželio mėnesį S.Jeseninas išleido knygas „Persijos motyvai“ („Персидские мотивы") ir „Rinktiniai eilėraščiai“ („Избранные стихи").
Mirtis
1925 m. gruodžio 28 d. Sankt Peterburgo Angleterio viešbučio kambaryje poetas Sergejus Jeseninas buvo rastas negyvas, ir iki šiol kyla ginčų dėl jo mirties. Pasak kai kurių biografų, poetas buvo depresijos būklėje ir nusižudė. Paskutinį savo eilėraštį „Sudie mano drauge, atsisveikink“, pasak Volfo Ehrlicho, poetas parašė dieną prieš mirtį. Jeseninas skundėsi, kad kambaryje nėra rašalo ir jis buvo priverstas rašyti krauju.