cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nekaltybė
Lytiškai subrendę asmenys davę Skaistybės įžadą sąmoningai išlaiko skaistumą. Tačiau lytinis susilaikymas skirtinas nuo skaistumo (nekaltybės), kadangi pastarasis suprantamas ne tik kaip fizinis lytinių santykių neturėjimas, tačiau kaip pasaulėžiūros ir vertybių visuma. Be to, nekaltybė yra prarandama vienąsyk gyvenime, tuo tarpu lytinis susilaikymas gali būti ne vienkartinė praktika, o periodinis reiškinys. Skaistumas gi išvis gali būti ne tik fizinis lytinio gyvenimo atsisakymas, bet ir dvasinis (minčių ir norų) tyrumas. Šių sąvokų išskyrimas gali atrodyti gana sudėtingas ir filosofinis klausimas, tačiau jų suplakimas į vieną gali sukelti rimtų nesusipratimų. Skirtingose kultūrose ir religijose sąsajos tarp šių terminų yra gana įvairios.
Katalikybėje dvasininkams draudžiama turėti lytinių santykių visą gyvenimą, todėl lytinis susilaikymas yra nuolatinis (celibatas). Kitose religijose, pavyzdžiui, hinduizme (brahmačarja) ar budizme, taip pat yra žinoma tokio pobūdžio praktika. Jose jos prisilaikoma kaip tam tikros dvasinės askezės disciplinos.
Shintaro Ishihara
Šintaro Išihara (1932 m. rugsėjo 30 d. Kobėje, Japonijoje – 2022 m. vasario 1 d. Tokijuje, Japonijoje ) – Japonijos politikas, ėjęs Tokijo gubernatoriaus, susisiekimo ministro ir Aplinkosaugos agentūros generalinio vadovo pareigas. Vienas geriausiai žinomų Japonijos nacionalistų, kraštutinės dešiniosios Saulėtekio partijos įkūrėjas ir buvęs vadovas. Iki tapimo politiku Šintaro buvo rašytojas. Tokijo gubernatoriumi buvo nuo 1999 iki 2012 m. Savo valdymo laikotarpiu ir po to ne kartą vartojo rasistinę leksiką. Buvo revizionistinės organizacijos Nippon Kaigi narys.
Biografija
Gimė Kobėje, užaugo Dzušyje. 1956 m. baigė Hitocubašio Universitetą. 1968 m. buvo įtrauktas į Liberaldemokratų Partijos kandidatus.
2012 m. paliko Liberaldemokratų Partiją ir įkūrė radikalią Saulėtekio partiją, kuri tais pačiais metais susijungė su kita naujai įkurta kraštutine dešiniąja partija Japonijos Restauracijos Partija. Tais pačiais metais vienoje iš Tokijo apygardų buvo išrinktas į Japonijos Atstovų Rūmus, kur, būdamas 80 metų, buvo vyriausiu parlamentaru. 2014 m. nebuvo perrinktas ir iš aktyviosios politikos pasitraukė. Įkūrė dar vieną kraštutinės dešinės Ateities kartų partiją, kurios nariu išbuvo iki 2015 m.
Už indėlį į Japonijos literatūrą 1956 m. apdovanotas Akutagavos apdovanojimu, o už nuopelnus Japonijai 2015 m. — Tekančios saulės ordinu.
Kušano imperija
Kušanų imperija  – valstybė, gyvavusi I – III amžiais Indijos šiaurės vakaruose ir Pakistane, tačiau jos teritorija apėmė ir dalį dabartinės Tadžikijos, Uzbekijos, Afganistano. Tai buvo viena iš didžiausių valstybių Pietų Azijos istorijoje. Valstybės politinis ir kultūrinis centras buvo Gandharos regionas. Sostinės buvo Taksila, o vėliau – Mathura.
Kušanų imperija buvo bendralaikė su Satavahanų imperija, valdžiusia Indijos pietus ir rytus, ir Vakarų satrapų valstybėmis (dab. Gudžaratas).
Istorija
Užkariavus šiaurinę Indiją, kušanai įsitvirtino patogesniame Gandharos regione, ir savo sostinėmis padarė Kapisa ir Puškavati. Pirmaisiais mūsų eros amžiais kušanai plėtė savo valstybę. Labiausiai ji suklestėjo valdovų Kaniška ir Huviška laikais. Tuo metu imperija valdė ne tik Sogdą, Baktriją, Gandharą, bet ir dideles teritorijas šiaurinėje Indijoje, o šiaurėje jų įtaka siekė net Tarimo baseiną, t. y. spėjamą tocharų protėvynę. Kušano imperija turėjo diplomatinių ryšių su Senovės Roma, Sasanidų imperija ir Kinija ir savo klestėjimo laikais buvo tarpininkai tarp rytų ir vakarų.
225 m., po karaliaus Vasudeva mirties, imperija skilo į dvi dalis: vakarinę ir rytinę. Vakarinė dalis (istoriniai Sogdo, Baktrijos, Hindukušo regionai) netrukus nukariauta Sasanidų. Rytinė imperijos dalis skaidėsi ir toliau, o IV a. viduryje buvo prijungta prie Guptų imperijos.
Kultūra
Ankstyvuoju laikotarpiu kušanai didelę dalį kultūros perėmė iš helenistinių valstybių, ypač Baktrijos. Jų imperijoje naudotas graikų raštas, kaltos vakarietiško pavyzdžio monetos.
Valstybė buvo labai multikultūrinė. Čia naudotos kušanų, baktrų, graikų, pali, sanskrito kalbos, taip pat rašyta kharošti raštu. Kušano imperijos valdovai ypač globojo budistus. Būtent čia buvo besiformuojančio Mahajanos budizmo centras, iš kurio jis vėliau išplito į kitus Azijos regionus.
Muscle of Love
Muscle of Love – paskutinis studijinis Alice Cooper, kaip grupės, albumas, išleistas 1973 metais. Tai koncepcinis darbas, pasakojantis apie paauglišką pyktį ir gyvenimą Niujorko gatvėse. Albumas pasiekė 10-ą ietą JAV Billboard Pop Albums sąraše.
Juozas Liekis
Juozas Liekis (Lėkis, 1887 m. balandžio 27 d. Angladegiai, Skaudvilės valsčius, Tauragės apskritis – 1955 m. gruodžio 7 d. Kruopiai, dab. Akmenės raj.) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Losicės apskrities herbas
thumb|right|200px|Losicių apskrities herbas Losicių apskrities herbas - Losicių apskrities heraldinis simbolis. Skydo formos herbo viršuje vaizduojami Lenkijos herbo baltasis erelis ir riteris su skydu, kuriame vaizduojamas Jogailaičių dvigubas kryžius. Herbo apačioje vaizduojamas baltas žirgas, kuris simbolizuoja Losicės herbą.
Juozas Liekis
Biografija
1902 m. baigė Skaudvilės pradžios mokyklą, iki 1910 m. gyveno tėvų ūkyje. 1910–1914 m. buvo išvykęs į JAV, gyveno Čikagoje.
Grįžęs į Lietuvą, 1919 m. tapo Skaudvilės valsčiaus komiteto pirmininku, vėliau viršaičiu, nepriklausomybės kovų metu organizavo Skaudvilės Šaulių sąjungos skyrių. Įsitraukė į Lietuvos valstiečių sąjungos veiklą.
1920 m. spalio 20 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, mandato atsisakius Jonui Valiui. Priklausė Lietuvos valstiečių sąjungos frakcijai.
Apie 1922 m. įsigijo Kruopių dvarą. Turėjo 44,77 ha žemės. 1935 m. dvaras parduotas varžytinėse, po poros metų jis sudegė. J. Liekis dirbo Papilės valsčiuje, 1940 m. – Vilniuje. Po II Pasaulinio karo gyveno Kruopiuose. Nuo 1951 m. kalintas už naminės pardavinėjimą, bet J. Paleckio rūpesčiu paleistas anksčiau termino.
J. Liekis propagavo laisvamanybę. 1926 m. skyrė žemės įkurti Kruopių laisvamanių kapinėms, kuriose po mirties ir pats palaidotas. Jis rėmė neturtingus miestelio gyventojus, rengė gegužines ir koncertus, muzikantų iš Šiaulių ir Kauno pasirodymus.
Next Time
Next Time – roko duetas iš Makedonijos. Grupė susideda iš dviejų brolių Martin ir Stefan Filipovski. Stefan yra grupės vokalistas, o Martin groja gitara ir atlieka pritariamojo vokalo partijas.
Biografija
2008 m. birželio mėn. vykusiame festivalyje "Zvezdena Nok", kuriame pelnė "Metų vasaros hito" apdovanojimą už dainą "Me Mislish Li?".
2008 m. gruodžio 16 d. grupė išleido debiutini albumą "Next Time".
Eurovizijos dainų konkursas
2009 m. vasario 21 d. grupė laimėjo Makedonijos nacionalinį turą, surinkę 19 taškų (7 balai iš komisijos ir 4176 žiūrovų balsų) ir įgavo teisę atstovauti savo šalį Eurovizijoje su daina "Nešto što kje ostane".
Kentšyno pilis
thumb|250 px|Kentšyno pilis, įėjimas Kentšyno pilis (lenk. Zamek w Kętrzynie) – antrosios XIV a. pusės Vokiečių ordino pilis Kentšyne, Lenkijoje.
thumb|left|250 px|Kentšyno pilies planas Iš pradžių tai buvo trijų sparnų pilis, kurios viduje buvo kvadratinis kiemas. Apsupta gynybinių sienų su trimis bokštais ir miesto vartais. Šiauriniame sparne buvo refektoriumas, bažnyčia bei kryžiuočių valdininko – prokuroro – namai. Pilyje bei netoliese esančiame palivarke buvo: virtuvė, alaus darykla, malūnas, kepykla, klėtis, maisto produktų sandėlis, arsenalas, parako sandėlis, koplyčia ir kalėjimas.
Pilis buvo atstatyta 1964–1966 m., Olštyno vaivadijos paminklų konservatoriaus dėka. Jis atkūrė pilį, atkurdamas jos gotikinį pavidalą: paaukštino stogus, pietų ir rytų sparnus, bei vienu aukštu padidino šiaurinį sparną su gotikiniais kraigais bei nuožulniu stogu. Dabar pilyje įsikūrusi miesto biblioteka ir kraštotyros muziejus. Muziejuje galima pamatyti tapybos, skulptūros ir antikvarinių baldų XV-XIX a. kolekciją.
Hidrofiliniai
Hidrofiliniai (Hydrophyllaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima. Pasaulyje yra 20 genčių ir apie 300 rūšių, daugiausia paplitusių Šiaurės Amerikoje.
Lietuvoje auga viena rūšis – bitinė facelija.
Mintis (leidykla)
thumb|Buveinė (2023) thumb|Buveinė (2013)
„Mintis“ – Lietuvos leidykla Vilniuje, Z. Sierakausko g. 15.
Istorija
Įkurta 1949 m., 1949–1964 m. vadinosi Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla. 1975 m. įsteigus „Mokslo“ leidyklą, dalis redakcijų nuo „Minties“ leidyklos atskirta. Leido marksizmo-leninizmo klasikų veikalus, SSKP ir LKP istorijos, partijos gyvenimo, filosofijos, teisės, ekonomikos, turizmo literatūrą, leidinius užsieniui apie Lietuvą rusų ir kt. kalbomis (redakcija „Gintaras“), kalendorius, vaizdinės agitacijos leidinius. 1985 m. turėjo 11 šakinių redakcijų ir 8 kitus padalinius; iš viso 149 darbuotojus, iš jų 72 redaktorius. 1985 m. išleido 195 knygas 2,3 mln. egz. tiražu, iš jų lietuvių kalba 162 knygas 2,1 mln. egz. tiražu.
Vyr. redaktoriais dirbo Benjaminas Fogelevičius, Mykolas Požarskas, Tadas Butkus, Algimantas Jablonskis, Juozas Vaitkus, Marijonas Pagirys, Edmundas Juškys ir kt.
2016 m. leidykla buvo privatizuota jos direktoriaus Leonardo Armono.
Veikla
Leidžia ir platina politinę, istorijos, sociologijos, filosofijos, kultūrologinę, teisės, medicinos ir kitą mokslinę literatūrą, reprezentacinius leidinius apie Lietuvą, žinynus, žodynus, grožinę literatūrą, knygų serijas: nuo 1978 m. „Iš filosofijos palikimo“, nuo 1987 m. „Iš Lietuvos filosofijos palikimo“, nuo 1989 m. „Iš Lietuvos ekonominės minties palikimo“, nuo 1990 m. „Teisinės minties palikimas“, nuo 1998 m. „Pasaulio mitai“, nuo 2004 m. „Šiuolaikinis Europos romanas“. Išleido Stasio Šalkauskio, Juozo Girniaus, Antano Maceinos, Adomo Dambrausko-Jakšto, Vydūno, Vinco Vyčino, Žygimanto Liauksmino ir kitų raštus. Bendradarbiauja su užsienio leidėjais, leidžia vertimus iš užsienio kalbų. Iki 2009 m. išleido ~13 900 pavadinimų knygų.
Secesinė architektūra
thumb|210px|Jozefo Marijos Olbrichto Secesijos paviljonas Vienoje thumb|210px|Vengrija, Reok-palata Šėgede thumb|210px|Antonis Gaudis, Casa Mila [[Barselona|Barselonoje]] thumb|210px|Augustas Endellis, Hackesches Hofas [[Berlynas|Berlyne]] thumb|210px|Germaizovo namas Vilniuje, Subačiaus gatvėje. Architektas S. Soroka
Secesinė architektūra – architektūros kryptis, gyvavusi 1895–1914 m., daugiausia sukurta iki 1905 m. Secesinė architektūra buvo bandymas išlaisvinti architektūros formas iš senų istorizmo epochų stilių.
Secesinės architektūros požymiai
Secesija bandyta sukurti naują, istorinių stilių nekopijuojantį stilių, išimtinai remiantis estetika ir kūrėjų įkvėpimu. Toks kūrybos būdas susilaukė didelės amžininkų kritikos, pabrėžiant, kad ankstesni stiliai kilo kitais būdais – tariamai evoliucijos būdu, išplaukiančiais iš visuomeninės terpės.
Tuščioji aviža
Tuščioji aviža – miglinių (Poaceae) šeimos augalas. Iš Europoje augančios laukinės tuščiosios avižos kilusi sėjamoji aviža (Avena sativa).
Secesinė architektūra
Secesinės architektūros požymiai
Secesija pasižymi abstrakčiomis formomis ir turtingais ornamentais. Kartais architektų, secesinės architektūros šalininkų stiliai pradėjo apsiriboti tik ornamentų gausa, o konstrukcijų sudėtingumą pradėjo riboti statybų inžinieriai. Labiausiai tai matoma gyvenamųjų namų statybose. Visuomeniniai pastatai, nors atrodo ir inovaciniai, naudojosi neoromantizmo ir neogotikos elementais.
Tuščioji aviža
Paplitimas
Paplitusi Europoje iki Vidurinės Azijos. Į Ameriką pateko naujaisiais laikais. Lietuvoje mažai paplitusi.
Secesinė architektūra
Secesinės architektūros požymiai
Secesinė architektūra pasireiškė pastatų ornamentais ir struktūra. Secesinės architektūros ornamentas ne tik turėjo pažymėti pastato konstrukciją ir technologiją, bet ir simboliškai parodyti jo funkcijas. Tarp ornamentų esama stilizuotų augalų formų, ilgaplaukių merginų personažų su kaukėmis, formų, primenančių plėšrūnus. Reljefai kartai užpildydavo visą sienų paviršių. Ornamentai taip pat apima ir tokias pastatų detales kaip rankenos, turėklai, laiptai.
Pavadinimas
Secesijos periodas architektūroje skirtingose valstybėse yra apibrėžiamas skirtingai. Austrijoje toks stilius vadinamas Sezession, kilęs iš dailininkų grupių pavadinimų: Vienos secesija ir Monako secesija. Lenkijoje toks stilius taip pat vadinamas secesja. Vokietijoje ir skandinavų valstybėse naudojamas Jugendstil (jaunimo stiliaus) pavadinimas, Prancūzijoje Art nouveau (naujas menas), Ispanijoje kalbama apie modernisme (nepainioti su modernizmo architektūra), Italijoje žinomas Stile Lyberty pavadinimu. Jungtinėje Karalystėje jį atitinka Arts and Crafts judėjimas, JAV Čikagos mokykla. Visi šie pavadinimai jungią vieną, XX a. kilusią architektūros kryptį. Rusijoje šis stilius vadinamas Модерн, Lietuva tuomet priklausė Rusijos imperijai ir stiliui taip pat prigijo moderno pavadinimas.
Tuščioji aviža
Paplitimas
Auga lygumose ir iki vidutinio aukštumo kalnų. Alpėse sutinkama iki 1700 m aukštyje.
Secesinė architektūra
Istorija
===Stiliaus pradininkas belgas Viktoras Horta.1893 metais Briuselyje pradėjęs geležies ir metalo naudojimą naujiems buržua namams.Šios industrinės medžiagos įgalino naujai alsuoti interjero erdves, leido jose žaisti orui ir šviesai.Metalą naudojo, kad atskleistų jo prigimtinį lankstumą, įvairūs linkiai suteikė nematytos dinamikos ir žaismės.Kartu su metalo linkiais dekore vyravo ir sieninė tapyba bei mozaikos.Tokiu būdu Horta sukūrė vešlų pasaulį, kurio linijos išreiškė gyvybingumą ir galią augančių augalų.Gamta- viena pagrindinių šio stiliaus vyraujančių temų. Greitai Belgijoje gimęs stilius atsirado Prancūzijoje.Iš dalies įtakojant École des Beaux-Arts, Eugène Viollet - le-Ducui. Kai kurie jį tapatina su art nouveau atstovo anglo Viljamo Moriso neogotikinės architektūros kryptimi. Tolimesni veiksniai, kurie davė pradžią naujos architektūros vystymuisi, buvo filosofinis racionalizmas ir filosofijos srovė bei susidūrimas su japoniška grafika ir kaligrafija. Avangardas padarė pažangą ir estetiškai pasikeitė. Nevienodas pirmosios secesijos stilius kilo iš to, kad secesija turėjo intelektualų, o ne formaliai artistinį pagrindą. Secesija buvo savo laiko kultūros vaisius.
Tuščioji aviža
Apibūdinimas
Tai yra drėgnų vietų vasarojaus piktžolė, labai panaši į sėjamąją avižą, su kuria kryžminasi ir duoda daug įvairių pereinamųjų hibridinių formų.
Secesinė architektūra
Secesinės architektūros sužydėjimas
Secesinės architektūros židiniai atsirado keliolikoje didelių Europos miestų su teatro tradicijomis. Secesija greitai tapo populiari, o jos elementu tapo ir istorinė XIX a. – XX a. architektūra.
Secesijos kritimas
XX a. pradžioje prekybos namų architektūroje atsirado secesijos nukrypimas, pastatai tapo paprastesni ir tolygūs, ornamentai išliko tik įėjimuose į pastatus. Po 1905 m. secesinėje architektūroje palaipsniui pranyko, kartu su eklektizmu 1910 stilius, apimantis klasikinę architektūrą, neobaroko architektūrą ir ankstyvąją modernistinę architektūrą.
Po Pirmojo pasaulinio karo secesija, kuri jau anksčiau buvo laikoma atgyvena, buvo sutinkama su itin griežta avangardizmo šalininkų kritika. Daug architektų, kurie kūrė secesijos stiliumi, tapo radikaliais tarptautinio stiliaus šalininkais.
Nuorodos
Secession (disambiguation) secesija (obdobje)
Oftalmologija
miniatiūra|[[Akių apžiūra]] Oftalmologija ( – akis + λόγος – mokslas) – medicinos šaka, tirianti regą, akių ligas, jų gydymą ir profilaktiką. Skiriamos teorinė bei klinikinė oftalmologijos. Gydytojas oftalmologas arba akių gydytojas parenka akinius ar kontaktinius lęšius, skiria medikamentinį gydymą.
Oftalmologijos, kaip medicinos praktikos, pradininku kai kada įvardijamas vokiečių gydytojas Georg Bartisch, XVI a. rašęs apie akių ligas.
Tuščioji aviža
Varietetai
Išskiriami du varietetai :
Nata (Panama)
Nata arba Nata de los Kabaljerosas (Natá de los Caballeros) – miestas centrinėje Panamoje, Koklės provincijoje, 10 km į šiaurės rytus nuo Aguadulsės. Pro miestą eina Panamerikos plentas. Yra mokykla, bankas, vaistinė, pašto skyrius.
Natoje yra save seniausia Amerikos žemyne laikanti bažnyčia (Šv. Apaštalo Jokūbo bazilika). Manoma, kad ji pastatyta XVI a.
Istorija
Nata yra seniausia tebestovinti gyvenvietė Panamoje. Ji įkurta 1522 m., pavadinta vietinio kasiko Anatá arba Natá garbei.
Michael Witzel
Michaelis Vicelis (Michael Witzel; g. 1943 m. liepos 18 d.) – Vokietijos (vėliau JAV) indologas, sanskritologas, kalbininkas. Harvardo universiteto sanskrito profesorius (nuo 1987 m.), leidinio Harvard Oriental Series redaktorius.
Biografija
Gimė Švibuse, dab. Lenkijoje. 1965–1971 m. Vokietijoje studijavo indologiją (pas Paulį Tymę, Karlą Hofmaną ir kt.), 1972–1973 m. mokėsi Nepale pas mimansos adeptą Džununathą Panditą. 1972–1978 m. Katmandu mieste vadovavo Nepalo tyrimų centrui ir rankraščių saugojimo programai. 1972 m. dėstė Tiubingene, 1978–1986 m. Leidene, o nuo 1986 m. – Harvarde. Kijoto, Paryžiaus, Tokijo universitetų lankantysis dėstytojas.
Veikla
Svarbiausios Michaelio Vicelio tyrimų sritys yra vedų religija (raida, mokyklos), vedų sanskritas (tarmės), senovės Indijos istorija, substratas Vedų sanskrite, Indijos kalbinė priešistorė. Vicelis teigė, kad Indo slėnio civilizacijos sukurtas Harapos raštas yra nekalbinio pagrindo. Taip pat iškėlė hipotezę, kad iki indoarijų atsikraustymo Indijon, pagrindiniai Pietų Azijos gyventojai buvo austroaziečiai, kalbėję „para-mundų kalba“ (susijusi su dab. mundų kalbomis). Taip pat teigė tiek Avestos, tiek vedų sanskrito kalbose esant bendro substrato iš Vidurinės Azijos.
Michaelis Vicelis pasižymėjo kova prieš šiuolaikinius Indijos nacionalistus, propagandos tikslais iškraipančius vedų religiją.
Frederikas VII
thumb|left|120px|Frederiko VII monograma Frederikas VII (, 1808 m. spalio 6 d. Kopenhaga – 1863 m. lapkričio 15 d. Gliuksburgas) – 1848–1863 m. Danijos karalius.
Biografija
Kilęs iš Oldenburgų dinastijos, paskutinis jos atstovas Danijos soste. Tėvas Kristijonas VIII.
Valdymas
Paskutinis absoliutus Danijos monarchas. Pasirašė tėvo pradėtą rengti konstituciją, kuria buvo įvesta konstitucinė monarchija, dviejų rūmų parlamentas, visuotinė rinkimų teisė vyrams. Nors ir mėgo pasipuikuoti, bet lengvai ir laisvai bendraudavo su įvairaus luomo žmonėmis nuolatinių kelionių po šalį metu, todėl buvo labai gerbiamas.
Dukart buvo vedęs karališko kraujo giminaites, bet išsiskyrė. 1850 m. vedė buvusią šokėją Luizą Rasmusen, kuri su savo buvusiu sužadėtiniu Karlu Berlingu turėjo nemažą įtaką karaliaus politikai.
Palaidotas Roskildės katedroje.
Rečionys (reikšmės)
Rečionimis vadinami kaimai:
Rjota Cuzuki
(g. 1978 m. balandžio 18 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 2001–2009 m., su ja dalyvavo 2001 m. FIFA konfederacijų taurės turnyre.
Kardo rinktinė
Kardo rinktinė – Lietuvos Laisvės Armijos–Lietuvos Laisvės Kovos Sąjūdžio Žemaičių apygardos partizanų junginys, nuo 1945 m. lapkričio 15 d. iki 1953 m. pr. veikęs Kretingos apskrities (dabartinių Kretingos, Klaipėdos, Plungės ir Skuodo rajonų bei Palangos miesto savivaldybių) teritorijoje.
Pasipriešinimo Kretingos krašte pradžia
Nacistinės Vokietijos okupacinei valdžiai užgniaužus lietuvių tautos pastangas atkurti savo valstybę, šalyje ėmė steigtis organizacijos, kurios užsibrėžė politinėmis ir diplomatinėmis priemonėmis atkurti Lietuvos nepriklausomybę. Vilniuje buvo įsteigta Lietuvos laisvės armiją (LLA), kuri siekė atgauti Nepriklausomybę ne tik politinėmis ir diplomatinėmis, bet ir ginkluotomis karinėmis priemonėmis. Į Kretingą organizuoti vietinį skyrių buvo atvykęs LLA steigėjas, buvęs Pranciškonų gimnazijos auklėtinis Kazys Veverskis su bendražygiu Adolfu Eidimtu. . 1942 m. gruodžio mėn. pabaigoje buvo įkurta LLA Šiaulių apygardos Kretingos apylinkės rinktinė. 1943 m. gegužę apylinkės štabo viršininku paskirtas leitenantas Jurgis Ožeraitis,, o seretoriumi – Kazys Žekelis. Jiems talkino atsargos kapitonas Zigmas Jurevičius.
Į Žemaitiją veržiantis Raudonajai armijai, pradėta ruoštis partizaniniam karui. Gestapo išretintą LLA Šiaulių apygardos Kretingos apskrities (apylinkės) rinktinę atkurti ir jai vadovauti 1944 m. liepos mėn. buvo pavesta apskrities viršininkui, kapitonui Pranui Šopagai. LLA apskrities štabo viršininku buvo paskirtas pulkininkas leitenantas Sakalauskas,, žvalgybos skyriaus viršininku – Sergejus Semsys-Vaza, o Jurgis Ožeraitis-Ūsas pervestas į štabo ryšininkus. Pulkininkui leitenantui Sakalauskui išvykus, štabui vadovauti ėmėsi kapitonas Pranas Šopaga. Rugpjūčio mėn. į Noihofo (netoli Karaliaučiaus) karo žvalgybos mokyklą mokytis partizaninio karo paslapčių iš Kretingos buvo išsiųsta 13 LLA narių.
Artėjant sovietų armijai, siekiant geriau koordinuoti Vanagų būrių veiklą naujos okupacijos sąlygomis, LLA Kretingos apskrities rinktinės štabas buvo decentralizuotas. Kretingos organizacinio sektoriaus štabo kontrolėje liko apskrities šiaurinėje dalyje suformuoti LLA Vanagų būriai, kurių dauguma buvo sutelkta Plokštinės miške prie Platelių. Pietinėje apskrities dalyje veikusiems LLA Gargždų, Kulių, Endriejavo ir Veiviržėnų būriams vadovauti 1944 m. rugpjūčio 31 d. buvo sudarytas Maumedžio organizacinio sektoriaus štabas, kurio viršininku paskirtas Alfonsas Paregis-Bružas. 1944 m. spalio mėn. pradžioje rinktinei priklausė apie 200 veikiančiojo sektoriaus narių.
1944 m. spalio 5 d. Raudonajai armijai ties Kuršėnais pralaužus Vermachto gynybą ir iki spalio vidurio užėmus visą Kretingos apskritį, LLA Kretingos apskrities rinktinė buvo išblaškyta. Kapitonas P. Šopaga, Maumedžio organizacinio sektoriaus štabo viršininkas A. Paregis ir apie 20 vyrų pasitraukė su vokiečiais, o štabo ryšininkas J. Ožeraitis apsigyveno uošvio ūkyje Senkuose. Kretingoje likę štabo nariai prarado ryšį su LLA apygardos vadovybe.
Spalio–lapkričio mėn. apskrityje ėmė kurtis kartais labai dideli, tačiau dažniausiai padriki partizanų būriai, kuriuos sudarė daugiausia Lietuvos laisvės armijos organizacijos kovotojai, Tėvynės apsaugos rinktinės kariai, įvairių pogrindžio organizacijų nariai ir nuo mobilizacijos į Raudonąją armiją besislapstantys šaukiamojo amžiaus vyrai. Dauguma pirmųjų partizanų 2–3 asmenų grupelėmis būrėsi arčiau savo tėviškių ar tiesiog tėvų sodybose, slėpdamiesi jose įrengtose slėptuvėse (kai kuriuose iš tų bunkerių galėjo išsitekti iki 25 vyrų), o mažesnė dalis slapstėsi pavieniui.
Partizaniniam karui apskrityje organizuoti 1944 m. spalio-lapkričio mėn. į Raudonosios armijos užnugarį buvo permestos 3 grupės Noihofo karo žvalgybos mokyklą baigusių LLA narių: netoli Plungės parašiutais nusileido Kazys Telšinskas-Arūnas ir Alfredas Tiškus-Krukelis, netoli Klaipėdos per fronto liniją buvo perkelti Jonas Juozas Gubista-Šalna ir Jonas Žutautas-Ramūnas, o Platelių apylinkės miškuose nusileido Jonas Dūda-Štuka, kretingiškis Adolfas Kubilius-Vaišvila, Algirdas Šertvytis-Šurkus ir LLA Kretingos apskrities rinktinės štabo narys S. Semsys-Vaza. 1944 m. pab. žuvus vyriausiam LLA vadui Kaziui Veverskiui, sovietų saugumas sunaikino daug LLA vietinių štabų ir vadų, likvidavo Vyriausiosios vadovybės štabą.
Nuo 1945 m. pradžios LLA Kretingos rinktinės likučiams vadovavo Salantų gimnazijos mokytojas Antanas Stalmokas, kurį vasario 21–22 d. aplankė LLA atstovas Adolfas Kubilius. Po susitikimo A. Stalmokas-Baltrūnas suformavo naują rinktinės štabą, kurio nariais tapo Jonas Juozas Gubista-Šalna, Pranas Kundrotas, Jonas Sadauskas, Kazys Telšinskas-Arūnas, Antanas Žutautas. Partizanų junginis pasivadino LLA Šiaulių apygardos 4-ąja Lapės rinktine. Jos vadu buvo paskirtas buvęs LLA Kretingos apylinkės štabo viršininkas ltn. J. Ožeraitis-Mažeika. Rinktinės branduolį sudarė rytinėje ir pietinėje apskrities dalyje veikę Maumedžio kuopos Gargždų, Kulių, Veiviržėnų ir Endriejavo Vanagų būriai. Kovo pradžioje rinktinę papildė Platelių, o nuo vasaros iki rudens jai priklausė Plungės būrys. Šiaurinėje ir vakarinėje apskrities dalyje būręsi partizanai dėl aktyvios sovietų saugumo ir karo žvalgybos veiklos liko be ryšio su Lapės rinktinės vadovybe. Jie tapo pavaldūs Kretingos-Darbėnų-Mosėdžio apylinkėse veikusiai Klevo kuopai, kuriai vadovavo Kazys Kontrimas).
Sovietų saugumui išretinus Lapės rinktinės gretas, nuo 1945 m. vasaros Klevo kuopa buvo vienintelis LLA karinis junginys, veikęs apskrityje. Ryšius su LLA Žemaičių apygardos vadovybe nuo 1945 m. spalio mėn. pabaigos kuopa palaikė per Alkos rinktinės štabą, todėl buvo laikoma šios rinktinės kariniu daliniu. Kuopos branduolys buvo įsikūręs Vaineikių miške.
Klevo kuopos vadui Kaziui Kontrimui ir legaliai Kretingoje gyvenusiam karininkui Jurgiui Ožeraičiui Žemaičių legiono vadovybė 1945 m. rudenį pavedė organizuoti visoje Kretingos apskrityje veikiančius partizanų būrius vienijančią rinktinę. Steigiamasis ginkluotos pogrindinės organizacijos susirinkimas įvyko 1945 m. lapkričio 15 d. Vaineikių miške netoli Grūšlaukės, o karinis junginys buvo pavadintas Kardo rinktine. Tiesa, LLA Žemaičių legiono vado majoro Jono Semaškos-Liepos 1945 m. lapkričio 24 d. įsakyme Nr. 4 ji vadinama Kardų rinktine. Todėl kai kurie rezistencijos istorijos tyrinėtojai teigia, kad iš pradžių rinktinė buvusi pavadinta Kardų, o tik vėliau – Kardo vardu. Tačiau išlikę rinktinės vado įsakymai, publikuoti leidinyje „Laisvės kovų archyvas“ (1993 m., t. 7) liudija, kad Kardų rinkine partizanų junginys buvo vadinamas trumpą laikotarpį – nuo 1946 m. gegužės 19 d. iki lapkričio 6 d., o likusį laiką – Kardo rinktine.
Rinktinės struktūra ir veikimo teritorija
Kardo rinktinės vado Kazio Kontrimo-Kontauto Antano 1945 m. lapkričio 15 d. įsakymu Nr. 1 ir Žemaičių legiono vado J. Semaškos 1945 m. lapkričio 24 d. įsakymu apibrėžta Kardo (Kardų) rinktinės veikimo teritorija apėmė Kretingos apskrities valsčius. Pagal juos buvo suburta 12-ka kuopų (būrių). Visos kuopos partizanų dokumentuose konspiracijos sumetimais iš pradžių vadintos augalų vardais, o nuo 1946 m. rudens – kuopų pirmųjų vadų slapyvardžiais.
1. Širvydo (Klevo) kuopa Kretingos valsčius,
3. Skirmanto (Skroblo) kuopa, Skuodo valsčius,
4. Vizbuto (Drebulės) kuopa, Darbėnų valsčius,
5. Tautvaišos (Maumedžio) kuopa, Mosėdžio valsčius,
6. Tauragio (Slyvos) kuopa, Salantų valsčius,
7. Žygimanto (Paparčio) kuopa, Platelių valsčius,
8. Buganto (Kadugio) kuopa, Kartenos valsčius,
9. Vygimanto (Gluosnio) kuopa, Gargždų valsčius,
10. Daugvaišos kuopa, Kulių valsčius,
11. Kaributo kuopa, Endriejavo valsčius,
12. Nameikos kuopa, Veiviržėnų valsčius.
1946 m. sausio 30 d. rinktinės vado įsakymu į Kardo rinktinės veikimo sferą pateko Klaipėdos apskritis ir Klaipėdos miestas, kuriame buvo steigiamas partizanų būrys Laivas, vėliau pasivadinęs Vydūno kuopa. Rinktinei buvo pavaldus Ylakių–Mosėdžio valsčiuose veikęs J. Šleiderio-Bunzos būrys. 1945–1948 m. geriausiai organizuotos ir operaciniu atžvilgiu aktyviausios rinktinėje buvo Platelių, Mosėdžio ir Skuodo kuopos.
Rinktinės štabas veikė Vaineikių miškų masyve, plytinčiame tarp Grūšlaukės, Kūlupėnų ir Vaineikių kaimų. Štabą iš pradžių saugojo Klevo kuopa, vadovaujama Kazio Kontrimo-Montės. Nuo 1946 m. lapkričio mėn. štabo apsauga rūpinosi Vizbuto (Darbėnų) kuopa.
Nuo 1945 m. rudens iki 1946 m. rudens Kardo rinktinė buvo suskirstyta į 2 batalionus, kuriuos sudarė 12 kuopų, suskirstytų į būrius ir skyrius. Nuo 1946 m. rudens partizanų rinktinė buvo skirstoma į kuopas, būrius ir skyrius. 1948 m. birželio mėn. visi rinktinės partizanai – veikiančiojo ir organizacinio sektoriaus nariai, buvo suskirstyti į rajonus, iš kurių kiekvienam priklausė po 2–3 ginkluotų kovotojų kuopas.
1947 m. pavasario pradžioje Kardo rinktinėje buvo apie 120 ginkluotų kovotojų (veikiančio sektoriaus narių). Vizbuto (Darbėnų) kuopa telkė mažiausiai 10, Žygimanto (Platelių) – 16, Tautvaišo (Mosėdžio) – 30, Skirmanto (Skuodo) – 17, Tauragio (Salantų) – 6, Narimanto (Palangos) – 9, Kadugio (Kartenos) – 7, Daugvaišos (Kulių) – 15, Vygimanto (Gargždų) – 4, Nameikos (Veiviržėnų) – 16 partizanų. 1948 m. buvo atkurta Kaributo (Endriejavo) kuopa, kurios branduolys nuo 1946 m. priklausė Vygimanto kuopai.
Persekiojami sovietų saugumo pasienyje veikę rinktinės partizanų būriai pasitraukdavo į Latvijos Kuršo miškus, kuriuose dažniausiai žiemodavo.
Žymesnės rinktinės akcijos
1945 m. gegužės 25 d. J. Tyciaus vadovaujamas 120 partizanų būrys puolė ir užėmė Endriejavo miestelį, nukovė 2 milicininkus ir 1 paėmė į nelaisvę, išvadavo 2 sulaikytus žmones, sunaikino SSRS vadovų portretus ir vykdomojo komiteto dokumentus. Per puolimą18 stribų perėjo pas partizanus, nes iš anksto buvo susitarę dalyvauti užimant miestelį. Belaisviui pavykus pabėgti ir pranešti apie užpuolimą, partizanus atakavo NKVD kariuomenė, bet jie sėkmingai sugebėjo pasitraukti į mišką.
1946 m. gegužės 26 d. K. Kontrimo-Tėvo partizanų būrys Tūbausiuose susirėmė su Kretingos valsčiaus enkavedistais ir milicininkais. Per susišaudymą nukauti MVD Kretingos vls. poskyrio viršininko pavaduotojas jaun. ltn. I. Belkinas ir milicijos operatyvinis įgaliotinis A. Minčenkovas.
1946 m. rugpjūčio 17 d. pasaloje prie Latvelių K. Kontrimo-Tėvo vadovaujami 6 partizanai nukovė iš Grūšlaukės į Darbėnus grįžtančius stribus Vaclovą Ronkaitį, Antaną Markauską, Joną Piekų ir Kazį Račinską. Per susišaudymą žuvo stribus vežęs valstietis Juozapas Jonkus.
1946 m. rugsėjo 3 d. pasaloje prie Žemytės (į pietus nuo Lenkimų) nukauti 5 ir sužeisti 6 ginkluoti sovietų aktyvistai, renkantys duokles valstybei.
1948 m. birželio 8 d. partizanų būrys užėmė Veiviržėnų miestelį, nukovė 4, sužeidė 3, paėmė į nelaisvę 1 stribą. Partizanai Veiviržėnuose iškėlė Trispalvę ir sunaikino okupacinės valdžios įstaigas.
1948 m. rugpjūčio 14 d. Barzdžių Medsėdžiuose (Salantų vls.) ryšininko sodyboje apsupti partizanai per kautynes su MGB vidaus kariuomenės 24-ojo šaulių pulko kareiviais nukovė MGB Salantų vls. poskyrio stribą Stasį Preibį.
Kardo rinktinės sunaikinimas. Paskutinieji rinktinės partizanai
Padedamas stribų, MVD-MGB vidaus kariuomenės kareivių, į partizanų ir jų rėmėjų gretas infiltruotų agentų ir informatorių, MGB Kretingos apskrities skyrius 1950 m. sunaikino paskutinius Širvydo (Kretingos) ir Buganto (Kartenos) kuopos kovotojus, o talkinant MGB pasienio kariuomenės 23-ajai pasienio rinktinei – Narimanto (Palangos) kuopą, iki 1949 m. buvusią viena vienu pajėgiausiu ir veikliausiu Kardo rinktinės dalinių.
1951 m. birželį rinktinėje buvo likę apie 40 ginkluotų kovotojų, veikusių daugiausia Kretingos ir Skuodo rajonų teritorijoje (Vaineikių-Grūšlaukės ir Peldinės miškų masyvuose). Jiems vadovauti ėmėsi rinktinės įkūrėjas Kazimieras Kontrimas-Tėvas – labiausiai saugumiečių ieškomas partizanas, už kurio išdavimą buvo pažadėta 10000 červoncų premija.
Salantų rajone veikę Tauragio (Salantų) ir Žygimanto (Platelių) kuopų kovotojai 1951 m. jau buvo pavaldūs Šatrijos rinktinės štabui.
Nuo 1953 m. kovo SSRS MVD pasienio kariuomenės 23-ioji pasienio rinktinės vadovybė buvo įpareigota užkirsti kelią paskutiniųjų Kretingos krašto partizanų bandymams pasitraukti į Vakarus per Šventosios žvejybinių motorlaivių stotį arba Klaipėdos uostą. LSSR MGB ir MVD ginkluotos pajėgos Vizbuto kuopą sunaikino 1953 m. balandžio 6 d., apsupusios ją Vaineikių-Kūlupėnų miškų masyve.
Vienintelis gyvas liko partizanas Pranas Končius-Adomas, nuo 1956 m. slaptęsis Prano Drungilo namuose Didžiųjų Žalimų kaime ir žuvęs 1965 m. liepos 6 d. apsuptas KGB Kretingos skyriaus saugumiečių ir milicininkų. Jis laikomas paskutiniuoju su ginklu rankose žuvusiu Kardo rinktinės ir Žemaičių apygardos partizanu.
Rinktinės vadai
Lapės-Kardo (Kardų) rinktinei vadovavo:
Žuvę rinktinės partizanai
A B C D E F G H J K L M N O P R S Š T U V Z Ž
Baranovo sala
thumb|250px|Baranovo salos kraštovaizdis šalia Sitkos
Baranovo sala, dar vadinama Sitkos sala arba Ši sala (tlink. Sheet’-ká X'áat’l) – sala Aleksandro salyne, esančiame prie pietrytinių Aliaskos krantų (JAV teritorija). Plotas 4160 km². Salos ilgis 160 km, plotis iki 48 km. Sala kalnuota, aukščiausia visame salyne (aukštis 1643 m). Rytuose Čatamo sąsiauriu atskirta nuo Admiraliteto salos, o šiaurėje – Perilo sąsiauriu nuo Čičiagovo salos. Baranovo salą daugiausia dengia spygliuočių miškai, kurie įeina į Tongaso nacionalinį mišką. Rytinėje salos dalyje yra ledyninis Baranovo ežeras iš kurio išteka slenkstėta Baranovo upė. Kiti svarbesni ežerai – Medvežjė, Indigo ežeras.
Krivonys (reikšmės)
Krivonimis vadinami kaimai:
Baranovo sala
Saloje 8,5 tūkst. gyventojų (2000 m.), vidutinis gyventojų tankumas 2,05 žm./km². Pagrindinė gyvenvietė – Sitka. Yra indėnų tlinkitų, taip pat rusų, danų, suomių kilmės žmonių. Verčiamasi daugiausia žvejyba, žuvies perdirbimu, turizmu.
Sala pavadinta rusų gubernatoriaus, vykdžiusio salos kolonizaciją, Aleksandro Baranovo garbei.
Nakanijikavos apskritis
Nakanijikava (中新川郡, Naniikawa-gun) - apskritis, įsikūrusi Tojamos prefektūra, Japonijoje.
Miesteliai ir kaimai
Apskrityje yra 3 savivaldybės.
Palu
Palu – miestas Indonezijoje, Centrinio Sulavesio sostinė. Miestas yra prie Palu upės, kur ji įteka į siaurą ilgą įlanką. Dėl aplinkui stūksančių kalnų vyrauja sausas klimatas. Palu gyvena 335 297 žmonės (2010 m.).
Istorija
Palu priklausė Nyderlandų Rytų Indijai iki Indonezijos nepriklausomybės 1945–1949 m.
1958 m. balandį Šiaurės Sulavesyje sukilus Permestai, JAV parėmė sukilėlius. CŽV bombardavo taikinius aplink Palu ir pačiame mieste.
2005 m. sausio 24 d. miestą sudrebino 6,2 balų pagal Richterio skalę žemės drebėjimas. Žuvo 1 žmogus, 4 sužeisti, sugriauta 177 pastatų. Panikuojantys gyventojai pabėgo į aukštumas bijodami cunamio.
Gropiškiai
Gropiškiai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Priekulės, kairiajame Minijos krante. Seniūnaitijos centras.
BB
BB gali reikšti:
Jaunpiebalga
Jaunpiebalga  – kaimas Latvijoje, Cėsių savivaldybėje. Įsikūręs rytinėje šalies dalyje, prie Gaujos upės, 46,5 km į pietryčius nuo regioninio centro – Cėsių. Valsčiaus centras. 880 gyventojų (2021 m.). 2009–2021 m. buvo Jaunpiebalgos savivaldybės administracinis centras.
Gleiss Lutz
Gleiss Lutz Hootz Hirsch (džn. vad. Gleiss Lutz ) – Vokietijos verslo teisės advokatų kontora. Dirba 280 advokatai (iš jų – 87 partneriai). Pagrindinė būstinė – Štutgartas. Organizacijos forma – partnerystės bendrija. Atstovybės veikia Vokietijos didmiesčiuose Frankfurtas prie Maino, Miunchenas, Štutgartas, Berlynas, Europos valstybių sostinėse (Briuselis (Belgija), Praha (Čekija) ir Varšuva (Lenkija). 2007/2008 veiklos metais Vokietijoje pasiekė 109 mln. eurų apyvartą.
Istorija
1949 m. balandžio 1 d. teisinių paslaugų biurą, besispecializuojantį kartelinių susitarimų ir konkurencijos teisės klausimais Štutgarte įsteigė tuometinis teisininkas Alfred Gleiss. 1952 metais Gleiss tapo advokatų ir kaip asocijuotas partneris veikė kartu su Arved Deringer, 1961 metais atsiskyrusiu ir Bonoje atidariusiu nuosavą advokato kontorą. 1956 metais prisijungė Helmuth Lutz, kiek vėliau po to ir Christian Hootz bei Martin Hirsch. Nuo 1962 m. profesinė bendrija vadinasi Gleiss Lutz Hootz Hirsch. Nuo maždaug 2000–2002 m. Gleiss Lutz yra aljanso kartu su anglų profesine bendrija Herbert Smith ir Nyderlandų-belgų advokatų kontora Stibbe. Greta glaudžiai bendradarbiauja su Niujorko bei vengrų advokatų kontoromis.
Smiltinė
Smiltine vadinami kaimai:
Senbernaras
Senbernaras (St. Bernhardshund / Bernhardiner) – šunų veislė, kilusi iš Šveicarijos.
Simoniškiai
Simoniškiais vadinami kaimai:
Gimbūčiai (Joniškis)
Gimbūčiai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Skaistgirio.
Senbernaras
Istorija
Senbernarai kilę iš senovinių Azijos doginių šunų, įvežtų į Europą Aleksandro Makedoniečio žygio metu. Vėliau tuos šunis veisė romėnai ir naudojo bandų apsaugai bei kovose su laukiniais žvėrimis cirkuose.
Marijanava
Marijanava – buvęs viensėdis Anykščių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Debeikių. Pietvakariniu viensėdžio pakraščiu teka Uolintos upelis.
Senbernaras
Istorija
XVII a. vid. vienoje perėjoje iš Italijos į Prancūziją vienuolis Bernardas iš Montanos pastatė prieglaudą, kuri po pusės amžiaus išaugo į Sen Bernaro vienuolyną. Vienuoliai ieškodavo kalnuose pasiklydusių ir sušalusių keleivių bei teikdavo jiems pagalbą.
Marijanava
Istorija
Panaikintas 1986 m., teritorija priskirta Varkujų kaimui.
Senbernaras
Istorija
Anot archyvinių vienuolyno dokumentų, kasdien specialios vienuolių gelbėtojų grupės su pagaliais, kirviais, kopėčiomis ir kastuvais eidavo ieškoti pasiklydusių keleivių. Juos lydėdavo dideli vietiniai šunys, kurie apuostydavo griūčių vietas ir ieškodavo užpustytų žmonių, atkasdavo juos ir lodami šaukdavo gelbėtojų grupes. Kiekvienam šuniui prie antkaklio būdavo pritvirtinta statinaitė su gėrimu, o ant nugaros – suvyniota antklodė.
Vis dėlto laikoma, kad veislė kilo iš Šveicarijos.
Fizinės savybės
Senbernarai būna dėmėti ir margi: balti su rusvomis dėmėmis ir rusvi su baltais lopeliais. Rusva spalva ir dėmės gali būti įvairių atspalvių. Leistina juoda kaukė ir juodi plaukai ant ausų. Senbernarai niekada nebūna vienspalviai arba be baltų dėmių. Krūtinė, kojos ir uodegos galas turi būti balti, balta dėmė ant kaktos, baltas kaklas arba balta dėmė ant kaklo.
Patinų aukštis ties ketera ne mažiau kaip 70 cm, patelių – 65 cm. Patelės dažniausiai būna silpnesnės, švelnesnio sudėjimo.
Charakteris
Kai senbernarus pradėjo auginti mėgėjai, gerokai pagerėjo jų gyvenimo sąlygos. Atrankos ir parinkimo būdu buvo išvesti aukštaūgiai, švelnaus būdo šunys. Tačiau geraširdžiai milžinai kartu yra ir puikūs sargai. Mėgsta vaikus, ištikimi šeimininkui, mažai loja-kai kurie daug.
Gimtinė
Gimtine vadinama:
The Pirate Bay
The Pirate Bay (dar žinoma trumpiniu TPB) – interneto svetainė, pristatanti save „Atspariausiu pasaulyje BitTorrent serveriu“. Alexa, interneto svetainių lankomumo duomenimis, 2007 m. spalio 6 d. užėmė 192 vietą lankomiausių svetainių suvestinėje.
TPB 2004 m. pradžioje įkūrė Švedijos anti-autorinių (anti-copyright) teisių organizacija „Piratbyrån“, bet nuo spalio mėn. ji tapo atskira organizacija. Dabar šiam puslapiui vadovauja Gottfridas Svartholmas (Anakata), Fredrikas Neij (TiAMO) ir Peteris Sunde (brokep).
2006 m. gegužės 31 d., kai puslapis buvo patalpintas Švedijos serveriuose, policija surengė reidą ir interneto puslapis nebeveikė tris dienas, o kai puslapis vėl tapo pasiekiamas, jis buvo patalpintas Nyderlanduose esančiuose serveriuose. Reidas įvyko dėl didelio MPAA (Motion Picture Association of America) spaudimo. Reikalaujant Nyderlandų Teisingumo Ministerijai, tų pačių metų birželio 14 d. puslapis vėl buvo patalpintas Švedijos serveriuose. Dėl žiniasklaidos dėmesio po atsidarymo svetainės lankytojų skaičius padvigubėjo. Padvigubėjo ir svetainės pajamos iš reklamos – per mėnesį TPB sugebėjo uždirbti 75 000 JAV dolerių.
2009 metų teismo procesas
2008 m. sausio 31 d. prokurorai pateikė kaltinimus TPB valdantiems asmenims dėl „žmonių skatinimo pažeisti autorines teises“.
IFPI teigė, kad TPB svetainėje buvo patalpinta daugiau negu 1.6 milijono nelegalių failų vien per praėjusį mėnesį, kurių dauguma buvo autorines teises pažeidžiantys muzikos, filmų, programų kitų dalykų nelegalios reprodukcijos. TPB buvo kaltinama laikiusi .torrent failus, kurie padėjo nelegaliam failų platinimui.
Prokuroras Håkan Roswall sausio 16 dieną pasakė, kad „kaip ir visos panašios technologijos, BitTorrent protokolas gali būti panaudotas legaliems ir nelegaliems tikslams (…) Teisiamas šiandien ne pats protokolas (…) bet žmonės, kurie šią technologiją naudoja nelegaliems tikslams“
Atsakovų advokatas Per Samuelsson į tai atsakė: „Failų dalinimasis gali būti legalus ir ne, tačiau Švedijos įstatymai leidžia teikti paslaugas, kurios gali būti panaudotos legaliems ir nelegaliems tikslams“. Pasak jo, TPB teikiamos paslaugos gali būti palyginamos su „mašinų, kurios gali važiuoti greičiau negu didžiausias leistinas greitis, gamyba“. Kitas atstovų advokatas Jonas Nilsson pasakė: „Interneto vartotojai, kurie naudojasi TPB paslaugomis (…) turi prisiimti atsakomybę už turinį, kurį turi ir kuriuo dalijasi“.
Antroji teismo diena
Antrąją teismo dieną pusė kaltinimų buvo atmesta. Per Samuelson tai pakomentavo kaip labai retą dalyką, nes retai pasiseka laimėti pusę bylos vos per pusantros dienos. Kaltintojai nesugebėjo įrodyti, .torrent failai, kurie buvo naudojami kaip įkaltis, yra kaip nors susiję su The Pirate Bay serveriu (tracker). Daugybė ekrano nuotraukų, kurios buvo padarytos teismo metu, neparodė jokių susijungimų su serveriu. The Pirate Bay sugebėjo įrodyti, kad jie yra nekalti „padedant autorinių teisių pažeidimams“. Dabar jie yra kaltinami „nelegalų turinį padarę viešai prieinamu“.
Pavelcė
Pavelcė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Jasionuvkos valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra Jasionuvkos kaimo dalis.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Vienodasparniai žirgeliai
Vienodasparniai žirgeliai sin. mažieji žirgeliai (Zygoptera) - žirgelių būrio pobūris. Nuo skirtingasparnių žirgelių skiriasi tuo, kad ramybės būsenoje sparnus suglaudžia, jų priekiniai ir galiniai sparnai panašios formos, o tarp akių didelis tarpas.
Ekologija
Kaip ir visi žirgeliai, vystosi nepilnos metamorfozės būdu. Patelės deda kiaušinėlius į vandenį, dažnai ant vandens augalijos. Išsiritusios vandeninės nimfos minta dafnijomis, uodų lervomis ir kitais smulkiais vandens organizmais. Po kelių nėrimųsi išsivysto suaugęs žirgelis. Suaugėliai irgi plėšrūs - minta musėmis, uodais ir kitais nedideliais vabzdžiais.
Slovakijos futbolo supertaurė
Slovakijos futbolo supertaurė – trofėjus, dėl kurio nuo 1994 m. varžosi ir.
Jonas Basiulis
Jonas Basiulis (1929 m. liepos 10 d. Kalesninkuose – 1991 m. lapkričio 28 d. Vilniuje) – Lietuvos bibliografas, pedagogas, filologijos mokslų kandidatas.
Biografija
1955 m. baigė Vilniaus universitetą, 1965 m. filologijos mokslų kandidatas.
1954–1961 m. LSSR mokslų akademijos bibliotekos bibliografas. 1954–1984 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1971 m. docentas. 1984–1991 m. dirbo Lietuvos technikos bibliotekoje.
Parengė LSSR mokslų akademijos leidinių ir straipsnių bibliografines rodykles 1956–1960 m.
Turkijos himnas
Turkijos himno (tr. İstiklâl Marşı) teksto autorius – kompozitorius Mehmet Âkif Ersoy ir melodijos Osman Zeki Üngör.
Bulgarijos sritys
Bulgarijos sritys – aukščiausio lygio Bulgarijos administraciniai vienetai, dydžiu maždaug atitinkantis Lietuvos apskritis. Į 28 tokias sritis Bulgarija yra suskirstyta nuo 1999 m. Šios sritys pagal savo teritoriją maždaug atitinka buvusias 28 apygardas iki 1987 m. Nuo 1987 m. iki 1999 m. Bulgarija buvo suskirstyta į devynias dideles sritis, labiau atitikusias Rusijos sritis.
frame|350px|[[Bulgarija|Bulgarijos sritys]]
Bulgarijos sritys (nurodomas numeris žemėlapyje ir administracinis centras):
Vabalai
Vabalai (Coleoptera) – vabzdžių (Insecta) klasės būrys. Tai pats gausiausias pagal atrastų rūšių skaičių būrys ne tik tarp vabzdžių, bet ir visoje gyvūnų karalystėje. Vabalai sudaro maždaug ketvirtadalį visų žemėje gyvenančių gyvūnų rūšių. Pasaulyje jų yra apie 350 000 rūšių ir nuolat atrandamos naujos. Lietuvoje gyvena apie 3500 – 3600 rūšių (žr. Lietuvos vabalai). Gamtoje vabalai turi įtakos medžiagų apykaitai, dirvodarai, kitų gyvūnų balansui.
Pavadinimas Coleoptera yra duotas Aristotelio, jis sudarytas iš dviejų senovės graikų kalbos žodžių: coleo – skydas ir ptera – sparnas. Sukietėję antsparniai bei tvirtas egzoskeletas daugumai vabalų būdingas bruožas, skiriantis juos nuo kitų vabzdžių. Antsparnių funkcija paprastai yra grynai apsauginė, jie nenaudojami skraidymui. Dalis vabalų, pavyzdžiui, gegužvabaliai, nebeskraido, o jų antsparniai suaugę.
Vabalai paplitę beveik visur, jie kol kas neaptikti tik jūrose bei poliariniuose regionuose. Daug vabalų rūšių, ypač gyvenančių tropiniuose kraštuose, mažai ištirta. Didžiausi žinomi vabalai yra Macrodontia cervicornis, gigantiškasis titanas (Titanus giganteus), vabalas heraklis (Dynastes hercules, užauga iki 17 cm ).
Etimologija
Žodis coleoptera kilęs iš graikų kalbos žodžio koleopteros, pažodžiui „makščiasparnis“, kur koleos reiškia kardo makštis, o pteron – sparnas. Pavadinimą Coleoptera pirmą kartą pavartojo Aristotelis, taip pavadindamas vabalo antsparnius – pirmuosius kietus sparnus.
Vabalo sandara
[[Vaizdas:Coléoptère schématique.jpg|thumb|left|300px|Vabalo sandara: A – galva, B – krūtinė, C – pilvelis
1. Antena; 2. Mandibulės; 3. Viršutinė lūpa; 4. Čiuopiklis; 5. Priekaktis; 6. Kakta; 7. Viršugalvis; 8. Priešnugarėlė; 9. Skydelis; 10. Antsparniai; 11. Tergitai; 12. Stigma; 13., 14., 15. Kojos]]
Vabalų kūnas sudarytas iš trijų dalių: galvos, krūtinės (thorax) ir pilvelio (abdomen). Galvoje yra pora antenų, pora sudėtinių akių ir kartais viena dvi paprastosios akelės. Burnos organai tipiški graužiamieji. Krūtinėje yra trys poros kojų ir dažniausiai dvi poros sparnų. Priekiniai sparnai kieti, stori, paprastai nepermatomi, virtę vadinamaisiais antsparniais.