cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maksimas Lukaševičius
Maksimas Lukaševičius (	Лукашевич Максим Андреевич ; g. 1992 m. kovo 28 d.) – Baltarusijos futbolininkas, puolėjas.
Karjera
Gudijoje, Dziaržynske gimęs, bei dalį karjeros žaidė Lietuvoje.
Praeityje puolėjas rungtyniavo „Šilutėje“, „Palangoje“, Klaipėdos „Korale“ bei du sezonus Tauragės „Taure“.
2013 m. FK Taure
2013 m. žaidė Tauragės „Taure“, kuri 2013 m. A lygoje liko paskutinėje vietoje ir po sezono iškrito iš aukščiausios lygos.
2014 m. FK Taure
Žaidėjas prie ekipos prisijungė vasarą. 2014 m. Pirmoje lygoje Tauragės „Tauras“ antroje sezono pusėje žaidė silpnųjų grupėje.
2015 m. FK Šilutėje
„Šilutėje“ per 26 Pirmos lygos rungtynes pelnė 21 įvartį; net 5 iš jų per vienerias rungtynes prieš Tauragės „Taurą“.
2016 ir 2017 m. FK Palangoje
„Palangoje“ per 38 rungtynes Pirmoje lygoje pelnė 25 įvarčius, o ekipa laimėjo kelialapį į A lygą.
2021 m. Rahačovo „Maksline“
2021 m. pirmoje sezono pusėje žaidė Rahačiovo „Maksline“.
2021 m. Klaipėdos „Neptūne“
2021 m. vasarą pranešta, kad žaidėjas rungtyniaus Klaipėdos „Neptūne“.
2021 m. liespos 6 d. rungtynėse prieš Panevėžys B pelnė du įvarčius.
2021 m. spalio 16 d. rungtynėse prieš FK Minija pelnė tris įvarčius. Klaipėdiečiai rezultatu 7-1 sutriuškino varžovus.
Jaunimo rinktinės
Atstovavo savo šalies U-21 rinktinei. Sužaidė trejas rungtynes 2012 m.
Prociūnai
Prociūnai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Ilgižių III.
Serbijos kultūra
Šiame straipsnyje aprašoma Serbijos kultūra – serbų kalba ir literatūra, taip pat su Serbija ir serbais susijusi muzika, menas, tradicijos ir virtuvė.
Serbija yra Europos šalis, kuriai būdinga didelė kultūrinė įvairovė. Šią įvairovę nulėmė tai, kad jos teritorija ėjo ribos tarp didžiųjų imperijų: iš pradžių tarp Rytų ir Vakarų Romos imperijų, vėliau tarp Osmanų ir Austrijos-Vengrijos imperijų. Dėl to šiaurinė šalies dalis kultūriškai priklauso Vidurio Europai, o pietūs – greičiau Rytų Europai ar Balkanų regionui. Be abejo, abu šie regionas veikė vienas kitą ir ribos tarp šiaurės ir pietų dažnai yra tik dirbtinės.
Bene didžiausią įtaką Serbijos kultūrai padarė Bizantijos imperija. Iš pradžių serbai imperatorių vardu prižiūrėjo bei saugojo Bizantijos ir Frankų valstybės pasienį. Kiek vėliau tauta tapo nepriklausoma; ji buvo pakrikštyta graikų misionierių ir pradėjo naudoti kirilicą. Serbai tapo Rytų stačiatikių bažnyčios, o ne Katalikų bažnyčios dalimi. 1219 m. Serbijos stačiatikių bažnyčia įgijo autokefaliją nuo Konstantinopolio. Viduramžiais pastatyti Serbijos vienuolynai yra ryškus Bizantijos įtakos ženklas. Šių vienuolynų freskos ne tik hagiografinės, bet atspindi ir istorinius regiono įvykius. Katalikų bažnyčia taip pat siekė įtakos serbų valstybėse, pvz., popiežius karūnavo Stefaną Nemaničių pirmuoju Serbijos karaliumi. Viduramžiais didelę įtaką serbų gyvenamiems pakrantės regionams darė Venecijos respublika. Visgi Katalikų bažnyčia gerokai mažiau paveikė serbų kultūrą.
1459 m. Serbiją užkariavo Osmanų imperija, kuri kelis šimtmečius valdė jos teritoriją. Osmanų valdymo laikotarpiu serbų kultūra, ypač pietiniuose regionuose, po truputį nyko. Tai ypač pasireiškė per meno dirbinius. O šiaurinius regionus valdė Habsburgai. 1815 m. iš Centrinės Serbijos regionų sudaryta Serbijos Kunigaikštystė pradėjo plėstis į Osmanų ir Habsburgų valdomus, daugiausia serbų gyvenamus, regionus. Su nepriklausomos Serbijos valstybės atsikūrimu Serbijos kultūra atgavo galimybes laisvai plėtotis.
Religija
kairėje|miniatiūra|[[Šv. Savos katedra yra viena didžiausių cerkvių pasaulyje ir yra pagrindinis Belgrado simbolis]] dešinėje|miniatiūra|„Kristaus maudymas“ yra viena žymiausių viduramžių freskų, kuri kartu su [[Levišo Dievo Motinos cerkvė|Levišo Dievo Motinos cerkve buvo įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą. Deja, cerkvė buvo sudeginta 2004 m., po Kosovo neramumų, o freska buvo sunaikinta]] Pietų slavų masinis krikštijimas prasidėjo VII a., dar prieš didžiąją schizmą, kurios metu krikščionybė skilo į stačiatikybę rytuose ir Romos Katalikų Bažnyčią vakaruose. Iki tol Serbijos teritorijoje klestėjo ikikrikščioniškoji slavų religija. Dalis serbų buvo pakrikštyti Heraklėjo valdymo laikotarpiu (610–641 m.), bet galutinai tauta buvo pakrikštyta 869 m. Šv. Kirilo ir Metodijaus – stačiatikių misionierių, kurie buvo išsiųsti Bazilijaus I Makedoniečio vardu. Po didžiosios schizmos žmonės, kurie gyveno Bizantijos imperijos įtakos zonoje, tapo stačiatikiais, o tie, kurie gyveno Šventosios Romos imperijos įtakos zonoje, tapo katalikais. Vėliau, atėjus Osmanų imperijai, dalis serbų atsivertė į islamą. Jų palikuonys šiais laikais priklauso goranų arba bosnių etninėms grupėms.
dešinėje|miniatiūra|„[[Baltasis angelas“]] Serbijos stačiatikių bažnyčia buvo vakariausias stačiatikybės bastionas Europoje. Didelę įtaką jai padarė tiek katalikybė, tiek islamas.
Antrojo pasaulinio karo metu serbai, gyvenę Nepriklausomoje Kroatijos valstybėje, buvo persekiojami fašistinio Ustašio – Kroatijos revoliucinio sąjūdžio, kurio nariai pripažino serbus tik kaip „kitokio tikėjimo kroatus“ ir turėjo ideologinę viziją, kad trečdalį serbų reikia nužudyti, trečdalį – atversti į katalikybę, o likusį trečdalį – ištremti. Viso to rezultatas buvo toks, kad bent 300 000 žmonių buvo nužudyti, 250 000 atversti į katalikybę, o 250 000 ištremti.
Vardai
Populiariausi vardai yra serbų (slavų), krikščionių (bibliniai), graikų arba lotynų kilmės. Žemiau pateikiami keli pavyzdžiai:
Pavardės
Dauguma serbiškų pavardžių turi priesagą „-ić“ (tariama „-ič“, kirilica: „-ић“). Lietuviškai serbiškos pavardės dažnai rašomos „-ič“ arba „-ičius“, pavyzdžiui, serbų matematikas Milutin Milanković sulietuvintai yra vadinamas Milutinu Milankovičiumi.
„-ić“ priesaga (kiti jos variantai yra priesagos „-ović“/„-ević“) reiškia mažybinę vardo (dažniausiai tėvo) formą. Pavyzdžiui, pavardė Petr(ov)ić reiškia mažasis Petras (arba panašiai kaip lietuvių kalboje būtų Petraitis). Apskaičiuota, kad maždaug du trečdaliai serbiškų pavardžių baigiasi „-ić“ priesaga.
Kitos, taip pat paplitusios pavardžių priesagos, yra „-ov“ ir „-iv“. Jos reiškia kieno nors priklausomybę. Pavyzdžiui Nikola sūnus turės pavardę Nikolin, Petario sūnus – Petrov, o Jovano sūnus – Jovanov. Tokios priesagos pavardės dažniausiai būdingos serbams, kilusiems iš Voivodinos provincijos.
Dažniausiai paplitusios serbiškos pavardės yra Marković, Nikolić, Petrović ir Jovanović.
Virtuvė
dešinėje|miniatiūra|Susuktas [[burekas, patiektas su rakija ]] Dauguma žmonių Serbijoje valgo tris kartus per dieną: pusryčius, pietus ir vakarienę. Pietūs serbams yra svarbiausias ir sočiausias dienos valgis. Tradiciškai serbai valgydavo tik pietus ir vakarienę, o pusryčius jie pradėjo valgyti tik XIX a. antroje pusėje.
Tradicinė serbų virtuvė yra gana įvairi, galima sakyti, kad ji yra Vidurio Europos, Viduržemio jūros ir Artimųjų Rytų virtuvių derinys. Čevapis, kuris yra gaminamas iš ant grotelių keptų, gerai pagardintų įvairios maltos mėsos paplotėlių, yra laikomas nacionaliniu serbų virtuvės patiekalu. Kiti populiarūs patiekalai yra koliva, kuri valgoma religinių apeigų metu, serbiškos salotos, sarma (įdaryti kopūstai), podvarak (kepta mėsa su raugintais kopūstais) ir musaka. Česnica yra tradicinė Kalėdų dienos duona.
Naminiai patiekalai
Daugybė maisto produktų, kuriuos vakariečiai paprastai perka prekybos centruose, pavyzdžiui, rakiją (vaisių brendis), džemą, želę ir marinuotus produktus (ypač raugintus kopūstus, ajvarą ir dešreles), serbai gamina namuose. Gaminimo namuose priežastys svyruoja nuo ekonominių iki kultūrinių. Maisto ruošimas yra svarbi serbų šeimos tradicijų dalis.
Desertai
Serbiški desertai yra centrinės Serbijos ir kitų Balkanų šalių desertų mišinys. Dažniausiai patiekiami desertai yra uštipcis, tulumba, krofnė ir palačinka (lietiniai). Slatko yra populiarus tradicinis serbiškas desertas, populiarus visoje Serbijoje. Jo galima rasti visuose serbiškuose restoranuose, taip pat šalyse, kuriose yra daug emigrantų iš Serbijos.
Gėrimai
Serbijoje yra suvartojama daug alaus. Populiariausi prekės ženklai yra Jelen Pivo ir Lav Pivo. Rakija – vaisių brendis, o viena populiariausių jo atmainų yra slyvų brendis slivovica (nuo serbiško žodžio šlijva, kuris reiškia slyva). Slivovica yra nacionalinis Serbijos gėrimas. 70 % vietinių slyvų yra sunaudojamos būtent gėrimui gaminti. Taip pat populiarus yra naminis vynas. Šalyje taip pat daug geriama ir turkiškos kavos.
Kalba
dešinėje|miniatiūra|[[Serbų kalba yra vienintelė europinė kalba, kuri naudoja du alfabetus: kirilicą ir lotynišką abėcėlę. Iliustracijoje vaizduojama ištrauka iš Vuko Karadžičiaus „Serbų liaudies poemos“ (1841 m.)]] Serbai šneka serbų kalba, kuri priklauso pietų slavų kalbų grupei. Ją galima priskirti pietvakarių slavų kalbų pogrupiui, kartu su serbų-kroatų ir slovėnų kalbomis. Serbų kalba šnekantys gali susikalbėti su žmonėmis, kalbančiais kroatų ir bosnių kalbomis.
Serbų kalba turi kelias tarmes. Bendrinė serbų kalba yra kilusi iš štokavų tarmės.
Serbų kalba yra oficiali kalba Serbijoje, Bosnijoje ir Hercegovinoje ir Juodkalnijoje. Vengrijoje, Slovakijoje, Kroatijoje, Šiaurės Makedonijoje ir Rumunijoje serbų kalba yra regioniniu mastu pripažinta mažumų kalba.
Serbų kalba turi istorinių atmainų, pavyzdžiui, senoji serbų kalba ir slavų-serbų kalba, kuri yra bažnytinės slavų, rusų ir serbų kalbų mišinys.
Literatūra
left|thumb|[[Miroslavo evangelija, išspausdinta 1186 m. ir įtrauka į UNESCO „Pasaulio atminties“ programą]]
Serbijos literatūros pradžia siejama su IX a. misionierių ir slavų raštijos kūrėjų Kirilo ir Metodijaus bei jų mokinių veikla. Žymiausias Serbijos senosios raštijos kūrinys yra 1186 m. išleista Miroslavo evangelija. 2005 m. evangelija buvo įtraukta į UNESCO programą „Pasaulio atmintis“. Serbų epai buvo viena svarbiausių serbų viduramžių literatūros dalių. Epai dažniausiai pagrįsti istoriniais įvykiais, pavyzdžiui, Kosovo mūšiu.
Miloradas Pavičius yra vienas labiausiai pripažintų Serbijos rašytojų. Žymiausias jo romanas, Chazarų žodynas, buvo išverstas į 40 kalbų.
Tradicijos ir papročiai
Serbai turi daugybę tradicijų. Viena iš jų yra slava – išskirtinis serbų paprotys. Iš visų slavų tautų bei stačiatikių, vieninteliai serbai turi šią tradiciją. Slava yra šeimos šventojo globėjo šventė. Skirtingai nuo daugumos papročių, kurie būdingi visai tautai, kiekviena šeima švenčią slavą skirtingu metu – būtent to šventojo dieną. Todėl slava neturi vienos tam skirtos dienos. Slava yra paveldima. Dažniausiai šventasis pereina iš tėvo sūnui. Jei šeima neturi sūnaus, o dukra su vyru lieka gyventi dukros tėvų namuose, švenčiama yra žmonos, o ne vyro slava. Kiekviena šeima turi tik vieną šventąjį, kurio dieną švenčia. Šventės metu susirenka visa šeima. Jei šventasis turi dvi šventojo dienas (pavyzdžiui, Šv. Mikalojus, Jonas Krikštytojas, Šv. Jurgis, Arkangelas Gabrielius, Arkangelas Mykolas, apaštalai Petras ir Paulius), abi dienos yra švenčiamos.
Serbai labai šeimyniški. Daug ką pasako tai, kad serbų kalboje gausu žodžių, apibūdinančių šeimą ir giminystę.
miniatiūra|[[Slava yra šeimos šventė, kurios metu yra pagerbiamas šeimos šventasis. Tradicija įtraukta į UNESCO nematerialaus pasaulio paveldo sąrašą]]
Serbai taip pat turi tradicinį liaudies šokį, kolo, kuris šokamas taip pat ir Juodkalnijoje (ten vadinamas oro) bei Šiaurės Makedonijoje. Šokio metu grupė žmonių (nuo trijų iki keliolikos), laikydami vienas kitą už rankų arba liemens, šoka, sudarydami apskritimą, puslankį arba spiralę. Panašūs šokiai atliekami ir kitose regiono kultūrose.
alt=Photograph of a young woman in winter clothes arranging variously sized oak tree branches laid out around two sides of a small square. The square is surrounded by a row of trees through which large buildings of a city can be seen.|kairėje|miniatiūra|[[Badnjakas – viena svarbiausių serbų kalėdinių tradicijų]]
Pačią Kalėdų dieną Serbijoje dažniausiai valgomas skrudintas paršelis. Česnica – ypatinga apeiginė duona, yra laikoma svarbiausiu kalėdiniu patiekalu. Duonoje įkepama moneta. Kalėdinių pietų metų serbai laužia duoną ir tikima, kad tas, kuris gauna gabaliuką su moneta, turės laimingiausius metus.
Serbijoje Kalėdos nėra siejamos su dovanomis, tačiau Kalėdos yra Šv. Mikalojaus, vaikų globėjo, diena. Todėl tradiciškai dovanos dovanojamos tik vaikams. Vis dėlto, dauguma serbų dovanomis keičiasi Naujųjų Metų dieną. Kalėdų Senelis ir Kalėdų eglutė taip pat yra populiarūs Serbijoje, bet jie yra globalizacijos padarinys, o ne tradiciniai šventės atributai. Serbai taip pat švenčia Senuosius Naujuosius metus (sausio 14 d. pagal Grigaliaus kalendorių).
Stačiatikių Velykų metu serbai dažo kiaušinius.
Humoras
Serbai dažnai juokauja juodojo humoro temomis. Tie patys juokeliai populiarūs ir kitose Balkanų šalyse, dažniausiai pakeičiant vieną ar kitą detalę. Kaip ir daugelis kitų tautų, serbai nevengia pajuokauti ir apie vieni kitus, priklausomai nuo to, kuriame regione gyvena. Populiariausiuose juokeliuose ir istorijose šiaurinėje šalies dalyje (Voivodinoje) gyvenantys serbai vaizduojami kaip flegmatikai, lėtesni nei likę serbai, juodkalniečiai vaizduojami kaip tingūs, pietiniai serbai – apgailėtini, bosniai – paprasti, o serbai iš centrinės Serbijos (Šumadijos) dažnai vaizduojami kaip kaprizingi ir klastingi. Policininkai ir blondinės taip pat dažnai tampa pajuokų objektu.
Vaizduojamasis menas
1557 m., atnaujinus Serbijos patriarchiją, Serbijoje atsirasdavo vis daugiau ir daugiau menininkų. Georgijus Mitrofanovičius buvo žymiausiais XVII a. pradžios tapytojas, o jo kūrinys, nutapytas ant Moračos vienuolyno bažnyčios sienų, yra laikomas geriausiu jo darbu.
dešinėje|miniatiūra|[[Sava Šumanović|Savos Šumanovičiaus „Apsnigtas Šidas“ (1935)]]
Baroko stiliaus Uolų Dievo Motinos bažnyčia, esanti saloje Kotoro įlankoje, Juodkalnijoje yra vienas žymiausių Naujųjų laikų Serbijos architektūros kūrinių. Saloje buvo rasta nemažai sidabro dirbinių, kurie datuojami XVII a. Kaip rodo Nikolia Neškovičiaus, Teodoro Kračuno ir Jakovo Orfelino darbai, XVIII a. pabaigoje tradiciniam serbų menui didelę įtaką padarė barokas.
Serbijos menas šiek tiek atgijo XIX a., kai Serbija pamažu atgavo autonomiją. 1848 m. kunigaikštis Aleksandras pavedė pastatyti paminklą sukilėliams Vračare, Belgrade. Tuo laikotarpiu, serbų tapytojams ir jų paveikslams didelę įtaką darė neoklasicizmas ir romantizmas. Anastasas Jovanovičius buvo XIX a. pabaigos serbų fotografas, laikomas serbų fotografijos pradininku, dažniausiai fotografavęs reikšmingiausius savo laikų įvykius ir žmones.
1895 m. Kirilas Kutlikas įsteigė pirmąją meno mokyklą Serbijoje. Daugelis jo studentų vėliau išvyko mokytis į Vakarų Europą, ypač į Prancūziją ir Vokietiją. Jie į Serbiją atvežė avangardinį stilių. Pavyzdžiui, Nadežda Petrovič buvo įkvėpta fovizmo, o Savos Šumanovičiaus darbuose vyrauja kubizmas.
Po Pirmojo pasaulinio karo įkurtoje Belgrado tapybos mokykloje mokėsi Milanas Konjovičius, kuris vėliau dirbo su fovizmu, ir Marko Čelebonovičius, kuris ypač domėjosi meniniu judėjimu intimizmu.
Garsiausi serbų tapytojai realistai buvo Paja Jovanovičius ir Uroš Predić. Jų paveikslai, vaizduojantys istorinius įvykius, įkvėpė ištisas serbų menininkų kartas.
Muzika
miniatiūra|2007 m. [[Marija Šerifović laimėjo Eurovizijos dainų konkursą]]
Serbų liaudies muzika formavosi iš slavų genčių folkloro, skirtinguose regionuose jai įtakos turėjo bizantiškoji, romaninė ir islamo muzika. Senoji Serbijos bažnytinė muzika kilo iš liturginės giesmių knygos „Octoechos“, kurioje giesmės buvo suskirstytos į aštuonias dalis – kiekviena dalis buvo giedama savaitę laiko. Po aštuonių savaičių ciklas kartodavosi iš naujo. Nemanjičių dinastijos valdymo laikotarpiu bei valdant kitiems valdovams, pavyzdžiui, Stefanui Dušanui, muzikantus globodavo karališkieji asmenys.
thumb|150px|left|[[Stevan Mokranjac|Stevanas Mokranjacas]] Osmanų imperijos valdymo laikais serbams buvo uždrausta turėti bet kokią nuosavybę, mokytis skaityti ir rašyti, bei jiems buvo uždrausta groti muzikos instrumentais. Bažnytinė muzika dažniausiai buvo atliekama slaptai. Tuo laikotarpiu serbų valstiečiai ėmė groti guslėmis, styginiu instrumentu, stengdamiesi rasti spragą griežtuose Osmanų imperijos įstatymuose. Vienas žymiausių guslių grojėjų buvo Filipas Višnjičius. XVIII a. buvo įkurtos pirmosios rusų ir graikų giedojimo mokyklos, o serbų stačiatikių bažnyčioje tapo priimtina mišias laikyti ir giedoti senąja bažnytine slavų kalba.
XIX a. Serbijoje atgijo liaudies muzika. Stevanas Mokranjacas, kompozitorius ir muzikologas, rinko liaudies dainas, o Kornelijus Stankovičius parašė pirmąjį kūrinį, skirtą atlikti chorams, serbų kalba.
Tradicinė serbų liaudies muzika ir šiandien išlieka populiari, ypač kaimo vietovėse. Miestuose tapo populiaru klausytis roko ir pop muzikos, o grupė Riblja Čorba ir atlikėjas bei dainų autorius Džordžė Balaševičius į savo dainų žodžius dažnai įtraukia ir politinius pareiškimus. Muzikos žanras turbo-folk sujungė vakarų roko ir pop muzikos stilius su tradicinės serbų liaudies muzikos vokalais. Serbų emigrantai savo tradicinę muziką išpopuliarino ir tokiose šalyse kaip JAV ir Kanada.
2007 m. Marija Šerifović laimėjo pirmą vietą Eurovizijos dainų konkurse Helsinkyje ir iškovojo šaliai teisę rengti konkursą 2008 m. Marijos Šerifovič etniniais motyvais sukurta baladė buvo pirmoji per devynerius metu ne angliškai atlikta konkursą laimėjusi daina.
Keli žymūs kompozitoriai, pavyzdžiui, Johanesas Bramsas, Ferencas Listas, Artūras Rubinšteinas, Antoninas Dvoržakas, Piotras Čaikovskis, Nikolajus Rimskis-Korsakovas Francas Šubertas ir Hansas Huberis, panaudojo serbų liaudies muzikos motyvus ir rašė kūrinius, įkvėptus Serbijos istorijos ir kultūros.
Teatras ir kinas
dešinėje|miniatiūra|1869 m. įkurtas [[Nacionalinis Belgrado teatras]]
Viduramžiais Serbijoje buvo rengiami gatvės vaidinimai, tačiau Osmanų valdymo laikotarpiu vaidinimų tradicijos nunyko. Teatro vaidinimai vėl atsirado tik XVIII a. tuo metu Austrijos imperijai priklausiusioje Vojevodinoje. Serbijos nacionalinis teatras buvo įsteigtas 1861 m. Novi Sade, o pastatas, kuriame jis įsikūręs datuojamas 1868 m. XIX a. pabaigoje jame imtos statyti operos. 1947 m. Serbijos nacionalinio teatro vadovybė įsteigė Serbijos operą bei baletą.
thumb|left|„Nemirtingojo vadovo Karadžordžės gyvenimas ir poelgiai“ buvo pirmasis vaidybinis filmas, pastatytas [[Balkanai|Balkanuose]]
Belgrado tarptautinis teatro festivalis (BITEF) yra vienas seniausių teatro festivalių pasaulyje, pirmą kartą pradėtas rengti 1967 m. Festivalis remia ir skatina naujas teatro tendencijas. Šiuo metu festivalis yra vienas iš penkių svarbiausių ir didžiausių festivalių Europoje ir yra viena svarbiausių Serbijos kultūrinių institucijų.
Judita Žukienė
(g. 1973 m. birželio 2 d. Babtuose) – Lietuvos muzikologė.
Biografija
Nuo 2001 m. – Muzikos istorijos katedros dėstytoja, 2005–2011 m. buvo Muzikos istorijos katedros vedėja, 2011–2021 m. LMTA mokslo prorektorė. Išrinkta LMTA rektore 2021–2026 m. kadencijai.
Serbijos kultūra
Teatras ir kinas
Serbijoje kinas imtas statyti gana anksti. Prieš prasidedant Antrajam pasauliniam karui Serbijoje jau buvo pastatyti net dvylika vaidybinių filmų. Vienas žymiausių tarpukario filmų buvo 1939 m. pastatytas Mihailo Popovičiaus „Kosovo mūšis“.
Judita Žukienė
Moksliniai interesai
XX a. Lietuvos muzikos istorija, muzikos estetika, meninių tyrimų metodologija, muzikos edukologija.
Merkinės vaivadija
Merkinės vaivadija  – buvo trumpalaikis Abiejų Tautų Respublikos, LDK administracinis teritorinis vienetas, egzistavęs nuo 1793 m. iki 1794 m. pradžios dabartinėje pietų Lietuvoje ir nedideliame plote šiaurės rytų Lenkijoje. Centras – Merkinė. Vieninteliu vaivada buvo Pranciškus Ksaveras Sapiega, prieš tai ėjęs Smolensko vaivados pareigas. Vaivadija šiaurėje ribojosi su Žemaitijos vaivadija, šiaurės rytuose su Trakų vaivadija, rytuose su Vilniaus vaivadija, pietuose su Gardino vaivadija ir vakaruose su Prūsijos karalyste.
Istorija
Vaivadija buvo įkurta 1793 m. lapkričio 23 d. Gardino seimo nutarimu iš Trakų vaivadijos pietinių žemių ir nedidelės dalies Vilniaus vaivadijos vakarinių žemių. Lenkijos Karalystės Seime vaivadija turėjo savo atstovus: vaivadą ir kaštelioną bei šešis atstovus renkamus ketveriems metams (po du iš visų trijų apskričių). Po III Abiejų Tautų Respublikos padalijimo į vakarus nuo Nemuno buvusios teritorijos atiteko Prūsijos karalystės, Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui, o rytinės žemės Rusijos imperijos Slanimo gubernijai ir Vilniaus gubernijai.
Serbijos kultūra
Rankdarbiai
Serbija turi senas rankdarbių tradicijas. Pavyzdžiui, Džiakovica Kosove buvo žinoma dėl juodosios keramikos, o Pirotas, miestas rytų Serbijoje, Osmanų imperijoje taip pat buvo žinomas savo keramikos dirbiniais. Piroto puodžiai dirbinius puošdavo iš Bizantijos laikų atėjusiais raštais. Miestas taip pat tapo kilimų gamybos centru.
Merkinės vaivadija
Suskirstymas
Vaivadiją sudarė trys žemės: Merkinės apskritis, Prienų apskritis ir Eišiškių apskritis. Žemės dar buvo skirstomos į parapijas:
Serbijos kultūra
Rankdarbiai
VI a. serbai ėmė gaminti juvelyriką. Kai Serbų valstybė atgavo autonomiją, šalyje ėmė vystytis metalo apdirbimas. Metalo apdirbimo dirbtuvės buvo įsteigtos miestuose, dideliuose dvaruose ir vienuolynuose. Studenicos vienuolynas buvo gerai žinomas dėl kokybiškų aukso dirbinių. Monetos būdavo kaldinamos ne tik karalių, bet ir kai kurių turtingesnių bajorų užsakymu. Bajorai įkvėpimo savo papuošalams semdavosi iš Bizantijos imperijos dvarų. Deja, metalo apdirbimas, kaip ir daugelis kitų amatų, prarado savo populiarumą, kai Serbija priklausė Osmanų imperijai. Vis dėlto, jis iš dalies atgimė baroko laikotarpiu. Tai ypač galima pastebėti žvelgiant į XVII a. sidabro dirbinius, rastus Uolų Dievo Motinos bažnyčioje, Kotoro įlankoje.
Žiniasklaida
1904 m. įkurta „Politika“ yra seniausias dienraštis Balkanuose. Populiariausi žurnalai Serbijoje yra „Nedeljne informativne novine“ ir „Vreme“. Kai kurie Serbijos laikraščiai turi ne tik popierinį, bet ir internetinį variantą.
1958 m. Jugoslavijoje pradėta transliuoti televizija. Kiekviena jos respublika turėjo atskirą televizijos stotį. Serbijoje nacionalinis transliuotojas buvo žinomas kaip RTB (serb. Radio-televizija Beograd), kuris po Jugoslavijos skilimo persivadino į RTS (serb. Radio-televizija Srbije). Iki pat 2000 m., kai buvo nuverstas buvęs Jugoslavijos prezidentas Slobodanas Miloševičius, nacionalinį transliuotoją kontroliavo valdančioji partija. RTS būstinė buvo subombarduota per 1999 m. NATO antskrydžius prieš Jugoslaviją. NATO teigė, kad transliuotojas buvo skirtas propagandai skleisti.
1989 m. įkurta privati radijo ir televizijos stotis „B92”, kuri 1999 m. buvo laikinai uždaryta opozicinės laikysenos. Po Miloševičiaus nuvertimo, RTS tapo žinomas kaip „naujasis“ RTS, kas reiškė, kad transliuotojas tapo nepriklausomas. Tuo tarpu „B92” tęsė savo veiklą. 2001 m. Serbijoje veikė 70 televizijos centrų, iš kurių 24 buvo privatūs. 2003 m., dėl Zorano Živkovičiaus vyriausybės laikinai įvestos nepaprastosios padėties po Zorano Džindžičiaus nužudymo, Serbijoje buvo sugrąžinta cenzūra. Europos žurnalistų federacija vis dar nerimauja dėl žiniasklaidos laisvės šalyje.
Sportas
thumb|left|[[Novakas Džokovičius]] thumb|Pasaulio ir Europos šuolio į tolį čempionė [[Ivana Španović]] Serbai yra labai sėkmingi įvairiose sporto šakose. Tarp populiariausių sporto šakų yra futbolas, krepšinis, vandensvydis, sportinis šaudymas, rankinis, tinklinis ir tenisas.
Du populiariausi futbolo klubai Serbijoje yra Belgrado „Crvena Zvezda“ ir Belgrado „Partizan“. Jų sirgaliai atitinkamai yra vadinami delije ir grobari. Serbijos vyrų futbolo rinktinė 2010 m. atstovavo šaliai Pasaulio futbolo čempionate.
Serbijos krepšinio klubai taip pat yra sėkmingi ir reguliariai dalyvauja Europos krepšinio varžybose, kur dažnai iškovoja pergales ketvirtfinaliuose ir pusfinaliuose. Serbijos vyrų krepšinio rinktinė sėkmingai žaidžia tarptautinėse varžybose ir yra iškovojusi keletą Pasaulio krepšinio čempionato, Europos krepšinio čempionato ir olimpinius aukso medalius.
Vandensvydžio ir tinklinio vyrų bei moterų rinktinės taip pat yra tapusios pasaulio čempionėmis.
Serbijos tenisininkai taip pat yra sėkmingi. Pavyzdžiui, Novakas Džokovičius šiuo metu yra pirmas pasaulyje ir iki šiol yra laimėjęs septyniolika Didžiojo kirčio titulų. Kiti sėkmingiausi Serbijos tenisininkai yra Janko Tipsarevičius, Viktoras Troickis, Jelena Jankovič ir Ana Ivanovič. Serbijos Davis Cup rinktinė laimėjo 2010 m. Davis Cup finalą, kuris vyko Belgrado arenoje.
Kultūrinės įstaigos
thumb|left|„[[Matica srpska“ Novi Sade]] Šiuo metu Serbijoje yra apie 100 muziejų. Belgrade yra įsikūrę vieni svarbiausių, pavyzdžiui, Serbijos nacionalinis muziejus, Freskų galerija, turinti gausią stačiatikių bažnyčios meno kolekciją, Serbijos liaudies buities muziejus ir Kunigaikštienės Liubicos rezidencija. Novi Sade yra Voivodinos muziejus, „Matica Srpska“ galerija ir Petrovaradino tvirtovė.
Pročiūnai (Ignalina)
Pročiūnai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 1 km nuo Kačergiškės.
Serbijos kultūra
Kultūrinės įstaigos
„Matica srpska“ yra seniausia ir žinomiausia šių dienų Serbijos kultūros ir mokslo organizacija. Ji buvo įkurta 1826 m. Budapešte ir 1864 m. perkelta į Novi Sadą. Tarp 1967 ir 1976 m. organizacija išleido šešių tomų tyrimą apie serbų kalbą. „Matica srpska“ leidžiamas žurnalas „Letopis Matice Srpske“ yra vienas seniausių periodinių leidinių, nagrinėjančių mokslo ir kultūros problemas, pasaulyje.
Austrijos-Vengrijos teritorijoje buvusi Voivodinos provincija traukė serbus nuo pat Serbijos imperijos žlugimo ir tapo vieta į kurią migravo serbai Didžiųjų serbų migracijų metu. Į ją serbai bėgo, bandydami išvengti tiurkų keršto. Tuo laikotarpiu Sremski Karlovcai Voivodinoje tapo dvasiniu, politiniu ir kultūriniu serbų centru Habsburgų monarchijoje. Mieste taip pat gyveno Serbijos stačiatikių bažnyčios archivyskupas. Net iki šių dienų Serbijos stačiatikių patriarchas oficialiai vadinamas (Sremski) Karlovcų archivyskupu. Miestelyje 1791 m. rugpjūčio 3 d. buvo įkurta pirmoji gimnazija, kurioje buvo dėstoma serbų ir kitomis slavų kalbomis. 1794 m. Sremski Karlovcuose taip pat buvo įkurta stačiatikių kunigų seminarija, esanti antra seniausia pasaulyje (po Kijevo teologijos akademijos).
Serbijos nacionalinis teatras Novi Sade yra seniausias Serbijos profesionalus teatras, įkurtas 1861 m. Po septynerių metų kitas profesionalus teatras buvo įkurtas Belgrade. Nepaisant to, du kiti miestai – Kragujevacas ir Subotica, kurių teatrai atitinkamai, sakoma, buvo įkurti 1835 m. ir 1851 m., pretenduoja į seniausiųjų teatrų titulą. Teatrai Serbijoje buvo ir seniau, tačiau jų negalima priskirti „profesionalių“ teatrų kategorijai.
Nuo 1998 m. Serbijoje veikia trijų nacionalinių, 689 viešųjų, 143 aukštojo mokslų ir 11 nespecializuotų bibliotekų tinklas. Svarbiausia iš jų yra Serbijos nacionalinė biblioteka Belgrade. 1997 m. Serbijoje buvo įkurta internetinė serbų kultūros biblioteka, pavadinimu „Rastko projektas“.
Serbijos švietimo sistemos šaknys siekia XI–XII a., kuomet Voivodinoje buvo įkurtos pirmosios katalikiškosios kolegijos. Vis dėlto, viduramžiais Serbijoje žmonės mokėsi serbų stačiatikių vienuolynuose (UNESCO saugomuose Sopočanų, Studenicos vienuolynuose ir Pečo patriarchate), ypač kai ėmė stiprėti Serbijos didžioji kunigaikštystė. Tuo laikotarpiu serbai priėmė ortodoksiją, o ne katalikybę. Galiausiai, pirmoji europietiško stiliaus aukštojo mokslo įstaiga 1689 m. buvo įkurta katalikiškoje Voivodinoje, Suboticos mieste. Vis dėlto, kelios mokslo įstaigos veikė ir anksčiau, pavyzdžiui, 1609 m. įkurta Belgrado Jėzuitų mokykla. Po trumpalaikės Serbijos nepriklausomybės (1804–1813 m.), Belgradas oficialiai tapo šalies švietimo centru. 1808 m. įkurtas (kaip Belgrado aukštoji mokykla) Belgrado universitetas yra didžiausia ir prestižiškiausia aukštojo mokslo įstaiga Serbijoje. 1810 m. buvo įkurta Jovano Jovanovičiaus Zmajo gimnazija, kurioje mokėsi daugybė svarbių serbų kultūros veikėjų.
Už kultūros įstaigų administravimą atsakinga yra Serbijos kultūros ministerija.
Nacionaliniai simboliai
right|thumb|150px|Serbijos kryžius Serbijos nacionaliniai simboliai yra Serbijos vėliava – raudonai melsvai balta horizontali trispalvė; Serbijos erelis – baltas dvigalvis erelis, simbolizuojantis dvigubą galią ir suverenitetą (tarp monarchijos ir bažnyčios), Serbijos erelis buvo pavaizduotas ant Nemanjičių dinastijos herbo; Serbijos kryžius yra kilęs iš Bizantijos kryžiaus. Vienintelis skirtumas tarp Bizantijos ir Serbijos kryžių yra tas, kad ant Bizantijos kryžiaus buvo pavaizduotos keturios „B“ raidės, o ant Serbijos kryžiaus – keturios stilizuotos „S“ (kirilicos „S“ tokia kaip lotynų rašto „C“), kurios reiškia Tik vienybė gelbsti serbus. Dažniausiai kryžius yra vaizduojamas raudoname fone.
Abu, kryžius ir erelis, yra ant Serbijos herbo. Taip pat jie yra įvairių Serbijos organizacijų, politinių partijų, institucijų ir kompanijų simboliai.
Serbų tautiniai kostiumai skiriasi, priklausomai nuo regiono geografijos ir klimato. Kai kurios aprangos dalys yra panašios. Pavyzdžiui, tradiciniai batai, vadinami „opanak“. Jie yra atpažįstami dėl savo savitos nosies, kuri riečiasi į viršų. Vis dėlto, kiekvienas regionas turi savitą nosį. Kitas bendras visiems regionams atributas yra tradicinė kepurė, vadinama „šajkača“. Ji lengvai atpažįstama, mat viršutinė jos dalis atrodo kaip „V“ raidė. Kepurė išpopuliarėjo XX a. pradžioje, nes buvo naudojama kaip Serbijos kariuomenės skrybėlė Pirmajame pasauliniame kare. Vėliau kepurę buvo populiari tarp Bosnijos serbų karinių vadų kaip galvos apdangalas Bosnijos karo metu. Kai kurie kaimo gyventojai ją nešioja ir šiandien. Vis dėlto, šajkačą dažniausiai dėvi centrinės Serbijos (Šumadijos) gyventojai. Tuo tarpu, serbai gyvenantys Voivodinoje, Juodkalnijoje, Bosnijoje ir Hercegovinoje bei Kroatijoje, nešiojo kepures, neprimenančias šajkačos. Įvairių tipų tradicinės skrybėlės taip pat buvo dėvimos rytinėse ir pietinėse centrinės Serbijos dalyse.
Haradziščos valsčius (Horkos)
Haradziščos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Haradzišča.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Mogiliavo gubernijoje.
Bajevos valsčius
Bajevos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Bajeva.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Mogiliavo gubernijoje. Apie 1870 m. jam priskirtas Kisialių valsčius (ar jo dalis).
Bražuolės I tvenkinys
left|120px
Bražuolės I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Trakų rajone, 5 km į šiaurės vakarus nuo Trakų. Sudarytas užtvenkus Bražuolės upę (Neries intakas) 25 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,34 km, plotis – iki 0,18 km. Altitudė 126,2 m. Krantai daugiausia žemi. Pietinis tvenkinio krantas plačiai užpelkėjęs, apaugęs medžiais ir krūmynais, stūkso Bražuolės piliakalnis. Už 0,24 km į pietus telkšo Bražuolės II tvenkinys. Šalia įsikūręs Bražuolės kaimas.
Brideikis
Brideikis – upelis Lietuvoje, Vilkaviškio rajone; Širvintos kairysis intakas (Šešupės baseinas). Prasideda Būdviečių kaimo apylinkėse. Teka į šiaurės rytus, šiaurę, prateka Šukių ežerą ir Šukių ežerėlį. Įteka į Širvintą 10 km nuo jos žiočių, šalia Alvito pietrytinių pakraščių.
Vaga vietomis ištiesinta. Kaimai prie Brideikio: Kumečiai II, Šukiai, Misviečiai, Kaukakalnis, Čyčkai.
Upėvardis kildinamas iš žodžio brida ('brasta, purvynė').
Bradesa
Bradesa – upelis Lietuvoje, Utenos rajone; Šventosios kairysis intakas. Prasideda Norvaišių kaimo šiauriniuose pakraščiuose, prateka Bradeso ežerą. Teka į šiaurės vakarus miškingomis aukštumomis. Įteka į Šventąją 149,5 km nuo jos žiočių, 1,5 km nuo Užpalių.
Aukštupio ir dalis vidurupio vaga ištiesinta. Kaimai prie Bradesos: Bradesai, Kirkliai, Sidabrinė, Kušnieriūnai, Kureišiškės, Gaigaliai, Galiniai.
Upėvardis kildinamas nuo žodžių bradas, brada ('didelis purvas, klampus kelias, šlapynė; brasta').
Van der Hageno atlasas
Van der Hageno atlasas – 4 tomų atlasas, kurį apie 1690 m. išleido olandų pirklys Dirk van der Hagen. Iš viso atlase buvo 446 žemėlapiai. Tai buvo spalvotas, gausiai iliustruotas atlasas, turintis ne tik kartografinę, bet ir didelę meninę vertę.
Aprašymas
Atlase yra žemėlapių, kuriuos yra sudarę Joan Blaeu, Willem Blaeu, Nicolaes Visscher II, Frederik de Wit, Johannes Janssonius ir kiti kartografai iki 1689 m. 4 tomai sudaryti taip:
Lietuva
Dalis D. van der Hageno atlaso žemėlapių I tome vaizduoja ir dabartinės Lietuvos teritoriją.
Kametas
Pirmieji įkopę žmonės buvo trys anglai Frankas Smitas, Erikas Šiptonas, R.L. Holdsvortas ir vienas nepalietis šerpas. Jie tai padarė 1931 m. birželio 21 d.
Kalnas laikomas pavojingu, 2010 m. lavina pražudė pulkininką C. Poornachandrą ir Mają Maniką Gusainą.
Šiaurės dvikovė 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse
miniatiūra|dešinėje|200px|Šiaurės dvikovės emblema. Šiaurės dvikovės rungtys 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse vyks RusSki Gorki centre. Tai vienintelė sporto šaka žiemos olimpiadoje, kurioje dalyvauja tik vyrai.
Slovėnijos futbolo varžybos 2009–2010 m.
Slovėnijos futbolo varžybos 2009–2010 m.
Finalas
-
Bukiškis (upė)
Bukiškis – upelis Lietuvoje, Šiaulių rajone; Švėtės dešinysis intakas. Prasideda Daugmaudžių miške, netoli Dargaudžių kaimo. Teka į šiaurės rytus mišku, toliau – dirbamais laukais. Žemupyje pasuka į šiaurės vakarus, įteka į Švėtės aukštupį, 105 km nuo jos žiočių, šalia Mimaičių.
Dubrounos valsčius
Dubrounos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Dubrouna.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Mogiliavo gubernijoje.
Bukiškis (upė)
Intakas – Vištuolis (kairysis).
Visa vaga ištiesinta. Kaimai prie Bukiškio: Piktuižiai, Diržiai, Kiaukliai.
Upėvardis kildinamas iš kokio panašaus asmenvardžio (plg. Bukas, Bukelis, Bukys, Bukis).
Drungas
Drungas  – bataliono dydžio karinis vienetas vėlyvojoje Romos imperijoje ir Bizantijoje, vėliau specialus karinis dalinys, saugantis kalnų rajoną. Jo vadas buvo drungarijus (droungarios, drungarius).
Žodis pirmą kartą lotynų kalboje paliudytas IV a. pabaigoje. Jis kilęs iš galų k. *dhrungho 'gentis, grupė, minia' (plg. sen.airių drong; sen.bretonų drogn ar drog). Alternatyvi hipotezė apie germanišką etimologiją iš thrunga, kurią mini kai kurie istorikai, paremta XVII a. spėlione, kurią atmeta beveik absoliuti kalbininkų dauguma. Pradinė vartosena buvo nespecializuota, paprasčiausiai reiškė 'grupė' ar 'būrys', prasmę Vegecijus prilygino.
Graikų kalboje šis žodis ( ar ) pirmą kartą paliudytas V a. pradžioje su ta pačia reikšme. VI a. antroje pusėje imperatorius Maurikijus žodžiu droungos pavadino savitą taktinę rikiuotę, paprastai – kavalerijos, kai išsirikiuojama kompaktiškai, ne linijomis, kas tinka apėjimui iš flango, pasaloms, ireguliarioms operacijoms. Jis buvo autorius, panaudojęs kaip terminą prieveiksmį ( 'grupinėje rikiuotėje' arba 'naudojant mažos grupės taktiką'.
Nuo XII a. antros pusės žodžiu droungos Graikijoje ėmė vadinti kalnuotus rajonus ir sieti su reikšmėmis 'perėja', 'kalnų grandinė'. XIII a. šis žodis ėmė reikšti ir specialius karinius dalinius, paskirtus saugoti tokius rajonus, kaip anksčiau tai darydavo kleizuros.
Mata Utu
Mata Utu (, volis. Matāʻutu) – gyvenvietė Polinezijoje, Voliso salos rytinėje pakrantėje; Voliso ir Futūnos (Prancūzijos užjūrio valda) sostinė. Jūrų uostas (išvežama kopra, kasava, jamsai, tarai, bananai), Hihifo oro uostas yra už 6 km. Yra katedra, karališkieji rūmai, administracija, paštas, keli viešbučiai, restoranai, susirinkimų aikštė Fale Fono. Taip pat yra ligoninė, keli regbio stadionai. Apylinkėse yra Talietumu ir Tonga Toto archeologinės vietovės.
Istorija
Gyvenvietė susikūrė tongiečiams įkūrus savo vietininkus ir tvirtovę. Išaugo prancūzų valdymo laikais.
Norkaičių–Begėdžių miškai
Norkaičių-Begėdžių miškai – miškai vakarų Lietuvoje, Šilutės bei Klaipėdos rajonuose, Nemuno kairiajame krante, 9 km į šiaurę nuo Šilutės, tarp Saugų ir Švėkšnos. Priklauso Šilutės miškų urėdijai (Norkaičių, Pėžaičių ir Švėkšnos girininkijoms) bei Kretingos miškų urėdijai (Šernų girininkijai). Apima 66,5 km² plotą. Masyvą sudaro Begėdžių, Norkaičių, Joniškio, Piliakalnio, Stanaičių, Parubežio, Barvų, Žagatpurvio, Bilviečių, Ažpurvių, Padumblės, Aisėnų miškai.
Paviršiu banguotas. Būdingi jauriniai silpnai sujaurėję smėliai, vietomis velėniniai jauriniai glėjiški priesmėliai. Norkaičių-Begėdžių miškai patenka į Minijos baseiną: šiaurine ir vidurine dalimi teka Veiviržas (su Ašva, Švėkšnale, Šalpe, Aise, Šalteike), pietine dalimi – Tenenys (su Šiūšiu). Tyvuliuoja nedidelės pelkės, 2 ežerėliai (Joniškės ežeras ir bevardis).
Medynai:
Jaunuolynai sudaro 27 % medynų, pusamžiai medžiai 46 %, pribręstantys 18 %, brandūs 9 %.
Norkaičių-Begėdžių miškuose yra briedžių, stirnų, šernų, vilkų, kiškių, usūrinių šunų, lapių, barsukų, ūdrų, įveista danielių. Pasodinta kėnių, pocūgių, veimutinių pušų. Įsteigtas Norkaičių botaninis draustinis, Begėdžių botaninis draustinis, aplink Veiviržą ir jo intakus – Veiviržo kraštovaizdžio draustinis bei Veiviržo ichtiologinis draustinis. 64-ajame Norkaičių miško kvartale yra Norkaičių parkas bei Skomantų piliakalnis.
Pietuose miškus kerta plentas. Miškuose įsikūrę kaimai: Aisėnai, Barvai, Berciškė, Begėdžiai, Bilvietis, Diegliai, Dvyliai, Grynaičiai, Kebeliai, Luišės, Norkaičiai, Pėžaičiai, Stonaičiai, Šarkiškiai, Virkytai, Vyskupiškiai, Žagatpurviai.
Liubiničų valsčius
Liubiničų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Liubiničai.
Volisas
thumb|210px|Salos žemėlapis
Volisas arba Uvea (ʻUvea) – sala Ramiajame vandenyne, Polinezijoje; viena iš dviejų pagrindinių salų, sudarančių Prancūzijos užjūrio valdą – Volisą ir Futūną. Plotas – 77,5 km².
Sala vulkaninės kilmės, kranto linija vingiuota (jos ilgis ~50 km). Volisą supa koralinis rifas ir lagūna bei ~15 smulkių salelių. Salos aukštis iškyla iki 131 m (Lulu Fakahegos k.). Pietinėje Voliso dalyje gausu nedidelių apskritų vulkaninės kilmės ežerėlių (Lalolalo, Lanutavakė ir kt.). Temperatūra svyruoja tarp 24–32 °C, iškrenta 2500–3000 mm kritulių. Drėgnasis laikotarpis trunka nuo lapkričio iki balandžio, jo metu oro drėgnumas pakyla iki 80 %.
2003 m. Volise gyveno 10 071 gyventojai (du trečdaliai Voliso ir Futūnos gyventojų). Administracinis centras – Mata Utu. Dauguma gyventojų yra polineziečiai, kalbantys volisiečių kalba (Fakaʻuvea). Beveik visi – katalikai. Yra Hihifo oro uostas (skrydžiai į Numėją, Futūną, Nadį), uostas.
XIII–XVI a. Volisas įėjo į Tongos jūrines valdas. Buvo pastatyta tongiečių tvirtovė Talietumu. Vėliau vietiniai Voliso klanai įgijo savivaldą. 1767 m. rugpjūčio 16 d. salą pasiekė britų jūrininkas Samuelis Volisas; jo garbei sala ir pavadinta. Nuo 1887 m. priklauso Prancūzijai.
Bražuolės II tvenkinys
left|120px
Bražuolės II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Trakų rajone, 4,5 km į šiaurės vakarus nuo Trakų. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Bražuolės intakas, Neries baseinas) 0,18 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,38 km, plotis – iki 0,19 km. Altitudė 129,7 m. Šiaurinės tvenkinio dalies krantai aukštoki. Pietinis krantas žemas, užpelkėjęs, pietinė ir vakarinė pakrantės apaugę medžiais ir krūmynais. Į šiaurę už 0,24 km telkšo Bražuolės I tvenkinys, į šiaurės vakarus stūkso Bražuolės piliakalnis. Šalia įsikūrę Bražuolės, į pietus – Akmenos kaimai.
Futūna
thumb|250px|Futūnos ir Alofio salos
Futūna  – sala Ramiajame vandenyne, Polinezijoje, viena iš Voliso ir Futūnos užjūrio valdą (Prancūzija) sudarančių salų. Kartu su gretima Alofio sala sudaro Horno (Futūnos) salas. Plotas – 46,3 km². Salos ilgis – 14,7 km, plotis – iki 5,3 km. Paviršius kalnuotas, iškyla iki 524 m (Pukės kalnas).
2008 m. saloje gyveno 4237 žmonės (polineziečiai, kalbantys futūnų kalba). Pagrindinės gyvenvietės – Leava ir Malaė. Futūnos sala tradiciškai padalinta į dvi karalystes – Sigavę vakaruose ir Alo rytuose (šiai priklauso ir Alofis).
Salos pavadinimas kilo nuo nuodingos futu žuvies. Pirmieji europiečiai, pasiekę Futūną ir Alofį, buvo olandai Vilemas Shautenas ir Jakobas le Meras (1616 m.). Jie salas pavadino pagal Horno miestą Olandijoje. Olandai lankėsi saloje, susitiko su jos karaliumi. 1841 m. Futūnoje nužudytas katalikų misionierius Šv. Pjeras Šanelis.
FK Atmosfera (1973)
Mažeikių FK „Atmosfera“ – Lietuvos futbolo klubas iš Mažeikių.
Istorija
Mažeikiuose dar nuo XX a. vidurio buvo komanda, nuolat žaisdavusi aukščiausiojoje lygoje. Ji buvo suburta prie Mažeikių elektrotechnikos gamyklos (įkurta 1959 m., priklausė Vilniaus „Elfos“ gamybiniam susivienijimui).
Kai „Elektra“ sunyko, 1973 m. radosi Atmosfera. Ši komanda žaidė aukščiausioje lygoje ir 1976, bei 1979 m. tapo sovietų Lietuvos čempionais.
1979 m. žaidė „Tiesos“ taurės finale, bet jame pralaimėjo. (Dabartinėje LFF taurėje).
1989 m. buvo paskutiniai, kai komanda žaidė „Atmosferos“ pavadinimu.
Maslakų valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Mogiliavo gubernijoje. Apie 1870 m. prijungtas Jakaulevičų valsčius.
Ničyparavičų valsčius
Ničyparavičų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Ničyparavičai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Mogiliavo gubernijoje.
Čižiūnų tvenkinys
left|120px
Čižiūnų tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Trakų rajone, 3 km į šiaurės rytus nuo Aukštadvario, Čižiūnų kaimo pietrytiniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Mošios upelį (Verknės intakas) 2,1 km nuo jo įtekėjimo į Aukštadvario HE tvenkinį. Tvenkinio beveik apvalus, ilgis iš šiaurės į pietus – 0,28 km, plotis – iki 0,27 km. Altitudė 143,5 m. Priešsroviui už 0,14 km į šiaurę telkšo Mošios ežeras. Krantai aukštoki. Pietrytinėje pakrantėje auga miškelis. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Šiaurinėje pakrantėje įsikūręs Tamašiavos kaimas, Vytauto Didžiojo universiteto Švietimo akademijos mokymo bazė.
Andrius Žiurauskas
Andrius Žiurauskas (g. 1976 m. balandžio 7 d., Kaune) – lietuvių teatro ir kino aktorius, režisierius, TV laidų vedėjas.
Biografija
Nuo 10 metų priklausė režisieriaus Mamerto Karklelio vadovaujamai „Lietuvos nacionalinio teatro studijai“ Kaune.
1994 m. įstojo į Lietuvos muzikos akademiją TV režisūros specialybę (kurso vadovas Vytautas Čibiras). Po metų metė mokslus akademijoje ir įstojo į Lietuvos pedagoginio universiteto filologijos fakulteto neakivaizdinį skyrių – lietuvių kalbos ir literatūros mokytojo specialybės II kursą. Čia mokėsi iki 2000 m., tačiau nebaigė studijų. Dirbo Kauno Panemunės pagrindinės mokyklos direktoriaus pavaduotoju ugdymui. Dalyvavo skaitovų konkursuose.
1996 m. pakviestas dirbti Kauno lėlių teatro aktoriumi. Per devynerius metus sukūrė apie 30 vaidmenų įvairių režisierių spektakliuose. Vaidino Kauno jaunimo kamerinio, Kauno mažojo teatro spektakliuose.
1998 m. išrinktas Lietuvos teatro sąjungos Kauno lėlių teatro skyriaus pirmininku.
2000 m. už debiutą režisūroje – Kauno lėlių teatro spektaklį D. Čepauskaitės „Kai krenta žvaigždė“ (dail. S.Bocullo) apdovanotas „Fortūnos“ diplomu. Dar kartą šiuo apdovanojimu buvo įvertintas už vaidybą J. Januškevičiūtės spektaklyje „Sodžiaus istorijos“.
Nuo 2000 m. Kauno lėlių teatre ir ne tik režisavo spektaklius: E. Matulaitės „Velnias vestuvėse“, teatro improvizaciją „Didysis lėlių šou“, D. Čepauskaitės „Gražuolė ir pabaisa“ ir „Nebus audros", teatro improvizaciją „Didysis Kauno reviu“, spektaklį-žaidimą „Kiškis drąsuolis“, spektaklį-roko operą „Vilkas ir ožiukai“ (pagal Jaunųjų dramaturgų konkurso nugalėtojos Š. Kepenytės kūrinį).
2001 m. įstojo į Jaroslavlio valstybinio teatro instituto (Rusija) Lėlių teatro režisūros specialybę. 2005 m. apsigynė diplomą su pagyrimu.
2004 m. išrinktas Tarptautinės lėlininkų organizacijos UNIMA Lietuvos skyriaus prezidentu. Yra vienas iš šventės „Hanza Kaunas“ rengėjų.
Nuo 2008 m. Lietuvos teatro sąjungos Kauno skyriaus pirmininkas.
Taip pat vaidino Kauno jaunimo kameriniame teatre, Kauno mažajame teatre, „Domino“ teatre.
2013 m. Vilniaus universitete Kauno fakultete įkūrė „Raudonojo kilimo“ teatrą.
Dėstė Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje.
2015 m. TV3 televizijoje vedė kulinarinę laidą „Virtuvės istorijos“.
Rise of the Tomb Raider
Rise of the Tomb Raider – 2015 m. nuotykių ir veiksmo kompiuterinis žaidimas, išleistas „Xbox 360“ ir „Xbox One“ konsolėms. Žaidime toliau tęsiama jaunos anglų archeologės Laros Kroft nuotykių istorija po 2013 m. žaidimo „Tomb Raider“. Žaidimo veiksmas vyksta Sibire, kur Lara kovoja mistinio nemirtingumo artefakto paieškose su slapta organizacija „Trinity“.
Metacritic suvestinės duomenimis, „Rise of the Tomb Raider“ kritikai įvertino 86 balų iš 100 vidurkiu.
Žaidimą numatyta išleisti PC „Microsoft Windows“ sistemai 2016 m. pradžioje, „PlayStation 4“ − 2016 m. pabaigoje.
2017 m. pabaigoje leidėjas paskelbė, kad žaidimo parduota apie 7 mln. vienetų.
Aisėnų apylinkė
Aisėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Veiviržėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Priekulės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Brožių apylinkės, Pėžaičių apylinkės ir Veiviržėnų apylinkės.
Vaškių apylinkė
Vaškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Priekulės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Priekulės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Dituvos apylinkės.
Puhliajų valsčius
Puhliajų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Puhliajai.