cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kara kulis
Kara Kulis – ežeras Kazachstane, P. Kazachstano srityje. Ežeras yra 218 metrų aukštyje. Ežeras nuo Syr Darjos upės yra nutolęs apie 4 km į vakarus.
Ežero vardas išvertus iš uzbekų kalbos reiškia juodasis ežeras.
Vytautas Matulevičius
Biografija
2002–2004 ir 2005–2006 m. individualios įmonės „Krantas“ direktorius. 2004–2005 m. UAB „Lietuvos ryto“ televizija“ žurnalistas. 2005–2011 m. viešosios įstaigos „Krantas“ direktorius. 2009–2012 m. Europos parlamento nario Rolando Pakso padėjėjas. 2012–2016 m. Seimo narys („Drąsos kelias“).
Podgornojė (Tičkai)
Podgornojė (,, nuo 1938 m. birželio 6 d. Tischken, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, 7 km į pietryčius nuo Ragainės, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nemano miesto gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas, kaimo bendruomenė, nuo 1935 m. balandžio 1 d. savivaldybė. 1946–2008 m. Bolšoje Selo apylinkės gyvenvietė.
Gyventojai
Kaime 2010 m. buvo 17 gyvenamųjų namų.
Pilkasnapis tokas
Paplitęs Angoloje, Konge, Kenijoje, Malavyje, Mozambike, Tanzanijoje ir Zambijoje.
Senegalas (upė)
Senegalas (pranc. Sénégal) – upė Vakarų Afrikoje.
Senegalo upė susidaro iš sutekėjusių Bafingo (Bafing) ir Bakojaus (Bakoyeir) upių, kurios prasideda Futa Džalono plynaukštėje (Fouta-Djalon) (Gvinėja).
Senegalas teka į šiaurės vakarus, daugiausia lygumomis ir įteka į Atlanto vandenyną. Juo eina Mauritanijos – Senegalo siena.
Senegalas sudaro apie 1 500 km² deltą. Didžiausi jo intakai: Falemė (Faleme), Karakoras (Karakoro), Gorgolas (Gorgol).
Upės debitas nuo 5 m³/s (gegužės mėnesį) iki 5000 m³/s (rugpjūčio, rugsėjo mėnesį). Per potvynius Senegalas laivuojamas nuo Kajeso (Kayes) (888 km), per atoslūgius – nuo Podoro (Podor) (283 km). Senegalo vandeniu drėkinami laukai.
Didžiausi miestai prie Senegalo: Kajesas (Kayes), Sen Lui (Saint-Louis).
Paserninkų piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė apvali, 15 m skersmens. Šlaitai vidutinio statumo, 8-9 m aukščio. thumb|left|260px|Paserninkų piliakalnis iš šiaurės
Piliakalnis labai apardytas arimų, dirvonuoja, pietinėje papėdėje auga laukinė obelis.
Pietinėje ir rytinėje papėdėse, 0,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta šlako.
Tyrimai
1954 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Įtvirtinimų ir kultūrinio sluoksnio nepastebėta. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 2,3 ha. Fizinio apsaugos zonos pozonio plotas 14000 m².
Vytautas Benediktavičius
Vytautas Benediktavičius (g. 1930 m. kovo 26 d. Troškūnai) – TSRS ir Lietuvos karinis veikėjas, atsargos pulkininkas.
Biografija
1950 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, 1954 m. baigė Kaliningrado karo inžinerijos mokyklą, 1969 m. baigė Kauno politechnikos instituto Vilniaus filialą.
1954–1982 m. TSRS kariuomenės karininkas. 1956–1960 m. Kaliningrado karo inžinerijos mokyklos dėstytojas. 1972–1974 m. TSRS karinis patarėjas Sirijoje. 1974–1982 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto Karinės katedros vyr. dėstytojas, mokymo dalies viršininkas. 1982–1990 m. LTSR Ministrų tarybos, 1990–1991 m. Lietuvos Respublikos Ministrų tarybos referentas.
1991–1994 m. Savanoriškos krašto apsaugos tarnybos Sargybų skyriaus viršininkas, SKAT štabo viršininko pavaduotojas. 1992 m. pulkininkas
Atlantinė silkė
Atlantinė silkė (Clupea harengus) – silkiažuvių būrio žuvis. Tai viena iš gausiausių žuvų rūšių pasaulyje. Paplitusios abiejose Atlanto pusėse, telkiasi į didelius būrius. Išauga iki 45 cm ilgio ir sveria daugiau nei pusę kilogramo. Minta irklakojais bei aukštesniaisiais vėžiagyviais, nedidelėmis žuvimis. Silkėmis minta ruoniai, banginiai, menkės ir kitos didesnės žuvys.
Atlantinių silkių žvejyba ilgą laiką buvo svarbi Naujosios Anglijos ir Kanados Atlanto vandenyno pakrantės provincijų ekonomikos dalis. Čia silkės buriasi santykinai netoli kranto į milžiniškus būrius, ypač pusiau uždarose Meino ir Šventojo Lauryno įlankose. Šiaurės Atlanto silkės būriai siekia iki 4 kubinių kilometrų ir telkia iki 4 milijonų žuvų.
Ekologinė reikšmė
Silkės suvartoja didžiulius zooplanktono kiekius, taip panaudodamos vėžiagyvių biomasę pelaginėje zonoje. Savo ruožtu silkės yra pagrindinis grobis aukštesniame trofiniame lygmenyje esančioms rūšims.
Geografinis paplitimas
Atlantinė silkė paplitusi abiejose Atlanto pusėse, nuo Meino įlankos, Šventojo Lauryno įlankos, Fandžio įlankos, Labradoro jūros, Deiviso sąsiaurio, Boforto jūros iki Danijos sąsiaurių, Norvegijos jūros, Šiaurės jūros, Baltijos jūros (atskiras porūšis), Lamanšo sąsiaurio, Keltų jūros ir Biskajos įlankos.
Istorija
Lietuvoje maistui silkės gabentos iš Vakarų Europos jau nuo XIII a. pab.–XIV a. pr. Jas iki XVI a. pr. dažniausiai veždavo Hanzos pirkliai (per Gdanską, Rygą, Karaliaučių). Vėliau buvo nuolat vežamos iš Europos šalių. Nuo XVIII a. iki 1811 m. Vilniuje silkėmis prekiavo druskininkų cechas. Tarpukario Lietuvoje silkės per Klaipėdą į Lietuvą vežtos iš Jungtinės Karalystės. 1929–1938 m. atlantinė silkė sudarė 97,9 % visos į Lietuvą įvežtos žuvies. Vienam Lietuvos gyventojui vidutiniškai teko 4,8 kg silkės. 1950–1969 m. lietuvių žvejai silkes žvejojo Atlanto vandenyne (vėliau dėl menkstančių išteklių žvejyba apribota).
Lietuvoje silkė tradiciškai būdavo pasninko maistas; sūdyta arba kepta valgyta su virtomis bulvėmis, duona, jos sūrime buvo mirkomos daržovės. Žemaičiai silkių dėdavo į pusryčių košę, o miltuose pavoliotų ir ant žarijų pakepintų įtrindavo į rūgusį pieną. Nuo XX a. vid. paplito vadinama silkė „pataluose“: marinuota silkė su virtų daržovių (morkų, burokėlių), svogūnų, grybų garnyru.
Šaltiniai
thumb|240px|left|Clupea harengus
Pagas
Pago sala yra Adrijos jūroje, į šiaurę nuo Zadaro, šiaurinėje Dalmatijoje, Kroatijos valsybėje. Plotas 256 km², ilgis iš šiaurės į pietus sudaro 60 km. Tai penkta pagal dydį sala Kroatijos pakrantėje ir viena iš ilgiausią kranto liniją turinčių Kroatijos salų. Iš viso saloje gyvena 7 969 gyventojai (2001).
thumb|center|440px|Pago sala žvelgiant iš žemyno pusės
Eišiškių pilis
Eišiškių pilis, Eišiškių piliavietė – piliakalnis Šalčininkų rajono savivaldybės teritorijoje, į rytus nuo Eišiškių. Kartais vadinama Gornostajiškių piliaviete. Piliavietė pasiekiama pavažiavus iš Eišiškių link Šalčininkų plentu 1,4 km, yra kairėje šiaurėje, apaugusi.
Piliavietė
Piliavietė 84 × 112 m dydžio aikštė, apjuosta apie 4 m aukščio ir 18–20 m pločio pylimu, už kurio yra apie 26 m pločio ir 5 m gylio griovys. Ties pylimo pietinės dalies viduriu yra 8 m pločio, rytinėje ir vakarinėje dalyse kiek siauresni, greičiausiai perkasti vėliau, įvažiavimai. Pylimo šiaurės vakarų kampe yra apie 8 m skersmens daugiakampio ar apvalaus mūrinio gynybinio bokšto pamatų liekanų, manoma, kad tai pilies senieji vartai.
Tyrimai
1955 m. piliavietę žvalgė Istorijos institutas, 1968 m. – Mokslinė metodinė taryba. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 3,03 ha. Fizinio apsaugos zonos pozonio plotas 13000 m².
Istorija
Pilis buvo išplanuota ir įtvirtinta kaip tvirtovė ir greičiausiai yra XIII a. antrosios pusės - XIV a. Lietuvos metraščių legendinėje dalyje minima, kad XIII a. pirmoje pusėje pilį pastatydinęs Eišys. Manoma, kad XIV a. antroje pusėje ji priklausė didžiojo kunigaikščio Vytauto žmonos Onos tėvui Sudimantui. XVI a. metraštininkai mini Eišiškių pilį kaip vieną seniausių lietuvių pilių.
Piliavietėje XIX a. pirmoje pusėje buvo optinio telegrafo Peterburgas–Varšuva stotis, pastatyta 1830 m., yra jos pastato 15 × 10 m liekanų.
Kai kurių tyrinėtojų manymu, Eišiškių žemės įtvirtinimai – piliavietė priklauso gardinėms (aptvarinėms) pilims – tvirtovėms, statytoms XII a. – XIV a. Šioms piliavietėms būdingas dviejų kontrastinių erdvinių – tūrinių sistemų: horizontalaus smarkiai ištęsto aptvaro ir sunkaus, gerokai aukštyn kylančio pagrindinio bokšto donžono derinys. Pastarasis savo formomis asocijuojasi su bokštinio tipo gynybiniais statiniais, plačiai žinomais XIII a. Voluinėje ir Nemuno aukštupyje. Eišiškių piliavietė yra tarsi Medininkų pilies prototipas.
Šaltiniai
Шукевич B. Об археологических местностях в Лидском и Троцком уездах // Труды Виленского отделения Московского предварительного комитета по устройству IX apxeoлогического съезда в Bильне. Bильна. 1893. Отдел 1, c. 97.
Čiekupis
Čiekupis – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km nuo Tverečiaus.
Silkinės
thumb|right|260px|[[Atlantinė perpelė (Alosa fallax)]] thumb|right|260px|[[Meksikinis menhedenas (Brevoortia patronus)]] thumb|right|260px|[[Apvalioji sardinėlė (Sardinella aurita)]] thumb|right|260px|[[Tanganikinė sardinė (Limnothrissa miodon)]] thumb|right|260px|[[Filipininė sardinėlė (Sardinella tawilis)]] Silkinės (Clupeidae) – silkiažuvių būrio žuvių šeima. Sėslių žuvų kūno ilgis iki 35-45 cm. Nugara tamsiai melsva ar žalsva, šonai sidabriški. Dantys maži arba visai jų nėra. Ikreliai apvalūs.
Lietuvos pakrantėse randamos:
Sistematika
Šeimoje yra 64 gentys, 206 rūšys. Skirstoma į keletą pošeimių:
Italijos futbolo varžybos 1956–1957 m.
Italijos futbolo varžybos 1956–1957 m.
Eigulių piliakalnis
Eigulių piliakalnis, kapinynas ir gyvenvietės – piliakalnis (A320P) ir archeologinis kompleksas Kaune, Eiguliuose, Neries kairiajame krante.
Venciūnų pagrindinė mokykla
Alytaus rajono Venciūnų pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Alytaus raj., Alovės seniūnijoje, Venciūnuose, vykdžiusi pradinio ir pagrindinio ugdymo programas. Įstaigos kodas 290242560.
Eigulių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis yra Kauno klinikų rajone (į pietvakarius), upės kranto aukštumos kyšulyje. Iš pietų, vakarų ir šiaurės jį juosia gilios daubos, iš rytų ir pietryčių prieina gretimos aukštumos, nuo kurių piliakalnį skiria apie 50 m ilgio griovys. Aikštelė 70 x 60 m dydžio, nuapvalintais kampais. Jos rytiniame gale supiltas 5–6 m aukščio pylimas.
Venciūnų pagrindinė mokykla
Istorija
miniatiūra|250px|left|Buvusi mokykla, 2016 m. Prieš mokyklos įkūrimą Venciūnų apylinkėje nuo 1910 iki 1918 m. veikė daraktorinės mokyklos. 1916 m. pas ūkininką Motiejų Balsiukevičių įsikūrė pirmoji Venciūnų pradinė mokykla. 1931 m. mokykla iš M. Balsiukevičiaus patalpų persikėlė pas Juozapą Kvederavičių Venciūnų kaime.
Eigulių piliakalnis
Piliakalnis
Aikštelė ir pylimas apardyti per Pirmąjį pasaulinį karą kasant apkasus ir vėlesnių statybų. Joje rasta žiestų puodų, puoštų horizontaliomis lygiagretėmis ir banguotomis linijomis bei įvairiomis įkartomis, šukių, apdegusio molio tinko gabalų, geležinis arbaleto strėlės antgalis.
Priešinė
Priešinė (arba priešininkė) – tradicinės žemaičių trobos patalpa, esanti prie gerosios priemenės. Priešinėje būdavo mūris su šildoma sienele, stalas, lova, keli krėslai, komoda, po apačia įrengtas rūsys daržovėms. Kartais iš priešinės būdavo praėjimas į kamarą.
Eigulių piliakalnis
Piliakalnis
Manoma, kad ant piliakalnio stovėjo 1379 m. rašytiniuose šaltiniuose minima ir 1382 m. birželio 30 d. per Vokiečių ordino antpuolį sudeginta Eigulių (Egollen) pilis.
Priešinė
Priešinėje paprastai gyvendavo pasenę tėvai, svečiai ar samdiniai.
Eigulių piliakalnis
Piliakalnis
Pietinėje piliakalnio dalyje galima atrasti išlikusių, bet vandalų nuniokotų bunkerių, kurių šaunamosios skylės atsuktos į Neries pusę. Gali būti, kad tai buvo ginybinis bunkeris nuo puolimo iš vakarų.
Kapinynas
Kapinynas yra prie dab. Eigulių kapinių, apardytas. 1935 m. ir 1937-1938 m. kasinėjo Kauno kultūros muziejus, tyrimų vadovas Jonas Puzinas. Ištirta IV a. - VII a. 47 nedegintų ir 4 sudegintų mirusiųjų kapai. Nedeginti mirusieji laidoti duobėse, kai kurių duobių dugne aptikta akmenų. Sudeginti laidoti apskritose duobutėse, jų kaulai išrinkti iš laužo arba supilti kartu su degėsiais. Vyrų kapuose rasta geležinių įmovinių kirvių, ietigalių, peilių, segių, žiedų. Moterų kapuose buvo gausiau papuošalų - apgalvių, šaukštinių ir dėželinių antkaklių, lankinių segių, smeigtukų, juostinių storagalių ir įvijinių apyrankių, daug stiklo, emalio ir gintaro karolių, t. p. darbo įrankių (peilių, ylų, verpstukų).
Seluso medžioklės rezervatas
Seluso medžioklės rezervatas  – saugoma gamtos teritorija vidurio rytų Tanzanijoje; vienas didžiausių medžioklės rezervatų pasaulyje. Įkurtas 1922 m. ir pavadintas anglų medžiotojo, gamtosaugininko, žuvusio Tanzanijoje, Frederiko Seluso garbei.
Eigulių piliakalnis
Kapinynas
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1954 m. ir 1962 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, 1989 m. tyrė Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai.
Seluso medžioklės rezervatas
Rezervatas apima 54 600 km², taip pat dar išskirtos buferinės zonos. Teritorijoje nėra jokių nuolatinių gyvenviečių, žmonių patekimas į rezervatą kontroliuojamas. Svarbiausia turistinė sritis yra Rufidžio slėnis, kur rengiamos kelionės laivu, taip pat žygiai po apylinkes. Į rezervato teritoriją įeina Rufidžio kanjonas, šlapynių sritys, džiunglių ruožai. Visgi, didžiąją dalį Seluso medžioklės rezervato užima savanos, kuriose gyvena tipiniai šio krašto gyvūnai – afrikiniai drambliai, hipopotamai, afrikiniai buivolai, krokodilai, įvairios antilopės ir t. t.
Eigulių piliakalnis
Gyvenvietės
Į šiaurės rytus nuo kapinių yra akmens ir bronzos amžiaus gyvenvietės. 1948 m., 1952-1953 m. ir 1957 m. Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus (vadovė Rimutė Rimantienė) ištyrė gyvenviečių grupę, buvusią Neries II viršsalpinėje terasoje. Gyvenviečių apatiniuose sluoksniuose rasta vėlyvojo paleolito (X-IX tūkstantmetis iki m.e.) stovyklų liekanų. Rasta židinių žymių, titnaginių svidrinio tipo strėlių antgalių, ilgųjų gremžtukų, rėžtukų, dvigalių skaldytinių, skalūno plokštelė su įraižomis. Kai kurių gyvenviečių viršutiniai kultūriniai sluoksniai priskiriami vėlyvojo neolito Pamarių kultūrai. Juose aptikta 11 židinių, virvelinės ir šiek tiek brūkšniuotos keramikos bei titnago dirbinių.
Venciūnų pagrindinė mokykla
Istorija
1934 m. valstybė skyrė lėšas įkurti Venciūnų pradinei mokyklai. Žmones mokyklos statybai organizavo Alovės valsčius. Mokyklą statė Lovskis iš Alytaus ir inžinierius Taškūnas. 1935 m. buvo pastatyta dvikomplektė pradinė mokykla, jos vedėju paskirtas Kazimieras Staniškis (1941 m. ištremtas į Sibirą).
Eigulių piliakalnis
Gyvenvietės
Smiltyne prie upelio, buvusiose gyvenvietėse, rasta neolito dirbinių: lancetinių ir skersinių antgalių, retušuotų skelčių, nuoskalų, šiek tiek brūkšniuotos keramikos. Neries III viršsalpinėje terasoje (trečioji gyvenviečių grupė) aptikta siaurų retušuotų skelčių, nuoskalų. Radinius saugo Vytauto Didžiojo karo muziejus.
Pierre Nora
thumb|Pierre NoraPierre Nora (g. 1931 m. lapkričio 17 d.) – prancūzų istorikas, vadinamosios Analų mokyklos trečiosios kartos atstovas. Išgarsėjo parengęs ir redagavęs septynių tomų prancūzų „atminties vietų“ (les lieux de mémoire) veikalą, kuriame tyrinėjamas prancūzų identitetas ir kolektyvinė atmintis.
Šiuo metu – École des Hautes Études en Sciences Sociales (EHESS) Paryžiuje profesorius, žurnalo La débat redaktorius. 2001 m. birželio 7 d. išrinktas Prancūzijos mokslų akademijos nariu.
Venciūnų pagrindinė mokykla
Istorija
1951 m. Venciūnų pradinė mokykla buvo perorganizuota į septynmetę. 1958 m. suremontuotas mokyklos antrasis aukštas, įrengtos trys klasės. 1962 m. mokykla perorganizuota į aštuonmetę. 1963 m. prie mokyklos buvo pastatytas priestatas. 1987–1988 m. aštuonmetė mokykla tapo devynmete mokykla. 1992–1993 m. devynmetė mokykla perorganizuota į pagrindinę mokyklą. 1999–2000 m. mokykla perorganizuota į pagrindinę dešimtmetę mokyklą.
Mokyklos himnas
Žodžiai ir muzika  Zitos Cikanienės
Čekijos Respublikos Konstitucinis Teismas
Čekijos Respublikos Konstitucinis Teismas - Čekijos konstitucinės justicijos institucija; Konstitucinis Teismas. Galimas konstitucinis skundas. Pirmtakas - ČSFR Konstitucinis Teismas. 15 teisėjų. Skiria Respublikos Prezidentas pritarus Senatui. Kadencija - 10 metų.
Seluso medžioklės rezervatas
Seluso medžioklės rezervatas 1982 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
thumb|left|250px|Drambliai Rufidžio pakrantėje
Audronė Purlienė-Piekutė
Audronė Purlienė-Piekutė (g. 1944 m. spalio 24 d. Tėvelių k., Skuodo r.) – choro dirigentė ir pedagogė.
Biografija
Baigusi metinius chorvedžių kursus Kretingoje, 1961–1965 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos technikume (dėst. R. Varnas). Būdama trečiame kurse, pradėjo vadovauti meno mėgėjų kolektyvams. 1965–1970 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. A. Lopo klasė).
1970–1972 m. Lietuvos aklųjų draugijos kamerinio mišriojo choro dirigentė – chormeisterė.
Nuo 1972 m. rudens Klaipėdos S. Šimkaus aukštesniosios muzikos mokyklo s choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, merginų choro (70-80 dalyvių) vadovė. Chorą išmokė nemaža lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių (B. Britteno „Kalėdų apeigas“), surengė koncertų Klaipėdoje ir kitur. 1977 ir 1985 m. respublikinių dainų švenčių konkursuose laimėjo pirmąsias vietas. 1978–1983 m. A. Purlienė buvo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų vyr. dėstytoja, studentų choro vadovė, išugdė 12 chorvedžių. 1978–1983 m. Klaipėdos dainų ir šokių ansamblio „Žilvinas“ vokalinės grupės vadovė. Ansamblis koncertavo Lietuvoje, Latvijoje, Baltarusijoje, Kaliningrade, Vokietijoje, Vengrijoje, Moldavijoje, dalyvavo dainų šventėse ir televizijos laidose. Kaip savarankiškas mišrusis vokalinis ansamblis, buvo „Sidabrinių balsų" ir kitų konkursų laureatas, jo įrašų padarė Lietuvos radijas ir televizija.
Nuo 1983 m. rudens Audronė Purlienė vėl Klaipėdos S. Šimkaus aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo dėstytoja. Čia atgaivino merginų chorą, su kuriuo pasiekė gražių kūrybinių laimėjimų. Atliko Ch. Gounod Mišias, F. Schuberto Mišias G-dur ir dar kitų autorių sudėtingesnių kūrinių. Merginos surengė koncertų Klaipėdoje, Liepojoje, Plungėje, Jurbarke, Tauragėje, Kretingoje, dalyvavo Klaipėdos miesto dainų šventėse, giedojo bažnyčiose. 1985 m. respublikinės dainų šventės konkurse pelnytas geriausio choro vardas, o 1987 m. respublikinės moksleivių dainų šventės konkurse joms pripažinta pirmoji vieta. Choras dalyvavo 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje, jo įrašų padarė Lietuvos radijas ir televizija.
1985–1991 m. A. Purlienė buvo Klaipėdos S. Šimkaus konservatorijos ir moksleivių mišriojo choro (60-70 dalyvių) meno vadovė ir dirigentė, vėliau chormeisterė, nuo 1994 m. vėl meno vadovė ir dirigentė, nuo 1991 m. choro dirigavimo skyriaus vedėja. Su mišriuoju choru taip pat pasiekė ryškių meninių laimėjimų. Choras parengė ir sudėtingesnių kūrinių: J. Rutterio „Magnificat“, Th. Dubois oratoriją „Septyni Kristaus žodžiai“, C. Orffo kantatą „Carmina Buraną“, C. M. von Weberio Mišias Es – dur (pirmą kartą atliktos Lietuvoje), S. Šimkaus kantatą „Kovotojams už Lietuvos laisvę" ir kt. Choras dalyvavo daugelyje kultūros renginių: muzikų S. Šimkaus, J. Švedo, A. Mikulskio, K. Kavecko, K. Griauzdės, C. Orffo jubiliejiniuose koncertuose, Klaipėdos miesto ir respublikinėse dainų šventėse, 1990 m. Lietuvos tautinėje dainų šventėje ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje. 1987 m. VII Stasio Šimkaus chorų konkurse Klaipėdoje choras laimėjo pirmąją vietą, 1987 m. respublikinės moksleivių dainų šventės konkurse Vilniuje antrąją vietą, 1992 m. IX Stasio Šimkaus chorų konkurse antrąją vietą ir specialų prizą, o 1995 m. X tarptautiniame Stasio Šimkaus chorų konkurse pirmąją vietą ir specialų prizą. Choras nemaža koncertų surengė Klaipėdoje ir jos krašte, giedojo bažnyčiose, jo įrašų padarė Lietuvos radijas ir televizija.
A. Purlienė 1989–1990 m. buvo Klaipėdos Marijos Taikos Karalienės didžiojo mišriojo choro vadovė – parengė L. Cherubini „Requiem“, A. H. Rosewigo Mišias G-dur, nemaža įvairių autorių giesmių. Pedagogė vadovavo ir šios bažnyčios vaikų chorui. Buvo 1985, 1987 ir 1989 m. Klaipėdos miesto dainų švenčių dirigentė. Yra Klaipėdos chorinės bendrijos „Aukuras" narė. 1997 m. jai suteikta vyresniosios dėstytojos kvalifikacijos kategorija.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Lietuvos naudingosios iškasenos
Lietuva turi įvairių naudingųjų iškasenų, tačiau jos slypi gelmėse, po kvartero nuogulomis ir giliau. Lietuvoje kasamas smėlis, žvyras, molis, klintis, dolomitas, durpės, nafta. Prieš 15 metų šalyje buvo iškasama po 10–12 tonų naudingųjų iškasenų kiekvienam gyventojui, tačiau šiandien šis rodiklis sumažėjęs iki 5–6 tonų.
Nafta
Lietuvoje naftos ilgai nepavyko rasti, tik 1968 m. Šiūparių gręžinyje, netoli Gargždų, ištryško pirmasis naftos fontanas. Nafta Lietuvoje aptinkama 1850–2000 metrų gylyje, daugiausiai kambro sluoksniuose. Dėl didelio slėgio iš gręžinio ji kyla pati ir ištrykšta. Kai po tam tikro eksploatavimo laiko nustoja trykšti, verslovėje pastatomi siurbliai. Lietuvoje dabar eksploatuojama 10 naftos telkinių. Per metus išgaunama apie 0,4 mln. tonų vertingos žaliavos. Tai patenkina maždaug 5 % šalies reikmių. Nuo 1990 m., kai prasidėjo pramoninė naftos gavyba, išgauta daugiau kaip 2,5 mln. tonų naftos. Visą laiką augusi naftos gavyba, nuo 2002 m. ėmė mažėti. Priežastis – nebeieškoma naujų naftos sankaupų. Dabar išžvalgyti Lietuvos ištekliai tesudaro 3 mln. tonų, o tokiais pat gavybos tempais, jie būtų išnaudoti iki 2026. Mokslininkai prognozuoja, kad Lietuvos naftos atsargos sausumoje gali siekti net iki 60 mln. tonų, bet jas dar reikia rasti. Geologų akys krypsta į Baltijos jūrą. Lietuvos išskirtinėje ekonominėje zonoje gali slūgsoti dar 40–80 mln. tonų naftos. Tai patvirtina Rusijos teritoriniuose vandenyse pradėtas eksploatuoti didelis telkinys D-6, kurio atsargos apie 22 mln. tonų.
Klintis
Iki 30 m storio permo periode susidariusios nuosėdinės karbonatinės uolienos klinties sluoksniai, arčiausiai paviršiaus slūgso šiaurės Lietuvoje, Akmenės rajone. Ypač didelis ir svarbus yra Karpėnų telkinys, kurio atsargos net 70 mln. tonų. Klintis jame išgaunama atviruoju būdu. Klintis – pagrindinė cemento gamybos žaliava, todėl netoli Karpėnų karjero pastatyta „Akmenės cemento“ gamykla.
Molis
Molis yra nuosėdinė plastiška uoliena iš labai smulkių dalelių (mažiau nei 0,01 mm). Lietuvoje išžvalgyta daugiau nei 50 telkinių. Dauguma jų – paskutinio apledėjimo prieledyninių ežerų vietose. Iš molio gaminamos plytos, čerpės ir kt. gaminiai. Vienas didžiausių molio telkinių yra Šaltiškių karjeras, čia triaso periodo molio sluoksnis yra net 100 m storio.
Smėlis ir žvyras
Lietuvoje išžvalgyta per 600 žvyro ir per 100 nemažų kvartero smėlio telkinių. Jų yra bemaž visoje šalyje. Žvyras naudojamas betonui gaminti, keliams tiesti. Smėlis – keliams tiesti, statyboms, silikatinėms plytoms gaminti. Netoli Anykščių eksploatuojamas neogeno periode susidaręs kvarcinio smėlio telkinys. Baltas, daugiau kaip 90 % kvarco turintis smėlis – reta ir vertinga žaliava. Karjere iškastas smėlis naudojamas langų stiklams, stiklo tarai, kineskopams gaminti.
Neeksploatuojamos naudingosios iškasenos
Anhidritas – Pagiriuose (Kauno rajonas), 300 metrų gylyje slūgso sulfatinės uolienos – anhidrito – sluoksnių. Anhidritą galima naudoti apdailos plokštėms, cementui, trąšoms. Pagirių telkinyje anhidritą buvo planuojama pradėti kasti 2012 m.
Auksas – mokslininkai nustatė, kad Tauragnų ir Dysnų žvyro telkiniuose gali būti iki 2,5 tonos aukso. Tačiau šiame žvyre yra labai maža aukso koncentracija. Norint gauti 1 kg aukso, reikėtų išplauti 3000 tonų žvyro. Taigi gavybos išlaidos pranoktų išgauto aukso vertę.
Geležies rūda – netoli Varėnos kristaliniame pamate (350 m gylyje) rasti 4 gana kokybiškos geležies rūdos (geležingumas 47–62 %) telkiniai. Nuo Zervynų kaimo į šiaurės vakarus iki Šarkiškių bei Biekšių kaimo besitęsiančioje zonoje yra 7 geležies rūdos apraiškos ir dar 13 intensyvių magnetinių anomalijų. Sutinkami 4 geležies rūdos tipai, tarp kurių vyrauja 80-90 % serpentininė magnetinė rūda. Trijuose didžiausiuose telkiniuose yra apie 734 mln. t išteklių. Norint geležies rūdą išgauti, reikėtų įrenginėti gilias šachtas, jas nusausinti, o tai kainuotų labai brangiai. Geležies rūdos gavyba taip pat suniokotų ir unikalų Dzūkijos landšaftą.
Granitas randamas daugelyje vietų, tačiau kaip naudinga iškasena verta dėmesio randama pietryčių Lietuvoje Marcinkonių granitoidų masyve, kurio plotas apie 300 kvadratinių km. Čia granitas slūgso 200–300 m gylyje. Granitas pagal fizines ir mechanines savybes yra vertinga natūrali statybinė medžiaga, o kai kurios jo atmainos gali būti panaudotos kaip apdailos akmuo.
Opoka – nuosėdinė uoliena. Lietuvoje yra žinomas vienas 1954–1955 m. ir 1959 m. išžvalgytas telkinys esantis Stoniškių-Žemaitkiemio apylinkėse, apimantis 36,6 ha plotą. Kaip naudinga iškasena susijusi su viršutinės kreidos nuogulomis, kurias dengia 9–13,8 m kvartero nuogulos. Opokos ištekliai telkinyje sudaro 34,4 mln. tonų. Telkinys pradėtas eksploatuoti 1989 m. ir per metus buvo iškasama 104 tūkst. tonų. Vėliau gamyba ženkliai sumažėjo, o 1994 m. visai sustojo. Opoka naudojama kaip statybinis akmuo ir mineralinis priedas, be to iš lietuviškos opokos galima gaminti adsorbentus ir abrazyvus.
Irena Marija Balčiūnienė
Irena Marija Balčiūnienė (g. 1943 m. balandžio 25 d. Skačiūnai, Žemaitkiemio valsčius) – Lietuvos vertėja.
Biografija
1960–1965 m. studijavo anglų kalbą ir literatūrą Vilniaus universitete. 1965 m. baigė Vilniaus universitetą. 1969–1972 m. dirbo redaktore „Vagos“ leidykloje. Verčia iš anglų kalbos.
Šimkaičių apylinkė
Šimkaičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Šimkaičių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Raseinių rajonui. 1954 m. prie jos prijungtos Bliūdžių apylinkė, Trakinių apylinkė, dalis Medininkų apylinkės ir dalis Kalnujų apylinkės, 1959 m. – Paalsio apylinkė. Prie Raseinių rajono prijungti Apusinų, Aukštašlynio I, Aukštašlynio II, Beržtų, Gervynės, Keidžių, Paalsio, Paantvardžių, Pareizgupio, Puolimų kaimai ir Paupio miestelis. 1979 m. prie Šimkaičių apylinkės prijungti panaikinamos Jurbarko rajono Stakių apylinkės kai kurie kaimai: Aušgirio, Baltraitiškės, Cigelnės, Degimo, Graužų, Jovališkės, Kazokų, Peldžiūnų II (dalis), Rievų, Rupeikių, Šambaravos, Vidaujos, Volungiškės ir Zagriaužio kaimai. 1988 m. prijungta Vadžgirio apylinkė.
1995 m. apylinkės vietoje įsteigta Šimkaičių seniūnija.
Gelbstint eilinį Rajaną
Gelbstint eilinį Rajaną  – 1998 m. JAV karinė drama. Filmas paremtas realiais Antrojo pasaulinio karo faktais. Garso takelį kūrė John Williams. Filmą platino „Dreamworks“. Visame pasaulyje filmas uždirbo 479 mln. JAV dolerių.
Dortmunder Export
thumb|Miunchenietiškas Export alus Dortmunder Export (arba tiesiog Export) – nuo 1873 m. Dortmunde gaminamas šviesusis lager tipo alus.
Istorija
Tradiciškai, Dortmundo mieste buvo gaminamas į altbier panašus alus – viršutinės fermentacijos, tamsus, trumpai fermentuojamas alus kviečių pagrindu. XIX a. viduryje sparčiai plintant pilsner tipo šviesiajam alui, keletas smulkių Dortmundo alaus daryklų susijungė į „Dortmunder Union“, ir aludario Fritz Brinkhoff vadovaujami pradėjo virti savą šviesųjų lager alų. Iš pradžių pradėtos gaminti 2 rūšys – silpnesnė Lagerbier ir stipresnė Export. Iš pradžių manyta silpnesniąją rūšį pardavineti vietoje, o stipresniąją eksportuoti (iš čia pavadinimas „Export“), rūšis eksportui buvo pagaminta stipresnė, nes planuota alų atskiesti paskirties vietoje (šitaip mažinant pervežimo išlaidas). Tačiau Lagerbier nesilaukė populiarumo ir greitai nustota gaminti; tuo tarpu stipresnioji Export tapo populiari ir Dortmunde.
Ši lengvo alaus rūšis taip greitai išpopuliarėjo tarp pramonės darbininkų, kad jį virusi darykla „Dortmunder Union“ greitai tapo didžiausia alaus darykla Vokietijoje, o Dortmundo mieste veikė didžiausias alaus daryklų skaičius.
Iki XX a. vidurio „Export“ buvo populiariausia Vokietijos alaus rūšis, to meto alus turėjo ne mažiau kaip 5,5 % alkoholio tūrio. Vėliau šią rūšį nukonkuravo išpopuliarėjęs pilsner, dabar gaminamas Export alus paprastai turi ~5 % alkoholio tūrio.
Charakteristika
Export alus panašus į pilsner alų. Kaip ir kitų šviesieji lager tipo alūs, Export yra šviesiai gelsvos spalvos, vidutiniškai jaučiamas apynių kartumas, skonis silpnas ir švelnus, gausu angliarūgštės. Dortmundo apylinkių vandenyje gausu sulfatų, todėl aluje gali būti jaučiamas silpnas sieros prieskonis. Kadangi Dortmundo vandenyje taip pat gausu kalcio karbonato (kreidos), kuri suteikia apynių skoniui aštrumo, aludariai apynių į alų dėjo mažiau – dėl to Export aluje geriau jaučiamas salyklo skonis.
Export tipo alus taip pat tradiciškai gaminamas Miunchene ir Vienoje (Wiener Export). „Export“ tipo alus (tokiu arba kitais pavadinimais) gaminamas ir kitur, pvz. populiari Lietuvoje Švyturio Ekstra – priskiriama Dortmunder Export alaus tipui.
Edvardas Jokūbas Daukša
Edvardas Jokūbas Daukša (Daukšys) (1836 m. gegužės 13 d. Biržai – apie 1890 m. Papilio parapijoje) – Lietuvos poetas, vertėjas, 1863 m. sukilimo dalyvis.
Biografija
Tėvas Kazimieras Kristupas Daukša. Mokėsi Kėdainių ir Slucko evangelikų reformatų gimnazijose. Studijavo mediciną 1854-1856 m. Maskvos ir 1856-1858 m. Tartu universitetuose, 1858-1860 m. filologiją Karaliaučiaus universitete.
Nuo 1861 m. gyveno Vilniuje, bendravo su V. Sirokomle. Dalyvavo 1863 m. sukilime. 1864 m. nuteistas 16 m. katorgos, ištremtas į Tobolską. Vėliau bausmė sumažinta iki 12 metų. Po amnestijos raštininkavo Pavolgio geležinkelyje. 1884 m. grįžęs į Lietuvą keliavo po kaimus, kurstė pasipriešinimo rusų valdžiai nuotaikas. 1890 m. žiemą rastas sušalęs pakelėje netoli Biržų.
Parašė eilėraščių lietuvių ir lenkų kalbomis. Lietuviškoji poezija lyrinė, elegiškų intonacijų, artima liaudies dainoms, lenkiškojoje ryškios antiunijinės nuostatos. Išvertė A. Mickevičiaus „Konrado Valenrodo“ fragmentų, J. V. Getės, F. Šilerio, Dž. Bairono kūrinių. Eilėraščių išspausdinta rinkinyje „Ant upės krašto blindelė auga“ (1987 m.).
Utenos šv. Mykolo sentikių cerkvė
Utenos sentikių cerkvė – Utenos sentikių religinės bendruomenės maldos namai Utenoje, Joneliškio g. 12 (kampe su Pilies g.), šalia privačių sodybinių namų kvartalo. Cerkvė stovi miesto pietvakariniame pakraštyje, Joneliškio mikrorajone, piečiau praeina.
Utenoje sentikių cerkvė pastatyta 1991 m. Šventikas – Antonijus Lesnikovas, Lietuvos pomorų sentikių aukščiausiosios tarybos narys. miniatiūra|240px|left|Cerkvės galinis fasadas miniatiūra|250px|right|Vartai į šventorių iš Pilies g.
Istorija
Po II pasaulinio karo sentikiai iš aplinkinių kaimiškųjų sentikių parapijų, skaičiuojančių savo istoriją nuo XVIII-XIX a. (Nečėnų, Sirvydžių, Šeimaties, Stalnioniškio), dėl pasikeitusių socialinių gyvenimo sąlygų ėmė keltis į miestus. Dalis jų pasirinko rajoninį centrą Uteną, kurioje ėmė sparčiai vystytis pramonė. Tačiau pokario laikotarpiu sovietų valdžia nedavė leidimo įsteigti sentikių bendruomenę Utenoje.
1980 m. mieste gyveno apie 1000 sentikių. Bendruomenės branduolį sudarė keli šimtai tikinčiųjų. Jiems ilgą laiką teko verstis be savo maldos namų. Tik 1980–ųjų pabaigoje ėmė keistis politinė padėtis, todėl 1989 m. rudenį prasidėjo cerkvės statyba. Spalio 24 d. buvo padėtas šventovės kertinis akmuo, kurį pašventino Vilniaus bendruomenės šventikas V. Vasiljevas, padedamas 96 metų amžiaus A. Volkovo. Didelę finansinę ir materialinę paramą statyboms suteikė Vilniaus, Klaipėdos bendruomenės, kai kurios Utenos įmonės ir organizacijos, pavieniai aukotojai. Statomais namais rūpinosi tuometinis sentikių bendruomenės pirmininkas E. Nikitinas, patarimais ir darbu prisidėjo Markas Ivanovas, Galaktionas Pančenko, Ivanas Nazarovas, Kiriakas Kalinkinas, Vasilijus Babachinas, Ana Rutkovskaja ir kiti. 1991 m. lapkričio mėn. statybos buvo baigtos. Po iškilmingo pašventinimo cerkvė atvėrė duris nuolatinėms pamaldoms. Toliau dar buvo baigiama šventovės išorės apdaila, vidaus apstatymas.
Architektūra
Cerkvės pastatas suręstas pagal senosios rusų architektūros tradicijas, pagrindiniu fasadu orientuotas į vakarų pusę (Joneliškio g.). Išsiskiria aukštu dvišlaičiu, pusiau valminiu stogu. Pastatas sudėtas iš rąstų, fasadai apkalti apdailinėmis lentomis. Apima maldų ir gyvenamąsias patalpas. Įėjimai į šventovę įrengti iš trijų pusių. Virš prieangio iškilusi masyvi dviejų tarpsnių varpinė su kupolu ir kryžiumi. Rytinėje pastato pusėje ant kraigo įrengtas mažas kupoliukas su kryžiumi. Langų angos stačiakampės ir arkinės, su dekoratyviu stiklų skaidymu.
Maldos namus supa trapecijos formos, apie 0,32 ha dydžio šventorius. Teritorija aptverta metaline tvora, juosiama tankiai augančių, daugiausiai spygliuočių medžių ir krūmų. Įrengti treji nevienodo dydžio vartai patekti į šventorių – iš Pilies g. (veda platesnis takas), bevardžio skersgatvio (šiaurėje) ir Joneliškio g. (vakaruose, nuo automobilių stovėjimo aikštelės).
Kilimandžaro nacionalinis parkas
Kilimandžaro nacionalinis parkas  – saugoma gamtos teritorija Tanzanijos šiaurėje, Kilimandžaro regione, netoli Mošio. Apima Kilimandžaro kalną. Plotas – 753 km².
XX a. pr. vokiečių kolonijinė valdžia Kilimandžaro kalną paskelbė medžioklės rezervatu. 1921 m. jis pertvarkytas į miško rezervatą. 1973 m. Kilimandžaro kalno teritorija virš medžių ribos paskelbta nacionaliniu parku, o nuo 1977 m. pritaikyta turizmui. 1987 m. Kilimandžaro nacionalinis parkas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Teritorijoje saugoma unikali aukštikalnių augmenija ir gyvūnija, sniegu padengtos ugnikalnio viršukalnės.
thumb|left|250px|Įvažiavimas į nacionalinį parką
Leonidas Vorobjovas
Leonidas Vorobjovas (1949 m. kovo 10 d. Šiauliuose – 2013 m. gruodžio 2 d. Šiauliuose) – Lietuvos dailininkas karikatūristas.
Biografija
1969–1970 m. mokėsi Šiaulių pedagoginiame institute piešimo, braižybos ir darbų specialybės. Po karinės tarnybos dirbo Šiaulių medžio apdirbimo kombinate, vėliau – Buitinio aptarnavimo kombinate.
Kūryba
Išspausdinta per 20 tūkstančių karikatūrų. Piešė karikatūras miesto laikraščiui „Šiaulių naujienos“, žurnalams „Šluota“, „Krokodil“, vėliau – „Verslo žinios“. Nuo pat įkūrimo bendradarbiauja dienraštyje „Respublika“. Piešiniai publikuoti Makedonijos žurnale „Osten“, Vokietijos – „Eulenschpiegel“. Dalyvavo tarptautinėse karikatūrų parodose Anglijoje, Armėnijoje, Belgijoje, Bulgarijoje, Latvijoje, Italijoje, Rusijoje, Turkijoje, JAV, Kanadoje, Vokietijoje.
Algis Julius Matulevičius
Algis Julius Matulevičius (1934 m. rugsėjo 20 d. Kaune – 2014 m. vasario 4 d. Vilniuje) – Lietuvos radijo ir televizijos žurnalistas, redaktorius, sporto komentatorius.
Biografija
1954 m. baigė Kauno 9-ąją vidurinę mokyklą, 1963 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete – žurnalistikos specialybę.
1959–1985 m. Valstybinio radijo ir televizijos komiteto korespondentas, vyr. redaktorius, komentatorius. 1985–1990 m. Respublikinio spaudos platinimo susivienijimo „Lietuvos sąjunginė spauda“ (nuo 1989 m. „Lietuvos spauda“) Vilniaus m. agentūros viršininko pavaduotojas, viršininkas. 1990–1998 m. dienraščio „Lietuvos rytas“ reporteris.
1968 m. iš Meksiko televizijos komunikacijos centro vedė pirmąją Lietuvos radijo istorijoje tarpžemyninę spaudos konferenciją Meksikas-Vilnius apie Lietuvos sportininkų dalyvavimą XIX vasaros olimpinėse žaidynėse. Parašė scenarijų dokumentinei kino apybraižai „Moteriški žaidimai“.
1995–1997 m. ir 2005–2007 m. Lietuvos šachmatų federacijos viceprezidentas.
Palaidotas Karveliškių kapinėse.
Spritlaukis
Spritlaukis arba Gorochovas (, nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Chrabrovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities Šperlingo dvaro (Gut Sperlings) kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kenigsbergo rajono, vėliau Gurjevsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Chrabrovo apylinkės kaimas.
Amazonės departamentas (Peru)
thumb|right|230px|Utukambos slėnis Amazonės departamentas (isp. Departamento de Amazonas, keč. Amarumayu suyu) – departamentas šiaurinėje Peru. Šiaurėje ribojasi su Ekvadoru, vakaruose – su Kachamarkos regionu, pietuose – su La Libertado, rytuose – su Loreto ir San Martino regionais. Administracinis centras – Čačapojasas.
Paprastosios silkės
Žinomiausios verslinės žuvys:
Amazonės departamentas (Peru)
Geografija
Didžiąją regiono dalį užima Andų kalnų šlaitai (Kondoro Kordiljera), padengti drėgnaisiais tropikų miškais. Miškai užima net 72,93 % regiono teritorijos, tu tarpu kalnuotos vietovės tik 27,07 %. Kalnus raižo platūs upių slėniai: Maranjono slėnis, Utkubambos slėnis. Amazonės regione yra žemiausia Andų kalnų perėja (Paso de Porculla, 2144 m), jungianti pakrantę su Amazonijos sritimi. Klimatas šiltas, su ryškiu sausuoju ir drėgnuoju laikotarpiais. Svarbiausios upės: Maranjonas, Činčipė, Utkubamba, Imasa. Regione yra 3 pagal aukštį pasaulyje Goktos krioklys.
Ekonomika
Amazonės regiono ekonomika paremta žemdirbyste ir gyvulininkyste. Svarbiausia auginama kultūra – ryžiai. Taip pat auginamos bulvės, kukurūzai, kviečiai, juka, kava, koka, miežiai, bananai, citrusai. Žvejyba, miškininkystė, turizmas. Yra ŠE ir HE (Čačapojase).
Administracinis skirstymas
Amazonės departamentas padalintas į 7 provincijas (skliaustuose – adm. centras):
Čigonai (Šiauliai)
Čigonai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Kuršėnų, prie kelio į Gruzdžius. Pro kaimą teka Ringuva.
Istorija
Sovietmečiu kaimas priklausė Ringuvos tarybiniam ūkiui. Čia buvo mechaninės dirbtuvės, ūkio kontora, kultūros namai.
UML komponentų metamodelis
Šiame straipsnyje aprašomas vienas iš UML naudojamų metamodelių, t. y. yra komponentų diagramos metamodelis. Komponentų diagramos metamodelis suteikia galimybę atvaizduoti sistemos fizinius komponentus, jų konfigūraciją bei komponentų tarpusavio sąryšius. Fiziniais komponentais gali būti failai, antraštės, bibliotekos, moduliai, vykdomosios programos ar pakuotės.
Komponentų diagramos suteikia sistemos fizinį vaizdą. Komponentų diagramos rodo struktūrą bei priklausomybes tarp sistemos komponentų, įtraukiant pirminio kodo komponentus, dvejetainio kodo komponentus bei vykdomųjų programų komponentus. Šios diagramos, vaizduojant komponentų sąsajas, taip pat rodo išoriškai matomą komponentų elgseną. Priklausomybės tarp komponentų vaizduojamos kaip priklausomybės sąryšiai tarp komponentų bei sąsajų su kitais komponentais.
Trumpai aptarsime kokius kriterijus reikia taikyti aprašant komponentą. Svarbiausia, komponentas turi būti pakaitalas to, ką vaizduoja. Antra, komponentas turi tiekti sąsają, kad kiti komponentai galėtų sąveikauti ir gauti komponento teikiamas paslaugas. Komponentai leidžia paprastai atvaizduoti realizavimo klasių grupavimą.
Remiantis naudojamumu ir tinkamumu sistemai gali būti modeliuojami skirtingų tipų komponentai. Modeliuojami komponentai gali būti paprasti vykdomųjų programų komponentai arba bibliotekos komponentai, aprašantys sistemos ir taikomųjų programų bibliotekas naudojamas sistemoje. Taip pat galima naudoti failo komponentus, kurie atvaizduoja taikomosios programos pirminio kodo failus ar dokumento failus, atvaizduojančius, pvz., vartotojo sąsajos failus tokius, kaip HTML ar JSP failai. Komponentus galima naudoti netgi sistemos duomenų bazės lentelėms.
Toliau, apžvelgus komponentų koncepciją komponentų diagramoje, pateikiama notacija komponentų diagramoms braižyti.
Komponentų diagrama gali būti naudojama modeliuoti ir dokumentuoti bet kokios sistemos architektūrai.
Italijos futbolo varžybos 1957–1958 m.
Italijos futbolo varžybos 1957–1958 m.
Mukočumfono nacionalinis parkas
Mukočumfono nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas Tailando pietuose, Siamo įlankos pakrantėje, Čumfono provincijoje. Parkas įkurtas 1999 m. vasario 24 d.
Flora ir fauna
Parke gyvena: Finlaisono puošnioji voverė (Callosciurus finlaysonii), vaisėdis šikšnosparnis Pteropus phaeocephalus, langūras Trachypithecus obscurus, krabaėdė makaka ir kt., sutinkama daug paukščių: vandenynis rifinis garnys, Todiramphus chloris , terekija, didysis kukalis, (Caprimulgus macrurus) ir kt. Daugelį parko salų supa koralų rifai.
Įžymiausios vietos
Parko teritorijoje esančių smėlio paplūdimių bendras ilgis yra 222 km.
Need for Speed: Carbon
Need for Speed: Carbon – dešimtasis kompiuterinių žaidimų serijos „Need for Speed“ žaidimas, sukurtas 2006 m. PlayStation 2, PlayStation 3, Xbox, Xbox 360, GameCube, Game Boy Advance, Nintendo DS, PlayStation Portable, Wii konsolėms, asmeniniams kompiuteriams ir mobiliesiems telefonams.
Apžvalga
thumb|left|„Need for Speed: Carbon“ žaidimo vaizdas „Need for Speed: Carbon“ žaidimas yra lenktynių žaidimas iš „Need for Speed“ žaidimų serijos, kuriame reikia lenktyniauti su gatvės lenktynininkais ir laimėti visus prizus, lenktynes ir tapti geriausiu lenktynininku mieste. Žaidime pagerėjo grafika, atsirado daugiau automobilių ir režimų, yra nauja sistema Autosculpt, kuri leidžia žaidimo žaidėjui susikurti savo paties išskirtinį automobilį, nepriklausomai modifikuojant automobilio dalis. Žaidime išliko savotiškas siužetas, kuriame žaidimo žaidėjas turi lenktyniauti Palmont City mieste su visais 4 miesto teritorijų valdovų lenktynininkais ir užimti jų teritorijas. Žaidime galima pirktis daug draugų, kurie kartu su žaidimo žaidėju lenktyniauja lenktynės, laimint draugams, laimi ir žaidimo žaidėjas. „Need for Speed: Carbon“ yra 10 lenktynių režimų: sprint race, circuit, drift race, checkpoint race, race wars, canyon duel, canyon sprint race, canyon drift race, canyon checkpoint race ir speedtrap race.
Pagrindiniai veikėjai
„Need for Speed: Carbon“ žaidime yra tik keli pagrindiniai veikėjai, kurie visi žaidimo žaidėjui yra lenktynininkai-priešai.
Trasos
„Need for Speed: Carbon“ žaidime konkrečiai pavadintų trasų nėra, visos lenktynės vyksta Palmont City mieste. Šis miestas turi industrinių rajonų, miesto gyvenamųjų kvartalų ir didelę gausą kanjonų regionų.
Automobiliai
„Need for Speed: Carbon“ žaidime yra 54 sportiniai automobiliai, kurie žaidime turi savo grupę (tuner cars, exotic cars, muscle cars):
{| Klasikinė grupė
Garso takelis
„Need for Speed: Carbon“ žaidime grojančių muzikių kūrinių repertuaras:
Aleksandras Antonovičius
Aleksandras Antonovičius (1852 m. – apie 1936 m.) – architektas, karo inžinierius.
Vadžgirio apylinkė
Vadžgirio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Šiaurės Korėjos istorija
Šiaurės Korėjos istorija formaliai prasideda nuo 1948 metų rugsėjo 9 d., kai susikūrė Korėjos Liaudies Demokratinė Respublika.
Pirmuoju šalies vadovu tapęs Kim Ir Senas savo rankose sutelkė visą politinę galią ir šalį valdė savitai interpretuodamas stalinizmą-leninizmą. Šiaurės Korėjoje buvo nacionalizuotas visas turtas, panaikinta privati nuosavybė, vykdoma griežta planinė ekonomika, kitų valstybių atžvilgiu izoliacinė politika, varžomos žmonių teisės, susidorojama su opozicija. 1950 m. šalis pradėjo Korėjos karą, kuriam pasibaigus Šiaurės ir Pietų Korėjos santykiai išgyveno tiek agresija, tiek bendradarbiavimu paremtus laikotarpius.
Po Kim Ir Seno mirties 1994 m. šalies vadovu tapo jo sūnus Kim Džong-ilas, kuris į šalies politiką neįnešė jokių žymesnių permainų. Šiaurės Korėja pradėjo vykdyti branduolinio ginklo ir vidutinio bei ilgojo nuotolio raketų kūrimo programas, kurios nuo paskutinio XX a. dešimtmečio yra atsidūrusios užsienio valstybių dėmesio centre ir tapusios daugelio derybų objektu.
Pradedant 7-tu dešimtmečiu Šiaurės Korėja išgyveno ekonominę stagnaciją, o 1990–2002 m. ir nuosmukį. Dėl prastos ekonominės situacijos ir stichinių nelaimių sukelto bado 1995–1998 metais šalyje mirė 2-3 milijonai žmonių. Šiuo metu šalyje yra žemas gyvenimo lygis, didelė priklausomybė nuo tarptautinių organizacijų humanitarinės pagalbos. Šiaurės Korėja ir toliau lieka izoliuota, viena skurdžiausių pasaulio valstybių.
Susikūrimas
thumb|220px|[[Kim Ir Senas buvo Šiaurės Korėjos vadovas nuo šalies įkūrimo 1948 m. iki savo mirties 1994-taisiais.]] Po Antrojo pasaulinio karo Šiaurės Korėjos valdymą iš Japonijos perėmė Tarybų Sąjungos kariuomenė. 1945 m. spalį sudaryta civilinė okupacinė administracija, kuriai vadovavo generolas – majoras A. Romanenko. Daugiausia iš korėjiečių repatriantų iš Tarybų Sąjungos 1946 m. liepą įkurta komunistinė Korėjos darbininkų partija (KDP, vadovas Kim Ir Senas). 1946 m. lapkritį surengti bealternatyviniai rinkimai į „liaudies komitetus“, kurių suvažiavimas 1947 m. vasarį išrinko Šiaurės Korėjos Liaudies komitetą ir vyriausybę. Intensyviai vyko politinės ir ekonominės reformos: nacionalizuotos įmonės, bankai, japonams ir turtingesniems valstiečiams priklausiusi žemė, TSRS pavyzdžiu buvo susidorojama su opozicija ir nelojaliais „elementais“. Po 1948 m. rugpjūčio rinkimų suformuotas Aukščiausias liaudies susirinkimas rugsėjo 8 d. priėmė J. Stalino aprobuotą konstituciją ir sekančią dieną oficialiai paskelbė apie Korėjos Liaudies Demokratinės Respublikos įkūrimą. TSRS okupacinė kariuomenė buvo išvesta metų pabaigoje. Valstybės vadovu tapo Kim Ir Senas, vėliau nušalinęs galimus konkurentus dėl valdžios.
Korėjos karas
1950 m. birželio 25 d. Šiaurės Korėjos kariuomenė pradėjo Korėjos karą puldama Pietų Korėją ir greit užimdama beveik visą pusiasalį. Tačiau JTO ST sprendimu tarptautinės pajėgos (daugiausia JAV) sustabdė puolimą ir priartėjo prie Kinijos sienos. Į karą įsitraukus Kinijos armijai ir (neoficialiai) dalyvaujant TSRS instruktoriams, padėtis stabilizavosi. 1953 m. liepos 27 d. buvo pasirašytos paliaubos, Šiaurės ir Pietų teritorijos išliko tokios pačios, kaip ir prieš karą.