cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Danutė Mileikienė
Danutė Mileikienė (g. 1948 m. vasario 7 d. Pabiržulio kaime, Telšių rajonas) – Lietuvos ir Telšių rajono politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
1971 m. baigė Šiaulių K. Preikšo pedagoginio instituto Fizikos – matematikos fakultetą.
1971 m. Telšių 3-iosios vidurinės mokyklos fizikos mokytoja. 1972–1994 m. Telšių rajono Lauksodos aštuonmetės mokyklos direktoriaus pavaduotoja mokymo ir auklėjimo reikalams. 1994–1995 m. Ryškėnų pagrindinės mokyklos direktoriaus pavaduotoja mokymo ir auklėjimo reikalams. 1995–1997 m. Telšių rajono savivaldybės merė. 1997–1999 m. Telšių apskrities viršininkė. 1999–2000 m. Žemėtvarkos ir teisės departamento prie Žemės ūkio ministerijos vyriausioji specialistė. 2000–2004 m. Seimo nario Gedimino Vagnoriaus padėjėja sekretore.
Pulkininkas
thumb||Pulkininkas [[Teodoras Ruzveltas (vėliau – JAV prezidentas)]] thumb||Prancūzijos kariuomenės pulkininkas Théophile Marie Brébant (1959 m.)
Danutė Mileikienė
Biografija
1995–1997 m. ir nuo 2003 m. Telšių rajono savivaldybės tarybos narė.
Pulkininkas
Šiais laikais pulkininko laipsnis paprastai yra aukščiausias karinis laipsnis iš žemesnių už generolų laipsnius. Pulkininko laipsnis yra aukštesnis už pulkininko leitenanto ar papulkininkio ir žemesnis už generolo majoro. Kai kuriose šalyse tarp generolo majoro ir pulkininko yra brigados generolas.
Daugelyje Vakarų Europos šalių pulkininko laipsnis vadinamas: Šie tos pačios kilmės žodžiai kildinami iš žodžio kolona (kareivių kolona).
Slavų ir baltų valstybėse pulkininko laipsnio pavadinimas kilęs iš žodžio pulkas:
Nemažai šalių turi kitokius šio laipsnio atitikmenis:
Rusija ir TSRS
Rusijoje pulkininko laipsnis (полковник) pirmą kartą buvo įvestas Ivano Rūsčiojo šaulių kariuomenėje. Šį laipsnį gaudavo patyrę karvedžiai, paprastai iš didikų. XVI a. pulkininkais ėmė vadinti žmones, vadovavusius pulkams, tai buvo pareigų pavadinimas. XVII a. 4-tą dešimtmetį Rusijoje buvo įvestas karinis laipsnis pulkininkas, kurį suteikė „naujosios tvarkos“ pulkų vadams. 1681 m. pertvarkius šaulių prikazus į pulkus šių dalinių vadai irgi imti vadinti pulkininkais, o ne prikazų galvomis.
Rusijos Imperijoje carui 1722 m. Petrui I įvedus Rangų lentelę pulkininkas tapo VI rango laipsniu.
TSRS pulkininko laipsnis įvestas 1935 m. Kariniame jūrų laivyne pulkininko laipsnį atitinka pirmojo rango kapitonas.
Ukraina
Pulkininkais vadino ir kazokų pulkų vadus Ukrainoje ir Zaporožės Sečėje.
Valdas Klimantavičius
Valdas Klimantavičius (g. 1963 m. vasario 18 d. Vilniuje) – Lietuvos ir Vilniaus miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1985 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius automatikas.
Vilniaus miesto savivaldybės Viešųjų pirkimų tarnybos vedėjas, nuo 2003 m. Vilniaus miesto savivaldybės administracijos direktorius, nuo 2007 m. Ekonomikos departamento direktorius, 2005–2008 m. AB „Vilniaus kapitalinė statyba“ valdybos pirmininkas. AB bankas Snoras Verslo klientų departamento direktorius. 2011–2015 m. Vilniaus miesto savivaldybės administracijos direktorius. Eidamas šias pareigas, vadovavo savivaldybės įmonių „Vilniaus vandenys“, „Vilniaus vystymo kompanija“, „Susisiekimo paslaugos“, Vilniaus apskrities atliekų tvarkymo centro valdyboms. 2015 m. tapo Švenčionių rajono mero R. Klipčiaus patarėju. 2020 m. sausį buvo paskirtas trečiuoju susisiekimo viceministru.
Nuo 2010 m. visuomeninio judėjimo „TAIP“ (Tėvynės atgimimas ir perspektyva) narys. 2011 m. su Artūro Zuoko ir Vilniaus koalicija – Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys, atsistatydino paskirtas administracijos direktoriumi.
2015 m. birželį Vilniaus apygardos teismas paliko galioti Viešųjų pirkimų tarnybos nutarimą, kuriuo Valdui Klimantavičiui buvo paskirta 434 eurų bauda. Pagal šį nutarimą bauda buvo paskirta už Lietuvos Respublikos viešųjų pirkimų įstatymo pažeidimus, vykdant maisto produktų pirkimą Vilniaus miesto ikimokyklinio ugdymo įstaigoms.
Žmona Giedra, vaikai Mantas, Ieva, Valdas.
Fedor Černych
Fedor Černych (Fiodoras Černychas,, g. 1991 m. gegužės 21 d.) – saugo arba puolėjo pozicijose žaidžiantis Lietuvos futbolininkas.
thumb|200px|Fedor Černych
Gimė Maskvoje, rusų šeimoje. Tėvams išsiskyrus išvyko į Vilnių, kur augo pas senelius iš motinos pusės.
Karjera
Karjerą pradėjo Vilniaus futbolo mokyklos „Granitas“ komandoje, rungtyniavusioje LFF II lygos Pietų zonoje.
Visa Antis (2003 albumas)
Visa Antis yra 2003 Zonos išleista dėžutė su keturiais Anties CD bei knygute apie Anties istoriją. Knygutę sudarė Dovydas Bluvšteinas, dizainas – Daumanto Každalio, garso korekcijos – Artūro Pugačiausko.
Fedor Černych
Magiliavo „Dnepras“ bei „Naftanas“
2009 m. pasirašė kontraktą su Mogiliovo „Dnepru“ (Baltarusija).
Visa Antis (2003 albumas)
Į Visą Antį (ZNB 068) įeina šie albumai:
Išleidimą parėmė LNK, RC2, Lietuvos žinios. Šio perleidimo platintojas – UAB „Prioro įrašų grupė“.
Knygutės viršelis
Fedor Černych
Lenkija: Lečnos „Gornik“ ir „Jagiellonia“
Nuo 2014 m. žaidė Lenkijoje. Atstovavo Lečnos „Gornik“ bei Balstogės „Jagiellonia“ klubams.
Balstogės „Jagiellonia“
2020 m. rugsėjį pranešta, kad vėl grįžo į Lenkiją ir atstovaus Balstogės „Jagiellonia“.
Limasolio AEL
2023 m. sausio 9 d. tapo žinoma, kad keliasi į Kiprą ir atstovaus Limasolio AEL klubui.
2023 m. sausio 29 d, debiutavo rungtynėse prieš Nea Salamis.
2023 m. gegužės 17 d. pelnė įvartį Pirmojo diviziono rungtynėse prieš „Karmiotissa“ klubą.
Žaidimas rinktinėje
Žaidėjas atstovavo Lietuvos U-19 ir U-21 Lietuvos rinktinėms. Lietuvos vyrų futbolo rinktinėje debiutavo 2012 m. draugiškose rungtynėse prieš Armėnijos komandą.
Roy Sullivan
Rojus Klyvlandas Salivanas (g. 1912 m. vasario 7 d. – m. 1983 m. rugsėjo 28 d.) – JAV Šenandoa nacionalinio parko (Virdžinija) reindžeris. Salivanas buvo septynis kartus trenktas žaibo ir visus kartus išgyveno. Mirė 1983 m., būdamas 71 metų nusišovė dėl nelaimingos meilės. Dvi šio reindžerio kepurės eksponuojamos Gineso parodų rūmuose Niujorke ir Pietų Karolinoje.
Henrikas Horodničius
Henrikas Horodničius (1906 m. rugsėjo 3 d. Sankt Peterburgas, Rusija – 1989 m. liepos 19 d. Molėtai) – Lietuvos fizikas, fizikos ir matematikos mokslų daktaras, profesorius.
Biografija
Henrikas Horodničius gimė 1906 m. rugsėjo 3 d. Sankt Peterburge, Rusijoje, tarnautojo šeimoje. Dvi pradines gimnazijos klases baigė Petrograde. 1918 m. persikėlė į Lietuvą ir mokėsi Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazijoje, kurią baigė 1924 m. Tais pačiais metais buvo įrašytas į Stepono Batoro universiteto Gamtos ir matematikos fakultetą laisvuoju skaitytoju. 1925 m. išlaikė egzaminus lenkiškam brandos atestatui gauti, o jį gavęs tapo tikruoju universiteto studentu. Universitetą baigė 1933 m. ir įgijo filosofijos magistro laipsnį.
1926–1928 m. lietuvių švietimo draugijos „Rytas“ mokytojų seminarijoje dėstė matematiką, o 1928–1931 m. ir 1934–1940 m. dirbo mokytoju Vytauto Didžiojo gimnazijoje. 1929–1931 m. dirbo Eksperimentinės fizikos katedros asistento padėjėju, 1931–1934 m. – jaunesniuoju asistentu, 1934–1940 m. – vyresniuoju asistentu.
Aktyviai dalyvavo Vilniaus universiteto atkūrimo darbuose. Nuo 1944 m. rugsėjo 1 d. iki 1945 m. spalio dirbo universiteto prorektoriumi ūkio reikalams.
1943 m. apgynė gamtos filosofijos mokslų daktaro disertaciją, 1946 m. – fizikos ir matematikos mokslų kandidato (dabar – daktaro) disertaciją. 1945–1960 m. buvo Vilniaus universiteto Bendrosios fizikos katedros vedėjas. 1945–1958 m. buvo Fizikos ir matematikos fakulteto, o 1950–1952 m. – ir Chemijos fakulteto dekanas. Docentas nuo 1940 m., nuo 1945 m. – profesorius. Nuo pat įkūrimo dirbo Vilniaus universiteto Fizikos fakulteto Kvantinės elektronikos katedroje.
Nuo 1953 m. buvo pirmųjų Lietuvoje moksleivių fizikos olimpiadų organizavimo ir vertinimo komisijos pirmininkas. Aktyviai dalyvavo kuriant „Žinijos“ draugiją. 1966–1976 m. dirbo mokslo laipsnių teikimo tarybos pirmininku. 1965–1986 m. buvo žurnalo „Lietuvos fizikos rinkinys“ redakcijos kolegijos narys, 1976–1984 m. – LTE mokslinis konsultantas.
Mirė 1989 m. liepos 19 d. Molėtuose. Palaidotas Vilniuje, Rokantiškių kapinėse.
Mokslinė veikla
1930-1936 m. tyrė kritinius jodo molekulės potencialus, skystojo bromo fluorescenciją. Nuo 1938 m. pradėjo pagrindinę mokslinio darbo kryptį – temperatūros poveikį gyvsidabrio rezonansinės linijos slėginiam išplitimui, pirmuosius darbus 1938 ir 1939 m. paskelbė žurnale „Nature“. Vėliau tyrė slėginių reiškinių poveikį povandeninės Cd kibirkšties spektro linijoms, spektroskopiniais metodais tyrė dirvožemio elementus.
Dziadkovicė
Dziadkovi̇̀cė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, 14 km į šiaurę nuo Semiatičės ir apie 66 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Valsčiaus centras.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas buvo užrašytas kaip Dziadkowicze. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1431 m. kovo 4 d. įkurta Dziadkovicės Šv. Trejybės parapija. XIX a. minima kaip kaimas Bielsko apskrityje.
Fosforas
Fosforas – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas P, eilės numeris 15.
Vienintelis stabilus izotopas yra 31P.
Pavadinimo kilmė
Baltasis (geltonasis) fosforas tamsoje aiškiai šviečia. Ši savybė leido 1669 m. Hamburgo alchemikui ir vaistininkui Hennig Brand bei jo padėjėjui Kunckel atrasti šį elementą, todėl jis atitinkamai ir pavadintas:  – šviesa + phoros – nešantis.
Paplitimas
Laisvas fosforas gamtoje nerandamas, jis būna pasiskirstęs mineraluose, daugiausiai fosfatuose, pvz., apatito, fosfarito, ambligonito, vivianito, ksenotimo, monacito ir kituose.
Naudojimas
Raudonasis fosforas yra naudojamas degtukams, puslaidininkiams gaminti, taip pat metalurgijoje.
Fosforas organizme
Kartu su kalciu fosforo yra kauluose ir dantyse. Taip pat jo, susijungusio su baltymais ir riebalais yra įvairiuose audiniuose. Medžiagų apykaitoje fosfatai svarbūs kaip energijos tiekėjai. Fosforo junginiai veikia genetinės informacijos perdavimo procesus. Sutrikus fosforo apykaitai, greičiau susergama rachitu, kraujagyslių ateroskleroze, jaučiamas nuovargis, protinis ir fizinis nedarbingumas.
Fosforo yra grūduose, ankštinėse daržovėse, riešutuose, žirniuose, avižų kruopose, žuvyje, piene, mėsoje.
Šaržas
thumb|right|180px|[[Penktasis pėstininkų Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Kęstučio pulkas|Lietuvos kariuomenės Penktojo pėstininkų Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Kęstučio pulko kapelmeisteris Valerijonas Valeika. Dailininko Leono Kagano šaržas, 1933 m.]] Šaržas ( 'iškreipti') – greitai nupiešiamas satyrinis arba humoristinis žmogaus portretas. Šiame žanre piešiant žmogaus portretą sąmoningai hiperbolizuojami arba transformuojami saviti veido bruožai. Tai nėra tiksli žmogaus atvaizdo kopija, o greičiau jos lengva, geranoriška parodija. Taip pat šaržas taikomas ir gyvūnų, daiktų linksmam pavaizdavimui. Pagrindinis šaržo tikslas – suteikti gerą nuotaiką, be to, svarbu žaismingai vaizduojat asmenį išlaikyti saiką, kad šaržas nepereitų į karikatūrą.
Šaržai gali būti vienspalviai („juodu ant balto“) arba spalvoti. Jie piešiami naudojant įvairią techniką: pieštuku, tušu, akvarele ir pan. Šis žanras dėl savo paprastumo mėgiamas gatvių dailininkų.
Ričardas Čiukas
Biografija
1959 m. baigė Kauno 1-ąją vidurinę mokyklą. 1965 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius technologas. 1975 m. technikos mokslų kandidatas, 1998 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Nuo 1965 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1992 m. Kauno technologijos universitetas) Tekstilės technologijos katedroje asistentas, dėstytojas, nuo 1979 m. docentas, nuo 1999 m. profesorius. 1977–1991 m. Lengvosios pramonės fakulteto vakarinio skyriaus prodekanas, nuo 1993 m. Tekstilės technologijos katedros vedėjas.
Lietuvos medžiagų tyrinėtojų asociacijos narys. Sutuoktinė Liucija, vaikai Evaldas, Gerda.
Lietuvos moksleivių plaukimo rinktinės narys, 1958 ir 1959 m. Lietuvos moksleivių spartakiadų čempionas, sąjunginių moksleivių spartakiadų (Maskva ir Tbilisis) dalyvis.
Mokslinė veikla
Svarbiausi darbai iš tekstilės medžiagotyros, 10 išradimų autorius. Prietaisas sumezgamo siūlo ilgiui matuoti užpatentuotas 1998 m. Sukūrė trikotažo automatizuotojo projektavimo teoriją, parengė naują trikotažo kilpos modelį.
Changajaus kalnai
thumb|300px|[[Terchin Cagan Nuras|Terchin Cagan Nuro ežeras ir Changajaus kalnai]]
Kirimatis
thumb|275px|Kiritimati salos [[NASA fotografija iš Tarptautinės Kosmoso Stoties.]] thumb|right|275px|Kiritimati žemėlapis
Kiritimatis (arba Kalėdų sala; ) – Ramiojo vandenyno atolas, Linijinių salų šiaurinėje pusėje, Kiribačio respublikoje. Sala turi didžiausią plotą tarp koralinių atolų: 642 kvadratiniai kilometrai. Tai sudaro 70 % Kiribačio, sudaryto iš 33 atolų, ploto.
Kiritimačio perimetras apie 150 km. Dalis jo lagūnos yra išdžiuvusi. Be pagrindinės salos yra keletas mažesnių. Virėjo sala (Cook Island) yra 19 ha ploto ir turi didelę jūros paukščių koloniją. Kitos salos yra Motu Upua (> 19 ha), Ngaontetaake (27 ha) ir Motu Tabu (3.5 ha).
Istorija
Kiritimatį atrado kapitonas Džeimsas Kukas 1777 m. gruodžio 24 d. Kiritimati Gilberto kalboje yra Kalėdų tarimas (Gilberto kalboje ti tariama s, tad kee-rees-mass, ). Gilberto kalba yra vienintelė saloje.
1856 m. JAV pagal Guano salų aktą pasisavino Kiritimatį. Pretenzijos į salą buvo panaikintos JAV ir Kiribačio sutartimi 1979 m. (ratifikuota 1983 m.).
Per Antrąjį pasaulinį karą JAV armijos oro pajėgos atole turėjo oro stebėjimo stotį ir komunikacijų centrą. Juos aptarnavo lauko aerodromas, kuris buvo poilsio ir kuro papildymo bazė lėktuvams, keliaujantiems iš Havajų į pietinę Ramiojo vandenyno dalį. Čia taip pat buvo maža civilinė radio – meteorologinė paieškos stotis.
Gyventojai
Londonas yra pagrindinis kaimas ir uostas. Banana yra šalia Cassidy aerouosto, bet gali būti perkeltas prie Londono apsaugoti grumtinius vandenis nuo užteršimo. Paryžius (Paris) yra apleistas kaimas. Daugelis Kiritimačio vietovardžių kilę nuo tėvo Emmanuel Rougier, prancūzų kunigo, kuris nuomojosi salą 1917–1939 m. ir pasodino 800 tūkst. kokoso palmių, laikų. Jis gyveno Paryžiaus name (dabar griuvėsiai), kitoje Burgle kanalo (pagrindinio kelio į lagūną) pusėje nuo Londres (ar Londono, kuris buvo uostas). La colline de Joe (Džo kalva) yra aukščiausias atolo taškas (mažiau nei 12 m virš jūros lygio).
Didžioji Britanija čia išbandė savo pirmąją atominę bombą (Operacija imtynės) 1957 m. gegužės mėn., o JAV 1962 m. čia vykdė operaciją „Dominic“. Kai kurie vietovardžiai kilę iš tų laikų (Banana, Pagrindinė Stovykla).
Kiritimatyje yra Japonijos JAXA palydovo stebėjimo stotis ir apleistas aerodromas (Aeon laukas), kuris buvo skirtas dabar atšauktai japonų HOPE-X programai (kosmoso šatlas).
Sala turi apie 5000 gyventojų ir du atstovus Maneaba ni Maungatabu. Linijinių ir Finikso salų ministerija įsikūrusi Londone. Yra dvi naujos vidurinės mokyklos kelyje tarp Tabvakea ir Bananos (katalikų ir protestantų).
Kritulių iškrenta mažai išskyrus el Ninjo metus. Flora ir fauna unikalios, bet sala kenčia nuo reguliarių rimtų sausrų. Dauguma maisto atvežama. Jūrų žuvys svarbi gyventojų raciono dalis, bet dėl smarkios žvejybos sumažėjo stambių plėšrių žuvų populiacija. Sala eksportuoja akvariumo žuvytes, kokoso riešutus ir jūros dumblius. Be to saloj vyksta šioks toks turizmas, dauguma turistų yra žvejai entuziastai.
Petras Nausėda
Petras Nausėda (g. 1985 m. balandžio 19 d. Elektrėnuose) – Lietuvos ledo ritulininkas, Vilniaus miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
2008 m. baigė Lietuvos kūno kultūros akademiją, Mykolo Romerio universitete studijuoja teisę ir valdymą.
Lietuvos ledo ritulio klubo „SC Energija“ ir Lietuvos vyrų ledo ritulio rinktinės žaidėjas, asociacijos „Energija“ direktorius, Lietuvos ledo ritulio federacijos prezidentas, Labdaros ir paramos fondo „Sportas vaikams“ prezidentas.
Nuo 2011 m. su Artūro Zuoko ir Vilniaus koalicija – Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.
Tilžė (reikšmės)
Tilže vadinami objektai:
Orano vilaja
Orano vilaja yra Alžyro šiaurės vakaruose, Viduržemio jūros pakrantėje. Sostinė – Oranas.
Vilaja sudaryta 1968 m. iš buvusio Orano departamento. Vilają sudaro 9 apskritys.
Žuvininkų apskritis
thumb|Krantas apie 1900 m. thumb|Gyventojų tankumas Žuvininkų apskrityje 1902 m.
Žuvininkų apskritis arba Sembos apskritis (, 1818–1939 m. Kreis Fischhausen, 1939–1945 m. Landkreis Samland) – 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos administracinis teritorinis vienetas Semboje. Sudaryta po Vienos kongreso per 1815–1818 m. vykdytą reformą smulkinant Rytų Prūsijos apskritis. Centras – Karaliaučius, nuo 1933 m. Žuvininkai.
Geografija
Apskritis apėmė visą Sembos pusiasalį iki Kuršių marių, rytuose ribojosi su Karaliaučiaus apskritimi. Po 1818 m. apskrityje buvo 15 valsčių: 1900 m. apskrities plotas buvo 1 064,61 km², 1910 m. – 1 064,99 km²; 1900 m. apskrityje buvo 281, 1910 m. – 266 gyvenvietės, 1900 m. buvo 53 063, 1910 m. – 52 464 gyventojai. 1945 m. buvo 191 savivaldybė, du miestai – Žuvininkai (dab. Primorskas) ir Piliava (dab. Baltijskas). 1939 m. apskrityje gyveno 109 256 evangelikai, 3 259 katalikai, 54 judėjai, 818 kiti.
Amdo
Amdas geografinis-kultūrinis Tibeto regionas, esantis Tibeto plynaukštės šiaurės rytinėje dalyje. Jis apima dalį dabartinės Kinijos Činghajaus provincijos ir Gansu pietvakarinį pakraštį.
Kartu su Khamu ir U-cangu – tai vienas iš trijų istorinių Tibeto regionų, tačiau administraciniu vienetu niekada nebuvo. Iki XIX a. kaip atskira sąvoka neminimas. Nuo XIII a. tibetiečiai rytines Istorinio Tibeto žemes vadino terminu Dokham (mdo khams), ir šis terminas apėmė tiek Amdo, tiek Khamą, ir jis reiškė menkai kontroliuojamas teritorijas į rytus nuo Centrinio Tibeto (U-Cango). Tik vėliau Amdas buvo išskirtas kaip atskiras regionas.
Amdo dialektas yra vienas svarbiausių dialektų Tibeto kalboje.
Geografija
Geografiškai Amdo sutampa su Geltonosios upės (Ma chu) aukštupio baseinu, čia teka ir svarbūs šios upės intakai Huangšui bei Datongas. Šiaurės vakaruose regionas pereina į Aukštutinės Mongolijos stepes (čia yra Caidamo baseinas bei Kukunoro ežeras), bei Čangtangą. Rytuose jis leidžiasi į Kinijos lygumas ir Hesi koridorių. Pietuose jį apriboja Bajan Har kalnai, kurie atskiria nuo Khamo regiono (Jangdzės baseino).
Tankiausiai gyvenamos regiono teritorijos yra rytinės. Čia yra derlingi slėniai ir svarbūs Tibeto budizmo religiniai centrai: Labrangas, Čonė, Congcha, Kumbumas ir kt. Vakarinėse dalyse daugiausiai verčiamasi ganykline gyvulininkyste.
Amdo žemės ūkio rajonuose Geltonoji upė yra sukūrusi didingus kanjono tipo kraštovaizdžius, kuriuose įgyvendinta daug hidroenergetinių projektų. Hidroelektrinių gaminama elektra yra viena svarbiausių Činghajaus provincijos eksporto sudėtinių dalių.
Huašui upė visada buvo svarbiausias kelias, jungęs Amdą su Kinija, ir čia yra didžiausias regiono miestas Siningas. Regionas pasižymi didžiule etnine įvairove. Be Amdo tibetiečių, kurie naudoja Amdo kalbą, čia gyvena monguorai, hujai, salarai, mongolai, baoaniai, dongsiangai. Pastaruoju metu gyventojų daugumą regione sudaro haniai.
Istorija
Seniausi žinomi Amdo gyventojai buvo tibetiečiams giminingi čiangai, kurie sukūrė priešistorines Siva ir Kajue kultūras. Po to, kai II a. pr. m. e. Kinijos imperatorius užėmė prekybinius miestus į šiaurę nuo Amdo, čiangai kėlė jiems grėsmę. Todėl 62 m. pr. m. e. Kinija čia surengė karinę ekspediciją ir sutramdė barbarų gentis. Tačiau tolimesnių bandymų kontroliuoti kraštą nebuvo. III a. Amdo gentis pajungė Tujuhuno valstybė, kurios centras buvo Kukunoro regione vakaruose.
VIII a. Amdą valdė Tibeto imperija, kuri atnešė į kraštą Tibeto budizmą, kultūrą ir išplatino tibetiečių kalbą kaip regiono lingua franca. Tokiu būdu Amdas buvo įjungtas į Tibeto civilizacijos orbitą. Nuo IX a. Tibeto politinė kontrolė krašte vėl sumenko, tačiau kultūrinė įtaka buvo tęsiama.
XIII a. Amdas prijungtas prie Mongolų imperijos, o vėliau tapo Juan Kinijos dalimi. Dėl istorinių kataklizmų stepėje, Amdas tapo prieglobsčiu įvairioms tautoms, kurios bėgo nuo persekiojimo. Vieni pirmųjų čia atsikėlė jugurai iš sunaikintos Vakarų Sia karalystės teritorijų. XIV a. į Siunhua vietovę migravo tiurkiškai kalbantys musulmonai salarai, o XVI a. baoaniai.
XVII a. Amdą kartu su visu Tibetu kontroliavo Chošutų chanatas, kur centras buvo gretimoje Aukštutinėje Mongolijoje. 1720 m. Čingų Kinija sunaikino šį chanatą, ir Amdas buvo prijungtas prie Kinijos imperijos. Regionas buvo administruojamas kaip Kukunoro provincija, ir čia buvo skatinamas musulmonų hujų kėlimasis iš likusių Kinijos dalių. Musulmonai įgijo valdžią regione, o vienas jų klanų, Ma, dinastinio paveldėjimo principu valdė visą Amdą iki pat XX a. vidurio. Amdas yra ir vieta kur 1935 m. liepos 6 d. gimė Dalai Lama XIV. Amdo nemažai laiko yra praleidęs žymus lietuvių fotografas ir keliautojas Paulius Normantas, nuotraukose įamžinęs vietinių žmonių gyvenimus.
Turizmas
Amdo garsėja kone aukščiausiai (3000 m) plytinčiomis žaliomis pievomis, kuriose savo kaimenes gano klajokliai tibetiečiai, gyvenantys taip pat, kaip ir prieš šimtus metų. Čia yra antras pagal dydį visoje Tibeto teritorijoje Labrango vienuolynų kompleksas, daugiau nei 300 metų stovintis devynių aukštų Milarepos vienuolynas. Nenusakomo grožio Huanglong nacionalinis parkas – šventa budistinė vieta įtraukta į UNESCO pasaulinio paveldo sąrašą. Žaliuojantys miškai – natūralios didžiųjų pandų gyvenamosios vietos. Chengdu (Čengdu) ir Emeishan (Emeišan), bei didysis Leshan (Lešan) Buda.
Šiaulių Dievo Motinos Dangun ėmimo sentikių cerkvė
Šiaulių Dievo Motinos Dangun ėmimo maldos namai (cerkvė) stovi Šiauliuose.
Istorija
Šiaulių sentikiai parapiją įkūrė 1993 metais. Jai priklauso apie 500–800 šeimų. Iki tol maldų namų Šiauliuose nebuvo. Visos apeigos – krikšto bei laidojimo, būdavo nukreipiamos atlikti į Radviliškio sentikių namus. 1993 m. valdžia perdavė valgyklos pastatą sentikių bendruomenei, buvusiame kariniame (Gagarino) miestelyje, už dabartinio Šiaulių miesto autobusų parko, kurį rekonstravus buvo įkurti sentikių maldos namai. Parapijiečiai patalpas suremontavo savomis jėgomis, sutvarkė aplinką, sunešė išsaugotas senąsias ikonas ir kryžius. Maldų namus sudaro pamaldom skirta patalpa ir mirusiesiems šarvoti skirta salė. Cerkvė pašventinta 1995 m. rugpjūčio 28 d.
Druskininkų herbas
Druskininkų herbas – vienas iš Druskininkų miesto simbolių.
Aprašas
Mėlyname skydo lauke trys stilizuotos sidabrinės pušys su trimis auksinėmis karūnomis virš jų.
Istorija
Vienam iš svarbiausių Lietuvos kurortų miesto teisės buvo suteiktos 1953 m. Anksčiau neturėjusiam herbo miestui, šis buvo sukurtas 1969 m. Atsižvelgus į aplink miestą supusius miškus, šalia tekantį Nemuną ir tai, jog jame XX a. gyveno ir kūrė Mikalojus Konstantinas Čiurlionis. Remiantis jo tapyba, herbe vaizduojamos trys karūnuotos pušys. 1970 m. herbas panaikintas.
1968 m. buvo sukurtas ir patvirtintas Druskininkų miesto herbas (dailininkas Arūnas Tarabilda).
1994 m. balandžio 19 d. Lietuvos Respublikos Prezidentas Algirdas Brazauskas patvirtino naujausią Druskininkų miesto herbą pagal dailininko Agniaus Tarabildos projektą.
Druk
thumb|Butano vėliava Druk (bot. – འབྲུག་) – butaniečių mitologinis griaustinio drakonas ir nacionalinis simbolis. Drakonas, laikantis brangenybes, kurios simbolizuoja turtą, vaizduojamas šalies nacionalinėje vėliavoje. Išvertus iš botijų kalbos žodis Butanas reiškia Druk šalis, o Butano valdovas – drakono karalius.
Upninkų pagrindinė mokykla
Upninkų pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Upninkuose, Šventosios g. 7, vykdžiusi pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190304630. Steigėjas – Jonavos rajono savivaldybės taryba. Dabar tai Jonavos Lietavos pagrindinė mokyklos skyrius.
Istorija
miniatiūra|left
Pirmoji Upninkų mokykla, veikusi nuo XVIII a., buvo parapijinė. Vaikus skaityti ir rašyti mokė vargonininkas. Mokinių būdavo nuo 3 iki 19. Mokyta lenkų kalba. Mokykla veikdavo lapkričio–kovo mėnesiais. Yra žinių, kad apie 1882 m. parapijinė mokykla veikė Motiejaus Utkos namuose. Vėliau buvo perkelta į Upninkų parapijos namus.
Tinkamų patalpų Upninkų kaime nebuvo, todėl mokykla įsikūrė Aukštakaimio kaime, Tomo Morkūno namuose, 1949 m. mokykla buvo perkelta į Gudonių kaimą, į Prano Slepeikos namus. Šie žmonės buvo ištremti į Sibirą. Nuo 1949 iki 1950 m. veikė progimnazija. Dauguma mokinių baigdavo keturias klases. Penktokų buvo virš 30.
1964 m., pradėjus kurtis Upninkų gyvenvietei, pastatytas naujas mokyklos pastatas ir įkurta aštuonmetė mokykla. Šalia mokyklos įkurtas bendrabutis, kuriame gyveno apie 20 mokinių. Tuo metu mokyklos direktorius buvo Jonas Ertmanas.
Nuo 1987 m. Upninkuose veikė vidurinė mokykla. Mokyklai vadovavo Stanislavas Bernikas. Mokykla garsėjo jaunaisiais gamtininkais, dailininkais, sportininkais, literatais.
2001 m. rugsėjo 1 d. vidurinė mokykla reorganizuota į pagrindinę. 2019 m. ji prijungta prie Jonavos Lietavos pagrindinė mokyklos.
Lupčės užutėkis
thumb|right|250px|Lupčės užutėkis Lupčės užutėkis – jūrų užutėkis Baltojoje jūroje, Kandalakšos įlankos dalis. Į užutėkį įteka upė Lupče-Savinas. Šiauriniame užutėkio krante yra Kandalakšos jūrų uostas.
Lupčės užutėkis yra į pietryčius nuo Kandos užutėkio ir yra atskirtas nuo šio užutėkio bei Uljašichos užutėkio Lemoinio kyšuliu. Užutėkyje yra Lupčės salos. Lupčės užutėkio krantai kalnuoti, padengti tundra ir mišriu mišku. Prie vandens ribos atsivėrę granitiniai masyvai. .
Lapkričio pradžioje užutėkis pasidengia ledu, o ledo danga suyra gegužės viduryje ar pabaigoje. Vidurinė užutėkio dalis dėl stiprios srovės neužšąla, bet joje plaukioja lytys. Pavasarį dalis ledo ištirpsta vietoje, o dalį srovė išneša į įlanką.
Pūškų Švč. Mergelės Marijos Gailestingumo Motinos bažnyčia
Istorija
1845 m. pastatyta mūrinė laidojimo koplyčia. 1936 m. pristatytas medinis priestatas. 1938 m. įkurta parapija. Kunigo Česlovo Taraškevičiaus rūpesčiu 1970 m. bažnyčia restauruota.
Architektūra
Bažnyčia tradicinio gyvenamojo namo formos.
Vengrijos karalystė
Terminas
Terminas „Vengrijos karalystė“ naudojamas siekiant atskirti šį ilgalaikį politinį darinį nuo šiuolaikinės Vengrijos valstybės, kuri yra žymiai mažesnė ir etniškai homogeniška. Iki XIX a. imtinai „vengrais“ vadinti visi šios karalystės gyventojai, nepriklausomai nuo jų tautybės kaip mes ją suprantame dabar.
Aleksandras Micas
Aleksandras Micas (1900 m. gruodžio 5 d. Vilniaus gubernijoje, Rusijos imperija – 1966 m. balandžio 30 d. Miunchene, Vokietija) – Romos katalikų kunigas lenkų valdytame Vilniaus krašte ir Vokietijoje, pedagogas.
Vengrijos karalystė
Iki Habsburgų
Pirmasis Vengrijos karalius Ištvanas I buvo karūnuotas sostinėje Estergome 1000 m. gruodį. Jo laikais šalis priėmė krikščionybę ir susikūrė Vengrijos valstybė.
Valstybę valdė Vengrijos karaliai, karūnuojami Šventojo Stepono karūna. Iki XVI a. valdė šios dinastijos:
Aleksandras Micas
Biografija
Save įvardijo lietuviu, nors jo giminė lietuvių kalbą mokėjo silpnai. Vilniuje gyveno lietuvių gimnazistų bendrabutyje, šiame mieste baigė gimnaziją ir Kunigų seminariją. 1925 m. birželio 6 d. Vilniuje įšventintas kunigu.
Vengrijos karalystė
Kovos su turkais ir skilimas
1526 m. Mohačo mūšyje vengrų kariuomenę sutriuškino Osmanų imperijos pajėgos, o Vengrijos karalius Liudvikas II Jogailaitis žuvo. Dėl osmanų puolimo žlugo centrinė valdžia ir prasidėjo vidinės kovos. Kai kurie vengrų didikai Vengrijos karaliumi paskelbė kaimyninės Austrijos valdovą imperatorių Ferdinandą I, kuris su Vladislovu buvo susijęs dinastiniais ryšiais. Be to, pagal ankstensius susitarimus, Vladislovui mirus be palikuonių, kas ir atsitiko, Vengrijos sostą turėjo perimti Habsburgai. Nepaisant to, dalis didikų palaikė Vengrijos didiką Joną Zapolją (Zápolya/Szapolyai János), kuris gavo palaikymą iš Osmanų sultanato, tačiau buvo nepripažįstamas krikščioniškųjų valstybių.
Trišalis konfliktas prasidėjo, kai Ferdinandas įsiveržė į Vengriją, stengdamasis užtikrinti savo valdžią kuo didesnei Vengrijos karalystės teritorijai. 1541 m. buvusi karalystės teritorija buvo padalinta į tris dalis ir šis padalinimas išliko iki pat XVII a. Nors sienos šiuo periodu labai dažnai keitėsi, šias tris dalis galima apytiksliai įvardinti taip:
Aleksandras Micas
Biografija
Tais pačiais metais pasiųstas tarnauti pasienio Linkmenų Švč. Trejybės bažnyčios klebonu, kartu dėstė lotynų kalbą ir tikybą lietuviškoje Švenčionių LDK Kęstučio gimnazijoje. 1934 m. lapkričio 24 d. paskirtas šios švietimo įstaigos direktoriumi, vėliau trejus metus dirbo gimnazijos inspektoriumi. Kun. A.Micas aktyviai dalyvavo Švenčionių visuomeniniame gyvenime, globojo miesto lietuvių skautus. Lietuvai atgavus Vilniaus kraštą, Naujojoje Vilnioje įsteigė pirmąją lietuvių valstybinę gimnaziją ir 1939–1941 m. buvo skiriamas jos direktoriumi.
1941 m. pervažiavo gyventi į Vokietiją, kapeliono pareigose dirbo sielovados darbą Gautingo mergaičių prieglaudoje Bavarijoje. Sirgo džiova, kurį laiką gydėsi Gautingo sanatorijoje.
Vengrijos karalystė
Habsburgų valdymas
Dalis senosios Vengrijos karalystės nuo XVI a. priklausė Habsburgų monarchijai.
Po nesėkmingos osmanų invazijos į Austriją 1683 m., Habsburgai pradėjo kontrpuolimą prieš turkus ir apie 1700 m. jau buvo atkariavę visą buvusią Vengrijos karalystę ir Transilvanijos kunigaikštystę.
Daržininkai (Valkininkai)
Daržininkai – gatvinis kaimas Varėnos rajono savivaldybės šiaurės rytuose, 5 km į pietryčius nuo Valkininkų. Seniūnaitijos centras. Įsikūręs prie Brastos upelio, prie Valkininkų miško. Iki kaimo veda kelio atšaka.
Istorija
1920–1939 m. priklausė Lenkijos valdomo Vilniaus krašto Valkininkų valsčiui. Po I pasaulinio karo veikė Šv. Kazimiero draugijos skyrius; jis išlaikė vaikų darželį, 1933 m. turėjo apie 100 narių, 1936 m. lenkų valdžia jį uždarė.
Per II pasaulinį karą, 1943 m. rudenį, kaime susikūrė apie 15 vyrų savisaugos būrys, į savisaugą įsitraukė dauguma vyrų. Savisaugininkai trukdė tarybiniams partizanams veikti Rūdininkų girios pietvakarių pakraštyje, Valkininkų apylinkėse, plėšti Daržininkų ir kitų kaimų gyventojų turtą, nepakluso reikalavimui nusiginkluoti. 1943 m. spalio viduryje per susirėmimą savisaugininkai nukovė tarybinių partizanų būrio vadą. 1943 m. lapkričio 4 d. iš Margirio ir Perkūno tarybinių partizanų, daugiausia per fronto liniją permestų TSRS kariuomenės desantininkų ir pabėgusių tarybinių karo belaisvių sudaryta apie 50 žmonių grupė, vadovaujama A. Barausko, puolė ir padegė kaimą. Daržininkų savisaugininkai neleido užpuolikams įsiveržti į kaimą ir privertė juos trauktis. Visai arba iš dalies sudegė 20 sodybų iš 60, pradžios mokykla. Po užpuolimo Daržininkų savisaugininkai kaimo apsaugą sustiprino, geriau apsiginklavo, kasnakt ėjo sargybą. 1944 m. pavasarį Rūdninkų girioje pagausėjus tarybinių partizanų, kilo grėsmė, kad kaimas bus sunaikintas kaip Kaniūkai. Po ilgų derybų su tarybiniais partizanais 1944 m. gegužės 29 d. Daržininkų savisaugininkai nusiginklavo, prieš tai dalis jų iš kaimo pasitraukė.
1950 m. įkurta biblioteka.
Gyventojai
thumb|430px|Daržininkų reginys nuo [[Kuršiai (Varėna)|Kuršių pusės]]
LTU Aquatics
Asociacija „LTU Aquatics“ (anksčiau Lietuvos plaukimo federacija) – pelno nesiekianti sporto organizacija (asociacija), jungianti Lietuvos sporto mokymo įstaigas, miestų federacijas, klubus, propaguojančius plaukimą, šuolius į vandenį ir dailųjį plaukimą. „LTU Aquatics“ koordinuoja savo narių veiklą, atstovauja jų interesams, tenkina kitus viešuosius interesus.
„LTU Aquatics“ būstinė yra Kaune. Prezidentas – Saulius Binevičius. Generalinis sekretorius – Justas Kalinauskas. LPF buvo įkurta 1924 m. Atkurta 1991 m. Yra Europos plaukimo federacijos (LEN), Tarptautinės vandens sporto federacijos („World Aquatics“) narė.
Istorija
LPF buvo įkurta 1924 m. Pirmosios oficialios plaukimo varžybos Lietuvoje buvo surengtos 1924 m. birželio 24 dieną. Plaukikai rungėsi Nemune, plaukdami pasroviui tarp Žaliojo ir Aleksoto tiltų. Varžybų dalyviai rungtyniavo trijuose nuotoliuose: 150, 300 ir 1500 m. Ši data laikoma sportinio plaukimo pradžia Lietuvoje.
Nuo 1924 m. iki 1949 m. Lietuvos sportininkai varžydavosi tik atviruose vandenyse, nes visus metus veikiančių uždarų plaukimo baseinų šalyje dar nebuvo. Iki 1932 metų plaukimo varžybos buvo vykdomos nesilaikant tarptautinių taisyklių, nors tuo metu pasaulyje jau aktyviai veikė tarptautinė plaukimo mėgėjų asociacija FINA (įkurta 1908 m.), kuri buvo reglamentavusi varžybų vykdymą ir pasaulio rekordų fiksavimą.
Pirmoji 33,3 m ilgio plaukykla Nemune buvo įrengta 1934 m., o pirmasis uždaras baseinas pastatytas tik 1949 m. Kaune.
Po nepriklausomybės atkūrimo, 1991 m., LPF veikla buvo atkurta.
2023 m. gegužės 25 d. Lietuvos plaukimo federacija oficialiai pakeitė pavadinimą į LTU Aquatics.
Sui Wendi
Sui Vendi (541 m. – 604 m.) – vienas žymiausių Kinijos valdovų, Sui dinastijos įkūrėjas.
Nors buvo budistas, tačiau palaikė konfucianizmą. Valdymui daug įtakos turėjo žmona Dugu Qieluo.
Gimė kaip Yang Jian.
Šilėnai (Samylai)
Šilėnai – buvęs kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Viršužiglio, kairiajame Nemuno krante. Užlietas Kauno marių.
Etimologija
Kaimo vardas yra priesagos -ėnai vedinys nuo žodžio šilas.
Istorija
Tarp Šilėnų ir Senų Dvareliškių buvo XVII–XVIII a. Šilėnų šančių fortifikaciniai įrengimai.
Geltonasis vilkdalgis
Geltonasis vilkdalgis (Iris pseudacorus) – vilkdalginių (Iridaceae) šeimos vilkdalgių (Iris) genties augalų rūšis.
Šilėnai (Samylai)
Istorija
Gyventojai iškeldinti apie 1960 m., prieš pastatant Kauno vandens jėgainę. Kaimas per XX a. žemės reformas vienkiemiais nebuvo išskirstytas. Dar 1953 m. Šilėnuose stovėjo tradicinė dūminė pirkia.
Geltonasis vilkdalgis
Daugiametis, 50–100 cm aukščio žolinis augalas. Stiebas šiek tiek suplotas, pilnaviduris, viršutinė dalis šakota. Lapai kalavijiški, iki 2–3 cm pločio. Žiedai stambūs, po 3–8 stiebo ir jo šaknų viršūnėse, 7-10 cm skersmens. Vainiklapiai šviesiai geltoni. Žydi birželio-liepos mėn. Vaisius – tribriaunė, trilizdė dėžutė. Sėklos kampuotos arba rutuliškos, šiek tiek suplotos. Dauginasi šakniastiebiais ir sėklomis.
Auga drėgnose vietose, dažnas pelkėse. Augalas dekoratyvus.
Paplitęs Europoje, vakarų Azijoje ir šiaurės Afrikoje.
Vaistams vartojami šakniastiebiai yra nuodingi, sukelia vėmimą ir viduriavimą. Jie kasami rudenį arba pavasarį.
Žaliavoje yra glikozido iridino, violaksantino, eterinio aliejaus, rauginių, mineralinių medžiagų, organinių rūgščių (obuolių, gintaro, fumarinės, chino ir kt.), krakmolo, cukraus.
Pušaloto šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia
'''Pušaloto šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Pušaloto miestelyje, 6 km į vakarus nuo Pumpėnų. Liaudies architektūros formų.
miniatiūra|250px|left|Bažnyčios interjeras
Istorija
Bažnyčiai 1639 m. paskirta 18 valakų žemės, apie 100 dešimtinių miško. Kunigo Mykolo Baukevičiaus rūpesčiu 1708 m. perstatyta. 1820 m. jai priklausė 10 valakų žemės su Ožkyčių ir Fazukų kaimais. Dvarininko Pranciškaus Karpio ir parapijiečių lėšomis 1853 m. bažnyčia padidinta.
Ilgametis Pušaloto klebonas Feliksas Vereika (~1822–1882; palaidotas šventoriuje) apmūrijo kapines, 1879 m. paaukštino bažnyčią, pristatė dvi šonines koplyčias, 1882 m. įrengė vargonus (meistras Juozapas Radavičius). XIX a. viduryje veikė parapinė mokykla.
1855–1862 m. Pušalote klebonavo Antanas Juška (1819–1880). Jis ne tik atnaujino bažnyčią, 1857 m. pastatė kleboniją, bet ir rinko tautosaką. 1896–1912 m. klebonas Jonas Jaskevičius rėmė draudžiamos spaudos platinimą, organizavo slaptas lietuviškas mokyklas, 1898 m. pastatė prieglaudą su parapijos sale.
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų, lotyniško kryžiaus plano (31,5 × 11,5 m), su trisiene apside, bokšteliu. Yra 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame stovi mūrinė varpinė.
Bajado vilaja
Bajado vilaja – Alžyro centrinėje dalyje, Sacharos dykumoje. Sostinė ir didžiausias miestas – El Bajadas.
Hornovas
Hornovas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, 16 km į šiaurės rytus nuo Semiatyčių ir apie 65 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. XIX a. kaimas ir dvaras buvo Bielsko apskrities Semiatyčių valsčiuje. 1919–1934 m. kaimas buvo Kontų valsčiaus centras.
Liudas Zeikus
Liudas Zeikus, slapyv. Ledėnas (1900 m. rugsėjo 26 d. Parausiuose, Vilkaviškio aps. – 1962 m. rugsėjo 7 d. Cicero, Ilinojaus valst., JAV) – Lietuvos sportininkas ir rašytojas.
Biografija
Mokėsi Marijampolės gimnazijoje. Savanoriu stojo į besikuriančią Lietuvos kariuomenę, dalyvavo kovose ir buvo apdovanotas. Brandos atestatą gavo Kauno suaugusiųjų gimnazijoje ir toliau studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultete. Baigęs buhalterijos ir stenografijos kursus dirbo Respublikos Seime bei Vidaus reikalų ministerijoje.
Susižavėjo žiemos sportu: žaidė ledo ritulį, buvo šios šakos treneriu. Didesnių laimėjimų pasiekė dailiajame čiuožime – 1932 m. tapo Lietuvos čempionu.
Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, artėjant frontui, pasitraukė į Vakarų Europą. Vėliau persikėlė į JAV, įsitraukė į literatūrinę veiklą. 1952 m. išleido poemą „Minijanas“, po dvejų metų – romaną „Laiptai į tolumas“. Mašinraščiuose liko romanai „Audra tyloje“, „Pėdos per laisvę“, „Siaubas“, „Prašau, generole“, „Dėmėtas veidas“, „Be tikslo“; pjesės „Pro laisvę į tuštumą“ ir „Pas seną bajorą“, rankraščiuose – kt. kūriniai.
Graklai
Graklai, arba kviskalai (Quiscalus) – trupialinių (Icteridae) šeimos paukščių gentis.
Paplitę Šiaurės ir Pietų Amerikoje. Gentyje yra 6 rūšys.
Ažulanka
Ažulanka – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Joniškio.
Istorija
Kaimas užrašytas 1852 m. Joniškio bažnyčios metrikų knygoje.
Janinos nomas
Janinos nomas  – vienas iš šiaurės vakarų Graikijos nomų, Epyro periferijos dalis. Sostinė – Janina (70,2 tūkst. gyv.). Tai didžiausias Epyro periferijos nomas, užimantis beveik pusę jo teritorijos. Kartu tai vienas didžiausių nomų visoje Graikijoje – tiek savo plotu, tiek savivaldybių skaičiumi.
Geografija
Su nomu ribojasi:
Nomo teritorija kalnuota ir raižyta. Šiaurės rytuose yra Tymfi (Τύμφη) kalnas, rytuose – Lakyos kalnas, Xerovouni (Ξεροβούνι 'sausieji kalnai') ir Tomaro (Τόμαρος) kalnai pietvakariuose ir Gramo (Γράμος) kalnai šiaurėje. Daugelis šių kalnų yra Pindo kalnų dalis.
Savivaldybės
thumb|left|300px|Janinos nomo savivaldybės
Leonava
Leonava – kaimas Raseinių rajono savivaldybės šiaurėje, 4 km nuo Žaiginio.
Merkinė (Šalčininkai)
Merkinė – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, abipus Merkio, šalia kelio Turgeliai–Jašiūnai. Stovi dvaro liekanos, kuriame XVIII a. buvo įkurta Paulavos respublika, Turgelių (Merkinės) koplyčia.
Etimologija
Merkinė yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Merkio upės. Siekiant ją atskirti nuo Merkinės miestelio Merkio žemupyje, šioji vietovė vadinta Aukštupio Merkine. XVIII–XX a. kaimas dar žinotas kaip Paulava, XX a. viduryje – kaip Paulauskai. Paulavos vardas buvo dvarininkinis vietovardis, kilęs nuo dvarininko Povilo Ksavero Bžostovskio (1739–1827), įkūrusio Paulavos respubliką, vardo.
Istorija
1769–1794 m. prie Merkinės dvaro buvo įsikūrusi iš baudžiavos atleistų valstiečių Paulavos respublika.
Timakavas
Timakavas  – kaimas rytinėje Druskininkų savivaldybės dalyje, 4 km į pietus nuo Randamonių, Dainavos girios glūdumoje. Šalia kaimo teka Cimokinės upelis. Vakaruose plyti Cimakavo ornitologinis draustinis (372 ha).
Etimologija
Timakavo kaimas vietinių gyventojų vadinamas Cimakavu. Tai rodo kaimo vardą esant slaviškos kilmės priesagos -avas vediniu iš asmenvardžio Cimakas, kuris mūsų dienų nepasiekė. Buvus tokį asmenvardį rodo Lietuvių pavardžių žodyne (V., 1985. T. 1. P. 392) fiksuota pavardė Cimakauskas (užrašyta Lazdijuose); buvus tokį asmenvardį paliudija ir Lietuvių kalbos instituto Vardyno skyriaus asmenvardžių, užrašytų iš istorinių šaltinių, kartotekos duomenys: Eva Cimachowska, 1785 m. (išrašas iš Alytaus parapijos Alytaus krikšto knygos, l. 22). Lenkų vardyne taip pat funkcionuoja pavardė Cimach bei vardas Cimoch.
Pasak legendos, kadaise Basalykų giminės protėvis Cimas (Timas) atėjo į dabartinio Cimakavo vietą. Patikusioje vietovėje Basalykas apsigyveno, vėliau susilaukė 6-7 vaikų, kurie susilaukė savo atžalų. Taip atsirado Cimakavas, kurio pavadinimas kilęs nuo kaimo įkūrėjo Cimo vardo.
Istorija
Kaimo pavadinimas minimas XIX a. Ratnyčios katalikų bažnyčios civilinės būklės aktų knygose (Cymakowie 1828 m., Simachowa 1839 m., Cimachowa 1843 m., Cimachovo 1895 m.). Pirmieji minimi kaimo gyventojai Basalykų ir Svioklų šeimynos. Pagal 1843 m. Ratnyčios bažnyčios tikinčiųjų sąrašą Cimakave buvo tik 2 sodybos, kur gyveno Basalykų, Svioklų, Sinkevičių, Trainavičių, Krušų šeimos. Kaimas tuo metu priklausė Gardino gubernijos Gardino pavietui.
Po Pirmojo pasaulinio karo Cimakavo kaimas tapo Lenkijos Balstogės vaivadijos dalimi. 1940 m. rugpjūčio 3 d. gyvenvietė su kitomis Marcinkonių-Druskininkų krašto gyvenvietėmis buvo perduoti Lietuvai ir 1941 m. sausio 15 d. prijungti prie Alytaus apskrities. Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui kaimo gyventojai stipriai rėmė Lietuvos partizanų kovą. Už tai dalis kaimo gyventojų buvo ištremti.
Sovietinės okupacijos pradžioje kaimo gyventojai vis dar vertėsi miško darbais. Aplink plytintys miškai priklausė miškų ūkio Druskininkų miškų urėdijai. Pamažu gyventojai išsikėlė į didesnes gyvenvietes, daugiausia į Druskininkus. Paskutinioji gyventoja kaimą paliko 1982 m.
Pažymėtina, jog Cimakavas buvo vienas iš nedaugelio Lietuvos kaimų, kuris nebuvo elektrifikuotas.
Hornovščizna
Hornovščizna  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Dziadkovicės valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 14 km į šiaurės rytus nuo Semiatičės ir apie 68 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Iku-Tursas
Iku-Tursas, Meritursas, Turisas – suomių mitologijoje – klastinga jūrų pabaisa. Dabartinėje suomių kalboje Meritursu vadinamas aštuonkojis.
Išvaizda nežinoma, bet nupasakojamas kaip barzdotasis, Tuonio ožys, tūkstantgalvis, tūkstantragis. Kartais sakoma, kad gyvena Pohjoloje. Dalyje mitų Iku-Tursas laikomas devynių negandų tėvu. Įvardijamas Uko sūnumi. Dar siejamas su skandinavų tursais. Mykolas Agrikola, vardindamas Tavastijos dievus, mini Turisą, atnešusį pergalę, todėl dalies tyrinėtojų laikomas ir karo dievu.
Kalevaloje pasakojama kaip Tursas išnyra iš jūros ir sudegina šieno kupetą. Iš jos pelenų išauga milžiniškas ąžuolas ir uždengia visą dangų. Vėliau sakoma, kad Tursas su Louhi susimokę sustabdyti Sampo vagystę, tačiau Veinemeinenas magišku burtažodžiu užkeri Tursą, kad šis daugiau nepakiltų iš jūros dugno.
Suomijoje ir Laplandijoje paplitęs simbolis, vadinamas Tursansydenu (Tursaansydän) – Turso širdimi.
Stasio Šalkauskio premija
Stasio Šalkauskio premija – Lietuvos kultūros fondo premija, pavadinta žymaus lietuvių filosofo, profesoriaus Stasio Šalkauskio (1886–1941) vardu ir teikiama jo gimimo dieną – gegužės 16 d.
Istorija
Premiją 1991 m. įsteigė Lietuvos kultūros fondo Šiaulių krašto taryba pažymėti iškiliems mokslo, meno, tautinės kultūros puoselėtojams, kilme arba darbais susijusiems su Šiaulių kraštu ir savo veikla tęsiantiems Stasio Šalkauskio darbus, įgyvendinantiems jo idėjas.
Juozas Čiulda
Juozas Čiulda (1796 m. rugsėjo 22 d. Jovaišiškė, Plungės valsčius – 1861 m. birželio 11 d. Sarija, Drisos apskritis, dab. Verchniadzvinsko rajonas) – Lietuvos kunigas, kalbininkas, poetas, teologijos magistras.
Biografija
Mokėsi Žemaičių vyskupijos kunigų seminarijoje. Iš jos 1816 m. stojo į Varnių dvasinę seminariją, vėliau (1818-1822) mokėsi Vyriausioje seminarijoje, priklausiusioje Vilniaus Universitetui, kurią pabaigė teologijos magistro laipsniu. 1822 m. įšventintas į kunigus ir paskirtas Švėkšnos vikaru. 1823 m. paskiriamas Kauno apskr. bajorų mokyklos kapelionu, kuriuo jis buvo ligi 1835 metų. 1835–1847 m. buvo Darsūniškio klebonu. 1847–1849 m. buvo kapelionu dvarininko Lopacinskio Kairėnų dvare prie Vilniaus. Nuo 1850 m. iki mirties kapelionavo to paties Lopacinskio Sarijos dvare (netoli Drisos miesto).
Mokslinė veikla
Žemaičių dounininkų tarmės pagrindu bandė kurti bendrinę lietuvių kalbą. Parašė lietuvių kalbos gramatiką „Trumpi samprotavimai apie žemaičių kalbos gramatikos taisykles“ (, 1854 m. ir 1855 m., išsp. 1993 m. Poetikos skyriuje „Apie žemaičių eilėdarą“ išskiriami trys eiliavimo būdai: liaudies dainos, silabiniai eiliavimai (pasaulietiniai, giesmės) ir hegzametrai; iliustracijai pateikiama liaudies poezijos, D. Poškos, K. Donelaičio kūrybos pavyzdžių, savo verstų į lenkų k. D. Poškos eilių. Parašė studiją „Kampamačio ir barometro skalės patobulinimas“ (Kątomierz i skala barometryczna, išsp. 1998 m.). Veikalas „Pastabos apie lietuvių mitologiją“ (Uwagi nad mitologiją litewską, 1855 m.), eilėraščiai lietuvių ir lenkų kalbomis neišliko.
Ilizio vilaja
Ilizio vilaja yra Alžyro pietryčiuose, Sacharos dykumoje, Libijos pasienyje. Sostinė – Ilizis.
Vilajoje gyvena daugiausia tuaregų gentys. Auginamos datulės. Ilizio vilaja padalinta į 2 apskritis. Yra iškilęs Tasilio Adžero masyvas.
2019 m. pietuose atskirta nauja Džaneto vilaja.
Benjamín Rojas
Biografija
Benjaminas turi du vyresnius brolius ir vyresnę seserį. Jis mokėsi La Platos gimnazijoje (Gimnasia La Plata), buvo geras regbio žaidėjas. Gavęs vaidmenį telenovelėje "Mažyliai" (Chiquititas), regbį metė.
Nuo 2001 iki 2004 m. jis draugavo su Camila Bordonaba. Jis sakė, kad Camila buvo pirmoji mergaitė, su kuria pasibučiavo. Jie išsiskyrė 2004 m., bet liko gerais draugais. Benjaminas draugavo su modeliu ir aktore Maria Del Cerro, tačiau po 3 metų ir 8 mėnesių draugystės pora išsiskyrė (dėl aktyvios profesinės veiklos, sąlygojančios išsiskyrimus: Benjamin filmuojasi JAV). Mums reikia daugiau laiko, bet visiškai savo santykių nenutraukiame, mes mylime vienas kitą, teigė buvusi draugė, neatmetanti susitaikymo galimybės.
Rojas moka anglų ir ispanų k. Pomėgis – futbolas (mėgstamiausia klubas – River Plate).