cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Glochidė
thumb|right|210px| Glochidės – kaktuso apsauginiai dygliai, būdingi opuncijoms. Turi kabliuką, todėl įsimgę į odą gali stipriai ją pažeisti, nes sunku ištraukti. Smulkias glochides išnešioja vėjas. Patekusios į akis sukelia akių uždegimą.
Zvečanas
Zvečanas ( arba Zveçani) – miestas ir savivaldybė Kosovo Mitrovicos srityje, Kosove. Šiaurinė Kosovo dalis, kurios tautinę daugumą sudaro serbai. Savivaldybė skirstoma į Zvečano miestą bei į 35-is kaimus. Teritorijos plotas – 104 km². 2008 m. duomenimis, savivaldybės teritorijoje gyveno maždaug 17 000 gyventojų, iš kurių 94% buvo serbai.
Istorija
Pirmą kartą paminėtas per pasienio konfliktus tarp serbų ir Bizantijos, tarp 1091 m. ir 1094 m. Po 1389 m., Kosovo mūšio, miestas atiteko Osmanų imperijai. Nuo 1878 m. iki 1908 m. priklausė Austrijos–Vengrijos imperijai. 1908 m. atiteko Turkijai.
Varduvos senkapis
Varduvos senkapis yra XI–XIII a. kapinynas Kryžauninkės kalne Žemaičių Kalvarijos teritorijoje, Plungės r. Šiuo metu ant jo yra pastatytos trys Kryžiaus kelio koplyčios:
2001 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionatas
2001 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionatas – aštuntasis tarptautinės lengvosios atletikos federacijos organizuotas geriausių pasaulio lengvaatlečių varžybos. Čempionatas vyko Edmontone, Kanadoje. Tai pirmosios pasaulio pirmenybės vykusios Šiaurės Amerikoje.
Slau
Slau – miestas pietų Anglijoje, į vakarus nuo Londono. Daug tautinių mažumų. Geležinkelio stotis. Veikia Temzės slėnio universitetas, ligoninė. Šv. Lauryno bažnyčia.
Istorija
Minimas nuo 1196 m. XIX a. ypač buvo stipri plytų gamybos pramonė.
Kazys Kiela
Kazys Kiela (g. 1898 m. liepos 13 d. Saudogaloje, dab. Pasvalio raj. – m. 1963 m. balandžio 28 d. Vilniuje) – lietuvių rašytojas, vertėjas, prieškaryje laikęsis kairiųjų pažiūrų, opozicionierius. Palaidotas Vilniaus Rasų kapinėse.
Prienų Ąžuolo progimnazija
Prienų „Ąžuolo“ progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Prienuose, Kęstučio g. 45, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190190269. Steigėjas Prienų rajono savivaldybės taryba.
Kazys Kiela
Biografija
thumb|250px|left|Akmuo Kazio Kielos atminimui Kazys Kiela pradžios mokyklą lankė Bauskėje (Latvija), o po dviejų skyrių, nuo 1908 m., mokslą tęsė jau Biržų keturklasėje mokykloje. Čia Kaziui Kielai teko bendrauti su būsimu revoliucionieriumi, poetu Juliumi Janoniu. Nepakluso tėvų norui išleisti jį į kunigus. Per Pirmąjį pasaulinį karą K. Kiela atsidūrė Peterburge, o vėliau Voroneže. Čia jis 1918 m. baigė mokytojų kursus. Grįžęs į Lietuvą, 1918–1919 m. buvo vienas iš sovietinės valdžios kūrėjų Joniškėlyje. Laikėsi kairiųjų pažiūrų,už opozicinę veiklą buvo kalintas. Nuo 1928 m. apsigyveno Kaune, dirbo „Naujo žodžio“ redakcijoje, buvo leidinių leidinių „Mūsų dienos“, „Lietuvos žinios“ bendradarbis, čia spausdino ir savo noveles.
2009 m. spalio mėnesį K. Kielai atminti pastatytas akmeninis paminklas šalikelėje tarp Saločių ir Žadeikonių.
Prienų Ąžuolo progimnazija
Istorija
miniatiūra|250px|left|Langai į Kęstučio gatvę
1987 m. rugsėjo 1 d. įkurta Prienų 3-oji vidurinė mokykla. 1999 m. rugsėjo 1 d. pavadinta mokyklos bendruomenės išrinktu vardu – Prienų „Ąžuolo“ vidurinė mokykla. Nuo 2002 m. rugsėjo 1 d. reorganizuota į pagrindinę mokyklą. 2012 m. prie „Ąžuolo“ pagrindinės mokyklos prijungta Prienų Nemuno pradinė mokykla, o pati „Ąžuolo“ pagrindinė mokykla reorganizuota į progimnaziją.
Mokykloje nuo įkūrimo veikė dramos būreliai, mokyklos lėlių teatras, vėliau dramos studija, kurioje šiuo metu veikia trys grupės, jungiančios apie pusšimtį mokinių. Kasmet dramos studija dalyvauja įvairiuose festivaliuose, pelnydama apdovanojimus už gerą režisūrą, scenografiją, jaunųjų aktorių vaidybą. Nuo 1994 m. drama (teatras) pradėta dėstyti kaip pasirenkamasis dalykas.
Kazys Kiela
Kūryba
Į lietuvių kalbą išvertė S. Žeromskio „Pavasarėjant“, K. Simonovo „Rusų klausimas“, A. Serafimovičiaus „Stebuklas“, su A. Rimydžiu – I. Erenburgo „Trylika pypkių“, į rusų kalbą – Juozo Baltušio „Parduotas vasaras“. 1970 m. išleista jo apsakymų rinktinė „Karvės oda“.
Natkiškiai
Natkiškiai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, 11 km į šiaurę nuo Pagėgių, piečiau Timsrupės ištakų. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Veikia Z. Petraitienės pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1952 m.), paštas (LT-99232). Kaimo centre prie mokyklos stovi koplytstulpis medikės Zosės Petraitienės atminimui.
miniatiūra|220px|left|Paminklas šv. Florijonui miniatiūra|220px|left|Medžio skulptūra skvere miniatiūra|220px|left|Riboženklis kelyje
Iki 1944 m. stovėjo neogotikinė Natkiškių evangelikų liuteronų bažnyčia. Yra evangelikų liuteronų maldos namai, veikiantys nuo 1993 m., evangelikų liuteronų centras, kultūros namai.
Istorija
Kaimas pirmą kartą paminėtas vardu Hinter der Eister 1540 metais. Tuo metu, kaime buvo du ūkiai, kurie priklausė Pilkei ir Natkai. Tad iš Natkų asmenvardžio susidarė dabartinis miestelio pavadinimas. Natkiškių pavadinimas minimas nuo 1709 m., kai buvo sudaryti Tilžės apskrities ūkininkų sąrašai. 1895 m. kaime įkurta parapija. Gyvenvietės plėtrą paspartino ir nutiestas kelias Sartininkai–Birštoniškiai, ėjęs pro kaimą. XIX a. Natkiškiai – Tilžės apskrities kaimas.
1907–1921 m. Natkiškiuose M. Siušelis (1873–1921) redagavo periodinį leidinį „Nusidavimai apie Evangelijos prasiplatinimą tarp žydų ir pagonių“. 1923 m. kaime įsteigtas šaulių būrys. 1924 m. įsteigta pradžios mokykla, 1954–1991 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1991 m. pagrindinė. 1952 m. įsteigta biblioteka. Sovietmečiu buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.
2014 m. patvirtintas Natkiškių herbas.
Bokinka Panska
Bokinka Panska  – kaimas Lenkijos rytuose, Tučnos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į pietvakarius nuo Tučnos, apie 27 km į pietryčius nuo Palenkės Bialos ir apie 84 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Arakaris
Arakaris (Pteroglossus castanotis) – tukaninių (Ramphastidae) šeimos paukštis. Paplitęs Pietų Amerikoje.
Patinų ir patelių plunksnos vienodos, pilvas geltonas. Snapas ilgas, plonesnis nei kitų tukanų, ryškiaspalvis, su geltonomis į dantis panašiomis žymėmis. Sutinkami nedidelėmis grupėmis. Poroje gyvenantys paukščiai maitinasi kartu ir tvarko vienas kitam plunksnas. Kaip ir kiti tukanai, arakariai skrenda vingiuodami. Medžių lapijoje šokinėja nuo šakos ant šakos.
Sassetta
thumb|right|200px| Sasetos „Madona su Kūdikiu“, detalė (Kortonos vyskupijos muziejus, [[Kortona)]]
Saseta (, tikr. Stefano di Giovanni di Consolo, apie 1400–1450) – italų renesanso dailininkas iš Sienos, gotikinio stiliaus atstovas.
Raubai
Raubai, Degelgiriai arba Rubinovka (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Oziorsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Krasnojarskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Sassetta
Biografija
1430–32 m. Saseta atliko „Madonos sniege“ altorinę tapybą Sienos katedroje, kas rodo aukštą dailininko pripažinimą tuo metu. Tapyba vadinama taip dėl to, kad viename predelos fragmente vaizduojamas sniego iškritimas. Apie 1437 m. Saseta atliko poliptiką Kortonos San Domenico (Šv. Dominyko) bažnyčioje Šv. Antano abato gyvenimo tema. 1437–44 dailininkas atliko ambicingiausią savo darbą, dvigubą altorinį ištapymą Sansepolkro San Francesco (Šv. Pranciškaus) bažnyčioje Šv. Pranciškaus gyvenimo tema. Šis darbas vertinamas didžiausiu Sienos dailininko darbu nuo Duccio 1311 m. atliktos altoriaus tapybos „Maesta“ Sienos katedroje. Saseta mirė apie 1450 m. Daugelis jo darbų išsklaidyti fragmentais po muziejus. Jis yra vertinamas reikšmingiausiu XV a. pradžios Sienos dailės mokyklos tapytoju. Keli Sienos katedros garsiųjų marmuro grindų fragmentai priskiriami Sasetai.
Komodas
Lucijus Aurelijus Komodas Antoninas (Lucius Aurelius Commodus Antoninus, 161 m. rugpjūčio 31 d. netoli Romos – 192 m. gruodžio 31 d.) – Romos imperatorius, Antoninų dinastijos atstovas, Marko Aurelijaus sūnus.
Rupeikiai (Šiauliai)
Rupeikiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 18 km į šiaurės rytus nuo Šiaulių, prie kelio Meškuičiai–Beinoraičiai, prie Tautinio upelio.
Raubai
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Darkiemio apskrities kaimas. Priklausė Balėtų parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Darkiemio rajono, vėliau Oziorsko rajono, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Lvovskojės apylinkės kaimas.
Komodas
Jis buvo pirmas imperatorius, paveldėjęs sostą iš tėvo nuo Tito laikų prieš šimtą metų ir pirmasis imperatorius gimęs, kai tėvas buvo imperatorius. Pretorionų remiamas vedė griežtą vidaus politiką. Persekiojo senatorius. Buvo nužudytas sąmokslininkų.
Siekdamas populiarumo organizavo brangias cirko žaidynes, pats kovėsi su gladiatoriais, pasivadinęs romėnų Herakliu.
Rupeikiai (Šiauliai)
Istorija
Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos laikais kaimo žemės priklausė Šiaulių ekonomijai. Nuo 1791 m. kaimas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1863 m. – Gruzdžių valsčiaus Meškuičių seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Meškuičių valsčiui, nuo 1950 m. – Šiaulių rajono Meškuičių apylinkės kaimas. 1950–1991 m. kaimas priklausė kolūkiui „Raudonoji vėliava“.
Komodas
Jaunystė ir atėjimas į valdžią
Komodas gimė Lucijaus Aurelijaus Komodo vardu Lanuvijuj, netoli Romos, kai valdė jo tėvas imperatorius Markas Aurelijus. Jis turėjo vyresnį brolį dvynį Titą Aurelijų Fulvą Antoniną, mirusį 165 m. O 166 m. spalio 12 d. jis tapo cezariu su savo jaunesniuoju broliu Marku Anijum Veru, kuris mirė 169 m., kai neatsigavo po operacijos. Taip Komodas liko vieninteliu Marko Aurelijaus sūnum. Jį prižiūrėjo tėvo gydytojas Galenas. Jis gavo gerą išsilavinimą, tikriausiai karinio paruošimo kaina.
175 m. balandžio mėn. Ovidijus Kasijus, Sirijos gubernatorius, pasklidus gandams apie Marko Aurelijaus mirtį pasiskelbė imperatoriumi. Kai jį pripažino imperatoriumi Sirija, Palestina ir Egiptas, jis tęsė maištą, nors buvo akivaizdu, kad Markas Aurelijus gyvas. Per pasiruošimus kovai su maištu, Komodas gavo toga viridis, Dunojaus fronte 175 m. liepos 5 d., taip formaliai tapdamas suaugusiu. Tačiau Kasijų nužudė jo paties centurionai dar prieš kampanijos pradžią.
Komodas lydėjo tėvą ilgoj kelionėj po rytines provincijas, kurioj jie aplankė Antiochiją. Po to keliavo į Atėnus, kur dalyvavo Eleusinos misterijose. Jie grįžo į Romą 176 m. rudenį.
Markas Aurelijus nuo Vespasiano laikų buvo pirmasis imperatorius, turėjęs sūnų, ir nors visi Penki geri imperatoriai prieš jį įpėdinį įsisūnijo, jis buvo tvirtai nusistatęs, kad Komodas užims sostą. 176 m. lapkričio 27 d. Markas Aurelijus suteikė sūnui imperatoriaus titulą, o 177 m. vidury – augusto titulą, formaliai pasidalindamas valdžia.
Valdymas
Komodas žavėjosi gladiatorių kautynėmis ir paliko kitiems rūpintis valstybės reikalais – iš pradžių savo tėvo draugams, paskui favoritams, priklausomiems nuo jo užgaidų. Kaip puikus lankininkas jis pasirodydavo arenoje su lanku ir strėlėmis tarsi Heraklis. Imperatorius įsakė pastatyti arenoje tiltelius, kad galėtų nieko nebijodamas šaudyti į žvėris. Jis taip pat įsakė kaldinti monetas, kurios vaizdavo jį kaip romėnų Heraklį, o Senatas buvo priverstas pripažinti jį dievu. Santykiai su senatoriais buvo pasibaisėtini: šiems buvo įsakyta lankytis amfiteatre ir ploti imperatoriaus žygdarbiams. Vieną kartą Komodas atsistoja prieš senatorius krizendamas su stručio galva rankoje ir gestu parodo, kad ir su jais norėtų taip pasielgti.
Mirtis
192 m. lapkritį Komodas dalyvavo Plebėjų žaidynėse, per kurias rytais nušaudavo šimtus gyvūnų strėlėmis, o popietę kaudavosi arenoje kaip gladiatorius (aišku, visuomet laimėdavo). Jis net sumanė 193 metų sausio pirmąją dieną paskelbti gladiatoriaus diena.
Jo siautėjimo nebeiškentę Laetas ir Eklektas sugalvojo sąmokslą prieš Komodą. Gruodžio 31 d. jie apnuodijo Komodo maistą, tačiau Komodas viską išvėmė ir išgyveno. Tada sąmokslininkai nusiuntė Komodo imtynių partnerį Narcizą, kad pasmaugtų imperatorių vonioje. Po jo mirties Senatas Komodą paskelbė valstybės priešu, visos jo statulos buvo nuverstos, o kūnas palaidotas Adriano mauzoliejuje. Tačiau 195 m. Septimas Severas reabilitavo Komodo vardą norėdamas įtikti Marko Aurelijaus šeimai. Komodo mirtis užbaigė Antonianų dinastiją.
Populiariojoje kultūroje
Komodas figūruoja 1964 metų filme Romos imperijos žlugimas bei Gladiatoriuje (2000).
Tatakoa dykuma
thumb|right|150px|Atlikuonis Tatakoa dykumoje Tatakoa dykuma – pusdykumių regionas pietinėje Kolumbijoje, Uilos departamento šiaurėje, 38 km nuo Neivos. Tai svarbus turistinis objektas, taip pat ir fosilijų radimvietė. Plotas 330 km².
Būdinga aridinių regionų gyvūnija – vorai, gyvatės, skorpionai, driežai, ereliai. Augmeniją sudaro kaktusai, skurdūs krūmokšniai.
Tatakoa dykuma lankoma kaip žvaigždžių stebėjimo vieta – dangus čia beveik visus metus giedras. Dykumoje galima išvysti geologinio irimo proceso sukurtų paminklų: uolų, atlikuonių, kanjonų, arkų, monumentų. Svarbiausiai dykynės gyvenvietė – Viljavjecha.
Gataučių seniūnija
Gataučių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Joniškio rajono savivaldybės pietuose.
Geografija
Seniūnijos teritoriją kerta geležinkelis Ryga–Šiauliai, valstybinis kelias Ryga–Kaliningradas.
Seniūnijoje yra istorinių lankytinų vietų: grafikės Marcės Katiliūtės tėviškė Vaizgučių kaime, Saulės mūšio laukas Jauniūnų kaime, tarybinių karių kapinės Jaučiūnų kaime.
Istorija
1995 m. Joniškio rajono savivaldybės tarybos sprendimu vietoje Gataučių apylinkės viršaičio pareigybės įsteigta Gataučių seniūno pareigybė.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Laivo vėliava
miniatiūra|250px|right|Didžiosios Britanijos vėliava kartu su Prancūzijos „mandagumo“ vėliava Laivo vėliava – nacionalinė vėliava, iškeliama laivuose, parodanti laivo priklausomumą valstybei pagal jo registravimo uostą ir šalį bei nacionalinės teisės taikomą jurisdikciją. Ji gali nurodyti ir laivo paskirtį (pvz., karo vėliava ar karinių jūrų pajėgų vėliava), rangą. Vandenynuose ir jūrose plaukiojančio laivo vėliava formuoja tos valstybės įvaizdį.
Laive vėliava pakeliama saulei tekant ir nuleidžiama saulei leidžiantis. Laivui stovint uoste, ženklą vėliavos pakėlimui gali duoti atitinkamas signalas patrankos šūviu visiems laivams. Jūroje laivas be vėliavos laikomas pirataujančiu, niekieno, patyrusiu nelaimę arba maišto apimtu. Apversta atvirkščiai vėliava bei vėliava, iškeliama su papildoma dienos figūra „skrituliu“ arba panašiu į ją daiktu, yra laikoma pagalbos prašančiu ir nelaimę patyrusiu laivu.
Valstybės gali turėti atskiras vėliavas, naudojamas „sausumoje“, prekybiniuose ar kituose civiliniuose laivuose (merchant flag, civil ensign) ir kariniuose laivuose (battle ensign, naval jack), kai kur jos gali skirtis arba būti beveik vienodos (pridėtas ženklas, išmatavimų skirtumas ir pan.). JAV, Prancūzija naudoja įvairiems tikslams tokias pačias vėliavas, Jungtinėje Karalystėje ir jos užjūrio valdose, taip pat Maltoje, Izraelyje, Albanijoje, Liuksemburge susiformavusi skirtingų vėliavų tradicija.
Laivo vėliava gali neturėti jokio ryšio su laivo savininko pilietybe. Vykstanti globalizacija ir auganti konkurencija laivybos kompanijas skatina laivus registruoti patraukliose laivybai šalyse, kuriose yra sukurta palankesnė jūriniam verslui aplinka, paprastesnė ir greitesnė registracija. Malta ar Kipras yra tapę pasauliniais jūriniais centrais. Šių valstybių prekybiniai laivynai yra labai dideli, o pačios valstybės įvairių mokesčių pavidalu surenka dideles lėšas. Tokių šalių laivų vėliavos pramintos „patogiomis vėliavomis“ (flag of convenience). Kai kurios patogių vėliavų šalys gali net neturėti priėjimo prie jūros (Mongolija, Bolivija). Nacionalinių registrų laivybos kompanijoms sunku konkuruoti su patogių vėliavų laivų savininkais, todėl neretai nacionalines vėliavas pakeičia pigiomis. Pastarosios minimaliai investuoja į laivų techninės būklės palaikymą ar paiso MARPOL konvencijos reikalavimų, jose retai patikrinamos įgulų darbo sąlygos.
Analizuojant kitų Europos Sąjungos valstybių patirtį galima manyti, jog patogiomis vėliavomis gali naudotis apie 20-30 % prekybos laivų, kurių savininkai yra Lietuvos piliečiai.
Myslibužas
Myslibužas (iki 1945 m. Soldinas, ) – miestas šiaurės vakarų Lenkijoje, Vakarų Pamario vaivadijoje. Plotas – 15,04 km². Gyventojų – 12 000 (2005 m.).
Miesto architektūros paminklai: parapinė gotikinė bažnyčia (XIII – XV a.), gotikinis dominikonų vienuolynas ir bažnyčia (XIII a. pabaiga – XIV a.), Šv. Dvasios (XIV a.) ir Šv. Gertrūdos (XV a. pradžia) koplyčios, miesto gynybinės gotikinės sienos fragmentai (XIV a.), vėlyvojo baroko rotušė (1771 m.).
Istorija
1253 m. Myslibužui suteiktos miesto teisės. XIII a. pabaigoje ir XIV a. pradžioje miestas intensyviai vystėsi. Iki XVI a. miestas buvo Naujosios Markos sostinė.
Iki 1945 m. Myslibužas priklausė Vokietijai ir vadinosi Soldinu.
1933 m. liepos 17 d. Myslibužo miške (prie Pščelniko kaimo) žuvo lietuvių lakūnai S. Darius ir S. Girėnas, lėktuvu „Lituanika“ skridę iš Niujorko į Kauną. Lakūnų žuvimo vietoje 1934 m. pastatytas paminklas.
Purslai (filmas)
Purslai – 1980 m. režisieriaus Paul Verhoeven sukurtas filmas, vienas paskutiniųjų prieš jam persikeliant į Holivudą. Jame vaidino daug jaunų Olandijos aktorių, tačiau juosta menkai prisidėjo prie jų karjeros augimo, išskyrus patį režisierių ir nedidelį vaidmenį atlikusį Rutger Hauer. Nors juostą vien gimtojoje šalyje matė daugiau kaip 1,1 milijono žiūrovų, ji neatnešė planuotų pajamų ir dėl viršyto biudžeto sukėlė finansinių sunkumų jį kūrusiai kino kompanijai. Be to, juosta sulaukė nemažai kritikos dėl joje vaizduojamos gėjų, krikščionių ar politikos manieros.
Turinys
Trejetas draugų važinėja motociklais, dalyvauja lenktynėse ir svajoja tapti panašiais į pasaulio čempioną Geritą Vitkampą. Kuomet jų miestelyje pasirodo seksualioji Fentjė ir jos brolis, turintys savo užkandinę ant ratų, bičiuliai pradeda varžytis dėl jos dėmesio. Rienas, perspektyvus lenktynininkas, dėl jos pameta savo draugę Mają ir iš naujųjų savo rėmėjų gauna du naujus motociklus. Jis pirmasis suartėja su Fentje ir tariasi netrukus galėsiąs varžytis su Vitkampu, tačiau patirta avarija priverčia jį atsisėsti į invalido vežimėlį.
Buvusių draugų gyvenimas keičiasi drastiškai. Hansas ir Efas taip pat ieško kelio į Fentje širdį, tačiau vienas jų patiria homoseksualų prievartą, o kitas supranta nesantis pakankamai geras motociklininkas, kad galėtų dalyvauti varžybose. Ar jie gali pasiūlyti ką nors merginai, svajojančiai apie aprūpintą gyvenimą?
Jonikaičiai (reikšmės)
Jonikaičiais vadinami kaimai:
Hipsilofodontas
Hipsilofodontas (Hypsilophodon) – 1,5 m ilgio ornitopodas (Ornithopoda), gyvenęs ankstyvosios kreidos laikotarpiu. Liekanų rasta Š. Amerikoje ir Europoje.
Vienu metu mokslininkai manė, kad šis dinozauras gyveno medžiuose – jo kūno forma panaši į šiuolaikinių medlaipių kengūrų. Vėlesni tyrimai parodė, kad jų pėdos netinkamos įsikibti į medžius ir kad hipsilofodontas buvo puikiai prisitaikęs gyventi ant žemės.
Jonikaičiai
Jonikaičiai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, 6 km į šiaurę nuo Pagėgių. Kaimo vakaruose išteka Eisra, rytuose teka Juodupė.
Gitanas Nausėda
Gitanas Nausėda (g. 1964 m. gegužės 19 d. Klaipėdoje) – Lietuvos finansininkas, dėstytojas, politikas.
Nuo 2019 m. gegužės 26 d. – dešimtasis Lietuvos prezidentas.
Biografija
1987–2004 m. VU Ekonomikos fakulteto dėstytojas. 1987–1989 m. VU Ekonomikos fakulteto aspirantas (vadovas prof. Vladas Astrauskas). 1990–1992 m. per DAAD programą išvyko tęsti mokslinį darbą į Vokietiją, Manheimo universitetą. 1992–1993 m. Ekonomikos ir privatizacijos instituto vyresnysis mokslo darbuotojas. 1993 m. VU apsigynė socialinių mokslų daktaro disertaciją tema „Pajamų politikos kryptys infliacijos ir stagfliacijos sąlygomis (Lietuvos pavyzdžiu)“. Nuo 2009 m. VU Tarptautinės verslo mokyklos asocijuotas profesorius.
1993–1994 m. Valstybinės kainų ir konkurencijos tarnybos Finansų rinkos skyriaus viršininkas. Rašė komentarus į „Lietuvos rytą“. 1994–1996 m. Lietuvos banko Komercinių bankų priežiūros departamento metodikos ir analizės skyriaus viršininko pavaduotojas. 1996–2000 m. Lietuvos banko Pinigų politikos departamento direktorius. 1998–2000 m. Lietuvos banko valdybos narys. 2000–2008 m. „Vilniaus banko“ valdybos pirmininko patarėjas. 2008–2018 m. SEB banko prezidento Raimondo Kvedaro patarėjas, vyriausiasis ekonomistas.
Asmeninė veikla
Ūgis – 1,92 m.
Laisvalaikio pomėgiai – šachmatai, knygų skaitymas, sportas, gitara. Nuo 1997 m. renka senovinių knygų kolekciją.
Moka rusų, vokiečių ir anglų kalbas.
Prezidentavimas
2019 m. liepos 12 d. inauguruotas Lietuvos prezidentu.
Vizitai į užsienį
thumb|275px|Susitikimas su [[Angela Merkel vizito Vokietijoje metu, 2019 m. rugpjūčio mėn.]]
Per savo kadenciją su valstybiniais arba darbo vizitais lankėsi virš 15 valstybių (tarp jų Lenkija, Latvija, Estija, Vokietija, Japonija, Suomija, Italija ir kitos).
Priimtos aukšto lygio delegacijos
thumb|275px|right|Susitinka su Prancūzijos prezidentu [[Emmanuel Macron|Emmanueliu Macronu 2020 m. rugsėjo 28 d. Vilniuje.]]
Lietuvoje priėmė virš 10 užsienio oficialių delegacijų (tarp jų Indija, Sakartvelas, Latvija, Lenkija, Kanada, Prancūzija ir kitos).
Kita veikla
Gyvena Pavilnių regioniniame parke, prie pat Pūčkorių atodangos ir patrankų liejyklos pastatytame name, dėl kurio beveik trejus metus bylinėjosi su aplinkosaugininkais. 2004 m. Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas juodo stiklinio kubo pavidalo statinio statybą regioniniame parke pripažino teisėta.
Atestuotas finansų analitikas
Atestuotas finansų analitikas – pasaulyje pripažinta aukščiausio lygio finansų analitikų kvalifikacija, kurią sertifikuoja CFA institutas. CFA sertifikatų sistema veikia jau nuo 1963 m., jos įkūrėjas – Benjaminas Grahamas, vertės investavimo pradininkas.
Certified International Investment Analyst
Atestuotas tarptautinių investicijų analitikas (angl. Certified International Investment Analyst, CIIA) – finansų srities eksperto profesinis vardas, kurį suteikia Association of Certified International Investment Analysts (ACIIA) asociacija.
Mokymo programa trunka kelerius metus, vyksta kelių pakopų egzaminai. Ją dažniausiai baigia finansų analitikai.
Atestuotas finansų analitikas
Reikalavimai
Norint tapti atestuotu finansų analitiku reikia išlaikyti trijų lygių egzaminus, turėti ne mažesnę nei trejų metų darbo patirtį investicijų analizės arba investicinių sprendimų priėmimo srityje ir laikytis CFA Instituto etikos kodekso bei profesinio elgesio standartų.
Lietuvoje
2002 m. Lietuvoje dirbo 19 CFA analitikai; 2006 – mažiausiai 97 asmenų, turinčių CFA vardą; dar kelis kartus daugiau asmenų – išsilaikiusių bent vieną iš pakopinių CFA egzaminų (iš daugiau kaip 800 finansininkų, siekiančių CFA vardo).
Kataro futbolo čempionatas
Kataro žvaigždžių lyga arba tiesiog Q-lyga – Kataro profesionalų futbolo lyga.
Istorija
Lyga įkurta 1963 metais. Lygos varžybas organizuoja Kataro futbolo federacija.
Komandos
2020–2021 m. sezono Q lygos dalyvės:
Čempionai
čempionų sąrašas:
Simona (1974 filmas)
Simona – 1974 m. sukurta drama, kurioje pagrindinį vaidmenį atliko Laura Antonelli.
Turinys
Norėdamas tinkamai pasirengti būsimiems stojamiesiems egzaminams, Žoržas apsigyvena senelio viloje pajūryje. Po kurio laiko jis susipažįsta su netoliese gyvenančia vyresne moterimi Simona, su kuria tampa meilužiais. Nerūpestingai leisdami laiką, jie susipažįsta su Marsela – naivia mergina, kuri po motinos mirties patyrė dvasinį sukrėtimą ir dabar gyvena griežtai saugoma tėvo. Žoržas ir Simona įtraukia ją į savo erotinius žaidimus, nesitikėdami, kad šie gali baigtis tragiškai...
Marija Efrosinina
Marija Oleksandrivna Jefrosinina (g. 1979 m. gegužės 25 d. Kerčėje) – ukrainiečių TV laidų vedėja.
Biografija
Baigė vidurinę mokyklą su aukso medaliu. Jefrosinina mokėsi Kijevo universitete, užsienio kalbų katedroje kaip vertėja anglų ir ispanų kalbomis.
Būdama devyniolikos, ji debiutavo Pershyi Natsionalnyi programoje Happy Bell. 2002 metais ji gavo Teletriumph prizą nominacijoje Geriausias TV šou.
Ji kartu su Pavlo Shylko vedė 2005 m. Euroviziją, kuri vyko Kijevo sporto rūmuose, renginį stebėjo maždaug 150 milijonų žmonių.
2010 m. Jefrosinina pagal „Fokus“ (Фокус) žurnalą užėmė 77 vietą tarp įtakingiausių moterų Ukrainoje.
Juodėnai
Juodėnais vadinami kaimai:
Juodėnai (Telšiai)
Juodėnai – kaimas šiaurės vakarinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 5 km į pietvakarius nuo Gadūnavo.
Jonas Lionginas
Jonas Lionginas (g. 1956 m. gegužės 16 d. Vilniuje) – ekonomistas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1971 m. baigė Vilniaus 21-osios vidurinės mokyklos aštuonias klases ir įstojo į Vilniaus elektromechanikos technikumą, kurį su pagyrimu baigė 1975 m., įgijo techniko-matematiko programuotojo specialybę. 1980 m. baigė Vilniaus universiteto Ekonominės kibernetikos ir finansų fakultetą, įgijo ekonomisto specialybę. Stažavosi Švedijoje, Danijoje, Austrijoje.
1983–1999 m. Finansų ministerijos vyriausiasis inspektorius, skyriaus viršininkas, Valstybės pajamų valdybos viršininko pavaduotojas, Valstybinės mokesčių inspekcijos viršininkas, ministerijos sekretorius-Tarptautinio departamento direktorius, ministerijos sekretorius. 1995–1998 m. Lietuvos vystymo banko direktorių tarybos pirmininkas. 1996–1999 m. Lietuvos žemės ūkio banko tarybos pirmininkas. 1998–1999 m. Lietuvos nacionalinės vertybinių popierių biržos tarybos pirmininko pavaduotojas.
1999 m. birželio-spalio mėn. devintosios Vyriausybės finansų ministras, 2000–2001 m. vienuoliktosios Vyriausybės finansų ministras. 2000 m. kovo-lapkričio mėn. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys, buvo išrinktas ir 2003 m., bet mandato atsisakė. 2000–2008 m. Seimo narys.
1996 m. Tėvynės sąjungos narys, 1999–2002 m. Lietuvos liberalų sąjungos narys, 2002–2003 m. Liberalų demokratų partijos narys, 2004 m. Darbo partijos narys, 2006 m. Pilietinės demokratijos partijos narys.
Žmona Rima, dukterys Eglė, Lina.
Kita
2008 m. sausio mėnesį Lietuvos žinių interviu su J. Lionginu žurnalistė Jurga Tvaskienė pasiteiravo dėl šio nuolatinės „politinės migracijos“. 2001 m. po liberalų skilimo kuriantis Liberalų demokratų partijai J. Lionginas sakė: „Jau buvau vienos partijos narys ir nusprendžiau, kad tai paskutinė partija mano gyvenime“.
Po šio pareiškimo J. Lionginas tapo R. Pakso vadovaujamos partijos Tvarka ir teisingumas nariu. Per apkaltos R. Paksui procesą užsiminė apie grįžimą pas liberalus, tačiau pateko į seimą būdamas V. Uspaskicho vadovaujamos Darbo Partijos nariu. Vėliau sekė perėjimas į V. Muntiano Pilietinės demokratijos partiją ir atitinkamai socialdemokratų partiją.
Tukanai
Tukanai (Ramphastos) – tukaninių (Ramphastidae) šeimos gentis. Paplitusi Pietų Amerikoje ir Centrinėje Amerikoje. Tukanai yra ragasnapių antrininkai Naujajame pasaulyje: maždaug 35 rūšys gyvena Amerikos tropikuose. Tukanų snapai didesni ir ryškesni.
Maitinasi daugiausia vaisiais, bet neatsisako ir vabzdžių. Gyvena medžiuose, deda 2-4 kiaušinius.
Kapitonas
Kapitonas (nuo  'galva, vadas') – sausumos ar oro pajėgų (armijos, oro pajėgų ir pan.) ar laivyno karinis laipsnis. Sausumos ir oro pajėgose tai paprastai vyriausias jaunesniųjų karininkų karinis laipsnis (tarp vyresniojo leitenanto ir majoro). Laivyno kapitonas (Lietuvos kariuomenėje šis laipsnis vadinasi jūrų kapitonas) paprastai yra gerokai vyresnis, atitinkąs armijos pulkininką.
Taip pat kapitonas gali būti tam tikros pareigos, pvz., laivo kapitonas, sporte komandos kapitonas ir pan.
Kariuomenė
thumb|[[Prancūzijos kariuomenės kapitono antpetis]] Kapitono, kaip kariuomenės dalinio vado pavadinimas atsirado dar Senovės Romoje. Viduramžiais Prancūzijoje kapitonais buvo vadinami karinių apygardų vadai. Dabartine prasme terminas naudojamas nuo 1558 m., kai buvo įvesti laipsniai. Savo kapitonus turėjo atskiros kariuomenės dalys – muškietininkai, grenadieriai ir kiti kariuomenės daliniai. Kapitonas vadovauja 100–150 karių turinčiam kariuomenės daliniui, tai:
Kapitonas yra pirmasis pagal rangą karininkas, galintis priimti savarankiškus sprendimus. Pagal NATO standartus kapitonas (išskyrus karinį jūrų laivyną) atitinka OF-5 kategoriją.
Lietuva
XVII-XVIII a. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenėje ir Abiejų Tautų Respublikos kariuomenėje kapitonu buvo vadinamas pavieto bajorų rinktinės vadas, nors dažniau, ypač kavalerijoje, buvo naudojamas rotmistro terminas.
Pagal Lietuvos Respublikos karo tarnybos įstatymą, kapitono laipsnis suteikiamas vyresniajam leitenantui, ištarnavusiam ne mažiau kaip 3 metus. Kapitonas iki aukštesnio laipsnio tarnauja 4 m., išleidžiamas į pensiją sukakęs 43 metus.
Laivynas
Karinėse jūrų pajėgose sausumos kariuomenės kapitono laipsnį atitinka kapitonas leitenantas – karo laivo kovinės dalies ar patrulinio katerio vadas. Karinio laivo vyriausiasis vadas priklausomai nuo laivo ir jo įgulos dydžio gali būti komandoras leitenantas, komandoras ar jūrų kapitonas. Pagal NATO standartus karinio jūrų laivyno kapitono ir karinės jūrų aviacijos kapitono laipsnis atitinka OF-2 kategoriją.
Civiliniame laivyne laivo kapitonas yra tradicinis, bet dažniausiai neoficialus laivo vyriausiojo pareigūno titulas. Dažniausiai prekybiniame ar žvejybos laivyne laivo vyriausiasis pareigūnas oficialiai vadinamas direktoriumi, kapitonu – direktoriumi, mažesnių laivų – škiperiu. Kapitonu taip pat vadinamas ir uosto vyriausiasis pareigūnas – uosto kapitonas.
Karinio ir civilinio laivyno laivų vyriausieji pareigūnai kapitonais vadinami tik literatūroje. Iš literatūrinių personažų paminėtini kapitonas Bladas (Rafaelis Sabatini, „Kapitono Blado odisėja“), kapitonas Nemo (Žiulis Vernas, „Dvidešimt tūkstančių mylių po vandeniu“), kapitonas Hukas (Džeimsas Metju Beri, James Matthew Barrie, „Piteris Penas“).
Aviacija
Pagal analogiją su jūrų laivynu, kapitonu pradėtas vadinti ir civilinio orlaivio vadas, jeigu lėktuvo komandą sudaro daugiau nei trys nariai. Ši tradicija atsirado 1930 m. aviakompanijoje „Pan American Airways“, siekiant padidinti orlaivio įgulos prestižą.
Civilinis rangas
Kai kuriose šalyse kapitonu buvo vadinamas pilies viršininkas, kaštelionas. 1532–1536 m. Brazilijos teritorija buvo padalyta į 15 kapitonijų, kurias valdė karaliaus skiriamas kapitonas.
Kapitonu vadinami JAV, Anglijos, Australijos policijos nuovados viršininkas ir ugniagesių arba gelbėtojų tarnybos bataljono vadas didžiuosiuose miestuose.
Sportas
Komandinėse sporto šakose (futbolas, krepšinis, rankinis, regbis ir kt.) komandos kapitonu išrenkamas komandos lyderis, turintis komandos narių daugumos autoritetą. Komandos kapitonas ne tik padeda komandos treneriui ir komandos viršininkui organizuoti komandos treniruotes ir kitą veiklą, bet ir paprastai vienintelis iš komandos narių turi teisę su teisėjais aiškintis žaidimo ar varžybų metu iškilusius konfliktus su kita komanda ar su pačiais teisėjais.
Kirkliai (reikšmės)
Kirkliais vadinami kaimai:
Zelva
Zélva (arba Želva) – miestelis vakarų Baltarusijoje prie Zelvos upės, 132 km nuo Gardino; rajono centras. Geležinkelio stotis. Išvystyta pieno pramonė. Stovi Švč. Trejybės cerkvė (nuo 1815 m.) ir bažnyčia (nuo 1913 m.), 1875 m. pastatytas akmeninis malūnas.
Vytautas Svilas
Vytautas Svilas (1925 m. birželio 27 d. Panevėžyje – 1992 m. balandžio 10 d. Hiutenfelde, Vokietija) – Lietuvos pedagogas, antinacinės ir antisovietinės rezistencijos dalyvis.
Zelva
Istorija
Zelva minima nuo 1258 m. XVII a. priklausė Sapiegoms. XIX a. buvo Zelvos valsčiaus centras.
Vytautas Svilas
Biografija
Būdamas penkiolikmečiu jaunuoliu aktyviai dalyvavo pogrindinėje Kauno Saulės gimnazijos moksleivių grupėje, kuri spausdino ir platino antisovietinius atsišaukimus. 1940 m. spalio 29 d. grupė susekta. Tarp septynių suimtų moksleivių buvo ir V. Svilas. 1941 m. kovo 8 d. Ypatingojo pasitarimo nuteistas penkerius metus kalėti. Tuo metu jo mama su seserimi Aldona repatrijavo į Vokietiją, todėl sovietų valdžiai teko išleisti ir jį.
1943 m. iš Vokietĳos grįžo į Lietuvą, apsigyveno tėvų namuose Kaune (dab. Radastų g. 27) ir vėl tęsė kovą pogrindinėje organizacĳoje – Lietuvių fronto (LF) gretose. V. Svilas buvo vyriausiasis LF leidinio „Į Laisvę“ ekspeditorius. Tėvų namai tapo ne tik pogrindinės spaudos sandėliu, bet ir pogrindininkų slaptų susitikimų vieta. 1944 m. gegužės 10 d. gestapininkai Svilų namuose padarė kratą ir Vytautą areštavo, bet kratai baigiantis, jam pasisekė pabėgti.
Su Lietuvių fronto parūpintu pasu (Stasio Bružo pavarde) buvo pasiųstas pogrindinei veiklai į Jurbarko valsčių, „Lietuvos laisvės gynėjų“ organizacĳos įkūrėjo ir vado Petro Paulaičio žinion. Pagal šios organizacĳos užduotį, artėjant frontui, 1944 m. vasarą su aštuonių kovotojų grupe išvyko į Vokietĳą mokytis partizaninės kovos veiksmų.
1944 m. gruodžio 18 d. drauge su trimis bendražygiais lėktuvu buvo atskraidintas į Lietuvą ir parašiutu nusileido miške netoli Lekėčių. Veikė kpt. Prano Gužaičio vadovaujamame partizanų dalinyje Raseinių, Jurbarko, Kėdainių rajonuose. Turėdamas suklastotus dokumentus, įsidarbino Jurbarko girininkĳoje, atliko partizanų dalinio žvalgybos ir ryšių užduotis, perdavinėjo korespondencĳą, platino partizanų spaudą. 1945 m. birželio 22 d. prie Eržvilko suimtas. Po žiauraus tardymo nuteistas 15 metų katorgos darbams ir 5 metams tremties.
Nuo 1946 m. dirbo Vorkutos anglies kasyklose. Išsekęs ir susirgęs pateko į ligoninę. Vėliau, joje dirbdamas sanitaru, baigė medicinos kursus, paskirtas kasyklų felčeriu. Vorkutoje, Pirmoje kapitalinėje šachtoje 1953 m. dalyvavo organizuojant kalinių streiką. Palaikė ryšius su kitais lageriais (per išvykas su jo suburta krepšinio komanda), platino 62-me lageryje leidžiamą „Varpą“ ir kitą pogrindinę literatūrą. 1954 m. Vorkutoje su Edvardu Laugaliu vadovavo Lietuvos laisvės kovotojų sąjungos (LLKS) Pirmos kapitalinės šachtos komitetui. Dalyvavo kalinių streikuose ir 1955 m.
Mokytojavo Vasario 16-osios gimnazijoje, aktyviai dalyvavo lietuvių bendruomenės veikloje. 1970 m. trečią kartą atvykęs į tėviškę kaip turistas, imtas persekioti, tardytas, apšmeižtas, bandytas užverbuoti, o nepavykus – ištremtas be teisės sugrįžti, uždrausta su juo bendrauti. 1991 m. Vokietĳoje vedė aplankiusią katorgos draugo dukrą Emą Pakutinskaitę, bet į Lietuvą grįžti ar dar kartą joje apsilankyti nebegalėjo dėl sunkios ligos.
Palaidotas Vokietijoje šalia Lietuvių Vasario 16-osios gimnazĳos esančiose Hiutenfeldo kapinėse. Po mirties jam pripažintas Kario savanorio teisinis statusas.
Atminimo įamžinimas
1995 m. spalio 20 d. Ąžuolyne (Radastų g. 27) bendražygio Juozo Grušio-Žilvinio rūpesčiu atidengta akmeninė stela: „Šiame name gyvenusiems Policijos departamento direktoriui Kaziui Svilui, 1892–1941 m., bolševikų sušaudytam Maskvoje, ir jo sūnui politiniam kaliniui Vytautui, 1925–1992 m., mirusiam Vokietijoje, atminti. Atminimo ženklas pastatytas Aldonos Svilaitės ir Emos Svilienės lėšomis“ (skulpt. Arūnas Sakalauskas). Tą pačią dieną Kryžių kalnelyje (Pramonės pr.) prie VI forto pastatytas tėvui ir sūnui skirtas ąžuolinis stogastulpis (tautodail. Ipolitas Užkurnys).
Balista
thumb|Romiečių balista Balista (, nuo, nuo senovės – „mėtyti“) – antikinė lanko tipo akmenų, rąstų, strėlių svaidymui pritaikyta mašina.
Balistų aprašymas
Graikai panašias mašinas vadino „palintonais“, tai yra šaudančias lenktomis trajektorijomis arba „katapeltai petrobolos“, paraidžiui akmuo prieš skydą. Plačiausiai buvo naudojamas romėniškas pavadinimas – „balista“. Balistos, išskyrus patį jų šaudymo būdą, mažai kuo skyrėsi nuo katapultų. Katapulta buvo šaudoma horizontaliai, o balistos buvo skirtos šaudyti akmenis didesniu iškiliu lanku.
Katapultos atsirado apie 399 pr. m. e., apie balistų panaudojimą tiksliai žinoma nuo Aleksandro Makedoniečio laikų. Greičiausiai balistos pasirodė 50–60 metų vėliau nei katapultos. Katapultos buvo naudojamos prieš priešo kareivius, o balistos - griauti gynybinius ar apgulties statinius. Pasakodamas apie Tipo apgultį Diodoras balistą vadina graikiškai:
„Aleksandras pastatė akmenines katapultas atitinkamuose vietose ir privertė drebėti nuo akmenų, kuriuos jos mėtė“.
Tipiškos sunkios balistos mėtė 26 kg sveriančius akmenis. Jos buvo masyvesnės ir sudėtingesnės už katapultas. Koncentruotas dešimčių sunkių balistų naudojimas buvo efektyvus ginklas pramušant miesto sienas. Reikia pažymėti, kad balistos buvo naudojamos ir griauti gynybiniams pajėgumams sienų viršuje – bokštams, svaidomosioms mašinoms, apsauginiams dantims ir sienų gynėjams.
Balistos kalibras priklausė nuo akmens svorio, dažniausiai aptašyto apvalia forma. Antikos šaltiniai mini balistas galinčias mėtyti akmenis sveriančius pusė talanto (13 kg) ir talantą (26 kg). Kaip išimtis pateikiamos žinios ir apie galingesnes balistas, galinčias mėtyti 3 talantų (78 kg) akmenis. Vitruvijus I a. pr. m. e. savo darbuose vardina balistų kalibrus nuo 0,6 kg iki 3 talantų.
Vėliau, pirmuose amžiuose, žodžiu balista pradėti vadinti strėlių svaidytojai.
Įranga ir balistų parametrai
Balistos konstrukcija mažai kuo skiriasi nuo katapultos. IV a. Vegecijus savo traktate apie karo meną nurodė, kad gyvulių gyslos yra geriausia medžiaga susukti lynui: „''Reikia labai stengtis sukaupti gyslų atsargas, nes onagrai, balistos ir likusieji svaidomieji ginklai neneša jokios naudos, jei jų negalima įtraukti gyslomis ar lynais. Taip pat arklių plaukai iš karčių ir uodegų gerai tinka balistoms. Žinoma ir moterų plaukai taip pat tinka tokio tipo mašinoms, tai įrodyta per sunkų Romos laikotarpį. Kai Kapitolijus buvo apgultas, po ilgo ir nuolatinio svaidomųjų mašinų naudojimo jos sugedo, o gyslų atsargų nebuvo, tada Romos moterys nusikirpo plaukus ir atidavė juos kariaujantiems vyrams, mašinos buvo pataisytos ir priešų antpuolis atlaikytas.''“
I a. pr. m. e. Vitruvijus savo traktate „Dešimt knygų apie architektūrą“ pateikia techninius balistų duomenis: „Balista, mėtanti 0,6 kg akmenis turi 5 pirštų pločio skylę; 1,1 kg - šešių; 3,3 kg akmenis - aštuonių; 6,5 kg akmenis - dešimt pirštų, o 26 kg akmenis - 15 pirštų skylę, pro kurią prakišama virvė.
„Virvė sukama tol, kol ranka sudavus per virvę girdisi tolygus garsas, toks pats garsas turi būti ir kitoje virvėje…''“ thumb|250px|left|Balistos svaidančios 1 talantą (26 kg) sveriančius sviedinius proporcijos. (Brėžinys parengtas pagal tikrą balistą pastatytą BBC). Žinios apie balistos šaudymo nuotolį labai prieštaringos. Juozapas Flavijus skelbia, kas Jeruzalės apgultyje I a., romėnai turėjo „dideles“ balistas, mėtančias 1 talanto (26 kg) svorio akmenis apie 360 m (Jud. karas, 5.6.3). Krisdami akmenys iš karto užmušdavo kelis žmones. O senovės Graikijos inžinierius Filotas Aleksandrietis abejoja balistų šaudymo nuotoliu ir nurodo, kad 1 talanto balistos mėto ne toliau nei 170 metrų. Rosado apgultyje 305 pr. m. e. Demetrijos Poliokretas griovė sienas iš maždaug 150 metrų atstumo (Diodoras Sicilietis, 20.86). Afinėjus pranešė, apie Archimedo balistą, kuri galėjo mėtyti 3 talantų akmenis (78 kg) vieną stadiją, tai yra apie 170 metrų.
Dabartinių laikų tyrėjai pasiekė daug kuklesnių rezultatų. Vokiečių artilerijos karininkas E. Šramas XX a. pradžioje sukonstravo balistos modelį, kuris sugebėjo švininį sviedinį, ne lengvesnį nei pusė kilogramo, sviesti 300 metrų. Vienoje iš mokamųjų serijų BBC „Building the Impossible: The Roman Catapult“ 2000 m. grupė entuziastų, naudojant kompiuterinį modeliavimą ir dabartinę techniką, per savaitę sukonstravo didelę balistą. Balista svėrė 8,5 t 26 kg sviedinį numetė 85 metrus, tačiau po kelių šūvių sugedo.
Romos ginkluotėje
Manoma, kad romėnai imperijos užkariavimų pradžioje negamino mėtymo mašinų, buvo nusprendę jas atiminėti iš priešų. Apianas aprašydamas Romos karą su Ponto karaliumi Mitridatu I a. pr. m. e., pastebi, kad katapultas (taip Apianas vadino balistas) Romos karo vadas Sula gaudavo iš Tėbų. Žinoma, kad Atėnų apgultyje Sula sėkmingai naudojo sunkiuosius šratus, iš balistos vienu kartu išleisdamas po 20 švino sviedinių ("Mitridato karai", 34).
Vėlyvosios Romos armijoje buvo gausu mėtymo aparatų. Pagal Vegecijų (IV a.) karobalistos, t. y. ant vežimų užkeltos strėlių svaidyklės buvo visuose legionuose:
Mėtyti akmenims IV a. legiono ginkluotėje buvo naudojami onagrai. Karobalistos ir onagrai sudarė romėnų lauko artileriją. Miestų apgulčiai romėnai naudojo dar sunkesnes mašinas.
Romos balistų veiksmus šturmuojant žydų miestą "Judėjos karo" kronikose vaizdingai aprašo I a. istorikas, įvykių stebėtojas Juozapas Flavijus:
„''Tada Vespasianas liepė ratu sustatyti svaidomąsias mašinas, kurių kariuomenė turėjo 160 vienetų ir šaudė į tuos, kurie saugojo sienas. Katapultos mėtė strėles, balistos akmenis sveriančius vieną talantą (apie 26 kg), rusenantis sviediniai ir tankios strėlių krūvos, kurios… padarė sienas neprieinamas judėjams.''»
Karužų ežeras
Karužų ežeras – ežeras Lietuvoje, Varėnos rajone, 4 km į šiaurės vakarus nuo Perlojos. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,92 km, plotis – iki 0,21 km. Altitudė 115 m. Krantai aukšti. Vakarinėje ir pietinėje pakrantėse stūkso Karužų miškas, kitose pakrantėse plyti pievos. Pietvakariuose išteka upelis link čia pat telkšančio Karužų tvenkinio (Merkio intako Nedzingio baseinas). Šalia ežero įsikūrę Karužų, Dubaklonio I ir Vartavalakio kaimai.
Tiandzinas
Tiandzinas (kin. 天津, pinyin Tiānjīn) – vienas iš keturių išskirtųjų Kinijos Liaudies Respublikos miestų. 3,77 mln. gyventojų (2005 m., be priemiesčių), visoje aglomeracijoje 15,62 mln. gyv. Plotas 11 609,91 km². Tai ketvirtas pagal gyventojų skaičių ir antras pagal plotą miestas šalyje. Tiandzinas turi provincijos statusą ir yra kontroliuojamas tiesiogiai centrinės valdžios.
Tiandzinas yra vienas pagrindinių Kinijos ekonominių centrų. Tai didžiulis susisiekimo mazgas, jūrų uostuose Tanggu ir Hangu per metus keliauja apie 15 mln. tonų krovinių. Išvystyta metalurgijos, mašinų, radioelektronikos, tekstilės, maisto, lengvoji, popieriaus, gumos, chemijos pramonė. Čia gaminami dviračiai, laikrodžiai, siuvimo mašinos, kilimai. Yra greitasis geležinkelis į Pekiną. Plentai į Pekiną, Dzinaną, Tangšaną. Veikia tarptautinis oro uostas, metropolitenas. Yra trys universitetai.
Istorija
miniatiūra|kairėje|200px|Tiandzinas apie 1930 m. Miestas įsikūrė XIII amžiuje žvejų kaimelio vietoje.
Geografija
Tiandzinas yra šiaurės rytinėje šalies dalyje, prie Haihės upės ir Didžiojo Kinijos kanalo santakos, netoli Geltonosios jūros. Ribojasi su Hebėjaus provincija šiaurėje, pietuose ir vakaruose; Pekino regionu šiaurės vakaruose; ir su Bohajaus įlanka rytuose.
Miestas įsikūręs palei Haihės upę. Nepaisant to, kad miestas yra sąlyginai arti Geltonosios jūros, jame vyrauja žemyninis klimatas su žymiais temperatūrų pokyčiais.
Reljefas plokščias, su gretimomis pakrančių zonomis.
Administracinis suskirstymas
Tiandzinas yra provincijos lygio miestas, turintis išskirtojo statusą, ir yra tiesiogiai pavaldus centrinei vyriausybei. Administraciškai miestas padalintas į 16 rajonų (區 qū).
Rajonai:
Parkulpis
Rupeikiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 18 km į šiaurės rytus nuo Šiaulių, prie kelio Meškuičiai–Naislaukis, prie Kulpės upelio.
Istorija
Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos laikais kaimo žemės priklausė Šiaulių ekonomijai. Nuo 1791 m. kaimas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1863 m. – Gruzdžių valsčiaus Meškuičių seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Meškuičių valsčiui, nuo 1950 m. – Šiaulių rajono Meškuičių apylinkės kaimas. 1950–1991 m. kaimas priklausė kolūkiui „Raudonoji vėliava“.
Tereza Kerndlová
Tereza Kerndlová (g. 1986 m. spalio 6 d. Brno) – Čekijos dainininkė.
Ji atstovavo Čekijai 2008 m. Eurovizijoje su daina „Have Some Fun“, kurią parašė Gordon Pogoda ir Stano Simor. Kūrinį atliko per antrąjį konkurso pusfinalį gegužės 22 dieną ir su devyniais taškais užėmė 18 vietą iš 19 dalyvių.
Jurotiškės
Jurótiškės (arba Jūrotiškės;, ) – miesto tipo gyvenvietė vakarų Baltarusijoje, 16 km į šiaurės rytus nuo Vijos, netoli sienos su Lietuva. Išvystyta maisto pramonė. Stovi Šv. Mykolo cerkvė.
Istorija
XVI a. buvo privati Ašmenos apskrityje. Priklausė Goštautams. XVII a. viduryje sudegė. XIX a. buvo miestelis ir palivarkas Ašmenos apskrityje. 1921–1939 m. priklausė Lenkijai, buvo valsčiaus centras Valažino apskrityje. 1957 m. tapo miesteliu.
Lietuviai
XIX a. 1-ojoje pusėje daugelyje gretimų kaimų, išskyrus kaimus į šiaurę nuo Jurotiškių, vyravo lietuvių kalba (rytų dzūkų vilniškių šnekta). Ilgiausiai ji išsilaikė Jurotiškių apylinkės pietrytiniame kampe, susisiekiančiame su Lazūnų apylinke. 1886, 1888, 1893 m. Jurotiškių tarmę tyrė Eduardas Volteris.
Nevado del Tolima
Snieguotoji Tolima, Tolimos ugnikalnis yra pietinėje Kolumbijoje, Centrinėje Kordiljeroje, Tolimos departamente. Iškilęs šalia Ibagės miesto. Įeina į Los Nevados nacionalinį parką. Aukštis 5200 m (pagal kitus duomenis – 5616 m). Ugnikalnis neaktyvus (paskutinis išsiveržimas 1943 m.). Pirmieji įkopė (1940 m. sausio 2 d.) vokiečių alpinistai Horst Martin ir Rudolf Meinhold.
Vincas Plikaitis
Vincas Plikaitis (g. 1957 m. liepos 18 d. Rūdninkuose, Kapsuko rajonas) – Lietuvos ir Kalvarijos savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1972 m. baigė aštuonias Kalvarijos vidurinės mokyklos klases, įstojo į Alytaus politechnikumą, kurį baigė 1976 m. ir įgijo techniko mechaniko specialybę.
1976–1978 m. tarnavo sovietinėje armijoje. 1978–1985 m. dirbo statyboje, buvo atsakingas už bokštinių kranų saugų darbą ir techninę būklę. 1985–1990 m. kūno kultūros mokytojas, vaikų ir suaugusių futbolo treneris, Kalvarijos futbolo klubo futbolo treneris. 2000–2003 m. Kalvarijos savivaldybės mero pavaduotojas. Nuo 2003 m. UAB DK „Lindra“ Marijampolės filialo direktorius. 2007 m. ir 2008–2015 m. Kalvarijos savivaldybės mero pavaduotojas. 2007–2008 m. ir nuo 2015 m. Kalvarijos savivaldybės meras.
Partijos Lietuvos krikščionys demokratai Kalvarijos skyriaus narys, nuo 2010 m. Tvarka ir teisingumas narys. 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m., 2011–2015 m. ir nuo 2015 m. Kalvarijos savivaldybės tarybos narys.
2009 m. už tai, kad negavo kompensacijos už savo, kaip tarybos nario, veiklos išlaidas, į teismą padavė savivaldybę.
Sutuoktinė Dalė, vaikai Andrius, Matas.
Kulšiškiai
Kulšiškiais vadinami kaimai:
Moterų paslaptys
Moterų paslaptys – 2000 m. JAV sukurta drama, rodyta Kanų kino festivalio programoje.
Turinys
Filmą sudaro 5 istorijos apie moteris, kurių likimai vienu ar kitu metu persipina tarpusavyje.