cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trakų Vokės koplyčia
Istorija
Koplyčią po karo valdžia uždarė apie 1950 m. Sovietmečiu pavyko ją išsaugoti gavus leidimą paversti šarvojimo sale. 1971 m., pirmąkart po Antrojo pasaulinio karo, koplyčia buvo restauruojama, nes buvo ketinama įrengti kultūros namus (biblioteką, patalpas kinui ir šokiams). Dvarvietėje įsikūrusio Žemdirbystės mokslinio tyrimo instituto (veikė Vokės filialas) direktorius akademikas Juozas Lazauskas nepritarė ketinimui čia įrengti kino salę, suprasdamas, kad po grindimis saugomiems palaikams reikėjo ramybės.
Prasidėjus Atgimimui, koplyčia buvo atnaujinama iš vidaus ir išorės. 1992 m. balandžio 20 d. vyskupas Juozas Tunaitis konsekravo tikintiesiems grąžintą koplyčią. Tiškevičių rūmai 2002 m. Vyriausybės nutarimu 99 metams buvo perduoti Lietuvos bajorų karališkajai sąjungai. 2007 m. valdžia parengė dvarvietės pritaikymo galimybių studiją, kurioje buvo numatyta koplyčią paversti paveikslų galerija. Parapijiečiai pasipriešino, todėl savivaldybė šio ketinimo atsisakė. Vėliau dvarą perėmė Vilniaus miesto savivaldybė.
Koplyčios remontas
miniatiūra|250px|right|Paskutinio grafo [[Jonas Mykolas Tiškevičius|J. M. Tiškevičiaus (1896–1939) antkapis. Dešinėje – antkapis koplyčios sargui T. Kunskiui, 1883 m. žuvusiam per koplyčios apiplėšimą]] 1971–1978 m. restauruojant dvaro sodybos statinius, buvo remontuojamas ir koplyčios eksterjeras. 2004–2013 m. laikotarpyje koplyčioje jau buvo atlikta dalis būtiniausių darbų, o 2014–2016 m. projekte (aut. Aleksandras Lukšas) buvo numatyta sutvarkyti koplyčios stogą, įrengti kritulių nuvedimo sistemą, restauruoti fasadą, pažeistą sienų tapybą, vargonus, atstatyti 1951-ai­siais prarastą altorių, atlikti mauzoliejaus mikroklimato pritaikymo jame palaidotiems palaikams darbus.
Istoriniam objektui restauruoti buvo pasirinkta ilgametę patirtį turinti įmonė, dirbanti su istoriniu ir bažnytiniu paveldu. Be restauravimo darbų, atliktas detalus istorinių šaltinių analizės darbas. Atkurti autentiškoms koplyčios detalėms buvo naudotasi brėžiniais ir archyvų informacija, todėl restauruotas objektas atrodo taip pat kaip ir Tiškevičių laikais. Atkuriant šventovės detales, restauratoriams teko patiems gaminti dažus, į kurių sudėtį įėjo ir tokios medžiagos kaip bičių vaškas ir kiti natūralūs fermentai. Atkurtas presbiterijos kupolas, navos, langų glefai, autentiškas altorius. Koplyčios sienos buvo nuvalytos ir atkurtos tomis pačiomis spalvomis ir medžiagomis. Vyraujanti tamsiai raudona koplyčios sienų spalva – užuomina, kad grafai giminiavosi su Lenkijos ir Lietuvos karaliumi Poniatovskiu. Taip pat šiltintas stogas, keista skarda, lietvamzdžiai, izoliacija ir kanalizacija. Restauruotos visos statulos, polichromija.
Altorius
Puošnų, paauksuotą ąžuolinį italų meistrų pagamintą altorių, užėjus sovietams, Lentvario klebonas Kazimieras Kulakas (1896–1989) slapčia išvežė į Lentvarį, vėliau jis pateko į Druskininkų bažnyčią. Prieš daug metų bandyta jį susigrąžinti, bet negauta leidimo. XIX a. originalus altorius, anksčiau stovėjęs koplyčios kamerinėje aplinkoje, Druskininkuose patalpintas į kur kas didesnę erdvę, be to, suprastėjusios būklės. Todėl parapijiečiai nusprendė savo lėšomis atkurti ir altorių.
Al­to­riaus frag­men­tas, t. y. gar­sio­ji „Pas­ku­ti­nė va­ka­rie­nė“ 2016 m. gruodžio 13 d. atsidūrė sa­vo vie­to­je - koplyčios al­to­riaus an­te­pe­di­juje. Tai ąžuo­li­nis ba­rel­je­fas, kuriam išdrožti panaudota apie 30 me­tų džio­vin­ta na­tū­ra­lio­mis są­ly­go­mis mediena. 73 kg sve­rian­čiam ba­rel­je­fui pri­rei­kė 4,2 kub. m me­die­nos. Trakų Vokės „Pas­ku­ti­nė­ va­ka­rie­nė­“ nė­ra tiks­li ita­lų še­dev­ro ko­pi­ja. Jei Le­o­nar­do da Vinčio nu­ta­pyt­oje freskoje pavaizduoti su­si­rin­ku­sie­ji prie sta­lo sė­di vie­no­je ei­lė­je kaip sce­no­je, lyg no­rė­tų pa­si­ro­dy­ti, tai Vo­kės ba­rel­je­fe vi­si sė­di ap­link sta­lą tarsi šei­ma (primenant koplyčios šeiminę priklausomybę).
Architektūra
miniatiūra|250px|right|Pietinis fasadas: įėjimas į kriptą, kairėje – grafo [[Jonas Mykolas Tiškevičius|J. M. Tiškevičiaus antkapis]] Koplyčia mūrinė, nutinkuotais fasadais. Tarpukaryje buvusių raudonų plytų sienų nedengė tinko sluoksnis. Ji pastatyta gotikinio stiliaus, su keturiomis skulptūromis ant frontono, įvairiaspalviais langais, ant kurių buvo biblijos citatos. Manoma, projektą paruošė architektas Leandras Markonis (Leandro Jan Marconi). Statinys stačiakampio plano, vieno aukšto, priekiniu fasadu orientuotas į parko pusę (šiaurės kryptimi). Po tvarkymo darbų neliko priekinę sieną gožiančių aukštų tujų. Pusapskritė apsidė ir priestatėlis su durimis į rūsį pastatyti pietų pusėje. Statinio pamatas įrengtas iš lauko akmenų su keraminių plytų mūro cokoliu.
Statinio stogo forma – dvišlaitė, apsidės – kūginė, įrengta skardos lakštų danga. Dominuojantys stogo elementai – plytų mūro bokštelis-dūmtraukis su smailiaarke angele ir dvišlaičiu skardintu stogeliu, ventiliacijos kaminėliai, du metaliniai ornamentuoti kryžiai.
Latvijos politinė sistema
Latvijos valdymo forma – parlamentinė demokratija. Vyriausybės vadovas yra ministras pirmininkas. Kaip ir kitose parlamentinėse respublikose prezidentas labiau yra simbolinis šalies vadovas. Vykdomoji valdžia yra vyriausybė. Įstatymų leidžiamoji valdžia yra sutelkta ir parlamente ir vyriausybėje. Teisminė sistema yra nepriklausoma nuo vykdomosios ir įstatymų leidžiamosios valdžios sistemų.
Politinė istorija
1918 m. lapkričio 18 d. Rygoje susirinkusi iš įvairių politinių partijų atstovų sudaryta Latvijos tautos taryba paskelbė šalies nepriklausomybę. Formuoti pirmąją Latvijos vyriausybę buvo pavesta Karliui Ulmaniui. 1920 m. gegužės 1 d. susirinko Latvijos steigiamasis seimas (150 deputatų), kuris dirbo iki 1922 m. lapkričio.
1922 m. vasario 15 d. buvo priimta Latvijos Respublikos konstitucija, bei išrinktas pirmasis prezidentas – Jānis Čakste. Po diskusijų dėl valstybės santvarkos buvo atmestos idėjos dėl dviejų rūmų parlamento ir Latgalos autonomijos. 1922 m. buvo išrinktas I Seimas, 1925 m II Seimas, 1928 m. III Seimas, o 1931 m. IV Seimas. Latvijos seimai pasižymėjo didele politine fragmentacija. thumb|left|200px|Pirmasis prezidentas – [[Jānis Čakste]] Nuo 1918 iki 1934 m. Latvijoje pasikeitė 18 vyriausybių. 1934 m. po karinio perversmo į valdžią atėjo Karlis Ulmanis, kurio režimui būdingas didesnis piliečių laisvių varžymas, nei kaimyninėse Lietuvos ir Estijos diktatūrose. Trumpas nepriklausomybės laikotarpis baigėsi 1940 m. liepos 17 d., kaip 1939 m. rugpjūčio 23 d. pasirašyto sovietų ir nacių susitarimo (Molotovo-Ribentropo paktas) bei jo slaptųjų priedų rezultatas.
Pirmoji Latvijos TSR Konstitucija buvo priimta 1940 m. Rusijos TFSR Konstitucijos pavyzdžiu. Pagal konstituciją politinės valdžios struktūros pagrindas buvo darbo žmonių deputatų tarybos, kurios 1978 m. Konstitucijoje pervadintos liaudies deputatų tarybomis. Vienintelė leistina partija šalyje (iki 1990 m.) buvo Latvijos komunistų partija, kuri vienintelė vykdė šalies politiką.
1990 m. gegužės 4 d. Latvijos Aukščiausioji taryba paskelbė apie nepriklausomybės atkūrimą. Tuo metu Aukščiausios tarybos pirmininko pareigas užėmė Anatolijs Gorbunovs. Jis nuo 1990 iki 1995 m., buvo parlamento pirmininkas, o kaip premjeras, pagal 1922 m. konstituciją užėmė ir prezidento pareigas iki 1993 m., kol Guntis Ulmanis buvo išrinktas prezidentu. 1993 m. išrinktas V Seimas, kuriame daugiausiai vietų (36) gavo partija „Latvijos kelias“
1996 m. Guntis Ulmanis buvo perrinktas antrai kadencijai, todėl 1999 m. vykusiuose rinkimuose dalyvauti negalėjo. Juos laimėjo Vaira Vīķe-Freiberga, kurios kadencijos metu prezidentavimo laikotarpis pailgintas nuo 3 iki 4 metų. 2003 m. ji buvo perrinkta. Iki 2011 m. prezidento pareigas ėjo Valdis Zatlers, kuris laimėjo 2007 m. vykusiuose rinkimuose. Dabartinis prezidentas yra Andris Bērziņš. Kiti rinkimai vyks 2015 m.
Nuo nepriklausomybės atkūrimo buvo išrinkti 5 seimai. Dabartinė X Saeima išrinkta 2010 m. spalio 2 d. Juose laimėjo ankstesnė valdančioji koalicija – Valdžio Dombrovskio blokas Vienybė (33 vietos iš 100), Žaliųjų ir valstiečių sąjunga (22 vietos) ir Nacionalinis susivienijimas (8 vietos). Dabartinė valdančioji koalicija yra centro dešinės pakraipos. Kiti rinkimai vyks 2014 m. spalį.
Konstitucija
Konstitucijos galiojimas buvo laikinai sustabdytas 1934 m. gegužės mėn. ir palaipsniui atkurtas nuo 1990 m. gegužės 4 d. iki 1993 m. liepos 6 d. (Seimo posėdyje už Konstitucijos įsigaliojimą nepasirašė 1 iš 99 Seimo narių – Joahims Zīgerists; taip pat nebalsavo areštuotas Alfredas Rubiks). Konstitucijos tekstas iki šių dienų iš esmės liko toks pats. Paskutinį kartą Konstitucija papildyta 2009 m. (numatyta referendumo dėl parlamento paleidimo galimybė).
Prezidentas
thumb|right|250px|Prezidento rezidencija ([[Rygos pilis)]]
Prezidentas renkamas parlamento paprasta balsų dauguma, slaptu balsavimu ketveriems metams. Prezidento mandatas gali būti vieną kartą atnaujintas. (Latvijos konstitucija, 35, 36 ir 39 straipsniai). Kaip ir kitose parlamentinėse respublikose, Latvijoje prezidentas labiau yra simbolinis valstybės vadovas, dažniausiai atsakingas už užsienio politiką.
Nors prezidentas formaliai yra vyriausiasis ginkluotųjų pajėgų vadas, atstovauja Latviją užsienyje, skiria ambasadorius ir kitus aukštus pareigūnus, šios politinės galios yra suvaržytos premjero, kuris politiškai yra už tai atsakingas. (Latvijos konstitucija, 53 straipsnis)
Tačiau prezidentas turi teisę siūlyti parlamentui įstatymus, juos vetuoti, kviesti į referendumą dėl tam tikro įstatymo ir skirti premjerą. Taip pat skubos tvarka kviesti į referendumą dėl pirmalaikio parlamento išformavimo. Referendumui pavykus – parlamentas paleidžiamas, referendumui nepavykus – parlamentas toliau eina pareigas, bet prezidentas turi atsistatydinti.
Vykdomoji valdžia
thumb|right|240px|Vyriausybės pastatas
Ministrų kabinetą sudaro ministras pirmininkas ir 17 ministrų. Juos skiria premjeras ir patvirtina parlamentas. Ministras pirmininkas skiriamas prezidento. (Latvijos konstitucija, 55 ir 56 straipsniai). Ministerijų skaičių ir jų paskirtį numato įstatymai. (Latvijos konstitucija, 57 straipsnis).
Siekiant vykdyti savo pareigas, ministras pirmininkas ir ministrų kabinetas turi turėti parlamento pasitikėjimą. Jei išreiškiamas nepasitikėjimas ministru pirmininku, atsistatydinti turi visas parlamentas. Jeigu išreiškiamas nepasitikėjimas atskiru ministru, atsistatydinti reikia tik jam, o į jo vietą premjeras turi paskirti naują ministrą. (Latvijos konstitucija, 59 straipsnis).
Įstatymų leidžiamoji valdžia
Įstatymų leidžiamoji valdžia yra vienų rūmų parlamentas, vadinamas Saeima. 100 parlamento narių renkami visuotiniuose rinkimuose, su 5% barjeru, trejiems metams, remiantis proporcine rinkimų sistema. Parlamento nariu gali tapti rinkimų dieną 21 metų amžiaus sulaukęs Latvijos pilietis. Rinkimai vyksta pirmą spalio šeštadienį. Naujai išrinktas parlamentas į pirmąjį posėdį renkasi pirmą lapkričio antradienį.
Vietos mastu renkamos savivaldybių tarybos, kuriose yra nuo 7 iki 60 narių, kurie renkami taip pat remiantis proporcine rinkimų sistema, 5 metų laikotarpiui. Narių kiekis priklauso nuo savivaldybės dydžio.
Politinės partijos
Seniausia Latvijos politinė partija yra Latvijos socialdemokratų darbininkų partija, įkurta 1904 m. birželio 7-9 Rygoje. Jos ideologija laikoma socialdemokratija. Kaip ir Lietuvoje veikiančios Lietuvos socialdemokratų partijos, šios istorija smarkiai keitėsi nuo politinės padėties. 1999 m. ji susijungė su Latvijos socialdemokratų partija pasivadinusia buvusia Latvijos komunistų partija.
Tarpukariu svarbiausia partija buvo Latvijos valstiečių sąjunga. Jai priklausė 5 iš 9 1918–1940 m. vadovavusių ministrų pirmininkų ir du tuo pačiu laikotarpiu pareigas užėmę prezidentai. TSRS okupavus Latviją partija buvo uždrausta. Partija atkurta 1990 m., Latvijai atkūrus nepriklausomybę. 2002 m. sudarė koaliciją su Latvijos žaliųjų partija ir pasivadino Žaliųjų ir valstiečių sąjunga.
Tautinio atgimimo laikotarpiu svarbų vaidmenį suvaidino Latvijos Nacionalinės Nepriklausomybės Sąjūdis. Atkūrus nepriklausomybę svarbiausia partija tapo „Latvijos kelias“, tačiau jau kituose rinkimuose ji prarado populiarumą ir iki šiol jo neatgavo. Per 1998 m. rinkimus į valdžią atėjo Tautos partija, kuri iki šiol yra viena iš svarbiausių Latvijos partijų. Svarbiomis partijomis tapo prieš 2002 m. rinkimus įkurtos Latvijos Pirmoji partija ir „Naujasis laikas“.
Teisminė valdžia
Latvijoje teisminę valdžią sudaro rajonų (miestų) teismai, apygardos teismai ir Aukščiausiasis Teismas, taip pat karo padėties metu veikiantis karo teismas (Latvijos Konstitucija, 82 straipsnis). Teismai yra nepriklausomi ir pavaldūs tik įstatymams (Konstitucijos 83 str.).
Sprendimai teismo procesuose gali būti priimti tiktai asmenų, kurie turi įstatymu numatytą galią, ir tiktai pagal procedūras, numatytas įstatymu. Kariniai teismai turi veikti specifinių įstatymų pagrindu. (Konstitucijos 85 str.).
Tarptautiniai santykiai
Po nepriklausomybės atkūrimo 1991 m. rugpjūčio 21 d. tų pačių metų rugsėjo 17 d. Latvija tapo Jungtinių Tautų ir yra įvairių kitų JT organizacijų nare. Latvija taip pat yra Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijos narė. Dabartinis Latvijos užsienio reikalų ministras nuo 2010 m. lapkričio 3 d. yra Piliečių sąjungos atstovas Ģirts Valdis Kristovskis.
Trakų Vokės koplyčia
Architektūra
Sienų angos ir nišos apskritos ar smailiaarkės. Įrengtos metalinės langų ir durų viršlangio grotos. Šiaurės fasado keraminių plytų mūro prieangis su paaukštinta portalo dalimi ir aštuonbriauniais stulpais-kolonomis kampuose. Prieangio nišoje įmontuotas akmeninis postamentas (kryžius pastatytas restauravus koplyčią). Keturios frontono skulptūros: „Šv. Jonas Krikštytojas“, „Šv. Petras“, „Šv. Juozapas“, „Šv. Paulius“. Pietų fasado įėjimo į rūsį keraminių plytų mūro prieangis yra su paaukštinta įėjimo dalimi ir aštuonbriauniais stulpais-kolonomis kampuose. Galinio fasado stulpus-kolonas vainikuoja dvi dekoratyvinės vazos.
Šventorius nuo Eduardo Andrė gatvės (šalia autobusų stotelės) lanku juosiamas geležinės ažūrinės tvoros su skaldytų ir lauko akmenų cokoliu ir mūriniais stulpais (u. k. ). Prie koplyčios vakarinės sienos pastatytas antkapis paskutiniam grafui Jonui Tiškevičiui (1896–1939). Šalia jo – antkapio postamentas koplyčios sargui Tadeušui Kunskiui, 1883 m. žuvusiam ant koplyčios laiptų, kai į ją brovėsi plėšikai. Pastarasis paminklas prieškaryje stovėjo kitoje koplyčios pusėje, per karą apgadintas, perkeltas saugoti į koplyčią.
Interjeras
Koplyčios įrengimas primena gotiškosios epochos paveldą, vertinga puošyba jungia daug simbolių ir reikšmių. Interjerą puošia tinkuoto plytų mūro cilindrinis, su nerviūromis skliautas, sumontuoti vitražai. Skliauto nerviūrų galuose įkomponuotos skulptūrinės angeliukų galvos su sparniukais. Presbiterijos skliautas tamsiai mėlynos spalvos, nusėtas aukso spalvos žvaigždėmis. Sienų tapyboje panaudota polichromija – dekoratyvūs daugiaspalviai dažai. Paskutinės renovacijos metu atidengti net trys spalvų sluoksniai, tarp kitų - iki tol nepastebėta žalia spalva. Šalia šešiakampių žvaigždučių (Dovydo žvaigždės simbolių), kartojasi įvairūs simboliai, tarp jų – graikiškos alfa ir omega („pradžia ir pabaiga“).
Dvi lieto metalo kolonos su medžio imitacijos polichromija palaiko balkono pavidalo chorą, į kurį veda metalinė baliustrada. Kolonų viršūnės ir apatinės dalys, balkono baliustrada papuošti augalinių motyvų ornamentais, kurie ypač charakteringi gotiškajam periodui. Balkone buvo nuolatinė vargonininko, dumplių pūtiko bei giedorių vieta. Vargonų choro turėklai lieto metalo, ornamentuoti. Balkonas pasiekiamas metaliniais sraigtiniais laiptais. Balkono medinis pagrindas su mediniais kesonais ir mediniu profiliuotu karnizu. Patalpose nišos smailiaarkės, arkinės, netaisyklingos formos. Grindų danga ornamentuota įvairaus dydžio ir formų spalvotomis keraminėmis plytelėmis. Centriniame take įkomponuota stačiakampė smulkių spalvotų elementų mozaika su užrašu HIC REQIESCANT IN PACE („Čia ilsisi ramybėje“) ir grafų Tiškevičių giminės „Lelijos“ herbu.
Kripta
Virš įėjimo į mauzoliejų išlikęs įrašas iš Evangelijos pagal Joną. Rūsį perdengia tinkuoto plytų mūro cilindriniai skliautai. Kriptoje įrengtos vietos pastatyti sarkofagams su grafų Tiškevičių palaikais. 2017 m. duomenimis, liko pabaigti darbus kriptoje, buvo rengiama paraiška sarkofagų restauravimo darbų finansavimui gauti.
Hainuvka
Hainuvkà  – miestas Lenkijos šiaurės rytuose, Palenkės vaivadijoje, Hainuvkos apskrityje į pietryčius nuo Balstogės, netoli Baltarusijos sienos. Apskrities centras. 21 583 gyventojai (2009 m.). 2007 m. 26,41 % miesto gyventojų buvo gudų tautybės, o nuo 2007 m. gudų kalba įtvirtinta kaip pagalbinė kalba. Mieste įsikūręs Hainuvkos stačiatikių dekanatas ir Hainuvkos katalikų dekanatas. Per miestą eina vaivadijos kelias Nr. DW689 ir vaivadijos kelias Nr. DW685.
Hrabionkos valsčius
Hrabionkos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vidurio Baltarusijos teritorijoje. Centras – Hrabionka.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai.
Hainuvka
thumb|left|Šv. Kirilo ir Metodijaus bažnyčia thumb|left|Šv. Kryžiaus ir Šv. Stanislavo bažnyčia
Geografija
Miestas įsikūręs Bielsko lygumoje, vakariniame Belovežo girios pakraštyje. Per miestą teka Lešna Pravos upė. Miestas sudaro 1,31 % apskrities teritorijos.
Istorija
thumb|left|Hainuvkos Švč. Trejybės cerkvė
Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1795 m. buvo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Bresto vaivadijos valdose. 1795–1796 m. priklausė Rusijos imperijos Slanimo gubernijai, 1796–1801 m. Lietuvos gubernijai ir nuo 1801 m. iki 1914 m. priklausė Gardino gubernijai. XVIII a. minima eigulio sodyba, kuri tikėtina priklausė vokiečiui vardu Heyna, Hayno, nuo kurio vardo spėjama ir kilo miesto pavadinimas. XIX a. pradėjo kurtis kaimas. Per 1830–1831 m. sukilimą prie kaimo sukilėliai 1831 m. įveikė Rusijos kariuomenę. 1846 m. kaime gyveno 18 šeimų. 1894 m. per kaimą nutiestas geležinkelis ir atidaryta Hainuvkos geležinkelio stotis. Tuo metu vietovė priklausė Pružanų apskrities Bialovežos valsčiui. Prieš I pasaulinį karą buvo pastatyta Hainuvkos sinagoga.
Gyventojai
Pagal 2007 m. surašymą:
Ekonomika
Išplėtota medžio apdirbimo pramonė (lentpjūvė, baldų, vasarnamių gamyba), miškininkystės ir medžio apdirbimo pramonės mašinų gamyba, medienos sausojo distiliavimo, vytelių pynimo, žemės ūkio produkcijos perdirbimo įmonės.
Turizmas
Yra siaurasis geležinkelis į Belovežo girią, muziejus, Baltarusių kultūros ir švietimo centras. Nuo 1982 m. vyksta kasmetinis tarptautinis bažnytinės (ortodoksų) muzikos festivalis.
Latvijos politinė sistema
Tarptautiniai santykiai
2003 m. rugsėjo 20 d. vykusiame referendume latviai balsavo už įstojimą į Europos Sąjungą. Iš 72,5 % balsavusiųjų 67 % balsavo už. 2004 m. balandžio 2 d. Latvija tapo NATO, o gegužės 1-ąją, kartu su Lietuva ir Estija ES nare. Šalis siekia tolimesnio bendradarbiavimo ir integracijos NATO, ES ir kitose vakarų organizacijose, taip pat aktyvesnio dalyvavimo JT taikos palaikymo misijose.
Diplomatiniai santykiai su Lietuva atkurti 1991 m. spalio 5 d. Lietuva ir Latvija palaiko glaudžius ekonominius ir politinius santykius. Nuo 2015 m. Latvijos ambasadorius Lietuvoje – Einars Semanis, nuo 2016 m. rugpjūčio 1 d. Lietuvos ambasadorius Latvijoje – Artūras Žurauskas.
Eugenijus Ostapenko
Jevgenij Ostapenko (1976 m. lapkričio 24 d. Klaipėdoje – 2021 m. balandžio 14 d. ten pat) – Lietuvos estrados popscenos atlikėjas, dainų kūrėjas, kompozitorius.
Išsilavinimas
1991–1992 m. mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (gitaros klasė), buvo Alekso Bagdonavičiaus vadovaujamo Jaunųjų poeto būrelio narys, poetų konkursų nugalėtojas. 1993 m. baigė Klaipėdos 25-ąją vidurinę mokyklą ir įstojo į Maskvos valstybinį kultūros institutą (nuo 1994 m. Maskvos valstybinis kultūros universitetas). 1997 m. baigė Maskvos valstybinį kultūros universitetą Kino ir televizijos režisūros katedrą ir įgijo kino ir televizijos režisieriaus specialybę bei režisūros specialių disciplinų dėstytojo kvalifikaciją.
Atlikėjo karjera
1996 m. Rusijos televizijos 1-ojo kanalo Jurijaus Nikolajevo laidos „Utrenniaja Zvezda“ jaunųjų atlikėjų konkurso laureatas. 1996–1997 m. Rusijos radijo stoties „Majak“ hitų paradų daugkartinis nugalėtojas (dainos „Beriozovaja moja“, „List osennij letit“, „Mne byli suždeny“). 1997 m. Tarptautinio muzikos festivalio „Jurmala-97“ laureatas. 1999 m. Maskvos festivalio „Pesnia Rossiji“ laureatas.
2004 m. Lietuvoje išleido debiutinį solinį albumą lietuvių kalba „Nakties princesė“. 2007 m. Lietuvoje išleido antrą solinį albumą lietuvių kalba „Sulauk manęs“. 2008 m. Lietuvoje išleido trečią solinį albumą lietuvių kalba „Dviratukas“.
2010 m. projekto „Talentų Frontas“ prodiuseris. 2013 m. Lietuvoje išleido dainą „Studentų daina“.
2020 m. išleido singlą „Sena Pabieda“. Singlo klipas buvo filmuotas Klaipėdoje.
2021 m. balandžio 14 d. socialinių tinklų erdvėje, naujienų portaluose buvo paskelbta, kad Eugenijus Ostapenko mirė savo namuose apie 5 valandą ryto. Teigiama, kad mirties priežastis – širdies nepakankamumas.
2021 m. birželio 3 d. „YouTube“ kanale buvo išleista paskutinė E. Ostapenko atliekama daina „Verdame bulvytę“. Dainą E. Ostapenko atliko kartu su „PravalFestas“ organizatoriumi, krepšinio žinių portalo „Basketnews.lt“ žurnalistu, Kėdainių „Nevėžis“ pranešėju Vytautu Mikaičiu.
OFK Malženice
OFK Malženice – Slovakijos futbolo klubas iš Malženicės. Ankstesniais metais buvo naudojamas Dynamo žymuo. Vadintas OFK Dynamo Malženice.
Namų rungtynes žaidžia Malženicės miesto stadione.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1931 m. Rungtyniavo žemesniųjų pakopų pirmenybėse. 2020–2021 m. sezone rungtyniavo Trečioje lygoje, Vakarų zonoje. Dėl pandemijos grėsmių pirmenybės buvo nutrauktos po penkiolikos turų. Tuo metu ekipa buvo trečioje vietoje.
2022–2023 m. sezone rungtyniavo Trečioje lygoje (III pakopa) ir Vakarų zonoje tapo nugalėtojais. Po sezono perkelti į aukštesnį divizioną.
2023–2024 m. sezone rungtyniavo Antroje lygoje (II pakopa).
Sezonai
Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.
Spalvinė gama
Žalia ir balta spalvos.
Olimpinė pabėgėlių komanda 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Olimpinė pabėgėlių komanda 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse – viena iš dviejų nepriklausomų olimpiečių komandų, dalyvausiančių 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
2016 m. kovą Tarptautinio olimpinio komiteto prezidentas Thomas Bach paskelbė, kad šių metų olimpiadoje bus suburta nauja nepriklausoma komanda, atstovaujanti pabėgėliams. Tai padaryta reaguojant į kilusią Europos pabėgėlių krizę.
Kauno Dievo Motinos Globėjos cerkvė
Kauno 109-ojo Volgos pėstininkų pulko Dievo Motinos Globėjos cerkvė (po I pasaulinio karo Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia) – stačiatikių cerkvė ir katalikų bažnyčia, stovėjusi Žemuosiuose Šančiuose, dabartinio Vilijos parko teritorijoje 1896–1950 m. Pats parkas buvo kaip šventorius ir kapinės.
Olimpinė pabėgėlių komanda 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Iš viso TOK atrinko 43 kandidatus į šią komandą. Jie buvo atrinkti pagal sportinius sugebėjimus, asmenines savybes ir atitikimą JT pabėgėlių apibrėžimui. Iš viso rinktinės paruošimui TOK skyrė papildomus 2 milijonus JAV dolerių. Kiekvienos TOK narės buvo paprašyta įvertinti galimybes paskirti dalyvius į šią rinktinę.
Kauno Dievo Motinos Globėjos cerkvė
Istorija
thumb|left|Ant Atminties kryžiaus išdrožtas įrašas: „Šis kryžius pastatytas prisiminti čia stovėjusią Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčią 1883–1950, kuri buvo ateistų sunaikinta 1950“
Olimpinė pabėgėlių komanda 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Iš viso buvo atrinkti 10 sportininkų, patekusių į olimpinę pabėgėlių komandą:
Kauno Dievo Motinos Globėjos cerkvė
Istorija
Cerkvės vietoje 1864 m. pastatyta pirmoji šventykla Šančiuose. Tai buvo laikina pulko cerkvė. Vėliau carui paskyrus 1000 rublių, ji rekonstruota ir pašventinta. Taip 1896 m. Žemųjų Šančių pietrytinėje dalyje, dabartiniame Vilijos parke buvo pastatyta 109-ojo Volgos pėstininkų pulko Dievo Motinos Globėjos cerkvė. Cerkvė buvo XIX a. carinės Rusijos armijos kareivinių rajone, ji pastatyta kaip medinė cerkvė Kauno tvirtovės įgulos reikmėms.
Po II pasaulinio karo bažnyčia paversta sandėliu, karių kapai sulyginti su žeme, o paminklas nugriautas. 1950 m. po gaisro nugriauta ir pati bažnyčia su varpine. Šančių tikinčiųjų bendruomenės iniciatyva buvusios bažnyčios vietoje 1991 m. rugsėjo 14 d. pašventintas ąžuolinis Atminties kryžius (autorius – R. P. Bakanauskas).
Būties-esmės perskyra
Būties-esmės perskyra – Tomo Akviniečio išskirta ontologijos sąvokų pora. Būtis – aktas, kuris yra „kiekvieno akto aktualumas“, o esmė  – potencija, ribojanti būtį.
Būties-esmės perskyroje priežastingumas turi pasireikšti tuo, kad esmė negali pati savęs aktualizuoti.
Kim Kardashian
Kimberli Noelė Kardašian (angl. Kimberly Noel Kardashian; g. 1980 m. spalio 21 d.) – Jungtinių Amerikos Valstijų visuomenininkė, žiniasklaidos asmenybė, verslininkė. Pirmą kartą ji sulaukė žiniasklaidos dėmesio kaip Paris Hilton draugė ir stilistė, tačiau daugiau dėmesio sulaukė po to, kai 2007 m. buvo išleista sekso juosta „Kim Kardashian, Superstar“, nufilmuota 2003 m. su jos tuometiniu vaikinu Ray J. Vėliau tais pačiais metais ji ir jos šeima pasirodė „E!“ realybės televizijos seriale „Keeping Up with the Kardashians“. Šio serialo sėkmė paskatino sukurti panašius serialus: „Kourtney and Kim Take New York“, „Kourtney and Kim Take Miami“ ir „The Kardashians“.
Kardašian yra aktyvi daugelyje socialinės žiniasklaidos platformų, turi šimtus milijonų sekėjų „Twitter“ ir „Instagram“ platformose.
Žurnalas „Time“ įtraukė Kardašian į 2015 m. 100 įtakingiausių žmonių sąrašą.
Ankstyvasis gyvenimas
Kimberli Noelė Kardašian gimė 1980 m. spalio 21 d. Los Andžele, Kalifornijoje. Ji turi vyresnę seserį Kortnę, jaunesnę seserį Khloé ir jaunesnį brolį Robą. Armėnų kilmės.
Kardašian lankė Merimaunto vidurinę mokyklą, Romos katalikų mergaičių mokyklą Los Andžele. Kardashian tėvas mirė 2003 metais nuo vėžio. Dirbo vietinėje drabužių parduotuvėje „Body“ Ensino mieste, Kalifornijoje, kur ketverius metus dirbo. 2000 m. susituokus su Damonu Thomu ji atsistatydino.
Pradžia (2003–2006 m.)
2003 m. Kardašian dirbo asmenine R&B dainininkės ir aktorės Brandy, Ray J sesers, stiliste. 2006 m. Kardašian pradėjo dirbti savo vaikystės draugės Paris Hilton stiliste. Ji pasirodė keliuose realybės serialo „The Simple Life“ epizoduose ir dažnai buvo fotografuojama kartu su Hilton renginiuose ir vakarėliuose. 2021 m. Kardašian sakė, kad Hilton „tiesiogine prasme suteikė man karjerą. Ir aš tai visiškai pripažįstu.“
Proveržis (2007–2010 m.)
2007 m. vasarį buvo nutekinta sekso juosta, kurią Kardašian ir Ray J nufilmavo 2003 metais. Kardašian pateikė ieškinį prieš „Vivid Entertainment“, kurie platino filmą „Kim Kardashian, Superstar“ pavadinimu. Vėliau ji atsisakė ieškinio ir pasirašė susitarimą, pagal kurį, pranešama, buvo sumokėta 5 mln. JAV dolerių, leidžiant „Vivid Entertainment“ platinti filmą. 2007 m. spalį Kardašian pradėjo rodytis realybės šou seriale „Keeping Up with the Kardashians“. Serialas baigėsi 2021 m. po 294 epizodų.
Kim, Kourtnė ir Khloé parašė autobiografinę knygą „Kardashian Konfidential“, kuri buvo išleista 2010 m. lapkričio 23 d. ir atsirado „New York Times“ perkamiausių knygų sąraše. Naujienų svetainė „International Business Times“ pranešė, kad 2010 m. Kardašian buvo viena iš geriausiai uždirbančių realybės šou žvaigždžių Holivude, jos pajamos buvo įvertintos 6 mln. JAV dolerių.
Tolimesnė karjera (2011–2016 m.)
2011 m. Kardašian išleido trečiąją kvepalų liniją „Gold“ ir romaną „Dollhouse“, kartu su seserimis Kourtney ir Khloe. 2012 m. „E!“ atnaujino „Keeping Up with Kardashians“ dviems papildomiems sezonams. Kaip pranešama, buvo sudaryta 50 mln. JAV dolerių sutartis.
2014 m. birželį Kardašian išleido „Kim Kardashian: Hollywood“ mobilųjį žaidimą, skirtą „iPhone“ ir „Android“ mobiliems įrenginiams. Žaidimo tikslas – tapti Holivudo žvaigžde. Žaidimas buvo populiarus ir per pirmas penkias dienas uždirbo 1,6 mln. JAV dolerių.
Remiantis „CBC Marketplace“ ir interviu su reklamos ekspertais, pranešama, kad Kardašian už kiekvieną savo „Instagram“, „Facebook“ ir  „Twitter“ įrašą, kuriame reklamavo grožio produktus, tokius kaip liemens treniruokliai, dantų balinimo priemonės, „Coca-Cola“ ir žinomos labdaros organizacijos, gaudavo iki 300 tūkst. JAV dolerių.
Verslas (2017–)
Kartu su seserimis Kortne ir Khloé įkūrė mados tinklą „Dash“, kurio pirmoji parduotuvė buvo atidaryta Kalabase, Kalifornijoje. Tinklas veikė nuo 2006 iki 2018 m.
Douhajės valsčius (Ihumenas)
Douhajės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Douhajė.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje.
Samuel Colt
Samuelis Koltas (1814 m. liepos 19 d. – 1862 m. sausio 10 d.) buvo JAV išradėjas ir pramonininkas iš Hartfordo. Jis labiausiai žinomas dėl ginklų gamybos įmonės „Colt's Manufacturing Company“ įkūrimo bei komercinės revolverio prekybos pradžios. thumb|left|250px|Pirmasis S. Kolto [[revolveris Colt Paterson.]] Pirmieji du S. Kolto verslai – ginklų Patersono mieste ir povandeninių minų gamyba – visiškai nepasiteisino. Tačiau jo verslas pradėjo augti 1847 m., kai Amerikos–Meksikos karo metu Teksaso reindžeriai užsakė 1 000 revolverių. Jungtinių Valstijų pilietiniame kare S. Kolto įmonė Hartforde tiekė ginklus tiek Sąjungai, tiek Amerikos Valstijų Konfederacijai. Vėliau S. Kolto ginklai buvo naudojami įkuriant vakarų fronto linijas.
Verslininkas mirė 1862 m. būdamas vienas turtingiausių JAV žmonių.
Kirkop United FC
Kirkop United FC – Maltos futbolo klubas iš Kirkopo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1956 m., kai buvo įkurtas „Kirkopo“ futbolo klubas (Kirkop FC). 1970 m. pervadintas ir tapo Kirkop United FC.
Moterų komanda rungtyniavo elito divizione.
Colt's Manufacturing Company
Colt’s Manufacturing Company – ginklų gamybos įmonė iš JAV. Ją įkūrė amerikietis išradėjas Samuelis Koltas 1836 m. Hartforde. Kompanija geriausiai žinoma dėl ginklų kūrimo, gamybos ir komercinės produkcijos XIX–XX amžiuose. Colt kompanija buvo viena pirmųjų, komerciniu būdu pradėjusi revolverių gamybą.
Pirmasis kompanijos ginklas tapo 1836 m. pagamintas Colt Paterson. Šis ginklas buvo naudojamas Seminolų karuose, Teksaso-indėnų bei Meksikos–JAV karuose. Iš viso jų buvo pagaminta apie 2 800 vienetų.
Rūgšteliškis
Rūgšteliškis – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Minčios. Į vakarus nuo Minčios yra Rūgšteliškio viensėdis.
Gyventojai
thumb|left|230px|Kaimo ženklas
Petras Šeštakauskas
Petras Šeštauskas (1897 m. lapkričio 1 d. Antalieptė, Zarasų apskritis – 1980 m. gegužės 13 d. Čikaga) – Lietuvos kariuomenės majoras, Vyčio kryžiaus ordininkas, Lietuvos aklųjų sąjungos vienas iš steigėjų ir jos vadovas.
Biografija
Petras Šeštakauskas gimė 1897 m. lapkričio 1 d. Antalieptėje, miestelėnų Marijonos (Zabielaitės) ir Romualdo Šeštakauskų dešimties vaikų šeimoje. Mokėsi Antalieptės dviklasėje mokykloje. Brolio Jono kviečiamas išvyko į Sankt Peterburgą, ten 1914 m. baigė vidurinę mokyklą ir komercinės buhalterijos kursus. 1914–1918 m. dirbo Vyborgo miesto ir 237 lazarete pašto skyriaus viršininku, buhalterio pavaduotoju.
1918 m. rudenį grįžęs į Antalieptę, padėjo steigti parapijinį komitetą, jame dirbo raštvedžiu ir buhalteriu. 1919 m. liepos 1 d. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę, pradžioje tarnavo 1 husarų pulke vaistininko padėjėju. 1919 m. rugpjūčio 12 d. perkeltas į KAM sanitarijos skyriaus raštvedžiu. 1920 m.lapkričio 20 d. suteiktas karo valdininko laipsnis. Netrukus pervestas tarnybai į kuriamą Karo muziejų, 1921 m. spalio 10 d. paskirtas muziejaus konservatoriumi. 1922 m.vasario 16 d. suteiktas leitenanto laipsnis, 1927 m. vasario 16 d. pakeltas į kapitonus, 1932 m – į majorus.
Kaip aktyvus ir iniciatyvus karininkas, 1922 m. paskirtas prie Karo muziejaus įsteigto Karo invalidams šelpti komiteto reikalų vedėju. Daug pasidarbavo steigiant karo invalidams įvairias darbo vietas, gerinant jų buities ir gerovės sąlygas, ne kartą vyko į Latviją susipažinti su aklųjų gyvenimo sąlygomis. 1926 m. liepos 24–25 d. Kaune vykusio pirmojo Lietuvos aklųjų suvažiavimo metu išrinktas Lietuvos aklųjų sąjungos valdybos pirmininku ir šiose pareigose dirbo iki 1934 m.
Tarnaudamas Lietuvos karo muziejuje, Petras Šeštakauskas 1924 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto teologijos–filosofijos fakultetą, parašė knygas „Šarvai“ (1936 m.), „Senoviniai šaunamieji ginklai“ (1939 m.).
Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą ir likviduojant Lietuvos kariuomenę, 1940 m. spalio 9 d. iš kariuomenės paleistas. 1944 m. vasarą su žmona Janina Šteimanaite pasitraukė į Vokietiją, buvo Augsburgo pabėgėlių stovyklos ir Lietuvių tremtinių draugijos pirmininkas. 1949 m. emigravo į JAV, gyveno Čikagoje, dirbo fabrike darbininku, vėliau braižytoju. Dalyvavo Išeivių Laisvės kovų muziejaus steigime. Mirė 1980 m. gegužės 13 d. Čikagoje. Palaidotas lietuvių tautinėse kapinėse.
Atminimas
Antalieptėje, Lūžų gatvelėje, išliko Šeštakauskų gimtojo namo pamatai.
Brandbergas
Brandbergas – aukščiausias Namibijos kalnas.
Vieta
Brandbergo kalnas yra Damaralande, šiaurės vakarų Namibos dykumoje, šalia pakrantės ir užima maždaug 650 km² plotą. Aukščiausias taškas yra Kionigšteinas, kurio aukštis 2 573 m virš jūros lygio. Giedrą dieną Brandbergo kalnas matosi iš didelio atstumo. Jį pasiekti yra daug būdų, lengviausias kelias kopti per Gaasebo upės slėnį.
Vardo kilmė
Vardas Brandbergas afrikanų ir vokiečių kalboje reiškia Ugnies kalnas, kuris kilo dėl savo spindinčios spalvos šviečiant saulei.
Dudzičų valsčius (Ihumenas)
Dudzičų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vidurio Baltarusijos teritorijoje. Centras – Dudzičai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai.
Geografinis žinynas
thumb|300px|[[II Lietuvos TSR administracinio-teritorinio suskirstymo žinynas – klasikinis geografinio žinyno pavyzdys]]
Geografinis žinynas – geografijos vardų žinynas arba katalogas, išleidžiamas pateikiant geografinių objektų sąrašus (toponimika), dažnai su papildoma informacija apie juos. Taip pat tai gali būti enciklopedinio pobūdžio leidinys, kuriame išsamiau aprašomi geografiniai objektai. Žinyne gali būti pateikiami žemėlapiai, todėl jis gali būti ir atlaso analogas.
Kadangi vietovardžių skaičius, kurį žinynas aprašo, gali būti labai didelis, popierinės jų versijos neretai būdavo gana storos. XX a. pabaigoje išplitus internetui, dauguma geografinių žinynų leidžiami internete. Lyginant su popieriniais tai yra palankesnis variantas – internetiniai žinynai ne tik yra pigesni (sutaupoma spaudos išlaidų), bet ir juos galima atnaujinti iškart, o ne laukiant kitos žinyno laidos.
Lietuva
Lietuvoje geografiniai žinynai leidžiami nuo XX a. 2-osios pusės. Tipiškas jų pavyzdys yra Lietuvos TSR administracinio-teritorinio suskirstymo žinynas, išleistas 4 leidimais – 1949 m., 1959 m., 1974 m. ir 1976 m. (paskutiniai du leidimai laikyti III laidos dalimi). Juose būdavo pateikiama informacija apie Lietuvos TSR administracinį-teritorinį suskirstymą, teritorinių vienetų plotą, gyvenvietes, III laidoje – jų kirčiavimą. Vėliau tokie žinynai nebebuvo leidžiami, nors jiems galima priskirti Lietuvos gyventojų surašymų ataskaitas 1923–2001 m. Vėlesnių surašymų ataskaitos pateikiamos tik internete. Žinynais gali būti laikomi ir XXI a. išleisti Vietovardžių žodynas (popierinis ir internetinis), daugiatomis Lietuvos vietovardžių žodynas.
XXI a. MELC, bendradarbiaudamas su VLKK, 2006–2014 m. išleido 5 tomų pasaulio vietovardžių žodyną, taip sunormindamas užsienio šalių vietovardžius lietuvių kalboje. Po išleidimo, 2014–2016 m. žodynas palaipsniui tapo prieinamas internete. Iki tol pasaulio vietovardžių norminimas buvo atliekamas per daugiatomes enciklopedijas – visų pirma LTE ir VLE. Taigi, bet kokia pasaulio vietovardžių paieška buvo įmanoma tik vartant storus daugiatomius leidinius.
Kiti geografiniai žinynai leidžiami kaip regioniniai (pvz. „Geografinis Šakių rajono žinynas“), mokomieji (pvz., „Mokyklinis geografijos žinynas“, „Fizinės geografijos žodynas žinynas“) ir kt.
Girininkijos tvenkinys
Girininkijos tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Druskininkų savivaldybėje, 2,5 km į rytus nuo Druskininkų miesto centro, Balainės miške. Sudarytas užtvenkus Grūtos upę (Nemuno intakas) 2,3 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,78 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 102,4 m. Krantai aukštoki, sausi, ištisai apaugę medžiais. Pasroviui už 17 m telkšo Eglės tvenkinys.
Civilinė aviacija
thumb|right|250px|Komercinių skrydžių žemėlapis [[2009 m.]] thumb|right|250px|Vienos didžiausių oro linijų bendrovės [[British Airways orlaivis Boeing 747-400 – tipiškas komercinės aviacijos pavyzdys.]] Civilinė aviacija  – viena iš dviejų pagrindinių aviacijos rūšių. Ją sudaro visų ne karinių orlaivių naudojimas asmeniniams ar komerciniams tikslams. Asmeniniais tikslais naudojama aviacija vadinama bendrąja aviacija, o komerciniais tikslais aviacija užsiima oro linijų bendrovės.
Prūdiškių tvenkinys
Prūdiškių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Vilniaus rajone, 4,5 km į pietryčius nuo Juodšilių. Sudarytas užtvenkus Petešos upę (Rudaminos intakas) 0,44 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 1,23 km, plotis – iki 0,11 km. Į rytus yra nutįsusi 0,42 km ilgio įlanka, į kurią įteka Juodė. Altitudė 143,8 m. Krantai aukštoki. Šiaurinę tvenkinio dalį supa Dusinėnų miškas, pietinę tvenkinio pakrantę siekia Parudaminio miškas. Krantai beveik ištisai apaugę mišku. Į vakarus už 20 m telkšo Prūdiškių II tvenkinys.
Civilinė aviacija
Visi pagal grafiką skraidantys orlaiviai priklauso komercinei aviacijai, tačiau bendroji aviacija dar skirstoma į komercinę ir privačią veiklą. Įprastai pilotai, orlaiviai ir organizacijos turi gauti specialius leidimus komercinėms operacijoms.
1944 m. gruodžio 7 d. JAV kvietimu Čikagoje susirinkę 52 šalių atstovai pasirašė vadinamąją Čikagos konvenciją, padėjusią pamatus Tarptautinei civilinės aviacijos organizacijai (toliau ICAO). Ji šalių požiūriu turėjo užtikrinti veiksmingą valstybių bendradarbiavimą ir tuo metu būtiną tarpusavio supratimą, kuris tebėra aktualus ir iki šiol. ICAO Asamblėja savo A29-1 rezoliucija gruodžio 7-ąją paskelbė Tarptautine civilinės aviacijos diena, kuri kasmet minima visose ICAO šalyse.
Prūdiškių tvenkinys
Tvenkinys įrengtas 1976 m.
Civilinė aviacija
Pasaulio banko duomenimis civilinės aviacijos naudotojų kasmet vis auga. 2015 m. pasaulinių keleivių skaičius pasiekė 3,4 milijardus. Tuo pačiu registruotų orlaivių pakilimų skaičius sudarė 33 milijonus.
Kuragino rajonas
Kuragino rajonas  – Krasnojarsko krašto (Rusija) pietuose esantis rajonas. Administracinis centras – Kuraginas. Rajonas sudarytas 1924 m.
Civilinė aviacija
ICAO
Didžioji dalis pasaulio šalių priklauso ICAO, kurią 1947 m. įkūrė JTO. Ši organizacija nustato tarptautines normas, koordinuoja aviacijos vystymą, reguliuoja saugių ir efektyvių skrydžių sritis.
ICAO siekiai
Organizacija siekia, kad:
Kuragino rajonas
Geografija
Ribojasi:
Rytinę dalį užima Sajanų kalnai, vakaruose paviršius leidžiasi į Minusinsko įdubą. Svarbiausios upės – Tuba, Kazyras, Kiziras. Telkšo Tiberkulio ežeras.
Suskirstymas
Rajone yra 22 administraciniai vienetai, 68 gyvenvietės.
Miestietiškos apylinkės:
Rūgšteliškis (Šeimatis)
Rūgšteliškis – viensėdis Utenos rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Šeimaties.
Perino del Vaga
Biografija
Perinas Buonakorsis, pramintas Del Vaga, gimė 1501 m. Florencijoje. Jis mokėsi pas Ridolfą Girlandają, Domeniko Girlandajo sūnų. Jaunystėje kartu su tapytoju, vardu Il Vaga, pagal kurį buvo pramintas, jis keliavo į Romą, kur patraukė Rafaelio dėmesį. Kartu su kitais Rafaelio mokiniais jis dirbo Vatikano lodžijoje (darbai baigti 1519 m.). Po to jis tapė Pontifikų salės lubas, freskas Baldasinio rūmuose (dabar Uficiuose), dekoravo koplyčią S. Trinità dei Monti ir dvi koplyčias S. Marcello al Corso bažnyčiose. 1523 m. trumpam buvo grįžęs į Florenciją. Po 1527 m. Romos užėmimo jis persikėlė į Genują, kur dekoravo Dorijos rūmus (dabar Villa del Principe). 1534 m. liepos 3 d. paminėtas Pizoje. Iki 1537 m. dirbo Pizos katedroje ir Genujoje. Kažkuriuo metu 1537 ar 1538 m. grįžo į Romą. Paskutinius metus dirbo popiežiaus Pauliaus III užsakymais, dekoravo Šv. Angelo pilyje. Perinas del Vaga mirė 1547 m. spalio 17 d. Romoje. Jis kūrė stambius freskų ir stiuko dekoracijų projektus, valdė dideles dirbtuves Romoje. Buvo palaidotas Panteone. Jo stilistika buvo įmantri klasikinių bruožų Rafaelio dailės interpretacija, paveikta Dž. Romano stiliaus.
Dukoros valsčius
Dukoros valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vidurio Baltarusijos teritorijoje. Centras – Dukora.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai.
Panerių tunelis
thumb|Panerių geležinkelio tunelis 2006 m.
Grūtos tvenkinys
Grūtos tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Druskininkų savivaldybėje, Druskininkų miesto rytinėje dalyje, Kalviškėse. Sudarytas užtvenkus Grūtos upę (Nemuno intakas) 1 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,19 km, plotis – iki 0,045 km. Altitudė 97,4 m. Krantai žemi, apaugę medžiais. Priešsroviui už 34 m telkšo Eglės tvenkinys.
Panerių tunelis
Statyba
Tunelio statybai vadovavo vokiečių bei prancūzų inžinieriai. Darbininkai buvo samdomi daugiausia iš Vilniaus gubernijos. Darbo sąlygos, kaip ir tiesiant visus Rusijos imperijos geležinkelius, buvo labai sunkios, o darbininkai uždirbdavo po 3 rublius per mėnesį. Smėlis buvo kasamas rankomis, o gabenamas rankiniais karučiais. Darbas buvo pavojingas tuo, jog mediniai statomo tunelio pastoliai galėjo neatlaikyti kalno masės ir užgriūti darbininkus. Kasant susidurta su vandeninguoju biriuoju smėliu, nuo kurio teko dengti darbininkus skydais, smėlis sunkėsi pro mažiausius plyšelius. Kai kuriose vietose buvo naudojami sprogdinimo darbai. To meto statytojai dar neturėjo dinamito, todėl buvo naudojamas silpnesnės galios parakas. Iš karto iškastas tunelis buvo per siauras, jį po to reikėjo platinti. Skliautai buvo mūrijami plytomis.
Tunelio darbai buvo baigti per dvejus metus. Vienu metu tuneliu galėjo važiuoti iš karto du garvežiai.
Naudojimas
thumb|245px|Panerių tunelis 2014 m.
Tunelio naudojimo reikšmė ypač išaugo Antrojo pasaulinio karo metais. Vokiečių kariuomenė sustiprintai saugojo tunelį, tačiau frontui traukiantis, buvo planuojama tunelį, kaip ir kitą infrastruktūrą, susprogdinti. Didelio Raudonosios armijos puolimo metu Panerių tunelis nebuvo susprogdintas, nes tunelyje stovėjęs sprogmenų prikrautas ešelonas buvo netikėtai užgrobtas.
Traukiniai tuneliu važiavo ir po karo, tačiau ilgainiui plytų skliautai ėmė smarkiai irti, grėsė griūti. 1960 m, po beveik šimtą metų trukusios eksploatacijos, tunelis buvo uždarytas. Nauji bėgiai buvo nutiesti aplenkiant kalvą, prieš tai dalį jos nukasus.
Šikšnosparniai
Aukštųjų Panerių geležinkelio tunelis – nuo 2009 m. valstybės saugomas zoologinis gamtos paveldo objektas, šikšnosparnių žiemojimo vieta, buveinių apsaugai svarbi teritorija. Tunelyje gyvena šešios šikšnosparnių rūšys, tame tarpe į raudonąją knygą įrašytas kūdrinis pelėausis (Myotis dasycneme). Siekiant apsaugoti šiuos šikšnosparnius, 2004 m įėjimai į tunelį buvo užmūryti. Po šio tunelio užblokavimo šikšnosparnių labai pagausėjo: 2004 metais jų iš viso stebėta apie 250, o 2010 metais jau apie tūkstantis. Daugiausia gyvena vandeninių pelėausių (Myotis daubentonii). Nors šikšnosparnių tunelyje santykinai labai daug, kai kurios Lietuvoje gyvenančios rūšys (vėlyvasis šikšnys (Eptesicus serotinus) ir kt.) ten mažai ar ir visai nesutinkamos. Greičiausiai ne visos rūšys sugeba gyventi šiame tunelyje. Šikšnosparniai renkasi vidurines ir giliausias tunelio dalis, prieigose jų mažai.
2019 m. sausio 27 d. duomenimis, suskaičiuota šiai vietai rekordiškai daug žiemojančių šikšnosparnių – 2327. Tai beveik 300 šikšnosparnių daugiau nei pavyko suskaičiuoti 2018 m. Daugiausiai, net 1256 buvo visos Europos mastu reti, nykstantys ir todėl ypač saugomi kūdriniai pelėausiai (Myotis dasycneme), 1062 vandeniniai pelėausiai (Myotis daubentonii), 4 Branto pelėausiai (Myotis brandtii) ir 1 europinis plačiaausis (Barbastella barbastellus). Keli gerai pasislėpę šikšnosparniai nebuvo identifikuoti.
Antroji pagal dydį Vilniuje šikšnosparnių žiemavietė yra Antakalnio bunkeriuose.
Aristotelio priežasčių teorija
miniatiūra|300px|Diagrama, vaizduojanti keturias [[stalas|stalo priežastis (nuo viršutinio kairiojo kampo pagal laikrodžio rodyklę: materiali – mediena, tikslinė – valgymas, veikiamoji – medžio apdirbimas, formali – projektas)]] Aristotelio priežasčių teorija – Aristotelio teorija, pagal kurią būtybių priežastys skirstomos į keturias rūšis: formalią, materialią, tikslinę ir veikiamąją.
Formali priežastis, atsakanti į klausimą „Kas?“, yra būtybės forma. Pavyzdžiui, namo atveju tai būtų forma, atitinkanti statybos planą.
Materiali priežastis, atsakanti į klausimą „Iš ko?“, yra materija. Pavyzdžiui, namo atveju tai būtų statybinės medžiagos.
Tikslinė priežastis, atsakanti į klausimą „Kam?“, yra tikslas, dėl kurio būtybė egzistuoja. Pavyzdžiui, namo atveju tai būtų buvimas buveine, dėl kurio jis yra statomas.
Veikiamoji priežastis, atsakanti į klausimą „Kam veikiant?“, yra tai, kas sukuria būtybę. Pavyzdžiui, namo atveju tai būtų statybininkai.
Adrijos-Jonijos automagistralė
Adrijos-Jonijos automagistralė (juod. Jadransko–jonski autoput; alb. Autostrada Adriatiko-Joniane) arba Mėlynasis koridorius – planuojamas kelias palei Adrijos ir Jonijos jūras, jungsiantis vakarinę Balkanų krantinę.
Automagistralė prasidės Italijos Triesto mieste ir baigsis Graikijoje, Kalamatoje. Po Italijos kelias kirs Slovėnijos, Kroatijos, Bosnijos ir Hercegovinos, Juodkalnijos, Albanijos teritorijas.
Kelias atitiks visus automagistralių standartus ir padės greitai įveikti šią atkarpą.