cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kalniškiai II (Raseiniai)
Kalniškiai II – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Verėduvos.
Paulina Rubio
Paulina Rubio Rue Riestra (1971 m. birželio 17 d. Meksike) – Meksikos dainininkė, aktorė, dainų autorė.
Paj Chojus
Paj Chojus  – senas, smarkiai sudūlėjęs kalvagūbris pačiuose Rusijos europinės dalies šiaurės rytuose, Jugros pusiasalyje (Archangelsko sritis). Driekiasi 200 km, nuo šiaurinio Poliarinio Uralo pakraščio iki Jugros Šaro sąsiaurio. Kalvagūbrio pratęsimas yra toliau į šiaurę esanti Vaigačo sala. Aukštis iki 467 m (Moreizo k.). Paj Chojus sudarytas iš kristalinių skalūnų ir nuosėdinių smiltainio uolienų, mergelių ir klinčių.
Būdinga akmenuota kalnų tundra, žemiau šlaituose – samanų ir kerpių tundra, rečiau – krūminė tundra.
Amerikos ledo ritulio lyga
Amerikos ledo ritulio lyga (, sutrumpintai AHL) – JAV ledo ritulio lyga remiama NHL. Šioje lygoje ledo ritulio žaidėjai siunčiami tobulinti savo įgūdžius, taip pat iš lygos į NHL komandas yra paimami talentingi žaidėjai. Kiekviena NHL komanda turi po 1 komandą su kuria turi susitarimą ar sutartį paimti talentingus ledo ritulininkus, taip pat atsiųsti iš savo komandų žaidėjus pasitobulinti įgūdžius. Kiekviena lygos komanda turi dar po 1-2 komandas iš kurių galima paimti talentingus žaidėjus
Komandos
AHL Lygoje yra 29 komandos suskirstytos į 4 pogrupius
Calder Taurė
Calder taurė, tai AHL lygos nugalėtojų apdovanojimas. Taurės pavadinimas kilo iš pirmojo lygos prezidento Frank'o Calder'io pavardės.
Calder Taurės laimėtojai:
Gintautas Sakalauskas
Gintautas Sakalauskas (g. 1974 m. birželio 29 d. Vilniuje) – teisininkas, kriminologas, Teisės instituto vyresnysis mokslo darbuotojas, Vilniaus universiteto (VU) docentas, buvęs žurnalo „Teisės problemos“ vyriausiasis redaktorius.
Biografija
1996-1997 m. stažavosi Drezdeno aukštojoje socialinio darbo mokykloje (Saksonija, Vokietija). 1998 m. baigė VU Teisės fakultetą. Specializacija – Baudžiamoji teisė. 2000 m. balandžio-rugpjūčio mėn. stažavosi Greifsvaldo universitete, vėliau Nyderlanduose, Austrijoje, Kanadoje. 2003 m. Greifsvaldo universiteto Teisės ir valstybės mokslų fakultete baigė podiplominių (LL.M.) studijų programą „Kriminologija ir baudžiamoji teisėsauga“, teisės magistras.
Nuo 1997 m. Lietuvos teisės instituto specialistas, nuo 2001 m. iki 2002 m. Kriminologinių tyrimų skyriaus vedėjas – Vaikų ir jaunimo teisės sektoriaus vadovas, Nuo 2007 m. iki 2011 m. ketvirtinio mokslo žurnalo „Teisės problemos“ vyriausiasis redaktorius. Nuo 1999 m. spalio 1 d. VPU socialinės pedagogikos magistrantams dėstė kursą „Vaiko teisių apsauga“. VU Teisės fakulteto lektorius, VU TF Baudžiamosios teisės Studentų mokslinės draugijos skyriaus prie Baudžiamosios justicijos katedros (anksčiau – prie Baudžiamosios teisės katedros) kuratorius.
Įvairių darbo grupių įvairioms kriminologinėms programoms, strategijoms, įstatymų projektams parengti, narys. Nuo 1999 m. Tarpžinybinės komisijos prie vietimo ir mokslo ministerijos Vaikų ir paauglių nusikalstamumo prevencijos nacionalinei programai ir vaikų poilsiui organizuoti narys. Nuo 2001 m. Valstybinės jaunimo reikalų tarybos prie LRV narys.
Kaparis
Kaparis (Capparis) – kaparinių (Capparaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso daugiametės žolės, krūmai ir medžiai.
Gintautas Sakalauskas
Biografija
Moka vokiečių, anglų bei rusų kalbas.
Kaparis
Gentyje yra apie 250 rūšių. dygliuotojo kapario (Capparis spinosa) sunokę vaisiai valgomi. Juose yra apie 18 proc. baltymų.
Gintautas Sakalauskas
Biografija
Vedęs.
Bibliografija
3-936999-54-9].
Vespasianas
Titas Flavijus Vespasianas (9 m. lapkričio 17 d. – 79 m. birželio 23 d.) – Romos imperatorius 69–79 m., Flavijų dinastijos pradininkas.
Jam mirus, valdė sūnūs Titas ir Domicianas. Jis užėmė sostą po audringų Keturių imperatorių metų. Vespasiano valdymas žinomas dėl reformų po Julijų–Klaudijų dinastijos pabaigos, karo žygio prieš Judėją, Koliziejaus statybos pradžios.
Humusas
miniatiūra|dešinėje|220px|Humusas turi charakteringą juodą, rudą spalvą, kurią suteikia sukaupti organiniai [[Anglis|anglies junginiai]]
''Tai straipsnis apie dirvožemio tipą. Apie maisto patiekalą skaitykite straipsnyje Humusas (patiekalas)''
Humusas ( 'žemė, dirvožemis'), puvenos – organinė dirvožemio dalis, susidaranti dėl augalų ir gyvūnų liekanų biologinio ir biocheminio kitimo. Yra pagrindinis dirvožemio komponentas, skiriantis jį nuo dirvodarinės uolienos. Daugiausia humuso randama juodžemyje.
Sudėtis
Į humuso sudėtį įeina įvairios specifinių organinių junginių grupės:
Humuse yra svarbiausių augalų mitybos elementų (anglies, azoto, fosforo, sieros ir kt.), kuriuos mikroorganizmų veikla daro augalų pasisavinamus.
Skirstymas
Skiriamas švelnusis, šiurkštusis ir tarpinis humusas.
Gluosnialapis kaulenis
Gluosnialapis kaulenis (Cotoneaster salicifolius) – erškėtinių šeimos, obelinių pošeimio, kaulenių genties puošnus augalas. Paplitęs Kinijoje.
Visžalis arba pusiau visžalis skėstašakis, vešlus, ilgomis plonomis šakelėmis, iki 5 m aukščio krūmas. Lapai lancetiški arba pailgai ovalūs, 3–8 cm ilgio, 1–2 cm pločio, palaipsniui smailėjantys, pamatas pleištiškas. Viršutinė lapų pusė ryškiai žalia, plika, su įspaustinėmis gyslomis, šiek tiek raukšlėta, apatinė pilkšva, veltiniška, plaukuota. Lapkotis trumpas, rausvas. Žiedai balti, susitelkę į žiedynus. Vaisiai beveik rutuliški, apie 5 mm skersmens, skaisčiai raudoni.
Kabantieji Babilono sodai
thumb|250px|Kabantieji Babilono sodai. Graviūra pagal [[Maarten van Heemskerck piešinį (XVI a.)]] Kabantieji Babilono sodai (arba Semiramidės sodai) – sodų kompleksas, pastatytas senovės mieste Babilone, Eufrato pakrantėje. Laikomi vienu iš senovės septynių pasaulio stebuklų. Neišlikę.
Manoma, kad šie sodai sukurti apie 600 m. pr. m. e. Pasak senovės graikų legendos, sodai buvo sukurti, nes karaliaus Nabuchodonosaro II žmona Amytis ilgėjosi savo gimtųjų namų Medijoje. Karalius negalėjo žiūrėti į liūdinčią žmoną ir nusprendė ją nudžiuginti didžiuliais sodais, priminsiančiais jai namus ir kad ji pasijustų it miškais apaugusiuose gimtinės kalnuose. Nelabai aišku kodėl kabantieji sodai vadinti ir Semiramidės, keliais amžiais anksčiau valdžiusios Asirijos karalienės vardu.
Mimansa
Mimansa („samprotavimas, svarstymas“) – viena iš 6 ortodoksinių hinduizmo filosofinių sistemų. Dar vadinama karmamimansa (veiksmo svarstymas), pūrvamimansa (pirmasis svarstymas); šiais sinonimais siekiama mimansą atskirti nuo utaramimansos (vėlesnio svarstymo), kuri įeina į vedantą.
Kabantieji Babilono sodai
Kabantys sodai turėjo būti prie upės, kad lengviau būtų juos drėkinti. Sodai buvo sukurti viena virš kitos buvusiose terasose, galėjusiose siekti 40 m aukštį. Visas statinys turėjo piramidės formą, nes aukščiau esančios terasos buvo mažesnės už žemiau esančias. Terasos buvo išklotos akmens luitais, užlietais švinu. Kiekviena terasa laikėsi ant stambių suremtų akmeninių gegnių, kurios sudarė kolonadą. Statinio pagrinde buvo didelis ketvirtainis pamatas. Į kiekvieną terasą suvežta tiek žemės, kad jose galėjo įsišaknyti ir dideli medžiai.
Į sodus buvo sodinami įvairiausių rūšių augalai: figos, migdolai, riešutmedžiai, granatai, vijoklinės rožės, vandens lelijos ir daugybė kitų – buvo atgabenti iš visos imperijos. Sodams drėkinti buvo naudojamas Eufrato upės vanduo. Siurbliais pakeltas iki viršutinės terasos, vanduo tekėjo žemyn, taip vėdindamas ir drėkindamas sodus. Tarp terasų įrengtose salėse vyko puotos.
Mimansa
Mimansikai laiko, jog vedos yra nežmogiškos kilmės (apauruṣeya), be klaidų ir amžinos. Visi kiti vediniai tekstai, nesusiję su aukojimu jiems irelevantiški.
Kabantieji Babilono sodai
Rašytiniai šaltiniai
Apie Babilono sodus žinome iš šių penkių autorių:
Mimansa
Šiai filosofinei mokyklai būdingas kraštutinis ontologinis realizmas. Mokša atmetama kaip neturinti realios socialinės reikšmės. Suvokimas, loginė išvada, lyginimas, Vedų liudijimai ir kai kurių tiesų pripažinimas postulatais laikomi pažinimo šaltiniais.
Dabar mimansos tradicija gyvuoja kaip Šankaros advaita vedantos vienuolijų tradicijos dėmuo.
Lačplėsis (epas)
thumb|250px|Lačplėsio paminklas [[Jelgava|Jelgavoje]]
„Lačplėsis“ (, apytikriai reiškia 'lokiažudys') – latvių epinė poema, kurią sukūrė poetas Andrejus Pumpuras, remdamasis latvių tautos padavimais ir legendomis apie galiūną Lačplėsį. Savo žymiausią kūrinį A. Pumpuras parašė Trečiajai Latvijos dainų šventei, vykusiai 1888 m.
Tema
Autoriui kūrinio pagrindu tapo nuo vaikystės girdėta legenda apie herojų Lačplėsį, žmogaus ir motinos lokės sūnų, kuris paveldėjo lokio ausis, todėl dar vadintą Lačausiu. Jis pasižymėjo milžiniška jėga, dirbo sunkiausius darbus (per Dauguvą valtį irklavo rankomis, arė su lokiu, dirbo velnio malūne ir kt.). Tačiau vėliau žuvo nuo tamsos riterio, kuris nukirto Lačplėsiui ausis, saugojusias visą jo galią. Pagrindinė šešių sakmių epo tema – kova tarp tamsos ir šviesos jėgų. Lačplėsis iš padavimų milžino galiūno paverstas istoriniu herojumi, ginančiu tėvynę nuo priešų. Lačplėsis tapo šventu tekstu latviams kovose už nepriklausomybę.
Įamžinimas
Lapkričio 11 d. yra Latvijos šventinė diena, vadinama Lačplėsio diena, Tėvynės gynėjo diena. 1919 m. šią dieną Latvijos kariuomenė sumušė bermontininkus, puolusius Rygą. Bareljefas su Lačplėsiu įrengtas ant Laisvės paminklo. Už nuopelnus Latvijos nepriklausomybės kare apdovanojama Lačplėsio karo ordinu.
A. Pumpuro kūrinio motyvais vėliau buvo sukurta įvairių kitų kūrinių: nuo Rainio dramos „Ugnis ir naktis“ (1905) iki roko operos „Lačplėsis“ (1988, aut. Māra Zālīte, Zigmars Liepinš).
Žliobiškiai
Žliobiškiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, už 5 km į pietryčius nuo Viešintų. Įsikūręs Pelyšos upelio dešiniajame krante. Per kaimą teka ir į Pelyšą įteka jos dešinieji intakai Jonupys ir Kiauliupys. Ribojasi su Sedeikių, Plikiškių, Gilvydžių kaimais, Pelyšos dvaru, Šimonių giria. Kaime įrengtas Pelyšų tvenkinys.
miniatiūra|250px|right|[[Pelyšų tvenkinys Žliobiškiuose]]
Priklauso Viešintų parapijai. Kapinių nebuvo.
Ties senąja kaimo kryžkele stūkso pašventintas geležinis kryžius su iš akmenų sumūrytu postamentu ir įrašu jame „''Žliobiškių kaimui. 2001''“.
Etimologija
Žliobiškių kaimo vardas, pasak vietinio padavimo, kildinamas nuo purvynų. Kadaise pro šalį važiavęs ir tuose purvynuose įklimpęs ponas nusistebėjęs: „Na, ir žlioba, negali net pravažiuoti“. Tas žodis ir prigijęs vietovei.
Istorija
Žliobiškių kaimas 1596 m. paminėtas Pelyšių dvaro inventoriuje.
1923 m. kaimą sudarė 18 sodybų, kuriose buvo 101 gyventojas. 1923 m. taip pat minimas Adampolio (Žliobiškių) viensėdis, kuriame buvo 1 sodyba su 7 gyventojais. 1936 m. kaimas išskirstytas į vienkiemius, tuomet turėjo 278,03 ha žemės.
Kaimas garsėjo giesmininkais Jurgiu Budrevičiumi, Vytautu Valėčka ir Aldona Tunkevičiūte, muzikantu Vladu Valėčka, audėjomis Julija Misiūniene ir Danute Valėčkiene, audėja ir siuvėja Julija Gerviene. Kaime dirbo amatininkai: stalius ir baldžius Mykolas Gervė, verpimo ratelių meistras A. Adomonis, šaukštų meistrai Vytautas ir Kazimieras Valėčkos, kalvis Adomas Drilinga.
Po Antrojo pasaulinio karo iš Žliobiškių buvo ištremti į Sibirą 5 asmenys.
1949 m. Žliobiškiai kartu su Sedeikiais priklausė „Pelyšos“ kolūkiui, nuo 1953 m. – „Kalnapilio“, paskui – Andrioniškio kolūkiui, kol 1992 m. šis iširo.
Šaltiniai
]
Kiparisinė ficroja
Kiparisinė ficroja (Fitzroya cupressoides) – pušūnų (Pinophyta) skyriaus, kiparisinių (Cupressaceae) šeimos ir vienintelė išlikusi ficrojų gentyje rūšis. Tai vienanamis medis, kurio atskiri vyriški ir moteriški žiedai sukrauti ant to paties vieno medžio, rečiau pasitaiko ir dvinamių, kurių moteriški ir vyriški žiedai sukrauti skirtinguose medžiuose.
thumb|left|250px|Kiparisinės ficrojos [[Lapas|lapeliai ir kankorėžėliai]] thumb|left|250px|Kiparisinės ficrojos [[Šaka|šakelė, lapeliai iš Los Alersės nacionalinio parko]] thumb|left|250px|Senos kiparisinės ficrojos [[kamienas]] thumb|left|250px|Ficrojų [[miškas Čilės Alerkės Kostero nacionaliniame parke (Monumento natural Alerce Costero)]]
Paplitimas
Auga į pietus nuo Valdivijos miesto, maždaug tarp 39° ir 43° pietų platumoje Čilojės saloje ir Patagonijos Anduose (Čilės Los Lagoso regione ir Argentinos Čiubuto, Neukeno, Rio Negro provincijose), viena pagrindinių Valdivijos drėgniųjų miškų medžių rūšių. Kaip dekoratyvinis medis introdukuota ir kitose pasaulio vietose, tarp jų JK, kurioje klimatinės sąlygos augimui pakankamai tinkamos ir aukščiausia Kiparisinė ficroja yra 20 metrų aukščio.
Augavietės
Auga netoli Didžiojo vandenyno pakrančių (pakrančių kalnai, kalnų slėniai) 500–2000 m aukščio Andų kalnų altitudėse, kur drėgnas klimatas ir praktiškai kasdieną lietingas oras. Čia sausi orai pasitaiko ne ilgiau kaip vienas mėnuo per metus. Argentinoje auga kalnų šlaituose ir ežerų pakrantėse maždaug 300–900 m aukščio altitudėse. Čia vasaros vid. temperatūra +13 °C +16 °C šilumos, žiemos vid. temperatūra +2 °C +4 °C šilumos. Šiose Argentinos vietovėse iškrenta per metus apie 2000-4000 mm kritulų. Augančių Čilės teritorijoje temperatūra gali kiek skirtis, būti kiek aukštesnė ar žemesnė priklausomai nuo vietovės Andų kalnuose aukščio ir čia iškrenta apie 6000 mm metinio kritulių kiekio.
Ištvermė oro temperatūrai ir kitiems veiksniams
Priskiriama aštuntai (8) augalijos atšiaurumo zonai, kur temperatūros limitas iki -12,1 °C -6,7 °C šalčio (pagal Bannister ir Neuner 2001 m.). Kiti šaltiniai teigia kad ištveria nuo -15° C iki -20° C šaltį.
Kipraisinės ficrojos matmenys ir istorija
Kiparisinė ficroja – aukščiausias, storiausiu kamienu, masyviausias ir ilgaamžiškiausias Pietų Amerikos medis. Dėl sunkiai įžengiamų tame regione miškingų ir kalnuotų vietovių, pavieniai aukšti medžiai mažai žinomi. Per pastaruoju metu ten vykstančias ekpedicijas ar pavienių entuziastų tyrinėjimus, tikimasi surasti ir išmatuoti kur kas nei dabar žinomi, aukštesnius ir masyvesnius šios rūšies individus.
Kiparisinės ficrojos auga ypatingai labai lėtai, tik 1 milimetrą į metus. Paprastai jos užauga iki 40-60 m aukščio, kartais iki 70 m. Kiparisinių ficrojų kamienas iki 3-5 m skersmens. Kartais pasigirsta su nepatvirtintais šaltiniais teiginių, kad praeityje pasitaikydavo 80 metrų aukščio ficrojų su daugiau kaip 5 metrų skermens kamienais. Aukščiausia šiuo metu ficroja yra Argentinoje (Los Alerseso nacionaliniame parke Menendeso ežero šiaurinėje pusėje) - 57 m aukščio ir 2,2 m skersmens. Ji apie 2600 metų amžiaus. Pasak parko prižiurėtojų, dar aukštesnės ficrojos auga Menendeso ežero pietinėje dalyje. Yra žinomas 426 cm skersmens Kiparisinės ficrojos išlikęs egzempliorius iš Monumento De Los Alerzales miškų draustinio esančio Čilėje.
Pasak Čarlzo Darvino užrašų, jis Čilėje yra matęs 40 m kamieno apimties ficrojas. Taip pat pasak Robert Fitz-Roy buvusio 1839 m. Čilėje, jis matė nuo 9 iki 12,2 m skersmens ficrojas (tai būtų masyviausias žinomas pasaulio medis). Palyginimui šiuo metu mamutmedis (masyviausi planetos medžiai) su storiausiu kamienu žinomas kaip „General Grant“ medis yra 8,8 m kamieno skersmens. Tačiau kolonijinėje Čilėje ficrojų kirtimai prasidėjo 1599 m., o XIX a.–XX a. ficrojų miškai buvo intensyviai kertami. Tik 1976 m. jos kirtimai buvo uždrausti įstatymu, nors ir dabar retkarčiais pasitaiko nelegalūs jų kirtimai. Tad per keletą šimtmečių patys aukščiausi, masyviausi medžiai buvo iškirsti. Pasak specialistų, dabar išlikę tik 15 proc. šių medžių ankstesnės populiacijos. Šių medžių masyvai dabar išlikę ir daugiausiai auga izoliuotose, sunkiai pasiekiamose Andų kalnų vietovėse esančiose iki 700 metrų aukščio. Žinant kad tai labai lėtai augantys medžiai, užaugti joms iki buvusių būdingų matmenų kaip praeityje, prireiks ne vieno šimtmečio.
Morfologija
Medis visžalis. Kiparisinės ficrojos laja siaura, kūgio formos. Jų kamienas tiesus, žievė rausva ir lupasi vertikaliomis juostelėmis. Lapeliai smulkūs 3–6 mm ilgio ir 2 mm pločio. Sėjinukų lapeliai ilgesni – 8 mm ilgio. Ficrojų Kankorėžiai rutuliški, 6-8 mm skersmens. Sėklos 2-3 mm ilgio, plokščios su sparneliais kiekvienoje pusėje, subręsta per 6-8 mėnesius po apdulkinimo.
Amžius
Ficroja – itin ilgaamžis medis. Čilėje auga senesni nei 3600 amžiaus individai. 1993 m. Čilėje buvo tiksliai apskaičiuotas vienos augančios ficrojos amžius, ir pasak šaltinių jai yra 3622 metai. Pagal tiksliai paskaičiuotą amžių, ji pretenduoja į antrą seniausią planetos medį po gajosios pušies.
Panaudojimas
Mediena rausvai ruda, lengva ir patvari. Iki uždraudžiant įstatymu ficrojų kirtimus, kolonijos laikų ir vėlesniais laikais Čilėje ficrojų mediena buvo labai vertinama ir plačiai naudojama. Iš jos buvo gaminami baldai, naudojamos atramoms ir kitoms reikmėms. Dabar auginama kaip dekoratyvinis medis soduose ir parkuose.
Pavadinimas ir sinonimai
Pirmasis jas aprašė Čilėje gyvenęs italų kilmės kunigas ir mokslininkas Juan Ignacio Molina 1782 m. kaip Pinus cupressoides. Dabartinis Kiparisinės ficrojos pilnas lotyniškas mokslinis pavadinimas (Fitzroya cupressoides I.M.Johnst.), o pavadinimo autorius Ivan Murray Johnston gyvenęs 1898–1960 metais. Šių medžių genties pavadinimas (Ficroja) suteiktas pagerbiant HMS Beagle kapitoną Robert Fitz Roy, dalyvavusiu ekspedicijoje kartu su tuo metu dar jaunu anglų gamtininku ir keliautoju Čarlzu Darvinu.
Indėnų genties mapučių vadinama lahuan, lawen, lawan, lawal, Čilėje ir Argentinoje ispanakalbių vadinama alerce.
Kiti kiparisinės ficrojos sinonimai:
Šėrikai
Šėrikai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Šilalės, dešiniajame Lokystos krante. Tai – Šilalės priemiestinė gyvenvietė.
John Adams (kompozitorius)
Džonas Adamsas (John Adams; g. 1947 m. vasario 15 d.) – amerikiečių šiuolaikinės profesionaliosios muzikos kompozitorius ir dirigentas. Jo muzikos stilius, kurio šaknys slypi minimalizmo estetikoje, susijungęs su unikalia kompozitoriaus maniera, priskiriamas postminimalistinės muzikos krypčiai, nors pats kompozitorius save vadina „poststilistiniu“ kūrėju.
Biografija
Džonas Kulidžas Adamsas gimė Vusteryje, Masačusetse. Augdamas gyveno skirtingose Naujosios Anglijos valstijose ir buvo stipriai paveiktas šio krašto muzikinės kultūros. Prie muzikos Dž. Adamsas pirmiausia prisilietė kaip klarnetistas, mokęsis groti kartu su tėvu ir Bostono simfoninio orkestro muzikantu Felix Viscuglia. Būdamas dešimties Dž. Adamsas ėmėsi mokytis muzikos teorijos ir kompozicijos, o 14-os jau girdėjo atliekant pirmąją savo pjesę viešai. 1965–1972 metais jis studijavo kompoziciją Harvardo universitete pas Leon Kirchner, Earl Kim, Roger Sessions, Harold Shapero ir David Del Tredici bei aktyviai koncertavo kaip Bostono simfoninio orkestro klarnetistas. Baigęs studijas, Dž. Adamsas ėmė dėstyti San Francisco muzikos konservatorijoje – ten praleido dešimtmetį. Čia jis greitai įsiliejo į naujosios muzikos pasaulį, dirbo konservatorijos elektroninės muzikos studijoje. Diriguodamas jos Naujosios muzikos ansambliui, pristatė aibę eksperimentinės muzikos kūrinių. 1978-aisiais San Francisko simfoniniame orkestre tapęs patarėju naujosios muzikos klausimais, kartu su jo muzikos direktoriumi Edo de Waart Dž. Adamsas didmiesčio publikai pristatinėjo svarbiausių amerikiečių ir europiečių avangardo kompozitorių kūrybą. 1983 metais dirigentas Peter Sellars užsakė Dž. Adamsui parašyti operą apie Ričardo Niksono susitikimą su komunistinės Kinijos lyderiu Mao Dzedongu. 1987-aisiais Hiustono operoje įvyko jos premjera, o, sulaukęs didelio pasisekimo, kūrinys per kelerius metus buvo parodytas net 70 kartų, vėliau laimėjo Emmy ir Grammy apdovanojimus. 1997-aisiais metais kompozitorius, švęsdamas savo 50-ąjį gimtadienį, surengė koncertą Amsterdamo „Concertgebouw“, kuriame kartu su jo kūriniais skambėjo džiazo muzikos žvaigždžių Miles Davis, Gil Evans ir Duke Ellington darbai.
Dirigento veikla
1988 m. muzikas tapo Šv. Pauliaus kamerinio orkestro meno vadovu, iki 1990-ųjų dirbo kolektyvo dirigentu bei patarėju muzikos klausimais. Jis buvo „Ojai“ ir „Cabrillo“ muzikinių festivalių Kalifornijoje meno vadovas ir dirigentas, dirigavo Niujorko, Čikagos, Klivlendo simfoniniams orkestrams, Los Andželo filharmonijos, Oslo filharmonijos, LSO, Londono Sinfonietos, Halės orkestrams, karališkajam „Concertgebouw“, „Santa Cecilia“, „Deutsches-Symphonie-Orchester Berlin“ orkestrams.
Dž. Adamsas dažnai diriguoja savo kūrinius, programose juos derindamas su Frank Zappa, Jean Sibelius, Igorio Stravinskio, Charles Ives, Aaron Copland, Steve Reich, Philip Glass darbais. 1999-aisiais muzikas kartu su „Ensemble Modern“ gastroliavo Europoje, atlikinėdamas savo kūrinį „Naive and Sentimental Music“ (1997–8) bei Ch. Ives Ketvirtąją simfoniją.
Stilius
„Mes gyvename tarsi poststilistinėje eroje. Mano bendraamžiai ir jaunesni kompozitoriai nerašo vienu aiškiai apibrėžtu stiliumi, visaapimančia raiška, kaip rašė Steve Reich ar Luciano Berio“, 1998 m. teigė Dž. Adamsas. Šiai jo minčiai atitaria knygos „Music in the Twentieh and Twenty-first Centuries“ autorius Joseph Auner: „Ankstyvojo minimalizmo kompozitoriai buvo linkę išgryninti skirtingas įtakas vieningo tono kūriniuose, tuo tarpu postminimalistų, tokių, kaip kompozitorius Džonas Adamsas, kūrybos esmė yra turtinga eklektika“.
Operos
Dž. Adamsas – pripažintas šiuolaikinės operos kompozitorius, kurio sceniniai kūriniai tvirtai laikosi didžiausių pasaulio salių repertuare, tad ši jo kūrybos dalis itin svarbi. Savo operose kompozitorius įrodė, kad jo jautrumas kalbai tolygus jo talentui sukurti individualius charakterius ir dramą. Operoms Dž. Adamsas paprastai renkasi istorinę ir politinę tematiką.
Port Glazgas
Istorija
Gyvenvietė žinoma nuo viduramžių. Tuo metu buvo pastatyta Niuarko pilis. Vietovė taip pat buvo žinoma Niuarko pavadinimu.
John Adams (kompozitorius)
Operos
Neabejotinai svarbus darbas jo kūrybinėje biografijoje – opera „Nixon in China“. 1983 m. režisierius Peteris Sellarsas pasiūlė Adamsui parašyti operą netikėta tema – įsimintinu JAV prezidento Richardo Nixono vizitu 1972 m. į Kiniją pas Mao Zedongą pagal Alice Goodman libretą. „Nixon in China“ premjera įvyko 1987 m. spalio 22 d. Hjustono „Grand Opera“; tais pačiais metais opera buvo parodyta daugiau nei 70 kartų. Premjerai dirigavo Peter Sellars, choreografija rūpinosi Mark Morris. Orkestrą šiai operai Adamsas išplėtė didele saksofonų sekcija, pridėtine perkusija bei elektroniniu sintezatoriumi. „Nixon in China“ partitūroje mainosi įvairios muzikinės įtakos: nuo „glasiškos“ minimalistinės manieros, džiazo iki „vagneriškų“ ar „štrausiškų“ intonacijų. Adamso muzikine kalba tik dar labiau išryškinamas Goodman rimuotų intelektualių kupletų humoras, kūrinyje sujungdamas heroizmą, banalybę, komizmą ir tragizmą. „Nixon in China“ anuometė Amerikos ikona vaizduojama su žaisminga ironija; operos potekstėje atsiskleidžia Rytų ir Vakarų pasaulėžiūrų skirtumai. Kūrinyje yra mažai veiksmo, opera padalinta į šešis paveikslus, kuriuose veikėjai perteikia savo pasaulėžiūras daugybėje monologų ir polilogų. Kūrinys pelnė „Emmy“ ir „Grammy“ apdovanojimus.
Port Glazgas
Istorija
Vėliau buvo pavadintas Niuportu Glazgu, o vėliau tapo Port Glazgu.
John Adams (kompozitorius)
Operos
Kitos operos tema vėlgi tapo aktualus tuometinis įvykis. „The Death of Klinghoffer“ (1991) referuoja į žydų pasiuntinio nužudymą, kurį įvykdė palestiniečių teroristai. Opera pirmą kartą parodyta 1991 m. Dėl temos politinio jautrumo prieš operą buvo piketuota, kūrinys nuo 1992 m. JAV nebebuvo statomas. „The Death of Klinghoffer“ balansuoja tarp gilios meditacijos ir brutalumo. Kūrinyje jaučiama Bacho pasijų ir religinės muzikos apskritai įtaka. Repetityvinės muzikinės figūros bei lyrinės vokalinės linijos apipintos chromatizmais, išryškinant laiko tėkmės pojūtį. Reakcija į šį opusą buvo nepaprastai kontroversiška, kūrinys kaltintas antisemitizmu, ypač sudėtingai reagavo Klinghofferių šeimos palikuonys. Tuo tarpu žymus muzikologas Richard Taruskin šią operą pavadino „antiamerikietiška, antisemiška ir antiburžuazine“.
Trečiasis Adamso sceninis kūrinys „I was Looking at the Ceiling and Then I Saw the Sky“ taip pat režisuotas Sellarso ir parodytas 1995 m. Berklyje (Kalifornija). Tai 25 pop dainomis papasakota istorija, akompanuojama roko grupės. Kūrinyje jungiasi ir romantinė komedija, ir socialinė satyra apie įvairių tautybių septynių jaunų amerikiečių gyvenimus Los Andžele Nortridžo žemės drebėjimo metu.
Kurį laiką Adamsas nerašė operų, tačiau po dešimtmečio grįžo į šią sferą su opusu „Doctor Atomic“ (2005). Jame nagrinėjama pirmosios pasaulyje atominės bombos sukūrimo moralinė dilema. Libretas parašytas remiantis archyvine medžiaga: dokumentais, pirminių šaltinių liudijimais, tad šis Adamso opusas – įspūdingas istorinis-muzikinis pasakojimas. „Doctor Atomic“ pasakoja apie fiziką J. Robert Oppenheimer ir pirmosios atominės bombos sprogimą 1945-aisiais. Pastarasis Dž. Adamso opusas iliustruoja kompozitoriui būdingą postminimalistinę eklektiką. Operoje pasirodo minimalistiniai ritmai ir repetityviniai modeliai, konkrečioji muzika ir neoromantinė muzikinė kalba.
OJ
oj gali reikšti:
John Adams (kompozitorius)
Operos
Dž. Adamsas taip pat gilinosi į muzikos ir teatro hibridus; ryškus toks kūrinys – opera-oratorija „El Niño“ (1999–2000), tūkstantmečio „gimimo oratorija“ pagal prieškristinę, biblinę ir šiuolaikinę Chicana poeziją. Šiame multimedijos kūrinyje tradicinė Kalėdų istorija peprasminama perkeliant ją į lotynišką Los Andželą.
Kritikos žodis
2003 metais Dž. Adamsas buvo apdovanotas prestižine Amerikos Pulicerio premija už savo kūrinį „On Transmigration of Souls“, skirtą rugsėjo 11-osios įvykiams atminti. Visgi kritika nėra tik pozityvi šio kompozitoriaus atžvilgiu. Kai kurie kritikai giria Dž. Adamso darbų tobulumą, tuo tarpu kiti kaltina juos nuobodumu. Daugiausia strėlių tenka kompozitoriaus istorinėms operoms. Štai „Nixon in China“, kuris šiuo metu yra viena labiausiai įvertintų moderniųjų operų, nebuvo sutikta taip teigiamai iškart. „The New York Times“ žurnalistas Donal Henahan po Hiustono operos premjeros teigė, jog „šis kūrinys vargiai galėtų tapti tradicinio repertuaro dalimi“. Tuo tarpu James Wierzbicki teigė, jog „vizualiai efektingas kūrinys silpnas muzikaliai“. Gerų atsiliepimų susilaukė Dž. Adamso dirigento veikla. To paties „The New York Times“ žurnalistas Anthony Tommasini labai teigiamai atsiliepė apie Dž. Adamso darbą diriguojant „American Composers Orchestra“ kolektyvui 2007-aisiais „Carnegie Hall“ salėje, kur pavadino kompozitorių „talentingu ir dinamišku kompozitoriumi“.
Henri Bergson
Anri Bergsonas (, 1859 m. spalio 18 d. – 1941 m. sausio 4 d.) – prancūzų filosofas, smarkiai paveikęs XX a. pradžios Europos filosofijos vystymąsi, Nobelio literatūros premijos laureatas (1927).
Apžvalga
A. Bergsonas (A. Bergson) buvo labai talentingas žodžio meistras, ir jam filosofui, žydų emigranto iš Varšuvos sūnui – buvo paskirta Nobelio literatūros premija. Į paskaitas, kurias jis skaitė Prancūzijos kolegijoje, suplūsdavo minios klausytojų. Kaip filosofas ir akademinių sluoksnių atstovas, jis pelnė visus įmanomus garbės titulus, įskaitant ir Prancūzijos Akademijos nario.
Idėjinės ištakos
Bergsono filosofija formavosi pozityvizmo ir evoliucionizmo idėjų laikais. Jo kūrybinė veikla aprėpė daugiau nei pusės šimtmečio tarpsnį, kuriuo klestėjo Vakarų filosofinė mintis. Nors Bergsonas neigė priklausąs konkrečiai filosofinei tradicijai ar krypčiai, tačiau jo filosofija pagrindinėmis nuostatomis artimiausia iš Arthuro Schopenhauerio idėjų išsirutuliojusiai „gyvenimo filosofijos“ tradicijai, kurios žymiausi apologetai buvo F. Nietzche. W. Dilthey, G. Simmelis. Bergsono „gyvybės polėkio“ filosofija – tai savotiška Schopenhauerio, Nietzche‘s teorijų, neoplatonizmo, B. Pascalio, J. Rousseau idėjų, romantinės filosofijos, prancūzų spiritualizmo ir Rytų filosofijos sintezė, atsiradusi derinant subtilias psichologijos ir biologijos mokslų sąvokas. XIX a. Nusivylęs pozityvistinėmis griežto moksliškumo nuostatomis, jis pasuko „gyvenimo filosofijos“ pirmtakų pramintais keliais. Dėl Schopenhauerio idėjų įtakos Bergsonas vos nebuvo apkaltintas plagijavimu. Intuityvizmo pradininkui artima „pasaulio kaip valios ir vaizdinio“ interpretacija, egzistenciniai Schopenhauerio filosofijos motyvai, mintys apie tikrosios ir netikrosios būties sklaidą, metafizinis voliuntarizmas, orientalistiniai motyvai. Svarbiausia Schopenhauerio filosofijos kategorija valia dėl Nietzche‘s idėjų poveikio Bergsono veikaluose transformavosi į nerimastingą „gyvybės polėkį“ ir „trukmę“. Pasaulį jis aiškina kaip vaizdinių visumą. Tikrovė jam neatsiejama nuo ją suvokiančios sąmonės. Jo veikaluose ypač daug dėmesio skiriama įvairių sąmonės procesų aprašymui ir analizei. Schopenhauerio įtaka Bergsono filosofijoje susilieja su Jenos romantikų idėjomis, iš kurių jis perima daugelį pamatinių savo filosofijos principų. Bergsonas perima romantikams būdingą susižavėjimą Plotino filosofija.
Orientalistinės įtakos
Orientalistiniai Bergsono filosofijos motyvai tiesiogiai siejosi su Schopenhauerio, švietėjų ir romantikų orientalizmo poveikiu. Jo tekstuose aptinkame daug įžvalgų susijusių su Rytų ir Vakarų religijų bei mąstymo tradicijų lyginimu. Indų religijose jis įžvelgė daug panašumų į graikų požiūrius, ritualus, pažymėjo, kad indų mąstymo tradicijoje susiduriame su konkrečia praktine gyvenimo patirtimi. Bergsoną, kaip ir prancūzų švietėjus, domino etninės senovinės kinų teorijos, kuriose jis įžvelgė etnocentrizmo apraiškas. Filosofui, kaip ir daoizmo bei čan adeptams, būdingos antiracionalistinės nuostatos ir intuityvaus tikrovės pažinimo sureikšminimas. Jo veikaluose nuolat kartojasi minėtoms kryptims būdingas kalbos ribotumo leitmotyvas, mintis apie jos nesugebėjimą išreikšt gyvenimo, kūrybinių dvasios polėkių, trukmės, žmogaus išgyvenimų aspektus.
Klasikinės filosofijos kritika
Bergsono veikaluose išryškėja „neklasikinės“ filosofijos reakcija prieš klasikinei tradicijai būdingą mokslinio pažinimo sureikšminimą ir visuotinumo principus. Jis atsiriboja nuo hėgeliškojo filosofijos istorijos kaip mokslo traktavimo ir kalba apie būtinybę vadovautis ne išorinėmis pseudomokslinėmis klasikinio mąstymo schemomis, o iš vidaus pažinti konkrečios sistemos sąsajas. Naujų filosofinių koncepcijų atsiradimą Bergsonas siejo su tradicija, iš kurios jos išsirutulioja. Bergsonas kritikavo programines ankstesnės mechanistinės pasaulėžiūros, racionalizmo ir pozityvistinės filosofijos nuostatas, jų šalininkams būdingą schemišką mąstymo būdą. Klasikinės filosofijos išpuoselėtame pasaulėvaizdyje Bergsonas regi iškreiptos dirbtinės schemos įkūnijimą. Bergsonas prabyla apie būtinybę sukurti kokybiškai naują filosofiją, kurioje pažinimo teorija susijungtų su gyvenimo teorija. Jis mato nuolatinį filosofijos ir meno suartinimą. Filosofijos tikslu laiko individualaus prado išryškinimą Čia atsiskleidžia filosofijos giminiškumas menui. Bergsonas kaip ir romantikai bei ankstesnė neklasikinės filosofijos tradicija skelbia meną autentiškos filosofijos idealu. Pagal jį filosofija artimesnė menui negu mokslui. Kadangi filosofija kaip menas daugiausia dėmesio skiria individualiam pradui, tai savo tikrovės pažinimo forma priartėja prie meno ar netgi su juo susilieja. Taigi Jenos romantikų leitmotyvas apie filosofinio ir meninio mąstymo susiliejimą tampa fundamentalia Bergsono mąstysenos idėja.
„Pozityvioji metafizika“
Nors Bergsonas atmeta mechanistines ir pozityvistines nuostatas, jo veikaluose jaučiamas dviprasmiškumas. Jo „pozityviosios metafizikos“ koncepcijoje susipina senosios metafizikos paneigimas ir naujos „neklasikinės“ neometafizikos kūrimas. Bergsonas tęsia „gyvenimo filosofiją“ ir traktuoja ją kaip harmoningo pasaulio interpretaciją.
Sąmonės samprata
Polemizuodamas su evoliucinių teorijų šalininkais Bergsonas teigė, kad materialiems daiktams būdingas erdviškumas, o trukmė laike yra sąmonės procesų sritis. Iš to kilo teorija apie spontanišką nenutrūkstamą sąmonės procesų sklaidą laike. Sąmonės procesai čia iškyla kaip dinamiški ir laisvi kilmės atžvilgiu. Bergsonas brėžia ribą tarp Homo sapiens ir Homo faber.
Intelekto ir intuicijos dichtomija
Bergsonas bet kokį racionalų šios srities pažinimą traktuoja kaip metafizinį. Intelektinio pasaulio pažinimo ribotumą įveikia praktinių interesų neturintis tiesioginis išgyvenimas – intuicija. Savo intuicijos koncepcija filosofas tęsė romantinę ir iracionalią tradiciją. Jis intuiciją traktavo kaip tiesioginio kontakto su daiktais, su gyvenimo esme instrumentą. Intuicijos sąvokai jis suteikė meninį turinį ir priskyrė jai racionalumui priešingas savybes. Bergsonas skyrė dvi skirtingas intuicijos formas: filosofinę ir meninę.
Socialinė teorija
Laikydamas žmonių visuomenę ne tik socialine organizacija, bet ir gamtiniu organizmu, Bergsonas skiria du socialinės organizacijos tipus: „atvirą“, su jam būdinga kūrybiška morale ir „uždarą“, artimą primityviam gamtiškam pasauliui. Į socialinę būtį jis žvelgia kaip į paviršutinišką. Paimta is: Henri Bergson „Kūrybinė evoliucija“, 2004 m., 397–430 p. „Intuityvistinė Henri Bergsono filosofija“
Kūrybos koncepcija
Kūrybos problemos turinčios universalią prasmę. Bergsono intuicija nukreipta į pažangą, kūrybą, laisvę. Kūrybinis pradas atitraukia žmogų nuo kasdienių rūpesčių ir perkelia į kitą realybės suvokimo plotmę. Kūrybinį žmogaus pradą Bergsonas laikė didžiausia vertybe.
Kūrybos ir meno filosofija
Meno filosofiją Bergsonas laiko tobuliausia filosofijos forma. Jis rutuliojo teoriją apie kūrybinę ir meninę pasaulio prigimtį. Menas siekdamas išryškinti tai, kas nepakartojama, geriau negu filosofija ar psichologija fiksuoja subtiliausius žmogaus vidinio gyvenimo poslinkius. Menas – tiesioginis tikrovės regėjimas. Filosofas plėtojo elitarinius romantikų motyvus, aukštinančius genijaus išskirtinumą. Aukščiausiu menu jis laiko muziką, kurią prilygina trukmei. Pažintinis optimizmas išskiria Bergsoną iš kitų „neklasikinės“ filosofijos šalininkų. Bergsono išplėtota „kūrybinės evoliucijos“ teorija oponuoja XIX a. evoliucinėms teorijoms. Jo „gyvybės polėkio“ filosofija tęsė romantinės ir „neklasikinės“ filosofijos tradicijas. Pagrindine savo filosofijos kategorija ir būties substancija jis skelbė išplėstą „gyvenimo“ sąvoką, įvardytą kaip „trukmė“, „gyvybės polėkis“. Kitas svarbus jo koncepcijos bruožas – meninės intuicijos, kūrybinės fantazijos sureikšminimas. Bergsono filosofijoje išryškėjo du skirtingi tikrovės pažinimo būdai: mokslinis, praktinis, iškraipantis tikrovę, - ir meninis, būdingas išskirtinėms asmenybėms. Bergsono „kūrybinės evoliucijos“ teorija, sąmonės kaip įvairių išgyvenimų ir prisiminimų srauto samprata padarė didelę įtaką vėlesnės filosofinės, estetinės minties, literatūros ir meno sklaidai. Jo idėjų pėdsakai ryškūs psichoanalizėje, pragmatizme, fenomenologijoje, egzistencializme, neotomizme. Bergsono intuicijos, dvasinio prado svarbos pabrėžimas, meninės erdvės ir laiko idėjos stipriai veikė įvairių moderniojo meno krypčių – kubizmo, futurizmo, dadaizmo, siurrealizmo, abstrakcionizmo, konstruktyvizmo – estetikos sklaidą. Antanas Andrijauskas.
Suomijos futbolo varžybos 1963 m.
Suomijos futbolo varžybos 1963 m.
Hola (reikšmės)
Hola vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Šviencko Vielkai
Šviencko Vielkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Mazovijos Vysokio valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į pietvakarius nuo Mazovijos Vysokio ir apie 57 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Šalia kaimo teka Broko upė.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas XIII a. kaip Swantsko. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 42 namai ir 269 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 75 namai ir 397 gyventojai, iš kurių 187 vyrai ir 210 moterų.
Juozas Pakalnis
Juozas Pakalnis (1912 m. rugpjūčio 4 d. Veselkiškiuose, Pakruojo raj. – 1948 m. sausio 28 d. Vilniuje) – fleitininkas – virtuozas, kompozitorius, dirigentas, pedagogas.
Biografija
Baigęs Stasio Šimkaus muzikos mokyklą Klaipėdoje, atvyko į Kauną. 1930 m. buvo priimtas į Valstybės teatro orkestrą fleitininku. Nuo 1931 m. dėstė fleitos specialybę Kauno muzikos mokykloje, nuo 1933 m. Kauno konservatorijoje, koncertavo. Kompozicjos jį mokė prof. Juozas Gruodis. 1935 m. debiutavo kaip dirigentas Kauno radiofone, o 1936 m. tapo Valstybės teatro simfoninio orkestro dirigentu. Ėmęsis kūrybos, pajuto teorinių žinių stygių, todėl 1938 m. įstojo į Leipcigo konservatoriją, bet po metų dėl politinės situacijos Vokietijoje grįžo į Lietuvą.
Nuo 1940 m. dirbo Valstybės teatre baleto dirigentu. Tuo pačiu buvo ir 1941 m. įsteigto Kauno muzikinės komedijos teatro dirigentas. 1945 m. Kauno valstybinė konservatorija pakvietė J. Pakalnį vadovauti studentų simfoniniam orkestrui. 1947 m. suteiktas docento vardas. 1948 m. žuvo Vilniuje neaiškiomis aplinkybėmis.
Palaidotas Kaune, Šančių kapinėse; 1970 m. perkeltas į Petrašiūnų panteoną, kur 1973 m. pastatytas antkapinis paminklas (archit. M. Lagunavičienė).
Tėviškėje įkurtas memorialinis muziejus, jo vardu pavadinta muzikos mokykla. Nuo 1992 m. rengiamas respublikinis Juozo Pakalnio vardo jaunųjų atlikėjų konkursas. Vaclovas Juodpusis parašė knygą „Juozas Pakalnis“ (Vilnius, 1972). 1969 m. Žaliakalnyje (Žemaičių g. 88) prikabinta atminimo lenta: „Šiame name 1930–1948 m. gyveno fleitininkas, dirigentas, kompozitorius, docentas Juozas Pakalnis“. Lenta nuimta. 2001 m. gegužės 31 d. atidengta nauja memorialinė lenta su bareljefu (skulpt. Stasys Žirgulis).
Kūryba
Didžiausias kūrybos pasiekimas – baletas „Sužadėtinė“ (Stasio Santvaro libretas) pastatytas Kaune 1943 m. gruodžio 4 d. Sovietmečiu baletas pavadintas „Aušta aušrelė“ ir statomas 50 metų. J. Pakalnis sukūrė ir mažesnės apimties simfoninių kūrinių: „Legenda“ (1933 m.), „Lituanica I“ (1935 m.), skirta Dariaus ir Girėno skrydžio atminimui, „Romantiškoji“ (1936 m.) bei „Herojinė“ (1948 m.) uvertiūros, „Kapričio fleitai su orkestru arba fortepijonui“ (1931 m.), „Kapričio Nr. 2 violončelei ir fortepijonui“ (1932 m.), romansų, dainų ir kitų muzikos kūrinių.
Audrius Janušonis
Audrius Janušonis (g. 1968 m. gruodžio 21 d. Butrimonyse, Alytaus raj.) – Lietuvos keramikas.
Biografija
1994 m. baigė Vilniaus dailės akademiją, dirba Alytaus dailės mokykloje.
Kūryba
Kuria daugiausia figūrines kompozicijas, torsus ir galvas, dažniausiai jų ciklus: „Torsai“ nuo 1998 m., „Faunai“ nuo 1999 m., „Personalijos“ 2000–2004 m., „Amalgama“ nuo 2001 m., „Trumpos istorijos“ nuo 2003 m. Tarp jų – Albertas Einšteinas, Pablas Pikasas, Frenkas Zapa, kitų XX a. žymių žmonių atvaizdai. Kūryba paremta daugiausia poparto, taip pat ekspresionizmo stilistika, naratyvumu, skulptūrose savitai susilieja ironija (arba groteskas) ir melancholija (Fontanų – pisuarų ciklas, 1994–1998 m., „Žvaigždės. Paskutinė šviesa“ 2002 m.) Surengė daugiau kaip 10 individualių parodų, daugiausia Vilniuje, dalyvavo grupinėse parodose Estijoje, Latvijoje, Austrijoje, Airijoje, tarptautiniuose keramikų simpoziumuose.
Hola (Palenkės Bialos apskritis)
Hola  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Bialos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Alfonsas Balys Bučelis
Alfonsas Balys Bučelis (1937 m. spalio 26 d. Linkonyse, Adutiškio valsčius, Švenčionių apskritis – 1997 m. rugsėjo 21 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, fotografas.
Biografija
1960 m. Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę.
Sudarė du fotografijų albumus „Tarybų Lietuva“ (1976 m., su Antanu Dakinevičiumi), rašė mokslo ir kultūros, vidaus ir užsienio politikos klausimais. 1974–1981 m. Lietuvos fotografijos meno draugijos pirmininkas.
Avižienis
Avižienis (arba Avižieniškis) – upelis Kupiškio rajone, Alizavos seniūnijoje, Pyvesos kairysis intakas (įteka ties Rudikais).
Etimologija
Avižienis upėvardis sietinas su avižius, avižė („laumžirgis, skėtė“).
NGC 3982
thumb|260px|Galaktika NGC 3982 NGC 3982 - spiralinė galaktika, nutolusi apie 68 mln. šviesmečių nuo Žemės. Ji yra Didžiuosiuose Grįžulo Ratuose. Objektą atrado Viljamas Heršelis 1789 m. balandžio 14 d.
NGC 3982 galaktikoje užfiksuota A tipo supernova.
Mugodžarai
thumb|250px|Geležinkelis per Mugodžarus
Mugodžarai  – žemų kalnų ir aukštumų sistema šiaurės vakarų Kazachstane; Uralo kalnų pietinis tęsinys. Sudaro eilės neaukštų akmeninių gūbrių (sopkų). Vyraujantis aukštis 300–400 m, aukščiausia vieta – 657 m (Boktybajaus kalnas).
Iš Mugodžarų į šiaurę teka Orė (Uralo intakas), į vakarus – Emba su intakais, į rytus – Irgizas. Toliau į pietus nuo Mugodžarų plyti Didžiųjų Barsukų dykuma, skirianti nuo Aralo jūros.
Būdinga pusdykumių augalija su plikais akmenynais, įkloniuose yra reliktinių beržynų. Kalnus kerta Kandyagašo-Aryso geležinkelis.
Aukštupys
Aukštupys – upelis Kupiškio rajone ir seniūnijoje, Lėvens kairysis intakas. 1,4 km ilgio Aukštupys teka iš Varležerio pro Aukštupėnus, 1 km į šiaurės rytus nuo Kupiškio, pro Kupiškio piliakalnį. Įteka į Lėvenį už 110,3 km nuo jos žiočių.
1984 m. pastačius Lėvens užtvanką, upelio vaga nuo Aukštupėnų ištiesinta ir pakreipta į vakarus.
Legenda
Legenda pasakoja, jog Aukštupys susidarė iš Aukštupėnų kaimo vietoje gyvenusio milžino ašarų, gedėjusio mirusio draugo – Paketurių kaimo milžino.
Eurovizijos dainų konkursas 1980
250px|thumb|right| {{legend|#22B14C|Dalyvaujančios šalys}} {{legend|#FFC20E|Šalys, 1980 m. Eurovizijos dalyvavime padariusios pertrauką.}} thumb|250px|right|Johnny Logan – 1980 m. Eurovizijos nugalėtojas
'''1980 m. Eurovizijos dainų konkursas''' – dvidešimt penktasis Eurovizijos dainų konkursas, vykęs 1980 m. balandžio 19 d. Nyderlanduose, Hagoje. Konkurso nugalėtoju tapo Airijos atstovas Johnny Logan su daina „What’s another year“.
Balsavimų lentelė
Kiekvienai šaliai atstovaujantys komisijos nariai skiria 12, 10, 8, 7, 6, 5, 4, 3, 2, 1 taškus dešimčiai geriausių dainų.. Tačiau pirmą kartą šiais metais, šalių buvo reikalaujama atiduoti savo balsus didėjimo tvarka, 1, 2, 3 ir t. t.
12 taškų
Po 12 taškų surinkusios šalys
Parsekas
thumb|100px|1 parsekas (E – [[Žemė, S – Saulė]] Parsekas (pc) – astronominis ilgio vienetas, lygus 3,085678×1013 km (3,26 šviesmečio). Tai yra atstumas iki kūno, kurio metinis paralaksas lygus 1" (kampinei sekundei). Iš to kilęs šio matavimo vieneto pavadinimas – paralaksas sekundei. Arba galime sakyti, kad parsekas tai yra atstumas, iš kurio Žemės orbitos didžioji pusašė (statmenai krypčiai Saulė-Žemė) matoma 1" (lanko sekundės) kampu.
Terminą pasiūlė anglų profesorius (astronomas bei seismologas) Herbert Hall Turner 1913 m. Kiti (neprigiję) šio vieneto pavadinimai buvo „siriometras“ (pagal Sirijų iki kurio maždaug 2,6 pc) ir „astronas“.
1 pc=3,2616 šm=206265 av=3,08568×1013 km. Pavyzdžiui atstumas iki Žemei artimiausios po Saulės Kentauro proksima žvaigždės 1,30 parseko arba 4,25 šviesmečiai
Kiti astronominio ilgio matavimo vienetai
Visatoje dideliems atstumams ir tolimiems objektams matuoti dažnai naudojami dar didesni nei parsekas astronominiai ilgio matavimo vienetai - kiloparsekai, megaparsekai ir gigaparsekai:
Kalniškiai (Raseiniai)
Kalniškiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Raseinių.
Naruhito
Naruhito (皇太子徳仁親王, Kōtaishi Naruhito Shinnō; g. 1960 m. vasario 23 d. Tokijuje) – 126-asis Japonijos imperatorius, valdantis nuo 2019 m. gegužės 1 d. Naruhito yra vyriausias Japonijos imperatoriaus Akihito ir imperatorienės Mičiko sūnus. Tiesioginiu sosto įpėdiniu buvo nuo 1989 m. Dėl iš anksto planuojamo Akihito atsistatydinimo Naruhito sostą perėmė 2019 m. gegužės 1 d. Jis buvo karūnuotas 2019 m. spalio 22 d. Jis taip pat užsiima labdaringa veikla. miniatiūra|200px|left|Naruhito per karūnavimo ceremoniją
Biografija
Gimė 1960 m. vasario 23 d. Togū rūmuose, Tokijuje, Japonijoje. 1982 m. baigė bakalauro, o 1988 m. – magistro laipsnio istorijos studijas Gakušiuino universitete. 1983–1986 m. studijavo Mertono koledže, Oksforde.
Čarlstonas (filmas)
Čarlstonas (orig. Charleston) – 1977 m. italų sukurta komedija, kurioje pagrindinį vaidmenį atliko aktorius Badas Spenceris.
Pagrindiniai aktoriai
left|thumb|170px
Turinys
Amerikietis lobistas Monakas įsigijo laivą, kuriame įrengė kazino, tačiau žaidėjams nuolatos sekasi ir jis patiria didelius nuostolius. Kadangi laivo nepavyksta parduoti, Monakas jį apdraudžia, tikėdamasis šį kokiu nors būdu nuskandinti ir gauti išmoką, tačiau kapitonui vis nesiseka įgyvendinti šeimininko užmačių.
Tuo metu jo bičiulis advokatas Morisas pasiūlo planą: paskelbti, kad laivas parduodamas už 3 milijonus, o jis pats imsis ieškoti tokio paties laivo, už kurį ketina sumokėti 5 milijonus. Neabejotinai atsiras norinčių nupirkti laivą iš Monako už 3 milijonus ir parduoti jį Moriso klientui už 5 milijonus, tačiau jie, vos gavę 3 milijonus, tiesiog dings.
Netrukus atsiranda turtingas brazilas, valdantis savo kabaretą ir ketinantis pirkti laivą. Monakas su Morisu džiaugiasi radę auką, patys neįtardami, kad brazilu apsimeta garsus sukčius, visų vadinamas Čarlstonu.
Pirmoji sandėrio dalis įvyksta ir Monakas su Morisu džiaugiasi praturtėję 3 milijonais, tačiau netrukus iš laivo kapitono sužino, kad šiam pavyko nuskandinti laivą, vadinasi draudimo išmoką, kuri siekia 7 milijonus, gaus naujasis šeimininkas. Monakas ir Morisas skuba surinkti 5 milijonus, kad atpirktų laivą ir patys gautų draudimą, kol niekas dar nesužinojo apie nelaimę, neįtardami, kad visa tai iš tiesų suplanavo Čarlstonas.
Micaičių Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia
Micaičių Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia – bažnyčia, stovinti Micaičių kaime, 1,4 km į pietvakarius nuo Pavenčių geležinkelio stoties, 4 km į pietus nuo Kuršėnų bažnyčios, netoli kelio. Liaudies architektūros formų.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Bažnyčia 2015 m.
Bažnytiniai dokumentai byloja, jog koplyčią Micaičiuose 1808 m. pastatė Kuršėnų klebonas Jokūbas Poklevskis Kozėla. Viduje tebuvo vienas altorius su Jėzaus Antakalniečio paveikslu. Koplyčiai tada suteiktas Nukryžiuotojo Jėzaus vardas. Ji buvo Kuršėnų parapijos filija. 1857 m. bažnyčia perstatyta.