cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gravitropizmas
Dabartinės žinios
Yra žinoma, jog atsakas į gravitacijos jėgos vektoriaus pasikeitimą galų gale pasireiškia lateraline augimo poliarizacija (Went,1928, Went, 1932). Taigi galų gale ši svarbi augalo reakcija, įgalinanti jį orientuotis erdvėje, turi būti reguliuojama ląstelės lygyje. Cholodno ir Vento teorija toliau plėtojama įvairiose laboratorijose (Merkys, 1962, 1966, 1972, 1990; Rayle & Cleland,1992). šiuo metu parodyta, jog gravitropinėje ir fototropinėje reakcijose svarbų vaidmenį vaidina beta-indolilacto rūgštis (IAR). Tyrimuose paprastai vadovaujamasi nuostata, jog tropinio išlinkimo procesas susideda iš keleto nuosekliai vykstančių fazių. Bendriausiu atveju išskiriamos indukcinė ir realizacinė fazės. Pirmoji apima sužadinimą, sujaudinimą, signalo perdavimą ir fiksaciją, o antroji yra betarpiškai stebima linkimo fazė (Merkys, 1990). Tačiau gryname pavidale šias fazes galima stebėti tik vienaląsčiuose organizmuose. Daugialąstėje sistemoje įvairios ląstelės esti įvairiose augimo fazėse ir neretai pasižymi skirtingu jautrumu. šiuo atveju apie reakcijos indukcinæ fazę galima kalbėti tik kaip apie statistinį procesą, kurio metu dalyje ląstelių jau gali būti prasidėjusi ir realizacinė fazė. Nepaisant to, tropinis išlinkimas gali būti tiesiogiai stebimas tik po to, kai į realizacinę fazę įžengia didžioji ląstelių dalis.
Taigi linkimas prasideda po to, kai dauguma ląstelių priėmė signalą apie gravitacijos jėgos vektoriaus pasikeitimą, transformavo jį į ląstelės kalbą ir užfiksavo atmintyje. Merkiui ir Laurinavičiui (1968), o dar anksčiau Brauner ir Bock (1963) pavyko atskirti gravitropinės reakcijos indukcijos ir realizacijos fazes ir parodyti, jog informacija apie praėjusią indukcinę fazę išlieka daugelį valandų. Analogiški rezultatai gauti ir fototropinei reakcijai (Guttenberg, 1959). Visą tą laiką ši informacija gali būti panaudota pereinant į realizacijos fazæ. Tačiau praėjus tam tikram laikui ji prarandama. Laiko tarpsnį nuo gravitacijos jėgos vektoriaus pasikeitimo iki informacijos fiksacijos (t. y. iki faktinio pasiruošimo poliarizuotam augimui) šiame darbe siūloma įvardinti daugialąstės sistemos indukcine faze statistine šio termino prasme. Visi po to vykstantys procesai atitinkamai vadinami realizacine faze.
Gravitropinei reakcijai skirtų darbų labai daug. Dažniausiai pagrindinis dėmesys skiriamas statolitų teorijai, beta – indolilacto rūgšties vaidmeniui, lateraliniam ir bazipetaliniam kalcio transportui, švieso įtakai poliarizacijos ir augimo procesams.
Elektriniai reiškiniai
Žinoma, jog sunkio jėgos poveikyje įvyksta daugelio augalo organų elektrinė poliarizacija: apatinė pusė įgauna teigiamą krūvį (Bose, 1907; Brauner, 1927). šios poliarizacijos registravimas (priskiriant ją indukcinei fazei) buvo panaudotas tirti įvairių inhibitorių poveikį indukcinei ir realizacinei gravitropinės reakcijos fazėms atskirai (Bjorkman & Leopold, 1987). Buvo laikoma, jog agentai, nuslopinantys patį gravitropinį išlinkimą, bet neveikiantys minėtai elektrinei poliarizacijai, sustabdo būtent realizacinæ fazæ. Kukurūzo šaknų gravitropinės reakcijos atveju tokiais pasirodė esą IAR transporto inhibitoriai: trijodbenzoine rūgštis bei naftilftalamo rūgštis. Tuo tarpu kalmodulino antagonistai kalimidazoliumas bei junginys 48/80 blokavo ne tik išlinkimą, bet ir poliarizaciją. Tuo remdamiesi minėti autoriai tvirtina, jog Ca2+ pakitimus naudojanti sistema vaidina lemiamą vaidmenį indukcinėje, o IAR tranportas – realizacinėje gravitropinės reakcijos fazėje.
Kalcis
Kalcio svarbą tįstamojo augimo reguliacijoje taip pat patvirtina bandymai, asimetriškai apdorojant Ca2+ vieną kukurūzo šaknies pusæ (Medvedev, Maksimov & Markova, 1991). Toks poveikis sukelia šaknų išlinkimą Ca2+ šaltinio kryptimi. Tačiau yra žinoma, jog koleoptilės apdorojimas Ca2+ tirpalu nesukelia adekvataus Ca2+ koncentracijos padidėjimo citozolyje (Felle, 1988b). Po trumpalaikio pakilimo ši koncentracija greitai nukrinta netgi žemiau pradinės reikšmės, nes aktyvuojasi įvairios Ca2+ homeostazę palaikančios sistemos (Gilory, Fricker, Blowers, Harvey, Collinge & Trewavas, 1989). Tokia sudėtinga priklausomybė apsunkina interpretaciją duomenų, gautų tiesiog apdorojant objektą Ca2+ tirpalu.
Kalcio jonų koncentracijos ląstelėje reikšmæ augimo reguliacijoje galima tirti ir kitais būdais, pavyzdžiui, naudojant agentus, specifiškai surišančius į mažai aktyvų kompleksą kalcio jonus ir tokiu būdu sumažinančius laisvo kalcio koncntraciją Dažniausiai naudojama etilenglikol O,O’-bis (2-aminoetil) N,N,N’,N’ tetraacto rūgštis (EGTA). Dauguma tyrinėtojų teigia, jog jei EGTA efektą galima panaikinti vėlesniu poveikiu CaCl2, tai šis efektas sukeliamas ne kokiu nors šalutinių EGTA poveikių, o būtent laisvo kalcio koncentracijos sumažinimo. Pavyzdžiui, Albizzia lophantha L. niktinastijos nuslopinamos EGTA, o CaCl2 panaikina slopinantį EGTA poveikį (Moysset & Simon, 1990). Kukurūzo šaknų gravitropizmas nuslopinamas EGTA, o CaCl2 atstato ankstesnį gravitropinio išlinkimo kampą (Lee, Mulkey & Evans, 1983). Senėjimo procesai žirnio lapuose pagreitinami EGTA, o EGTA efektą panaikina CaCl2. Visais minėtais atvejais CaCl2 atsatomasis efektas yra specifinis: kiti dvivalenčiai katijonai EGTA nuslopintos reakcijos neatstato. Gavæ tokius rezultatus, minėtų darbų autoriai teigia, jog EGTA veikimas susijęs su Ca2+ surišimu.
Vis dėlto, aptariant kalcio vaidmenį augimo ir augimo judesių reguliacijoje, būtina atminti, jog išskirtini mažiausiai du kalcio veikimo mechanizmai. Visų pirma, kalcis gali būti antrinis mesendžeris ląstelės vidinių procesų reguliacijoje. šiuo atveju kalbama apie labai mažų (10-7- 10-9 M) koncentracijų poveikį. šis veikimas gali būti susijæs su sudirginimo (pavyzdžiui, g vektoriaus pasikeitimo) sukeltu kalcio išmetimu į citozolį. Jis pasireiškia inicialinių procesų reakcijose (pavyzdžiui, dirginimo indukcinės fazės metu)(Merkys, 1991). Antra vertus, cituojamame A. Merkio darbe pabrėžiamas ir kitas kalcio veikimo aspektas – tai kalcio reikšmė audinių lygyje vykstantiems procesams. Pastarasis įgyvendinamas per lateralines ir tikriausiai akropetalines kalcio sroves ir atveda į palyginti aukštų kalcio koncentracijų gradientų susidarymą audiniuose. Kalcio koncentracijos šiuo atveju būna 10-4- 10-5 M eilės. šie procesai matomai vyksta realizacinėje fazėje.
Taigi, pasirėmus pateiktų duomenų visuma, tampa akivaizdi kalcio ir jo transporto reikšmė tįstamojo augimo reguliacijoje. šiandieninis supratimas apie šį kalcio vaidmenį paremtas keletu hipotezių. Pirmiausia, kalcio koncentracijos padidėjimo apoplaste poveikyje ląstelės sienelės fazė gali keisti savo pusiau skystą konsistenciją į standesnæ. Tai gali sulėtinti tįstamąjį augimą (Medvedev et al., 1991). Toliau, kalcio transportas gali turėti įtaką IAR transportui ir taip įtakoti tįstamąjį augimą per hormoninæ reguliacijos sistemą (Bangerth, 1976; Bjorkman & Leopold, 1987). Ca2+ srautai per plazmalemą gali veikti sienelės sintezės procesus (Steer, 1988). šios hipotezės daugiau ar mažiau remiasi augalinės ląstelės ypatumais: specifinės struktūros sienelės buvimu, fitohormonine augimo reguliacijos sistema ir pan. Tačiau visgi mažai tikėtina, jog, greta minėtų galimų kalcio veikimo mechanizmų augaluose nebūtų universalios kalcio kaip antrinio mesendžerio veikimo sistemos, neabejotinai esančios gyvūnuose (Rasmussen & Barret,1984), grybuose (Miller, Sander & Vogg,1990) ir galbūt net kai kuriuose prokariotuose (Futsaether & Johnson, 1994). šios sistemos veikimas pagrįstas tuo, jog sudirginimą priėmæs ląstelės receptorius atidaro plazmalemos arba kitų kalcio gradientą turinčių membranų kalcio kanalus, kalcis pagal elektrocheminį gradientą patenka į citozolį, čia į šį padidėjimą reaguoja viduląsteliniai kalcio receptoriai, kurie įjungia tolimesnes reakcijas, vedančias į fiziologinį atsaką. Tikėtina, jog fitochromas, kaip šviesos receptorius, veikia būtent pagal šį mechanizmą.
Žarniškės
Žarniškėmis vadinamos gyvenvietės:
Maulės regionas
Maulės regionas  – regionas centrinėje Čilės dalyje. Ribojasi su O’Higinso regionu šiaurėje, su Biobio regionu pietuose ir Argentina (Mendosos provincija) rytuose. Iš vakarų skalauja Ramusis vandenynas. Administracinis centras – Talka.
Geografija
Centrinę regiono dalį užima Vidurio Čilės slėnis. Vandenyno pakrantėje driekiasi neaukštas Čilės pakrantės kalnagūbris), o rytuose iškilę Andų kalnai (aukštis iki 4101 m, Peteroa ugnikalnis). Iš Andų ledynų išteka trumpos, bet vandeningos upės – Matakitas, Maulė, Tenas, Lonkomilija, Ačibuenas. Įkurtas Radal Siete Tazas nacionalinis parkas.
Administracinis skirstymas
Regonas padalintas į 4 provincijas:
Zalese Labendzkiai
Zalese Labendzkiai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kobilino Božimų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 22 km į šiaurę nuo Mazovijos Vysokio ir apie 36 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Kaimas įkurtas XV a. amžiuje. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 25 namai ir 124 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 26 namai ir 147 gyventojai, iš kurių 76 vyrai ir 71 moteris.
Nikolajus Makarovas
Nikolajus Makarovas:
Sharon Cherop
Sharon Cherop (1984 m. kovo 16 d.) – Kenijos lengvaatletė, kuri specializuojasi ilgų nuotolių bėgime. Pasaulio čempionato prizininkė.
Biografija
Cherop 2000 m. dalyvavo pasaulio jaunimo čempionate. 5000 m distanciją sportininkė įveikė per 16:23.73 ir pelnė bronzos medalį. 2002 m. sportininkė dalyvavo pasaulio kroso bėgimo čempionate, kuriame užėmė 10 vietą jaunimo klasėje. 2011 m. lengvaatletė startavo pasaulio čempionate, kuriame pelnė bronzos medalį maratono bėgime.
FC Dordrecht
Dordrechto FC – Nyderlandų futbolo klubas iš Dordrechto.
Istorija
Įkurtas 1883 m. rugpjūčio 16 d. kaip kriketo klubas DCC. Vėliau klubas išsiplėtė ir į savo klubą įtraukė futbolo ekipą, kuri 1891 m. pakeitė pavadinimą į DCFC. 1899 m. visiškai atsisakė kriketo ir tęsė veiklą kaip DFC. Tapo profesionaliu klubu 1954 m., kai Nyderlanduose buvo pristatytas profesionalus futbolas.
Tomas Milašauskas
Tomas Milašauskas (g. ~1976 m.) – teisininkas, advokatas, buvęs verslo teisės advokatų kontoros „Ellex Valiunas" partneris, Turto ir aplinkosaugos praktikos grupės vadovas.
Biografija
1999 m. Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultete baigė teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją. 2001 m. stažavosi advokatų kontoroje „Martini, Mogg und Vogt“ Vokietijoje, dalyvavo programose advokatams iš Vidurio ir Rytų Europos Vokietijoje (2001 m.) ir teisės ir verslo programose Ann Arbor, Mičigane, JAV (2002 m.). Baigė tarptautinio verslo studijas VU Tarptautinio verslo mokykloje (2001 m.).
1997-1998 m. UAB Lietuvos draudimo „Kreditų draudimas” teisininkas. 1998–2002 m. lizingo ir faktoringo bendrovės „Hanza Lizingas“ Juridinio skyriaus vadovas. Advokato I. Borveino kontoros advokato padėjėjas (nuo 2000 m. birželio 1 d. iki 2002 m. rugpjūčio mėn. 22 d.). 2002–2006 m. Advokatų kontoros „Lideika, Petrauskas, Valiūnas ir partneriai“ teisininkas, nuo 2002 m. rugpjūčio mėn. 22 d. iki 2006 m. rugpjūčio mėn. 22 d. advokatas. Advokatų profesinės bendrijos „VETO LT“ advokatas (nuo 2006 m. rugpjūčio mėn. 24 d. iki 2006 m. spalio mėn. 2 d.). Nuo 2006 m. spalio 2 d. iki 2009 m. balandžio 30 d. advokatų kontoros „Sorainen“ partneris, Nekilnojamojo turto praktikos grupės vadovas Baltijos šalyse. Nuo 2009 m. balandžio 30 d. advokatų kontoros „Lideika, Petrauskas, Valiūnas ir partneriai LAWIN“ partneris.
Praktikos sritys: Nekilnojamasis turtas; statyba bei ranga; gyvenamosios patalpos; kilnojamasis turtas; turto draudimas; lizingas.
Moka anglų, rusų, vokiečių kalbas.
Dmitrijus Lichačiovas
Biografija
Gimė sentikių šeimoje. 1928 m. Leningrado universitete baigė romanų ir germanų bei slavų ir rusų filologiją. Už dalyvavimą studentų moksliniame būrelyje 1928 m. suimtas ir kalintas lageryje Solovkų salose. 1931 m. pasiųstas į Baltosios–Baltijos jūrų kanalo statybą, už gerą darbą 1932 m. iš įkalinimo paleistas. 1932–1933 m. leidyklos „Соцэкгиз“ literatūrinis redaktorius, vėliau tipografijos „Коминтерн“ užsienio kalbų korektorius. 1934–1938 m. TSRS mokslų akademijos leidyklos Leningrado skyriaus mokslinis korektorius, redaktorius. Nuo 1938 m. Rusų literatūros instituto Leningrade Senosios rusų literatūros sektoriaus jaunesnysis, nuo 1941 m. vyresnysis mokslo darbuotojas, nuo 1954 m. sektoriaus, nuo 1986 m. skyriaus vedėjas. 1941 m. apgynė mokslų kandidato disertaciją „XII a. Naugardo metraščių sąvadai“. Vokiečiams apsupus Leningradą 1942 m. su šeima evakuotas į Kazanę. 1946–1955 m. Leningrado universiteto profesorius. 1947 m. filologijos mokslų daktaras. Nuo 1970 m. TSRS mokslų akademijos narys. 1985–1991 m. TSRS kultūros fondo, nuo 1993 m. Rusijos kultūros fondo pirmininkas. 1989–1991 m. TSRS liaudies deputatas. 1991 m. po Sausio tryliktosios įvykių Vilniuje pasiuntė TSRS prezidentui M. Gorbačiovui laišką reikalaudamas nedelsiant išvesti TSRS ginkluotasias pajėgas iš Baltijos šalių.
Mokslinė veikla
Tyrinėdamas Rusios metraščius ir kitus senuosius rašto paminklus parodė jų estetinę vertę, aprašė, kaip juose atsiskleidžia žmogaus charakteris, kaip susiklostė literatūrinės srovės bei žanrai. Tyrinėjimo stiliui būdingas minties tikslumas, faktografija, konceptualumas. Parašė apie 500 mokslo darbų, apie 600 publicistikos straipsnių, vadovėlių, atsiminimų.
Eugenijus Meškauskas
Eugenijus Meškauskas (1909 m. kovo 1 d. Aukštrakiuose, Šimkaičių valsčius, Raseinių apskritis – 1997 m. spalio 9 d. Vilniuje) – sovietinių laikų lietuvių filosofas, profesorius. Daugiausia nagrinėjo marksistinės metodologijos, pažinimo, ideologijos klausimus.
Biografija
Gimė ūkininkų šeimoje. 1927 m. baigė Raseinių gimnaziją, trečios gimnazijos laidos absolventas. Priklausė Ateitininkų kuopai, buvo jos pirmininkas. Nuo 1927 m. Lietuvos universiteto Teisės fakultete studijavo teisę. 1928 m. sudegė jo tėvų ūkis ir iš namų paramos nebegavo, todėl nuo 1929 m. pradėjo versti knygas iš užsienio kalbų, pirmiausia iš rusų. 1930–1931 m. vienas studentų marksistinės draugijos „Aurora“ organizatorių ir veikėjų. 1931 m., kai iki diplominio darbo gynimo buvo likę vos keli mėnesiai, nutraukė studijas ir pradėjo dirbti sekretoriumi advokato kontoroje, kooperatinėje bendrovėje „Pienocentras“. Dvejus metus tarnavo Lietuvos kariuomenėje. 1937 m. vedė Michaliną Navikaitę (1907–1990) ir vėl įstojo į Vytauto Didžiojo universitetą (VDU). Jį baigė tik 1940 m. pabaigoje. 1940 m. birželio 25 d. paskirtas Justo Paleckio, po Lietuvos okupacijos ėjusio Lietuvos prezidento pareigas, sekretoriumi.
1940–1941 m. VDU dėstė marksizmą-leninizmą. 1941 m. birželio mėn., prasidėjus karui, kartu su šeima pabėgo į Maskvą. 1942–1944 m. laikraščio „Tarybų Lietuva“ redaktoriaus pavaduotojas. 1944–1995 m. dėstė Vilniaus universitete: 1944–1947 m. Marksizmo-leninizmo pagrindų katedros, nuo 1947 m. Filosofojos katedros dėstytojas, 1949 m. docentas. 1947–1956 m. VU Istorijos ir filologijos fakulteto dekanas, 1956–1959 m. VU prorektorius mokymo reikalams, 1956–1987 m. Filosofijos katedros vedėjas, nuo 1982 m. profesorius. 1955 m. filosofijos mokslų kandidatas.
Mokslinė veikla
Tyrinėjo pažinimo (erdvės, laiko, materijos, vystymosi ir kt. sąvokas, praktikos vaidmenį pažinimo procese), mokslo metodologijos, determinizmo, materializmo, dialektikos, visuomeninės sąmonės, ideologijos teorijos problemas. Yra parašęs knygų, paskelbęs straipsnių apie filosofijos metodologinį turinį, iš pažinimo teorijos, ideologijos teorijos, filosofijos istorijos.
Daugelis svarbiausių publikacijų išspausdinta „Problemų“ numeriuose. Savo publikacijose aiškinosi daugybę filosofinių klausimų bei sampratų: „Erdvės ir laiko problema filosofijoje“ („Problemos“, 1977, Nr. 2 (20), p. 13-15), „Dialektinė vystimosi proceso samprata“ („Problemos“, 1987, Nr. 36, p. 5-13). Rašė ne tik šiame žurnale, bet ir daugelyje kitų mokslinių žurnalų. Savo nuomonę dėstė žurnalo „Mokslas ir gyvenimas“ numeriuose.
Avanti! (filmas)
Avanti!– 1972 m. sukurta komedija pagal to paties pavadinimo Samuel Taylor pjesę. Filmo pavadinimas yra žodis, kurį herojai nuolat kartoja viešbutyje, norėdami leisti įeiti į kambarį.
Turinys
Jaunas ir pasiturintis pramonininkas Vendelis, be rūpesčių gyvenantis Baltimorėje, gauna žinią kad Italijoje mirė jo tėvas, vadovavęs didžiulei korporacijai. Vendelis priverstas viską mesti ir vykti į Europą, kur susiduria su jam neįprastu žmonių elgesiu bei papročiais. Traukinyje jis susipažįsta su brite Pamela, kurį jį atpažįsta pagal straipsnius laikraštyje.
Viešbutyje, kuriame prieš mirtį gyveno jo tėvas (jis žuvo avarijoje), Vendelis sužino, kad mašinoje jis buvo su moterimi, kurios dukterimi pasirodo besanti Pamela, kurią vėl susitinka laive ir viešbutyje, ir kuri taip pat atvyko pasiimti motinos kūno. Paaiškėja, kad jo tėvas ir Pamelos motina buvo pažįstami jau 10 metų ir kiekvienais metais kartu praleisdavo mėnesį Italijoje, tame pačiame viešbutyje, nors priklausė visiškai skirtingiems socialiniams sluoksniams. Vendelis negali patikėti, kad jo tėvas tiek metų turėjo meilužę, o šeima nieko apie ją neįtarė.
Kadangi kūnams išgabenti reikalingi cinkuoti karstai, kurių gauti nėrа lengva, be to savaitgalis, Vendelis ir Pamela priversti užtrukti. Kol jie kartu leidžia vakarą, iš morgo dingsta abu kūnai, o už juos pareikalaujama išpirkos, nes Vendelis atsisakė padengti nuostolius, kuriuos padarė tėvas žūdamas avarijoje. Kol šis derasi dėl pinigų (vietiniai atsisako priimti dolerius), viešbučio darbuotojas Bruno, kažkada deportuotas iš JAV, padaro keletą kompromituojančių Vendelio ir Pamelos nuotraukų, kuomet šie maudosi nuogi (kartodami savo tėvų elgesį), tikėdamasis šantažu ir Vendelio įtaka vėl gauti JAV vizą. Apie tai sužinojusi Bruno meilužė, kambarinė Ana, jį nušauna Pamelos kambaryje.
Įvairūs nesklandumai dėl leidimų išgabenti kūnus lemia, kad Vendelis ir Pamela priversti leisti dienas viešbutyje kartu, kas neišvengiamai skatina jų suartėjimą, tarsi atkartojantį jų tėvų elgesį. Susirūpinusi žmona paprašo šeimos draugo, politiko Blodžeto atvykti ir padėti išspręsti problemų ir patikrinti Vendelio ištikimybę. Mirusiam tėvui jis suteikia diplomatinį statusą, kas leidžia kūną iš šalies išgabenti aplenkiant visas biurokratines kliūtis. Kol Blodžetas rengia dokumentus, Vendelis ir Pamela spėja palaidoti tėvus, o į oro uostą atgabena tuščią karstą. Jiedu išsiskiria, tačiau sutaria vėl susitikti tame pačiame viebutyje lygiai po metų...
AT121
LAU vietiniame lygmenyje pratęsia NUTS, pranc. Nomenclature des Unités Territoriales Statistiques, Teritorinių statistinių vienetų nomenklatūrą, patvirtintą 2003 m. gegužės mėn. Europos Parlamento ir Tarybos Reglamentu (EB) Nr. 1059/2003, galiojančiu nuo 2003 m. liepos 1 d.
Apskričių centrai – riebiu šriftu.
Kaspijos jūra
Kãspijos jūra  – didžiausias Žemės ežeras Europos ir Azijos sandūroje, plytintis rytuose nuo Kaukazo kalnų, dėl didumo vadinamas jūra. Tai nenuotakus sūriavandenis ežeras.
Kaspijos jūra susiformavo maždaug prieš 10 mln. metų, kai senovinis Tetijos vandenynas pasidalijo į dvi šiuolaikines jūras – Juodąją jūrą ir Kaspijos jūrą.
Pavadinimo kilmė
Iš viso žinoma apie 70 šio vandens telkinio pavadinimų – Hirkanijos jūra, Chazarų jūra, Abeskuno jūra, Derbento jūra, ir kt. Irane Kaspijos jūrą vadina Chazarų arba Mazenderano jūra (pagal vienos iš Irano tautų pavadinimą). Dabartinis pavadinimas siejamas su pietvakarių krante prieš mūsų erą gyvenusios kaspių tautos pavadinimu.
Geografija
Kaspijos jūra tyvuliuoja dviejų žemynų – Europos ir Azijos sandūroje. Ilgis iš šiaurės į pietus ~1200 km (36°34' – 47°13' šiaurės pl.), iš vakarų į rytus nuo 195 iki 435 km (46° – 56° rytų ilg.), vidutiniškai 310–320 km.
Skalauja šių valstybių krantus:
Jūros akvatorija sąlyginai skirstoma į tris dalis – Šiaurės Kaspija, Vidurio Kaspija ir Pietų Kaspija – kurių ploto santykis yra 25, 36 ir 39. Riba tarp Šiaurės Kaspijos ir Vidurio Kaspijos yra linija Čečėnės sala – Tub-Karagano kyšulys, riba tarp Vidurio ir Pietų Kaspijos – linija Gyvenamoji sala (Žiloj ostrov, rus. Жилой остров) – Gan-Gulu kyšulys. thumb|350px|right|Kaspijos pakrantė Turkmėnijoje
Dugno reljefas
Šiaurinė Kaspijos dalis – sekli lyguma su akumuliacinėmis salomis; vidutinis gylis apie 4-8 m, didžiausias gylis neviršija 25 m. Vidurinėje dalyje, kurią nuo šiaurės skiria Mangyšlako slenkstis, giliausia vieta siekia 788 m (Derbento duburys). Pietinėje dalyje, kurią nuo Vidurio Kaspijos skiria Apšerono slenkstis, giliausia vieta – 1025 m. Kaspijos šelfe vyrauja smėliai, duburiuose dugną dengia dumblas, kai kur prasikiša pamatinė uoliena.
Pakrantės
Kaspijos jūros kranto linijos ilgis apie 6501 – 6702 km, o su salų pakrantėmis – iki 7000 km. Dauguma krantų yra žemi ir lygūs. Šiaurinę pakrantę raižo Volgos ir Uralo deltos atšakos, krantai žemi ir pelkėti, vietomis daug vandens augalų. Rytinėje pakrantėje vyrauja klintiniai krantai. Krantai labiausiai vingiuoti Apšerono pusiasalyje (vakaruose) ir prie Kara Bogaz Golo rytuose.
Pusiasaliai
Stambūs Kaspijos pusiasaliai:
Salos
Kaspijos jūroje yra apie 50 salų, kurių bendras plotas ~350 km². Stambiausios salos: Ašur-Ada, Garasu, Gumas, Dašas, Čečenė, Čygyras, Zira, Zianbilas, Chara-Zira. Statomos dirbtinės Chazarų salos.
Įlankos
Didžiausios įlankos yra šios:
Hidrografija
Kaspijos plotas ir pakrantės linija gerokai kinta dėl vandens lygio kitimo. Vandens tūris, kai vandens lygis – 26,75 m, sudaro 78 648 km³, arba 44 % pasaulo ežerų vandens atsargų. Didžiausias gylis 1025 m. Pietų Kaspijos įduboje (nusileidžia tik Baikalui ir Tanganikai), vidutinis gylis 208 m. Šiaurinė Kaspijos dalis sekli, didžiausias gylis 25, vidutinis – 4 m.
Per pastaruosius 3000 metų Kaspijos vandens lygio kitimo amplitudė siekė 15 m. Nuo 1837 metų, kai buvo pradėtas registruoti vandens lygis, jis kito 3,8 m diapazone. Lygio kitimas siejamas su klimato kitimu, geologiniais pokyčiai ir antropogeniniais faktoriais (intakų užtvankos ir su tuo susijęs debito mažėjimas).
Kaspijos jūros vandens balanso komponentai (kiekiai per metus, 1970):
Vanduo Kaspijos jūroje pasikeičia kas ~250 metų.
Dėl neigiamo vandens balanso (daugiausiai dėl sumažėjusio Volgos debito, pastačius hidroelektrinių kaskadą) ХХ а. aštuntajame dešimtmetyje buvo parengtas planas nukreipti dalį Pečioros vandens į Volgą, taip apie 32 km³ padidinant jos metinį debitą, bet šis planas nebuvo įgyvendintas.
Vandens druskingumas kinta nuo 0,3 promilės prie Volgos deltos iki 13,5 promilės pietryčių pakrantėje. Žiemą, kai užšąla Volga, vidutinis druskingumas šiaurinėje jūros dalyje padidėja.
Jūros srovės
Vandens cirkuliaciją Kaspijos jūroje sukelia intakai ir vėjai. Kadangi didžiausi intakai yra šiaurėje, tai ir srovės šioje dalyje stipresnės. Stipri šiaurės srovė juda palei vakarinę pakrantę link Apšerono pusiasalio, čia skyla į dvi dalis: viena juda tolyn palei vakarinį krantą, o kita pasuka į rytinę jūros dalį.
Intakai
Į Kaspijos jūrą įteka 130 upių, 9 iš jų suformavusios deltas. Vandeningiausios upės, atnešančios ~90 % visų intakų debito, yra šios: Visas Kaspijos jūros baseinas užima maždaug 3,1-3,5 mln. kv. km, t. y. apie 10 procentų planetos uždarų vandens telkinių baseinų ploto. Baseino ilgis iš šiaurės į pietus ~2 500 km, iš vakarų į rytus~ 1000 km ir apima Azerbaidžaną, Armėniją, Gruziją, Iraną, Kazachstaną, Rusiją, Uzbekistaną ir Turkmėniją. thumb|left|300px|Kaspijos jūros ir Kara Bogaz Golo jungtis (NASA nuotrauka)
Kara Bogaz Golas
thumb|left|300px|Kara Bogaz Golas 1995 metais Unikalus 18 000 km² ploto sūraus vandens ežeras (neretai vadinamas įlanka), nuolatos maitinamas Kaspijos jūros vandens. Kara Bogaz Golo vanduo dėl karšto ir sauso klimato sparčiai garuoja, ir jį papildo ~200 m pločio protaka iš jūros atplūstančio vandens srautas.
Pavadinimo reikšmė turkmėnų kalba – „Juodosios ryklės (Juodųjų nasrų) ežeras“.
Kadangi ežeras nuotėkio neturi, jo vanduo itin sūrus – ~350 promilių (Pasaulinio vandenyno vidutiniškai 35 promilės). Ilgainiui čia susikaupė susikaupė milžiniški ištekliai įvairių druskų, ypač mirabilito (vandeningasis natrio sulfatas, Na2SO4·10H2O), arba glauberio druskos, kurio kiekiai vertinami iki 48 mlrd. tonų (didžiausias planetos telkinys). Šios druskos koncentracija tokia didelė, kad į Kara Bogaz Golo protaką patekusios ir vandens srauto atneštos žuvys ir Kaspijos ruoniai nuo druskų kaipmat apanka ir žūsta.
1980 m. protakoje pastatyta užtvanka, o 1984 m. pastatyta vandens pralaida. Ežero lygis nukrito keliais metrais, bet 1992 m. vandens tiekimas vėl atkurtas. Kasmet iš Kaspijos jūros į Kara Bogaz Golą atiteka 8-10 km³ vandens (daugiau negu Neries žiotyse) ir ~150 000 tonų druskų. Druskų gavyba nuo 1920 metų.
Klimatas
Šiaurinės dalies klimatas kontinentinis, pietinėje – subtropinis. Žiemą vidutinė temperatūra šiaurinėje dalyje kinta nuo -8-10 °C šiaurėje iki +8-10 °C pietuose; vasaros metu nuo +24-25 °C šiaurėje iki +26-27 °C pietuose. Rekordinė temperatūra, užfiksuota rytinėje pakrantėje, siekė 44 °C.
Vidutinis kritulių kiekis 200 mm per metus (nuo 90-100 mm rytuose iki 1700 mm vakarinėje pakrantėje). Vandens garavimas: vidutiniškai 1000 mm per metus, Apšerono pusiasalio apylinkėse 1400 mm /metus.
Virš Kaspijos jūros dažnai pučia stiprūs vėjai, ypač šiauriniai. Rudenį ir žiemą vėjai sustiprėja ir dažnai siekia 35-40 m/sek. Itin vėjuoti rajonai – Apšerono pusiasalis ir Machačkalos apylinkės.
Fauna
Kaspijos jūroje gyvena 1809 gyvūnų rūšys, iš kurių 415 rūšių yra stuburiniai. Čia aptikta 101 žuvų rūšis, didžiausi pasaulyje eršketinių žuvų ištekliai, taip pat gyvena karpiai, kilkės, kefalės, ešeriai, lydekos, lašišos. Čia esama ir jūrinių žinduolių – kaspinių ruonių. Gana daug endeminių rūšių. Iš moliuskų paminėtinos dreisenos, kitų bestuburių – pintys ir medūzos.
Kai kurias rūšis Kaspijos jūroje įveisė žmonės (kefales), arba jos atkeliavo su vandens transportu (krabai).
Flora
Jūroje ir jos pakrantėse aptinkamos 728 augalų rūšys, tarp kurių gausiausi dumbliai – žaliadumbliai, rudadumbliai, raudondumbliai, rupijos. Didžiąją biomasės dalį sudaro menturdumbliai (iki 30 kg/m²).
Kaspijos pakrančių miestai
thumb|270px|Baku, vaizdas į Kaspijos jūrą thumb|270px|[[Stepano Razino sukilimas|Stepanas Razinas. Vasilijaus Surikovo paveikslas]] Didžiausi Kaspijos pakrančių miestai yra šie:
Ekonomika
Iškasenos
Kaspijos jūroje slūgso dideli naftos ir gamtinių dujų klodai. Iki šiol ištyrinėti naftos ištekliai siekia apie 10 mlrd. t., kartu su dujų kondensatu – apie 10-20 mlrd. t. Naftos gavyba Kaspijoje prasidėjo 1920 metais (Apšerono pusiasalyje).
Laivyba
Išvystyta laivyba, plaukioja keltai Baku – Turkmenbašis, Baku – Aktau, Machačkala – Aktau. Volgos ir Dono upėmis bei Volgos-Dono kanalu galima susiekti su Juodąja jūra.
Eršketinių žuvų (90 % pasaulinių išteklių), karpių, kilkių žvejyba, ikrų gavyba ir kaspinių ruonių medžioklė.
Bahija Blanka
Bahija Blanka arba Baija Blanka – miestas Argentinoje, Buenos Airių provincijos pietuose, prie Atlanto vandenyno Baltosios įlankos (Bahía Blanca – nuo to ir miesto pavadinimas). 276,5 tūkst. gyventojų (2007).
Istorija
Bahija Blanką įkūrė generolas Ramonas Benarbė Estomba 1828 m. balandžio 11 d. kaip karinė tvirtovė (Fortaleza Protectora Argentina) apginti pakrantę nuo Brazilijos karinio jūrų laivyno, taip pat galvijų fermas nuo indėnų antpuolių. Tvirtovė buvo dažnai atakuojama vietinių indėnų genčių. Prekybinę svarbą įgavo 1885 m. nutiesus geležinkelį. Į miestą atvyko daug emigrantų iš Europos.
Susisiekimas
Bahija Blanka – svarbus centrinės Argentinos transporto mazgas. Keliai į Buenos Aires, Rosariją, Viedmą, Neukeną. Geležinkeliai į Neukeną, Bariločę, Buenos Aires, Kordobą, Mar del Platą.
Ekonomika
Miestas – svarbus šalies pramonės ir prekybos centras. Per Bahija Blankos jūrų uostą eksportuojama vilna iš Buenos Airių provincijos, nafta iš Neukeno prov., vaisiai iš Negro upės slėnio, taip pat eksportuojami grūdai, chemikalai. Priemiestyje Puerto Belgrane yra didžiausia Argentinos karinė jūrų bazė.
Lankytinos vietos
Neoklasicistinė katedra, kurioje yra Bahija Blankos arkivyskupija, apimanti visas Patagonijos vyskupijas. Muziejai (miesto istorijos, uosto, dailės). Zoologijos sodas. „Anglų kvartalas“ (Barrio Inglés), kuriame gyveno darbininkai iš Anglijos statę geležinkelį. Pajūrio kurortai (Maldonado, Colón, Pehuén-Có, Monte Hermoso). Miesto „širdis“ – Rivadavijos aikštė (Plaza Rivadavia), yra daugybė parkų ir sodų. 1956 m. įkurtas Nacionalinis Pietų universitetas (Universidad Nacional del Sur).
Bahija Blankoje gimė Nobelio medicinos premijos laureatas Sesaras Milšteinas (Cesar Milstein), taip pat garsus Argentinos krepšininkas Emanuelis Žinobilis (Emanuel Ginóbili).
Arakaniečiai
Arakaniečiai arba rachinai (MY ရခိုင်လူမျို (ra khuing lu myui)) – etninė grupė, gyvenanti Mianmare ir Bangladeše. Jie koncentruojasi istoriniame Arakano regione, kuris apima Mianmaro Rachinų valstiją ir Bangladešo Čitagongo sritį. Mianmare sudaro apie 4 % šalies gyventojų. Bangladeše arakaniečiai dar vadinami mogh, magh ir marma.
Arakaniečiai kalba mjanmų kalbos dialektu, tačiau dėl skirtingos nei mjanmai tapatybės ir istorijos laikomi atskira etnine grupe. Svarbiausias jų dialekto požymis – išlaikytas garsas /r/, kuris standartinėje mjanmų kalboje tariamas kaip /j/.
Kilmė ir istorija
Pagal liaudies tradiciją ir tam tikrus nacionalistų teiginius, arakaniečiai laikomi seniausiais krašto gyventojais, jau IV tūkst. pr. m. e. sukūrusiais Arakano karalystę. Tačiau lingvistiniai ir istoriniai tyrimai parodo, jog kaip etninė grupė arakaniečiai formavosi tik nuo X a. Tuomet dabartinių mjanmų protėviai užkariavo Iravadžio slėnį, perėjo Arakano kalnagūbrį ir apgyvendino Arakano krantą. Iki tol čia gyveno nežinomos kilmės induizuota tauta, kuri susimaišė su naujaisiais ateiviais, perėmė jų kalbą.
Nuo to laiko arakaniečiai vystėsi izoliuotai nuo mjanmų ir perėmė valdymą Arakano karalystėje: čia egzistavo Lemro ir Mrauku laikotarpiai, sietini su vienu didžiausių Arakano suklestėjimų. Tuo metu arakaniečiai garsėjo kaip piratai, siaubę Bengalijos įlankos pakrantes, o jų sausumos armijos buvo nužygiavę iki Dakos. Nuo XVII a. vidurio šiaurinė arakaniečių teritorijų dalis atiteko Bengalijai, ir istorinis kultūrinis regionas buvo padalintas į dvi dalis – šiaurinę ir pietinę. Nuo tada jos vystėsi atskirai. thumb|Arakaniečiai Bangladešo žemėlapyje Bengalijoje prasidėjo jų nutautinimo procesas ir greitas musulmonų bengalų apgyvendinimas, kuris tęsiasi iki šiol. Čia arakaniečiai yra vadinami magh, marma.
Pietiniai arakaniečiai nepriklausomybę išlaikė iki 1784 m., kai mjanmų Konbaungų dinastijos armija užpuolė Arakano sostinę Mrauku. Invazija nulėmė pietinės istorinio Arakano dalies prijungimą prie Mianamaro. Tuo metu iš šalies buvo išvežta daugybė meno kūrinių, sugriauta architektūros paminklų, išžudyta vietos gyventojų, didelė dalis jų paversti vergais ir išvežti į Iravadžio slėnį. Arakaniečiams pradėjus partizaninį pasipriešinimo judėjimą, jis sukėlė įtampą tarp Britų Indijos ir tuometinio Mianmaro. 1826 m. įvykus Pirmajam anglų-Mianmaro karui, arakaniečių teritorijos atiteko Britų Indijai. Po Birmos nepriklausomybės paskelbimo 1948 m. Arakanas tapo Mianmaro dalimi. Arakaniečių separatizmas vis dar egzistuoja, ir 1974 m. buvo pasiektas Rachinų valstijos sukūrimas.
Kultūra
Dauguma arakaniečių yra budistai, išpažįstantys Theravados atšaką. Tuo ir savo kalba jie skiriasi nuo Arakano musulmonų rohinjų.
Etniniai pogrupiai Mianmare
Oficialiai Mianmaro vyriausybė arakaniečius pripažįsta kaip vieną iš aštuonių „nacionalinių etninių rasių“, ir ją oficialiai sudaro 7 etnianiai pogrupiai:
Totoriai (Biržai)
Totoriai (arba Tatoriai) – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės vakarus nuo Biržų, prie kelio.
Etimologija
Kaimo pavadinimas kilo nuo XVII a. apylinkėse apgyvendintų totorių samdinių, saugojusių Biržų kunigaikštystės šiaurines sienas.
Žarniškės (Vilnius)
Žarniškės – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 2 km nuo Eitminiškių.
SVV Schiedam
Schidamo VV – buvęs Nyderlandų futbolo klubas iš Schidamo. 1991 m. prisijungė prie Dordrecht 90 klubo.
Jonas Žilius-Jonila
Jonas Žilius-Jonila (Žilinskas, 1870 m. spalio 18 d. Jurkšuose, Paežerių valsčius – 1932 m. kovo 2 d. Smiltynėje, palaidotas Kopgalio kapinėse) – Lietuvos rašytojas, kunigas, redaktorius, valstybės veikėjas.
Biografija
Kūrinius pradėjo spausdinti 1893 m. Parašė eilėraščių, poemų, dramų, apsakymų, literatūrinių padavimų, publicistikos ir istorinių apybraižų, išvertė A. Mickevičiaus kūrinių.
Nikolajus Lichačiovas
Nikolajus Lichačiovas (, 1862 m. balandžio 24 d. Čistopolis, Kazanės gubernija – 1936 m. balandžio 14 d. Leningradas) – rusų istorikas.
Biografija
Aukso medaliu baigė Kazanės gimnaziją, 1884 m. – Kazanės universitetą ir paliktas rengtis profesūrai. Nuo 1894 m. Sankt Peterburgo archeografijos komisijos narys, Sankt Peterburgo archeologijos instituto profesorius. 1897 m. įkūrė Rusijos genealogijos draugiją, 1925 m. savo kolekcijų pagrindu – Paleografijos muziejų. 1925 m. TSRS mokslų akademijos akademikas. 1930 m. suimtas, kaltintas antisovietinės Visaliaudinės kovos dėl laisvos Rusijos atgimimo sąjungos įkūrimu, kuriam laikui ištremtas į Astrachanę.
Mokslinė veikla
Parašė pagalbinių ir specialiųjų istorijos mokslų (sfragistika, paleografija, filigranologija, heraldika, genealogija), taip pat knygotyros, dailėtyros veikalų. Paskelbė XVI a. – XVII a. Rusijos istorijos šaltinių. thumb|left|150px|Nikolajaus Lichačiovo kapas
Žibartonys
Žibartonys gali reikšti gyvenvietes:
Sebastian Dette
Hans Walter Sebastian Dette (g. 1958 m. balandžio 26 d. Daune, Vokietija) – vokiečių teisininkas, buvęs Vokietijos Federalinio Administracinio Teismo (BVerwG) teisėjas, Tiuringijos audito rūmų pirmininkas (nuo 2010 m.).
Biografija
1979–1986 m. prof. Teichmann (Maince) katedros tarnautojas, nuo 1986 m. gruodžio mėn. Tryro apskrities administracijos tarnautojas, iki 1987 m. gruodžio referentas policijos, savivaldybių priežiūros ir stichinių nelaimių klausimais, nuo 1987 m. gruodžio iki 1988 m. gruodžio mėn. Tryro-Sarburgo apskrities administracijos apskričių teisės komiteto pirmininkas, nuo 1989 m. pradžios iki 1989 m. lapkričio Reino krašto-Pfalco žemės Aplinkos ir sveikatos ministerijos Parlamento ir Kabineto skyriaus vedėjas, nuo 2003 m. lapkričio pradžios Bundesverwaltungsgericht teisėjas.
2010 m. sausio 29 d. 73 iš 85 balsų Tiuringijos landtage išrinktas Audito rūmų pirmininku (pirmtakas Manfred Scherer, Tiuringijos vidaus reikalų ministras)
Mendosos provincija
thumb|right|240px|Ljankanelo ežeras thumb|240px|Ryškiaspalvės vulkaninės uolienos La Pajunijos rezervate thumb|240px|Mendosos provincijos vynuogynai
Mendosos provincija  – provincija Argentinos vakaruose. Šiaurėje ribojasi su San Chuano, rytuose – su San Luiso, pietryčiuose – su La Pampos, pietuose – su Neukeno provincijomis. Visa vakarinė riba – siena su Čilės Respublika. Administracinis centras – Mendosa.
Geografija
Visu vakariniu provincijos pakraščiu driekiasi Andų kalnų grandinės, kur yra aukščiausia ne tik provincijos, bet ir viso žemyno vieta – Akonkagvos k. (6959 m). Pietuose patenka į Pampų kalnagūbrių regioną – pavienius kalnų masyvus. Didžioji Mendosos provincijos dalis – lygumos (Kujo regionas).
Klimatas subtropinis; kontinentinis. Sausi ir saulėti orai būdingi visoje provincijoje. Vasaros labai karštos (dieną 30 °C, naktį 23 °C), žiemos palyginti šaltos (dieną 12 °C, naktį gali nukristi žemiau 0 °C). Didelis dienos ir nakties temperatūrų skirtumas. Per metus iškrinta 150–350 mm kritulių. Vyraujantys vėjai: Zondo – labai sausas pietų vėjas, pampero – švelnų orą nešantis, smarkus pietvakarių vėjas, Viento Norte – šiltas šiaurės vėjas.
Būdinga kserofilinė augalija, prisitaikusi prie sauso oro ir didelių temperatūros svyravymų. Rytiniu provincijos pakraščiu teka Desagvaderas, o per provinciją, iš kalnų, jo intakai – Tunujanas (Río Tunnuyán), Diamantė (Río Diamante), Atuelis (Río Atuel), Mendosa (Río Mendoza). Pietuose – Kolorado upės aukštupys. Dauguma upių sausrų metu išdžiūsta. Gausu laikinų ežerų, druskos lygumų. Didelė dalis upių patvenkta (El Nihuljo, Agva del Toro, Karisalio tvenkiniai). Kalnuose yra ežerų, kalnų ledynų. Gamtos rezervatai: Akonkagvos, Tupungato, Ljankanelo ežero, El Pajeno.
Ekonomika
Svarbiausia ūkio šaka – žemės ūkis. Vynuogininkystė (70 % šalies vyno produkcijos), sodininkystė (obuoliai, slyvos, kriaušės, alyvuogės, vyšnios, persikai, svarainiai), daržininkystė, bitininkystė. 14 % Argentinos naftos rezervų glūdi Mendosos provincijoje. Kalkių ir urano gavyba. Vyndarystė; maisto, naftos rafinavimo, cemento pramonė. Turizmas (~ 700 000 lankytojų per metus).
Gyventojai
Provincijoje gyvena beveik 2 milijonai gyventojų (4 % Argentinos gyventojų). Dauguma jų susitelkę dvejuose regionuose: šiaurės vakaruose (aplink Mendosą) ir pietuose (aplink San Rafaelį). Rečiausiai gyvenami šiaurės rytų ir pietvakarių rajonai. Svarbiausi miestai:
Ronnie O'Sullivan
Jis užaugo ir iki šiol gyvena Čigvelyje (Esekso grafystė).
O’Sulivanas daugelio laikomas vienu iš talentingiausių žaidėjų angliškojo biliardo žaidimo istorijoje ir yra vienas iš populiariausių žaidėjų pasaulyje. Jis pasaulio angliškojo biliardo čempionatą laimėjo septynis kartus: 2001, 2004, 2008, 2012, 2013, 2020 ir 2022 m.
Žaidimo stilius
Ronis – puikus puolėjas, tačiau tai priklauso nuo jo nuotaikos žaidimo metu. Kuo ji blogesnė, tuo jam labiau nesiseka mušti, todėl jis atsilieka, ir taip ratas užsidaro. Ir atvirkščiai, kelis kartus įmušęs gali pradėti ilgą įmušimų seriją.
Kai Roniui reikia išeiti iš pastatyto snukerio, jis labiau linkęs pasiduoti, nors, po Rėjaus Reirdono (Ray Reardon) treniravimo, Ronis kur kas geriau įvaldė šią žaidimo pusę.
O’Salivanas išsiskiria iš kitų panašų reitingą turinčių žaidėjų, nes gali nepriekaištingai žaisti tiek dešine, tiek kaire ranka, dažnai jas keisdamas netgi kelis kartus per partiją esant tinkamai pozicijai. Nors kairei rankai ir trūksta jėgos, tačiau jis tai kompensuoja mušdamas didelio kampo smūgius be pagalbinės lazdos. Kai Ronis pirmą kartą panaudojo savo kairiąją ranką žaidime 1996 m., Alainas Robidu (Alain Robidoux) apkaltino jį nepagarba. O’Salivanas atsakė, kad jis geriau žaidžia savo kairiąja ranka, nei Robidu – dešiniąja. Ronis buvo iškviestas oficialiai įrodyti, kad gali žaisti kairiąja ranka ir, kai laimėjo tris angliškojo biliardo partijas prieš buvusį pasaulio čempioną Reksą Viljamsą (Rex Williams), visi kaltinimai ir skundai buvo atšaukti.
O’Salivanas yra pasiekęs du savotiškus angliškojo biliardo rekordus – įmušęs maksimalią taškų sumą, bei per visas mačo partijas įmušęs virššimtines taškų sumas.
Pasiekimai
Iki šiol Ronis O’Salivanas yra laimėjęs 39 reitingo turnyrus, iš viso 77 turnyrus. 2020m. laimėdamas pasaulio čempionatą, jis pralenkė Styveną Hendrį (Stephen Hendry) pagal iškovotus titulus. 2017/2018 sezonas buvo neabejotinai geriausias Ronio karjeroje. Kartais Ronio žaidimas būdavo pilnas įtampos, tačiau nepakartojamas sugebėjimas susikaupti padėjo Roniui dar kartą parodyti savo talentą. Galbūt labiau nei pergalės įsimenantis yra kitas faktas – 2007/2008 sezone Ronis pasiekė net tris 147 taškų breikus. Dabar jo sąskaitoje yra 15 maksimalių breikų. Ronis yra pasiekęs dar vieną rekordą Northen Ireland trophy turnyre – aštuntfinalyje Ronis O’Salivanas 5 laimėtas partijas laimėjo 5 'Century' breikais, o vieną iš jų – 147 taškais. Jam dar priklauso greičiausio maksimumo rekordas – per 5 min. 20 s. Ronis yra vienintelis žaidėjas, kuris pasaulio čempionate yra padaręs tris maksimumus 1997 m., 2003 m. ir 2008 m. 2017/2018 sezone O'Salivanas laimėjo penkis reitinginius titulus ir tai leido jam būti tame sezone numeris vienas.
Taip pat Ronis O’Salivanas jau 20 metų figūruoja tarp 8 geriausių planetos angliškojo biliardo žaidėjų. 2012/2013 metų sezone jis užėmė 24 vietą tarp angliškojo biliardo žaidėjų, nes nedalyvavo daugelyje reitinguojamų turnyrų. 2013 metais praleidęs kone visus reitinginius turnyrus, grįžo apginti Pasaulio čempiono titulą ir finale įveikė Barry Hawkins'ą 18-12 taip tapdamas 5 kart Pasaulio čempionu.
Stasys Žymantas
Stasys Žymantas (Žakevičius) (1908 m. gegužės 5 d., senu stiliumi balandžio 22 d. Kijeve – 1973 m. balandžio 19 d. Los Andželas, JAV) – Lietuvos teisininkas, visuomenės veikėjas, žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1933 m. baigė teisės studijas Vytauto Didžiojo universitete, gilino žinias Paryžiaus, Harvardo, Čikagos ir Londono universitetuose. 1937-1940 m. – Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, 1940-1944 m. – Vilniaus universiteto docentas, dekanas.
1940 m. lapkričio gale Mykolas Naujokaitis jį įtraukė į Vilniaus LAF pogrindinę veiklą. Gen. št. mjr. Vytautas Bulvičius laikė Stasį Žakevičių patikimu žmogumi ir džiaugėsi jo įsijungimu. S. Žakevičius pasiūlė jiems naudotis Vilniaus Universiteto bibliotekos kambariu. Bibliotekoje dirbo jo žmona Marija Žakevičienė Biržiškaitė. 1941 m. pradžioje jį formaliai į veiklą įtraukė Vladas Nasevičius.
Vienas iš 1941 m. birželio sukilimo vadų. Antrą karo dieną, birželio 23 d., S.Žakevičius slaptai sukvietė į pasitarimą VU Teisės mokslų fakulteto dekanato patalpose. Susirinko 10-20 žmonių. Sutarė sukilimą Vilniuje pradėti 19 val. Sutarė užimti milicijos nuovadas, geležinkelio stotį, radiją, aerodromą, tiltus, išlaisvinti politinius kalinius iš Lukiškių kalėjimo ir iš traukinių Vilniuje bei Naujojoje Vilnioje, valdyti pagrindines miesto gatves ir kelius iš miesto. Laikina sukilimo vadaviete paliko VU Teisės mokslų fakulteto dekanatą. S.Žakevičius tą dieną LAF-o štabo vardu parašė, išspausdino ir platino atsišaukimą, skelbiantį nepriklausomybės atkūrimą bei Lietuvos laikinosios vyriausybės sudarymą Kaune ir raginantį Vilniuje pradėti sukilimą prieš bolševikus.
S.Žakevičius yra pastebėjęs tuometinias sunkias sąlygas: "Pačiame beveik 200.000 gyventojų Vilniaus mieste lietuviai tesudarė labai negausią mažumą: 10-15.000. Didžioji lenkiškoji dauguma, kurioje tuomet aktyviai reiškėsi lenkų komunistai, buvo lietuviams priešiškai nusistačiusi, visus juos, be išimties, net ir pačius lietuvius komunistus, laikydama nacionalistais ir smetonininkais. Antrą žymią Vilniaus gyventojų dalį, apie 80.000, sudarė žydai, kurių tarpe tuo metu taip pat dominavo komunistinis aktyvas, kuriam bet koks net sovietinis lietuviškumas buvo svetimas ir todėl nepriimtinas ir atmestinas." Vilniuje išleistame atsišaukime tvirtino, kad reikia eliminuoti žydus iš Lietuvos politinio, ekonominio ir kultūrinio gyvenimo.
Sukilimą apsunkino LAF karininkų suėmimas prieš pat karą, taip pat simbolinė sostinės svarba. Sukilėliai laimėjo didvyrišku ryžtu, priešingu visoms logikoms ir teorijoms. "Svarbiausias dalykas buvo sukilimo staigumas, spontaniškumas ir kaip tik logikos stoka. Bolševikai nežinojo ir negalėjo susigaudyti, nei kas, nei iš kur šaudė. Ir kaip tik tai sukėlė paniką ir vertė juos trauktis."
1941 m. birželio 24 d. rytą sudarytas Vilniaus miesto ir srities piliečių komitetas, kuriam jis pirmininkavo. Lietuvos laikinoji vyriausybė jį paskyrė savo įgaliotiniu Vilniuje. Vokietijos kariuomenei įžengus į Vilnių, komitetas pradėjo tvarkyti administracinius miesto reikalus. Vokiečių karo komendantas sutiko komitetą pripažinti civiline miesto valdžia. Vokiečių du karininkai su S. Žakevičiumi surašė aktą dėl Vilniaus srities aktyvistų štabo ir sukilėlių būrių išformavimo. Vilniaus karo komendantas aiškiai nurodė nevykdyti Kaune esančios laikinosios Lietuvos vyriausybės įsakymų. St. Žakevičius pareiškė norą atvažiuoti į Kauną pasitarti ir surinkti administracijai labai trūkstamų žmonių, tačiau liepos 11 d. gavo Sicherungsdivision 403 Kriegsabteilungs-chef neigiamą atsakymą, kad tokia kelionė įneštų daugiau nedarnumo vokiečių žinyboms, "kurioms pradžioje tikrai per daug skubotas valstybių fabrikavimas dar ausyse skamba."
1941 m. rugsėjo 15 d. Lietuvos generalinis komisaras Adrian T. von Rentelnas sustabdė komiteto veiklą. S.Žakevičius vokiečių paskirtas Vilniaus miesto savivaldos šefu.
Vokietijoje
1944 m. iš Lietuvos su vokiečiais pasitraukė vienu iš paskutiniųjų traukinių į Daniją. Savo pavardę pakeitė iš Žakevičiaus į Žymantą. Dirbo VLIK'e, palaikė ryšius su Lietuvos pogrindžiu (slapyvardis „Butautas“). Vienas iš VLIK’o užsienio delegatūros sumanytojų ir jos narys 1944-1945 m.
Anglijoje
1946 m. sausio mėn. Hamburge su Valteriu Žilinsku pirmą kartą susitiko su britų žvalgybos MI6 ekspertu Lietuvai Sandy McKibben. Stasys Žymantas jiems užmezgė ryšius su Stasiu Lozoraičiu ir Jonu Deksniu.
1948 m. išvyko į Angliją. Britų žvalgybos MI6 operacijoje Džiunglės vadovavo lietuvių daliniui. Nuo 1949 m. gegužės iki 1955 m. balandžio pabaltiečiai agentai buvo vokiškais laivais Schnellboot gabenami į Saaremaą, Užavą, Ventspilį, Palangą ir Ustką, kur juos sutikdavo vietiniai partizanai. NKVD/KGB operaciją išaiškino ir daugybę agentų užverbavo.
Stasys Žymantas ir Stasys Lozoraitis buvo pagrindiniai VLIK'o varžovai užsienyje atstovaujant  Lietuvos partizanus. 1950 m. spalio mėn. su VLIK'u užmezgęs ryšį partizanas Juozas Lukša-Daumantas grįžo į Lietuvą, kur parašė Pro Memoria. Juose pasisako, kad Stasio Žymanto siunčiami agentai „būtų likviduoti, o jų atsiradimo krašte inspiratoriams atimti bet kokią juridinę galią užsienyje veikti kovojančio krašto atstovų vardu“. Stasys Žymantas prieš mirtį nusivylė šia savo veikla.
Vienas Londone leisto žurnalo „Santarvė“ sumanytojų ir redakcijos kolektyvo narys. Su kitais įsteigė ir redagavo žurnalą „East and West“.
JAV
1957-1959 m. dirbo „Amerikos balso“ Miuncheno radijo centre. Jį uždarius, emigravo į JAV.
Bendradarbiavo leidiniuose „Dirva“, „Vienybė“, „Europos lietuvis“, „Nepriklausoma Lietuva“, „Mūsų Vytis“, „Lituanus“ ir kt.
Rodai II
Rodai II – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, šalia kelio. Išlikęs dvaro terasinis parkas. Rodų pradinė mokykla ir koplyčia įsikūrusi Naujarodžiuose. Veikia lentpjūvė.
Istorija
thumb|left|250px|Dvarui priklausęs pastatas šalia lentpjūvės
Rodai (Rady), kaip minima Hermano Vartbergiečio Livonijos kronikoje, 1372 m. buvo nuniokoti kryžiuočių.
Estijos futbolo varžybos 1999–2000 m.
Estijos futbolo varžybos 1999–2000 m.
Antivirusinė programa
Antivirusas – kompiuterinė programa, skirta aptikti ir nukenksminti kompiuterinius virusus.
Kasijai
thumb|250px|right|[[Gajus Kasijus Longinas|Gajaus Kasijaus Longino, liberatoriaus, atvaizdas ant denaro]] Kasijai – viena iš seniausių įtakingų senovės Romos patricijų giminių.
Kasijai pastatė jų vardu pavadintą Via Cassia kelią. Dabartinio Italijos miestelio Cassano Irpino pavadinimas taip pat tradiciškai kildinamas iš šios pavardės.
Armėnijos satrapija
Armėnija (pers: Arminiya, ) buvo Achemenidų imperijos satrapija. Ji koncentravosi Armėnijos kalnyne ir apėmė dideles teritorijas, kur dabar yra Armėnija, rytų Turkija ir vakarų Azerbaidžanas.