cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valentino Rossi
Formulės 1 bandymai
Dar kartą už Ferrari vairo italas sėdo po 2008 m. sezono, o 2010 m sausio 14 d. buvo paskelbta, kad Rossi dalyvaus Formulės 1 bandymuose sausio 20-21 dienomis Barselonoje. Po šių bandymų „Yamaha“ ekipos vadovas D. Brivis teigė manąs, kad italas po dar vieno Moto GP sezono gali pereiti į Formulę 1 visam laikui.
Pasaulio ralio lenktynės
Be savo pomėgio vairuoti Formulės 1 automobilį, italas yra didelis pasaulio ralio mėgėjas. Ralio legenda Colin McRae visada buvo mėgstamiausias Rossi lenktynininkas. Su juo italas lenktyniavo 2005 m. Monzos ralyje. Rossi nugalėjo Coliną aplenkęs jį daugiau nei 40 s. Ralyje italas užėmė antrą vietą, finale pralaimėjęs R. Capello.
Pirmą kartą ralyje V. Rosis sudalyvavo 2002 m.
2006 m. spalio 11 d. buvo paskelbta, kad V. Rosis dalyvaus Naujosios Zelandijos ralyje su Subaru automobiliu. Ralį jis baigė 11-oje vietoje iš 39 lenktynininkų.
V. Rosis daug kartų buvo siejamas su perėjimu į Pasaulio ralį arba Formulę 1, tačiau pats italas visada paneigdavo visus gandus.
Artūras Gimžauskas
Artūras Gimžauskas (g. 1977 m. rugpjūčio 19 d. Utenoje) – žurnalistas, sporto leidinių redaktorius.
Biografija
1994 m. Artūras Gimžauskas baigė Utenos Aukštakalnio pagrindinę mokyklą (buvusią vidurinę), 2000 m. įgijo Vilniaus pedagoginio universiteto kūno kultūros specialybės bakalaurą. 1999–2002 m. dirbo „Lietuvos žinių“ žurnalistu, 2002–2005 m. užėmė „Lietuvos žinių“ sporto skyriaus redaktoriaus pareigas. Nuo 2005 m. A. Gimžauskas yra mėnesinio žurnalo SPO:) vyriausiasis redaktorius. Nuo 2006 m. eina savaitraščio „Sportas“, o nuo 2008 m. – ir žurnalo „Lengvoji atletika" vyr. redaktoriaus pareigas.
Skersaruožis raumeninis audinys
left|thumb|200px|Skersaruožis raumeninis audinys thumb|right|275px|Skersaruožio raumeninio audinio nuotrauka (matyti kelios skaidulos). Skersaruožis raumeninis audinys, griaučių raumeninis audinys - audinys, sudarantis skersaruožius raumenis. Audinio pavadinimas kilo dėl aktino ir miozino ruožų, sudarančių šių raumenų skaidulas. Šis audinys yra prijungtas prie kaulų ir leidžia žmogui judėti.
Raumenų miocitai yra cilindrinės, daugiabranduolės skaidulos. Jų branduoliai yra skaidulos periferijoje, o skaidulos centrinėje dalyje yra išsidėsčiusios miofibrilės. Miocitų galai yra prijungti sausgyslėmis prie skirtingų kaulų. Vienas galas tvirtinasi prie arčiau kūno ašies esančio, dažnai stacionaraus kaulo, kitas - prie toliau nuo kūno ašies esančio kaulo.
Kiekvieną skaidulą supa jungiamasis audinys endomiziumas. Skaidulos sudaro pluoštelius, kuriuos supa pertvaros perimiziumas. Visą raumenį supanti jungiamojo audinio makštis yra vadinama epimiziumu. right|thumb|275px|Viršuje matomas sarkomeras ir jo dalys raumeniui atsipalaidavus, apačioje- susitraukimo metu
Sarkomero sandara
Tyrinėjant skaidulą mikroskopu audinyje matyti skersai miocito einantys šviesūs ir tamsūs ruoželiai. Šie ruožai dar vadinami diskais: A diskas sudarytas iš miozino siūlelių, o I diskas- iš aktino siūlelių. Šie siūleliai persidengia savo galais - aktinas įsiterpia į miozino tarpus. Kiekvieno I disko centre yra Z juostelė. Atstumas tarp dviejų Z juostelių riboja vieną sarkomerą- sutraukiamųjų struktūrų vienetą. Taigi, sarkomerą sudaro per vidurį esantis A diskas ir iš šonų esančios dvi I disko pusės. A diske galima rasti tiek miozino (iš kurio jis sudarytas), tiek įsiterpusio aktino. A disko centrinėje dalyje, vadinamoje Henzeno juosta, yra kiek šviesesnė - joje nėra aktino siūlelių ir ji žymima raide H. H juostos centre einanti tamsesnė linija vadinama M linija (mezofragma) – ji eina per patį sarkomero vidurį.
T vamzdeliai
Į raumenų skaidulas įeina T(transversiniai) vamzdeliai. Šie vamzdeliai - sarkolemos įlinkimai, susidarę A ir I diskų sąlyčio vietose. Kartu su iš abiejų pusių esančiu sarkoplazminiu tinklu, T vamzdeliai sudaro triadas. Pagrindinė T vamzdelio funkcija - užtikrinti, kad depoliarizacijos banga kuo greičiau pasiektų skaidulos centre esančias miofibriles. Depoliarizacijos metu depoliarizacinė banga pasiekia T vamzdelius ir jais pereina į sarkoplazminio tinklo membranas, tokiu būdu leisdama išeiti kalcio jonams iš sarkoplazminio tinklo į aplinką ir pradėti raumens skaidulos suitraukimą.
Papildoma informacija
Muscle strié
Antanavo koplyčia
Antanavo koplyčia – medinė katalikų koplyčia, stovinti Antanave, Kazlų Rūdos savivaldybėje, šalia kelio išlikusiame Antanavo dvaro parke. Priklauso Pilviškių Švč. Trejybės parapijai, vyksta pamaldos.
Istorija
Priklausė dvarininkams Chrapovickiams (buvo savotiškas giminės panteonas) ir Šabunevičiams (paskutiniai koplyčios savininkai). XIX a. suremontuota, išpuošta nežinomų italų dailininkų tapyba.
Pokario metais atiduota gyventojų poreikiams (įrengti maldos namai). Iki 1962 m. kop­ly­čio­je vy­ko pa­mal­dos, vė­liau ji ati­duo­ta An­ta­na­vo spi­ri­to ga­myk­lai. 1963 m. paskutinį kartą buvo aukojamos mišios, nes rinktis neremontuojamose patalpose pasidarė pavojinga. Kop­ly­čia tapo ge­ro­kai ap­leis­ta ir avarinės būklės, vi­daus įran­gos be­veik ne­iš­li­ko, įgriuvo stogas. Apie 40 metų koplyčia stovėjo lyg niekam nereikalinga. Antanavo spirito gamykla savo balanse buvusią koplyčią nurašė kaip nusidėvėjusį daiktą.
Aloyzas Šarlovskis
Aloyzas Šarlovskis (1845 m. gruodžio 2 d. Žvirgždėje, Rusijos imperija – 1911 m. gegužės 29 d. Krokuvoje, Rusijos imperija) – istorikas, daug dėmesio skyręs Ivano Frankivsko miesto istorijos tyrimams, 1863 m. sukilimo dalyvis.
Antanavo koplyčia
Atstatymas
2007 m. Kultūros paveldo departamentas skyrė lėšų parengti koplyčios konservavimo, restauravimo ir atkūrimo projektui. Vėliau pridėta Europos ekonominės erdvės fondo bei Norvegijos finansinė parama. Nuo 2008 m. rugpjūčio mėn. apgriuvusią koplyčią ėmė tvarkyti bendrovės „Restauracija“ specialistai. Restauracijos projekto vadovas – arch. Saulius Mikalauskas.
Pirmaisiais metais buvo restauruotos rūsio sienos, atkurtos nišos bei langų angos, rūsio perdangos, atstatyti rąstų sienojai, panaudojant išlikusius autentiškus sienojus, įrengta koplyčios perdanga. Vėliau restauruotas pastato stogas, bokštelis, kryžius, išsaugotos ir restauruotos bei konservuotos autentiškos konstrukcijos, dangos ir puošybos elementai. Pagal išlikusias detales, segmentus bei ikonografiją restauruotas altorius, pagal išsilaikiusią koloną ir ikonografinius duomenis atkurtas balkonas bei lubų plafonas. Autentiški fragmentai palikti neuždažyti. Pavyko panaudoti nemažai išlikusios autentiškos medžiagos. Pagal griuvėsiuose aptiktą koplyčios suolo šoninę dalį buvo pagaminti dabartiniai suolai.
Buvo restauruoti paskutiniojo dvaro savininko Šabunevičiaus, jo sūnaus ir marčios karstai, stovėję dar 1944 m. išdraskytoje laidojimo kriptoje. Sudėjus į juos palaikus, karstai užmūryti koplyčios rūsyje.
Koplyčia 2010 m. buvo suremontuota. Visos koplyčios restauravimas atsiėjo beveik 2 mln. litų.
Papšių šv. Antano koplyčia
miniatiūra|250px|left|Koplyčios vidus. Viduryje, prie durų – įėjimo į rūsį dangtis. Priekyje, dešinėje – šv. Antano statulos stovas
Antanavo koplyčia
Atstatymas
Ilgą laiką koplyčios altorius buvo tuščias, nes sovietmečiu dingo čia kabėjęs paveikslas, vaizdavęs madoną su kūdikiu. Todėl Antanavo bendruomenė kreipėsi į Kultūros paveldo departamentą, prašydama padėti surasti šį kūrinį. Sovietmečiu paveikslas buvo atsidūręs Ateizmo muziejuje. Jį likvidavus, visi eksponatai pagal perdavimo – priėmimo aktus pateko į Lietuvos nacionalinį muziejų. Taip muziejaus fonduose surastas koplyčios altorių puošęs kūrinys. Jis iš karto perduotas restauratoriams.
Papšių šv. Antano koplyčia
Istorija
Papšių koplyčia pastatyta XIX a. pradžioje kaip Aknystų dvarą valdžiusių dvarininkų Jelenskių giminės mauzoliejus, kuriame buvo palaidota apie 10 iškiliausių šios giminės atstovų: 1812 m. Napoleono žygio į Maskvą dalyvis Romualdas Jelenskis (1780–apie 1851), jo sūnėnas, vienas iš 1863 m. sukilimo organizatorių Antanas Jelenskis (1818–1874) ir jo žmona mokytoja Sabina Jelenskienė (?–1912), jų vaikai Marija ir Povilas (1839–apie 1884), Povilo žmona Emilija (apie 1850–1881) ir keletas kitų XIX a. pabaigos apylinkių dvarininkų. Koplyčios priežiūra XX a. pradžioje rūpinosi paskutinioji Aknystų dvaro savininkė, Povilo ir Emilijos Jelenskių dukra Sofija Emilija Venslovavičienė (1881–1964), globojusi koplyčią net ir senatvėje gyvendama Lenkijoje.
1956 m. Debeikių klebonas Laimingas Feliksas Blynas sutvarkė koplyčią ir įvedė joje šv. Antano atlaidus birželio pradžioje. 1958 m. sovietinės valdžios iniciatyva koplyčia buvo uždaryta, religinės apeigos joje nutrauktos, o kapinėse uždrausta laidotis. Per keturis dešimtmečius koplyčia buvo apleista ir išniekinta, joje buvusios kapavietės išplėštos ir sunaikintos. Tik Lietuvos Atgimimo metais vietos bendruomenės iniciatyva koplyčia buvo pradėta tvarkyti, 1990–1996 m. ji restauruota. Koplyčioje pastatyta iš Debeikių bažnyčios gauta klausykla, iš Utenos kraštotyros muziejaus čia atkeliavo ten išsaugota šv. Antano statula, ant sienų pakabinti Jelenskių giminės portretai, šventi paveikslai, kuriuos paaukojo dvarininkų palikuonys bei vietiniai gyventojai, pastatytas tautodailininko B. Tvarkūno altorius. 1999 m. birželio 13 d. vėl iškilmingai pašventinta. Po koplyčia vėliau atnaujintas ir sutvarkytas Jelenskių šeimos mauzoliejus.
Antanavo koplyčia
Architektūra
Koplyčią supa sutvarkytas lygaus reljefo parkas su alėjų ir takų tinklu, tvenkiniais. Koplyčios architektūra atspindi liaudiškos sakralinės statybos tradicijas. Kop­ly­čios iš­orė liau­diš­kai pa­pras­ta. Statinio pla­nas še­šia­kam­pis, jo sker­smuo apie 10 m. Pa­grin­di­nį tū­rį den­gia aukš­tas pi­ra­mi­dės formų malks­nų sto­gas. Jį vainikuoja iškilęs še­šia­kam­pis bokš­te­lis su svo­gū­no for­mos ku­po­lu ir kaltiniu kry­žiu­mi. Sie­nas juosia pro­fi­liuo­ti karnizai. Kop­ly­čios in­ter­je­ras erd­vus ir švie­sus. Še­šia­kam­pė pa­tal­pa deng­ta ly­gio­mis lu­bo­mis. Grin­dy­se len­tų raš­tas kar­to­ja pla­no for­mą. Po kop­ly­čia yra pus­rū­sis. Jo šiau­rės ry­tų pu­sė­je iš­mū­ry­ta dva­ro sa­vi­nin­kų lai­do­ji­mo krip­ta.
Pirminis sergamumas
Pirminis sergamumas (kartais - tiesiog sergamumas, incidentumas, ) yra naujų ligos atvejų rizika ar faktinis ligos plitimas populiacijoje per apibrėžtą laikotarpį. Nors kartais jis išreiškiamas tiesiog kaip naujų atvejų skaičius per tam tikrą laikotarpį, rekomenduojama jį nurodyti kaip proporciją ar santykį su vardikliu. Pvz., pirminis sergamumas piktybiniais navikais Lietuvoje 1998 metais buvo 378,5/100000 gyventojų, o 2004 m. - 464,1/100000 (Nacionalinės sveikatos tarybos metinis pranešimas 2005, p. 17 ).
Pirminio sergamumo nederėtų painioti su antriniu sergamumu. Pvz., įsivaizduokime kokią nors ligą, kurios gydymas trunka ilgai. Ji buvo plačiai išplitusi 2002 metais, tačiau 2003 metais jos plitimas sustabdytas. 2002 metais tiek pirminis sergamumas šia liga, tiek antrinis bus dideli. Tačiau 2003 metais pirminis sergamumas bus mažas, o antrinis sergamumas pirminis sergamumas išliks didelis, nes ligoniai sveiksta labai lėtai. Priešingai šiam, pavyzdžiui, trumpos trukmės susirgimams gali būti būdingas didelis pirminis sergamumas ir mažas antrinis sergamumas. Lengva peršalimo liga tas pats žmogus gali persirgti keletą kartą per metus, todėl naujų susirgimo atvejų skaičius populiacijoje kartais netgi gali viršyti populiacijos dydį, o antrinis sergamumas bus mažas. Tačiau antrinis sergamumas gali būti mažas ir tada, kai ligoms būdingas didelis mirtingumas.
Tyrinėjant ligos etiologiją geriau analizuoti pirminį sergamumą, o ne antrinį, nes antrinis sergamumas labiau susijęs su ligos trukme, o ne rizika susirgti atitinkama liga.
Tautiniai
Tautiniai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, prie kelio ir Tautinio upelio.
Istorija
thumb|left|255px|Tautiniai
1952–1992 m. kaimas priklausė kolūkiui „Raudonoji vėliava“.
Crystal Palace FC
Londono „Crystal Palace“ – Anglijos futbolo klubas iš pietinio Londono priemiesčio Kroidono.
Bočė
Bočė – rutulių sportas, kilęs iš Senovės Romos.
Taisyklės
Bočė dažniausiai žaidžiama natūralaus dirvožemio arba asfalto aikštelėje, kurios išmatavimai 27,5 m X 2,5–4 m. Rutulys gali būti pagamintas iš įvairaus metalo arba plastiko. Žaidimas gali vykti tarp dviejų priešininkų arba dviejų komandų. Žaidimas pradedamas išmetant specialųjį mažąjį rutulį (pallino). Taškus gali pelnyti tik ta komanda, kurios rutulys yra arčiau mažojo rutulio.
Ponarlica
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Elkšniai
Elkšniai (sovietmečiu Dzenyšiai, ) – kaimas Latvijoje, Jekabpilio savivaldybėje, 16 km į pietus nuo Viesytės, prie Susėjos upės. Valsčiaus centras. 124 gyventojai (2021 m.). Šalia eina plentas P73 Vecumniekai–Nereta–Subatė. Stovi 1831 m. pastatyta liuteronų bažnyčia.
Istorija
thumb|left|250px|Elkšnių bažnyčia
1831 m. pastatyta Elkšnių evangelikų liuteronų bažnyčia. XIX–XX a. buvo Elkšnių dvaras. Tarybiniais metais kaimas vadintas Dzenyšiais, buvo „Susėjos“ tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.
Meilė ir šeimyna
Meilė ir šeimyna – JAV lietuvių mėnesinis laikraštis, leistas 1920–1922 m. Čikagoje.
Istorija
Leistas vietoje 1919 m. išleisto „Paieškojimų“ žurnalo. Redaktorius ir leidėjas Algirdas Margeris. Sveikatos skyrių „Sveikatos sargas“ redagavo Antanas Karalius.
Gervais Yao Kouassi
Jaunystėje treniravosi ASEC Mimosas jaunimo klube, 2004 m. persikėlė į Belgiją, treniravosi su KSK Beveren. Šiame klube ir pradėjo profesionalo karjerą.
Gervinho dalyvavo 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse, kur įmušė įvartį į Serbijos rinktinės vartus. Nacionalinėje rinktinėje debiutavo 2007 m. lapkritį varžybose su Angola. Dalyvavo 2008 ir 2010 m. Afrikos Tautų taurėse. 2010 m. turnyre įmušė įvartį į Ganos rinktinės vartus.
Bohemija
Bohemija  – istorinis regionas Vidurio Europoje, Čekijos vakaruose.
Istorija
Kraštui pavadinimą suteikė keltų gentis bojai, čia gyvenusi II–I a. pr. m. e., vėliau juos pakeitė germanų gentis markomanai.
V–VI a. regione apsigyveno slavai. IX a. kraštą prisijungė Didžioji Moravija, kurios valdymo laikotarpiu įsigalėjo krikščionybė. Vėliau regione susikūrė Bohemijos valstybė, priklausiusi Šventosios Romos imperijai. Valdant Otokarui II, šalis pasiekė klestėjimo viršūnę, kuomet Bohemija užvaldė Austriją ir darė įtaką sritims net iki Adrijos jūros. Karolis IV Liuksemburgietis 1348 m. įkūrė Prahos universitetą, o 1355 m. tapo Šventosios Romos imperatoriumi. 1471–1526 m. Bohemiją valdė Jogailaičiai, o 1526–1918 – Habsburgai. Pastarieji panaikino Bohemijos, kaip karalystės, statusą ir įteisino vokiečių kalbos viršenybę krašte.
Po Pirmojo pasaulinio karo dalyje Austrijos-Vengrijos susikūrė Čekoslovakija, į kurią įėjo ir Bohemija. 1938 m. jos dalis, kurioje gyventojų daugumą sudarė vokiečiai, buvo prijungta prie Vokietijos, o 1939 m. vokiečių rankose atsidūrė likusi regiono dalis, kuri įėjo į Bohemijos ir Moravijos protektoratą. Nuo 1945 m. Bohemija vėl atiteko Čekoslovakijai, o 1993 m., šiai skilus, tapo Čekijos Respublikos sudedamaja dalimi.
Geografija
Bohemija ribojasi rytuose su Moravija, pietuose su Austrija, vakaruose su Vokietija ir šiaurės rytuose su Lenkija. Sieną su užsienio valstybėmis formuoja Sudetų kalnai šiaurėje ir Bohemijos Miškas pietuose bei vakaruose.
Achemos grupė
thumb|AB „Achema“ Achemos grupė – viena didžiausių nacionalinio kapitalo verslo grupių, vienijanti per 40 bendrovių Lietuvoje ir užsienyje.
Įmonės veikia trąšų gamybos ir prekybos, agroverslo, krovos ir logistikos, energetikos, dujų gamybos bei prekybos srityse, taip pat plėtoja kitus verslus. Koncernui priklausančių bendrovių pagaminta produkcija eksportuojama į daugiau nei 30 pasaulio šalių. Koncernas „Achemos grupė“ yra vienas didžiausių darbdavių Lietuvoje.
Dabartis
Koncerno „Achemos grupė“ įmonės 2022 metais uždirbo 2,38 mlrd. eurų pajamų. Jose dirba apie 4000 darbuotojų. Į valstybės biudžetą Koncerno įmonės 2022 metais sumokėjo daugiau kaip 244 mln. eurų mokesčių ir papildomai 19,6 mln. eurų kitų įmokų už Suskystintų gamtinių dujų (SGD) terminalo išlaikymą, viešuosius interesus atitinkančias paslaugas (VIAP) ir apyvartinius taršos leidimus (ATL).
Koncernas ir jo patronuojamosios bendrovės aktyviai dalyvauja pagrindinius šalies ir Europos gamybos sektorius vienijančių asociacijų veikloje: „Fertilizers Europe“, Lietuvos pramonininkų konfederacija (LPK), Lietuvos chemijos pramonės įmonių asociacija, Lietuvos jūrų krovos kompanijų asociacija, Lietuvos vėjo elektrinių asociacija, Lietuvos gynybos ir saugumo pramonės asociacija, Europos didmaišių gamintojų asociacija EFIBCA ir kt.
Koncerno „Achemos grupė“ finansinę atskaitomybę audituoja tarptautinė audito, mokesčių ir verslo konsultacijų bendrovė UAB „KPMG Baltics“.
Veiklos sritys
Pagrindinės koncerno veiklos kryptys – gamyba, prekyba ir krova, energetika.
Trąšų gamyba ir prekyba
Agroverslas
Krova ir logistika
Energetika
Kiti verslai
Viešbučiai
Gamyba ir paslaugos
Grigalius XI
Grigalius XI (, tikrasis vardas Pierre Roger de Beaufort, 1329 m. Rosiers-d’Égletons, dab. Korezo departamentas, Prancūzija – 1378 m. kovo 27 d. Roma) – italų kanonistas, Romos katalikų bažnyčios popiežius (1370–1378).
Biografija
Pierre Roger de Beaufort gimė Momonto pilyje, Marijos de Šambon ir popiežiaus Klemenso VI brolio, Boforo kunigaikščio Gijomo Rožė, sūnus. Turėjo devynis brolius ir seseris, kurie padėjo jam atlikti popiežiaus misiją. Nuo 1348 m. gegužės 28 d. devyniolikmetis – jau dėdės įšventintas Šv. Marijos diocezijos kardinolas diakonas. Perudžoje studijavo kanonų teisę pas profesorių Pjetrą Baldį, tapo itin kvalifikuotu kanonistu. Kanonų teisės daktaras, teologijos daktaras. Pasižymėjo aukšta morale, bet buvo silpnos sveikatos.
Išrinktas popiežiumi Avinjone. Siekė taikos Šimtamečiame kare ir kare tarp Florencijos bei Milano, kovojusių dėl popiežiaus žemių. 1376 m. įveikęs Florencijos respublikos pasipriešinimą ir Kotrynos Sienietės įkalbėtas 1377 m. perkėlė popiežių rezidenciją iš Avinjono į Romą ir įsikūrė Vatikane, taip baigėsi Avinjono nelaisvė.
Pasitelkdamas inkviziciją kovojo su erezijomis Provanse, Vokietijoje, Ispanijoje. 1377 m. pasmerkė Džono Vaiklifo raštus. Po jo popiežiumi nebuvo išrinktas nė vienas prancūzas. 1378 m. Sarzanoje surengė Europos kongresą, kuriame dalyvauti be Romos ir Florencijos atstovų, atvyko Prancūzijos karaliaus, Vengrijos, Ispanijos, Neapolio pasiuntiniai. Tačiau prasidėjus kongresui popiežius buvo rastas miręs. Jam mirus prasidėjo Didžioji Vakarų schizma (1378 – 1418 m.)
FSO
Rusijos Federacijos Federalinė apsaugos tarnyba (, trumpinama ФСО) – Rusijos specialioji tarnyba, kurios paskirtis – Rusijos Prezidento bei Vyriausybės apsauga ir saugumas.
FSO ištakos siekia 1881 m., kai organizacijai buvo pavesta rasti caro Aleksandro II žudikus. Pasikėsinimas paakino sukurti atskirą tarnybą, kuri saugotų nuo galimų revoliucionierių bei jų išpuolių.
1881 m. rugsėjo 3 d. pirmuoju vadovu paskirtas generolas majoras P. A. Čevinas, kurio kandidatūrą Senatas patvirtino rugsėjo 16 d.
XX a.
Rusijos Federacijos vadovybė FSO priskiria taip pat ir tokias funkcijas kaip žvalgyba bei kontražvalgyba. FSO dirba apie 40.000 tarnautojų.
Vladislovas Paliukaitis
Vladislovas Paliukaitis ( g. 1852 m. spalio 11 d. Vilkaviškyje, kitais duomenimis Sasnavoje – m. po 1929 m.) – Romos katalikų kunigas Lietuvoje ir Lenkijoje, draudžiamos lietuviškos spaudos platintojas.
Biografija
Mokėsi Marijampolės gimnazijoje. 1877 m. rugsėjo 15 d. įstojo į Seinų kunigų seminariją. 1883 m. sausio 28 d. įšventintas kunigu. Vikaravo Skriaudžiuose (1883-87 m.), Keturvalakiuose (1887-88 m.), Garliavoje (1888-91 m.), Zapyškyje (1891-92 m.), Bartninkuose (1892-94 m.). Nuo 1894 m. kunigavo Būdviečio filijoje (Lazdijų raj.). (1899–1903 m.) Krasnapolio (dab. Lenkija) klebonas. Čia keletą kartų baustas piniginėmis baudomis. (1903–1906 m.) klebonavo Veisiejuose, o (1906–1929 m.) – Jeleniave (dab. Lenkija).
Yra daug prisidėjęs, kad Seinų krašto kaimai liktų lietuviški, nenutautėtų. Už lietuviškų maldaknygių platinimą buvo įkliuvęs caro žandarams.
Ožinikas
Ožinikas  – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Vasilkuvo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Vilniaus elektrinė
thumb|Vilniaus centrinė elektrinė [[1918 m. (dešinėje)]] Vilniaus centrinė elektrinė – pirmoji Vilniuje viešoji elektrinė, tiekusi elektros energiją gatvių apšvietimui, gyvenamiesiems namams ir pramonei, veikusi 1903–1998 m.
Vilniaus miesto energetikos istorija
Pirmieji istoriniuose šaltiniuose užfiksuoti elektros tyrimai siekia 1753 m., kai Vilniaus universiteto profesorius, matematikas, astronomas ir architektas Tomas Žebrauskas pademonstravo elektros mašiną ir jos sukeltą iškrovą. 1854 m. nutiesus Peterburgo – Varšuvos telegrafo liniją, buvo pradėti naudoti cheminiai elektros energijos šaltiniai. Vilnius XIX a. buvo svarbus Rusijos imperijos šiaurės vakarų krašto pramoninis, strateginis ir administracinis centras. 1862 m. per Vilnių nutiesus geležinkelį, ūkinis ir politinis miesto gyvenimas dar labiau pagyvėjo. 1864 m. generalgubernatoriaus M. Muravjovo iniciatyva Vilniuje įrengtas gatvių apšvietimas – pastatyti pirmieji 44 dujiniai žibintai.
Pirmoji centrinė elektrinė buvo pastatyta Niujorke. 1882 m. Vilniuje 1897 m. nedidelė elektros stotis buvo įrengta, M. Jelenskio name Jurgio prospekte (dabar Gedimino pr. 19). 1900 m. neoficialiai nuolatinės srovės 30 A, 125 V, 1354 aps./min. generatorių, kurį suko 6 AG žibalinis variklis, buvo įsirengęs pirklys Girša Janovas. Panašios elektros stotys netrukus buvo pastatytos generolo leitenanto Kukelio name Antakalnyje, grafo J. Tiškevičiaus dvare prie Trakų. 1902 m. 12,5 kW 110 V nuolatinės srovės generatorius, kurį suko 20 AG žibalinis variklis, buvo įrengtas Vilniaus miesto salės (dabar Valstybinė filharmonija) pirmame aukšte. Salę apšvietė 42 elektriniai šviestuvai. Tais pačiais metais savo elektros stotį įsirengė ir Vilniaus geležinkelio stotis.
Statyba
Elektros panaudojimą Vilniaus gatvių apšvietimui paskatino besibaigianti 1863 m. sutartis su Lalanso kompanija dėl dujinio apšvietimo. 1897 m. gruodžio 5 d. Vilniaus miesto dūma sudarė komisiją, kuri turėjo parengti techninį projektą ir sąmatą elektrinio apšvietimo įrengimui. Atlikus skaičiavimus 1899 m. dūma nusprendė atsisakyti Berlyno naujosios dujų bendrovės paslaugų. Nutarta, kad elektrinis apšvietimas labiau atitinka naujų laikų techninius ir higienos reikalavimus, elektrifikavimas paspartins miesto pramonės augimą, be to, tai leis arklių traukiamą tramvajų pakeisti elektriniu. Priimtas sprendimas pastatyti centrinę elektrinę ūkio būdu miesto lėšomis, išleidus 750 000 rublių vertės 5 % paskolos obligacijų ir elektros apšvietimo ir eksploatacijos koncesijos neperleisti jokiai bendrovei.
Pradžioje buvo numatyta elektrinę statyti šalia Bernardinų sodo (Sereikiškių parkas), tačiau vėliau jos statybos vieta buvo perkelta į dešinįjį Neries krantą, Petrozavodskaja (dabar Rinktinės) gatvėje, šalia žydų kapinių, prie Vilijos upės. 1900 m. elektrinės statybai sudaryta komisija, kuriai vadovavo Vilniaus miesto burmistras Juozapas Montvila, nariai generolas A. Antanovičius, inžinieriai Stasys Blaževičius ir J. Parševskis.
Buvo paskelbtas konkursas, kuriame dalyvavo daug užsienio firmų. 1901 m. rugpjūčio mėn. prasidėjo elektrinės statyba. Statybai ūkio būdu vadovavo Vilniaus miesto inžinierius Vladas Malinauskas. Gatvių apšvietimui įrengti buvo pasitelktas rangovas: firma „Schuckert & Co.“. Pagrindinis pastatas baigtas 1902 m. sausio mėn., o dar po metų, 1903 m. sausio 17 d. baigta montuoti įranga ir nutiestas skirstomasis tinklas.
1903 m. sausio 22 d. elektrinę ir tinklus priėmė Vilniaus gubernijos valdybos komisija. Elektrinė kainavo 680 000 rublių. Priėmimo akte detaliai aprašyti visi elektrinės įrengimai, jų techninės charakteristikos. Elektrinės pastatas buvo dviejų dalių, kurios skyrėsi ir architektūriškai. Vieno aukšto pastate įrengta mašinų salė (numatant vietą 4 garo mašinoms) ir katilinė (numatant vietą 5 garo katilams). Po mašinų sale tokio pat dydžio rūsys, kuriame patalpinti garo kondensatoriai bei garo ir vandens vamzdynai. Trijų aukštų pastato pirmame aukšte įrengta elektrinės raštinė, antrame – elektrinės viršininko, vyr. mechaniko ir vyr. energetiko butai, trečiame – akumuliatorių baterija, pusrūsyje – penki butai žemesnio rango personalui. Elektrinėje buvo valgykla, remonto dirbtuvės ir kuro sandėlis. Pastatas suprojektuotas taip, kad mašinų salę, katilinę bei kuro sandėlį būtų galima išplėsti.
Katilinėje buvo įrengti du po 235 m² kaitinamo paviršiaus 10 atmosferų slėgio Bormano katilai, mašinų salėje dvi po 350 AG (257 kW) 125 aps./min. horizontalios Ortveino ir Karasinskio firmos garo mašinos su 250 kW galios 440V AEG generatoriais, 3 garo siurbliai, vandens mechaninių ir cheminių priemaišų valytuvas. Siurblių našumas – 1,5 tūkst. kibirų vandens per valandą. Garo vamzdžiai apskaičiuoti visai elektrinės galiai – 1,7 AG. Vandenį elektrinė galėjo imti iš upės arba iš artezinio šulinio. Visose elektrinės patalpose iš pat pradžių buvo įrengtas garinis šildymas, t. y. pirmasis centrinis šildymas Lietuvoje. Tuo metu tai buvo moderniška elektrinė. Į ją praktikai buvo siunčiami studentai iš Peterburgo imperatoriaus Aleksandro III elektrotechnikos instituto.
1906 m. ant administracinio pastato bokštelio pastatyta skulptoriaus Boleslawo Balzukiewicziaus skulptūra „Elektra“ – moteris su laurų vainiku ant galvos, dešinėje rankoje laikanti žibintą su elektros lempute, o iškelta kairioji – skelbia naujos šviesos eros pradžią. Prie jos kojų parkritęs elektros šviesos apakintas vyras – kairiąja ranka prisidengęs akis, o dešiniąja numeta gęstantį fakelą. 1957 m. ji buvo nugriauta, o 1995 m. atstatyta (autorius – skulptorius Petras Mazūras).
Veikla
1903 m. vasario 14 d. Vilniaus viešoji centrinė elektrinė buvo atidaryta. Iš pradžių ji dirbo tik piko valandomis, o dieną elektra buvo tiekiama iš akumuliatorių baterijos (ją sudarė 266 elementai). Elektros energijos nuostoliai tais metais elektrinėje sudarė 9,6 %, o bendri elektrinės ir tinklo nuostoliai – 13,55 %. 1904 m. Vilniaus gatvėse jau degė 189 elektros lemputės, prie elektros tinklo buvo prijungti 264 namai. Nuo 1910 m. elektrinė jau veikė visą parą. 1912 m. vartotojų skaičiui išaugus iki 1660, įrengiama pirmoji Lietuvoje 1290 AG garo turbina ir 950 kW generatorius.
Katilai buvo kūrenami Donbaso anglimi, kuri iki 1940 m. iš geležinkelio stoties buvo vežama arkliais trisdešimčia vežimų, į kuriuos kraudavo po 1,5 t akmens anglies. Už elektrinės tiekiamą energiją buvo mokama pagal vartojimo valandas. Iki 200 valandų reikėjo mokėti 30 kapeikų už kWh, virš 400 valandų tik 15 kap., o vartojantieji virš 2000 valandų, gavo net 25 proc. nuolaidą. Elektra gamybos tikslams buvo parduodama po 10-12 kap. už kWh.
1914 m. norėta įrengti elektrinį tramvajų, tam planuota plėsti ir elektrinę, bet prasidėjo Pirmasis pasaulinis karas. 1915 m. traukdamasi rusų armija turėjo elektrinę susprogdinti, tačiau pirmasis jos direktorius Viktoras Nevodničianskis gavo Vilniuje buvusios 10-osios armijos vado kunigaikščio Tumanovo raštišką leidimą jos nesprogdinti. Vokiečių okupacijos metais elektrinė eksploatuota labai blogai. Katilai ir mašinos buvo nuolat perkraunamos, dažnai gesdavo, trūko atsarginių dalių, tepalų ir remonto medžiagų.
1922 m. Vilnių užgrobus lenkams elektrinėje dirbo 200 žmonių. Jie aptarnavo ne tik elektrinę, bet ir skirstomuosius tinklus. Centrinės elektrinės būklė dėl blogo eksploatavimo karo ir pokario metais buvo kritinė. Kadangi įrengimai dažnai neveikdavo, miestui trūko elektros energijos. Padėtis buvo gelbstima mažomis dyzelinėmis elektrinėmis. Tačiau tai negalėjo išgelbėti nuo elektros energijos trūkumo ir dažnai vakarais tamsoje skendėjo ištisi miesto rajonai, atjungti nuo centrinės elektrinės.
Miestui neturint pinigų, esminis elektrinės rekonstrukcijos planas pradėtas rengti tik 1924 m., direktoriumi paskyrus inžinierių J. Glatmaną. Kitų specialistų siūlymai statyti naują šiluminę elektrinę prie geležinkelio arba hidroelektrinę prie Neries buvo atmesti: tam reikėjo daug laiko ir lėšų. Pirmame rekonstrukcijos etape, 1925 m. sumontuota nauja 1800 kW galios garo turbina ir pakloti nauji kabelių tinklai. Prie elektros tinklų buvo prijungta 2150 namų, gatvėse švietė 655 elektros lempos. 1928 m. rugsėjo 1 d. pradėti naudoti dar du garo katilai ir antroji 3000 kW galios turbina. Garo katilai turėjo 400 m² kaitinamąjį paviršių ir tiekė 16 atm slėgio garą. 1934 m. elektrinėje buvo likviduoti paskutiniai seni įrengimai. 1935 m. sumontuotas ir paleistas trečiasis 375 m² kaitinamojo paviršiaus, 16 atm slėgio garo katilas. 1937 m. vasario 3 d. pradėjo veikti trečioji 3700 kW galios turbina. Elektrinės galia pasiekė 8500 kW ir iki 1940 m. daugiau nebebuvo didinama.
Elektrinei ir tinklui rekonstruoti kasmet buvo išleidžiama po 0,7-1,0 mln. zlotų. 1934 m. visas skirstomasis tinklas rekonstruotas į kintamosios srovės tinklą, įrengta 30 transformatorinių pastočių. 1937 m. miesto elektros tinklų ilgis siekė apie 330 kilometrų, iš jų 12,0 km buvo aukštosios įtampos orinių linijų, 36,4 km aukštosios įtampos kabelinių linijų, 197,3 km žemosios įtampos orinių linijų ir 86,5 km žemosios įtampos kabelinių linijų. Orinės linijos buvo nutiestos su 5920 medinių atramų. 1937 m. gatvių apšvietimo linijų ilgis pasiekė 211,5 km, degė 3162 gatvių šviestuvai. Elektra buvo apšviestos visos miesto centro ir svarbiausios priemiesčių gatvės, didelių gyvenamųjų namų ir pramonės įmonių kiemai bei aikštelės. Gatvių ir aikščių apšvietimui 1937 m. suvartota 1,4 mln. kWh elektros energijos. Už 1 kWh, gatvėms ir aikštėms apšviesti, elektrinės šeimininkė miesto valdyba mokėjo tik 0,14 zloto.
Rekonstravus elektrinę ir skirstomąjį tinklą, elektrinė dirbo labai ekonomiškai. Augo ir elektros energijos gamyba. Jeigu 1921 m. Vilniuje buvo pagaminta 3,3 mln. kWh energijos, tai 1926 m. – 5,0, 1928 m. – 6,3, 1930 m. – 7,5, 1935 m. – 9,1, 1939 m. – 13,7, o 1940 m. net 15,2 mln. kWh energijos. 1937 m. elektrinės metinis biudžetas siekė 4 mln. zlotų. Tiesa, palyginus su Lietuvos miestais, vienam gyventojui elektros energijos teko labai mažai – 1923 m. – 27 kW, 1937 m. – 57 kW, arba 3 kartus mažiau, negu Šiauliuose, 4 kartus mažiau, negu Kaune ir 6 kartus mažiau, negu Klaipėdoje. 1925 m. elektra buvo teikiama 2150, 1933 m.- 3550, o 1937 m. -5160 namų. 1937 m. elektrinė turėjo 25,8 tūkst. abonentų ir 30,7 tūkst. elektros skaitiklių.
Vis daugiau elektros energijos reikėjo ir augančiai pramonei. 1927 m. Vilniuje iš viso suvartota 5,8 mln. kWh elektros energijos; iš to skaičiaus pramonėje – 0,28 mln. kWh. 1938 m. iš viso suvartota 12,3 mln. kWh, iš jų pramonėje – 3,4 mln. kWh, bendras suvartotos elektros energijos kiekis padidėjo 2,5 karto, o pramonės – net 12,5 karto. Didžiausi elektros energijos vartotojai pramonėje buvo spaustuvės ir radijo aparatų gamykla.
1 kWh vidutinė kaina 1937 m. buvo 0,31 zloto. Elektrinė, tokiomis kainomis realizuodama savo produkciją, davė milžinišką pelną miesto savivaldybei, jos pelnas buvo didžiausias iš visų miesto pramonės įmonių.
Elektrinė, turėdama galios rezervą, galėjo pasirinkti ekonomiškesnį įrengimų darbo režimą. Per metus elektrinė sudegindavo apie 10,5 tūkst. t anglių ir apie 0,5 tūkst. t durpių. Vienai kilovatvalandei pagaminti buvo suvartojama 0,9 kg akmens anglių. Tinklo nuostoliai sudarė 9 %. 1938 m., anot lenkų spaudos, Vilniaus elektrinė tapo viena didžiausių ir moderniausių Lenkijoje. Be tiesioginio darbo, elektrinės darbuotojai aktyviai dalyvavo miesto visuomeniniame gyvenime. 1930 m. Vilniuje įvyko visos Lenkijos aštuntasis elektrikų suvažiavimas.
1940 m. Lietuvos kariuomenės kariškiai Vingio parke pastatė medinį siaurojo geležinkelio tiltą per Nerį. Geležinkelio Vilniaus geležinkelio stotis – Elektrinė statybai buvo panaudota dalis bėgių iš demontuoto siaurojo geležinkelio, lenkų nutiesto tarp Žvėryno ir Antakalnio ginklų sandėlių. Nei karo pradžioje, nei vokiečiams atsitraukiant, tiltas nebuvo paliestas ir kuras nuolat buvo gabenamas geležinkeliu. Tik 1962 m., kai elektrinėje pradėta kūrenti dujas ir mazutą, „siaurukas“ ir visas anglies ūkis buvo demontuoti.
1944 m. artėjant Raudonajai armijai, vokiečių okupacinė valdžia pareikalavo elektrinės įrengimus demontuoti ir išgabenti į Vokietiją, tačiau patys energetikai stengėsi elektrinę išsaugoti, todėl įsakymų nevykdė. Besitraukiantys vokiečiai, nespėję demontuoti ir išgabenti įrengimų, liepos 7 d. elektrinę iš dalies susprogdino. Atstatymas truko pusantrų metų ir tik 1946 m. gruodžio 24 d. pradėjo veikti viena 1 800 kW galios garo turbina ir vienas 13 t/h našumo garo katilas.
1947 m. jau veikė visa ir dabar mašinų salėje esanti technika – Babkoks – Wilkoks 18 t/h našumo garo katilas ir iš Leningrado gautas 3 600 kW galios generatorius bei iš Rytų Prūsijos pargabenta 1911 m. gamybos AEG firmos turbina. Elektrinės atstatyme didelį vaidmenį atliko tuometinis Lietuvos energetinės sistemos vyr. inžinierius Antanas Gruodis ir Vilniaus energetikos rajono vyr. inžinierius M. Sargautis.
Iki 1951 m. ši elektrinė buvo pagrindinė ir vienintelė elektros gamintoja Vilniaus mieste. 1951 m. pastačius naują elektrinę (TE-2), senoji Vilniaus centrinė elektrinė tapo jos padaliniu. 1953 m. elektrinė įjungta į Lietuvos energetinę sistemą. 1961 m. elektrinės garo katilai rekonstruoti ir pritaikyti kūrenti dujomis. 1962 m. Antroji turbina buvo rekonstruota, pritaikant šilumos tiekimui. Turbinos rotoriaus užpakalinės dalies lopetėlės buvo nupjautos, o į kondensatorių vietoj cirkuliacinio vandens paduodamas iš šiluminių trasų grįžtantis vanduo. Sumažėjo turbinų pajėgumas, tačiau žymiai pagerėjo jų darbo ekonomiškumas. Šiluma, kuri anksčiau su cirkuliaciniu vandeniu būdavo išmetama į Nerį, dabar keliavo į gamyklas ir gyventojų butus. 1963 m. pastačius Elektrėnų elektrinę, senoji Vilniaus miesto centrinė elektrinė prarado svarbą elektros energijos tiekimo sistemoje, bet persiorientavo į šilumos tiekimą miestui. 1963–1964 m pastatyti du 100 Gcal/h našumo vandens šildymo katilai, kurie tiekė šilumą Kalvarijų, Ukmergės gatvių vartotojams bei visam Žirmūnų mikrorajonui. 1981 m. elektrinės turbogeneratoriai buvo sustabdyti, nes įrengimai susidėvėjo, o juos remontuoti buvo netikslinga. Nuo 1903 iki 1981 m. elektrinė pagamino 1 064 milijardų kWh elektros energijos.
Muziejaus įkūrimas
1982 m. Lietuvos kultūros ministerija paskelbė, kad Vilniaus centrinė elektrinė yra vietinės reikšmės technikos istorijos paminklas, saugomas valstybės. 1985 m. TE-I buvo perduota Vilniaus šilumos tinklams. 1997 m. buvo sustabdyti garo katilai, tiekę garą pramonės įmonėms, 1998 m. sustabdyti ir vandens šildymo katilai.
Narmantų senosios kapinės
Narmantų (Narmontų) senosios kapinės yra šiauriniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Narmantuose (Imbarės seniūnija), 0,72 km į rytus nuo kelio Narmantai-Žalgiriai. Saugotinas kultūros paveldo objektas.
Vieta
Įrengtos apie 1,5 m aukščio smėlingoje kalvelėje, apsuptoje dirbamų lygių laukų. Kapinės netaisyklingo ovalo plano, apie 20 m skersmens, buvusios aptvertos vielos tinklo tvora, kuri išvirtusi. Pakraščiuose auga 3 aukšti ir keli smulkesni medžiai, o viduryje matosi betoninio pamato fragmentai, šalia kurių mėtosi ant jo stovėjusios koplytėlės liekanos. Laidojimo žymių nėra. Paviršius žemėja link pakraščių, nelygus, duobėtas, išraustas žvėrių urvų.
Teritorijos plotas – 0,03 ha, perimetras – 56 m.
Istorija
Veikė XVI – XIX a. Vadinamos Senkapiais, Kapeliais, Maro kapeliais. Jose buvo laidojami Narmantų kaimo gyventojai, o XIX a. II pusėje – XX a. pradžioje – savižudžiai, negyvi gimę ar nekrikštyti mirę kūdikiai.
Kapinėse nuo seno stovėjo medinė koplytėlė ir keli aukšti, ąžuoliniai kryžiai. Paskutiniai kryžiai buvo pastatyti 1842 m. (atnaujintas 1904 m.) ir 1942 m. (statė Stasys Tarvydas), o koplytėlė – 1936 m. Koplytėlė su Marijos ir 2 angelų skulptūrine grupe 1971 m. buvo paskelbta vietinės reikšmės dailės paminklu.
Tyrimai
1988 m. žvalgė Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (istorikės Loreta Kazlavickienė ir Jadvyga Verksnienė).
Suskystintos automobilinės dujos
Suskystintos automobilinės dujos – benzino ir dyzelino pakaitalas automobiliams. Jis laikomas gamtai mažiau žalinga alternatyva, lyginant su aukščiau paminėtomis kuro rūšimis. Suskystintos automobilinės dujos gaminamos iš naftos, daugiausia suspaudžiant propano ir butano dujas. Šių dujų santykis skiriasi. Be propano ir butano automobilinėse dujose yra įvairių priemaišų: propileno, butileno, etanolio.
Be šių dujų panaudojimo automobiliuose, propano – butano dujų mišinys naudojamas aerozoliuose, buitiniuose dujų balionuose, turistiniuose balionėliuose, mini suvirinimo aparatuose.
Jean-Baptiste Say
Būdamas liberalių pažiūrų, Žanas Sėjus palaikė konkurenciją, laisvą prekybą ir prekybos apribojimų naikinimą. Jis taip pat buvo vienas pirmųjų, teigiančių, kad pinigai turi neutralią įtaką ekonomikai. Pinigai trokštami ne dėl savo paties vertės, bet dėl jų perkamosios galios. Pinigų kiekio didėjimas apyvartoje didina prekių kainą pinigų atžvilgiu(sukelia infliaciją), bet nekeičia santykinės prekių vertės ar pagaminamo jų kiekio. Ši idėja vėliau buvo išplėtota į „Pinigų kiekio teorija“ (Quantity theory of money).
Jean Say suformulavo vad. Sėjaus dėsnį – bendroji pasiūla sukuria sau lygią bendrąją paklausą.
Nagalandas
Istorija
Kraštas nuo seno buvo gyvenamas nagų genčių, įsikūrusių džiunglėmis padengtuose kalnuose. 1816 m. į teritoriją įsiveržus britams, ji priskirta Birmos administracijai. Nagai nuožmiai priešinosi britams, bei pagarsėjo kaip galvų medžiotojai. 1826 m. Britų Rytų Indijos kompanijai užvaldžius Asamą, pradėta plėtra į rytuose esančias Nagų aukštumas. Pradėtos siųsti krikščioniškos misijos, turėjusios pacifikuoti vietinius gyventojus. 1944 m. čia įvyko Kohimos mūšis, kuriame buvo sustabdyta japonų plėtra Azijoje. XX a. pirmoje pusėje pradėjo kurtis Nagų nepriklausomybės judėjimas, tačiau 1947 m. Indijai tapus nepriklausoma, Nagalandas išliko jos sudėtyje kaip Asamo valstijos dalis. Nagai pradėjo pilietinius neramumus, siekė perimti valdžią, bet 1955 m. atsiųstas Indijos armijos dalinys grąžinti Indijos kontrolę.
1957 m. pradėtos derybos su nagų atstovais, buvo sudaryta nuo Asamo atskira Nagų Aukštumų Tuensango sąjunginė teritorija. 1963 m. buvo sudaryta Nagalando valstija. Konfrontacija tarp nacionalistinių nagų judėjimų ir Indijos vyriausybės išliko iki šiol.
Geografija
thumb|250px|Kalnai Pheko rajone
Didžioji dalis valstijos yra kalnuota, ties Indijos–Mianmaro siena driekiasi atokios, džiunglėmis apaugusios Nagų aukštumos, pereinančios į Patkajaus kalnagūbrį. Aukščiausia vieta – Saramati kalnas (3826 m). Vakaruose paviršius leidžiasi link Brahmaputros slėnio (600 m). Nagalande yra Brahmaputros ir Iravadžio baseinų vandenskyra (pagrindinės upės – Dojangas, Diphu, Barakas). Miškai dengia ~20 % valstijos ploto. Tropinių džiunglių plotų yra visame Nagalande. Šiose džiunglėse pasitaiko įvairių beždžionių rūšių, dramblių, leopardų, dygliakiaulių, buivolų, zambarų, gaūrų (bei jų domestikuoto porūšio – gajalų). Gajalas vaizduojamas Nagalando herbe. Kitas krašto simbolis yra dviragis ragasnapis. Likusią teritoriją užima dirbami laukai, krūmynai, bambukų sąžalynai, antriniai miškai.
Klimatas musoninis, drėgnas. Per metus vidutiniškai iškrenta 1800–2500 mm kritulių, daugiausia tarp gegužės ir rugsėjo. Vasara trunka keletą mėnesių, jos metu temperatūra laikosi tarp 16-31 °C. Žiemą oras atvėsta, tampa sausesnis, temperatūra nukrenta iki 10–15 °C, kalnuose pasitaiko šalnų. Vasarį ir kovą pučia stiprūs šiaurės vakarų vėjai.
Ekonomika
Nagalande verčiamasi daugiausia žemės ūkiu (jame dirba ~90 % gyventojų). Auginami ryžiai, kukurūzai, soros, tabakas, cukranendrės, aliejinės palmės, ankštiniai, bulvės ir kt. Praktikuojama lydiminė žemdirbystė. Taip pat veisiami gajalai, vištos, kiaulės. Kertamas miškas. Tekstilės, medienos apdirbimo pramonė, keramika. Turizmas išvystytas menkai.
Gyventojai
Nagalande gyvena beveik 2 milijonai gyventojų, iš jų dauguma priklauso nagams. Didžioji dauguma gyventojų gyvena kaimiškose vietovėse. Nagai kalba apie 20 skirtingų kalbų, priklausančių kinų-tibetiečių kalbų šeimai, tačiau raštingumas šiomis kalbomis žemas, todėl kaip oficiali valstijos kalba naudojama anglų. Miestuose populiari nagamiečių kreolų kalba, kurioje jungiama asamiečių kalba su įvairių nagų kalbų žodžiais.
Religijos
Nagalandas su Mizoramu ir Meghalaja yra vienintelės Indijos valstijos, kur dominuoja krikščionybė. Ši valstija yra taip pat vienintelė teritorija pasaulyje, kur dominuoja baptistai (75 % Nagalando gyventojų). Hinduizmą ir islamą išpažįsta nevietiniai gyventojai. Vietinis tikėjimas labiausiai išlikęs tarp zeliangrongų, kitur daugiausia sinkretizavosi su krikščionybe.
Kultūra
thumb|left|200px|[[Nagai (tauta)|Nagų tautos ritualinis krepšys]]
Svarbiausios Nagalando nagų gentys yra konjakai, angamiai, ao, lothai ir sumiai. Kitos gentys – čakhesangai, čangai, khiamniunganai, phomai, rengmai, sangtamai, jimčungerai, kukiai, zeliangrongai. Socialinė sąranga klaninė. Išvystyti tekstilės amatai (kiekviena gentis turi būdingus rūbus, papuošalus, krepšius), medžio drožyba, gamyba iš bambuko. Svarbi nagų kultūros dalis yra kolektyvinės dainos ir šokiai. Labai svarbios derliaus nuėmimo šventės.
Nuo 2000 m. kasmet Kisamos kaime (12 km nuo Kohimos) vyksta Ragasnapio šventė. Jos metu įvairių nagų genčių atstovai rengia pasirodymus, šokius, žaidimus, demonstruoja ir parduoda savo rankų darbo gaminius, maistą, vaistažoles.
Transportas
Nagalande yra tik 12 km geležinkelio ruožas iš Asamo į Dimapurą. Valstybinių kelių tinklą sudaro 365 km kelių, o valstijos keliai – 1094 km. Dimapure yra oro uostas, iš kurio vyksta skrydžiai į Kolkatą ir Dibrugarhą.
Administracinis suskirstymas
Nagalandas padalintas į 11 rajonų:
Prancūzijos regionai
Nuo 2016 m. Prancūzija yra suskirstyta į 18 administracinių regionų (, vns. région), iš kurių 13 yra europiniai ir 5 užjūrių. Liepos mėn. buvo patvirtinti naujieji regionų pavadinimai. Žemyniniai regionai skirstomi į departamentus.
Regionai Prancūzijoje buvo įkurti 1982 m., sugrupuojant departamentus į didesnius vienetus ir suteikiant jiems teisinį statusą. Iki 2016 m. Europinė Prancūzija buvo suskirstyta į 22 regionus. Nuo 2014 m. buvo nuspręsta regionų skaičių mažinti.
Užjūrių Prancūzijos regionų sąrašas
thumb|280px|[[Prancūzijos užjūrio departamentas|Užjūrių Prancūzijos regionai ]] Prie Prancūzijos administracinių regionų taip pat priskiriami 5 užjūrių departamentai (DOM):
Europinės Prancūzijos regionų sąrašas
miniatiūra|280px|[[Žemyninė Prancūzija|Europinės Prancūzijos regionai ir departamentai nuo 2016 m.]] thumb|280px|Europinės Prancūzijos regionai ir departamentai iki 2016 m. Čia pateikiamoje lentelėje išvardintas naujųjų ir senųjų regionų skirstymas į departamentus:
Prancūzijos užjūrio regionai ir užjūrio valdos
Pastaba: *2014, **2017, ***2018
Lietuvos karalystė
Lietuvos karalystė – didžiojo kunigaikščio ir pirmojo Lietuvos karaliaus Mindaugo valdyta valstybė. Įprastai laikomasi nuomonės, kad ši valstybė įkurta 1251 m., kai Mindaugas pasikrikštijo ir ją pripažino popiežius Inocentas IV bei Europa. Ji žlugo 1263 m., kuomet Mindaugas buvo nužudytas kartu (kaip spėjama) su savo sūnumis Rūkliu ir Rupeikiu.
Tačiau yra svarstymų, kad pagoniška Lietuvos valstybė galimai pradėjo gyvuoti dar 1183 m., kai prasidėjo nuolatiniai lietuvių karo žygiai į Rusią ir Livoniją – tai laikytina išoriniu valstybės funkcionavimo požymiu. Šiuolaikinių istorikų tarpe nesutariama ir dėl karalystės žlugimo, mat visuose oficialiuose istoriniuose šaltiniuose, išskyrus slavų metraščius, Lietuvos valdovas įvardijamas kaip karalius ligi 1386 m., kuomet Jogaila šį titulą pakeitė į Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio titulą. Nuo XV a. Lietuvos valdovai, valstybininkai, Ponų taryba dar ne kartą mėgino Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei grąžinti karalystės statusą. 1526 metais Lietuvos Ponų taryba kreipėsi į Žygimantą Senąjį, kad grąžintų Vavelyje slepiamą karališkąją Vytauto karūną ir atkurtų Lietuvos Karalystę.
Lietuvos valstybė su karalystės titulu taip pat buvo trumpam atkurta 1918 m. Valdant Mindaugui II ši Vokietijos imperijai pavaldi valstybė egzistavo 100 dienų.
Lūpaičiai
Lūpaičiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Meškuičių, prie kelio.
Abarauskų apylinkė
Abarauskų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Lūpaičiai
Istorija
1952–1992 m. kaimas priklausė kolūkiui „Raudonoji vėliava“.
Rogačės Kolonija
Rogačės Kolonija – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Naujadvario valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Krosnis
thumb|Krosnis [[Pompėja|Pompėjoje]] thumb|Viryklė thumb|Buržuika thumb|Miestiečio krosnis thumb|Mažosios Lietuvos krosnis thumb|Rytų Lietuvos duonkepė krosnis thumb|Koklinė krosnis Krosnis – įrenginys šilumai gauti deginant kurą – malkas, durpes, anglis, dujas, mazutą.
Rogačės Kolonija
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Krosnis
Klasifikacija
Pagal paskirtį krosnys būna buitinės ir pramoninės (pastarosiose karščiu apdorojamos medžiagos ir gaminiai). Buitinė krosnis naudojama: Būna ir mišrios paskirties krosnių.
Šildymo krosnis būna vertikaliai ištęsto stačiakampio gretasienio pavidalo, kartais apvali, daugiakampė, įvairių figūrų, baldų pavidalo, stacionari arba kilnojamoji, periodinė – kūrenama su pertraukomis, per kurias atšąla, ir ilgalaikio kūrenimo – dažniausiai kūrenama didesnės energinės vertės kuru – briketais, rūšiuotomis anglimis, dujomis, skystuoju kuru.
Ilemio trikampis
thumb|250px|Ilemio trikampis su 1902, 1938 ir 1947 m. ribomis bei 1950 m. kontrolės riba
Krosnis
Įrenginys
Šildymo krosnį sudaro kūrykla kurui deginti, peleninė, ardynas, karštų dujų kanalai, dūmtraukis. Pro kūryklos ir kanalų sieneles šiluma perduodama patalpai, atvėsusios dujos išeina į atmosferą pro dūmtraukį. Krosnis daroma iš plytų, plūkto molio, metalo. Kūryklos ir dujų kanalų sienelės daromos iš kaitrai atsparių keraminių plytų – šamoto arba kaitrai atsparaus betono. Išorinis krosnies paviršius tinkuojamas, aptaisomas kokliais, metalo plokštėmis.