cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nina Gronskaja
Biografija
Po 1917 m. Spalio perversmo Rusijoje Gronskių šeima kuri laiką liko Sankt Peterburge, o 1921 m. emigravo į Prancūziją. Tuo metu N.Gronskaja blaškėsi turėdama apsispręsti kur gyventi: Paryžiuje, kur studijavo jo sūnus Nikolajus, ar Kaune, kur vyras 1923–1927 m. dėstė valstybės teisę Lietuvos universitete. Prancūzijoje menininkė sukūrė generolo leitenato Antono Denikino, tragiškai žuvusio jos sūnaus poeto Nikolajaus Gronskio, rašytojo Boriso Zaicevo ir kt. skulptūrinius portretus; eksponavo savo darbus Paryžiuje ir Medonoje. 1923 m. rugsėjo 2 d. Biržuose buvo iškilmingai atidengtas jos darbo paminklas poetui Stanislovui Dagiliui.
Gyvenimo pabaigoje skulptorė ištekėjo antrąkart ir pakeitė savo pavardę į Gronskaja–Lepiochina.
Francesco Francia
thumb|right|180px| Frančesko Frančijos portretas ([[Giorgio Vasari „Le Vite“ iliustracija, 1568 m.)]]
Frančeskas Raibolinis, pramintas Frančija (it. Francesco Francia, tikr. Francesco di Marco di Giacomo Raibolini, apie 1450 – 1517 m. gegužės 5 d.) – italų renesanso dailininkas ir auksakalys iš Bolonijos.
Biografija
Frančeskas Raibolinis gimė apie 1450 m. Dzola Pedroza miestelyje prie Bolonijos. Jo tėvas buvo medžio drožėjas, pats Frančeskas pasirinko auksakalio menininko kelią. Buvo susijęs su Frančesko Skvarčionės mokykla. Savo pravardę, Frančija, pasirinko pagal auksakalystės mokytojo meistro, kuris buvo prancūzas, tautybę. Apie 1480 m. jis buvo pripažintu auksakaliu Bolonijoje, dirbo miestą faktiškai valdžiusiai Bentivoljo (Bentivoglio) giminei kurdamas medalius, skydų ornamentus ir pan. Spėjama, kad Frančeskas Frančija tapytojo kelią pradėjo paveiktas 1483 m. į Boloniją atvykusio jaunesnio Lorenco Kostos, kuris supažindino jį su Feraros dailės mokykla, savo mokytojo Erkolės de Roberčio kūryba. Abu menininkai dažnai dirbdavo ties projektais Bolonijoje kartu.
Pirmieji F. Frančijos tapybos darbai datuojami apie 1490 m. Pirmasis išlikęs darbas yra 1494 m. nutapytas altorinis paveikslas „Madonna Felicini“. Ilgainiui jis tapo gerai žinomu dailininku apylinkėse. Su Lorencu Kosta dirbo San Giacomo Maggiore bažnyčioje ir gretimais esančioje Šv. Secilijos oratorijoje. 1506 m. Frančeskas Frančija pabuvojo Mantujoje, kur susipažino su Perudžino ir Rafaelio darbais. Jų paveiktas F. Frančija vėlesniais metais sukūrė geriausiais vertinamus savo darbus. Pasakojama, kad F. Frančija buvo tapęs žymiu dailininku ir susirašinėjo su Rafaeliu (nei vienas toks laiškas nėra išlikęs). 1515 m. Rafaelis nusiuntė savo paveikslą „Šv. Secilija“ (šiuo metu Nacionalinėje Bolonijos pinakotekoje) į Boloniją pagal vieną užsakymą ir paprašė Frančijos pasirūpinti jo patalpinimu bažnyčioje. Frančeskas Frančija, pamatęs paveikslą, esą buvo visiškai priblokštas Rafaelio meistriškumo, kad jį apėmė depresija dėl savo paties talento menkavertiškumo, dėl ko jis mirė po kelių dienų. Šiuolaikinių tyrinėtojų nuomone, ši versija greičiau yra Dž. Vazario prasimanymas. Frančeskas Frančija mirė 1517 m. gegužės 5 d. Bolonijoje, jo du sūnūs, Džakomas ir Džulijus, tapo dailininkais.
Rolandas Kalninis
Rolandas Kalninis (, 1922 m. gegužės 7 d. Vecslabadoje, Istros valsčiuje, Latvijoje – 2022 m. gegužės 17 d. ) – latvių kino režisierius.
Biografija
1937–1940 m. mokėsi Rygos 1-oje vidurinėje mokykloje, dirbo uoste, laikraštyje „Jaunākās Ziņas“, kariuomenės parduotuvėje, laikraščių „Padomju Latvija“ ir „Cīņa“ sporto žurnalistu. 1944–1946 m. Latvijos meno reikalų valdybos Teatro skyriaus inspektorius. Nuo 1947 m. dirbo Rygos kino studijoje, 1957–1990 m. šios studijos režisierius. Nuo 1989 m. buvo kino studijos „Trīs“ direktorius ir režisierius.
Ūta
Ūta – kaimas Molėtų rajono savivaldybės pietryčiuose, 4 km į pietryčius nuo Inturkės, prie plento. Seniūnaitijos centras.
Etimologija
Kaimo pavadinimas kilęs iš – „lentpjūvė“.
Antaraisčiai
Antaraisčiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Suginčių.
Alvito ežeras
Alvito ežeras – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Vilkaviškio rajone, Šeimenos seniūnijoje, į vakarus nuo Alvito kaimo. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,74 km, didžiausias plotis 0,65 km. Altitudė 51 m. Gylis iki 4 m. Šiaurinis krantas žemas, užpelkėjęs, kiti aukštesni. Vakarinėje pakrantėje plyti dirbami laukai, auga sodas, įsikūręs Kiršų kaimas. Iš šiaurėje esančios pelkės išteka upelis link netoliese tekančios Širvintos upės. Palei pietinį ežero pakraštį praeina kelias.
Aloyzas Liudvikas Kapelis
Aloyzas Liudvikas Kapelis (, ; g. 1776 m. Italijoje – 1838 m.) – italų teisininkas, teisėtyrininkas penalistas, kanonistas ir civilistas, baudžiamosios teisės mokslo ir dėstymo Lietuvoje pradininkas, Vilniaus universiteto profesorius.
Mokslinė, pedagoginė veikla
Aloyzas Liudvikas Kapelis studijavo civilinę bei kanonų teisę Italijoje, apgynė disertaciją, abiejų teisių (civilinės ir kanonų teisės) daktaras.
1804 m. pakviestas į VU Civilinės ir baudžiamosios teisės katedrą užimti ordinarinio profesoriaus pareigas. VU taryba išrinko Aloyzą Liudviką Kapelį dėstyti Vilniaus universitete baudžiamąją teisę. Nuo 1805 m. Aloyzas Liudvikas Kapelis Vilniaus imperatoriškajame universitete dėstė civilinę ir baudžiamąją teisę, Teologijos skyriuje – kanonų teisę. Nuo 1813 m. – ir Kanonų teisės katedros vedėjas. Paskaitas dėstė lotynų kalba. Nuo 1827 m. iki VU uždarymo 1832 m. VU Retorikos fakulteto dekanas. Po to toliau dėstė kanonų teisę Vilniaus Romos katalikų kunigų seminarijoje. Talentingas dėstytojas pritraukdavo universiteto jaunimą savo liberalia tuo laikmečiu „kryptimi“. Metropolitas Josifas Semaško savo užrašuose teigė, kad Kapelis savo paskaitose „sistemiškai ir su kažkokiu pasitenkinimu griežė per dantį Romos katalikų dvasininkus, ypač turtingus prelatus, dėl jų piktnaudžiavimų“.
Fagešta
Fagešta – miestas pietų Švedijoje, Vestmanlando provincijoje, į vakarus nuo Stokholmo. Miesto teisės Fageštai buvo suteiktos 1944 m.
Jonas Markulis
Jonas Markulis-Vaiduoklis (1910 m. birželio 24 d. Ukmergėje – 1945 m. kovo 27 d. Čiobiškyje, Musninkų valsčius) – Lietuvos karininkas, rezistentas.
Dvidantės pūsliažuvės
Dvidantės pūsliažuvės (Diodontidae) – pūsliažuvių (Tetraodontiformes) šeima, kurios atstovai turi savotišką snapo pavidalo darinį, susidariusį iš tarpusavyje suaugusių dantų. Skrandis neturi išaugos ir kai jis prispildo vandens, tada žuvis smarkiai išsipučia ir pašiaušia ilgus odos spyglius.
Jonas Markulis
Biografija
Mokėsi Ukmergės valstybinėje gimnazijoje, vėliau – Kaune. 1932 m. baigė Kauno „Pavasario“ aukštesniąją komercijos mokyklą suaugusiems.
1933 m. rugsėjo 18 d. pašauktas į Lietuvos kariuomenę. 1934 m. rugsėjo 15 d. baigė Karo mokyklą (IX aspirantų laida), suteiktas pėstininkų atsargos jaunesniojo leitenanto laipsnis, išleistas į atsargą.
Dvidantės pūsliažuvės
Šeimoje 7 gentys, 22 rūšys:
Jonas Markulis
Biografija
1934–1939 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Teisės fakultete, ekonomikos skyriuje. 1942–1944 m. tarnavo Smurgainių miestelio (Ašmenos aps.) burmistru.
Antrosios sovietų okupacijos pradžioje, 1944 m. rugpjūčio mėn., išėjo partizanauti. 1945 m. kovo mėn. paskirtas LLA Didžiosios Kovos apygardos 5 bataliono vadu, apygardos štabo viršininku (slapyvardis Vaiduoklis). Žuvo 1945 m. kovo 27 d. kautynėse su NKVD kariuomene, gindamas apygardos štabą, Čiobiškyje (Musninkų valsčius). Palaidotas Čiobiškio kapinėse, kartu su žuvusiais bendražygiais – Juozu Marcinausku-Pluta ir Mykolu Tveraga-Aru.
Dvidantės pūsliažuvės
Gentys
thumb|left|210px|Chilomycterus geometricus
Jonas Markulis
Atminimas
1995 m. liepos 6 d. ant Čiobiškio specialiųjų vaikų auklėjimo ir globos namų administracijos pastato (Vilties g.) pagrindinio fasado atidengta atminimo lenta, šio pastato palėpėje 1945 m. kovo 27 d. kautynėse su Musninkų enkavėdistais žuvusių Didžiosios Kovos apygardos štabo narių Juozo Marcinausko-Plutos, Jono Markulio-Vaiduoklio ir Mykolo Tveragos-Aro atminimui (autorius Donatas Gediminskas). 2002 m. dešiniajame fasade atidengta antroji atminimo lenta (skulpt. Jonas Jagėla, archit. Viktorija Molienė).
Losicės
Losi̇̀cės (, senąja rusų kalba Лoсичы, Łósiczy) – miestas Lenkijos rytuose, Losicės valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Per miestą teka Točnos upė. Miestas yra Pietinės Palenkės istoriniame regione, Sedlcų aukštumoje.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki V a.-VI a. dabartinio miesto teritorijoje gyveno jotvingių gentis. Iki XII a. šios žemės priklausė Kijevo Rusiai. 1194 m. šias žemes pradėjo valdyti Mazovijos kunigaikščiai. 1230 m. prijungta prie Mazovijos kunigaikštystės, bet jau 1250 m. atiteko Haličo-Volynės kunigaikštystei. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose gyvenvietė paminėta 1264 metais. Gyvenvietės pradžia siejama su didžiausiu XI-XIII a. Palenkės regione buvusiu Dzięcioły piliakalniu. Išlikę piliakalnio gynybiniai pylimai ir griovių pėdsakai.
Nuo 1333 m. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. 1505 m. gegužės 10 d. karalius Aleksandras Jogailaitis suteikė gyvenvietei Magdeburgo teises. Naujas gyvenvietės statusas leido kas savaitę rengti turgus ir keturias muges per metus bei leista statyti miesto rotušę. Suformuota taisyklingos formos rotušės aikštė, su iš jos išeinančiomis 8 gatvėmis. 1511 m. įkurta Losicės Šv. Zigmanto parapija. 1551 m. mieste buvo dvi stačiatikių cerkvės ir dvi katalikų bažnyčios, buvo 240 namų, kuriuose gyveno apie 1500 gyventojų. Mieste buvo apie 40 alaus, midaus ir degtinės karčemų, gamintos puikios odos, klestėjo kiti amatai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.
XVI a. miestas sparčiai vystėsi ir plėtėsi, tačiau Švedų tvano metu 1655-1660 m. miestas buvo beveik visiškai sugriautas. XVII a. mieste apsigyveno pirmieji žydai ir amžiaus pabaigoje įkurtos Losicės žydų kapinės. Tik XVIII a. antroje pusėje miestas vėl pradėjo sparčiai plėstis ir vystytis, pastatyta Losicės sinagoga bei pradėtas naudoti Losicės miesto herbas. Nuo 1795 m. iki 1809 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1809 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837-1845 m. Palenkės gubernijai, nuo 1845 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1912 m. Sedlcų gubernijai, Konstantynuvo apskričiai. 1912-1914 m. Chelmo gubernijai. 1869 m. buvo atimtos miesto teisės, bet jau 1915 m. grąžintos. 1892 m. mieste įvyko didelis gaisras. XIX a. pabaigoje buvo Konstantynuvo apskrities Losicių valsčiaus centras.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberostui. 1918–1932 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Liublino vaivadijos Konstantynuvo apskričiai. 1932-1939 m. Liublino gubernijos, Sedlcų apskričiai. 1939 m. mieste gyveno 5370 žmonės, iš kurių 48% buvo žydai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijos, Varšuvos distriktui. 1944 m. rugpjūčio 6 d. į miestą įžengė Raudonoji armija. 1944–1949 m. priklausė Liublino vaivadijos, Sedlcų apskričiai. 1949-1956 m. priklausė Varšuvos vaivadijos, Sedlcų apskričiai. 1956–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Palenkės Bialos vaivadijai. 1999 m. įkurta Losicės Šv. Trejybės parapija.
Kidderminster Harriers FC
Kidderminster Harriers FC – Anglijos futbolo klubas iš Kiderminsterio.
Need for Speed: High Stakes
Need for Speed: High Stakes – ketvirtasis kompiuterinių žaidimų serijos „Need for Speed“ žaidimas, sukurtas 1999 m. PlayStation konsolėms ir asmeniniams kompiuteriams.
Apžvalga
thumb|left|Need for Speed: High Stakes žaidimo vaizdas Kaip ir visuose „Need for Speed“ serijos žaidimuose, „Need for Speed: High Stakes“ žaidimo tikslas irgi laimėti visas lenktynes, turnyrus, prizus ir surinkti daugiausiai prizinių taškų. Žaidime grafika ir valdymas nepasikeitė, atsirado tik daugiau muzikinių kūrinių, automobilių ir trasų. Dar „Need for Speed: High Stakes“ žaidime atsirado du nauji lenktynių režimai: karjeros režimas, kuriame reikia laimėti visus turnyrus ir High Stakes režimas, kuriame galima laimėti priešininko automobilį arba prarasti savąjį. Taip pat žaidime galima rinktis savo priešininkų vairavimo lygį.
Trasos
„Need for Speed: High Stakes“ žaidime yra 10 skirtingų lenktynių trasų: Celtic Ruins, Landstrasse, Route Adonf, Dolphin Cove, Kindiak Park, Snowy Ridge, Durham Road, Raceway, Raceway 2, Raceway 3.
Automobiliai
„Need for Speed: High Stakes“ žaidime yra 17 sportinių automobilių, kurie žaidime turi savo klasę (AAA, AA, A, B):
Klasė AAA:
Klasė AA:
Klasė A:
Klasė B:
Garso takelis
„Need for Speed: High Stakes“ žaidimo muzikių kūrinių repertuaras:
Boguslavo apylinkė
Boguslavo apylinkė (arba Boguslavos apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Viekšnių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Akmenės rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Tučių apylinkės.
Dokumentinis kinas
rigt|thumb|150px|Senovinė filmavimo kamera. Dokumentinis kinas – kino meno rūšis, vaizduojanti tikrus faktus, įvykius, žmones. Pagrindiniai žanrai: kino kronika, kino apybraiža, etiudas, feljetonas, esė.
Pirmieji dokumentiniai filmai Lietuvoje
Pirmieji dokumentiniai filmai Lietuvoje buvo pademonstruoti Vilniuje 1897 m. Dokumentinės kronikos apie Lietuvą prieš Pirmąjį pasaulinį karą yra nufilmavę JAV lietuviai. 1921 m. kino kronika pradėta kurti ir filmuoti ir Lietuvoje, o reguliariai rodyta kino teatruose nuo 1932 m. Ketvirtajame dešimtmetyje pasirodė ir pirmieji lietuviški dokumentiniai filmai. Jų autoriai – P. Babickas, A. Žibas, Stasys Vainalavičius ir kt. Dalis kino kronikos ir dokumentinių filmų yra JAV, dalis saugoma Lietuvoje, Valstybiniame vaizdo ir garso archyve.
Lietuvos dokumentinis kinas pokariu
1945 m. įkūrus Kino kronikos studiją, pradėti filmuoti kronikiniai žurnalai „Tarybų Lietuva“. 1947 m. pasirodė pirmieji dokumentiniai filmai „Mylima tėvynė“ (rež. I. Kravčiunovskis), „Už duotąjį žodį“ (rež. M. Masalskis). 1950 m. sukurtas pilno metražo dokumentinis filmas „Tarybų Lietuva“ (rež. I. Poselskis ir L. Maculevičius). Pirmąjį pokario dešimtmetį dokumentinis kinas buvo įspraustas į komunistinės ideologijos rėmus, vykdė Lietuvos sovietinimo uždavinius. Vyravo atrinktų, propagandiškai interpretuotų įvykių apžvalga, politizuota faktografija. Nuo kino kronikos kiti kino žanrai skyrėsi tik detalesniu faktų pateikimu.
6-ojo dešimtmečio pabaigoje politizuojama mažiau, daugiau dėmesio skiriama faktų analizei, tikrovės poetizacijai, herojų psichologijai. Keičiasi teksto oficialumas, greta jo atsiranda vidinis veikėjų monologas, autorinis pasakojimas. Dramaturgijos montažo išradingumu pasižymėjo V. Starošo teatrologijos darbai „Mes iš Kauno“, „Tavo draugai“, „Svajos ir likimai“, „Nenusimink, Virginijau“ (1958–1962 m.). Poetiškumu, autorine interpretacija išsiskyrė vaidybininkų A. Žebriūno, R. Vabalo, M. Giedrio dokumentiniai filmai, bet ypač – jaunų režisierių A. Dausos (kartu su A. Tumu „Naktis prieš parodos atidarymą“, 1963 m., „Ten, už durų“, 1966 m.) ir A. Grikevičiaus („Saulės pasakos“, 1963 m., su A. Digimu „Trys faktai“, 1966 m., „Laikas eina per miestą“, 1968 m.) filmai. Psichologiniu veikėjų traktavimu, ištikimybe nacionalinėms tradicijoms pasižymėjo Roberto Verbos filmai „Senis ir žemė“ (1964 m.), „Čiūtyta rūta“(1968 m.), „Vincas Svirskis“ (1967 m.), „Šimtamečių godos“ (1970 m.), „Paskutinė vienkiemio vasara“ (1971 m.). Socialinius filmus mėgino kurti Rimtautas Šilinis: „Savojo aš beieškant“ (1977 m.), „Post scriptum senam filmui“ (1980 m.), su V. Starošu, „Palikimas 12-ajam anūkui“ (1981 m.), „Randas“ (1986 m.), „Nojaus arka“ (1988 m.) ir kt. Originalų kino filmo žanrą išpuoselėjo G. Skvarnavičius („Ko ašaroja Medėja“, 1979 m., „Būkit sveiki, ufonautai“, 1979 m., „Mano vardas Leonardas“, 1981 m., „Vinis“, 1987 m., „Duobė“, 1987 m., ir kt.). R. Verbos nacionalinės kultūros tradicijų temą tęsia subtilaus lakoniškumo, vaizdo ir garso sintezės filmų kūrėjas Henrikas Šablevičius („Kelionė ūkų lankomis“, 1973 m., „Apolinaras“, 1973 m., „Liuob šokt, liuob dainuot“, 1974 m., „Kretingos medinukai“, 1976 m., „Suvalkietiškas gyvenimas“, 1982 m., „Dainoriai“, 1985 m., „Žmogus, einantis namo“, 1986 m. (gavo premiją tarptautiniame Oberhauzeno festivalyje Vokietijoje), „Pabuvom savam lauke“, 1989 m., ir kt.). 1990 m. jis tapo nacionalinės premijos laureatu.
Unikalią vietą Lietuvos kino dokumentikoje užima P. Abukevičiaus gamtiniai filmai: 8-ojo dešimtmečio TV sensacija apie mešką Nidą, „Lapė“ (1981 m.), „Vilkai“ (1981 m.), „Juodasis gandras“ (1982 m.), „Rožinis kiras“ (1984 m.).
Lietuvių dokumentika Atgimimo laikotarpiu
thumb|left|140px|„[[Neregių žemė“ – vienas tituluočiausių lietuviškų dokumentinių filmų]] Su Atgimimu sustiprėjo trauka istorijai. Sukurta daug istorijos, kultūros veikėjų portretų, filmų apie bažnyčios vaidmenį, laisvės kovą, rezistenciją miškuose, tremtinius. Daugelis jų kronikinio, apžvalginio, „vadovėlinio“ pobūdžio. Jie užpildė baltąsias kino vietas ar ištaisė sovietinės istorijos modelį, kurį gausiuose istoriniuose ir portretiniuose filmuose buvo pateikęs režisierius Linas Lazėnas ir kiti dokumentininkai. Atgimimui skirta E. Zubavičiaus trilogija „Dar sykį: Lie – tu – va“ (1989 m.), „Lietuva: žodžiai į laisvę“ (1991 m.), „Lietuva vėl laisva“ (1992 m.), pokario partizanams – „Partizanai“ (1993 m.). Į dokumentiką atėjo gabaus jaunimo: Saulius Beržinis („Vėliava iš plytų“, 1989 m., „Greimas“, 1992 m., „Sudie, Jeruzale“, 1993 m., ir kt.), Arūnas Matelis („Dešimt minučių prieš savo skrydį“, 1990 m. gavo diplomą Oberhauzeno festivalyje, Vokietija), Audrius Stonys („Neregių žemė“, 1992 m. apdovanotas „Felix“ prizu už geriausią Europos dokumentinį filmą), Valdas Navasaitis („Rudens sniegas“, 1991 m.) ir kt.
Taip pat skaitykite
Lietuvos kinas
Šaltiniai
Žurnalistikos enciklopedija, 1997
Intelektinė nuosavybė
Intelektinė nuosavybė – teisinė sąvoka, nurodanti į protinio darbo rezultatą, kuriam yra taikomos išskirtinės teisės.
Intelektinės nuosavybės savininkui suteikiamos teisės įvairių rūšių nematerialiam turtui, tokiam kaip muzikos, literatūros ir kiti meno kūriniai, atradimai bei išradimai, žodžiai, frazės, simboliai ir dizainas. Dažniausiai pasitaikančios intelektinės nuosavybės teisės rūšys: autorių teisės, prekių ženklai, patentai, pramoninis dizainas, prekinė išvaizda ir kai kuriais atvejais – verslo paslaptys.
Intelektinės nuosavybės principai vystėsi ne vieną amžių. XIX a. įvesta intelektinės nuosavybės sąvoka. XX a. pabaigoje, ji imta plačiai taikyti daugelyje pasaulio šalių. Britų Anos Statutas (Statute of Anne), priimtas 1710 m. ir 1623 m. Monopolijų statutas (Statute of Monopolies) atitinkamai laikomi autorinių teisių ir patentų teisių ištakomis.
Istorija
thumb|Anos statutas, pradėjęs galioti 1710 m. 1867 m., įkurta Šiaurės Vokietijos sąjunga. Jos konstitucija suteikė Sąjungoje įstatymais paremtą intelektinės nuosavybės apsaugą. 1893 m. Berne įkurtas Jungtinis tarptautinis intelektinės nuosavybės apsaugos biuras (United International Bureaux for the Protection of Intellectual Property). Jis sudarytas sujungus administracinius sekretoriatus, kurie buvo įsteigti Paryžiaus konvencijos (1883 m.) bei Berno konvencijos (1886 m.) metu. 1960 m. organizacija perkelta į Ženevą, kur 1967 m. tapo Jungtinių Tautų padaliniu – Pasauline intelektinės nuosavybės organizacija (World Intellectual Property Organization, sutr. WIPO). Pasak Mark Lemley, būtent tuo metu ši sąvoka iš tiesų buvo pradėta vartoti JAV (kurios nebuvo susijusios su Berno konvencija), o plačiai taikyti pradėta po Bayh-Dole akto, priimto 1980 m.
1818 m. rašytiniuose darbuose prancūzų liberalų teoretikas Benjamin Constant prieštaravo neseniai įvestai intelektinės nuosavybės idėjai. Sąvoka intelektinė nuosavybė panaudota 1845 m. spalį Masačiusetso valstijos teisme priimant nutarimą dėl Davoll er al. prieš Brown patentų byloje, kuriame teisėjas Charles L. Woodburey rašė, jog „tik tokiu būdu mes galime apsaugoti intelektinę teisę, protinis darbas, kūriniai ir interesai yra tokia pati žmogaus nuosavybė… kaip ir kviečiai, kuriuos jis augina arba galvijų banda, kurią veisia.“ Pareiškimas, kad „atradimai yra nuosavybė“ siekia dar ankstesnius laikus. 1791 m. Prancūzų teisės pirmoji dalis nustato: „Visi nauji atradimai yra autoriaus nuosavybė, tam, kad būtų užtikrinta kūrėjo nuosavybė bei naudojimasis ja, jam turi būti išduodamas patentas penkeriems, dešimčiai arba penkiolikai metų.“ Europoje prancūzų autorius A. Nion paminėjo intelektinės nuosavybės sąvoką savo darbe „Droits civils des auteurs, artistes et inventeurs“, publikuotame 1846 m.
Intelektinės nuosavybės sąvokos kilmė gali būti siejama su dar ankstesniais laikais. Žydų teisėje įtrauktos kelios nuostatos, kurių poveikis panašus kaip ir šiuolaikinės intelektinės nuosavybės teisių, nors panašu, kad intelektinių kūrinių kaip turto sąvoka neegzistavo – ypač Hasagat Ge‘vul (nesąžiningo kėsinimosi į teises) principas XVI a. naudotas pateisinti leidėjo (ne autoriaus) ribotos trukmės autorines teises. 500 m. pr. m. e. Graikijos valstybės Sybario valdžia siūlė vienerių metų patentą „visiems, kurie atras bet kokių naujų prabangos, malonumų patobulinimų.“
Rūšys
Dažniausia intelektinė nuosavybė yra autorių teisės, prekių ženklai, patentai, pramoninis dizainas, prekinė išvaizda, kartais verslo paslaptys.
Patentai
Patentas kūrėjui suteikia išskirtines teises ribotą laiką gaminti, naudoti, parduoti ir importuoti išradimą. Mainais į tai, išradimas turi būti viešai skelbiamas. Išradimas gali būti specifinės technologinės problemos sprendimas, kuris gali būti produktas arba procesas.
Autorių teisės
Autorių teisės kūrėjui duoda išskirtines teises į jo originalius darbus, dažniausiai ribotam laikui. Taikomos plačiam spektrui kūrybinių, intelektualinių ar meninių formų, arba darbų. Autorinės teisės negina pačių idėjų ar informacijos, tik formą ar manierą, kuriomis jos yra išreikštos.
Industrinio dizaino teisės
Saugo daiktų, kurie nebūtinai yra praktiški, išvaizdą. Susideda iš formos sukūrimo, modelio ar spalvos konfigūracijos arba kompozicijos bei modelio ir spalvos kombinacijos trimatėje formoje, kuri savyje talpina estetinę vertę. Gali būti dvimatis arba trimatis modelis, naudojamas pagaminti produktą, industrinę prekę arba rankų darbo gaminį.
Prekės ženklas
Prekės ženklas yra atpažįstamas ženklas, dizainas arba išraiška, kuri atskiria tam tikro šaltinio prekes arba paslaugas nuo kitų.
Pramoninis dizainas
Pramoninis dizainas yra teisinis terminas, apibūdinantis meną, iš esmės nurodantį į produkto arba jo įpakavimo (arba net pastato dizaino) vizualios išvaizdos charakteristikas, kurios savo ruožtu nurodo produkto kilmę vartotojams.
Verslo paslaptis
Verslo paslaptis yra formulė, panaudojimas, procesas, dizainas, instrumentas, modelis arba informacijos kompiliacija, kuri nėra visuotinai žinoma. Jos dėka verslas gali įgyti ekonominį pranašumą prieš konkurentus ar vartotojus. JAV, verslo paslapčių teisine gynyba pirmiausiai rūpinamasi valstijų lygmenyje pagal Pastovų verslo paslapčių įstatymą (Uniform Trade Secrets Act), kurį daugelis valstijų yra priėmusios, bei pagal federalinį įstatymą, 1996-ųjų Ekonominio šnipinėjimo aktą (Economic Espionage Act), kuris vagystę arba neteisėtą verslo paslapties pasisavinimą laiko federaliniu nusikaltimu. Šis įstatymas turi dvi nuostatas, kurios abi neteisėtos veiklos būdus laiko nusikaltimu. Pirmoji nusikaltimu laiko verslo paslapties vagystę, kurios tikslas pasipelnyti iš svetimų galių. Antroji nusikaltimu laiko komercinių ar ekonominių tikslų vagystę, (įstatymu nustatytos bausmės kiekvienu atveju yra skirtingos.) Įstatymai, reglamentuojantys verslo paslapties apsaugą skiriasi kiekvienoje šalyje.
Tikslai
Dažniausiai pasitaikantis intelektinės nuosavybės (išskyrus prekės ženklus) įstatymais formuluojamas tikslas yra „skatinti progresą“. Ribotam laikui apsikeisdami išskirtinėmis teisėmis, kad atskleistų išradimus ir kūrybinius darbus, visuomenė ir patento arba autorinių teisių turėtojas abipusiai pasipelno, ir išradėjams bei kūrinių autoriams yra sukuriama paskata kurti bei parodyti savo darbus. Dalis apžvalgininkų pastebėjo, jog intelektinės nuosavybės įteisintojų ir tų, kurie remia jos realizavimą, tikslas yra „absoliuti apsauga“. „Jeigu bent iš dalies intelektinės nuosavybės yra trokštama dėl to, kad ji skatina naujovių diegimą, tai yra gerai. Manoma, kad kūrėjai neturės pakankamos paskatos kurti, jeigu jiems nebus duodama galimybė legaliai įteisinti jų išradimų socialinę vertę.“ Ši absoliuti apsauga, arba visiškas įvertinimas, intelektinę nuosavybę traktuoja taip pat kaip dar vieną „realios“ nuosavybės rūšį, perimdama jai taikomas nuostatas. Visi kiti neseniai vykdyti intelektinės nuosavybės nuostatų tobulinimai, tokie kaip Amerikos išradimų įstatymas (Leahy-Smith America Invents Act), pabrėžia tarptautinį suderinamumą.
Finansinė paskata
Šios išskirtinės teisės leidžia intelektinės nuosavybės savininkams pasipelnyti iš savo sukurtų darbų, suteikdamos finansinę naudą už investavimą į intelektinę nuosavybę. Patentų atveju finansinė nauda suteikiama už mokslinius tyrimus ir taikomąją veiklą. Tačiau kai kurie apžvalgininkai, tokie kaip David Levine ir Michele Boldrin, ginčijasi dėl šio įteisinimo.
Ekonominis augimas
Tarptautinio prekybos susitarimo dėl kovos su klastojimu sutartis (Anti-Counterfeiting Trade Agreement – ACTA) teigia, jog „efektyvus intelektinės nuosavybės įstatymų vykdymas yra būtinas, jeigu yra norima palaikyti ekonominį augimą visose pasaulinėse industrijose“.
Ekonomistai prognozuoja, JAV didžiajame versle ~66% vertės apibrėžtina kaip neapčiuopiamas turtas. Prognozuojama, jog „aktyviosios intelektinės nuosavybės industrijos“ pagamins >72% vertės darbuotojams, nei „aktyvios neintelektinės nuosavybės industrijos“.
Jungtinis WIPO ir Jungtinių tautų universiteto tyrimo projektas, vertinęs intelektinės nuosavybės įtaką 6 Azijos šalims, išsiaiškino, jog yra „pozityvus ryšys tarp intelektinės nuosavybės sistemos stiprinimo ir vykstančio ekonominio augimo.“
Ekonomistai taip pat teigia, jog intelektinė nuosavybė gali būti naujovių diegimo stabdys, nes naujovės tampa drastiškomis. Intelektinė nuosavybė gamina išskirtinai nekonkuruojančius intelektualius produktus, kurie anksčiau buvo neišskiriantys. Tai sukuria ekonominį neveiksmingumą, kol turima monopolija. Naujovių diegimo stabdymas gali pasireikšti tuo metu, kai monopolijos pajamos yra mažesnės nei bendras visuomenės gerbūvis. Ši situacija gali būti apibūdinama kaip rinkos žlugimas arba kaip tinkamumo problema.
Moralumas
Remiantis 27-uoju Visuotinės Žmogaus teisių deklaracijos straipsniu „kiekvienas turi teisę į savo moralinių ir materialinių interesų, atsirandančių iš mokslo, literatūros arba meno kūrinių, kurių autorius jis yra, apsaugą“. Nepaisant sudėtingų ryšių tarp intelektinės nuosavybės bei žmogaus teisių, yra argumentų išteisinančių intelektinę nuosavybę moraline prasme.
Keletas aspektų, pateisinančių privačią nuosavybę moraliai, taip pat gali būti pritaikyti moraliai palaikant intelektinę nuosavybę. Pavyzdžiui:
Lisander Spooner (1855) ginčijasi, jog „asmuo turi prigimtinę ir absoliučią teisę, kadangi ji prigimtinė ir absoliuti, tai būtinai amžina. Tai teisė į nuosavybę, kuriuos atradėjas ir kūrėjas jis yra. Ši nuosavybės teisė dažniausiai yra tokia pati ir remiasi tais pačiais pagrindais kaip ir teisė į materialių daiktų nuosavybę ir yra principas, kad tarp šių dviejų atvejų negali būti jokio atskyrimo.“
Alegorija
thumb| Baltas balandis − taikos alegorija Alegorija – literatūrinė raiškos priemonė, išreiškianti tam tikrą idėją simboliniu įvaizdžiu, kai pavaizduotas vienas asmuo ar daiktas reiškia kitą asmenį ar daiktą, o sąvoka, moralinės savybės, dvasinis ar tikrovės reiškinys išreiškiamas konkrečiu gyvenimišku vaizdu.
Batniavos apylinkė
Batniavos apylinkė (iki 1971 m. Batnevos apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Intelektinė nuosavybė
Moralumas
Rašytoja Ayn Rand savo knygoje „Kapitalizmas: nepažintas idealas“ (Capitalism: The Unknown Ideal) tikina, kad intelektinės nuosavybės apsauga yra iš esmės moralinė problema. Yra įsitikinimas, jog žmogaus protas pats savaime yra gerovės bei išlikimo šaltinis ir visa tuo paremta nuosavybė yra intelektinė nuosavybė. Dėl to intelektinės nuosavybės teisių pažeidimas moraliai niekuo nesiskiria nuo kitų nuosavybės teisių pažeidimo, kas kompromituoja išlikimo procesus ir dėl to turi būti traktuojamas kaip amoralus aktas.
Alegorija
Alegorija, yra tam tikra tropų rūšis, netiesioginės reikšmės pasakojimas. Taip pat tai išplėsta metafora, kai kūrinyje vaizduojamos būtybės, daiktai visada reiškia kitus asmenis, daiktus.
Batniavos apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Vilkijos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilkijos rajonui. 1954 m. prijungta Kvesų apylinkė ir Virbaliūnų apylinkė, 1963 m. – dalis Padauguvos apylinkės. 1971 m. sausio 27 d. patikslintas apylinkės pavadinimas. 1977 m. balandžio 4 d. Batniavos apylinkė prijungta prie Raudondvario apylinkės.
Alegorija
Alegorijos ypatybė, kad viskas yra apgalvojama, apmąstoma, o tai suteikia alegorijai šaltesnio būdo ir slopina jausmą. Alegorija tampa įrankiu kitokiu būdu išreikšti savo mintį ir dažnai mažiau rūpinamasi jos vaizdingumu, tačiau tai nemažina alegorijos vertės, nes pasinaudojus alegorijomis, galima nupiešti tokį gyvą vaizdą, jog jis sukels giliausių jausmų.
Intelektinė nuosavybė
Kritika
miniatiūra|Demonstracija Švedijoje už teisę dalintis duomenimis. 2006 m.
Chodža Achmedo Jasavio mauzoliejus
Chodža Achmedo Jasavio mauzoliejus  – nebaigtas statyti mauzoliejus pietų Kazachstane, Turkestano mieste. Svarbus religinis ir kultūrinis Kazachstano objektas.
Mauzoliejuje palaidotas 1166 m. miręs sufijų mistikas ir poetas Chodža Achmedas Jasavis. Pradžioje ten stovėjo nedidelis mauzoliejus, kuris tapo svarbiu musulmonų piligrimų traukos centru. XIV a. kraštą užvaldęs Timūras pasiryžo pastatyti naują didelį mauzoliejų, kaip islamo klestėjimo simbolį. Statybos pradėtos 1389 m., jose dirbo geriausi persų meistrai. Tačiau 1405 m. chanas mirė, ir darbai nutrūko. Susikūrus Kazachų chanatui, mauzoliejus tebebuvo svarbus religinis ir politinis centras, tačiau XIX a., kraštą užvaldžius rusams, pastatas, kaip ir pats Turkestano miestas, buvo apleistas. Tarybiniais metais mauzoliejus rekonstruotas.
Chodža Achmedo Jasavio mauzoliejus išsiskiria didžiausiu plytiniu kupolu Vidurinėje Azijoje (skersmuo – 18,2 m).
2003 m. mauzoliejus paskelbtas UNESCO pasaulio paveldo objektu.
Alegorija
Alegorijos gali būti trumpos ir ilgos.
Su alegorijomis yra susiję simboliai ir emblemos. Simboliais gali būti gyvi ar negyvi daiktai, kurie išreiškia kokius nors charakteringus, ryškius žmogaus bruožus. Balandis – skaistybės simbolis, liūtas – galios, ąžuolas – pastovumo, lapė – gudrumo, veidmainystės, asilas – kvailybės, žaltys – išminties. thumb|left|180px|Alegorija [[Nemunas (dailininkas Boleslovas Ruseckas)]] Emblema tai simbolis skulptūroje ar tapyboje. Kryžius – krikščionybės emblema, inkaras – vilties, erelis – galybės, svarstyklės – teisybės, pelėda – mokslo.
Alegorija yra dažna pasakėčiose ir pasakose, kuriose suktumas ir gudrumas alegoriškai vaizduojamas lapės pavidalu, godumas – vilko, klastingumas – gyvatės.
Yra daug simbolių pasiskolintų iš literatūros ir istorijos. Saliamonas – išminties simbolis, Juozapas – skaistumo, Judas – išdavybės, Penelopė – žmonos ištikimybės.
Alegorija – abstrakčios sąvokos išreiškimas konkrečiu vaizdu. Paprastai ja sutartinai sąlygiškai apibūdinami reiškiniai, ypatybės (pvz., taiką žymi baltas balandis, teisingumą – moteris užrištomis akimis ir svarstyklėmis rankose). Įprastos alegorijos yra patarlės, priežodžiai. Alegoriniai būna veikėjai (lapė – suktumo, vilkas – godumo, kiškis – bailumo alegorija), siužetai ar kūriniai (pvz., pasakėčios).
1993 m. San Marino Grand Prix
1993 m. San Marino Grand Prix buvo Formulės 1 lenktynės, rengtos Imolos trasoje balandžio 25 d., 1993 metais. Tai buvo ketvirtosios 1993 m. Formulės 1 sezono lenktynės.
Intelektinė nuosavybė
Kritika
Kai kurie intelektinės nuosavybės kritikai, tokie kaip laisvo kultūros judėjimo šalininkai charakterizuoja tai kaip intelektinį protekcionizmą, intelektinę monopoliją ar vyriausybės suteiktą monopolijos teisę ir įrodinėja, jog viešas interesas yra pažeidžiamas protekcine teisėtvarka, ypač tokia kaip autorių teisių praplėtimas, programinės įrangos patentai bei verslo metodų patentai. Pagrindinės idėjos intelektinės nuosavybės kritikai buvo suformuotos Eben Moglen jo veikale „dotCommunist Manifesto”: „Visuomenė susipriešina su paprastu faktu – kiekvienas gali turėti bet kokį intelektinį darbą, kuris yra skirtas estetiniam vaizdui sukurti ar yra praktiškas (pakertant bet kokių žinių ištobulinimo vertę) ir, kai už tas vienodas sąnaudas kiekvienas gali jį turėti, nebėra moralu jį išskirti. Jei Roma būtų turėjusi galią visus gausiai maitinti ne už didesnes išlaidas, nei skirtos Cezario stalui, visuomenė nušluotų Cezarį nuo žemės paviršiaus, už tai, kad yra palikta badauti. Tačiau buržuazinė nuosavybės sistema reikalauja, kad žinios bei kultūra būtų sunorminta pagal gebėjimą mokėti.“
Sąvoka
Laisvosios programinės įrangos fondas įsteigėjas Richard Stallman įrodinėja, kad nors sąvoka intelektinė nuosavybė yra plačiai vartojama, ji turėtų būti visiškai atmesta, nes „sistemiškai iškreipia ir sutrikdo šias problemas ir jos vartojimas buvo ir yra skatinamas tų, kurie iškovojo šią painiavą.“ Jis tvirtina, kad sąvoka „veikia kaip sujungianti visus gabalus į vieną, beviltiškus įstatymus, kurie atsirado atskirai, išsivystė skirtingai, aprėpė skirtingus užsiėmimus, skirtingas taisykles ir iškėlė skirtingas viešosios politikos problemas“ ir kad tai kuria „šališkumą“ suklaidinant šias monopolijas su ribotų fizinių daiktų turėjimu, pateikiant juos kaip „nuosavybės teises“. Stallman pasisako už autorių teisių, patentų ir prekių ženklų vienaskaitos formą ir nepritaria iš esmės skirtingų teisių sujungimui į vieną bendrą sąvoką. Panašiai Boldrin ir Levine teikia pirmenybę sąvokos „intelektinė monopolija“ vartojimui, kaip priimtinesnės pagal koncepciją.
Lawrence Lessing su kitais laisvosios bei nemokamos programinės įrangos aktyvistais kritikavo suprantamą giminingumą su fizine nuosavybe (kaip žemė arba automobilis). Jie įrodinėjo, kad toks giminingumas nepasitvirtina, nes fizinė nuosavybė yra dažniausiai konkuruojanti su kitomis nuosavybės rūšimis, tuo tarpu intelektiniai kūriniai yra nekonkuruojantys su kitais (taip yra, jei kas nors pagamina darbo kopiją, kopijos turėjimas netrukdo mėgautis originalu). Kiti argumentai išsakomi remiantis tuo pačiu požiūriu. Teigiama, jog, priešingai nei materialinių vertybių nuosavybės atveju, čia nėra specifinių idėjų ar informacijos stokos: vos tik tai ima egzistuoti savaime, gali būti pakartotinai naudojama ir dubliuojama nesumažinant ir nesumenkinant originalo. Stephan Kinsella prieštarauja intelektinės nuosavybės sąvokos vartojimui, pagrįsdamas tai tuo, jog žodis „nuosavybė“ reiškia trūkumą, kas negali būti taikoma idėjoms.
Bungarai
Bungarai (Bungarus) – aspidų (Elapidae) šeimos nuodingų gyvačių gentis. Kūnas 1-1,5 m ilgio, kai kurių rūšių net iki 2-2,5 m.
Intelektinė nuosavybė
Alternatyvios sąvokos
Civilinės teisės jurisdikcijoje, intelektinė nuosavybė dažnai nurodoma kaip intelektinės teisės. Tradiciškai tai šiek tiek platesnė sąvoka, apimanti moralines ir kitas asmenines teises, kurios negali būti nupirktos ar parduotos. Sąvokos intelektinės teisės naudojimo atsisakyta nuo XX a. 9-ojo dešimtmečio pradžios, o sąvokos intelektinė nuosavybė vartojimas išaugo.
Bungarai
Paplitę Indijos pusiasalyje ir Pietryčių Azijoje.
Intelektinė nuosavybė
Alternatyvios sąvokos
Alternatyvūs terminai informacijos monopolija ir intelektinė monopolija sukurti tų, kurie ginčijo „nuosavybės“, „intelektinių“ arba „teisių“ sąvokų naudojimo prielaidas, ypač Richard Stallman. Antonimai, intelektinis protekcionizmas ir intelektinis skurdas, (angl. intellectual poverty) turintys tuos pačiu inicialus kaip ir intelektinė nuosavybė, irgi rado rėmėjų, ypač tarp tų, kurie naudojo antonimą skaitmeninis apribojimų valdymas.
Bungarai
Gentyje yra 12 rūšių.
Intelektinė nuosavybė
Alternatyvios sąvokos
Argumentą, kad intelektinė teisė turėtų (derinant atitinkamus viešuosius ir privačius interesus) būti vadinama intelektinės monopolijos privilegija (IMP), palaiko keletas akademikų, tarp jų ir Birgitte Andersen. ir Thomas Alured Faunce
Išdaginis blizgiavabalis
Išdaginis blizgiavabalis (Melanophila acuminata) – blizgiavabalių (Buprestidae) šeimos vabalas. Pavadinimas „išdaginis“ atspindi vabalo sąsają su miško gaisrais ir gaisravietėmis. Tai vienas iš žinomiausių pirofilinių vabzdžių. Retai pagaunamas įprastom sąlygom, tačiau jie suskrenda, kartais ir ištisais pulkais, prie gaisrų.
Morfologija
Kūnas 7–13 mm ilgio, juodas, žvilgantis. Turi infraraudonųjų spindulių jutimo receptorius, kurie išsidėstę apatinėje kūno dalyje, krūtinėje šalia kojų dubenėlių.
Iš pirmo žvilgsnio gali būti supainiotas su kitais juodais blizgiavabaliais (pvz., Lietuvos pamiškėse labai dažnu keturtaškiu blizgiavabaliu (Anthaxia quadripunctata)). Nuo jų atskiriamas pagal priešnugarėlės formą ir pagal infraraudonųjų spindulių jutiklius.
thumb|312px|left|Išdegę spygliuočių miškai – Išdaginio blizgiavabalio buveinė.
Biologija ir ekologija
Kiaušinius deda ant apdegusių spygliuočių medžių rąstų, į žievės plyšius. Išsiritusios lervos prasigraužią į medieną gilyn ir minta balana.
Miško gaisrus gali aptikti net 20 km atstumu. Tačiau skrenda kartais ne tik į miškų gaisrus, bet ir į kitas degančias medžiagas, tokias kaip nafta, šiukšlės ar kt.
Infraraudonųjų spindulių receptoriai
Infraraudonųjų spindulių jutiklių veikimo principas dar nėra iki galo išaiškintas. Šia vabalo ypatybe susidomėjo ir JAV kariuomenė.
Paplitimas
Aptinkamas Šiaurės Amerikoje, Kuboje, Europoje, Azijoje spygliuočių ir mišriuose miškuose.
Intelektinė nuosavybė
Prieštaravimai dėl per daug išplėstos intelektinės nuosavybės teisės
Peter Drahos pažymi, kad „Nuosavybės teisės suteikia valdžią naudotis ištekliais. Kada valdžia naudotis ištekliais, nuo kurių priklauso daugelis, tie keli įgyja galią valdyti daugelio siekius. Tai turi pasekmių tiek politinei, tiek ekonominei laisvei visuomenėje.“ Pasaulinės intelektinės nuosavybės organizacija (WIPO) teigia, kad konfliktai gali egzistuoti dėl pagarbos intelektinės nuosavybės sistemų įgyvendinimui ir kitoms žmonių teisėms. 2001 m. Ekonomikos, socialinių ir kultūrinių teisių komitetas parengė dokumentą, pavadintą „Žmonių teisės ir intelektinė nuosavybė“, kuris nurodo, kad intelektinė nuosavybė dažniausiai reglamentuojama remiantis ekonominiais tikslais, nors pirmiausia turi būti traktuojama kaip socialinis produktas. Siekiant tarnauti žmonių gerovei, intelektinės nuosavybės sistemos turi gerbti ir atitikti žmogaus teises ginančias normas. Pasak komiteto, kai sistemai to padaryti nepavyksta, jie rizikuoja pažeisti žmogaus teises į maistą ir sveikatą, taip pat ir kultūrinį dalyvavimą bei mokslinę naudą. 2004 metais WIPO Generalinė Asamblėja pritaikė Ženevos deklaraciją dėl Pasaulinės intelektinės nuosavybės organizacijos (The Geneva Declaration on the Future of the World Intellectual Property Organization) ateities, kuri teigia, kad WIPO turi skirti daugiau dėmesio besivystančių šalių poreikiams, ir žiūrėti į intelektinę nuosavybę kaip į vieną iš vystymosi įrankių – ne kaip į savęs pačios pabaigą.
Be to, etinės problemos, kurias iškėlė intelektinės nuosavybės teisės, yra labiausiai aktualios, kai socialiai vertinamos prekės, tokios kaip vaistai, yra atiduodamos intelektinės nuosavybės apsaugai. Intelektinės nuosavybės teisių taikymas gali leisti bendrovėms imti didesnę nei ribinių gamybos kaštų kainą už produkciją, siekiant į išskaityti tyrimų bei vystymo kainą. Ši kaina gali pašalinti iš rinkos bet ką, kas neišgali sumokėti produkto kainos, šiuo atveju negali įsigyti gyvenimą gelbstinčio vaisto. Intelektinių teisų ribojimo režimas nėra vienas tų, kuris yra atviras investicijoms į tyrimų bei vystymo produktus, kurie yra socialiai vertinami daugiausia neturtingų gyventojų sluoksnių.
Kai kurie liberalūs intelektinės nuosavybės kritikai teigė, kad nuosavybės teisės kuria dirbtinį informacijos ir idėjų trūkumą ir pažeidžia teisę į apčiuopiamą nuosavybę. Stephan Kinsella pažymi:
„Įsivaizduokite laikus, kai žmonės gyvendavo urvuose. Vienas šviesus vyrukas – pavadinkime jį Galt Magnon – nusprendė pastatyti ilgą trobelę atvirame lauke. Daugelis pastebėjo, kad tai yra gera idėja. Jie pradėjo kopijuoti Galt Magnon idėją bei pradėjo statyti savo trobeles. Pasak teisinančių intelektinę nuosavybę, vyras, išradęs namą, turėtų teisę apsaugoti sustabdyti kitus nuo trobelių statymo ant jų žemės su jų pačių rąstais arba apmokestinti juos mokesčiu, jei jie sumanytų statytis trobelę. Akivaizdu, kad šių pavyzdžių novatorius tampa dalinis kitų materialaus turto savininkas (pvz., žemės arba rąstų) ne dėl to, kad pirmas užsiėmė vietą trobelei statyti, o dėl to, kad sugalvojo idėją. Ši taisyklė yra priešprieša pirmojo naujakurio taisyklei taip despotiškai ir be pagrindo pažeisdama šią taisyklę, kuri yra visų nuosavybės teisių pagrindas.“
Ultima (serija)
Ultima – atvirojo pasaulio maginės fantastikos kompiuterinių vaidmenų žaidimų serija, kurią kūrė amerikiečių įmonė „Origin Systems, Inc.“. „Ultima“ visatą sukūrė kompiuterinių žaidimų kūrėjas Richard Garriott. Keletas serijos žaidimų laikomi savo žanro pradininkais. Dabar prekės ženklas priklauso „Electronic Arts“.
Intelektinė nuosavybė
Prieštaravimai dėl per daug išplėstos intelektinės nuosavybės teisės
1813 m. rugpjūčio 13 d. Thomas Jefferson laiške Isaac McPherson rašė:
Ultima (serija)
Žaidimai
Pagrindinė „Ultima“ žaidimų serija susideda iš devynių žaidimų (septintasis dar dalinamas į dvi dalis), sugrupuotų į tris trilogijas arba „amžius“: The Age of Darkness 'Tamsos amžius' (Ultima I–III), The Age of Enlightenment 'Apšvietos amžius' (Ultima IV–VI) ir The Age of Armageddon 'Armagedono amžius' (Ultima VII–IX). Paskutinė trilogija dar kartais vadinama The Guardian Saga 'Sergėtojo saga', pagal pagrindinį jos antagonistą. Pirmosios trilogijos veiksmas vyksta fantastiniame Sosarijos (Sosaria) pasaulyje, bet Tamsos amžiaus kataklizminių įvykių metu pasaulis buvo padalintas ir trys jo ketvirtadaliai išnyko. Tas, kas liko tapo žinoma kaip Britanija (Britannia), geranoriško Lordo Brito valdoma karalyste, kurioje ir vyksta paskesnių žaidimų veiksmas. Protagonistas visuose žaidimuose yra kanoniškas Žemės gyventojas, kuris Lordo Brito pašaukiamas ginti Sosariją, vėliau Britaniją, nuo gresiančių pavojų. Iš pradžių žaidėjo veikėjas buvo vadinamas tiesiog Svetimšaliu (The Stranger), bet „Ultima IV“ pabaigoje jis tampa visuotinai žinomas kaip Avataras.
Intelektinė nuosavybė
Prieštaravimai dėl per daug išplėstos intelektinės nuosavybės teisės
„Jei gamta sukūrė ką nors labiau abejotino nei visa kita jos išskirtinėje nuosavybėje, tai mastymo galios veiksmas vadinamas idėja, į kurią individas turi išskirtines teises tol, kol nesidalina ja su kitais. Bet, kai tik idėja yra atskleista, ji išsiveržia visų kitų priklausomybėn ir davėjas nebegali iš tų kitų atimti nuosavybės teisės. Jos specifinė savybė yra ta, kad niekas negali turėti mažiau dėl to, kad visi kiti turi ją visą. Tas, kuris gauna idėją iš manęs, gauna sau instrukciją nesumažindamas manosios, taip pat kaip tas, kuris uždega mano degtuvą, gauna šviesos manęs neaptemdydamas.“
2005 m. Jungtinės Karalystės Karališkoji menų bendrija (Royal Socienty of Arts – RSA) išleido Adelfio chartiją (Adelphi Charter), kurios tikslas buvo pateikti tarptautinį politinį pareiškimą siekiant apibrėžti, kaip vyriausybė turėtų pritaikyti intelektinės nuosavybės įstatymą.
Dabartinės JAV Intelektinės nuosavybės įstatymo trūkumas – jo susitelkimas į individualius ar bendradarbiavimu grįstus darbus, dėl to autorinių teisių apsauga gali būti pritaikyta tik „originaliems“ rašytojų darbams. Šis apibrėžimas neįtraukia jokių darbų, kurie yra kūrybinio bendruomenės darbo rezultatas, pavyzdžiui, senovinių amerikietiškų dainų ir pasakojimų. Dabartiniai įstatymai nepripažįsta vietinės kultūrinės nuosavybės unikalumo ar vietinės, nuolat besikeičiančios gamtos. Paprasčiausiai yra reikalavimas, kad vietinės kultūros užrašytų savo kultūrinius artefaktus į apčiuopiamą mediją, ignoruoja jiems būtiną sakytinį perdavimo būdą ir verčia manyti, kad vakarietiškas šališkumas su jo rašytinėmis formomis yra labiau patikimas.
Išsiplėtimas iš prigimties ir intelektinės nuosavybės įstatymų apimtys
miniatiūra|JAV autorių teisių įstatymo taikymo plėtimasis (darant prielaidą, kad autoriai sukuria savo darbus iki 35 metų amžiaus ir gyvena iki 70 metų amžiaus). Kita intelektinės nuosavybės įstatymo kritika apima intelektinės nuosavybės plėtimąsi trukmės ir apimties požiūriu.
Be to, kai mokslinės žinios išsiplėtė ir leido iškilti naujoms industrijoms, tokioms, kaip biotechnologija ir nanotechnologija, technologijų pradininkai suformavo intelektinės nuosavybės apsaugą naujoms technologijoms. Patentai buvo išduoti gyviems organizmams (JAV tam tikri gyvi organizmai buvo patentuojami daugiau nei amžių).
Tobulėjimas apsaugos srityje labiausiai matomas lyginant su autorinėmis teisėmis. Tai nesenai buvo pagrindinė keleto įstatymų priedų Jungtinėse Valstijose ir Europoje tema. Reikalavimo pateikti registracija ar pranešimas apie autoriaus teises nebuvimą, privedė prie našlaičių darbų pagausėjimo. Tai autorių teisėmis apsaugoti darbai, kai susisiekti su autoriaus teisių savininku neįmanoma. Tai problema, kuri buvo pastebėta jai jau išplitus pasauliniu mastu, kas sukėlė tarptautinį susirūpinimą.
Taip pat, gerbdama autorių tesies, Amerikos filmų industrija padėjo pakeisti socialinį intelektinės nuosavybės vaizdinį per jos prekybos organizaciją – Amerikos kino bendrovių asociaciją (Motion Picture Association of America – MPAA). Ji propagavo stiprią intelektinės nuosavybės apsaugą svarbiose bylose, darant spaudimą Kongresui bei pasisakant viešumoje. Apžvelgdama MPAA poziciją, pati asociacija pareiškė, kad žmonės turi teisę į nuosavybę, kuri yra jų darbo vaisius. Išskirtinis JAV kongreso įsitikinimas, kad Jungtinės valstijos yra didžiausias pasaulyje filmų gamintojas, sudarė geras sąlygas išsiplėsti intelektinės nuosavybės koncepcijai. Šios dogmatiškos reformos tik dar labiau sustiprino industriją, duodamos MPAA dar daugiau valdžios ir suteikdamos autoriteto.