cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Medžioklė
Medžioklės istorija
Medžioti daugelyje pasaulio vietų pradėta paleolite. Iš pradžių medžiota kolektyviai. Ilgainiui tobulėjo medžioklės priemonės: seniausios medžioklės priemonės buvo akmenys, akmens kirviai, kuokos, akstys, ietys. Mezolite buvo išrastas lankas, turėjęs didelę reikšmę medžioklės raidai. Neolite medžioti pradėta su šunimis, vėliau – su arkliais, medžiokliniais paukščiais. XII a. pasirodė šaunamieji ginklai; pamažu daugumoje šalių pradėta medžioti ir medžiokliniais šautuvais, paplito įvairūs medžioklės būdai, naudojami ir dabar.
Medžioklės reikšmė žmogaus gyvenime ilgainiui keitėsi. Pirmykštėje bendruomenėje medžioklė kurį laiką buvo žmogaus egzistencijos pagrindas, svarbiausias maisto ir aprangos šaltinis.
Mėtiniai saldainiai
Lietuvoje labiausiai paplitę mėtiniai yra mėtiniai žirneliai (balti ar žali) ir mėtinės karamelės.
Medžioklė
Medžioklės istorija
Nuo naujųjų laikų pradžios medžioklė vis labiau darėsi kilmingųjų gyventojų privilegija. Vėliau medžioklę ėmė varžyti privati žemės nuosavybė.
Medžioklės būdai
thumb|[[Kanutas Ruseckas. Stumbro medžioklė]] Medžioklės būdai – veikos būdai sugauti gyvūnus, sumedžioti medžiojamuosius žvėrys ar paukščiais.
Medžioti Lieuvoje galima šiais būdais:
Mėtiniai saldainiai
Kieti mėtiniai žirneliai dažnai naudojami kaip kvėpavimo gaivikliai, kadangi mėtų eterinio aliejaus ar mentolo kvapas ir skonis ilgai lieka burnoje.
Medžioklė
Medžioklės būdai
thumb|[[Bruno Liljefors. Ančių medžioklė]] thumb|[[Dean Wolstenholme. Kurtai vejasi kiškį]]
Tarybų rūmai
thumb|Rūmų projektas, 1937 m.
Tarybų rūmai − dėl Antrojo pasaulinio karo neįgyvendintas Tarybų Sąjungos statybinis projektas. Administraciniu centro ir kongreso rūmais turėjusį tapti pastatą buvo planuojama statyti Maskvoje (Rusija), prie Kremliaus. Taip pat Tarybų rūmai (archit. Borisas Jofanas) būtų buvę „Naujosios Maskvos“ centru ir aukščiausiu (415 m) to meto pasaulio dangoraižiu su milžiniška Lenino statula.
thumb|left|200px|Tarybų rūmų modelis Rūmams statyti pasirinkta Maskvos Kristaus Gelbėtojo katedros teritorija. Didinga stačiatikių cerkvė susprogdinta 1931 m. Tarybų rūmai buvo pradėti statyti 1937 m., tačiau darbai buvo nutraukti 1941 m. dėl vokiečių invazijos. 1941−1942 m. plieno konstrukcijos buvo demontuotos įtvirtinimams ir tiltams statyti. Nutraukti statymo darbai niekada nebuvo atnaujinti. 1958 m. rūmų pamatai buvo perstatyti į didžiausią kadaise buvusį baseiną „Maskva“ po atviru dangumi. 1935 m. netoliese pastatyta metro Tarybų rūmų stotelė 1957 m. buvo pervadinta Kropotkinskajos vardu.
Medžioklė
Medžioklės būdai
Medžioklėje leidžiama naudoti tik kilmės dokumentus turinčius medžioklinių veislių šunis.
Medžioti suaugusius elninių žvėrių patinus gali tik medžiotojo selekcininko kvalifikaciją turintis medžiotojas.
Medžioklė Lietuvoje
Lietuvoje pradėta medžioti jau mezolite. Iki žemdirbystės ir gyvulininkystės paplitimo (V-VIII a.) medžioklė buvo vienas svarbiausių pragyvenimo šaltinių. Didelę ūkinę reikšmę ji turėjo iki XIX a.
Pirmą kartą medžioklę teisiškai ėmė reguliuoti 1557 m. valakų įstatymas, vėliau – Lietuvos statutai. 1795–1914 m. galiojo Rusijos medžioklės įstatymai (išskyrus Klaipėdos kraštą: jame galiojo Vokietijos medžioklės įstatymai).
1920 m. spalio 27 d. Tado Ivanausko, Povilo Matulionio, Elijošiaus Nonevičiaus, Jeronimo Paulionio bei leitenantas Broniaus Žvynio iniciatyva pateiktas prašymas Kauno miesto ir apskrities viršininkui įsteigti Lietuvos medžiotojų draugiją. Tais pačiais metais išleistos laikinosios medžioklės taisyklės. 1921 m. spalio 7 d. įsteisinta Lietuvos medžiotojų draugija. 1922 m. valstybinius miškus pradėta medžioklei nuomoti. 1937 m. išleistos medžioklės įstatymui vykdyti taisyklės. 1946 m. išleistos sovietinės medžioklės taisyklės. 1960 m. prisijungus žvejų draugijai įsteita Lietuvos medžiotojų ir žvejų draugija (LMŽD).
Nausikaja iš Vėjų slėnio
Nausikaja iš Vėjų slėnio  – 1984 m. japonų postapokaliptinis anime filmas, sukurtas pagal Hayao Miyazaki parašytą mangą tokiu pačiu pavadinimu ir režisuotas jo paties. Filmas pastatytas „Top Craft“ studijoje, o išleistas „Toei Company“.
Filme pasakojama apie Nausikają, jauną princesę iš Vėjų slėnio, kuriai tenka grumtis su Tolmekijos karalyste, kuri ketina panaudoti senovinį ginklą milžiniškų mutantų vabzdžių džiunglėms išnaikinti. Nausikaja privalo sulaikyti Tolmekijos karius nuo tų padarų įsiutinimo, antraip žmonijai iškils didžiulis pavojus.
Filmas Japonijoje pasirodė 1984 m. kovo 4 d. ir buvo pristatytas Pasaulio gamtos fondo organizacijos. Nors sukurtas dar prieš studijos „Studio Ghibli“ įkūrimą, filmas laikomas jos pradžia ir dažnai priskiriamas prie jos kūrinių, kaip, pvz., kolekcinio studijos DVD ar Blu-ray rinkinio. Filmas pelnė daugybę apdovanojimų, tarp kurių 1984 m. anime žurnalo „Animage“ pagrindinis prizas.
Apie filmą
Filmo garso takelį parašė Džo Hisaiši, tuo tarpu pagrindinė vokalinė daina Kaze no Tani no Naushika buvo prodiusuota Haruomi Hosono ir įrašyta Narumi Jasudos (Narumi Yasuda).
Pagrindiniai veikėjai
ir kiti.
Siužetas
Praėjo tūkstantis metų nuo Septynių ugnies dienų apokaliptinio karo, kurio metu vos nebuvo išnaikinta visa žmonijos civilizacija ir iškilo neaprėpiamos Nuodingosios džiunglės, kuriose veisiasi mutavę milžinai vabzdžiai, o oras ir augmenija ten tapo nuodingais. Neužterštuose plotuose dar likę gyvenviečių, viena iš jų − Vėjų slėnis, kurį nuo pavojingų miško grybų sporų saugo palankus vėjas nuo jūros. Vėjas suka daug slėnio vėjo malūnų, kurių pagalba pumpuojamas neužnuodytas vanduo iš Žemės gelmių.
Sekančią naktį didžiulis krovininis orlaivis iš Tolmekijos karalystės (kitaip − Torumekijos), užpultas mutavusių vabzdžių, sudūžta Vėjų slėnyje. Pasirodo, orlaivis gabeno Titaną − vieną mirtinų praeities genetinės inžinerijos bioginklų, sukėlusių Septynių ugnies dienų karą ir beveik sunaikinusių civilizaciją. Titanas išgyveno 1000 metų po žeme embriono būsenoje. Jį atkasė Pedžito kunigaikštystės žmonės, o iš pastarųjų atėmė tolmekai. Kitą rytą į slėnį įsiveržia Tolmekijos kariai, vedami princesės Kušanos ir karininko Kurotovos, ir pavergia slėnio gyventojus. Įvykių sūkuryje žuva pasipriešinęs sergantis Nausikajos tėvas. Mokytojo Jupos patarta, princesė Nausikaja įtikina Vėjų slėnio gyventojus nesipriešinti, nes tai lemtų tik beprasmes aukas prieš žymiai galingesnius priešus. thumb|right|180px| Nausikaja ir Tetas Nausikajos slaptame miško augalų sodelyje thumb|right|180px| Tolmekijos princesė Kušana (kitaip Ksiana)
Stefanija
Stefanija – moteriškas vardas, vyriška šio vardo forma Stefanas.
Nausikaja iš Vėjų slėnio
Siužetas
Tolmekų laivai nepajėgūs išgabenti Titano. Princesė Kušana paveda Kurotovai išbudinti Titaną ir pati, pasiėmusi keletą Vėjų slėnio gyventojų įkaitais, tarp kurių ir Nausikają, išskrenda į Pedžitą, kuriame yra likusi tolmekų įgula. Kušana ketina panaudoti Titano galią Nuodingosioms džiunglėms išdeginti, tikėdama taip vėl sugražinti žmonių viešpatavimą Žemėje, nors istorija byloja apie mirtinas tokių bandymų pasekmes. Prieš išvykimą, Nausikajos mokytojas Jupa atranda jos slaptą džiunglių augalų sodelį, giliai Vėjų slėnio tvirtovės rūsiuose. Jame Nausikaja augina Nuodingųjų džiunglių augalus ir atrado, kad augalai, augantys švariame dirvožemyje ar vandenyje, nėra nuodingi.
Stefanija
Vardadienis: sausio 2 d.
Nausikaja iš Vėjų slėnio
Siužetas
Kušanos laivų eskadrilė pakeliui į Pedžitą yra užpuolama išlikusio Pedžito kunigaikštystės naikintuvo, kuris numuša visus Kušanos laivus ir, taip pat, pašautas nukrenta į džiungles. Nausikaja, kartu su Vėjų slėnio pilotu Mito, išsigelbsti iš krentančio orlaivio su konfiskuotu Vėjų slėnio kateriu. Kartu ji išgelbsti ir princesę Kušaną. Vėjų slėnio įkaitų lėktuvas-barža atitrūksta nuo subombarduoto Tolmekijos lėktuvo. Abiems orlaiviams nukritus į ežerą džiunglėse, princesė Kušana pagrasina Vėjų slėnio gyventojams pistoletu ir iššauna. Dundesys suerzina keletą omų, kurie pakyla iš ežero dugno, tačiau Nausikaja spėja juos nuraminti. Ji išgirsta šūvių garsus ir supranta, kad džiunglėse yra išsigelbėjusių. Sklandytuvu ji išgelbsti Asbelį, Pedžito kunigaištystės princą, valdžiusį naikintuvą. Bandydami išvengti vabzdžio atakos abu prasmenga lakiajame smėlyje ir nukrenta į neužterštą požeminį slėnį, kuriame oras ir dirva nėra užnuodyti. Nausikaja suvokia, kad džiunglių augalai valo užterštą viršutinį dirvožemį, išskirdami švarų vandenį gilesniame sluoksnyje.
Nausikaja ir Asbelis grįžta į Pedžito kunigaikštystės sostinę ir randą ją nuniokotą vabzdžių. Tuo metu prie miesto atskrenda Pedžito transporto orlaivis, kurio keleiviai prasitaria, jog tai jie nuviliojo omus link sostinės, kad jie sunaikintų užgrobėjų tolmekų garnizoną ir, kad ketina tą patį padaryti ir su Vėjų slėnyje esančiais tolmekais, kad galėtų užvaldyti Titaną. Nausikaja nori skubėti ir perspėti saviškius, tačiau Pedžito kariai ją sulaiko. Jie parbloškia Asbelį, kuris nori padėti Nausikajai, ir abu pasodina į orlaivį. Skrydžio metu Pedžito moterys padeda Nausikajai ištrūkti iš saugomos vienutės, tačiau tuo pat metu Pedžito orlaivį užpuola Tolmekijos lėktuvas, kurio kariai paima lėktuvą abordažu. Nausikaja ištrūksta iš orlaivio su savuoju sklandytuvu. Tolmekjos lėktuvas puola ją persekioti ir tuo metu atskrenda su lėktuvu mokytojas Jupa su pilotu Mito, kurie išvyko iš Vėjų slėnio jos ieškoti, kadangi Nausikaja nebegrįžo su likusiais išsigelbėjusiais įkaitais. Mito numuša Tolmekijos lėktuvą, o Jupa priverčia pasiduoti Tolmekjos vyrus, likusius Pedžito orlaivyje.
Nausikaja ir Mito skrenda perspėti Vėjų slėnio gyventojų, kurie tuo metu sumaištavo prieš Tolmekijos karius ir užsibarikadavo senoviniame erdvėlaivyje. Beskrendant namo Nausikaja pastebi porą Pedžito karių, kurie link slėnio gabena sužeistą mažylį omą, paskui kuriuos seka įsiutusių omų pulkai. Nausikaja supranta, kad taip omai nukreipiami link Vėjų slėnio. Ji paveda Mito perspėti gyventojus ir pati su sklandytuvu bando sukliudyti Pedžito karių oro transporteriui. Tuo tarpu Tolmekijos kariai, vėl vadovaujami grįžusios princesės Kušanos, ruošiasi pulti Vėjų slėnio gyventojus. Tarp jų nusileidžia Mito, kuris perspėja apie artėjančius omus. Abi pusės atsiduria aklavietėje, nes nepajėgios niekaip pasipriešinti omams.
Vėjų slėnio gyventojai susispiečia ant seno erdvėlaivio viršaus, o princesė Kušana nuskuba prie Titano, kurį išbudina ir prašo panaudoti savo galią prieš omus. Titanas tesugeba išleisti du pražūtingus liepsnos pliupsnius ir subliūkšta. Nausikaja išgelbsti mažylį omą ir, kartu su juo, nusileidžia prieš omų pulką, kuris ją partrenkia. Omai, radę mažylį, apsiramina. Jie nesunaikina Vėjų slėnio gyventojų. Princesė Kušana su Kurotova, taip pat, lieka gyvi. Iš padėkos Nausikajai omai pakelia jos kūną savo geltonais ūsais į viršų ir ją atgaivina. Geltonais ūsais ir suknele, kuri nusidažė nuo mėlyno omo kraujo, Nausikaja grįžta pas Vėjų slėnio gyventojus, taip išpildydama pranašystę apie herojų, mėlynu rūbu, žengiantį per aukso pievą, kuris suvienys žmones. Tolmekai palieka slėnį, Pedžito gyventojai pasilieka pagelbėti slėnio gyventojams atstatyti, kas buvo sugriauta. Tuo tarpu, požeminiame džiunglių slėnyje išdygsta daigas, kas reiškia, kad planeta po truputį gyja.
Manga
Mangą Mijadzakis parašė per 12 metų laikotarpį su pertraukomis, kurių metu dirbo prie „Studio Ghibli“ filmų. Manga komiksus platino „Tokuma Shoten“ žurnalas „Animage“. Manga išviso sudaro septyni tomai. Pirmasis skyrius išleistas 1982 m. vasario mėn., o paskutinis 1994-ųjų kovą. Mangoje istorija yra daug ilgesnė. Filme vaizduojama tik apie ketvirtadalis manga istorijos (tiek jos buvo parašyta pasirodžius filmui) su ženkliais siužeto pakitimais. Veikėjų charakteriai labiau išplėtoti, taip pat labiau pabrėžiama gamtosaugos atmosfera. Nausikaja vaizduojama daug stipresnė, turinti sugebėjimų, kurie ne visada paaiškinami.
Atsiliepimai
Filmas uždirbo 740 mln. jenų. Kritikai filmą įvertino daugiausia teigiamai. Britų filmų žurnalo „Total Film“ animuotų filmų 50-tuke filmas užėmė 37 vietą. 2013 m. kovo mėn. duomenimis, tinklalapyje Rotten Tomatoes filmas įvertinas 82 % „šviežumo“ ir kritikų 7,8/10 balų vidurkiu.
„Final Fantasy“ kūrėjas Hironobu Sakaguchi pareiškė, kad manga ir filmas įtakojo jo kūrinių seriją. 2007 m. apklausos, kurią organizavo Japonijos švietimo ministerijos kultūros agentūra, metu „Nausikaja iš Vėjų slėnio“ Japonijos apklaustųjų įvertinta antruoju geriausiu visų laikų anime žanro kūriniu.
Deržavinskas
Deržavinskas  – miestas Kazachstane, Akmolos srityje, prie Išimo upės, į šiaurę nuo Arkalyko. Žarkaino rajono centras. Geležinkelio stotis prie Arkalyko–Jesilo linijos, plentai į Jesilą, Atbasarą, Žezkazganą. Aliejaus gamyba, žemės ūkio mašinų remontas.
Istorija
Deržavinskui miesto statusas suteiktas 1966 m. Iki 1996 m. veikė 38-oji raketinė divizija.
Sanctimony
Sanctimony – Latvijos sunkiojo roko muzikos grupė. Patys grupės nariai savo muzikinį stilių vadina death 'n' roll. Grupė egzistuoja nuo 1994 m., nors per šiuos metus grupės sudėtis yra keitusis kelis kartus. Taip pat yra keitęsis ir muzikos žanras – iš pradžių grupė grojo Death metal, o nuo 2002 m. groja sunkiojo roko stiliumi.
Škoderio apskritis
Škoderio apskritis  – viena iš 12 Albanijos apskričių. Apskritį sudaro Malesia e Madės, Pukės, Škoderio apygardos ir administracinis centras – Škoderis.
Apskritis pietvakariuose turi mažą Adrijos jūros kranto liniją, o šiaurėje ribojasi su Juodkalnija. Šalies viduje ribojasi su apskritimis: Kukesio – rytuose ir Ležės – pietuose.
Koidu Taunas
Koidu Taunas, dar vadinamas Sefadu – miestas Siera Leonėje. Jis priklauso Rytų provincijai ir yra antras pagal dydį miestas provincijoje, bei ketvirtas visoje šalyje. Miestas, kuriame gyvena 111.800 gyventojų, laikomas svarbiausiu deimantų prekybos centru šalyje. Miestas įsikūręs maždaug 300 km. į rytus nuo sostinės Fritauno. Kaip ir daugumoje šalies miestų, čia taip pat labiausiai kalbama Krio kalba.
Šis miestas pasižymi dideliu etninių grupių skaičiumi. Jame gyvena visos šalies etninės grupės, taip pat daug deimantų kasėjų iš užsienio šalių įsikūrę Koidu mieste.
2007 m. mieste vyko didelis protestas deimantų kasykloje. 400 darbuotojai skundėsi blogomis darbo ir gyvenimo sąlygomis. Protestui numalšinti buvo įvestos policijos pajėgos, dėl to žuvo du protestuotojai.
Iš šio miesto yra kilęs dabartinis šalies viceprezidentas Samuelis Sam-Sumana.
Rugalandas
Rugalandas (Rogaland) – apskritis Norvegijos pietvakarinėje dalyje. Ribojasi su Hordalandu, Telemarku, Vakarų Agderiu ir Rytų Agderiu. Apskrities administracinis centras yra Stavangeris. Čia aktyviai veikia įsikūrusi Rogalando lietuvių bendruomenė.
Geografija
Apskrities paviršius kalnuotas, gausiai išraižytas fjordų (Boknafjordas su daug atšakų – Liusefjordu, Sandsfjordu ir kt.). Nemažai ežerų, dauguma jų labai gilūs (Sundalvatnas, Lundevatnas). Pakrantėje daug salų, iš kurių didžiausia – Karmėjus.
Savivaldybės
thumb|left|320px|Savivaldybės Rugalandas padalintas į 26 savivaldybes:
163 m.
163 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Kazys Knizikevičius
Kazys Knizikevičius (1915 m. birželio 28 d. Pumpėnai, Pasvalio raj. – 2009 m. balandžio 10 d. Šiauliai) – gydytojas rentgenologas, medicinos istorikas, Šiaulių miesto visuomenės veikėjas, miesto Garbės pilietis.
Biografija
Mokėsi Pumpėnų pradžios mokykloje ir Pasvalio gimnazijoje. 1943 m. baigė paskutiniąją Vytauto Didžiojo universiteto Medicinos fakulteto laidą, kurią baigė 72 gydytojai, bet Lietuvoje liko tik 37.
1944 m. paskirtas Joniškio ligoninės ir ambulatorijos vedėju, atkūrė Antrasis pasaulinis karo sugriautą Joniškio rajono sveikatos apsaugos sistemą. 1946 m. paskirtas dar ir rajono sveikatos apsaugos skyriaus vedėju. 1950 m. Lietuvoje atlikus administracinę teritorinę reformą paskirtas Šiaulių srities sveikatos apsaugos skyriaus vedėju. Kartu pradėjo dirbti ir Šiaulių respublikinės ligoninės gydytoju rentgenologu. 1953 m. paskirtas Šiaulių respublikinės ligoninės vyriausiuoju gydytoju ir visą energiją skyrė jos įrengimui, aprūpinimui pažangiausia technika ir technologijomis, o vėliau – sveikatos apsaugos sistemos sukūrimui Šiauliuose. Šias pareigas ėjo 23 metus, buvo gerbiamas kolektyvo ir mylimas pacientų. Vadovaujant K. Knizikevičiui Šiauliuose buvo baigta naujos respublikinės ligoninės statyba (architektas Vytautas Landsbergis-Žemkalnis), iškilo nauji gydymo įstaigų pastatai, įsteigtos naujos specializuotos ligoninės ir dispanseriai, išsiplėtė poliklinikų ir ambulatorijų tinklas, išaugo nauja specialistų karta, pradėtas mokslinis tiriamasis darbas. Jo vadovaujami septyni gydytojai apgynė disertacijas ir gavo mokslinius vardus. Kartu K. Knizikevičius dirbo ir gydytoju rentgenologu, aktyviai dalyvavo Šiaulių krašto rentgenologų mokslinės draugijos darbe, ruošė leidinius ir organizavo mokslines konferencijas. Jo sukaupta patirtis ir profesionalumas leido išsaugoti gyvybę ir sveikatą daugeliui Šiaulių miesto ir krašto žmonių. Sulaukęs pensinio amžiaus nenutraukė darbinės veiklos, dar 23 metus dirbo rentgenologo darbą, ugdė jaunus specialistus. 40 metų rašė Šiaulių krašto sveikatos apsaugos istoriją.
Įvertinimas
K. Knizikevičiui suteiktos aukščiausioji gydytojo rentgenologo ir 1-oji sveikatos apsaugos organizatoriaus kategorijos, apdovanotas medaliais, garbės raštais ir kitokiais pagarbos ženklais. Gimimo 90-mečio proga suteiktas Nusipelniusio sveikatos apsaugos darbuotojo garbės vardas, įteiktas garbės ženklas „Už nuopelnus Šiaulių apskričiai“. 2006 m. rugsėjo 7 d. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos sprendimu Nr. T-308 suteiktas Šiaulių miesto Garbės piliečio vardas.
Žmona Birutė Knizikevičienė, dukterys – gydytoja Jūratė Gedgaudienė, vertėja Rūta Knizikevičiūtė–Desterk, aktorė Rita Knizikevičiūtė,
Bibliografija
Kazimieras Knizikevičius. Šiaulių krašto medicinos istorija (XVI a.-XX a. vid.), Saulės delta, 2006 m.
Ponto kalnai
thumb|260px|Ponto kalnai netoli [[Trabzonas|Trabzono]] thumb|260px|Kaimas Ponto kalnų šiauriniame šlaite Ponto kalnai  – kalnų grandinė šiaurės Turkijoje, driekiasi palei Juodąją jūrą iki pat sienos su Gruzija šiaurės rytuose. Aukštis iki 3942 m (Kačkaro k.). Kalnus dengia miškai, daugiausia spygliuočių. Rytinėje Ponto kalnų dalyje – Kačkaro kalnuose būdingi mišrieji miškai, o Ponto regione – drėgnieji miškai.
El Pasas
El Pasas – miestas pačiuose Teksaso valstijos vakaruose (JAV), į pietus nuo Naujosios Meksikos, prie Rio Grandės upės (priešingame krante yra Chuareso miestas, Meksika). 649,2 tūkst. gyventojų (2010). Tai uostas, per kurį keliauja daug prekių tarp Meksikos ir JAV, išvystytas geležinkelio, oro ir kelių transportas. Su Chuareso miestu sieja daug kultūrinių ir ekonominių ryšių, El Pasas turi miesto, turinčio amerikietišką – meksikietišką kultūrą, vardą. Keliaujantiems į Meksiką tai svarbus turizmo centras. Miestui itin svarbi tarptautinė prekyba.
El Pasas yra Franklino kalnų (Franklin Mountains) perėjoje – iš to ir kilęs miesto pavadinimas ( – perėja). Jis yra 1126 m virš jūros lygio, turi saulėtą ir švelnų klimatą.
Ažagai
Ažagai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 6 km į vakarus nuo Skaistgirių.
Istorija
1945 m. kaime įvyko Ažagų kautynės tarp Lietuvos partizanų ir NKVD kariuomenės.
Antanas Valinčius
Antanas Valinčius (1911 m. spalio 16 d. Valinčiuose, Punsko valsčius – 1994 m.) – mokytojas, poetas, visuomenininkas.
Biografija
Mokėsi Navinykų ir Valinčių pradinėse mokyklose. 1931 m. baigęs „Žiburio“ gimnaziją Lazdijuose, studijavo Vytauto Didžiojo universitete Kaune. Jo nebaigęs, grįžo į Lenkiją ir mokytojavo Navinykų bei Vaitakiemio pagrindinėse mokyklose. Aktyviai dalyvavo visuomeninės kultūros draugijoje, jo pastangų dėka į Lenkiją iš Lietuvos buvo atvežta atminimo lenta knygnešiui Povilui Matulevičiui. Kūrė eiles, kurias spausdino Lenkijos lietuvių žurnale „Aušra“.
Amonalas
thumb|250px|Locnagaro krateris, likęs sprogus amonalui [[Somos mūšis|Somos mūšyje.]] Amonalas – sprogstamoji medžiaga, sudaryta iš amonio nitrato, trinitrotolueno (TNT) ir aliuminio miltelių, sumaišytų santykiu 67:22:11. Gali būti priskiriamas amonitams su aliuminio miltelių priedu.
Detonacijos greitis yra apie 4400 m/s.
Amonio nitratas veikia kaip oksidatorius, o aliuminio milteliai – kaip galios stipriklis, taip pat šiek tiek didina jautrumą detonacijai. Kadangi amonio nitratas ir aliuminio milteliai pigesni už TNT, amonalas tapo pigesniu gryno TNT pakaitalu.
Amonalas jautrus drėgmei, kadangi amonio nitratas ją labai gerai sugeria. Palaidas papiltas amonalas sparčiai dega, tačiau uždarytas ribotame tūryje detonuoja.
Tarybiniai amonalai
TSRS gaminti amonalai:
Pramoninius amonalus naudoja kasyklose, karjeruose, šachtose, kuriose nėra degių dujų ar dulkių pavojaus. Tinka sprogdinti tvirtas ir itin tvirtas uolienas.
Amonalas tinka naudoti bet kokio klimato kraštuose.
Istorija
D. Britanijos kariuomenė nuo 1915 m. naudojo amonalą minoms po priešo įtvirtinimais. Pirmą kartą taip amonalą panaudojo Hawthorn Ridge minai Somos mūšyje. Britų amonalas buvo mišinys iš 65 % amonio nitrato, 15 % TNT, 17 % grubiai smulkintų aliuminio miltelių ir 3 % medžio anglies (procentai nurodyti pagal masę). Dar tris panašias minas (maždaug po 13,6 t amonalo) panaudojo Meseno mūšyje (Battle of Messines). Amonalas buvo supakuotas į metalinius bakus arba į guma padengtus maišus, kad nepatektų drėgmė.
Turkijos geografija
Turkija yra Anatolijoje ir pietryčių Europoje (vakarinė Turkijos dalis, į vakarus nuo Bosforo sąsiaurio, geografiškai yra Europoje, o Anatolija – pietvakarių Azijos dalis), ribojasi su Juodąja jūra, tarp Bulgarijos ir Gruzijos, taip pat ribojasi su Egėjo ir Viduržemio jūromis, tarp Graikijos ir Sirijos. Geografinės Turkijos koordinatės yra: 39°00′Š, 35°00′R.
Plotas: 780 580 km², sausumoje: 770 760 km², vandenyje: 9 820 km².
Turkija tęsiasi daugiau negu 1600 km iš vakarų į rytus, bet dažniausiai mažiau negu 800 km iš šiaurės į pietus. Visas plotas yra apie 779 452 km², iš kurių 755 688 km² yra Azijoje ir 23 764 km² Europoje.
Anatolija yra didžiulis, stačiakampio formos pusiasalis, besidriekiantis tarp pietryčių Europos ir Azijos. Anatolija sudaro 97 % Turkijos teritorijos. Anatolija dar vadinama Mažąja Azija arba Azijietiškąja Turkija. Anatolijos terminas yra naudojamas kalbant apie didžiulį plokščiakalnį, kurį juosia kalvų ir kalnų grandinės, daugelyje vietų trukdančios prieiti prie pakrantės regionų.
Europietiškoji Turkijos dalis, dar žinoma kaip Trakija, apima tik 3 % šalies teritorijos, bet joje gyvena daugiau negu 10 % visų šalies gyventojų. Trakija nuo Azijinės Turkijos dalies atskirta Bosforo sąsiauriu, Marmuro jūra ir Dardanelų sąsiauriu.
Valstybės sienos
Turkija ribojasi su aštuoniomis valstybėmis, ir turi šešias kranto linijas. Apsupta vandens iš trijų pusių ir saugoma aukštų kalnų, pagal rytines sienas, valstybės sienas puikiai apibrėžia natūralūs gamtos dariniai. Valstybės sienos nuo dvidešimtojo amžiaus pagal sutartį liko nepakitusios.
Kranto linija: 7200 km, išskirtinė ekonominė zona: tik Juodojoje jūroje, teritoriniai vandenys: 6 jūrmylės Egėjo jūroje, 12 jūrmylių Juodojoje ir Viduržemio jūroje.
Sienos su Graikija buvo patvirtintos Lozanos sutartimi 1923 m., nuo tada Trakijoje ir kitose įeinančiose teritorijose vyksta gyventojų mainai. Po susitarimo daugelis graikiškai kalbančių žmonių, gyvenančių vakarinėje Turkijos dalyje, buvo priversti persikelti į Graikiją, tuo tarpu daugelis turkiškai kalbančių žmonių nebuvo priversti grįžti į Turkiją per Balkanų valstybių karą su Turkija.
Tarvydai
Tarvydai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Juknaičių, prie kelio Šilutė-Katyčiai. Kaimas išsidėstęs kairiajame Šyšos krante. Seniūnaitijos centras.
Vilja Balesteris
Vilja Balesteris – miestas Argentinoje, Buenos Airių provincijoje, Didžiųjų Buenos Airių aglomeracijoje, į šiaurės vakarus nuo Buenos Airių, Cheneral San Martino partide. 35,3 tūkst. gyventojų (2001 m.).
Sindhų kalba
Sindhų kalba (سنڌي, सिन्धी = Sindhī) – indoeuropiečių kalbų šeimos, indoarijų atšakos kalba. Vartojama daugiausia sindhų tautybės žmonių, gyvenančių pietryčių Pakistane (Sindhe, Beludžistane), Indijoje (vakarų Gudžarate) bei diasporoje visame pasaulyje (Omane, Filipinuose, Indonezijoje, JAV ir kt.). Sindhų kalba yra viena iš dviejų valstybinių Pakistano kalbų (greta urdu), taip pat turi oficialios kalbos statusą Indijoje.
Sindhų kalba susidarė iš Apabhramšos prakrito, ikiislaminiu laikotarpiu buvo užrašoma trim raštais – Ardhanagari, Saindhu ir Malwari. Sindhams priėmus islamą, kalba pradėta užrašinėti arabų raštu (tačiau oficialiai įtvirtintas tik XIX a.), perėmė daug skolinių iš persų ir arabų kalbų. XIV–XVIII a. tai buvo populiari literatūrinė kalba, naudota poetų, sufijų.
Sindhų kalba pasižymi balsių gausa (16), taip pat turi 46 priebalsius. Turi daug sprogstamųjų, nazalinių garsų.
Sindhų kalba turi šias tarmes: Siraiki, Vičoli, Lari, Lasi, Thari, Kači. Vičoli tarme pagrįsta literatūrinė kalba.
Jesilas
Jesilas  – miestas Kazachstane, Akmolos srityje, prie Išimo upės. Rajono centras. Transporto mazgas: geležinkeliai į Astaną, Arkalyką, Kartaly, plentai į Astaną, Žezkazganą, Čistopolę. Statybinių medžiagų gamyba, siuvimo fabrikas, pieno pramonė.
Istorija
Jesilui miesto statusas suteiktas 1963 m.
Bakalariava
Geografija
Kaimas yra Vakarų Sūduvos aukštumoje ir per jį teka Rospudos upė. Kaimo apylinkėse yra ledyninės kilmės ežerai: Samanis, Garbasė, Gilusis, Siekerevas, Skazdubekas, Balėstas, Gatnė, Grabenščizna, Karasievekas ir Apskritys. Kaimo apylinkės yra labai kalvotos ir galėtų būti įdomios turistams, tačiau turizmas nėra labai išplėtotas. Daugiausiai turistai plaukioja kajakais Rospudos upės kajakų trasa arba Bebro upe. Kadangi kaimo apylinkės yra labai kalvotos ir klimatas permainingas, žemės ūkio augalų vegetacijos laikotarpis yra trumpas ir žemės ūkis pakankamai neišplėtotas.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaimas įkurtas XVI a. pradžioje gūdžiuose miškuose ir iš pradžių vadinosi Dauspudos Bakalariava (Dowspuda Bakałarzewska) arba Bakalariavščizna (Bakałarowszczyzna). XVI a. antroje pusėje jau buvo vadinamas tik Bakalariava. Jau 1558 m. gyvenvietė turėjo miesto teises ir turėjo savo atskirą valdžią. 1607 m. įkurta Bakalariavos Šv. Apaštalo Jokūbo parapija. 1609 m. kaimo apylinkių dvarininkas Mykolas Volskis (Mikołaj Wolski) kaimo bažnyčioje finansavo altoriaus pastatymą, kuris išsilaikęs iki dabar. Į bažnyčios parapiją taip pat įėjo Kotovinos kaimas. XVII a. pabaigoje ir XVIII a. pradžioje kaime žmonės užsiiminėjo kiaulininkyste. XIX a. kaimas priklausė Stefanui Horačkai (Stefan Horaczk), o po jo mirties Kierglevičiui (Kierglewicz) ir Jonui Horačkai (Jan Horaczko) ir vėliau Jonui Stegmanui (Jan Stegman) ir Brunonui Karvovskiui (Brunon Karwowski). Seniausios kaimo gatvės yra: Kamienska, Pilypovska, Kozia, Mlinska (anksčiau Kruleviecka), Suvalska (anksčiau Grodzienska), Kživa (anksčiau Stodolna) ir Košcielna. 1870 m. gyvenvietė prarado miesto teises. XX a. pradžioje kaime gyveno apie 2000 žmonių, iš kurių daugiau nei pusė buvo žydai. Tarpukariu kaime pastatyta plytinė mokykla (1926 m.), bažnyčia (1936 m.) ir sutvarkyta turgaus aikštė (1937 m.). Per Antrąjį pasaulinį karą buvo sugriauta 90 % kaimo pastatų. Didelės kautynės kaimo apylinkėse vyko 1939 m. 2-rugsėjo 4 dienomis. Nuo 1973 m. kaimas yra valsčiaus centras. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Pavadinimo klimė
Kaimo pavadinimas kilęs nuo karališkojo rūmų mokytojo vieno iš kaimo įkūrėjų Mykolo Michnovičiaus (Mikołaj Michnowicz) pravardės – Bakałarz, kas lietuviškai reiškia Mokytojas.
Andrius Aleksandrovas
Andrius Aleksandrovas (g. 1986 m. sausio 6 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkas, rungtyniaujantis atakuojančio gynėjo pozicijoje.
Anksčiau žaidė už ir Kauno „Žalgiryje“, Kėdainių „Nevėžyje“, bei 2007 m. LKL naujokės Alytaus „Alytus“ komandoje.
2010 m. spalio 23 d. pasirašė sutartį su Krivoj Rogo "Krivbasbasket" klubu.
2011 m. vasario 16 d. pasirašė sutartį iki sezono pabaigos su Panevėžio "Techaso" komanda.
Izidorius
Izidorius – graikų kilmės vyriškas vardas.
Vardadienis: sausio 2 d.
Diržas
right|thumb|200px|Paprastas kelnių diržas right|thumb|200px|[[Raudonoji armija|Raudonosios armijos kareivių diržas]] right|thumb|200px|Įvairūs aprangos diržai
Diržas – lanksti juosta, dažniausiai iš odos ar storo audinio, turinti sagtį, naudojama kaip aprangos dalis. Diržas paprastai dėvimas susijuosus per juosmenį, įvėrus į kelnių, sijono, palto, milinės ar kito drabužio kilpas.
Istorija
Priešistoriniais laikais diržai būdavo daromi dažniausiai iš odos, pintinės ar austinės medžiagos, apkaustomi metalu. Senovės laikais prie diržų segti įvairūs daiktai. Vyrai prie diržo kabindavę ginklus (durklas, kalavijas, peilis), geriamąjį ir medžiojamąjį ragą, skiltuvą, galąstuvą, moterys – peilį (su makštimi), adatų dėžutę, raktus. Europoje diržais pradėta puoštis I a. – II a., mada paplito iš antikos kraštų. Kretoje, senovės Graikijoje ir Romoje diržas buvo būdingas aprangos elementas.
Viduramžiais diržas tapo išminties ir garbės simboliu, jo, kaip svarbaus drabužio elemento, reikšmė padidėjo paplitus gotikinei (ypač burgundiškajai) madai. XVIII a. diržas beveik nenešiotas. Nuo XX a. pirmojo dešimtmečio pabaigos diržas – vėl madinga aprangos detalė. Diržas 1900–1910 m. taip pat buvo naudojamas derinant mantiją ir sijoną ar palaidinę.
II a. – IV a. vakarų baltai (daugiausia prūsai) puošėsi metalu kaustytais diržais, iš prūsų diržai plito dab. Vakarų Lietuvos, vėliau ir visos Lietuvos teritorijoje. Ypač puošnūs X a. – XIII a. kuršių vadų ir žymių karių kapuose rasti diržai. Jie dažniausiai puošti siauromis keturkampėmis sidabruotomis ar žalvarinėmis plokštelėmis, prikaltomis žalvarinėmis vinutėmis, arba kūgelių eilėmis. Dažniausiai į kapą buvo dedami du diržai. Puošnių metalu apkaustytų diržų liekanų rasta XIV a. – XVII a. vyrų, kartais ir moterų kapuose. Odinių diržų svarbiausia puošybinė detalė buvo metalinė sagtis. Jų ir kitų diržų liekanų randama XII a. – XVII a. moterų, vaikų ir vyrų kapuose.
Diržo paskirtis
Aprangos diržo funkcijos:
Variantai
Art Nouveau diržo sagtis šiomis dienomis yra kolekcionavimo objektas.
Škirstenių ežeras
Dugnas padengtas dumblingu moliu, smėliu.
Vabaliai
Vabaliais vadinami kaimai:
Čeniškių apylinkė
Čeniškių apylinkė (arba Čėniškių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Pabiržės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Biržų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Gulbinų apylinkės ir Pabiržės apylinkės.
Kleopas Jakaitis
Kleopas Jakaitis (1924 m. gruodžio 1 d. Apolonovkos kaime Raseinių raj. – 2007 m. rugpjūčio 29 d. Šiauliuose) – Šiaulių vyskupijos generalinis vikaras, Šiaulių bažnytinio tribunolo santuokos ryšio gynėjas, Šiaulių miesto Garbės pilietis.
Biografija
1931–1937 m. mokėsi Vadžgirio pradžios mokykloje, 1938–1940 m. – Kretingos pranciškonų gimnazijoje, 1940–1943 m. – Raseinių gimnazijoje. 1943–1947 m. studijavo Kauno tarpdiecezinėje kunigų seminarijoje. 1947 m. gruodžio 20 d. įšventintas kunigu.
1947 m. liepos 7 d. paskirtas Šiaulių šv. Petro ir Povilo bažnyčios vikaru. Aktyviai dalyvavo atstatant Antrojo pasaulinio karo metais apgriautą bažnyčią. Dėl to teko konfliktuoti su sovietiniu saugumu. 1953 m. rugsėjo 12 d. spaudžiant sovietinei valdžiai atleistas Šiaulių šv. Petro ir Pauliaus parapijos vikaro pareigų, ir kaip pats sakydavo, „ištremtas į Kauną, kad nusiramintų“. Tačiau bažnyčios vyresnybė teigiamai įvertino jo darbus Šiauliuose, jis paskirtas Kauno Šv. apaštalų Petro ir Povilo arkikatedra bazilikos vikaru, o 1953 m. lapkričio 16 d. ir Kauno arkivyskupijos metropolinio tribunolo notaru. 1960 m. kovo 31 d. paliekant Kauno Arkikatedros Bazilikos vikaru, paskirtas Kauno arkivyskupijos ir Vilkaviškio vyskupijos kurijos sekretoriumi.
Ne kartą prašęsis paskyrimo arčiau žmonių, tik 1965 m. gegužės 8 d. atleistas iš Kauno Arkikatedros Bazilikos vikaro ir Kauno arkivyskupijos bei Vilkaviškio vyskupijos kurijos sekretoriaus pareigų ir paskirtas Kėdainių parapijos klebonu bei Kėdainių dekanu. 1969 m. rugsėjo 11 d. paliekant Kėdainių parapijos klebonu ir Kėdainių dekanu, paskirtas Apytalaukio Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčios klebonu. Be to, 1979 m. vasario 9 d. paskirtas Kauno arkivyskupijos bažnytinio tribunolo prosinodaliniu teisėju.
1979 m. rugpjūčio 28 d. atleistas iš Kėdainių ir Apytalaukės parapijų klebono ir Kėdainių dekano pareigų, paskirtas Šiaulių Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčios ir Aukštelkės parapijų klebonu bei Šiaulių dekanu. Jo rūpesčiu, šiek tiek susilpnėjus represijoms, pradėtas nuolat tvarkyti Kryžių kalnas, tačiau didžiausią dėmesį monsinjoras skyrė jaunystėje pradėtam darbui – Šiaulių Šv. Petro ir Povilo bažnyčios atnaujinimui.
Įvertindamas Kleopo Jakaičio veiklą jo 60-mečio proga šv. Tėvas popiežius Jonas Paulius II 1984 m. spalio 17 d. suteikė Monsinjoro garbės titulą.
1990 m. Tarptautinių bažnytinės muzikos festivalių Šiauliuose iniciatorius ir globėjas. Jo dėka bažnytinė muzika ėmė skambėti toje erdvėje, kuriai ir buvo sukurta. Įvertinusi monsinjoro veiklą ir iniciatyvas neliko nuošalyje ir Šiaulių miesto savivaldybės taryba. Jai padedant 1995 m. Šiaulių šv. Petro ir Povilo bažnyčioje įrengti nauji koncertiniai vargonai. Norėdamas daugiau atsidėti darbui Šiauliuose 1992 m. liepos 14 d. pasitraukė iš Aukštelkės parapijos klebono pareigų.
Monsinjoras Kleopas Jakaitis nemažai prisidėjo, kad 1997 m. gegužės 28 d. popiežiaus Jono Pauliaus II dekretu būtų įsteigta Šiaulių vyskupija. 1997 m. rugpjūčio 11 d. Šiaulių vyskupija buvo suskirstyta į penkis dekanatus, atsižvelgiant į administracinį – teritorinį Lietuvos Respublikos padalijimą. Šiaulių dekanato dekanu paskirtas monsinjoras Kleopas Jakaitis. Jis taip pat tapo Šiaulių vyskupijos kunigų tarybos ir konsultorių kolegijos nariu. Rugsėjo 25 d. buvo sudarytas Šiaulių vyskupijos tribunolas. Monsinjoras paskirtas santuokos ryšio gynėju ir teisingumo saugotoju.
Tačiau amžius ir sveikata jau nebeleido aprėpti visų darbų, todėl 1999 m. gruodžio 30 d. Šiaulių vyskupas Eugenijus Bartulis jį atleido iš Šiaulių katedros parapijos klebono bei Šiaulių dekano pareigų ir paskyrė Šiaulių vyskupo generaliniu vikaru. 2000 m. rugpjūčio 11 d. jis paskirtas Šiaulių vyskupijos ekonomu ir ėjo šias pareigas iki 2007 m. liepos 27 d.
Šiaulių miesto visuomenė aukštai įvertino monsinjoro ilgametę veiklą. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos 2000 m. kovo 9 d. sprendimu Nr. 380 jam vienam pirmųjų suteiktas Šiaulių miesto Garbės piliečio vardas.
Palaidotas Šiaulių Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus katedros šventoriuje.
Ftiotidės nomas
Ftiotidės nomas  – vienas iš Graikijos nomų, Centrinės Graikijos periferijos dalis. Sostinė – Lamija (58,6 tūkst. gyv.).
Po Graikijos Nepriklausomybės karo 1821 m. buvo įkurtas Ftiotidės ir Fokidės nomas, kuris 1947 m. buvo padalintas į dabartinius Ftiotidės ir Fokidės nomus.
Geografija
Su Ftiotidės nomu ribojasi:
Savivaldybės
thumb|right|400px|Ftiotidės nomo demai ir kinotitos
Senosios provincijos
Anksčiau Ftotidės nome egzistavo 3 provincijos:
David Odonkor
Davidas Odonkoras (g. 1984 m. vasario 21 d.) – iš Ganos kilęs Vokietijos futbolininkas, Vokietijos rinktinės ir Alemannia Aachen klubo saugas.
Vindeikiai
Vindeikiais vadinami kaimai:
KK159
KK159 – krašto kelias, jungiantis Užventį ir Kuršėnus. Kelio ilgis – 39,89 kilometro. Šiame krašto kelyje „juodųjų dėmių“ nėra.
Maršrutas
Kelias prasideda Užventyje, sankryžoje su krašto keliais ir. Eina per Kelmės ir Šiaulių rajonus. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Volungiai, Ušnėnai, Beržėnai, Kartokliai, Kalniškiai, Varputėnai, Micaičiai. Baigiasi Kuršėnuose, Ventos gatvėje, kai įsilieja į magistralinį kelią. Ties Volungių kaimu kelias kerta Ventos upę, taip kerta šias upes ir upelius: Cedroną, Aunuvą, Žaigį. Micaičių kaimo šiaurėje kelią kerta geležinkelis Šiauliai – Telšiai. miniatiūra|250px|left|Kelias [[Varputėnai|Varputėnų miške, ties Urkuvėnais]]
Genovaitė
Genovaitė – moteriškas vardas.
Vardadienis: sausio 3 d.
Tauro kalnai
thumb|250px|Tauro kalnai, Demirkazyko viršūnė Tauro kalnai  – kalnų grandinė pietų Turkijoje. Driekiasi palei Viduržemio jūrą, ~1000 km iki Eufrato slėnio rytuose. Aukščiausios viršūnės iškyla į 3000-3700 m aukštį, aukščiausia vieta – Demirkazyko k. 3756 m. Sudaryti iš klinčių ir kristalinių uolienų. Centrinėje dalyje būdingas alpinis, vakaruose – karstinis reljefas. Tauro kalnai skirstomi į ežeringą Vakarų Taurą ir Centrinį Taurą. Šiauriniuose kalnų šlaituose vyrauja pusdykumės ir sausos stepės, o pietiniuose – Viduržemio tipo krūmynai ir miškai.
Stophira Sunzu
Stofira Sunzu (Stophira Sunzu; 1989 m. birželio 22 d.) – Zambijos futbolininkas, saugas.
Karjera
Kartu su broliu Feliksu Sunzu lankė „Afrisport FC“ sporto mokyklą.
2005 m. debiutavo Zambijos klube „Konkola Blades“.
Po sėkmingo pasirodymo 2007 m. U-20 pasaulio čempionate, žaidėju susidomėjo anglų klubas „Reading FC“, bet dėl biurokratinių kliūčių sutartis nesudaryta.
Vėliau paskolintas prancūzų klubui „LB Châteauroux“, bet ten praktiškai nežaidė.
Rinktinė
Zambijos rinktinėje debiutavo 2009 m., varžybose prieš Botsvaną.
2012 m. Afrikos Tautų taurės finale realizavo pergalingą 11 m baudinį baudinių serijoje.
Mickaël Piétrus
Mickaël Pietrus (g. 1982 m. vasario 7 d. Abymesas, Gvadelupa) – Prancūzijos krepšininkas, žaidžiantis atakuojančio gynėjo pozicijoje Toronto „Raptors“ komandoje.
2011 m. gruodžio 25 d. pasirašė vienerių metų sutartį su Boston „Celtics“ klubu.
Aželiai
Aželiai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Salako.
Jereimentau
Jereimentau  – miestas Kazachstane, Akmolos srityje, 156 km į šiaurės rytus nuo Astanos. Rajono centras. Geležinkelio stotis prie Astanos–Pavlodaro linijos. Maisto (aliejaus), statybinių medžiagų gamybos pramonė.
Istorija
Jereimentau miesto statusas suteiktas 1965 m. Seniau miesto pavadinimas buvo užrašomas kaip Jermentau (Ерментау).
Budo
thumb|350px|Budō Budō ( 武 – kovos technika + dō 道 – kelias) – japonų kovos menų filosofinis pagrindas, reiškiantis žmogaus charakterio vystymą studijuojant kovos technikas (karate, kendō, jūdō ir kt.)
Budō tikslas – pergalė be kovos. Budō kovos supratime – žmogaus protinių ir fizinių įgūdžių visuma yra aukščiau už priešininko greitį ir jėgą.
Budo su kitais giminingais terminais budziucu ir bugei taip pat yra daugelio naudojami kaip bendriniai terminai apskritai nusakant Japonijos kovos menus.
Ripeikių apylinkė
Ripeikių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Urnėžiai (Kėdainiai)
Urnėžiai – kaimas centrinėje Kėdainių rajono savivaldybės dalyje, 2 km į pietus nuo Dotnuvos miestelio, tarp Smilgos intakų Vištupio ir Jaugilos (ant jos įrengtas Urnėžių tvenkinys). Kaimo teritorijoje, prie kelio yra Urnėžių kapinės. Dauguma kapų XX a. pirmos pusės ir vidurio, antkapiniai užrašai lenkų kalba.
Istorija
1581 m. minimas Urnėžių dvaras. Tarybiniais metais priklausė Dotnuvos apylinkei.
Nuotraukos
thumb|left|210px|Senas ūkinis statinys prie Jonavos–Šeduvos plento
Ovandas
Ovandas – Kongo miestas šalia Kouyou upės. Kuvetės regiono ir Ovando rajono centras. Prekybinis centras, yra oro uostas. 22000 gyventojų (2005), iš kurių 95 % kouyou genties žmonės.
Ankstesnis pavadinimas – Fort Rousset.
Hipotezė (statistika)
Statistine hipoteze statistikoje vadinamas teiginys apie populiacijos skirstinį. Hipotezė vadinama paprastąja, jei spėjamas skirstinys yra visiškai nustatytas. Jei ne, tai hipotezė yra sudėtinė.
Klaidos
Sakome, kad padarome pirmos rūšies klaidą, jei priimam H1, kai teisinga H0. Pirmos rūšies klaidos tikimybė paprastai žymima α.
Jei priimame H0, kai teisinga H1, padarom antros rūšies klaidą. Antros rūšies klaidos tikimybė paprastai žymima β.
Hipotezės testas
Hipotezės testu suprantame sutvarkytą seką (X1, …,XnH0, H1; G), – čia X1, …,Xn yra imtis, H0 ir H1 – hipotezės apie populiacijos skirstinį ir G∈Rn yra Borelio aibė.
Aibė G yra vadinama hipotezės testo kritine sritimi. <Br />
Jei (X1, …,Xn) realizacija yra G elementas, priimame H1, jei ne, primame H0.
Hipotezių testavime paprastai yra fiksuojama viena reikšmė. Pvz., α=0,05. Tada renkamos hipotezės sritys, kurios garantuoja reikšmingumo lygmenį. Tarp galimų sričių ieškomos didžiausios galios kritinės sritys.
Wolfmother
Wolfmother – roko grupė iš Australijos. Dažniausiai jos muzikos stilių kritikai apibūdina kaip: stoner rock, heavy metal, hard rock, psychedelic rock, stoner metal, kai kuriuose dainose galima rasti ir indie rock užuomazgų.
Istorija
2004 m., išleidusi debiutinį albumą „Wolfmother EP“, grupė iš karto pateko į klausomiausių grupių sąrašų viršūnes. Taip pat sudalyvavo kelete didelių muzikos festivalių (Homebake ir The Big Day Out).
Tais pačiais metais Wolfmother gavo apdovanojimą Australijos jaunimo radijo stoties Triple J apdovanojimuose (kategorija „Geriausias Australijos metų albumas“). 2006 m. balandžio mėn. jų debiutinis albumas buvo išleistas visame pasaulyje. Wolfmother dainos tapo populiarios tarptautinėje muzikos rinkoje.
Jų dainas savo garso takeliams naudojo kai kurie filmų kūrėjai bei daug žymių pasaulio firmų savo reklamose: Apple iPod, Playstation 2 ir Xbox 360, Mitsubishi Lancer, Jackass Number Two, House, the 2006 Australian Football League (AFL) finals, the Winter X Games.
2007 m. Wolfmother kasmetiniuose Grammy apdovanojimuose laimėjo „Geriausio Hard-Rock pasirodymo“ apdovanojimą už savo dainos „Woman“ atlikimą.
2008 m. liepos pradžioje buvo pranešta, kad grupę, dėl nesutarimų, paliko Chris Ross, kuris grojo bosine gitara ir klavišiniais ir būgnininkas Myles Heskett. 2009 m. balandžio pradžioje grupė koncertavo JAV jau pasikeitusi. Joje buvo trys nauji nariai gitaristas Aidan Nemeth, bosine gitara ir klavišiniais grojantis Ian Peres ir būgnininkas Dave Atkins.
Kritika
Daugelis kritikų pabrėžia tai, kad Wolfmother perėmė (kopijavo) daugelį muzikinių elementų iš tokių 7-tojo dešimtmečio legendų kaip Led Zeppelin, Deep Purple ar Black Sabbath. Patys grupės nariai neneigia, kad jiems įtaką darė šios grupės, tačiau nesutinka, kad jų muzika – šiek tiek „sumodernintas“ 70-ųjų rokas.
Diskografija
Albumai
Singlai
Janos įlanka
Janos įlanka  – Laptevų jūros įlanka, įsiterpianti į Jakutijos šiaurines pakrantes. Iš rytų riboja Ebeliacho užutėkis, iš vakarų – Buor Chajos kyšulys. Didžiąją dalį įlankos pakrantės sudaro Janos upės delta, kurios plotas 10 200 km². Netoli kranto yra keletas salų: Jarokas, Makaras, Šelonės salos. Pietryčiuose yra giliai į žemyną įsiterpęs Selenjacho užutėkis. Į Janos įlanką įteka Janos, Čondono, Selenjacho, Muksunuochos upės.
Įlanka laikosi užšalusi apie 9 mėnesius.
1712 m. rusų keliautojai Jakovas Permiakovas ir Merkurijus Vaginas šunų kinkiniu kirto užšalusią Janos įlanką (keliavo į Didžiąją Liachovo salą). 1892–1894 m. įlanką tyrinėjo Eduardas Tolis.
Jarokas
thumb|250px|Janos įlankos salos
Jarokas  – sala Laptevų jūroje, Janos įlankoje, priešais Janos deltą; priklauso Rusijai (Jakutija). Salos ilgis 38 km, plotis 26 km. Nuo žemyno atskirta ~2 km pločio Jaroko sąsiauriu. Į pietus nuo salos driekiasi Čondono įlanka. Būdinga tundra, paviršiuje gausybė ežerų.
Sandariškiai
Sandariškiai – viensėdis Biržų rajono savivaldybės šiaurėje, į rytus nuo Nemunėlio Radviliškio, pasienyje su Latvija. Gamtos paveldo objektas – Sandariškių ąžuolas.
Etimologija
Pasak legendų, XVI a. viename mūšyje lietuvių kariuomenė sumušė švedus. Taip priversti pasitraukti šie paprašė taikos. Lietuviai sutiko ir pasiūlė taiką sudaryti neįprastu būdu – ne popieriuje pasirašyti, o pasodinti tris sandoros (taikos) ąžuolus. Lietuvių kariuomenės vadas, pasodinęs tris ąžuolo giles, pasakė: „Iš gilių išaugs galingi ąžuolai. Kol bent vienas lapas ant jų žaliuos, nedrįskite į mūsų žemę kelti kojos“. Ąžuolai išaugę, iškeroję. Ilgainiui du nudžiūvę, o vienas tebežaliuoja, kraštą nuo švedų saugo. Nuo tada, kai buvo sudaryta sandoros sutartis, vietovė ir ąžuolas gavę Sandariškių vardą.
Kačkaro kalnai
thumb|250px|Kačkaro kalnai. Liblero ežeras Kačkaro kalnai arba Rytų Ponto kalnai  – kalnai šiaurės rytų Turkijoje, aukščiausia Ponto kalnų dalis. Aukštis iki 3937 m (Kačkaro k.). Ilgis ~400 km. Yra ledynų, nedidelių ežerų. Vyrauja alpinės ir subalpinės pievos. Iš pietų ir rytų Kačkaro kalnus apriboja Čoruho upė. Kalnai įeina į Kačkaro nacionalinį parką.
Nausodis
Nausodis – kaimas pietrytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 12 km į rytus nuo Kretingos, 3 km į šiaurės rytus nuo Žalgirio seniūnijos centro Raguviškių, Minijos kairiajame krante.
Veikia „Geonaftos“ naftos gavybos gręžiniai.
Geografija
Per kaimą teka Prūdupis, o vakariniu pakraščiu vingiuoja Minija. Nausodžio žemės ribojasi su Abakais, Budriais ir Kačaičiais.
Istorija
Nausodis susiformavo XVI a. pabaigoje, po valakų reformos ir buvo tipinis gatvinis-rėžinis kaimas, kuris priklausė Mišučių dvarui. 1846 m. Kartenos parapijos Nausodžio kaime buvo 15 dūmų. Mirusius artimuosius nausodiškiai iki XIX a. laidojo kaimo kapinėse, kurios veikė Minijos slėnio terasoje netoli piliakalnio.
XX a. pradžioje kaimą sudarė trys dalys: Idzeliai (3 ūkiai), Nausodis (6 ūkiai) ir Prūsaliai (6 ūkiai), 1923 m. buvo 21 ūkis. 1921 m. parengtas vienkieminio kaimo žemėtvarkos planas, kurį 1933 m. įgyvendino matininkas P. Tryčius. Žemės reformos metu išskirsčius kaimą į vienkieminius ūkius centrinė gyvenvietės dalis išretėjo, tačiau planinė struktūra mažai tepakitusi išliko iki mūsų dienų.