cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nerlė (Volga)
Nerlė  – upė Rusijoje, Jaroslavlio ir Tverės srityse; Volgos kairysis intakas. Išteka iš Pleščejevo ežero (kartais ištaka laikoma į šį ežerą įtekanti Vioksa, prasidedanti Somino ežere) ir teka į šiaurės vakarus. Įteka į Ugličiaus tvenkinį, kurio patvanka žemupyje siekia ~40 km.
Australijos aborigenai
Iki europiečių atsikėlimo
Gyventojų taikomos technologijos, mityba ir medžioklės būdai skyrėsi priklausomai nuo gyvenamos aplinkos sąlygų. Po kolonizacijos vietinių gyventojų pakrantėse sumažėjo, bendruomenės koncentravosi tokiose vietose kaip Didžioji Smėlio dykuma, kur gyveno mažai europiečių.
Nerlė (Volga)
Didžiausi intakai: Kubrė, Vjulka, Sablia.
Australijos aborigenai
Gyvenimo būdas
thumb|left|250px|Aborigenų moters įrankiai: [[kulemonas|coolamon indas, išklotas arbatmedžio žieve, naudotas vandens, vaisių nešiojimui, kaip kūdikių lopšys ir pan.; kasimo lazda; pintas krepšelis, naudotas Australijos šiaurėje maisto, taip pat ir vandens nešiojimui.]]
Nerlė (Volga)
Upės maitinimas mišrus, didesne dalimi sniego tirpsmo kilmės. Užšąla lapkritį–gruodį, atsiveria balandį.
Australijos aborigenai
Gyvenimo būdas
Gyvenimo būdas bei materialioji kultūra skyrėsi įvairiuose regionuose. Toreso sąsiaurio salų gyventojai kultivavo žemės ūkį ir papildydavo derlių laukinėmis gėrybėmis; augino įvairias javų kultūras, įskaitant cukranendres, taro bulves, batatus, taip pat veisė kiaules ir kazuarus. Tuo tarpu likusios gentys (žemyne) buvo medžiotojai-rinkėjai, neauginę jokių kultūrų bei neturėję jokių naminių gyvulių, išskyrus laukinius dingus. Gyvenantys jūros ir upių pakrantėse taip pat užsiėmė žvejyba. Kelios bendruomenės gaudydavo ungurius ir parduodavo kitoms, net labai toli gyvenančioms bendruomenėms. Kai kurie aborigenai ir Toreso sąsiaurio salų gyventojai buvo prisijaukinę dingus kaip kompanionus, padėjėjus medžioklėje bei dėl šilumos šaltomis naktimis.
Nerlė (Volga)
Upėvardis finougriškos kilmės: šaknis ner- reiškia vandens telkinį.
Australijos aborigenai
Gyvenimo būdas
Vietiniai Australijos gyventojai valgė įvairų maistą: kengūrų, emu, vombatų, varanų, gyvačių, paukščių mėsą, įvairius vabzdžius (medaus skruzdėles, kai kurių mediena mintančių vabzdžių lervas), taip pat taro bulves, riešutus, vaisius ir uogas.
Nerlė (Volga)
Prie Nerlės žiočių yra Skniatino gyvenvietė, kur senovėje stovėjo Ksniatino miestas.
Australijos aborigenai
Gyvenimo būdas
thumb|250px|Tik vyrų naudoti medžioklės ginklai: kairėje – ieties metimo prietaisas [[ietisvaidė#Vumera|vumera – woomera, du bumerangai, kurie buvo naudojami tiek medžioklėje (dažniausiai negrįžtantys), tiek ritualuose, muzikoje.]] Dažniausiai naudojamas medžioklės ginklas buvo ietis, kai kuriose gentyse svaidoma vumeros (woomera reiškia „ieties metikas“ eora kalba) ar kitokio ieties metimo prietaiso. Kai kurie žemyno vietiniai naudojo bumerangus, taip pat ir stipresnio poveikio negrįžtančius bumerango arba lazdos formos svaidomuosius ginklus, kuriais buvo įmanoma užmušti kengūrą.
Pastovios gyvenvietės buvo įprastos Toreso sąsiaurio salų bendruomenėms. Žemyno gyventojai kai kuriuose mažiau sausuose regionuose taip pat gyveno pusiau sėsliai. Tačiau apskritai dauguma tuometinių Australijos gyventojų buvo pusiau klajokliai, reguliariai keldamiesi iš vienos vietos į kitą tam tikros teritorijos ribose, pagal sezoninę prieinamo maisto kaitą, ir grįždami tuo pačiu sezonu į tą pačią vietą.
Vietiniai Australijos gyventojai išgyveno daug klimato pokyčių (paskutinis ledynmetis, jūros lygio pakilimas, atskyręs Tasmaniją), sėkmingai adaptuodamiesi prie besikeičiančios aplinkos. Nėra prieita prie bendros nuomonės, kaip smarkiai jie keitė savo aplinką pagal savo poreikius (ypač daug diskusijų dėl stambiųjų sterblinių gyvūnų išnykimo priežasčių).
Ugnis buvo naudojama daugeliui priežasčių: valgomų augalų ir medžioklinio pašaro augimo paskatinimui, kelionėse, smulkių kenkėjų naikinimui, ritualinėms apeigoms, karinėms priemonėms ir kt.
Kultūra
Ilgainiui Australijos pirmųjų gyventojų kultūra smarkiai keitėsi. Pvz., išlikusiuose uolos piešiniuose keliuose regionuose Australijos šiaurėje akivaizdi skirtingų stilių, atitinkančių skirtingus laikotarpius, seka.
Dauguma bendruomenių taip pat turėjo sudėtingą daug kur iki šiol išlikusią giminystės sistemą ir kai kuriose vietose labai griežtas santuokos taisykles. Tradicinėse bendruomenėse negalėdavo tuoktis poros, turinčios tą patį iš kelių odos tipų. Toks tabu apsaugodavo nuo kraujomaišos, taip pat suartindavo bendruomenes. Žmonės galėjo susipažinti su būsimaisiais sutuoktiniais per metinius bendruomenių susitikimus (kuraborė – corroboree), kuriuose buvo prekiaujama, pasikeičiama naujienomis, organizuojamos vedybų bei kitos ceremonijos.
Australijos vietiniai gyventojai yra sukūrę unikalių muzikos instrumentų ir tautinių stilių. Yidaki ir didgeridoo paprastai laikomi aborigenų tautiniais instrumentais. Šiuolaikinėje aborigenų muzikoje vyrauja kantri stilius.
Po europiečių įsikūrimo
1770 m. leitenanto Džeimso Kuko ekspedicija išsilaipino rytiniame Australijos krante ir pavadino jį Naujuoju Pietų Velsu, britų kolonija. Britų kolonizacija prasidėjo Sidnėjuje 1788 m. Per kelias savaites po pirmųjų kolonistų įsikūrimo regione epideminiu mastu pradėjo plisti europietiškos ligos – vėjaraupiai, raupai, gripas ir tymai, siekusios aborigenų bendruomenes ir už europiečių gyvenviečių ribų, ypatingai paveikusios tankiai apgyvendintas.
Kita britų įsikūrimo pasekmė buvo žemės ir vandens išteklių pasisavinimas. Europiečių klaidingas supratimas apie klajoklių gyvenimo būdą leido jiems manyti, kad aborigenai bus laimingi ir kituose regionuose, į kuriuos buvo išstumti. Pastarųjų bendruomenėms, kenčiančioms nuo ligų, gimtos žemės, maisto ir vandens išteklių praradimas buvo lemtingas. Skirtingai nei Naujoje Zelandijoje, jokia sutartis dėl žemės pasidalijimo teisių tarp vietinių ir europiečių nebuvo sudaryta. Taip pat pradėjo plisti ir venerinės ligos, dėl ko sumažėjo bendruomenių vaisingumas ir gimimų. Europiečiai taip pat supažindino Australiją su alkoholiu, opiumu bei tabaku (piktnaudžiavimas alkoholiu ir narkotikais iki šiol aborigenų bendruomenių problema).
Pasak kai kurių šaltinių, 1788–1900 m. laikotarpyje aborigenų sumažėjo apie 90 %, Tasmanijos paskutinis tikras aborigenas Truganini mirė 1876 m., nors išliko daug vietinių tasmanų ir europiečių palikuonių. Neskaitant maisto šaltinių ir žemės netekimo, aborigenų bendruomenes paveikė ir masinės žudynės.
Europiečiai plačiu mastu žudė aborigenus iki pat XX a. pradžios, pasak istoriko Henry Reynolds buvo nužudyta 10–20 tūkstančių aborigenų. Taip pat laisvai buvo prievartaujamos aborigenų moterys iki kol 1837 m. gubernatorius tai paskelbė nusikaltimu. Atsikėlusių europiečių tarpe buvo ir žmonių, bandžiusių sustabdyti masines žudynes.
Iki 1870 m. visos derlingos Australijos žemės buvo užimtos europiečių, o likusieji nedaugelis aborigenų buvo išstumti į gyvenimui netinkamus regionus. Europiečiams vystant gyvulininkystę, sumažėjo aborigenų medžiojami plotai, tačiau atsirado alternatyva, kuria kai kurios bendruomenės naudojosi, medžiodami naujųjų australų gyvulius, taip skatinant tolimesnius konfliktus. Buvo bendruomenių su kuriomis europiečiai nuo pirmojo kontakto palaikė neblogus santykius, tačiau dauguma ilgainiui tapo priklausomos nuo europiečių ir jiems dirbo. 1851 m. prasidėjus Australijos aukso karštinei, pietryčių Australijos aborigenai buvo naudojami kaip darbo jėga, dauguma dirbdavo už maistą, aprangą ir pan. 1867 m. į Angliją vykusi pirmoji Australijos kriketo komanda buvo sudaryta iš vietinių žemyno gyventojų.
Iki XX a. pradžios Australijos čiabuvių skaičius sumažėjo 50–90 tūkstančių žmonių, ir buvo manoma kad visiškai išnyks, tačiau iki maždaug 1930 m. išlikę aborigenai įgijo atsparumo naujosioms ligoms bei gimimų skaičius pradėjo vėl augti.
Dar XX a. aborigenai buvo Australijos bei pasaulio rasistinių pažiūrų bei diskriminacijos objektai (pvz., amerikietės gimimų kontrolės aktyvistės Margaret Sanger žodžiais, „Vietinis australas, žemiausia žinoma žmonių rūšis, pagal smegenų išsivystymą tik laipteliu aukščiau šimpanzių, yra tokios mažos seksualinės kontrolės, kad tik policija gali apsaugoti jį nuo lytinio pasitenkinimo gatvėse“).
Iki antrojo pasaulinio karo pabaigos daug Australijos vietinių tarnavo armijoje, pastariesiems buvo suteikiamos pilietybės, tačiau nebuvo vertinamos lygiaverčiai naujųjų australų pilietybėms. Tuo tarpu šiaurinėje Australijos dalyje aborigenai vis dar buvo nelaisvais darbuotojais, mažai apmokami bei kitaip ribojami įstatymų ar policijos. 1946 m. gegužės 1 d. Pilbaroje (Vakarų Australijoje) dirbantys vietiniai inicijavo streiką (Pilbara strike) ir dirbti nebegrįžo. Tačiau streikas vyko jau vystantis pažangesnėms technologijoms, kada darbams pradėjo užtekti mažiau darbuotojų. 1968 m. išleidus minimalių atlyginimų vietiniams darbuotojams įstatymą (Pastoral Industry Award), masiniai jų atleidimai prasidėjo visoje Australijoje, aborigenams tampant pabėgėliais, tremtiniais, gyvenančiais miestų pakraščiuose.
Iki XX a. vidurio baltieji australai labiau susigyveno su vietinių kultūra, vienas iš pavyzdžių – Jindyworobak judėjimas (Jindyworobak Movement), kuriuo baltieji galbūt norėjo išreikšti savo atsiskyrimą nuo europietiškos kilmės.
Kalbos
Vietinių Australijos ir Tasmanijos žmonių kalbos neturi akivaizdžių panašumų su bet kuriomis kitomis kalbomis už Australijos ribų. XVII a. pabaigoje Australijoje buvo 350–750 aborigenų bendruomenių ir atitinkamas skaičius kalbų ar dialektų. XXI a. pradžioje naudojamos mažiau nei 200, ir tik dvidešimčiai jų negresia išnykimas.
Kalbininkai skirsto šias kalbas į dvi pagrindines grupes – Pama-Nyungan ir ne Pama Nyungan kalbos. Pastarąją sudaro keletas žemyno šiaurėje vartojamų kalbų grupių, o Pama Nyungan kalbos yra paplitusios beveik visame žemyne. Daugumai Australijos aborigenų kalbų būdinga vadinamoji „uošvienės kalbos“ forma, kai girdint kai kuriems giminaičiams vartojami kitokie nei kasdieniai žodžiai.
Tasmanijos aborigenų kalbų padėtis šioje klasifikacijoje nėra žinoma, nes po salos kolonizavimo ir vietinių išnaikinimo išliko tik nedaug prastos kokybės žodžių sąrašų.
Vertimų pagrindinė mokykla
Jurbarko rajono Vertimų pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Jurbarko raj., Vertimuose, Bažnyčios g. 3, vykdžusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 191713765. Steigėjas Jurbarko rajono savivaldybės taryba.
Catherine Ashton
Katerina Margaret Ašton (, g. 1956 m. kovo 20 d. Lankašyre) – Didžiosios Britanijos ir Europos politikė, Europos Sąjungos Vyriausioji įgaliotinė užsienio reikalams ir saugumo politikai bei Europos Komisijos (EK) vicepirmininkė.
Vertimų pagrindinė mokykla
Filialas – Jurbarko raj. Vertimų pagrindinės mokyklos Žindaičių skyrius. miniatiūra|240px|left|Mokyklos pastatai
Istorija
2009 m. Jurbarko rajono tarybos sprendimu mokykla uždaryta.
Catherine Ashton
Biografija
1977 m. baigė ekonomikos studijas Londono universitete. Aktyviai dalyvavo visuomeninėje, Leiboristų partijos veikloje. Vėliau dirbo vyriausybinėse institucijose : 2001–2004 m. buvo Švietimo ministerijos parlamentinė sekretorė (atsakinga už ikimokyklinio ugdymo programos Sure Start įgyvendinimą), 2004–2007 m. – Konstitucinių reikalų ministerijos parlamentinė sekretorė. 2006 m. tapo Slaptosios tarybos nare. Paskutiniame Tony Blairo kabinete buvo Teisingumo ministerijos parlamentinė sekretorė. Suformavus premjero G.Brauno vyriausybę, 2007 m. tapo Lordų Rūmų vadove ir Slaptosios tarybos lorde-pirmininke.
2008 m. spalio mėn. paskirta Europos Komisijos nare, atsakinga už prekybą. 2009 m. lapkričio mėn. Europos Vadovų Taryba paskyrė ją Vyriausiąja įgaliotine (VĮ) užsienio reikalams ir saugumo politikai (Lisabonos sutartyje numatyta, kad VĮ turi būti Europos Komisijos (EK) nariu ir pirmininkauti Užsienio reikalų tarybai). Vyriausiajam įgaliotiniui pavestas funkcijas įgyvendinti padeda įsteigta Europos išorės veiksmų tarnyba (EIVT).
2010 m. vasario mėn. ji paskirta ir EK vicepirmininke.
Garšvėnai
Garšvėnais vadinami du kaimai Molėtų rajone:
Anthony Rother
thumb|right|Anthony Rother Anthony Rother (g. 1972 m. balandžio 29 d. Frankfurte, Vokietijoje) – vokiečių elektroninės muzikos kūrėjas, prodiuseris ir įrašų studijos „PSI49NET“ savininkas. Anthony Rother įrašinėja ir pasivadinęs kitu vardu – Notsignam. Taip pat bendradarbiauja su Heiko Laux iš Sodiac project ir kitais muzikantais, tokiais kaip Dave Clarke ir Sven Väth. Sukūręs elektroninės muzikos projektą Little Computer People.
Muzika
Tipiški Anthony Rotherio muzikos atributai yra pasikartojantys mašininiai ritmai, „robotinis“ vokoderiu daromas vokalas, melancholija, futuristinė nuotaika ir tekstai apie mašinas, kompiuterius, jų santykį su žmonėmis ir technologinį progresą. Didelę įtaką jo kūrybai turėjo grupė Kraftwerk.
Taip pat Anthony Rother kuria ir Dark ambient stiliaus muziką.
Skrivanek
Skrivanek – tarptautinė kompanija, teikianti vertimų, lokalizacijos, kalbų testavimų ir kalbų kursų paslaugas. Ji buvo įkurta 1994 m. Čekijoje. Kompanijos būstinė įsikūrusi Prahoje. Kompanija veikia JAV, Kinijoje ir Brazilijoje. Verčia daugiau nei į/iš 100 kalbų.
„Skrivanek“ Lietuvoje
„Skrivanek“ Lietuvoje atstovauja UAB „Skrivanek vertimų biuras“, veiklą pradėjusi 2004 m. Įmonėje, įsikūrusioje Vilniuje, dirba 8 darbuotojai. Įmonė teikia vertimo raštu, redagavimo, vertimo žodžiu, lokalizacijos, maketavimo, kalbų kursų ir užsienio kalbų testavimo paslaugas unikalia FOCUS sistema.
Technologijos
Visose kompanijos atstovybėse yra naudojama naujausia kompiuterinė įranga bei komunikacijos technologijos, taip pat naujausios vertimo atminties programos, tokios kaip TRADOS, ACROSS, NEMO, SDLX, TSTREAM ir kt., galinčios pagreitinti vertimo procesą bei padidinti terminologijos nuoseklumą, dirbant su dideliais projektais.
Sodėnai
Sodėnais vadinami kaimai:
Matiškiai
Matiškiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, Pagramančio RP, Jūros upės dešiniajame krante. Į pietus nuo kaimo stūkso Matiškių piliakalnis, pačiame kaime stovi šv. Jono Nepomuko koplytstulpis. Ties piliakalniu yra brasta per Jūros upę į Šaukėnus.
Istorija
thumb|left|250px|[[Matiškių piliakalnis]]
Pimiausia Matiškių apylinkėse atsirado dvaras. XVII a. viduryje jis priklausė Gorodeckiui. 1792 m. minimas Mažonų Matiškių dvarelis priklausęs Urbanavičiams. Dvaras nebuvo didelis – tik apie 90 ha. XIX a. jame šeimininkavo Juškevičiai, vėliau – XX a. Pilypai, Globiai. Keli dvaro pastatai sulaukė XXI amžiaus, bet nebuvo išsaugoti.
Naša Krila JRV Zemun
Belgrado „Naša Krila“ – buvęs Serbijos futbolo klubas iš Belgrado priemiesčio Zemuno. Atstovavo oro karines pajėgoms.
Istorija
1947 m. suburta futbolo ekipa, kuri vadinosi Naša Krila. Jie atstovavo Jugoslavijos KOP (karinėms oro pajėgoms).
1950 m. ekipa buvo išformuota.
Fegerašas
Fegerašas  – miestas vidurio Rumunijoje, Brašovo apskrityje, prie Olto upės, Fegerašo kalnų papėdėje. Yra tvirtovė, katalikų ir reformatų bažnyčios.
Ukrainos moterų rankinio rinktinė
Ukrainos moterų rankinio rinktinė – komanda, atstovaujanti Ukrainai tarptautinėse moterų varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Ukrainos rankinio federacija.
Fegerašas
Istorija
Miesto pavadinimo kilmė neiški: kildinimas iš rumunų žodžio fag, reiškiančio buką, vengrų fogor, reiškiančio putpelę, bei pečenegų Fagar šu, reiškiančio pelenų vandenį.
Discentai
Discentai  – Senovės Romos kareivis, mokomas, kad taptų kariuomenės specialistu imunu.
Imunai buvo specialistai inžinieriai, karo lauko medikai, dailidės ir kitokie amatininkai. Jie kartu buvo visaverčiai kareiviai, prireikus jie kaudavosi kaip įgudę pėstininkai. Manoma, kad discentai kaip ir imunai būdavo atleisti nuo standartinės kovinės ir stovyklos veiklos, nes pagrindinė jų veikla būdavo daug laiko atimantis apmokymas.
Kai kurios žinomos discentų klasės:
Pfizer
„Pfizer“ – didžiausia pasaulyje farmacijos kompanija, įsikūrusi Niujorko mieste. Savo veiklą kompanija pradėjo 1849 m.
2009 m. „Pfizer“ sumokėjo didžiausią baudą per visą JAV istoriją: 1,19 mlrd. dolerių, nes siūlė vaistus vartoti tokiais atvejais, kurie nebuvo patvirtinti JAV maisto ir vaistų administracijos. Tais pačiais metais „Pfizer“ už 68 mlrd. dolerių perėmė konkurentą „Wyeth“.
Lietuvoje kompanijos veiklą vykdo „Pfizer Luxembourg SARL Filialas“. Pfizer veiklą Lietuvoje vykdo nuo 1996 metų. Pfizer biuras yra įsikūręs Vilniuje (A. Goštauto g. 40A).
Trump World Tower
Trump World Tower – prabangus gyvenamosios paskirties dangoraižis Manhatane, Niujorke.
Pastato statybos pradėtos 1999 m. ir užbaigtos 2001 m. Pastato dizainą kūrė lenkų kilmės architektas Marta Rudzka. Dangoraižis yra 72 aukštų ir 262 metrų aukščio. Tai vienas aukščiausių pastatų Niujorke.
Vjedmos ugnikalnis
Vjedmos ugnikalnis  – poledinis ugnikalnis Argentinoje, Santa Kruso provincijoje, Patagonijos Andų kalnuose, netoli vakarinių Vjedmos ežero krantų, dengiamas Pietų Patagonijos ledo kepurės. Aukštis 1500 m.
1988 m. išsiveržęs ugnikalnis išmetė daug pelenų ir pemzos, kurie susimaišę su ištirpusiu ledyno vandeniu suformavo purvo nuošliaužą, nuslinkusią į Vjedmos ežerą.
Tolučiai
Tolučiai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybės pietryčiuose, 7 km į pietus nuo Želvos. Seniūnaitijos centras. Veikia biblioteka.
Etimologija
Pasakojama, kad seniau kaimuose vykdavo sueigos. Kuris žmogus būdavo gudresnis, to vardu ir pavadindavę kaimą. Vėliau kunigas šį kaimą pašventindavo, patvirtindavo jo pavadinimą ir įrašydavo į bažnyčios dokumentus. Taip galėjęs atsirasti ir Tolučių kaimo vardas (nuo pavardės Tolutis).
Oitos prefektūra
Oitos prefektūra  – Japonijos prefektūra, įsikūrusi Kiūšiū saloje. Sostinė – Oita.
Istorija
Iki Meidži restauracijos Oitos prefektūros vietoje buvo Bungo ir Budzeno žemės.
Geografija
thumb|250px|Oitos prefektūros žemėlapis Oitos prefektūra įsikūrusi Kiūšiū salos šiaurės rytuose. Pietuose ji ribojasi su Mijadzakio prefektūra, pietvakariuose – su Kumamoto prefektūra ir vakaruose – su Fukuokos prefektūra. Rytuose prefektūros krantus skalauja Vidinė jūra.
Bemaž visas prefektūros plotas padengtas kalnais, tik siaurose krantų juostose plyti lygumos.
Miestai
Oitos prefektūroje yra 14 miestų.
Miesteliai ir kaimai
Miesteliai ir kaimai kiekvienoje apskrityje.
Nykštukiniai kuskusai
Nykštukiniai kuskusai (Burramyidae) – sterblinių žinduolių šeima, kurioje dvi gentys ir 5 rūšys:
Oitos prefektūra
Sportas
Oitos prefektūroje esti šios sporto komandos.
Futbolo:
Krepšinio:
Akordas
Akordas – kelių (bent 3) tam tikrais intervalais išdėstytų muzikos garsų (tonų) sąskambis.
Akordai būna terciniai, kvartiniai ir kitokios sandaros. Nuo XV a. dažniausiai vartojami terciniai akordai.
Tercinių akordų rūšys:
Kazimieras Uoka
Kazimieras Uoka (1951 m. kovo 4 d. Kaune – 2016 m. liepos 16 d. Vilniuje) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas, signataras.
Biografija
Savo politinę, antisovietinės rezistencijos veiklą pradėjo dar mokydamasis mokykloje, būdamas 14 metų amžiaus. 1969 m. baigė Kauno 4-ąją vidurinę mokyklą. 1969–1971 m. tarnavo sovietinėje armijoje. 1972–1988 m. dirbo Kauno žemės darbų mechanizacijos valdyboje Nr. 14 ekskavatorininku, buldozerininku. 1976 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą. Nuo 1988 m. birželio mėn. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio iniciatyvinės grupės narys, LPS Kauno tarybos narys, LPS Seimo narys, 1989–1991 m. LPS atsakingasis sekretorius. Nuo 1996 m. dirbo pagal patentą.
1988 m. įkūrė Lietuvos darbininkų sąjungą ir iki 1991 m. sausio 12 d. buvo jos pirmininkas. 1989 m. balandžio mėn. Lietuvos socialdemokratų partijos atkūrimo iniciatyvinės grupės, nuo 1989 m. rugpjūčio mėn. organizacinio komiteto narys, 1989–1990 m. LSDP tarybos narys. 1989–1990 m. Lietuvos darbininkų sąjungos pirmininkas. Nuo 1989 m. Lietuvos žaliųjų judėjimo narys. 2001 m. Nacionaldemokratų partijos narys, 2001–2002 m. partijos pirmininkas. 2004–2008 m. Lietuvių tautininkų sąjungos narys, valdybos narys. 2005 m. Doros ir Tautos sąjungos narys. 2006 m. įkūrė ir dalyvavo Piliečių sąšaukoje, kovojančioje su homoseksualų kultūros platinimu Lietuvoje. 2008–2010 m. TS-LKD Tautininkų frakcijos narys. 2011 m., atkūrus Tautininkų sąjungą, tapo jos nariu ir vicepirmininku.
1989 m. SSRS AT deputatas, 1990–1992 m. LR Aukščiausiosios Tarybos deputatas, Akto dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo signataras. 1990 m. birželio mėn. – 1992 m. lapkričio mėn. pirmasis po Nepriklausomybės atkūrimo Lietuvos valstybės kontrolierius. 1992–1996 m. ir 2008–2012 m. LR Seimo narys.
Niulakita
Salos pietvakariuose yra kaimas, kuriame 2002 m. gyveno 35 žmonės. Priešingai nei kitos Tuvalu salos, Niulakita atskiro administracinio vieneto nesudaro ir yra Niutao žinioje.
Niulakitą atrado nuo kurso nuklydę keliautojai iš Nui salos. Tada ten augo tik balandūnės ir ratiklės. 1595 m. salą išvydo Alvaro de Mendaña ekspedicija ir ją pavadino „Vienišąja“ (La Solitaria). XIX a. sala buvo žinoma kaip Rocky, Independence Island, Sophia. XIX a. pab. į salą pretenzijas pareiškė Vaitupu vyresnieji, norėję ten auginti kokosus, ir vokiečių prekybos kompanija J. C. Godeffroy und Sohn. Vėliau salą išpirko JAV pilietis H. J. Moors, kurio pavedimu ten palmes augino Vaitupu gyventojai. Niulakita apgyvendinta 1949 m., kai britai čia perkėlė grupę žmonių iš tankiai apgyvendintos Niutao. 1983 m. JAV atsisakė pretenzijų į salą ir ji tapo oficialia Tuvalu dalimi.
Pelėkiai
Pelėkiai – kaimas Kretingos rajono savivaldybės šiaurės vakarinėje dalyje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Darbėnų.
Dyglainė
Dyglainė (Pyracantha) – erškėtinių (Rosaceae) šeimos obelinių (Maloideae) pošeimio augalų gentis. Tai krūmai ar žemi medeliai, užaugantys iki 4-6 m aukščio.
Jonas Juozapaitis
Biografija
1952–1961 m. mokėsi Dvariūkų aštuonmetėje mokykloje, 1968–1974 m. Vabalninko tarybiniame ūkyje–technikume, zootechnikas. 1975–1979 m. studijavo Vilniaus aukštojoje partinėje mokykloje.
1961–1965 m. Pakruojo rajono A. Ždanovo kolūkio darbininkas, 1965–1968 m. tarnavo tarybinėje armijoje. 1968–1975 m. „Ždanovo“ kolūkio fermos vedėjas, vyr. zootechnikas. 1979–1987 m. LKP Pakruojo rajono komiteto organizacinio skyriaus instruktorius, 1987–1990 m. „Nemuno“ kolūkio pirmininkas, 1990–1997 m. Linkuvos žemės ūkio bendrovės pirmininkas. 1997–2000 m., 2000–2003 m. ir 2003–2004 m. Pakruojo rajono savivaldybės meras, 2004-2008 m. ir nuo 2008 m. Seimo narys.
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Pakruojo rajono skyriaus narys, skyriaus pirmininko pavaduotojas.
Sutuoktinė Birutė, vaikai Rasma, Alina. .
Paprastoji varnalėša
Paprastoji varnalėša (Arctium tomentosum) – astrinių (Asteraceae) šeimos dvimetis žolinis augalas. Paplitęs Eurazijoje (žemyninėje Europoje, Sibire, Kinijoje, Vidurinėje Azijoje).
Stiebas status, užaugantis iki 2 m aukščio, šakotas, padengtas plaukeliais. Lapai paprastieji, auga ant ilgų lapkočių, jų apatinė pusė padengta tankiais plaukeliais. Žiedai purpuriniai, susitelkę į 2-3 cm skersmens graižus. Juos gaubia dėžutė su kibiais dygliais. Tarp jų susipynę ilgi balti plaukeliai. Vaisius sausasis, sėklos išplatinamos kibukų pagalba.
Auga pakelėse, sąšlavynuose, miškuose, upių pakrantėse. Augalas medingas, žydi liepos–rugsėjo mėnesiais.
Paprastoji varnalėša naudojama kaip vaistinis augalas liaudies medicinoje (turi diuretinių, kraują valančių savybių). Azijos, Viduržemio šalyse augalo šaknys vartojamos kaip maisto produktas.
Maestro
Maestro (ital. meistras, mokytojas ) yra ypatingos pagarbos titulas (vardas, rodantis profesinį rangą), kuris suteikiamas profesionaliam muzikui. Šis terminas dažniausiai taikomas klasikinės Vakarų muzikos ir operos atstovams.
Algirdas Kazlauskas (1949)
Algirdas Kazlauskas (1949 m. rugsėjo 1 d. Vaikšteniuose, Trakų raj. – 1991 m. liepos 31 d. Medininkuose) – policininkas, Lietuvos nepriklausomybės gynėjas, vienas Medininkų žudynių aukų.
Biografija
1977 m. baigė Vilniaus politechnikumą (dab. Vilniaus kolegijos Elektronikos ir informatikos fakultetas).
1968–1972 m. dirbo Vilniaus gamyklose. 1972–1976 m. Vilniaus apsaugos milicijos milicininkas, 1976–1987 m. Vilniaus kelių, nuo 1987 m. Valstybinės automobilių inspekcijos kelių inspektorius. 1991 m. liepos 31 d. budėjo Medininkų pasienio poste. Nužudytas kartu su kitais budėjusiaisiais, manoma, Rygos ypatingosios paskirties milicijos rinktinės (rus. OMON), pavaldžios TSRS Vidaus reikalų ministerijai (spėjama, jos nurodymu), kariškių. Palaidotas Vilniuje, Antakalnio kapinėse.
Hala Wielofunkcyjna
Arena Łódź yra universali arena Lodzėje, Lenkijoje. Arena talpina 10 400 žmonių, bet reikalui esant talpą galima padidinti dar 3 000 vietų. Arenoje vyksta įvairūs renginiai – nuo konferencijų ir koncertų iki sporto varžybų (įskaitant krepšinį, tinklinį, atletikos varžybas bei ledo ritulį). 2009 metų liepą Atlas Group nusipirko teises į arenos pavadinimą penkeriems metams.
Viešvilės pagrindinė mokykla
Jurbarko rajono Viešvilės pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Jurbarko raj., Viešvilėje, Klaipėdos g. 76, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190920152. Steigėjas Jurbarko rajono savivaldybės taryba. miniatiūra|220px|left|Mokyklos 100–mečio akmuo
Tarptautinė futbolo asociacijų valdyba
International Football Association Board (IFAB ) – institucija, nustatanti futbolo taisykles.
Teizo Takeuči
(1908 m. lapkričio 6 d. – 1946 m. balandžio 12 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1930–1936 m., su ja dalyvavo 1936 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
Tarptautinė futbolo asociacijų valdyba
Veikla
IFAB susitikimai vyksta dukart per metus, vienas yra skirtas futbolo taisyklių pakeitimui, kitas – vidaus reikalams. Pirmasis iš susitikimų vyksta vasario arba kovo mėnesį, kitas – rugsėjo–spalio mėn.
Teizo Takeuči
Tarnavo kariuomenėje, po karo buvo sulaikytas Tarybų Sąjungoje. Mirė 1946 m., internuotųjų stovykloje Sibire.
Lietuvos notariatas
UINL ir Lietuvos notariatas
Lietuvos notariatas vienas pirmųjų iš Baltijos valstybių buvo priimtas į Tarptautinę lotyniškojo notariato sąjungą, UINL (1994 m. vasario 11 d.). Lietuvos notarų rūmai (LNR) aktyviai dalyvauja UINL Europos reikalų komisijos (European Affairs Commission, CAE) veikloje.
Nuorodos
Lietuvos notarų rūmų tinklalapis (lietuvių, anglų k.)
Fazanas (Italija)
Fazanas – miestas Italijoje, Apulijoje, Brindizio provincijoje.
Jis yra ant ribos tarp Altosalento ir Bario provincijos. Miestas nutolęs 50 km atstumu nuo Brindizio, Taranto ir Bario. Pavadinimas kilo nuo faso, o tai itališkai reiškia didelį laukinį kolumbinį balandį, pavaizduotą miesto herbe, kuris gerdavo iš foggie, pelkės, atsiradusios nubėgant vandeniui nuo aplinkinių kalvų. Dabar pelkės vietoje yra kolektyvinis sodas.
Kietris
Kietris (Sclerocarya) – anakardinių (Anacardiaceae) šeimos augalų gentis.
Geležiniai (Marijampolė)
Geležiniai – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 11 km nuo Trakiškių.
Walter Andreas Schwarz
Walter Andreas Schwarz (g. 1913 m. birželio 2 d. Ašerslebene, m. 1992 m. balandžio 1 d. Haidelberge) – vokiečių dainininkas, rašytojas, kabareto artistas, radijo pjesių autorius ir vertėjas. 1956 m. jis su daina „Im Wartesaal zum großen Glück“ atstovavo Vokietijai Eurovizijos dainų konkurse. Šis dalyvavimas buvo vienintelis jo, kaip dainininko, didesnis pasiekimas.
Dagilėlis
Dagilėlis – Lietuvos berniukų ir jaunuolių choras bei dainavimo mokykla Šiauliuose.
Apie chorą
180px|miniatiūra|dešinėje|alt=Dagilelis. Logo|„Dagilėlio“ logotipas (nuo 2020 m.) Šiaulių berniukų ir jaunuolių choras „Dagilėlis“ žinomas kaip vienas ryškiausių šio žanro kolektyvų Lietuvoje.
„Dagilėlio“ indėlis į kultūrinį Šiaulių bei Lietuvos gyvenimą, puoselėjamas chorinio dainavimo tradicijas ir Lietuvos choro meno atstovavimą užsienyje įvertintas:
Lietuvos vardą „Dagilėlis“ garsina prestižinėse Europos, Jungtinių Amerikos Valstijų ir Kinijos koncertų salėse. Tai vienintelis Lietuvos kolektyvas, kuris koncertavo:
alt=2010 m. kovo 20 d. berniukų ir jaunuolių choras „Dagilėlis“ (meno vadovas Remigijus Adomaitis) koncertavo Sankt Peterburgo valstybiniame Ermitaže. Koncerte dalyvavo Sankt Peterburgo valstybinio Ermitažo orkestras „Camerata Sankt Peterburg“. Dirigavo Maestro Saulius Sondeckis.|kairėje|miniatiūra|270x270px|2010 m. kovo 20 d. berniukų ir jaunuolių choras „Dagilėlis“ (meno vadovas Remigijus Adomaitis) koncertavo [[Sankt Peterburgas|Sankt Peterburgo valstybiniame Ermitaže. Koncerte dalyvavo Sankt Peterburgo valstybinio Ermitažo orkestras „Camerata Sankt Peterburg“. Dirigentas Maestro Saulius Sondeckis (1928).]]
Stasys Šilingas
thumb|250px|1922 m. Lietuvos pašto ženklas, skirtas Lietuvos Respublikos pripažinimui [[de jure. Iš kairės: Justinas Staugaitis, Antanas Smetona, Stasys Šilingas.]]
Dagilėlis
Įvertinimas
Berniukų ir jaunuolių choras „Dagilėlis“ pelnė puikius klausytojų ir muzikos kritikų atsiliepimus po koncertų Vašingtono šv. Mato katedroje (Jungtinės Amerikos Valstijos), Sankt Peterburgo M. Glinkos valstybinėje Kapeloje ir Kaliningrado Katedroje (Rusija), Kornvalio grafystės Truro Katedroje (Jungtinė Karalystė), Baltarusijos valstybinėje (Baltarusija) ir Lietuvos nacionalinėje filharmonijoje, Kaliningrado filharmonijoje (Rusija).
Stasys Šilingas
Stasys Šilingas (1885 m. lapkričio 23 d. Vilniuje – 1962 m. lapkričio 13 d. Kelmėje, 1999 m. rugpjūčio 27 d. perlaidotas Ilguvos kapinėse, Šakių rajonas) – Lietuvos politinis ir valstybės veikėjas, teisininkas, kūrėjas.
Dagilėlis
Įvertinimas
Remigijaus Adomaičio vadovaujamas berniukų ir jaunuolių choras „Dagilėlis“ pelnė laureatų vardus ir diplomus įvairiuose Lietuvos ir tarptautiniuose chorų festivaliuose bei konkursuose:
Diskografija
alt=Nuotrauka, kurioje Šiaulių berniukų ir jaunuolių choras „Dagilėlis“ koncertuoja Šiaulių koncertų salėje „Saulė“. 2014 m. gruodžio 17 d. |miniatiūra|300x300px|2014 m. gruodžio 17 d. Šiaulių koncertų salėje „Saulė“ berniukų ir jaunuolių choras „Dagilėlis“ (meno vadovas ir dirigentas Remigijus Adomaitis, koncertmeisterė Daiva Šulcaitė) pristatė savo naują kompaktinį diską „Omnis Una Gaudeamus“.
Veikla
Kolektyvas nuolat rengia naujas programas, koncertuoja su įvairiais meno kolektyvais ir atlikėjais, dalyvauja įvairiuose tarptautiniuose projektuose. „Dagilėlis“, bendradarbiaudamas su Sankt Peterburgo valstybiniu Ermitažo orkestru „Camerata Sankt Peterburg“, Minsko valstybiniu kameriniu orkestru, Lietuvos valstybiniu kameriniu orkestru, šv. Kristoforo kameriniu orkestru, Kaliningrado kameriniu orkestru, Klaipėdos kameriniu orkestru, Šiaulių kameriniu orkestru ir Lietuvos valstybiniu simfoniniu orkestru, atliko G.B.Pergolesi „Stabat Mater“, W.A.Mozart „Krönungsmesse“, „Missa brevis“, A.Vivaldi „Gloria“, J.Rheinberger „Stabat Mater“, L.Bernstein „Chichester psalms“, A.Žigaitytės „Praregėjimas“, S.Dobrogosz „Mass“, J.Rutter „Mass of the children“, B.Chilcott „Jubilate“ ir kt.
Stasys Šilingas
Biografija
1913 m. Čiurlionio kuopos prie Lietuvių dailės draugijos sumanytojas, steigėjas bei rėmėjas. Šilingų ir Bytautų šeimos savomis piniginėmis aukomis bene ženkliausiai įtakojo tolimesnį Čiurlionio genijaus kūrinių supirkimą ir išsaugojimą.
Dagilėlis
Apie mokyklą
Šiaulių „Dagilėlio“ dainavimo mokykla įsteigta 1999 m. rugsėjo 1 dieną. Tai viena jauniausių muzikos mokyklų Lietuvoje, kurioje šiuo metu mokosi per 300 berniukų ir jaunuolių nuo 4 iki 19 metų. Mokyklos kolektyvai aktyviai dalyvauja tarptautiniuose, respublikiniuose ir miesto renginiuose, aktyviai koncertuoja, o berniukų ir jaunuolių choras „Dagilėlis“ (meno vadovas Remigijus Adomaitis) – daugkartinis įvairių tarptautinių bei respublikinių festivalių ir konkursų laureatas.
Stasys Šilingas
Biografija
1913–1914 m. Vilniaus lietuvių kredito bendrovės valdybos, vėliau – tarybos narys, Vilniaus žemės banko darbuotojas. 1914 m. Vilniuje įsteigė Lietuvių politikos centrą, parašė ir paskelbė „Lietuvių deklaraciją“, dažnai vadinamą „gintarine deklaracija“ dėl Mažosios Lietuvos sujungimo su Didžiąja Lietuva. 1914–1917 m. Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti Centro komiteto sekretorius, vėliau – vicepirmininkas. 1915 m. išleido lietuvių rašytojų kūrybos almanachą „Pirmasai baras“.
Dagilėlis
Nuorodos
Pirmoji interneto svetainės laida nuo 2006 m.: Antroji interneto svetainės laida 2012 m.:
Stasys Šilingas
Biografija
1915–1917 m. lietuvių organizacijų atstovas prie Rusijos vidaus reikalų ministerijos sudarytoje Atskiroje taryboje pabėgėlių gyvenimui tvarkyti. 1915 m. pirmosios lietuvių konferencijos Stokholme dalyvis. 1917 m. Petrograde įsteigtos Lietuvių tautos tarybos Rusijoje pirmininkas, laikraščių „Santara“, „Laisvės karininkas“, „Pradalgiai“ leidėjas, Petrograde sušaukto Rusijos lietuvių seimo prezidiumo narys, pirmasis Lietuvių Tautos tarybos pirmininkas.
1917 m. įsteigė švedų-lietuvių draugijas Stokholme ir Petrograde. 1917 m. vienas Demokratinės tautos laisvės „Santaros“ partijos iniciatorių ir steigėjų.
Brano pilis
thumb|300px|Brano pilies vaizdas
Stasys Šilingas
Tarpukaris
1918 m. Lietuvos Valstybės tarybos narys ir prezidiumo vicepirmininkas, 1919–1920 m. – pirmininkas. 1918 m. gruodžio 26 d., pačiu kritiškiausiu valstybei metu, paskyrė II Vyriausybės ministrų kabinetą, vadovaujamą Mykolo Sleževičiaus.
Gabrovo sritis
Gabrovo sritis  – sritis geografiniame Bulgarijos centre. Pavadinta pagal srities administracinį centrą – Gobrovą. 2011 m. duomenimis srityje gyveno 122 702 žmonės.
Gabrovo sritis padalinta į 4 savivaldybes. Pagrindiniai miestai: Drianovas, Gabrovas, Sevlijevas ir Triavna.
Tautinė sudėtis
2011 m. duomenimis, srityje gyveno:
Geršvilaukiai
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas – lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Gumbinės apskrities kaimas, 1938 m. rugpjūčio 1 d. prijungtas prie Kiaulkiemio. 1947–2008 m. Majakovskojės apylinkės kaimas.
Stasys Šilingas
Tarpukaris
Po 1926 m. valstybės perversmo paskirtas teisingumo ministru. 1926 m. gruodžio 17 d. – 1929 m. rugsėjo 23 d. XIV Augustino Voldemaro Ministrų kabinete, 1934 m. birželio 12 d. – 1935 m. kovo 6 d. XVI Juozo Tūbelio ir 1935 m. rugsėjo 6 d. – 1938 m. kovo 24 d. XVII Juozo Tūbelio Ministrų kabinetuose – teisingumo ministras. 1928–1938 m. LR Valstybės tarybos pirmininkas.
1933 m. Teismų santvarkos, Tautai ir valstybei saugoti, Spaudos įstatymų parengėjas. 1938 m. Lietuvos valstybės Konstitucijos, kurią priėmė Ketvirtasis Seimas, parengėjas (1990 m. atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, Konstitucija palikta galioti).
Jaunųjų teatro vienas steigėjų, Komisijos Meno rūmų reikalams tvarkyti narys, M. K. Čiurlionio galerijos ir Kauno meno mokyklos steigėjas, Liaudies meno parodų organizatorius.
Okupacijos metais
1941 m. birželio 14 d. TSRS okupacinės valdžios suimtas, išvežtas į nelaisvę – Krasnojarsko krašto lagerius. Kartu suimtos ir tą rytą iš Misiūnų dvaro sodybos, vėliau melioracijos nušluotos nuo žemės paviršiaus, išvežtos žmona Emilija Šilingienė-Bytautaitė ir dukra Raminta. Pilviškių geležinkelio stotyje okupantai atskyrė suimtąsias karo belaisves, kurios 1943–1944 m. nuo bado bei šalčio numirė Sibire; jis pats be teismo buvo kalinamas daugiau kaip 10 metų.
1952 m. vasario 27 d. MGB Ypatingojo pasitarimo nutartimi nuteistas kalėti 25 metus. 1954 m. birželio 2 d. TSRS Aukščiausiojo Teismo Karinė kolegija bausmę sumažino ir po 20 dienų leido grįžti į Lietuvą. 1954 m. liepos 15 d. vietinės valdžios kolaborantų bendradarbiavimo su okupacine administracija pastangomis vėl ištremtas iš Lietuvos, pateko į Žitomiro srities (Ukraina) invalidų namus. 1961 m. lapkričio 17 d. paleistas iš tremties grįžo į Lietuvą.
Brano pilis
Brano pilis arba Drakulos pilis – nacionalinis paminklas ir žymus objektas Rumunijoje, Brano mieste, netoli Brašovo. Tvirtovė yra išsidėsčiusi tarp Transilvanijos ir Valakijos regionų. Dažniausiai žinoma kaip Drakulos pilis (nors ji yra tik viena iš kelių vietų, susijusių su Drakulos legenda, įskaitant Poenari ir Huniadų pilis), kurioje gyveno airių romanisto Bremo Stokerio kūrinio „Drakula“ pagrindinis veikėjas. Vis dėlto nėra jokių įrodymų, kad B. Stokeris būtų ką nors žinojęs apie šitą pilį, šiek tiek susijusią su Valakijos princu Vladu Drakula, kuris, kaip spėjama, įkvėpė rašytoją sukurti garsųjį personažą. Vienas olandų rašytojas atrado vietą, kurią iš tikrųjų omenyje turėjo B. Stokeris, savo romane minėdamas Drakulos pilį, tai – negyvenama 2033 m aukščio viršukalnė Izvorul Călimanului, esanti Transilvanijoje, netoli buvusios sienos su Moldova.
Šiuo metu pilies vietovė yra gausiai lankoma turistų. Pilyje eksponuojama baldų ir meno kūrinių kolekcija, surinkta Rumunijos karalienės Marijos. Kalno apačioje yra įrengtas muziejus po atviru dangumi, kuriame galima pamatyti Rumunijos valstiečių darbo įrankius, pastatus (gyvenamuosius namus, klėtį ir t. t.), surinktus iš visos šalies.
Istorija
Vokiečių Ordino kariai 1212 m. pastatė medinę pilį. Ją buvo numatyta naudoti kaip apsauginę tvirtovę prie įėjimo į kalnų slėnį, pro kurį prekybininkai keliaudavo daugiau nė tūkstantmetį, tačiau 1242 m. pilis buvo sugriauta į Europą besiveržiančių mongolų. Pirmasis dokumentas, kuriame minima Brano pilis, buvo 1377 m. lapkričio 19 d. Vengrijos karaliaus Liudviko I Anžu siųstas nutarimas saksams, leidžiantis jiems statyti tvirtovę, panaudojant savas lėšas ir darbininkus; tada buvo įkurtas ir Brano miestas. 1438–1442 m. pilis buvo naudojama kaip apsauginė tvirtovė prieš Osmanų imperiją, o vėliau tapo muitinės postu kalnų perėjoje tarp Transilvanijos ir Valakijos (manoma, kad tuo metu pilį trumpai valdė Valakijos karalius). Vėliau, 1448–1476 m., valdęs karalius neatrodė, kad būtų susidomėjęs ar kuo nors susijęs su šia pilimi, nors yra įrodymų, kad jis joje lankėsi. Brano pilis priklausė Vengrijai, tačiau dėl to, kad Vladislovas II nesugebėjo sumokėti skolų, teisės į tvirtovę 1553 m. atiteko Brašovo miestui. Branas atliko karinį strateginį vaidmenį iki XVIII a. vidurio.
1920 m. pilis tapo Rumunijos Karalystės karališkąja rezidencija. Ji buvo mėgstamiausia Karalienės Marijos vieta. Vėliau pilis atiteko jos dukteriai Ileanai, 1948 m. ją užėmė komunistai, o karališka šeima iškeldinta.
2005 m. Rumunijos vyriausybė priėmė specialų įstatymą, leidžiantį žmonėms atgauti iš jų neteisėtai atimtą turtą, įskaitant ir Brano pilį. Po metų pilis buvo grąžinta karališkai šeimai, Princesės Ileanos sūnui ir įpėdiniui Dominykui Habsburgui. Dar po metų buvo pareikšti kaltinimai, kad pilis buvo grąžinta neteisėtai, tačiau kaltinimai vėliau buvo atmesti.
Nonvaleurs
thumb|Nonvaleur obligacija Nonvaleurs ( [], „ne“; valeur [], „vertė“) – istoriniai, nuvertę vertybiniai popieriai, kuriais neprekiaujama jokioje biržoje.
Taip vadinami tokie VP, kurie tėra tinkami kolekcionuoti arba dekoruoti. VP, kurių itin žema vertė, yra taip pat vadinami Nonvaleurs.
Nuorodos
Scripophily Escripofilia Scripophilie Scripofilia Scripofilie Skrypofilistyka Скрипофилия
Motoo Tacuhara
Nacionalinėje komandoje žaidė 1934–1936 m., su ja dalyvavo 1936 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
Jihlava (upė)
Jihlava  – upė pietų Čekijoje; Dijės kairysis intakas. Prasideda Čekijos-Moravijos aukštumoje, Jihlavos kalno papėdėje. Pradžioje teka į šiaurę, toliau pasuka į pietryčius ir teka giliu (iki 160 m) slėniu. Įteka į Nove Mlynų tvenkinį Dijės slėnyje.
Didžiausi intakai: Jihlavka, Brtnicė, Rokytna (dešinieji), Oslava (kairysis). Upės vagoje įrengtos dvi hidroelektrinių užtvankos. Prie Jihlavos upės įsikūrę Jihlavos, Tršebičiaus ir Ivančicės miestai.
Turkmėnų kalba
Turkmėnų kalba (turkm. türkmençe (tukmenče) arba türkmen dili) – Turkmėnijos valstybinė kalba. Turkmėnijoje ja kalba apie 3 430 000 žmonių, o papildomai dar apie 5 500 000 žmonių kitose šalyse, įskaitant Iraną, Iraką, Afganistaną ir Turkiją.
Abėcėlė
Nuo 1991 m. oficialiai turkmėnų kalbos rašto sistemai yra pritaikyta lotynų abėcėlė, paremta turkų kalbos abėcėle.
Turkmėnų kalba taip pat galima rašyti naudojant kirilicą arba arabų raštą.
Emilijus Junevičius
Emilijus Junevičius (g. 1951 m. rugpjūčio 24 d. Krekenavoje, Ramygalos rajonas) – Lietuvos ir Pakruojo rajono savivaldybės ūkio, politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1978 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius mechanikas.
1995 m. akcinės bendrovės „Šukioniai“ direktorius. 2003–2007 m. Pakruojo rajono savivaldybės administracijos direktorius. Nuo 2007 m. akcinės bendrovės „Šukioniai“ valdybos pirmininkas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Pakruojo rajono skyriaus narys, Pakruojo skyriaus pirmininkas. Nuo 2001 m. LSDP tarybos narys.
1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003 m., 2007 m. (mandato buvo atsisakęs) ir 2008–2011 m. bei nuo 2011 m. Pakruojo rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Laima, vaikai Aušra ir Jūratė.
Merck Sharp & Dohme
Merck & Co., Inc., už JAV ir Kanados ribų žinoma kaip Merck Sharp & Dohme (MSD) – viena iš didžiausių pasaulyje vaistų gamintojų, įsikūrusi Niudžersio mieste.
Lisu
Lisu (savivardis: LI-SU, ) – viena iš 56 Kinijos etninių mažumų, turinti apie 1 200 000 iš kurių 635 tūkst. gyvena Kinijoje, vakarinėje Junano provincijos dalyje. Didelė diaspora gyvena gretimame Mianmare, taip pat Indijoje ir Tailande.
Priskiriama kačinų tautų grupei, todėl kultūriškai artima dzingpo, nu ir kitoms regiono tautoms. Savo kalba jie artimiausi i etninei grupe.
Lisu kalba priklauso kinų-tibetiečių kalbų šeimos tibetiečių-birmiečių kalbų pogrupiui. Naudojo 3 skirtingas rašymo formas, įskaitant ir paskutiniąją, sukurtą 1957 m. lotynų abėcėlės pagrindu, kuri yra plačiai naudojama šiuo metu.
Vorai
Vorai (Araneae) – bestuburių gyvūnų būrys, kurio atstovai sugeba gaminti voratinklių šilką, turi aštuonias kojas ir neturi sparnų. Šie nariuotakojai randami visuose žemynuose, išskyrus Antarktidą. Iš viso priskaičiuojama apie 38 000 rūšių.
Lisu
Gyvenamas arealas
Tradicinė lisu teritorija yra šiaurinėje Baošanio prefektūroje bei pietinėje Nudziango lisu autonominėje prefektūroje. Lisu etninė grupė gyvena kalnuotoje vietovėje, išvagotoje upių. Teritorija apsupta Gaolingongo kalnų vakaruose ir Biluo kalnų rytuose, kurių kiekvieno aukštis ne mažesnis kaip 4 km virš jūros lygio. Nudziango ir Lancango upės teka per šią teritoriją, suformuodamos du didelius slėnius. Vidutinė metinė temperatūra upių slėniuose būna tarp 17 – 26 °C, o metinis kritulių kiekis 2500 mm.
Vorai
Biologijos mokslo šaka, tirianti vorus ir voragyvius, vadinama arachnologija.
Virškinimo sistema
Susideda iš priekinės, vidurinės ir užpakalinės žarnų. Galvos apačioje tarp chelicerų yra mikroskopiška burnos angelė. Iš burnos maistas patenka į ryklę, stemplę, siurbiamajį skrandį. Šie trys sudaro priekinę ektoderminę žarnos dalį. Šių žarnos skyrių sienelės išklotos chitinu. Į ryklę atsiveria seilių liaukų latakais. Pusiau skystą maistą voras iščiulpia palikdamas kietą dangalą.
Kraujotakos sistema
Išilgai krūtingalvės ir pilvelio eina stambi nugarinė kraujagyslė. Pilvelyje sustorėjusi ji sudaro vamzdelio pavidalo širdį. Širdis turi kelias poras ostiumų su vožtuvais. Pro ostiumus kraujas patenka į širdį iš aplinkširdinės ertmės. Kraujotakos sistema neuždara, kraujas teka ne tik kraujagyslėmis, bet ir kūno ertmėmis. Voro kraujas neturi dažo.
Lisu
Istorija
Kinijos istoriniuose šaltiniuose įrašų apie Lisu galime aptikti jau nuo 685 mūsų eros metų, čia ji yra įvardijama kaip pietiniai Junano ir Sičiuano barbarai, kurių teritorija ribojasi su teritorija aplink Jusha upę vakariniame Junanyje. XVI a prasidėjo trys pagrindinės Lisu migracijos, po kurių jie galiausiai jie apsistojo Lancango ir Nujiango upių slėnuose ir susimaišė su Hanių, Bajų, Nu, Li, Naši žmonių bendruomenėmis.
Vorai
Šalinimo sistema
Vorai turi Malpigijaus vamzdelius, kurie atsiveria į rektalinį maišelį. Ekskretas išteka pro analinę angą.
Lisu
Istorija
Lisu migracija į Mianmarą, Tailandą ir Indiją prasidėjo XIX a ir yra siejama su prekyba opijumi ir blogėjančiais santykiais su Kinija.
Didžioji dalis Lisu istorijos apibrėžiama per santykius su Kinija. Šie tarpusavio santykiai apima puldinėjimus, karus, susipriešinimą, pavergimą, taip pat tarptautines santuokas ir mainus vaistažolėmis, elnio ragais, vašku ir miško gėrybėmis, kurias lisu keitė į druską, geležį ir maisto produktus iš Kinijos.
Vorai
Nervų sistema
Voras turi pilvinę nervų grandinėlę, kurios priekiniame gale yra stambus antryklinis ir poryklinis ganglijai. Antryklinis ganglijas vadinamas voro galvos smegenimis. Iš jutimo organų voras turi akis ir lytėjimo organus. Lytėjimo organai yra plaukeliuose, kurie dengia galūnes ir pedipalpus. Voras turi 8 paprastas akis.
Lisu
Istorija
Kinijos imperijos dominavimas prieš lisu pasireiškė tuo, kad Kinijos valdžia lisu gyvenamose teritorijose turėjo savo vietininkus. Pagal lisu [legenda|legendą], lisu santykiai su Kinija prasidėjo po Didžiojo Potvynio prieš daugelį metų. Sprendžiant kas valdys žemes, lisu ir Kinijos vadovai sugalvojo testą – kiekvienas lyderis pasodins lazdą džiunglėse ir kurio lazda pražys pirma, tas ir valdys. Po sodinimo ceremonijos visi nuėjo gulti. Nesąžiningasis Kinijos lyderis atsikėlė pirmas ir, pamatęs, kad lisu lazda pražydo pirma sukeitė ją su savo.
Komunistinė Kinija įsteigė Mučiang Lisu autonominį regioną, panaikino vergiją ir uždraudė opiumo auginimą. Kinijos valdžia taip pat pastatė mokyklas ir ligonines, bandė įvesti kiniško stiliaus žemės ūkį, kuris šiame regione neprigijo.
Vorai
Vorų dauginimasis
thumb|right|250px|Vorų poravimasis thumb|right|250px|Vorų poravimasis (Dictyna sp.)
Lisu
Religija
Religija paprastai yra vyrų reikalas. Bet kuris vyras gali tapti šamanu, jei tik jis turi sugebėjimų kontaktuoti su mirusiaisiais protėviais ir kitomis dvasiomis, naudingomis gydant ligonius, ir jei jis išlaiko kitų šamanų paruoštą priėmimo į šamanus testą. Tapimas šamanu nesuteikia jokių išskirtinių galių, jam mokamas nedidelis atlygis. Kaimo kunigas, kuris išrenkamas pranašystės būdu, seka religinį kalendorių ir koordinuoja kaimo dvasios apeigas. Lisu laikosi 12 metų ciklo, panašiai kaip yra įprasta Kinijoje.
Vorai
Vorų dauginimasis
Vorai – skirtalyčiai. Jų lytinę sistemą sudaro poriniai išvedamieji latakai, kurie jungiasi į vieną. Šis atsiveria į pirmąjį pilvelio segmentą. Kiekvienos rūšies poravimasis ir kopuliacija gana skirtingi ir tai susiję su vorų elgsenos ypatumais. Manoma, kad patinus privilioja patelių išskiriami feromonai, jų voratinklis ir iš dalies grynai optiniai dirgikliai.
Lisu
Religija
Kai žmogus miršta, tikima, kad jo dvasia potencialiai pavojinga būna trejus metus, po kurių ji kviečiama prie aukuro savo sūnaus namuose. Tokie aukurai įrengti prie daugelio namų, galinėje namo pusėje. Dvasios, kurios mirė neturėdamos vaikų ar mirė neįprasta mirtimi (nusižudė, buvo nužudytos ar per nelaimingą atsitikimą), gali užpulti žmones. Protėvių dvasios, kurios reguliariai apdovanojamos ryžių, alkoholinių gėrimų, vandens, smilkalų lazdelių ar ambrozijos aukomis, teikia žmonėms gerą sveikatą ir didelį derlių.