cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krymo autonominė respublika
Kalbos
Pagal apklausos, kurią 2004 m. atliko Kijevo tarptautinis sociologijos institutas, duomenis rusų kalbą bendravime (dažnai kartu su kitomis kalbomis) naudoja 97 % Krymo gyventojų.
Ekonomika
thumb|250px|[[Krymo atominė elektrinė|Krymo AE]] thumb|250px|[[Feodosija|Feodosijos uostas]] Maisto pramonė, mašinų (laivų, prietaisų, televizorių ir kt.) gamyba, chemijos ir lengvoji pramonė, statybinių medžiagų gamyba. Kasama geležies rūda, išgaunamos gamtinės dujos. Auginamos grūdinės (kukurūzai, kviečiai, miežiai, ryžiai ir kt.) bei techninės (saulėgrąžos, tabakas, linai ir kt.) kultūros, daug daržovių, vaisių (ypač – vynuogių). Sovietmečiu pusiausalyje buvo pradėtos Krymo atominės elektrinės statybos, kurios, įsiterpus „žaliesiems“, buvo nutrauktos.
Susisiekimas
Išvystytas geležinkelio mazgas, Simferopolyje veikia tarptautinis oro uostas
Turizmas
Sovietmečiu Krymas tapo „Visasąjunginių sanatorijų“ vieta, kur, sezono metu, atvykdavo iki 10 milijonų poilsiautojų. Ukrainai atgavus nepriklausomybę, turistų skaičius sumažėjo. Pastaraisiais metais Ukrainą atranda vis daugiau užsienio poilsiautojų (dėl žemų kainų).
Krymo pietinėje dalyje, ties Ursufu, iki šiol veikia Tarptautinis vaikų poilsio ir sveikatingumo centras Artekas.
Pagrindiniai kurortai: Jalta, Mischoras, Alupka, Simeizas, Hurzufas, Alušta, Feodosija, Eupatorija.
Gruzijos futbolo varžybos 2007–2008 m.
Gruzijos futbolo varžybos 2007–2008 m.
Antoni Tàpies
Antoni Tapiesas (, 1923–2012 m.) – XX a. Ispanijos katalonų tapytojas, skulptorius ir grafikas, meno teoretikas, abstrakčiosios dailės atstovas.
Biografija
Antoni Tapiesas gimė 1923 m. gruodžio 13 d. Barselonoje. Apie 1942−1943 m. jis sirgo sunkia plaučių liga, po kurios ilgai atstatinėjo sveikatą. 1944 m. A. Tapiesas pradėjo studijuoti teisę Barselonos universitete. Šiuos mokslus metė po dvejų metų ir pasišventė dailei. Jis 2 mėnesius lankė piešimo pamokas Valls akademijoje Barselonoje ir daugiausiai išmoko tapyti savarankiškai. 1948 m. pirmą kartą eksponavo savo kūrinius Saló d’Octubre parodoje Barselonoje. Parodos metu jo ilgamečiu pažįstamu ir draugu tapo Choanas Miro. Ankstyvajai A. Tapieso kūrybai įtaką darė Max Ernst, Paul Klee ir Joan Miró kūryba, bei Rytų filosofija. Jis buvo artimas siurrealistams. 1950 m. įvyko A. Tapieso pirmoji personalinė paroda Laietanes galerijoje Barselonoje, jo kūriniai pademonstruoti Karnegio tarptautinėje parodoje Pitsburge JAV ir dailininkas persikėlė metams mokytis į Paryžių, kur susipažino su P. Pikasu. 1952 m. A. Tapiesas dalyvavo Venecijos bienalėje, 1953 m. keliavo į JAV personalinės parodos Martha Jackson galerijoje Niujorke proga ir tais pačiais metais jo kūriniai demonstruoti San Paulo bienalėje.
1954 m. A. Tapiesas vedė Teresa Barba, 1955 m. susipažino su prancūzų dailės kritiku ir teoretiku Michel Tapié, kuris propagavo tašizmo abstraktųjį meno stilių. Brandžiuoju kūrybos laikotarpiu A. Tapieso stilistika pasikeitė į abstrakcionistinę. Dailininko stilius tapo artimas matierizmui − orientuotas į kūriniams naudojamas medžiagas, dėl ko A. Tapieso kūriniai pasižymi turtingomis tekstūromis. Dailininkas naudojo detritą, žemę, akmenį. 1957 m. A. Tapiesas sudalyvavo San Paulo bienalėje ir 1958 m. − Venecijos bienalėje, kur apdovanotas UNESCO prizu. 1958 m. dailininkas buvo apdovanotas Karnegio prizu parodoje Pitsburge ir susitiko M. Diušaną. 1968 m. dailininkas vis labiau pradėjo užsiimti trimate skulptūra. Jis tapo plačiai, tarptautiniu mastu žinomu menininku. 1983 m. Barselonoje pastatyta jo skulptūra „Duoklė Pikasui“ (kitaip „Pagarba Pikasui“). 1984 m. Barselonoje pradėjo veiklą A. Tapieso fondas. 1987 m. dailininkas pradėjo kurti bronzines skulptūras. 2010 m. dailininkui suteiktas Ispanijos bajoriškasis markizo titulas. Antoni Tapiesas mirė 2012 m. vasario 6 d. Barselonoje. Garsiausiu jo kūriniu minima „Kojinė“. A. Tapieso fonde Barselonoje sukaupta apie 2000 menininko kūrinių.
Parodos
Pagrindinės parodos: thumb|right|240px| „Duoklė Pikasui“, [[Barselona]]
Įvertinimas
Svarbiausi A. Tapieso įvertinimai: thumb|right|240px| „Kojinė“, A. Tapieso fondas, [[Barselona]] thumb|right|180px| Vienas iš A. Tapieso fondo kūrinių, [[Barselona]]
Publikacijos
A. Tapieso išleisti veikalai:
Jaskonių apylinkė
Jaskonių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Druskininkų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Druskininkų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Ratnyčios apylinkės.
Grigalius VIII
Grigalius VIII (Gregorio VIII, gimimo vardas Alberto di Morra, gimė apie 1105 metus, Benevento mieste – mirė 1187 m. gruodžio 17 d. palaidotas Stebuklų aikštėje, Pizoje) – popiežius nuo 1187 m. spalio 25 d. iki mirties (57 dienas).
Biografija
Albertas di Moira gimė apie 1105 metus Benevento mieste didiko šeimoje. Vienuoliu tapo jaunystėje, cistersų ordine Laone arba benediktinu Monte Kasine. Vėliau tapo kanoninės teisės profesoriumi Bolonijoje
1156 m. Popiežius Adrianas IV paskyrė jį Santadriano kardinolu diakonu, 1158 kovo 14 d. San Lorenzo in Lucina bazilikos Romoje kardinolu kunigu. Apie 1160 metus paskirtas Popiežiaus Aleksando III legatu ir išsiųstas kelionėn po Europą mokyti kanoninės teisės. Kelionės metu karūnavo Portugalijos karalių Alfonsą II. 1163 metais popiežiaus siustas pas Frydrichą I Barbarosą su susitaikymo pasiūlymu (Frydrichas I Barbarosa buvo ekskomunikuotas 1160 m.). Taip pat vyko į Angliją tikri Kenterberio arkivyskupo Tomo Beketo žmogžudystės.
1177–1179 tarnavo legatu Italijoje ir 1178 paskirtas Romos Katalikų Bažnyčios kancleriu. Šiose pareigose sudarė Forma Dicendi – oficialių popiežiaus aktų rinkinį, bei unifikavo kitų popiežiaus dokumentų rašimo stilių. Jo garbei toks dokumentų rašymo stilius pavadintas stylus gregorianus.
Popiežystė
Sužinojęs apie Jeruzalės kryžiuočių pralaimėjimą Hatino mūšyje Grigalius VIII paskelbė popiežiaus bulę Audita tremendi, kviesdamas surengti Trečiąjį kryžiaus žygį. Prieš pat mirtį keliavo į Pizą norėdamas sutaikyti miestą su Genują, kad abu miestai galėtu paremti kryžiaus žygį savo laivynais. Pakeliui į Pizą buvo sustojąs Lukoje, kur įsakė išmesti antipopiežiaus Viktoro IV kūną iš kapo bažnyčioje.
Šetija
Šetija – miestas šiaurės Alžyre, Šelifo vilajoje. 168,0 tūkst. gyventojų (2007). Miestas gana sparčiai išsivystė nuo nedidelio miestuko iki didmiesčio, dar XX a. 8-ajame dešimtmetyje čia tegyveno 3000 gyventojų.
Aleksandar Živanović
Aleksandaras Živanovičius (Aleksandar Živanović, g. 1987 m. balandžio 8 d.) – Serbijos futbolininkas, gynėjas. Atstovavo Marijampolės „Sūduvai“.
Karjera
Žaidė gimtinėje. Atstovavo Sinđelić Niš, Radnički Niš, Čukarički, Hajduk Kula ir Jagodina.
Nuo 2017 m. „Sūduvos“ klubo narys. 2017 m. A lygoje sužaidė 14 susitikimų ir pelnė vieną įvartį.
Pratęsė sutartį 2018 m.
2021 m. rugpjūčio 15 d. rungtynėse prieš „Riterių“ klubą 57 min. pelnė pirmą rungtynių įvartį (1:0). Galutinis rezultatas 3:1 marijampoliečių naudai.
2022 m. sausio mėn. pratęsta sutartis.
2023 m. sausio 31 d. tapo žinoma, kad žaidėjas lieka klube.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Bardys
Bardys (mirė 1274 m. ar anksčiau) – XIII a. 3 ketvirčio lietuvių kunigaikštis. Minimas Ipatijaus metraštyje kaip vienas iš Traidenio brolių. Ten apibūdinamas kaip tvirtas stačiatikis (su broliais Sirpučiu, Liesiu ir Svelkeniu (Svalkeniu)). Traideniui pašalinus Švarną ir 1269 m. tapus Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu, padėjo jam kariauti su Voluinės kunigaikščiu Vladimiru. Per karą žuvo.
366 m.
366 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Spalis
Ganga
Ganga arba Gangas  – viena didžiųjų Azijos upių, teka Indijoje ir Bangladeše Jos ilgis – 2525 km. , baseinas apima 907 tūkst. km² plotą.
Geografija
Prasideda Himalajuose keletu ištakų: pagrindiniai srautai atiteka iš Gangotrės ledyno, kur prasideda Bhagirathė, bei iš Badrinatho apylinkių, iš kur atiteka Alaknanda. Nuo Bhagirathės ir Alaknandos santakos ties Devprajagu upė vadinama Ganga. Toliau teka daugiausia rytų–pietryčių kryptimi derlinga ir labai tankiai apgyvendinta Indo–Gangos lyguma, įteka į Bengalijos įlanką, sudarydama bendrą deltą kartu su Meghna ir Brahmaputra.
Upės režimas musoninis, vasarą dažni potvyniai (vandens lygis vietomis pakyla 15 m). Vidutinis vandens nuotėkis 14,3 tūkst. m³/sek. Žemupyje jaučiama jūros potvynių įtaka (iki 300 km nuo žiočių). Laivyba vyksta 1450 km (pradedant Himalajų papėdėmis). Ganga ir jos baseino upės drėkina didelius, labai tankiai gyvenamus plotus. Gangos–Jamunos tarpupyje (Doabe) iškastas Gangos kanalas, 1975 m. žemupyje tie Faraka pastatyta užtvanka.
Svarbiausi miestai prie Gangos: Rišikešas, Haridvaras, Kanaudžas, Kanpuras, Alahabadas, Varanasis, Patna, Hadžipuras, prie deltos – Kolkata, Daka.
thumb|left|300px|Ganga ir jos intakai
Religinė reikšmė
Ganga hinduizme laikoma švenčiausiąja upe, Didžiosios Motinos įsikūnijimu, nepaliaujamu dievškosios galios (šaktės) srūvėjimu. Kaip upė Ganga minima jau vėlyvojoje „Rigvedos“ dalyje, o „Mahbharatoje“ ir puranose aukštinama kaip motina-Ganga (Brahmos žmona, visų dievų gimdytoja).
Dėl tokios upės religinės reikšmės, visu savo ilgiu ji yra laikoma šventviete (tīrtha), pasinėrimas į jos vandenis laikomas dvasiniu apsivalymu, iš jos semiamas vanduo gabenamas į namus ir šventyklas visoje Indijoje. Į Gangos vandenis nuleidžiami kremuoti palaikai. Ganga Alahabade yra viena iš kumbha mela ritualinių maudynių vietų, ypač svarbūs ghatai (laiptai į vandenį) prie Gangos yra Varanasyje. Be to, ypač šventomis vietomis laikomos Gangos ištakos – Badrinathas, Kedarnathas, Gangotrė ir Jamunotrė, taip pat žemiau esantys Rišikešas bei Haridvaras. thumb|240px|Ganga Varanasyje
Ekologija
Daugiau nei 95 % Gangos baseino yra sukultūrinta – užstatyta gyvenvietėmis bei naudojama intensyviai žemdirbystei. Neliestų plotų išlikę Radžadži, Džimo Korbeto, Dudhvos nacionaliniuose parkuose, o upės deltoje išlikusios Sundarbanų džiunglės. Upėje gyvena 143 žuvų rūšys – dažni indiniai karpiai, pailgažvyniai, pangasijos, žalčiagalvinės, pienžuvinės ir kt., taip pat gavialai, pelkiniai krokodilai, ganginiai delfinai, įvairūs vėžliai.
Upės vanduo itin teršiamas buitinėmis nuotekomis, šiukšlėmis, chemine tarša.
Etimologija
Gangos upėvardis tradiciškai indų kalbininkų aiškinamas iš sanskrito šaknies ga-/gam- („eiti, judėti“) reduplikacija, t. y., „eiklioji, judrioji“. Dabartiniai vakarų kalbininkai mano, kad vietovardis ikiarijiškos kilmės: bandytas kildinti iš mundų *gand („upė“), ar bendrai iš austroazinių kalbų prokalbės *kang/kiang/jiang („upė“).
Izraelio vėliava
thumb|250px|right|[[Vaizdas:FIAV 111000.svg|20px Vėliavos santykis: 8:11]] thumb|220px|right Izraelio vėliava (דגל מדינת ישראל) – Izraelio valstybinė vėliava oficialiai patvirtinta 1948 m. spalio 28 d. Vėliavos fonas baltas. Jos centre – žydros spalvos Dovydo žvaigždė. Taip pat viršuje ir apačioje eina dvi tokios pat spalvos horizontalios juostos. Nors oficiali juostų ir žvaigždės spalva yra žydra, tačiau koloritas dažnai įvairus – nuo blyškiai žydros iki tamsiai mėlynos. Balta ir žydra spalvos bei Dovydo žvaigždė – judaizmo simboliai. Vėliava sukurta pagal talitą – tradicinį judėjų maldininkų apsiaustą.
Istorija
Per pirmąjį sionistų kongresą 1897 m. Lietuvos žydo Dovydo Volfsono siūlymu buvo sukurta sionistų kongreso, vėliau ir sionistų sąjūdžio vėliava, kurios spalvos buvo parinktos pagal taleso, kuriuo religingi žydai apsigaubia melsdamiesi, spalvas – balta ir mėlyna, su Magen David – karaliaus Dovydo – skydu. Vėliau ši vėliava tapo Izraelio valstybine vėliava.
Atranka
Atranka tyrimui – tai tyrimo imties sudarymas. Ruošiantis atlikti tyrimą, atranka reikalinga dėl to, kad paprastai nėra galimybės (dėl techninių ir finansinių kliūčių) arba nėra racionalu apklausti ar ištirti visus dominančios populiacijos ar generalinės aibės elementus, pvz., apklausti visus miesto gyventojus. Tyrimui yra atrenkama tik tam tikra populiacijos dalis, o ne visa populiacija. Pagal tai, kokiu principu yra atliekama atranka, tyrimams yra sudaromos atsitiktinės arba neatsitiktinės imtys.
Stikprøve Otanta Échantillon (statistiques) מדגם Campionamento statistico Base de sondagem Sample (statistics)
Akmenskinė
Akmenskinė – kaimas Rietavo savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Medingėnų, prie Pamiralio ištakų. Seniūnaitijos centras. Teritorijoje atrasta archeologinė gyvenvietė ir kapinynas. Saugomas Montrimų ąžuolas.
Sodinė nendrinukė
Sodinė nendrinukė (Acrocephalus dumetorum) – devynbalsinių (Sylviidae) šeimos paukštis.
Išvaizda
Sodinė nendrinukė mažesnė už naminį žvirblį. Gana panaši į kitas nendrinukes, atskirti galima tik iš sparnų ir giesmės. Patino ir patelės nugarinė pusė priklausomai nuo apdaro senumo gelsvai ruda ar gelsvai pilka. Pilvinė pusė balta, rusvo atspalvio, kuris būna ryškesnis rudenį ir jauniklių. Kūno šonai pilko ar gelsvai pilko atspalvio.
Paplitimas
Lietuvoje labai reta rūšis, pirmą kartą pastebėta 1976 m.
Biologija
thumb|left|200px|Sodinės nendrinukės balsas Veisimosi periodu gyvena pamiškėse, soduose, dažniausiai netoli vandens. Lizdus suka vešlioje žolėje, rečiau žemuose krūmuose. Primena karklinės nendrinukės biotopą.
Pavasarį pirmieji grįžta patinai, patelės kiek vėliau. Užimtoje teritorijoje patinai daug gieda, ypač naktį, neretai ir visą parą. Susiporavę naktį nutyla, jų trumpos giesmės girdimos tik dieną. Lizdą suka tik patelė, patinas jai padeda. Sodinė nendrinukė kiek dažniau suka lizdą ties krūmo išsišakojimu, panašiai kaip tošinukė. Vienoje dėtyje paprastai būna 4–6 kiaušiniai, perimi apie dvi savaites. Dar silpnai skraidantys 10–12 dienų jaunikliai palieka lizdą. Abu porelės nariai po to juos dar maitina 10–22 dienas.
Minta vabzdžiais, jų lervomis, vorais.
Vakaga
Vakaga - viena iš 14 Centrinės Afrikos Respublikos prefektūrų. Plotas - 46 500 km². Gyventojų - 37 595 (2003 m.) Gyventojų tankumas 6,94 žm./km². Prefektūros sostinė - Birao.
Rod Ailandas (sala)
Indėnai šią salą vadino Akvidneku, vėliau jai suteiktas Rod Ailando pavadinimas. Kaip tai nutiko, nėra iki galo aišku. Anot vienos versijos, salą pavadino kolonistas Roger Williams, manęs, jog būtent šią salą 1524 m. matė italų navigatorius Giovanni da Verrazzano. Kita vertus, gali būti, kad salą 1614 m. pavadino olandų tyrinėtojas Adriaen Block. Žodis „Rod“ olandiškai reiškia „raudonas“, „Ailandas“ („Island“) – angliškai sala.
FK Akmenės Cementas
FK Akmenės Cementas – Lietuvos futbolo klubas iš Naujosios Akmenės.
1958–1990 m.
Naujosios Akmenės futbolo komanda įsikūrė 1958 m. prie cemento gamyklos. 1960 m. ji pateko į aukščiausiąją lygą, 1961 m. laimėjo „Tiesos“ taurę, o 1962 m. užėmė 4-ąją vietą aukščiausiojoje lygoje. Po tų metų pasiekimų komanda nusilpo ir vėliau tokių aukštumų niekada nebepasiekė. 1976 m. ji paskutinį kartą žaidė aukščiausiame divizione, vėliau iškrito į I lygą, o paskui sekė kritimas į II lygą.
1991–2018 m.
Atgavus nepriklausomybę, komanda sugebėjo 1992 m. pakilti į I lygą, kur žaidė iki 1996 m. ir 1993 m. sugebėjo pakilti į 4-ąją vietą, bet vėliau ėmė kristi žemiau ir į I lygą jau nebepateko.
1996 m. buvo įkurtas naujadaras FK Akmenė, kuris sietinas su Akmenės SC.
2006 m. Naujosios Akmenės klubas buvo klubo FK Šiauliai trečioji komanda.
2015 metais sėkmingai kovojo II lygos pirmenybėse ir buvo vieni iš lyderių. Tais metais pirmenybes baigė trečioje pozicijoje.
2019 m.
2019 m. vasario 28 d. buvo įkurta VšĮ „Akmenės futbolas“ (FK „Akmenės cementas“).
2019 m. FK „Akmenės cementas“ žaidė Antros lygos, Vakarų zonoje. Sezonas buvo geras, kurį laiką sezono pirmojoje pusėje AC kovojo dėl pirmos vietos, bet traumos išvedė iš rikiuotės pagrindinius žaidėjus ir komanda liko trečioje vietoje.
2020 m.
Klubas nedalyvavo licencijavimo procese, dėl žaidėjų trūkumo bei neturint pajėgumo įgyvendinti LFF reikalavimo turėti jaunimo ugdymo programą. Po praėjusio sezono išsiskyrė keliai su "Juventa-99", klubas prarado didelę dalį žaidėjų. Vietinių žaidėjų "nepriaugo", dalis pasitraukė dėl traumų. Galiausiai, klubas neturi jaunimo grupių kurios dalyvautų LFF organizuojamose varžybose, licencijavimo kriterijai tapo per aukšti.
Spalvinė gama
Juoda ir geltona. Žaidžia arba juodomis aprangomis, arba geltonomis.
Sudėtis
Atnaujinta; 2019 m. spalio 15 d.
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
Dubleriai
1991 m. dubleriai pavadinti senuoju komandos vardu „Cementas“, vėliau žaidė kaip „Cementininkas-2“.
2016 metais dubleriais tapo Kuršėnų FK Venta, kuri žaidė ŠAFF III lygos pirmenybėse „Kuršėnų FK Venta-Akmenės Cementas B“ pavadinimu.
2019 m. kartu su klubu FK Juventa-99 Šiauliai buvo suformuota FK „Akmenės Cementas B-Juventa 99“ komanda, kuri ŠAFF III lygos pirmenybėse užėmė pirmąją vietą. 2020 m. bendradarbiavimas nutrūko, komandos suburti nepavyko.
Neravų apylinkė (Druskininkai)
Neravų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Druskininkų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Druskininkų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Ratnyčios apylinkės.
Kolyčiai
Kolyčiai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Pakruojo, Paežerių miško pakraštyje ir viduje, šalia Savėlio upelio bei kelio. Išlikusios senosios kaimo kapinaitės.
Istorija
Kolyčiai XIX a. pradžioje pateko į Pakruojo dvaro valdas.
Vasaris
Vasaris – antrasis metų mėnuo pagal Grigaliaus kalendorių, jį sudaro 28 dienos įprastiniais metais ir 29 dienos – keliamaisiais metais. Tris kartus istorijoje vasaris turėjo 30 dienų. Normaliais (ne keliamaisiais) metais vasaris prasideda ta pačia savaitės diena, kaip kovas ir lapkritis. Keliamaisiais metais vasaris prasideda ta pačia savaitės diena, kaip rugpjūtis.
Lietuviai mėnesį vadindavo barsukiniu, taip pat veršiniu (šiuo metu karvės veršius veda), ešeriniu (ešeriai gerai kimba). Dar kiti vardai buvo zuikiakojis, ragutis (mešką ir vilką gali į ožio ragą suriesti), pridėtinis (29-oji diena tai pridedama, tai ne).
Lietuvos klimatas
thumb|245px|Baltijos jūros pakrantė vasarį
Vasarį šviesioji paros dalis vis ilgėja – nuo 8 val. 45 min. iki 10 val. 40 min. Saulėtas laikas vidutiniškai sudaro 63 valandas. Vidutinė oro temperatūra vasarį yra -5 °C, nors būna, kad sušyla iki 7–12 °C (ar daugiau) arba nukrenta iki -43 °C. Mėnesio pabaigoje šalčiai ima slūgti. Vasarį vidutiniškai iškrenta 25–33 mm kritulių, Žemaitijoje daugiau (Laukuvoje 44 mm, Telšiuose 38 mm). Sniego sluoksnis laikosi vidutiniškai nuo 5 cm mėnesio pradžioje (Kybartuose) iki 20 cm vasario gale (Vilniuje). Vidutinis didžiausias sniego dangos storis būna nuo 22 cm Klaipėdoje iki 80 cm Laukuvoje. Vasarį vėjuotų dienų, kai vėjo greitis viršija 8 m/s, būna 6–10 dienų (mažiausia Varėnoje – apie 4, daugiausia Klaipėdoje – apie 12). Dienų, kai tvyro rūkas, būna vidutiniškai 4-8. Daugiausia dienų su rūku (19) užfiksuota Laukuvoje, Telšiuose. Rūkai tęsiasi vidutiniškai 52 val. Vilniuje, 78 val. Laukuvoje. Vasarį būna apie 3-7 pūguotas dienas, kartais – 10 (Klaipėdoje), 19 (Laukuvoje). Pūgos trunka nuo 30 val. per mėnesį Ukmergėje iki 55 val. Laukuvoje.
Vasario pabaigoje dienos giedrėja, pietinėse atšlaitėse ima tirpti sniegas.
Astronomija, astrologija
Saulė vasarį pereina per Ožiaragio (sausio 19 – vasario 15 d.) ir Vandenio (vasario 16 – kovo 11 d.) žvaigždynus.
Opalovanka
Opalovanka  – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Čeremchos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Brešos metropolitenas
Brešos metropolitenas (it. Metropolitana di Brescia) – metropoliteno linija Brešos mieste. Sistema yra 13,7 km ilgio, ją sudaro 17 stotelių. Linija jungia šiaurinę ir pietrytinę miesto dalį.
Statybos pradėtos 2004 m., tačiau dėl archeologinių kasinėjimų kuriam laikui sustabdytos. Pakoregavus kelių stotelių vietas statybos pratęstos ir metro atidarymas nukeltas į 2013 m.
2013 m. kovo 2 d. metro linija buvo oficialiai atidaryta.
Panemunės seniūnija
Panemunės seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Kauno miesto savivaldybės pietryčiuose, kairiajame Nemuno krante. Apima šias miesto dalis: Panemunę, Vičiūnus, Vaišvydavą ir Rokus. Seniūnijos teritorija užima 24,77 km².
Yra Panemunės šilas, mokykla, tiltas į Šančius (Panemunės tiltas) ir Gričiupį (Trijų mergelių tiltas), onkologijos ligoninė, Kazio Griniaus slaugos ir palaikomojo gydymo ligoninė, Respublikinė tuberkuliozinės reabilitacijos ligoninė, Švč. Mergelės Marijos bažnyčia, IV ir V fortai, Jiesios kraštovaizdžio draustinis.
Gruzijos futbolo varžybos 2008–2009 m.
Gruzijos futbolo varžybos 2008–2009 m.
Abrotanella
Abrotanella – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis, turinti apie 20 rūšių. Daugiausiai auga Naujojoje Gvinėjoje, Australijoje, Naujojoje Zelandijoje ir Pietų Amerikos vidutinių platumų klimato juostoje.
Dažniausiai tai maži augalai, kartais ne aukštesni nei keli milimetrai nuo žemės. Kai kurie iš jų auga iki metro skersmens augalų kilimais.
Uosininkai I
Uosininkai I (arba tiesiog Uosininkai) – kaimas Vilniaus rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 4 km į šiaurės rytus nuo Mickūnų, prie plento. Supa Uosininkų miškai (Nemenčinės–Lavoriškių giria). Atsišakoja kelias į Tauriją.
thumb|left|255px|Uosininkai I dešinėje Polocko plento pusėje thumb|left|255px|Tradicinė architektūra
Grąžčiai (Rietavas)
Grąžčiai – kaimas Rietavo savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Medingėnų, kairiajame Minijos krante.
Daukšiogala
Etimologija
Manoma, kad kaimo pavadinimas yra asmenvardinės kilmės (nuo Daukša, Daukšys arba Daukšys), pridėjus galūnę -gala („kraštas, sritis, galas“).
Simonas Kosakovskis
Simonas Martynas Kosakovskis (1741 m. Šilų dvare, Jonavos par. – 1794 m. balandžio 25 d. Vilniuje) – Kosakovskių palikuonis, paskutinis Lietuvos didysis etmonas, aktyvus ATR konfederacijų dalyvis.
Biografija
thumb|left|200px| Simono-Martyno sūnėnas, Simonas Kosakovskis (1777-1828) jaunystėje, būsimasis Kauno pakamaris Bajorų Kosakovskių giminės atstovas, herbo „Slepowron“ savininkas. Žemaitijos stalininko ir Kauno sargybinio Dominyko Kosakovskio (1711–1743) ir Marianos Zabielos jaunesnysis iš keturių sūnų. Vyresnieji broliai – Vitebsko ir Braclavo vaivada Mykolas, Livonijos kaštelionas Antanas, Livonijos vyskupas Juozapas Kazimieras.
Išsilavinimą gavo jėzuitų kolegiume, Kaune ir Karaliaučiaus universitete. 1763 metais gavo Kauno pataurininkio pareigybę. 1764 ir 1766 metais buvo du kartus renkamas pasiuntiniu (deputatu) į seimus.
1767 metais Simonas Martynas Kosakovskis prisijungė prie Radomo konfederacijos, tais pačiais metais buvo Radomo konfedracijos diplomatinės misijos Rusijoje sekretorius.
Iš pradžių palaikė Stanislovą Augustą, bet po to pasisakė su aštria kritika Repnino seime ir prisijungė prie Baro konfederacijos. 1768 metų rudenį rusų armijos antpuolis privertė jį išvažiuoti į Prūsiją.
1775 metais susitaikė su karaliumi ir tapo vienu iš prorusiškos grupuotės vadų. 1790 metais generolo-majoro laipsnyje įstojo į Rusijos armiją ir dalyvavo kariniuose veiksmuose prieš Turkiją Balkanuose. Tapo vienu iš Targovicos konfederacijos organizatorių ir vadų. 1792 metais jo vadovaujamas Rusijos korpusas pradėjo antpuolį į ATR teritoriją iš Polocko pusės. Rusų armijos 1792 metais paimtame Vilniuje pasiskelbė Lietuvos lauko  etmonu. 1793 metais tapo Lietuvos didžiuoju etmonu.
Prasidėjus Kosciuškos sukilimui, 1794 m. balandžio 24 d. dėl Rusijos politikos palaikymo buvo sukilėlių pakartas Vilniaus rotušės aikštėje. Palaidotas Jonavos bažnyčios požemiuose.
Šeima ir vaikai
thumb|Bažnyčia kurioje palaidotas Simonas Kosakovskis, [[Jonava]] thumb|left| 150px|Simono Kosakovskio žmona Teresa Potocka Buvo vedęs Teresę Potockytę, Voluinės vaivados Mykolo Potockio (apie 1660–1749) dukterį nuo antros santuokos su kunigaikštyte Maricijona Oginska (1713–1766). Pirma santuoka Terezė buvo ištekėjusi už Minsko vaivados Juozapo Jurgio Hilzeno, su kuriuo išsiskyrė.
Vaikai: Natalija Kosakovska
Venecija (reikšmės)
Venecija:
368 m.
368 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Lincas
Lincas – miestas šiaurės Austrijoje, prie Dunojaus upės; Aukštutinės Austrijos žemės sostinė. 2009 m. kartu su Vilniumi tapo Europos kultūros sostine.
Istorija
Lincas buvo įkurtas romėnų, kurie miestą vadino Lentia. Nuo 788 m. turėjo gyvenvietės statusą. 1210 m. tapo Austrijos dalimi. Viduramžiais buvo svarbus prekybos kelių centras. Habsburgų imperatorius Frydrichui III Lince gyveno paskutinius ketverius metus. Tuo metu miestas tapo svarbiausiu visoje imperijoje, tačiau po valdovo mirties 1493 m. prarado šią padėtį. Nuo 1785 m. vyskupijos centras. Nuo XVIII a. mieste plėtota mokslas ir kultūra, įsteigta daug aukštųjų mokyklų, bibiliotekų, opera. Antrojo pasaulinio karo metu buvo reikšmingas chemijos ir plieno gamybos centras. Linco apylinkėse veikė paskutinė uždaryta nacių koncentracijos stovykla. Po Antrojo pasaulinio karo Lince, Dunojaus upe, ėjo TSRS ir JAV okupacinių zonų skiriamoji riba.
Architektūra
Mieste išliko daug įvairių laikotarpių architektūros paminklų – bažnyčių, vienuolynų, neogotikinė Naujoji katedra, V. A. Mocarto namai, senoji rotušė. Ypač gausu baroko architektūros statinių: XVIII a. pr. Vyskupo rūmai, Teatro rūmai, Trejybės kolona. XIX a. pastatytas tiltas per Dunojų. Daug naujų išraiškingos architektūros statinių iškilo XX a. – XXI a. Tarp jų – Telekomunikacijų pastatas, futbolo stadionas, koncertų salė Brucknerhaus, naujoji rotušė, Linco dizaino centras.
Lietuviai
Pirmieji lietuviai į Lincą atvyko kartu su vokiečių repatriantais 1941 m. Baigiantis Antrajam pasauliniam karui mieste gyveno apie 600 lietuvių pabėgėlių, kurių daugelis išvyko gyventi į kitas Vakarų Europos valstybes, JAV. 1947 m. Lince veikė Austrijos lietuvių taryba, leidusi keletą leidinių. 1958 m. mieste gyveno kelios dešimtys lietuvių.
Osipas
Osipas  – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Čeremchos valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Bauntas
Bauntas  – ežeras Rusijoje, šiaurės Buriatijoje, Vitimo baseine, Baunto duburio vakaruose. Telkšo 1060 m aukštyje, Didžiojo Chaptono kalnagūbrio papėdėje. Vidutinis gylis – 17 m, didžiausias – 33 m. Vandens skaidrumas – 3,5 m. Krantai statūs, šiaurės vakaruose – skardingi, o Cipos ir Cipikano tarpužiotyje – žemi, pelkėti.
Į Bautą suteka Aukštutinė Cipa, Kinavka, Cipikanas, išteka Cipa (Vitimo intakas).
Ežere gyvena virš 20 žuvų rūšių.
Danijos futbolo varžybos 1931–1932 m.
Danijos futbolo varžybos 1931–1932 m.
Mašnyčių apylinkė
Mašnyčių apylinkė (arba Mašnyčios apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Druskininkų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Druskininkų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Ratnyčios apylinkės.
Priekrantinės aterinos
Priekrantinės aterinos (Notocheiridae) – aterinžuvių (Atheriniformes) būrio žuvų šeima. Dydis – iki 5 cm. Paplitusios vandenynų priekrantėse ties Pietų Afrika, Indija, Japonija, Havajais ir Čile.
Šeimoje 2 gentys, 6 rūšys.
Uhamas–Pendė
Uhamas–Pendė  – viena iš 14 Centrinės Afrikos Respublikos prefektūrų. Plotas – 32 100 km². Gyventojų – 325 567 (2003 m.) Gyventojų tankumas – 10,14 žm./km². Prefektūros sostinė – Bozumas.
Balandiškės
Balandiškėmis vadinami kaimai:
Manitobos ežeras
Manitobos ežeras – didelis ežeras centrinėje Kanadoje, Manitobos valstijoje, už 75 km nuo jos sostinės Vinipego. Netoli kiti du didesni ežerai: Vinipego ežeras, Vinipegosio ežeras. Ežero ilgis 200 km, plotis 45 km, jame yra keletas salų. Ežere išvystyta komercinė žvejyba.
Ežere neva nekartą pastebėtas didžiulis, į Škotijos Lochneso pabaisą panašus gyvūnas, pramintas Manipogu.
Andalūzai
thumb|290px|right|Andalūzų arklys Andalūzai (PRE, grynakraujai Ispanijos arkliai) – arklių veislė, sukurta Pirėnų pusiasalyje. Panašūs į giminingus Luzitanų veislės arklius.
Andalūzų protėviai gyveno Pirėnų pusiasalyje tūkstančius metų.XV a. jie buvo pripažinti kaip atskira veislė. Andalūzų arkliai nuo seno žinomi kaip puikūs kovos žirgai ir buvo vertinami aukštuomenės. Šios veislės arklių išvežimas iš Ispanijos buvo smarkiai ribojamas, tačiau jau nuo 1960-ųjų jie pasklido po visą pasaulį. 2003 m. andalūzų pasaulyje buvo daugiau kaip 75 tūkst.
Šiandien Andalūzų veislės arkliai naudojami daugelyje jojimo sporto šakų: dresavimas, kliūtinis jojimas ir važiavimas arkliais. Jie turėjo įtakos ir kitoms veislėms, pavyzdžiui, lipicų veislės arkliams. Veislė taip pat plačiai naudojama filmuose, ypač istoriniuose.
Istorija
Ispanija galėjo būti viena iš nedaugelio vietų, kur arkliai išgyveno paskutiniojo apledėjimo metu. Ispanijoje ant uolų randami primityvūs neolito laikotarpio žmonių piešiniai, kuriuose pavaizduoti arkliai.
Maurams valdant pietinę Ispaniją, šie arkliai buvo toliau kryžminami su berberų arkliais. Šią veislę nuo XV amžiaus išsaugojo vienuoliai kartūzai, todėl šie lengvesni arkliai dar vadinami kartūzų-andalūzų arkliais. Yra dvi andalūzų arklių atmainos. Viena iš jų yra stambesnio sudėjimo ir tvirtesnių kojų nei dauguma jojamųjų arklių, o kita – lengvesnio kūno sudėjimo.
Charakteristika
thumb|290px|right|A Cobra of Andalusians – grupė kumelių, vedamų vieno dresuotojo.
Sudėjimas
Andalūzų arklių aukštis yra tarp 157 ir 168 cm. Andalūzai yra elegantiški ir gražiai atrodo. Jų galva ilga, tiesaus ar išgaubto profilio, dažnai apvali nosis, didelės ir išraiškingos akys. Kaklas ilgas ir platus, vešlūs karčiai, mažos ausys ir raumeningi pečiai. Nugara trumpa, tiek pečiai, tiek pasturgalis yra žemi ir suapvalėję. Uodegos pagrindas žemas. Kojos vidutinio ilgio, griežtų formų ir stiprios. Uodegos ir karčių plaukai šilkiniai.
Būdas
Andalūzai yra paklusnūs, bet taip pat protingi ir jautrūs. Jie yra greiti, puikiai mokosi ir yra linkę bendradarbiauti. Šių arklių eisena aukšta, žingsniai trumpi ir lygūs, keliai paprastai yra keliami aukštai. Andalūzai yra žinomi dėl jų judrumo ir sugebėjimo greitai įsisavinti sudėtingus žingsnius.
Spalva
Šiandien, apytiksliai 80% andalūzų arklių yra pilki. Iš likusių arklių, maždaug 15% jų sudarė bėriai, o 5% juodi, pilkšvai rudi, sarti ar kaštoniniai. Kitos spalvos, tokios kaip elnio oda ar perlas yra retos, bet Tarptautinė Andalūzų ir Luzitano Arklių Asociacija jas pripažino kaip leistina.
Pavadinimas ir registracija
Anksčiau arklių veislės Europoje buvo pavadinamos pirmiausiai srities, kur jie buvo veisti, pavadinimu. Tokiu būdu pradžioje žodžiu andalūzas vadino gerus arklius, kilusius iš Andalūzijos Ispanijoje. Panašiai arkliai luzitanai, panašūs į andalūzus, buvo pavadinti pagal Luzitaniją (senovinis romėniškas Portugalijos pavadinimas). thumb|290px|Right|Andalūzo šuolis
Andalūzai skirtingais istorijos laikotarpiais buvo vadinami Iberijos jojamasis arklys, Iberijos kovos arklys, ispaniškasis arklys, portugalas, pusiasalio arklys, Extremeno, Villanos, Zapata ir Zamaranos.
Šiandien, daugelyje vietų, veisimas, rodymas ir Andalūzų bei Lusitano arklių registracija yra kontroliuojama tų pačių registratūrų. Vienas to pavizdys yra Tarptautinė Andalūzų ir Lusitano Arklių Asociacija (International Andalusian and Lusitano Horse Association – IALHA). Šiuo metu tai didžiausias Andalūzų veislės registravimo organizacija pasaulyje.
Naudojimas
Andalūzų arkliai tinkami lengvam pasijodinėjimui ir puikiai dresuojami. Jei veislė pagerinama anglų grynakraujų ar anglų-arabų arklių krauju, šie arkliai puikiai tinka jojimui su kliūtimis. Arkliai labai populiarūs cirkuose ir kino filmuose.
Mergelių Akys
Mergelių Akys (arba Mergelės Akys) – mažas pelkėtas ežerėlis pietų Lietuvoje, Druskininkų savivaldybėje, apie 1,5 km į pietvakarius nuo Druskininkų centro. Telkšo pušynų apsuptoje raistingoje dauboje. Ežeras sudarytas iš dviejų ovalo formos ežerėlių, sujungtų tarpusavyje ~ 7 m pločio ir ~ 40 m ilgio sąsiauriu. Pietinės ežero dalies skersmuo 0,11 km × 0,08 km, šiaurinės dalies – 0,06 km × 0,04 km. Altitudė 88,8 m. Krantai pelkėti, apžėlę vandens augalais. Šiaurėje išteka Vijūnėlės upelis (į Vijūnėlės tvenkinį).
1944–1953 m. į ežerą buvo metami nukauti apylinkių partizanai. Dabar jų atminimui pakrantėje stovi paminklas.
Pakrantėje stovi paminklas Druskininkų apylinkėse žuvusiems Dainavos apygardos Merkio (vėliau Kazimieraičio) rinktinės partizanams atminti. 1944–1953 m. nužudytų laisvės kovotojų kūnus okupantai sumesdavo į ežerėlį.
Dauglaukio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia
Istorija
Prieškaryje parapijos bažnyčia veikė gretimame Pajūrio kaime (Tauragės sen.). Per karą bažnyčia sudegė, sovietmečiu jos liekanos nugriautos (išlikęs pamatų perimetras). Pajūrio bendruomenė naudojasi vietos kapinėse atstatyta Nukryžiuotojo Jėzaus koplyčia.
Pokaryje kuriantis kolūkiui, imta plėsti centrinę gyvenvietę Dauglaukyje. Čia parapija įkurta 1990 m. Tais pačiais metais pradėta statyti Dauglaukio bažnyčia. Projektą parengė klaipėdietis architektas Stasys Prikockis. Kol nebuvo baigta statyba, bažnyčios reikmėms laikinai naudotos kultūros namų patalpos. Naujoji bažnyčia buvo pašventinta 2006 m. spalio 22 d., tačiau darbai dar tęsėsi. 2010 m. rudenį buvo tinkuojamas bažnyčios fasadas. 2017 m. duomenimis, nebuvo baigta šventoriaus tvora.
Bažnyčioje vietoj įprasto altoriaus įrengtas Švč. Mergelės Marijos Ėmimą į dangų vaizduojantis vitražas.
Kolionija
Kolionija – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Zibalų.
Privatusis kapitalas
Privatusis kapitalas  – plačiąja prasme privačiuoju kapitalu vadinami nuosavybės vertybiniai popieriai, kuriais nėra prekiaujama vertybinių popierių rinkoje. Tačiau šiuo metu privačiojo kapitalo terminu dažniausiai vadinami du tarpusavyje daugiau ar mažiau susiję verslai. Vieno jų, rizikos kapitalo, atstovai finansuoja mažas bendroves, pradedančias savo verslą, dažnai informacinių technologijų ar kitoje sparčiau augančioje srityje. Antrojo, svertinio išpirkimo verslo, atstovai įsigyja jau veikiančių bendrovių, turinčių stabilius pinigų srautus.
Privačiojo kapitalo investicijos daromos reliatyviai trumpam laikotarpiui – planuojant „išėjimą“ iš įmonės po 3–8 metų. Dėl tokio savo pobūdžio privačiojo kapitalo fondai suaktyvina įmonių įsigijimų ir pardavimų rinką. Dažniausiai bendrovę įsigiję privačiojo kapitalo fondai ją restruktūrizuoja, pertvarko – parduoda nereikalingą turtą, atskiria nepagrindinius verslus, o gautas lėšas panaudoja įmonei įsigyti pasiskolintoms lėšoms grąžinti. Dažnai privačiojo kapitalo fondai kartu atsiveda samdytus specialistus, kurie prisideda prie įsigytos įmonės valdymo ir veiklos vystymo.
Kita vertus, investicinių fondų struktūros (ypač vadinamųjų rizikos kapitalo fondų), duodančios ne tik finansų, bet ir vadybinį potencialą, gali būti kaip alternatyvos bankų finansavimui. Kartu su finansiniu investuotoju savininkas dalijasi ir valdymą, ir, aišku, pelną – toks modelis ypač aktualus vidutiniam verslui. Tai vienas iš rizikos valdymo mechanizmų. Dažnai finansiniai investuotojai padeda sudėlioti strategiją, padidina verslo našumą, mat ateina į kompaniją turėdami savo žinių ir patirties, kaip tą padaryti. Be to, išeidamos sugeba padidinti verslo vertę, rasti investuotojų. Savo ruožtu investuotojai į įmonę, kurioje keletą metų buvo rimtas privačiojo kapitalo fondas, žiūri kaip į solidesnę. Tai kaip ir papildoma garantija investuotojui.
Sandorių rūšys
Pagal sandorio struktūrą privačiojo kapitalo sandoriai gali būti skirstomi į dvi pagrindines grupes:
Stambiausios įmonės
thumb|200px|„[[Blackstone“ būstinė Niujorke. Ji yra stambiausia privačiojo kapitalo bendrovė pasaulyje. „Blackstone“ yra patikėta valdyti $159 mlrd. USD vertės turtas. ]]
Didžiausos privačiojo kapitalo bendrovės pasaulyje, pagal „Private Equity International“ duomenis:
Privatusis kapitalas Lietuvoje
2018 m. rizikos ir privačiojo kapitalo fondų investicijos Lietuvoje pasiekė naujas aukštumas – per metus investuota 23,7 mln. Eur. Didžiausi sandoriai vyko su Lietuvos įmonėmis, žinomomis ir už šalies ribų: „Caffeine Roasters", „Audimas", „Pardavimo aparatai", „Freor", „Kelprojektas" ir kt. Bendros rizikos ir privačiojo kapitalo fondų investicijos nuo 2010 m. iki 2018 m. pabaigos siekė 111,6 mln. Eur. Privačiojo kapitalo įmones Lietuvoje vienyja Lietuvos rizikos ir privačiojo kapitalo asociacija.
Kosakovskiai
Kosakovskiai (Kasakauskiai, Kasakauskai) – XVI–XVIII a. LDK, o XIX a. – XX a. pr. Lietuvos bajorų giminė. Kilo iš Mazovijos (pirmtakai Korvinai į čia atsikėlė apie XIII a. pr. iš Panonijos). Herbas pavadintas pagal kaimo Slepowrony (liet. Naktikovai) pavadinimą.
Kentrakalnis
Kentrakalnis – kaimas Rietavo savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Medingėnų, dešiniajame Duobulio krante.
Petras Saurusaitis
Petras Saurusaitis (1854 m. birželio 27 d. Griebčiai, Vilkaviškio valsčius – 1932 m. kovo 3 d. Kisiniškiai, Alvito valsčius, Vilkaviškio apskritis) – Lietuvos kunigas, leidėjas, redaktorius.
Biografija
Varšuvoje mokėsi siuvėjo amato. Lavinosi savarankiškai, mokėsi lotynų kalbos. 1884 m. išvyko į JAV, įstojo į vienuolyną Anapolyje. Mokėsi Pensilvanijos gimnazijoje. 1889–1895 m. studijavo filosofiją ir teologiją.
1898–1919 m. klebonavo, 1898 m. iš kunigo J. Žebrio nusipirko „Ryto“ spaustuvę ir joje leido savaitraštį „Rytas“. Iki 1900 m. leido ir laikraštį „Bažnyčios tarnas“. Spaudos draudimo metu išleido apie 1500 puslapių įvairių leidinių bendru 16 000 tiražu. 1911 m. pradėjo leisti žurnalą „Šviesa“. 1924 m. Lietuvos, Latvijos, Estijos ir Suomijos kunigams lotynų kalba išleido blaivybinį leidinį „De totali ab inebriantibus potibus abstinentia“. Apsilankęs Lietuvoje, 1919 m. parašė knygą „Thirty Days in Lithuania“ 1919 m. (išl. 1920 m.). 1928 m. pradėjo leisti mėnesinį blaivininkų laikraštį „Spinduliukas“. Bendradarbiavo Filadelfijoje leistame žurnale „Žvaigždė“, Čikagoje ėjusiuose leidiniuose „Vadovas“, „Draugas“. 1930 m. grįžo į Lietuvą.
Salinės aterinos
Salinės aterinos (Telmatherinidae) – aterinžuvių (Atheriniformes) būrio žuvų šeima. Paplitusios Naujosios Gvinėjos salų priekrantėse.
Šeimoje 4 gentys, 17 rūšių.
Gruzijos futbolo varžybos 2009–2010 m.
Gruzijos futbolo varžybos 2009–2010 m.
Uosininkai (reikšmės)
Uosininkais vadinami kaimai Vilniaus rajone:
Stiebagumbis
thumb|right|250px|Dygstantis bulvės stiebagumbis Stiebagumbis – pakitęs, smarkiai sustorėjęs ar gumbu pavirtęs požeminis stiebas, turintis pumpurus.
Skirzaitis
Skirzaitis – ežeras pietų Lietuvoje, Druskininkų savivaldybėje, apie 9 km į pietus nuo Leipalingio, Leipalingio girioje. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,2 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 104,5 m. Krantai daugiausia užpelkėję, į šiaurę link Skirziaus ežero nutįsusi ~ 3 ha dydžio pelkė. Ežeras labai užžėlęs vandens augalija. Pakrantės stačios, apaugusios medžiais. Ežeras nenutekantis, priklauso Bilsinyčios baseinui.
Stiebagumbis
Stiebagumbiuose kaupiamos maisto medžiagų atsargos. Be to, stiebagumbis gali funkcionuoti kaip dauginimosi organas. Rausiant žemę stiebagumbiai patenka į tolesnes vietas, kur iš jų išauga nauji augalai.
Požeminius stiebagumbius turi: ir kt. augalai
Rimantas Saulytis
Rimantas Aleksandras Saulytis (g. 1938 m. kovo 1 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1951-1956 m. mokėsi Kauno pedagoginėje mokykloje, 1956-1960 m. studijavo Vilniaus universitete.
1961-1962 m. žurnalo „Jaunimo gretos“ literatūrinis darbuotojas, 1963-1967 m. – žurnalo „Mūsų žodis“ redaktorius, atsakingasis sekretorius, 1967-1969 m. – leidinio „Kooperatininkas“ stilistas.
Puvočių I apylinkė
Puvočių I apylinkė (iki 1950 m. Puvočių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Marcinkonių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Druskininkų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Rodukos apylinkės.
Vedelio jūra
thumb|right|Pietų vandenynas, Antarktida pietų ašigalyje, Vedelio jūra miniatiūra|kairėje|Vedelio jūra miniatiūra|kairėje| Vedelio jūra yra didelė įlanka Antarktidos krante, sudaranti dalį Pietų vandenyno regiono, esančio į pietus nuo Atlanto. Ledas ir vanduo jūroje juda laikrodžio rodyklės kryptimi. Vedelio jūros plotas 2,8 mln. km², didžiausias gylis 3000 m. Virš pietvakarinės Vedelio jūros dalies yra Ronės ir Fichnerio šelfinis ledynas. Didelė dalis šalto tankaus vandens, esančio Pasaulinio vandenyno dugne, pirmiausia susidaro po šiuo šelfiniu ledynu. Vakarinėje pusėje, palei Antarktidos pusiasalio krantą, jūra užima 240 km pločio šelfą, kuris tęsiasi apie 480 km už Ronės ir Filchnerio šelfinio ledyno. Vedelio jūros dalį už šelfo beveik nuolat dengia storas pakas, todėl ištirti ją nėra lengva.
Koltynė
Koltynė – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Žemųjų Viesų.
Sidnėjus
thumb|260px|Sidnėjus 2020 m.Sidnėjus (, anksčiau taip pat vartota forma − Sidnis)  – didžiausias Australijos miestas, Naujojo Pietų Velso valstijos sostinė. Išsidėstęs šalies pietryčiuose, Tasmano jūros pakrantėje. Į vakarus nuo pakrantės tęsiasi apie 70 km iki Mėlynųjų kalnų, į šiaurę tęsiasi iki Hoksberio, į pietus – iki Karališkojo nacionalinio parko, į pietvakarius – iki Makartūro. 5,3 mln. gyventojų (2022 m.).
Seniausias Australijos miestas, pirmoji europiečių gyvenvietė Australijos žemyne. Įkurtas 1788 m. kaip Didžiosios Britanijos nuteistųjų kolonija. Nuteistuosius nustota vežti 1840 m., 1842 m. Sidnėjui suteiktos miesto teisės, įkurta savivaldybė. 1851 m. kolonijoje radus aukso, į miestą pradėjo plūsti aukso ieškotojai, ir per ateinančius 100 metų Sidnėjus iš nedidelės kolonijos tapo pasaulio didmiesčiu, kultūros ir ekonominiu centru. Dėl imigracijos iš įvairių šalių po Antrojo pasaulinio karo miestas pasižymi didele kultūrine įvairove. 2021 m. surašymo duomenimis 42 % miesto gyventojų namuose vartojo kitą nei anglų kalbą, o 43,2 % buvo gimę už Australijos ribų.
Sidnėjus – šalies finansinis centras bei svarbus finansinis Azijos-Ramiojo vandenyno regiono centras. Mieste įsikūrusios Australijos ir užsienio šalių bankų bei tarptautinių korporacijų būstinės. Nepaisant to, kad yra vienas brangiausių miestų pasaulyje, Sidnėjus nuolat patenka į labiausiai tinkamų gyventi pasaulio miestų dešimtuką. Sidnėjaus pramonė daugiausia orientuota į vietinę rinką.
Sidnėjaus tarptautinis oro uostas – didžiausias Australijoje ir vienas seniausių pasaulyje. Mieste veikia penkios visuomeninio transporto rūšys, tarp jų – Sidnėjaus metro bei greitasis tramvajus. Geležinkeliai ir plentai į Melburną, Brisbaną, Adelaidę. Prekybos uostas – vienas didžiausių Australijoje, pagrindiniai terminalai įrengti Botanikos įlankoje. Keleiviniai kruizinių laivų terminalai – miesto centre, Džeksono Uosto įlankoje.
Sidnėjuje yra keletas universitetų, tarp jų ir seniausias Australijoje Sidnėjaus universitetas, įkurtas 1850 m. Naujojo Pietų Velso valstijos biblioteka, įkurta 1826 m. – seniausia Australijoje. Mieste yra Naujojo Pietų Velso ir kitos dailės galerijos, seniausias šalyje Australijos muziejus, Nacionalinis jūrų, Taikomosios dailės ir mokslo, Šiuolaikinio meno ir kiti muziejai. Mieste vyksta Sidnėjaus festivalis  – didžiausias menų festivalis Australijoje. Miestas garsus Naujųjų metų sutiktuvėmis. 2000 m. Sidnėjuje vyko XXVII vasaros olimpinės žaidynės.
Sidnėjus yra labiausiai turistų lankomas Australijos miestas. Pagrindiniai turizmo objektai – miesto ir visos šalies simboliai – į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą 2007 m. įtrauktas operos teatras (pastatytas 1958–1973 m., primena gėlės žiedą arba laivą) ir Sidnėjaus Uosto tiltas.
Pirmieji gyventojai
thumb|left|Anglimi pieštos kengūros Hitkoto nacionaliniame parke netoli Sidnėjaus Sprendžiant iš archeologinių radinių, būsimo miesto apylinkės buvo gyvenamos jau prieš 30 tūkst. metų. Manoma, kad pirmieji žmonės šioje Australijos dalyje galėjo pasirodyti dar anksčiau – prieš 45–50 tūkst. metų. Pirmasis vietinių gyventojų susitikimas su europiečiais įvyko 1770 m. balandžio 29 d., kai Anglijos karališkojo laivyno leitenanto Džeimso Kuko vadovaujama ekspedicija išsilaipino Botanikos įlankoje, už 13 km į pietus nuo dabartinio miesto centro. Susitikimas nebuvo draugiškas – aborigenai apmėtė anglus ietimis, anglai atsakė muškietų ugnimi. Dž. Kukas Botanikos įlankoje ilgai neužtruko, tik 8 dienas, tyrinėjo apylinkes, surinko maisto, mokslinių pavyzdžių ir tęsė kelionę Australijos pakrante į šiaurę.
Prieš europiečių atsikėlimą Sidnėjaus apylinkėse gyveno 4–8 tūkst. aborigenų, kurie priklausė 29 klanams. Istorikai nesutaria, kurioms aborigenų gentims šie klanai priklausė. Manoma, kad vandenyno pakrantėje gyveno Eora gentis, o toliau nuo kranto, iki Mėlynųjų kalnų – Dharug gentys. Į pietus nuo Botanikos įlankos gyveno Dharawal genties žmonės.
Kolonijos įkūrimas
1790 m. leitenantas Viljamas Dauesas (William Dawes) sudarė miesto planą, tačiau kolonijos lyderiai jį ignoravo. Iki šiol Sidnėjaus išsidėstyme pastebimas planavimo trūkumas.
thumb|Nuteistojo menininko Tomo Vatlingo (Thomas Watling) paveikslas Sidnėjaus įlankos šiaurinis vaizdas, 1794 m. Nuo 1788 iki 1792 m. į koloniją atvežta 3546 nuteistų vyrų ir 766 moterų, daugiausiai „profesionalių nusikaltėlių“, kurie nemokėjo jokio kolonijos įkūrimui naudingo darbo. Pirmaisiais metais kolonijoje trūko maisto, nesisekė vystyti žemės ūkį. To meto kolonijos žemėlapiuose nematyti kalėjimų – nuteistųjų bausmė buvo deportacija, o ne įkalinimas. Nuteistieji turėjo dirbti žemę, statyti pastatus, tiesti kelius, tiltus. Kolonijos padėtis pagerėjo po 1791 m., kai padaugėjo į koloniją atplaukiančių laivų ir pagyvėjo prekyba.
XIX a. pradžioje kolonijoje pradėjo daugėti laisvųjų žmonių. Bausmę atlikę nuteistieji gaudavo žemės, prie jų prisijungdavo tarnybą atlikę kareiviai, daugėjo ir laisvųjų atvykėlių iš Britanijos.
1790–1816 m. kolonijoje vyko konfliktai su aborigenais. Aborigenai vykdė partizaninį karą, puldinėdami europiečių naujakurius Sidnėjaus vakarinėje dalyje. Konfliktą pavyko baigti 1816 m., kai britų kariuomenės dalinys atliko reidą aborigenų stovykloje ir nužudė 14 vietinių gyventojų.
Kolonijos pirmaisiais metais būta konfliktų ir tarp pačių kolonistų. 1804 m. sukilo airių nuteistieji, o 1808 m. įvyko vienintelis kartas Australijos istorijoje, kai valdžia perimta, panaudojant karinę jėgą: "Romo sukilimo" metu Naujojo Pietų Velso gubernatorius Viljamas Blajus buvo nušalintas nuo valdžios Naujojo Pietų Velso korpuso kariškių, vadovaujamų majoro Džordžo Džonstono (George Johnston).