cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomijos futbolo varžybos 1915 m.
Suomijos futbolo varžybos 1915 m.
Akronas
Akronas  – miestas JAV šiaurės rytinėje dalyje, Ohajo valstijoje, į pietus nuo Klyvlendo. Įsikūręs prie Mažosios Kajahogos upės, 63 km į pietus nuo Erio ežero. Yra regioninis oro uostas. Akronas – svarbus chemijos, gumos pramonės centras, vykdoma mašinų gamyba. Yra Akrono universitetas (įkurtas 1870 m.).
Istorija
Akronas pradėjo kurtis 1825 m., miesto statusą gavo 1865 m.
Riccardo Fogli
Riccardo Fogli (g. 1947 m. spalio 21 d. Pontedera, Pizos provincija, Italija) – Italijos dainininkas.
Biografija
1964 m. Riccardo prisijungė prie grupės „Slenders“. Po dvejų metų, 1966 metais, jis tapo grupės „Pooh“ vokalistu. 1973-aisiais Riccardo paliko grupę ir pradėjo solinę karjerą, nors vėliau jis atliko daug dainų kartu su grupe „Pooh“. Vienas sėkmingiausių jų kūrinių – „Giorni cantati“.
1973 m. Riccardo išleido pirmąjį solinį albumą „Ciao amore come stai“. 1976 metais išleisto albumo „Riccardo Fogli“ daina „Mondo“ tapo hitu.
Atlikėjas pasaulinį pripažinimą pelnė ir išgarsėjo 1982 metais, kai su daina „Storie di tutti i giorni“ triumfavo bene svarbiausiame muzikos festivalyje – Sanremo dainų konkurse. 1982 metais išleisto albumo „Collezione“ buvo parduota beveik milijonas kopijų Vakarų Europoje, Japonijoje ir SSRS, kur jis tapo ypač populiarus.
1983 m. R. Fogli buvo Italijos atstovas 1983 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse. Tuomet jis su daina „Per Lucia“ užėmė 11 vietą.
Slovakijos herbas
Aprašas
Raudoname skydo lauke sidabrinis patriarchinis kryžius, kylantis iš mėlynos triviršūnės kalvos skydo papėdėje.
Istorija ir interpretacija
Į dabartinės Slovakijos teritoriją šis simbolis pateko vėliausiai kartu su Kirilo ir Metodijaus misija jau IX a. Dvigubas kryžius taip pat pateko ir į Vengrijos herbą. Kryžius stovi ant trijų kalnų, kurie simbolizuoja tris kalnynus: Tatrus, Fratrus ir Matrus.
Burokaraisčio ežeras
Burokaraisčio ežeras – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 4,5 km į vakarus nuo Perlojos. Ilgis šiaurės – pietų – rytų kryptimi 2,5 km, plotis iki 0,29 km. Altitudė 108,2 m. Ežeras L raidės formos, jo dubuo – rininės kilmės. Giliausia vieta siekia 21,5 m gylį. Krantai statūs, aukšti, daugiausia apaugę mišku – rytuose stūkso Karužų miškas, vakaruose ir pietuose – Burokaraisčio miškas. Rytuose išteka Perkaso upelis (Amarnios intakas, Merkio baseinas).
Burokaraisčio ežero vakarinėje ir šiaurinėje pakrantėse yra Burokaraisčio, o pietinėje – Burokaraistėlės kaimai. Veikia 2 kaimo turizmo sodybos.
Pereščuvka
Pereščuvka  – kaimas Lenkijos rytuose, Dreluvo valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į rytus nuo Dreluvo, apie 19 km į pietvakarius nuo Palenkės Bialos ir apie 79 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Nostradamas
thumb|right|200px|Nostradamas Michel de Nostredame (Mišelis de Nostradamas, 1503 m. gruodžio 14 d. Sen Remi de Provanse – 1566 m. liepos 2 d. Provanso Salone) – garsus renesanso pranašas.
Černolesės kultūra
Černolesės kultūra arba Čiornyj Leso kultūra  – vėlyvojo bronzos amžiaus ir ankstyvojo geležies amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1949 m. O. Terenožkino tyrinėtą piliakalnį Juodajame miške (Čiornyj Les).
Arealas
Černolesės kultūra 1050 m. pr. m. e. – 725 m. pr. m. e. buvo paplitusi Ukrainos miškastepių zonoje, tarp Dniepro ir Dniestro. Černolesės kultūra kilo iš Belogrodovo kultūros ir išstūmė į šiaurę Bondarichos kultūrą. Marija Gimbutienė mano, kad tai viena indoeuropiečių kultūrų. Černolesės kultūrai pastebima trakų įtaka.
Nostradamas
Biografija
Savo pirmąsias pranašystes užrašė 1555 metais. Jas užšifruodavo eiliuotomis anagramomis (simboliais, metaforomis), todėl pranašystes aiškinti ir suprasti galima labai įvairiai. Taip pat yra manančių, kad pats Nostradamas jų nelaikė pranašystėmis, o tik užmaskuotai aprašė savo laikotarpio aktualijas.
Černolesės kultūra
Kultūra
Černolesės kultūros žmonės kūrėsi upių krantų kyšuliuose – žinomos jų gyvenvietės ir piliakalniai slėptuvės. Piliakalnių aikštelės apskritos, 40–100 m skersmens, su rentininės konstrukcijos įtvirtinimais pylimuose. Žeminių ir antžeminių pastatų (kai kurie daugiau, kaip 60 m² dydžio) sienos apkaltos vertikaliai lentomis, stogas paremtas stulpais. Gyventojai vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste. Naudojo akmeninius kirvius, pjautuvus su titnaginiais ašmenėliais, kaulinius laužtukus, metalo dirbinius, Černolesės kultūros ankstyvuoju laikotarpiu – iš bronzos, vėlyvuoju – iš geležies gaminosi darbo įrankius (kirvius, pjautuvus, peilius), ginklus (durklus, strėlių antgalius), papuošalus (apyrankes, seges, smeigtukus). Černolesės kultūrai būdingi tulpės formos puodai, puošti voleliais, lietos bronzinės apyrankės su reljefiniu ornamentu, spiraliniai antsmilkiniai su kilpele.
Ankstyvajame laikotarpyje mirusiuosius laidojo sudegintus urnose, kapinynuose, vėlyvajame – nedegintus, suriestus, pilkapiuose su skurdžiomis įkapėmis – verpstukais, peiliais, smulkiais papuošalais.
Vulkanas (reikšmės)
Vulkanu vadinama:
Žinėnai (Radviliškis)
Žinėnai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Daugėlaičių.
Anicetas
Šventasis Anicetas (m. 167 m. balandžio 17 d. Roma, Italija) – popiežius nuo 155 iki 166 m., nors šaltiniai nurodo ir kitas datas. Siras iš Emesos miesto Sirijoje. Graikiškai Anicetas reiškia „nenugalėtas“.
Tradiciškai laikomas kankiniu, bet istorinių duomenų apie jo kankinystę neturima.
Veikla
Jis taip pat pasmerkė montanizmo judėjimą, aktyviai priešinosi gnosticizmui ir markionizmui. Liber Pontificalis teigia, kad šv. Anicetas uždraudė šventikams augintis ilgus plaukus (turbūt dėl to, kad gnostikai buvo ilgaplaukiai).
24 valandos
„24 valandos“ pasakoja apie JAV vyriausybės Antiteroristinio skyriaus padalinio Los Andžele pareigūną Džeką Bauerį (akt. Kiefer Sutherland), kovojantį su nusikalstamomis šalies vidaus grėsmėmis. Serialas rodomas realiuoju laiku, t. y. kiekvieną sezoną sudaro realus 24 valandų periodas. Serialo veiksmas vyksta įvairiose Jungtinių Valstijų vietose.
Mana
Mana gali reikšti:
Tautvydas Miknevičius
Tautvydas Vaclovas Miknevičius (g. 1943 m. gruodžio 22 d. Kaunas) – Lietuvos architektas.
Biografija
Tėvas Vaclovas Miknevičius, žmona Giedrė Eleonora Miknevičienė. 1967 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1967–1978 m. Technikos estetikos instituto Vilniaus filialo, 1979–1993 m. Komunalinio ūkio projektavimo instituto Vilniuje architektas, nuo 1993 m. bendrovės „Archiplanas“ vyr. architektas.
Papaukos
Papaukos arba Kočkinas (, nuo 1929 m. Popowken, nuo 1938 m. Neusobrost, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Кочкино) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Železnodorožno miesto gyvenvietės kaimas.
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas gali būti lenkiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Girdavos apskrities Didžiųjų Užbrasčių valsčiaus dvaras. Priklausė Asūnų parapijai. 1933 m. prijungti Šarlotenburgas, Mažieji Užbrasčiai ir Valdekas.
Vytautas Vincentas Makarevičius
Vytautas Vincentas Makarevičius (1930 m. kovo 3 d. Gyviškiuose, Padovinio valsčiuje – 2016 m. gegužės 24 d. Kaune ) – Lietuvos inžinierius mechanikas, šilumininkas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1944–1948 m. mokėsi Sasnavos progimnazijoje, 1948–1950 m. Kauno universiteto parengiamajame skyriuje. 1950–1955 m. Kauno politechnikos instituto (KPI) Mechanikos fakultete studijavo pramonės šiluminę energetiką. 1964 m. KPI apgynė disertaciją „Koridorinių pluoštų aptekėjimo ir šilumos mainų įvairių skysčių srautuose procesų tyrimas“, technikos mokslų kandidatas. 1982 m. Maskvos energetikos institute apgynė disertaciją „Konvektyvinių šilumos mainų, esant bet kokiam fizinių ir pernešimo parametrų kitimui, dėsningumai“, 1983 m. technikos mokslų daktaras.
1955–1957 m. ir 1985–1990 m. KPI dėstytojas; nuo 1990 m. profesorius. 1957–1994 m. dirbo Lietuvos energetikos institute (1956–1967 m. Energetikos ir elektrotechnikos institutas, 1967–1992 m. Fizikinių ir techninių energetikos problemų institutas); 1957–1994 m. Šiluminės technikos, Dujofikacijos, Fizikinių-cheminių šilumos mainų ir kitų laboratorijų vadovas. 1965–1988 m. instituto direktoriaus pavaduotojas. 1991–1999 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas. Buvo žurnalo „Energetika“ redakcinės kolegijos narys.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų kryptis – konvekciniai šilumos mainai skysčių srautuose, šilumos mainų aukštos temperatūros dujų srautuose dėsningumai ir jų panaudojimas. Paskelbė daugiau kaip 140 mokslinių straipsnių. 10 išradimų autorius.
Eraičinas
Eraičinas (Festuca) – miglinių (Poaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso pašarinės žolės su šluotelės pavidalo žiedynais. Labai polimorfinė gentis, nes yra daug formų. Rūšis apibūdinti sunku. Genties pavadinimas yra keltiškas, nuo žodžio fest – pašarinis.
Iš viso yra aprašyta apie 300 rūšių. Lietuvoje auga 11 rūšių: ir kt.
Suomijos futbolo varžybos 1916 m.
Suomijos futbolo varžybos 1916 m.
Škotijos futbolo varžybos 1920–1921 m.
Škotijos futbolo varžybos 1920–1921 m.
Paisandu departamentas
Paisandu departamentas  – departamentas vakarų Urugvajuje, Argentinos pasienyje. Administracinis centras – Paisandu.
Ekonomika
Verčiamasi daugiausia gyvulininkyste, žemės ūkiu, alaus gamyba.
Žiedinis kopūstas
Žiedinis kopūstas arba kalafioras ( var. botrytis) – bastutinių (Brassicaceae) šeimai priklausanti daržovė. Augalas vienmetis. Stiebas trumpas, su žemai susitelkusiais lapais. Žiedynas šakotas. Žiedkočiai, kaip ir viršutiniai lapai, sustorėję, mėsingi, su žiedais sudaro sultingą, kompaktišką galvutę. Paprastai žiedinio kopūsto žiedynas baltas, nors būna ir žalių, purpurinių ar oranžinių.
Maistui naudojami švieži žiedai su žiedkočiais. Dažniausiai verdami, nors kartais kepami ar vartojami žali.
Žiediniai kopūstai Vakarų Europoje išplito XVI-XVII a.
Šaltiniai
thumb|left|250px|Paruošti žiediniai kopūstai
Bistrica
Bistrica – miestas šiaurės Rumunijoje; apskrities centras. Išvystyta mašinų, medienos, tekstilės pramonė.
Martišiūnai (Biržai)
Martišiūnai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 25 km į pietus nuo Biržų.
Istorija
Martišiūnai istorijos šaltiniuose paminėti 1640 m.
Žymūs žmonės
Kaime gimė:
Pžechodziskas
Pžechodziskas  – kaimas Lenkijos rytuose, Dreluvo valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Sidorių Zapolnė
Sidorių Zapolnė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Jeleniavo valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Užugirio dvaras
Užugirio dvaras – dvaras, esantis prie Lėno ežero, šalia buvusio Užulėnio palivarko, kuris anksčiau priklausė dvarui.
Viktoras Pelevinas
Viktoras Pelevinas (, 1962 m. lapkričio 22 d. Maskvoje) – rusų grožinės literatūros rašytojas. Jo knygoms dažnai būdingi mokslinės fantastikos žanro formalūs bruožai, kurie panaudojami kuriant daugiasluoksnius postmodernistinius tekstus, sujungiant populiariosios kultūros ir filosofijos elementus. Kai kurie kritikai jo tekstus priskiria Naujojo nuoširdumo ar Naujojo realizmo literatūriniams judėjimams.
Biografija
Po mokyklos V. Pelevinas baigė Maskvos energetikos institutą, vėliau lankė kūrybinio rašymo seminarus Literatūros institute. Eidamas „Mokslo ir religijos“ žurnalo redaktoriaus pareigas buvo atsakingas už Rytų misticizmo straipsnių ciklą.
Rašytojo pirma istorija publikuota 1989 m., vėliau trejus metus jis spausdinosi įvairiuose žurnaluose ir rinkiniuose. 1992 m. jo knyga „Mėlynasis žibintas“ buvo apdovanota Rusijos Mažosios knygos apdovanojimu. Tais pačiais metais pasirodė jo pirmoji apysaka „Omonas Ra“.
Rašytojas retai duoda interviu, o kai duoda, kalba apie proto prigimtį, o ne apie savo paties rašymą. Nuo 2006 m. jis leido visus savo tekstus publikuoti internete nekomerciniam naudojimui. Kai kurie romanai taip pat prieinami garso formatu rusų kalba.
Literatūrinis stilius
Pelevino prozoje dažniausiai nėra dialogo tarp autoriaus ir skaitytojo. Tai atitinka jo filosofiją, kad didžiąja dalimi tekstui suteikia prasmę skaitytojas. Ant jo romano „Babilonas“ viršelio parašyta tokia frazė: „Bet kokia mintis, kilusi skaitant šią knygą, yra autorinių teisių subjektas. Nesankcionuotas mąstymas draudžiamas.“
Suomijos futbolo varžybos 1917 m.
Suomijos futbolo varžybos 1917 m.
Falco diskografija
Austrų muzikanto Falco diskografijos pagrindą sudaro 10 studijinių albumų ir virš 30 singlų, kurie pasaulyje parduoti apie 60 mln. tiražu. Taip pat išleista nemažai kompiliacinių, koncertinių, remiksų bei kitų albumų ir rinkinių. Čia pateikiama Falco diskografija nuo 1981 m. iki šios dienos.
thumb|right|200px|[[Falco (muzikantas)|Falco kompiliacinio albumo Amadeus (1994 m.) viršelis]]
Kvarcinis smėlis
Lietuvoje kvarcinio smėlio yra vendo, kambro, devono, paleogeno, neogeno, kvartero sistemose. Devono kvarcinis smėlis yra viršutinio aukšto Šventosios svitoje (pvz., Anykščių, Ukmergės raj.); kvarcinio smėlio sluoksnių storis 1–5 m. Smėlis pilkšvas ir baltas. Jame vyrauja 0,1–0,4 mm skersmens grūdeliai (vid. 85 %), kvarco yra iki 98 %).
Falco diskografija
Riboto tiražo kompiliaciniai albumai
thumb|right|200px|[[Falco (muzikantas)|Falco kompiliacinio albumo Austropop Kult (2004 m.) viršelis]]
Kvarcinis smėlis
Anykščių apylinkėse yra neogeno kvarcinio smėlio. Jis slūgo po kvartero nuogulomis ten, kur neogeno periodo mioceno ir plioceno laikotarpiais vandens tekmės, ardžiusios vid. devono Upninkų ir viršutinio devono Šventosios svitų smėlingas uolienas, gausiai prinešė kvarco grūdelių ir juos suklostė. Anykščių telkinio klodo storis 1,0–13,8 m. (vid. 4,6–7,2 m); kvartero dangos storis 1,6–13,3 m (vid. 4,2–8,4 m.). Smėlis baltas ir šviesiai pilkas, smulkiagrūdis (82 % sudaro 0,1–0,5 mm skersmens grūdeliai). Kvarcas sudaro 90–99, vid, 97,9 %. Anykščių telkinio balansiniai ištekliai 9,1 mln. t (1985 m.), sodrinamas flotacijos būdu Anykščių statybinių medžiagų kombinato „Kvarco“ ceche, tiekiamas stiklo fabrikams ir kt. įmonėms, kurios iš jo gamina langų, baldų ir techn. stiklą, stiklo tarą, kineskopų stiklą, įvairius indus.
Neogeno dar yra ir kitur (Musnininkų, Vilniaus, Turgelių, Druskininkų gręžiniai), tačiau palyginti giliai. Kvartero sistemoje stiklo pramonei tinkamiausias yra senojo aliuvo kilmės. Iki 1983 m. jis buvo kasamas Žemosios Veržės telkinyje ir naudojamas daugiausia stiklo tarai gaminti. Tai vidutingrūdis ir smulkiagrūdis smėlis, kuriame 0,05–0,3 mm skersmens grūdeliai sudaro vidutiniškai 72 %.
Žingiai (Vilnius)
Žingiai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 7 km nuo Skirlėnų.
Šiurkiškės
Šiurkiškės – kaimas vakarinėje Akmenės rajono savivaldybės dalyje, Ventos reg. parke, Purvių miške. Kaime yra saviti apžadų kapeliai.
Šiaurės Kivu
Šiaurės Kivu provincija priklauso liūdnai pagarsėjusiam Kivu regionui, žymiam dėl savo etninių konfliktų, grubių žmogaus teisių pažeidimų. Kivu regionas buvo pagrindinis Antrojo Kongo karo židinys.
Administracinis suskirstymas
Provincija padalinta į 8 teritorijas:
Yra 3 atskirieji miestai:
Vakarų Viru apskritis
Vakarų Viru apskritis arba Lenė Viruma  – viena iš 15 Estijos apskričių, esanti šalies šiaurėje. Išsidėsčiusi šalies šiaurės rytuose, tarp Rytų Viru, Jegevos, Jarvos ir Harju apskričių. Administracinis centras – Rakverė.
Geografija
Šiaurinė apskrities dalis išsidėsčiusi žemumoje, kuri Baltijos glintu leidžiasi į Suomijos įlanką. Likusi dalis yra Pandiverės aukštumoje. Apskričiai priklauso įlankoje esančios nedidelės Uhtju ir Vaindloo salelės. Vakarų Viru garsėja klinčių telkiniais. Gausu miškų, pelkių, ežerų, upių (svarbiausios Kunda, Valgejõgi). Čia įkurtas pirmasis Estijoje Lahemaa nacionalinis parkas.
Ekonomika
Svarbiausia ūkio šaka – klinčių gavyba. Taip pat vystoma žvejyba, miškininkystė, žemės ūkis. Alkoholinių gėrimų pramonė (net 3/4 šalies spirito gamybos).
Gyventojai
Dauguma gyventojų susitelkę centrinėje apskrities dalyje. Didesnė gyventojų dalis estai, tačiau nemažai rusų.
Miestai:
Administracinis skirstymas
Miestų savivaldybės: Kaimų savivaldybės (valsčiai):
Kibirkštis (reikšmės)
Kibirkštis gali reiškšti:
Sporto klubai:
Taip pat:
Dulkių Laukas
Dulkių Laukas – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Žadeikių, kairiajame Lokystos krante.
Krejas
Krejas arba Krijus graikų mitologijoje – titanas. Jis buvo Gajos ir Urano sūnus. Krėjas su Euribija susilaukė Palanto, Perso ir Astrajo (Astraja ?). Jį kaip ir dauguma titanų, valdžiusių pasaulį, nuvertė Olimpo dievai kare vadinamame Titanomachija.
Dorseto kultūra
thumb|120px|Arkties kultūrų kaita Dorseto kultūra  – archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1920 m. D. Dženeso tirtą gyvenvietę prie Dorseto kyšulio (Bafino Žemė).
Arealas
Dorseto kultūra 600 m. pr. m. e. – 1100 m. e. m. plito Kanados Arktiniame salyne ir Grenlandijos vakarinėje dalyje. Dorseto kultūrą pakeitė Tulės kultūra.
Kultūra
Dorseto kultūros žmonės klajojo mažomis grupelėmis, daugiausia įsikurdavo jūros pakrantėse. Manoma, žiemą statėsi būstus iš sniego, jiems apšildyti naudojo ruonių taukus, vasarą gyveno kailiais aptemptose palapinėse. Vertėsi jūrų medžiokle (medžiojo ruonius, vėplius) ir žvejyba, t. p. medžiojo šiaurinius elnius, avijaučius, paukščius. Manoma, Dorseto žmonės jau turėjo roges ir kajaką, naudojo žeberklus, peilius, aštrius akmeninius įrankius. Rasta įvairių akmeninių statinių bei užtvankų liekanų, ornamentuotu realistinių ir stilizuotų gyvūnų bei žmonių skulptūrų iš kaulo, ilčių (greičiausiai jie naudoti kaip amuletai arba medžioklei skirti magiški daiktai), medžio, ant uolu raižytu atvaizdu. Dorseto kultūra skiriama eskimų protėviams.
Šaltiniai
Inuit-Kultur
Erės vėliava
200px|Erės vėliava|thumb|right 200px|Erės vėliava|thumb|right Erės vėliava – neoficialus Erės salos (Ærø) simbolis. Šią trispalvę sudaro horizontaliai išdėstytos lygaus pločio geltona, žalia ir raudona juostos. Nuo Lietuvos vėliavos skiriasi tik kitu atspalviu. Raudona ir geltona spalva simbolizuoja hercogo Kristiano (Kristiano IV pusbrolio) vėliavą. Žalia spalva simbolizuoja Erės salos žalumą. Vėliava buvo sukurta tarp 1622 ir 1633 metų, kunigaikščio Kristiano.
Alkupis (Šilalė)
Alkupis – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Žadeikių, šiauriau Alkupio ir į šiaurės vakarus nuo Paros upės ištakų. Kaime, 250 metrų į pietvakarius nuo Alkupio kapinaičių yra alkakalnis, vadinamas Šventkalniu. Tai 10 metrų aukščio ir 140 su 60 m ilgio ir pločio kalva, ją puslankiu supa drėgna loma, vadinama Buline. Kaimo kapinėse yra koplytėlė ir paminklas apylinkių partizanams.
Istorija
Pirmą kartą kaimo vardas rašytiniuose šaltiniuose paminėtas 1562 m. Šiauduvos valsčiaus inventoriuje. 1593 m. kaime buvo 24 valakai žemės. 1923 m. Alkupyje buvo 30, 2005 m. – 22 sodybos.
Pžisuchos apskritis
Pžisuchos apskritis  – apskritis šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje. Apskrities centras įsikūręs Pžisuchos mieste. Apskritis šiaurėje ribojasi su Grujeco apskritimi, šiaurės rytuose su Bialobžegų, rytuose su Radomo, pietryčiuose su Šydloveco, pietvakariuose su Konskių ir vakaruose su Opočno ir Mazovijos Tomašuvo apskritimis. Apskrityje yra 8 valsčiai.
Apskrities valsčiai
Apskrityje yra 8 valsčiai:
Gyventojai
Pagal 2005 m. birželio 30 d. surašymo duomenis:
Kaukazo Iberija
Kaukazo Iberija buvo senovės graikų ir romėnų pavadinimas, suteiktas gruzinų Kartlijos karalystei (IV a.pr. m. e. – V a.). Kaukazo Iberija buvo rytinėje ir pietinėje dabartinės Gruzijos dalyje. Prie pavadinimo pridėtas žodis Kaukazo, kad būtų atskirta nuo Iberijos pusiasalio, kur yra Ispanija ir Portugalija.
Kaukazo Iberija su Kolchide sudarė dabartinės Gruzijos valstybės pagrindą. Jos gyventojai tapo dabartiniais gruzinais.
Istorija
Senovėje regione gyveno giminingos Kuros-Arakso kultūros gentys, kurias senovės graikai vadino iberais. Vietiniai savo šalį vadino Kartlija pagal jų vadą Kartlą. Moschai ir tikriausiai jų palikuonys saspersai (kuriuos mini Herodotas) daug nuveikė, vienydami regiono gentis. Moschai kėlėsi į šiaurės rytus, kurdami ten gyvenvietes. Viena iš jų buvo Mccheta, būsimoji Iberijos karalystės sostinė. Vėliau Mcchetos gentį valdė vadai, vadinami mamasakhlisi.
Viduramžių gruzinų šaltinis Moktsevai Kartlisai mini Azoną ir jo žmones, atvykusius iš Arian-Kartlio, visų iberų tėvynės, kurią valdė Achemenidų imperija, kad apgyvendintų Mcchetos apylinkes. Kitas gruzinų šaltinis Kartlis Tskhovreba teigia, kad Azonas buvo Aleksandro pareigūnas, kuris išžudė vietinius valdovus ir užėmė kraštą, kol IV a. pr. m. e. pabaigoje jį nugalėjo princas Farnavazas I, tuo metu buvęs vietiniu vadu.
Aleksandro invazija į Kartliją yra išgalvota, tai gruzinų metraštininkų pastangos valstybės įkūrimą susieti su žinomu užkariautoju.
Farnavazas I buvo pirmasis Iberijos karalius (apie 302-apie 237 m. pr. m. e.). Jis užėmė aplinkines sritis, tarp jų didelę dalį Kolchidės (vietinių vadinamos Lazika). Atrodo, kad naują karalystę pripažino Seleukidai. Po to Farnavazas I ėmėsi visuomeninių projektų, tarp jų tvirtovės statybos sostinėje Armazyje ir stabo vyriausiam gruzinų dievui Armaziui statymu. Jis reformavo Gruzinų raštą, sukūrė naują administracinę sistemą, padalinęs šalį į dalis, kurias valdė eristaviai. Jo įpėdiniai užvaldė Kaukazo perėjas, kurių svarbiausia buvo Darialo tarpeklis.
Po trumpo klestėjimo periodo sekė nesiliaujantys karai su į Iberiją besiveržiančiomis tautomis. Pietinė Iberijos dalis, atimta iš Armėnijos karalystės, grįžo jai II a. pr. m. e., o Kolchidės žemės atsiskyrė kaip mažos nepriklausomos valstybės (sceptuchoi). II a. pr. m. e. pabaigoje karalius Parnajomas buvo nuverstas pavaldinių, nauju karaliumi tapo armėnų princas Artaksijas I 93 m. pr. m. e., įkūręs Artaksijadų dinastiją.
Dėl artimų santykių su Armėnija ir Ponto karalyste romėnų generolas Gnėjus Pompėjus Didysis įsiveržė į Iberiją 65 m. pr. m. e. kai kariavo su Mitridatu VI ir Armėnija, bet romėnai neužsibuvo Iberijoje. 36 m. pr. m. e. romėnai privertė Iberijos karalių Farnavazą II bendradarbiauti kare su Kaukazo Albanija.
Kolchidė buvo romėnų kolonija, o Iberija – protektoratas. Mcchetoje rastas įrašas akmenyje mini I a. karalių Mitridatą I (58-106 m.) kaip „Cezarių draugą“ ir „romėnus mylinčių iberų“ karalių. Vespasianas įtvirtino Arzamį Iberijos karaliams 75 m.
Kitus du šimtmečius romėnų įtaka Iberijoje buvo stipri, bet valdant karaliui Farsmanui II (116–132 m.), šalis atgavo didelę dalį buvusios galios. Farsmano II santykiai su Romos imperatoriumi Adrianu buvo blogi, nors Adrianas norėjo santykius pagerinti. Valdant Adriano įpėdiniui Antoninui Pijui santykiai tiek pagerėjo, kad Farsmanas aplankė Romą, kur jo garbei buvo pastatyta statula. Iberija iš vasalinės valstybės tapo romėnų sąjungininke ir šį statusą išsaugojo net romėnams kovojant sau partais. thumb|right|200px|Iberijos karalius Vakhtangas I 224 m. įkurta stipri Sasanidų imperija atstūmė Iberiją nuo Romos. Iberija pradėjo mokėti duoklę Sasanidams valdant Šapurui I (241–272 m.). Iš pradžių santykiai tarp šalių buvo geri, Iberija padėjo Sasanidams kovoti su Roma, o Iberijos karalius Amazaspas III (260–265 m.) užėmė aukštą postą Sasanidų valstybėje. Tačiau Sasanidų agresyvias tendencijas rodo zoroastrizmo propagavimas ir jo paplitimas Iberijoje III a. pabaigoje. thumb|left|200px|Mirianas III padarė krikščionybę valstybės religija. Nisibio taika 298 m. grąžino Iberiją Romai kaip vasalinę valstybę, bet ji pripažino Mirianą III, pirmą iš Chosroidų dinastijos, Iberijos karaliumi. Romos įtaka padėjo paplisti krikščionybei. 317 m. Mirianas III ir dvariškiai priėmė krikštą, o krikščionybė buvo paskelbta valstybės religija. Šis įvykis susijęs su Kapadokijos šventąja Nino, kuri pamokslavo Iberijoje nuo 303 m. Religija buvo stiprus saitas su Roma (vėliau Bizantija), labai įtakojo kultūrą ir visuomenę.
Po Romos imperatoriaus Juliano mirties Persijoje 363 m. Roma atidavė Iberiją Persijai, karalius Varaz-Bakuras I (Asfaguras) (363–365 m.) tapo persų vasalu. Tą faktą patvirtino Acilisenės taika 387 m. Iberijos karalius Farsmanas IV (406–409 m.) iškovojo iš persų autonomiją, nustojo mokėti duoklę, bet persai laimėjo ir Sasanidai paskirdavo pareigūnus (pitiaxae/bidaxae) prižiūrėti vasalus. Tų pareigūnų pareigos tapo paveldimos, o jų žemės – Persijos įtakos centrais. Sasanidai išbandė gruzinų krikščionių tvirtumą, bet pastangos platinti zoroastrizmą buvo nesėkmingos.
Karaliaus Vakhtango I (447–502 m.) valdymo pradžioje valstybė atsigavo. Jis išsivadavo iš persų įtakos, užkariavo Kaukazo kalniečius, Vakarų ir Pietų Gruziją. Jis padarė Mcchetos vyskupą nepriklausomu, o savo valstybės sostinę – Tbilisį. 482 m. jis pradėjo maištą prieš persus ir du dešimtmečius trunkantį karą už nepriklausomybę. Jis negavo Bizantijos paramos ir buvo persų nugalėtas 502 m. Bizantijos ir Persijos varžybos dėl Kaukazo, bei nesėkmingas Gurgeno sukilimas 523 m., turėjo rimtų pasėkmių. Po to Iberijos karaliai turėjo tik nominalią valdžią, o Iberiją valdė persai. Persijos šachas Hormizdas IV (578–590 m.) panaikino monarchiją 580 m. po Bakuro III mirties ir Iberija tapo Persijos provincija, kurią valdė marzbanas. Gruzinų kilmingieji prašė Bizantijos imperatorių Morisą atkurti Iberijos karalystę 582 m., bet Bizantija ir Persija pasidalino Iberiją 591 m. Tbilisis atiteko persams, o Mccheta – graikams.
VII a. pradžioje Bizantijos ir Persijos sutartis žlugo. Iberijos princas Stefanozas I (apie 590–627 m.) nusprendė prisijungti prie persų 607 m., kad sujuntų visas Iberijos žemes. Tą tikslą, atrodo, jis pasiekė. Imperatoriaus Heraklėjo pergalė prieš gruzinus ir persus 627 ir 628 m. lėmė Bizantijos dominavimą Gruzijoje iki arabų atvykimo.
Arabai į Iberiją atvyko 645 m. ir privertė princą Stefanozą II (637-apie 650 m.) pripažinti kalifato viršenybę. Iberija tapo arabų vasale, 653 m. jie įkūrė Tbilisio emyratą. IX a. pradžioje eristavis Ašotas I (813–830 m.) iš Tao-Klardžetijos Bagrationų dinastijos pietvakarių Gruzijoje pasinaudodamas arabų silpnumu tapo Iberijos princu. Adarnasė II, formaliai Bizantijos vasalas, buvo karūnuotas „Gruzinų karaliumi“ 888 m. Jo palikuonis Bagratas III (975–1014 m.) suvienijo gruzinus ir įkūrė Gruzijos karalystę.
Mana (upė)
Mana – upė Rusijoje, Krasnojarsko krašte; Jenisiejaus dešinysis intakas.
Prasideda Aukštutinės Manos ežere; teka į šiaurės vakarus, aukštupyje vadinama Dešiniąja Mana (Правая Мана). Nutekėjusi 12 km nuo ištakų 800–1000 m ruožą teka po žeme. Toliau teka Rytų Sajano šiaurine pašlaite, sudaro slenksčius.
Įteka į Jenisiejų netoli Dalnegorsko.
Didesni intakai: Dizo, Didysis Arzybėjus, Mažasis Arzybėjus, Mina, Krolas, Kolba, Didysis Ungutas, Mažasis Ungutas, Žeržulas, Mažasis Keršulas, Didysis Keršulas, Urmanas, Beretė.
Gyvenvietės (pasroviui): Vyjezžy Logas, Koželakas, Golubevka, Narva, Kojus, Koželakas, Didysis Ungutas, Mažasis Ungutas, Žeržulas, Urmanas, Beretė, Manskis, Ust-Mana.
Žemupyje laivuojama. Seniau Mana naudota medienos plukdymui. Upės žemupio dešiniajame krante įsikūręs Stolbų rezervatas.
Sugaunamos žuvys: sterlės, taimeniai, lenokai, kiršliai, lydekos, ešeriai, vėgėlės, strepečiai, pūgžliai, gružliai, rainės, vijūnai.
Sidoruvka
Sidoruvka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Jeleniavo valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurės rytus nuo Jeleniavo, apie 17 km į šiaurę nuo Suvalkų ir 125 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Bodhgaja
Bodhgaja  – miestas šiaurinėje Indijoje, Biharo valstijoje, 11 km į pietus nuo Gajos miesto, netoli Nirandžano ir Mohanos upių santakos (Phalgos upės). Svarbus piligrimystės centras, viena iš 4 švenčiausiųjų budizmo vietų. Tradicijos laikoma, kad po čia augančiu Bodhi medžiu Sidharta Gautama patyrė nušvitimą. Yra Mahabodhio šventyklų kompleksas su šventuoju Bodhi medžiu ir Budos sostu (vadžrasana). Taip pat gausu įvairių šalių vienuolynų, skirtų tų šalių piligrimams. Šie vienuolynai atspindi tų šalių tradicinę architektūrą. Yra įvairių laikotarpių Budos statulų, parkų. Vyksta budistų konferencijos, dvasinių mokytojų paskaitos.
Istorija
Pasak budistinės tradicijos, ~500 m. pr. m. e. vienuolis Sidharta Gautama pasiekė Phalgos upės pakrantę, kur atsisėdo medituoti po „bodhi“ medžiu (šventuoju fikusu) ir trečią dieną patyrė nušvitimą. Radęs atsakymus į visus klausimus patraukė į Sarnathą, kur pradėjo skleisti mokymą. Budos pasekėjai pradėjo lankytis Bodhgajoje, o karaliaus Ašokos laikais čia pastatyta Mahabodhio šventykla. Iki XIII a., kuomet Indiją užkariavo musulmonai, Bodghaja buvo svarbiausias budizmo centras. Islamo laikais vietos reikšmė sumenko, bet XIX a. britai kompleksą atstatė. 2002 m. jis įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. 2013 m. liepos 9 d. Bodhgajoje atliktas teroro išpuolis.
Saulės dėmė
Saulės dėmės trikdo elektromagnetinį Žemės lauką, sukeldamos elektromagnetines audras. Elektromagnetiniai svyravimai išderina natūralius gyvų subjektų bioritmus, gali trikdyti radijo, televizijos, telefono ryšį.
Istorija
Saulės dėmės jau buvo žinomos italų astronomo Galilėjaus laikais. Anot astronomės Zinaidos Sviderskienės, Kinijos metraščiuose jos minimos 800 m. pr. m. e., o Europoje – 325 m. pr. m. e.
Saulės dėmės labiau tyrinėti imtos tik išradus teleskopą. XX a. pradžioje išaiškinta, kad jos stipriai įmagnetintos.
Saulės paviršiuje dažnai atsiranda tamsių dėmių, kurios laikosi maždaug savaitę. Tokia dėmė gali būti didesnė už Žemę. Flokulas – labai ryški chromosferos sritis, kurios temperatūra aukštesnė nei aplinkinių sričių. O Saulės dėmės atrodo tamsesnės nei kitos sritys, nes dėl stipraus Saulės magnetinio lauko yra vėsesnės.
Monažolė
Monažolė (Glyceria) – miglinių (Poaceae) šeimos augalų gentis. Pavadinimas kildinamas iš graikų k. žodžio glykeros – saldus; sėklos yra saldžios. Tai daugiametės žolės, augančios upelių pakrantėse, pelkėtose pievose, pagrioviuose ir kitose pelkėtose vietose. Kai kurios rūšys yra neblogas pašaras. Žiedynas yra šluotelės pavidalo.
Lietuvoje auga šios rūšys:
Portas
Portas – miestas Portugalijos šiaurės vakaruose, prie Atlanto vandenyno, prie Duero žiočių. Portugalijos Šiaurės regiono ir Porto apygardos centras. Antrasis pagal gyventojų skaičių šalyje. Stambus transporto centras – veikia prekybos ir žvejybos uostai, metropolitenas, tarptautinis oro uostas, per miestą eina Lisaboną ir Bragą jungianti automagistralė. Didžiausias Portugalijos tekstilės ir siuvimo pramonės centras. Taip pat išplėtota chemijos, mašinų, maisto (daugiausia vyno ir žuvies), laivų statybos, naftos perdirbimo, avalynės pramonė. Veikia daug universitetų ir muziejų, iš jų žymiausi – didžiausias Portugalijoje Porto universitetas ir Nacionalinis Soareis dos Reis muziejus. Veikia zoologijos ir botanikos sodai, vyksta kasmetiniai kino, džiazo, roko festivaliai. 2001 m. Portas buvo Europos kultūros sostinė.
Ro
Ro (arba Iri Horas, Ro, vadinamas pagal, Petrie) – Aukštutiniojo Egipto faraonas. Manoma, kad buvo ikidinastinis senovės Egipto faraonas, nors kai kurie archeologai abejoja jo egzistavimu. Jis buvo labiausiai tikėtino Ka neatidėliotinas pirmtakas. Karaliavo Abydose ir buvo palaidotas jo vietinėse kapinėse Umm el-Qa’ab šalia Ka, Narmero ir Pirmųjų Dinastijos karalių.
Portas
Istorija
Senovės romėnų gyvenvietė vadinta Portus Kale. Nuo 540 m. iki 716 m. miestą valdė vestgotai, vėliau maurai. 1097 m. galutinai Portą atkariavo Portugalija. XI–XII a. buvo Portugalijos grafų rezidencija. Tuo pat metu buvo puldinėtas vikingų. XIV a. tapo svarbiu Portugalijos uostu. Mieste gimė vienas portugalų geografinių atradimų iniciatorių Henrikas Jūrininkas. Napoleono karų metu 1809 m. dėl Porto vyko Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės kariuomenių mūšiai. 1828–1834 m. vykusio Portugalijos pilietinio karo metu, Portas tik po pusantrų metų apsiausties pasidavė absoliutinės monarchijos šalininkų kariuomenei. Sparčiai augo XIX a. antroje pusėje. 1855 m. gatvės apšviestos dujiniais žibintais, 1895 m. Portas buvo pirmasis miestas Pirėnų pusiasalyje, kuriame įrengtas elektrinių tramvajų eismas.
Ro
Argumentas prieš jo egzistavimą remiasi trūkumu serekh prieš jo vardą ir prasti liudijimai. Vienintelis kitas užrašas Iry-Hor už Abydoso ribų yra esantis Žemutiniame Egipte; tuo metu, kai Ka ir Narmeras turi daug užrašų, esančių iki Izraelio. Toby Wilkinson atmeta kapą kaip laikymo duobę ir vardą kaip iždo žymę. Šalininkai nurodo į dydį ir kapo vietą. Tai yra dvigubas kapas taip pat didelis kaip Ka ir Narmero, esantis padarytas pagal užsakyma, jungiantis vyresnes "U" kapines su Pirmais Dinastijos kapais.
Portas
Architektūra
Duero upė dalija miestą į dvi dalis. Šiaurinėje pusėje išsidėstęs Porto senamiestis. Jame stovi romaninė Katedra (XII a., perstatyta XVII–XVIII a.), įtraukta į Pasaulio paveldo sąrašą. Šv. Martyno bažnyčia (XII a.), Šv. Pranciškaus bažnyčia (įkurta XIII a., pastatyta XIV–XV a.), Vyskupų rūmai, šv. Jono nacionalinis teatras, kalėjimas Relação. Pietinėje Duero pusėje – taisyklingo plano Porto naujamiestis, žymus vyno daryklomis. Per upę buvo nutiesti keli žymūs tiltai. Vieną jų – 352 m ilgio geležinkelio tiltą Ponte de D. Maria Pia, pastatytą 1877 m. suprojektavo Gustavas Eifelis.
Sportas
Populiariausia mieste sporto šaka – futbolas. Taip pat mieste yra Formulės 1 lenktynėms naudota trasa – viena iš nedaugelio tokių miestų gatvėse. Kasmet spalio mėnesį organizuojamas Porto maratonas.
Futbolas
Mieste 2004 m. vyko XII Europos futbolo čempionatas.
Sokulė (Palenkės Bialos apskritis)
Sokulė  – kaimas Lenkijos rytuose, Dreluvo valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į šiaurės rytus nuo Dreluvo, apie 11 km į pietvakarius nuo Palenkės Bialos ir apie 87 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaime yra Sokulės geležinkelio stotis.
Žolės riedulys olimpinėse žaidynėse
thumb|Olimpinis žolės riedulio logotipas thumb|[[Žolės riedulys 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.]] Žolės riedulys olimpinėse žaidynėse vykdomas nuo 1908 m. Kvalifikaciją ir olimpines varžybas prižiūri Tarptautinė riedulio federacija.
Burokaraistis
Burokaraistis – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, vakariniame Burokaraisčio ežero krante, apie 7 km į vakarus nuo Perlojos. Pro kaimą eina kelias, jungiantis plentą ir Nedzingę; šalia jo – kaimo kapinės. Toliau rytuose, Karužų miške yra Burokaraisčio senosios kapinės ir Lietuvos partizano Prano Jazukevičiaus-Liepos kovos ir žūties vieta (1947 m. liepos 4 d.).
Ironija
thumb|Ironiškas demonstracinis plakatas, užrašas.
Burokaraistis
Istorija
XIX a. pab. Burokaraistė pateko į Trakų apskrities Merkinės valsčių, buvo Merkinės dvaro valda. Iki 1954 m. – Burokaraisčio apylinkės centras.
Kibirkštis
thumb|right|200px|Kibirkštys, susidarančios degant bengalinei ugnelei thumb|right|200px|Žiebtuvėlio kibirkštys
Burokaraistis
Gyventojai
thumb|left|240px|Burokaraisčio kapinės
Kibirkštis
Kibirkštis – smulki švytinti ar deganti dalelė, susidaranti degimo ar smūgio metu.
Ironija
Ironija – paslėpta pajuoka, žodžio ar frazės vartojimas perkeltine reikšme, priešinga tiesioginei. Ji atsiranda, kai žodis ar pasakymas perkeliamas į netikėtą ar priešingų reikšmių aplinką ir kontrasto būdu apibūdina daiktą ar reiškinį. Pats žodis kilęs iš graikiško vardo Eironas. Eironas buvo neturtingas pasakojimų veikėjas, kuriam matyt ironija buvo būdinga. Ironišku pasakojimu parodomas pasaulio prieštaringumas, paradoksalumas, šaipomasi iš to, kas yra nustoję vertės.
Kibirkštis
Degimo kibirkštys būna dvejopos – susidarančios savaime degimo metu ir susidarančios nuo smūgio ar panašaus energingo mechaninio veiksmo.
Paprastos degimo kibirkštys
Tai smulkios degančios ir švytinčios dalelės, kurios lekia kartu su liepsna degant kai kurioms medžiagoms ar atitrūksta nuo degančio daikto, nukrenta ir kurį laiką dega ir švyti.
Ironija
Žymėjimas
Šnekamojoje kalboje ironišką reikšmę nurodo intonacija, tačiau daugelis kalbų neturi specialaus ženklo ironijai rašte žymėti. XIX amžiuje prancūzų poetas Alcanter de Brahm buvo pasiūlęs naudoti atvirkščią klaustuką (⸮, Unicode 2E2E). Ne visos kultūros ironiją supranta vienodai ir labai skirtingos kultūros skaitytojas tos ironijos gali neatpažinti.
Kibirkštis
Paprastos degimo kibirkštys
Degimo kibirkščių susidarymas kartais specialiai naudojamas tam, kad sudaryti dekoratyvinį efektą. Toks degimas naudojamas bengalinėse ugnelėse (kitaip – šaltosiose ugnelėse).
Smūginės degimo kibirkštys
Tokios kibirkštys susidaro smūgio metu atitrūkstant smulkioms dalelėms, kurios nuo smūgio įkaista ir paprastai užsidega. Kibirkščiuoja galandimo įrenginiai, kai galandami plieniniai įrankiai.
Taip veikia titnaginis skiltuvas arba titnaginių šautuvų skėlimo mechanizmas, kai titnagu smogiant į plieną susidaro degančios geležies kibirkštys.
Tas pats principas naudojamas daugelyje žiebtuvėlių, kur besisukantis plieninis ratukas nuplėšia smulkias daleles nuo vadinamo „akmenėlio“, kuris yra specialaus lydinio iš cerio ir lantano gabalėlis. Atplėšiamos dalelės įkaista ir užsidega, taip virsdamos kibirkštimis, kurios padega žiebtuvėlio degalus.
Rio Negro departamentas
Rio Negro departamentas  – departamentas vakarų Urugvajuje, Argentinos pasienyje. Administracinis centras – Frai Bentosas.
Geografija
Vakarinė departamento dalis yra La Platos žemumoje. Rytuose paviršius kyla į Cuchilla de Haedo aukštumas. Vakarine teritorijos riba teka Urugvajaus upė, pietine – Negro upė, kitos didesnės upės – Arroyo Tres Árboles, Arroyo Grande, Arroyo Don Esteban ir Arroyo Negro.
Ekonomika
Verčiamasi daugiausia žemdirbyste (saulėgrąžos, linai, javai, vynuogės), pienine ir mėsine gyvulininkyste. Frai Bentose yra upių uostas.
2005 m. Frai Bentose Suomijos bendrovė Metsä-Botnia pradėjo statyti celiuliozės fabriką, dėl to labai pasipiktino kamyninių Argentinos vietovių gyventojai, kilo diplomatinis konliktas tarp abiejų šalių vyriausybių.
VLC media player
VLC media player – atviro kodo programa, skirta įvairių formatų vaizdo medžiagai peržiūrėti. VLC media player veikia Windows, Linux, Mac OS X, iOS, Android ir kitose operacinėse sistemose.
VLC media player pirmą kartą išleistas 2001 m. vasario 1 d.
Ši programa iš kitų tokio tipo programų išsiskiria tuo, kad turi integruotus video kodekus, kurių papildomai nebereikia įdiegti. Viena iš šios programos funkcijų yra vaizdo medžiagos transliavimas internetu nepriklausomai nuo naudojamos operacinės sistemos. VLC media player palaiko daugelį vaizdo bei garso formatų, gali skaityti filmus iš CD ir DVD (išsaugoti juos kompiuterio diske), konvertuoti failus iš vieno formato į kitą. Taip pat VLC media player galima paleisti ir failus, kurie tebėra siunčiami. Ši programa rodo titrus, turi garso vienodintuvą ir daug kitų funkcijų.
Witold Lutosławski
Vitoldas Romanas Liutoslavskis ( [ˈvitɔld lutɔsˈlafski]; 1913 m. sausio 25 d. Varšuvoje – 1994 m. vasario 7 d. Varšuvoje) – lenkų kompozitorius, dirigentas ir pianistas, daugelio tarptautinių apdovanojimų laureatas. Laikomas vienu žymiausių XX amžiaus Europos ir Lenkijos kompozitorių. Jo kūrybos išskirtinumas – originali atsitiktinumo panaudojimo technika muzikoje, vadinama ribotąja aleatorika, bei savita dvylikos tonų organizavimo sistema. Liutoslavskis sukūrė 4 simfonijas (1947, 1967, 1983, 1992), variacijas N. Paganini tema (1941), koncertą orkestrui (1954), koncertą violončelei (1970), daugybę instrumentinių kūrinių, tarp kurių opusai solo instrumentams, ansamblių sudėtims, koncertai ir orkestriniai dainų ciklai. Taip pat yra sukūręs muziką dviems kino filmams.
Jaunystė
Abu kompozitoriaus tėvai buvo kilę iš lenkų didikų giminių, jiems priklausė dvarai Drozdovo apylinkėse. Tėvas, Jozefas Liutoslavskis (Józef Lutosławski), priklausė Nacionaldemokratų partijai ir bičiuliavosi su jos įkūrėju Romanu Dmovskiu (Roman Dmowski), kurio garbei suteikė sūnui Romano vardą. Jozefas Liutoslavskis studijavo Ciuriche, kur 1904 m. sutiko savo bendramokslę Mariją Olševską (Maria Olszewska). Su ja vėliau sukūrė šeimą ir susilaukė trijų vaikų, iš kurių jauniausiasis buvo Vitoldas Liutoslavskis. Netrukus prasidėjo Pirmasis Pasaulinis karas ir šeima iš Varšuvos pasitraukė į Maskvą, kur tėvas prisidėjo prie lenkų išvadavimo legionų formavimo. Už šią veiklą 1918 m. buvo nuteistas ir sušaudytas bolševikų. Po tėvo mirties Vitoldu Liutoslavskiu rūpinosi kiti giminės, ypač jo netikras brolis, kunigas ir politikas, Kazimieras Liutoslavskis (Kazimierz Lutosławski). Po karo šeima sugrįžo į nepriklausomą Lenkiją. Sulaukęs šešerių, dvejus metus Vitoldas Liutoslavskis mokėsi skambinti fortepijonu. Po lenkų ir sovietų karo, šeima paliko Varšuvą ir grįžo į Drozdovą, tačiau po kelerių metų motina nusprendė su šeima persikelti vėl į Varšuvą. Motina dirbo gydytoja ir versdavo vaikiškas knygas iš anglų kalbos. 1924 m. V. Liutoslavskis įstojo į Stepono Batoro gimnaziją ir tęsė fortepijono pamokas. Nuo 1925 m. Varšuvos muzikos mokykloje lankė smuiko klasę. 1931 m. įstojo į Matematikos fakultetą Varšuvos universitete, o po metų Muzikos konservatorijoje ėmė lankyti Vitoldo Mališevskio (Witold Maliszewski), žinomo kompozitoriaus ir buvusio Nikolajaus Rimskio-Korsakovo mokinio, kompozicijos klasę. Čia jis mokėsi formos pagrindų, ypač daug dėmesio skyrė sonatos formai. 1932 m. V. Liutoslavskis nutraukė smuiko, o po metų – matematikos studijas ir visas jėgas skyrė fortepijonui ir kompozicijai. Vienas reikšmingiausių V. Liutoslavskio studijų metų kūrinių buvo „Sonata fortepijonui“, sukurta 1934 m. Kitais metais kompozitorius šį opusą pristatė Rygoje ir Vilniuje. 1936 m. fortepijono egzamine atlikęs virtuozišką programą – Roberto Šumano „Tokatą“ bei Liudvigo van Bethoveno „Ketvirtąjį koncertą fortepijonui“ – įgijo pianisto diplomą. Po metų V. Liutoslavskiui buvo suteiktas ir muzikos kompozicijos diplomas.
Antrasis pasaulinis karas
thumb|Vitoldas Liutoslavskis ir Andžėjus Panufnikas 1939 m. V. Liutoslavskis baigė savo Simfonines variacijas. Kovo 9 d. kūrinio premjera, kurią atliko Lenkijos nacionalinio radijo simfoninis orkestras, diriguojamas Gžegožo Fitelbergo (Grzegorz Fitelberg), buvo transliuojama Lenkų radijo. Kaip dauguma jaunų lenkų kompozitorių, V. Liutoslavskis norėjo tęsti studijas Paryžiuje, bet 1939 m. rugsėjį prasidėjus karui buvo mobilizuotas ir pradėjo dirbti radijo telegrafistu Krokuvos armijoje.
Netrukus V. Liutoslavskis pateko į vokiečių nelaisvę, tačiau laimingai pabėgo ir pėsčiomis (400 km) parėjo į Varšuvą. Vienas iš jo brolių pateko į rusų nelaisvę ir mirė Sibiro koncentracijos stovykloje.
Karo metais V. Liutoslavskis uždarbiavo kaip pianistas-aranžuotojas ansamblyje Dana, vėliau su bičiuliu kompozitoriumi Andžejumi Panufniku (Andrzej Panufnik) skambindavo kavinėse fortepijonu. Jų programą sudarė daug pačių aranžuotos muzikos ir netgi nacių draudžiami lenkiški kūriniai – Frederikas Šopenas taip pat buvo uždraustųjų sąraše. Vienoje iš kavinių jis sutiko Mariją Danutą Boguslavską (Maria Danuta Bogusławska), rašytojo Stanislovo Dygato (Stanisław Dygat) seserį, ir po kelerių metų jiedu susituokė. 1944 m. liepą V. Liutoslavskis su motina išvyko iš Varšuvos, pasiėmęs vos keletą partitūrų ir eskizų (visa kita jo muzika buvo prarasta, kai vokiečiai po nesėkmingo Varšuvos sukilimo nusiaubė miestą). Iš daugiau nei 200 aranžuočių fortepijoniniam duetui išliko tik V. Liutoslavskio Nikolo Paganinio variacijos.
Pirmieji pokario metai
1945 m. kompozitorius sugrįžo į Varšuvą ir dirbo ties savo Pirmosios simfonijos eskizu, kurį jam pavyko išsaugoti nuo 1941 m. Pirmoji simfonija buvo atlikta 1948 m., diriguojama G. Fitelbergo. Kad išlaikytų šeimą, jis kūrė nemažai taikomosios muzikos, pavyzdžiui, Varšuvos siutą (1946 m.) nebyliajam filmui apie miesto rekonstrukciją, kuris tapo puikiu pavyzdžiu, kaip kompozitorius derino folklorinį palikimą ir išradingai panaudojo nedidelį orkestrą. Taip pat sukūrė lenkiškų giesmių, fortepijoninių kūrinių pedagoginiam repertuarui. 1945 m. V. Liutoslavskis pradėjo dirbti naujai susikūrusios Lenkijos kompozitorių sąjungos sekretoriumi ir iždininku. 1946 m. jis vedė Mariją Danutą Boguslavską, kuri tapo puikia vyro kūrinių natų perrašinėtoja.
1947 m. stalinizmo politinėmis sąlygomis, valdančioji Lenkijos jungtinė darbininkų partija priėmė socialistinio realizmo principus ir pasmerkė šiuolaikinę muziką, kuri buvo laikoma nekonformistine. Ši meninė cenzūra paplito visame Rytų bloke ir buvo patvirtinta 1948 m. A. Ždanovo dekretu. V. Liutoslavskis itin priešinosi socialistinio realizmo idėjoms. Jo Pirmoji simfonija buvo uždrausta kaip „formalistinė“. Tokia padėtis tęsėsi per visą N. Chruščiovo, L. Brežnevo, J. Andropovo ir K. Černenkos epochą. Dėl muzikinės priespaudos V. Liutoslavskio draugas, lenkų kompozitorius Andrzejus Panufnikas (Andrzej Panufnik), 1954 m. išvyko į Jungtinę Karalystę. Tuo tarpu V. Liutoslavskiui teko kurti muziką, atitinkančią valdžios socialinius nuostatus, ir taip užsidirbti pragyvenimui.
Brandusis laikotarpis
thumb|V. Liutoslavskis 1952–53 m. Po Josifo Stalino mirties 1953 m. kultūrinis totalitarizmas susilpnėjo. Pirmasis kūrinys, pelnęs V. Liutoslavskiui pripažinimą ir dvi valstybines premijas, buvo pagal dirigento Vitoldo Rovickio užsakymą 1954 m. sukurtas Koncertas orkestrui, atliktas naujai rekonstruotoje Varšuvos filharmonijoje. Nuo 1956 m. Lenkijoje kasmet vyko šiuolaikinės muzikos festivalis Varšuvos ruduo, kuriame 1958 m. skambėjo V. Liutoslavskio Gedulo muzika (Muzyka żałobna), sukurta vengrų kompozitoriaus Bėlos Bartoko dešimtosioms mirties metinėms paminėti ir pelniusi metinį Kompozitorių sąjungos apdovanojimą bei tarptautinį pripažinimą. Šiame kūrinyje atsiskleidė jo nauja dvylikos tonų sistema, suformuota per ilgus kūrybos metus. 1961 m. pasirodė kitas garsus kompozitoriaus kūrinys – Venecijos žaidimai (Jeux vénitiens) orkestrui, su kuriuo pradėjo savo aleatorikos laikotarpį. Dvi pastarosios technikos tapo neatsiejama jo stiliaus dalimi.
Greta akademinių kūrinių kompozitorius 1957-63 m. kūrė lengvąją muziką – valsus, tango, fokstrotus balsui ir fortepijonui, pasirašydamas slapyvardžiu Dervid. 1963 m. Zagrebo muzikos bienalės užsakymu jis sukūrė Tris poemas Anri Mišo tekstais (Trois poèmes d’Henri Michaux) chorui ir orkestrui. Tai buvo pirmasis tarptautinis užsakymas, atvėręs kelius tolesnei kompozitoriaus karjerai už Lenkijos ribų. Pastarasis kūrinys pelnė V. Liutoslavskiui antrąją valstybinę premiją. Netrukus kompozitoriaus partitūras pradėjo spausdinti anglų leidykla Chester Music.