cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bizantijos menas
Architektūra
Išdėstant sieninę tapybą ir mozaikas šventųjų temomis, Bizantijoje griežtai laikytasi tam tikrų taisyklių. Žmonės vaizduoti be reikšmingesnio emocinio vaizdavimo, pailgintų figūrų, plokšti ir lyg bekūniai. Iškilmingą atmosferą kūrė apytamsiai skliautai. Būdingos spalvos − violetinė, juoda, auksinė. Išorinę sienų dalį pagyvindavo siauros šiek tiek išsikišusios iš sienos vertikalios mentės. Viršutinėje dalyje jos pereina į arkas. Po arkomis − nišinės struktūros. Tokios rūšies pagražinimų viduramžiais randama ir Vakarų Europoje. Bizantiškųjų kolonų kapiteliai buvo su į viršų platėjančiomis trikampėmis sienelėmis, žemesniame reljefe papuošti augaliniais motyvais ir gyvūnų atvaizdais. Virš kapitelio paprastai buvo dar vienas į viršų platėjantis akmeninis blokas.
Bizantijoje plačiausiai paplito kryžiaus kupolinės bažnyčios. Jų planas primena lygiakraštį, graikišką kryžių. Virš jo centro arba virš jo galų iškildavo kupolai. Daugelyje bizantiškų pastatų kupolas yra pagrindinė statinio dalis. Kad ir kokio plano būtų − panašaus į graikiškąjį kryžių, apvalaus ar daugiakampio, visi tokie statiniai vadinami centriniais kupoliniais.
Skulptūra ir tapyba
Kaip ir ankstyvajame krikščionių mene, bizantiškajame skulptūrai irgi beveik neskiriama dėmesio. Be architektūrinių dekoracijų ir kai kurių sarkofagų, ankstyvajame Bizantijos mene labiausiai buvo paplitę reljefai iš dramblio kaulo ir sidabro, kurių nemažai išlikę. Vienas iš būdingų pavyzdžių yra „Barbierinio diptikas“ iš VI a., skirtas imperatoriaus Justiniano užkariavimams pažymėti. Jame išlaikomas ryšys su klasikinės skulptūros tradicija, tačiau visas imperatoriaus vaizdinys sukrikščionintas. Centrinėje panelėje imperatorių sveikina Pergalė, virš jo − angelų nešamame medalione pavaizduotas laiminantis Kristus, pėdą prilaiko Žemės personifikacija, žemiau žmonių ir kai kurių gyvūnų vaizdiniais (liūtas, dramblys) vaizduojami imperatoriaus nukariauti kraštai. Paties imperatoriaus figūra vaizduojama valdinga, energinga ir labai skiriasi nuo Marko Aurelijaus statulos ramaus vaizdinio, pagal kurį modeliuota.
Ikonoklastinis laikotarpis
Po Justiniano I ir jo valdymo įtakoto laikotarpio Bizantijoje kilo ikonoklastinė prieštara, sukelta 726 m. paskelbto imperatoriaus Leono III edikto, kuriuo buvo uždrausti religiniai vaizdiniai. Prieštara truko apie 100 metų. Jos metu ikonoklastai, remdamiesi tiesioginiu Biblijos religinių vaizdinių draudimo aiškinimu (nes jų garbinimas esą veda į stabmeldystę), naikino ankstyvojo Bizantijos meno pavyzdžius. Ikonoklastams priklausė imperatorius ir jie daugiausiai paramos sulaukė rytinėse imperijos provincijose. Priešingo požiūrio šalininkai ikonodulai (arba ikonofilai), pasisakantys už religinių vaizdinių naudojimą, daugiausiai buvo atstovaujami vienuolynų ir laikėsi požiūrio, kad Kristaus asmuo neatsiejamas nuo savo žemiškojo vaizdinio, tokiu būdu tikintysis, atiduodamas pagarbą Kristaus vaizdiniui, atiduoda ją pačiam Kristui. Ikonoklastinės prieštaros giluminės priežastys slypėjo giliau nei vien požiūrių skirtumai, taip pat tuo metu imperija prarado dideles teritorijas dėl arabų ekspansijos. Iki 843 m. ikonodulų pergalės Bizantijos menas patyrė didelį nuosmukį, tačiau po to greitai atsigavo. Viena to priežasčių buvo ta, kad ikonoklastinė prieštara nepaveikė pasaulietinio meno.
Viduriniojo laikotarpio Bizantijos menas
thumb|right|220px| „Jošuės ritinio“ manuskripto iliustracija, X a. thumb|220px| [[Šv. Morkaus bazilika, XI a. pb., Venecija]] Vienu meno atgaivinimo įkvėpėjų buvo imperatorius Bazilijus I (valdė 867−886 m.). Toliau plačiai buvo iliustruojami manuskriptai („Paryžiaus psalmynas“, X a.), pavyzdžiai imami iš romėniško meno tradicijų. Monumentalaus dydžio skulptūros kūriniai išnyko, tarp jų − imperatoriaus portretai. Skulptūra dažniausiai buvo naudojama kaip architektūrinio dekoro dalis, išskyrus mažos skalės reljefus ( „Narbarvilio triptikas“, X a.). Po ikonoklastinio laikotarpio Bizantijoje nebebuvo statomos didžiulės bažnyčios kaip Sofijos soboras, o paplito nuosaikesnės skalės statiniai, labiau primenantys vienuolynų bažnyčias. Vienas iš būdingų pavyzdžių yra Dafnio vienuolyno (Graikija) kupolinė bažnyčia, kurios plane graikiškas kryžius įterptas į stačiakampį ir iš abiejų pusių pridėti narteksas ir apsidė. Kiti būdingi šio laikotarpio architektūros pavyzdžai − Hosios Luko vienuolynas Graikijoje, Nea Moni vienuolynas Chijo saloje.
Po ikonoklastinio laikotarpio Bizantijos mene iškilo kenčiančio Kristaus figūra. Ankstyvajame krikščionių mene buvo pabrėžiamas Kristaus romumo, dieviškumo savybės, kančios scenų buvo reta ir jos net iš toli neprilygo tam emociniam poveikiui, kuris pradėtas perteikti viduriniojo laikotarpio Bizantijos mene. Todėl kenčiančio Kristaus vaizdinio atsiradimas tikriausiai yra ikonoklastų siautėjimo laikotarpio išdava. Dafnio bažnyčios mozaika (restauruota), vaizduojanti Nukryžiavimo sceną yra vienas būdingų Kristaus kančios scenų pavyzdžių.
Didžiausia ir prabangiausia šio laikotarpio bizantietiško stiliaus bažnyčia pastatyta XI a. Venecijoje, glaudžiais prekybiniais ir konkurenciniais ryšiais su Bizantija susijusiame Italijos mieste. Tai − Šv. Morkaus bažnyčia. Ji buvo modeliuota pagal Justiniano I laikų Šv. Apaštalų bažnyčią Konstantinopolyje (sugriauta) ir buvo tokia didelė, kad jai sukurti ne vienas, o penki kupolai. Venecija kurį laiką buvo Bizantijos priklausomybėje ir ilgą laiką sekė bizantiniu pavyzdžiu mene ir prabangoje (Šv. Morkaus bažnyčia buvo praminta „aukso“ dėl joje sukauptų turtų). Bažnyčiai dekoruoti venecijiečiai kvietėsi mozaikininkus iš Konstantinopolio. Italijoje paplitęs bizantinis stilius ir jo apraiškos buvo vadinamas „graikiškuoju“. Kitų šio laikotarpio meno pavyzdžių išliko Sicilijos salos Monrealės miesto katedroje. Sicilijos sala kurį laiką irgi priklausė Bizantijos imperijai ir ją užkariavę normanų karaliai nesijautė prastesniais už imperatorius. Dirbti ties Monrealės katedros dekoru buvo iškviesti mozaikininkai iš Konstantinopolio, nors temos ir jų išdėstymas buvo parinkti pagal Vakarų Europos supratimą.
Vėlyvasis Bizantijos menas
thumb|right|220px|„Anastazis“, freska Chora vienuolyno bažnyčioje Stambule, apie 1310−20 m. Pavaizduotas [[Kristus, ištempiantis Adomą ir Ievą iš kapų]] 1204 m. Ketvirtojo kryžiaus žygio metu Vakarų Europos kryžiuočiai užėmė Konstantinopolį, kurį kontroliavo iki 1261 m. Po to prasidėjo vėlyvasis Bizantijos meno pakilimo laikotarpis iki jos žlugimo 1453 m. Kryžiuočių antplūdis atnešė į Bizantiją vakarietiško meno įtaką. Nors šiuo metu imperija turėjo didelių sunkumų ekonomikoje, jos turtingieji negailėjo pinigų prabangai. Menai atsigavo remiant imperatorių Paleologų dinastijai, tačiau niekuomet neatgavo buvusio klestėjimo. Geriausiai išsilaikė šio laikotarpio mozaikų ir tapybos pavyzdžiai Chora vienuolyno bažnyčioje Stambule (dabar Kariye muziejus). Freska „Anastazis“ joje demonstruoja ankstesniam Bizantijos menui nebūdingą dinamiškumą, tačiau kartu ir aiškius tradicinius bizantietiško meno elementus. Ikonų mene buvo vienijami tradicinio Bizantijos ir kai kurie vakarietiško meno elementai.
Bažnyčiose vietoj mozaikų daugiau naudojama pigesnė sieninė tapyba. Temos tapo labiau pasakojamojo pobūdžio, skirtingai nuo anksčiau įprastų vienišų ir atsietų nuo istorijos religinių vaizdinių. Pavienės ikonos buvo pradėtos jungti į ikonostasus. Jų pavyzdžių išliko Ochride Makedonijoje (Ikonų galerija), kur jos buvo importuojamos iš Konstantinopolio. Daug ikonų buvo tapomos iš dviejų pusių, nes dažnai jos buvo nešamos procesijų metu − kad tikintieji galėtų matyti ikonos vaizdinį geriau. Tokios ikonos bažnyčiose buvo montuojamos ne ikonostatuose, bet atskirai ant stovų, kad tikintieji jas matytų iš abiejų pusių. Kultūriškai iškilo Mistros miestas Graikijoje.
Bizantiškasis menas paveikė kultūriškai ir religiškai susijusių šalių − Rusijos, Gruzijos ir Balkanų, meną. Šiuo vėlyvuoju periodu Rusijoje suklestėjo viduramžių ikonų menas, įtakotas bizantietiško stiliaus. Garsiausiu Rusijos ikonų meistru buvo Andrejus Rubliovas (apie 1370−1430). Jo ikona „Trys angelai“ tapyta ryškiomis, spindinčiomis spalvomis, angelų figūrų išskyrimas pasiekiamas ne individualizuotais bruožais, o skirtingos spalvos plotais, angelų kontūrai apvesti subtilia linija. Bizantietiškam menui būdinga tai, kad jo objektus menininkai siekė vaizduoti sudvasintais, daugiau religinės vizijos padiktuotais vaizdiniais, skirtingai nuo Vakarų Europoje propaguoto vaizdinio perteikimo studijuojant natūrą. Dvasiškasis pasaulis buvo suprantamas nekintančiu, pastoviu, todėl menininkai prisilaikė tradicijos ir dar VI a. sukurti Šv. Kotrynos vienuolyno Sinajaus kalne vaizdiniai menkai skyrėsi nuo XIV a. vaizdinių Chora vienuolyno bažnyčioje Stambule. Bizantijos imperijai žlugus 1453 m. jos meno normos, ypač religiniame mene, toliau buvo išlaikomos ir beveik nepakito iki šių dienų Rytų ortodoksų tikėjimą išpažįstančiose šalyse.
Trenčynas
Trenčynas – miestas vakarų Slovakijoje, Vaho upės slėnyje, netoli Čekijos sienos. Tai devintasis pagal gyventojų skaičių miestas šalyje. Virš gyvenvietės iškilusi viduramžių laikų pilis.
Trenčyne gimė populiarus rašytojas, senovės civilizacijų tyrinėtojas Voitechas Zamarovskis.
Graziella Granata
Graziella Granata (g. 1941 m. kovo 16 d. Roma) – buvusi italų kino ir teatro aktorė.
Mokėsi Eksperimentinio kino centre, vėliau kine dažniausiai vaidino komedijose arba nuotykių filmuose, taip pat siaubo filme „La strage dei vampiri“ (1962 m.).
Iki 1972 m. sukūrė kine apie 30 vaidmenų ir vėliau visą dėmesį skyrė teatrui. right|thumb|170px right|thumb|170px
Pesišė
Pesišė  – sala Atlanto vandenyne, šalia Bisau Gvinėjos krantų. Priklauso Kašeu regionui. Yra 50 km į vakarus nuo Bisau, Mansoa estuarijoje, nuo žemyno atskirta 3 km pločio sąsiauriu. Plotas – 168 km². Salos ilgis 20,6 km, plotis iki 12,8 km.
Salos paviršių dengia tropiniai miškai, pakrantės vešliai apžėlusios mangrovių sąžalynais. Yra daug trumpų upių, pelkynų. Klimatas tropinis, vasarą dažnos liūtys.
Pesišėje gyvena mandžakų tautos žmonės. Pagrindinė gyvenvietė – Idžantė. Arletės kyšulyje (pietuose) stovi švyturys.
Mohamed Salah
Mohamedas Salachas Hamedas Mahrousas Ghali (, g. 1992 m. birželio 15 d.) – Egipto futbolininkas, puolėjas.
Karjera
2012 m. M. Salachas buvo išrinktas Afrikos futbolo konfederacijos labiausiai patobulėjusiu Afrikos žaidėju.
2017 m. Afrikos Tautų taurės varžybose žaidėjas padėjo komandai pasiekti finalą.
Rinktinė
2018 m. pasaulio futbolo čempionato atrankoje jis tapo rezultatyviausiu (5 įvarčiai) ir su komanda sėkmingai pateko į XXI pasaulio futbolo čempionatą. Tuo pačiu M. Salachas buvo išrinktas Afrikos metų žaidėju ir BBC metų Afrikos žaidėju.
Kumandinai
Kumandinai (, savas pavadinimas къуманды, къубанды, къуўанды, къувандыг) – Altajaus respublikoje ir Altajaus krašte (Pietų Sibiras, Rusija) gyvenanti tauta.
TSRS gyventojų surašymuose kumandinai būdavo priskiriami altajiečiams. Tik 1926 m. gyventojų surašyme jie buvo fiksuoti kaip atskira tauta. Tada RTFSR teritorijoje suskaičiuoti 6327 kumandinai. Visi jie gyveno Sibiro krašte, iš jų 4948 – Bijsko apygardoje, 1384 – Oiratų autonominėje srityje (dabartinė Altajaus Respublika).
2002 m. gyventojų surašyme kumandinai buvo registruojami kaip atskira tauta su savo kalba. 2000 m. kovo 24 d. nutarimu kumandinus Rusijos Federacijos vyriausybė priskyrė vietinėms mažosioms Rusijos Federacijos tautoms.
Etninė istorija
XVII a., iki migracijos į Altajų, kumandinai gyveno pagal Čaryšo upę, ties jos santaka su Obe. Jų migraciją sukėlė nenoras mokėti jasaką (duoklę) Rusijos carui. XIX a. orientalistas Nikolajus Aristovas kumandinus ir čelkanus sieja su palikuoniais senovinių tiurkų, kurie VI-VIII a. Centrinėje Azijoje buvo sukūrę galingą klajoklių valstybę, istorijoje žinomą kaip Tiurkų kaganatas.
Bijotų tvenkinys
Bijotų tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Šilalės rajone, 6,5 km į šiaurę nuo Skaudvilės, Bijotų kaimo vakarinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus Pelos upelį (Ančios intakas) 6,6 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus - 0,16 km, plotis - iki 0,12 km. Yra nedidelė 1,5 a sala. Altitudė 127 m. Rytinis krantas aukštokas, šlaitas apaugęs medžiais. Šiaurvakarinėje pakrantėje įsikūrusi buvusio Bijotų dvaro sodyba ir parkas.
Murasaki Šikibu
miniatiūra|Murasaki Šikibu Murasaki Šikibu (, 975–978 m. – 1016–1031 m.) – viena įspūdingiausių Heian periodo rašytojų, išgarsinusi Japonijos vardą savo darbais visame pasaulyje. Žinomiausi kūriniai - „Sakmė apie princą Gendžį“ ir „Murasaki Šikibu dienoraštis", kuriame plačiai aprašomas dvaro gyvenimas, tarnaujant imperatorienei Shōši. Dienoraščio autorė būdama freilina, imperatorienės svitos nare, turėjo galimybę pamatyti ir pažinti tikrąjį rūmų gyvenimą, kuris paskatino visus prisiminimus sudėti į dienoraštį.
Fudživara šeimos linija
Murasaki yra kilusi iš garsiosios ir talentingosios Fudživara giminės. Šioje giminėje yra garsių rašytojų, kurie prisidėjo prie Japonijos literatūros kūrimo. Jos šeimos linija prasideda nuo Yošikado, šeštojo Fudživara Fujutsugu sūnaus, iš tėvo pusės ir Nagajoši, Fugutsugos vyriausiojo sūnaus, iš motinos pusės. Jos prosenėlio tėvas, Kanesuke, buvo poetas gyvenęs Engi periodu. Jo eilėraščiai yra sudėti į asmeninę antologiją. Yra žinoma, jog Kanesuke gerai sutarė su garsiu poetu Ki no Tsurajuki. Tadamasa, Murasaki Šikibu senelis, jo jaunesnysis brolis Kijomasa ir jos dėdė Tamejori – poetai, kurių darbai randami Imperatoriškosiose antologijose kaip Shūi Wakashū.
Mursaki Šikibu tėvas, Tametoki, yra labiau žinomas kaip kiniškų poemų kūrėjas negu poetas rašęs japonišku stiliumi. Jis puikiai išmanė konfucionizmą ir buvo net Sugavara Fumitoki, garsiausio to laikotarpio išminčiaus, mokinys. Tametoki darbai yra įtraukti į Hončo Reisošu – antologiją, kurioje sudėta Imperatoriaus dvaro poetų kiniška poezija. Mursaki tėvas nebuvo labai turtingas, tačiau pagarbą ir vietą visuomenėje išsikovojo savo mokslo laimėjimais. Visa tai lėmė, jog Tametoki per savo gyvenimą užėmė įvairias pozicijas - nuo sekretoriaus iki gubernatoriaus Ečizen, o po to ir Ečigo valdose. Savo gyvenimo pabaigoje tapo budizmo šventiku garsioje šventykloje Mii-dera.
Murasaki Šikibu brolis Nobunori taip pat užėmė aukštas valdininko pareigas dvare ir buvo žinomas kaip talentngas poetas. Apie kitus jos šeimos narius daug nežinoma, tačiau teigiama, jog Murasaki Šikibu tėvas ir motina buvo kilę iš to paties protėvio. Be Nobunori ji turėjo dar vyresniąją seserį ir du vyresnius brolius, iš kurių vienas ėjo vyriausybės pareigūno pareigas, o kitas buvo Budizmo dvasininkas. Murasaki Šikibu giminaičiai užėmė aukštas pozicijas dvare bei prisidėjo prie jo valdymo, švietimo ir literatūros kūrimo. Visą tai lėmė aukštą Fudživaros klano padėtį Heiano periodo Japonijoje.
Vaikystė
Murasaki Šikibu priklausė Fudživara šeimos šakai. Tuo laikotarpiu dukterų vardai dažniausiai nebuvo fiksuojami raštuose, todėl nėra žinomas jos tikrasis vardas. Murasaki Šikibu yra rašytojos slapyvardis. „Šikibu“ reiškia postą, kurį kažkada užėmė jos tėvas, o „Murasaki“ - pagrindinės knygos, „Sakmė apie princą Gendžį“,  herojės vardas. Nėra tikslios Murasaki Šikibu gimimo ir mirties datos. Manoma, jog ji gimė 975 m. ar 978 m. (ši data laikoma tikslesne, nes remiamasi tėvo, brolių ir seserų amžiumi). Pateikiamos ir trys skirtingos mirties datos. Pirma, 1016 m., kurią daugelis japonų mokslininkų laiko tiksliausia, antra apima laikotarpį nuo 1026 m. iki 1031 m., ir trečia – 1031 m.. Remiantis šiomis datomis tvirtinama, jog Murasaki Šikibu mirė tarpe tarp 39 ir 57 metų.
Murasaki Šikibu mama mirė, kai ji dar buvo vaikas. Be mamos likusi mergaitė pati savarankiškai išmoko visko, ką privalėjo žinoti to meto moteris. Jau vaikystėje Murasaki iš kitų išsiskyrė savo žiniomis ir gebėjimais, kurie vėliau jai padėjo tapti garsia Japonijos rašytoja. Jos tėvas, kurio meilė mokslui buvo neapsakoma, pradėjo ją mokyti jau ankstyvoje vaikystėje. Garsi istorija teigia, jog Murasaki sugebėdavo išmokti viską ir dar daugiau paprasčiausiai klausydamasi brolio pasakojimų apie tai ką jis sužinojo pamokose. Savo dienoraštyje Murasaki užsimina, jog jos tėvas jau vaikystėje įžvelgė jos didžiulius gabumus, todėl buvo nusivylęs, kad ji negal siekti aukštumų ir tapti garsia figūra mokslo srityje kaip jos giminaičiai, nes yra moteris (Heiano laikotarpio moterys negalėjo mokytis kinų kalbos). Todėl nekartą tėvas yra sakęs: „Jeigu tu tik būtum vyras, labai būčiau laimingas ir didžiuočiausi tavimi“. Vis dėlto, Murasaki įgijo daug žinių apie kinų klasiką, Japonijos literatūrą bei Budizmo tekstus kartu klausydamasi bei mokindamasi su savo broliu.
Branda
Murasaki žinojo daug daugiau apie gyvenimą už sostinės ribų nei daugelis kitų to meto dvaro moterų. Rašytoja gana daug keliaudavo su savo tėvu, kuriam dažnai tekdavo aplankyti Kavači ir Idzumi provincijas. Be to, jis turėjo vilą Senšu-no Tamai. 996 m. būdama devyniolikos ji kartu su tėvu apsigyveno Ečizen, ten jos tėvas užėmė gubernatoriaus pareigas. Gyvenimas šioje provincijoje buvo sunkus, Mursaki nuolat ilgėjosi sostinės, todėl 997 m. nesulaukusi tėvo valdymo pabaigos į sostinę grįžo viena. Netrukus, 998 m. pavasarį, ji buvo supažindinta su Fudživara Nobutaka - būsimu jos vyru. Jis, kaip ir Murasaki tėvas, buvo kilęs iš Fudživara Yošikado giminės, tik penktos kartos (jos tėvas priklausė ketvirtajai). Nobutaka, kaip ir Tametoki, buvo rūmų sekretorius. Spėjama, jog abu vyrai buvo panašaus amžiaus, kai prasidėjo piršlybos. Murasaki tada buvo 22 metų, o Nobutaka 47 metų. Taip pat jis buvo išorinių rūmų sargybos leitenantas ir gubernatorius Jamaširo, Čikuzen, Bitchū, Bingo, Suo ir kitose provincijose. Vėliau tapo laikinu kapitono asistentu. Murasaki sunkiai priėmė jį, dėl didelio amžiaus ir charakterių skirtumo. Be to, Nobutaka turėjo kelias žmonas ir meilužes. Tačiau galų gale, jam pavyko palenkti Murasaki į savo pusę. 998 m. rudenį jie susituokė.
Teigiama, jog 999 m. jiems gimė dukra Kenši - vienintelis Murasaki vaikas. Jos dukra buvo žinoma kaip Ečigo no Ben, o vėliau kaip Daini no Sanmi. Ji parašė 37 poemas, kurios buvo įtrauktos į Imperatoriškuosius analogus, ir savo poemų kolekciją. Nors amžiaus skirtumas tarp sutuoktinių buvo nemenkas, Murasaki ir Nobutakos gyvenimas buvo laimingas, nors gana trumpas. 1001 m. Nobutaka mirė. Mirus jam, yra teigiama, jog Murasaki Šikibu tiek išgyveno jo netektį, kad net planavo tapti vienuole. Nobutaka buvo vienintelė jos meilė. Manoma, jog patirti gyvenimo sunkumai ir skausmas yra pagrindiniai motyvai lėmę Gendži Monogatari kūrinio gimimą. Tad tapusi našle Murasaki Šikibu pradėjo rašyti šį garsųjį kūrinį, kurio nuorašai pasiekdavo net dvarą. Teigiama, jog būtent dėl jos išskirtinių gebėjimų Fudživara no Mičinaga pakvietė ją tarnauti savo dukteriai rūmuose.
Gyvenimas dvare
Murasaki tarnavo Takatsukasa-no-dono Imperatoriškuosiose rūmuose jau 1007 m., o būdama 30 metų ji pradėjo tarnauti imperatorienei, taip pat slapta ją mokė kinų kalbos. Murasaki Šikibu neturėjo oficialios pozicijos dvare. Jos pagrindinė užduotis buvo palaikyti Mičinagos, savo darbvaldžio, dukteriai kompaniją bei mokyti ir šviesti ją kultūros srityje. Gyvendama rūmuose ji užsitarnavo imperatoriaus Ichijo palankumą, o ypač imperatorienės Shōši, kuriai ji buvo artima kompanionė. Taip pat gerai sutarė su Fudživara Mičinaga ir jo žmona. Murasaki Šikibu turėjo daug laisvo laiko, todėl galėjo pasinerti į rūmų gyvenimo aprašymus, sekti įvykius iš šalies ir tiksliai fiksuoti viską savo dienoraštyje. Gyvenimas imperatoriaus dvaro rūmuose nebuvo itin malonus. Dažnai iš aplinkinių galėjai pajusti nesantaiką ir pavydą. Koshosho no Kimi – buvo vienintelė artima Murasaki Šikibu draugė, tarnavusi kartu su ja dvare.
1011 m. Mursaki tėvas Tametoki buvo paskirtas gubernatoriumi į Ečigo. Šį kartą dukra neiškeliavo su juo. Tais metais mirė imperatorius Ichijo, imperatorienė pasitraukė į Biva-dono imperatoriškuosius rūmus. Kartu su Shōši iškeliavo ir Murasaki Šikibu. 1014 m. mirė jos brolis Nobunori, o po to artima draugė Koshosho no Kimi. Tikima, jog 1015 m. Murasaki susirgo ir mirė, tačiau tiksli mirties priežastis iki šiol nėra žinoma. Tiesa, dar iki šiol yra dvejojama, kada iš tiesų, ji galėjo palikti pasaulį.
Heiano kūrybos bruožai
Heiano laikotarpiu vyravo dvi rašytojų srovės. Tai vyrai rašę kinų kalba ir moterys kūrusios japonų kalba. Šį skirtumą galima paaiškinti vyrų ir moterų užimtomis pozicijomis, kurios lemė ir kalbos tinkamumą, norint aprašyti įvairius įvykius. Vyrai, kurie buvo glaudžiai susieti su vyriausybe ir rašė apie kasdienines veiklas susijusias su politika, valdžia, vartojo glaustą ir tikslią kinų kalba, kuri lengvai leido kurti memorialus, šeimos testamentus ir t. t. Moterys, kurios daugiausiai praleisdavo laiko dvare arba namuose, galėjo išreikšti savo įžvalgas kurdamos japoniškai. Be to, japonų kalba joms buvo gimtoji kalba, todėl vartodamos ją jos galėjo laisviau išreikšti kylančias emocijas ir jausmus. Heiano laikotarpiu gimė daug įžymių rašytojų, parašiusių daug iki šiol garsių kūrinių. Murasaki Šikibu „Gendži Monogatari" yra vienas labiausiai žinomų kūrinių pasaulyje. Be jo, jos dienoraštis „Murasaki Šikibu Nikki" yra laikomas itin puikiu šaltiniu, leidžiančiu pažinti to meto rūmų gyvenimą, tradicijas. Be viso to, autorė yra parašiusi vieną poezijos rinkinį bei daugybę poemų, kurios sudėtos į Imperatoriškuosius analogus.
Sakmė apie princą Gendži
Sakmė apie princą Gendži arba kitaip Gendži Monogatari yra ilga romantinė novelė pasakojanti apie išgalvoto princo Hikaru Gendži gyvenimą bei jo meilės istorijas. Ši novelė yra laikoma pirmąja pasaulyje parašyta novele, nes atitiko dabartinius šio žanro kūrinius. Skyrių tvarka ir kūrinio autorystė iki šiol kelią daug klausimų ir debatų. 54 skyriai arba knygos iš pirmo žvilgsnio atrodytų neturinčios nieko bendro yra susijusios viena su kita, nors yra abejojama ar Murasaki rašydama šį kūrinį turėjo bendrą idėją bei pavidalą prieš pradėdama jį rašyti. Paskutiniuose skyriuose pateikiamas Gendžio palikuonių gyvenimas po jo mirties. Daugelis mokslininkų net neabejoja, jog Murasaki Šikibu parašė visą kūrinį, tačiau kai kurie mano, jog tam tikri skyriai gali būti parašyti kito žmogaus, nes skyriuose pasikeičia stilistika ir tonas, poetinė technika. Kai kurie mokslininkai teigia, jog šį kūrinį sugalvojo Murasaki Šikibu tėvas, o ji tik jį užrašiusi. Taip pat, kad prie istorijos prisidėjo ir Fudživara Mičinaga. Kiti teigia, jog Uji dalis parašė Šikibu duktė Daini Sammi, o viską kitą pakoregavusi jos mama. Žinoma, visų priimtiniausia nuomonė yra ta, jog iš tikrųjų šį kūrinį parašė Murasaki Šikibu. Tačiau istorija, kurią žinome šiandien, yra nevisiškai jos sukurta. Taip yra dėl to, jog jos gyvenimo bei kūrybos laikotarpiu knygos buvo kopijuojamos perrašinėjant, todėl normalu, jog kai kurie tekstai transkribacijos metu buvo pataisomi bei truputėlį pakeičiami. Todėl manoma, jog kūrinys įgavo dabartinį pavidalą, kurį mes žinome, apie 1200 metus, po beveik 200 metų nuo Murasaki mirties.
Pagrindinė istorijos tema siejama su imperatoriaus sūnumi Gendžiu, užimančiu aukštą rangą visuomenėje. Per jį knygoje yra pateikiami visi Heiano laikotarpio socialinių sluoksnių santykiai, nuo imperatoriškosios šeimos iki paprastųjų gyventojų. Nors novelės pagrindinė siužeto linija yra Princo meilės istorijos ir jo santykiai su įvairiomis moterimis, rašytoja meistriškai pavaizduoja ir vyrų santykius svarbius Heiano laikotarpyje. Gendžio emocinės kelionės, stengiantis pažinti moterį ir save, leidžia suprasti žmogaus charakterio sudėtingumą. Jo nuotykiai niekada nesibaigia, o tik transformuoja jį iš lengvabūdžio nuotykių ištroškusio jaunuolio į vyrą, norintį pasiekti tiesą. Savo kūrinyje Murasaki skaitytojus supažindina ne tik su vyro ir moters santykiais kaip tarp įsimylėjėlių, bet ir su tarpusavio ryšiu, kuris atsiranda tarp tėvo, sūnaus, sutuoktinio, draugo ar užtarėjo.
Murasaki Šikibu dienoraštis
Murasaki Škibu Nikki – dienoraštis, kuriame aprašomi dvaro kasdieniai įvykiai. Tuo laikotarpiu autorė tarnavo Imperatorienei Shōši, kuri, manoma, buvo mėgiamiausia Fudživara Mičinaga duktė. Rašytoja užrašuose iš arti leidžia susipažinti su imperatoriškuoju dvaro gyvenimu, pajusti kasdienį rūmų ritmą ir buitį. . Reikia pridurti, jog Murasaki Šikibu kūrinys yra daugiau negu dienoraštis. Tuo laikotarpiu moterų rašytose užrašuose buvo ne tik fiksuojami chronologiniai kasdieniai įvykiai, bet ir aprašomos meilės istorijos, ar kaip šiame kūrinyje - Murasaki Nikki – imperatorienės vaikų gimimas, bei poezija.
Murasaki dienoraštis apima dvejus metus dvare. Šis kūrinys skiriasi nuo kitų dienoraščių, nes jame yra pateikiamas detalus įvykių aprašymas su įžvalgia autorės analize, kuri leidžia savitai interpretuoti problemas. Kūrinys prasideda Tsuchimikado rūmų aprašymu rudenį, esant imperatorienė Shōši nėščiai, todėl ji yra perkeliama iš Ičijo rūmų. Tsuchimikado rūmai buvo pagrindinė Mičinagos rezidencija, kuri priklausė Shōši mamai. Perkelimas į kitus rūmus buvo vykdomas ne tik dėl noro būti su motina. Pagrindinė priežastis buvo rūmų nuo „taršos" apsaugojimas. Shōši jau 9 metus buvo imperatoriaus žmona, todėl atžalos gimimas buvo itin laukiamas. Ypač tai buvo svarbu Mičinagai, nes tokiu būdu jis galėjo įtvirtinti savo galią, užtikrindamas, jog sosto įpėdinis yra jo anūkas. Murasaki ignoruoja platesnį politikos ir istorijos aprašymą, manydama, jog visas kontekstas jau yra žinomas. Tad pirma dienoraščio dalis pateikia pagrindinius dvaro gyvenimo aprašymus, supažindina su Imperatoriene ir galiausiai, vos ne visada pasikartojanti dalis - autorės analizė. Skaitytojus su pagrindinias dvaro veikėjais supažindinama pagal jų galią ir poziciją rūmuose bei pagal aprašyto įvykio nuotaiką dvare. Dienoraštyje chronologiškai aprašomas pasiruošimas Princo gimimui bei vykdomos ceremonijos.
Išskirtinis dienoraščio bruožas yra privatumo ir viešumo balansas, kurį autorė meistriškai išsaugo lygindama įvykius iš savo stebėtojo pusės, juos analizuodama. Be to, tik moterų dienoraščiuose galime rasti tiek daug detalios informacijos apie aplinką, rūbus, ornamentus. Kūrinio pabaigoje autorė daug dėmesio skiria savo bičiulių freilinių aprašymams nuo jų išvaizdos iki charakterio bruožų. Po to seka kritika Shōši palydos bukagalviškumui, Imperatorienės bailumui bei dvariškių be stuburiškumui. Taip pat pateikiamas kandus aprašymas apie to laikotarpio rašytojus - Izumi Šikibu, Akazome Emon ir Sei Šonagon, kuris atskleidžia kritišką autorės mąstymą. Galų gale, dienoraštis baigiasi laiško formos pabaiga.
Skeletonas 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse
Skeletonas 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse vyko Alpensijos slidinėjimo centre, Pjončano apskrityje, Pietų Korėjoje.
== Medalininkai ==
Kvalifikacija
Olimpinėse žaidynėse skeletono rungtyse iš viso dalyvavo 50 sportininkų. Kvotos paskirstytos pagal Tarptautinės bobslėjaus ir skeletono federacijos reitingą.
Michailas Vsevolodovičius
Michailas Vsevolodovičius (, 1179 m. – 1246 m. rugsėjo 20 d.) – Perejaslavlio kunigaikštis (1206 m.), Černigovo kunigaikštis (1223–1226 m., 1243–1246 m.), Naugardo kunigaikštis (1225 m., 1229 m.), Haličo kunigaikštis (1235–1236 m.), didysis Kijevo kunigaikštis (1236–1240 m. ir 1241–1243 m.). 1547 m. paskelbtas šventuoju.
Biografija
Tėvas Vsevolodas Sviatoslavičius Ryžasis, motina Lenkijos karaliaus Kazimiero II duktė Marija. Sūnus Rostislavas Michailovičius.
Dalyvavo 1223 m. Kalkos mūšyje su mongolais–totoriais. Vengrijos karaliaus Belos IV padedamas 1235 m. užėmė Haličą, vėliau – Kijevą. Mongolams–totoriams puolant Rusią 1240 m. pabėgo į Vengriją. 1241 m. sugrįžo į Kijevą, sostą prarado 1243 m., kai išvyko į Vengriją, į sūnaus Rostislavo ir Belos IV dukters Onos vestuves. Nužudytas Aukso ordoje, kai atvyko čia jarlyko Černigovo žemei valdyti. 1547 m. kanonizuotas.
Žvėrių vinkšna
Duomenys
Objekto skelbimo saugomu tikslas – išsaugoti įspūdingų matmenų vinkšną. 2017 m. Aplinkos ministerijos įsakymu Nr. D1-288 paskelbtas valstybės saugomu objektu.
Apimtis 1,3 metro aukštyje – 5,35 m. Aukštis – 18 m.
Žeta
Žeta  – sala Atlanto vandenyne, šalia Bisau Gvinėjos krantų. Priklauso Kašeu regionui. Yra tuoj į vakarus nuo Pesišės salos, Mansoa estuarijoje, nuo žemyno atskirta 3 km pločio sąsiauriu. Į pietus yra smulkios Kaio salelės (vienoje jų yra švyturys). Plotas – 108,9 km². Kranto linijos ilgis – 72,6 km.
Salos paviršių dengia tropiniai miškai, pakrantės vešliai apžėlusios mangrovių sąžalynais. Yra daug trumpų upių, pelkynų. Klimatas tropinis, vasarą dažnos liūtys.
Žetoje gyvena mandžakų tautos žmonės. Pagrindinė gyvenvietė – Bagangas.
Girstutis
Girstùtis – asmenvardis.
K. Kuzavinio ir B. Savukyno „Lietuvių vardų kilmės žodyne“ teigiama, kad istoriniuose aktuose šiuo vardu fiksuotas Mindaugo sūnus.
Girstučio vardu pavadinti šie pastatai, esantys Kaune:
Didkiemio tvenkinys
Didkiemio tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Šilalės rajone, 13 km į pietus nuo Šilalės, Didkiemio kaimo šiaurinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus J-13 upelį (Jūros intakas) 0,38 km nuo jo įtekėjimo į Balskų tvenkinį. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,24 km, plotis – iki 0,04 km. Altitudė 63,4 m. Krantai aukštoki, statūs, šlaitai apaugę medžiais. Į šiaurę plyti dirbami laukai ir pievos.
Panemunės koplyčia
Panemunės koplyčia – mauzoliejinė koplyčia, esanti Panemunės kaime, paribyje su Naukaimiu (Skirsnemunės sen.), Jurbarko rajone, apie 7 km į šiaurės rytus nuo Skirsnemunės. Koplyčia stūkso už 400 m į vakarus nuo kelio kelio. Ji užima apaugusį medžiais plotelį, kurį supa atviri dirbami laukai. Čia nėra privažiavimo, 200 m į pietus teka Antvardės upelis. miniatiūra|220px|left|Galinis fasadas
Atokiai stovinti koplyčia aklinai uždaryta masyviomis geležinėmis durimis ir langinėmis. Aplinka prižiūrėta, neseniai (2016 m. duomenimis) atlikti kai kurie pastato remonto darbai: sumūryti įėjimo laiptai, sutvarkytas akmenų grindinys aplink cokolį.
Istorija
Tarpukaryje aplinkinės žemės priklausė ponams Jasinskiams. Netoli koplyčios, į vakarų pusę, stovėjo Panemunės dvaras. Koplyčioje buvo rengiamos pamaldos, į kurias eidavo vietos žmonės.
Sovietmečiu koplyčia buvo įtraukta į Respublikinio žemėtvarkos projektavimo instituto parengtą „Lietuvos TSR Jurbarko rajono gamtos, istorijos ir kultūros paminklų katalogą“, turėjo suteiktą saugotino objekto eilės numerį „89sg“, kartografuota 1969-1972 m. laikotarpyje. Trumpame katalogo įraše nurodyta prasta mūrinės Panemunės koplyčios būklė: apleista, išdaužytais langais, išluptomis grindimis. Taip pat nurodyta buvusio Panemunės dvaro (eilės nr. „88sg“) vieta: Antvardės upelio dešinysis krantas, 600 m į vakarus nuo kelio Raseiniai-Šilinė, 600 m į šiaurės vakarus nuo Zosės Vitkauskienės sodybos.
Architektūra
Koplyčia mūrinė, su laidojimo rūsiu. Tūris kompaktinis, stačiakampio plano, su pusapskrite apside, 1 aukšto. Stogas dvišlaitis, dengtas skardos lakštais. Priekinio fasado frontone, virš įėjimo durų, sumūrytas reljefinis kryžius.
Serena Bennato
Serena Bennato (g. 1945 m. spalio 18 d. Neapolis) – italų teatro, kino ir televizijos aktorė.
Simona Caparrini
Simona Capparini (g. 1972 m. sausio 5 d. Florencija) – italų aktorė.
Yra baigusi Genujos Dramos akademiją, taip pat žinių sėmėsi Niujorko „Union Square“ teatre. Laisvai kalba angliškai ir prancūziškai, nes yra ilgą laiką gyvenusi tiek Niujorke, tiek Londone, bei 4 metus Paryžiuje. Dažniausiai vaidina italų arba ispanų televizijos serialuose, tačiau yra sukūrusi vaidmenis ir pas tokius režisierius kaip Woody Allen („To Rome with Love“) ir Guy Ritchie („Šnipas iš U.N.C.L.E.“). right|thumb|170px right|thumb|170px
Agva Negros perėja
thumb|245px|Agva Negros perėja
Agva Negros perėja ( – „Juodojo vandens perėja“) – kalnų perėja Andų kalnuose, ties Argentinos (San Chuano provincija) ir Čilės (Elkio provincija) siena. Aukštis – 4780 m. Pro perėją eina kelias iš San Chuano (pro San Chose de Chačalį, Vikuniją) į Kokimbą.
Perėja pravažiuojama nuo gruodžio iki balandžio, likusiąją metų dalį dažniausiai būna užpustyta sniego. Tai aukščiausia tarptautinė perėja Čilės–Argentinos pasienyje ir viena aukščiausių tarptautinių perėjų pasaulyje.
Agva Negros perėja buvo atidaryta 1965 m., bet dėl įtemptų Argentinos ir Čilės politinių santykių 1977–1994 m. buvo uždaryta. Per Agva Negros perėją rengiamasi tiesti tunelį, kuris leistų susisiekimą ištisus metus.
Monica Strebel
Monica Strebel (g. 1948 m.) – šveicarų kino aktorė, didžiąją gyvenimo dalį praleidusi Italijoje ir vaidinusi šios šalies juostose.
right|thumb|170px
Dance revolution
Dance revolution – tarptautinis šokio konkursas, vykstantis Vilniuje, Kongresų rūmuose. Šokėjai kovoja 4 kategorijose: charakterinių, šiuolaikinių, gatvės bei šou šokių. Daugiausią pasirodymų – šou šokių stiliaus kategorijoje.
Istorija
2010 metais konkursas buvo surengtas pirmą kartą. Konkurso iniciatorius – VšĮ „Modus projektai“. Konkurso organizatorė – choreografė Viktorija Nenartovič, šokių studijos „Modus dance“ vadovė.
2013 metais konkurse dalyvavo beveik 2000 dalyvių, buvo daugiau nei 150 pasirodymų, daugiau nei 80 kolektyvų iš Lietuvos (Vilniaus, Kauno, Klaipėdos, Šiaulių, Panevėžio, Alytaus, Vilkaviškio, Šakių, Kaišiadorių, Jurbarko, Birštono, Prienų, Tauragės, Šilalės, Marijampolės, Gargždų) bei kaimyninių šalių: Baltarusijos, Latvijos, Estijos, Lenkijos.
2013 metais finaliniame koncerte buvo pristatyta „Stilingiausių šokėjų šukuosenų šou“ (plaukų stilistai Martynas Šalkauskas ir Aivaras Grusas), pasirodė Lietuvos atlikėjai (grupė „DAR“, Vudis, Džei Džei, Anatolijus ir Druskininkų Deimantinis Choras, Rasa Kaušiūtė ir šokių grupė „Modus Dance“).
2014 metais konkurse buvo surengta neatlygintinos donorystės akcija kartu su Vilniaus universitetinės ligoninės Santariškių kraujo centru. Visi, davę kraujo, gavo nemokamus pakvietimus į jubiliejinį (5-ąjį) finalinį renginį. Apie sveiką mitybą konsultavo UAB „Aš myliu save“ darbuotojai.
Athlone Town (moterys)
Athlone Town moterų komanda – Airijos moterų futbolo komanda iš Atlono.
Dance revolution
Vertinimo komisija
Vertinimo komisiją sudaro Lietuvos ir užsienio choreografai, aktoriai, grožio industrijos atstovai.
Athlone Town (moterys)
Moterų komanda dalyvauja Nacionalinėje moterų lygoje.
Stadionas
Namų rungtynes žaidžia Atlono stadione, kuris talpina 5 tūkst žiūrovų. Iš jų 2 tūkst. vietų yra sėdimos.
Dance revolution
Vertinimo komisija
2013 metais Komisiją sudarė Eugene Quiet, Vjiačiaslav SanSay, Lina Puodžiukaitė, Jolanta Davolytė, Vaidotas Martinaitis, Vaclovas Paukštė bei Marijanas Staniulėnas, Martynas Šalkauskas, Aivaras Grušas, Živilė Petroševičienė).
Athlone Town (moterys)
Istorija
Klubas įkurtas 1887 m. Vyrų komanda dalyvauja šalies futbolo pirmenybėse.
Athlone Town WFC
Moterų komanda nuo 2020 m. dalyvavo aukščiausioje šalies lygoje.
Dance revolution
Didysis prizas
Pagrindinio prizo (GRAND PRIX) dydis – 555 eurai.
Arboretumas
220px|thumb|right|VDU ŽŪA arboretumas 220px|thumb|right|Dubravos arboretumas Arboretumas ( – medis) – gausi sumedėjusių augalų kolekcija, įveista sistematiniu arba geografiniu rūšių eksponavimo principu, skirta moksliniams tyrimams, mokymui, švietimui, rekreacijai. Arboretumą galima vadinti dendrariumu ( – medis) arba dendrologiniu sodu, dendroparku, ypač jei kolekcija nėra didelė, o jos želdiniai parkiniai, ir greta nefunkcionuoja mokslinė šios srities įstaiga.
Geografiniu rūšių eksponavimo būdu įveistose kolekcijose parodomi atskirų geografinių regionų, pavyzdžiui, Centrinės Europos, Šiaurės Amerikos, Rytų Azijos, Kaukazo ir kt. floros ypatumai, rūšinė sudėtis, konkrečiam regionui būdinga augalų išvaizda.
Lietuvoje yra Dubravos arboretumas, Vytauto Didžiojo universiteto Žemės ūkio akademijos arboretumas, Skinderiškio dendrologinis parkas.
Gisella Marengo
Gisella Marengo (g. 1975 m. gruodžio 16 d. Kuneo) – italų aktorė ir prodiuserė.
Luigi Datome
Luidžis „Džidži“ Datomė (g. 1987 m. lapkričio 27 d. Montebelunoje, Italijoje) – Italijos krepšininkas, rungtyniaujantis krašto puolėju. Datome ūgis yra 203 cm, svoris 98 kg, ir jo pozicija yra lengvasis kraštas. Jis gimė Montebelunoje, bet augo Sardinijoje.
Karjera
L. Datomė žaidė Sienos „Montepaschi“ klube nuo 2003 m. iki 2006 m., su Skafačio „Basket“ nuo 2006 m. iki 2008 m., ir Romos klube „Virtus“ nuo 2008 m. iki 2013 m. Jis buvo 2009 m. pripažintas Italijos lygos geriausiu jaunuoju krepšininku. Jį 2013 m. paskelbė Italijos lygos naudingiausiu sezono žaidėju. Jis pasirašė 2013 m. liepos 16 d. dvejų metų sutartį su Detroito „Pistons“ NBA klubu, ir jis pasirinko tryliktą numerį. L. Datomė žaidžia taip pat Italijos rinktinėje ir jis dalyvavo čempionate „Eurobasket“ 2007 m., 2009 m. ir 2013 m.
2023 m. paskelbė apie karjeros pabaigą.
Alpensijos slidinėjimo centras
Alpensijos slidinėjimo centras  – ledo trasa Alpensijos kurorte, Pjončano apskrityje Pietų Korėjoje. 2018 m. žiemos olimpinių žaidynių trasa bobslėjaus, skeletono ir rogučių varžyboms.
Istorija
2014 m. kovo mėnesį pradėti trasos statybos darbai. Statybos iš viso atsiėjo 114,5 mln. JAV dolerių, kurios finansavo vietinė taryba (25 %) ir nacionalinė vyriausybė (75 %).
2017 m. trasa atidaryta. Tų pačių metų vasario mėnesį trasoje įvyko Rogučių sporto mišrių estafečių pasaulio taurės etapas, o kovo mėnesį bobslėjaus ir skeletono pasaulio taurių etapas.
Aleksandras Šepkus
Aleksandras Šepkus (, 1954 m. kovo 24 d. Kaune – 2021 m. rugsėjo 6 d. Niujorke, JAV ) – lietuvių juvelyras.
Biografija
Mokėsi Kauno 5-ojoje vidurinėje mokykloje, vėliau įstojo į Vilniaus dailės instituto (dabar – Dailės akademija) Pramoninės dailės katedrą. Ją baigė 1977 metais.
1988 m. menininkas išvyko į Jungtines Amerikos Valstijas.
1992 m. Manhatane įsteigė savo kompaniją – Alex Šepkus. Juvelyro papuošalai parduodami beveik 150-ies šalių meno galerijų.
A. Šepkus dirbo su brangiomis, kartais egzotiškomis medžiagomis, o jo papuošalų formos asocijuojasi su majų ir indėnų kultūromis. Netrūksta ir sąsajų su senosiomis Rytų, krikščioniškosios Bizantijos kultūromis, taip pat su secesijos stiliumi, garsaus austrų menininko Gustavo Klimto kūryba.
Los Altosas
Los Altosas, oficialiai – Šeštosios Aukštumų Valstybės Respublika (República del Sexto Estado de Los Altos) – valstybė Centrinėje Amerikoje, gyvavusi 1838–1840 ir 1848 m. Iki subyrant Jungtinėms Centrinės Amerikos provincijomis buvo viena iš 6 jos federacinių provincijų. Apėmė dabartinės Gvatemalos vakarinę dalį bei Meksikos Čiapaso valstijos Sokonusko sritį. Sostinė – Kecaltenangas.
Valstybė susidarė dėl priešpriešos tarp liberalų ir konservatorių Gvatemaloje. Ginčai dėl Gvatemalos pasidalijimo prasidėjo tuoj po to, kai 1821 m. Meksika paskelbė nepriklausomybę nuo Ispanijos. 1824 m. šis klausimas iškeltas Jungtinių provincijų parlamente, tačiau Gvatemala prieštaravo bet kokiems atsiskyrimams.
1838 m. vasario 2 d. Los Altosas paskelbė nepriklausomybę nuo Gvatemalos, Jungtinių provincijų parlamentas ją pripažino šeštąja federacijos provincija. Tuo metu teritorija buvo padalinta į Totonikapano, Kecaltenango, Sučitepekeso-Sololos ir Sokonusko sritis.
Los Altosas iki galo palaikė Jungtines provincijas, tačiau šios dėl kilusio pilietinio karo subyrėjo. Po subyrėjimo Los Altosas pasiskelbė nepriklausoma valstybe, tačiau 1840 m. Gvatemalos generolo Rafaelio Kareros pajėgos užėmė didelę dalį teritorijos. Pasinaudojusi chaosu, Meksika užėmė Sokonusko sritį.
1844, 1848 ir 1849 m. Los Altose rengti sukilimai prieš Kareros diktatūrą tačiau regionui atgauti nepriklausomybės nebepavyko.
Mosėdžio I akmuo su dubeniu
Mosėdžio (Šerkšnių) akmuo su plokščiadugniu dubeniu (saugotinas objektas) – mitologinis akmuo pietvakarinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Mosėdyje, Bartuvos dešiniajame krante, Respublikinio V. Into akmenų muziejaus ir Salantų regioninio parko teritorijoje.
Apibūdinimas
Akmuo pilkas, apysmulkio grūdėtumo granito, apskritas, 1,33–1,42 cm skersmens ir 74–80 cm aukščio. Virš žemės kyšo 43–52 cm aukščio dalis. Šonų viršutinė, iki 30–35 cm pločio dalis šiurkščiai aptašyta, o apatinė šonų dalis ir akmens apačia nelygi, vietomis grubiai apskaldyta.
20 m į pietryčius stovi paminklas Kardo rinktinės partizanams, o 35 m į pietvakarius stūkso Mosėdžio II akmuo su dubeniu.
Istorija
1969 m. akmenį rado Vaclovas Intas. Jis buvo Šerkšniuose, Bartuvos kairiajame krante, 65 m į pietus nuo upės, atšlaitėje priešais J. Rumbučio sodybą. Aptiktas gulintis ant šono, dubeniu atsuktas į pietvakarius. 1971 m. perkeltas į Mosėdžio akmenų muziejų.
Tyrinėjimai
1971 m. aplinką tyrinėjo Lietuvos istorijos instituto archeologas Vytautas Urbanavičius. 50 m į rytus nuo akmens buvo aptikta apie 1 m skersmens ir 80 cm gylio ugniavietės duobė su 5 cm storio degėsių ir anglių sluoksnį. Virš laužavietės rasta daug pilko granito nuoskalų.
Manoma, kad šioje vietoje buvusi pagoniška šventykla, kurioje šalia židinio stovėjęs aukuras (akmuo su dubeniu). Šventyklą naikinant, apeiginis akmuo buvęs nuridentas į nuošalesnę vietą ir įverstas šonu į duobę.
Į pietus-pietryčius nuo akmens buvo išlikę akmenų krūsnių, ženklinančių ankstyvosios žemdirbystės laukus.
Senovės kulto vieta, kurioje yra akmuo, datuojama I tūkstantmečio antrąja puse – XV-XVI a.
Anny Duperey
Anny Duperey (tikrasis vardas – Anny Legras; g. 1947 m. birželio 28 d. Ruanas) – prancūzų teatro, kino ir televizijos aktorė, rašytoja, apdovanota Legiono Garbės ordinu (1997).
Biografija
Jos tėvas buvo fotografas. Jis kartu su žmona mirė namuose apsinuodiję dūmais, kuomet Anny buvo 8 metai. Ją augino senelė ir teta iš tėvo pusės. 1964 m. ji persikėlė į Paryžių, kur tapo modeliu ir tuo pačiu vaidino teatre. Po pasirodymo TV filme „L‘examen de passage“ režisierius Jean-Luc Godard suteikė jai vieną pagrindinių vaidmenų komedijoje „2 ou 3 choses que je sais d‘elle“ (1967). Vėlesni jos vaidmenys taip pat buvo lengvo stiliaus filmuose, kol Alain Resnais pakvietė ją vaidinti biografinėje dramoje su Jean-Paul Belmondo „Stavisky...“ (1974). Po vaidmens komedijoje „Un éléphant ça trompe énormément“ (1976) Anny sulaukė galimybės pasirodyti ir Holivude – dramoje su Al Pacino „Bobby Deerfield“ (1977).
Daug vaidmenų atlieka ne tik kine, bet ir televizijoje. 1976 m. išleido romaną „L‘admiroir“ ir vėliau parašė keliolika knygų, kurios Prancūzijoje tapo bestseleriais.
Šeima
Anny turėjo jaunesnę seserį Patriciją, kuri mirė 2009 m.
18 metų gyveno su aktoriumi Bernard Giraudeau, su kuriuo susilaukė 2 vaikų: sūnaus Gael (g. 1982 m.) ir dukters Saros, kuri tapo aktore. right|thumb|150px right|thumb|150px right|thumb|150px
Mirabelio dvaras
miniatiūra|289x289px|Mirabelio dvarvietė Mirabelio įtvirtinta dvarvietė – XV a. minimas Mirabelio piliakalnis, XVI–XVII a. kariniai įtvirtinimai, apie 1800 m. jame įkurtas Mirabelio dvaras, Mirabelio kaime, Kupiškio rajone.
Istorija
kairėje|miniatiūra|Mirabelio dvarvietė
Pavadinimo kilmė
Mirabelio dvaras iš pradžių vadinosi Atadavariu. Šis vardas galėjo būti kilęs iš veiksmažodžio „atiduoti“ (turint omenyje dvarui atiduoti duoklę). 1797 m. dvaras atiteko prancūzų diplomatui, nuo Prancūzijos revoliucijos pabėgusiam į Rusiją – Augustui Šuazeliui Gufjė. Gali būti, kad dabartinis vardas Mirabelis ir yra prancūziškos kilmės.
Lauko įtvirtinimai
Dešiniajame Kupos upės šlaite ir apie 400 m į šiaurę nuo geležinkelio Rokiškis–Kupiškis yra išlikę senoviniai lauko įtvirtinimai. Po kelių žvalgomųjų ekspedicijų nustatyta, jog įtvirtinimai supilti XVI–XVII amžiuje, tačiau jų paskirtis tebėra neaiški. Manoma, jog tai galėjo būti įtvirtinta dvaravietė. Senovinius įtvirtinimus sudaro 170 m ilgio ir nuo 100 m iki 85 m pločio lygi aikštė. Jos šlaitai statūs, o aukštis svyruoja nuo 1 iki 3–4 metrų. Įtvirtinimai priskirti archeologiniams paminklams. Dvaras jau egzistavo XVIII a. antroje pusėje. Apie tai liudija Lietuvos Nacionalinės M. Mažvydo bibliotekos Rankraščių skyriuje saugomi 1764–1773 m. laiškai. XVIII a. dvaras priklausė LDK iždo raštininkui Mykolui Kosakovskiui. Išlikę Mirabelio dvaro valdytojo Kristupo Semaškos susirašinėjimai ūkio reikalais su Mykolu Kosakovskiu bei jo žmona Barbora Ziberkaite-Kosakovskiene.XIX a. antroje pusėje Mirabelio dvaras priklausė prancūzų grafų Šuazelių (de Choiseul) giminei. XX a. pr. Mirabelio palivarką valdo Marija ir Liudvikas de Šuazel Guffie
Vietovė tarpukario Lietuvoje dažnai vadinama piliakalniu. Mirabelio piliakalnis pateko į Petro Tarasenkos sudarytą archeologijos paminklų sąrašą, padavimų yra užrašęs Jurgis Elisonas.
1992 m. Mirabelio dvarvietė įtraukta į Kultūros vertybių registrą (u. k. 5279). 1998 m. paskelbtas kultūros paminklu, 2005 m. pripažintas valstybės saugomu. 2018 m. Kupiškio rajono savivaldybės taryba įtraukė į lankytinų vietų sąrašą.
1993 m. atlikti Mirabelio karinių įtvirtinimų žvalgomieji archeologiniai tyrimai (vad. P. Tebelškis). 2015 m. atlikti Mirabelio aplinkos ir įtvirtintos dvarvietės teritorijos ir vizualinės apsaugos zonos archeologiniai žvalgymai (vad. V. Muralis).
Sara Tommasi
Sara Tommasi (g. 1981 m. birželio 9 d. Narnis) – italų kino aktorė, televizijos laidų vedėja ir modelis.
Biografija
Yra baigusi ekonomikos studijas Milane ir aktorių rengimo studiją Niujorke. Karjerą televizijoje pradėjo 2002 m. kaip muzikinių laidų vedėja, 2004 m. dalyvavo realybės šou „L‘isola dei famosi“, pozavo erotinėje fotosesijoje žurnalui „Max“. 2008 m. nusifilmavo kino komedijoje „Ultimi della classe“.
Sara išgarsėjo ir kaip futbolininkų Ronaldinho ir Mario Balotelli draugė. Vėliau tapo žinoma apie jos dalyvavimą tuometinio Italijos ministro pirmininko Silvio Berlusconi rengiamuose vakarėliuose, tačiau pati Sara interviu tvirtino esanti auka, kuria buvo pasinaudota, kuri buvo svaiginama narkotitais ir atmetė prielaidas, kad pati teikia eskorto paslaugas.
2012 m. ji nusifilmavo pornografiniame filme „Sara Tommasi: Il Mio Primo Film Hard“, o tų pačių metų rudenį atsidūrė ligoninėje, kur buvo gydoma nuo depresijos.
Girstučio kultūros ir sporto centras
thumb|Girstučio kultūros ir sporto centras VšĮ Girstučio kultūros ir sporto centras – kultūros ir sporto centras Kaune, Kauno miesto savivaldybės nuosavybė; viešoji įstaiga. Įsikūrusi Girstučio rūmuose. Juose yra 569 vietų žiūrovų salė, 500 kv.m. scena, grimavimosi patalpos (30 žmonių), Girstučio baseinas, įrengtas pirčių kompleksas. Įstaigoje dirba 16 darbuotojų. Vadovas Mindaugas Skvarnavičius.
Veikla
Misija – propaguoti profesionalų teatro, muzikos, šokio, dailės meną, skatinti mėgėjų meną, ieškoti naujų turiningo laisvalaikio praleidimo, gyventojų tarpusavio bendravimo formų, atsižvelgiant į skirtingas amžiaus, pomėgių ir išsilavinimo grupes.
Organizuojami įvairūs renginiai, festivaliai (pvz., „Šokio erdvėje", „Lietuvos teatrų pavasaris – Kaunas“, kuriame pristatomi naujausi ir geriausi sezono spektakliai). Minima Kovo 11-osios gatvės bendruomenės šventė. Vyksta tradicinis Naujametinis vakaras-koncertas „Klasikos akordai“, kiti įvairūs miesto renginiai.