cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tigras (upė)
Tigro ir Eufrato tarpupis buvo Mesopotamijos civilizacijos lopšys. Čia klestėjo Asirijos, Babilono valstybės.
Taba Cekos rajonas
Administracinis suskirstymas
Taba Cekos rajonas padalintas į:
5 apygardos:
13 vietinių bendruomenių tarybų:
Gabrėlai
Gabrėlai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 9 km nuo Kurklių, netoli Nevėžos ežero.
Korsikas
Korsikas – miestas Italijoje, Lombardijoje, Milano provincijoje.
Korsikui suteiktas miesto titulas prezidento dekretu 1987 m. liepos 22 d.
Lankesa
Lankesa – upė Vidurio Lietuvoje; Obelies kairysis intakas. Prasideda netoli Reniūnų kaimo (Ukmergės raj.). Teka į pietvakarius (Jonavos raj.), po santakos su Medukšna staiga pasuka į šiaurės vakarus. Įteka į Obelį (Kėdainių raj.) 17 km nuo jos žiočių, ties Valkaičiais.
Intakai:
Vidutinis nuolydis – 89 cm/km. Didesnių potvynių metu, upė išsilieja iš krantų. Vasarą dažnai vietomis išdžiūsta, o žiemą įšąla iki dugno.
Gyvenvietės prie Lankesos: Gaižūnai, Pasraučiai, Martyniškis, Žeimių GS, Palankesiai, Žeimiai (Jonavos r.), Užkapiai, Vainiūnai, Stašaičiai (Kėdainių r.).
Vandenvardis kilęs nuo žodžio lanka („lygi, užliejama pieva prie vandens; klonis, slėnys“) arba lankas, lankstas („įlinkis, kreivė“).
Žemaitkiemio valsčius (Šilutė)
Žemaitkiemio valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje. Centras – Žemaitkiemis.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. 1-ojoje pusėje. 1920 m. valsčius perduotas iš Tilžės apskrities Pagėgių apskričiai. Valsčius panaikintas 1947 m. lapkričio 6 d. prijungiant prie Saugų valsčiaus.
Smogoruvka Dolistovska
Smogoruvka Dolistovska  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Goniondzo valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į rytus nuo Goniondzo, 15 km į šiaurės rytus nuo Monkų ir 49 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Humanitarizmas
Humanitarizmas – etinė pozicija, kurios pagrindas yra susirūpinimas žmonių gerove ir poreikiais, ypač tų asmenų, kurie yra pažeidžiami, kenčiantys, esantys pavojingose situacijose. Humanitarizmo atstovai vadinami humanitarais arba humanitariniais darbuotojais, humanitariniais savanoriais. Jie pasisako už vieningą žmoniją, pagalba vieni kitiems nepaisant politinių nesutarimų arba karinių konfliktų, pasirūpinimą nepalankioje padėtyje atsidūrusiais žmonėmis, nepaisant to, kur ir kas tokie jie yra. Po Šaltojo karo pabaigos, humanitarizmas taip pat pradėtas sieti su žmogaus teisių apsauga.
Humanitarizmas įgyvendinamas praktikoje kuriant humanitarinę teisę, reaguojant į humanitarines krizes, teikiant humanitarinę pagalbą.
Principai
Yra išskiriami keturi pagrindiniai humanitarizmo principai:
Veikla
Humanitariniai darbuotojai vyksta į krizių apimtas vietas ir vykdo jose įvairia veiklą: dalina maistą, teikia medicininę pagalbą, rūpinasi apgyvendinimu, gyvenviečių atstatymu. Daugiausiai dėmesio kreipiama tuo metu būtiniausiems žmonių poreikiams patenkinti.
Organizacijos
Didžiausios humanitarinės organizacijos yra Tarptautinis Raudonojo Kryžiaus ir Raudonojo Pusmėnulio Judėjimas, Gydytojai be sienų, Peace Corps ir kt.
Perspektyva
Perspektyva ( <  – kiaurai matau) – trimačių kūnų vaizdavimo plokštumoje būdas, kuriuo sukuriama realių erdvių santykių ir apimčių iliuzija. Perspektyva pagrįsta optiniu reiškiniu – tariamu figūrų bei daiktų mažėjimu ir jų lygiagrečių linijų susikirtimu horizonte, kūnams tolstant nuo žiūrovo akies.
Jean-Claude Juncker
Žanas Klodas Junkeris (Jean-Claude Juncker) (g. 1954 m. gruodžio 9 d.) – Liuksemburgo politikas, buvęs Europos Komisijos prezidentas (2014-2019).
Biografija
Nuo pat sukūrimo 2005 m. Juncker yra Eurogrupės vadovas. Juncker gimė Reidene, o didesnę dalį savo vaikystės praleido Belvo mieste. Juncker pradėjo lankyti mokyklą Belgijoje, o ją baigė ir brandos atestatą gavo vienoje iš Liuksemburgo gimnazijų (Lycée Michel-Rodange). 1974 m. jis prisijungė prie šalies krikščionių socialistų partijos. 1979 m. Jucker baigė teisės studijas Strasbūro universitete. 2014-2019 Vėliau grįžęs į Liuksemburgą Juncker sugebėjo gauti darbą parlamento sekretoriate, o nuo 1989 m. tapti šalies finansų ministru.
Nuo 1990 iki 1995 m. Juncker vadovavo Liuksemburgo krikščionių socialistų partijai. 1995 - 2013 m. buvo Liuksemburgo ministru pirmininku. Jis yra ilgiausiai savo poste išbuvęs vyriausybės vadovas visoje ES. 2014 m. tapo Europos Komisijos prezidentu.
Liedas
Liedas arba Leda – upelis Kėdainių rajone; Šušvės dešinysis intakas. Prasideda laukuose Pernaravos seniūnijoje, ~2 km į pietvakarius nuo Pernaravos. Teka į rytus, per Pelutavą, toliau kerta Pernaravos-Šaravų miško šiaurinį pakraštį. Žemupyje vaga tampa labai vingiuota. Kerta Josvainių-Ariogalos kelią ir netoli Juodkaimių įteka į Šušvę.
Didžiausias intakas – Sąsvila (kairysis).
Valentina Tereškova
Valentina Vladimirovna Tereškova (g. 1937 m. kovo 6 d. Jaroslavlio regione) – Tarybų Sąjungos kosmonautė ir parašiutininkė. Pirmoji pasaulyje moteris, skridusi į kosmosą. Ji sėkmingai 1963 m. birželio 16–19 dienomis įvykdė trijų dienų orbitinį skrydį tarybiniu kosminiu laivu Vostok 6. Skrydžio metu buvo tiriama nesvarumo būklė.
Biografija
Gimė 1937 m. Jaroslavlio srityje, buvusioje TSRS (dabar Rusija). Būdama 18 metų pradėjo dirbti tekstilės fabrike. 1961 m. įstojo į parašiutininkų būrelį. Tais pačiais metais TSRS prasidėjo moterų siuntimo į kosmosą programa, kurioje Tereškova buvo patvirtinta kosmonaute. Sprendimas siųsti moterį į kosmosą buvo TSRS ir JAV kosminių varžybų išdava. Tokiu būdu TSRS ministras pirmininkas Nikita Chruščiovas parodė Jungtinėms Amerikos Valstijoms, kad TSRS pirmauja kosminėse varžybose.
Seniūnas (Lenkija)
Sąvoka Seniūnas ir jo veiklos per daug šimtmečių dažnai keisdavosi.
Giovanni Pierluigi da Palestrina
Džovanis Pjerluidžis da Palestrina, paprastai žinomas pravarde Palestrina (, 1525 ar 1526 m. − 1594 m. vasario 2 d.) – XVI a. italų Romos polifoninės mokyklos kompozitorius. Įvardijamas vienu iškiliausių renesanso ir Vakarų kultūros kompozitorių. Tituluojamas „bažnytinės muzikos išgelbėtoju“. Jo kūryba dažnai vertinama aukščiausiu renesanso polifoninės muzikos pasiekimu. Didžiąją jos dalį sudaro bažnytiniai vokaliniai kūriniai.
Biografija
Džovanis Pjerluidžis gimė 1525 arba 1526 m. Palestrinos miestelyje netoli Romos (kita versija – Romoje). Tikras jo vardas nėra tiksliai nustatytas. Pavardė, jeigu ją turėjo, nežinoma. Paprastai kompozitorius žinomas pravarde nuo gimtojo miesto – Palestrina. 1537 m. jis minimas choro berniuku Romos Švč. Marijos Didžiojoje bažnyčioje, kur mokėsi muzikos. Jo mokytojais buvo prancūzai, tuo metu choro vadovai, Robin Allapert ir Fimin Lebel. Nežinoma, kada būsimasis kompozitorius ten atvyko ir kiek prabuvo laiko. 1544 m. jis užėmė vargonininko vietą Šv. Agapito bažnyčioje Palestrinos mieste. 1547 m. birželio 12 d. vedė vietinę merginą Lucrezia Gori, gyvenimo su kuria metu susilaukė 3 sūnų: Rodolfo (1549), Angelo (1552) ir Iginio (1558). 1551 m. kompozitorius iš Palestrinos buvo iškviestas dainuoti ir būti choro vadovu Džulijos kapeloje (Cappella Giulia) Šv. Petro bazilikoje. Iš pradžių mokė berniukų chorą dainuoti. 1553 m. buvo pakeltas į kapelmeisterius. 1554 m. išleisti pirmi Palestrinos kūriniai – tomas mišių, dedikuotų popiežiui Julijui III. Gali būti, kad popiežius ir kompozitorius turėjo ryšių, nes Julijus III vienu metu buvo Palestrinos miesto vyskupu. 1555 m. pasirodė pirmas Palestrinos madrigalų leidimas.
1555 m. sausį Palestrina pradėjo dainuoti Siksto koplyčios chore. Gali būti, kad tuo pasirūpino popiežius Julijus III, nes Palestrina buvo vedęs ir pagal taisykles negalėjo dainuoti Siksto koplyčioje. Be to, skiriant į šį postą, nebuvo atsiklausta kitų choristų nuomonės. 1555 m. kovą mirė Julijus III, o sekantis popiežius Marcelis II (jo vardu pavadintas garsiausias Palestrinos kūrinys – „Popiežiaus Marcelio mišios“) mirė dar po trijų savaičių. Po to valdęs popiežius Paulius IV atnaujino taisyklę, kad Siksto koplyčioje negali dainuoti vedę vyrai ir Palestrina, kartu su dviem kitais giedotojais, buvo atleistas iš pareigų, skiriant jam menką pensiją. 1555 m. spalio 1 d. Palestrina pradėjo dirbti Laterano Šv. Jono bazilikoje kapelmeisteriu. 1560 m. jis nesutarė su bažnyčios vadovybe dėl užmokesčio ir 1561 m. pradėjo dirbti analogiškame poste Švč. Marijos Didžiojoje bažnyčioje. 1563 m. pasirodė pirmoji išleista Palestrinos motetų knyga. 1564 m. vasarą jis dirbo kardinolui Ipolitui II d’Estė, koordinavo muzikinius renginius Vila d'Estė Tivolyje.
1566 m. Palestrina paliko Švč. Marijos Didžiąją bažnyčią ir įsidarbino Seminario Romano seminarijoje, kurioje mokėsi jo sūnūs. Joje kompozitorius dirbo iki 1571 m. Tarpais dirbdavo kardinolui Ipolitui II d’Estė. 1568 m. jam imperatorius Maksimilijonas II pasiūlė prestižinį kapelmeisterio postą Vienoje, bet buvo nesutarta dėl atlygio. Maždaug tuo metu Palestrina pradėjo palaikyti ryšius su Mantujos hercogu Giuljelmu I Gonzaga. Iš šio susirašinėjimo išliko vieninteliai Palestrinos laiškai. Kompozitorius pasirašinėjo Giovanni Petraloysio ir tik viena kartą Palestrina. Kompozitorius sukūrė keletą mišių hercogo koplyčios chorui. 1571 m. Palestrina vėl tapo Džulijos kapelos vadovu Šv. Petro bazilikoje. 1572 m. maro metu Palestrina neteko brolio Silos ir sūnaus Rodolfo. Kitas sūnus Andželas mirė sekančio maro metu 1572 m. Toks pat likimas ištiko kompozitoriaus žmoną 1580 m. Po jos mirties Palestrina ruošėsi tapti dvasininku, tačiau persigalvojo ir 1581 m. vedė antrą kartą. Antrąja žmona tapo pasiturinti našlė Virgina Dormoli. Šiuo laikotarpiu Palestrina pradėjo dažniau publikuoti savo kūrinius. Taip pat rašė muziką kitoms Romos bažnyčioms. Turėjo pasiūlymų ir galimybių kraustytis dirbti atgal į Švč. Marijos Didžiąją bažnyčią, į Mantują, Palestrinos miesto katedrą. Kompozitorius mirė 1594 m. vasario 2 d. nuo pleurito. Palaidotas Senosios Šv. Petro bazilikos Naujojoje koplyčioje. Antkapio inskripcijoje vadinamas muzikos princu (Joannes Petrus Alyiius Praenstinus Muzisae Princeps).
Kūryba
Muzikos istorijoje Palestrina vertinamas vienu reikšmingiausių renesanso eros kompozitorių. Jo kūriniai, visų pirma „Popiežiaus Marcelio mišios“, tapo etaloniniu pavyzdžiu studijuojant renesanso polifoninę muziką ir kontrapunktą muzikos mokyklose. Palestrinos muzikos įtaka bažnytinei, visų pirma katalikų, muzikai buvo didžiulė. Jis buvo pramintas „bažnytinės muzikos išgelbėtoju“ – titulas siejamas su „Popiežiaus Marcelio mišių“ sukūrimo legenda, tačiau, matyt, skirtas labiau išreikšti Palestrinos muzikos padėtį sakralinėje krikščionių muzikoje. Vertinamas pačiu iškiliausiu kompozitoriumi, kurį turėjo katalikų bažnyčia. Palestrinos muziką paveikė šiaurės Europos polifoninė Nyderlandų mokykla, visų pirma reikšmingiausi šios mokyklos atstovai Gijomas Diufai ir Žoskenas Deprė.
Gyvenimo metu Palestrina nusileido žinomumu ir populiarumu Orlandui Lasui. Visgi, vėlesni tyrinėtojai ir istoriografai reprezentacine XVI a. antros pusės Europos muzikos figūra įtvirtino Palestriną. Palestrinos muzika apibūdinama tolygiai skambančiomis melodijinėmis linijomis ir metodu, kuriomis jos vienijamos, sukuriant turtingą muzikos skambesį. Palestrina nebuvo toks inovatyvus kaip jo amžininkai Viljamas Berdas ir Orlandas Lasas, tačiau jo kompozicijų meistriškumas iškelia jį virš visų kitų to meto kompozitorių. Palestrina buvo vienintelis iš senųjų Europos kompozitorių, kuris nebuvo primirštas ir kurio autoritetas per amžius nesusvyravo. 1725 m. austrų kompozitorius Johann Joseph Fux traktate „Gradus ad Parnassum“ išskyrė sekančias būdingas „Palestrinos stiliaus“ taisykles: „Palestrinos stilius“ − akapelos tipo vokalinis dainavimas buvo atgaivintas XIX a. pradžioje Giuseppe Baini ir vėliau patvirtintas popiežiaus Pijaus X. Naudojamas kontrapunkto studjavimui. thumb|right|220px| 1554 m. mišių leidimo frontispisas, vaizduojantis Palestriną, dovanojantį mišių tomą popiežiui Julijui III thumb|right|220px| XIX a. dailininko Auguste de Pinelli paveikslas, vaizduojantis Dž. Pierluidžį da Palestriną
Palestrinos kūrybinį palikimą sudaro 104 autentiškomis patvirtintos mišios, virš 300 motetų, 68 ofertorijos, bent 72 himnai, 11 litanijų, 4 raudų išdėstymai, apie 140 madrigalų.
Taip pat Palestrina rašė muziką himnams, psalmėms, raudoms, litanijoms, antifonams, pasaulietiniams madrigalams. Palestrinos kūrybinis palikimas yra didelis. Mišių jis parašė daugiau nei bet kuris kitas to laikmečio kompozitorius. Didesnioji dalis mišių (53) yra parodijos: 31 paremta kitų kompozitorių kūriniais, 22 – paties Palestrinos. Garsiausiais Palestrinos kūriniais minimi:
Popiežiaus Marcelio mišios
„Popiežiaus Marcelio mišios“ (Missa Papae Marcelli) įvardijamos garsiausiu Palestrinos kūriniu. Iš ankstyvosios Europos ir renesanso muzikos yra vienas iš dažniausiai atliekamų kūrinių. Mišių sukūrimo legenda siejama su Palestrinos, kaip „bažnytinės muzikos išgelbėtojo“, vardu. Po Palestrinos mirties pradėjo sklisti gandai, esą jis išgelbėjo polifoninę muziką nuo pašalinimo iš bažnyčių. Šią legendą įtvirtino Agostino Agazzari 1607 m. traktate. Esą Tridento susirinkime buvo svarstoma kontrreformacinė katalikų bažnyčios politika ir buvo pasiūlyta uždrausti atlikti polifoninius kūrinius bažnyčiose, nes šie, savo sudėtingumu, yra nesuprantami eiliniams tikintiesiems ir tik atitolina juos nuo tikėjimo. Taip pat, liturginiai tekstai esą sunkiai arba visai nepritaikomi prie polifoninių kūrinių ir sudaro nerišlių balsų skambesį. Buvo siūloma bažnyčiose palikti giedoti paprastas, homofoninės melodijos dainas.
Polifoninės muzikos gerbėjai, tarp kurių kardinolas Carlo Borromeo, paprašė Palestrinos, kad jis pateiktų tris kūrinius, kurie geriausiai galėtų parodyti polifoninės muzikos tinkamumą. „Popiežiaus Marcelio mišias“ kardinolai išrinko geriausiu kūriniu ir jos įtikino Tridento susirinkimo dalyvius polifoninės muzikos verte. Iš tikro Tridento susirinkimo dokumentuose šios mišios niekur neminimos ir yra spėjimų, kad jos galbūt visai nebuvo klausomos susirinkime, o dalyviai ne vien iš Palestrinos mišių galėjo susidaryti nuomonę apie polifoninės muzikos reikalingumą.
Mišios pirmąkart publikuotos 1567 m., t. y. 4 metai po Tridento susirinkimo. Pats popiežius Marcelis II mirė 1555 m. Pagal stilistinius ir kompozicinius mišių bruožus, manoma, kad jos sukurtos iki 1562 m. ir tikriausiai visgi turėjo ryšį su Tridento susirinkimu. Gali būti, kad mišios išties sukurtos 1556 m. iškart po popiežiaus Marcelio II mirties. Skirtingai nuo susirinkime iškeltų polifoninės muzikos trūkumų, Palestrinos kūryba buvo aiški, žodžiai išdėstyti suprantamai. Legendą apie polifoninės muzikos „išgelbėjimą“ dar labiau įtvirtino XIX a. katalikų dvasininkas, vienas įtakingiausių Palestrinos kūrybos tyrinėtojų Giuseppe Baini. Mišių kai kurias kompozicines ypatybes galima paaiškinti tuo, kad jos nebuvo paremtos parodija, t. y. anksčiau parašytu paprastesnės formos kūriniu ar kito kompozitoriaus mišiomis, o buvo sukurtos visiškai naujai.
„Popiežiaus Marcelio mišios“ yra šešių balsų, tačiau keletą amžių po to jos buvo atliekamos iškreipta forma. Prie to prisidėjo apie 1590 m. neautorizuotas mišių leidimas, kuriame buvo nurodyti 4 balsai. Dar labiau šį mišių išdėstymą įtvirtino 1619 m. išleistas populiarus keturių balsų Giovanni Francesco Arenio variantas. 1609 m. Francesco Soriano išleido mažiau žinomą aštuonių balsų mišių variantą. Arenio ir Soriano abu buvo Palestrinos pasekėjai. 1917 m. vokiečių kompozitorius Hans Erich Pfitzner paskyrė operą „Palestrina“ vien mišių sukūrimo legendai apdainuoti.
Robertso tarptautinis oro uostas
Robertso tarptautinis oro uostas (IATA: ROB, ICAO: GLRB; seniau dar vadintas Robertsfildo oro uostu) – tarptautinis oro uostas, esantis Liberijoje, Vakarų Afrikoje. Įsikūręs netoli Harbelo miesto, 56 km nuo šalies sostinės Monrovijos.
Safavidų dinastija
Safavidų dinastija buvo viena svarbiausių Irano dinastijų. Jie valdė vieną didžiausių Irano imperijų po to, kai musulmonai užėmė Persiją,   ir šiizmo Dvylikos mokymą paskelbė oficialia imperijos religija. Tai buvo vienas svarbiausių žingsnių Islamo istorijoje. Safavidai valdė 1501–1722 m. ir trumpai sugrįžo į valdžią 1729–1736 m. Savo galios viršūnėje Safavidai valdė dabartinį Iraną, Azerbaidžaną, Armėniją, didžiąją dalį Irako, Gruzijos, Afganistano ir Kaukazo, taip pat kai kurias Turkijos, Pakistano, Tadžikijos ir Turkmėnijos dalis. Safavidų Iranas buvo viena iš musulmoniškų parako imperijų kartu su Osmanų imperija ir Mogolų imperija.
Robertso tarptautinis oro uostas
Tai pagrindinis šalies oro uostas. Jis turi vienintelį 3400 m ilgio kilimo ir tūpimo taką, kuris seniau naudotas JAV kaip Space Shuttle erdvėlaivių programos atsarginė nusileidimo vieta. Oro uostas pavadintas Džozefo Dženkinso Robertso, pirmojo Liberijos prezidento, garbei.
Safavidų dinastija
Safavidai kilo iš sufizmo ordino Safavijos, kuris buvo įkurtas Azerbaidžano Ardebilio mieste. Ordino įkūrėjai buvo įvairių tautų. Safavidai užėmė visą Didįjį Iraną, patvirtino iraniečių tapatybę, nes buvo pirmoji vietinė dinastija nuo Sasanidų laikų, suvienijusi šalį.
Čado herbas
200px|thumb|right
Robertso tarptautinis oro uostas
Istorija
1942 m. Liberija su Jungtinėmis Valstijomis pasirašė gynybos paktą, kuriuo buvo pradėta rengti strateginius kelius ir kitą infrastruktūrą, susijusią su JAV kariuomenės interesais stebėti Ašies valstybių ekspansiją. Oro uostas, kaip JAV karinių oro pajėgų bazė, nutiestas Jungtinių Amerikos Valstijų vyriausybės. Tūpimo takas buvo nutiestas tokio ilgio, kad ant jo galėtų nutūpti B-47 Stratojet bombonešiai ir prisipildyti kuro bakus. Tokiu būdu Liberijai atiteko kurį laiką ilgiausiu visoje Afrikoje laikytas tūpimo takas. Šiame oro uoste savo vizito į Liberiją 1943 m. metu JAV prezidentas Franklinas D. Ruzveltas pietavo su tuometiniu Liberijos prezidentu Edvinu Barklėjumi.
Čado herbas
Čado herbas – Čado valstybės simbolis, priimtas 1970 m.
Safavidų dinastija
Nepaisant jų nuvertimo 1736 m. jų palikimas išliko, nes jie atkūrė Persijos ekonomiką, įkūrė valstybę paremta efektyvia biurokratija, rėmė meną ir architektūrą.
Robertso tarptautinis oro uostas
Istorija
XX a. 8-ajame ir 9-ajame dešimtmečiuose oro uostas buvo pagrindinė „Pan American World Airways“ oro linijų stotelė visoje Afrikoje. Iš Niujorko Džono F. Kenedžio tarptautinio oro uosto per Robertsfildo oro uostą be perstojo skraidė lėktuvai į tokius taškus, kaip Dakarą, Akrą, Abidžaną, Lagosą, Konakrį, Nairobį ir net Johanesburgą.
Kurį laiką Robertsfildo oro uostas naudotas JAV kaip Space Shuttle erdvėlaivių programos atsarginė nusileidimo vieta.
Čado herbas
Herbo aprašas
Herbo skydas klasikinės formos (senasis prancūziškasis). Skydo laukas auksinis, su keturiomis horizontaliomis mėlynomis dantytai banguotomis juostomis (tarpai tarp juostų lygūs juostų pločiui).
Safavidų dinastija
Šacho Ismailo iškilimas
thumb|left|200px|Šachas Ismailas I Safavidų dinastiją apie 1501 m. įkūrė šachas Ismailas I. Jo kilmė neaiški, nuo gimimo jis buvo dvikalbis. Kai kurie mokslininkai mano, kad Ismailas buvo maišytos Azerbaidžaniečių, kurdų ir Ponto graikų kilmės, kiti tiki, kad jis tiesioginis kurdų mistiko šeicho Safi al-Din palikuonis. Būdamas jo palikuoniu, Ismailas paveldėjo Safavijos ordino didžiojo magistro titulą. Jis buvo drąsus, charizmatiškas, pamaldus šiitas, laikė save dieviškos kilmės, o jo pasekėjai kvizilbašai jį dievino. 1500 m. Ismailas įsiveržė į Širvaną, kurio valdovas Farrukh Yassar nužudė Ismailo tėvą šeichą Haydarą 1488 m. Po to jis užėmė Tebrizą 1501 m. liepą ir pasiskelbė Azerbaidžano šachu. Po to jis pasiskelbė Irano šeichu ir šiizmas tapo oficialia religija. Tai suskaldė sufizmo ordinus: vieni priešinosi šiizmui, kiti jį perėmė. Tarp perėmusių šiizmą buvo sėkmingiausio sufizmo ordino lyderis šeichas Nimatullah Wali.
Ismailas I iš pradžių valdė tik Azerbaidžaną, bet per 10 metų jis užėmė visą Persiją, kuri buvo suskaldyta priešiškų dinastijų. Turkmėnų pavyzdžiu jis vadinosi Padishah-i-Iran, o osmanai jį vadino Persų žemių karaliumi, Jamshid ir Kaykhusraw įpėdiniu. Hamadanas buvo užimtas 1503 m., Širazas ir Kermanas 1504 m., Nadžafas ir Karbala 1507 m., Vanas 1508 m., Bagdadas 1509 m., o Chorasanas – 1510 m. Uzbekai, vadovaujami chano Muhammad Shaybāni, buvo išvyti į šiaurę už Amudarjos 1511 m., bet vis tiek puldinėjo Safavidus. Tačiau po to uzbekai niekada neišplėtė savo valdų už Hindukušo.
Čado herbas
Herbo aprašas
Iš už viršutinio skydo krašto kyla raudona saulė (matyti viršutinis ketvirtis) su liepsniškais spinduliais. Skydininkai: Abu skydininkai ant pečių turi po trumpą viršun nukreiptą rodyklę.
Po skydu auksinė juosta su devizu 'Vienybė, darbas, pažanga'. Tarp skydo ir devizo juostos kabo medalis.
Safavidų dinastija
Šachas Tamaspas
Po Tamaspo mirties dėl sosto varžėsi trys kandidatai: protiškai nestabilus Ismailas, nenuovokus Muhammad Khudābanda ir Haidaras, kurio motina buvo gruzinė. Po trumpos kovos laimėjo Ismailas (1576–1577 m.), o po to Muhammad Shāh Khudābanda (1578–1588 m.).
Šachas Abasas
left|thumb|200px|Abasas I Žymiausias Safavidų valdovas buvo Abasas I Didysis, kuris tapo šachu 1587 m. šešiolikos metų, privertęs atsistatydinti tėvą Muhammad Shāh Khudābanda. Jis pripažino armijos silpnumą, nes ją nugalėjo turkai, užėmę Armėniją ir Gruziją, ir uzbekai, perėmę Mešhedą ir Sistaną. Pirmiausiai jis perleidęs dalį teritorijos sudarė taiką su turkais 1590 m. Po to padedamas anglo Roberto Šerlėjaus ir brolio Antonijaus, Abasas pertvarkė Irano armiją pagal europiečių modelį (turkai tokią armiją jau turėjo). Jis pradėjo plačiai naudoti paraką. Armijos daliniai: karūnos tarnai (gulamai), muškietininkai (Tofangchiai), artileristai (Topchiai).
Krokinis minkštenis
Krokinis minkštenis (Hapalopilus croceus) – kempiniečių (Polyporales) eilės kempininių (Polyporaceae) šeimos minkštenių genties grybų rūšis. Paplitusi vidutinėse platumose Azijoje, Europoje, Okeanijoje, Amerikoje. Daugelyje Europos šalių reta rūšis. Jos arealas sutampa su ąžuolo arealu, išskyrus jo šiaurinę ribą.
Safavidų dinastija
Šachas Abasas
Abasas perkėlė sostinę į Isfahaną Irano centre. NAujas miestas buvo pastatytas šalia persų senojo.
Krokinis minkštenis
Biologija
Termofilinė rūšis. Parazituoja ant pūvančios medienos, sukelia baltąjį gyvų medžių kamienų šerdies puvinį. Vaisiakūniai vienmečiai, kempiniškai mėsingi, išauga vasarą ar ankstyvą rudenį. Stambūs, ryškiai oranžinės spalvos.
Safavidų dinastija
Šachas Abasas
1598 m. Abasas nugalėjo uzbekus, iš jų atėmė Heratą ir Mašhadą. Iki 1622 m. Abasas užėmė turkų valdomą Bagdadą, Rytų Iraką ir Kaukazą. Po to jis išvijo portugalus iš Bahraino 1602 m. ir su anglų pagalba iš Ormuso karalystės 1622 m. Jis užmezgė prekybinius santykius su Anglų ir Olandų Rytų Indijos kompanijomis. Sutramdęs kvizilbašus Abasas centralizavo valstybę.
Krokinis minkštenis
Biologija
Auga pavieniui ant gyvų ir negyvų lapuočių medžių, ypač ant senų stambių ąžuolų, dažniausiai gana aukštai nuo žemės. Pasitaiko ant virtuolių ar stuobrių senuose plačialapių lapuočių miškuose ir parkuose.
Safavidų dinastija
Šachas Abasas
Turkai ir iraniečiai dėl derlingų Irako lygumų kovėsi 150 metų. Qasr-e Shirin sutartimi 1639 m. buvo nustatyta siena tarp Irano ir Turkijos, kuri išliko iki šių laikų.
Krokinis minkštenis
Populiacija Lietuvoje
1992 m. krokinis minkštenis įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Maneitai
Maneitai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Pakalniškių.
Safavidų dinastija
Šachas Abasas
1609–10 m. kurdai sukilo prieš Safavidus. Po ilgos apgulties, kuriai vadovavo didysis viziris Hatem Beg, Dimdimas buvo užimtas. Abasas įsakė vykdyti skerdynes Beradoste ir Mukrijane ir apgyvendino regione afšarų gentį, daug kurdų buvo ištremta į Chorasaną. Dabar suskaičiuota 1,7 mln. žmonių, kurie yra ištremtųjų kurdų palikuonys Chorasane.
Dėl pasikėsinimo baimės, Abasas apakino ar nužudė daug šeimos narių, tarp jų buvo trys Abaso sūnūs. Kai Abasas mirė 1629 m. sausio 19 d. neliko nė vieno sūnaus, galinčio paveldėti sostą.
XVII a. nusilpus kvizilbašams galia perėjo į pirklių, kurie buvo armėnai, gruzinai ir indai, rankas.
Safavidų nuosmūkis
thumb|left|[[Abasas II rengia banketą užsieniečiams. Detalė iš lūbų freskos Chehel Sotoun rūmų Isfahane.]] Šalia įprastų priešų turkų ir uzbekų, XVII a. antroje pusėje Persija susidūrė su nauju priešu – Rusija. Ši išplėtė savo įtaką į Kaukazą ir Centrinę Aziją, o Mogolai užėmė Kandaharą. Be to olandai ir britai atkirto Irano prekybinius ryšius su Arabija, Rytų Afrika ir Pietų Azija. Tačiau prekyba su Pietų Azija sausuma išaugo. Daug indų pirklių persikėlė į Iraną, o iš ten XVII a. vidury į Rusiją. Taip pat tuo metu išsiplėtė prekybiniai ryšiai su Šiaurės ir Rytų Europa. XVII a. Irano pirkliai netgi pasiekdavo Estiją. right|thumb|200px|Sultonas Huseinas Britai ir olandai vis tiek sugebėjo iš Irano nutekinti daug brangiųjų metalų. Išskyrus šachą Abasą II Safavidų valdovai buvo silpni. Irano vyriausybė silpo, kol žlugo iškilus karinei grėsmei Rytuose XVIII a. pradžioje. Abaso II mirtis 1666 m. laikoma Safavidų nuosmūkio pradžia. Nepaisant tuštėjančio iždo ir karinių grėsmių vėlyvieji šachai gyveno prabangiai. Sultonas Husainas (1694–1722 m.) ypač buvo žinomas dėl pomėgio vynui ir nesidomėjimo valdymu.
Iraną puldinėjo įvairūs priešai: 1698 m. Kermaną užpuolė balochai, 1717 m. Chorasaną – Hotakiai, o Mesopotamiją – arabai. Sultonas Hoseinas per prievartą bandė atversti Kandaharo afganus į šiizmą. Afganų vadas Mir Wais Hotak sukilo ir nužudė valdytoją Gurgin chaną. 1722 m. Mir Wais sūnus Mahomedas įsiveržė į Centrinį Iraną ir po Gulnabado mūšio užėmė sostinę. Atsisakęs sosto Huseinas pripažino Mohamedą nauju Persijos karaliumi.
Afganų gentys septynerius metus niokojo Iraną, kol joms pasipriešino Nader šachas, buvęs vergas, iškilęs kaip karys afšarų gentyje Chorasane. 1729 m. jis nugalėjo Hotakius Damghano mūšyje. Po to jis nuvertė Hotakius ir netgi užėmė jų valdas Kandaharą 1738 m. Tais metais Nader šachas užėmė Kabulą ir Delį. Valdant Tamaspui II Nader šachas kontroliavo šalį, o jam mirus buvo regentas, kai į sostą atsisėdo nepilnametis Abasas III, kol 1736 m. jis pats tapo šachu.
Po Nader šacho nužudymo 1747 m. Safavidai grįžo į sostą, kad legalizuotų Zandų dinastiją. Tačiau marionetinis režimas baigėsi 1760 m., kai Karim šachas nusprendė, kad yra pakankamai stiprus, kad pats taptų šachu.
Gabreliai
Gabreliai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Salako.
BIOS
Basic Input/Output System (BIOS) – bazinė įvesties/išvesties sistema – tai sisteminė programa, kuri saugoma kompiuterio pastovios atminties (informacija nedingsta išjungus elektros maitinimą) mikroschemoje. Ją galima perprogramuoti ir taip atnaujinti BIOS programą. BIOS atlieka tokias funkcijas:
miniatiūra|200x200px|BIOS sauganti atminties mikroschema, paženklinta gamintojo lipduku Šiuolaikiniai kompiuteriai gali turėti įvairių aparatinių priemonių, kurios reikalauja programinio konfigūravimo. BIOS parametrų ir aparatinės AK konfigūracijos nustatymui naudojama BIOS'e saugoma programa Setup. Dalis šia programa nustatytų konfigūracijos parametrų visada saugoma atmintyje CMOS (Complementary Metal Oxide Semiconductor). Šioje mikroschemoje taip pat patalpintas laikrodis (Real Time Clock). Energiją, skirtą CMOS, teikia mažas maitinimo elementas, kad CMOS saugomi duomenys nebūtų prarandami įšjungus PC.
Jei dėl kokių nors priežasčių buvo išgadinta BIOS (pvz., po nesėkmingo bandymo ją atnaujinti), tai kompiuteris visai nebesikraus. Šiuolaikiniai kompiuteriai gaminami su dviguba BIOS (Dual-BIOS) – jei atnaujinant BIOS kompiuteris „pakibo“, tai kitą kartą įjungiant kompiuterį bus galima atstatyti BIOS iš atsarginės kopijos.
Atviro kodo BIOS
Konkrečiai pagrindinei plokštei pritaikytą BIOS variantą dažniausiai sukuria šios plokštės gamintojas, ir galutinis jos išeities kodas būna paslaptis. Esama iniciatyvos sukurti atviro kodo BIOS (LinuxBIOS projektas). Kadangi BIOS pradeda dirbti dar neveikiant operatyvinei atminčiai (jos inicializacija – viena BIOS užduočių), specialiai šiam projektui buvo sukurtas vien registrus naudojantį kodą kuriantis C kompiliatorius (romcc). Autoriai teigia, jog LinuxBIOS kompiuterį darbui paruošia greičiau, nes jau nuo šešioliktos instrukcijos dirba 32 bitų režimu (dauguma įprastinių BIOS visą laiką dirba 16 bitų režimu). Tačiau ši BIOS dirba tik su tokia įranga, kurios gamintojai sutiko atskleisti būtiną techninę informaciją.
Mažasis hipopotamas
Mažasis hipopotamas (Hexaprotodon liberiensis) – hipopotaminių (Hippopotamidae) šeimos stambus žinduolis. Paplitęs Vakarų Afrikos (daugiausia Liberijos, Siera Leonės) miškuose ir pelkynuose.
Vakarutė
Vakarutė (Hesperis) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos augalų gentis. Tai dvimetės arba daugiametės žolės. Stiebas ir lapai plaukuoti. Lapai ištisiniai arba plunksniškai susikaidyti. Žiedai balti, violetiniai, gelsvi. Vaisius – ankštara. Dalis rūšių – dekoratyvios.
Vakarutės savaime auga Viduržemio jūros krašte, Vidurinėje Azijoje. Pasaulyje žinoma 30 rūšių.
Miolbis
Miolbis – miestas pietryčių Švedijoje, Esterjotlando provincijoje.
Gyventojai
2005 metais mieste gyveno 11 927 žmonės.
Humanitarinė intervencija
Humanitarinė intervencija yra plačiai priimtas, tačiau iki šiol kontroversiškas tarptautinės teisės principas. Vyksta diskusijos, ar tokia intervencija gali būti pateisinama iš etinės pusės, ar ją galima vertinti kaip „teisingą karą“, ar ji nepažeidžia valstybių suvereniteto, bei kokiais atvejais ji galėtų būti vykdoma.
Istorija
Po 1945 m. priimti tarptautiniai susitarimai (pvz.: Visuotinė žmogaus teisių deklaracija arba Genocido konvencija) sumažino atskirų valstybių suverenitetą ir iškėlė klausimus, kokiom sąlygom esant tarptautinė bendruomenė turėtų įsikišti į valstybės vidaus reikalus tam, kad užtikrintų šių susitarimų įgyvendinimą. Atsirado priešprieša tarp valstybės teisės tvarkytis šalies viduje pagal savo supratimą ir žmogaus teisių įgyvendinimo. Holokausto atminimas, žudynės Gvatemaloje, Ruandos genocidas – šie ir kiti atvejai iš naujo suaktyvindavo diskusijas, ar tarptautinė bendruomenė neturėtų aktyviau siekti sustabdyti tokius žmogaus teisių pažeidimus. Iš kitos pusės, neaišku, kokie įrodymai ir argumentai reikalingi intervencijai pateisinti, kaip išvengti jos politizavimo, kaip atpažinti didelio masto žmogaus teisių pažeidimus ankstyvoje stadijoje. Iki šiol detalūs teisėtos intervencijos kriterijai nėra priimti ir jos reguliavimas išlieka neišspręstu klausimu.
Kęstutis Balčikonis
Kęstutis Balčikonis:
Ford Elite
Ford Elite buvo vidutinės klasės asmeninės prabangos automobilis, kurį tarp 1974 ir 1976 metų Šiaurės Amerikos rinkai gamino Ford Motor Company. Elite buvo gaminama Ford Torino pagrindu. Automobilis buvo 2-durų ir konkuravo su Chevrolet Monte Carlo, bei Chrysler Cordoba automobiliais. Automobilio konkurentu taip pat buvo Mercury Cougar XR-7.
Lusakos provincija
Lusakos provincija yra viena iš dešimties Zambijos provicijų. Provincijos administracinis centras – Lusaka, kuri taip pat yra ir šalies sostinė.
Apskritys
Lusakos provincija yra suskirstyta į 6 apskritis:
thumb|left|250px|Lusakos provincijos apkritys
Vladislovas Algirdas Katinas
Vladislovas Algirdas Katinas (g. 1938 m. lapkričio 2 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius mechanikas, šiluminės energetikos specialistas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1963 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1987 m. technikos mokslų daktaras.
1963–1970 m. dirbo Kauno politechnikos institute, nuo 1966 m. – Fizikinių – techninių energetikos problemų institute (nuo 1992 m. Lietuvos energetikos institutas), 1981–1991 m. Šilumokaičių hidrodinamikos laboratorijos, Vibracijų sektoriaus vadovas, nuo 1991 m. Atsinaujinančių energijos šaltinių laboratorijos (iki 1999 m. Šilumokaičių hidrodinamikos laboratorija) vadovas. 1991–1997 m. dar ir Kauno technologijos universiteto dėstytojas, nuo 1996 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų svarbiausios kryptys – šilumos mainai, atitrūkstamųjų srautų hidrodinamika, vibracijos energetiniuose įrenginiuose, nestacionarūs hidrodinaminiai procesai, turbulentiškumas, atsinaujinantys energijos šaltiniai, jų efektyvumas ir technologijos, aplinkosauga. Paskelbė per 180 mokslinių straipsnių. Dviejų išradimų autorius.
Berea rajonas
Berea rajonas – vienas iš dešimties Lesoto rajonų. Plotas – 2 222 km². Tejatejanengas yra rajono sostinė.
Burčakas (Čarna Bialostockos valsčius)
Burčakas  – kolonija Lenkijos šiaurės rytuose, Balstogės Čarnos valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į vakarus nuo Čarna Bialostockos ir apie 19 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Berea rajonas
Administracinis suskirstymas
Berea rajonas padalintas į:
10 apygardų:
9 vietinių bendruomenių tarybas:
Mormonai
thumb|150px|1830 metų leidimo [[Mormonų Knyga|Mormono Knyga]] Mormonai – JAV XIX amžiuje krikščionybės pagrindu sukurto religinio judėjimo – Pastarųjų dienų šventųjų Jėzaus Kristaus bažnyčios išpažinėjai.
Bažnyčią įkūrė Džozefas Smitas ir kiti penki tikėjimo broliai, Niujorko valstijoje, JAV, 1830 m. balandžio 6 d., netrukus po to buvo išleista Mormono knyga.
Bažnyčios judėjimo nariai (dar vadinami pastarųjų dienų šventaisiais) tiki, kad Dievas Tėvas ir Jėzus Kristus pasirodė Džozefui Smitui ir pasakė, kad jis bus pranašas ir sugrąžins svarbias tiesas, kurias krikščionybė prarado po apaštalų mirties. Tarp šių tiesų yra papildomi šventieji raštai, 12 pašauktų apaštalų, ir kunigystės sugrąžinimas. thumb|250px|left|Pagrindinė Mormonų šventykla būstinėje [[Solt Leik Sitis|Solt Leik Sityje, Jutoje]]
Džozefas Smitas buvo bažnyčios vadovas iki 1844 m., kai buvo nužudytas. Po jo mirties bažnyčiai vadovavo Brigamas Jangas. 1847 m. jis atvedė bažnyčios narius į Jutą. Šiuo metu pasaulyje, daugiau nei 160-yje šalių, yra apie 15,3 milijonų mormonų bažnyčios narių, susivienijusių į 20 010 kongregacijų ir maždaug 74 070 misionerių tarnauja įvairiuose kraštuose, tarp jų ir Lietuvoje. Bažnyčios būstinė yra JAV, Solt Leik Sityje, Jutoje. Joje tarnauja bažnyčios prezidentas Russell M. Nelson, laikomas šių dienų pranašu.
Mormonai skaito savo judėjimo pranašo išverstą Mormono knygą. Taip pat jie pripažįsta ir skaito Bibliją. Pastarųjų dienų šventųjų Jėzaus Kristaus bažnyčia yra krikščioniškos kilmės religija.
Pastarųjų dienų šventųjų Jėzaus Kristaus bažnyčia daugpatystę pasmerkė dar 1890 metais, tačiau egzistuoja ir bažnyčiai nepriklausantys arba iš jos pašalinti mormonai fundamentalistai, kurių pažiūros leidžia kurti daugelio asmenų (vieno vyro ir kelių moterų) šeimas.
Moon Jae-in
Mun Džėinas (, g. 1953 m. sausio 24 d. Kodžė, Pietų Kiongsango provincija) – Pietų Korėjos teisininkas, politikas, buvęs šalies prezidentas (2017–2022 m.).
Mormonai
Mormonai Lietuvoje
Rašytinė pastarųjų dienų šventųjų Jėzaus Kristaus bažnyčios istorija Lietuvoje mini nedidelį skyrių, įkurtą 1907 metais Klaipėdoje. Skyriaus nariai reguliariai rinkdavosi iki maždaug 1934 metų, kol vokiškai kalbantys misionieriai tuometinės valdžios buvo paprašyti palikti šalį. Esama duomenų apie bažnyčios bendruomenę, gyvavusią ir tuometinėje Tilžėje.
Po nepriklausomybės atkūrimo Bažnyčios misionieriai dar kartą atvyko į Lietuvą 1992 m. spalį. Pirmasis Bažnyčios skyrius Vilniuje buvo įkurtas 1993 m., vėliau atsirado bendruomenės Kaune, Klaipėdoje ir Šiauliuose. Lietuvoje Bažnyčia oficialiai buvo įteisinta 1995 metais. Pirmuosius nuosavus susirinkimų namus Bažnyčia nusipirko ir suremontavo Klaipėdoje (Minijos g. 9). Vėliau, pagal analogišką projektą, buvo pastatyti šiuolaikiški susirinkimų namai Vilniuje (Ateities g. 83) ir Kaune (Draugystės g. 1). Bažnyčios nariai lietuviai taip pat dalyvauja misijose, jie vyko į Rusiją, Latviją, Ukrainą, Lenkiją, Vokietiją, Škotiją, Angliją, Airiją, Pietų Afrikos respubliką ir JAV.
Moon Jae-in
Biografija
Gimė pabėgėlių iš Šiaurės Korėjos šeimoje. Užaugo Busane. 1972 m. Seule įstojo į teisės studijas Gjongji universitete. Studijuodamas įsitraukė į demokratinį judėjimą, nukreiptą prieš autoritarinį Pak Čionghy valdymą, už tai buvo pašalintas iš universiteto, suimtas ir trumpam įkalintas. 1975–1978 m. tarnavo Pietų Korėjos armijoje, o vėliau grįžo į tą patį Gjongji universitetą, kur pabaigęs studijas įgijo teisininko išsilavinimą. Nuo 1982 m. dirbo teisinku Busane kartu su būsimuoju šalies prezidentu No Mu Hionu, gynė darbininkų sąjungų atstovus, už demokratiją protestuojančius studentus. Šaliai 1987 m. įgyvendinus demokratines reformas, tęsė teisinko karjėra.
Prezidento patarėjas ir administracijos vadovas
Mun į politiką perėjo 2002 m. buvusiam kolegai No Mu Hionui laimėjus prezidento rinkimus ir pakvietus prisijungti prie komandos kaip patarėjui. Prisidėjo prie santykių su Šiaurės Korėja stiprinimo, kaip kad Saulės šviesos politikos vystymo, Pramoninio Kesongo regiono kūrimo, istorinio 2007 m. įvykusio susitikimo tarp abiejų Korėjų lyderių. Dėl savo aktyvios veiklos būdavo įvardijamas šešėliniu prezidentu, o 2007–2008 m. oficialiai buvo paskirtas prezidento administracijos vadovu. Pasibaigus No Mu Hiono kadencijai, Mun Džėinas nuo politikos atsitraukė.
Prezidentavimas
Mun prezidentu buvo išrinktas iš antro karto. Pirmasis bandymas buvo 2012 m. rinkimuose, kur kaip Jungtinių demokratų partijos kandidatas surinko 48 % balsų ir nedidele persvara pralaimėjo savo varžovei Pak Kunhe. Po penkerių metų vėl buvo iškeltas kandidatu ir laimėjo 2017 m. prezidento rinkimus.
Vidaus politikoje Mun pasižymėjo siekiais užtikrinti geresnį darbo ir laisvalaikio balansą, inicijuodamas maksimalaus savaitinio darbo valandų skaičiaus sumažinimą nuo 68 iki 52. Taip pat padidino minimalų atlyginimą, išplėtė pagalbą vaikus auginančioms šeimoms, sustiprino sveikatos apsaugos sistemos prieinamumą, palyginti sėkmingai tvarkėsi su COVID-19 pandemija. Mun valdymo metu Pietų Korėja paskelbė iki 2040 m. tapsianti klimatui neutralia šalimi, iškėlė ambicingesnius tikslus dėl atsinaujinančios energijos plėtros. Iš kitos pusės, Mun valdymas kritikuojamas dėl vangumo spręsti pajamų nelygybės, gyvenamojo būsto kainų augimo bei diskriminacijos darbo rinkoje problemas.
Užsienio politikoje Mun skyrė dėmesio Pietų Korėjos vaidmens pasaulyje stiprinimui, glaudesniam bendradarbiavimui su Vakarais, ypač sąjungininke JAV, bei ASEAN (Pietryčių Azijos) šalimis. Pavyzdžiui, Pietų Korėja svečio teisėmis dalyvavo G7 grupės susitikimuose, sustiprino bendradarbiavimą saugumo klausimais su Australija, Indonezija, Vietnamu ir EU, nedelsdama prisijungė prie sankcijų Rusijai įvedimo po jos 2022 m. pradėtos invazijos į Ukrainą. Nepaisant didelių lūkesčių po 2018 m. žiemos olimpinių žaidynių ir susitikimų su Šiaurės Korėjos lyderiu Kim Džongunu, Mun Džėinui nepavyko pasiekti proveržio santykiuose tarp dviejų Korėjų ir antroje kadencijos pusėje jie vėl tapo itin šalti ir įtempti. Dar viena silpnoji Mun administracijos užsienio politikos vieta buvo įvardyti ryšiai su Japonija: tarp abiejų pusių nebuvo surengti aukšto lygio vizitai, tvyrojo diplomatinė įtampa, o 2019 m. įsižiebė prekybinis konfliktas.
Poliarinė pašvaistė
thumb|right|240px|Šiaurės pašvaistė thumb|240px|Pietų pašvaistė (Space Shuttle Discovery) Poliarinė pašvaistė  – poliariniams regionams būdingas, Saulės vėjo sukeltas viršutinių atmosferos sluoksnių švytėjimas (liuminescencija) planetose, kurios turi magnetosferą. Žemės poliarinės pašvaistės priklausomai nuo pusrutulio vadinamos šiaurės pašvaiste (Aurora borealis) arba pietų pašvaiste (Aurora australis).
Žemės poliarinės pašvaistės
Žemės poliarinė pašvaistė susidaro Saulės vėjo atneštoms dalelėms susidūrus su Žemės atmosfera (daugiausia – deguonimi ir azotu). Jonosferoje kilusi magnetinė audra sukelia švytėjimą. Nakties danguje pasirodo žydri, geltoni, žali, violetiniai spinduliai, lankai, marškos. Žalią spalvą pašvaistėms suteikia atominio deguonies, o raudoną – molekulinio azoto jonizacija ir švytėjimas. Dienos metu poliarinės pašvaistės nesimato, nes ją užgožia saulės šviesa, tačiau pats reiškinys gali vykti ir dienos metu.
Nustatyta, kad poliarinės pašvaistės dažniau matomos didelio Saulės aktyvumo metais, t. y. tuomet, kai Saulėje padaugėja dėmių, fakelų, protuberancų ir kitų aktyvumo požymių. Poliarinių pašvaisčių maksimumas būna praėjus 1-2 metams po Saulės dėmių skaičiaus maksimumo, o minimumai faktiškai sutampa. Šis ryšys paaiškinamas tuo, kad Saulės aktyvumo metais jos paviršiuje bei gelmėse sustiprėja fiziniai procesai ir chromosferoje šalia dėmių susidaro daug fakelų, protuberancų ir blyksnių, išmetančių į kosminę erdvę didelius Saulės plazmos srautus.
Paplitimas
Pašvaistės Žemėje nuolat egzistuoja. Kai Saulės vėjas silpnas, pašvaistė gali susidaryti tik aukštose platumose ir būti blanki. Kad pamatytumėme pašvaistę dangus turi būti tamsus ir giedras. Saulės šviesa ir debesys yra didžiausios kliūtys pašvaisčių stebėjimams. Kai Saulės vėjas sutrikdomas nuo žybsnio ar kito staigaus įvykio Saulėje, mes galime matyti labai ryškią pašvaistę. Po to kai Saulės vėjas perduoda didelį energijos kiekį į magnetosferą, staigus šios sukurtos įtampos atpalaidavimas gali sukelti sprogstamą pašvaistės reginį. Šie dideli įvykiai vadinami mažomis geomagnetinėmis audromis. Maža audra paprastai prasideda lėtu pašvaistės ovalo besiplėtimu lydimu staigiu šviesėjimu iki mažo taško, vadinamu pašvaistės žlugimu. Šis taškas paprastai yra arti pašvaistės ovalo, kuris yra kitoje Saulės pusėje, o tai reiškia, kad jis yra ten, kur vidurdienis. Šis šviesėjimas auga iki kol paveikiamas visas pašvaistės ovalas. Stebėtojas ant žemės pamato staigų pašvaistės šviesėjimą, kuris užpildo beveik visą dangų per dešimt sekundžių. Pašvaistė tampa judančių užuolaidų pavidalo. Jei esama po pašvaistės ovalu į vakarus nuo jos sunykimo taško, matoma šviesi pašvaistė judanti link stebėtojo iš rytų, kuri gali uždengti praktiškai visą dangų per keletą minučių judėdama iš rytinio horizonto į vakarinį. Ši pašvaistė nuolat atrodys kaip didžiulės judančios užuolaidos, su daug mažesnių sūkurių jose. Po šių pašvaistinių užuolaidų sunykimo, dangus gali būti pilnas išsimėčiusių pašvaistės dėmių, kurios tai pasirodo tai išnyksta. Maža geomagnetinė audra paprastai trunka 30-90 min. Per aukšto Saulės aktyvumo laikotarpį gali būti ir kelios viena paskui kitą audros per naktį. Vidutiniškai per metus būna apie 1500 mažų geomagnetinių audrų, bet dažniausiai jas skiria kelių dienų laikotarpis.
Pašvaistės aukštis
Apatinė riba paprastai yra 90 km aukštyje, bet pašvaistė plečiasi labai dideliame aukščių intervale. Aukštis, kur prasideda spinduliavimas priklauso nuo veikliųjų elektronų, kurie sukelia pašvaistę, energijos. Kuo daugiau energijos, tuo didesnė jėga ir tuo giliau elektronai skverbiasi į atmosferą. Labai intensyvi pašvaistė sukelta didelės energijos elektronų gali būti 80 km aukštyje. Matomos pašvaistės viršutinė riba užsibaigia 200–300 km aukštyje – tokiame aukštyje, kuriame paprastai skraido kosminiai laivai.
Pašvaistės kitose Saulės sistemos planetose
thumb|240px|Jupiterio poliarinė pašvaistė (Hubble Space Telescope) Praktiškai visos Saulės sistemos planetos turi kokios nors rūšies pašvaistes. Jei planeta turi atmosferą ir ji yra bombarduojama veikliųjų dalelių ji turės pašvaistę. Tokiose planetose kaip Venera, kuri neturi magnetinio lauko, pašvaistės būna labai nereguliarios, tuo tarpu Žemė, Jupiteris ar Saturnas, kuriems būdingas dvipolis magnetinis laukas, pašvaistės būna apvalios karūnos pavidalo ir pasirodo abiejuose pusrutuliuose. Kai magnetinis planetos laukas nesijungia su sukamąja ašimi, gaunamas labai iškreiptas pašvaistės ovalas, kuris gali būti arti pusiaujo kaip Urane ar Neptūne. Kai kurie didesni tolimesnių planetų palydovai yra pakankamai dideli, kad turėtų atmosferą ir kai kurie iš jų taip pat turi magnetinį lauką. Juos paprastai nuo Saulės vėjo apsaugo planetos, apie kurią jie skrieja, magnetosfera, bet tol, kol magnetosfera taip pat turi veikliųjų dalelių, kai kuriuose palydovuose taip pat būna pašvaistės.
Saulės sistemos didžiųjų planetų magnetiniai laukai yra žymiai stipresnį už Žemės magnetinį lauką, todėl jų poliarinės pašvaistės yra žymiai didesnio mastelio lyginant su Žemės pašvaistėmis. Stebint šias planetas iš Žemės (ar kitų vidinių Saulės sistemos sričių) jos į stebėtoją yra atsuktos Saulės apšviesta puse ir matomame šviesos diapazone jų pašvaistės yra užgožiamos atsispindinčios Saulės šviesos. Šių planetų ryškius poliarinių pašvaisčių atvaizdus pavyko užfiksuoti ne Žemės atmosferoje esančiu Hablo teleskopu, nes Jupiterio ir Saturno atmosferoje yra didelė dalis vandenilio, kuris jonizuotas švyti ultravioletiniame diapazone, be to šių planetų albedas ultravioletinių spindulių spektre yra nedidelis.
Aukštieji Paneriai
Aukštieji Paneriai – pietrytinė Vilniaus miesto dalis, esanti į pietvakarius nuo Žemųjų Panerių, Neries viršutinės terasos lygumoje. Įsikūrę miškingoje vietovėje, itin kalvotoje vietovėje (Panerių kalvynas), prie Vilniaus–Kauno geležinkelio. Aukštuosius Panerius sudaro dvi dalys – miškų ir kalvų apsupta dalis aplink Panerių geležinkelių mazgą bei pramoninė dalis tarp Kirtimų gatvės ir Vokės upės. Aukštuosius Panerius supa Aukštųjų Panerių ir Baltosios Vokės miškai bei kalvynai, gana atribojantys šią dalį nuo likusio miesto. Yra Panerių memorialinis muziejus, Panerių geležinkelio stotis, Panerių tunelis, gaisrinių automobilių gamybos ir prekybos bendrovė „Iskada“. Yra saugoma kardalapio garbenio augavietė, įsteigtas Panerių erozinio kalvyno kraštovaizdžio draustinis.
thumb|left|250px|[[Panerių geležinkelio stotis]] thumb|left|250px|Voverių g., įsikūrusi vienoje iš Panerių erozinio kalvyno daubų
Susisiekimas
Aukštuosiuose Paneriuose yra Panerių geležinkelių mazgas, kuriame susikerta visos pagrindinės Vilnių pasiekiančios geležinkelio linijos – iš Kauno, Lydos, Minsko, Grigiškių, Žemųjų Panerių. Svarbus krovininių traukinių krovos, sąstatų sudarymo taškas. Taip pat veikia keleivinė Aukštųjų Panerių stotis, kurioje sustoja dalis traukinių, vykstančių maršrutu Vilnius–Kaunas, taip pat traukiniai, vykstantys tarp Vilniaus ir Trakų, Varėnos, Marcinkonių, Stasylų. Prie linijos į Lydą dar yra „Pušyno“ stotelė, bet joje traukiniai nebestoja.
Dėl kalvų, miškų apsupties ir pervažų per geležinkelius stygiaus susisiekimas su likusiu Vilniumi sudėtingas. Pramoninę Aukštųjų Panerių dalį prie Graičiūno gatvės aptarnauja 8 ir 25 maršrutų autobusai, atvykstantys iš Žemųjų Panerių. Prie geležinkelio mazgo priveža 8, 20, 51 ir 62 autobusai, toliau gyventojai pėsčiųjų estakada kerta bėgius. Už mazgo esanti dalis pasiekiama tik nuo Eišiškių plento pusės ateinančia Baltosios Vokės gatve, kuria kursuoja 9 autobusas, vežantis iki Zuikių gatvės arba Vaidotus. Šios gatvės gyventojai seniau kelionę trumpindavo nutekamuoju vamzdžiu per geležinkelį.
Istorija
Vilniaus Paneriai paminėti jau 1390 m. Pradžioje labiau plėtėsi Žemieji Paneriai, buvę prie senojo Vilniaus–Trakų ir Vilniaus–Kauno kelio.
Aukštieji Paneriai pradėjo augti XIX a., tiesiant geležinkelį. Po I pasaulinio karo Aukštieji Paneriai plėtėsi kaip vasarvietė, 1939 m. gavo kurorto teises. 1931 m. Panerių dvare gyveno 39, Panerių kaime – 70, o Panerių vasarvietėje (Novosiolkoje) – 106 gyventojai.