cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nužudymas
Teisinis traktavimas
Skirstomi į tris rūšis:
Bausmės Lietuvoje
Tas, kas nužudė kitą žmogų, baudžiamas laisvės atėmimu nuo 7 iki 15 metų (LR baudžiamasis kodeksas, 129 straipsnis „Nužudymas“, 1 dalis).
Nuo 8 iki 20 metų arba laisvės atėmimu iki gyvos galvos baudžiamas tas, kas nužudė (LR BK 129 str. 2 d.):
Vaclovas Čižiūnas
Vaclovas Čižiūnas (1900 m. sausio 13 d. Kulniškiai, Gelvonų valsčius – 1980 m. kovo 10 d. Veinas, Naujojo Džersio valstija) – lietuvių pedagogas, visuomenės veikėjas.
Biografija
1927 m. baigė S. Daukanto mokytojų seminariją, 1938–1939 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete, 1942 m. baigė Vilniaus universitetą.
1917–1939 m. mokytojavo, 1939 m. dėstė Ukmergės mokytojų seminarijoje. 1941–1944 m. dirbo Švietimo ministerijoje, vidurinio mokslo departamento direktorius. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946 m. suorganizavo lietuvių progimnaziją Noimiunsteryje, jos direktorius, vėliau – gimnaziją Klein-Vitenzėje, 1949 m. mokytojavo Pinebergo gimnazijoje.
1925 m. Lietuvių mokytojų profsąjungos Kauno skyriaus pirmininkas, nuo 1927 m. sekretorius, 1933–1939 m. centro valdybos sekretorius. 1950–1954 m. JAV lietuvių mokytojų sąjungos rytų pakraščių centro valdybos vicepirmininkas. Bendradarbiavo lietuvių spaudoje. Parengė vadovėlių pradžios mokykloms.
Tipazos vilaja
Tipazos vilaja yra Alžyro šiaurėje, Viduržemio jūros pakrantėje. Sostinė – Tipaza.
Džiazas
Džiazas – profesionalus improvizacinės muzikos žanras, kilęs iš afroamerikiečių bendruomenių Naujajame Orleane, Luizianoje XIX a. pabaigoje ir XX a. pradžioje. Jo šaknys yra bliuzo ir ragtime žanrų muzika. Jo atsiradimui didžiausios įtakos turėjo afro muzikos ritmika, JAV juodųjų spiričiueliai, menestrelių šou (paplitę JAV nuo 1840-ųjų), bliuzai, europinę harmoniją paveldėjusi amerikiečių liaudies kantri (country) muzika, pučiamųjų instrumentų orkestrų maršai (ypatingai išpopuliarėję XIX a. antrojoje pusėje – XX a. pradžioje) ir regtaimai (fortepijoninės pramoginės muzikos žanras, paplitęs JAV 1890 – 1920 m.).
Džiazo stilistinės ištakos
Manoma, kad didžiausią įtaką džiazo raidai padarė afroamerikietiška muzika. Ši muzika pradėjo formuotis XVII a., kai į Ameriką buvo atvežti pirmieji juodaodžiai vergai iš Vakarų Afrikos. Panašiu metu iš Europos į Ameriką atvyko ir baltieji išeiviai. Taip Amerikoje pradėjo asimiliuotis dvi, visiškai skirtingais bruožais pasižyminčios, muzikos kultūros. Afrikos muzikai būdinga aštri, sinkopinė ritmika, ji neturi vedamojo tono, kvadratinės periodų struktūros. Šiai muzikai būdinga poliritmija, trumpi melodiniai motyvai. Afrikos muzikos pagrindinis elementas yra improvizacija. Dar vienas specifinis bruožas – šios muzikos neįmanoma užrašyti natomis.
Afrikos muzika Amerikoje susijungė su Europos muzikos tradicijomis ir šitaip susiformavo afroamerikietiška muzika. Ji formavosi 300 metų – nuo XVII iki XIX a. Galutiniai jos stiliai susiformavo tik XIX a. Pagrindiniai afroamerikietiškos muzikos žanrai: darbo dainos, spiričiueliai, baladės ir kt.
Afroamerikietiška muzika padėjo atsirasti kai kuriems ikidžiaziniams stiliams: archajiškajam bliuzui, barrelhouse stiliui, įvairaus pobūdžio šokiams, regtaimams, afroamerikietiškai religinei muzikai. XIX a. pab. afroamerikietiškos muzikos pagrindu susiformavo džiazas.
Džiazo muzikos elementai, pagrindiniai bruožai
Džiazo muzika išskirtinė tuo, kad turi savo specifinius terminus: nuo pavadinimų iki pasaulio garsiausių džiazo atlikėjų pavardžių. Šie terminai kilę iš Amerikos juodaodžių slengo bei buitinės kalbos, todėl vertimai dažnai nebūna tikslūs, o kartais ir neįmanomi. Šį žodyną sudaro, kaip ir bet kurioj kitoj muzikos rūšyje, svarbiausi elementai – ritmas, melodija, harmonija.
Džiazo muzikoje vienas svarbiausių elementų – ritmas. Ritmo kirčių sutapimas su metriniu kirčiu vadinamas ground bea, o nesutapimas off beat. Toks ritmo nesutapimas (off beat) vėluojančios, lanksčiai judančios melodijos pojūtį vadinamą swing. Taip tarp instrumentų ir vokalų partijų atsiranda keletas ritmų variantų arba politmija.
Improvizacija
Improvizacija (ital.: improviso – nelauktai, iš lot. im – žodžio reikšmę paverčia priešinga; proviso – numatyti iš anksto) – tai nenuspėjamas veiksmas, daromas jam nepasiruošus. Bendrinėje kalboje tai gali reikšti spontaniškumą, kūrybiškumo panaudojimą ir pritaikymą tam tikrose situacijose.
Džiazo improvizacijoje yra labai svarbus atlikėjo indėlis. Džiazo atlikėjas melodiją interpretuoja individualiai, niekada negrodamas tos pačios kompozicijos du kartus. Kokią kompoziciją atlikėjas atliks priklausomai nuo atlikėjo nuotaikos, patirties ir bendravimo su grupės nariais ar žiūrovais. Impocizcijos metu bet kada laisvai keičiamos melodijos ar harmonijos ir sukuria džiazo stiliaus pagrindą.
Tradicionalizmas
Nuo bibop stiliaus atsiradimo, komercinės ar populiariosios džiazo muzikos paveiktos formos buvo stipriai kritikuojamos. Buvo juntama stipri „įtampa tarp džiazo kaip komercinės muzikos ir meno formos“ (Bruce Johnson). 1940-aisiais atgimus Dikseland džiazui jis nebuvo priimat juodaodžių muzikantų ir buvo laikomas lėta nostalgijos pramoga baltaodžių auditorijai. Nepaisant visko, tradicinio džiazo entuziastai nepriėmė bibopą, laisvąjį džiazą ir džiazo sintezės stilių, juos pažemino ir laikė stilius išdavystės formomis. Tam alternatyvus požiūris – džiazas gali transformuotis pasinaudojant įvairių muzikos stilių detalėmis. Norit išvengti normų kūrimo džiaze pradėjo kurtis avangardiniai stiliai.
Džiazui būdinga:
Pavadinimo reikšmė ir pagrindiniai raidos etapai
Kodėl šis stilius pavadintas džiazu, iki šiol negali atsakyti nei džiazo kritikai, nei patys kūrėjai. XIX a. juodaodžiai žodį „jazz“ vartojo ekstazei ir susižavėjimui, seksualioms aistroms, ekspresyvumui apibūdinti. Pirmą kartą šis stiliaus pavadinimas buvo pavartotas 1913 m. viename iš San Francisko laikraščių. Džiazas – nuolat kintantis, evoliucionuojantis muzikos stilius. Per savo palyginti trumpą gyvavimo laikotarpį jis daug kartų keitėsi, buvo reformuotas. Nuo pat savo atsiradimo XX a. sandūroje džiazas buvo nuolat besivystantis, besiplečiantis ir besikeičiantis muzikos stilius, turėjęs keletą raidos etapų. Sąlyginai jį galima skirstyti į 3 raidos etapus:
Regtaimas
Regtaimas – tai fortepijoninės pramoginės neimprovizacinės muzikos stilius, gimęs JAV XIX a. paskutiniaisiais metais užeigų, barų, naktinių klubų, viešnamių aplinkoje. Regtaimuose to meto populiarios maršinės muzikos ritmai (juos pianistas grodavo kaire ranka greitai „šokinėdamas“ pagal sistemą: stiprioji takto dalis – bosinė nata, silpnoji – akordas) buvo priderinti prie aktyvių, sinkopinio ritmo melodijų. Suderinti maršiškai pulsuojančią kairę ranką ir sinkopių prisodrintą dešinės rankos melodiją nebuvo lengva, tačiau nepaisant to, iki I-ojo Pasaulinio karo tai buvo populiariausia pramoginės muzikos forma Amerikoje.
Pirmasis tokio pobūdžio fortepijoninis kūrinys buvo parašytas 1892 m. Terminas regtime pirmą kartą pavartotas 1893 m. 1897 m. šalį apėmė masinis susidomėjimas regtaimais. Amžiaus pabaigoje regtaimus ėmė groti ir mažieji pučiamųjų orkestrai, pavadinti „regtaiminiais“ (ragtime band). 1903 m. S. Džoplinas parašė operą "A Guest of Honor", kurioje skambėjo vien regtaimų muzika. Regtaimų populiarumui turėjo įtakos ir tai, kad XIX a. – XX a. pradžioje fortepijonas buvo labai populiarus ir būtinas kasdienės kultūrinės aplinkos atributas. JAV įsitraukus į I-mą Pasaulinį karą, regtaimo populiarumas krito – jį pakeitė bliuzas, o vėliau džiazas.
Bliuzas
Bliuzas (angl. blues), Jungtinių Amerikos Valstijų (JAV) juodaodžių lyrinė posminė daina (viena seniausių afroamerikietiškosios vokalinės, vėliau ir instrumentinės, muzikos formų); vienas džiazo modelių.
Bliuzas išsiskiria savo muzikine forma (struktūra). Klasikinio bliuzo struktūra yra labai paprasta: posmelį sudaro tik 3 eilučių posmas, kuriame antroji eilutė tiksliai atkartojama pirmoji eilutė. Kadangi kiekvienai eilutei skirti 4 muzikos taktai, tai viso susidaro 12-os taktų muzikinė-harmoninė struktūra, (kurioje akordai išsidėstę tokia tvarka: T (tonika – I-mas laipsnis), S (subdominantė – IV-tas laipsnis), T (tonika), D (dominantė – V-tas laipsnis), S (subdominantė), T (tonika). Jam būdingas lėtas tempas, 4/4 (rečiau 2/4) metras. Bliuzas ypatingas tuo, kad vokalisto partija kiekvienoje eilutėje užima šiek tiek daugiau nei du taktus, o likusi dalis paliekama instrumentalui. Bliuzas – tai nuolatinis dialogas tarp vokalinės bei instrumentinės partijų. Bliuzo improvizaciškumas turėjo lemiamos įtakos improvizacijų džiazo muzikoje atsiradimui. Be specifinės dermės ir 12-os taktų harmoninės struktūros bliuzams, kaip ir visai juodaodžių muzikai, būdingas sinkopinis ritmas ir ryškiai pabrėžiamos (akcentuojamos) silpnosios takto dalys, kas suteikia muzikai specifinės pulsacijos ir papildomos energijos.
Tradicinis džiazas (1900–1940)
Tradicinis džiazas pirmiausia siejamas su nedideliais Naujojo Orleano orkestrais, iš kurių vėliau susiformavo bigbendai. Tradiciniam džiazui priskiriami Naujojo Orleano ir Čikagos stiliai, diksilendas, svingas ir jo atmainos. Taip pat jam priskiriama afroamerikietiški vokalinės muzikos žanrai: gospelas, spiričiueliai, baladės, archajiškasis bliuzas bei instrumentinės muzikos fortepijoniniai žanrai – regtaimai, stride, boogie-woogie ir kt. Nedidelių džiazo orkestrų pagrindiniai stiliai, padarę daug įtakos jų raidai, yra Naujojo Orleano stilius, Čikagos stilius ir diksilendas.
Naujojo Orleano stilius
Naujojo Orleano džiazo stilius – pats seniausias džiazo stilius, susiformavęs XIX a. pab.–XX a. pr. Šis stilius turėjo labai didelę reikšmę tolimesnei džiazo raidai. Naujojo Orleano stilių formavo nedideli orkestrai, groję įvairiose Naujojo Orleano pasilinksminimo vietose: gatvėse, kavinėse, burlaiviuose ir kt. Iš pradžių tai buvo mėgėjiški juodaodžių orkestrai.
Ilgainiui atsirado pagrindiniai Naujojo Orleano stiliaus džiazo atlikėjai – džiazo tėvu tituluojamas L.Armstrongas, K.Oliveris, K.Ory ir kiti. Jų vadovaujami orkestrai plačiai išgarsėjo ir prisidėjo prie tolimesnės džiazo raidos. Šie kolektyvai išsiskyrė savitu ir originaliu grojimo stiliumi, įdomiomis kompozicijomis bei improvizacijomis.
Naujojo Orleano stilius grindžiamas liaudies melodijų improvizavimu. Buvo suformuota grojimo ir improvizavimo tvarka: melodiją groja kornetas, jam pritaria klarnetas ir ritminių instrumentų grupė. Trombonas groja boso liniją ir taip išlaiko visą kūrinio harmoninį pagrindą. Ritmikai būdingas ketvirtinių beat’as. Dėl akcentuojamų stipriųjų takto dalių N.Orleano stiliaus kompozicijos turi daug maršui būdingų požymių. Improvizacijos grojamos dvigubai greičiau nei originali tema, joms būdinga kvadratinė struktūra ir atskiras kiekvieno instrumento solinis, improvizacinio pobūdžio epizodas.
XX a. II dešimtmetyje, išpopuliarėjus kitiems džiazo stiliams, Naujojo Orleano stilius buvo užmirštas. Vėl pradėtas propaguoti XX dešimtmetyje, atsiradus moderniajam džiazui.
Čikagos stilius
3-ojo dešimtmečio pradžioje kariuomenė buvo demobilizuota, o JAV vyriausybė 1920 m. išleido įstatymą, draudžiantį prekiauti alkoholiu, todėl pramoginis gyvenimas N. Orleane sumažėjo. Šou verslo atstovams, o su jais ir muzikantams, teko traukti į stambesnius didmiesčius – Čikagą ir Niujorką.
Čikagos ir Niujorko užeigose dominavo šokių muzika. „Dansingų“ publikai N. Orleano stiliui būdinga stichinė polifonija netiko – reikėjo, kad šokėjai aiškiai girdėtų lengvai įsimenamą melodiją ir jos ryškiai ritmizuotą akompanimentą, o ne sudėtingą stichinės polifonijos muzikinį kūrinį. Be to, reikėjo ilginti muzikinius kūrinius, kadangi džiazmenai turėjo išgroti visą naktį nekartodami kūrinių, todėl būtina sukaupti ypatingai didelį repertuarą. Tokiu būdu susiformavo naujas kūrinių atlikimo būdas: pirmiausiai visi solistai kartu (tutti) sugrodavo dainos ar bliuzo temą (ji galėjo būti ne tik grojama, bet ir dainuojama), po to tos temos harmoninės struktūros pagrindu visi solistai po vieną iš eilės improvizuodavo. Galiausiai, kūrinio pabaigoje, vėl visi kartu sugrodavo temą. Kartais improvizuoti neturinčiais prasmės skiemenimis imdavo ir vokalistai – tokia dainavimo maniera buvo pavadinta – scat. Čikagos stilius nuo N. Orleano praktiškai skyrėsi tuo, kad jame be stichinės kolektyvinės improvizacijos (būdingos pastarajam) vis didesnį vaidmenį vaidino solistai patys atlikdami improvizacijas. Pirmuoju solistu–improvizatoriumi, pamėginusiu groti ilgesnes išplėtotas improvizacijas, tapo iš N. Orleano į Čikagą 1922 m. persikėlęs trimitininkas Louis Armstrong’as.
Modernus džiazas
Modernus džiazas – džiazo revoliucija, pabrėžusi meninę džiazo funkciją. Džiazo harmonijos tapo spalvingesnės, melodijas papildė alteracijos ir chromatizmos, šiek tiek pakito ritmika. Modernaus džiazo principai buvo įtvirtinti 1940-aisiais bebob pradininkų - C. Parkerio, D. Gillespie, T. Monko, M. Roacho, C. Christiano, C. Minguso ir kt.
Bibopas
Bibopas – virtuoziškiausias, šokiams visiškai nepritaikytas moderniojo džiazo stilius, kurio pradininkais laikomi saksofonininkas–legenda Charlie’s Parker’is ir trimitininkas Dizzy’s.
Po beveik 40 metų, per kuriuos džiazas egzistavo kaip pramoginė muzika, galiausiai kartu su bibopu jis tapo muzika, reikalaujančia įsiklausymo, suvokimo, netgi – išankstinio pasiruošimo. Prieštaraudami šokių orkestrais tapusių svingo bigbendų ideologijai, boperiai savo muziką vadino „tik muzikantams“ (“For Players Only”).
Bibopas (stiliaus pavadinimas kilo iš muzikinę ritminę frazę mėgdžiojančio žodžio) gerokai skirėsi nuo iki tol buvusių džiazo stilių. Pirmiausiai labai suaktyvėjo ritmas ir smarkiai pakilo kūrinių atlikimo tempas. Kad dar labiau sutirštinti muzikinį audinį (faktūrą), nuo ketvirtinių akcentavimo buvo pereita prie aštuntinių pulso, kurį dabar žymėdavo ne didysis būgnas (taip dažniausiai būdavo ankstesniuose stiliuose), bet aktyvi boso (kontraboso) partija ir „vedančioji“ mušamųjų sąstato lėkštė – „raidas“. Bibopo stiliuje būgnininkas tapo lygiavertis ansamblio solistas, nuolat sekantis solistų improvizacijas, jas aktyviai papildantis, prisidedantis įvairiais ritminiais intarpais, be to, ir pats grojantis solines improvizacijas.
Pasikeitė ir melodijų (temų) prigimtis. Jei ankstesniuose stiliuose būdavo improvizuojama kokios nors populiarios vokalinės dainos ar bliuzo pagrindu (prieš tai dainos melodiją sudainuojant ar sugrojant), bibopo stiliuje melodijos tapo labai sudėtingos, instrumentinio pobūdžio, t. y. pritaikytos nebe dainuoti, o groti virtuozams–instrumentalistams.
Boperių improvizacijos išsiskyrė tuo, kad grodami greitu tempu, solistai sugebėdavo svinguoti, o svinguodami kartais groti ne ritme, sąmoningai šiek tiek atsiliekant ar aplenkiant bendrą boso ir mušamųjų lėkštės pulsaciją. Jei anksčiau improvizuodami atlikėjai stengdavosi laikytis pagrindinės melodijos (t. y. groti taip, kad improvizacijoje pradinė melodija būtų atpažįstama), tai dabar į melodiją buvo kreipiama mažiau dėmesio – improvizatoriai laikėsi tik harmoninės kūrinio struktūros (akordų).
Sniego audra
thumb|right|Sniego audra Sniego audra – audra su dideliu sniego kiekiu.
Karčiupis (reikšmės)
thumb|right|250px|[[Karčiupis (upė)|Karčiupis netoli marių]] Karčiupis – ši sąvoka turi įvairias reikšmes:
Sniego audra
Sniegas yra mažesnio tankio negu skystas vanduo. Vandens kiekis, kurio reikia 2 cm lietaus gali pagaminti 20 cm sniego. 5 centimetrai sniego yra pakankamas kiekis, kad sukelti rimtus sunkumus eismui. Didžiulė sniego audra su stipriu vėju vadinama pūga. Didelės sniego audros gali būti gana pavojingos: 15 cm sniego audros gali užpustyti kelius, automobiliai gali užstrigti sniege. Sniego audros siekiančios 30 cm, ypač pietiniuose rajonuose arba ten, kur vyrauja švelnus klimatas, gali įgriauti namų stogus, nutraukti elektros tiekimą. Stovintys mirę medžiai gali nuvirsti dėl sniego svorio, ypač jei šis yra šlapias ar labai tankus.
Karčiupis (reikšmės)
Panašūs:
Sniego audra
Sniego audros yra mažiau pavojingos už ledo audras. Tačiau sniegas gali sukelti kitas nelaimes. Kalnų sniego audros gali sukelti sniego griūtis. Kitas snieguotos žiemos pavojus - pavasariniai potvyniai - kai greitai ištirpsta sniegas dėl staigiai pakitusios temperatūros.
Archeologinis radinys
Archeologinis radinys arba artefaktas – senovės žmonių pagaminti ir naudoti daiktai ar jų dalys, rasti archeologinėse vietose ar atsitiktinai, arba iki dabar išlikę archeologijos paminkluose.
Dažniausiai – tai iš įvairių medžiagų pagaminti darbo įrankiai, ginklai, papuošalai, buities reikmenys, drabužiai. Ištyrus radinius nustatomas jų naudojimo laikas, atkuriamas ikirašytinės žmonių bendruomenės gyvenimas, įvertinamas pasiektas jos raidos lygis. Po tyrimų, konservavimo ir restauravimo archeologiniai radiniai perduodami muziejams, kur eksponuojami ir saugomi.
Lietuvoje didžiausias archeologinių radinių kolekcijas turi Lietuvos nacionalinis muziejus Vilniuje, Vytauto Didžiojo karo muziejus Kaune, Šiaulių Aušros muziejus.
Alka (Joniškis)
Alka – gatvinio tipo kaimas Molėtų rajono savivaldybės pietryčiuose, Asvejos regioniniame parke, pusiasalyje Asvejos ežero šiauriniame krante, priešais Jonėnus. Pietryčiuose yra Alkos kaimas Švenčionių rajone. Kaimas supamas miškų, šalia įteka Baluoša, telkšo Kaušelio ežerėlis. Yra privatus Artūro Davainio buities rakandų muziejus. Yra saugoma etnoarchitektūrinė sodyba (dvigalė gryčia, svirnas, pirtis). Gamtos paminklas – senas klevas.
Šlapdriba
thumb|220px|Šlapdriba Anglijoje rudenį
Šlapdriba – kritulių rūšis, tarpinė tarp sniego ir lietaus. Šlapdribos metu krentančios snaigės yra pusiau ištirpusios, todėl limpa prie paviršių, o nusileidusios ant žemės ar kito paviršiaus dažnai išsyk ištirpsta. Tai vyksta, nes oro temperatūra prie žemės paviršiaus teigiama arba lygi 0 °C, tačiau aukštesniuose sluoksniuose ji neigiama, todėl susidaro snaigės.
Lietuvoje šlapdribos dažnos vėlyvą rudenį, žiemos pradžioje, taip pat per žiemos atodrėkius.
Leonavas
Leonavu vadinami kaimai:
Mažosios Lietuvos reikalų taryba
Mažosios Lietuvos reikalų taryba, MLRT – visuomeninė organizacija, įsteigta 1989 m. gruodžio mėn. Vilniuje iš Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio 1989 m. rugsėjo mėn. įkurtos Mažosios Lietuvos genocido ir kultūros klausimų komisijos. Veikė prie Lietuvos Aukščiausiosios Tarybos, nuo 1992 m. – prie Lietuvos Respublikos Seimo, nuo 1993 m. birželio mėn. – savarankiška.
Struktūra
Iki 1993 m. tarybai vadovavo valdyba, nuo 1993 m. – 7 narių, nuo 2003 m. – 5 narių kolegija. 1989 m. pab. taryba turėjo 31, 1998 m. – 32, 2007 m. – 29 narius.
Tarybai atstovauja:
Mažosios Lietuvos reikalų tarybos pirmininkas nuo 1989 m. Vytautas Povilas Šilas. MLRT sekretorės arba reikalų tvarkytojos: Jadvyga Mackevičienė, Danutė Bakanienė, Tatjana Šilienė, Birutė Kurgonienė.
Veikla
Mažosios Lietuvos reikalų taryba rūpinasi Mažosios Lietuvos baltų kultūros paveldo išsaugojimu, lietuvių raštijos, kultūros, istorijos ir visuomenės veikėjų atminimo įamžinimu, Karaliaučiaus krašto (dab. Kaliningrado sritis) lietuvių tautiniais, kultūros, dvasiniais, švietimo poreikiais.
Mažosios Lietuvos reikalų tarybos ir kitų organizacijų pastangomis pastatyti paminklai 2000 m. M. Mažvydui Klaipėdoje, 2005 m. M. L. G. Rėzai Karaliaučiuje. Kaliningrado srityje su vietos lietuviais kai kuriuose miestuose, bažnytkaimiuose įsteigta lietuviškų darželių ir fakultatyvų, sekmadieninių ir pradžios mokyklų. Siekiama pastatyti paminklą J. Bretkūnui, Tilžėje įkurti Vydūno memorialinį muziejų.
Pateikta siūlymų Lietuvos Respublikos Prezidentui, Vyriausybei, Seimo komitetams, ministerijoms, Bažnyčiai. Nuo 1990 m. Mažosios Lietuvos, Karaliaučiaus krašto, santykių su Rusija klausimais padaryta viešų pareiškimų. 1993 m. Mažosios Lietuvos reikalų taryba įteikė Lietuvos Respublikos Seimui ir Vyriausybei „Memorandumo dėl Karaliaučiaus krašto politikos koncepcijos“ projektą. 1990–1995 m. prie tarybos veikė Leidybos komisija. Taryba rūpinasi, kad ir Lietuvos Respublikos piliečiai, ir Karaliaučiaus krašto rusakalbiai gyventojai būtų supažindinti su Mažosios Lietuvos prūsiška ir lietuviška praeitimi. Tarybos rūpesčiu 1991 m. Vilniuje pakartotinai išleista (TSRS beveik visas 1951 m. Maskvoje išleistas tiražas buvo sunaikintas) P. Kušnerio-Knyševo knygos „Etninės teritorijos ir etninės ribos“ 2 dalis „Pietryčių Pabaltijo etninė praeitis“. 1996 m. išleistas mokslinių pranešimų rinkinys „Potsdamas ir Karaliaučiaus kraštas“ (red. Algirdas Matulevičius, sud. D. Bakanienė), 1998 m. – rinkinys „Nuo Mažvydo iki Vydūno“ (red. Romualda Brastavičienė, sud. V. Šilas; 1999 m. išl. rusų k.).
Mažosios Lietuvos reikalų tarybos ir Lietuvos Respublikos Seimo nario S. Buškevičiaus pastangomis 1998 m. birželio 25 d. Lietuvos Respublikos Seimas lapkričio 30 d., kai 1918 m. buvo priimtas Tilžės aktas, paskelbė Mažosios Lietuvos prisijungimo prie Didžiosios Lietuvos diena.
Valstybinė lietuvių kalbos komisija 1999 m. rugsėjo 30 d. priėmė nutarimą, kurį dekretais patvirtino Lietuvos Respublikos prezidentas Valdas Adamkus „Dėl tradicinių autentiškų – lietuviškų ir prūsiškų – Karaliaučiaus krašto vietovardžių vartojimo Lietuvos Respublikos žiniasklaidoje, kitose komunikacijos srityse, mokslinėje bei kitoje literatūroje“.
2006 m. liepos 19 d. Lietuvos Respublikos Seimas spalio 16 d. paskelbė atmintina diena – Mažosios Lietuvos genocido diena (prasidėjo 1944 m. spalio 16 d.), sausio 15 d., kai 1923 m. įvyko Klaipėdos sukilimas – Klaipėdos krašto diena.
Mažosios Lietuvos reikalų taryba siekia, kad Karaliaučiaus krašto demilitarizavimo ir dekolonizavimo, TSRS vykdyto genocido klausimas būtų keliamas ir sprendžiamas tarptautiniu lygiu. 2001 m. spalio mėn. taryba Vilniuje surengė tarptautinę mokslinę konferenciją „Neišspręstos Karaliaučiaus krašto problemos“; 2000 m. birželio mėn. tarptautiniame kongrese Petras Cidzikas ir 2007 m. birželio mėn. tarptautinėje konferencijoje Vilniuje Vytautas Šilas skaitė pranešimus.
Maisiejūnai
Maisiejūnai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybės vakaruose, 1 km į vakarus nuo Tadaravos, Strėvos kairiajame krante, prie upės žiočių. Stūkso Maisiejūnų piliakalnis, aptikti Maisiejūnų pilkapiai. Į vakarus nuo kaimo veikia Kruonio hidroakumuliacinė elektrinė.
Etimologija
Bajoras mirė visų užmirštas ir paniekintas. Sakoma, kad jo aukso dėžė virtusi dvokiančia puvena. Žmonių supiltas kalnas imtas vadinti Maisiejūno piliakalniu.
Istorija
XX a. dalis kaimo buvo iškeldinta statant Kauno ir Kruonio vandens jėgaines.
Vištyčio-Gražiškių aukštuma
thumb|230px|Totorkiemio moreninis pylymas thumb|230px|Kraštovaizdis Pavištyčio apylinkėse Vištyčio-Gražiškių aukštuma – moreninė aukštuma pietvakarių Lietuvoje, vakarinė Sūduvos aukštumos dalis, esanti tarp Vištyčio ežero ir Šešupės aukštupio senslėnio. Aukštis iki 282 m (Stankūnų ir Pavištyčio kalvos).
Susidarė paskutiniojo ledynmečio metu vidurio ir vakarų Lietuvos ledyninių tėkmių sandūroje. Ledyno liežuviai suformavo labai kalvotą ir daubotą reljefą. Banguoto reljefo dubumas užima Rausvės, Aistos, Širvintos, Zanylos upeliai. Ypač kontrastingu reljefu pasižymi Totorkiemio ir Šakių moreniniai kalvynai, sudaryti iš labai išplautų gargždingų darinių.
Kai kurios kalvos itin stačiašlaitės, jų santykinis aukštis 40-50 m (Guobkalnis, Ožiakalnis, Stebūkalnis, Pietkalnis, Varnakalnis, Verstikalnis). Gražiškių apylinkėse būdingos didelės keiminės kalvos (pvz., Svirkalnis).
Yra išlikę šilų, miškingų plotų. Dirvos žvirgždingos ir smėlingos.
Sviestinė plempė
Spygliuočių, lapuočių miškai. Vasara, ruduo. Kepurėlė ir kotas rudos kaštono spalvos, lakšteliai balti.
Vaisiakūniai vidutiniai ir didesni. Kepurėlė 3–7 (9) cm skersmens, paviršius lygus, glitus, senų - sausas, raudonai rudas, kaštono spalvos. Lakšteliai balti, tankūs, priaugtiniai. Kotas 3–8 (12)×0,5–2 cm, tamprus, kepurėlės spalvos. Trama balta, malonaus kvapo ir skonio. Sporos 6–8×3,5 (4) μm.
Būdingi požymiai: kotas į pamatą aiškiai storėjantis, baltai mūsuotas.
Auga grupėmis, mėgsta samanotas vietas. Valgoma, vertinga. Labai dažna.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 127 psl.
Juan de la Cosa
thumb|250px|Chuano de la Kosos žemlėapis
Chuanas de la Kosa ( 1460 m. Santonijoje, Kantabrijoje – m. 1509 m. dab. Kolumbijoje) – ispanų kartografas, keliautojas, konkistadoras. Sudarė pirmąjį žemėlapį, į kurį buvo įtrauktos ir Naujojo Pasaulio teritorijos.
Nuo pat ankstyvo amžiaus dalyvavo jūrų kelionėse. Su ispanais plaukiojo Vakarų Afrikos pakrantėmis. 1488 m. Lisabonoje susipažino su Bartolomėjumi Diasu, tik grįžusiu iš kelionės į Pietų Afriką. 1492 m. dalyvavo pirmojoje Kristupo Kolumbo ekspedicijoje į Ameriką kaip laivo „Santa Marija“ šeimininkas. Vėliau šis laivas sudužo prie Espanjolos krantų. Už laivą jam buvo sumokėta kompensacija. Kaip kartografas de la Kosa dalyvavo ir antrojoje bei trečiojoje Kolumbo kelionėje.
1499 m. buvo Alonso de Ochedos ir Amerigo Vespučio ekspedicijos į Pietų Amerikos pakrantes šturmanas. Tyrinėjo Venesuelos ir Gvianos krantus. Rinko medžiagą būsimajam žemėlapiui.
1500 m. su Vasku Nunjesu de Balboa ir Rodrigu de Bastidasu dalyvavo kelionėje į Darjeno įlankos pakrantę. 1502 m. grįžo į Espanjolą. Vėliau grįžęs į Europą vedė delegaciją į Portugaliją, kur protestavo prieš portugalų įsiveržimus į ispanų atrastas žemes. De la Kosa buvo suimtas, bet padedant Ispanijos karalienei Izabelei I išvaduotas.
Keliautojui suteiktas alguasilijo titulas ir suteiktas leidimas rengti ekspediciją. 1504–1506 m. laikotarpiu keliavo po Vest Indiją, tyrinėjo Urabos įlanką, Perlų salas.
1509 m. Chuanas de la Kosa išvyko į savo paskutiniąją kelionę po Naująjį Pasaulį. Kartu su Alonsu de Ocheda ir Fransisku Pisaru keliavo į Pietų Ameriką su tikslu įsteigti koloniją. Tačiau vienoje pakrantėje, apgyvendintoje indėnų karibų Ocheda, nors ir perspėtas de la Kosos, išsilaipino prisigaudyti vergų. Išsilaipinusieji pakrantėje lengvai įveikė indėnų pasipriešinimą, todėl Ocheda nutarė keliauti gilyn į džiungles, kur dabar yra Turbako miestas. Čia indėnai įsibrovėlius atakavo nuodingomis strėlėmis, nuo kurių žuvo ir Chuanas de la Kosa.
Kartografas buvo nubraižęs keletą žemėlapių, iš kurių išliko tik 1500-ųjų Mappa mundi. Tai seniausias žinomas europiečių žemėlapis, kuriame atvaizduotas Naujasis Pasaulis.
NK Trešnjevka Zagreb
Trešnjevka Zagreb – Kroatijos futbolo klubas iš Zagrebo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1926 m. Kitados rungtyniavo aukščiausioje Jugoslavijos lygoje.
Milos vilaja
Milos vilaja yra Alžyro šiaurėje, Atlaso kalnuose. Sostinė – Mila.
Alfonsas Stakėnas
Alfonsas Stakėnas (1925 m. vasario 8 d. Papiškiuose, Rokiškio valsčiuje – 2021 m. gruodžio 17 d. ) – gydytojas, Šiaulių miesto garbės pilietis.
Biografija
Mokėsi Kupiškio ir Rokiškio gimnazijose, 1946–1952 m. studijavo mediciną Vilniaus universitete, įgijo gydytojo chirurgo specialybę. 1968 m. Vilniaus universitete apgynė medicinos mokslų kandidato laipsnį. Jo mokslinis darbas 1993 m. nostrifikuotas suteikiant medicinos daktaro vardą.
1952 m. pradėjo dirbti Šiaulių ligoninėje. Susidomėjęs urologija, jaunas specialistas ėmė gilintis į šios srities paslaptis. 1958 m. įsteigus ligoninėje Urologijos skyrių, paskirtas šio skyriaus vedėju ir ėjo šias pareigas 41-rius metus. Sukaupė prostatos hiperplazijos diagnostikos bei gydymo duomenų archyvą, kurį kolegos vertina kaip neprilygstamą, pateikė techninių pasiūlymų, lengvinančių chirurgų darbą bei slaugą. Dėstė tuometinėje Aukštesniojoje medicinos mokykloje. Sukauptą patirtį ir žinias perteikė daugeliui jaunų chirurgų, kurie tęsia savo vadovo darbą. 2000–2005 m. skyriaus gydytojas – konsultantas.
Parašė ir paskelbė daug mokslinių straipsnių, aktyviai dalyvavo Lietuvos urologų asociacijos darbe. Be to, 10 metų buvo Trečiojo amžiaus universiteto rektorius, propagavo sveikatos apsaugos ir kitų svarbių mokslo sričių naujoves.
Koridorius
Koridorius – ilga ir siaura patalpa pastate, kuria galima patekti į kitas to aukšto patalpas. Paprastai koridoriaus sienos būna durys į gretimas patalpas.
Koridoriai butuose gali jungti buto patalpas. Daugiabučiuose namuose į aukšto koridorius išeina butų durys (o butų viduje būna dar butų koridoriai). Laiptinių sistemos daugiabučiuose koridorių nebūna, ten butų durys išeina tiesiai laiptinės aikšteles.
Į koridorius panašios patalpos:
Baluoša
Baluoša vadinami:
Baluoša (Molėtai)
Baluoša – viensėdis Molėtų rajono savivaldybės pietuose, už 6 km į rytus nuo Dubingių, Asvejos regioniniame parke. Išsidėstęs vakarinėje Baluošų ežero pakrantėje, apsuptas Dubingių miško. Yra Baluošos piliakalnis.
Istorija
1730 m. užrašytas Molėtų bažnyčios santuokų metrikų knygoje.
Užkapiai
Užkapiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 7 km į pietvakarius nuo Šėtos, prie Lankesos upės. Per kaimą eina kelias. Įsteigtas Lankesos botaninis draustinis. Kaimo šiaurėje, netoli Bublių tvenkinio patvankos Lankesoje, šalimais keliuko į Aristavą stovi senas medinis kryžius. Į pietus nuo Užkapių, Aukupėnuose yra Aukupėnų koplyčia.
Istorija
XIX a. pab. Užkapiai buvo Virbickų ir Narkevičių valda Kėdainių valsčiuje.
Island Records
„Island Records“ pradžia
„Island Records“ buvo įkurta Jamaikoje 1959 m. Šią įrašų kompaniją įkūrė Chris Blackwell ir Graeme Goodall. Pavadinimas „Island“ yra kilęs iš 1955 metų rašytojo Alec Waugh romano „Island in the Sun“ pavadinimo. Taip pat tokiu pavadinimu yra sukurtas filmas (1957 m.) ir daina, kurią atlieka Harry Belafonte. Kompanija persikėlė į Jungtinę Karalystę 1962 metų gegužę. Kol dar Blackwell buvo nepardavęs įrašų kompanijos „PolyGram“ 1989 metais, „Island“ buvo didžiausia indie muzikos įrašų kompanija istorijoje. 1970-ųjų vidurį „Island“ valdė savo nuosavą įrašų gaminimo studiją, bet turėjo problemų su kokybės kontrole; daug įrašų buvo su defektais ir turėjo būti grąžinti. „Island“ (Jungtinės Karalystės) sudarė sutartį su „EMI“, kad ji gamintų ir paskirstytų jų darbus, nuo 1972 iki 1977 m., kai aukštesnės vinilo kainos privertė „Island“ sudaryti sutartį su žemesnės kokybės gamintoju. „EMI“ atgavo pareigą 1987 m.
„PolyGram Island“ įsigijimas
1989 metų liepą Blackwell pardavė „Island Records“ ir „Island Music“ „PolyGram UK Group“ grupei grupei už £272 milijonus. Nuo to laiko „Island“ daugiau nebebuvo privati kompanija. Nors „Poligram“ tęsė pardavinėti „Island“ prekės ženklą, Blackwell taip ir liko „Poligram Island Entertainment“ skyriaus vadovaujantis pareigūnas. „Poligram“ nedelsiant pradėjo pakartotinai išleisti didžiąją dalį „Island“ katalogų kompaktinėmis plokštelėmis ir išplėtė „Island“ pasiekiamumą per savo globalinę gamybą ir kompiuterių tinklą, bet etiketė buvo palyginti nesutelkta 1990-aisiais. „4th & Broadway“ („Island“ skyrius), veikdamas nuo 1980-ųjų vidurio, pasiekė nemažą pasisekimą prekiaujant alternatyvų hiphopą ir dance-pop muziką. 1997 m. lapkritį Blackwell atsistatydino iš savo pareigų kompanijoje „Island Entertainment“ (kai kurie šaltiniai sako, kad jis buvo atleistas iš darbo) ir kitais metais pradėjo formuoti „Palm Pictures“. Tada 1998 m. visas „Poligram“ ir susijusios įrašų kompanijos buvo nupirktos „Universal-Vivendi“.
„Island Universal Music Group“ valdžioje
Kai „Universal Music Group“ įsigijo „Island“, „Island“ padėtis gan pagerėjo ir kompanija tapo viena iš sėkmingiausių įrašų kompanijų. „Universal“ tai pasiekė padarydama keletą keitimų ir naujovių:
Filialai ar susijusios įrašų kompanijos
Čia pateikiami „Island Records“ filialai ar susijusios įrašų kompanijos ir laikas, kada jos priklausė „Island Records“, arba įmonės, su kuriomis „Island“ anksčiau bendradarbiavo.
Vištyčio Laukas II
Vištyčio Laukas II – kaimas pietvakarinėje Vilkaviškio rajono savivaldybės dalyje, 4 km į rytus nuo Vištyčio, prie kelio į Vištytį atšakos. Iš rytų prieina Vištytgirio miškas. Miško pakraštyje stūkso Vištyčio Lauko II piliakalnis.
Istorija
Kaimas susikūrė buvusio Kamionkos kaimo žemėse.
Kadešas
Kadešas, – Artimųjų Rytų antikinis miestas buvęs netoli Oronto upės. Manoma, kad Kadešo miesto tvirtovės griuvėsiai yra šalia Tel–Nebi–Mendo, 24 km į pietvakarius nuo Homso, vakarų Sirijoje.
Istorija
Kadešas pirmą kartą minimas, kaip Kanaano provincijos miestas, kartu su Megida, pasipriešinęs Tutmozio III ekspansijai į Levantą. 1472 m. pr. m. e., Egiptą valdant Hačepsutei, Kadešas sukilo prieš egiptiečių valdžią ir palaikomas Mitanijos, pagrindinio egiptiečių konkurento šiame regione, sudarė rytų Viduržemio jūros miestų antiegiptinę koaliciją.
1468 m. pr. m. e. Kadešo valdovas buvo sumuštas mūšyje prie Megidos egiptiečių armijos, vadovaujamos Tutmozio III. 1460 m. pr. m. e. Kadešo valdovas prarado visas miesto valdomas žemes, o 1448 m. pr. m. e. Tutmozio III armija užėmė Kadešą. Tvirtovės įtvirtinimai buvo sulyginti su žeme, o Kadešo valdovas, tris kartus sukilęs prieš faraoną, žuvo mūšio metu.
Iš Kairo muziejuje saugomų Echnatono ir Kadešo valdovų diplomatinio susirašinėjimo išlikusiu molinių plytelių yra žinomi trys šio laikotarpio miesto valdovai: thumb|250px|left|Raudona - [[Hetitai|Hetitų valstybės teritorija, žalia - Egiptas. Kadešas šių valstybių pasienio miestas]] Egiptą valdant Amenchotepui II, Kadešas vėl atiteko Hetitams. Tik Sečio I žygio į Siriją metu buvo nugalėta hetitų armija ir Kadešas vėl atiteko Egiptui. Setas I kartu su sūnumi Ramziu II iškilmingai įžygiavo į miestą, kur buvo pastatyta pergalės stela. Bet ši pergalė buvo laikina. Kai tik Setas I grįžo į Egiptą, hetitų karalius Muršilis II užėmė Kadešą ir miestas tapo hetitų ir Sirijos atramos citadele prie Oronto upės.
Kadešo mūšis
Kadešas labiausiai yra žinomas dėl mūšio, kuris įvyko 1284 m. pr. m. e. Hetitų karaliaus Muvatalio II ir egiptiečių faraono Ramzio II, armijų mūšis – vienas iš nedaugelio mūšių detaliai aprašytų senovės Rytų istorijoje. Kad sustabdytų hetitų valstybės plitimą į pietus, Egipto faraonas Ramzis II nutarė susigrąžinti pusantro šimtmečio jiems priklausančias žemes. Dviejų armijų mūšyje prie Kadešo nugalėtojo nebuvo. Abi armijos turėjo didelius gyvosios jėgos ir technikos nuostolius, todėl abiem pusės teko pasirašyti taikos sutartį. Pagal taikos sutartį, Kadešas atiteko hetitams, o egiptiečių–hetitų valstybių siena ėjo piečiau miesto.
Kadešo žlugimas
Po Kadešo mūšio rytuose pradėjo augti nauja galybė - Asirija, o iš vakarų miestą puldinėjo Jūros tautos. Pastarosios migravo į buvusias hetitų imperijos teritorijas, siaubė pakrantes. Apie 1178 m. pr. m. e. Kadešas buvo sugriautas ir dingo iš istorijos.
Nuorodos
Kadešo mūšis
NK Kamen Ingrad Velika
Velikos „Kamen Ingrad“ – Kroatijos futbolo klubas iš Velikos.
Kryžkalnis
Kryžkalnis – kaimas Raseinių rajono vakaruose. Išsidėstęs šalia dviejų svarbių kelių sankryžos:
thumb|left|230px|Kryžius prie buvusio Kryžkalnio motinos paminklo pamatų thumb|left|230px|Kryžkalnio motina Grūto parke thumb|left|230px|Kelių mazgas ties Kryžkalniu thumb|200px|[[Kryžkalnio koplyčia|Kryžkalnio memorialo koplyčia]] miniatiūra|left|230px|Memorialo šalia koplyčios statybos aikštelė, 2019 m.spalis
Istorija
1938 m. kaimas įkurtas nutiesus Žemaičių plentą.
1972 m. Kryžkalnyje pastatytas paminklas „Kryžkalnio motina“ sovietinei armijai „išvaduotojai“ (skulpt. Bronius Vyšniauskas, archit. Vytautas Gabriūnas, vitražistas Kazys Morkūnas) – 8 m aukščio bronzinė skulptūra, vaizduojanti lietuvę moterį, laikančią ąžuolo šakelę. Kalva, ant kurios pastatytas monumentas, pavadinta Šlovės kalnu. Skulptūros papėdėje buvo dekoratyvinė granito sienelė su simboliniais pėstininko, jūreivio, lakūno ir partizanės bareljefais. 1990 m. spalį skulptūra demontuota, dabar eksponuojama Grūto parke.
1979 m. prie kelio į Šiaulius pastatyta savita autobusų stotis su maisto prekių parduotuve ir kavine antrajame aukšte. Stotį projektavo architektas Konstantinas Zubovas, žuvęs 1971 m. alpinistų žygyje į kalnus, todėl jo draugai baigė šį projektą ir įgyvendino kaip savotišką paminklą architektui.
2018 m. rudenį ant kalvos šalia buvusio „Kryžkalnio motinos“ paminklo vietos pastatytas memorialas, skirtas Kęstučio apygardos partizanams. Jį sudaro betoninė koplyčia ir blokai su 1137 partizanų vardų ir slapyvardžių įrašais.
2019 m. spalio mėn. prie koplyčios esančiame žemės sklype pradėtas statyti paminklas, skirtas pagerbti visus 20 tūkst. žuvusių Lietuvos partizanų.
Žalsvasis baltikas
thumb|left|180px|Grybas atpažįstamas pagal ryškiai žalsvus lakštelius
Žalsvasis baltikas – dažniausiai sausų pušynų grybas. Auga grupėmis spygliuočių (ypač pušynuose), retai lapuočių miškuose. Dažniausiai vėlai rudenį, rečiau – vasarą.
Grybas valgomas, gausiai renkamas. Vienas iš vertingiausių valgomų grybų Lietuvoje.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 136 psl.
Cirkonis
Gamtoje randamas tik junginiuose, mineralai reti. Chloridiniu ar šarminiu būdu gaunamas iš rūdų. Kristalinės atmainos – alfa heksagoninis ir kubinis beta, iš pirmojo į antrąjį virsta 863 °C temperatūroje.
Cirkonio halogenidai naudojami gaminant šviesolaidžius, lazerius, specialų stiklą, cheminius jutiklius. Cirkonio nitridas (Zr3N4) naudojamas gaminant keramiką, antifrikcines bei apsaugines dangas. Karbidu (ZrC) dengiami metalai, iš jo gaminami ugniai atsparūs lydiniai. Cirkonio oksidas ZrO2 randamas mineralo badeleito pavidalu ir naudojamas gaminant keramiką, stiklą, emalį, abrazyvą, aukštos temperatūros elektrodus, taip pat naudojamas optiniuose elektros prietaisuose, stomatologijoje, aviacijoje, raketinėje technikoje, o monokristalai – gaminant lazerius bei juvelyrikoje. Mineralas cirkonas (ZrSiO4) naudojamas uolienų datavimui, taip pat juvelyrikoje.
Lydiniai
Dažniausiai naudojami cirkonio lydiniai su alavu, geležimi, chromu, nikeliu, niobiu (kartu sudaro virš 97 % visų cirkonio lydinių). Lydiniai pasižymi mechanišku stiprumu, atsparumu korozijai bei kai kurioms rūgštims net aukštose temperatūrose.
Pavadinimo kilmė
Yra dvi pavadinimo versijos, kurios pabrėžia cirkonio savybę būti palaikytu už vertingą daiktą:
Archeologinis žemėlapis
thumb|250px|[[Kreta|Kretos archeologinių vietų žemėlapis]] thumb|250px|Rytų Europos archeologinių kultūrų žemėlapis Archeologinis žemėlapis – specialus istorinis žemėlapis, archeologinių radinių, archeologinių vietų ar archeologinių kultūrų dokumentavimo būdas. Nuo archeologinio plano jis skiriasi masteliu.
Žemėlapių tipai
Archeologiniai žemėlapiai yra masteliniai arba eskiziniai, regionų ar kraštų su atitinkamais tekstiniais paaiškinimais (vietovių sąrašais) ir objektų ar dirbinių išsidėstymo vietomis. Būna universalūs, kai žymimos visos archeologinės vertybės, ir specializuoti, kai nurodomos tam tikros jų rūšys. XIX a. viduryje pradėta sudarinėti universalius, XX a. – specializuotus archeologinius žemėlapius.
Lietuvos žemėlapiai
Lietuvoje pirmuosius archeologinius žemėlapius parengė Fiodoras Pokrovskis 1893 m. – Vilniaus gubernijai, 1895 m. – Gardino gubernijai, 1899 m. – Kauno gubernijai. Volodimiras Antonovičius 1895 m. sudarė archeologinius žemėlapius Kijevo gubernijai, 1902 m. – Voluinės gubernijai. Rytprūsių archeologinių vietų žemėlapius 1908 m. sudarė Emilis Holakas, Užnemunės piliakalnių – 1909 m. Juozapas Radziukynas. XX a. 3-4 dešimtmečio reikšmingiausias Lietuvos archeologinis žemėlapis yra Petro Tarasenkos knygoje „Lietuvos archeologijos medžiaga“ (1928 m.). Nuo šeštojo dešimtmečio dažniausiai rengiami specialūs archeologiniai žemėlapiai; juose pažymėtos tam tikros archeologinių paminklų ar dirbinių rūšys. Didžiausias archeologinių žemėlapių rinkinys – „Lietuvos TSR archeologijos atlasas“. 1968 m. archeologinių paminklų teritorijas pradėta kartografuoti žemėnaudos planuose (mastelis 1:10 000).
Arabeska
thumb|250px|Arabeska mozaikoje. [[Ali Kapu rūmai, Isfahanas]] thumb|140px| Arabeskos raštas abipus kolonos [[Alhambra|Alhambroje]] Arabeska – sudėtingo piešinio ornamentas iš susipynusių stilizuotų augalinių arba geometrinių motyvų. Gali būti papildoma animalistiniais ir antropomorfiniais elementais, įrašais. Dengia visą dekoruojamąją plokštumą. Islamo mene arabeskomis dekoruojamos mečečių, mauzoliejų, rūmų sienos, mozaikos, knygos, parašai, kilimai ir kt.
Arabeska susiformavo islamo šalių mene, išvysčius Antikos ir Bizantijos ornamentinį meną. Vienas pirmųjų arabeskos pavyzdžių buvo VIII a. Damasko didžiosios mečetės mozaika. Vėliau arabeska sparčiai paplito po musulmonišką pasaulį, kur įgavo naujų formų. Europoje arabeska išpopuliarėjo ankstyvojo renesanso architektūroje ir taikomojoje dailėje (medžio, metalo dirbiniuose, audiniuose).
Arabeskos buvo ypač populiarios X−XV a. musulmoniškose šalyse. Arabeskos terminas yra europietiškos kilmės ir pradėtas vartoti nuo XV ar XVI a., kai renesanso menininkai naudojo islamiškus raštus knygų apipavidalinimui ir dekoratyviems knygų susegimams. Aloizas Ryglis (, 1858−1905) pirmasis aprašė arabeskų charakteringus bruožus: geometriškumą, tipingus vaizduojamus augalų elementus ir jų nenatūralų išaugimą iš vieno kito. A. Ryglis taip pat pažymėjo, kad arabeskos rašto elementai yra nesibaigiančiai susiję vienas su kitu, kas reiškia, kad arabeskos raštą galima tęsti be galo bet kuria kryptimi. Tuo arabeskos skyrėsi nuo vėlyvosios Antikos augalinių raštų, kuriame augaliniai motyvai atrodė ne tiek susiję, kiek įterpti į geometrinį karkasą. Arabų menininkai iš vėlyvosios Antikos ir Sasanidų meno perėmė kelis vaizduojamų augalų motyvus, kurių vaizdavimas šimtmečiais įsitvirtino arabeskose − tai akantas, vynuogių lapai, vynuogių kekės ir išvestinė augalinė forma palmetė.
Pirmasis pilnai geometrizuotas arabeskos raštas datuojamas X a. viduriu. Vienas anksčiausių pavyzdžių išliko Kordobos mečetėje, raižyto marmuro plokštėse michrabo įėjimo abejose pusėse. XIV a., kinų meno poveikyje, pradėtos naudoti kitų augalų formos − chrizantemos, lotoso, bijūno. XVI a. Osmanų imperijoje paplito fantastiniai saz stiliaus augalų motyvai. Šių dviejų raštų rūšių traktavimas buvo laisvesnis, jie išstūmė arabeskų naudojimą ir, nors jie galėjo būti jungiami į geometrines formas, bet to nebuvo daroma. XVII a. pabaigoje į islamo meną pradėjus veržtis Europos baroko augalinių raštų formoms arabeskų naudojimas galutinai sunyko.
Kongo kalba
Kongo kalba (Kikongo) – bantų kalba, vartojama bakongo ir bandundu tautų, gyvenančių Kongo DR, Konge, Angoloje. Tai toninė kalba, suformavusi pagrindą regiono lingua franca – kituba kalbai. Ši kalba taip pat davė pagrindą daugeliui Amerikos kreolų kalbų.
Naudoja lotyniškus rašmenis. Pirmasis rašytinis kūrinys kongo kalba parašytas 1557 m. (katekizmas), tačiau iki šių dienų neišliko. 1648 m. kapucinų surašytas kongo žodynas su 10 tūkst. žodžių.
Vidiniai skirtumai
Dėl didžiulių vidinių skirtumų Ethnologue laiko ją makrokalba, sudaryta iš trijų tarpusavyje nesuprantamų skirtingų kalbų. Tai yra: Bakongų etninės subgrupės taip pat naudoja atskiras kalbas kibembe (babembiai), kidondo, kikunji ir kivili (baviliai ir bajombai).
Abejučiai
Abejučiai (arba Abejutė, Abiejutė) – kaimas Švenčionių rajono savivaldybės pietvakariuose. Išsidėstęs pačiuose Asvejos ežero pietryčiuose, Varnėnų miško pakraštyje, šalia Ilgio ežero. Gamtos paminklas – Abejučių ąžuolas. Veda keliukas iš Skirlėnų.
Sarmatizmas
thumb|250px|Lenkų šlėkta sarmatiškąja apranga ir būdinga laikysena. Ant [[Kontušo juosta|kontušo juostos arba Slucko juostos pakabintas kardas - karabela]]
Sarmatizmas – lenkų šlėktos (bajorijos) ideologija ir gyvenimo būdo filosofija, kurios esmė – tvirtinimas, kad visa lenkų šlėkta yra kilusi iš sarmatų genčių ir kad tik ji, šlėkta, esanti tauta. Valstiečiai, šlėktos supratimu, į šią tautą neįėjo. Ši ideologija atsirado XVI-XVII amžių sandūroje, labiausiai reiškėsi XVI-XVIII amžiuose. Visoje Lenkijos Karalystės ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos Respublikoje vyraujant lenkų kultūrai, sarmatizmo ideologiją perėmė ir slaviškoji Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos bajorijos dalis. Ideologija ėmė keistis tvirtinant, kad visi slavai yra kilę iš sarmatų. Ideologija reiškėsi politikoje, mene, aprangoje, karyboje, net šukuosenose. Buvo sekama turkiškomis ir totoriškomis tradicijomis arba jos buvo kopijuojamos. Tarp lietuvių šlėktos (bajorijos) sarmatizmo ideologija nebuvo paplitusi. Lietuvių ir žemaičių bajorija save laikė romėnų palikuonimis, o sarmatai buvo romėnų priešai, todėl sarmatizmo ideologija buvo svetima lietuvių ir žemaičių šlėktai (bajorijai). Visiškai sulenkėjusioji lietuvių bajorijos dalis lenkų savimonę ir šią ideologiją perėmė.
Terminas retrospektyvus, pati šlėkta neturėjo savo gyvensenos, kultūros įvardinimo. Sąvoka sarmatizmas (bałwany sarmatyzmu) pirmą kartą pavartota 1765 m. Varšuvoje leistame laikraštyje „Monitor“. Švietimo epochoje sąvoka sarmatizmas įgijo neigiamą reikšmę: reformų, ketverių metų seimo šalininkai savo oponentus vadindavo sarmatais. Franciszek Zabłocki 1785 m. komedijoje „Sarmatyzm“ išjuokė ideologiją kaip pasenusią ir barbarišką. 1807-1814 m. Samuel Bogumił Linde leistame lenkų kalbos žodyne sąvoka sarmatyzm apibūdinta kaip gerų manierų nebuvimą, grubumą.
Ideologijos atsiradimas
Viduramžiais buvo iš naujo atrasti antikos kartografo Klaudijo Ptolemėjaus žemėlapiai, kuriuose teritorija į šiaurę nuo Juodosios jūros buvo vadinama Sarmatija.
Pirmasis, kuris teigė, kad lenkai yra kilę iš sarmatų, buvo lenkų istorikas Janas Dlugošas. Jo manymu sarmatai buvo Nojaus sūnaus Jafeto palikuonys. Savo raštuose J. Dlugošas Baltijos jūrą vadino Sarmatų jūra, o Karpatų kalnus - Sarmatų kalnais. Teiginius kartojo kiti istorikai: Konrad Celtis, Marcin Bielski, Marcin Kromer, Motiejus Strijkovskis. Istorikas Andrzej Frycz Modrzewski karalių Zigmantą Augustą pavadino Sarmatijos valdovu, t. y. visa Lenkijos karalystės ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos Respublika buvo suvokiama kaip Sarmatija. Amžininkų supratimu, Sarmatijos centras buvo Nesvyžius.
Šie istorikų darbai tebuvo tautos kilmės ieškojimas, būdingas tam laikotarpiui. Sarmatizmo ideologijai susiformuoti didelę įtaką padarė Mikołaj Zebrzydowski vadovaujamas rokošas (1606-1609).
Ideologijos ir gyvenimo būdo bruožai
Sarmatizmas buvo Rytų ir Vakarų kultūrų mišinys. Iš Vakarų buvo perimta riterių kultūra ir žavėjimasis antikos pasauliu. Iš Rytų perimta apranga, tingėjimo pateisinimas, bodėjimasis miestu ir ilgas šventimas.
Buvo suformuluotas idealios valstybės ir santvarkos modelis, pagrįstas šlėktos laisve. Ši aukso laisvė (aurea libertas arba złota wolnośc) buvo pagrindinis sarmatizmo ideologijos elementas. Šlėktos nuomone, aukso laisvė saugojo tautą, t. y. juos, nuo karaliaus tironijos. Gindama šią laisvę, šlėkta prireikus turi paaukoti net savo gyvybę. Didelę įtaką ideologijai darė katalikų bažnyčia, kuri Lenkiją, vėliau – visą Respubliką, vaizdavo kaip krikščionybės bastioną (antemurale christianitatis), skydą prieš turkus, totorius bei Maskvos despotizmą. Buvo sukurtas idealaus bajoro etalonas: tai – doras, mylintis tėvynę pilietis, dalyvaujantis seimeliuose, būtinai katalikas, ginantis laisvę nuo tironijos, ramiai gyvenantis kaime, besižavintis gamta, draugiškai sugyvenantis su kaimynais, gerbiantis moteris, prireikusi ginantis tėvynę ir laisvę. Bendravimas su kaimynais, saviškiais ir gyvenimo kaime idealizavimas buvo pavirtęs kultu.