cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cilindrinė karduotė
Lapai cilindriški, 1,5–2 cm skersmens, šviesiai žali su išilginiais grioveliais ir kieta, nusmailėjusia viršūne. Skrotelėje būna 8–12 lapų. Žiedai gelsvi, kvapūs, sutelkti į šluotelę. Žiedynkotis su žiedynu išauga iki 50–60 cm aukščio. Augalas atsparus drėgmės trūkumui, vandens dauginimosi periodu užtenka kartą per savaitę. Rūšį pirmas aprašė Wenceslas Bojer 1837 m. Vardą Sensevieria cylindrica gavo konkurso, skelbto Olandijos dienraštyje, būdu. Tai populiarus kambarinis augalas, kurį lengva prižiūrėti namuose.
Obidosas
Obidosas  – miestas ir savivaldybė Brazilijos šiaurėje, Paros valstijoje, 105 km į šiaurės vakarus nuo Santareno. Išsidėstęs Amazonės kairiajame krante, netoli Trombetaso žiočių. Upių uostas, oro uostas, keliai į Orišiminą, link Alenkero. Verčiamasi žvejyba, medienos kirtimu ir apdirbimu, žemės ūkiu (manijokai, kakava), maisto pramone. Yra 1697 m. statytas fortas.
Savivaldybės plotas – 28 021 km², gyventojų skaičius – 52 473 (2021 m.). Kitos didesnės gyvenvietės: Flešalas, Igarape Asu, Kurumu, Silensijas, San Žozė, Arapuku, Mata.
thumb|left|240px|Savivaldybės padėtis Paros valstijoje
Istorija
Obidosas pradėjo kurtis 1697 m. Antonijui de Albukerkei čia pastatydinus fortą. XVIII a. čia veikė Paušiso jėzuitų misija. 1758 m. Obidosui suteiktas miestelio statusas, o nuo 1854 m. – miestas.
1981 m. prie Obidoso krantinės nuskendo keltas Sobral Santos II, žuvo virš 300 žmonių.
Konkordo afera
Konkordo afera – 1979 m. Italijoje sukurtas veiksmo filmas apie lėktuvo „Concorde“ avariją.
Turinys
Viršgarsinių lėktuvų „Konkordas“ gamintojai plečia savo veiklą ir ketina atidaryti naują reisą iš Paryžiaus į Karakasą. Bandomojo skrydžio metu lėktuvas, kuriame tebuvo įgula, dėl nežinomo gedimo nukrito į jūrą. Išsigelbėti pavyko tik stiuardesei Džeinei, kurią vandenyje aptiko du vietiniai žvejai. Jiems nespėjus ištraukti apsvaigusios moters, pasirodė didelė motorinė valtis, kuri sudaužė žvejų laivą ir šiuos paskandina, o merginą pasiima pas save.
Apie avariją išgirdęs skandalingų straipsnių autorius žurnalistas Brodis išvyksta į Antilus, ketindamas surinkti daugiau informacijos, tačiau netrukus tampa paslaptingų vyrų atakos taikiniu. Rizikuodamas gyvybe, jis pamažu renka įrodymus, kad katastrofa galėjo būti kruopščiai suplanuota konkurentų, kurie dėl „Konkordo“ populiarumo prarado didelę dalį užsakymų.
Kol Brodis renka įrodymus, į orą pakyla dar vienas „Konkordas“, atliekantis pirmąjį reguliarų reisą naujuoju maršrutu. Jame kyla gaisras ir mirtinas pavojus keleiviams. Brodis išvaduoja stiuardesę iš pagrobėjų ir persekiojami jiedu stengiasi susisiekti su skrydžių centru, kad šis įspėtų apie gaisro židinį ir priežastį...
Manoj Kumar
Manodžas Kumaras (g. 1986 m. gruodžio 10 d.) – Indijos lengvasvoris boksininkas, olimpietis.
Manodžas Kumaras dusyk laimėjo bronzą Azijos žaidynėse (2007, 2013 m.), tapo Pietų Azijos žaidynių nugalėtoju (2016 m.) bei Sandraugos žaidynių nugalėtoju (2010 m.). Kumaras dusyk dalyvavo olimpinėse žaidynėse: 2012 m. Londone pirmose varžybose jis nugalėjo turkmėną Serdarą Hudaiberdijevą, bet ketvirtfinalyje pralaimėjo britui Tomui Stalkeriui; 2016 m. Rio de Žaneiro žaidynėse pirmame etape jis įveikė lietuvį Evaldą Petrauską.
2014 m. Manodžui Kumarui už sportinius pasiekimus Indijoje skirtas Ardžunos apdovanojimas.
Helgolando įlanka
Helgolando įlankos gylis siekia 56 m ir tęsiasi nuo Elbės žiočių iki Helgolando. Į ją įteka Vėzeris.
Ši įlanka yra vienas judriausių jūros kelių visame pasaulyje, kuris veda iš Hamburgo į Lamanšo sąsiaurį.
Įlankoje įkurta keletas draustinių, pvz., Hamburgo vatų nacionalinis parkas.
1913 m. rugsėjo 9 d. Helgolando įlankoje nukrito vokiečių dirižablis „Zepellin L-1“. Didžioji įgulos dalis nuskendo.
Uridimu
Uridimu – pusiau liūto (arba šuns), pusiau žmogaus pavidalo būtybė Mesopotamijos mitologijoje. Uridimu vaizduotas Kasitų dinastijos, Naujosios Asirijos karalystės ir Seleukidų imperijos laikotarpių mene. Būtybės atvaizdai atliko apsauginį vaidmenį.
Būtybė vaizduota su dviem liūto (ar šuns) kojomis, pasturgaliu bei užriesta uodega, viršutinė kūno dalis vaizduota kaip žmogaus. Vaizduotas stačias, laikantis lazdą su mėnulio pjautuvo (uskaru) formos antgaliu, dėvintis galvos apdangalą su ragais – dieviškumo simbolį. Manoma, kad Uridimu galėjo būti siejamas su saulės dievu Šamašu (Utu). Apie tai sprendžiama iš to, kad su Šamašu sietas Kusariku (pusiau jaučio, pusiau žmogaus pavidalo būtybė), o Kusariku ir Uridimu atvaizdai kai kada aptinkami drauge. XIX a. Ninevijoje kasinėjant Asirijos valdovo Ašurbanipalo rūmus, buvo aptiktas monumentalus akmens reljefas, vaizduojantis Uridimu. Iki šių dienų pats reljefas neišliko, tačiau yra jo piešinys.
Teigiama, kad ši būtybė Mesopotamijos mitologijoje atsirado gana vėlai, greičiausiai ji buvo sukurta pagal Kusariku ir Girtablulu (pusiau skorpionas, pusiau žmogus) pavyzdį. Ritualuose Uridimu – sergančiųjų užtarėjas Mardukui ir Sarpanitu. Uruke, Eanna šventykloje, Naujosios Babilonijos karalystės laikotarpiu, panašu, susiklostė tam tikras Uridimu kultas. Uruke būtybė dar paliudyta 29-aisiais Persijos valdovo Darijaus I valdymo metais.
Vardas Uridimmu akadų kalba apytikriai reiškia „pasiutęs liūtas“ ar „pasiutęs šuo“ (pažodžiui).
Senadvariai (Rokiškis)
Senadvariai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Obelių.
Šokša (Karelija)
Šokša  – senovinis vepsų kaimas Karelijos Respublikos Paonegės rajone. Įeina į Šokšos kaimo gyvenvietės sudėtį. Per Šokšą teka to paties pavadinimo upė. Kaimas išsidėstęs prie kelio R19 Ošta – Petrozavodskas.
Pirmą kartą Šokša paminėta „Onegos penktadalio surašymo knygoje“ 1563 m. Iki 2006 m. kaimas įėjo į šiuo metu panaikintą Vepsų nacionalinį valsčių. 240px|thumb|left|Nikolajaus Stebukladario cerkvė (XX a. pradžios nuotrauka)
Monte Alegrė
Monte Alegrė ( – 'linksmybės kalnas') gali reikšti:
Volastono ežeras
Volastono ežeras  – ežeras Kanadoje, šiaurės Saskačevane, 550 km į šiaurės rytus nuo Prins Alberto. Kranto linija labai vingiuota, gausybė įlankų, pusiasalių, salų. Tai didžiausias, vien tik Saskačevano teritorijoje esantis ežeras.
Volastono ežeras išskirtinis tuo, kad priklauso dviem skirtingiems baseinams (faktiškai yra didžiausia pasaulyje bifurkacija). 90 % ežero nuotėkio tenka Kokreino upei, tekančiai į Elnio ežerą (Čerčilio upės baseinas), tuo tarpu 10 % vandens nuteka Fon diu Lako upe, srūvančia Atabaskos ežeran (Makenzio baseinas). Pakrantės apaugusios taiga.
thumb|left|240px|Palydovinė ežero nuotrauka
Ežere veisiasi baltapelekiai starkiai, geltonieji ešeriai, lydekos, ežerinės palijos, sibiriniai kiršliai, vėgėlės, baltosios čiulpikės ir kt.
Vienintelė gyvenvietė prie ežero – Volaston Leikas (gyvena indėnai čipevainai). Apylinkėse kasama urano rūda. Ežeras 1807 m. pavadintas anglų chemiko Viljamo Haido Volastono (William Hyde Wollaston) garbei.
Morane-Saulnier P
Morane-Saulnier Type P (oficialūs pavadinimai MS.21, MS.24 ir MS.26) – Pirmojo Pasaulinio karo metu Prancūzijos įmonės „Morane-Saulnier" sukurtas parasolio tipo aukštasparnis dvivietis žvalgybinis lėktuvas, 1916-1917 m. naudotas Prancūzijos karinėse oro pajėgose ir britų ekspedicinio korpuso Prancūzijoje.
Konstrukcija
„Morane-Saulnier Type P“ buvo sukurtas tos pačios įmonės sukurto ankstesnio modelio „LA“ (M.S.4) pagrindu. Nors vizualiai abu orlaiviai buvo panašūs, modelio „P“ fiuzeliažo vidinė struktūra buvo gerokai modernizuota. Vizualiai skirtumą išduodavo stambesni centrinės tarpsparnių dalies spyriai, taip pat kitos detalės, perimtos iš modelio „N“ (M.S.5), tokios kaip didelis propelerio ašies gaubtas, vadintas „puodu“ (pranc. „casserole“). „P“ turėjo galingesnę ginkluotę nei ankstesnieji „LA“ ir „L“ (M.S.3).
Eksploatacija
miniatiūra|Morane-Saulnier P (M.S.26), 1917 m. balandis, Aisne „Morane-Saulnier Type P“ buvo skirti Prancūzijos KOP ir jos įsigijo daugiau nei 400 vnt. šių orlaivių. Britų karališkosios oro pajėgos taip pat įsigijo 142 mašinas; jas naudojo ekspedicinis korpusas Prancūzijoje. Šiais orlaiviais buvo ginkluoti Somos mūšyje dalyvavę 1 ir 3 eskadronai. Imperatoriškasis Rusijos karinis jūrų laivynas gavo apie dešimt P tipo orlaivių, Rusijoje gavusių pavadinimą Morane IV arba, sutrumpintai, "Morčet" (rus. „Морчет“ - „Моран четвёртый"). Jie buvo naudojami 19-ojoje eskadrilėje, vadovaujamoje štabo kapitono Kazakovo, vėliau – per Brusilovo puolimą jo 1-ojoje naikintuvų eskadrilėje. miniatiūra|Rotacinis variklis Le Rhône 9J Orlaivis paprastai buvo ginkluotas virš sparno montuotu priekiniu kulkosvaidžiu, dažniausiai 7,7 mm kalibro Vickers arba 7,9 mm kalibro Hotchkiss, šaudžiusiu virš propelerio disko. Rusijoje buvo naudojmi ir „Colt“ ar „Madsen“ kulkosvaidžiai. Vėlesnėse serijos mašinose buvo montuojamas su propeleriu sinchronizuotas kulkosvaidis. Žvalgas buvo ginkluotas ant žiedo sukiojamu vienu kulkosvaidžiu.
Taip pat pagaminti du vienviečiai lėktuvai, tačiau jų serijinė gamyba nebuvo pradėta.
„Morane-Saulnier P“ nebuvo lengva pilotuoti, bet buvo populiarus tarp patyrusių pilotų. Jis buvo naudojamas kaip dvivietis naikintuvas, lengvasis bombonešis ir artimosios žvalgybos lėktuvas. Dėl ilgos skrydžio trukmės jis pasirodė ypač naudingas artilerijos koregavimo misijojse.
Po karo Japonijos ir Brazilijos oro pajėgos taip pat buvo įsigijo keliolika Morane-Saulnier P.
„Morane-Saulnier“ „Type P“ pagrindu sukūrė „Morane-Saulnier AR“ modelį, kuris buvo naudojamas kaip mokomasis lėktuvas iki ketvirtojo dešimtmečio. 1917 m. pabaigoje „Type P“ buvo nustota naudoti fronto operacijose. Likę modeliai, daugiausia buvo su 80 AG galios Le Rhône 9C rotoriniais varikliais ir sumažintais sparnais, iki karo pabaugos buvo naudojami kaip mokomieji lėktuvai.
Variantai
miniatiūra|Morane-Saulnier rouler, Issoudun 1-asis aerodromas, 1918 m.
Techniniai duomenys
Pagal „The Aeroplanes of the Royal Flying Corps (Military Wing)“
Lipė
Lipė − upė Vokietijoje, Šiaurės-Reino Vestfalijos žemėje.
Lipė yra dešinysis Reino intakas; ilgis 255 km. Lipė prasideda Teutoburgo Miško (Teutoburger Wald) pietvakariniuose šlaituose.
Į Reiną Lipė įteka ties Vėzeliu. Nuo Hamo miesto šalia Lipės yra laivybos kanalas (107 km). Kiti kanalai jungia Lipę su Emsu ir Rūru.
Senadvariai (Širvintos)
Senadvariai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Gelvonų.
Vilko šaltinis
thumb|right|230px|Vilko šaltinis
Vilko šaltinis – hidrogeologinis gamtos paminklas Paliepio girininkijoje, Norkūnų miške (Lazdijų rajonas). 2000 m. kovo 20 d. paskelbtas tarp vertingiausių saugomų kraštovaizdžio objektų.
La Orotava
La Orotava  – miestas Ispanijoje, Kanarų salose, Tenerifės salos vidurio šiaurinėje pusėje, į pietryčius nuo Puerto La Kruso, Orotavos slėnyje. Miestelis žymus savo istorine barokine architektūra – Švč. Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia (1788 m.), Šv. Augustino vienuolyno bažnyčia, Konstitucijos aikštė, vilos, pirklių namai. Yra Viktorijos sodai, botanikos sodas.
thumb|left|200px|Savivaldybė Tenerifėje
Savivaldybė
Savivaldybės plotas: 206,9 km², gyventojų skaičius – 42 546 (2021 m.).
Pagrindinės savivaldybės gyvenvietės (gyventojų sk. – 2020 m.): La Orotava (18 334), La Perdoma (5236), San Antonijas (1853), Benichosas (1604), Dehesa Alta (1460), La Florida (1395), La Lusas (1293), El Bebederas (1069) ir kt.
Verčiamasi daugiausia turizmu, žemės ūkiu. Savivaldybė apima visą centrinę salos dalį su Teidės ugnikalniu ir Teidės nacionaliniu parku. Orotavos slėnyje yra Pinoleriso rezervatas, La Resbalos kraštovaizdžio draustinis, La Korona Forestalio gamtos parkas.
Tobey Maguire
Tobijas Vincentas Magvairas (Tobias Vincent Maguire; g. 1975 m. birželio 27 d.) – amerikiečių aktorius ir filmų prodiuseris. Labiausiai išgarsėjo savo vaidmeniu režisieriaus Sam Raimi kurtoje „Žmogaus voro“ trilogijoje, vaidindamas Pyterį Parkerį (2002–2007). Kiti žinomi filmai, kuriuose pasižymėjo Magvairas, yra „Pleasantville“ (1998), „Wonder Boys“ (2000), „Brothers“ (2009) ir „The Great Gatsby“ (2013).
Jis buvo nominuotas Ekranų aktorių gildijos apdovanojimui, įskaitant ir „Auksinio gaublio“ apdovanojimui, o laimėti pavyko „„Saturno“ apdovanojimą kaip geriausiam aktoriui. 2012 m. Magvairas įkūrė savo produkcijos kompaniją „Material Pictures“, tais pačiais metais bendrai prodiusavo filmą „Good People“. 2014 m. aktorius prodiusavo ir pats vaidino filme „Pawn Sacrifice“, vaidindamas Bobby Fischer'į.
Nekaltieji nešvariomis rankomis
Nekaltieji nešvariomis rankomis – režisieriaus Claude Chabrol 1975 m. sukurtas filmas.
Turinys
Filmo veiksmo vieta – Sent Tropezas Prancūzijos pietuose. Žiuli Vomser deginasi savo vilos kieme, į kurį nukrinta kaimyno Džefo Marle leidžiamas aitvaras. Jiedu susipažįsta ir Žiuli jį supažindina su savo vyru Luisu, vyresniu už ją 18 metų. Pastarasis, įnikęs į alkoholį, neslepia ketinių parduoti vilą ir išsikraustyti, nors ši idėja ir nepatinka žmonai. Greitai Žiuli ir Džefas tampa meilužiais, o jų galvoje gimsta planas nužudyti Luisą. Šis anksčiau turėjo savo verslą, kurį pardavė po patirto širdies smūgio, o su būsima žmona susipažino finansuodamas filmo kūrimą, kuriame vaidino Žiuli.
Po 3 savaičių Luisas padovanoja Žiuli naują automobilį. Vėl kalbėdamas apie tai, kad čia gyvendamas jis pernelyg daug geria, Luisas tvirtina, kad jiems būtina išsikraustyti. Apsvaigęs nuo alkoholio jis eina į savo kambarį, tuo tarpu Žiuli ir Džefas pradeda planuoti žmogžudystę.
Žiuli eina į vyro miegamąjį ir smogia šiam į galvą medine lazda. Tada nuplauna ją, nuneša į kambarį didelį plastikinį maišą ir, nusileidusi į pirmąjį aukštą, atsisėda svetainėje. Ji girdi triukšmą, sklindantį iš viršaus, tačiau neina žiūrėti, kas ten vyksta. Vėlai pro langą ji mato siluetą, nešantį į maišą įvyniotą kūną prieplaukos link. Užlipusi į viršų ir neradusi jame vyro kūno, Žiuli atsigula miegoti.
Ryte ji neberanda naujos mašinos, tik laišką kuriame Džefas rašo neva pasiskolinęs mašiną ir išvykęs kelioms dienoms į Italiją rinkti duomenų rašomai knygai. Ji skambina į policiją ir praneša, kad vyras, išplaukęs kateriu į jūrą, nesugrįžo namo. Šie netrukus randa tuščią katerį, o jame – daug tuščių viskio butelių. Žiuli pasakoja pareigūnams, kad vyras neturėjo priešų, paskutiniu metu bendravo su kaimynu Džefu, kuriam net paskolino automobilį. Jos nuomone, vyrą galėjo ištikti pakartotinas infarktas ir šis iškristi už borto. Jų kaimynė patvirtina, kad Džefas visą naktį namuose spausdino mašinėle, o Luisas paryčiais išėjo prieplaukos link su dideliu maišu. Surinkę duomenis, policininkai tikri, kad Luisas alkoholikas, o jo žmona greičiausiai turėjo meilužį.
Policija randa mašiną, sudaužytą nusiritus nuo olos, be to, iš gydytojo gauna informaciją, kad Luisas niekada nebuvo patyręs širdies smūgio. Jie pasidalina įtarimais, kad Žiuli su Džefu buvo meilužiai ir galėjo prisidėti prie jos vyro mirties, tačiau ji viską neigia, o jie neturi įrodymų.
Naktį namuose netikėtai pasirodo Luisas, kuris prisipažįsta žmonai, kad jau ilgą laiką nevartoja alkoholio ir simuliavo savo ligą bei girdėjo apie jos ir Džefo aptariamus planus juo atsikratyti. Tai jis, apsvaiginęs Džefą, paguldė jį į savo lovą ir būtent šiam Žiuli smogė lazda. Vėliau jis Džefo namuose spausdino mašinėle, vėliau nunešė kūną į katerį, šiam atgavus sąmonę, privertė pasirašyti prisipažinimą, o vėliau išmetė už borto. Tai jis rašė laiškus Džefo vardu ir paliko įkalčius policijai, kad šie imtų juos įtarti.
Nebeturėdama nei pinigų, nei meilužio, Žiuli tampa visiškai priklausomo nuo vyro. Jiedu tarsi vėl mėgina pradėti gyvenimą iš naujo, tačiau paaiškėja, kad Džefas taip pat gyvas ir Luisas apie tai visą laiką žinojo. Jis nesugabėjo nužudyti žmonos meilužio ir sumokėjo jam, kad šis išvyktų, tačiau Džefas visą laiką sekė Luisą, norėdamas sužinoti, kur šis slepia pinigus...
Lifosos elektrinė
Lifosos elektrinė – pramoninė elektrinė Kėdainiuose, kuri daugiausiai tiekia energiją Lifosos gamyklai.
Visenso namas
Istorija
1925 m. pastatas kito architekto Juan Sierra de Martínez buvo renovuotas, išplėstas (kiemo fasadas, sodas), prisilaikant Gaudi stiliaus. Išplatinus Carolinas gatvę, buvo pakeisti įėjimai namo pirmajame aukšte, o vietoje buvusių atsirado langai. Pats Gaudi buvo užsiėmęs Šv. Šeimynos bažnyčios projektu ir pritarė pakeitimų planui.
Visenso namas buvo privačia nuosavybe iki 2014 m., atveriamas lankytojams tik kartą metuose, gegužės 22 d., kai minima šv. Rita. Namą nupirkus bankui „MoraBanc“, po remonto jis paverstas muziejumi ir tapo prieinamas visuomenei.
Architektūra
Pirmasis namo savininkas M. Visensas turėjo plytų ir keraminių plytelių gamybos įmonę. Namo statybai panaudotos medžiagos atspindėjo užsakovo veiklą: neapdirbto akmens ir plytų derinys, spalvotos keraminės apdailos plytelės su augaliniais motyvais, išdėstytos šachmatine tvarka. Gaudi panaudojo daug įvairių dekoratyvinių elementų: bokšteliai, erkeriai, balkonai, išsikišę fasadai. Statinio konstrukciniai ir dekoratyviniai elementai atspindi maurų Neo-Mudéjar architektūros įtaką, tai ypač pastebima viršutinėje pastato dalyje, tačiau statinys papildytas naujomis formomis ir dekoratyviniais elementais. Tai vienas pirmųjų Gaudi moderno stiliaus architektūros darbų, kuris ryškiai kontrastavo su tuo metu vyravusiu eklektizmu. Jau šiame ankstyvajame darbe Gaudi siekė sukurti architektūrinį ansamblį, kuriame svarbi kiekviena detalė. Todėl jis pats suprojektavo originalius ažūrinius vartų, balkonų užtvarus, langų grotas, paruošė svetainės ir rūkomojo interjerų eskizus.
Almeirinas
Almeirinas gali reikšti:
Alofis (sala)
thumb|250px|Alofis ir Futūna iš palydovo thumb|230px|Alofis ir Futūna žemėlapyje
Alofis  – sala Ramiajame vandenyne, viena iš trijų, sudarančių Voliso ir Futūnos salų grupę (Prancūzijos valda). Yra 2 km į pietryčius nuo Futūnos (su ja sudaro Horno salas). Plotas – 17,8 km².
Sala yra 8 km ilgio ir 4,4 km pločio, kalnuota (vulkaninė). Paviršius iškyla iki 417 m (Kolofau k.). Alofį supa koralinis rifas.
thumb|left|240px|Alofitajaus paplūdimys
Alofio sala yra beveik negyvenama (2013 m. – 2 gyv.), jos vakaruose yra Alofitajaus kaimelis su maža koplyčia. Saloje futūniečiai augina tabaką ir kitus augalus.
Istoriškai Alofis priklauso Alo karalystei.
Butas
thumb|250px|Gyvenamasis namas ([[Šiaurės Vokietija)]] Butas – visuma pastato erdvių, paprastai skirtų gyventi vienai šeimai ar vienam asmeniui. Tai gyvenamojo būsto rūšis. Buto dydis matuojamas pagal gyvenamąjį plotą arba kambarių skaičių. Pagal nuosavybės formas gali būti privatus arba valstybinis, visuomeninis; kooperatinis, komunalinis butas ir kt. Daugelyje Europos valstybių didelė dalis gyventojų gyvena išnuomotose butuose (būstuose). Pvz., Vokietijoje (2006 m.) iš 36 198 000 butų gyvenamuose pastatuose 21 136 000 (arba 58,4 %) buvo nuomojama (privačių butų skaičius – 15 062 000 arba 41,6 % visų butų).
Buto dydis gali siekti nuo keliolikos iki kelių šimtų kvadratinių metrų (kvm). Kaina (2009 m. duomenimis) Lietuvoje už 1 kvm gali viršyti 2898 eurų ( namo 1 kvm kaina viršija 7826 eurų ).
Rūšys
Pagal statybos formą išskiriama:
Draugystė (kino teatras)
„Draugystės“ kino teatras – buvęs kino teatras, veikęs Ukmergėje, įsikūręs senamiestyje, centrinėje Kęstučio aikštėje, nr. 9. Pirmasis mažesniame Lietuvos mieste statytas plačiaekranis kino teatras. Uždarytas 1992 m. Restauruotame pastate veikia Ukmergės kraštotyros muziejus.
Architektūrinėmis bei dailės vertingosiomis savybėmis pasižyminčiam statiniui 2010 m. suteiktas vietinis reikšmingumo lygmuo (unik. kodas ). miniatiūra|220px|left|Konferencijų salė buvusioje kinoteatro fojė miniatiūra|220px|left|Muziejaus ekspozicija buvusioje žiūrovų salėje. Priekyje – vaizdas į aparatinės sieną
Istorija
Tarpukaryje ukmergiškiai filmus žiūrėjo žydų atidarytame kino teatre „Pasaka“, sovietiniu laikotarpiu mieste veikė trys kino teatrai: „Draugystė“, „Tėvynė“ ir „Raketa“. („Pasaka“, po karo vietoje jos „Tėvynė“ veikė Vasario 16-osios g., dabartinės parduotuvės „Humana“ vietoje, „Raketa“ – Pašilės bažnyčioje, sovietmečiu paverstoje kino teatru, „Draugystė“ – Kraštotyros muziejaus pastatas Kęstučio a. ir Vilniaus g. sankryžoje). Atkūrus nepriklausomybę Ukmergėje filmus rodęs vos vienas kino teatras, negavęs reikiamo finansavimo, savo veiklą nutraukė. 1999 m. kino filmus pradėjo rodyti Kultūros centras.
Po karo augančioje Ukmergėje buvo numatyta pastatyti 330 vietų plačiaekranį kino teatrą. Jis buvo statomas pagal visai SSRS skirtą tipinį projektą. Pagal tą patį projektą 1956 m. buvo pastatytas „Tėvynės“ kino teatras Vilniuje.
„Draugystės“ statybos prasidėjo 1956 m. Kino teatrą atidaryti buvo numatyta 1957 m. pabaigoje, tačiau darbai užtruko dėl lėšų ir mechanizmų trūkumo (statybininkams duobes pamatams ir rūsiams kasti teko kastuvais), netinkamos darbo disciplinos.
1988 m. prie kino teatro pristatytas administracinis pastatas – priestatas.
1989–1991 m. kino teatre vyko kapitalinis remontas. Jo metu filmai buvo demonstruojami Ukmergės Kultūros rūmų salėje. Remonto metu buvo pakeistas stogas, grindys, apšildymas, elektros instaliacija, kanalizacija, perdažytos sienos, pakeistos kėdės kino salėje.
Keičiantis santvarkoms ir kino teatro pavaldumui, jo egzistavimui kilo problemų: didėjo įstaigos išlaikymo (šildymo, elektros energijos) kainos, televizijos konkurencija, mažėjo valstybės parama, kino seansų lankomumas. Vienintelis filmas „Titanikas“ paskutiniame kino teatro veiklos penkmetyje dar sutraukdavo pilną kino salę. Kino teatro administracija naudojimui pasiliko tik seansų salę, o kitas patalpas išnuomojo, tačiau tai padėties nepagerino. 1992 m. kino teatras buvo uždarytas, o jo patalpos išnuomotos. Nuo 1997 m. gegužės 21 d. paskelbta UAB „Draugystės kinas“ likvidacija. Tuščias buvusio kino teatro pastatas buvo perduotas Ukmergės kultūros rūmams. Nuo 2005 m. gegužės 25 d. Savivaldybės tarybos sprendimu pastatas atiteko Kraštotyros muziejui. Buvusioje fojė įkurdinta prezentacinė miesto salė.
Pastato rekonstrukcija
2014–2016 m. vyko buvusio kino teatro ir administracinio pastato rekonstrukcija, kurios bendra vertė siekė 1,2 mln. eurų. Pirmo etapo metu buvo suremontuota pastato išorė – sutvarkytas fasadas, uždengtas naujas stogas, pakeisti langai ir durys. Taip pat aplink pastatą padaryta nuogrinda, įrengtos drenažo ir lietaus kanalizacijos sistemos, sutvarkyti inžineriniai tinklai. Antras etapas apėmė pastato vidaus pritaikymo muziejaus reikmėms darbus.
Pokario statybos pastatas buvo pakankamai kokybiškas. Prieš restauruojant buvo atliekami kaip ir visiems paveldo objektams privalomi architektūros, polichromijos ir kiti tyrimai. Pašalintos į tinką įsigėrusios druskos, surištas aptrupėjęs mūras, atnaujintos išblukusių fasadų spalvos. Pastatas išsaugotas su visomis to meto eksterjero ir interjero dekoro detalėmis. Įėjimo vestibiulio grindis dengė teracas. Tačiau tyrėjai nustatė, kad tai ne pirminė danga. Pradžioje būta parketo, kadangi vestibiulis tarnavo ir kaip šokių salė. Restauruoti iš vestibiulio į antrą aukštą vedantys mediniai laiptai, turėklai ir juos puošiančios balesinos, kolonų dekoras. Išsaugotos lubų rozetės, šviestuvai. Buvusi kino salė pritaikyta ekspozicijų erdvėms. Dabartinių įėjimo durų vietoje anksčiau buvo įrengtas kino ekranas.
Pagrindiniai duomenys
Kino salėje buvo 330 vietų. Bendras pastato plotas buvo 806,37 m². Pagrindinis plotas – 786,00 m². Pastato balansinė vertė 1 344 190 rublių (1959 m. kainomis), arba 134 419 rublių (1961 m. kainomis). 1960 m. kino teatre dirbo 12 darbuotojų (administracija, kinomechanikai, kasininkės, kontrolierės).
Rethas
Rethas (reth) – titulas, kuriuo vadinami Šilukų karalystės karaliai. Ši karalystė egzistuoja nuo XV a., ir jos valdovų linija išsaugota iki šiol. Rethai turi daugiau religines funkcijas ir atlieka tarpininkų tarp dievo ir žmonių vaidmenį. Karalystės įkūrėjas ir rethų linijos pradininkas buvo Njikangas, kuris šiuo metu yra sudievintas.
Draugystė (kino teatras)
Pagrindiniai duomenys
Priestato bendras plotas – 238,96 m²., pagrindinis plotas 163,64 m².
Rethas
Sąrašas
Visos datos iki 1875 m. – apytikrės.
Draugystė (kino teatras)
Architektūra
Pastatas išskirtinis savo pokario retrospektyvine architektūra. Vertingosiomis savybėmis pripažinti šoniniai rizalitai rytų ir vakarų fasaduose, 2 jonėninės kolonos su bazėmis ir kapiteliais šiauriniame fasade, piliastrai, palangių karnizai, stačiakampės nišos ir dekoruotos arkinės nišos, langų ir durų stačiakampės angos, virš pagrindinio įėjimo esanti arka, puošta kesonais ir kt. Taip pat vertingas pastato tūris, aukštų išplanavimas, konstrukcijos, patalpų architektūrinės detalės ir kt.
Rethas
Šaltiniai
World Statesmen
Čekijos futbolo varžybos 2022–2023 m.
Čekijos futbolo varžybos 2022–2023 m.
Pereinamosios rungtynės
14 ir 15 vietas užėmusios Pirmos lygos komandos dėl išlikimo kovojo su žemesniojo diviziono atstovais.
Senadvaris (Šalčininkai)
Senadvaris – viensėdis Šalčininkų rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Butrimonių, 1 km į vakarus nuo Jančiūnų.
Monte Alegrė (Para)
Monte Alegrė  – miestas ir savivaldybė Brazilijos šiaurėje, Paros valstijoje, 82 km į šiaurės rytus nuo Santareno. Išsidėstęs tarp kairiojo Amazonės kranto ir rytinio Didžiojo Monte Alegrės ežero galo. Yra prieplauka, oro uostas, keliai į Boa Višta do Taparą, link Prainijos. Šalia įsteigtas Monte Alegrės valstijos parkas su Pedra Pintados urvu (su maždaug 11 tūkst. metų senumo radiniais).
thumb|left|240px|Savivaldybės padėtis Paros valstijoje
Senadvaris (Švenčionėliai)
Senadvaris – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Švenčionėlių.
Lyščycų valsčius
Lyščycų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Lyščycai, vėliau – Kustynas.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. 1928 m. balandžio 18 d. panaikintas, jo teritorija prijungta prie Matykalų valsčiaus.
Rygoras Baradulinas
Rygoras Baradulinas (, 1935 m. vasario 24 d. – 2014 m. kovo 2 d.) – Baltarusijos poetas, vertėjas.
Biografija
Baradulinas gimė 1935 m. Verasoikoje, Vitebsko srityje. 1959 m. baigė Baltarusijos universitetą.
Dirbo redaktoriumi laikraštyje „Sovietų Baltarusija“, įvairiuose žurnaluose, dirbo leidybos įmonėse. Priklausė Baltarusijos rašytojų sąjungai.
1953 m. Baradulinas pradėjo leisti savo kūrybą. Pirmosios poemos spausdintos laikraščiuose. 1959 m. išleido pirmąją knygą. 1992 m. pelnė Baltarusijos liaudies poeto vardą. Iš viso išleido apie 70 savo kūrybos knygų. 2006 m. nesėkmingai nominuotas Nobelio literatūros premijai.
Taranto kunigaikštystė
Taranto kunigaikštystė  – valstybė dabartinės Italijos teritorijoje, Sicilijos karalystės, vėliau Neapolio karalystės ir, galiausiai, Italijos dalis. Ji koncentravosi Apulijos istoriniame regione. Normanų valstybės sostine buvo Tarantas. Kunigaikštystė įkurta 1088 m. ir gyvavo iki 1465 m., valdoma įvairių dinastijų.
Istorija
thumb|right|300px|Pietų Italija [[1112 m.: sicilijos karalystė, Neapolis, Kapuja, Tarantas.]] Taranto kunigaikštystė buvo valstybė pietų Italijoje, sukurta 1088 m., kai Tarantas atiteko Bohemondui I, vyriausiajam Roberto Guiskardo sūnui. Bohemondas I ir jaunesnysis brolis Rodžeris Borsa po ginčo dėl Apulijos kunigaikštystės paveldėjimo sudarė taiką. Bohemondui I atiteko Tarantas.
Tarantas tapo kunigaikštystės sostine, o pati valda apėmė beveik visą Apulijos „kulną“.
Per vėlesnius gyvavimo metus kunigaikštija kartais buvo galinga ir beveik nepriklausoma nuo Sicilijos karalystės, o vėliau ir Neapolio karalystės feodalinis feodas. Kartais tai būdavo tik titulas, dažnai suteikiamas karūnos įpėdiniui arba valdančios karalienės vyrui. Kai Anžu namai buvo perdalinti, Tarantas atiteko Durazo namams (1394–1463).
Neapolio karalystės valdovas Ferdinandas I sujungė Taranto kunigaikštystę su Neapolio karalyste mirus savo žmonai Izabelei iš Klermono. Kunigaikštystės nepriklausomybės periodas baigėsi, tačiau Neapolio karaliai ir toliau suteikdavo Taranto princo titulą savo sūnums, pirmiausiai būsimam Neapolio karaliui Alfonsui II, vyriausiam Izabelės sūnui.
Guelio rūmai
Guelio rūmai – miesto gyvenamasis namas Barselonoje, Ispanijoje, sukurtas  katalonų architekto Antoni Gaudi pagal jo talento gerbėjo pramonininko Eusebi Güell užsakymą. Rūmai buvo statomi 1885–1890 m. Tai vienas ankstyvųjų Gaudi darbų.
Guelio rūmai nuo 1984 m. yra UNESCO pasaulio paveldo objektas, vienas iš Antoni Gaudí statinių Barselonoje.
Sergiu Toma
Seržiu Toma (g. 1987 m. sausio 29 d. Kišiniove) – moldavų dziudo imtynininkas, kuris tarptautinėse varžybose atstovauja Jungtinius Arabų Emyratus. Olimpinis medalininkas.
Guelio rūmai
Architektūra
Rūmų projekte pirmą kartą atsispindėjo dekoratyvinių ir konstrukcinių elementų derinys, kuris vėliau tapo vyraujančiu architekto kūryboje. Gaudi įvairiai puošyboje panaudojo plienines nešančias konstrukcijas. Jis rūmuose suprojektavo plokščius bizantinio stiliaus skliautus. Statinio fasade išsiskiria dvi poros didelių vartų, pro kuriuos įvažiuodavo kinkyti ekipažai ir vežimai, patekdavę tiesiai į žemutines arklides ir rūsius, tuo tarpu svečiai pakildavo laiptais į viršutinius aukštus.
Atsisakydamas eklektinio stiliaus, Gaudi ieškojo naujų formų. Jei fasadas dar kažkiek primena Venecijos palazzo, tai rūmų interjeruose atsiskleidžia turtingas apstatymas su baldais ir taikomojo meno kūriniais, sukurtais pagal rūmų užsakymą. Išsiskiria originali sienų ir lubų puošyba. Dūmtraukiai ant stogo savo įvairių figūrų formomis primena apie Guelio parką.
Sergiu Toma
Biografija
2007 m. vasaros Universiadoje iškovotas bronzos medalis. 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Toma pralaimėjo jau pirmąją kovą atstovui iš Gruzijos ir iš tolimesnės kovos pasitraukė. 2011 m. Stambule vykusiame Europos čempionate moldavas pelnė sidabro medalį. 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Moldavijos atstovas pasiekė trečiąjį raundą, bet jame pralaimėjo japonui Takahiro Nakai ir iš kovos dėl medalių pasitraukė.
2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse jau atstovavo JAE komandą ir pelnė šalies antrąjį medalį istorijoje – bronzą vyrų dziudo svorio kategorijoje iki 81 kg.
Songs About Girls
„Songs About Girls“ yra trečiasis amerikiečių hiphopo atlikėjo, žinomos grupės „The Black Eyed Peas“ nario will.i.am studijinis albumas. Pirmasis albumo pavadinimas buvo „Keep the Beeper“. Albumas buvo išleistas 2007 m. rugsėjo 25 d. Pirmasis singlas iš albumo buvo „I Got It From My Mama“, kuris Billboard Hot 100 tope debiutavo tiktai #93 vietoje.
Istorija
Pasak will.i.am, tai yra pusiau autobiografinis albumas, kadangi jis paremtas will.i.am. septynerius metus trukusia draugyste su viena mergina. Albumas apie „meilę ir visą, kas su ja ateina: įsimylėjimas, išsiskyrimas, barniai ir t. t.“ will.i.am’s savo MySpace TV video sakė, jog jis jaučiasi lyg tai būtų jo debiutinis studijinis albumas, o pirmieji du buvo tiesiog produkcijos rinkiniai.
Bendradarbiavimai
will.i.am atskleidė Kanadiečių TV MTV e2, kad albume žmonės išgirs tokius atlikėjus kaip: Slick Rick, Ice Cube, Q-Tip, Common, Snoop Dogg, Too Short, Busta Rhymes ir Ludacris. Tačiau vienintelis bendradarbiavimo kūrinys, kuris pateko į albumą, buvo daina su Snoop Dogg. Cheryl Cole dainos „Heartbreaker“ singlo versijoje įrašė pritariamuosius vokalus.
Albumo išleidimas
2006 m. will.i.am tapo vienos internetinės kompanijos „Musicane“ rinkodaros vadovu. . „Musicane“ leidžia pardavinėti atlikėjams dainas, be jų įrašų kompanijų leidimo. will.i.am albumą „Songs About Girls“ iškart patalpino šioje svetainėje.
Nors Will sėkmingas prodiuseris bei jo grupės albumai pasiekia topų viršūnes, tačiau šis solo albumas nebuvo sėkmingas. Albumas debiutavo #38 vietoje Billboard 200 topų sąraše ir per pirmąją savaitę buvo parduota tiktai 21 000 albumo kopijų. Tuo tarpu, pavyzdžiui, „Black Eyed Peas“ albumai: „Elephunk“ (#14) ir „Monkey Business“ (#2), o Fergie solo albumas „The Dutchess“ (#2).
Albumas buvo atestuotas auksiniu Lenkijoje.
Albumo dainos
Visos dainos prodiusuotos will.i.am išskyrus pažymėtas.
Pavyzdžiai
Keliose dainose panaudoti kitų atlikėjų dainų pavyzdžiai.
Verchniodniprovskas
Verchniodniprovskas  – miestas Ukrainoje, Dniepropetrovsko srityje, dešiniajame Kamianskės tvenkinio krante. Rajono centras. Keliai į Dniprą, Kremenčuką, Vilnohirską, geležinkelio stotis yra už 12 km nuo miesto. Ketaus liejimo, maisto (duonos, aliejaus, krakmolo), popieriaus pramonė. Yra keletas tarybinių paminklų.
Istorija
Gyvenvietė 1779 m. įsikūrė žiemavietėje. Pradžioje vadinta Grigorjevka, Novogrigorjevka. Nuo 1806 m. – Verchniodniprovskas. Miesto statusas suteiktas 1956 m.
Kosičų valsčius
Kosičų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Didieji Kosičai, vėliau – Černiai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. 1923 m. sausio 1 d. prijungtas 1 kaimas iš Rahoznos valsčiaus. 1926 m. sausio 1 d., taip pat 1928 m. balandžio 12 d. prijungta dalis Zbirahų valsčiaus. 1929 m. birželio 21 d. dalis Kosičų valsčiaus perduota Bresto miestui, taip pat buvo 1933 m. lapkričio 29 d.
Henrikas Dembinskis
Henrikas Dembinskis (1791 m. sausio 16 d. – 1864 m. liepos 13 d.) – Lenkijos generolas. Vienas iš 1830 metų sukilimo lyderių
Biografija
1807–1808 metais mokėsi inžinerijos akademijoje, Vienoje.
1809 metais įstojo į Varšuvos kunigaikštystės armiją, dalyvavo Napoleono žygiuose. Po Smolensko mūšio suteiktas leitenanto laipsnis. Po Leipcigo mūšio apdovanotas Garbingo legiono ordinu. Po Napoleono pralaimėjimo gyveno Lenkijoje.
1830 metų sukilimo metu vadovavo kavalerijos brigadai, buvo paaukštintas į divizijos generolus. 1831 metais buvo paskirtas Varšuvos gubernatoriumi. Rugpjūčio 11 d. po Jono Skržneckio išėjimo į atsarga pradėjo vadovauti visai Lenkijos armijai, bet jau rugpjūčio 19 d. buvo priverstas išeiti į atsargą. thumb|left|Henriko Dembinskio paminklas gimtajame Strzałków k. ([[Švento Kryžiaus vaivadija]] Po sukilimo pralaimėjimo emigravo į Prancūziją. Įėjo į kunigakščio Čartoriskio šalininkų grupę.
1848 m. Vengrijos revoliucijos metu išvyko į Vengriją. Vadovavo sukilėlių šiaurės armijai. Po to buvo paskirtas Vengrijos armijos vyriausiu vadu. Patyrė pralaimėjimą nuo austrų ir bėgo į Osmanų imperiją, kur kurį tai laiką tarnavo Machmudo II armijoje.
1850 metais grįžo į Paryžių. Mirė 1864 metais. Palaidotas Monmoransi kapinėse.
Zėjos aukštupio lyguma
Zėjos aukštupio lyguma  – pakili lyguma Rusijoje, Amūro srities šiaurėje, Zėjos aukštupio baseine. Įsiterpusi tarp Tukuringros ir Džagdy kalnagūbrių pietuose bei Stano kalnagūbrio šiaurėje. Ilgis ~300 km. Aukštis pasiekia 500 m. Ši tarpukalnių lyguma užpildyta ledyninėmis–aliuvinėmis nuogulomis.
Paplitęs amžinasis įšalas. Auga maumedžių miškai ir raistingi retmiškiai.
Šilukai
Šilukai (savivardis: Cɔllɔ (čolo)) – nilotinė Afrikos tauta, gyvenanti žemyno vidurio rytuose, Pietų Sudano šiaurinėje dalyje. Populiacija – apie 400 tūkst. žmonių. Kalba nilotų kalbų šeimai priklausančia šilukų kalba. Tai – trečia pagal dydį Pietų Sudano etninė grupė.
Teritorija
Šilukai koncentruojasi siauroje ir ilgoje teritorijoje – Baltojo Nilo atkarpoje, kuri eina per Aukštutinio Nilo vilają. Dauguma šilukų gyvena vakarinėje Nilo pakrantėje, ir tik labai nedidelė dalis – rytinėje. Šiaurėje jų teritorijos ribojasi su Nubija (Butana), o vakaruose – su Kordofanu. Į rytus nuo jų gyvena bertai, pietvakariuose – dinkai. Pietinė šilukų gyvenamoji riba sutampa su Nilo santaka su Sobatu, už kurios į pietus gyvena nuerai.
Šilukai gyvena palyginti derlingoje vietovėje, kurią nuolat drėkina Nilo upė. Tai yra šiauriausiai gyvenanti nilotų kalba kalbanti etninė grupė.
Istorija
Šilukai, kaip ir jų kaimynai nuerai bei dinkai yra vieni seniausių Pietų Sudano gyventojų, čia atsikėlę greičiausiai iš Kordofano šiaurėje, po to, kai nilotų kalbos atsiskyrė nuo Rytų Sudano kalbų (tai galėjo atsitikti apie 3000 m. pr. m. e.).
Skirtingai nei dauguma kitų nilotų tautų Pietų Sudane, šilukai nuo XVI a. turėjo savo gentinę valstybę, taip vadinamą Šilukų karalystę (Läki Cͻllͻ). Jos įkūrėju laikomas protėvis Njakangas, kuris konsolidavo 10 genčių ir įkūrė valstybę. Jo palikuonys buvo tituluojami rethais, ir turėjo aukščiausią valdžią karalystėje, buvo atsakingi už ritualus ir ceremonijas. Rethų linija yra tęsiama iki pat dabar. Karalystė pasižymėjo griežta socialine hierarchija, su karališkąja, didikų, prastuomenės ir vergų kastomis. Jos sostinė buvo Fašoda, uždraustasis miestas, kurioje gyveno rethai, kur vykdavo jų karūnavimo ceremonijos. Buvo laikoma, kad šiame mieste susilieja dievų (Juok), Njakango, mirusiųjų ir gyvojo rethų dvasios.
Šilukų valstybės sukūrimas XVI a. buvo viena iš luo tautų migracijos priežasčių. Bėgdami nuo Njakango ekspansijos, dalis šilukams giminingų luo migravo į pietus (kur sunaikino Kitaros imperiją), tuo tarpu jiems giminingi fundžai migravo į šiaurę (kur sunaikino krikščionišką Alodiją ir įkūrė Senarą).
XIX a. Egipto chedivatas prisijungė Šilukų karalystę ir įsteigė čia Aukštutinio Nilo provinciją. Taip šilukai buvo įtraukti į Sudano teritoriją. Tačiau Sudaną valdant kondominiumui, krašto vystymusi nebuvo rūpinamasi. Tiesa, britai siekė platinti krikščionybę, kuri sėkmingai prigijo tarp vietos genčių. Britų politika padalinti kraštą tarp atskirų krikščioniškų konfesijų nulėmė ir šilukų suskaidymą tarp katalikų (daugiausia gyvena vakariniame Nilo krante) ir protestantų (rytiniame krante).
Nuorodos
Šilukų foto albumas
Ahmad Mohammad Hasher Al Maktoum
Biografija
2000 m. Al Maktoum pateko į 2000 m. vasaros olimpines žaidynes, kuriose varžėsi dvejuose rungtyse. Tranšeto rungtyje sportininkas pataikė į 111 taikinių ir liko 18-as, o dupleto rungtyje nušovęs 120 taikinių liko 23-as. 2004 m. vasaros olimpinėse žaidynėse pateko į dviejų rungčių finalus: 4-a vieta tranšeto rungtyje ir aukso medalis dupleto rungtyje. Al Maktoum tapo pirmuoju olimpiniu medalininku atstovaujančiu Jungtinius Arabų Emyratus. 2005 m. sezono metu šaulys laimėjo pasaulio taurės etapą. 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Al Moktoum finalinių etapų nepasiekė: tranešte - 30 vieta, duplete - 7 vieta.
Madūriečių kalba
Madūriečių kalba (Bhâsa Madhurâ / ꦧꦱꦴꦩꦝꦸꦫꦴ / ) – austroneziečių kalba, vartojama madūriečių, gyvenančių daugiausia Madūros saloje Indonezijoje, taip pat aplinkinėse salose (Kangeano, Sapudžio) bei kitur šalyje (ypač, rytų Javoje). Kalbančiųjų skaičius – 6,7 mln. žmonių (2011 m., priskaičiuojant Kangeano tarmę, kartais laikomą atskira kalba). Tai viena labiausiai paplitusių Indonezijos kalbų. Dabar paprastai užrašoma lotynišku raštu, nors naudojamas ir arabiškas raidynas (vad. Pegon), o istoriškai buvo užrašoma ir javiečių raštu (carakan).
Išskiriamos 6 madūriečių tarmės:
Literatūrinė madūriečių kalba pagrįsta Sumenepo tarme. Surabajoje gyvenantys madūriečiai kaip prekybinę kalbą ir lingua franca naudoja Bankalano tarmę. Rašytiniai tekstai madūriečių kalba atsiranda nuo XVIII a. Į lotynų raštą pereita XX a. antroje pusėje. 1994 m. išversta Biblija (tiesa, krikščionių tarp madūriečių nedaug).
Madūroje vartojama praktiškai visų madūriečių, nors beveik visi jie taip pat šneka indonezietiškai. Javoje, ypač didmiesčiuose, nyksta dėl indoneziečių kalbos įtakos. Madūriečių ir javiečių palikuonys (pendalungai) vietomis šneka savita tarme.
Trindadas ir Martin Vazas
thumb|300px|right|Trindado salos uolos Trindadas ir Martin Vazas (portug. Arquipélago de Trindade e Martim Vaz) – Brazilijai priklausantis vulkaninės kilmės salynas Atlanto vandenyne. 1502 metais jį atrado portugalų jūrininkas Estêvão da Gama.
Geografija
Salynas susideda iš šešių atskirų salų:
Trindadas
Trindadas – nedidelė sala esanti 1 200 km nuo Brazilijos krantų. Nuo kranto driekiasi gajotai ir povandeniniai kalnai, kurie tęsiasi keletą šimtų kilometrų į rytus, kartais uolų pavidalu išlįsdami iš vandens. Trindado salos plotas – 8 km², bet tai tik mažoji gigantiško povandeninio vulkaninio kūgio dalis, kuri virš abisalės iškyla beveik iš 5 km gylio. Jei pridėtume 600 m kyšančius vandens paviršiuje, tai būtų vienas aukščiausiu pasaulio ugnikalnių. Viršvandeninės ugnikalnio dalies amžius – 2 mln. metų. Aplinkiniai gajotai ir povandeninės uolos nepakankamai ištirti, bet jų plokščias paviršius byloja, kad maždaug prieš 65 mln. metų jie galėjo būti arti vandens paviršiaus. Neatmetama galimybė, kad toks likimas laukia visos Trindado salos, jei atsinaujintų vulkaninis aktyvumas.
Malarytos valsčius
Malarytos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Malaryta.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. 1928 m. balandžio 12 d. prijungta dalis Makranų valsčiaus.
Dragon Ball Super: Super Hero
Dragon Ball Super: Super Hero – 2022 m. japonų anime kovos menų fantastinis nuotykių filmas, kurį režisavo Tetsuro Kodama, o scenarijų parašė „Dragon Ball“ serijos kūrėjas Akira Torijama. Tai dvidešimt pirmas „Dragon Ball“ filmas, ketvirtas, sukurtas tiesiogiai dalyvaujant Torijamai, antrasis su „Dragon Ball Super“ prekės ženklu ir pirmasis, sukurtas daugiausia naudojant 3D animaciją.
Filme pasakojama apie Gohano ir Pikolo misiją išgelbėti pasaulį nuo naujai reformuotos Raudonojo Kaspino armijos. Iš pradžių filmas Japonijoje turėjo būti išleistas 2022 m. balandžio 22 d., tačiau dėl neautorizuoto įsilaužimo į „Toei Animation“ tinklą buvo išleistas birželio 11 d.
Senalaukis
Senalaukis – viensėdis Panevėžio rajono savivaldybėje, 13 km nuo Piniavos.
Dado Topić
Adolf „Dado“ Topić (g. 1949 m. rugsėjo 4 d.) – kroatų roko muzikantas, Jugoslavijos ir Kroatijos roko grupių Dinamita, Korni ir Time vokalistas, Kroatijos atstovas 2007 m. Eurovizijoje.
Dainininko muzikinė karjera prasidėjo 1969 m. su vietos muzikos grupėmis. Tai atnešė jam didelį populiarumą savo šalyje. Tris kartus Balkanų muzikos festivalių „Budva“ (2003 m.), „Pjesma Mediterana“ ir „Sunčane Skale“ (2010 m.) nugalėtojas. Jis taip pat du kartus dalyvavo „Etnofest Neum“ festivalyje – 1997 ir 2008 m.
2007 metais kartu su grupe Dragonfly dalyvavo 2007 m. Eurovizijos dainų konkurse, kuris vyko Helsinkyje (Suomija), pusfinalyje užėmė šešioliktą vietą.
Matykalų valsčius
Matykalų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Didieji Matykalai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai. 1928 m. balandžio 18 d. prijungtas Lyščycų valsčius.
Almeirinas (Brazilija)
Almeirinas  – miestas ir savivaldybė Brazilijos šiaurės rytuose, Paros valstijoje, 478 km į vakarus nuo Beleno, 260 km į šiaurės rytus nuo Santareno. Išsidėstęs kairiajame Amazonės krante, prie Paru žiočių. Yra uostas, oro uostas, kelias į Monte Duradą. Plėtojama maisto (ypač, pieno) pramonė. Miesto apylinkėse kasamas boksitas. Yra Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į Dangų bažnyčia.
thumb|left|240px|Savivaldybės padėtis Paros valstijoje
Reino aukštupio žemuma
thumb|250px|Žemumos kraštovaizdis
Reino aukštupio žemuma  – žemuma, esanti daugiausia Vokietijoje (nedidelė dalis Prancūzijoje), tarp Žuros ir Reino skalūninių kalnų. Ilgis ~300 km, plotis iki 40 km. Tai grabenas, užpildytas kainozojaus nuogulomis. Žemumą iš pietų šiaurėn kerta Reino upė.
Būdingi sukultūrinti kraštovaizdžiai: kviečių, cukrinių runkelių pasėliai, vynuogynai, sodai. Svarbiausi čia įsikūrę miestai: Karlsrūjė, Manheimas, Frankfurtas prie Maino, Strasbūras.
Kolymos aukštupio kalnynas
Kolymos aukštupio kalnynas  – kalnynas Rusijoje, šiaurės rytų Sibire, Magadano srityje, Kolymos aukštupio baseine. Tai paskirų kupoliškų masyvų bei trumpų plokščiaviršūnių kalnagūbrių sistema. Aukštis – 1300–2000 m. Sudarytas iš skalūnų, smiltainio. Yra aukso ir retųjų metalų telkinių, trykšta mineralinės versmės.
Kalnyno šlaituose auga maumedžių retmiškiai ir žemųjų pušų sąžalynai, virš 1200–1800 m – krūminė kalnų tundra.
Koisanai
Koisanai, choisanai (khoisan, khoesan) – Afrikos tautų grupė, gyvenanti Pietinėje Afrikoje, apgyvendinusi daugiausia dykumingas, sausringas sritis dab. PAR, Namibijoje, Angoloje, Botsvanoje. Nors juos sudaro daugybė smulkių genčių ir tautų, iš aplinkinių tautų išsiskiria savo rase bei kalbomis.
Ypatumai
thumb|200px|left|Koisanų lingvistinė šeima pažymėta žaliai Rasiškai koisanai tapatinami su kapoidine rase, kuri kartais laikoma viena iš penkių didžiųjų žmonijos rasių, o kartais – negridų rasės atšaka. Iš gretimos negridinės rasės, kuri paplitusi didelėje Afrikos dalyje, kapoidai išsiskiria šviesesne oda, ypač stipriai garbanotais plaukais, žemu ūgiu (149–163 cm) ir epikantine raukšle. Moterims būdinga steatopigija.
Nuo aplinkinių tautų koisanus išskiria ir specifinės kalbos: visos jos priklauso koisanų kalbų šeimai. Jų išskirtinis, kitur pasaulyje beveik nepasitaikantis, bruožas yra kliksintys priebalsiai, ortografijoje žymimi specialiais ženklais (ʘ, ǀ, ǃ, ǂ, ǁ). Šį lingvistinį bruožą iš koisanų yra perėmę aplinkinės bantu tautos – zulai, kosai ir kt.
Įvairovė
Koisanus sudaro dvi didelės kultūrinės grupės, kurios savo ruožtu skirstomos į daugybę genčių:
Istorija
Seniausiais laikais koisanų rasės atstovai buvo apgyvendinę dideles teritorijas ne tik pietinėje, bet ir rytinėje Afrikoje. Paleolito laikotarpiu jie tapatinti su Sangojine kultūra.
Bantų migracijų laikais dauguma koisanų gyvenamų teritorijų buvo užkariautos karingesnių ir kultūriškai pažangesnių bantų. Šie asimiliavo vietos gyventojus arba juos išnaikino. Koisanų likučiai išliko gyventi tik sausringose teritorijose pietvakarinėje Afrikoje.
Ilgamečių kultūrinių santykių su bantais metu koisanai perėmė tam tikrus pasiekimus. Maždaug tuo metu išsiskyrė ir dvi kultūrinės grupės – koikojai ir sanai.
Nuo XVII a. įkūrus Kapo koloniją, europiečiai sparčiai vykdė kolonizaciją, stumdami koisanus į dar nederlingesnes sritis. Europiečių apgyvendinimo metu kultūringiausios koisanų grupės buvo asimiliuotos ir sunaikintos. Išliko tik nederlingiausiose srityse gyvenusieji. Vienas žymiausių genocidų, nukreiptų prieš koisanus buvo hererų ir namų genocidas XX a. pradžioje.
Mednos valsčius
Mednos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje pietvakarių Baltarusijos teritorijoje. Centras – Medna.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Gardino gubernijoje. Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai.
Nilo-Sacharos kalbos
Nilo-Sacharos kalbos – kontroversiškai vertinama kalbų makrošeima, paplitusi Rytų Afrikoje (Sudane, Pietų Sudane, Etiopijoje, Ugandoje, Kenijoje) ir Centrinėje bei Šiaurės Afrikoje (Čade, CAR, Kongo Demokratinėje Respublikoje, Nigerijoje, Malyje, Nigeryje ir kt.).