cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bėgantis skustuvo ašmenimis
Siužetas
Dž. F. Sebastianas, genetikas, dirbantis Taireliui, eina namo ir susitinka Pris, jau laukusią Sebastiano. Ji nuseka į jo butą. Tuo metu Dekardas sužino, kad rastasis žvynas yra dirbtinės gyvatės, sukurtos Abdulo-Ben Hasano. Hasanas nukreipia Dekardą į Taffy Lewis barą, kur jis išvysta Zorą, dalyvaujančią pasirodyme su gyvate. Dekardas prasibrauna į jos persirengimo kambarį, tačiau jai pasiseka pasprukti į žmonių knibždančią gatvę. Dekardas ją seka ir nušauna į nugarą. Leonas visa tai mato savo akimis. Įvykio vietoje pasirodo Gafas ir Brajanas. Brajanas pasako Dekardui, kad Reičelė irgi dingo ir ją reikia „išjungti“.
Brajanui ir Gafui išvykus, tolumoje Dekardas pamato Reičelę. Leonas jį seka ir staiga pasirodęs išmuša jam iš rankų ginklą ir rengiasi jį užmušti, tačiau Reičelė nušauna Leoną į galvą. Jie grįžta į Dekardo butą, kartu praleidžia naktį.
Tuo metu Rojus ateina į Sebastiano butą ir drauge su Pris jie jį priverčia nuvesti Rojų pas Tairelį. Rojus iš Tairelio pareikalauja padidinti jo gyvenimo trukmę bei atleisti nuodėmes. Tairelis atsako, kad tai neįmanoma net teoriškai. Negavęs, ko prašo, jis nužudo Tairelį ir Sebastianą.
Brajanas informuoja Dekardą apie žmogžudystes ir įsako patikrinti Sebastiano butą. Dekardas bute užklumpa Pris ir po kovos ją nušauna. Čia pat grįžta Rojus ir įkalina Dekardą bute. Rojus gedi Pris ir vaikosi Dekardą, trokšdamas keršto. Dekardas pameta ginklą, yra priverstas šokti ant kito pastato stogo, tačiau nepataiko ir lieka kaboti ant krašto. Kraštą Dekardas paleidžia, tačiau Rojus sugriebia jo riešą ir išgelbsti. Iškart po to Rojus taikiai miršta – baigėsi jam skirti ketveri metai.
Dekardas grįžta į savo butą ir randa atlapas duris. Viduje sutinka Reičelę. Jie rengiasi išeiti, Dekardas randa origamį – ženklą, kad Gafas leidžia jiems pasprukti. Dekardas ir Reičelė iškeliauja drauge.
Įtaka ir apdovanojimai
Tamsus kiberpankinis filmo stilius bei futuristinė aplinka įkvėpė ne vieną vėlesnį fantastinį filmą – „Betmeną“, „Robotą policininką“, „Penktąjį elementą“, „Ghost in the Shell“, „Matricą“. Netgi naujieji „Žvaigždžių karų“ filmai turi būti dėkingi „Bėgančiam skustuvo ašmenimis“ už specialiųjų efektų idėjas. Filmas taip pat padarė pastebimą įtaką kompiuterinio žaidimo „Deus Ex“, kurį sukūrė žaidimų dizaineris Warren Spector, vizualiniam apipavidalinimui ir siužetui.
Kartais teigiama, kad šiuo filmu kiberpankas įėjo į populiariąją kultūrą. JAV Nacionalinis filmų registras, atsakingas už vertingų filmų išsaugojimą, 1993 m. nusprendė įtraukti „Bėgantį skustuvo ašmenimis“ į savo sąrašus. Tinklalapyje Rotten Tomatoes filmas įvertintas 92 % teigiamų recenzijų.
Filmas laimėjo arba buvo nominuotas šiems apdovanojimams:
Alfonsas Motuzas (1955)
Alfonsas Motuzas (1955 m. lapkričio 22 d. Šiauliuose – 2019 m. lapkričio 1 d. Vilniuje) – Lietuvos muzikologas, etnologas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
1975–1995 m. Lietuvos konservatorijos (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytojas. 1992–1995 m. Šv. Antano kolegijos Kretingoje vyr. asistentas, 1995–1996 m. dekanas, 1996–1997 m. direktorius. 1995–1997 m. Klaipėdos universiteto dėstytojas. Nuo 2000 m. Klaipėdos universiteto Muzikologijos instituto vyr. mokslo darbuotojas. Nuo 1997 m. Vytauto Didžiojo universiteto Katalikų teologijos fakulteto dėstytojas. Nuo 1997 m. Šv. Antano religijos studijų instituto direktoriaus pavaduotojas, nuo 2004 m. ir Lietuvos katalikų bažnyčios istorijos centro direktorius; vyr. mokslo darbuotojas. Vilniaus pedagoginio universiteto, Vilniaus Šv. Juozapo ir Telšių kunigų seminarijų dėstytojas. Nuo 2004 m. profesorius. Nuo 1992 m. Lietuvių katalikų mokslų akademijos narys, 2000–2004 m. jos Klaipėdos skyriaus pirmininkas. Skaitė paskaitas Toronto, Oslo, Vienos, Miuncheno, Krokuvos, Liublino, Varšuvos, Sankt Peterburgo universitetuose.
Mokslinė veikla
Sudarė lietuvių liaudies instrumentinės muzikos ir giesmių rinkinių. Sudarė ir parengė mokslo šaltinių.
Gotų kalba
Gotų kalba – išnykusi rytų germanų kalba, vartota gotų. Pagrindinis šaltinis, iš kurio žinoma apie šią kalbą – VI a. Biblijos vertimo kopija Codex Argenteus. Tai vienintelė rytų germanų kalba, kuri turi didelį rašytinių šaltinių palikimą (IV–VI a.). Gotų kalba naudojo gotišką raidyną, sukurtą gotų vyskupo Vulfilos.
VI a. gotų kalba pradėjo nykti, Italijoje ir Ispanijoje išstumta romanų kalbų, o Kryme – graikų kalbos. Manoma, kad galutinai išnyko IX a.
Dieviška būtybė (filmas)
Dieviška būtybė – 1975 m. Italijoje sukurta drama.
Turinys
Praėjusio amžiaus trečiasis dešimtmetis. Kartą pietaudamas Denis di Bagnasko pastebi restorane gražią moterį su vyru, nuo kurios negali atitraukti akių. Susipažinęs su jais – sutuoktiniais Manuela ir Martinu – po kurio laiko Denis tampa jos meilužiu. Nors pradžioje jis diktuoja savo sąlygas, netrukus paaiškėja, kad jo aistros objektas nėra tokia paprasta, kaip jam pasirodė iš pirmojo žvilgsnio. Kartą ji prisipažįsta, kad, būdama 15, patyrė seksualinę prievartą iš gerokai vyresnio vyro, kuris, kaip paaiškėja, yra Denio dėdė Mikelė Bara, vėl siekiantis atnaujinti ryšius su Manuela...
Vantainiai (Kėdainiai)
Vantainiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Krakių miestelio. Per kaimą eina kelias, greta teka Smilgaitės upelis. Yra autobusų stotelė.
Gyventojai
thumb|left|240px|Rūpintojėlis kaimo sodyboje thumb|left|240px|Apleista kaimo sodyba
Rurimačajus
Rurimačajus  – Andų viršukalnė Peru, Ankaše, Baltojoje Kordiljeroje. Aukštis 6309 m.
Meilės įvykių kronika (filmas)
Meilės įvykių kronika  – Lenkijos vaidybinis kino filmas, drama. Režisierius Andrzej Wajda, 1986 m. Trukmė 114 min., spalvotas. Pagal to paties pavadinimo Tadeusz Konwicki romaną.
Pasakojama apie laikotarpį prieš pat Antrąjį pasaulinį karą. Nors viso filmo veiksmas vyksta Vilniuje ir jo apylinkėse (Žemajame Pavilnyje, tačiau nė viena scena Lietuvoje nebuvo filmuota. Labai kruopščiai atrinkti filmavimui kraštovaizdžiai Peremislyje, labiausiai panašūs į Vilniaus aplinką. Scena cerkvėje filmuota Semiatyčėse. Filme atpažįstami būdingi Vilniaus apylinkės kraštovaizdžio elementai (Pavilnių kalvos, Vilnelė, žydų gatvės vilniuje, stačiatikių cerkvės, rieduliai paupy, medinės Pavilnio vilos, Švenčiausiosios Mergelės Marijos paveikslas Aušros vartuose ir kt). Konwickis emigravo į Lenkiją po karo, bet visą laiką savo kūryboje naudojosi gimtinės tematika ir vaizdiniais.
Filmas nukelia į 1939 m. pavasarį Vilniuje. Vitekas įsimyli Aliną, jauną lenkų pareigūno dukrą. Jauni herojai, planuodami bendrą ateitį, nenujaučia artėjančios tragedijos.
Kūrimo aplinkybės
1984 m. režisierius A. Wajda perskiatė prieš dešimtmetį išleistą T. Konwickio knygą „Meilės įvykių kronika“. Wajda iškart suprato, radęs medžiagą naujam filmui, kokios seniai ieškojo. Po savaitės suradęs autorių, gavo jo sutikimą, o dar po dviejų savaičių jau gruodžio 17 d. turėjo viceministro Bajdoro leidimą statyti filmą (tik su sąlyga, kad filmas nebus filmuojamas Vilniuje). Filmas buvo kuriamas iki 1985 m. gegužės, tačiau ne dėl režisieriaus kaltės premjera buvo užlaikoma. Filmas pirmą kartą parodytas 1986 m. rugsėjį, Gdansko kino festivalyje, o jo premjera įvyko 1986 m. lapkričio 24 d.
Nors filmas buvo kuriamas sudėtingos politinės padėties Lenkijoje metu (neseniai buvo krašte įvesta karo padėtis), tačiau Wajdos ir Konwickio sukurtas filmas buvo vienas svarbiausių aštuoniasdešimtųjų kino įvykiu.
Grigaliūnai (Širvintos)
Grigaliūnai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Žemųjų Viesų.
Meilės įvykių kronika (filmas)
Kūrimo aplinkybės
Nepažįstamojo vaidmenį šiame filme atlieka pats romano autorius, rašytojas T. Konwickis.
Filme skaitomos ištraukos iš A. Mickevičiaus „Pono Tado“, kur filmo veiksmo vieta sugretinama su Mickevičiaus aprašytu prarastu kraštu, kuris liks visada švarus ir tyras, kaip pirmoji meilė. Pats Konwickis gimė ir užaugo Pavilnyje, o režisierius Wajda (gimęs tais pačiais metais) – Suvalkų apylinkėse, kuris pagal savo kraštovaizdį ir etniškumą yra labai artimas Vilniaus kraštui.
Scena su Vilniaus Aušros vartais filmuota Liubline.
Kosilai
Kosilai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Raigardo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į vakarus nuo Raigardo, apie 15 km į šiaurės rytus nuo Grajevo ir apie 76 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Jonas Šulskis
Jonas Šulskis (1920 m. birželio 27 d. Kiemėnuose, Naujamiesčio valsčius, Panevėžio apskritis – 1976 m. rugsėjo 5 d. Kaune) – veterinarijos gydytojas, profesorius, šeštasis Lietuvos veterinarijos akademijos rektorius (1959–1976).
Biografija
1932–1940 m. mokėsi Panevėžio valstybinėje berniukų gimnazijoje. 1940–1946 m. studijavo Lietuvos veterinarijos akademijos (LVA) Veterinarijos fakultete.
1945 m. LVA dirbo vyr. laborantu, 1946 m. LVA Anatomijos ir histologijos katedros asistentu, 1949 m. tapo šios katedros vyr. dėstytoju. 1953–1958 m. Veterinarijos fakulteto dekanas. 1955 m. Leningrade apgynė biologijos mokslų kandidato disertaciją „Arklio įvairių tipų skersaruožių raumenų palyginamasis histologinis tyrimas“. 1958–1959 m. LVA prorektorius mokslo ir mokymo reikalams. 1959–1976 m. LVA rektorius. 1970 m. paskirtas eiti profesoriaus pareigas Anatomijos ir histologijos katedroje.
Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Miesteliškiai (Rokiškis)
Miesteliškiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Panemunėlio kaimo.
Rytų germanų kalbos
Rytų germanų kalbos – išnykusi indoeuropiečių šeimos, germanų kalbų grupė. Vienintelė rytų germanų kalba, turinti rašytinį palikimą, yra gotų. Kitos rytų germanams priskiriamos kalbos yra vandalų, burgundų ir Krymo gotų. Manoma, kad pastaroji kalba gyvavo iki XVIII a., o kitos išnyko dar ankstyvaisiais viduramžiais.
Adewale Akinnuoye-Agbaje
Adevalas Akinvojas-Agbadžas (g. 1967 m. rugpjūčio 22 d.) – anglų aktorius, solisitorius ir buvęs vyrų mados modelis.
Akinvojas-Agbadžas gimė Islingtone, Londone. Jo tėvai kilę iš Nigerijos, tačiau prieš jam gimstant persikraustė į Angliją. Adewale turi keturias seseris, sklandžiai kalba anglų, italų, jorubų, suahilių kalbomis. Londono karališkojo koledžo Teisės mokykloje baigė podiplomines teisės studijas ir įgijo teisės magistro laipsnį.
Adevalas Akinvojas-Agbadžas labiausiai žinomas iš HBO serialo „Ozas“, taip pat ABC televizijos mistinės dramos „Dingę“.
Mykolas Juozapas Ževuskis
Biografija
Lenkijos magnatų Rževuskių giminės atsstovas, herbo „Kšivda“ savininkas. Palenkės vaivados Adomo Rževuskio (m. 1717) ir Petronėlės Zborkovnos sūnus.
Po tėvo mirties perėjo į savo dėdės, Palenkės vaivados ir Karūnos lauko etmono Stanislovo Mateušo Rževuskio globą.
Ištarnavo iki Lenkijos armijos pulkininko laipsnio. Už nuopelnus 1734 metų vasario 7 d. buvo apdovanotas Baltojo erelio ordinu. 1729 metais Mykolas Juozapas Rževuskis gavo Karūnos didžiojo raikytojo pareigybę, o 1744 metais buvo paskirtas Karūnos didžiuoju raštininku.
1729 metais buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą. Sekančiais metais buvo renkamas nuo Lvovo žemės pasiuntiniu į naują seimą. 1752 metais Mykolas Juozapas Rževuskis gavo Palenkės vaivados pareigybę, o 1762 metais buvo paskirtas Podolės vaivada. 1764 metais elekciniame seime palaikė Stanislovo Augusto Pniatovskio išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą.
Šeima
thumb|left|150px|Mykolo Juozapo Rževuskio antroji žmona Praciška Cetnerytė Buvo vedęs du kartus. Jo pirmoji žmona buvo Uršulė Stamirovska, nuo santuokos su kuria vaikų nebuvo. Antrą kartą vedė Prancišką Cetnerytę. Vaikai:
Mykolas Antanas Sapiega
Mykolas Antanas Sapiega (1711 m. kovo 10/kovo 12 d. Karaliaučiuje – 1760 m. spalio 11 d. Slanime) – 1743 m. Lietuvos tribunolo maršalka, 1739–1746 m. Lietuvos Didysis medžioklis, 1746–1752 m. Palenkės vaivada, 1752–1760 m. Lietuvos pakancleris ir 1757 m. Mstislavlio seniūnas.
Biografija
left|thumb|150px|Mykolo Antano Sapiegos antroji žmona Teklė Radvilaitė Pirmuosius gyvenimo metus praleido Prūsijos karalystės mieste Karaliaučiuje, kur buvo susitelkusi didelė Sapiegų giminės dalis, kuri dėl savo paramos Stanislovui Leščinskiui buvo išvyta iš ATR karaliaus Augusto II įsaku. Pirmą kartą į ATR atvyko 1716 metais. 1724–1725 m. mokėsi Karaliaučiuje.
Politinę karjerą pradėjo 1730 m., kai tapo Gulbinų seniūnu. 1732 m. tapo seimo nariu. 1738–1740 m. kartu su broliu Stanislavu dalyvavo turtiniuose ginčuose su Radvilomis. 1743 m. tapo Vyriausiojo Lietuvos Tribunolo Lietuvos tribunolo maršalka. 1744 m. gavo Baltojo erelio ordiną.
Šeima
Tėvai: Aleksandras Povilas Sapiega ir Marija Kristina de Béthune, prancūzų amasadoriaus Pranciškaus Gaston de Bethune dukra. 1733 m. birželio 29 d. pirmą kartą susituokė su Katerina Liudvika Sapiegaite (1718−1779), Lietuvos dodžiojo etmono Jono Kazimiero Sapiegos (m. 1730) ir Liudvikos Opalinskos dukterimi. 1745 m. antrą kartą susituokė su Tekle Radvilaite (1703−1747), Lietuvos didžiojo kanclerio Karolio Stanislovo Radvilos (1669−1719) ir Anos Katerinos Sanguškaitės (1676−1746), Lietuvos didžiojo etmono Mykolo Servacijaus Višnioveckio našlės dukterimi, kuri po dvejų metų mirė. 1748 m. trečią kartą susituokė su Aleksandra Čartoriskaitė (1730−1798), Vilniaus kašteliono ir Lietuvos didžiojo kanclerio Mykolo Frederiko Čartoriskio (1696−1775) ir Eleonoros Monikos Valdštein (1710−1792) dukterimi. Vaikų neturėjo.
Tartu sutartis (Rusija–Estija)
thumb|right|Rusijos-Estijos siena nustatyta sutartimi Tartu taikos sutartis ( 'Tartu taika', ) – taikos sutartis tarp Estijos ir Tarybų Rusijos, pasirašyta 1920 m. vasario 2 d., ja pasibaigė Estijos kovos dėl nepriklausomybės.
Tarybų Rusija pripažino Estijos respublikos nepriklausomybę de jure ir atsisakė visų teisių į jos teritoriją. Sutartis nustatė sieną tarp Tarybų Rusijos ir Estijos respublikos ir aprašė estų, pasitraukusių į Rusijos gilumą dėl karo ir jų turto grįžimą. Rusija sutiko sumokėti Estijai 15 mln. aukso rublių, dalį Rusijos imperijos aukso atsargų. Iš Estijos pusės sutartį pasirašė Jaan Poska, iš Rusijos pusės – Adolf Joffe, taip pat kiti sutarties dalyvių atstovai.
Tartu sutartis laikoma Estijos respublikos gimimo liudijimu. Sutartis taip pat buvo labai svarbi ir bolševikams, tai buvo pirmoji jų tarptautinė sutartis.
Tarybų Rusija kai kurių savo pažadų neįvykdė, pvz., Tartu universiteto muziejaus kolekcija nebuvo grąžinta, estų repatriacijai buvo trukdoma , 1945 m. atimta dalis Setumos regiono.
Leukoplastas
Leukoplastas – bespalvė, apvalios, kiaušiniškos arba vepstiškos formos plastidė, aptinkama požeminėse augalų dalyse, sėklose, epidermyje, stiebo šerdyje.
Juose yra DNR, krakmolo grūdelių, pavienių tilakoidų. Tilakoidų ir chlorofilo gamyba dažniausiai slopinama genetiškai (šaknyse, epidermyje), arba lėtėja dėl šviesos stygiaus (pvz., bulvių: šviesoje leukoplastai pažaliuoja ir virsta chloroplastais).
Leukoplastai neaktyvūs ir paprastai yra nedideli.
Skiriamos trys grupės:
Paprastoji medūza
Paprastoji medūza (Ausytoji medūza) yra plokščia skėčio arba varpo pavidalo. Medūzos dilgiosios ląstelės pavojingos net ir žmogui.
Paplitimas
Pagal Michael Dawson genetinius tyrimus paprastoji medūza sutinkama rytinėje Atlanto pakrantėje Europoje (įskaitant Baltijos jūrą) ir vakarinėje Atlanto pakrantėje Šiaurės Amerikoje (Naujoji Anglija ir rytinė Kanados dalis). Paprastai gyvena pakrantėse, estuarijose ir uostuose.
Išvaizda ir dauginimasis
Paprastoji medūza turi plokščią išgaubtą skėtį ir yra 20-30 cm dydžio. Išoriškai beveik nesiskiria nuo kitų genties rūšių. Kūnas pusiaupermatomas, turi rožinių-violetinių atspalvių. Turi keturis apskritimo formos lytinius organus, kurių spalva yra rusvai raudona, ir keturis čiuptuvus. Skėtis yra baltos arba gelsvos spalvos. Žiūrint į skėtį iš viršaus matosi skrandis, kuris susideda iš keturių kišenių.
Paprastosios medūzos yra skirtingalytės. Kiaušinėliai ir spermatozoidai subręsta lytinėse liaukose, kurios yra skrandžio kišenėse.
Elgesys
thumb|180px|left|Medūzos bangų išmestos į krantą Vandenyje iriasi į kūno centrą įtraukdama ir išstumdama vandenį, o kadangi yra prasta plaukikė, dažnai išmetama į krantą. Maitinasi nuodingais čiuptuvais įtraukdama planktoną ir moliuskus.
Medūzos neturi smegenų. Jas atstoja išsišakojusi nervų receptorių sistema, kuri jautriai reaguoja į kvapus, šviesą, kitus signalus.
Dainininkas
Dainininkas – profesionalus vokalistas, atliekantis dainas, romansus, operos, operetės, vodevilio arijas, t. y. naudojantis savo balsą kaip muzikos instrumentą.
Istorija
Dainininkų profesionalų būta nuo seno Rytų šalyse, Senovės Graikijoje, Senovės Romoje. Viduramžiais Europoje garsėjo bardai, trubadūrai, minezingeriai. Dainavimas Europoje ypač suklestėjo XVII a. Susiklostė keletas krypčių (kamerinis, operinis dainavimas), stilių, nacionalinių mokyklų. Paplito kantileninis, koloratūrinis dainavimas, ypač didelę reikšmę dainavimo raidai turėjo bel canto, skatinęs operos plėtotę. XVII a. – XVIII a. greta operos svarbią vietą užėmė kamerinis dainavimas, gyvavęs didikų rūmuose, bažnyčiose.
Suklestėjus operai atsirado žymių dainininkų, kurie ištobulino ne tik bel canto, bet ir kitus dainavimo būdus – kantilena, koloratūra, rečitatyvas. Dainavimas svarbus ir pramoginėje muzikoje (šansonetė). XX a. antroje pusėje paplitus popmuzikai, ypač rokui, ansambliams, pradėta dainavimą jungti su rečitavimu, kalbėjimu, šnabždesiu ir t. t. Kompozitoriai muziką dažniausiai kuria atsižvelgdami į dainininko balso ypatybes.
Klasifikacija
Yra ir ypatingai retų balsų: kontratenoras, falcetas, kastratas (iki XVIII a. berniukams atlikdavo kastravimo operaciją, kad jų vaikiško balso nepakeistų balso mutacija)
Šaltiniai
Laulu Cantautor
Vosiūnai (Ignalina)
Vosiūnai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 kilometrus į rytus nuo Navikų, prie pat Lietuvos ir Baltarusijos valstybės sienos. Yra medinė Švč. Mergelės Marijos bažnyčia (pastatyta 1921 m.). Kaimas išsidėstęs dešiniajame Dysnos krante.
Kartu su greta esančiais Rimaldiškiais, Vosiūnai yra pats ryčiausias Lietuvos kaimas.
Gyventojai
thumb|left|240px|Kaimo gatvelė thumb|left|160px|Pakelės kryžius
Turkmėnijos herbas
Turkmėnistano herbas įteisintas 1992 m. vasario 19 d., kai po Sovietų Sąjungos žlugimo Turkmėnistanas tapo nepriklausoma valstybe. Tuometinis herbas buvo apskritimo formos ir nuo dabartinio herbo šiek tiek skyrėsi spalvomis. Dabartinė Turkmėnistano herbo forma įteisinta 2003 m. rugpjūčio 15 d., prezidentui Saparmuratui Nijazovui pasiūlius pakeisti herbo formą į aštuonkampį. Pasako jo, nuo seniausių laikų aštuonkampis turkmėnų tautos buvo laikomas gausos, taikos ir ramybės simboliu. Dalis herbo elementų pavaizduota ir valstybės vėliavoje.
Sandara
Turkmėnistano herbas yra žalias aštuonkampis geltonais auksinio atspalvio kraštais. Aštuonkampyje yra raudonas skritulys, jame mažesnis mėlynas skritulys atskirti vienas nuo kito geltonomis aukso atspalvio to paties pločio juostomis. Mėlynojo skritulio skersmuo du kartus mažesnis nei raudonojo. Aštuonkampyje aplink raudoną skritulį išdėstyti pagrindiniai valstybės simboliai: apačioje septyni balti medvilnės žiedai žaliais lapais, iš šonų – kviečių glėbiai, viršuje pusmėnulis ir penkios penkiakampės žvaigždės. Raudoname skritulyje pavaizduoti penki tradiciniai kilimų raštai, kurie simbolizuoja penkias pagrindines turkmėnų gentis: achaltekus, salyrus, ersarus, čovdurus ir jomutus. Šie raštai simbolizuoja turkmėnų draugystę ir vienybę. Mėlynajame skritulyje pavaizduotas achaltekų veislės arklys Janardagas – pirmojo nepriklausomo Turkmėnistano prezidento Saparmurato Nijazovo arklys, gimęs 1991 metais – nepriklausomo Turkmėnistano vienmetis.
Simbolika
Aštuonkampis (dar vadinama Rub el hizbu) vienas iš islamo simbolių, Korane naudojamas kaip paragrafo pabaigos ženklas. Žalia ir raudona yra tradicinės islamo spalvos. Kviečiai simbolizuoja paprotį svečius pasitikti su duona ir druska. Medvilnė – pagrindinis eksportuojamas šalies žemės ūkio produktas. Pusmėnulis – būdingas tiurkų tautų simbolis; herbe priešpilnis pusmėnulis simbolizuoja valstybės šviesios ateities viltį. Penkios žvaigždės simbolizuoja penkis Turkmėnijos velajatus (regionus): Ahalo, Balkano, Dašoguzo, Lebapo, Maro velajatus. Achaltekų veislės arkliai nuo seno veisiami Turkmėnistano teritorijoje, tai viena seniausių arklių veislių pasaulyje ir jais turkmėnai labai didžiuojasi.
Oficialiame Turkmėnistano herbo aiškinime herbo simbolika aiškinama per turkmėnų papročius ir tradicijas, apie religinę simbolių prasmę (spalvos, aštuonkampis, pusmėnulis) jame neužsimenama.
Belgijos futbolo varžybos 2004–2005 m.
Belgijos futbolo varžybos 2004–2005 m.
Miorų rajonas
Miorų rajonas  – antro lygmens Baltarusijos administracinis vienetas, esantis vakarinėje Vitebsko srities dalyje. Administracinis centras – Miorai.
Belgijos futbolo varžybos 2004–2005 m.
Komandų rikiuotė
Papildomos rungtynės dėl 3-osios vietos:
2004–2005 m. Belgijos futbolo taurė
Belgijos futbolo taurė – pagrindinis Belgijos taurės turnyras.
Miorų rajonas
Geografija
Rajono plotas – 1787 km². Vitebsko srityje ribojasi su Verchniadzvinsko, Polocko, Gluboko, Šarkauščinos ir Breslaujos rajonais. Šiaurėje turi nedideli pasienio ruožą su Latvija. Rajone teka Dauguva.
Gyventojai
Tautinė sudėtis:
Gyvenvietės
Yra du miestai – Miorai ir Dysna.
Fenoliai
Skirtingai negu alkoholiai, dėl benzeno žiedo įtakos fenoliai yra žymiai rūgštesni. Pats paprasčiausias ir pirmasis fenolių klasės narys yra fenolis (C6H5OH).
Fenolių gavimas ir sintezė
Fenolis išgaunamas iš akmens anglių (akmens anglių deguto frakcinės distiliacijos būdu), tačiau gaminamas ir sintetinimo būdu.
Abdullahi Yusuf Ahmed
Abdulachis Jusufas Achmedas (,, 1934 m. gruodžio 15 d. – 2012 m. kovo 23 d.) – Somalio politikas ir prezidentas, valdęs šalį nuo 2004 m. spalio 14 d. iki 2008 m. gruodžio 29 d. Jis taip pat buvo Puntlando prezidentas.
Šaudymas iš lanko olimpinėse žaidynėse
Istorija
Šaudymas iš lanko į olimpinę programą buvo įtrauktas dar II olimpinėse žaidynėse 1900 m., bet vėliau po 1920 m. vasaros olimpinių žaidynių šio sporto olimpinėje programoje nebeliko.
1931 m. Kijeve įkurta Pasaulio šaudymo iš lanko federacija, kuri 1972 m. pasiekė, kad šaudymas iš lanko vėl grįžtų į olimpinę programą. Po 1988 m. vasaros olimpinių žaidynių Pietų Korėjoje ši šalis pradėjo dominuoti šaudymo iš lanko sporte ir laimėjo daugiausiai aukso medalių. Tai viena sėkmingiausių sporto šakų Azijos kontinento šalims.
Lietuva olimpinėse žaidynėse nėra turėjusi nei vieno šaulio iš lanko.
Chromoplastas
Chromoplastai ( – spalva, plastos – forminis darinys) – apvalios, daugiabriaunės, lęšio ar verpstės formos plastidės, randamos kai kuriuose autotrofinių augalų audiniuose.
Susidaro iš leukoplastų, kartais - iš chloroplastų, juose išnykus chlorofilui (pavyzdžiui, nokstant pomidorų vaisiams).
Chromoplastai fotosintezės nevykdo, jų funkcija signalinė. Chromoplastų spalva veikia kaip regimasis signalas, pranešantis gyvūnams apie maistingą sultingąjį vaisių, tuo užtikrinantis sėklų išplatinimą.
Vandalų kalba
Vandalų kalba – išnykusi rytų germanų kalba, greičiausiai buvusi artima gotų kalbai. Vartota vandalų, gyvenusių Galesijoje (nūnai Galisija ir šiaurės Portugalija) ir pietų Ispanijoje.
Apukas
Apukas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Transmalakinė prekyba
thumb|300px|right|Transmalakinės prekybos žemėlapis Transmalakinė prekyba – prekybos tinklas, klestėjęs I mūsų eros tūkstantmetyje. Jis buvo jūrinio šilko kelio, jungusio Kiniją ir Indiją dalis, kirtusi Malakos pusiasalį. Dėl šio tinklo įtakos kūrėsi pirmosios malajų prekybinės valstybės.
Apukas
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Apukienė (ištekėjusi moteris) ir Apukaitė (mergautinė pavardė).
Transmalakinė prekyba
Tinklo susiformavimas ir reikšmė
Paskutiniaisiais amžiais prieš mūsų erą ir pirmaisiais mūsų eros amžiais labai suintensyvėjo prekyba tarp Kinijos ir vakarų šalių, inspiravusi šilko kelio atsiradimą. Tuo pačiu metu formavosi ir jūrinis šilko kelias, ėjęs per Pietų Kinijos jūrą, Andamanų jūrą ir Bengalijos įlanką. Vienas stipriausių uostų Kinijoje, kontroliavęs šią prekybą, buvo Nanhai.
Vandalų kalba
Kadangi vandalų kalba nepaliko rašytinio palikimo, apie ją žinoma labai mažai. Keletas vandališkų žodžių perėjo į ispanų kalbą. Su vandalų kalba kartais siejamas vengrų-slovėnų prekmurijės dialektas, dar vadintas vendų kalba.
Apukas
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Transmalakinė prekyba
Tinklo susiformavimas ir reikšmė
Svarbiausia kliūtis šiame kelyje buvo ilgas ir siauras Malakos pusiasalis bei Kra sąsmauka, užkirtę kelią. Kadangi iš pradžių nežinota galimybė apiplaukti pusiasalį iš pietų, o vėliau trumpinant šį ilgą kelią, ir radosi transmalakinė prekyba, kuomet Malakos pusiasalis buvo kertamas sausuma.
Tam buvo naudojamasi pagrindinėmis pusiasalio upėmis: Muda, Pattani, Peraku, Kelantanu, Pahangu, Muaru ir kitomis, kurių aukštupiai yra mažiausiai nutolę vienas nuo kito. Jomis buvo plaukiama prieš srovę į kalnus, ten kroviniai buvo gabenami iki kitos upės aukštupio, kuomet jau pasroviui buvo leidžiamasi į kitą pakrantę.
Svarbiausios valstybės
Pats parankiausias kelias buvo Muda-Pattani kelias, todėl čia pirmiausia ir suklestėjo miestai. Prie Mudos upės žiočių atsirado Kedahas, o prie Pattani – Langkasuka. Indų, malajų ir kinų istoriniai šaltiniai mini ir tokias valstybes kaip Panpan (Terenganu?), Ganga Negara (Perakas), Čitu (Kelantanas), Pahangas ir kitas. Stipri valstybė šiaurėje buvo ir Tambralinga, kontroliavusi teritorijas ties Kra sąsmauka.
Visos šios valstybės payrė labai stiprią indų kultūros įtaką, propagavo hinduizmą ir budizmą. Jose jau randama ankstyvųjų įrašų indišku palavų raštu. Archeologiniai kasinėjimai parodo, kad krašte buvo statomos indiško stiliaus šventyklos. thumb|200px|left|Langkasukos hegemonijos ribos
Hegemonijos
Nuo pat transmalakinės prekybos atsiradimo Malakos pusiasalyje viena kuri nors valstybė įgydavo hegemoniją. Svarbiausios hegemonės regione buvo trys.
Nuo VIII a. pabaigos Langkasukos teritorijas nukariavo ir šiame regione įsigalėjo malajų valstybė Šrividžaja, kilusi iš Sumatros salos. Jos įtakoje čia paplito malajų kalba, kultūra, buvo statoma savito stiliaus architektūra.
Po XI a. vidurio tamilų Čolos imperijos invazijos, Šrividžajos įtaka regione apsilpo. Ilgainiui ja pakeitė Tambralinga, kurios klestėjimo viršūnė buvo XIII a. Tambralinga kontroliavo didžiąją dalį senųjų Langkasukos teritorijų, sukurdama 12 provincijų miestų tinklą, kuris driekėsi nuo Kelantano pietuose iki Kra sąsmaukos šiaurėje. Be to, Tambralinga vykdė invazijas į Ceiloną.
Dėl Tambralingos įtakos XIII a. didžiąją dalį Malajų salyno apjungusi javiečių valstybė Madžapahitas šio regiono beveik nekontroliavo, o XIV a. buvusias Tambralingos žemes pasidalino su Tailandu (tuomet Sukotajus).
Transmalakinės prekybos pabaiga
Transmalakinės prekybos tinklui smūgį sudavė tobulėjantys laivai ir atrasta galimybė apiplaukti Malakos pusiasalį iš pietų. Keliai upėmis buvo užmirštami, o išaugo Malakos sąsiaurio uostų, tokių kaip Melaka, reikšmė.
Įsigalėjus islamui, dauguma prekybinių valstybių buvo įjungtos į Melakos sultonatą, tačiau Kedahas ir Langkasukos įpėdinė Pattani dar ilgam išsaugojo savo reikšmę.
Kosuvka
Kosuvka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Raigardo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 13 km į pietvakarius nuo Raigardo, apie 6 km į šiaurės rytus nuo Grajevo ir apie 77 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Pukarachu
Pukarachu (, Pucaraju, ) – Andų viršukalnė Peru, Ankaše, Baltojoje Kordiljeroje. Aukštis 6259 m. Dar nurodoma, kad aukštis siekia 6241 m.
Nekaltųjų kančios
Nekaltųjų kančios – 1972 m. Italijoje sukurtas giallo stiliaus kriminalinis filmas.
Turinys
Nedidelį pietų Italijos miestelį sukrečia serija žmogžudysčių, kurių aukomis tampa paaugliai berniukai. Policijos tyrimas vis atsiduria aklavietėje, nes po kiekvieno nusikaltimo apkaltinamas vis kitas žmogus (miestelyje kvaileliu laikomas vyras arba pamišusi kerėtoja), kuris netrukus išteisinamas.
Tuo metu miestelyje pasirodo žurnalistas Martelis, pastabesnis nei vietiniai policininkai ir netrukus įtariamųjų sąraše atsiranda seksualioji Patricija ir vietos kunigas donas Alberto...
Kirtimai (reikšmės)
Žodis kirtimai gali reikšti:
Gran Basamas
Gran Basamas  – miestas Dramblio Kaulo Kranto pietryčiuose, Pietų Komoės regione, į pietryčius nuo Abidžano, Gvinėjos įlankos pakrantėje, prie Ebrijė lagūnos ir Komoės žiočių. Pro miestą eina Abidžano–Aboiso plentas, yra uostas. Lagūna dalina miestą į senąją ir naująją dalis. Verčiamasi žvejyba, vystomas turizmas. Gan Basame yra katedra, nacionalinių kostiumų muziejus, gausu kolonijinės architektūros pastatų.
Istorija
Gran Basamas įkurtas XIX a. prancūzų. 1893–1899 m. šis miestas buvo faktine prancūzų kolonijos sostine, bet 1899 m. kilo geltonojo drugio epidemija, ir administracinis centras perkeltas į Bingervilį. Gran Basamo reikšmė sumenko, ypač po to, kai XX a. pirmoje pusėje greta įkurtas naujas Abidžano uostamiestis.
2012 m. Gran Basamas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Gediminas Motuza Matuzevičius
Biografija
Tėvas Boleslovas Adomas Motuza Matuzevičius, sesuo Elga Boči. 1968 m. baigė Vilniaus universitetą. 1973 m. geologijos ir mineralogijos mokslų kandidatas. 2002 m. Lenkijos mokslų ir menų akademijos užsienio narys.
1973–1982 m. Lietuvos geologijos valdybos Kompleksinės geologijos ekspedicijos būrio viršininkas, 1982–1984 m. – Mozambiko nacionalinės direkcijos petrografas–konsultantas, 1984–1991 m. Geologijos instituto Regioninės geologijos skyriaus vadovas, 1991–1998 m. Lietuvos geologijos tarnybos direktorius, 1998–2000 m. Geologijos instituto Giluminės geologijos skyriaus vadovas, 2000–2002 m. AB „Geonafta“ Geologijos skyriaus viršininkas.
Nuo 1994 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 2004 m. Geologijos ir mineralogijos katedros vedėjas; nuo 2006 m. profesorius. 1989-1991 m. Lietuvos geologų sąjungos pirmininkas.
Mokslinė veikla
Tiria Lietuvos kristalinio pamato sandarą, raidą, naudingąsias iškasenas, smūginius kraterius. Sudarė Pietų Lietuvos ir Lietuvos kristalinio pamato (M 1:400 000]] 1980 m. ir 2003 m.), atskirų Norvegijos plotų geologijos žemėlapius. Tarptautinių giluminio seisminio zondavimo eksperimentų Lietuvoje vienas organizatorių. Ištyrė Varėnos geležies rūdos telkinių juostą, Šklėrių vario ir molibdeno rūdinę apraišką Lietuvos pietuose, Mizarų ir Veprių meteoritinius kraterius. Dalyvavo Mozambiko šiaurinės dalies geologijos kartografavimo darbuose, mokslinėse ekspedicijose Pamyre, Jakutijoje, Čilėje, Afganistane.
Dalyvavo kuriant televizijos filmus „Domeikos sindromas“ (2002 m.) ir „Lietuvio genas“ (2008 m.).
Formosa (Argentina)
Formosa  – miestas Argentinos šiaurės rytuose, Paragvajaus pasienyje, prie Paragvajaus upės. Provincijos centras. 221,4 tūkst. gyventojų (2007).
Istorija
Iki kolonizacijos Formosos žemės buvo gyvenamos vietinių indėnų genčių: daugiausia tobų ir vičių. 1879 m. balandžio 8 d. Formosą įkūrė komendantas Luis Jorge Fontana. 1884 m. tapo Čiako Nacionalinės Teritorijos sostine, o nuo 1955 m. balandžio 15 d. suformuotos Formosos provincijos sostine. Miesto pavadinimas kilo iš senovinio ispanų k. žodžio fermosa – „nuostabus“.
Susisiekimas ir ekonomika
Per Formosą eina kelias Buenos Airės – Asunsjonas. Iš miesto eina kelias ir geležinkelis į Saltą. 7 km į pietus yra El Pucú oro uostas, iš kurio vyksta reguliarūs skrydžiai į Buenos Aires. Apdirbamos provincijoje išaugintos žaliavos (maisto, tekstilės pramonė). Uostas prie Paragvajaus upės, per kurį išgabenama provincijos produkcija į La Platos regioną.
Aputis
Aputis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Aputienė (ištekėjusi moteris) ir Aputytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vida Vičkačkaitė
Vida Vičkačkaitė (g. 1961 m. sausio 26 d. Telšiuose) – VU Analizinės ir aplinkos chemijos katedros docentė, daktarė, Lietuvos mokslo premijos laureatė.
Biografija
1978 m. baigė Telšių Žemaitės vidurinę mokyklą, 1983 m. – VU Chemijos fakultetą (chemijos dėstytojos specialybė). Vėliau apgynė daktaro (fiziniai m., chemija) disertaciją (1988 m.) ir atliko habilitacijos procedūrą (2006 m.). Stažavosi Venecijos (Italija, 1994 m.), Helsinkio technologijos (Suomija, 1997 m.), Padujos (Italija, 1997–1998 m.), Barselonos (Ispanija, 2000 m.), Florencijos (Italija, 2002 m.), Perudžios (Italija, 2002–2003, 2005) universitetuose. Nuo 2006 m. – VU Analizinės ir aplinkos chemijos katedros profesorė.
Lietuvos mokslo premijos
2008 m. Lietuvos mokslo premijos laureatė. Apdovanojimas buvo įteiktas Audriui Padarauskui, Vidai Vičkačkaitei už darbų ciklą „Chromatografiniai ir elektromigraciniai metodai: naujos derivatizacijos, koncentravimo ir atskyrimo sistemos (1993–2007 m.)“. Pateikė Vilniaus universiteto senatas.
Lietuvos TSR vėliava
thumb|250px|Lietuvos TSR vėliava galiojusi 1953-1988 metais. Proporcijos: 1:2. thumb|250px|Lietuvos TSR vėliava galiojusi 1940-1953 metais thumb|250px|Lietuvos TSR vėliava galiojusi 1988-1990 metais
Lietuvos TSR vėliava (piln. Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos vėliava) – sąjunginės respublikos vėliava, stačiakampė trispalvė, sudaryta iš trijų horizontalių juostų: viršutinės plačiausios raudonos, vidurinės siauriausios baltos ir apatinės žalios. Viršutiniame kairiame kampe auksiniai kūjis ir pjautuvas, virš jų kiaura auksinė penkiakampė žvaigždė.
Vėliavą įteisino LTSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas 1953 m. liepos 15 d.
Istorija
Pirmoji Lietuvos TSR vėliava buvo raudonas stačiakampio formos audeklas, kurio kairiame viršutiniame kampe buvo auksinis užrašas „LIETUVOS TSR“, po juo auksiniai kūjis ir pjautuvas. Tokia vėliavą įteisinto LTSR Konstitucija ir patvirtinto LTSR Aukščiausias Tarybos Prezidiumas 1940 m. rugsėjo 27 d. Tuo pat metu įteisintas ir Lietuvos TSR herbas (dail. Vsevolodas Dobužinskis).
Prasidėjus Lietuvos atgimimui, Lietuvos TSR Aukščiausioji Taryba 1988 m. lapkričio 18 d. valstybės vėliavos statusą suteikė Lietuvos trispalvei.
Miestlaukis
Miestlaukis – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Kataučiznos, išsibarstęs palei pietinius Kudirkos Naumiesčio pakraščius. Vakariniu pakraščiu teka Senaširvintė, praeina keliai bei vietinės reikšmės Kudirkos Naumiestis–Lauckaimis.
Grigaliūniškės
Grigaliūniškės – buvęs kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 8 km nuo Gudelių.
Istorija
Ąžuolų Būdos apylinkės Grigaliūniškių kaimas 1987 m. kovo 25 d. panaikintas LTSR AT Prezidiumo įsaku.
Trasa Sart
Trasa Sart – autosporto trasa Prancūzijoje, netoli Le Mano miestelio. Labiausiai ši trasa žinoma dėl joje vykstančių 24 val. Le Mano lenktynių. Trasoje naudojami įprasti viešieji keliai, kurie per lenktynes būna sujungti į trasą. Jos ilgis siekia 13 629 m ir pagal tai yra viena ilgiausių trasų pasaulyje. Manoma, kad apie 85 % viename rate lenktynininkai laiko nuspaudę akseleratoriaus pedalą.
Ši trasa turi ir trumpesnę savo versiją, vadinamą Le Mans Bugatti. Jos ilgis siekia daugiau nei 4 km.
Frank Auerbach
thumb|Frank Auerbach Frank Helmut Auerbach (gimė 1931 m. balandžio 29 d. Berlyne, Vokietijoje) – Didžiojoje Britanijoje dirbęs dailininkas. Jo darbai dažniausiai vaizduoja nedideles moterų modelių grupes arba Londono apylinkes, ypač Camden Town, kur yra įsikūrusi jo studija. thumb|left|200px|E.O.W. IV Galva, 1961, Nacionalinė Škotijos galerija.
Biografija
F. Auerbachas gimė Berlyne, tačiau jo tėvai 1939 m. išsiuntė jį į Angliją norėdami jį apsaugoti nuo nacių grėsmės (visi šeimoje buvo žydai; literatūros kritikas M. Reich-Ranickis yra pusbrolis). Nuo tada jis ten ir pasiliko, o 1947 m. priėmė Didžiosios Britanijos pilietybę.
Jis studijavo menus Švento Martyno menų mokykloje Londone, o vėliau perėjo į „Karališkąjį menų koledžą“. Jis lankė David Bomberg'o pamokas Borough Politechnikos institute, kuris jį paskatino semtis įkvėpimo iš Polio Sezano.
Auerbach yra vaizdingas tapytojas dažnai savo meno subjektais pasirenkantis draugus, vienu metu vaizduoja tris žmones ir žmoną Juliją – profesionalų modelį Julietą Yardley Mills (dažnai pavadinimuose trumpinama J. Y. M.) bei asmeninę draugę Stella West (dažnai trumpinama E. O. W.). Jis taip pat nutapė daug peizažų netoli namų Londone, dažnai mieliau pasinaudodamas pastatais kaip meno subjektais nei tradiciškai kalnais ir avimis.
F. Auerbacho darbai bendrai gali būti vadinami ekspresionistiškais. Daugelis jo piešinių demonstruoja ypač ploną impasto, dėl kurio jis buvo kritikuojamas savo pirmoje asmeninėje parodoje 1956 m. Impasto kartais yra toks ryškus, kad dažai atrodo labiau išlipdyti nei užtepti. Jo pastatų paveiksluose linijos yra kartais yra išskiriamos ne pagal spalvą, bet pagal žymę, kurią palieka Auerbacho peilis ploname dažų sluoksnyje.
Atrajojimas
Atrajojimas (sin. gromuliavimas) – atrajotojų virškinimo proceso dalis. Atrajotojai gali greitai suėsti daug stambaus sunkiai virškinamo pašaro jo nesukramtydami, o tiesiog nurydami į didįjį prieskrandį. Kai gyvuliai neėda, išbrinkęs, suminkštėjęs, mikroorganizmų fermentuotas pašaras dalimis refleksiškai atryjamas į burną. Gromulas (atraja) gerai sukramtomas, suvilgomas seilėmis ir vėl nuryjamas. Per parą gyvuliai atrajoja vid. 6-8 kartus po 30-50 min.
Frank Auerbach
Biografija
thumb|200px|Julijos galva, 1960, privati kolekcija''.
Taip pat skulptūriški aspektai gali būti dažnai aptinkami jo piešiniuose: Auerbachas susluoksniuoja daugybę popieriaus lapų, kad lapo storis siekia virš pusės colio (1.25 cm) bei kai kuriose piešinio dalyse jis taip smarkiai trina, kad pereina smarkiai per daugelį lapų iki apatinių sluoksnių. Tai gali būti aiškiai matoma plote supančiame viršutinę galvos dalį jo 1960 m. darbe Julijos galva.
Pirmoji didelė Auerbacho darbų retrospektyva buvo pristatyta 1978 m. Didžiosios Britanijos menų tarybos Hayvardo Galerijoje, Londone ir vėliau parodyta Fruitmarket galerijoje, Edinburge. Kitos žymesnės parodos yra „Frank Auerbach: Paintings and Drawings 1977–85“ „Britų Paviljone“ XLII Venecijos Bianalėje (1986 m.), kur jis pasidalino Auksinio liūto prizu kartu su Sigmar Polke; „Frank Auerbach at the National Gallery: Working after the Masters“ (1995 m.) Nacionalinėje galerijoje, Londone pristatė 30 metų laikotarpio darbus, kurie yra nacionalinės galerijos kolekcijoje, taip pat 2001 m. pristatyta darbų retrospektyva Londono Karališkoje akademijoje. Daugelis jo darbų yra nuolatinėje Teito galerijos kolekcijoje.
F. Auerbachas priklauso keletui šimtų asmenybių, kurie 2003 m. gruodį atsisakė arba riterystės arba Didžiosios Britanijos garbės apdovanojimų. Yra pranešta, kad jam buvo siūlytas įšventinimas į riterius.
Varstas
Varstas – senovinis rusų ilgio matas lygus 1066,8 metro, naudotas Rusijos imperijoje iki metrinės sistemos įvedimo.
Iki 1649 m. prilygo 500–750, o nuo 1649 m. – 1000 sieksnių (1066 m.) arba 1500 aršinų. Lietuvoje minimas nuo XVIII a. pradžios, naudotas iki 1920 m. Manoma, kad pavadinimas reiškęs vagą, kurią nepailsdamas galėjo išarti žmogus.
Jordanijos himnas
Jordanijos himnas – Jordanijos Hašemitų Karalystės oficialus simbolis, dar vadinamas Jordanijos karališkuoju himnu. Himno eiles sukūrė Abdulas Monemas Al Refajus, o muziką – Abdulas Kaderas Al Tanyras. Patvirtintas šalies himnu 1946 m.
Eilės
Dažnai atliekama tik pirmoji himno strofa, o visas himnas – specialiomis progomis (pvz., karaliaus gimtadienį).
Kirtimai
Kirtimai – Vilniaus miesto dalis, esanti į pietus nuo centro, prie Dariaus ir Girėno gatvės ir Eišiškių plento. Gausu pramonės įmonių, rytuose – Vilniaus oro uostas. Išsidėstę tarp Naujininkų šiaurėje, Užusienių ir Dilgynės vakaruose, Užusienių miško pietuose ir oro uosto rytuose. Į pietus nuo Kirtimų yra Rodūnios, Eišiškių, Sakalaičių sodai. Kirtimuose ilgą laiką buvo didžiausias Lietuvoje čigonų taboras (Vilniaus taboras, ~400 gyv.). Kirtimuose veikia ~800 įvairių pramonės („Aerosol Baltija“, „Vildira“), prekybos („Coca Cola HBC Lietuva“, „Vilniaus citma“), statybos („Fegda“, „Vilniaus kranai“), transporto („Schenker“, „Revival Svoris“) bendrovių. XXI a. pr. pradėjo kurtis „Vikingų slėnio“ prekybos kompleksas („Ikea“ ir kt.). Veikia kultūros namai, 2001 m. įkurtas romų visuomeninis centras.
Veikia Kirtimų geležinkelio stotis, kurioje iki maršruto panaikinimo 2015 m. stodavo Vilnius–Stasylos vykstantis keleivinis traukinys. Kirtimus lengva pasiekti Vilniaus viešuoju transportu – čia stoja 1, 2, 3, 3G, 4, 41, 42, 78, 88 maršrutų autobusai. Pagrindinės stotelės: Oro uostas, Dariaus ir Girėno st., Eišiškių plentas, Pašto st., Čigonų st., Metalo st.
Etimologija
Vietovardis kilęs iš ankstesnio slaviško kaimo pavadinimo Porubanek ('skynimas, iškartos, kirtimas').
Istorija
XIX a. buvo bajoriškas kaimelis. 1905 m. Rudaminos valsčiaus Kirtimų (Podrubanoko) palivarke, užusienyje (Vrublevskių valda) ir geležinkelio pusstotėje gyveno 73 žmonės. 1931 m. – 30 gyventojų.
Pagal 1939 m. spalio 10 d. Lietuvos-TSRS sutartį lapkričio viduryje Kirtimuose įsikūrė Raudonoji armija.
Sovietmečiu prijungti prie Vilniaus miesto.
Apšega
Apšega − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Apšegienė (ištekėjusi moteris) ir Apšegaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Rudolf Gopas
Rudolfas Gopas (1913 m. gruodžio 13 d. Šilutėje, Vokietijos imperija – 1983 m. liepos 23 d. Kraistčerče, Naujoji Zelandija) – dailininkas ir dėstytojas.
Biografija
Gimė 1913 m. gruodžio 13 d. Šilutėje. Tėvas Pranas Gopas buvo mašinų technikos prekeivis, motina Morta Plaušinytė. 1933-1938 m. mokėsi Kauno meno mokykloje. Mokydamasis šioje mokykloje stažavosi Vokietijoje, Austrijoje, Italijoje, Latvijoje ir Graikijoje. 1941-1944 m. tarnavo Vermachte. 1942 m. Kaune susituokė su Natalija (Nataša) Seeberg su kuria 1944 m. susilaukė dukters. Artėjant raudonajai armijai pasitraukė į vakarus. 1945-1949 m. gyveno Ervaldo pabėgelių stovykloje Tirolyje, kur tapė vietos kraštovaizdį. 1949 m. birželio mėnesį atvyko į Naująją Zelandiją.
Atvykęs į Naująją Zelandiją pradėjo dirbti fotografijos studijoje Danidine. 1949-1953 m. rengė savo kūrinių parodas Velingtono meno akademijoje. Kai kurie jo darbai pateko tarp geriausių 1950 m. ir 1951 m. šalies meno kūrinių. 1953 m. persikraustė į Kraistčerčą, kur toliau dirbo fotografijos studijose, piešdavo portretus. Dirbdamas Kraistčerče keliavo po šalį ir tapė jos kraštovaizdį, pagrinde pakrantes. 1957 m. išsiskyrė su žmona, o 1958 m. lapkričio 25 d. susituokė su radijo pranešėja Airini Nga Roimata Grennell.
1959 m. pradėjo dėstyti Kenterburio universiteto meno fakultete. Studentus supažindino ne tik su tradicinėmis Vakarų Europos modernaus meno mokyklomis, bet ir kitų Europos šalių menais. Žymiausi R. Gopo studentai buvo Philip Trusttum, Philippa Blair, Philip Clairmont ir Kura Te Waru-Rewiri. Dalis studentų įkvėpti dėstytojo pradėjo plėtoti Maorių tematiką šiuolaikiniame mene. R. Gopas būdamas astronomas megėjas nuo 1964 m. pradėjo tapyti paveikslus kosmoso tematika. 1975-1976 m. lankėsi Europoje, kur surengė savo darbų parodas. 1977 m. dėl pablogėsjusios sveikatos pasitraukė iš dėstytojo pareigų. 1982-1983 m. surengė paskutinį savo darbų parodų turą po Naująją Zelandiją. Mirė 1983 m. liepos 23 d. Kraistčerče.
Afganistano karas (1979–1989)
Afganistano karas (1978–1989) – konfliktas, kuriame partizaninės sukilėlių grupės (visumoje įvardijamos mudžahedais) kariavo prieš Tarybinių Socialistinių Respublikų Sąjungos karinius dalinius ir Afganistano Demokratinės Respublikos valdžią. Mudžahedų grupės buvo remiamos Jungtinių Amerikos Valstijų, Pakistano, Irano, Saudo Arabijos, Kinijos ir Jungtinės Karalystės, o pats karas įvardinamas kaip vienas Šaltojo karo konfliktų per trečiąsias šalis (proxy war). Šio konflikto metu – nuo 1979 m. gruodžio 27 d. iki 1989 m. vasario 15 d., įvairiais skaičiavimais žuvo nuo 562 000 iki 2 000 000 civilių gyventojų, o milijonai afganų tapo pabėgėliais, prieglobstį suradusiais daugiausiai Pakistane ir Irane.
Politinė situacija iki 1978 m.
1953–1963 m. Afganistaną faktiškai valdė Muhamedas Daudas (kaip premjeras), kol nebuvo priverstas atsistatydinti karaliaus Muhamedo Zahiro. Monarchas, perėmęs valdžią, palaipsniui politinę santvarką keitė į konstitucinę monarchiją, leido politines partijas ir 1969 m. sausį suorganizavo pirmus laisvus rinkimus. 1969 m. vykusius antruosius rinkimus, kaip ir pirmus, laimėjo provyriausybinės jėgos ir didžiausiųjų klanų vadovai. 1969 m. rinkimuose vietas taip pat gavo komunistai, iškelti Liaudies Afganistano Demokratinės Partijos (LADP). Tarp jų buvo Babrakas Karmalis ir Hafizula Aminas. LADP nuo 1965 m. vadovavo Nuras Muhamedas Tarakis, kuris po rinkimų įgavo stipriausią poziciją ir pradėjo skleisti antimonarchistinę propagandą. Didelė sausra ir badas, kurio metu mirė dešimtys tūkstančių žmonių, taip pat TSRS žvalgybos LADP inspiruoti (afganistaniečiai komunistai faktiškai buvo KGB infiltruoti, Babrakas Karmalis buvo tarybinis agentas) visuomeniniai protestai ir neramumai privedė prie 1973 m. vyriausybės ir karaliaus Zahiro nuvertimo, įvykdyto jo svainio, buvusio ministro pirmininko Muhamedo Daudo – turėjusio didelį karininkų komunistų ir LADP vadovybės palaikymą.
1978 m. karinis perversmas
Nuvertus karalių ir paskelbus respubliką, prezidentu tapo Muhamedas Daudas. Į Muhamedo Daudo vyriausybę įėjo net 7 komunistų ministrai, priklausantys nuosaikiai LADP frakcijai Paržam (Vėliava). 1975 m. pradėta riboti komunistų įtaka tarptautinei politikai – Muhamedas Daudas pradėjo sudarinėti ūkines sutartis su Vakarų valstybėmis, taip pat Iranu ir Indija. Be to, nors bendradarbiavimas su TSRS truko toliau, išryškėjo požiūrių skirtumai tarp Kabulo vyriausybės ir Maskvos komunistų. Tai buvo pagrindinė priežastis kitam kariniam perversmui (vadinamajai balandžio revoliucijai), per kurią 1978 m. balandžio 27 d. Muhamedas Daudas buvo nuverstas. Nenorėdamas pasiduoti, 1978 m. balandžio 30 d. prezidentas žuvo su visa šeima per prezidento rezidencijos šturmą, kurio metu buvo naudojami tankai ir lėktuvai. 1978 m. balandžio 30 d. oficialiai sukurta Afganistano Demokratinė Respublika – tą pačią dieną jos vadovu tapo Nuras Mohamedas Tarakis, komunistų politikas, priklausantis Chalkui (Žmonės), radikaliai LADP frakcijai.
right|thumb|280px|SSRS kariai Afganistane, 1989 m.