cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Daržinis dašis
Naudojimas
Virtuvėje vartojama šviežia arba džiovinta žolė, tinkanti dėti į ankštinių augalų patiekalus, taip pat į salotas, žuvies patiekalus ir marinuojamus ar rauginamus agurkus bei pomidorus. Dedama paskaninti nealkoholinius gėrimus, taip pat aromatizuoti likerius ir degtinę.
Žalesa (upė)
Žalesa (arba Girija) – upelis Lietuvoje, Vilniaus rajone; Neries dešinysis intakas. Prasideda Kaušiadalos miške, 1 km į pietus nuo Kaušiadalos. Teka į pietryčius Riešės aukštuma, prateka šalia Žaleso ežero, tada prateka Vilniaus–Utenos plentą ir Maišiagalos–Nemenčinės kelią. Žemupyje teka į pietus, smarkiai vinguriuoja. Įteka į Nerį 187,4 km nuo jos žiočių, ties Skirgiškėmis.
Intakas – Girija (kairysis).
Ties Liubavu upėje įrengtas vandens malūnas, susidaręs nedidelis tvenkinys. Greta upelio yra Verbiškės, Miškinių, Užuežerės archeologinės gyvenvietės. Prie Žalesos įsikūrę kaimai: Margeliškės, Vabališkės, Purnuškės, Pranciškonys, Bielazariškės, Žalesa, Liubavas, Skridai, Skirgiškės.
Upėvardis kildinamas nuo spalvos pavadinimo žalias, žalia.
Kobergo pusiasalis
thumb|250px|Kobergo pusiasalio palydovinė nuotrauka Kobergo pusiasalis  – pusiasalis šiaurės Australijoje, Šiaurinėje teritorijoje, 350 km į rytus nuo Darvino. Išsikiša tarp Arafūros jūros ir Van Dimeno įlankos. Dandaso sąsiauriu atskirtas nuo Melvilio salos, šalia prisišliejusi Krokerio sala. Vakaruose užsibaigia Soldžerio kyšuliu. Jame stovi Keip Dono švyturys. Pusiasalio aukštis iki 160 m (Ro k.).
1924 m. Kobergo pusiasalyje įsteigtas rezervatas, skirtas išsaugoti mangrovių sąžalynus, drėgnuosius atogrąžų miškus ir sausesnius eukaliptų miškus. 1974 m. paskelbtas Ramsaro konvencijos saugomu objektu, 2000 m. įsteigtas Garig Gunak Barlu nacionalinis parkas.
Žyrovičų Kamianica
Žyrovičų Kamianica – kaimas pietvakarių Baltarusijoje, 12 km į pietryčius nuo Bresto.
Kobergo pusiasalis
Kobergo pusiasalis labai retai gyvenamas, vystomas turizmas. XIX a. čia bandyta įsteigti Fort Velingtono, vėliau Port Esingtono gyvenvietes, tačiau jos apleistos dėl čiabuvių antpuolių, blogų gamtinių sąlygų.
Rozos atolas
thumb|250px|Rozos atolas iš palydovo thumb|230px|Salos žemėlapis
Rozos atolas arba Motu O Manu  – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, į rytus nuo Samoa salyno, priklauso Amerikos Samoa. Plotas – 0,214 km² (su lagūna – 5 km²). Tai toliausiai į pietus nutolusi JAV pavaldi teritorija.
Atolą sudaro rombo pavidalu susiklostęs koralinis rifas, kurio galuose yra pora mažų salelių. Šiaurėje lagūna 40 m pločio sąsiauriu jungiasi su vandenynu. Paviršius iškyla iki 3,5 m. Didesioji, Rozos, sala apaugusi medžiais ir krūmais, mažesnioji, Smėlio, sala plika. Atolo lagūnoje veisiasi itin stambios tridaknos Tridacna gigas, gausu žuvų, paplūdimiuose peri reti jūriniai vėžliai (žalieji ir bisos). Rozos saloje yra svarbios jūrinių paukščių (padūkėlių, žuvėdrų, fregatų ir kt.) kolonijos.
Pirmasis europietis, pasiekęs negyvenamą Rozos atolą, buvo prancūzų jūrininkas Luisas de Freisinė (1817 m.) ir pavadino savo žmonos Rozos, keliavusios drauge, vardu. 2009 m. Rozos atolas ir aplinkiniai vandenys paskelbti gamtos paminklu.
Portugalijos futbolo varžybos 1921–1922 m.
Portugalijos futbolo varžybos 1921–1922 m.
Pirmosios finalo rungtynės
FC Porto nugalėjo varžovus pirmose finalo rungtynėse rezultatu 2-1. --
Antrosios finalo rungtynės
Sporting Lisboa nugalėjo varžovus antrose finalo rungtynėse rezultatu 2-0. --
Trečiosios finalo rungtynės
FC Porto nugalėjo varžovus trečiose finalo rungtynėse rezultatu 3-1. --
Dvarcai
Dvarcai – kaimas pietvakarių Baltarusijoje, 15 km į šiaurės rytus nuo Kamianeco.
Istorija
XIX a. buvo kaimas, Brastos apskrities Dvarcų valsčiaus centras.
Sarickai
Sarickai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Skiemonių.
Veprynas
left|120px
Veprynas – ežeras pietų Lietuvoje, Lazdijų rajone, 6 km į pietryčius nuo Veisiejų, Veisiejų regioniniame parke. Ilgis šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi 1,1 km, plotis iki 0,22 km. Altitudė 111,8 m. Ežero dubuo rininės kilmės. Krantai statūs, aukšti, tik šiaurės vakarinis žemas ir pelkėtas. Aplink ežerą dunkso miškai (pietuose Laibagalės miškas). Suteka 2 upeliai, išteka upelis I-1 į Ilgio ežerą (Baltosios Ančios baseinas).
Vandenvardis Vẽprynas kilęs iš žodžio veprys („šernas“).
Juosvabudė
Juosvabudė (Pseudoclitocybe) – baltikinių (Tricholomataceae) šeimos grybų gentis.
Gentyje ~10 rūšių, Lietuvoje žinomos dvi rūšys:
Kuna (upė)
Kuna – upelis, Lietuvoje, Vilniaus rajone; Neries dešinysis intakas. Prasideda ties Ažulaukės kaimo šiaurine apyruba. Pradžioje teka į rytus, paskui vinguriuoja į pietryčius, pietus, kerta plentą. Įteka į Nerį km nuo jos žiočių, ties Bratoniškėmis.
Turi bevardį kairįjį intaką.
Aukštupio vaga ištiesinta. Žemupyje yra mažas tvenkinukas. Prie Kunos įsikūrę Kunos, Čekiškių, Bratoniškių kaimai.
Upėvardžio kilmė neaiški: bandoma gretinti su („lerva, gaišuonis, delsuonis“),  („ryšulys, glėbis“) arba  („klampi bala, liūnas“).
Veprys
left|120px
Veprys – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, 4,5 km į vakarus nuo Degučių, Gražutės regioniniame parke. Ilgis šiaurės – pietų kryptimi 1,7 km, plotis iki 0,73 km. Altitudė 149,3 m. Gylis siekia 10,8 m (vidutinis – 4,5 m). Kranto linija labai vingiuota, jos ilgis 7,5 km. Krantai statūs, aukšti, aplink plyti laukai, iš vakarų prieina Beržyno miškas. Dugne yra daubų; dengia sapropelingas molis ir sapropelis. Ežere yra 0,18 ha plotą užimanti sala. Į Veprį suteka 4 upeliai (iš Kunigio, Balčio, Salinio ežerų, bei pelkyno), pietuose į Antalieptės marias išteka Glušokas.
Vandenvardis kildinamas iš lt. kalboje nebevartojamo žodžio *veprys (plg. ) 'šernas'.
Juodgalvė
Juodgalvė (Prunella) – notrelinių (Lamiaceae) šeimos augalų gentis, paplitusi Eurazijoje, Šiaurės Amerikoje ir Šiaurės Afrikoje.
Genčiai priklauso daugiametės žolės su stačiu arba kylančiu stiebu (4–60 cm aukščio). Lapai kotuoti, pailgai kiaušiniški arba pailgai lancetiški, lygiakraščiai arba šiek tiek dantyti. Žiedai susitelkę stiebo viršūnėje į varpos pavidalo purpurinius arba baltus žiedynus. Vaisiai – riešutėliai.
Rūšys
Gentyje apie 13 rūšių, dalis – savaiminiai hibridai. Lietuvoje auga dvi rūšys:
Petras Malachovskis
Petras Malachovskis (1730 m. − 1799 m. gruodžio 3 d.) − ATR valstybinis veikėjas, Krokuvos vaivada (1782−1795 m.), Voinicos kaštelionas (nuo 1780 m.), Karūnos Tribunolo maršalka (1778), Osvencimo ir Pržedboro seniūnas.
Biografija
Lenkijos bajorų Malachovskių giminės atstovas, herbo „Nałęcz“ savininkas. Karūnos didžiojo raikytojo Adomo Malachovskio (1706−1767) ir Anos Teofilės Rosnovskos (m. 1755/1756) jaunesnysis sūnus. Vyresnysis brolis − Vavolnicko seniūnas Stanislovas (1727−1784).
Nuo 1741 m. broliai Stanislovas ir Petras Malachovskiai mokėsi Krokuvos akademijoje. 1749 metais tėvas išsiuntė Petrą į Kadetų mokyklą Liunevilyje (Lotaringija). 1756 metais Petras Malachovskis grįžo į tėvynę ir kaip karaliaus generolas-adjutantas pradėjo politinę veiklą.
Liūlinės II pilkapynas
Liūlinės II pilkapynas – pilkapynas Švenčionių rajone, Švenčionėlių miškų urėdijos Žeimenos girininkijos Rinkūnų miško 139 kvartalo pietvakarinėje dalyje, tarp kelio ir Vilniaus–Turmanto geležinkelio.
Petras Malachovskis
Biografija
1758 m. Petras Malachovskis buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą nuo Osvencimo ir Zatoro kunigaikštysčių. 1764 metais jis buvo išrinktas deputatu (pasiuntiniu) nuo Osvencimo ir Zatoro kunigaikštysčių į Repnino seimą. 1767 metais jis tapo Radomo konfederacijos maršalka nuo Osvencimo ir Zatoro kunigaikštysčių.
Liūlinės II pilkapynas
Aprašymas
Pilkapyną sudaro trys trikampiu išsidėstę smėlio sampilai (atstumai nuo 25-30 m iki 50-55 m). Sampilų skersmenys – 35, 11 ir 8 m, aukščiai atitinkamai 2, 0,5 ir 0,35 m. Didžiausias sampilas yra pilkapyno šiaurės rytuose, nupjauto kūgio pavidalo, jo viršuje yra 3,5 m pločio bei 0,4 gylio griovio juosiamas apie 12 m skersmens ir 0,6 m aukščio suploto pusrutulio pavidalo sampilas, viršuje matosi sena duobė. Didžiausias sampilas juosiamas maždaug 4,5 m pločio ir 0,55 m gylio griovys. Mažesnieji sampilai sulėkštėję, juos juosę grioviai užslinkę. Pilkapių akmenų vainikai suardyti, likę du vidutiniai akmenys.
Pilkapyną 1971 m. žvalgė Istorijos institutas, 1979 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba. Pagal pilkapių išvaizdą spėta, kad juose IX a.–XIII a. buvo laidojami Nalšios mirusieji.
Petras Malachovskis
Biografija
1779 m. jis tapo Krokuvos deputatu Karūnos Tribunole. Ketverių metų seimo (1788−1792) narys.
Švento Stanislovo ordino (1778) ir Baltojo erelio (1780) ordinų kavalierius.
Jam priklausė Čaneco ir Charmenže miesteliai su aplinkiniais kaimais.
Ardan Premier
Ardan Premier – aukščiausias moterų Velso futbolo lygos divizionas. Čempionatą organizuoja Velso futbolo asociacija. Čempionės patenka į UEFA moterų čempionų lygos turnyrą. Lyga dėl rėmimo sutarių žinoma kaip genero Adran Premier.
Naftos skirtuvas
thumb|Šiame paveiksle vaizduojamas įrenginys yra su koalescencinių filtru, integruota nuosėdų talpykla ir siurblių kamera.1 – įtekėjimo vamzdis; 2 – seperacinė kamera; 3 – seperacinės kameros anga; 4 – koalescensinis filtras; 5 – dangtis; 6 – vėdinimo anga; 7 – ištekėjimo anga; 8 – siurblių kamera. Joje montuojami siurbliai, skirti išvalytų nuotekų perpumpavimui į kanalizaciją arba vandens telkinį; 9 – mėginių ėmimo prietaiso prijungimo atvamzdis; 10 – sifoninis išleidimo angos kanalas. Čia apvalytos nuotekos nuteka iš seperatoriaus per sifoninę išleidimo angą, kurioje yra uždarantis plūduras; 11 – išleidimo angos uždarymo plūduras. Pasiekus maksimalią naftos produktų kaupimo ribą (riba skirtinguose skirtuvuose skirtinga) plūduras uždaro atskirtuvo išleidimo angą. Tai užkerta kelią kanalizacijos arba kitų telkinių užteršimui naftos produktais; 12 – talpykla.
Kašučių I akmuo su dubenėliais
Kašučių I akmuo su dubenėliais (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas ) – apeiginis akmuo centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kašučiuose, 0,985 km į šiaurės rytus nuo kelio, Akmenos kairiajame krante.
Naftos skirtuvas
Naftos skirtuvas  – įrenginys, skirtas lengvųjų naftos produktų atskyrimui iš lietaus nuotekų. Atskirti naftą iš vandens galima gravitacijos būdu ir/arba koalescensinių plokščių pagalba. Naftos skirtuvai gali būti naudojami pirminiam nuotekų apvalymui, prieš išleidžiant lietaus nuotekas į lietaus nuotakyną arba galutiniam nuotekų išvalymui, prieš išleidžiant į vandens telkinius. Įrenginio talpyklos dažniausiai gaminamos iš stikloplasčio ar aukšto tankio polietileno (PEHD).
Kašučių I akmuo su dubenėliais
Akmuo
Akmuo yra pilkšvai rudos spalvos stambiagrūdis granitas, netaisyklingo stačiakampio pavidalo, pailgas šiaurės – pietų kryptimi, apie 2,65 m ilgio, 1,25 m pločio ir iki 0,5 m aukščio. Paviršius plokščias, gana lygus, žemėja į galus. Jame, daugiausia centrinėje ir šiaurinėje dalyje, išgludinta 13 dubenėlių, kurie apie 4–5,5 cm skersmens ir 0,5–1 cm gylio.
Ardan Premier
Istorija
Pirmoji moterų futbolo lyga buvo įkurta 2009 m., o dabartiniu pavadinimu – genero Adran Premier – žinoma nuo 2021 m.
Naftos skirtuvas
Naudojimo sritys
Naftos skirtuvai gali būti naudojami lietaus nuotekų valymui: Naftos skirtuvai negali būti naudojami buitinių nuotekų valymui.
Ardan Premier
Istorija
Kitados ekipos buvo padalintos į du pogrupius, o nuo 2012–2013 m. rungtyniauja vientisoje lygoje.
Naftos skirtuvas
Veikimo principas
Naftos skirtuvą sudaro cilindrinis vertikalus arba horizontalus korpusas (smėliagaudė, pirmoji ir antroji kamera), koalescensinis filtras ir nuotekų lygio daviklis. Siekiant užtikrinti normose reikalaujamą nuotekų išvalymo nuo naftos produktų laipsnį (mažiau kaip 5 mg/l išeigoje), prieš kiekvieną naftos skirtuvą sumontuojama tinkamos talpos smėliagaudė, kurioje vyksta mineralinės suspensijos (smėlis, žvyras, dumblas ir pan.) sedimentacija. Nuotekos iš smėliagaudės pro įtekėjimo vamzdį ir atitekančio srauto paskirstymo įrenginį patenka į naftos skirtuvo pirmąją kamerą, kur vyksta flotacijos ir koalescencijos reiškiniai. Didesnės naftos produktų dalelės flotuoja (veikiamos svorio skirtumo kyla į viršų). Smulkios dalelės nusėda ant koalescencinio filtro paviršiaus (adsorbcijos reiškinys), kur jungiasi su kitomis (koalescencija), kol pradeda flotuoti ir taip ant paviršiaus susidaro naftos produktų sluoksnis.
Jeigu nuotekas reikia išvalyti nuo naftos produktų iki 1 mg/l išvalymo laipsnio, tuomet numatoma, kad nuotekų srautas keliautų į antrą naftos skirtuvo kamerą, kur nuotekos yra papildomai išvalomos nuo naftos produktų naudojant sorbuojantį filtrą. Išvalytos nuotekos pro ištekėjimo vamzdį išleidžiamos į nuotekų tinklus.
Priežiūra
Už paviršinių nuotekų valymo įrenginių techninę priežiūrą ir tinkamą naudojimą atsako objekto savininkas arba jo įgaliotas asmuo. Prieš pradedant naudoti įrenginį, būtina patikrinti jo sandarumą. Reikalui esant, pakartotinai atlikti hidroizoliaciją.
Techninio aptarnavimo poreikiai priklauso nuo sistemos įrengimo vietos ir tikslo. Jeigu skirtuvo sistema naudojama nuotekoms apdoroti automobilių plovimo arba kitose vietose, kuriose per skirtuvą teka daug skendinčių medžiagų (smėlio), sistemos veikla turi būti stebima ir techninio aptarnavimo procedūros atliekamos dažniau negu tais atvejais, kai sistema apdoroja, pavyzdžiui, lietaus vandenį, subėgusį nuo asfaltuotų paviršių. Skirtuvo ištuštinimo dažnis priklauso nuo teršalų, tiekiamų į skirtuvą, tačiau nerečiau, kaip 1 kartą per metus. Atliekamas naftos produktų išsiurbimas, kai jų sluoksnis pasiekia tam tikrą storį (dažniausiai 10-20 cm), kuris priklauso nuo gamintojo ir įrenginio modelio, arba kuomet suveikia susikaupusių naftos produktų lygio signalizavimo įrenginys.
Būtina išplauti koalescencinį filtrą, esanti naftos skirtuvo kameroje. Tai galima atlikti pilant ant filtro švarų vandenį iš čiaupo arba su aukšto slėgio srove. Iškart po sumontavimo ir po kiekvieno valymo skirtuvas užpildomas vandeniu, kad jis efektyviai veiktų nuo pat paleidimo pradžios.
Kašučių I akmuo su dubenėliais
Akmuo
Akmens teritorijos plotas – 6 m². Jis patenka į valstybės saugomo registrinio kultūros paveldo objekto – Kašučių senovės žemdirbystės vietos šiaurinį pakraštį.
Tyrimai
Akmenį 2012 m. surado Tartu universiteto profesorius Valteris Langas, dalyvavęs Vilniaus universiteto vykdytuose archeologiniuose Kašučių senovės žemdirbystės vietos tyrinėjimuose (vadovė Rėda Nemickienė).
Lyščycai
Lýščycai – kaimas pietvakarių Baltarusijoje, 25 km į šiaurės vakarus nuo Bresto. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo kaimas ir dvaras, Brastos apskrities Lyščycų valsčiaus centras.
Hunky Dory
„Hunky Dory“ – ketvirtas studijinis britų atlikėjo David Bowie albumas, kuris buvo išleistas 1971 m. gruodžio 17 d. „RCA Records“ kompanijos. Albumas sulaukė kritikų pripažinimo ir yra laikomas vienu geriausių Bowio darbų. „Time“ 2010 m. sausį albumą išrinko į 100 visų laikų geriausių albumų sąrašą.
Kūrimas
Senąjį bosistą Tony Visconti pakeitė Trevor Bolder. Tai pirmasis albumas, kuriame groja Bowio grupė, žinoma kaip „Spiders From Mars“, kuri vėliau sugrojo ir kitame jo 1972 m. albume „The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars“. Albumą prodiusuoja Ken Scott. Įdomu, kad ant plokštelės pakuotės prie albumo dirbusių žmonių sąrašo parašyta "Produced by Ken Scott (assisted by the actor)", tas vadinamasis „actor“ yra pats Bowie. Klavišininkas Rick Wakeman, tuo metu grojęs grupėje „Strawbs“, taipogi prisidėjo prie albumo kūrimo.
Kūrybinė grupė
Techninis personalas
Miramičis
Miramičis – miestas Kanados pietryčiuose prie Miramičio upės; N. Bransviko provincijoje.
Uotankių valsčius
Uotankių valsčius – viena iš Pietų Kuršo savivaldybės administracinių teritorijų Latvijos vakaruose. Plotas 120,3 km², 748 gyventojai (2023 m.). Administracinis centras – Rudė.
Miramičis
Istorija
1995 m. buvo sujungti du miestai į vieną, o naujasis darinys gavo Miramičio pavadinimą. Iki tol buvo du atskiri miestai Čatemas ir Niūkaslas, bei keli kaimai.
Uotankių valsčius
Yra kultūros rūmai, biblioteka, pašto skyrius, Mežgale stovi baptistų bažnyčia. Veikia daržovių perdirbimo, grūdų perdirbimo ir krovinių pervežimo įmonės. Iki 2020 m. Rudėje veikė pagrindinė mokykla.
Istorija
thumb|Rudės vėjo malūnas Dabartinio valsčiaus teritorijoje iki Pirmojo pasaulinio karo buvo Nycos palivarkas, nuo 1885 m. veikė Rudės vėjo malūnas. Latvijai tapus nepriklausoma, per 1920–1937 m. žemės reformą palivarko ir Nycos girininkijos žemė išdalyta naujakuriams. 1945 m. Nycos valsčiuje įkurta Uotankių apylinkė. 1951 m. prie jos prijungta Banažių apylinkės dalis, 1954 m. – Baltpurvų apylinkė. Sovietmečiu apylinkėje veikė „Auksinės žvaigždės” kolūkis, buvo konservų cechas, stalių ir mechaninės dirbtuvės, lentpjūvė, plytinė, malūnas, pieno nugriebimo punktas, šiltnamiai. Veikė girininkija ir miško ruošos punktas.
1990 m. apylinkė pertvarkyta į valsčių. Į dabartinę valsčiaus teritoriją įeina tarpukariu buvusio Nycos valsčiaus šiaurinė ir Gruobinios valsčiaus pietinė dalis bei nedidelė buvusio Bartos valsčiaus dalis.
Geografija
thumb|Lyguma prie Baidzelės Ribojasi su Pietų Kuršo savivaldybės Nycos, Gruobinios, Gaviezės, Bartos ir Dunikos valsčiais, vakaruose prieina prie Liepojos ežero pietrytinės pakrantės. Valsčiaus teritorija yra Pajūrio žemumos Bartuvos lygumoje. Paviršius lygus, žemėja nuo 20,8 m valsčiaus rytiniame pakraštyje iki 0,2 m virš jūros lygio Liepojos ežero pakrantėje. Ežero krantai žemi, priekrantės užžėlusios. Nuo pakrančių užpelkėjimo saugo pylimas, šalia jo iškastas kanalas, į kurį suteka Uorbupės, Duorupės, Lyčupės ir kitų upelių vanduo; į ežerą įteka tik Uotankė ir valsčiaus pietine riba tekanti Bartuva. Valsčiaus rytinėje dalyje plyti dideli miškų masyvai.
Liepojos ežero gamtai saugoti 1977 m. įkurtas draustinis.
Gyventojai
2000 m. valsčiuje buvo 1009 gyventojai, iš jų 95,4 % latvių, 2,0 % rusų, 1,7 % lietuvių.
Didieji Matykalai
Didíeji Matykãlai – agromiestelis pietvakarių Baltarusijoje, 18 km į šiaurės vakarus nuo Bresto. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo kaimas ir dvaras, Brastos apskrities Matykalų valsčiaus centras.
Raukšliniai
Raukšliniai (Sparassidaceae) – kempiniečių (Polyporales) eilės grybų šeima.
Šeimai priklauso 10 rūšių. Lietuvoje auga viena, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą, rūšis – kopūstgalvis raukšlius (Sparassis crispa)
Totoriškių ežeras
Totoriškių ežeras – ežeras pietryčių Lietuvoje, Trakų rajone, Trakų miesto vakarinėje dalyje. Ilgis šiaurės – pietų kryptimi 2,03 km, plotis iki 0,51 km. Altitudė 148,5 m. Gylis siekia 20,9 m (vidutinis 10,1 m). Krantai žemi. Vakarinėje pakrantėje stūkso miškas. Šiaurėje 17 m pločio protaka jungiasi su Galvės ežeru. Per ją pastatytas Karaimų tiltas.
Totoriškių ežeras įeina į Trakų istorinį nacionalinį parką. Veikia vandens matavimo stotis.
Ežero pavadinimas kilo nuo Totoriškių kaimo. Prie ežero veikia 6 poilsio, kaimo turizmo įstaigos. Pietine pakrante eina plentas ir į jį įsijungia  pietvakarine pakrante einantis kelias.
thumb|left|230px|Saulėlydis virš ežero thumb|left|230px|Ežeras žiemą
Paprastasis lipikas
Paprastasis lipikas (Galium mollugo) – raudinių (Rubiaceae) šeimos augalų genčiai priklausanti rūšis. Tai daugiametis žolinis augalas, paplitęs abiejų žemės pusrutulių vidutinių platumų klimato zonose. miniatiūra|220px|left|Augalo žiedynas miniatiūra|220px|left|Šakelė su žiedais
Panaudojimas
Paprastasis lipikas dažniausiai sutinkamas gyvatvorėse, krūmuose, pievose, prie takų ir šlaituose aukštyje iki 2100 m virš jūros lygio. Paplitęs Lietuvoje. Labiausiai tinkamas gaminti žalią pašarą. Sausam šienui netinkamas, mažavertis, nes pajuoduoja, įgauna blogą skonį.
Sinonimai
Mokslinėje literatūroje augalui aprašyti naudojama keletas sinonimų (žr. lentelėje).
Faja Laržo
Faja Laržo – miestas Čade, didžiausias šalies šiaurėje. Borku regiono administracinis centras.
Dėl požeminio vandens telkinio miesto pagrindinis ekonomikos sektorius yra žemės ūkis. Šalia miesto yra oro uostas.
Istorija
thumb|left|Kanados kariai pratybose netoli Faja Laržo Miestas iš pradžių vadinosi Faja (Faya). Vėliau miestas pervadintas prancūzų pulkininko Laržo vardu. Čadui gavus nepriklausomybę miestas pavadintas Faja Laržo. Libija užėmė miestą, kai 1975 m. užėmė Auzu ruožą. Libiečius išvarė Hissène Habré 1980 m. Libiją vėl užėmė Faja Laržo 1983–1987 m.
Grigorijus Potiomkinas
miniatiūra|180px|right|Potiomkino kapas Chersone Grigorijus Potiomkinas (1739 m. rugsėjo 24 d. Čižovo k., Smolensko gubernija – 1791 m. spalio 16 d. prie Sen. Redenių k., Moldavijos kunigaikštystė) – Rusijos imperijos karinis ir valstybės veikėjas, Taurijos šviesiausiasis kunigaikštis, imperatoriškojo Juodosios jūros laivyno kūrėjas, generolas feldmaršalas. Vadovavo Krymo prijungimui ir vystymui Rusijos imperijoje, kur valdė didžiulius žemės plotus. Įkūrė daugelį pietinių gubernijų miestų, įskaitant šiuolaikinius regioninius centrus: Dniprą (1776), Chersoną (1778), Sevastopolį (1783), Mykolajivą (1789). Garsėjo kaip imperatorės Jekaterinos II favoritas.
Biografija
G. Potiomkinas gimė Smolensko dvarininko iš Potiomkinų dinastijos šeimoje, Čižovo dvare. Anksti neteko tėvo, buvusio kariškio, todėl augo ir buvo auklėjamas savo motinos Maskvoje, mokėsi mokykloje užsieniečių kvartale. 1755–1760 m. studijavo Maskvos universitete, bet buvo iš jo pašalintas dėl nepatenkinamo lankomumo. Nuo 1761 m. tarnavo raitelių gvardijoje.
Dalyvavo 1762 m. rūmų perversme, po kurio sostą užėmė Jekaterina II. Jis atkreipė į save imperatorės dėmesį, tapo jos favoritu. 1762 m. paskirtas rūmų kamerjunkeriu, išsaugant pareigas ir atlyginimą pulke, suteikiant nuosavybę į 400 valstiečių. 1765 m. pakeltas į raitelių gvardijos poručikus.
1767 m. valstybės komisijoje buvo kitatikių deputatų globėjas. 1768 m. paskirtas imperatorės rūmų kamerheriu. 1769 m. išėjo savanoriu į Rusijos–Turkijos karą. Pasižymėjo mūšiuose prie Chotyno, Fokšanio, Largos, Kahulo, sumušė turkus ties Olta, sudegino Cybrus, užgrobdamas daug turkų laivų. 1770 m. generolas majoras Potiomkinas buvo apdovanotas III laipsnio Šv. Georgijaus ordinu.
1770–1771 m. tarnavo Sankt Peterburge. 1774 m. tapo generolu poručiku. Palaikė glaudžius santykius ir susirašinėjo su imperatore.
1774 m. paskirtas Novorosijos, Azovo ir Astrachanės generalgubernatoriumi. Valdė visą pietinę Rusijos dalį, vadovavo tvirtovių ir miestų, Juodosios jūros laivyno statybai. 1774 surengė baudžiamąją ekspediciją prieš Jemeljano Pugačiovo vadovaujamus sukilėlius, 1775 sunaikino Zaporožės Sečę, vėliau panaikino kazokų laisves ir savivaldą. 1783 m. Potiomkino pastangomis prie Rusijos prijungtas Krymas ir gretimos teritorijos. 1787 m. vyko garsioji Jekaterinos II kelionė į Krymą, kuri užtvirtino Potiomkino šlovę. Atsisveikindamas su imperatore Charkove, Potiomkinas gavo Taurijos garbės vardą.
Daniel Goodfellow
Daniel Goodfellow (g. 1996 m. spalio 19 d. Kembridže) – anglų šuolininkas į vandenį, olimpietis.
Grigorijus Potiomkinas
Biografija
Per 1787–1791 karą su Turkija vadovavo Rusijos kariuomenei.
Daniel Goodfellow
Biografija
2013 m. Poznanėje vykusiame Europos jaunimo čempionate Goodfellow iškovojo čempiono titulą. Tais pačiais metais anglas elnė bronzą nacionaliniame Jungtinės Karalystės čempionate ir buvo atrinktas atstovauti šalį aukščiausio rango suaugusiųjų varžybose. 2013 m. Europos čempionate Goodfellow su 6-u geriausiu rezultatu pateko į finalą, kuriame surinkęs 399,05 taško užėmė 10-ąją vietą. Tų pačių metų pasaulio čempionate Barselonoje atranka sportininkui susiklostė žymiai prasčiau - 318,55 taško ir 28 vieta iš 30 dalyvių. 2014 m. sportininkas praleido Sandraugos žaidynes dėl peties nervo traumos. 2016 m. vėl dalyvavo nacionaliniame čempionate, kuriame pelnė bronzą individualioje rungtyje ir auksą sinchroniniuose šuoliuose kartu su olimpiniu medalininku Tom Daley. Tais pačiais metais Londone vykusiame Europos čempionate Goodfellow dalyvavo tik sinchroniniuose šuoliuose nuo 10 m platformos ir pelnė sidabro medalį. 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse anglų duetas surinko 444,45 taško ir pelnė bronzos medalius.
Grigorijus Potiomkinas
Biografija
Potiomkinas mirė 1791 m. spalio 16 d. keliaudamas iš Jasų į Mykolajivą, netoli Moldavijos Senųjų Radenų kaimo. Buvo palaidotas XVIII a. Chersono Jekaterinos katedros rūsyje. 2022 m. Rusijos invazijos į Ukrainą metu kunigaikščio Potiomkino palaikai ir paminklas rusų okupacinės valdžios buvo išvežti iš Chersono.
Santykiai su imperatore
Iki pat mirties darė didžiulę įtaką imperatorės politikai. Ji Potiomkinui siuntė savo ranka rašytus laiškus. Viename iš jų primygtinai reikalavo, kad jis nerizikuotų savo gyvybe veltui. 1775 m. jam suteiktas grafo titulas. Anot užsienio ambasadorių, tapo „įtakingiausiu asmeniu Rusijoje“. Remiantis kai kuriais pranešimais, 1775 m. Potiomkinas ir Jekaterina netgi sudarė slaptą morganatinę santuoką.
Potiomkino rankose buvo svarbūs valdžios svertai. Jis nuolat susirašinėjo su imperatore, į jo rankas patekdavo svarbiausi valstybės dokumentai, po kelionių ir kampanijų gaudavo aukščiausius apdovanojimus ir vertingų dovanų iš imperatorės. Potiomkinas puoselėjo naujų teritorijų kolonizacijos projektus, ypač domino pietinių Rusijos sienų klausimas, o kartu ir Turkijos likimas. Specialiame rūmams pateiktame rašte jis išdėstė visą planą, kaip perimti Krymo kontrolę. Ši programa, pradedant 1776 m., buvo praktiškai vykdoma. Potiomkinas labai domėjosi įvykiais Osmanų imperijoje, turėjo savo agentų daugelyje Balkanų pusiasalio vietų. Dar 1770-aisiais puoselėjo „graikų projektą“, pagal kurį planuota ant sunaikintos Turkijos griuvėsių atkurti Bizantijos imperiją.
Turėjo įtakos ir Jekaterinos II politikai Abiejų Tautų Respublikos atžvilgiu. 1791 m. Rusijos vardu siūlė Prūsijai pasidalyti Abiejų Tautų Respubliką.
Pasakojama, kad Jekaterinai II 1787 m. lankantis G. Potiomkino valdomose srityse, jis pakelėse liepęs pristatyti butaforinių kaimų. Iš čia kilo posakis Potiomkino kaimai – dirbtinai pagražintos gyvenvietės, kuriomis buvo siekiama teigiamo įvaizdžio.
Karinės reformos
Karinėje srityje Potiomkinas įvykdė keletą svarbių reformų, ypač kai po Krymo aneksijos 1784 m. tapo feldmaršalu. Tačiau buvo atsiliepimų ir apie jo aplaidumą, karinės žinybos sprendimų chaotiškumą. Jis panaikino perukus, įvedė lengvus batus. Ypač svarbus jo darbas buvo laivyno sukūrimas Juodojoje jūroje. Laivynas buvo pastatytas labai skubotai, iš dalies naudojant netinkamas medžiagas, tačiau kilusiame kare su Turkija nemaža dalis sėkmės buvo pasiekta dėka laivyno ir jo kovinių savybių.
Jis prisidėjo prie santykių armijos viduje humanizavimo. Savo įsakymuose, instrukcijose ir kituose dokumentuose vadų ir viršininkų dėmesį kreipė į didesnio žmogiškumo poreikį santykiuose su pavaldiniais. Buvo uždrausta vadams naudoti kareivius privačiame darbe, už tai grasinta griežtomis bausmėmis. Potiomkinas stebėjo teisingą karių aprūpinimą, reikalavo, kad kariuomenėje būtų laikomasi sanitarinių ir higienos normų. Apmokymo ir auklėjimo klausimais jis sutelkė dėmesį ne į išorinį blizgesį, o į kariuomenės kovinį pasirengimą, reikiamą finansavimą. 1786 m. buvo išleistas jo dekretas, kuriame nustatytos visos kariuomenei būtinos išlaidos: atlyginimai personalui, uniformoms, ginklų taisymui, konvojams, arklių išlaikymui ir kt. Tame pačiame dekrete buvo nurodyta, kokios sumos skiriamos konkretiems pulkams.
Ypatingą dėmesį skyrė kazokams. Jis sukūrė Jekaterinoslavo ir Juodosios jūros kazokų kariuomenę, sujungė Dono kazokų pajėgas su armija. Jis iš kazokų suformavo reguliarius pulkus, veikusius pagal kariuomenės tvarkos taisykles, buvo išrinktas didžiuoju etmonu.
Baterstas (Kanada)
Baterstas – miestas Kanados pietryčiuose; N. Bransviko provincijoje.
Istorija
1652 m. buvo įkurta pirmoji europiečių gyvenvietė.
1912 m. gyvenvietei suteiktas mieto statusas.
Kašučių II akmuo su dubenėliais
Kašučių II akmuo su dubenėliais (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas ) – apeiginis akmuo centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kašučiuose (Darbėnų seniūnija), 1,013 km į šiaurės rytus nuo kelio, Akmenos kairiajame krante.
Akmuo
Akmuo yra rausvas stambiagrūdis granitas, pailgas šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 1,35 m ilgio ir 1,25 m pločio, iki 0,25 m aukščio. Viršutinėje plokštumos dalyje iškalta 15 dubenėlių, kurių skersmuo 4,5–7 cm, gylis – iki 1–1,2 cm.
Akmens teritorijos plotas – 4 m². Jis patenka į valstybės saugomo registrinio kultūros paveldo objekto – Kašučių senovės žemdirbystės vietos šiaurinę dalį ir guli akmenų aptvaro pietvakariniame pakraštyje.
0,24 km į šiaurės vakarus yra Kašučių (Dubašių) kapinynas, 0,22 km į šiaurės rytus – III akmuo su dubenėliais, 45 m į vakarus – I akmuo su dubenėliais.
Tyrimai
Akmenį 2013 m. surado Vilniaus ir Kopenhagos universitetų archeologinė ekspedicija, tyrinėjusi Kašučių senovės žemdirbystės vietą (vadovė Rėda Nemickienė).
Vokiečių priemiestis
Vokiečių priemiestis – buvęs kvartalas Vilniaus miesto savivaldybėje, ties dabartine Vokiečių gatve ir Vilniaus Šv. Mikalojaus bažnyčia.
Etimologija
Vokiečių gatvės pavadinimas kildinamas iš „vokiečių miesto“ – erdvės, į kurią XIV a. pradėjo keltis į Vilnių atvykę daugiausiai vokiečių kilmės pirkliai ir amatininkai. Vėliau pačioje gatvėje įsikūrė daugiausiai vokiška Vilniaus liuteronų bendruomenė ir dar iki XX a. vidurio į evangelikų liuteronų bažnyčią ėjo daugiausiai vokiečių kalba kalbantys šios bendruomenės nariai.
Vokiečių gatvės pavadinimas, kaip ir daugelis kitų Vilniaus gatvių pavadinimų, buvo keičiamas pagal laikmetį ir valdžią (Die deutsche Gasse, Gasztoldowska, Monetowa, Немецкая, Niemiecka, Vokiečių, Muziejaus iki 1988 m.). Šiandien iš senųjų laikų gatvės išliko pusė jos – rytinės gatvės pusės namai, stovėję ten, kur dabar driekiasi pėsčiųjų promenada, buvo sugriauti per II pasaulinį karą.
Istorija
thumb|left|Vokiečių gatvė (die Deutsche Gasse) pavaizduota XVI a. Vilniaus žemėlapyje, atlase „[[Civitates orbis terrarum“]]
XIV a. dabartinėje Vokiečių gatvėje apsigyveno vokiečių pirkliai ir amatininkai. Pasak Vilniaus praeitį tyrinėjančių istorikų, vakariečiai pavertė savo gatvę savotišku finansiniu miesto centru: čia klestėjo prekyba, amatai, virė to meto verslai. Vienu metu Vokiečių gatvė vadinta Monetų gatve dėl šioje vietoje iki pat XVIII a. pabaigos veikusios Vilniaus monetų kalyklos.
Po II pasaulinio karo senoji gatvės struktūra buvo labai smarkiai suardyta – 1944 m. gatvė smarkiai sugriauta per sovietinių bombonešių antskrydį. Senieji pastatai išliko tik pietvakarinėje Vokiečių gatvės pusėje, kitoje – sovietinių laikų namai.
Čepelūnų tvenkinys
Tvenkinys įrengtas 1972 m.
thumb|left|450px|Vaizdas nuo užtvankos
Chen Aisen
Chen Aisen (, g. 1995 m. spalio 22 d. Guangdžou) – Kinijos šuolininkas į vandenį, olimpinis čempionas.
Biografija
2013 m. pasaulio serijos etapuose pelnė 6 medalius: Pekinas - auksas sinchroniniuose šuoliuose, sidabras individualiuose šuoliuose, Dubajus - auksas sinchroniniuose šuoliuose, sidabras individualiuose šuoliuose, Maskva - auksas sinchroniniuose šuoliuose, bronza individualiuose šuoliuose. 2014 m. pasaulio taurėje kartu su Huang Xiaohui pelnė aukso medalius mišrių porų komandinėje įskaitoje. Tais pačiais metais vykusiose Azijos žaidynėse Aisen kartu su Zhang Yanquan pelnė aukso medalius sinchroniniuose šuoliuose nuo 10 m platformos. 2015 m. Kazanėje vykusiame pasaulio čempionate kinų duetas (kartu su Lin Yue) tapo pasaulio sinchroninių šuolių į vandenį nuo 10 m platformos čempionais. 2016 m. pasaulio taurės varžybose kinas individualių šuolių varžybose pateko į finalą, kuriame surinkęs 534,25 taškus pelnė sidabrą. 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Aisen poroje su Lin Yue tapo olimpiniais čempionai sinchroninių šuolių rungtyje.
Kaj Leo Johannesen
Futbolininko karjera
Kaj Leo Johannesen yra buvęs futbolininkas, žaidęs vartininko pozicijoje. 4-is kartus atstovavo Farerų salų vyrų futbolo rinktinei. Rinktinėje debiutavo Euro 1992 čempionato atrankos varžybose prieš Daniją Landskrūnoje (Švedijoje), kuri buvo Farerų salų „namų“ aikštė pirmose tarptautinėse varžybose.
FK Lielupe
Lielupės FK "Lielupė" – Latvijos futbolo klubas iš Lielupės, Jūrmalos mikrorajono.
Istorija
Klubas įkurtas 2012 m. Lielupės mikrorajone, Jūrmalos mieste. Tuo metu žaisdavo 8x8 formato turnyruose.
2014
2014 m. vasario 5 d. pirmą kartą žaidė 11x11 formatu.
Tais metais tapo LFF nariais, bei debiutavo Vidzemes reģiona 3.Līgas pirmenybėse.
O taip pat dalyvavo ir Latvijos futbolo taurės turnyre, susitiko su “Kuldīgas NSS” ir pralaimėjo triuškinančiu rezultatu 0:9.
2015
2015 m. debiutavo Vidzemes reģiona 2.Līgā pirmenybėse. LFF taurės turnyrą pradėjo nuo 1/64 f., kur šventė pergalę 2:1, prieš Priekuli komandą. O antro etapo varžybose (1/32 f.) patyrė triuškinantį pralaimėjimą 0:7, kai teko pripažinti Pirmos lygos dalyvių Valmieras FK pranašumą.
2016
Žaidė Antroje lygoje, kur savo grupėje liko pasktutiniai- septinti. Žaidė papildomas rungtynes su kitos grupės 7 vietą užėmusia komanda ir pralaimėjo. Liko 14 vietoje. Iškopė Latvijos taurės turnyre iki 1/16 f.
2017
Dalyvauja Antros lygos pirmenybėse. LFF taurėje kovas pradėjo nuo 1/32 f. ir patyrė triuškinantį pralaimėjimą nuo pirmos lygos dalyvių FK Jēkabpils/JSC 1:8.
Spalvinė gama
Spalvos - raudona ir juoda. Raudoni marškinėliai, juodi šortai ir raudonos kojinės. Arba juodos aprangos su baltais žymenimis.
Sudėtis (2017)
Sudėtis: 2017 m. birželio 8 d.
Jonavos Neries sala
Jonavos Neries sala – negyvenama upinė sala Jonavoje, Lietuvoje. Susiformavus Neryje ir yra didžiausia sala Jonavos miesto seniūnijos teritorijoje. Į vakarus nuo salos pastatytas Jonavos tiltas, o į šiaurę Jonavos geležinkelio tiltas, šalia kurio susiformavusios dvi mažos salos. Sala negyvenama, miškinga.
Voverių tvenkinys
Voverių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Šakių rajone, 11 km į šiaurės vakarus nuo Šakių. Susidarė 1979 m. ties Voveriais patvenkus Šešupės intaką Jotiją (23,1 km nuo jos žiočių). Tvenkinio ilgis rytų-vakarų-pietryčių kryptimi - 6,4 km, plotis - iki 0,18 km. Gylis siekia 4 m. Tūris – 1 mln. m³. Altitudė 38,5 m. Krantai neaukšti, daugiausia apaugę siauru medžių ir krūmų ruožu. Kranto linija labai vingiuota, į pietryčius, kur įteka Orija, yra nutįsusi 3,35 km ilgio įlanka. Aplinkui plyti dirbami laukai. Tvenkinio vandeniu drėkinami laukai.
Prie Voverių tvenkinio įsikūrę kaimai: Voveriai, Varčiuliai, Degėsiai, Jakaičiai, Šiurpiškiai, Veršupiai. Šiaurine pakrante eina kelias. Veikia 2 kaimo turizmo sodybos, stovyklavietė. 2015 m. ties Voveriais, tvenkinio pakrantėje, yra įrengta aktyvaus poilsio zona.
Will.i.am diskografija
Tai yra amerikiečių hiphopo/R&B atlikėjo will.i.am diskografija.
Strenduras
Strenduras  – kaimas Eisturojaus saloje, Fareruose. Įsikūręs išilgai Skálafjørður fjordo. 2008 m. duomenimis, kaime gyveno 810 gyventojų. Kaime yra žuvies fabrikas. 1834 m. statyta medinė bažnyčia.
Sankovas-Medvežjė
Sankovas-Medvežjė – Rusijos eksklavas, kurį supa Baltarusijos Gomelio srities Dobrušo rajonas. Sankovas-Medvežjė priklauso Rusijos Briansko srities Zlynkos rajonui.
Eksklavas užima 4,54 km² plotą, nuo Rusijos valstybinės sienos nutolęs per 0,8 km. Šalis skiriantis ruožas pelkėtas, teritorijoje yra nemažas kreidos telkinys. Teritorija patenka į pavojingą Černobylio zoną, yra nebegyvenama, joje draudžiama ūkinė veikla. miniatiūra|220px|left|Eksklavo geografinė padėtis Baltarusijos teritorijoje
Istorija
Gretimus Sankovo ir Medvežjės kaimus XX a. pradžioje įkūrė rusų persikėlėliai, nupirkę žemes pas vietinį žemvaldį Švedovą. Likvidavus tuometinę Gomelio guberniją, 1926 m. vietovė priklausė sovietinės Rusijos teritorijai ir pradžioje nebuvo eksklavu. Per Antrąjį pasaulinį karą gyventojai išėjo partizanauti, todėl vokiečiai gyvenvietes praktiškai sunaikino.
Pokaryje teritorija tapo eksklavu. Sankove-Medvežjėje gyvenimas atsikūrė, gyveno virš 500 žmonių. Po Černobylio avarijos 1986 m. teritorija buvo smarkiai paveikta radiacinės taršos. 1990–ųjų pradžioje dar buvo likę mažiau kaip 100 gyventojų, tačiau ir jie vėliau išsikėlė kitur. Nors šioje zonoje 1999 m. buvo panaikintos gyvenvietės, tačiau teritorija ir toliau priklauso tam pačiam Rusijos Zlynkos rajonui, Vyškovo miesto gyvenvietei.
Povilas Butkus
Povilas Butkus (g. 1993 m. rugsėjo 19 d. Jurbarke) – choro dirigentas, dainininkas (bosas-baritonas), vargonininkas.
Biografija
Nuo 2004 m. mokėsi Jurbarko Antano Sodeikos meno mokykloje, o 2012 m. baigė Klaipėdos Stasio Šimkaus konservatoriją (dėst. Audronės Purlienės choro dirigavimo kl.). 2012–2016 m. studijavo choro dirigavimą Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje (bakalauro studijos prof. Česlovo Radžiūno kl.), 2018 m. baigė choro dirigavimo magistrantūros studijas.
Muzikinė veikla
2007–2013 m. vadovavo Skirsnemunės Šv. Jurgio bažnyčios chorui, 2010–2013 m. buvo Šimkaičių Šv. vyskupo Martyno bažnyčios vargonininkas, 2011–2012 m. dirbo Kretingos rajono kultūros centro Kamerinio choro chormeisteriu ir Jurbarko rajono neįgaliųjų draugijos vokalinio ansamblio „Atpūtis“ meno vadovu, 2012–2013 m. Vilniaus miesto savivaldybės choro „Jauna muzika“ artistu. Nuo 2013 m. yra Lietuvos nacionalinio operos ir baleto teatro chormeisteris ir choro artistas, atlieka epizodinius solo vaidmenis operos spektakliuose. Nuo 2018 m. Povilas Butkus yra Vilniaus kolegijos Menų ir kūrybinių technologijų fakulteto Scenos meno katedros lektorius.
Su Vilniaus Šv. Dvasios vienuolyno katedros šventiniu choru įrašė solo partijas 2 kompaktiniuose diskuose.
Bagano karalystė
Pagano karalystė arba Bagano karalystė (MY ပုဂံခေတ်, (bəɡàɰ̃ kʰɪʔ), arba Bagano imperija, Pagano imperija) – pirmoji mjanmų karalystė, suvienijusi žemes, kurios vėliau sudarys dabartinio Miamaro teritoriją. Paganas Iravadžio slėnį ir jį supančias teritorijas valdė 250 m. ir šiuo laikotarpiu sudarė sąlygas mjanmų kalbos ir mjamų kultūros iškilimui, bamarų išplitimui Aukštutinėje Birmoje ir teravados budizmo sklaidai šalyje ir visoje žemyninėje Pietryčių Azijos dalyje. Mjamų raštas karaliaus dvare išplito XII amžiuje.
Karalystė išaugo iš nedidelės Bagano gyvenvietės, kurią įkūrė iš Nandžao karalystės į Iravadžio slėnį atsikėlę mranmai (birmiečiai). Kunigaikštystė plėtėsi į aplinkines žemes, o XI a. šeštajame ar septintajame dešimtmetyje karalius Anvrahta įkūrė Pagano imperiją, pirmąkart į vieną politinį darinį suvienydamas Iravadžio slėnį ir aplink jį esančias sritis. Iki XII a. Anavrahtos įpėdiniai savo įtaką išplėtė iki pat šiaurinės Malakos pusiasalio dalies pietuose, maždaug iki Salvino upės rytuose, į šiaurę beveik iki dabartinės Kinijos sienos ir iki Arakano bei Čino kalvų vakaruose. XII ir XIII amžiais Paganas, kartu su Khmerų imperija, buvo dvi pagrindinės imperijos Pietryčių Azijoje.
Mjanmų kalba ir kultūra laipsniškai ėmė dominuoti viršutiniame Iravadžio slėnyje ir jau XII a. į antrą planą nustūmė piu, monų ir palių kalbas. Teravados budizmas ėmė iš lėto plisti ir rasti pasekėjų kaimuose, nors vadžrajana, mahajana, brahmanizmas ir animizmas išliko praktikuojami ir įsitvirtinę visuose visuomenės sluoksniuose. Pagano valdovai valdė daugiau nei 10 000 budistinių šventyklų, iš kurių iki šių laikų išliko apie 2000. Turtingieji aukodavo šventikams žemių, kurios būdavo atleistos nuo mokesčių.
Pagano valdžiai būdinga vadinamasis mandalos politinis modelis. Jos bruožas – suverenas turi tiesoginę valdžią pagrindinėse žemėse (pji, pažodžiui „šalis“, MY ပြည်), o toliau esančias žemes valdo kaip duokles mokančius vasalus (nainnjan, pažodžiui „užkariautos žemės“, MY နိုင်ငံ). Tai reiškė, kad monarcho galia laipsniškai silpnėjo tolstant nuo sostinės. Visos žemės buvo administruojamos trimis lygiais: taing (MY တိုင်း, provincijos), mio (MY မြို့, miesto), and yva (MY ရွာ, kaimo) su karališku dvaru viduruje. Karalystę sudarė bent 14 taingų.
Karalystės galia ėmė menkti XIII a. Tam įtakos turėjo nuolat augantis mokesčių nemokančių budistinių šventyklų turtas, kas XIII a. pab. apsunkino lėšų surinkimą valstybės iždui. Tai paaštrino nesutarimus šalies viduje ir padarė imperiją pažeidžiamesnę išorės grėsmėms. Taip 1287 m. po antrojo mongolų antpuolio karalystė suskilo ir politinė fragmentacija išliko iki XVI a.
Valdovai
Žemiau pateiktas Bagano valdovų sąrašas, remiantis dviem kronikomis: konbaunų kronika, pavadinimu Hmannan Jazavin, ir anksčiausia mjanmų kronika, Zatadoubon Jazavin.
Kašučių III akmuo su dubenėliais
Kašučių III akmuo su dubenėliais (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas ) – apeiginis akmuo centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kašučiuose (Darbėnų seniūnija), 1,23 km į šiaurės rytus nuo kelio, Vaineikupio kairiajame krante.
Akmuo
Akmuo yra pilkos spalvos vidutinio grūdėtumo granitas, pailgas šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 2,27 m ilgio ir 1,55 m pločio, iki 0,55 m aukščio. Viršus plokščias, gana lygus. Jame išgludinti 169 dubenėliai, kurių dalis susijungę tarpusavyje. Jie apie 4–5,5 cm skersmens ir 0,5–1,2 cm gylio. Didesnieji dubenėliai išsidėstę daugiausia akmens centrinėje ir rytinėje dalyse. Šiaurės rytiniame pakraštyje yra netaisyklingo stačiakampio formos nuskilimas su trimis iškirtimais pakraštyje.
0,24 km į šiaurės vakarus yra Kašučių (Dubašių) kapinynas, 0,22 km į pietvakarius – I akmuo su dubenėliais, 0,22 km ta pačia kryptimi – II akmuo su dubenėliais.
Tyrimai
Akmenį 2013 m. surado Vilniaus ir Kopenhagos universitetų archeologinė ekspedicija, tyrinėjusi Kašučių senovės žemdirbystės vietą (vadovė Rėda Nemickienė).
Kalbos garsas
Kalbos garsas, arba fonas – garsas, sukuriamas žmogaus kalbos aparato, kad būtų galima bendrauti šnekant. Kalbos aparatui priklauso: gerklė, burna ir liežuvis, plaučiai, nosies ertmė, lūpos, dantys.
Mokslas apie kalbos garsus vadinamas fonetika.
Apskritai kalbos garsai skirstomi į triukšmą ir tonus: tonai kalbant atsiranda dėl balso stygų virpesių; triukšmą sukelia netolygūs iš plaučių išeinančių oro srovių svyravimai. Paprastai tonai yra balsiai; beveik visi duslieji priebalsiai priklauso triukšmui. Skardieji priebalsiai susidaro liejantis triukšmui ir tonams. Triukšmas ir tonai tiriami pagal jų aukštį, tembrą, stiprumą ir daugybę kitų ypatybių.
Dėl savo ypatumų kalbos garsai nagrinėjami trimis atžvilgiais:
Wilhelm Hauff
thumb|Vilhelmas Haufas (dail. J. Behringer, 1926 m.) Vilhelmas Haufas (1802 m. lapkričio 29 d. Štutgarte, Vokietija – 1827 m. lapkričio 18 d.) – vokiečių rašytojas, mokytojas.
Mokėsi Tiubingeno universitete. Dirbo repetitoriumi, mokytoju, o nuo 1827 m. redagavo laikraštį „Morgenblatt“.
1926 m. išleistas V. Haufo pasakų almanachas iš karto buvo pastebėtas ir įvertintas. Tais pačiais metais buvo išleistas ir istorinis romanas „Lichtenšteinas “– vienas geriausių vokiečių istorinių romanų.
1827 m. išleidžiamas jo Mitteilungen aus Memoiren des Satans bei Phantasien im Bremer Rathskeller.
Galėjo tapti vienu žymiausių Vokietijos beletristų ir poetų (kai kurios jo lyrinės pjesės tapo liaudies dainomis). Deja, V. Haufas mirė nesulaukęs 25-erių.
Bibliografija
Lietuvių kalba:
Kambeltonas
Kambeltonas  – miestas Kanados pietryčiuose; N. Bransviko provincijoje. Įsikūręs pietiniame Restigušo upės krante, priešais kitame krante esantį Puant a la Krua, Kvebekas.
Istorija
Anksčiau čia gyveno mikmakai. Paskui šias žemes kolonizavo prancūzai. Po karų su Anglija teritorija atiteko britų karūnai ir čia kėlėsi škotai, airiai ir anglai.
1875 m. nutiestas geležinkelis, o 1876 m. pastatyta geležinkelio stotis.
1910 m. kilo gaisras, nuniokojęs didžiąją dalį gyvenvietės.
1958 m. gyvenvietei suteiktas mieto statusas.
Nuorodos
thumb|center|800px|Kambeltono panorama
Donatas Ulvydas
Donatas Ulvydas (g. 1975 m. birželio 1 d. Šiauliuose) – filmų, reklamų, muzikinių vaizdo klipų, televizijos laidų režisierius bei scenaristas.
Biografija
Mokėsi Šiaulių 9-ojoje vidurinėje mokykloje. 1999 m. baigė Kino bei TV režisūros ir filmų gamybos specialybę Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje, kurso vadovas Henrikas Šablevičius.
1994 m. įkūrė „Vasaros vaidybos studiją“, vėliau tapusia „Summer Media Studio“. 2002 m. įkūrė filmų ir vaizdo klipų gamybos įmonę „Kino komanda“.
2006 m. režisavo grupės „LT United“ pasirodymą Eurovizijos dainų konkurse Graikijoje, kuriame grupė laimėjo šeštą vietą.
Lenktagalvis dagys
Lenktagalvis dagys (Carduus nutans) – astrinių (Asteraceae) šeimos dagių (Carduus) genties rūšis. Pievose ir ganyklose kartu su kardažole ir karčiuoju šventadagiu dar vadinamas piktadagiu.
Aprašymas
Dvimetis, rečiau vienmetis (šiltesniuose kraštuose) augalas. Dygsta nuo pavasario iki vasaros pabaigos, pirmaisiais metais užauga šaknis ir lapų skrotelė, antraisiais – stiebas, žiedai ir vaisiai. Užauga iki 1–1,5 m aukščio (Lietuvoje 0,3–1,0 m). Stiebas nuo vidurio ir aukščiau šakotas, apaugęs spygliais, su išilginiais sparneliais. Lapai ant stiebo išsidėstę pakaitomis, pailgai lancetiški, plunksniškai skiltėti, 3–12 cm ilgio, 1,5–4 cm pločio, tamsiai žali, lygaus paviršiaus su aštriais gelsvai rudos – balsvos spalvos dygliais skilčių galuose.
Graižai stiebo ir šakų viršūnėse 4–6 cm skersmens, pavieniai, nulinkę. Skraistlapiai kiaušiniški, žemiau vidurio persmaugti, su aštriu, lenktu dygliu viršūnėje. Žiedai vamzdiški, rausvai purpuriniai, 3–5 cm skersmens. Skurdžiose dirvose vienas augalas turi 1–20 žiedų, derlingose – 20–50. Žydi birželio–rugsėjo mėnesiais. Vaisius – lukštavaisis, šiaudų spalvos. Vienas žiedas subrandina iki 1 200 sėklų, o visas augalas – iki 120 000. Sėklos prikibusios prie skristuko, išnešiojamos vėjo. Dirvoje išsaugo daigumą virš 10 metų.
Paplitimas ir augavietės
Savaime paplitęs Europoje, Azijoje ir Šiaurės Afrikoje. Introdukuotas kituose žemynuose, laikomas invazine rūšimi, naikinamas (JAV, Kanadoje, Pietų Afrikoje, Naujojoje Zelandijoje, Australijoje). Auga iki 2 500 m vjl. Lietuvoje gana retas.
Auga pavieniais egzemplioriais ir nedidelėmis grupėmis neutraliose ir rūgščiose dirvose, dažniausiai – pievose, ganyklose, dirvonuose, pakelėse, statybos aikštelėse. Nemėgsta labai sausų, labai drėgnų ar ūksmingų sąlygų.
Wrexham AFC (moterys)
Reksamo „Wrexham“ – Velso futbolo klubas iš Reksamo. Šis straipsnis apie klubo moterų ekipą, rungtyniavusią Velso moterų futbolo lygoje.
Istorija
2003 m. suburta moterų ekipa, kuri vėlesniais metais (nuo 2009–2010 m. sezono) rungtyniavo tuometinėje Velso moterų Premjer lygoje.
2009–2010 m. Šiaurinėje konferencijoje tarp keturių dalyvių, iškovojusios vos vieną tašką, liko paskutinėje vietoje.
2010–2011 m. Šiaurinėje konferencijoje tarp penkių dalyvių, užėmė trečią vietą.
2011–2012 m. Šiaurinėje konferencijoje tarp penkių dalyvių, buvo stipriausios. Pateko į finalą, tačiau kovoje dėl čempionių titulo nusileido UWIC Ladies.