cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ius soli
Ryšys su kraujo teisės principu
Pilietybės priskyrimo taisyklių praktikoje yra du pagrindiniai variantai: pilietybės automatinis įgijimas gimimu (filiacija) ir natūralizacija. Pilietybės įgijimas gimimu skaidomas į du tipus: pagal kraujo teisės (ius sanguinis) arba pagal gimimo vietą ius soli. Vadovaujantis ius soli asmeniui suteikiama tos šalies pilietybė, kurioje jis gimė. Šis principas taikomas JAV. Asmuo, gimęs JAV teritorijoje, automatiškai tampa jos piliečiu nepaisant tėvų pilietybių.
Pilietybės įgijimas pagal ius soli, turi privalumą pasiūlant narystę politinėje bendruomenėje, tiems kurie jau gyvena joje. Ius soli numato būdą, kaip skatinti socialinę integraciją, demokratinį teisėtumą, sumažinti susirūpinimą dėl vidinės atskirties ir nesaugumo gyventi. Ius soli suteikia galimybę imigrantų vaikams gauti pilietybę.
Platus ius soli taikymas sukuria skirtingas galimybes ES pilietybei įgyti. Vaikai gimę šalyse, kuriose ius soli netaikomas, negali naudotis tomis pačiomis laisvo judėjimo ir ES teisinės apsaugos mechanizmais, kaip ES piliečiai.
Praktika
Ius soli taikomas mažumoje pasaulio šalių. Besąlyginis ius soli netaikomas nė vienoje Europos valstybėje ir galioja tik dviejose pažangios ekonomikos šalyse – JAV ir Kanadoje.
Kai kuriose šalyse, automatinis pilietybės suteikimas pagal ius soli buvo modifikuotas įvedant papildomus reikalavimus užsieniečių vaikams. Pavyzdžiui, tėvams šalyje gyvenant laikinai. Ius soli pakeistas šiose šalyse: Jungtinė Karalystė, Australija, Airija, N. Zelandija, Pietų Afrikos Respublija, Prancūzija, Vokietija. Iki 2000 m. Vokietijos pilietybės politika buvo grįsta ius sanguinis principu, pakeitus įstatymą įtrauktas modifikuotas ius soli principas.
Šiuo metu ius soli dažniausiai pasireiškia silpnai. 1989–2010 m. buvo nemažai pakeitimų Europos šalių pilietybės politikos nuostatose, susijusių su ius soli – 12 išplėtimų ir 7 apribojimai. Ius soli nuostatos buvo įvestos arba sustiprintos Vokietijoje (2000), Portugalijoje (2006), Liuksemburge (2009) ir Graikijoje (2010). Ius soli pašalinta Maltoje (1989), apribota Airijoje (2004). Airija tapo paskutine, taikiusi gryną ius soli principą. Reformos Portugalijoje, Liuksemburge ir Graikijoje įdiegė stiprias ius soli nuostatas. Silpnesnės įtrauktos Austrijoje, Belgijoje, Suomijoje ir Vokietijoje. Kai kuriose kitose šalyse ius soli taikymas buvo apribotas. Maltoje 1989 m. visai pašalintas, įdiegiant ius sangvinis. Tai sumažino apribojimus prieš dvigubą pilietybę. Airijoje paliktas reikalavimas, kad vienas iš tėvų per paskutiniuosius ketverius metus trejus iš jų būtų gyvenęs Airijoje. Mažesni apribojimai įtvirtinti Belgijoje, Prancūzijoje, Italijoje, Vokietijoje ir Nyderlanduose.
Keliose šalyse su įtvirtintais ius soli principais, buvo perkelti panaikinant visiškai. Tačiau paliekant išimtį pagal ius soli suteikti pilietybę šalies teritorijoje gimusiems vaikams, kai vienas iš tėvų yra tos šalies pilietis. Indija tokias nuostatas įvedė 2004 m. gruodžio 3 d., reaguodama į nelegalią Bangladešo musulmonų imigraciją, pasinaudojant ius soli nuostatomis, kurios buvo silpnos nuo 1987 m.
Genrichas Jagoda
Genrichas Jagoda (tikr. Jenokh Geršonovič Jeguda, 1891 lapkričio 7 (20) d. Rybinske – 1938 m. kovo 15 d. Maskvoje) – sovietų politinis ir valstybės veikėjas, TSRS vidaus reikalų liaudies komisaras 1934–1936 m.
Gimė Rybinsko mieste, žydų šeimoje.1907 m. prisijungė prie bolševikų. Pirmojo pasaulinio karo dalyvis. Buvo sužeistas ir demobilizuotas į Petrogradą. Po Spalio Revoliucijos pradėjo dirbti ČK. Nuo 1934 m. Stalinas paskyrė jį vadovauti NKVD. Tapęs NKVD vadu žiauriai tramdė politinius ir tarybinius veikėjus, pasisakiusius prieš komunizmą arba ateizmą.
1937 m. buvo suimtas ir apkaltintas Tėvynės išdavyste. 1938 m. nuteistas mirties bausme ir sušaudytas.
Avietynė (Paberžė)
Avietynė – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Visalaukės IV.
Šventasis Marinas
miniatiūra Šventasis Marinas (it. San Marino diacono) − Romos imperijos laikų Italijos krikščionių šventasis. 301 mūsų eros metais Šv. Marinas ant Titano kalno pastatė koplyčią ir vienuolyną. Vienuolis buvo kanonizuotas, o aplink vienuolyną pradėjo plėstis miestas. Iš vienuolių vietos komunijos save kildina San Marino respublika, įvardijanti save seniausia veikiančia respublika.
Šv. Marino diena minima rugsėjo 3-iąją; šią dieną nacionalinę šventę mini ir San Marino gyventojai.
Indžera
thumb|250px|Indžera ir votas
Indžera – tradicinės duonos rūšis, naudojama Etiopijos virtuvėje (Etiopijoje ir Eritrėjoje). Tai – pagrindinis šios virtuvės patiekalas.
Gamyba
Tradicinė indžera gaminama iš vietinio Etiopijos javo tefo, tačiau tam tikri regioniniai variantai propaguoja indžeros gamybą iš miežių, kukurūzų, kartais kviečių. Nuo grūdų (tefo) rūšies priklauso indžeros baltumas. Ji gali būti balta (nech), raudona (kay) ar juoda (tikur).
Tešla ruošiama iš miltų ir vandens, pridėjus šiek tiek raugo. Tada rauginama 1-5 dienas. Kepama specialioje keramikinėje keptuvėje mitad, kuri ištepama riebalais. Skysta tešla paskleidžiama lygiu paviršiumi, kad susiformuotų blynelis. Jam kepant. paviršiuje susiformuoja burbuliukai. Kepama tik iš vienos pusės, iškepus išimama iš keptuvės.
Valgymas
Indžera naudojama beveik visuose Etiopijos virtuvės patiekaluose. Ji atlieka ir įrankių funkciją, nes indžeros lakštais yra pasemiamas maistas (votas). Indžera gali būti suplėšoma ir maišoma su prieskoniais, taip sudarant naujus patiekalus.
Trumpiniai
Trumpiniai (Brachytheciaceae) – lapsamanių (Bryopsida) šeima. Stiebas plunksniškai šakotas, šliaužiantis ar kylantis. Lapai įvairios formos, dažnai išilgai raukšlėti su nusmailėjusia arba buka viršūne.
Lietuvoje auga šios gentys:
thumb|250px|left|Ežerė thumb|250px|Vetenė
Turanas (Konano pasaulis)
thumb|350px|[[Hyborėjos laikai|Hyborėjos laikų žemėlapis]] Turanas - išgalvotas regionas, karalystė R. E. Howardo sukurtame Konano pasaulyje.
Geografija
Turano karalystė yra pietvakariniame Vilajeto jūros krante. Joje gyvena hyrkaniečiai - tamsūs, aukšti, liekni žmonės. Tarp Turano ir Vakarų karalysčių yra plačios stepės, o pačioje šiaurėje ir pačiuose pietuose - dykumos.
Turanas garsėje savo plėšikais ir galingais turaniškais lankais. Moterys dėvi čadras. Drabužiai, net prasčiokų ir vergų, dažnai šilkiniai.
Kilmė
Manoma, kad Hovardas, aprašinėdamas Turaną, turėjo omenyje maždaug istorinį Turaną, atitinkanti Timūridų, Sasanidų imperijas ar Mogolų imperiją. Turano karalystės miestų pavadinimai (Aghrapur, Sultanapur, Shahpur) dažnai persiški. Karaliaus Yezdigerd vardas, matyt, paimtas iš Sasanidų karaliaus Yazdegerd III. Karaliaus Yildiz vardas kilęs iš 'žvaigždė'.
Miestas Khawarizm galbūt atitinka Chorezmą, o Khorusun - Chorasano regioną Irane.
151 m.
151 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Aktinoidai
Aktinoidai ( ir  – pavidalas) – 15 radioaktyvių elementų periodinėje elementų lentelėje, pradedant aktiniu.
Tai yra D. Mendelejevo periodinės sistemos 7 periodo 5f šeimos elementai, esantys už aktinio, e. n. 90–103: Aktinis (eilės numeris 89), toris (90 elementas), protaktinis (91), uranas (92) ir transuraniniai elementai: neptūnis (93), plutonis (94), americis (95), kiuris (96), berklis (97), kalifornis (98), einšteinis (99), fermis (100), mendelevis (101), nobelis (102) ir laurencis (103).
Visi aktinoidai radioaktyvūs. Izotopai 233U, 235U ir 239Pu naudojami kaip radioaktyvus kuras. Pirmieji trys elementai – toris, protaktinis ir uranas – randami gamtoje, visi kiti (transuraniniai elementai) buvo susintetinti.
Anksčiau šie elementai vadinti aktinidais, tačiau -id priesaga vartojama iš dviejų medžiagų susidedantiems junginiams, pvz., chloridas.
Sterilizacija (kontracepcija)
Sterilizacija – chirurginė operacija, kuria siekiama visiškai nutraukti paciento reprodukcinę funkciją, nesumažinant jo lytinio potraukio. Vyrams ir moterims sterilizacijos būdai yra skirtingi. Sterilizacija yra faktiškai negrįžtama kontracepcija.
Manoma, kad tai yra labai efektyvi kontracepcija – nėštumų pasitaiko rečiau nei 1 proc. atvejų.
Moters sterilizacija
Tai yra negrįžtamas gimdymų kontrolės būdas. Sterilizacijos metu moters kiaušintakiai, kuriais kiaušinėliai keliauja iš kiaušidžių į gimdą, yra perrišami, nupjaunami arba blokuojami kokiu nors kitu būdu. Kiaušintakiai taip pat gali būti tiesiog pašalinami. Dėl to spermatozoidai nebegali pasiekti kiaušinėlio ir jo apvaisinti. Tai yra ypač efektyvus metodas.
Kiaušintakių perrišimas neturi įtakos hormonams, moters ciklui ar seksualumui. Tai neatsiliepia ir krūtims, odai ar svoriui, o makštis, gimda ir kiaušidės išlieka tokios pačios. Pakinta tik kiaušintakiai. Tačiau kartais po sterilizacijos būna gausesnės mėnesinės, be to, sterilizacijos nepatartina atlikti keletas mėnesių po gimdymo.
Sterilizacijos operacija paprastai užtrunka apie 30 minučių. Naudojamas arba vietinis nuskausminimas, arba bendrasis. Operuojant pilve padaromos dvi labai mažos įpjovos, kurioms užsiūti reikia tik vieno ar dviejų dygsnių.
Rečiau naudojama moters sterilizacijos rūšis yra histerektomija (gimdos pašalinimas).
Sterilizacija neapsaugo nuo jokių lytiniu keliu plintančių ligų.
Vyro sterilizacija
Vyrų sterilizacija (arba vazektomija) taip pat yra negrįžtamas kontracepcijos būdas. Jos metu vyro sėkliniai latakai, kuriais iš sėklidžių į varpą keliauja spermatozoidai, yra perrišami, perpjaunami arba blokuojami kitu būdu. Dėl to spermatozoidai nebepatenka į sėklą, kuri yra ejakuliuojama lytinių santykių metu, ir tada vyras nebegali apvaisinti moters.
Šis kontracepcijos metodas ypač efektyvus ir nesukelia jokių komplikacijų (angliškoje versijoje tai neteigiama). Tai greitesnis, paprastesnis ir pigesnis būdas nei moters sterilizacija – jo metu taikoma dažniausiai tik vietinis nuskausminimas, pati operacija užtrunka apie 15-20 minučių ir nėra būtina hospitalizacija. Vazektomija nepakeičia vyro lytinės potencijos, organizmas ir toliau gamina vyriškus hormonus, išlieka erekcija ir ejakuliacija.
Operacijos metu, ties spermos kanalais sėklidėse, įšvirkščiami vietiniai nuskausminamieji ir padaroma mažytė įpjova. Per įpjovą sėkliniai latakai ištraukiami, nupjaunami ir perrišami. Įpjova tokia maža, kad jos netgi nereikia susiūti. Operacija atliekama ambulatoriškai gydytojų kabinetuose, klinikose ir ligoninėse. Vyro nevaisingumas po vazektomijos nėra fiksuojamas iš karto – reikia palaukti nuo keleto savaičių iki kelių mėnesių, kadangi nevaisingumas nustatomas tik tada, kai vyro sėkloje neaptinkama spermatozoidų.
Stasys Girdzijauskas
thumb|200px|Stasys Girdzijauskas Stasys Albinas Girdzijauskas (g. 1941 m. vasario 16 d. Bulzgeniškiuose, Jurbarko raj.) – VU Kauno humanitarinio fakulteto profesorius.
Biografija
1958 m. baigė Vadžgirio vidurinę mokyklą, 1963 m. – KPI Mašinų gamybos fakultetą. 1972 m. apgynė technikos mokslų kandidato (dr.) disertaciją. 1979 m. suteiktas docento vardas, 2007m. praėjo habilitacijos procedūrą.
1963–1967 m. dirbo Vilniaus šlifavimo staklių, Žalgirio ir PKB eksperimentinėje gamyklose meistru, konstruktoriumi ir cecho viršininku. 1967–1975 m. KPI Vibrotechnikos laboratorijoje inžinieriumi ir mokslo darbuotoju. 1975–1995 m. VU Kauno humanitarinio (vakarinio) fakulteto prodekanas, 2002–2008 m. dekanas,1976-2007 m.- docentas, nuo 2007 m. – profesorius.
Daugiau nei 100 ekonomikos teorijos, finansų valdymo, technologijos mokslų, aukštojo mokslo pedagogikos ir dėstymo metodikos mokslo darbų (iš jų 21 išradimas) autorius ir bendraautoris.
Sukūrė ir išplėtojo logistinę finansų valdymo teoriją. Suformulavo kapitalo nišos, kaip kapitalo augimo erdvės baigtinumo koncepciją. Nagrinėdamas kapitalo nišos ribotumą, autorius savo darbuose atskleidė ekonominį reiškinį, vadinamą "kainų burbulu", ištyrė jo atsiradimo priežastis ir vystymosi tendencijas, nurodė galimą jo įtaką ekonominių ciklų susiformavimui, pateikė kainų burbulų matematinius modelius. Ištyrė ir parodė, kad kapitalo nišos poveikyje atsirandantys kredito spąstai yra daugelio finansinių krizių pagrindinė priežastis.
Lailos viršukalnė
Lailos viršukalnė – 3 kalnai Pakistane, Karakorume:
Pilviškių Švč. Trejybės bažnyčia
'''Pilviškių Švč. Trejybės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Pilviškių miestelyje, prie Pilvės ir Šešupės santakos.
Istorija
Pirmoji bažnyčia pastatyta iki 1685 m. Apie 1756 m. perstatyta. 1758 m. įkurta parapija. 1759 m. paskirti sklypai bažnyčiai, kapinėms, vargonininkui, bažnyčios tarnams. 1777 m. minima parapinė mokykla. Klebonas Tomas Dabrila (1818–1869 m.) 1863 m. apkaltintas Rusijos valdžiai nepalankaus pamokslo sakymu ir nuteistas kalėti. Klebonas Motiejus Oleka su parapijiečiais 1872–1874 m. bažnyčią padidino, pristatė šonines koplyčias. Bažnyčią 1884 m. konsekravo pavyskupis Juozapas Olekas. XX a. pradžioje susibūrė Gyvojo rožančiaus brolija.
1906 m. įsikūręs „Žiburio“ draugijos skyrius 1907 m. įsteigė biblioteką – skaityklą. Žiburiečiai 1908–1914 m. rengė viešus lietuviškus vakarus su vaidinimais. 1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius, 1911–1914 m. – Krikščionių darbininkų draugija. Blaivybės skyrius 1910–1914 m. taip pat rengė viešus lietuviškus vakarus, vaidinimus. Per Pirmąjį pasaulinį karą sudegė klebonija. Iki 1936 m. klebonavęs Simeonas Švilpa atstatė kleboniją, ūkinius pastatus, įsigijo varpus, sutvarkė ir aptvėrė kapines.
Vladas Pėstininkas (1889–1968 m.) nuo 1924 m. iki 1937 m. buvo Pilviškių parapijos vikaras, progimnazijos kapelionas, muzikos mokytojas, choro ir orkestro vadovas, pastatė senelių prieglaudą. Po Antrojo pasaulinio karo 10 m. ištremtas į Sibirą. Grįžęs iki mirties klebonavo Pilviškiuose. Palaidotas šventoriuje. 1941 m. bažnyčia sudegė.
1942 m. pagal architekto Stasio Kudoko projektą pradėta statyti mūrinė bažnyčia neužbaigta. Ją mėginta nugriauti. Pasipriešinus klebonui Boleslovui Čegelskui (1922–1989 m.), (Pilviškiuose 1962–1980 m.), palikta. 1947 m. pastatyta laikina žema medinė bažnyčia.
Atkūrus Lietuvos valstybingumą, prasidėjo bažnyčios atstatymas. Atstatyta bažnyčia pašventinta 1997 m.
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano, su 2 bokšteliais.
Kildare County FC
Niubridžo „Kildare County“ – Airijos futbolo klubas iš Niubridžo.
Paul Cézanne
Polis Sezanas (1839 m. sausio 19 d. – 1906 m. spalio 22 d.) – prancūzų tapytojas postimpresionistas. P. Sezano dailė padarė didelę įtaką XX a. dailės raidai, kubizmo formavimuisi, jis priartino vaizduojamąjį meną prie abstrakcionistinio vaizdavimo. Dėl savo įtakos meno istorijoje P. Sezanas dažnai vadinamas „moderniojo meno tėvu“.
Biografija
Polis Sezanas gimė 1839 m. Prancūzijoje, senojoje Provanso sostinėje Ekse, pasiturinčio verslininko šeimoje. Jo tėvas Lui Ogiustas buvo skrybėlių parduotuvės savininkas ir tiek praturtėjo, kad įsteigė vienintelį banką Ekse. Polis turėjo jaunesnes seseris Mariją (g. 1841 m.) ir Rozą (g. 1854 m.). P. Sezanas mokėsi geriausioje vietos mokykloje − Burbonų kolegijoje, kurioje susidraugavo su būsimu rašytoju Emiliu Zola (1840−1902) ir Žanu Baptistinu Baji (1841−1918), būsimu garsiu mokslininku. Berniukai suformavo trijų draugų būrelį, pramintą „neatskiriamaisiais“. P. Sezano vaikystė Ekso apylinkėse ir maudynės Arko upėje buvo jo neužmirštos visą gyvenimą ir pasitarnavo įkvėpimo šaltiniu peizažams ir maudynių scenoms. 1857 m. P. Sezanas pradėjo mokytis vakarinėse klasėse dailės mokykloje. Jis tikėjosi išvykti mokytis į Paryžių, tačiau tėvas tikėjosi, kad Polis pasirinks jo bankininko profesiją. 1859–1861 m. P. Sezanas studijavo teisę Ekso universitete. Dailės trauka buvo didesnė ir Sezanas, turėdamas rimtų ketinimų išmokti tapyti, 1861 m. išvyko į Paryžių. Jo tėvas, nors ir nepritardamas sūnaus pasirinkimui, jį rėmė. left|thumb|180px| „Autoportretas su balta kepure“ (1881−82, [[Naujoji pinakoteka)]]
Paryžiuje P. Sezanas pradėjo mokytis Siuis akademijoje, kurioje sutiko Kamilį Pisaro, ir bandė nesėkmingai įstoti į Aukštąją dailės mokyklą. Po penkių mėnesių Paryžiuje P. Sezanas nusivylęs grįžo į Eksą ir apie 1 metus dirbo tėvo banke, tačiau trauka dailei buvo stipresnė ir 1862 m. jis vėl išvyko į Paryžių. 1863 m. P. Sezano paveikslai buvo eksponuoti Atstumtųjų salono parodoje, surengtoje po to, kai ypač daug dailininkų kūrinių buvo atmesti oficialaus Paryžiaus salono. Paryžiaus salono žiuri atmetė P. Sezano pateiktus darbus kiekvienais metais nuo 1864 iki 1869 m. Jis tapė ant drobės dengdamas storus dažų sluoksnius – tuo jo tapybos metodas priminė impasto techniką. Apie 1867 m. dailininkas pradėjo tapyti žiaurias scenas (pvz., „Žmogžudystė“, 1868), įkvėpimo sėmėsi iš E. Delakrua paveikslų. Jam buvo artimas Delakrua pirmenybės atidavimas spalviniams potėpiams prieš linijinį vaizdavimą.
1869 m. P. Sezanas sutiko 19 metų Mariją Hortensiją Fikė, kuri tapo jo drauge. Su ja dailininkas persikėlė į Provanso Eksą 1870 m. prasidėjus Prancūzijos-Prūsijos karui. Tikriausiai draugės paveiktas P. Sezanas nusisuko nuo žiaurių siužetų ir pradėjo tapyti ramią peizažinę tapybą, kurios neapleido iki mirties. 1872 m. porai gimė sūnus Polis. Tais pačiais metais P. Sezanas aplankė ir dirbo kartu su K. Pisaro Pontuazos kaime netoli Paryžiaus. K. Pisaro mokė P. Sezaną impresionistinės tapybos plenere technikos, naudoti grynas spalvas, smulkius potėpius. 1873 m. P. Sezanas su Hortensija ir sūnumi Poliu apie metus laiko gyveno Overo prie Uazos kaime ir beveik kiekvieną dieną dirbo su K. Pisaro, tačiau net ir pačiose ankstyvosiose jo impresionistinėse drobėse buvo aiškiai jaučiama individuali dailininko kūrybos vizija, struktūriškumo gamtoje ieškojimai, nesuderinami su impresionistiniu akimirkos pojūčio, šviesos efektų gaudymu. 1873 m. paveikslas „Pakaruoklio namas“ vaizdžiai iliustruoja skirtumus tarp P. Sezano ir impresionistų dailės tikslų, estetikos. right|thumb|220px| „Pakaruoklio namas“ (1873, [[Orsė muziejus)]] right|thumb|220px| „Peizažas su akveduku ir Šv. Viktorijos kalnu“ (1885−87, [[Metropoliteno meno muziejus)]] 1874 m. trys P. Sezano paveikslai buvo eksponuoti pirmojoje impresionistų parodoje Paryžiuje. Su 15 paveikslų dailininkas 1877 m. sudalyvavo trečiojoje impresionistų parodoje. Po to dailininkas beveik nutraukė ryšius su impresionistais, išskyrus K. Pisaro, nors vertino K. Monė, O. Renuaro ir kitų dailę. P. Sezano paveikslai parodose susilaukė nuožmios kritikos, jo kūrinių pirkėjų nebuvo, išskyrus 1875 m. sutiktą pasiturintį rėmėją, pasitraukusį iš tarnybos muitinės tarnautoją Viktorą Šokė, kuris viso įsigijo 36 P. Sezano kūrinius. 1878 m. tėvas sužinojo apie P. Sezano ryšius su Hortensija Fikė ir apie jo sūnų Polį (iki to laiko dailininkas savo ryšius slėpė). 1881 m. P. Sezanas viešėjo pas K. Pisaro Pontuazoje, kur jo tapybos metodus galėjo stebėti Polis Gogenas. 1882 m. į Paryžiaus Saloną buvo priimtas vienas P. Sezano paveikslas, jis apsigyveno Estakoje Provanse, kur tais pačiais metais jį aplankė O. Renuaras.
P. Sezano darbai buvo mažai eksponuojami ir jis kūrė su vis didėjančia menine izoliacija. Jis susikoncentravo ties keliomis temomis: besimaudančiųjų studijas, gyvenimo buitį, Šv. Viktorijos kalną, kurį jis nutapė daugybę kartų. Nuo 1883 m. jis pastoviai gyveno Provanse, tik retkarčiais nuvykdavo į Paryžių. 1886 m. P. Sezanas, galų gale leidus šeimai, vedė Hortensiją Fikė. Vėliau tais metais mirus tėvui paveldėjo nemenką turtą Ekse. 1886 m. P. Sezanas nutraukė ryšius su jaunystės draugu E. Zola. E. Zola tuo metu jau buvo pripažintas ir išgarsėjęs rašytojas su savo „Rugonų-Makarų“ romanų serija, o P. Sezanas − beveik niekam nežinomas dailininkas. 1886 m. E. Zola publikavo romaną „Kūryba“, kuriame aprašė Paryžiaus dailininkų gyvenimą remdamasis savo patirtimi (E. Zola buvo gerai pažįstamas su E. Manė ir impresionistais). Pagrindinis romano herojus Klodas Lantjė, neįgyvendinęs savo kūrybinių ambicijų, romano pabaigoje išprotėja ir miršta. Šis personažas turėjo daug panašumų su paties P. Sezano asmenybe. Dailininkas, gavęs romano kopiją, atsakė trumpu laišku E. Zola prisimindamas vaikystės laikus ir tai buvo paskutinis jo ir E. Zola pabendravimas. Nepaisant nesėkmių parodose, dailininkas daug dirbo. Per dešimtį metų nutapė daugiau nei 300 paveikslų. Jis seniai nutolo nuo impresionistų mėgstamo akimirkos vaizdo fiksavimo. Įdėmiai stebėdamas gamtą, jos formas ir spalvų santykius, ieškojo būdų perteikti aplinkos materialumą, gamtos amžinumą, jos tūrių patvarumą. left|thumb|180px| „Ambruazo Volaro portretas“ (1899, Peti rūmai, [[Paryžius)]] 1888 m. P. Sezanas išsinuomojo studiją Paryžiuje. 1889 m. paveikslas „Pakaruoklio namas“ buvo eksponuotas pasaulinėje parodoje Paryžiuje ir P. Sezanas gavo pasiūlymą eksponuoti Belgijoje. Tai buvo pirmas kartas, kai jo kūryba pademonstruota užsienyje (1890 m. Briuselyje). 1890 m. dailininkas su šeima praleido penkis mėnesius Šveicarijoje, grįžo į Eksą. 1891 m. P. Sezanas pradėjo gyventi atskirai nuo savo žmonos ir sūnaus, persikėlė į Paryžių. 1892 m. pradėjo nuolat pasirodyti atsiliepimų apie jo kūrybą spaudoje. 1895 m. Ambruazas Volaras Paryžiuje surengė pirmąją P. Sezano personalinę parodą. Šioje parodoje eksponuota apie 100 paveikslų ir piešinių. 1896 m. pavyko parduoti nemažai P. Sezano paveikslų, 1897 m. vieną jo kūrinių įsigijo Berlyno nacionalinė galerija. Jo įtaka tarp jaunųjų Paryžiaus avangardinių menininkų išaugo, dailininkas virto beveik gyva legenda. 1900 m. Morisas Deni nutapė paveikslą „Pagarba Sezanui“ pavaizduodamas nabių grupės dailininkus prie P. Sezano natiurmorto.
1967 m. lietuvių kalba išleista Anri Periušo biografinė knyga „Sezano gyvenimas“. 1999 m. gegužės 10 d. P. Sezano paveikslas Rideau, cruchon et compotier parduotas už 60,5 mln. dolerių. Tai buvo ketvirta aukščiausia kaina, sumokėta už to laikmečio paveikslą. 2011 m. Kataro valstybė už daugiau nei 250 mln. JAV dolerių įsigijo P. Sezano vieną iš „Kortų lošėjų“ paveikslų. Ši kaina sumušė tuo metu brangiausio parduoto kūrinio rekordą.
Aguonpienis
Paruošimas ir valgymas
Aguonos gerai išmirkomos (gali būti paliekamos per naktį), nukošiamos ir kelis kartus sumalamos mėsmale, kad išsiskirtų kuo daugiau aguonų pieno. Tada maltos aguonos sumaišomos su cukrumi ir vandeniu taip, kad nebūtų per tiršta. Šis patiekalas valgomas su kūčiukais; jie suberiami į sriubą arba valgomi atskirai.
Hugo premija
Amerikos lietuviai, Hugo premijos nominantai ir apdovanotieji
Algis Budrys:
Edas Meskys:
Robertas Zemeckis:
Panonijos istorija
Panonija – istorinis ir kultūrinis Europos regionas, egzistavęs Panonijos lygumoje ir aplinkinėse žemėse. Regionas buvo dabartinių Vengrijos, šiaurės Serbijos (Voivodinos), šiaurės Kroatijos, rytų Autrijos ir Slovėnijos, pietų Slovakijos teritorijose. Šis regionas kaip nedaloma visuma egzistavo iki X a., kuomet jame susiformavo pirmosios krikščioniškos valstybės, kurių svarbiausia buvo Vengrijos karalystė.
Geografija
Didžiąją dalį Panonijos istorinio regiono užėmė Panonijos lyguma. Geografinės regiono ribos buvo Dunojus šiaurėje, už kurio buvo Germanija, Tisa rytuose, už kurios buvo Dakija. Pietuose ir vakaruose Panoniją uždarė kalnų masyvai: Dinarų kalnynas (Ilyrija) ir Alpės (Norikas). Svarbiausios per regioną tekančios upės buvo Drava ir Sava.
Akmens amžius
Vértesszölös stovyklavietė, kurioje atrasti ankstyvojo paleolito Homo heidelbergensis įrankiai yra seniausias Vengrijos archeologinis paminklas. Mezolito stovyklų nedaug, tačiau po sisteminių tyrimų jų daugėja, ypatingai Jászság vietovėje šiaurinėje Vengrijoje (Jászberény I). Neolito gyvenvietės prasideda Körös kultūra, anglies datavimo metodu nustatytas amžius – 6200 m. pr. m. e. Vidurio neolite Uždunojėje ir Satmare (Szatmar) randama Vakarų linijinės keramikos (Western Linear pottery, Bandkeramische Kultur), o rytuose Rytų linijinės keramikos kultūra (Eastern Linear pottery, Vengrijoje vadinama Alföld linijine keramika). Vėlyvajame neolite Tisos kultūrą keičia eneolitinės Tiszapolgár ir Bodrogkeresztúr kultūros
Geležies amžius (apie 700 m. pr. m. e. – 9 m. pr. m. e.)
thumb|Panonijos etninė sudėtis paskutiniais amžiais prieš mūsų erą
Ankstyvajame geležies amžiuje apie Panoniją vis dar nėra rašytinių šaltinių. Kai kurie mokslininkai bando identifikuoti čia gyvenusias tautas pagal vėlesnius šaltinius, tačiau tai labai spekuliatyvūs spėliojimai.
Tačiau dakų ekspansija buvo sustabdyta Romos imperijos ekspansijos. Dakai pasitraukė iš dabartinės Vengrijos teritorijos pirmaisiais mūsų eros metais, netrukus po truputį pasitraukė ir keltai.
Romėniškasis laikotarpis (9 m. pr. m. e. – V amžiaus vidurys)
thumb|left|Romos provincijos Panonijoje IV a.
Romos imperija pajungė ilyrus, dakus, keltus ir kitas tautas gyvenusias Panonijoje. Teritorija į vakarus nuo Dunojaus romėnų buvo nukariauta 35–9 m. pr. m. e. ir ten sukurta Panonijos provincija. II a. nukariavus Dakijos karalystę, į rytus nuo Tisos sukurta Dakijos provincija. Tarp šių dviejų provincijų, teritorijoje tarp Dunojaus ir Tisos I-IV a. gyveno sarmatų gentis jazygai (galbūt atsikraustę dar anksčiau – ankstyviausi palaikai yra iš 80 m. pr. m. e.). Romos imperatorius Trajanas oficialiai leido jazygams apsigyventi šioje teritorijoje kaip konfederatams.
Keturis amžius trukęs romėnų valdymas atnešė pažangią ir klestinčią civilizaciją. Daugelis šiuolaikinės Vengrijos svarbiausių miestų buvo įkurti būtent šituo periodu, pvz., Akvinkas (Aquincum – Budapeštas), Sopianae (Pėčas), Arrabona (Dioras), Salva (Estergomas), Savaria (Sombathėjus) ir Scarbantia (Šopronas). Krikščionybė Panonijoje paplito IV a., kai tapo oficialia imperijos religija.
Nuo II a. Panonijos regionui, priklausančiam Romos imperijai, ėmė kelti grėsmę aplinkinės gentys. II a. antroje pusėje aukštutiniame Tisos baseine apsigyveno vandalai, šiaurėje vis grėsmingesni tapo kvadai, markomanai. Panonijos rytuose, už Karpatų, sienoms grasino gotai. IV a. didžiąją dalį Dakijos provincijos nukariavo klajoklių gentys, kurios veržėsi iš rytų, pirmiausia gotai.
Panonijos provincija romėnų rankose išliko ilgiau, ir buvo administracinių reformų laikais padalinta į keturias smulkesnes provincijas.
Hunai
375 m. mongolų ar tiurkų kilmės klajoklių gentis hunai pradėjo veržtis į Europą iš Rytų stepių sukeldami Didįjį tautų kraustymąsi. 380 m. hunai pateko į Panonijos teritoriją ir išliko svarbia jėga regione iki V a. Maždaug tuo pačiu metu (379-395 m.) Romos imperija leido „barbarų“ gotų, alanų, hunų, markomanų ir kvadų grupėms apsigyventi Panonijoje, kuri tebebuvo Romos teritorija.
Langobardai, gepidai ir herulai
Pagrindiniai straipsniai:Langobardai, Gepidai, Herulai
V a. viduryje hunams nusilpus ir atsitraukus, Panonijoje susiformavo savotiškas vakuumas, kurio metu teritorijoje šimtui metų įsitvirtino langobardai gepidai, herulai, sukūrę savo nedideles valstybes.
Slavai, moravai, bulgarai, madjarai
Nuo VII a. avarų Kaganatui nusilpus, į Panoniją migravo pietų slavai, kurie pamažėle asimiliavo avarus. Tuo metu Panonijoje jau formavosi dabartinė regiono etninė struktūra, kuri vėliau davė pradžią atskiroms valstybėms.
IX a. pabaigoje Panonijos lygumoje pasirodė madjarai, kurie organizavo grobiamuosius žygius į Vakarų Europą. Jie užvaldė visą Panoniją, tačiau koncentravosi šiaurinėje jos dalyje, kur formavosi vengrai.
Panonija po 1000 m
1000 m. madjarams apsikrikštinus, prasideda naujas Panonijos istorijos etapas, siejamas su Vengrijos istorija.
Bėk neatsigręždamas
Bėk neatsigręždamas – 2006 JAV kriminalinis filmas. Platintojas – New Line Cinema. Filmą režisavo Wayne Kramer. Filmas pasakoja apie kriminalinių įvykių įtaką vaikų likimui.
Ušaralas
Ušaralas  – miestas pietryčių Kazachstane, Almatos srityje, prie Tenteko upės, 40 km į pietvakarius nuo Alakolio ežero. Alakolio rajono centras. Šalia miesto praeina Almatos–Ridero plentas bei kelias Aktogajus–Dostykas (prie Kinijos sienos). Verčiamasi žemės ūkiu. Prekybinis centras, veikia karinė bazė.
Istorija
Gyvenvietė Uč-Aralo (Уч-Арал) pavadinimu įkurta 1871 m. Po 1970 m. gyvenvietė tapo svarbia karine baze (dėl kilusio konflikto su Kinija), čia nutiestas Aktogajaus–Dostyko plentas, sujungęs Kinijos pasienį ir Vidurinės Azijos–Sibiro geležinkelį. Miesto statusas suteiktas 1984 m.
Trango Bokštai
Trango Bokštai – grupė granitinių bokštų Karakorume, Baltoro masyve, šiaurinėje Baltoro ledyno pusėje; stūkso šiaurės Pakistane (Gilgitas-Baltistanas). Tai dramatiški bokštai, kurių šlaitai sudaro vienus aukščiausių skardžių pasaulyje. Aukščiausia viršūnė yra Didysis Trango Bokštas (6286 m), jo šlaitas yra didžiausia beveik vertikali atbraila pasaulyje (1340 m).
Iš viso Trango Bokštus sudaro 3 kalnai: Didysis Trango Bokštas (turi 4 viršūnes), Trango (Bevardis) Bokštas (6239 m) ir Trango Vienuolis. Greta stūkso dar keli aukštesni, bet ne tokie statūs kalnai, taip pat vadinami Trango vardu, bet masyvui paprastai nepriskiriami (Trangas II – 6327 m, Trango Ri – 6363 m, Trango Sakykla – 6050 m, Trango Pilis – 5753 m).
Trango Bokštai – vieni sunkiausiai įkopiamų kalnų pasaulyje. 1977 m. į Didįjį Trango Bokštą įkopė amerikiečiai Galen Rowell, John Roskelley, Kim Schmitz, Jim Morrissey ir Dennis Hennek. 1992 m. australai Nic Feteris ir Glenn Singleman užkopė į Didįjį Trangą ir nuo jo šoko parašiutu iš 5955 m bei nusileido ant Dungo ledyno (4200 m). Jie pasiekė tuometinį pasaulio parašiutinio šokinėjimo rekordą pagal šuolio pagrindo aukštį.
thumb|left|260px|Trango Bokštai
Moidoras
thumb|right|200px|Moidorų [[monetų svarelis ]]
Moidoras (moidore) - Portugalijos aukso moneta, kaldinta 1640-1732 m. Net ir pasibaigus kaldinimui moidorai ilgai buvo apyvartoje Vakarų Europoje ir Vest Indijoje (ypač - Barbadose). XVIII a. pradžioje moidorai buvo pagrindinis piniginis vienetas Airijoje, juos naudojo ir vakarų Anglijoje. XVIII a. jie buvo pagrindinis auksinis pinigas Naujajame Pasaulyje.
Pavadinimas moidore kilęs iš port. moeda de ouro 'aukso moneta'.
Moidiras buvo 4 kruzadų (cruzado) vertės. Buvo kaldinamos ir 2½ vei 5 moidorų vertės monetos.
Moidorų averse yra Portugalijos herbas su karūna, o reverse - Jeruzalės kryžius.
Airbus A320 grupė
Airbus A320 grupė – siaurafiuzeliažių, trumpo-vidutinio skrydžio nuotolio oro lainerių grupė, gaminama koncerno „Airbus S.A.S.“ Ją sudaro A318, A319, A320, A321 oro laineriai. Nuo gamybos pradžios 1988 metais yra pagaminta daugiau kaip 4000 vnt. šių oro lainerių. Jie yra pirmieji komerciniai oro laineriai, kuriuose visiškai buvo atsisakyta analoginės ir naudojama skaitmeninė avionika. Be to, atsirado, koncerno „Airbus S.A.S.“ terminais kalbant, „fly-by-wire“ skrydžio valdymo technologija. Tai reiškia, kad iš lėktuvo pilotų kabinos dingo vairalazdės ir atsirado valdymo rankenos. Kiekviena piloto komanda pradžioje perduodama centriniam kompiuteriui ir tik jo apdorota perduodama valdymo organams. Pagrindinė šios grupės užduotis – sudaryti konkurenciją Boeing 737 oro laineriams.
Tai pati perkamiausia „Airbus S.A.S.“ gaminamų orlaivių grupė. Nors kompanijos planus koreguoja žemas dolerio kursas (orlaiviai parduodami už dolerius, o gamyba vyksta Europoje), bet gaunamas pelnas leido investuoti ir sukūrti superlainerį Airbus A380.
Gamyba
thumb|Airbus A32X šeimos oro lainerių brėžiniai A320 grupės laineriai: A318, A319, A321, A320 (nuo 2007 metų) gaminami Hamburge, Vokietijoje (A320 iki 2007 m. buvo gaminamas Tulūzoje, Prancūzijoje). Visi pervežimai tarp gamyklų vykdomi A300-600ST „Airbus Beluga“ tipo orlaiviais. 2008 m. gamykla gamino 32 A320 grupės orlaivius per mėnesį. Nuo 2010 m. planuojama pradėti gaminti A320 grupės orlaivius ir Kinijoje. Gamykloje Tiandzine turėtų būti gaminama apie 50 orlaivių per mėnesį.
A318
thumb|right|[[British Airways kompanijos Airbus A318]] Airbus A318 pats mažiausias koncerno „Airbus S.A.S.“ gaminamas oro laineris. Kartu tai pats jauniausias A320 grupės narys. Pradžioje koncerno planai sukurti apie 100 vietų oro lainerį buvo sudėti programoje, kuri vadinosi AE31X. Šią programą sudarė du laineriai: AE316 (95 vietų) ir AE317 (115–125 vietų). Šioje programoje taip pat dalyvavo ir „Airbus Industrie Asia“, o lainerių galutinį surinkimą planuota atlikti Kinijoje. Tačiau 1998 m. rugsėjį buvo pranešta, kad tokia programa ekonomiškai nenaudinga. Dar prieš atsisakant AE31X programos, koncernas „Airbus“ tyrinėjo galimybę gaminti A319M5 (M5 = A319 – 5 fiuzeliažo sekcijos). Kai buvo sustabdyta programa AE31X, „Airbus“ oficialiai pranešė apie A319M5 pervadinimą į A318 ir jo kūrimą. 2002 m. sausio 15 d. pirmasis A318 pakilo į orą. Iki 2009 m. buvo gauti užsakymai 114-ai lainerių. Pirmieji Airbus A318 pradėti eksploatuoti 2003 m. pradžioje.
Kuriant A318 buvo panaudota daug technikos naujovių. Keletas jų:
Šios ir kitos inovacijos naudojamos ir superorlaivio A380 gamyboje.
A318-ame naudojami CFM56-5 arba Pratt & Whitney PW6000 varikliai, sukuriantys, atitinkamai, 96 ir 106 kN trauką. Juo gali keliauti 107 keleiviai dviejų klasių (8 ir 99) arba 117 vienos klasės komponuotėje. Maksimali pakilimo masė 59 t, didžiausias skrydžio nuotolis 2750 km (modifikuotoje versijoje 68 t ir 6000 km)
A318 Elite. 2005 m. lapkričio 10 d. „Airbus S.A.S.“ pristatė jauniausią A320 grupės narį A318 Elite. Jis skirtas vidutinio nuotolio iki 7400 km skrydžiams ir gali skraidinti, priklausomai nuo salono tipo, nuo 14 iki 18 keleivių. Šis oro laineris aprūpintas dviem CFM varikliais.
A319
A319 pradėtas kurti 1993 m. 1995 m. rugpjūčio 25 d. A319 pakilo pirmajam skrydžiui.
A319ACJ – A319CJ modifikacija skirta aukštų pareigūnų kelionėms. Šie oro laineriai skraidina Brazilijos, Venesuelos, Tailando, Čekijos, Turkijos ir Malaizijos pirmuosius asmenis.
A319LR – standartinis A319, aprūpintas papildomais kuro bakais, verslo klasės salonu 48 keleiviams, naudojamas verslo klasės, ilgo nuotolio skrydžiuose. Jo didžiausias skrydžio nuotolis yra 8300 km.
A320
thumb|right|„[[Air France“ buvo pirmoji aviakompanija, naudojusi Airbus A320 lainerius]] thumb|right|250px|„[[Small Planet Airlines“ Airbus A320-232 lėktuvas Vilniaus oro uoste]] A320 davė pradžią lėktuvų grupei, kurią sudaro truputį mažesnis A319, daug mažesnis A318 ir truputį didesnis A321.
Po sėkmingo A300 ir A310, 1984 m. koncernas „Airbus S.A.S.“ pradėjo kurti lainerį, skirtą konkuruoti su Boeing 727 ir Boeing 737. Buvo kuriamas panašaus į juos dydžio, bet tobulesnis, ekonomiškesnis A320. Pirmajam skrydžiui laineris pakilo 1987 m. vasario 22 d. 1988 m. prasidėjo šių orlaivių eksploatacija. A320 skraidina iki 179 keleivių maksimaliu 4900 km atstumu, 900 km/h greičiu. Tai pirmasis orlaivis, kurio valdymui panaudota pilnai kompiuterizuota „fly-by-wire“ sistema, pilnai iš kompozicinių medžiagų pagamintas kylis ir galiniai stabilizatoriai, bei aukščio vairai.
Kraseviče Jagielkai
Kraseviče Jagielkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Semiatyčių valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės vakarus nuo Semiatičės ir apie 75 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Airbus A320 grupė
A320
A320 versija egzistuoja dvejose modifikacijose:
Divizionas (reikšmės)
Divizionas reiškia:
Nertviniai
Nertviniai (Fontinalaceae) – lapsamanių (Bryopsida) šeima, kuriai priklauso stambios vandenyje augančios samanos. Jų stiebas plunksniškas, tiesus, o prie vandenyje esančių įvairių substratų prisitvirtina rizoidais. Lapai ant stiebo išsidėstę trimis ar daugiau eilių.
Airbus A320 grupė
A321
Bazinis A321-200 variantas nusileidžia A320 skrydžio nuotoliu, nes nebuvo montuojami papildomi kuro bakai (nenorėta didinti masės). Tokiai padėčiai ištaisyti, 1995 m. buvo pradėtas kurti A321-300, kuris pilnai pakrautas jau galėjo atlikti transatlantinius skrydžius, naudodamas V2533-A5 arba CFM56-5B3 variklius ir aprūpintas papildomu 2900 l kuro baku (modifikuotas variantas turėjo du tokius bakus centrinėje fiuzeliažo dalyje). A321-300 pirmajam skrydžiui pakilo 1996 m. gruodį.
Krovininė versija
A320 ir A321 oro lainerių perdirbimo iš keleivinės į krovininę versiją programa buvo pradėta įgyvendinti Drezdene (Vokietija) ir Žukovskyje (Rusija) 2008 m. Jau 2012 m. turėjo pasirodyti pirmieji A320P2F ir A321A2F lėktuvai, tačiau 2011 m. birželio 3 d. Airbus atšaukė šias programas dėl didelių išlaidų ir padidėjusio keleivinių lėktuvų poreikio.
2015 m. birželio 17 d. „ST Aerospace“ pasirašė sutartį su Airbus ir „EADS EFW“ dėl naujos A320/A321 keleivinių lėktuvų perdarymo į krovininius programos.
Divizionas
Artilerijos ar raketinės kariuomenės divizionas
Tai pagrindinis taktinių raketų ir artilerijos kovinis padalinys. Divizionas būna sudėtinė pulko dalis arba gali būti atskirasis divizionas.
Būna tokie divizionai:
Paprastai divizioną sudaro 2–4 kovos baterijos ir valdymo bei aprūpinimo padaliniai.
Divizionai buvo TSRS, Rumunijos ir kitų šalių kariuomenėje, dabar yra Rusijos kariuomenėje.
Kavalerijos divizionas
Kai kurių šalių XIX–XX a. pirmoje pusėje kavalerijos organizacinėje struktūroje buvo divizionai. Toks divizionas buvo taktinis padalinys, sudarytas iš 2–3 kavalerijos eskadronų.
Socialdemokratų partija (Japonija)
thumb|200x200px|Partijos būstinė [[Čijoda|Čijodoje, Tokijuje.]] Japonijos socialdemokratų partija (SDP, ) – Japonijos kairioji politinė partija.
Istorija
Japonijos socialdemokratų partija įkurta 1901 m. gegužės 1 d., nuo 1906 m. vasario mėn. ji vadinosi Japonijos socialistų partija, nuo 1926 m. kovo Darbininkų ir valstiečių partija.
Nuo 1925 m. Japonijos socialistai dalyvauja parlamento rinkimuose. Tačiau po pirmų nesėkmių1926 m. gruodžio mėn. partija skilo į Socialistinę liaudies partiją (Šakai Minšiutio) ir Japonijos darbininkų ir valstiečių partiją (Nihon Rioniotio), kuri 1928 m. gruodžio mėn. pasivadino Japonijos masių partija (Nihon Taišiutio), o 1930 m. liepos mėn. – Nacionaline masių partija (Zenkoku Taišiutio). 1929 m. lapkričio mėn. įsikūrė dar viena Darbininkų ir valstiečių partija (Rioniotio). 1932 m. liepos mėn. visos trys partijos susijungė į Socialistinę masių partiją (Šakai Taišiutio), bet 1937 m. kovo mėn. nuo jos atskilo Japonijos proletarų partija (Nihon Niomintio). 1940 m. Japonijai įstojus į II pasaulinį karą, visų partijų veikla buvo uždrausta.
Naujai Japonijos socialistų partija (日本社会党) įkurta 1945 m. lapkričio 2 d. Tokijyje iš 1940 m. valdžios paleistų socialdemokratinių partijų likučių. 1947 m. socialistai laimėjo rinkimus į Atstovų rūmus ir 1947–1948 m. dalyvavo koalicinėje vyriausybėje. Nesutarus dėl vyriausybės politikos, iš koalicijos išėjo, tačiau diskutuojant dėl San Francisko Taikos sutarties atsirado nesutarimai ir partijos viduje.
1948 m. gruodžio mėn. atskilo Darbininkų ir valstiečių partija. Likusi partija 1950 m. spalio mėn. skilo į Kairiąją ir Dešiniąją. 1955 m. spalio mėn. priėmus įstatus ir programą, abi dalys vėl susijungė. Programoje buvo numatytas „parlamentinės socialistinės revoliucijos“ kelias.
Glaudžiai bendradarbiavo su stambiausiu profsąjungų susivienijimu SOHIO, nuo 1964 – su trims profsąjungų susivienijimams susiliejus sudaryta Japonijos Darbo Konfederacija, jungiančia 26 šakines profsąjungas.
1960 m. sausio mėn. nesutarus dėl japonų – amerikiečių „saugumo sutarties“, kurios nutraukimo siekė kairiosios jėgos, iš partijos vėl išėjo dešinieji, įkūrę Demokratinio socializmo partiją (Minšiu Šakaitio) (DSP).
1977 m. SDP parlamente turėjo 174 vietas iš 763. 1983 m. rinkimuose gavo 19,5 % balsų ir 112 vietų žemutiniuose rūmuose. 1986 m. SDP pirmininke tapo Takako Doi, pirmoji Japonijos istorijoje moteris – partijos lyderė. SDP pasuko reformistiniu keliu, tačiau neatsisakė plačios kairiųjų koalicijos.
1986 m. rinkimuose partija gavo 17,2 % balsų ir 86 vietas parlamente. 1989 m. liepos mėn. rinkimuose į aukštesniuosius rūmus partija laimėjo daugumą vietų. 1990 m. žemesniųjų rūmų rinkimuose SDP vėl buvo antra partija – liberalai demokratai gavo 275, SDP – 136, Komei partija – 45, komunistai – 16, DSP – 14, kitos partijos – 5, nepriklausomieji – 21 vietą. 1991 m. partijai vėl susijungus buvo sugrąžintas ir senasis pavadinimas – Japonijos socialdemokratų partija (Šakai Minšiutio).
1993 m. liepos mėn. rinkimuose gavo tik 76 vietas 511 narių parlamento žemuosiuose rūmuose, bet kartu su kitomis 6 partijomis dalyvavo koalicinėje M. Hosokavos vyriausybėje. Tačiau jau 1998 m. socialdemokratai gavo 18 vietų, 2001 m. – 19, o 2003 m. tik 6 vietas 480 vietų parlamente.
1993 m. rugsėjo 20 d. partijos pirmininku išrinktas Tomiičis Murajama, bet 1996 m. baigusi parlamento pirmininkės karjerą, ja vėl tapo Takako Doi, 2003 m. lapkričio 15 d. pirmininku išrinktas Fukušima Mizuro.
Struktūra
Turi apie 80 000 narių. Organizuota teritoriniu principu. 1988 m. įvesta dviguba narystė – DSP nariais gali būti ir tik mokantys nario mokestį, ir dirbantys partijoje bei jos formuojamose institucijose.
Suvažiavimai vyksta kasmet, juose atstovaujama parlamentinė frakcija, vietinės ir centrinės organizacijos. Suvažiavimas renka CK, O šis Centrinį vykdomąjį komitetą.
Leidžia laikraštį „Šakai Šimpo“ (Socialistinės žinios, eina nuo 1959 m.) ir teorinį žurnalą „Gekkan Šakaitio“ (Socialistų partijos mėnraštis, nuo 1957 m.) bei anglų kalba Japan socialist review (Japonijos socialistų apžvalga). SI narė nuo 1952.
153 m.
153 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Brandenburgo vartai
Brandenburgo vartai  – architektūros paminklas, vienas iš Berlyno simbolių, buvę miesto vartai.
Ilgus metus Brandenburgo vartai buvo Vokietijos padalinimo, o nuo 1989 m. – Vokietijos suvienijimo simboliu.
Brandenburgo vartai yra vieninteliai išlikę Berlyno miesto vartai. Juos 1788–1791 m. karaliaus Frydricho Vilhelmo II paliepimu pastatė Carl Gotthard Langhans. Tai buvo pirmasis Berlyno klasicizmo paminklas. Vartai stovi Paryžiaus aikštėje. Iš pradžių vartų fasadas buvo baltos spalvos. Fasado papuošimai yra Johann Gottfried Schadow kūrinys, pastarasis taip pat pastatė ir šešių metrų aukščio kvadrigą, kurią važnyčioja pergalės deivė Viktorija.
Dramblio Kaulo Kranto tarptautiniai santykiai
Dramblio Kaulo Krantas iš karto po nepriklausomybės paskelbimo 1960 m. tapo Jungtinių Tautų nare. Šalis taip pat yra asocijuota Europos Sąjungos narė. Šiuo metu Dramblio Kaulo Krantas palaiko šiltus santykius su daugeliu Europos ir Azijos šalių.
Brandenburgo vartai
Antrojo pasaulinio karo metu vartai stipriai nukentėjo, kvadriga buvo visiškai sunaikinta.
2000–2002 m. rekonstruoti.
Dramblio Kaulo Kranto tarptautiniai santykiai
Dramblio Kaulo Krantas daug prisideda prie kaimyninių šalių demokratijos stiprinimo. 1996–1997 m. šalies taikos palaikymo pajėgos dalyvavo savo pirmojoje misijoje Liberijoje.
Pastaruoju metu ypač stiprius santykius pradeda Indija, kuri siekia plėsti savo komercinius ir strateginius projektus Vakarų Afrikoje. 2004 m. rugsėjį Dramblio Kaulo Krantas pradėjo rezidencinę misiją Naujajame Delyje.
Dramblio Kaulo Kranto santykiai su JAV visada buvo stiprūs, net ir kilus politinei krizei 1999 m. Kai daugelis Afrikos šalių šiuo laikotarpiu siejo savo ateitį su Rusija ar Kinija, Dramblio Kaulo Krantas išliko ištikimas vakarams ir palaikė ryšius su JAV.
Gabeso vilajetas
Gabeso vilajetas – vienas iš 24 Tuniso vilajetų. Jis yra pietryčių Tunise. Plotas siekia 7 175 km², o vilajete gyvena apie 651 500 žmonių. Administracinis centras – Gabesas.
Geografija
Vilajetas yra Tuniso pietryčiuose šalia Gabeso įlankos, 376 km į pietus nuo šalies sostinės Tuniso. Keletas miestelių ir miestų, esančių vilajete:
Gabeso vilajete vyrauja karštas Vidurežemio jūros klimatas. Čia galima pamatyti 5 skirtingus kraštovaizdžius: paplūdimį, kalnus, dykumą, mažą mišką bei oazę.
Turizmas
Žymiausia ir labiausiai turistų lankoma vieta yra Matmata. Matmata yra vienas iš retų miestų pasaulyje, kuriame visa miesto struktūra yra originali. Gabesas žymus savo kalnais ir natūraliomis gamtos vietomis.
Altarija
Altarija – kunigo altaristos, nebegalinčio dirbti pastoracinio darbo ir gyvenančio „iš altoriaus“, t. y. iš tikinčiųjų aukų už religinius patarnavimus, namai, ūkis. Altarijos buvo steigiamos vietos klebono rūpesčiu, jas taip pat galėjo įkurti ir aprūpinti, išlaikyti turtingi bažnyčios rėmėjai.
Artūras Driukas
Artūras Driukas (g. 1961 m. rugpjūčio 4 d. Švenčionėliuose, Švenčionių rajonas) – teisininkas, teisėjas, Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus pirmininkas, MRU lektorius, civilprocesualistas, LR civilinio proceso kodekso rengėjas.
Biografija
1983 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete baigė teisės studijas, įgijo teisininko kvalifikaciją.
Nuo 2001 m. vasario mėn. Lietuvos teisės universiteto (dabar – MRU) Teisės fakulteto (MRU TF) Šeimos teisės ir civilinio proceso (vėliau – Civilinio proceso) katedros lektorius. Nuo 1999 m. Lietuvos teisėjų mokymo centro dėstytojas.
2002 m. Lietuvos Respublikos civilinio proceso kodekso rengėjas, darbo grupės narys.
Nuo 2021 metų Balandžio 1 d. - Lietuvos Aukščiausiojo Teismo civilinių bylų skyriaus teisėjas
Dr. Green
dr. Green – lietuviška punk-ska grupė. Grupė susikūrė 1996 m. Vieni iš ska muzikos stiliaus pradininkų Lietuvoje, kartu su grupėmis LMP, Frekenbok, Lagamino Turinys. Aktyvūs ne vien underground muzikos scenoje, bet ir kultūros srityse. Bendradarbiavo įvairiuose Lietuvos ir Vilniaus kultūriniuose projektuose: hardcore.lt, GreenClub, ore.lt, rengė festivalį Darom.
Račkos (Suvalkai)
Račkos – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Račkų valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 15 km į pietvakarius nuo Suvalkų ir 100 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas yra Račkų valsčiaus centras. Kaime yra Račkų geležinkelio stotis. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW664 ir vaivadijos kelias Nr. 25px|DW655.