cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Apkaba (šovinių)
Pusmėnuliška apkaba
Pusmėnuliška apkaba panaši į pusę mėnuliškos apkabos, jungia 3 šovinius. Užtaisant revolverį reikia dviejų tokių apkabų.
Pusmėnuliškos apkabos buvo naudojamos JAV M1917 revolveriuose, kad juose būtų galima naudoti .45 ACP šovinius.
Drugialaišis
Drugialaišis (Corispermum) – burnotinių (Amaranthaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso vienamečiai, su šakotais plaukeliais augalai. Jų žiedai sukrauti retose varpose stiebo ir šakų viršūnėse.
Gentyje yra apie 60 rūšių. Lietuvoje auga siauralapis drugialaišis (Corispermum hybridum). Augalas 10-50 cm aukščio, apaugęs retais, šakotais plaukeliais. Stiebas kylantis. Lapai linijiški, išsidėstę pražangiai. Žydi liepos – rugsėjo mėn. Auga smėlėtose vietose pajūryje, ant geležinkelio pylimų, upių slėniuose. Lietuvoje apyretis augalas.
Grubūs vaikinai
Grubūs vaikinai (, rudies) – subkultūra, susidariusi Jamaikoje XX a. 6 deš. pradžioje.
Istorija
„Grubių vaikinų“ kultūra atsirado Kingstono getuose ir sutapo su šokių vakarėlių bei garso sistemų populiarėjimu. Negaunantys nei meilės, nei darbo miesto jaunuoliai kartais laikinai įsidarbindavo pas garso operatorius ir nutraukdavo varžovų šokius. Tai (ir kitos gatvių kovų formos) tapo sudėtine blogų berniukų gyvenimo būdo dalimi ir dažnai sąlygodavo gaujų atsiradimą.
Salaspilio savivaldybė
Salaspilio savivaldybė  – administracinis vienetas vidurio Latvijoje, Vidžemėje. Ribojasi su Rygos miestu, Ruopažių, Uogrės ir Kekavos savivaldybėmis. Plotas 122,8 km², 22 868 gyventojai (2021 m.). Administracinis centras – Salaspilis.
Istorija
Savivaldybė sudaryta 2004 m. reformos metu iš Rygos rajono dalies.
Vikipedijos bendruomenė
thumb|right|250px|[[2012 m. Vikimanijos susitikimo dalyviai.]]
Vikipedijos bendruomenę daugiausia sudaro veiklūs Vikipedijos redaktoriai. 2012 m. pastarasis žodis įtrauktas į Oksfordo anglų kalbos žodyną.
2015 m. Erasmus premija buvo skirta Vikipedijos bendruomenei už žinių sklaidos skatinimą per visapusiškai ir visuotinai prieinamą enciklopediją. Už Vikipedijos kūrėjų naujos ir veiksmingos demokratiškos platformos sukūrimą. Premijos steigėjai Vikipediją ypač vertina kaip bendruomenę – bendrą projektą, kuris įtraukia dešimtis tūkstančių savanorių visame pasaulyje.
Redaktoriai
thumb|250px|Vikipedijos projekto reklama [[Ryga|Rygoje.]]
Beveik visi Vikipedijos dalyviai yra savanoriai. Populiarėjant Vikipedijai atsirado ir kitokie šios enciklopedijos redaguotojai. Pavyzdžiui, Vikipedijos rezidentai, kurie yra įpareigoti redaguoti Vikipediją tam tikrose srityse. Jie dirba tokiose įstaigose kaip Versalio rūmuose, Pikaso muziejuje, Britų muziejuje.
Viki išsilavinimo fondas skatina studentus rašyti Vikipedijos straipsnius vietoje mokslinių darbų, bendradarbiaudami su universitetų dėstytojais. 2017 m. pavasarį įvairių universitetų dėstytojai pavedė 7 500 studentų redaguoti angliškąją Vikipediją.
Angliškojoje Vikipedijoje pasitaiko ir profesionalių Vikipedijos redaktorių, redaguojančių asmenybių biografijas ir bendrovių straipsnius už pinigus, tačiau jei jie įkliūna, tuomet jų keitimai atmetami, nes dažniausiai jie nesilaiko nešališko požiūrio.
Latvijoje buvo bandoma įtraukti plačiąją visuomenę į Vikipedijos bendruomenę. 2015 m. kovo 11 d. buvo inicijuotas Latviškosios Vikipedijos bendruomenės ir keleto privačių partnerių (Latvijos universitetas ir kt.), projektas (lat. Latvijas Vikipēdijas maratons; latviškosios Vikipedijos maratonas), kuriuo užsibrėžta iki Latvijos valstybės šimtmečio paminėjimo datos 2018 m. lapkričio 18 d. Vikipedijoje sukurti 100 tūkst. str. Projektą rėmė tiek Delfi.lv, tiek įvairios Latvijos įžymybės. Tuo metu joje buvo beveik 60 tūkst. str.
Motyvacija
Yra atlikta nemažai tyrimų apie tai, kodėl žmonės pildo ir redaguoja Vikipediją. Pagal 2007 m. tyrimą „Kas motyvuoja Vikipedijos dalyvius“ („What Motivates Wikipedians“) buvo išskirtos pastarosios paskatos:
Lubano ežero gyvenvietės
Lubano ežero gyvenvietės – neolito ir ankstyvojo bronzos amžiaus gyvenviečių kompleksas Latvijoje, Balvų, Lubanos, Maduonos, Rėzeknės ir Rugajų savivaldybėse, Lubano ežero senuosiuose ir dabartiniuose krantuose bei ežero apylinkėse esančių upelių krantuose. Valstybės saugomi 24 archeologiniai paminklai.
Tyrimai
1963–1982 m. Lubano ežero gyvenvietes tyrė F. Zagorskis ir Ilzė Luozė. Atrasta apie 20 gyvenviečių. Neolito pradžios Uosos, Sūliagalo, Zvidzės gyvenvietėse (4–3 tūkstantmetis pr. m. e.) rasta Narvos kultūrai būdingos keramikos, viduriniojo neolito Sulkos, Piestinios, Kvapanų, Nainiekstės gyvenvietėse (3 tūkstantmečio pr. m. e. antra pusė) – šukinės ir Piestinios tipo keramikos, vėlyvojo neolito ir ankstyvojo bronzos amžiaus Aboros, Einių, Lagažos gyvenvietėse (2 tūkstantmečio pr. m. e. pradžia) – virvelinės ir brūkšniuotu paviršiumi keramikos. Gyvenvietėse taip pat rasta kaulo, rago, titnago, gintaro, medžio dirbinių, pastatų liekanų, mirusiųjų kapų. neolito laikotarpiu Lubano ežero gyvenvietės buvo gintaro apdirbimo centras. 1964 m. I. Luozė Nainiekstės gyvenvietėje rado 218 gintaro papuošalų, apie 3000 neapdorotų gabaliukų ir nuoskalų, daug apskritų sagų su V formos skylutėmis, cilindrinių karolių, įvairių dirbinių (nebaigtų gaminti karolių, pakabučių); rasta titnago grąžtelių ir smiltainio akmenų – šlifavimui. Gintaro dirbinių ir ruošinių rasta ir Aboros, Kvapanų gyvenvietėse. Gintarą iš Baltijos jūros pakrantės ruošinių pavidalu, matyt, atgabendavo žmonės, vertęsi mainais. Lubano ežero gyvenvietės dirbtuvėse (panašios gintaro apdirbimo dirbtuvės rastos Šventosios 23-oje gyvenvietėje) pagaminti papuošalai nukeliaudavo į Suomiją, Karelijos, Pskovo sritis.
Vikipedijos bendruomenė
Motyvacija
2010 m. atliktas tyrimas parodė, jog nepaisant to, kad iš pradžių Vikipedija pradedama pildyti dėl malonumo, didžiausia motyvacija toliau redaguoti Vikipediją yra dėl savikoncepcijos motyvacijos „aš mėgstu dalintis savo žiniomis, nes tada jaučiuosi asmeniškai kai ką pasiekęs.“
Anot nepriklausomo 2017 m. tyrimo, redaktorius-savanorius labiausiai skatina prisidėti prie šios veiklos pati idėja, kad jie prisideda prie visuomenės prusinimo. Taip pat paaiškėjo, kad per pirmąjį dešimtmetį (2001–2010 m.) 80 % angliškosios Vikipedijos turinio sukūrė 1 % veikliausių redaktorių, bet to 1 % sudėtis keisdavosi, įsiliedavo nauji redaktoriai pakeisdami nebeveiklius.
2011 m. Vikipedijos naudotojų apklausa atskleidė, kad apie pusė veiklių naudotojų per dieną skiria bent vieną valandą enciklopedijos pildymui ir penktadalis tam skiria daugiau nei tris valandas per dieną. 2016 m. Vikipedija pagausėjo 5 mln. straipsniais. Apie 80 tūkst. veiklių, prisijungiančių kas mėnesį, redaktorių-savanorių prisidėjo kuriant naujus ir kokybiškus Vikipedijos straipsnius. Pastarųjų savanorių įnašas sudarė didžiąją dalį visų Vikipedijos redagavimo veiksmų.
2017 m. Vikipedijos naudotojų apklausa parodė, kad skaitytojai, tarp jų ir redaktoriai, Vikipedijoje lankosi dėl išsilavinimo poreikio, iš nuobodulio ir noro atsitiktinai atrasti kažką įdomaus, sužinoti daugiau apie aktualijas ar masinės žiniasklaidos apšviečiamas bei diskusijų temas. Taip pat dėl darbo, mokslo ir studijų užduočių.
2018 m. Vikipedijos naudotojų apklausa atskleidė, kad 85 % redaktorių turi aukštąjį arba aukštesnįjį išsilavinimą.
Socializacija
thumb|250px|Latvių vikipedininkai [[Vikipedija:Naudotojų susitikimas|Vikisusitikime, 2013 m.]]
Bendruomenės nariai dažnai organizuoja įvairaus pobūdžio ir dydžio gyvus susitikimus. Jie vadinami „WikiMeet“ (Vikisusitikimais).
Kiekvienais metais vis kitoje pasaulio vietoje rengiamos tarptautinės konferencijos, vadinamos „Wikimania“ (Vikimanija). Šiose konferencijose vyksta įvairūs pokalbiai, diskusijos Vikipedijos, kitų Viki svetainių, atvirojo kodo programų, nemokamų žinių ir kitomis temomis.
JAV kasmet vyksta iškylų susitikimai „Wiknics“ – įprastai tokie susitikimai prie maisto vyksta prieš pat liepos 4 šventes.
Clifford Geertz
Klifordas Džeimsas Gercas (Clifford James Geertz, 1926 m. rugpjūčio 23 d. – 2006 m. spalio 30 d.) – Jungtinių Amerikos Valstijų kultūros antropologas, vienas svarbiausių simbolinės-interpretacinės antropologijos mokyklos atstovų.
Biografija
1956 m. baigė socialinius mokslus Harvardo universitete, mokėsi pas Talkotą Parsonsą. 1958–1960 m. dėstė Berklio, 1960–1970 m. Čikagos universitetuose, nuo 1970 m. Prinstono universiteto profesorius. Buvo Amerikos menų ir mokslų akademijos (1966 m.), Jungtinių Amerikos Valstijų nacionalinės mokslų akademijos (1973 m.) narys, Britų akademijos narys korespondentas (1991 m.).
Veikla
Klifordas Gertsas vadovavosi T. Parsono, Makso Vėberio, Alfredo Šiuco idėjomis. Domėjosi kultūrų interpretacijomis, analizavo, kaip žmonės suvokia kultūros simbolius (ceremonijas), tyrė Indonezijos (Javos, Balio) ir Maroko gyventojus, jų religiją, tautinį identitetą, dorovę, vertybių pokyčius. Teigė, kad antropologo uždavinys – visuomenės ženklus ir simbolius interpretuoti taip, kaip literatūros kritikai interpretuoja tekstą. Ypač domėjosi visuomenės religiniu mąstymu.
Gercas kultūrą traktavo kaip semiotinę visumą – kaip simbolinių sistemų organizuotą visumą. Jis neigė, kad žmonija veikia racionaliai ir kėlė mintį, kad pasaulis dažnai yra nesuvokiamas, todėl subjektai turi aktyviai interpretuoti tai, ką jie mato. Kultūros analizė turi būti spėliojimas apie prasmes. Pati kultūra yra nelyginant tekstas ir kontekstas, kuriame tie simboliai gali būti klodas po klodo suprasti ir aprašyti.
Klifordas Gercas įvedė „tiršto aprašo“ (thick description) metodologiją į etnografiją – tyrinėtojas turi aprašyti ne tik neįprastus, egzotiškus jam reiškinius, bet kuo platesnį kontekstą, kuo didesnę socialinių vyksmų įvairovę ir taip demistifikuoti aprašomą kultūrą. Antropologo parengtas aprašymas jau pats yra interpretacija, todėl artimesnis literatūros kūriniui, o ne objektyviai tiesai.
K. Gercui būdingas semiotinis-hermeneutinis požiūris į žmogų, kuris lemia antropologines nuostatas (t. y., kiekvienas žmogus veikia savo prasmių tinkle).
Times Three
„Times Three“ buvo trumpai gyvavusi merginų pop grupė iš Maltos, atstovavusios savo šaliai „Eurovizijos“ dainų konkurse 1999 m.
Grupę sudarė Filipa Farudža Randon, Diana Stafreis ir Frančeska Tabonė. „Times Three“ buvo suburtas specialiai Maltos „Eurovizijos“ atrankai su daina „Believe 'n Peace“. Kūrinio autoriai – Christopher Scicluna ir Moira Stafrace (vyresnioji Dianos sesuo), kurie, kaip „Chris & Moira“ duetas, reprezentavo šalį 1994 m. „Eurovizijoje“. „Believe 'n Peace“ buvo pasirinkta žiuri komisijos ir tapo nugalėtoja. 1999 m. „Eurovizijos“ konkurse, vykusiame Jeruzalėje gegužės 29 dieną, „Times Three“ užėmė 15 vietą tarp 23 dalyvių, tai Maltos prasčiausias rezultatas nuo 1990 m. konkurso.
Vėliau buvo planuojama išleisti grupės eurovizinį singlą, tačiau buvo atšauktas. Dėl mažos komercinės sėkmės grupė iširo iš karto po dalyvavimo „Eurovizijos“ dainų konkurse.
Po grupės iširimo Philippa kurį laiką tęsė atlikėjos karjerą, o Diana vėliau tapo sėkmingu modeliu.
Koncertinė įstaiga Kauno santaka
Koncertinė įstaiga „Kauno santaka“ – Kauno miesto savivaldybės biudžetinė įstaiga, įsteigta 2012 m. spalio 1 dieną, Kauno miesto savivaldybės tarybos sprendimu, reorganizavus tris koncertines įstaigas: KĮ muzikos ansamblį „Ainiai“, KĮ pučiamųjų instrumentų orkestrą „Ąžuolynas“ bei KĮ Kauno bigbendą. Įstaigos veiklos tikslai: puoselėti, kurti ir plėtoti profesionaliosios muzikos atlikimo pučiamaisiais ir tautiniais instrumentais, džiazo muzikos atlikimo kultūrą ir tradicijas, atlikti klasikinius ir šiuolaikinius Lietuvos ir užsienio šalių kompozitorių kūrinius, kūrybiškai perteikti pasaulio ir Lietuvos muzikos kultūros vertybes; sudaryti sąlygas talentingiems jauniems ir pripažintiems Lietuvos ir pasaulio muzikos atlikėjams, jų kolektyvams dalyvauti įstaigos kūrybinėje veikloje; pristatyti Lietuvos ir kitų tautų muzikos meną Lietuvoje ir užsienyje; ugdyti, formuoti ir tenkinti muzikinės kultūros poreikį visuomenėje. Įstaiga, įgyvendindama savo tikslus, atlieka tokias funkcijas, kaip profesionaliojo scenos meno (koncertų, festivalių, konkursų, kitų meno programų) kūrimo ir viešo atlikimo organizavimas, edukacinių programų rengimas ir vykdymas, gastrolių šalyje ir užsienyje rengimas, siekiant pristatyti lietuvių ir kitų tautų profesionaliąją muziką. Nuo 2015 m. rugsėjo 2 d. koncertinės įstaigos "Kauno santaka" vadovas - Vaidas Andriuškevičius.
Kauno pučiamųjų instrumentų orkestras „Ąžuolynas“
thumb|200px|right|Pučiamųjų instrumentų orkestras „Ąžuolynas“Kauno miesto profesinis pučiamųjų instrumentų orkestras įkurtas 1961 metais. Orkestro įkūrėjas ir pirmasis dirigentas Česlovas Šidlauskas. 1973 metais orkestrui suteiktas „Ąžuolyno“ vardas. 1979 metais tuometinio vadovo Juozo Kučiausko iniciatyva prie orkestro įkurta merginų choreografinė grupė. 1991 metais Kauno miesto savivaldybės tarybos sprendimu orkestras buvo reorganizuotas į du meno kolektyvus: Kauno pučiamųjų instrumentų orkestrą „Ąžuolynas“ ir Kauno bigbendą. 2005 metais orkestrui suteiktas koncertinės įstaigos statusas. Per 50 metų kūrybinės veiklos laikotarpį orkestrui vadovavo Jonas Lechavičius, Aloyzas Marcinkevičius, Marijonas Daunoravičius, Juozas Kučiauskas, Petras Tadaras, Vytautas Ramančiūnas, Ričardas Kukulskis. Šiuo metu orkestro dirigentas Giedrius Vaznys, orkestro koncertmeisteris Remigijus Žarėnasthumb|200px|left|Pučiamųjų instrumentų orkestras „Ąžuolynas“ Orkestras dalyvauja valstybinių švenčių renginiuose, garbingų miesto svečių sutikimuose, svarbių miestui objektų atidarymuose, miesto šventėse, sporto šventėse ir varžybose, rengia solinius koncertus įvairiose miesto salėse, bažnyčiose, koncertuoja su merginų choreografine grupe parkuose, aikštėse, įvairių švenčių proga veda eisenas miesto gatvėmis. Orkestras dalyvavo tarptautiniuose pučiamųjų orkestrų festivaliuose Lenkijoje, Šiaurės Airijoje, Prancūzijoje, Suomijoje, Šveicarijoje, Italijoje. 2017 m. Lietuvos atvirajame pučiamųjų instrumentų orkestrų čempionate "Ąžuolynas", diriguojamas Giedriaus Vaznio, profesionalių orkestrų kategorijoje užėmė I vietą. Nuo 2017 m. orkestras pradėjo rengti solidžių koncertinių programų ciklą "Musica academia".
Kauno muzikos ansamblis „Ainiai“
thumb|200px|right|Muzikos ansamblis „Ainiai“Muzikos ansamblis „Ainiai“ susikūrė 1991 metais, Jono Urbono ir Kauno dramos teatro aktoriaus Petro Venclovos iniciatyva. Apie metus ansamblis veikė neturėdamas teisinio statuso, kaip saviveiklininkų kolektyvas, o 1992 m. tapo juridiniu asmeniu. „Ainiai“ – pirmasis profesionalus ansamblis Lietuvoje įteisintas kaip biudžetinė įstaiga. Jo sudėtis keletą kartų keitėsi, tačiau kolektyve visuomet groja tik profesionalūs aukštąjį muzikinį išsilavinimą įgiję muzikantai ir solistai. Visi muzikantai poliinstrumentalistai. Nuo 1992 iki 2004 metų ansamblis gastroliavo Rusijoje, Ukrainoje, Vokietijoje, Anglijoje, Lenkijoje, Prancūzijoje, Norvegijoje, JAV, Kanadoje, Švedijoje, Belgijoje, Kinijoje, Egipte ir kt. thumb|200px|left|Muzikos ansamblis „Ainiai“ Vienas įsimintiniausių ansamblio „Ainiai“ koncertų vyko Oslo Rotušėje (Norvegija), po kurio miesto atstovai išreiškė nuoskaudą, jog „net 50 metų tokia muzika buvo po geležine uždanga“, taip pat atsiųsta nuoširdi Lietuvos Respublikos ambasados darbuotojų padėka. Po koncertų Anglijoje sulaukta didelio pasisekimo ne tik Anglijos lietuvių bendruomenės namuose, bet ir pelnytas išimtinis leidimas groti Kovent Gardene, kuriame muzikinę karjerą pradėjo daugelis dabar jau pripažintų muzikantų – menininkų. Beverlly festivalyje (Anglija) „Ainiai“ nustebino ir dalyvius, ir žiūrovus parodydami, kad bažnytinio stiliaus muziką galima atlikti ir kitaip, tuo pelnydami žiūrovų simpatijas. Po koncerto Detmolde ansamblis sulaukė kvietimo groti Hamburgo mugėje. Gastrolės Amerikoje įsiminė ir dėl pažinties su Lietuvos prezidentu Valdu Adamkumi, kuris kalbėdamas apie ansamblį pasakė: „kalbant apie lietuvišką muziką, ansamblis “Ainiai” turėtų būti paminėtas atskirai“. Gastrolių metu buvo grojama įvairiuose festivaliuose, bažnyčiose, mugėse ir užsienio lietuvių bendruomenėms. Ansamblis nuolatinis Kauno miesto dienų ir kitų Kauno švenčių dalyvis. Greta koncertų suaugusiems ansamblis nuo pat savo veiklos pradžios vykdo edukacinę – švietėjišką veiklą. Groja šalies mokyklose ir darželiuose. Šiuo metu vienas iš pagrindinių ansamblio prioritetų – švietėjiška-edukacinė veikla. Tęsiamas bendradarbiavimas su Lietuvos mokyklomis ir darželiais, siūlomos tik profesionalios, LR Švietimo ir mokslo ministerijos rekomendacijas atitinkančios, koncertinės programos vaikams. Ansamblyje groja septyni profesionalūs muzikantai, dainuoja trys profesionalūs solistai. Koncertuose skamba daugiau kaip 20 skirtingų lietuviškų instrumentų: birbynės, kanklės, ragai, ožragiai, skudučiai, daudytės, tabalai, skrabalai, lumzdeliai, molinukai, džingulis, pliauška ir kiti. Šiais instrumentais atliekamos ne tik lietuvių liaudies dainos ar šokiai, bet ir originalūs įvairių kompozitorių sukurti kūriniai.
Kauno bigbendas
thumb|200px|left|Kauno bigbendasKauno bigbendas yra Kauno miesto džiazo orkestras, 1991 metų pabaigoje įsteigtas Kauno m. savivaldybės Tarybos. Kolektyvas aktyviai dalyvauja Kauno miesto ir Respublikos muzikiniame gyvenime. thumb|200px|right|Kauno bigbendas ir Mantas JankavičiusKauno bigbendas yra beveik visų Lietuvoje vykstančių džiazo festivalių dalyvis, pateikiantis klausytojams vis naujas, originalias programas. Su Kauno bigbendu bendradarbiauja geriausi Lietuvos džiazo instrumentalistai ir vokalistai – Petras Vyšniauskas, Valerijus Ramoška, Vytautas Labutis, Saulius Šiaučiulis, Arvydas Jofė, Olegas Molokojedovas, Eugenijus Kanevičius, Arkadijus Gotesmanas, Pavelas Giunteris, Vytautas Mikeliūnas, Neda Malūnavičiūtė, Arina ir kt. Džiazinę kultūrą orkestras atstovauja ir už Respublikos ribų – Suomijoje, Rusijoje, Olandijoje, Švedijoje, Estijoje, Norvegijoje, Lenkijoje, Latvijoje, Baltarusijoje. Kauno bigbendas pasižymi plačia stilistine skale – nuo džiazo klasikos iki šiuolaikinių džiazo kompozicijų. Ryškią vietą orkestro kūrybinėje biografijoje užima projektai su pasaulyje žinomais džiazo kūrėjais ir atlikėjais – Roger Pontare (Švedija), Jukka Linkola, Eero Koivistoinen (Suomija), Barbara Dennerlein (Vokietija), Daniel Messina (Argentina), Frank Mantooth, Randy Brecker, Jiggs Whigham (JAV), Arkady Shilkloper (Rusija), ir kt. Kauno bigbendas koncertavo drauge su visame pasaulyje žymiais džiazo atlikėjais – Lasse Lindgren (Suomija), Igor Butman (Rusija), Bob Mintzer (JAV), Gunhild Carling (Švedija), Victor Mendoza (Meksika), Peter Beets (Nyderlandai). Orkestras rengia ir organizuoja edukacines programas, bei klausytojų pamėgtus koncertus - muzikines popietes visai šeimai. Iki 2009 m. rugpjūčio 27 d. Kauno bigbendo vadovas ir dirigentas - Romualdas Grabštas. Šiuo metu orkestro vyr. dirigentas Jievaras Jasinskis.
Salacgryvos savivaldybė
Salacgryvos savivaldybė  – buvęs administracinis vienetas šiaurės Latvijoje, Vidžemėje. Administracinis centras – Salacgryva. Plotas – 637,6 kv. km.
Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Limbažių rajono dalies. Ribojosi su Aluojos ir Limbažių savivaldybėmis bei Estijos Piarnu apskritimi. Savivaldybės tarybą sudarė 15 renkamų narių.
Gamta
Baltijos jūros pakrantėje buvusioje Salacgryvos savivaldybėje buvo randamos keturios moliuskų rūšys: Mya arenaria, Limecola balthica, Cerastoderma glaucum ir Mytilus trossulus. Anksčiau vietiniai moliuskais lesindavo vištas, nuo tokio pašaro būdavo kietesni lukštai. Salacgryvos savivaldybė įėjo į Šiaurės Vidžemės biosferos rezervatą, o jos teritorijoje buvo gamtos rezervatas „Vidzemes akmeņainā jūrmala“ (Akmenuotoji Vidžemės pakrantė). Šio gamtos rezervato teritorija yra 3370 ha, jis užima 12 km Vidžemės jūros pakrantės. Čia yra retos ir saugomos buveinės, nerandamos kitur Latvijoje. Pliažai sudaryti iš akmenų ir žvirgždo, pievų ir baltųjų kopų. Tarp pliažų ir miškų yra pilkosios kopos. Jūros pakrantėje taip pat matomos smiltainio uolos. Pakrantę nuo erozijos saugo palei pakrantę jūros paviršių siekiantys stambūs akmenys. Smiltainio uolos, kurių stambiausios yra Veczemjų uolos, susiformavo prieš 350 mln. metų
Istorija
Salacgryvos apylinkės buvo apgyvendintos nuo seniausiųjų laikų. Tai liudija Salacgryvos kaimiškoje apylinkėje rastas akmens amžiaus kirvukas. Istoriniais laikais čia gyveno lyviai. Livonijos kronikoje minima, kad Salacgryvos apylinkėse jau 1205 m. katalikų kunigas ir misionierius Alobrandas pastatė bažnyčią ir ėmėsi misijų tarp vietinių gyventojų. 1973 m. Jurio Urtano vykdyti kasinėjimai patvirtino, kad dešiniojoje Salacos upės pusėje XIV a. buvo senovinės kulto ir aukojimų vietos, tarp jų dvi lyvių aukojimo olos, susiformavusios kaip geologiniai objektai viduriniojo devono metu (prieš 400 mln. metų). Mažesnioji ola yra žema ir siaura, 46 m ilgio. Didesnioji – 19,5 m ilgio ir 2 m aukščio. Ant olos sienų rasti senoviniai piešiniai ir tradiciniai latviški ženklai. Olos prieangyje rastos 628 monetos, organinių aukų likučiai. Jau nuo XIII a. Salacgryva tapo vyskupo Alberto laivybos ir prekybos centru, nes dėl savo geografinės padėties Salacgryvą galima buvo pasiekti tiek sausumos keliu, tiek jūra.
1908 m. Vecsalacoje pastatytas gelžbetoninis tiltas per Salacą, kuris atidarytas kitų metų liepos 13 d. Gelžbetoninės konstrukcijos tuometinėje Rusijos imperijoje dar tebebuvo naujovė, aktyviai pristatoma Latvijoje veikusios vokiečių statybos įmonės „Wayss and Freytag A.G.“.
Po Latvijos nepriklausomybės paskelbimo vėlesnės Salacgryvos savivaldybės teritorija buvo padalinta į du valsčius – Salacos ir Svetciemo. Salacos valsčiuje veikė dvi pradinės mokyklos – Auseklių ir Korgenės. 1937 m. Salacos valsčiuje buvo 2520 gyventojų, 129 senieji ir 145 naujieji ūkiai bei 66 mažieji ūkiai. Tuo metu Svetciemo valsčiuje gyveno 1750 gyventojų. Čia veikė viena šešiametė mokykla su 3 mokytojais ir 86 mokiniais. 1928 m. Žemės ūkio ministerija Svetcieme įsteigė žirgyną, kur auginti Hanoverio veislės žirgai. 1937 m. apylinkių žemės buvo apibūdinamos kaip prastos, nes vyravo smėlio ir kieto molio dirvos. Visgi gyventojų pagrindiniu pajamų šaltiniu buvo žemės ūkis. Vietos gyventojai taip pat vertėsi žvejyba jūroje ir upėje, dirbo miško paruošose ir sielių plukdyme.
Šalį okupavus Sovietų Sąjungai vietoje Salacos ir Svetciemo valsčių suformuotos trys apylinkės – Zonepės, Korgenės ir Salacos.
Po 2021 m. administracinės-teritorinės reformos Salacgryvos savivaldybė panaikinta, prijungta prie naujos Limbažių savivaldybės.
Suskirstymas
Savivaldybė buvo skirstoma į 5 teritorinius vienetus:
Švietimas
XVII a. Jaunsalacoje buvo įsteigta parapijinė mokykla. Ji pradžioje turėjo 7 mokinius. Apylinkėse sparčiai plito raštingumas ir 1788 m. Jaunsalacos parapijos mokykloje jau mokinosi 144 berniukai, 102 mergaitės, 125 vyrai ir 68 moterys. XIX a. mokykla išplėsta įvedant papildomas klases, kuriose 2-3 metus mokėsi baigę parapijinę mokyklą 14-16 m. vaikai. Už mokslą tėvai mokėjo 6-7 rublius per metus. Tai reiškė, kad išsilavinimą galėjo gauti tik turtingų žemvaldžių vaikai.
XIX a. viduryje daug neturtingų pakrančių gyventojų, skatinamų caro valdžios, kuri jiems pažadėjo žemės, perėjo į stačiatikybę. 1805 m. atidaryta stačiatikių parapijinė mokykla Salacgryvoje ir skyriai Vecsalacoje ir Svetcieme.
2021 m. savivaldybėje veikė vidurinės mokyklos Salacgryvoje ir Lielupėje bei pradinės mokyklos Ainažiuose ir Korgenėje.
Pakėvio apylinkė
Pakėvio apylinkė (arba Pakievės apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos vakarinėje dalyje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Vaiguvos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kelmės rajonui. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Vaiguvos apylinkės.
Aukščiausiasis Teismas
thumb|[[Lietuvos Aukščiausiasis Teismas]] thumb|[[JAV Aukščiausiasis Teismas]] thumb|[[Vokietijos Aukščiausiasis Teismas (Karlsrūhė)]] Aukščiausiasis Teismas – paskutinės (ir tuo pačiu galutinės) instancijos teismas. Priklausomai nuo teismų valdžios pošakio gali būti bendrosios kompetencijos, administracinis ar kitoks (pvz., specializuotas) aukščiausiasis (vyriausiasis) teismas. Siaurąja prasme Aukščiausiasis Teismas - (tik) bendrosios kompetencijos aukščiausios instancijos teismas.
Lietuva
Lietuvos aukščiausieji teismai - Lietuvos Aukščiausiasis Teismas ir Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas.
Vokietija
Paskutinės instancijos teismai Vokietijoje yra:
Taip pat skaitykite
Højesteret
Vilniaus intermodalinis terminalas
Vilniaus intermodalinis terminalas – konteinerinis logistikos geležinkelių terminalas Vilniaus rajone šalia Vaidotų geležinkelio stoties. Pirmasis Lietuvoje sausumos uostas.
Per metus terminalas pajėgus perkrauti iki 100 tūkstančių konteinerių (TEU). Talpa konteineriais – 1465 TEU. Terminalo tikslas – sumažinti krovininių automobilių transportą Vilniaus mieste, sumažinti Klaipėdos jūrų uosto apkrovą, pagreitinti prekių gabenimą iki Vilniaus.
2015 m. gegužės 26 d. terminalas oficialiai atidarytas. Atidarymo ceremonijoje dalyvavo premjeras Algirdas Butkevičius.
Šilininkai
Šilininkai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Priekulės.
Zinaida Gerasina
Zinaida Gerasina (g. 1941 m. balandžio 23 d. Gudermeso mieste, Grozno srityje, Čečėnijos-Ingušijos autonominėje respublikoje) – choro dirigentė ir pedagogė.
Biografija
Apsigyvenusi Lietuvoje, 1957–1961 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno J. Gruodžio muzikos mokykloje (dėst. J. Januškevičius), 1961–1966 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. K. Griauzdės klasė).
1966–1969 m. Z. Gerasina choro dirigavimą dėstė ir vadovavo moksleivių chorui Marijampolės kultūros mokykloje. Merginų chorą (48 dalyvės) parengė 1968 m. respublikinei moksleivių meno mėgėjų apžiūrai – ten jis užėmė antrąją vietą. Kurį laiką vadovavo ir Marijampolės J. Jablonskio vidurinės mokyklos vyresniųjų klasių merginų ir mišriajam chorui – pastarasis 1969 m. respublikinės moksleivių meno ir sporto šventės konkurse pelnė laureato vardą. Buvo Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniosios muzikos mokyklos koncertmeisterė, Vilniaus inžinerinio statybos instituto studentų choro „Gabija“ ir Respublikinių profsąjungų kultūros rūmų mergaičių choro „Liepaitės" chormeisterė.
Nuo 1972 m. Kauno J. Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, išugdė arti 40 jaunųjų chorvedžių.
Nuo 1975 m. Respublikinio vandens ūkio projektavimo instituto Kaune moterų choro „Indraja“ (1981) meno vadovė ir dirigentė. Kolektyvą išmokė kelis šimtus užsienio klasikų ir lietuvių kompozitorių kūrinių ir surengė apie 200 koncertų Lietuvoje, ne kartą koncertavo užsienyje: Estijoje, Latvijoje, Lenkijoje, Rumunijoje, Vengrijoje, Bulgarijoje, Čekoslovakijoje, Šiaurės Kryme, Vietname. „Indraja“ 1978 m. III Stasio Šimkaus chorų konkurso Klaipėdoje laureatė, 1980 ir 1985 m. respublikinių dainų švenčių konkursų laureatė, 1990 m. Lietuvos tautinės dainų šventės, 1994 I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų švenčių Kaune ir Vilniuje dalyvė, daugelio Kauno miesto ir respublikinių apžiūrų bei konkursų laureatė bei prizininkė. Choras aktyviai dalyvavo Lietuvos tautinio atgimimo renginiuose, giedojo daugelyje Lietuvos bažnyčių. 1996 m. pradžioje kolektyvą priglaudė Lietuvos karininkų ramovės rūmai. Sutvirtėjęs choras dalyvavo sakralinės muzikos festivalyje „Cantate Domino" ir Ramovės 60-mečio jubiliejiniame koncerte, o 1997 m. gegužės 17 d. surengė koncertą savo 30-mečio sukakčiai pažymėti. Pirmojoje koncerto dalyje skambėjo lietuvių ir užsienio kompozitorių kūriniai, o antrojoje S. Moniuszkos Mišios e – moll.
Nuo 1995 m. Kauno berniukų chorinio dainavimo mokyklos „Varpelis" dirigavimo mokytoja. 1997 m. jai suteikta muzikos mokytojos metodininkės kvalifikacijos kategorija.
Z. Gerasina – respublikinių dainų švenčių konsultantė, Kauno miesto chorvedžių tarybos narė, Marijampolės rajono ir daugelio Kauno miesto dainų švenčių, 1989 m. chorų šventės Ariogaloje (Raseinių r.) ir 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventės Kaune dirigentė. 1969 m. ji apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, o 1985 m. Kultūros žymūno ženklu.
Lionel Messi
Lionelis Andresas Mesis (g. 1987 m. birželio 24 d. Rosarijuje) – Argentinos futbolininkas, „Inter Miami CF“ klubo puolėjas, laikomas vienu geriausių pasaulio futbolininkų. 2012 m. pagerino visų laikų daugiausiai įmuštų per kalendorinius metus įvarčių rekordą (91 įvartis) ir buvo pripažintas rekordinį, ketvirtą kartą iš eilės, geriausiu pasaulio futbolininku.
Turi dvigubą Argentinos ir Ispanijos pilietybę. Nuo 2004 iki 2021 m. buvo „FC Barcelona“ klubo puolėjas. Dažnai vadinamas „naujuoju Maradona“.
Karjera
Jaunasis Mesis pradėjo žaisti futbolą gimtojo Newell's Old Boys klubo sporto mokykloje. 1998 m. jam buvo diagnozuotas augimo hormono (somatotropinas) trūkumas, dėl kurio buvo reikalingas brangus gydymas (900 dolerių per mėnesį). Vienas „FC Barcelona“ trenerių K. Reksačas jau buvo pastebėjęs L. Mesio talentą, todėl pakvietė į Barseloną su pasiūlymu, kad klubas padengs gydymo išlaidas. Būdamas 13 metų L. Mesis pasirašė sutartį su FC Barcelona klubu ir pradėjo žaisti dublerių komandoje, beveik kiekvienose varžybose įmušdamas po įvartį.
2004 m. spalį Lionelis debiutavo Barselonos klube, mače prieš „RCD Espanyol“. 2005 m. gegužės 1 d. įmušė pirmąjį įvartį į „Albacete“ vartus. Gavo pasiūlymą žaisti Ispanijos futbolo rinktinėje, tačiau atsisakė.
2004 m. debiutavo Argentinos jaunimo iki 20 m. rinktinėje. 2005 m. birželį su ja laimėjo Pasaulio jaunimo čempionatą Olandijoje ir tapo rezultatyviausiu žaidėju, įmušusiu 6-is įvarčius. Mesis buvo išrinktas geriausiu čempionato žaidėju.
2005 m. rugpjūčio 4 d. debiutavo Argentinos rinktinėje, mače prieš Vengriją. Mesis sužaidė tik 3 minutes, nes gavo raudoną kortelę.
2009, 2010, 2011, 2012, 2015, 2019 metais FIFA buvo pripažintas geriausiu pasaulio futbolininku.
2021 m. rugpjūčio 8 d. žaidėjas paskelbė apie karjeros Barselonos klube pabaigą.
Netrukus buvo patvirtinta, kad argentinietis prisijungs prie „Paris St-Germain“ klubo. 2022 m. L. Mesis su Argentinos rinktine pasaulio futbolo čempionatą ir su 7 įvarčiais bei 3 rezultatyviais perdavimais tapo geriausiu čempionato žaidėju.
2023 m. liepos 15 d. žaidėjas prisijungė prie „Inter Miami CF“ klubo.
David Ashworth
David Ashworth (g. 1868 m. Voterforde, Airijoje – m. 1947 m. kovo 23 d. Blakpule, Anglijoje) – buvęs airių futbolo teisėjas ir treneris, žinomas XX a. tarpukario metų Liverpool ir Oldham Athletic klubų vyr. treneris.
Karjera
1906 m. tapo pirmuoju Oldham Athletic treneriu, praleidęs aštuonis sėkmingus metus klube, prieš persikeliant į Stockport County 1914 m.
1919 m. gruodžio 17 d. buvo paskirtas Liverpulio klubo treneriu. Jo pirmame sezone klubas užėmė ketvirtą vietą, aštuoniais taškais mažiau nei pirmos vietos nugalėtojai Burnley.
1921–1922 m. sezone paliko Liverpool FC ir grižo į pirmąjį klubą Oldham. Vėliau persikėlė į Manchester City klubą, bet 1925 m. jį paliko, nes klubas kovojo dėl išlikimo aukščiausioje lygoje. 1926–1927 m. treniravo Volslo Walsall FC klubą.
Mesjė 68
thumb|300px|M68 spiečius ([[Hablo kosminis teleskopas|Hablo teleskopo nuotrauka)]] Mesjė 68 – kamuolinis spiečius, esantis Hidros žvaigždyne. Atstumas iki šio spiečiaus yra 33 300 šviesmečių. Objektas dar žymimas Mesjė NGC 4590 numeriu. Jo regimasis ryškis yra 7,8 nors daug ankstesnių katalogų nurodo jį blyškesnį (apie 9) nes būdamas labiau pietinio pusrutulio objektu jis buvo dažniau stebimas iš šiaurinio.
Spiečiaus žvaigždės pasklidę apie 106 šm skersmens tūryje. Yra apie 250 milžinių. Pro paprastus teleskopus spiečius atrodo apvalus, nors kai kurie stebėtojai sako jog mato jį eliptišką. Spiečius artėja į mus 112 km/s greičiu.
Istorija
Spiečių atrado Charles Messier, 1780 m. Dėl klaidos atradimas kurį laiką buvo priskiriamas Pierre Méchain. Žvaigždes pirmasis įžiūrėjo William Herschel 1786 m.
Stebėjimai
Iš šiaurės pusrutulio spiečių stebėti gana sunku, nes jis per žemai virš horizonto. Tačiau M68 įžiūrimas pro žiūronus (kaip miglota dėmė). Ryškiausios žvaigždės matomos pro 10 cm teleskopą.
Šafarka
Šafarka – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 3,5 km į šiaurės rytus nuo Užusalių, šalia Neveronių–Gaižiūnų geležinkelio.
Andamanų ir Nikobarų salos
Andamanų ir Nikobarų salos  – sąjunginė Indijos teritorija, esanti rytinėje Bengalijos įlankos dalyje. Teritorijos sostinė ir didžiausias miestas yra Port Bleras (Port Blair). Teritorija įkurta 1956 m. lapkričio 1 d. Bendras plotas 8249 km², apie 0,4 mln. gyventojų. Į teritorijos sudėtį įeina du salynai – Andamanų salos ir Nikobarų salos.
Religijos
thumb|left|150px|Salyno žemėlapis thumb|left|250px|Andamanų salos
1299 m.
1299 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Kačaičių piliakalnis
Kačaičių piliakalnis, vadinamas Pilale (valstybės saugomas nacionalinio reikšmingumo lygmens kultūros paminklas: unikalus kodas, senas registro kodas A464KP, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR502) – piliakalnis su priešpiliu ir papėdės gyvenviete pietrytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kalno Grikštų kaime (Žalgirio seniūnija), Kartenalės II kairiajame krante. thumb|left|300px|Bendras papėdės gyvenvietės ir piliakalnio vaizdas iš pietryčių – pietų pusės Pasiekiamas rajoniniu keliu Raguviškiai – Baubliai – Žutautai (RK2314) pasukus į kairę šiaurės rytų kryptimi pro buvusias Baublių fermas, pavažiavus į šiaurę iki dešinėje kelio esančios pralaidos per melioracijos griovį, ją pervažiavus, toliau nežymiu lauko keliuku pavažiavus 900 m į šiaurę iki lauko krašto, yra lauko kyšulio gale, Notiškės miško krašte.
Taip pat jį galima pasiekti rajoniniu keliu Kretinga – Raguviškiai – Budriai (RK2312), nuo Budrių kaimo Tvenkinio gatvės važiuojant į pietryčius – pietus Kačaičių gatve iki pat Kartenalės II, o toliau daugiau kaip 800 m vakarų kryptimi einant dirvos pakraščiu palei upelio krantą, kitapus kurio atsiveria piliakalnio rytinis šlaitas. thumb|left|300px|Nuslinkęs piliakalnio rytinis šlaitas. Vaizdas iš pietryčių. 1993 m. thumb|left|300px|Piliakalnis sutvirtinus rytinį šlaitą. Viršuje kairėje – priešpilis, ties viduriu – vidinis pylimas, dešinėje – piliakalnio aikštelė. 1993 m. thumb|left|300px|Priešpilio gynybinis pylimas. Vaizdas nuo papėdės gyvenvietės, iš pietų pusės. 1993 m.
Piliakalnio kompleksas
Piliakalnis įrengtas Kartenalės II kairiajame krante, į jos santakos su Kartenale I slėnį įsiterpiančiame aukštumos kyšulyje. Šlaitai statūs, 22-24 m aukščio, rytuose leidžiasi Kartenalės II, o šiaurėje – į santakos slėnį. Iš vakarų pusės kyšulį saugo plati ir gyli griova.
Piliakalnio aikštelė beveik trikampė, 30-32 m ilgio pietų – šiaurės kryptimi, 14 m pločio pietiniame krašte, pamažu siaurėjanti ir žemėjanti į šiaurę, šiauriniame gale daugiau kaip 2 m žemesnė. Palei pietinį kraštą supiltas tiesus, 23 m ilgio, 1 m aukščio ir 20 m pločio pylimas, už kurio yra 5 m pločio ir 0, 5 m gylio griovys, skiriantis piliakalnį nuo priešpilio.
Priešpilis keturkampio plano, 23 m ilgio rytų – vakarų kryptimi ir 14 m pločio. Jo rytinis kraštas remiasi į Kartenalės II skardį, o vakarinis leidžiasi į griovą. Pietiniame krašte supiltas puslankio formos 36 m ilgio, 2 m aukščio ir 14 m pločio pylimas, už kurio yra 48 m ilgio, 9 m pločio ir 2 m gylio griovys.
Į pietus nuo priešpilio, aukštumos pakraštyje, 0,24 ha plote yra buvusi papėdės gyvenvietė. Piliakalnis, priešpilis ir papėdės gyvenvietės šiaurinė dalis apaugę mišku. Piliakalnio aikštelės rytinė dalis ir vidinio pylimo rytinis galas nuslinkę į Kartenalę II. Papėdės gyvenvietės pietinė dalis smarkiai suardyta arimų.
Istorija
Piliakalnis buvo Kačaičių kaimo žemėje. Kaimą panaikinus, buvo priskiriamas Baublių kaimui, o šiuo metu yra Kalno Grikštų kaimo šiaurės rytiniame pakraštyje.
Tomas Baranauskas ant piliakalnio lokalizuoja 1253 m. Kuršo vyskupo Henriko rašte minimą Ducinės (Duzene, Docene) pilį. Šią prielaidą daryti leidžia Lietuvos žemės vardyno anketoje minima Ducinė (🇬🇸) – 3,5 ha ariamos žemės sklypas šiaurinėje Kačaičių kaimo dalyje, abipus Kartenalės I upelio.
Vienas padavimas pasakoja, kad Pilalę supylė į Lietuvą įsiveržę švedai, kurie joje apsigyveno. Esą, persekiojami Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės ir skubėdami pasitraukti į Švediją, kariai piliakalnyje užkasę ir paslėpę daug auksinių ir sidabrinių pinigų ir kitokio prisiplėšto turto, o slėptuvių vietas pažymėjo plane. Vėliau šis planas buvo aptiktas ir į Lietuvą atvyko grupė švedų lobių ieškotojų. Tačiau tuo metu kilo didžiulis potvynis ir ištvinusi Minija nunešė visus tiltus. Tokiu būdu švedams nepavyko pasiekti Kačaičių piliakalnio, o užburtieji turtai pasiliko amžiams jo požemiuose.
Kiti pasakojimai mena, kad piliakalnyje vaidenasi, pasirodo įvairios šmėklos. Praeiviai ne kartą nakties metu matė iš Pilalės išjojančius ginkluotus raitelius, kurie nužvangėdavo šlaitais į pakalnę ir joje pranykdavo. Todėl sutemus keliauninkai vengdavo pro piliakalnį eiti ar važiuoti.
Lietuvos žemės reformos metu Petro Šniukšos ir Vlado Nagevičiaus rūpesčiu piliakalnis buvo išimtas iš mažažemiams dalinamos žemės plotų ir 1935 m. priskirtas Lietuvos šaulių sąjungos Kretingos rinktinės Budrių būrio globai.
Prasidėjus rytinio šlaito erozijai, XX a. į Kartenalės II upelį nuslinko apie ¼ piliakalnio aikštelės. Pagal inžinieriaus hidrotechniko Juozo Lukošiūno parengtą projektą 1993 m. ir 1997–1998 m. erozija buvo stabilizuota (darbus atliko Kretingos UAB „Damba“ ir UAB „Plungės lagūna“, finansavo Paminklotvarkos departamentas, Kultūros vertybių apsaugos departamentas).
Tyrimai
1959 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1966 m. – Istorijos institutas, 1984 m. ir 1987 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba, 1985 m. – Julius Kanarskas ir Valdemaras Šimėnas, 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras, 1993 m. – Julius Kanarskas. 1997 m. piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus atliko Rimantas Kraujalis.
1985 m. ir 1987 m. į pietus – pietryčius nuo priešpilio rasta papėdės gyvenvietės kultūrinio sluoksnio liekanų – arimo metu išverstų perdegusių židinių akmenų, degėsių ir anglių.
1993 m. nustatyta, kad aikštelės pylimas supiltas iš smėlio, o jo pagrindas buvęs sustiprintas stambiais akmenimis. Nuslinkusios aikštelės pakraščiuose kultūrinio sluoksnio nepastebėta.
Neintensyvus kultūrinis sluoksnis ir negausūs archeologiniai radiniai leidžia manyti, kad piliakalnis naudotas gynybos tikslams. Datuojamas I tūkstantmečiu – XIII a.
Igoris Šuvalovas
Igoris Šuvalovas (, g. 1967 m. sausio 4 d. Magadano srityje, Rusija) – Rusijos politikas, valstybės veikėjas, Rusijos Federacijos vyriausybės pirmasis vicepremjeras (nuo 2008 m. gegužės mėn.).
Biografija
1993 m. baigęs teisės studijas Maskvos universitete dirbo Rusijos URM, oligarcho Aleksandro Mamuto finansinėse įmonėse. 1997 m. pradėjo dirbti Rusijos federaliniame turto fonde, 1998–2000 m. šiam fondui vadovavo.
2000–2003 m. – M.Kasjanovo vyriausybės aparato vadovas, turintis federalinio ministro rangą (atsistatydino 2003 m. dėl konfliktų su premjeru). 2003–2008 m. I.Šuvalovas buvo Rusijos prezidento V.Putino padėjėjas, vėliau – prezidento administracijos vadovo pavaduotojas.
I.Šuvalovas laikomas įtakingiausiu žmogumi Rusijos vyriausybėje, vienu iš V.Putino režimo ramščių, jo „svarbiausiuoju maršalu“, „varikliu, atsakingu už viską“. Jam pavedama koordinuoti projektus, kurie svarbūs ne tik ekonomiškai, bet ir politiškai, kurie turi būti įgyvendinti laiku ir turi ideologinį pagrindimą: G8 susitikimo Sankt Peterburge organizavimas 2006 m., Eurazijos Sąjungos steigimas, APEC susitikimas Vladivostoke 2012 m., Tolimųjų Rytų socialinis-ekonominis vystymas, 2013 m. vasaros universiada Kazanėje, pasirengimas 2018 m. pasaulio futbolo čempionatui ir kt. 2009 m. jis paskirtas Rusijos Federacijos nacionaliniu koordinatoriumi NVS reikalams.
I.Šuvalovas – vienas turtingiausių žmonių vyriausybėje. Jo šeimos turtas vartinamas apie 220 mln. USD
Beržpelkis
Beržpelkis – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Liolių.
Beržtai
Beržtais vadinami kaimai Raseinių rajone:
Taip pat:
Tomas Kuzminskis
Tomas Kuzminskis (g. 1978 m. gegužės 24 d. Vilniuje) – Lietuvos kurčiųjų orientacininkas.
Biografija
1986–1989 m. mokėsi Baltarusijoje, Ašmenos kurčiųjų internato mokykloje, 1989–1994 m. – Vilniaus kurčiųjų internato mokykloje, 1994–1996 m. Vilniaus kurčiųjų amatų mokykloje, įgijo IV kategorijos staliaus pažymėjimą. 1998–2001 m. dirbo statyboje staliumi – statybininku, 2001–2002 m. Vilniaus baldų kombinato stalius – pakuotojas, 2002–2005 m. siuvimo įmonės ūkvedys.
Sportiniai pasiekimai
Vilniaus kurčiųjų sporto klubo „Gestas“ narys, nuo 2002 iki 2005 m. Vilniaus girdinčiųjų orientavimosi sporto ir turizmo klubo „Fiesta“ sporto klubo narys. Nuo 2011 m. Vilniaus girdinčiųjų orientavimosi sporto klubo "Ąžuolas" narys. Treneris – Jurgis Mertinas.
Hamatas
Hamatas – senovės Sirijos miestas, toje pačioje vietoje, kur dabar yra Hama. Taip pat vadinama šio miesto kontroliuojama siro-hetitų valstybė, egzistavusi apie XII – VIII a. pr. m. e.
Raida
Hamatas buvo gyvenamas jau nuo Neolito. Ši gyvenvietė buvo patogioje vietoje, įsikūrusi Oronto kilpoje, kas nulėmė jos saugumą. Svarbus miestas Oronto slėnyje šiaurėje buvo Karkaras, o pietuose - Kadešas (netoli dabartinio Homso).
II tūkst. pr. m. e. Hamato istorija nėra labai aiški. Greičiausiai čia viešpatavo Katnos karalystė. XVI a. pr. m. e. regionas buvo prijungtas prie Hetitų imperijos. Kuomet XII a. pr. m. e. iro imperija, čia susiformavo nepriklausoma Hamato valstybė, kontroliavusi visą Oronto aukštupį. Čia įsitvirtino aramėjų kalba ir aramėjų kilmės dinastija.
835 m. pr. m. e. karinę ekspediciją į Siriją surengė Asirijos karalius Šalmaneseras III. Tuometinis Hamato karalius Irhuleni suvienijo pajėgas su kitais Sirijos valstybių karaliais (Damasku, Izraeliu ir kitais) ir sugebėjo atsispirti Asirijos agresijai Karkaro mūšyje. Vėliau buvusių sąjungininkų vienybė žlugo, nes minimos tarpusavio kovos tarp Hamato ir Damasko.
743 m. pr. m. e. Hamathą užpuolė Asirijos Tiglat-Pileseras III, ir paėmė miestą 738 m. pr. m. e. Asirijai užėmus Hamatą, daug gyventojų buvo išžudyta arba ištremta, o kraštą ėmė masiškai kolonizuoti asirai. Po 720 m. pr. m. e. Hamato sukilimo, miestas buvo sudegintas, o brangenybės išvežtos.
Hamatas vėliau atsigavo tik IV a. pr. m. e., kaip helenistinis miestas Epifanėja.
Meidži laikotarpis
Meidži laikotarpis  – Japonijos istorijos laikotarpis 1868–1912 m., pavadintas pagal tuo laikotarpiu valdžiusio imperatoriaus Macuhito epochos devizą. Jis reiškia „apšviestas valdymas“. Laikotarpis pradėjo kokybiškai naują Japonijos istorijos periodą, kuomet šalis atsivėrė vakarams ir ėmė labai sparčiai vystytis. Jis glaudžiai susijęs su gausiomis vykdytomis reformomis, vadinamomis Meidži restauracija.
Laikotarpio prielaidos
1853 m. M. Perry vadovaujamas amerikiečių laivynas Japonijai pateikė ultimatumą, liepdamas atidaryti uostus. Šioguno valdoma šalis buvo priversta nusileisti – 1858 m. pasirašyta sutartis, kuria Japonija įvykdė kaikoku – šalies atidarymą.
Remiantis aplinkinių šalių patirtimi Japonija turėjo būti kolonizuota, tačiau vakarinių šalies provincijų – Sacuma ir Čiošiu samurajų iniciatyva čia buvo įvykdytos reformos (Meidži restauracija). 1864 m. prasidėjus sukilimui prieš šiogūnatą, 1868 m. sausio 3 d. sukilėliai įsiveržė į Kiotą ir paskelbė, kad atkuriama imperatoriaus valdžia. Į sostą sėdo mažametis imperatorius Meidži. Kitais metais imperatorius pervežtas į Edo miestą ir apgyvendintas pilyje. Nuo to laiko Edo įgijo naują pavadinimą – buvo pavadintas Tokijumi t. y. „Rytų sostine“.
Laikotarpio šūkiai
Meidži laikotarpyje labai paplito įvairūs šūkiai ir lozungai, kurie gana gerai atspindėjo to meto tendencijas. Tarp jų svarbiausi:
Visuomenė
1869 m. oficialiai likviduota keturių luomų sistema; netekę privilegijų samurajai nepasitenkino šizoku titulu, ne kartą sukilo. Tuo metu susiformavo toks reiškinys kaip ronin, t. y. samurajai be šeimininkų, besilaikantys garbės kodekso ir klajojantys po šalį. 1877 m. samurajai galutinai pralaimėjo ir įsiliejo į valstybės ir privačių firmų tarnautojų bei verslininkų sluoksnius.
Ekonomika
Agrarinė reforma likvidavo feodalinę žemėvaldos sistemą: žemė buvo perduota valstiečiams, ją buvo galima išpirkti už nominalią kainą, o vėliau ir parduoti. Prasidėjo intensyvi šalies industrializacija. Buvo statomi geležinkeliai, telegrafo linijos, importuojami ištisi fabrikai – vien 1868–1885 m. buvo pastatyta per 1300 įmonių. Japonai perėmė naujausias technologijas, samdė užsienio inžinierius ir specialistus, kurie apmokė darbininkus japonus. Sparčiai vystėsi privatus pramoninis sektorius, ypač po to, kai vyriausybė pusvelčiui pardavė valstybines karinės pramonės ir strateginius objektus. Tada susiformavo stambios oligarchinės grupės zaibatsu, dalis kurių („Mitsui“, „Mitsubishi“, „Sumitomo“ ir kt.) iki šiol yra tarp didžiausių Japonijos korporacijų. Chronologiškai kapitalizmo vystymasis Japonijoje sutapo su analogišku procesu Vokietijoje, Rusijoje, Italijoje, tačiau vyko daug sparčiau.
Teisė ir politinė sistema
Sparčiai, pasiremiant Vakarų šalių patirtimi, buvo modernizuojama politinė sistema, kuriama moderni teisė, remiantis vokiečių teisės tradicijomis. Spaudžiant samurajų kilmės intelektualams, su vokiečių teisininko Hermanno Roeslerio pagalba buvo sudaryta ir 1889 m. paskelbta kaip „imperatoriaus dovana“ konstitucija. 1889 m. konstitucija reikšminga pirmiausia tuo, kad buvo įtvirtintos piliečių demokratinės teisės ir laisvės ir padarytas svarbus žingsnis link atstovaujamos valdžios principo įgyvendinimo.
Panašiai kaip ir Vokietijoje, šalyje buvo sukurta kabinetinė sistema, kurioje imperatorius turėjo plačias vykdomosios valdžios galios, tarp jų ir teisę spręsti karo ir taikos klausimus, savo nuožiūra sukviesti, uždaryti, paleisti žemuosius parlamento rūmus. Ministrų kabinetas buvo atsakingas imperatoriui. Aukštutinius – perų rūmus sudarė imperatoriaus šeimos ir kitų aristokratiškų giminių atstovai. Iš tikro valdžią monopolizavo nedidelė lyderių grupė – vadinamieji genro. Rinkiminę teisę ribojo turto cenzas, kuris vėliau buvo mažinamas, o 1925 m. įvesta visuotinė rinkimų teisė vyrams.
Politinė raida
thumb|Seikanron debatai, 1877 m. paveikslas 1881 m. susikūrė Liberalų partija (Jiyūto), kurios nariai buvo daugiausia turtingi fermeriai, 1882 m. Rytų socialistinė partija.