cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kortevego–de Vryso lygtis
Lakso poros
Periodinių pradinių sąlygų atveju atspindžiu neturinčiu potencialų analogu yra baigtiniai juostiniai potencialai, kuriems Šrėdingerio operatorius turi baigtinį draustinių juostų skaičių. Periodiniai ir beveik periodiniai baigtinių juostų potencialai yra stacionarūs aukštesniųjų KdV lygčių sprendiniai.
Lagranžianas
KdV lygtis (1) yra Oilerio–Lagranžo lygtis (Euler–Lagrange equation) dinaminei sistemai su lagranžiano tankiu : kur.
Hamiltonianas ir integruojamumas
Antra vertus, būtent Hamiltono judėjimo lygčių forma leido įrodyti kai kurių kitų KdV netiesinių lygčiu integruojamumą.
Pasinaudoję funkcine išvestine, KdV lygtį galime užrašyti Hamiltono lygčių forma: iš kur seka, jog KdV yra hamiltoninė sistema su Hamiltono funkcija ir Puasono (Poisson) skliaustais funkcijoms  ir : KdV lygties integruojamumas seka iš to, kad bet kuriems m ir n, I_m, I_n = 0, kas leidžia įvesti kintamuosius – veikimą bei kampą. Hamiltono lygčiu forma (21) nėra vienintelė galima: specialiai parinkus Puasono skliaustus, bet koks iš tvermės dėsnių I_n gali būti Hamiltono funkcija.
Aukštesniosios KdV lygtys, τ-funkcija ir KdV hierarchija
Be klasikinės KdV lygties (1), galima nagrinėti aukštesnių erdvinių išvestinių lygtis. Esant pastoviems Puasono skliaustams ir laikant Hamiltono funkciją aukštesnės eilės tvermės integralu I_n, gauname vadinamąsias aukštesniąsias KdV lygtis – 5-osios, 7-osios, 9-osios ir aukštesniųjų eilių. Kiekviena šių lygčių taip pat pilnai integruojama ir turi analizinius sprendinius.
Kadangi visos KdV^{2n+1} turi tą pačią judėjimo integralų sistemą, kyla natūrali mintis vietoje kiekvienos atskiros KdV lygties išnagrinėti visą jų begalinį rinkinį – vadinamąją KdV hierarchiją.
Detaliau:
tebūnie Lakso operatorius tokios formos: čia funkcija priklauso nuo begalinių laikų  rinkinio ir parametro. Kiekvienam laikui t_n priskirkime savąjį hamiltonianą H_n: čia «+» reiškia neneigiamą operatoriaus L trupmeninio laipsnio dalį. Tada n-ąją KdV hierarchijos lygtį galime užrašyti taip: kai
Pirmoji šioje hierarchijoje (n=1) yra KdV lygtis. Ši lygtis duoda pavadinimą visai hierarchijai. Aukštesnių eilių hamiltonianai atitinka aukštesnių eilių KdV lygtis. Lygties (25) sprendiniai gali būti paskleisti parametro \varepsilon eilute: ir išreikšti per \tau-funkciją: čia \,\!(x,\,\!.
Istorija
KdV lygties istorija prasidėjo nuo Džono Skoto Raselo (John Scott Russell) 1834 metų eksperimentų (pav. 5), kurie stimuliavo teorinius lordo Relėjaus (Lord Rayleigh) ir Džozefo Businesko (Joseph Boussinesq) (maždaug 1870 metais) ir pagaliau Kortevego bei de Vryso (1895 m.) tyrimus [3]. thumb|pav. 5 Solitoninės bangos sužadinimas ir sklidimas.
Po to KdV lygtis buvo beveik nenagrinėjama, kol Zabusky (Zabusky) ir Kruskalas (Kruskal) 1965 m. skaitmeniniuose eksperimentuose pastebėjo, kad asimptotiniai KdV lygties sprendiniai suskyla į „solitonu“ rinkinį – aiškiai išreikštas atskiras pavienes bangas [10]. Be to, solitonai, praktiškai nekeisdami formos, pereina vienas per kitą (nors tai gali pakeisti jų padėtį). Jie taip pat pastebėjo sąryšį tarp KdV lygties ir anksčiau atliktų skaitmeninių Fermi (Fermi), Pastos (Pasta) ir Ulamo (Ulam) eksperimentų. Analizinis KdV lygties sprendinys, pasinaudojus ASUM, buvo rastas Gardnerio (Gardner), Grino (Greene) ir Miuros (Miura) 1967 m. [8].
Taikymai ir sąryšiai
KdV lygties sąryšis su kitomis matematinėmis, fizinėmis ir kitų gamtos mokslų problemomis pakankamai gausus ir turiningas. Be jau minėto sąryšio tarp vienmačių ilgų bangų KdV lygties sprendinių ir Fermi–Pastos–Ulamo skaitmeninių eksperimentų vienmatėse grandinėse esant netiesinei sąveikai, KdV lygtis apibūdina
KdV variacijos
Yra daugybė KdV lygties variacijų. Kai kurios pateiktos lentelėje:
Dvimačiu KdV lygties apibendrinimu yra Kadomcevo–Petviašvili (Kadomtsev–Petviashvili) lygtis [9].
Pastabos
Pastebėsime, kad dispersinis linearizuotas KdV lygties sąryšis atitinka dispersijos dėsnį, būdingą seklaus vandens artėjimui. Gilaus vandens artėjimui būdingas dispersinis sąryšis (žr. Dispersija (paviršinės vandens bangos)). Tai reiškia, kad gilaus vandens artėjime pavienės bangos evoliucinė lygtis skiriasi nuo KdV lygties, ir sklidimo metu keičiasi ne tik pavienės bangos profilis, bet ir jos evoliucinė lygtis.
Literatūra
[1]
[2]
[3]	Drazin, P. G. (1983), Solitons, London Mathematical Society Lecture Note Series, 85, Cambridge: Cambridge University Press, pp. viii+136, MR0716135, ISBN 0-521-27422-2
[4]	de Jager, E.M., On the Origin of the Korteweg–de Vries Equation, arΧiv:math/0602661
[5], 2 Parts, 967 pages
[6]	Kappeler, Thomas; Pöschel, Jürgen (2003), KdV & KAM, Ergebnisse der Mathematik und ihrer Grenzgebiete. 3. Folge. A Series of Modern Surveys in Mathematics [Results in Mathematics and Related Areas. 3rd Series. A Series of Modern Surveys in Mathematics], 45, Berlin, New York: Springer-Verlag, MR1997070, ISBN 978-3-540-02234-3
[7]	Lax, P. (1968), "Integrals of nonlinear equations of evolution and solitary waves", Comm. Pure Applied Math. 21: 467-490, doi:10.1002/cpa.3160210503
[9]	Takhtadzhyan, L.A. (2001), "Korteweg – de Vries equation", in Hazewinkel, Michiel, Encyclopaedia of Mathematics, Kluwer Academic Publishers, ISBN 978-1-55608-010-4
[11]	Janke. E.; Emde F.; Lösch F. (1960) „Tafeln höherer functionen“. B. G. Teubner Verlag, Stutgart.
2020 m. Lietuvos fechtavimo čempionatas
2020 m. Lietuvos fechtavimo čempionatas – Lietuvos fechtavimo federacijos organizuotas pajėgiausių šalies sportininkų fechtavimo čempionatas. Varžybos planuotos gegužės mėnesį, bet dėl COVID-19 pandemijos Lietuvoje buvo atidėtos į rugsėjį. Varžybos vykdytos tik fechtavime špaga. Olimpinės fechtavimo kardais ir rapyromis rungtys šalyje nevykdytos.
Akihiro Koike
Akihiras Koikė (Akihiro Koike; g. 1998 m. lapkričio 17 d.) – futbolininkas kilęs iš Japonijos, rungtyniaujantis saugo pozicijoje.
Karjera
Baigė Došišos Universitą. Žaidė šios įstaigos futbolo ekipoje.
FC Džiugas
2021 m. sezone atstovavo Telšių „Džiugui“. Japonui tai buvo pirmasis profesionalus klubas jo karjeroje.
Džiugas B ekipoje žaidė 2021 m. kovo 28 d. Antros lygos rungtynėse prieš Utenos Utenį ir pasižymėjo įvarčiu. Japonas išlygino rezultatą (1:1), o galutinė mačo baigtis 2:1 telšiškių naudai.
Debiutavo pagrindinėje komandoje 2021 m. balandžio 8 d. A lygos rungtynėse prieš Kėdainių „Nevėžį“. Pasirodė aikštėje 63 min. ir žaidė iki finalinio švilpuko.
2021 m. gegužės 23 d. LFF taurės turnyro pirmame etape, rungtynėse prieš Klaipėdos FM pelnė įvartį. Telšiškiai nugalėjo varžovus rezultatu 6:0. Japonas pasirodė po keitimo 46 min. iki finalinio švilpuko.
2021 m. rugsėjo mėnesį pranešta, kad dėl asmeninių priežasčių japonas paliko klubą.
Kirtimas prasilenkiant
Kirtimas prasilenkiant – šachmatų ėjimas. Tai yra specialus kirtimas pėstininku, kai vienos pusės pėstininkas paeina dvejais langeliais į priekį. Jei oponento pėstininkas stovėjo taip, kad būtų galėjęs kirsti jei ėjimas būtų tik vienu langeliu į priekį, jis gali kirsti ir atlikus ėjimą dviem langeliais į priekį. Galutinis rezultatas kertant yra toks pat kaip ir kertant per vieną laukelį paėjusį pėstininką. Šis kirtimas galimas kitu ėjimu, nekertant ši teisė prarandama.
Timothy Winter
Timotis Vinteras, dar žinomas kaip Abdalas Hakimas (, Shaykh Abdal Hakim Murad; g. 1960 m. Londone) – anglų rašytojas, islamo tyrinėtojas, sunizmo krypties atstovas, praktikuojantis musulmonas. Jis yra Ebrahimo koledžo ir Kembridžo musulmonų koledžo profesorius, Vulfsono koledžo teologijos ir religijos studijų direktorius, šeicho Zajedo islamo studijų lektorius Kembridžo universitete.
Kirtimas prasilenkiant
En passant taisyklė įvesta XV a. tačiau visur pripažinta buvo tik XIX a. pabaigoje
Timothy Winter
Biografija
Gimė architekto ir artistės šeimoje. Mokėsi nepriklausomoje Vestminsterio mokykloje, įsikūrusioje Vestminsterio vienuolyno teritorijoje. 1983 m. baigė arabų kalbos studijas Kembridžo universiteto Pembrouko koledže. Vėliau studijavo tradicinį islamą Al Azhao universitete Egipte. Trejus metus gyveno ir privačiai studijavo Džidoje (Saudo Arabija), kur vertėjavo, palaikė glaudžius ryšius su Habib Ahmad Mashhur al-Haddad ir kitais ulamos atstovais Hadhramaute Jemene.
1989 m. T. Vinteras grįžo į Angliją, praleido pora metų turkų ir farsi kalbų studijose Londono universitete. Nuo 1992 m. studijavo doktorantūroje Oksfordo universitete ankstyvosios Osmanų imperijos religinį gyvenimą. 1996 m. buvo paskirtas islamo studijų lektoriumi Kembridžo universitete.
Veikla
2009 m. padėjo įsteigti Kembridžo musulmonų koledžą (CMC), rengiantį britų imamus. Kūrė Kembridžo mečetės, talpinančios 1000 tikinčiųjų, projektą. Turi musulmonų stipendiatų Rytų Europoje, vadovauja „Sunos“ projektui, kuris išleido svarbiausius akademinius sunitų hadisų kolekcijų leidinius. Jis yra Musulmonų akademinio fondo sekretorius. Aktyviai verčia pagrindinius islamo raštus į anglų kalbą, įskaitant teologo Gazalio dvitomį „Ihya Ulum al-Din“. Jo akademiniuose leidiniuose yra daug straipsnių apie islamo teologiją ir musulmonų-krikščionių santykius, taip pat dvi knygos turkų kalba apie politinę teologiją. Jo apžvalgos, straipsniai pasirodo leidiniuose „The Independent“, „London Evening Standard“, „Daily Telegraph“, „The Times“, „Catholic Herald“, „Islamica“, „Zaman“, „Times Literary Supplement“. Jis taip pat redagavo „Cambridge Companion to Classical Islamic Theology“, parašė „Bombing without Moonlight“, kuris 2007 m. buvo apdovanotas Karaliaus Abdulos I premija už musulmonišką mintį. Prisideda prie BBC Radio 4 „Dienos minties“. T. Vinteras vienodai pasisako prieš skaldančią Vakarų užsienio politiką musulmonų pasaulyje ir Al-Qaeda ar vahabitų ekstremizmą.
Palapišiai
Palapišiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Šiluvos.
Istorija
XVI a. pab. minimas Palapišių kaimas.
Akihiro Koike
S. F. Int'l
2021 m. persikėlė į Taivaną, kur atstovavo Saturday Football International (S. F. Int'l). Ekipa žaidė Antrame divizione.
Biatlonas 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse – Kvalifikacija
Šis straipsnis aprašo 2014 m. žiemos olimpinių žaidynių biatlono kvalifikacijos taisykles.
Akihiro Koike
S. F. Int'l
Vėliau persikėlė į Tailandą, kur rungtyniavo Udon United klube.
Biatlonas 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse – Kvalifikacija
Kvalifikacija
Dvidešimt geriausiai 2012 m. pasaulio čempionate ir 2013 m. pasaulio čempionate pasirodžiusių šalių į olimpiadą galės deleguoti komandas. Dar 7-8 šalys į olimpiadą galės deleguoti tik po vieną sportininką.
Akihiro Koike
Atmosfera
2023 m. kovo mėn. tapo žinoma, kad japonas atstovaus FK Atmosfera.
Džagbubas
Džagbubas  – oazė ir gyvenvietė šiaurės rytų Libijoje, Libijos dykumoje, netoli Egipto sienos, patenka į Butnano savivaldybę. Kultūriškai ir geografiškai artimesnė Sivai Egipte negu Libijos gyvenvietėms. Oazė yra 15 m žemiau jūros lygio. Svarbus karavanų kelių mazgas. Auginamos datulės, javai, vaismedžiai, įrengta drėkinimo sistema.
Džagbubo gyventojai yra berberai, tačiau jau praradę savo kalbą. Svarbus musulmonų sanusių sufijų ordino religinis centras.
Tarptautinis Majamio autodromas
Tarptautinis Majamio autodromas (angl. Miami International Autodrome) – 2022 m. pastatyta lenktynių trasa Majamyje, JAV, „Hard Rock“ stadiono prieigose. Trasą sudarys 19 posūkių ir ji yra 5,41 km ilgio. Trasa buvo specialiai pastatyta 2022 m. sezono Majamio GP.
Džagbubas
Seniau Džagbube veikė sanusių teologinė mokykla, stovėjo rūmai. Iki 1925 m. oazė priklausė Egiptui, bet Libiją valdę italai sutartimi pakeitė sieną. 1931 m. italai pastatė spygliuotos vielos tvorą nuo pat Viduržemio jūros iki Džagbubo, kad atkirstų sanusių sukilėlius nuo vadovybės Egipte. 1940–1941 m. daugiau nei 3 mėnesius britai laikė apsiautę italų valdytą Džagbubą.
FK Čelik Nikšić
Nikšičiaus „Čelik“ – Juodkalnijos futbolo klubas iš Nikšičiaus.
Tarptautinis Majamio autodromas
Trasos dizaino darbai pradėti 2019 m., kai iš 75 trasos projektų buvo atrinkta 36. Lenktynes Majamyje buvo planuojama rengti 2021 m., tačiau vėliau jos buvo perkeltos į 2022 m.
FK Čelik Nikšić
Istorija
Klubo įkūrimo metais laikomi 1957-ieji. Yra žaidę Juodkalnijos Pirmoje lygoje.
Sezonai
Šaltiniai:
Palapiškės (Elektrėnai)
Palapiškės – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 10 km nuo Laičių.
Poso Koloradas
Istorija
Iki 1999 m. Poso Koloradas buvo departamento centru (vėliau perkeltas į Vilja Hajesą).
Palapiškės
Palapiškės – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Užuguosčio.
Maurits Cornelis Escher
Mauricas Kornelis Ešeris (, trumpiau − M. C. Esher, 1898–1972 m.) – XX a. Nyderlandų grafikas, iliustratorius, gobelenų, sienų raštų ir pašto ženklų dizaineris. Tai vienas iš garsiausių XX a. moderniojo meno grafikų.
Biografija
Mauricas Kornelis Ešeris gimė 1898 m. birželio 17 d. Leuvardene Olandijoje, vaikystę praleido Arnheme. Jo tėvas buvo inžinierius. 1919−1922 m. M. K. Ešeris mokėsi architektūros Dailės ir dekoratyviųjų menų mokykloje Harleme. Paskatintas mokytojo Samuel Jessurun de Mesquita, M. K. Ešeris perėjo mokytis piešimo ir grafikos. 1924 m. vedė Jetta Umiker, pora persikėlė į Romą Italijoje, kur gyveno iki 1935 m. Vasarą M. K. Ešeris keliaudavo po Italiją, piešdavo miestų vaizdus ir peizažus. Grįžęs į Romą juos perdirbdavo į grafikos kūrinius. Šiuose kūriniuose vienydavo vaizdus iš skirtingų matymo kampų, naudojo juodos ir baltos raiškius kontrastus. Su žmona M. K. Ešeris susilaukė trijų sūnų.
Dėl aštrėjančių politinių aplinkybių M. K. Ešeris 1935 m. persikėlė į Šveicariją, 1936 m. lankėsi antrą kartą Alhambros komplekse Ispanijoje (pirmą kartą 1922 m.), buvo paveiktas islamiško maurų plytelių dekoro raštų. Jo kūryba iš peizažų pasikeitė į tai, ką dailininkas pavadino „mentaliniais vaizdais“. Dar vėliau dailininkas persikėlė į Belgiją. Antrojo pasaulinio karo metu 1941 m. M. K. Ešeris grįžo į Nyderlandus, apsistojo Barno miestelyje, kuriame praleido likusį gyvenimą beveik iki mirties. M. K. Ešeris mirė 1972 m. kovo 27 d. Lareno miestelyje Nyderlanduose.
M. K. Ešeris tapo vienu iš garsiausių ir labiausiai reprodukuojamų XX a. grafikų. Jis kūrė realių objektų, pereinančių į kitus objektus, serijas („Metamorfozės“), optinės apgaulės efektus sukuriančius kūrinius, neįmanomų konstrukcijų vaizdus („Krioklys“, „Kylantys ir besileidžiantys“). Kūrė ksilografijas, graviūras, litografijas, mecotintas. M. K. Ešeris paliko 448 grafikos kūrinius ir daugiau nei 2000 piešinių, eskizų. Vienais geriausiai žinomų jo kūrinių yra „Reptilijos“ (1943), „Piešiančios rankos“ (1948), „Sąjungos ryšys“ (1956). 2002 m. Hagoje atsidarė Ešerio vardo muziejus.
San Pedras (Paragvajus)
San Pedras arba San Pedro de Ikuamandiju  – miestas vidurio Paragvajuje, 330 km į šiaurę nuo Asunsjono, 14 km į rytus nuo Paragvajaus upės, netoli Chechuji upelio; departamento centras. Pasiekiama keliais Ruta 3 ir Ruta 11. Žemės ūkio srities centras (galvijai, arkliai, matė, medvilnė, soja, vaisiai). Kokosų aliejaus gamyba, kasamas molis. Veikia universiteto padalinys. Yra Šv. Petro bažnyčia, kolonijinės architektūros pastatų.
Istorija
1786 m. gyvenvietę, pavadintą Villa San Pedro Apóstol del Ycuamandiyú, įkūrė Chosė Fereira ir Pedras Garsija Lakoisketa. San Pedras tapo svarbiu gynybiniu tašku nuo indėnų ir portugalų antpuolių.
Pavadinimas „Ikuamandiju“ aiškinamas esąs sudarytas iš „šulinys“ ir mandyju „medvilnė“.
FK Zabjelo
Zabielos „Zabjelo“ – Juodkalnijos futbolo klubas iš Podgoricos priemiesčio Zabielos.
Istorija
Klubo įkūrimo metais laikomi 1962-ieji. Kitados žaidė Juodkalnijos Antroje lygoje. Vėliau iškrito į trečią pakopą.
Sezonai
Šaltiniai:
Dovilė Dockaitė
Dovilė Dockaitė (g. 2003 m. gruodžio 12 d.) – Lietuvos futbolininkė, žaidžianti puolėjos pozicijoje. Atstovavo Lietuvos jaunimo rinktinėms, kviečiama į nacionalinę moterų futbolo rinktinę.
WU-17 rinktinė
2017 m. vasarą žaidėja buvo pakviesta prisijungti prie WU-17 rinktinės, kuri tais metais kovojo Lietuvos moterų futbolo A lygoje.
„Šešupės“ klubas
2019 m. atstovavo Vilkaviškio „Šešupės“ klubui. Ekipa rungtyniavo Pirmoje lygoje.
FC Gintra
2020 m. gruodžio mėn. pasirašyta sutartis su FC Gintra.
2021 m. pirmoje pusėje epizodiškai rungtyniavo „Gintros“ klubo pagrindinėje komandoje.
MFA Žalgiris
2021 m. vasarą persikėlė į Vilnių. Rungtyniavo MFA „Žalgiris“ gretose su šia ekipa tapo Lietuvos vicečempione.
FK Vilnius
2022 m. atstovavo Vilnius ir tapo viena iš startinės sudėties žaidėjų.
Friulų kalba
thumb|right|270px|Friulų kalbos paplitimas Europoje Friulų kalba (arba rytų retoromanų kalba, rytų ladynų kalba; savivardis:, lenghe furlane) – friulų tautos kalba, viena iš romanų kalbų. Paplitusi šiaurės rytų Italijoje istorinėje Friulio srityje – didžiojoje šiuolaikinio Friulio-Venecijos Džulijos regiono dalyje ir rytiniuose Veneto regiono rajonuose. Iš dalies friulų kalba išlikusi Lotynų Amerikos šalyse, anksčiau ji buvo vartojama ne viename Rumunijos regione, bet šiuo metu ten iš esmės išnykusi. Italijoje įteisinta kaip tautinės mažumos kalba.
Friulų kalbos vartotojų – apie 300 tūkstančių (2002).
Ilgą laiką kitų romanų kalbų ir tarmių atžvilgiu friulų kalbos padėtis buvo ginčytina, dabartiniuose romanų kalbų tyrimuose friulų kalba dažniausiai laikoma savarankiška. Klasifikuojant romanų kalbas dėl friulų kalbos vietos šiuo metu nėra vieningos nuomonės. Kai kuriomis struktūrinėmis ypatybėmis friulų kalba artima šiaurės italų kalboms, tačiau drauge matomi skirtumai ją lyginant net su venetų kalba. Friulų kalbos priskyrimas retoromanų grupei laikomas pasenusiu.
Friulų kalba susikaldžiusi į daugybę tarmių. Friulų tarmės grupuojamos į tris pagrindinius arealus: Karnijos, vakarų friulų ir vidurio–rytų friulų.
Rašyba vystosi nuo XIV a., daugiausia ji grindžiama italų kalbos normomis. Yra susidariusi bendrinė kalba, gyvuoja ilgalaikė literatūros tradicija, jos centrai – Udinės ir Goricijos miestai. Drauge friulų kalbos vartojimas dažniausiai apsiriboja žodiniu bendravimu, dėl to friulų kalba funkciškai nesiskiria nuo tarmės.
Klasifikavimo klausimai
1873 m. italų kalbininkas G. Askolis savo darbe nuodugniai pagrindė ladynų (retoromanų, ladynų ir friulų) tipo tarmių kalbinę vienovę, kurią jis visų pirma siejo su retų kalbos substratu. Drauge G. Askolis atkreipė dėmesį į ypatingą friulų tarmės padėtį kitų dviejų tarmių atžvilgiu ladynų areale. G. Askolio nagrinėtoms tarmėms (kalboms) terminą „retoromanų“ 1883 m. pirmą kartą pasiūlė romanistas T. Gartneris. Šiai kalbinei vienovei įvardyti, be „ladynų“ ir „retoromanų“, atskiruose darbuose buvo vartojami pavadinimai „Alpių romanų“ (E. Gamilšegas), „retofriulų“ (P. Bekas), „retoladynų“ (J. K. Miterucneris) tarmės arba kalbos ir „friulų–ladynų–kurvalų kalbų sąjunga“ (K. Šneleris). Nors G. Askolis ir T. Gartneris friulų kalbos aiškiai neįtraukė į retoromanų (ladynų) arealą, į friulų kalbą romanistikoje ilgam įsitvirtino požiūris kaip į retoramanų kalbos tarmę (arba retoromanų grupės kalbą). Tokį požiūrį palaikė, pavyzdžiui, J. Judas, V. fon Vartburgas, G. Rolfsas ir kiti romanų kalbų tyrėjai.
G. Askolio išsakytas požiūris, kad retoromanų, ladynų ir friulų tarmės (arba kalbos) yra struktūriškai vieningos, tarp romanistų buvo paplitęs XIX a. ir XX a. pirmojoje pusėje. Į retoromanų pogrupį buvo žiūrima kaip į pereinamąjį tarp galų–romanų ir italų–romanų kalbų, o, žvelgiant į didesnį junginį, įtraukiant dar ir istroromanų bei dalmatų kalbas, retoromanų kalbos buvo laikomos pereinamuoju kalbiniu arealu tarp vakarų ir rytų romanų kalbų. Sakykime, M. Bartolis, 1925 m. savo tyrime pagal leksinius skirtumus dalydamas romanų kalbas į archajiškas vakarų bei rytų ir naujoviškas centrines, friulų kalbą priskyrė centrinių romanų kalbų retoromanų pogrupiui. Dž. Treigeris, 1934 m. savo darbe vakarų romanų areale išskirdamas iberų–romanų, galų–romanų ir ladynų pogrupius, friulų kalbą jungė prie ladynų arba galų–romanų pogrupių.
Kartu ankstyvojoje romanistikoje buvo žinomas ir kitas požiūris, anot kurio friulų kalba esanti viena iš šiaurės italų kalbų, artima venetų kalbai. Vėliau šiam romanų kalbų klasifikavimo variantui buvo vis labiau pritariama. Pasak šio klasifikavimo, kuriame buvo atsižvelgta tiek į tipologinius panašumus, tiek į kalbų arealų geografinį artumą, friulų kalbą imta įtraukti į italų–romanų kalbų pogrupį arba, šio pogrupio ribose, į šiaurės italų kalbas drauge su ladynų, istroromanų ir šiaurinėmis (galų–italų ir venetų) kalbomis.
thumb|left|320px|Romanų tarmių ir kalbų Alpių regione ryšiai, grįsti [[Carlo Battisti|K. Batisčio tyrimais (vientisinėmis linijomis pažymėti ryšiai stipresni už pažymėtuosius brūkšnelių sekomis) ]] Plintantis požiūris į retoromanų kalbas kaip į glaudžiau susijusias su šiaurės italų kalbomis buvo lydimas retoromanų kalbų vienovės kritikos. Pavyzdžiui, K. Batistis teigė, kad retoromanų kalbos neturi bendro pamato, jos visos išsirutuliojo iš skirtingų liaudies lotynų kalbos tarmių, niekada tarpusavyje neturėjusių kalbinių kontaktų. Jo manymu, retoromanų kalbos – tai izoliacijos sąlygomis susidarusios konservatyvios šiaurės italų – lombardų (retoromanų) ir venetų (ladynų ir friulų) – tarmių formos. Friulų, retoromanų ir ladynų kalbas archajiškais šiaurės italų kalbų sistemos arealais taip pat laikė Dž. Pelegrinis, J. Krameris, E. Blaskas Fereras ir kiti romanistai. Tarp retoromanų ir šiaurės italų kalbų priešinimą kritikavusių kalbininkų buvo K. Batistis, K. Salvionis, E. Parodis. Friulų kalbą italų–romanų pogrupiui priskyrė K. Taljavinis ir G. Canjeris. K. Merlo, kaip ir G. Askolis, pabrėžė didelį friulų kalbos artumą dalmatų kalbai.
Šiuolaikinėje romanistikoje friulų kalba nepriskiriama retoromanų pogrupiui – toks klasifikavimas laikomas pasenusiu. Tačiau ne visi tyrėjai pritaria friulų kalbos įtraukimui į šiaurės italų kalbų pogrupį. Sakykime, Dž. Frančeskatas mano, kad friulų kalba tarp romanų kalbų užima izoliuotą padėtį net kaimyninės venetų kalbos atžvilgiu. Dž. Marketis friulų kalbą laiko savita romanų kalba, kuri susidarė Akvilėjos lotynų kalbos ypatingos atmainos pagrindu silpnai kontaktuodama su kitomis italų tarmėmis. Jo manymu, friulų kalbos savarankiškumas kaimyninių šiaurės italų kalbų ir tarmių atžvilgiu yra neginčytinas.
Friulų kalbą klasifikuoti tarp kitų romanų kalbų sudėtinga dėl to, kad friulų kalbai būdingos tiek vakarų romanų, tiek rytų romanų grupių ypatybės. Dar daugiau, Dž. Pelegrinis 1985 m. savo darbe pažymi, jog centrinėse ir rytų Alpėse, taip pat ir gretimose teritorijose, iš viso neįmanoma nubrėžti aiškių kalbinių ribų.
Šiuo metu klausimas dėl friulų, kaip ir ladynų bei retoromanų (anksčiau jungtų į vieną retoromanų grupę), kalbos vietos romanų kalbų klasifikacijoje faktiškai lieka atviras.
Nuo pat friulų kalbos tyrimų pradžios, kai ją dar buvo įprasta jungti į retoromanų pogrupį, likdavo neaišku dėl jos statuso – ar friulų kalba ir kitos retoromanų kalbos yra vieningos retoromanų kalbos tarmės, ar svarankiškos retoromanų pogrupio kalbos. Dabartiniai kalbininkai friulų kalbą laiko savarankiška kalbine sistema, šiuo atžvilgiu remdamiesi ikiromėninio Friulio substrato specifika, regiono romanizavimo ir Akvilėjos lotynų kalbos vystymosi sąlygomis, Friulio kalbinės padėties ypatumais viduramžiais ir friulų kalbos tipologinės struktūros savitumu (turėdami omenyje nedidelį kiekį kalbinių ypatybių, friulų kalbą jungiančių su retoromanų (romanšių) ir ladynų kalbomis).
Toliau išvardytos ypatybės friulų kalbą jungia su kitomis romanų kalbomis:
Arealas ir kalbos vartotojų skaičius
Friulų kalbos arealas – šiaurės rytų Italija, autonominis Friulio–Venecijos Džulijos regionas – Udinės, Goricijos ir Pordenonės provincijos. Iki XIX a. friulų kalba buvo vartojama ir dabartinės Triesto provincijos teritorijoje. Be to, keletas tūkstančių friulų kalbos vartotojų gyvena Venecijos provincijoje Portogruaro apyllinkėse, besiribojančiose su Friulio–Venecijos Džulijos regionu. Istoriškai šis regionas priklauso Friuliui, nuo 1838 m. priskirtas Venecijai, 1866–1923 m. pertvarkytas į atskirą Portogruaro rajoną, sudarytą iš 11 komunų ir įeinantį į Venecijos provinciją.
Vakariausiuose Friulio–Venecijos Džulijos ir piečiausiuose Adrijos jūros pakrantės rajonuose yra venetų kalbos arealo pakraščiai. Friulio pietuose, Venecijos įlankos pakrantėje drauge su friulų tarmėmis vartojamos venetiškos Monfalkonės, Marano, bizjakų (, nuo Sočos ir Rekos žemupių iki Kraso plynaukštės) ir gradiečių (Grado saloje ir Grado mieste) tarmės. Friulio šiaurėje yra vokiečių kalbos salų, šiaurės rytuose ir rytuose – slovėniškai kalbančių apylinkių. Šiaurinė friulų kalbos paplitimo riba eina Alpėmis, iš esmės sutapdama su Austrijos ir Italijos valstybine siena. Rytinė friulų kalbos riba eina lygia greta su Slovėnijos ir Italijos siena. Prie vakarinio friulų kalbos arealo šliejasi pereinamosios venetų–friulų tarmės, jų arialas vadinamas venetų–friulų amfizona. Daugybėje Friulio–Venecijos Džulijos rajonų venetų tarmės ištūmė friulų tarmes arba gyvuoja greta jų. Sakykime, vadinamoji kolonijinė venetų tarmės atmaina paplitusi dideliuose vidurio ir rytų Friulio miestuose – Udinėje, Goricijoje, Čividale del Friulyje, Červinjano del Friulyje. Šią tarmę šiuo metu išstumia italų kalba.
Dėl XIX a. vykusios friulų migracijos iki šių dienų Pietų Amerikoje, visų pirma Argentinoje, sutinkama friuliškai kalbančių kolonijų. Nuo XIX a. 9–ojo dešimtmečio friulai kėlėsi į Rumuniją, daugiausia į rytinius ir pietinius Karpatų bei Dobrudžos rajonus. Šiomis dienomis friulų kalbos salos Rumunijoje, galima sakyti, išnykusios.
Skirtingais apskaičiavimais, friulų yra apie vieną milijoną, o friulų kalbos vartotojų skaičius svyruoja nuo 200 tūkstančių iki 700 tūkstančių ir daugiau. Remiantis įvairiais apskaičiavimais, 1975–2002 m. friulų kalbos vartotojų buvo:
Sociolingvistiniai duomenys
Friulų kalba iš esmės vartojama tik buityje. Ji neatlieka kokių nors oficialių funkcijų, jai suteiktas tik tautinės mažumos kalbos statusas. Friulų kalbos vartotojai – daugiausia vidurinės ir vyresniosios kartos kaimo gyventojai. Iki neseno laiko friulų kalba buvo laikoma tik socialinių „apačių“ kalba. Nuo XX a. 9–ojo ir 10–ojo dešimtmečių išaugusi kaimo gyventojų gerovė bei jų kėlimasis į miestus pakeitė padėtį – friulų kalba vis mažiau siejama su jos vartotojų žemu socialiniu-kultūriniu statusu. Teritoriniu atžvilgiu friulų kalba geriausiai išlikusi kalnuotuose Karnijos regionuose.
Ilgą laiką oficialiojoje sferoje friulai vartojo lotynų kalbą – sakykime, lotynų kalba buvo valstybinė Akvilėjos patriarchate. Nuo 1420 m., Friulį įtraukus į Venecijos respublikos sudėtį, padidėjo venetų kalbos reikšmė. Goricijos friulams Austrijos viešpatavimo laikotarpiu oficiali buvo vokiečių kalba. Šiuo metu Friulyje visas oficialiosios kalbos funkcijas atlieka italų kalba. Pirmieji grynai friuliškai parašyti tekstai pasirodė XIV a. Iki XVI a. rašytinės kalbos variantas buvo orientuotas į Čividale del Friulio tarmę, nuo XVI a. – į Udinės tarmę. XVIII amžiuje susidarė atskira Goricijos raštų kalbos tradicija. Rašytinė bendrinė friulų kalba, vadinama koinė, arba centrine koinė, susidarė Udinės tarmės pagrindu XIX a. Iki pat Pirmojo pasaulinio karo friulų kalba buvo vartojama pamaldose. Šiuo metu bendrinė kalba vartojama žiniasklaidoje, 1952 m. bendrinė kalba kodifikuota, ją palaiko friulų inteligentijos dauguma. Matomas Udinės ir Goricijos bendrinės kalbos variantų panašėjimas. Drauge pastebimas Udinės gyventojų šnekamosios kalbos ir centrinės koinė skirtumų didėjimas, grožinės literatūros plėtojimas friulų tarmėmis, regionuose, visų pirma Vakarų Friulyje, friulų literatų neigiamas požiūris į bendrinę kalbą. Kodifikuotą friulų kalbos formą XX a. 9–ojo dešimtmečio pabaigoje sudarė K. Lamuela. 1996 m. Regioninė friulų kultūros ir kalbos taryba šią friulų kalbos formą patvirtino kaip oficialią. Vis dėlto vieningos bendrinės kalbos problema friulams tebeišlieka neišspręsta.
Įvairiais XX a. laikotarpiais požiūris į friulų kalbą, kaip ir į kitų tautinių mažumų kalbas, Italijoje kito. 1925 m. Italijoje buvo nutrauktas tautinių mažumų kalbų dėstymas. Nuo 1928 m. vienintele oficialia valstybės kalba buvo pripažinta italų, be to, pradėta italinti pavardes ir vietovardžius. Nuo 1931 m. uždrausta vartoti kitas kalbas, išskyrus bendrinę italų kalbą, taip pat ir tarmes. Po Antrojo pasaulinio karo dauguma draudimų buvo atšaukti. thumb|right|Dvikalbės kelio rodyklės friulų ir italų kalbomis Pagal 1954 m. Londono memorandumą, dalis Triesto laisvosios teritorijos (Julijos Krainos) buvo perduota Italijai. Venecijos–Džulijos regionas (Goricijos dalis ir Triestas) buvo sujungti su Friuliu ir ėmė sudaryti Friulio–Venecijos Džulijos sritį. 1963 m. Italijos vyriausybė regionui suteikė autonominį statusą. Friulų kalba oficialiai buvo pripažinta nacionalinės mažumos kalba. Nuo XX a. 6–ojo dešimtmečio friulų kalbos, kaip fakultatyvinio dalyko, imta mokyti 10–yje procentų valstybinių ir 80–yje procentų privačių pirmosios pakopos Friulio mokyklų (buvo dėstoma kartą per savaitę). Nuo 1974–1975 mokslo metų friulų kalba tapo pasirinktiniu mokomuoju dalyku 8–iuose procentuose antrosios pakopos mokyklų. 1987 m. buvo sudarytas dvikalbio ikimokyklinio ugdymo projektas. Ne viename Udinės provincijos mieste buvo įkurti valstybiniai dvikalbiai vaikų darželiai. 1993 m. priėmus regioninį įstatymą, friulų kalbos, kaip būtino dalyko, imta mokyti jaunesniosiose valstybinių mokyklų klasėse. Friulų kalba ir literatūra dėstomos Udinės ir Triesto aukštosiose mokyklose. Nuo 1919 m. Friulų filologijos draugija organizuoja kursus, kuriuose apmokomi mokytojai ir visi pageidaujantieji.
Vadovaujantis Europos Tarybos rekomendacijomis (1992 m. Europos regioninių ir mažumų kalbų chartija), 1999 m. Italijoje buvo priimtas įstatymas Nr. 482 „Dėl istorinių kalbinių mažumų apsaugos“. Šis įstatymas Italijoje numato albanų, katalonų, vokiečių, graikų, slovėnų ir kroatų kalbų bei kultūros apsaugą, taip pat gina prancūzų, frankoprovansalų, friulų, ladynų, oksitanų, sardinų kultūrą ir kalbas. Įstatymas įtvirtina ypatingą minėtųjų etninių grupių kalbų statusą. Taip pat buvo priimti regioniniai friulų kalbą ginantys teisiniai aktai, tarp jų – 1981 m. įstatymas, remiantis kalbos vartojimą švietime, leidybos ir kultūros srityse; dėl šio įstatymo padaugėjo mokyklų, kuriose mokoma friulų kalbos.
Kadangi vyrauja bendrinė italų kalba, Friulyje atliekanti visas oficialiosios – administravimo ir teisenos, mokyklinio ugdymo, žiniasklaidos, visų pirma radijo ir televizijos, – kalbos funkcijas, nuo XX a. antrosios pusės friulų kalbos vartojimas vis siaurėja. Pasak XX a.7–ojo dešimtmečio Udinės mokinių apklausos, 39 % jų namie kalbėjo friuliškai, 34 % – itališkai, 25 % – venetiškai. Šiomis dienomis friulų jaunimas labiau linkęs tarpusavyje bendrauti itališkai. Paskutiniais duomenimis, Udinės provincijos kaimuose namie friuliškai šneka 65,5 % gyventojų, o provincijos sostinėje friuliškai kalba tik 17 % miestiečių. UNESCO „Pasaulio kalbų, kurioms iškilusi išnykimo grėsmė, atlase“ friulų kalbos padėtis įvardijama kaip prasta. thumb|right|300px|Friulų kalba leidžiamo laikraščio „La patrie dal Friûl“ pavadinimo apipavidalinimas Tarp friulų dažniausiai pasitaiko friulų–italų ir friulų–venetų dvikalbystė, taip pat friulų–italų–venetų trikalbystė. Be šių, Friulyje sutinkami ir kitokie dvikalbystės bei trikalbystės deriniai (Friulio šiaurėje ir rytuose, kur kalbama vokiškai ir slovėniškai). Bendrine italų kalba arba vietine jos tarme šneka dauguma friulų kalbos vartotojų. Tačiau šiuo atveju abi kalbos nesusimaišo, italų kalbos įtaka friulų kalbai susijusi tik su išnykimu kai kurių kalbos ypatybių, kurias patys kalbos vartotojai, palyginti su italų kalba, suvokia kaip „itin friuliškas“. Venetų kalba daugiausia šneka vidurinės klasės atstovai dideliuose miestuose. Pasyviai venetų kalbą žmonės moka visoje Friulio lygumoje. Kartu venetų kalbos vartojimas šiuo metu siaurėja, tačiau venetų kalbos vartotojai pamažu pereina ne prie friulų, o prie italų kalbos. Veneto regione friulų kalba paplitusi tik kaimiškose vietovėse, Pordenonės ir Sačilės miestų apylinkėse, pačiuose miestuose kalbama venetiškai. Visoje teritorijoje, kur kontaktuoja friulų ir venetų kalbų paplitimo zonos, visų pirma Vakarų ir Pietų Friulyje, tarp jų matyti interferencija, dažnai pasitaiko kodų kaita.
Friulai pasižymi stipria tautine savimone, drauge pripažįsta savo priklausymą Italijos nacijai. Šiuolaikiniuose tyrimuose friulų kalba įvardijama tiek kaip tarmė, tiek kaip savarankiška kalba, žiūrint, kokiu atžvilgiu, lingvistiniu ar ekstralingvistiniu, šis idiomas nagrinėjamas. Friulų kalbininkų nuomone, nėra prasmės friulų idiomui nustatyti arba tik kalbos, arba tik tarmės statusą.
Prižiūrinčios institucijos: Regioninė friulų kultūros ir kalbos taryba; Regioninė friulų kalbos agentūra.
Tarmės
thumb|right|250px|Friulų kalbos tarmių žemėlapis
Išskiriami tokie friulų kalbos tarmių arealai:
Be to, friuliško tipo šnektos iki XIX a. buvo vartojamos Trieste ir Mudžoje, Mudžos šnekta gyvavo šiek tiek ilgiau. Abi šnektas išstūmė vadinamosios kolonijinės venetų šnektos. Friuliška Triesto šnekta vadinama tergestiečių šnekta (, Tergestas – senasis Triesto pavadinimas), o ją pakeitusi kolonijinė venetų šnekta vadinama tiesiog triestiečių šnekta. Friulų kalbai anksčiau priklausė ir italų–romanų grupės šnektos Istrijoje.
Esama ir kitokių friulų kalbos klasifikavimo variantų. Pavyzdžiui, „Kalbotyros enciklopedinio žodyno“ straipsnyje „Retoromanų kalbos“ minimos tokios pagrindinės tarmės: Udinės, Goricijos, rytų, kalnų friulų su Karnijos šnektų pogrupiu, vakarų (pereinamosios friulų–venetų tarmės) ir lygumų friulų.
Pagrindiniai friulų tarmių skiriamieji požymiai fonetikos, morfologijos ir leksikos lygmenyse:
Vidurio–rytų tarmėse (išskyrus Goricijos tarmę) turima fonologinė trumpųjų ir ilgųjų balsių priešprieša; uždarajame skiemenyje dvibalsių vienbalsinimas (pirminių liaudies lotynų balsių ę, ǫ vietoje); paplitusios žymimojo artikelio formos il / el, la / le, i, lis; paplitusi moteriškosios giminės daiktavardžių daugiskaitos galūnė -is ir t. t. Vidurio–rytų areale naujovėmis pasižymi Udinės ir Čividale del Friulio regionai, taip pat vidurio–pietų rajonai, čia įvyko, sakykime, tokie priebalsių pokyčiai: k’ > t͡ʃ; g’ > d͡ʒ; t͡ʃ > s, t͡s; d͡ʒ > z, d͡z. Goricijos tarmėje daug skolinių iš vokiečių ir slovėnų kalbų. Vakarų friulų tarmėms būdingas trumpųjų ir ilgųjų balsių priešpriešos nebuvimas; balsių ɛ, e > ej; ɔ, o > ou dvibalsinimas; moteriškosios giminės daiktavardžiams būdingos galūnės -a ir -as ir t. t. Vakarų friulų areale, patyrusiame stipriausią venetų kalbos įtaką, dėl daugybės specifinių fonetinių ypatybių savitumu išsiskiria Erto šnekta.
Iš friulų tarmių archajiškiausias Karnijos arealas, čia uždarajame skiemenyje būdingi balsių virsmai e > ej, o > ow; moteriškosios giminės vienaskaitoje paplitusi galūnė -a, moteriškosios giminės daugiskaitoje – galūnė -as ir t. t.
Dideli skirtumai, daugybe atvejų matomi tarp vienų ar kitų friulų tarmių, jų vartotojams netrukdo vieniems kitus suprasti. Ryškios tarminės ypatybės jaunosios friulų kartos kalboje šiomis dienomis pamažu nyksta.
Rašyba
Balsių ilgumui nurodyti vartojamas cirkumfleksas: â, ê, î, ô, û. Mokslinėje literatūroje šiam tikslui gali būti pasitelktas brūkšnelis: ā, ē, ī, ō, ū. Paprastuose tekstuose ilgumas žymimas tik galiniuose skiemenyse (lavôr 'darbas'), kitais atvejais cirkumfleksas nerašomas (voli /ˈvoːli/ 'akis'). Balsio praleidimas prieš tokiu pat balsiu prasidedantį žodį žymimas apostrofu: l’arbul '(šis) medis', l'ûf '(šis) kiaušinis'. Apostrofas vartojamas ir rašant klitikus: ’e va 'ji eina'. Kai kuriose grafikos sistemose apostrofas taikomas kai kuriems priebalsiams žymėti.
Kirtis žymimas graviu, bet tik tada, kai kirčiuojamas trečias skiemuo nuo galo: plàdine 'salotinė'. Be to, gravis vartojamas atskiriant homonimus: ju 'jų' – jù 'žemyn', da 'iš' – dà '(jis) duoda'. Mokomuosiuose tekstuose gravis rašomas virš vidurio žemutinio pakilimo balsių (è – ɛ, ò – ɔ), o akūtas – virš vidurio aukštutinio pakilimo balsių (é – e, ó – o).
Labiausiai friulų kalbos grafinės sistemos skiriasi žymint priebalsius. Sakykime, laikantis Friulų filologijos draugijos normų priebalsis /k’/ perteikiamas raidėmis c’ ir cj, /g’/ žymimas junginiu gj, fonemos /t͡ʃ/ /t͡s/ perteikiamos vienodai raidėmis z arba zz, fonema /ʃ/ žymima kaip s arba ss.
Istorija
Friulų kalbos istorijos periodizavimas nesudarytas, išskiriami tik Dž. Frančeskato pasiūlyti Friulio sociolingvistinės padėties istoriniai laikotarpiai: Ikiromėniniams gyventojams, tapusiems friulų substratu, priskiriami keltai karnai ir iš dalies venetai. Prieš juos Friulio teritoriją buvo apgyvendinę euganėjai, jų tautinė priklausomybė lieka neaiški. Venetai, vartotojai kalbos, sudarančios atskirą indoeuropiečių šeimos šaką, apgyvendino sritis aplink Friulį apie X a. pr. m. e., iš dalies išstūmę euganėjus nuo Adrijos pakrantės į Alpes, o pačioje teritorijoje, priklausančioje dabartiniam friulų arealui, aptinkama tik pavienių jų gyvavimo pėdsakų. V–III a. pr. m. e. ikikeltiškieji gyventojai migruojant karnams, arba galams–karnams, buvo asimiliuoti, dėl to susidarė venetų ir keltų kalbų arealai, čia egzistavę prieš pat pradedant vartoti lotynų kalbą. Retai, kurių kalba anksčiau klaidingai buvo laikoma pagrindiniu visų retoromanų kalbų substratu, Friulio srityse niekada negyveno.
Venetų ir keltų romanizacija prasidėjo II a. pr. m. e. 181 m. pr. m. e. romėnai įkūrė Akvilėjos koloniją, o 58–56 m. – Forum Julijų (Forum Iulii), dabartinį Čividale del Friulio miestą, pagal Forum Julijų sudarytas dabartinis Friulio istorinės srities pavadinimas. Akvilėja regione tapo lotynų kalbos ir romėnų kultūros, o vėliau ir krikščionybės, sklaidos centru. Keltai labai greitai (maždaug iki II a.) visiškai romanizavosi. Liaudies lotynų kalba, pasirodžiusi atsikėlus romėnų kolonistams, venetų ir karnų buvo išmokstama išlaikant kai kurias venetų ir keltų kalbų ypatybes, visų pirma leksines. Vis dėlto romanizacija vyko nevienodai intensyviai – sparčiau romanizavosi lygumų teritorijos ir romėnų municipijų apylinkės, o kalnų sritys ilgą laiką išliko keltiškos.
Tolesnė Friulio istorija susijusi su jo teritorijoje susidariusiomis barbarų valstybėmis, dėl kurių Friulio gyventojai buvo atskirti nuo likusių šiaurės rytų Italijos gyventojų romanų, ir tai paskatino friulų tautos bei kalbos formavimąsi.
Pirmosios žinios, kad Friulyje vartojama kalba pasižymi savais ypatumais, siekia IV a.: Jeronimas Stridonietis „Garsių vyrų knygoje“ užsimena, kad Fortunatianas Akvilėjietis, Akvilėjos vyskupas, Evangelijų paaiškinimus rašė liaudies kalba. Tikriausiai Akvilėjos lotynų kalba tuo metu gana stipriai skyrėsi nuo kitų liaudies lotynų kalbos tarmių ir klasikinės lotynų kalbos, todėl prireikė religinius tekstus aiškinti „kaimiečių kalba“ (sermone rustico).
VI a. į Friulį buvo įsiveržę vestgotai, hunai, ostgotai, jie padarė įtaką Akvilėjos lotynų kalbai, nors ir nežymią. Pavyzdžiui, gotų leksika sutinkama friulų viduramžių dokumentuose: taponado, triuva, furnit, ione, inflodra, tirar. Per barbarų antpuolius Akvilėja buvo sugriauta ir ilgam ištuštėjo, V a. srities centru tapo Forum Julijus, ilgainiui jo vardu imta vadinti visa sritis ir jos gyventojai.
568 m. Friulis drauge su daugybe kitų buvusios Romos imperijos žemių buvo užkariautas langobardų. Skirtingai nuo kitų barbarų genčių įsiveržimų, langobardai įsigalėjo ne kariaudami, o čia atsikeldami. Langobardai tapo aristokratais, friulai liko pavaldžiais, gausesnę visuomenės dalį sudarančiais, gyventojais. Langobardų karalystės laikotarpiu Friulyje apsigyvendavo bėgliai iš buvusios romėnų Noriko provincijos, ypač po to, kai VII a. pradžioje Friulis ištuštėjo dėl avarų antpuolio. VII–IX a. Julijos Alpėse ir lygumoje nuo Čividale del Friulio iki Pordenonės ėmė apsigyventi slavai iš Karantanijos.
Kitaip nei kiti įsibrovėliai, langobardai (per daugiau kaip 200 viešpatavimo metų) Friulio gyventojų kalboje paliko žymesnių pėdsakų. Iki VIII a. langobardai buvo išlaikę germanišką kalbą, tada perėmė vietinę romanų tarmę, oficialioji langobardų valstybės kalba buvo lotynų. Kadangi Friulio hercogystė iš tiesų buvo nepriklausoma valstybė, langobardų kalba labiau paveikė Friulio tarmę negu kitų šiaurės Italijos sričių romaniškas tarmes. Leksikoje atsirado, pavyzdžiui, tokių langobardiškų žodžių: baleon, bariglar, varis, breys, brege, spirona, castalt. Langobardų kalbos įtaka friulų fonetikai (galinių balsių nukritimas, šaknies balsių ilginimas) šiuolaikinėje romanistikoje neigiama.
left|270px|thumb|Friulis X a. pabaigoje 774 m. Langobardų karalystę nukariavo frankai ir ji ėmė priklausyti Karolio Didžiojo imperijai, jos teritorijoje buvo sudaryta Friulio marka (pasienio markgrafystė). Valdant frankams į romaniškas Friulio tarmes pateko šiek tiek frankiškų žodžių (lurap 'kekė, spurgas', rincho 'skridinėlis, žiedas', spana 'ilgio matas'). X a. Friulį nusiaubė vengrai ir į ištuštėjusias jo lygumas vėl ėmė keltis slavų kolonistai, jie paliko pėdsakų tik vietiniuose vietovardžiuose, iš esmės nepadarę įtakos romaniškoms Friulio tarmėms, išskyrus kai kurias rytų teritorijas, kuriose slavai friulų kalbą paveikė stipriai, o kai kuriose vietovėse slovėnai savo kalbą išlaikė iki šių dienų. Tikriausiai tuo laiku jau buvo susidariusi friulų tautinė savimonė, taip pat ir pagrindinės Friulio tarmių ypatybės, antraip, Dž. Markečio manymu, būtų sunku paaiškinti, kokiu būdu friulų tarmės sugebėjo ištirpdyti X a. Friulio lygumoje viešpatavusias slavų šnektas ir vėliau tris amžius atsilaikyti prieš vokiečių ekspansiją.
952 m. Otonas I Friulį atskyrė nuo Italijos ir prijungė prie Bavarijos (Šventosios Romos imperijos sudėtyje). Dž. Frančeskato ir F. Salimbenio nuomone, tai friulų kalbą atkirto nuo giminingų šiaurės Italijos idiomų ir būtent nuo tada friulų kalba ėmė vystytis nepriklausomai.
1077 m. Henrikas IV Friulį padovanojo patriarcho titulą priėmusiam Akvilėjos vyskupui, iškilo teokratinė patriarchatinė valstybė Tėvynė Friulis (Patria del Friûl), gyvavusi iki 1420 m. Ilgalaikis Friulio, kaip atskiros valstybės, politiškai nesusijusios su kitomis Italijos sritimis, egzistavimas padarė įtaką vietinių gyventojų savimonei, kultūrai ir kalbai. Romanų šnektas daugiausia vartojo šios valstybės valstietija, valdantysis sluoksnis iš esmės buvo germanizuotas. Šiuo laikotarpiu į friulų kalbą pateko daug vokiškų leksikos skolinių: gater (s. vok. kataro) 'grotos', 'aptvaras', stanga (s. vok. stanga) 'kartis', busar (s. vok. küssen) 'bučiuoti', briglo (s. vok. brittil) 'vadžios', cramar 'klajojantis prekeivis', licof / licouf (vok. Litcopf) 'pietūs', 'užkanda', latte (vok. Latte) 'šatra'.
300px|thumb|[[Akvilėjos patriarchatas|Akvilėjos patriarchato sienos 1378 m.]] Oficiali Akvilėjos patriarchato kalba buvo lotynų. Friulų kalba nebuvo rašoma, ji vartota buityje. Vis dėlto lotyniškuose tekstuose pasitaikydavo friuliškų žodžių, ankstyviausias rašytinis lotynų kalbos paminklas, kuriame gausu friuliškų tikrinių žodžių ir vietovardžių, – tai 1150 m. Akvilėjos kapitulos nutarimų rinkinio fragmentas. XIV a. rašytinių šaltinių, į kuriuos įtraukta friuliškų fragmentų arba kurie visiškai parašyti friuliškai, žymiai padaugėjo. Jiems priklauso įvairūs dokumentai: Udinės, Čividale del Friulio ir Džemona del Friulio iždininkų ataskaitos, dovanojimo raštai, notarų aktai ir pan. Gramatikos fragmentai ir friulų kalbos pratybų vadovas, kuriais naudojosi Čividale del Friulio notarų mokyklos mokiniai, leidžia spręsti, jog friulų kalba tuo metu buvo dėstoma kai kuriose Friulio mokymosi įstaigose. Antrojoje XIV a. pusėje pasirodė ir grožinių veikalų friulų kalba – tai dvi Provanso lyrikos dvasia parašytos baladės: Antonijo Porenconio Piruç myo doç inculurit ir Simonės di Vitorės Biello dumnlo di valor.
Laikotarpis nuo IX iki XIII a. susidarant friulų kalbos ypatybėms buvo lemtingas. XIV a. susiklostė į dabartinę friulų kalbos vidurio atmainą panaši kalba.
Akvilėjos liaudies lotynų kalbos pagrindu daugybę šimtmečių besiformavusioje friulų kalboje įvyko pokyčių, pavyzdžiui, junginių bj, vj, pj ir c prieš a palatalizacija.
Ilgas Friulio romaniškų tarmių raidos laikotarpis, kaip ir visų kitų romanų kalbų, pasižymi jų morfologiniu virsmu iš sintetinio į analitinį tipą. Friulų kalboje buvo prarasta linksnių sistema, išskyrus asmeninius įvardžius (friulų kalboje objektiniai įvardžiai ėmė dubliuoti subjekto raišką), išnyko bevardė giminė, kaip linksnių raiškos priemonės, susidarė prielinksnių ir vardažodžių deriniai, atsirado artikeliai, kilę iš lotynų kalbos parodomojo įvardžio ille 'tas' ir kiekinio skaitvardžio unu 'vienas'. Dažniausiai šiuos pokyčius friulai buvo paveldėję jau iš liaudies lotynų kalbos. Friulų kalboje susiklostė du vardažodžių daugiskaitos darybos būdai: vienas su galūne -s – iš lotynų kalbos galininko, kitas – su balsio rodikliu – iš lotynų kalbos vardininko. Kaip ir šiaurės italų tarmėse, friulų kalboje įvyko veiksmažodžio sistemos pokyčių, pavyzdžiui, veiksmažodžio formos sudarymas su asmenį ir skaičių rodančiu būtinu bekirčiu įvardžiu; klausiamojo asmenavimo įforminimas specialia fleksija; daugianarių sudėtinių būtųjų laikų daryba, šie laikai rodo ankstesnį laiką už bet kuriuo kitu būtuoju laiku nusakomąjį. Taip pat friulų kalboje susidarė nestandartinė keturis laikus turinti tariamosios nuosakos forma; dėl daugianarių sudėtinių formų išsiplėtė konjunktyvo sistema – dėl daugianario sudėtinio preterito ir daugianario sudėtinio pliuskvamperfekto; kaip savarankiška nuosaka, susidarė optatyvas; kaip ir kitose romanų kalbose, išnyko būsimasis laikas, jį pakeitė sudėtinės modalinės konstrukcijos ir t. t. Sintaksės konstrukcijose veiksnys ėmė dubliuotis, kaip ir šiaurės italų tarmėse, specialiais klitiniais įvardžiais.