cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šešuolėlių II dvaras
Šešuolėlių II dvaro sodybos fragmentai išlikę Antrųjų Šešuolėlių kaime Širvintų rajone, Zibalų sen. Fragmentai įtraukti į Kultūros vertybių registrą, unikalus objekto kodas. Išlikę pastatai (ponų namai, oficina, du svirnai, kalvė ir kt.) nerestauruoti, patenkinamos arba blogos būklės. Parko fragmentų teritorijoje yra tvenkinys, iš rytų pusės ją juosia Širvintos upė, į slėnį reljefas leidžiasi terasomis. Išretėjusiuose medžių masyvuose vyrauja klevai, pavieniai medžiai centrinėje parko dalyje – ąžuolai.
Istorija
Šešuolėlių II (anksčiau vadintų Šešuoliais) dvaras minimas XVIII a. pab., kuomet priklausė Šumskams. Šiems prasiskolinus, XIX a. pr. parduotas Jasienskiamas. Jie dvarą perstatė į mūrinį. Po Antrojo pasaulinio karo nacionalizuotas, priklausė Šešuolėlių tarybiniam ūkiui. Atgavus Nepriklausomybę ūkiniai pastatai privatizuoti, gyvenamieji priklauso savivaldybei.
ZW
ZW gali reikšti:
Šniponys
Šniponys – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Žemųjų Viesų.
Klecko rajonas
Klecko rajonas – rajonas pietų Baltarusijoje, Minsko srities pietvakarinėje dalyje. Administracinis centras – Kleckas.
Gyvenvietės
thumb|left|Apylinkių žemėlapis
Yra vienintelis miestas – Kleckas.
Dimitras Chaleckis
Dimitras Chaleckis (apie 1550  – 1598 m.) – ATR ir LDK valstybinis veikėjas, Lietuvos didysis ginklininkas (1581–1588), Lietuvos didysis iždininkas (1590–1598), ATR seimo maršalka (1589).
Biografija
Grafas iš Lietuvos-Rusijos bajorų Chaleckių giminės, Chaleckių herbo savininkas. Tėvas - Ovručo seniūnas Josifas Michailovičius Chaleckis (1551–1553).
Valstybinę veiklą pradėjo kaip karaliaus Stepono Batoro dvariškis, šio 1579 metų spalį paskirtas Lietuvos didžiuoju ginklininku. 1582 metais vykdė mokesčių, patvirtintų ATR seime, rinkimą.
Stepono Batoro valdymo metu gavo pirmas seniūnijas, užmezgė glaudžius ryšius su galingos Sapiegų giminės atstovais, o bekaralystės metu ir su Radvilomis. 1587 metų lapkritį buvo Vilniaus suvažiavimo maršalka, kuriame lietuviai išrinko jį pasiuntiniu nuo LDK į elekcinį seimą Krokuvoje Žygimanto išгinkimui Lenkijos karaliaus Sostą.
Ten gi buvo paskirtas Lietuvos dvaro paiždininkiu. 1589 metais buvo išrinktas pacifikacinio seimo maršalka, užbaigusį bekaralystės laikotarpį.
1590 metų balandžio 4 d. tapo Lietuvos didžiuoju iždininku ir Lietuvos didžiuoju raštininku. Aštuonerių metų bėgyje užsiėmė aktyvia veikla privedant prie tvarkos kunigaikštystės finansus. Jau 1590 metų spalį pateikė pasiuntiniam memorialą, apimantį visas išlaidines ir pajamines valstybės biudžeto dalis, nurodant trūkumus. Dmitrijaus Cheleckio veiklos metu būnant iždininko poste, biudžetas buvo pakankamai užpildytas. Karaliui, reikalui esant sėmė iš jo reikalingas lėšas, o po grafo mirties buvo galima iš jo paimti iki šimto tūkstančių auksinų.
1595 metais įėjo į pasiuntinybės sudėtį derybose su Osmanų imperija. Kartu su Radvilomis dalyvavo mūšiuose su Nalivaiko kazokais, kurie už tai ištuštino jo Mogiliovo seniūniją ir asmeninius dvarus.
1596 metais seime buvo išrinktas komisaru, išspręsti ilgalaikį ginčą dėl sienų tarp LDK ir Lenkijos karalyste, tų pačių metų lapkritį kartu su Leonu Sapiega ir Mikalojumi Radvila buvo karaliaus komisaru Bresto sinode, užsibaigusiu Bresto unijos sudarymu. Gimęs stačiatikiu, grafas 1591 metais perėjo į katalikybę.
Už nuopelnus ATR Zigimantas III Vaza apdovanojo Dimitrą Chaleckį daugeliu sklypų ir privilegijomis. Jis savo rankose sutelkė šešias seniūnijas, tame tarpe Bresto, valdė namus ir dvarus Vilniuje ir Gardine, be to, ėmė už pasižadėjimą turtingų lietuvių žemes.
1591 metais karalius jam davė sutikimą pastatyti nuosavą koplyčią prie Gardino bažnyčios šeimos kapams.
Šeima
1582 metais vedė Reginą Dibovską, su kuria turėjo 4 sūnus, iš jų labiausiai žinomi:
Pela (Graikija)
Pela (🇬🇷) – senovinis miestas, buvęs Graikijos šiaurėje, Makedonijos krašte, prie Edesos, ties dabartiniu Pelos kaimu. Makedonijos karalystės sostinė. Seniau Pela buvo uostas prie Termos įlankos, bet laikui bėgant upių sąnašos atskyrė miestą nuo jūros.
Istorija
Vietovė gyvenama nuo gilios senovės. Pelos miestą pirmą kartą V a. pr. m. e. mini Herodotas. Iš Aigų sostinę į šią gyvenvietę 399 m. pr. m. e. perkėlė Makedonijos karalius Archelajas. Jis siekė Pelą paversti heleniškosios kultūros centru (Aigai liko religiniu centru). Į Pelą buvo pakviestas žymiausias to meto dailininkas Zeuksis, poetas Timotiejus Miletietis. Pasak Ksenofonto, nuo IV a. pr. m. e. Pela buvo didžiausias Makedonijos miestas. Labiausiai klestėjo valdant Kasandrui bei Antigonui II.
1914 m. pradėti archeologiniai tyrinėjimai. Rasti rūmų, pirčių, visuomeninių pastatų pamatai, mozaikos, archeologiniai dirbiniai, vertingas įrašas senovės makedonų kalba.
Šniukoniai
Šniukoniai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Pakalniškių.
Riccardo Castellani
Rikardas Kastelanis (, 1910 m. vasario 26 d. Bodensdorfas, Austrija-Vengrija – 1977 m. balandžio 21 d. Barčisas, Italija) – friulų poetas.
Biografija
R. Kastelanio vaikystė ir jaunystė glaudžiai susijusi su Karnija. Pirmojo pasaulinio karo metais jo tėvas, prekiavęs mediena Austrijoje, Vila Santinoje, Karnijoje, atidarė smuklę, o Inviline lentpjūvę. 1921 m. potvyniai tėvo verslui pridarė nuostolių ir šeima buvo priversta išvykti į San Floreano di Kazarsą, o 1924 m. apsigyveno Kazarsoje. Paauglystėje R. Kastelanis buvo dailidės mokinys ir dirbo įvairius darbus, kol įsidarbino įmonėje, kurioje dirbo ir tėvas. R. Kastelanio mokslai buvo fragmentiški, tačiau, kaip savamokslis, R. Kastelanis ugdymuisi skyrė daug pastangų ir 1935 m. Katerinos Perkoto institute Udinėje išlaikė magistrantūros egzaminus. Tapo pradinių klasių mokytoju. 1948 m., jau vedęs ir turėdamas tris vaikus, Urbino universitete įstojo į kalbų fakultetą. Mokslinį laipsnį gavo 1956 m., o nuo 1962 m. vidurinėse mokyklose dėstė vokiečių kalbą.
Alan Brusini
Alanas Bruzinis (, 1923 m. balandis, Tričezimas, Udinės provincija, Italijos karalystė – 2014 m. rugpjūčio 15 d. Udinė, Italija)  – friulų literatas.
Biografija
A. Bruzinio tėvas Domenikas ir motina Atilija Tričezime turėjo užeigą-konditeriją, tėvas buvo geriausias šios vietovės konditeris. A. Bruzinis mokėsi Tomadinio muzikos institute, du kursus studijavo Venecijos konservatorijoje ir vieną Padujoje, todėl galėjo dėstyti. A. Bruzinis padėjo tėvui konditerijoje ir įnešė savo indėlį į šeimos verslą, Bruzinių baras Tričezime dirbo ir jo mirties dieną. 1960 m. vedė Mariją Luizą Sormani, su ja susilaukė dukterų Karlos ir Atilijos.
Kūryboje didelį dėmesį skyrė Friulio istorijai, rašė poeziją, apsakymus ir romanus, aprašė gimtojo Tričezimo gyvenimą. Tekstuose kolektyvinė atmintis papildyta veržlumu ir literatūrine patirtimi, kurią jis kaupė daugiau kaip penkiasdešimt metų. A. Bruzinis buvo tapęs aplinkos, kurioje gyveno ir dirbo, etalonu.
Sulaukęs 91 metų mirė Udinėje.
Pelėdų kalnas
Pelėdų kalnas (dar žinomas kaip Ąžuolų kalnas) – kalva ir parkas Kaune, Žaliakalnyje, taip vadinamas dėl parką juosiančią tvorą puošiančių skulptoriaus Vinco Grybo sukurtų pelėdų skulptūrų.
Istorija
Besiplečiantis Kauno miestas XIX a. pradžioje pasiekė Ąžuolų kalną, kuriame įsikūrė to meto inteligentai: dailininkai Vladas Didžiokas, Barbora Didžiokienė, Jonas Šileika, skulptorius Juozas Zikaras. Lietuvai paskelbus nepriklausomybę 1918 m. dailininkui Justinui Vienožinskiui nurodyta rasti vietą Kaune meno mokyklos steigimui, jo rekomendavimu Ąžuolų kalne 1922 m. pradėta statyti Kauno meno mokykla. 1924 m. skulptorius Vincas Grybas mokyklos sklypą juosiančiai tvorai papuošti sukūrė pelėdų skulptūras, dėl kurių vėliau ir visas kalnas imtas vadinti Pelėdų kalnu.
1962 m. ant kalno įrengtos valstybinio taikomosios dailės susivienijimo „Praktika“ dirbtuvės, 2014 m. nupirktos bendrovės „REES investicija“, planavusios buvusiose dirbtuvėse įrengti loftus su kūrybinėmis dirbtuvėmis. Kauno kolegija prieštaraudama šiam veiksmui inicijavo peticiją dėl Pelėdų kalno vientisumo išsaugojimo.
2001 m. kovo 13 d. Kauno meno mokyklos pastatų kompleksas kartu su jame esančia tvora su pelėdų skulptūromis įrašytas į LR Nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą. 2003 m. spalio 9 d. paskelbtas kultūros paminklu. 2007 m. birželio 19 d. LR Vyriausybės nutarimu įrašytas į Valstybinės reikšmės istorijos, archeologijos ir kultūros objektų sąrašą.
Egersunds IK
Egersunds Idrettsklubb, o trumpiau Egersunds IK, arba tiesiog EIK – Norvegijos futbolo klubas iš Egersiundo.
„Idrettsparken“ stadionas talpina 1 924 žiūrovus.
Istorija
Klubas įkurtas 1919 m. spalio 16 d. Pastaruoju metu žaidė 2. divisjon (Antrame divizione), trečioje pakopoje.
Doilz Delaitas
Ilgai manyta, kad aukščiausias šalyje yra už 35 km esantis Viktorijos kalnas. 1989 m. kalnas pavadintas Artūro Konano Doilio knygos „Dingęs pasaulis“ motyvais. 2007–2008 m. kalno viršūnę pasiekė jungtinė Belizo-Gvatemalos-Vokietijos ekspedicija.
Linderhofo rūmai
Linderhofo rūmai  – Bavarijos karaliaus Liudviko II buvusi rezidencija, dabar muziejus, Vokietijoje, Bavarijos pietinėje dalyje, Etalio savivaldybėje esančiame Grasvangtalio slėnyje (Graswangtal). Šie rūmai yra mažiausi iš trijų Liudviko II statytų rūmų ir vieninteliai, kurie užbaigti (1878 m.) jam gyvam esant. Linderhofo rūmai ir parkas laikomi vienu įspūdingiausių ir meniškiausių XIX a. rūmų ansamblių.
Liudviko II idėjos ir svajonės
Bavarijos karalius Liudvikas II buvo įtikėjęs, kad karalystė – tai Dievo skirta dovana, dėl to jam buvo labai sunku susitaikyti su mintimi, jog iš tiesų jis tėra konstitucinis monarchas, turintis teises ir pareigas, ir visai nedidelę veiksmų laisvę. Todėl Liudvikas II, pasitelkdamas įvairius architektūrinius, dizaino sprendimus, mokslo ir technikos naujovių teikiamas galimybes, susikūrė savo realiam gyvenimui priešingą – fantazijom ir iliuzijom prisodrintą pasaulį, kuriame galėjo jaustis toli nuo realybės – tikru karaliumi. Per kelis statybos etapus 1870–1886 m., talentingų meistrų dėka, Linderhofo rūmuose „Pasakų karaliumi“ (das Märchenkönig) pramintas Liudvikas II įgyvendino savo idėjas ir įrengė fantasmagoriškas erdves, tuo laikmečiu neturėjusias analogų. Rūmų pastatas suprojektuotas antrojo rokoko laikotarpio stiliumi. Fasadas gausiai puoštas ornamentais, interjeras pasižymi prabanga: auksu, veidrodžiais, sienas dengiančiais gobelenais ir paveikslais, aksomu ir šilku, krištolinais šviestuvais, lazuritu, malachitu, porcelianu ir daugybe kitų turtų. 1863–1886 m. Linderhofo rūmų statybai iš viso išleistos 8 460 937 markės. Linderhofas laikomas mėgstamiausiais Liudviko II rūmais, kuriuose jis apsistodavo bene dažniausiai.
Istorija
Linderhofo rūmų vietoje iš pradžių stovėjo paprastas, 1790 m. pastatytas ūkinis pastatas, priklausęs girininkijai. Tai buvo regionui būdingas medinis namas, suręstas ant akmeninio pamato. Šis namas XIX a. viduryje, valdant Bavarijos karaliui Maksimilianui II (Maximilian II. Joseph), buvo paverstas medžioklės nameliu. Tikrasis Linderhofas buvo kaimyninis, Etalio vienuolynui priklausęs ūkis, kurio teritorijoje ir stovėjo medžioklės namelis. Po kurio laiko Maksimilianas II įsigijo ir aplinkines žemes. Liudvikui Linderhofo apylinkės buvo pažįstamos nuo ankstyvos jaunystės, kai jis lydėdavo savo tėvą į medžioklę Bavarijos Alpėse. Mirus tėvui, Liudvikas II medžioklės namelį  (dar kitaip vadintą „Karališkuoju nameliu“) norėjo tik šiek tiek praplėsti, tačiau, vykstant statyboms Linderhofo vizija kito ir, įgyvendinus galutinį projektą, girininkijos vietoje iškilo Linderhofo rūmai. Liudvikas II buvo karūnuotas 1864 m., būdamas vos 18 metų amžiaus. Nuo 1868 m. jaunasis karalius ėmė įgyvendinti savo svajones – jis troško toliau nuo sostinės Miuncheno pastatyti kelias naujas pilis. Susidomėjimas Viduramžių riterių kultūra ir žavėjimasis kompozitoriaus Richardo Vagnerio muzikinėmis legendomis pirmiausiai jį paskatino imtis Noišvanšteino pilies projekto. (Ši pilis buvo pradėta statyti 1869 m. ir neužbaigta, tačiau, praėjus vos trims savaitėms po Liudviko II mirties, ji atverta lankytojams.) 1867 m. karalius pradėjo tyrinėti Prancūzijos absoliučių monarchų, karalių Liudviko XIV, Liudviko XV ir Liudviko XVI dvarų materialinę kultūrą. Šiame kontekste Liudvikas II sumanė Grasvangtalio slėnyje, netoli jo tėvo medžioklės namelio, pastatyti rūmus pagal Versalio rūmų pavyzdį. Jie turėjo visiškai atitikti Prancūzijos Burbonų dinastijos karalių rūmų stilių. Iš pradžių šis projektas vadinosi „Meicost-Ettal“ – tai citatos „L'État, c’est moi“ („Valstybė – tai aš“), priskiriamos Prancūzijos „Karaliui Saulei“ Liudvikui XIV (1638–1715 m.), anagrama. Tačiau pasirodė, kad slėnis yra per siauras planuotiems rūmams statyti, todėl jiems parinko kitą vietą. Galiausiai 1878 m. Versalio rūmų kopija buvo pradėta statyti Kimo ežero (Chiemsee) Vyrų (Herreninsel) saloje. Jie pavadinti Neues Schloss Herrenchiemsee rūmais ir niekada nebuvo užbaigti. Šiuo metu daugelis iš jų menių yra atviros turistams.
Kitas planas – Linderhofo slėnyje statyti didingus bizantiškus rūmus, taip pat pasirodė neįgyvendinamas atokioje vietovėje. Kaip alternatyva kilo idėja susikurti jaukią nedidelę laisvalaikio rezidenciją, analogišką Liudviko XIV 1678 m. Prancūzijoje, netoli Versalio, pastatytam Marly rūmų (pranc. Château de Marly) kompleksui, kurį sudarė paviljonų grupė.
Pirmiausiai, 1869 m., jaunasis Bavarijos karalius pavedė pertvarkyti medžioklės namelio Grasvangtalio slėnyje interjerą ir pritaikyti jo reikmėms. Vėliau, 1870 m., architektui Georgui Dolmanui (Georg von Dollmann) Liudvikas II pavedė išplėsti pastato rytinį sparną į šiaurės pusę. Pagal tuometinį sumanymą šis priestatas turėjo susilieti su medžioklės nameliu ir tapti vientisu statiniu. Viršutiniame aukšte buvo įrengta ovalo formos pagrindinė patalpa, sujungta su dviem pasagos formos prieškambariais, kas buvo būdinga to laikmečio baroko architektūrai. Tačiau pastato fasadas kol kas neatspindėjo baroko stiliaus; jo kaimiškame eksterjere nebuvo jokių užuominų apie pretenzingą interjero puošnumą. Tačiau, dar tebevykstant statybos darbams, buvo persigalvota ir galutinė viso pastato vizija pakito. 1871 m. buvo pristatytas antras sparnas, simetriškas pirmajam, o tarpusavyje jie sujungti miegamuoju – taip naujieji priestatai įgavo U formą. Miegamajame prie pietinės sienos stovėjo puiki lova, o pro langus atsivėrė vaizdas į šiaurę, į kalnų šlaitą. Į naujus priestatus buvo galima įeiti nepriklausomai nuo „Karališkojo namelio“ – iš vidinės kiemo pusės per naujus medinius laiptus buvo galima patekti tiesiai į vakarinį sparną. „Karališkasis namelis“ buvo tarsi apglėbtas iš šonų ir tapo pertekliniu objektu, tačiau Liudvikas II vis dar buvo emociškai prie jo prisirišęs, todėl nenorėjo nugriauti. miniatiūra|Linderhofo rūmai Grasvangtalio slėnyje. 1873 m. vasario mėn. statybos darbai atnaujinti ir Karališkoji vila buvo apjuosta rokoko stiliaus akmeniniu fasadu, o taip pat perdengtas jos stogas. 1874 m. „Karališkasis namelis“ buvo nugriautas ir perkeltas maždaug už 200 metrų į vakarus nuo rūmų, o jį perstatant buvo atkurta ankstesnė, Maksimiliano II medžioklės namelio, išvaizda ir interjeras. Tuščioje erdvėje iškilo naujas, pietinis rūmų sparnas ir nuo to laiko Linderhofas sudaro vientisą rūmų kompleksą. Visi karaliaus apartamentuose įrengti kambariai yra pereinami, simetriški, įrengti enfilados principu – durų angos yra tiksliai viena priešais kitą. Pietinė pastato dalis buvo baigta įrenginėti 1876 m. Prie jos pristačius vestibiulį, įrengtas naujas centrinis rūmų įėjimas. 1885–1886 m. atlikta paskutinė rekonstrukcija – karaliaus miegamojo didinimas. Darbai buvo užbaigti jau po Liudviko II mirties (1886 m.), bet rekonstrukcijai numatytos prabangesnės medžiagos buvo keičiamos pigesnėmis.
Žvelgiant į tinkuotą fasadą, neįmanoma suprasti, kad iš tikrųjų rūmai yra pastatyti tik iš medžio. Liudvikas II, statydamas Linderhofo rūmus, naudojo daug medienos iš apylinkių, o statybos darbus atliko vietiniai medžio meistrai.
Patalpų išplanavimas
Linderhofo rūmai dėl perstatinėjimų yra sudėtingo, tačiau simetriško išplanavimo. Viršutiniame aukšte, kuriame įrengtos gyvenamosios patalpos karaliui, yra: laiptinė, keturi prieškambariai, kurie yra panašios į pasagą formos: geltonasis, alyvų spalvos, rausvasis ir melsvasis; po ovalų valgomąjį ir audiencijų salę (darbo kabinetą); taip pat gobelenų kambariai: vakarinis ir rytinis. Centrinėje rūmų dalyje įrengti didžiausi kambariai – miegamasis šiaurėje ir veidrodžių salė pietuose, o mažesni salonai ir kabinetai įrengti šoniniuose sparnuose. Visi kambariai gausiai dekoruoti neorokoko stiliumi. Prabangaus interjero dizainą sukūrė scenos dailininkas Kristijanas Jankas (Christian Jank).
Vestibiulis
Nors iš išorės pastatas atrodo labiau panašus į vilą, tačiau vidus pulsuoja prabanga. Fasadų figūros ir reljefai šlovina Bavarijos karalystę, o štai vestibiulyje įamžintas Prancūzijos monarchas Liudvikas XIV. Patalpos viduryje puikuojasi jam Paryžiuje 1699 m. pastatyto paminklo mažesnio mastelio kopija. Ant lubų, tiesiai virš statulos galvos, pritvirtinti į vieną skritulį sueinantys auksiniai spinduliai, kurių centre maži angeliukai laiko Burbonų dinastijos šūkį: „NEC PLURIBUS IMPAR“. Liudviko XIV statulą supančios raudono marmuro kolonos lemia kambario spalvinę gamą.
Iš vestibiulio laiptais patenkama į karaliaus apartamentus – į rytinį ir vakarinį Gobelenų kambarius. miniatiūra|Linderhofo rūmų gobelenai.
Vakarinis ir rytinis Gobelenų kambariai
Abu Gobelenų kambariai yra beveik identiški ir neturi jokios specifinės funkcijos. Ant sienų esančios scenos nutapytos ant šiurkščios drobės, siekiant imituoti tikrus gobelenus. Tik užuolaidos ir baldų apmušalai yra tikri Paryžiaus Gobeleno manufaktūros gaminiai. Vakarinis Gobelenų kambarys kartais vadinamas „Muzikos kambariu“, nes jame yra retas muzikos instrumentas – eolodionas (instrumentas, jungiantis fortepijoną ir fisharmoniją). Kita ypatinga šio kambario puošmena – natūralaus dydžio povas iš Sevro porceliano manufaktūros.
Audiencijų salė
Prabangiai įrengta Audiencijų salė, kurioje gausu Liudviko II emblemų ir nuorodų į Prancūzijos dvarą, yra vakarinėje rūmų dalyje. Į audiencijų kambarį galima patekti per du skirtingose pusėse įrengtus prieškambarius – alyvų spalvos ir geltonąjį. (Geltonasis prieškambaris Audiencijų salę sujungia su vakariniu Gobelenų kambariu.) Liudvikas II niekada nenaudojo šios patalpos pagal skelbtą oficialią jos paskirtį – audiencijoms rengti, be kitko, tam ji būtų buvusi ir gerokai per maža. Stebina neįprastas tokios paskirties patalpai sprendimas – po baldakimu pastatytas rašomasis stalas. Tačiau tai paaiškina apie svarbią dvejopą šios vietos funkciją: ji susijusi ir su sostu, valdymu, bet ir su rašymo, skaitymo vieta. Būtent to Liudvikas ir siekė, turint omenyje, kad jis nelaikė savęs aktyviu, valdančiu karaliumi, tačiau troško turėti tokią pačią galią kaip Liudvikas XIV.
Interjero detalės:
Du itališko marmuro židiniai, ant kurių atbrailų pastatytos raitelių Liudviko XIV ir Liudviko XV statulos. Du apvalūs nedideli staliukai su malachito stalviršiais, kuriuos Liudvikui II padovanojo Rusijos imperatorienė Marija Aleksandrovna (Aleksandro II žmona). Sosto baldakimas puoštas stručio plunksnomis (kaip rytietiškas karališkosios valdžios simbolis).
Miegamasis
kairėje|miniatiūra|Bavarijos karaliaus Liudviko II miegamasis. Didžiausias Linderhofo rūmų kambarys yra į šiaurę orientuotas karališkasis miegamasis. Jo  įrengimas paremtas Prancūzijos karaliaus Liudviko XIV miegamojo pavyzdžiu, tačiau skiriasi jo formos ir spalvos. Miegamasis buvo svarbus absoliutaus monarcho ceremonialiniam gyvenimui; Prancūzijos karalius Liudvikas XIV pirmąją (lever) ir paskutinę dienos audienciją (coucher) atlikdavo savo miegamajame. Kaip ir Versalyje, Linderhofe lova, it altorius bažnyčioje, nuo likusios kambario dalies yra  atskirta neaukšta baliustrada, taip demonstruojant, kad Bavarijos karalius taip pat dalį audiencijų galėtų rengti savo miegamajame. Tačiau Liudviko II laikais tai jau būtų buvę neįmanoma: Bavarijos karalius, apribotas konstitucinės monarchijos nuostatų, turėjo visiškai kitokią politinę reikšmę, negu absoliučią valdžią savo rankose laikęs Prancūzijos valdovas. Drovumu pasižymintis karalius, kuris naktį iškeitė į dieną ir atvirkščiai (keldavosi apie 17 val. dienos), niekada ir neketino keltis ar eiti miegoti dalyvaujant dešimtims aukštų pareigūnų, taip kaip „Karalius Saulė“. Tačiau jis gerbė pastarąjį (ir pavydėjo jam neribotos galios), todėl aliuzijų į Liudviką XIV galima rasti daugybėje kitų detalių. Pavyzdžiui, valgomojo lubose vaizduojamos Versalio dvaro gyvenimo scenos, o keturių prieškambarių sienas puošia Prancūzijos dvariškių ir didikų portretai (įskaitant madam de Pompadur ir madam Dubary). Laiptinėje eksponuojama puiki Sevro manufaktūros (įkurtos Prancūzijoje) vaza. Visur patalpų puošyboje sutinkamas saulės simbolis simbolizuoja prancūziškąją absoliutizmo sampratą, kuri Liudvikui II puikiai įkūnijo jo Dievo duotos monarchijos su visiška karališkąja valdžia idealą. Tačiau į šiaurę atsuktas Linderhofo miegamasis apverčia Versalio analogo simboliką, parodydamas Liudviko, kaip „nakties karaliaus“, savimonę. Akivaizdu, kad skirtingai nei Herrenchiemsee rūmai, kurie yra pagarbos ženklas ir duoklė Liudvikui XIV, Linderhofas yra visiškai nepriklausomas kūrinys, kurio žavesį nulėmė besikeičiančio vietinio kraštovaizdžio derinys su prancūziškuoju baroku, bavarų rokoko, romantiškais ir kaimiškais Alpių motyvais.
Interjero detalės:
Baris Lindonas
Baris Lindonas  – 1975 m. istorinė kostiuminė drama, sukurta režisieriaus Stenlio Kubriko pagal Viljamo Meikpiso Tekerio 1844 m. romaną „Bario Lindono sėkmė“. Pagrindinius vaidmenis filme atlieka Rajanas Onylas, Marisa Berenson, Patrikas Magi, Lenardas Rositeris ir Hardis Kriugeris. Filme rodoma fikcinė XVIII a. istorija apie airių šelmį, kuris susituokia su aristokrate moterimi ir tokiu būdu keliasi savo socialinį statusą.
Linderhofo rūmai
Miegamasis
Galinę kambario dalį juosia drožinėta baliustrada. Šios erdvės centre, po baldakimu, stovi didžiulė mėlynos (karališkos) spalvos lova; virš jos – herbas, išsiuvinėtas taip meistriškai, kad sudaro tapyto paveikslo įspūdį. Virš baldakimo plasnojantys auksiniai angelai laiko Bavarijos karaliaus karūną. Lovą supa du galingi šviestuvai, kurie suteikia jai beveik sakralumo. Sienas šalia lovos dengia aukso siūlais ornamentuoti audeklai. Paveiksluose virš durų vaizduojamos scenos iš Prancūzijos dvaro gyvenimo.
Valgomasis
miniatiūra|Karaliaus Liudviko II valgomajame pakabintas šviestuvas iš porceliano, pagamintas Meiseno manufaktūroje.|277x277px kairėje|miniatiūra|Bavarijos karaliaus Liudviko II valgomasis. Į ovalo formos valgomąjį patenkama iš miegamojo per rožinės spalvos prieškambarį arba iš rytinio gobelenų kambario per nedidelį melsvos spalvos  prieškambarį. Kambario paskirtis nuspėjama iš sienų dekoracijų, vaizduojančių sodininkystę, medžioklę, žvejybą ir žemdirbystę, iš kurių buvo gaminami produktai karališkajam stalui.
Šis kambarys labiausiai garsėja savo stalu, vadinamu „norų stalu“. Jį galima nuleisti žemyn į virtuvę, pasitelkus alkūninį mechanizmą, o vėliau, jau padengtą, vėl pakelti į viršų. Tokiu būdu valgomajame nebūtinas aptarnaujantis personalas. Tai XVIII a. prancūzų išradimas, leidęs dvaro visuomenei likti nepastebėtai per meilės vakarienes (amorous suppers). Liudvikas naudojosi šiuo išradimu dėl kitos priežasties. Jis nenorėjo, kad jam trukdytų svajoti. Karalius įsivaizduodavo, kad valgo Liudviko XIV, Liudviko XV, bei jų draugių madam Pompadur ir madam Maintenon draugijoje, garsiai kalbėdavosi su jais. Nors valgydavo vienas, Liudvikas II reikalaudavo, kad būtų patiekta maisto bent trims žmonėms.
Baris Lindonas
„Baris Lindonas“ laimėjo keturis „Oskarus“ 1975 m. teikimo ceremonijoje.
Linderhofo rūmai
Veidrodžių salė
Šį kambarį karalius naudojo kaip svetainę, jam patikdavo sėdėti jo nišoje ir skaityti, kartais jis skaitydavo visą naktį. Veidrodžiai žvakių šviesoje jam sukurdavo ypatingą, pasakišką efektą. Lygiagretus kai kurių veidrodžių išdėstymas sukelia nesibaigiančios alėjos iliuziją.
Baris Lindonas
Siužetas
XVIII a., mažame kaimelyje Airijoje, jaunas ūkininkas Redmondas Baris (akt. Ryan O’Neal) pamilsta savo pusseserę Nora Brade (akt. Gay Hamilton). Kuomet Nora susituokia su britų kapitonu Džonu Kvinu (akt. Leonard Rossiter), Baris iškviečia jį į dvikovą su pistoletais. Baris nugali dvikoje ir pabėga į Dubliną, bet bekeliaujant yra apiplėšiamas. Neturėdamas jokių kitų alternatyvų, Baris prisijungia prie britų armijos kariauti Septynerių metų kare, kur išgelbėja savo kapitonui gyvybę. Dėl šio žygdarbio jis paaukštinamas į šnipus ir jam paskiriama šnipinėti airių lošėją Chevalier de Balibari (akt. Patrick Magee). Jis padeda Chevalier ir tampa jo kolega, tačiau sutikęs panelę Lindon (akt. Marisa Berenson) nutaria nutraukti santykius su Chevalier ir pasiūlo Lindon susituokti. Taip Baris įgyja Lindono titulą ir papildo aristokratų gretas. Persikėlęs gyventi į Angliją, Baris, siekdamas tapti aukštuomenės nariu, įgyja priešų, dėl ko jo gyvenimas tampa pavojingas.
Linderhofo rūmai
Veidrodžių salė
Interjero detalės:
Sienos dengtos dideliais veidrodžiais, patalpos viduryje stovi stalas, inkrustuotas lazuritu, ametistu ir chalcedonu. Ant stalo stalviršio – Bavarijos herbo stiklo mozaika. Nišoje stovi dramblio kaulo žvakidė su 16 šakų. Prabanga pasižymi ir lazuritu bei palisandro mediena dengti židiniai, baldai, dekoruoti paauksuotos bronzos ornamentais, kilimas iš stručio plunksnų, o taip pat išskirtinės skulptūros iš Kararos marmuro.
Baris Lindonas
Filmo kūryba
S. Kubrikas filmą pradėjo kurti po savo 1971 m. filmo „Prisukamas apelsinas“. Režisierius iš pradžių ketino sukurti filmą apie Napoleoną, tačiau prarado finansavimą, kai panašaus tipo filmas praeitais metais susilaukė prastos komercinės sėkmės. Kubrikas pasirinko kurti panašaus tipo filmą, nes iki tol jau buvo surinkęs didelį kiekį informacijos apie to amžiaus periodą. Taip pat dėl praeito filmo kontroversijų, Kubrikas mažai dalinosi informacija apie filmo kūrybą su žiniasklaida.
Kinematografija
Bario Lindono kinematografija dažnai apibūdinama, kaip naujoviška, ypač pabrėžiami yra kadrai apšviesti tik žvakių šviesos. S. Kubrikas siekė sukurti natūraliai atrodantį XVIII amžiaus įvaizdį. Siekis tai įgyvendinti reikalavo rasti būdą, kaip filmuoti scenas, kad nufilmuotas vaizdas nebūtų per tamsus dėl natūralaus apšvietimo nepakankamumo. Filmo kūrėjai nusprendė naudoti tris ypač greitas lenzes ir kino fondus, kurie buvo naudojami NASA astronautų per Apollo mėnulio išsilaipinimo misijas. Filme S. Kubrikas siekė įvaizdinti scenas kaip paveikslus ir naudojo įvairius menininkų paveikslus kaip įkvėpimą scenoms sukurti.
Linderhofo rūmai
Rūmų parkas
1874–1880 m. buvo įrenginėjamas ir Linderhofo rūmų sodas. Liudvikas II suprojektuoti jį pavedė Karlui fon Efneriui (Carl von Effner). Pirminiame 1868 m. plane buvo numatyta įrengti prancūziškojo Versalio rūmų sodo kopiją, tik daug mažesnę, tačiau šio projekto nebuvo galima įgyvendinti dėl to, kad Grasvangtalio slėnis yra per siauras. Vėliau parengtas ir įgyvendintas kitas projektas. Linderhofo rūmų sode derinamos įvairios sodų formos: aplink rūmus įrengtas geometrinių formų prancūziškasis dekoratyvinis sodas, kuriame derinamos baroko ir rokoko stiliaus sodų idėjos. Didelis parkas, supantis dekoratyvinių augalų sodą, sukurtas pagal angliškų kraštovaizdžio sodų modelį, kuriame skirtingų rūšių medžiai pasodinti grupėmis, o tarp jų įrengti vingiuoti takai.
Pagrindiniai parko objektai
kairėje|miniatiūra|Neptūno fontanas, tolumoje matyti Muzikos paviljonas. miniatiūra|Povo sostas Maurų kioske, esančiame Linderhofo rūmų parke. Aplink Linderhofo rūmus, apsupęs dekoratyvinių augalų sodą, driekiasi didelis parkas. Svarbiausi meniškai įrengto parko lankytini objektai: Šv. Anos koplyčia (die St.-Anna-Kapelle); „Karališkas namelis“ (das Königshäuschen); senoji karališkoji liepa – sėdėdamas ant jos šakų karalius Liudvikas II kartais pusryčiaudavo; egzotiškumo įspūdį sukuriantis Maurų kioskas (der Maurische Kiosk), kurio viduje stovi neįprastas povo sostas; Marokietiškas namas (das Marokkanische Haus), Hundingo trobelė (die Hundinghütte – rąstinis statinys, sukurtas pagal Hundingo būstą iš Richardo Vagnerio operos „Valkirija“) ir Gurnemanco vienkiemis (die Einsiedelei des Gurnemanz –  atkurta R. Vagnerio operos „Parsifalis“ personažo – atsiskyrėlio Gurnemanco būsto kopija). O taip pat ypatingas statinys – Liudviko II pavedimu sukurta Veneros grota (Venusgrotte).
Veneros grota
Liudvikas II prie Linderhofo rūmų nurodė pastatyti precedento neturinčio dydžio požeminį stalaktitų urvą. Čia jis, pasitelkęs naujausias technologijas, įsivaizduodavo patenkąs į savo svajonių pasaulį. Būtent dėl Liudviko II troškimo sukurti tobulą iliuziją buvo pastatyta pirmoji elektrinė Bavarijoje ir dirbtiniu būdu išgauta sodri tamsiai mėlyna spalva, vadinama indigo, kuri, kaip atrodė karaliui, vis dar buvo nepakankamai mėlyna. Vėliau indigo spalvą jos kūrėjai, BASF (Badeno anilino ir sodos fabrikas Liudvingshafene prie Reino) užpatentavo. miniatiūra|Veneros grota. Ši grota yra nuoroda į dar vieną Ričardo Vagnerio operą „Tanhoizeris“ (Tannhäuser) ir simbolizuoja Venusbergo grotą (iš vokiečių kalbos Venusberg – Veneros kalnas). Nuo vėlyvųjų viduramžių Venusbergo grota dažnai minima germanų legendose ir epinėse pasakose. Pasak legendos, Venusbergo kalnuose slypi meilės deivės Veneros buveinė, į kurią nimfos ir undinės, pasinaudodamos savo grožiu, atvilioja žmones.
Norint patekti į Veneros grotą, reikia įeiti į urvą pro besisukančias akmenines duris, vadinamas „Sezamai atsiverk“ ir leistis tolyn siauru koridoriumi, kurį  iš kairės ir dešinės puošia stalaktitai. Praėjus koridorių, atsiveria vaizdas į 10 metrų aukščio pagrindinę salę, pripildytą vandens, iš kurios į išorę veda kitas siauras tunelis. Uolos lubas laiko mūrinės kolonos su skliautuotomis sijomis ir geležinėmis atramomis. Visa tai, kad suteiktų natūralumo įspūdį, uždengta audiniu ir užtinkuota, į mišinį įmaišius blizgesį suteikiančių elementų. Veneros grotoje – nieko nėra tikro, viskas sukurta žmonių rankomis ir protu. Kad jo fantazijos būtų įgyvendintos maksimaliai, Liudvikas II buvo pasiryžęs išleisti įspūdingas pinigų sumas. Taip Linderhofe 1878 m. atsirado pirmoji pasaulyje stacionari elektrinė. Šios elektrinės veikimo principą sukūrė Zigmundas Šukertas (Sigmund Schuckert) ir Verneris fon Siemensas. 1877 m. buvo pastatytos 24 Siemens dinamos, kurios aprūpino elektros energija Veneros grotą ir šalia esančius Linderhofo rūmus. Karaliaus pageidavimu Veneros grotoje buvo sumontuotos 24 anglies lanko lempos, kurių pagalba buvo įrengtas dvejopas spalvinis apšvietimas – mėlynas ir raudonas. Be to, Veneros grotoje buvo naudojamos ir Dornfeldo lanko lempos, kurias Niurnberge gamino Sigmund Schuckert (1846–1895). Šios lempos pakaitomis švietė skirtingomis spalvomis: raudona, rožine, žalia, geltona ir mėlyna. Specialaus projektoriaus pagalba dirbtinėje oloje buvo sukurta ir dirbtinė vaivorykštė. Visa ši iliuminacija buvo sukurta tam, kad Liudvikas II galėtų mėgautis privačiais operos spektakliais fantastiškame fone.
Veneros grotoje buvo naudojamos ir kitos pasaulio naujienos – bangų mašina ir savotiškas minikinas (išgaunant judesį iš trijų paveikslėlių) – ant lubų buvo projektuojamos scenos iš R. Vagnerio operos „Tanhoizeris". Oloje tyvuliuojantis vanduo elektra buvo pašildomas iki 20° C, o jei kartais karalius sugalvodavo maudytis – ir iki 28° C. Karalius vandens paviršiumi irdavosi kriauklės formos kanoja, o ant uolos pakylėjimo jam buvo pastatytas kriauklių sostas, iš kurio stebėdavo muzikinius pasirodymus. Reginiui sustiprinti įrengtas dirbtinis krioklys. Kad sukurtų optinę iliuziją, vienoje olos sienoje buvo įtaisytas veidrodis. Kitą uolos sieną puošia didžiulis tapytas paveikslas, vaizduojantis epizodą iš R. Vagnerio operos. Aplinkai suteikti jaukumo turėjo lelijos, gėlių girliandos, iš rūmų atgabentos gyvos gulbės.
Tuo metu Linderhofo grotoje panaudota iliuzijos technika buvo labai novatoriška.
Liudviko II viešnagės
miniatiūra|Naktinis Liudviko II pasivažinėjimas rogėmis. Dailininkas Richard Wenig apie 1880 m. Iš pradžių Liudvikas į Linderhofo rūmus atvykdavo tik retkarčiais, tačiau nuo 1870 m. vidurio Linderhofas  jam faktiškai pakeitė karališkąją rezidenciją Miunchene. Tais metais Liudvikas II pirmą kartą čia praleido kelis žiemos mėnesius, o kiekvieną vakarą važinėdavo savo garsiosiomis rogėmis. Gegužės mėnesį jis persikėlė į Bergo pilį prie Štarnbergo ežero, o vasarą grįžo į Linderhofą, iš kurio leidosi į septynias keliones po kalnus, kurių kiekviena truko apie savaitę. Ne vienoje kalnų vietovėje jis turėjo medžioklės namus ar kalnų trobeles, iš kurių kai kurie statiniai, pavyzdžiui, – Hundingo trobelė (Hundinghütte), Gurnemanco vienkiemis ir Maroko namas į Linderhofo parką buvo perkelti tik XX amžiuje.
Liudvikui II keliaujant, kabineto sekretoriatas visada keliavo kartu su juo – tokiu atstumu, kad karalius bet kada būtų pasiekiamas telegrafu ir galėtų vykdyti valstybines pareigas. Bavarijos karalius Liudvikas II žavėjosi naujausiais mokslo ir technikos pasiekimais. Jo vežimuose ir rogėse buvo naudojamos moderniausios technologijos, pavyzdžiui, – elektrinis apšvietimas. Šalia Veneros grotos buvo įrengtos 24 dinamo mašinos, – pirmoji pasaulyje nuolat veikianti elektrinė. Liudvikas II klusniai vykdė oficialias konstitucinio monarcho pareigas, pasirašinėjo jam siunčiamus vyriausybės dokumentus, tačiau tuo pat metu, pasitelkęs to meto naujausias technines priemones, kūrė priešingą pasaulį, kuriame – toli nuo parlamentarizmo, galėjo jaustis tikru karaliumi.
Šalikas
Senovės Romoje buvo naudojami vieni pirmųjų šalikų, tik ne dėl šilumos, o dėl tvarkos palaikymo. Toks šalikas buvo vadinamas sudarium (lot. prakaito rūbas) ir buvo naudojamas nusivalyti prakaitą nuo kūno. Juo dėvėdavo tik vyrai ir nešiodavo aplink kaklą ar prisirišę prie diržo. Netrukus šalikus pradėjo nešioti ir moterys, įprastai dėl stiliaus motyvų.
Manoma, kad valdant Kinijos imperatoriui Ši Huangdi įvairių rangų kariai dėvėdavo skirtingus šalikus, kad juos būtų galima atskirti.
Šiais laikais šalto klimato regionuose reto mezgimo šalikai, dažnai iš vilnos, yra nešiojami norint apsisaugoti nuo šalčio.
Karšto ir vėjuoto klimato regionuose šalikai rišami aplink kaklą, akis ir galvą, siekiant apsaugoti šias vietas nuo vėjo ir dulkių.
Šniukščiai (Skuodas)
Šniukščiai – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 5 km nuo Mosėdžio.
FK Radistas Vilnius
Vilniaus „Radistas“ – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Vilniaus.
Krupkų rajonas
Krupkų rajonas – rajonas rytų Baltarusijoje, Minsko srities rytinė dalyje. Administracinis centras – Krupkos.
Gyvenvietės
Vienintelis miestas – Krupkos, miesto tipo gyvenvietės – Chalopeničai ir Bobras.
Dualus briaunainis
thumb|[[Kubas|Kubo dualus briaunainis yra oktaedras, kuris brėžinyje pavaizduotas taip, kaip jo viršūnės atitinka kubo sienų centrus.]] thumb|[[Truncation (geometry)|Nupjovimo eiga, kai nukertant kubo viršūnes gaunamas jam dualus oktaedras. Briaunainio dualas dar vadinamas sienų ištiesinimu arba birektifikavimu.]] Geometrijoje, briaunainiai tarpusavyje yra susiję poromis, vadinamomis dualiais briaunainiais, arba tiesiog vienas kito dualais: dviejų dualių briaunainių poroje, vieno briaunainio viršūnės tiesiogiai atitinka kito briaunainio sienas. Bet kurio briaunainio dualo dualas yra tas pats pradinis briaunainis. Izogono dualas, kadangi (pagal apibrėžimą) jis privalo turėti viršūnėms ekvivalentiškas sienas, bus izoedras (ir atvirkščiai), o izotokso, kadangi privalo turėti ekvivalentiškas briaunas, – taip pat bus izotoksas. Taisyklingieji briaunainiai (Platono kūnai ir Keplerio-Puanso kūnai) irgi, kaip ir visi briaunainiai, sudaro dualias poras, tik čia išimtį sudaro tetraedras, kuris yra dualus pats sau.
Dualumas yra glaudžiai susijęs su apgręžiamumu, arba poliarumu.
1918 m. Laikinoji Lietuvos Valstybės Konstitucija
1918 m. lapkričio 2 d. Lietuvos taryba priėmė laikinąją Lietuvos konstituciją, kuri vadinosi Lietuvos Valstybės Konstitucijos pamatiniai dėsniai. Ši konstitucija buvo trumpa. Joje buvo įtvirtinta, kad Valstybės taryba yra vienintelė įstatymų leidžiamoji institucija, Prezidiumui buvo pavesta laikinai vykdyti aukščiausios vyriausybės funkcijas, t. y. skelbti įstatymus, kviesti ministrą pirmininką ir tvirtinti Ministrų kabinetą Tarybos vardu. Šis aktas yra ypatingas tuo, kad jį rengusios Valstybės tarybos bandymas išlaikyti pusiausvyrą tarp 1918 m. liepos 11 d. savo nutarimo skelbti Lietuvą monarchija ir vis labiau stiprėjančių respublikinių nuotaikų pasekmė. Šioje konstitucijoje nieko nebuvo pasakyta apie teismus, nes nebuvo pakankamai kvalifikuotų žmonių, kurie galėtų eiti teisėjų pareigas, todėl tai vis dar liko vyriausybės kompetencijoje. Joje buvo skelbiama apie piliečių lygybę prieš įstatymus, atsisakyta privilegijuotų luomų, nuosavybės neliečiamumas, tikybos, žodžio, susirinkimų, draugijų laisvių garantijos taip pat buvo skelbiamos. Bet nebuvo įvardinta valstybės valdymo forma.
Dualus briaunainis
Bendrojoje matematikoje, dualumas, pačia bendriausia prasme, yra savybė, leidžianti pakeisti sąvokas, teoremas ar matematines struktūras atitinkamai kitomis sąvokomis, teoremomis ar matematinėmis struktūromis pagal principą „vienas prie vieno“, ir, dažniausiai (bet ne visuomet), naudojant involiuciją: jei A dualas yra B, tuomet B dualas yra A. Ši involiucija kartais turi fiksuotus „taškus“, tada A dualas yra tas pats A.
Didysis Baseinas
Didysis Baseinas  – didžiausias sausasis regionas Šiaurės Amerikoje. Regionas yra išsidėstęs JAV – Nevados, Jutos, Kalifornijos, Oregono, ir Aidaho valstijose.
Dualus briaunainis
Dualumo atmainos
Dualumas turi daug įvairių atmainų. Su elementariais briaunainiais tiesiogiai susijusios dvi:
Didysis Baseinas
Geografija
Didysis Baseinas susideda iš kalnynų, besidreikiančių iš šiaurės į pietus. Vakaruose Baseinas ribojasi su Siera Nevados kalnagūbriu ir Kaskadiniais kalnais, o rytuose su Uoliniais kalnais. Didžiojo Baseino plotas yra daugiau nei 500 000 km². Didžiojo Baseino reljefas susideda iš daugybės neaukštų kalnagūbrių (iki 3900 metrų aukščio) ir plačių, sujungtų tarpusavyje duburių, kurių daugelį sudaro dykumos arba pusdykumės.
1918 m. Laikinoji Lietuvos Valstybės Konstitucija
1919 m. sauso 24 d. Valstybės taryba papildė pamatinius dėsnius dar vienu skyriumi, kuriame įtvirtinta, kad Ministrų kabinetas gali leisti laikinuosius įstatymus nesant Valstybės tarybos.
Mykolas Kazimieras Kocielas
Mykolas Kazimieras Kocielas (, 1644–1722 m. spalio 6 d.) – LDK karinis ir valstybinis veikėjas, Ašmenos pakamaris (1683–1685), Vitebsko (1685–1700) ir Trakų kaštelionas (1700–1703), Trakų vaivada (1703–1707), Lietuvos didysis iždininkas (1710–1722). Lietuvos Tribunolo maršalka 1698 ir 1702 metais.
Dualus briaunainis
Poliarus dualumas
Briaunainio dualumą labiausiai įprasta apibrėžti kaip koncentrinės sferos poliarų apgręžiamumą (arba tiesiog poliarumą). Čia kiekviena viršūnė (polius) yra susiejama su sienos plokštuma (poliarine plokštuma) taip, kad spindulys iš centro į viršūnę yra statmenas plokštumai, o atstumų nuo centro iki poliaus ir poliarinės plokštumos sandauga yra lygi sferos spindulio kvadratui. Koordinačių plokštumoje, apgręžiamos sferos viršūnės yra susijusios su plokštuma Dualaus briaunainio viršūnės yra poliai, dualūs pirminio briaunainio sienų plokštumoms, o dualo sienos yra išsidėsčiusios poliarinėse plokštumose, dualiose pirminio briaunainio viršūnėms. Taip pat, bet kurias dvi gretimas viršūnes jungia briauna, kuri transformavimo metu virsta dviem gretimomis sienomis, kurios susikirsdamos sukuria naują susikuriančio dualo briauną. Šios dvi dualios poros briaunos visada yra statmenos viena kitai.
Jei r_0 yra sferos spindulys, o r_1 ir r_2 atitinkamai yra atstumas nuo jos centro iki jos poliaus ir iki poliarinės plokštumos, tada:
Simetriškesniems briaunainiams, turintiems akivaizdų centroidą (pusiausvyros centrą), būdinga, kad briaunainio ir apibrėžtinės sferos centrai sutampa, kaip žemiau aprašyta Dormano Luke'o konstrukcijoje.
Kita vertus briaunainio dualą galima sudaryti aplink bet kurią sferą, o gautas dualas bus priklausomas nuo pasirinktos sferos; sukant sferą dualo forma išsikraipys. Jeigu briaunainis turi kelias simetrijos ašis, jos būtinai kirsis viename taške, ir paprastai jis laikomas šio darinio centroidu. Jei to nesiseka padaryti su apibrėžtine sfera, galima imti įbrėžtinę arba tarpinę įbrėžtinę sferą (liečiančią visas briaunas).
Topologinis dualumas
Nepaisant, kad kiekvieną dualą galima taip deformuoti, jog būtų nebeįmanoma jo gauti (jokioje sferoje) laipsniškai transformuojant originalą, vis dėlto, šiuo atveju galima sakyti, kad abu briaunainiai vis dar yra topologiniai arba abstraktieji dualai.
Iškilo briaunainio viršūnes ir briaunas galima suprojektuoti ant sferos paviršiaus arba tikrosios plokštumos, kur iš jų gausime grafą, kitaip dar vadinamą Šlėgelio (Schlegel) diagrama; o tokiu pat būdu suprojektuoti šio briaunainio dualo elementai sudarytų pirmajam dualų grafą.
Abstraktus briaunainis yra tam tikra nepilnai sutvarkyta elementų aibė, kurioje aibės elementų gretimumas ar ryšiai yra susieti su briaunainio elementų (sienų, briaunų ir t. t.) gretimumu. Tokią nepilnai sutvarkytą aibę galima „realizuoti“ kaip geometrinį briaunainį, turintį tokią pačią topologinę struktūrą. Minėtą aibę galima išreikšti Hasės (Hasse) diagrama. Bet kuri tokia aibė turi savo dualą. O dualaus briaunainio Hasės diagrama užrašoma labai paprastai: tereikia apgręžti pirminę diagramą.
Dormano Luke’o konstravimo metodas
Tolygiojo briaunainio dualo sieną galima rasti iš pirminio briaunainio viršūnės plano, pasinaudojus Dormano Luke’o konstravimo metodu. Šis metodas pirmą kartą buvo aprašytas Cundy & Rollett (1961), o vėliau jį apibendrino Wenninger (1983).
Pateiktame pavyzdyje turime kuboktaedro viršūnės planą (raudonas), iš šios viršūnės gaunama rombinio dodekaedro siena (mėlyna).
Vaizdas:DormanLuke.svg
Pirmiausia atliekame parengiamąjį konstravimo veiksmą: nukertame viršūnę per (šiuo atveju) į ją sueinančių briaunų vidurį ir gauname viršūnės plano daugiakampį ABCD.
Tada pradedame Dormano Luke’o konstravimą:
Šiame pavyzdyje buvo paimtas tokio dydžio viršūnės plano daugiakampis, kad jo apibrėžtinis apskritimas eina paviršiumi tarpinės įbrėžtinės briaunainio sferos (liečiančios visų briaunų vidurį), kuri tampa lygiai tokia pat rombinio dodekaedro tarpine įbrėžtinė sfera.
Dormano Luke’o konstravimo metodą galima taikyti tik tada, kai briaunainiui galima įbrėžti tokią tarpinę sferą, o jo viršūnės planas yra pasikartojantis, vadinasi, šis metodas tinka visiems tolygiems briaunainiams.
Briaunainiai, dualūs patys sau
Topologiškai, briaunainiai, dualūs patys sau, yra tokie, kurių dualų viršūnės, briaunos ir sienos yra susietos lygiai taip pat, kaip pirminio briaunainio. Abstrakčiai, jų Hasės diagrama yra identiška.
Geometrine prasme, briaunainis, dualus pats sau, yra ne tik topologiškai dualus pats sau, bet kartu, poliariai apgręžtas aplink tam tikrą tašką (įprastai, aplinkui centroidą), yra lygus pirminiam briaunainiui. Pavyzdžiui, taisyklingo tetraedro dualas yra kitas taisyklingas tetraedras (pirminio tetraedro atspindys).
Kiekvienas daugiakampis yra topolgiškai dualus pats sau (jis turi tiek pat viršūnių ir kraštinių, ir šios gali būti dualiai sukeistos), bet bendru atveju, jis nebus geometriškai dualus pats sau. Taisyklingieji daugiakampiai yra dualūs patys sau: visi kampai ir kraštinės yra lygūs, tad dualaus transformavimo metu šis tapatumas susikeičia.
Yra be galo daug briaunainių, geometriškai dualių patiems sau. Paprasčiausia begalinė šeima yra n-sienės piramidės. Kita begalinė šeima – ištemptos piramidės, kurios yra toks briaunainis, paprastai tariant, kurį sudaro piramidė, iškilusi ant pagrindo daugiakampio, kartu esančio ir žemiau esančios prizmės viršumi (suprantama, tokia prizmė turi tiek pat sienų, kiek piramidė). Jeigu po šia prizme dar būtų nukirsta piramidė, turėtume dar vieną begalinę šeimą, ir t. t.
Yra daug kitų iškilųjų briaunainių, dualių patiems sau. Pavyzdžiui, yra 6 skirtingi briaunainiai turintys 7 viršūnes ir 16 – turinčių 8 viršūnes.
Kosovo moterų futbolo rinktinė
Kosovo moterų futbolo rinktinė – nacionalinė šalies moterų rinktinė, Kosovui atstovaujanti futbolo tarptautinėse varžybose.
Portugalijos futbolo varžybos 2023–2024 m.
Portugalijos futbolo varžybos 2023–2024 m.
Jeruzalės tvenkinys
miniatiūra|kairėje|Jeruzalės tvenkinys Jeruzalės tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Vilniaus miesto savivaldybėje Jeruzalės mikrojajone, Neries mažųjų intakų (su Nerimi) baseine. Sudarytas užtvenkus V-2 upelį (Verkės intakas) jo aukštupyje 0,8 km nuo žiočių. Tvenkinio ilgis iš vakarų į rytus – 0,34 km, plotis – iki 0,19 km. Altitudė 139,5 m. Krantai daugiausia aukšti, ištisai apaugę medžiais. Tvenkinio pakrantės kalvotos, apaugę mišku. Tvenkinys labai užžėlęs vandens augalija ir uždumblėjęs. Šalia tvenkinio pietinės dalies įrengtas nedidelis parkas su pėsčiųjų takais ir tilteliais.
Mykolas Kazimieras Kocielas
Biografija
Lietuvos bajorų Kocielų giminės atstovas, herbo „Pelikan“ savininkas. Samuelio Jeronimo Kocielos ir Anos Vonliar sūnus.
Skara
thumb|right|Moteris, dėvinti skarą (Slovėnija) Skara, skarelė – dažniausiai moteriškas galvos dangalas, skirtas apsigaubti galvą ar pečius. Primena skraistę, tik yra mažesnė. Skaros gaminamos iš įvairių audinių, pavyzdžiui: šilko, medvilnės, vilnos, kartais yra mezgamos.
Lietuvių skaros
Lietuvoje skara būdavo būtinas ištekėjusios moters galvos dangalas. Aukštaitės šaltesniu metų laiku gobėsi vilnonėmis languotomis skaromis. XVIII–XIX a. žemaitės skarelių dėvėjo po kelias: ant galvos, ant kaklo, ant pečių. Ant galvos jas rišdavosi įvairiais būdais, kartais po kelias vienu metu. Audė įvairiai languotas iš lininių ir medvilninių siūlų. Vyraujanti – raudona spalva. XIX a. II pusėje greta raudonai languotų skarelių išplito baltos, siuvinėtos kiauraraščiu. Tokio tipo skarelės nešiotos visoje Lietuvoje, bet niekur kitur jos nebuvo taip gausiai ir išradingai siuvinėjamos, kaip Žemaitijoje (abu skarelių kampai siuvinėjami skirtingai).
Mykolas Kazimieras Kocielas
Biografija
1669 metais Mykolas Kazimieras Kocielas dalyvavo elekciniame seime, kur palaikė Mykolo Kaributo Višnioveckio išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą. 1674 metais pasirašė Jono Sobieskio elekciją. 1697 metais palaikė Saksonijos kurfiursto Augusto II Stipriojo kandidatūrą.
Mykolas Kazimieras Kocielas buvo vienas iš respublikonų grupuotės lyderių, pasisakiusių prieš Sapiegų viešpatavimą Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje. 1683 metais gavo Ažmenos pakamario titulą, 1685 metais tapo Vitebsko kaštelionu. 1698 metais buvo išrinktas Lietuvos Tribunolo maršalka.
1698 m. rugpjūčio 14 d. Mykolas Kazimieras Kocielas sušaukė naują bajorų suvažiavimą Vilniuje, kur pareikalavo paleisti visas Lietuvos įgulas, kurios buvo Sapiegų vadovaujamos. Pasirašė Puzavicko nutarimą 1698 metais.