cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sima Čianis
Istoriko užrašai
Istoriko užrašai yra pagrindinis veikalas, kurį paliko Sima Čianis. Jame apžvelgiama Kinijos istorija nuo legendinio Geltonojo imperatoriaus iki I a. pr. m. e. Istoriko užrašai susideda iš 130 skyrių (ritinėlių), suskirstytų į penkias dalis: pagrindinių metraščių (apie valdžiusių imperatorių veiklą), chronologinių lentelių (apie žemių valdovus ir didikus iki Kinijos suvienijimo), traktatų (apie ritualus, muziką, kalendorių, ekonomiką ir pan.), paveldėjimų (apie pagrindines šeimas) ir biografijų (apie žymius žmones, užsienio kraštus).
Įtaka
Sima Čianio istorijos knyga buvo perrašyta ir papildyta vėlesnių rūmų istorikų. Jie laikėsi tos pačios Sima Čianio įvestos struktūros, tapusios apie du tūkstančius metų išlaikytu standartu. Iki Čingų dinastijos pabaigos 1911 m. buvo parašytos 25 oficialios Kinijos istorijos knygos.
Vaitiškė
Vaitiške vadinami kaimai:
Čilinis flamingas
Čilinis flamingas (Phoenicopterus chilensis) – flaminginių (Phoenicopteridae) šeimos paukštis. Labai artimos rūšys paprastasis flamingas ir didysis flamingas, su kuriomis Čiliniai flamingai anksčiau dažnai buvo laikomi viena rūšimi. Tai dideli paukščiai, 110-130 cm. Paplitę Pietų Amerikos vidutinio klimato regionuose, taip pat atvežtas į Vokietiją bei Nyderlandus. Kaip ir visi flamingai, deda po vieną baltą kiaušinį.
Plunksnos rausvesnės nei Didžiojo flamingo, tačiau blyškesnės nei Karibų flamingo. Nuo šių kitų rūšių gali būti atskirtas pagal pilkšvas kojas su rožiniais „keliais“, taip pat turi juodesnį snapą.
Stupurai (Žuvininkų apskritis)
Stupurai arba Vetkinas (, nuo 1939 m. Stapornen, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Zelenogradsko rajone, nuo 2006 m. gruodžio 28 d. Kovrovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Stupurs prūsiškos kilmės. 1394 m. minimas Stuppar. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities kaimas. 1910 m. buvo 43 gyventojai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. – 2006 m. Romanovo apylinkės kaimas.
Balandiškių piliakalnis
Balandiškių piliakalnis su gyvenviete, Pilies Kalnas – piliakalnis Elektrėnų savivaldybės teritorijoje, Beižionių seniūnija. Pasiekiamas iš plento Krunyje pasukus į Ūbiškes, prieš jas pasukus į dešinę šiaurėn link Barboriškių, už Juodžių ežero – pirmu lauko keliuku į kairę šiaurės vakarų kryptimi, už 650 m yra už kairėje keliuko esančios sodybos pirties.
Piliakalnis
Į rytus nuo piliakalnio yra 0,2 ha papėdės gyvenvietė, kurioje rasta brūkšniuotos keramikos, geležinis pentinis siauraašmenis kirvis, akmeninis kirvis su skyle kotui.
Tyrimai
1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pr. m. e. antrąja puse – I tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 8300 m². Išmatavimai: 140 m ilgio šiaurės – pietų kryptimi ir iki 80 m pločio.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Aleksandras I (Rusija)
thumb|left|100px|Aleksandro I monograma
FP-45 Liberator
Istorija
General Motors korporacijos skyrius Inland Guide Lamp Manufacturing Division JAV Armijos užsakymu sukonstravo ir gamino pistoletą FP-45. Nuo pistoleto konstravimo pradžios iki paskutinio pistoleto pagaminimo (gamino 300 darbininkų) praėjo 6 mėnesiai.
Aleksandras I (Rusija)
Imperatorius Aleksandras I (arba Aleksandras Pavlovičius Romanovas,, 1777 m. gruodžio 23 d. Sankt Peterburgas – 1825 m. gruodžio 1 d. Taganrogas) – 1801 m. kovo 23 d. iki 1825 m. gruodžio 1 d. Rusijos imperatorius, 1809-1825 m. didysis Suomijos kunigaikštis ir 1815-1825 m. Lenkijos karalius.
FP-45 Liberator
Konstrukcija
FP-45 – grubus, vienašūvis pistoletas, pigus ir sparčiai gaminamas. Jis turi tik 23 plienines detales, kurios daugiausia presuotos ar tekintos, todėl pigios ir lengvai gaminamos. Pistoletas šaudė vienu .45 ACP (11,43x23 mm ACP) šoviniu, kuris įstatomas į begraižtvį vamzdį. Didžiausias veiksmingas nuotolis – 8 m. Toliau kulka pradeda vartaliotis ir taiklumas smarkiai krenta.
Naudojimas
FP-45 gabendavo kartoninėje dėžutėje kartu su 10 .45 ACP šovinių. Komplekte pistoletas turėjo medinį kaištį tuščiai tūtelei išmušti ir komiksą, kuriame buvo pavaizduota, kaip ginklą užtaisyti ir kaip šaudyti. Atsarginius šovinius būdavo galima susidėti į tuščiavidurę rankeną.
Aleksandras I (Rusija)
Biografija
Kilęs iš Holšteinų-Gotorpų Romanovų dinastijos. Tėvas – Didysis kunigaikštis Pavelas Petrovičius, motina – Viurtembergo kunigaikščio duktė Sofija Dorothea Augustė Luizė (Marija Fiodorovna).
FP-45 Liberator
Naudojimas
Armija, gavusi pagamintus FP-45 Liberator pistoletus, perdavė juos Strateginių tarnybų valdybai (Office of Strategic Services). Šis ginklas niekada nebuvo numatytas naudoti kaip armijos ginklas. Jis buvo skirtas platinti priešo užnugaryje, kur būsimas pasipriešinimo dalyvis, gavęs tokį pistoletą, prisėlina prie pavienio vokiečių kariškio, vienu šūviu nušauna ir paima jo ginklą.
Aleksandras I (Rusija)
Vidaus politika
thumb|left|180px|Aleksandras I [[1812 m.]] Sostą gavo po rūmų perversmo, per kurį nužudytas jo tėvas. Jaunystėje planavo liberalias reformas, tačiau nedaug nuveikė, nes buvo neryžtingas, o Rusija nepribrendusi reformoms. Kolegijas 1802 m. pakeitė ministerijos, 1810 m. įsteigta Valstybės taryba. Pirkliams, miestiečiams leista pirkti negyvenamas žemes, dvarininkams – atleisti valstiečius iš baudžiavos už išpirką. Antrojo dešimtmečio pabaigoje asmens laisvę gavo Estliandijos, Lifliandijos ir Kuršo gubernijų valstiečiai.
FP-45 Liberator
Naudojimas
Buvo tikima, kad jei šiuos ginklus permesti į vokiečių užnugarį, okupacinės kariuomenės kovinė dvasia bus sužlugdyta, nes gyventojai turės tiek šių ginklų, kad visų jų niekaip nepavyks atimti, ir tai sutrikdys visą vokiečių veiklą okupuotose šalyse.
Aleksandras I (Rusija)
Vidaus politika
Remiantis kiek pakeistu Abiejų Tautų Respublikos Edukacinės komisijos modeliu įgyvendinta švietimo reforma. Išplėstas vidurinių mokyklų tinklas. 1803 m. Vilniaus vyriausioji mokykla pertvarkyta į Vilniaus universitetą, atkurtas Tartu universitetas, įsteigti Charkovo, Kazanės, Sankt Peterburgo universitetai. Pagal 1804 m. statutą universitetams buvo garantuojama autonomija. Į antrojo dešimtmečio pabaigą Aleksandras I nutolo nuo jaunystės idealų. Vidaus reikalus pavedė tvarkyti policinio valdymo šalininkui A. Arakčejevui. Paskutiniaisiais gyvenimo metais tapo labai religingas. 1820 m. įsakė grafui N. Novosilcevui parengti Rusijos imperijos konstitucinės chartijos projektą, bet vėliau jam nepritarė. thumb|left|180px|Aleksandro I susitikimas su Prūsijos karaliene [[Luizė|Luize Klaipėdoje 1802 m.]]
FP-45 Liberator
Naudojimas
Tačiau realiai Strateginių tarnybų valdyba netikėjo tokio ginklų platinimo prasme. Iš tiesų panaudota buvo tik saujelė šių pistoletų. Labai nedaug jų gavo tik kinai ir pasipriešinimo kovotojai Filipinuose. Nežinoma, ar šie pistoletai nors kartą buvo panaudoti kovos situacijoje Europoje.
Aleksandras I (Rusija)
Vidaus politika
Aleksandro I valdymo laikais Lietuvos vardas buvo vartojamas oficialiuose Rusijos imperijos administracinių teritorinių vienetų pavadinimuose: Lietuvos generalgubernatorija (centras – Vilnius), Lietuvos Vilniaus gubernija ir Lietuvos Gardino gubernija. Lietuvoje jo vyriausybė toleravo vietos bajorų kultūros tradicijas. 1807-1812 m. buvo svarstoma, ar verta atkurti Lietuvos Didžiąją kunigaikštystę, pavaldžią Aleksandrui. Manyta, kad toks autonominis vienetas galėtų būti atsvara 1807 m. Napoleono I įkurtai Varšuvos kunigaikštystei. Po 1814 m. buvo keliama idėja regioną, vėliau pavadintą Šiaurės vakarų kraštu, ar jo dalį prijungti prie Lenkijos karalystės. Po filomatų ir filaretų bylos 1823-1824 m. Rusijos imperijos valdžia sugriežtino krašto kultūros kontrolę, mokyklose įvedė privalomas pamokas rusų kalba, įsakė, kad šia kalba būtų mokoma istorija ir geografija.
FP-45 Liberator
Naudojimas
Vieno FP-45 pistoleto kaina buvo 2,4 JAV doleriai (26 doleriai dabartinėmis kainomis). Šiandien kolekcionieriai šiuos pistoletus perka parduoda už 2500 JAV dolerių. Originali pistoleto dėžė kainą padidina dar 1500 dolerių. O jei dar yra ir originali popierinė instrukcija, komplektas kainuoja virš 4500 dolerių.
Įdomu, kad gamykloje pagaminti pistoletą užtrukdavo trumpiau (gamykla išleisdavo vieną FP-45 kas 6-7 sekundės), negu užtaisyti ir iššauti (apie 10 sekundžių).
Aleksandras I (Rusija)
Užsienio politika
Valdant Aleksandrui I 1801-1813 m. prie Rusijos imperijos prijungta 1801 m. Gruzija, 1809 m. Suomija, 1812 m. Besarabija, 1813 m. Azerbaidžanas. Po nesėkmingo 1805-1807 m. karo su Prancūzija sudaryta Tilžės taika. Per Napoleono žygį į Rusiją, nors ir nevadovaudamas kariuomenei, Aleksandras I savo laikysena padėjo pasiekti pergalę, priėmė sprendimą dėl kariuomenės žygio į Europą, buvo vienas 1814-1815 m. Vienos kongreso vadovų ir 1815 m. Šventosios sąjungos organizatorių. Tapo kongreso sudarytos ir su Rusija sujungtos Lenkijos karalystės karaliumi. Pasirašė Lenkijos karalystės konstituciją.
Mirė kelionėje peršalęs. Jo garbei Peterburge 1834 m. atidengta Aleksandro kolona, o Berlyne pavadinta aikštė Alexanderplatz.
Kalvarijos apylinkė (Marijampolė)
Kalvarijos apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kalvarijos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kalvarijos rajonui. 1954 m. prijungtos Mikalaukos apylinkė, Raudeniškių apylinkė, dalis Tabarauskų apylinkės, dalis Gazdų apylinkės, dalis Naujienėlės apylinkės ir dalis Trakėnų apylinkės, 1963 m. – Brazavo apylinkė, 1975 m. – didžioji dalis Naujienos apylinkės. 1979 m. iš dalies Kalvarijos apylinkės įkurta Jungėnų apylinkė, kuri 1986 m. vėl prijungta. 1988 m. prijungta Jurgežerių apylinkė.
Erich Honecker
Ėrichas Honekeris (1912 m. rugpjūčio 25 d. – 1994 m. gegužės 29 d.) – VDR politikas, komunistų partijos lyderis 1971–1989 m.
Triskiautė žibuoklė
Triskiautė žibuoklė  – vėdryninių (Ranunculaceae) šeimos, žibuoklių (Hepatica) genties augalų rūšis. Lietuvoje gausi, kurioje dar vadinama žibuokle, žibute, žibuole, dėlute, kepenų žolele, kepingelbe, palazdžiu, šunipijolke.
Paplitimas ir buveinės
Savaime paplitusios šiuose Europos regionuose: pietinėje Fenoskandijoje, Baltijos kraštuose, Rusijos Federacijos europinės dalies centre, Baltarusijoje, Ukrainoje, Moldavijoje, Centrinėje Europoje, Pietų Europoje, išskyrus Graikiją, Prancūzijos rytuose.
Azijos žemyne auga rytinėje Kinijoje, Korėjos pusiasalyje, Japonijos Honsiu saloje.
Dažniausiai auga lapuočių, mišriuose ir spygliuočių miškuose, krūmynuose, pamiškėse, kelių pakelėse.
Išvaizda
Daugiametis, apie 5-25 cm aukščio žolinis augalas, turintis trumpą šakniastiebį ir ilgais minkštais lapeliais apaugusį stiebą. Lapkočiai ilgi, apaugę ilgais švelniais plaukeliais; lakštai triskiaučiai, su širdiškais arba inkstiškais pagrindais ir plačiomis lygiakraštėmis skiautėmis. Lapų viršutinė pusė žalia, neplaukuota, o apatinė – violetinio atspalvio, ilgais, minkštais, šilkiškais plaukeliais. Pamatiniai lapai žiemojantys, kurie puikiausiai peržiemoja po sniegu, bet atsiradus žiedams, po truputį lapai sunyksta. Išauga nauji šviesiai žali lapeliai. Žiedai pavieniai, vainiklapiai 6-7, kurie melsvai violetiniai, išorinėje pusėje šviesesni, rečiau pasitaiko rožiniai arba balti. Nektarinių nėra, kuokelių daug, kurie su baltais ar rausvais koteliais ir beveik baltomis dulkinėmis. Vaisiai pailgi, plaukuoti, su snapeliu.
Sėklas platina skruzdėlės.
Žydėjimas
Tai vieni iš anksčiausiai pavasaryje pražystančių augalų Lietuvoje, kurioje žydi kovo–balandžio (kartais gegužės) mėnesiais.
Panaudojimas ir naudingosios medžiagos
Nuodingas. Vaistams vartojama žolė, lapai ir žiedai. Lapai pjaunami tik jauni, be lapkočių, augalams peržydėjus, žiedai – žydėjimo pradžioje.
Auginama darželiuose kaip dekoratyvinis augalas; yra išvestų dekoratyvinių formų.
Lapuose yra glikozido hepatrilobino, ranunkulino, protoanemonino, rauginių, mineralinių medžiagų, cukraus, saponinų. Liaudies medicinoje naudojama galvos skausmams, kosuliui ir karštinei gydyti, pasižyminti antiseptinėmis savybėmis.
Sinonimai
Triskiautės žibuoklės lotynų k. sinonimų sąrašas:
Literatūra
Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 16 psl.
Satoshi Kon
Biografija
Satoši Kon gimė 1963 m. spalio 12 d. Dėl to, kad tėvo darbo vieta buvo perkelta, S. Kon nuo ketvirtos klasės pradinėje mokykloje iki antros klasės pagrindinėje mokykloje mokėsi Saporo mieste. Mokydamasis Hokaido Kuširo Korijo vidurinėje mokykloje, jis panoro tapti animatoriumi. Tarp mėgstamiausių jo kūrinių tuomet buvo „Space Battleship Yamato“ (1974 m.), „Heidi, Girl of the Alps“ (1974 m.), „Future Boy Conan“ (1978 m.) ir „Mobile Suit Gundam“ (1979 m.) anime bei Kacuhiro Otomo manga komiksai „Domu: A Child’s Dream“. Rašytojo Jasutakos Cucui kūriniai padarė įtaką jo piešimo stiliui.
1997 m. debiutavo režisūros srityje su anime filmu „Perfect Blue“.
Bedirbant prie anime filmo „Dreaming Machine“, 2010 m. S. Kon buvo diagnozuotas kasos vėžys, nuo kurio jos mirė tų pačių metų rugpjūčio 24 d., būdamas 46 metų amžiaus. Filmas taip ir liko neužbaigtas.
La Siljos observatorija
thumb|right|260px|La Silla observatorijos ant kalno
thumb|right|260px|La Silla observatorijos
La Silla observatorija yra astronomų observatorija Čilėje. Ji priklauso Pietų Europos observatorijų organizacijai (ESO). La Silla observatorija yra pastatyta Čilėje Atakamos dykumoje ant 2400 m aukščio kalno. Jos yra 27 km į pietus nutolusios nuo Las Campanas observatorijų ir 100 km į šiaurę nuo Cero Tololo observatorijų.
Streimojus
thumb|200px|Žemėlapis Streimojus  – didžiausia ir gausiausiai apgyvendinta Farerų salyno sala. Ji užima 374,17 km² plotą. Paviršius kalnuotas, aukštis iki 789 m (Kopsenio k.). Krantai skardingi, išraižyti fjordų. Yra daug trumpų upokšnių, nedidelių ežerų. Vyrauja bemiškės pievos.
Meluha
miniatiūra|250px|right|Indo slėnio regionas:         senovės miestai          šiuolaikiniai miestai Meluha (kitaip Meluhha, Melucha, Meluchcha) – tolimas kraštas, žinomas iš rašytinių šaltinių kaip Šumero prekybos partneris, su kuriuo buvo vykdoma jūrų prekyba viduriniajame Bronzos amžiuje. Meluhos lokalizacija iki šiol nėra nustatyta.
Šumerų tekstuose dažnai vartojami trijų prekybos vietovių, su kuriomis turėta svarbių prekybinių ryšių, vardai: Maganas, Dilmunas ir Meluha. Maganas paprastai tapatinamas su Omanu. Tačiau tai identifikuojama remiantis asirų šaltiniais. Pagal šumerus, galbūt tai yra Omanas. Į Dilmuną patekdavo prekės, kaip manoma, iš Bahreino salų, Saudo Arabijos Rytų Provincijos, Omano, Persijos įlankos Irano pakrantės. Meluhos lokalizacija yra diskutuojama. Dalis šiuolaikinių tyrinėtojų ją priskiria Harapos civilizacijai dėl intensyvių prekybos ryšių tarp Šumero ir šio regiono. Sezamo aliejus tikriausiai buvo importuojamas iš Indo slėnio į Šumerą: šumerų kalboje šis aliejus vadinamas illu (akadų: ellu). Pietų Indijoje dravidų kalbose el ar ellu reiškia sezamą.
Randama daug Harapos antspaudų ir svorio matavimo priemonių Mesopotamijos miestų vietovėse. Didelės vertės preke buvo laikoma mediena, ypač juodmedžio, gabenta dideliais laivais. Taip pat pasirodo ir prabangos prekės, tokios kaip lapis lazuli mineralai, kasti Harapos kolonijoje Šortugajuje (Badachšanas, šiaurės Afganistane) ir transportuoti į Lothalį, uostą Gudžarate, vakarų Indijoje, iš čia toliau gabenti į Omaną, Bahreiną ir Šumerą.
Eilė tyrinėtojų mano, kad šumerai Meluha vadino Indo slėnio civilizaciją. Iš ankstyvųjų tekstų (apie 2200 m. pr. m. e.) sprendžiama, kad Meluha yra rytuose, Indo slėnyje ar Indijoje. Rašoma, kad Sargonas Akadietis ''„sugriovė miestus iki pat jūros kranto. Akado uoste jis švartavo laivus iš Meluhos ir Magano“''. Tačiau daug vėlesniuose tekstuose, aprašančiuose Asirijos karaliaus Ašurbanipalo (668–627 m. pr. m. e.) žygius, kuomet seniai nebeegzistavo Indo slėnio civilizacija, atrodo, Meluha randama kažkur netoli Egipto, Afrikoje.
Yra daug archeologinės medžiagos, įrodančios buvus prekybinių ryšių tarp Mesopotamijos ir Indo slėnio. Būdingi Harapos moliniai antspaudai, naudoti prekių ryšulių žymėjimui. Tokių antspaudų iš Indo slėnio daug rasta Ūre ir kitose Mesopotamijos vietose.
Davainiškės
Davainiškės – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 10 km nuo Alovės, prie Ilgio ežero.
Gyventojai
thumb|left|Kaimo kryžius
Xerez CD
Xerez CD – Ispanijos futbolo klubas iš Chereso. Xerez Club Deportivo, žinomas tiesiog kaip Xerez, įsikūręs Andalūzijos autonominėje srityje.
Istorija
1947 m. rugsėjo 24 d. įkurtas klubas. Rungtyniavo regioninėse pirmenybėse, vėliau pateko į trečią bei antrą pakopą. Kurį laiką pažaisdavo trečioje ir iškildavo į antrą, o po kurio laiko vėl iškrisdavo į žemesnė divizioną. 2008–2009 m. sezone rungtyniavo Segunda División ir tapo šio diviziono nugalėtojais. po sezono buvo perkelti į aukščiausią šalies lygą.
2009–2010 m. sezone rungtyniavo La Liga (aukščiausioje lygoje), kurioje liko dvidešimti ir po sezono iškrito į žemesnė divizioną.
Nuo 2010–2011 m. tris sezonus praleido Segunda División. 2012–2013 m. šiame divizione liko dvidešimt antroje vietoje.
Dėl finansinių problemų komanda buvo nukritusi į net penktąją pakopą, kurioje praleido tris sezonus.
Buvo iškilę į ketvirtą pakopą, bet pastaruoju metu žaidė „Tercera División RFEF“, penktoje Ispanijos futbolo lygoje.
Susijungimas
Xerez Fútbol Club - (1907–46) → ↓ Club Deportivo Jerez - (1942–46) → ↑
Pasiekimai
thumb|right|300px|Segunda diviziono nugalėtojai
Stadionai
thumb|right|300px|Savivaldybės „Šapino“ stadionas. Ilgą laiką klubas namų rungtynes žaidė „Estadio Domecq“. Šiame stadione įvyko pirmosios draugiškos rungtynės su Madrido „Real“.
1988 m. liepos 10 d. buvo atidarytas naujasis komandos stadionas „Estadio Municipal de Chapín“. Šio stadiono talpa viršijo 20 tūkst. žiūrovų.
Po to, kai klubas iškrito į regionines pirmenybes ir nebesurenka pilno savivaldybės stadiono, rungtyniauja įvairiuose aikštynuose.
Garbaravičienė
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Garbaravičiūtė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Garbaravičius.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Xerez CD
Dublerių ekipa
Rezervinė klubo ekipa buvo suburta 1975. Vadinosi Xerez CD B, tačiau 2015 m. išformuota.
Krepšinio skyrius
2016 m. rugpjūčio 16 d. suburta krepšinio ekipa. Pastaraisiais metais rungtyniavo penktojoje pakopoje.
Maurice Gamelin
thumb|Maurice GamelinMaurice Gustave Gamelin (1872 m. rugsėjo 20 d. – 1958 m. balandžio 18 d.) – Prancūzijos generolas, vyriausiasis kariuomenės vadas Antrojo pasaulinio karo pradžioje.
1939 m. rugsėjo 3 d. Gamelenas paskirtas Sąjungininkų pajėgų Prancūzijoje vyriausiuoju vadu, kuriuo išbuvo per Keistąjį karą ir dalį Mūšio dėl Prancūzijos. Laikėsi gynybinės strategijos. 1940 m. gegužės 18 d. jis buvo atleistas iš pareigų.
1940 m. rugsėjį Viši režimas Gameleną suėmė. Jis buvo kaltinamas išdavyste ir teisiamas Riono procese, kartu su keliais kitais aukštais Trečiosios Respublikos pareigūnais. Per teismą jis tylėjo. Buvo ištremtas į Vokietiją, 1945 m. išlaisvintas.
Sovietų-Gruzijos karas
Sovietų-Gruzijos karas – 1921 m. vasario 15–kovo 17 d. vykusi sovietinė invazija į Gruziją, siekiant su Rusijos TFSR Raudonosios Armijos pagalba nuversti socialdemokratinę (menševikų) Gruzijos Demokratinės Respublikos vyriausybę ir įvedant šalyje bolševikų valdžią. Konfliktas buvo sovietų ekspancionizmo politikos rezultatas, kuriuo siekta užvaldyti kuo daugiau teritorijų, anksčiau priklausiusių Rusijos imperijai iki pat Pirmojo pasaulinio karo sumaišties įvykių. Taip pat to paties tikėjosi ir dauguma Rusijoje revoliucingai nusiteikusių gruzinų bolševikų, neturėjusių pakankamai paramos savo šalyje užgrobti valdžią be išorės pagalbos. miniatiūra|250px|left|Gruzijos Demokratinė respublika 1921 m.:{{legend|yellow|Gruzija 1921 m. gegužės mėn. ir šiuolaikinės jos ribos (žalia linija)}}{{legend|orange|Gruzijos Sočio rajonas 1918–1919 m.}}
MNK Izola
Izolos MNK – Slovėnijos futbolo klubas iš Izolos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1923 m.
Kuršiškiai
Kuršiškiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Videniškių, 1 km į šiaurę nuo kelio.
Etimologija
Kaimo pavadinimas kilęs nuo pavardės Kušas, Kuršis ar Kuršys.
Istorija
1919 m. minimas juodraštinėje Balninkų bažnyčios priešvedybinės apklausos knygoje.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1983–1984 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1983–1984 m.
Dalia Mikoliūnaitė
Dalia Mikoliūnaitė (g. 1974 m. gruodžio 27 d. Biržuose) – aktorė, „Teatriuko" trupės įkūrėja ir administracijos vadovė.
Biografija
1993 m. baigė Biržų „Atžalyno" vidurinę mokyklą ir Biržų vaikų muzikos mokyklą. Nuo 1993 m. iki 1997 m. studijavo Vilniaus universiteto Filologijos fakultete, mokėsi „Keistuolių teatro" studijoje. 2006 m. Vilniaus dailės akademijoje baigė kultūros vadybos ir kultūros politikos magistrantūros studijas.
1998 m. su kurso draugais įkūrė „Teatriuką". VšĮ „Teatriukas" administracijos vadovė nuo 1999 m. . Nuo 1998 m. iki 2000 m. „Mažoji studija” laidos vaikams redaktorė, nuo 1998 m. iki 2002 m. Vaikų ir jaunimo vasaros stovyklos „Lietuvos Atgaja” muzikos vadovė.
Musan Salama
Musan Salama (MuSa) – Suomijos futbolo klubas iš Porio priemiesčio Musos.
Istorija
Klubas įkurtas 1960 m. Pastaruoju metu žaidė trečios pakopos pirmenybėse. iškopė į antrą pakopą.
Algirdas Gluodas
Algirdas Gluodas (1940 m. balandžio 25 d. Plokščiuose, Šakių apskrityje – 2020 m. rugpjūčio 1 d. Smalininkuose) – Lietuvos, Jurbarko rajono ir Šiaulių ūkio, politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1965 m. pradėjo dirbti Smalininkų žemės ūkio mechanizacijos technikume dėstytoju, nuo 1968 m. – direktoriaus pavaduotoju. Nuo 1974 iki 1992 m. – Smalininkų tarybinio ūkio-technikumo, Smalininkų aukštesniosios žemės ūkio mokyklos direktorius. 1993 metais, UAB „Rūta“ atgavus įkūrėjo šeimos palikuonims, vadovavo įmonei iki pat 2014 metų pabaigos, nuo 2005 m. plėtros vadovas.
1995 m. kovo – rugsėjo mėn. (LDDP sąraše) Jurbarko rajono savivaldybės tarybos narys.
Adolfas Kikilas
Adolfas Kikilas (1925 m. spalio 11 d. Beržoras, Platelių valsčius – 2001 m. gegužės 2 d. Birštonas) – Lietuvos irklavimo treneris, Lietuvos karys savanoris.
Biografija
Nuo 1944 m. Lietuvos laisvės armijos narys, dalyvavo Sedos kautynėse. 1949 m. baigė Lietuvos kūno kultūros institutą.
1949–1953 m. dirbo Vilniaus srities Kūno kultūros ir sporto komitete. 1953–1976 m. irklavimo treneris, 1977–1986 m. Žalgirio sporto draugijos irklavimo vyr. treneris, nuo 1986 m. Birštono irklavimo bazės ir „Žalgirio“ sporto mokyklos direktorius.
1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatoriai) narys. Sutuoktinė Regina, dukterys Violeta, Virginija.
Sportinė veikla
Jo išugdyti irkluotojai iškovojo 10 olimpinių, 14 pasaulio, 81 Europos, 293 TSRS čempionatų medalių.
Mažasis flamingas
Mažasis flamingas (Phoeniconaias minor) – flaminginių (Phoenicopteridae) šeimos paukštis, monotipinės Phoeniconaias genties, mažiausia dabartinių flamingų rūšis.
Maitinimosi vietose sudaro didžiulę iki milijono paukščių koloniją. Ūgis apie 80-90 cm, svoris nuo 1,2 iki 2,7 kg. Kūnas šviesiai arba tamsiai rausvas, snapas ilgas, tamsios spalvos. Minta mikroskopiniais melsvadumbliais, kuriuos rankioja sekliuose vandenyse. Maitinasi dažniausiai prieblandoje ir sutemus. Nemigruoja, tik nežymiai persikelia iš vienos vietos į kitą ieškodami maisto.
Paplitęs Afrikos vakarinėje, centrinėje ir pietinėje dalyje.
Inkvizicija
thumb|right|250px|Autodafe Inkvizicija (, nuo Inquisitio – „apklausa, tardymas“) – bendras Katalikų bažnyčios institucijų, skirtų kovai su erezijomis, pavadinimas.
Inkvizicija buvo paplitusi Pietų Europoje, daugiausia romanų šalyse, ir pasižymėjo slaptu šnipinėjimu, žiauriais kankinimais, rafinuotu tyčiojimusi, neviešu, šališku bažnytiniu teismu. Ypač persekioti valdensai (religinė sekta, kovojusi prieš katalikybę).
Pavadinimas
Inkvizicijos sąvoka teisinėje sferoje buvo paplitusi dar iki bažnytinių institucijų su tokiu pavadinimu atsiradimo ir reiškė bylos nagrinėjimą naudojant tardymą, dažnai naudojant jėgą. Ankstesni teismai naudojo ginču pagrįstą procesą. Vėliau inkvizicija imti vadinti prieš antikrikščioniškas erezijas nukreipti bažnytiniai teismai.
Istorija
Nuolat persekioti Romos imperijoje pirmaisiais krikščionybės amžiais krikščionys pasisakė prieš kankinimus. Oficiali Bažnyčios nuostata – prisipažinimas turi būti savanoriškas, o ne išgautas jėga. Tačiau greitai padėtis ėmė keistis.
Vienas iš išmėginimų būdavo pakankamai švelnus: teisus tas, kuris ilgiau pakeltomis rankomis išsilaikys priešais kryžių; nekaltas tas, kuris nekramtęs galėjo praryti gabalėlį švęstos duonos. Tačiau palaipsniui teismuose imta taikyti ir žiauresnių išmėginimų: rankų ar kojų deginimas įkaitusia geležimi ar verdančiu vandeniu. Tokiu būdu į teismų praktiką grąžinti kankinimai.
Inkvizicija atsirado Prancūzijos pietuose XII a. pabaigoje, apėmė pirklius, miesto varguomenę ir valstietiją.
1215 m. popiežius Inocentas III uždraudė išmėginimų teismus, tačiau iki tol jau buvo spėję susiformuoti pasaulietiniai teismai „per inquisitionem“, kuriuos devintame amžiuje buvo įsteigęs Karolis Didysis. 1215 m. inkvizicija tapo oficiali religinio teismo forma.
Kitatikių persekiojimai
Pagrindiniai kankinimai vyko Šiaurės Italijoje ir Pietų Prancūzijoje, kur buvo apsistoję katarai ir manichėjai, kurių religinės doktrinos labai nepatiko katalikų bažnyčiai, dėl jų populiarinimo ir populiarumo. Tuo pačiu, labai gąsdino katalikų dvasininkiją, dėl šių religijų pozicijos tvirtumo. Dėl šių aplinkybių, bažnyčia ragino kuo greičiau nuteisti kitatikius be teismo ir siekiant bausmės efektyvumo – naudoti egzekucijas; kaltinamieji buvo arba už įstatymo ribų arba nuteisiami mirti.
Viduriniaisiais amžiais bažnyčia ėmėsi spręsti sektų ir kitatikių „problemą“. XII a. pradžioje Bažnyčios Taryba įsakė pasaulietiniams valdovams persekioti kitatikius. 1231 m. Popiežius Grigalius IX išleido įsaką, kuris numatė, kad reikia įkalinti visus eretikus, kol jie įtikės ir išpažins krikščionybę, o užsispyrėlius bausti mirties bausme. Taip pat, popiežiaus manymu, buvo labai naudinga atlikti egzekuciją. Nuo šios pareigos popiežius Grigalius IX atleido vyskupus ir arkivyskupus ir priskyrė juos dominikonų ordinui, bet vis tiek daugelis inkvizitorių buvo iš kitų dvasininkijos ordinų. XIII a. pabaigoje inkvizicija kiekviename regione turėjo nuosavą biurokratinį aparatą, siekiant pagerinti šios funkcijos efektyvumą.
Teismas
Teisėjas ar inkvizitorius galėjo pareikšti kaltinimus bet kam. Kaltinimasis neturėjo teisės gintis teisme ar uždavinėti klausimų kaltintojui. Populiariausia buvo teisti nusikaltėlius, žmones su bloga reputacija, atskirtus nuo bendruomenės bei kitatikius. Kaltinamieji negalėjo turėti advokato, o inkvizicijos teismo nuosprendžiai buvo neapskundžiami. Geriausiu atveju – teismo akivaizdoje, inkvizitoriai apklausdavo porą liudininkų. 1252 m. popiežius Inocentas IV savo bule Ad exstirpanda įteisino kankinimų naudojimą prisipažinimams išgauti.
Inkvizicijos nuosprendis buvo perskaitomas prieš žmonių minią, kaltinamasis paklupdomas ant kelių viena ranka laikydamas Bibliją prieš inkvizitorių. Bausmės kilo iš bažnyčių, piligrimų kelionių, gėdos kryžiaus privalomo nešiojimo nuteistiesiems ir mirties bausmės. Mirties bausmė dažniausiai būdavo sudeginimas ant laužo. Bausmės vykdymas būdavo perduodamas pasaulietinei valdžiai. Iš kaltinamųjų visada buvo konfiskuojamas turtas.
Inkvizicija įvairiose šalyse
Pirmųjų inkvizitorių piktnaudžiavimas padėtimi privertė Romą reformuoti inkviziciją ir XIV a. ši iš pavienių pasauliečių – inkvizitorių – tapo bendruomeniniu reikalu. XV a. pabaigoje ispanų inkvizicija tapo nepriklausoma nuo Romos. Ispanų inkvizicija auto-da-fé būdu atvertinėjo į katalikybę musulmonus, žydus, mokslininkus ir švietėjus. Šiaurės Europoje inkvizicija buvo daug švelnesnė: Anglijoje niekada nebuvo įteisinta, o Skandinavijoje apskritai uždrausta. Taip pat inkvizicija nerado atramos taško ir pietryčiuose (Bulgarija, Bosnija, Rumunija, Vengrija), kur buvo per daug eretikų – kitatikių, kad juos būtų įmanoma persekioti.
Shadows in the Night
Shadows in the Night – trisdešimt šeštasis studijinis amerikiečių muzikanto Bob Dylan albumas, išleistas 2015 m. vasario 3 d. Albume skamba ne naujos atlikėjo dainos, o jo perdainuotos klasikinės popmuzikos dainos, kurias seniau atlikdavo Frank Sinatra. Albumas susilaukė teigiamų kritikų įvertinimų, taip pat buvo sėkmingai parduodamas. Jis debiutavo pirmoje Jungtinės Karalystės topo vietoje.
2016 m. „Grammy“ apdovanojimuose „Shadows in the Night“ buvo nominuotas geriausio tradicinio vokalinio pop albumo nominacijoje.
Macabi Cernăuți
Černivcių „Macabi“ – buvęs Rumunijos futbolo klubas, kurį Černivciuose įkūrė žydai. Iširo prasidėjus karui.
Jiesia (Kaunas)
Jiesia – Kauno miesto teritorija, esanti miesto pietuose, į rytus nuo Birutės. Išsidėsčiusi Nemuno kairiajame krante ties Jiesios žiotimis. Stūkso Jiesios piliakalnis (Napoleono kalnas), yra Jiesios tiltas (pastatytas 1936 m., rekonstruotas 2011 m.), buvusi Jiesios plytinė.
Pūčkorių senosios kapinės
Pūčkorių senosios kapinės, vadinamos Maro kapais – neveikiančios kapinės Plungės rajono savivaldybės teritorijos šiauriniame pakraštyje, Pūčkoriuose (Žemaičių Kalvarijos seniūnija), kelio Žemaičių Kalvarija–Gegrėnai–Medsėdžiai dešinėje pusėje. Saugotinas kultūros paveldo objektas. thumb|left|200px|Kapinių anotacinis ženklas
Jiesia (Kaunas)
Etimologija
Vietovės pavadinimas – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo čia pratekančio Jiesios upės (kairysis Nemuno intakas) vardo.
Istorija
thumb|left|Napoleono kariuomenė keliasi per Nemuną
Pūčkorių senosios kapinės
Kapinės
Įrengtos aukštumos pakraštyje, pakilioje vietoje, bevardžio upelio dešiniajame krante. Netaisyklingo ovalo plano, pailgos šiaurės – pietų kryptimi, apie 59 m ilgio ir 28 m pločio, apjuostos žemių pylimo ir išorinėje jo pusėje iškasto griovio, kuris užslinkęs. Kapinės apaugusios medžiais ir brūzgynais. Šiaurinėje dalyje yra apie 1 m aukščio pakiluma.
Pietinėje dalyje stovi koplytėlė ir kryžius, o pakraštyje – medinis anotacinis ženklas su užrašu: „PUČKORIŲ KAIMO / SENOSIOS KAPINĖS / KULTŪROS PAMINKLAS / SAUGOMAS VALSTYBĖS“.
Jiesia (Kaunas)
Istorija
XVI–XVII a. už 5–6 km nuo Jiesios žiočių veikė popieriaus fabrikas, iš kurio telikęs žymus žemės pylimas.
Pūčkorių senosios kapinės
Kapinės
Teritorijos plotas – 0,12 ha. thumb|left|300px|Kapinių koplytėlė ir kryžius
Jiesia (Kaunas)
Istorija
Užklupus 1812 m. karui, kurio metu Napoleono armija ties Kaunu kėlėsi per Nemuną, miestas buvo nuniokotas net du kartus. Iš pradžių Napoleonas apsistojo birželio 23 d. Aleksote, tuomet ištyrinėjo kur geriausia bus perkelti kariuomenę per upę, ir birželio 25 d. maždaug ties Aukštąja Panemune per tris plūduriuojančius tiltus perkelė savo armiją į Žemuosiuose Šančiuose esančią lygumą. Pasakojama, kad kariaunos perkėlimą jis stebėjęs prie Jiesios žiočių, nuo Jiesios piliakalnio, vėliau imto vadinti Napoleono kalnu.
Pūčkorių senosios kapinės
Koplytėlė
Medinė, stačiakampė stačiasienė, vienkamarė, atvira iš vienos pusės, su prieangiu ir dvišlaičiu stogeliu, pastatyta ant masyvaus betoninio postamento, pagrindiniu fasadu atsukta į pietus, t. y. link kelio. Sienos statmenų lentų, apkaltos dailylentėmis. Priekinėje sienoje įrengta arkinė anga, į kurią įstatytos stačiakampės, vienvėrės durelės, o virš jų yra pusapvalis švieslangis. Frontonas trikampis, horizontalių lentų, aklinas, priekyje paremtas ant dviejų tekintų, apskrito skerspjūvio, profiliuotų kolonėlių. Stogas apskardintas. Virš kraigo priekyje kyla statmenas stačiakampis bokštelis, prie kurio seniau buvęs pritvirtintas kaltinis kryželis. Koplytėlė dažyta rudos, durelių rėmas ir kolonėles – baltos spalvos aliejiniais dažais. Stogo skarda nedažyta. Interjerą puošia baltos tinklinės užuolaidos, už kurių stovi masinės gamybos Švč. Mergelės Marijos skulptūrėlė.
Kryžius
Medinis, monumentalus, kryžmiškas, pastatytas į vakarus nuo koplytėlės, priekiu atsuktas link kelio. Stiebas ir skersinis stačiakampio nukirstais kampais skerspjūvio. Stiebo liemuo platėja į apačią. Skersinis tiesus, į stiebą įmontuotas iš priekinės pusės. Kryžiaus viršūnės ir pečių galai tiesiai nukirsti. Prie kryžmos pritvirtinta lieto metalo Nukryžiuotojo figūrėlė.
Jiesia (Kaunas)
Istorija
Iki XX a. vidurio Jiesios gyvenvietės vakaruose veikė Jiesios geležinkelio stotelė. 1959 m. rugsėjo 30 d. Jiesios kalkinė prijungta prie Kauno miesto. XX a. veikusi Jiesios kalkinė uždaryta apie 1960–1965 m.
Pūčkorių senosios kapinės
Istorija
Veikė XVI–XVIII a., laidoti Pūčkorių kaimo gyventojai. Pasakojama, kad čia ilsisi maro laikų aukos, todėl kapinės vadinamos Marų kapais.
Kapines uždarius, XIX a. – XX a. pr. jose retsykiais laidoti kaimo savižudžiai, nekrikštyti gimę kūdikiai, epideminių ligų aukos ir pan.
Mirusiesiems atminti nuo seno kapinėse stovėjo koplytėlė su šventųjų skulptūromis ir keletas monumentalių kryžių. Dabartinis kryžius statytas XX a. I pusėje, o koplytėlė atnaujinta XXI a. pradžioje.
Kiekvienų metų gegužės mėnesį kaimo gyventojai rinkdavosi prie koplytėlės pasimelsti už mirusiuosius, giedodavo Visų Šventųjų litaniją.
2015 m. žvalgė Julius Kanarskas.
Kapinės vertingos kaip Žemaičių kraštui būdingas istorijos ir etninės kultūros paminklas.
Laisvasis universitetas
thumb|LUNI – Laisvasis universitetas Laisvasis universitetas (LUNI, iš Laisvė + universitetas) – neformali bendruomeninė iniciatyva, siekianti suburti asmenis ir jų grupes, aktyviai veikiančius akademinėje ir socialinėje terpėje, skatinti juos dalintis žiniomis ir patirtimis, kurti alternatyvas nusistovėjusiam švietimo modeliui, motyvacijai, disciplinai. LUNI yra skaitomos paskaitos, vyksta įvairios diskusijos.
Fakultetai
LUNI veikia šie filialai:
Ona Jablonovska
Ona Jablonovska (1660 m., Krokuva – 1727 m. rugpjūčio 29 d., Šamboras, Lauras ir Šeras, Prancūzija) – Lenkijos bajorė, Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Stanislovo Leščinskio motina.
Biografija
Ona gimė 1660 metais Lenkijos didžiojo etmono Stanislovo Jono Jablonovskio (1634–1702) ir Marianos Kazanovskos (1643–1687) šeimoje.
1667 metais ištekėjo už Rafaelio Leščinskio – Lenkijos valstybinio veikėjo ir magnato. Nuo tos santuokos gimė vienintelis sūnus Stanislovas Leščinskis  – Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis, kuris vedė Kateriną Opalinską. Nuo tos santuokos gimė dvi dukros: vyresnė Ona, kuriai vardas buvo duotas senelės Anos Jablonovskos garbei, ir jaunesnioji Marija – Prancūzijos karalienė, Liudviko XV žmona.
Žemyninis klimatas
miniatiūra|350px|Žemyninio klimato regionai Žemyninis klimatas – vienas iš dviejų klimato tipų, kurio charakteristikas labiau veikia ne vandenynų, o žemynų šiluminė sąveika su atmosfera.
Šiam klimato tipui būdinga didelė metinės ir paros temperatūrų amplitudė; reikalingas neilgas, 20 – 30 dienų laikotarpis pasiekti aukščiausias (vasarą) ir žemiausias (žiemą) temperatūras; sausumas (mažas oro drėgnumas, debesuotumas bei kritulių kiekis. Metinės temperatūros amplitudė gali siekti 100 °C, kai ji viršija 40 °C, klimatas vadinamas ryškiai žemyniniu.
Pagal Köppen klimato klasifikaciją žemyninis klimatas atitinka klimato kategorijas Dfa, Dwa, Dfb, Dwb.
Ramona Vainaitė-Veležienė
Ramona Vainaitė-Velžienė (g. 1941 m. rugsėjo 5 d. Kaune) – Lietuvos pedagogė ir chorvedė.
Biografija
Baigusi Kauno 4-ąją vidurinę mokyklą, 1960–1964 m. Kauno J. Gruodžio muzikos technikume mokėsi violončelės (dėst. B. Čeponis) ir choro dirigavimo (dėst. R. Vindašius) specialybių. 1967–1973 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu Studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. A. Jurgutis).
1964–1967 m. Varėnos 1-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, kultūros namų meno vadovė, moksleivių (jaunučių, jaunių, merginų) ir suaugusiųjų chorų vadovė. Kultūros namų mišrųjį chorą parengė 1965 m. respublikinei dainų šventei, o 1970 m. respublikinei dainų šventei – Merkinės kultūros namų mišrųjį chorą. 1970–1982 m. Varėnos rajoninių kultūros namų mišriojo choro chormeisterė ir koncertmeisterė, nuo 1989 m. meno vadovė ir dirigentė. 1996 m. choras pasivadino „Varpilės“ vardu. Chorą parengė 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Kaune bei Vilniuje, 1995 m. I Baltijos ir Šiaurės šalių mišriųjų chorų festivaliui Rygoje (Latvija) ir 1997 m. II analogiškam festivaliui Gotlande (Švedija). Choras dalyvavo Varėnos, Trakų, Veisiejų, Kapčiamiesčio, Lazdijų, Alytaus, Prienų, Druskininkų dainų šventėse, festivaliuose bei konkursuose. „Varpilė" koncertavo Baltarusijoje, Lenkijoje, Čekoslovakijoje, Latvijoje ir aplinkiniuose Varėnos rajonuose, gieda bažnyčiose.
Nuo 1965 m. Varėnos vaikų muzikos mokyklos mokytoja, nuo 1974 m. vaikų choro vadovė. Jaunių chorą parengė 1980 m. respublikinei dainų šventei ir dalyvavo konkurse. 1995 m. gavo vyresniosios muzikos (teorijos) mokytojos kategoriją, o 1996 m. vyresniosios muzikos (fortepijono) mokytojos kategoriją.
R. Velžienė – Varėnos rajono dainų švenčių dirigentė, dirigavo Alytaus, Druskininkų, Lazdijų, Veisiejų ir Prienų dainų šventėse bei festivaliuose.
Mikalojus Tiškevičius
Mikalojus Tiškevičius (, apie 1721 m. – 1796 m. gruodžio 6 d. Vilniuje) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, Lelijos herbo grafas Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Logoisko šakos. Tėvas Mykolas Jonas Tiškevičius Logoiskis. Motina Regina Larska. Broliai Felicijus Tiškevičius, Antanas Kazimieras Tiškevičius, Juozapas Ignotas Tiškevičius.
Veikla
Vilniaus kapitulos kanauninkas, Vilniaus katedros Šv. Kazimiero koplyčios klebonas.
1793 m. rugsėjo 25 d. apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Panų kalnas
Panų kalnas, Mergakalnis – istorinės ir mitologinės reikšmės objektas, alkakalnis, esantis Pasruojės kaime Telšių rajone, UAB „Žemaitijos žuvis“ tvenkinių rytų pusėje esančiame iškyšulyje, apie 1 km į vakarus nuo kelio. Šiame kelyje stovi nuoroda į kalną, kuris pasiekiamas miško keliuku. 1996 m. gruodžio 23 d. įrašytas į Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą (kodas ). Panų kalno koplyčia priklauso Alsėdžių Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo parapijai.
Tai pailga, smėlėta ir pušimis apaugusi kalva, apie 210 m ilgio ir 100–150 m pločio. Šlaitai nuolaidūs, 5-6 m aukščio. Iš šiaurės, vakarų ir pietų yra tvenkiniai, iš rytų – miškas. Kalvos viršūnė plokščia, ji iškilusi 124,1 m virš jūros lygio. Teritorijos plotas apie 2,5 ha.
Istorija
Panų kalną Lietuvos archeologas Fiodoras Pokrovskis įtraukė į Kauno gubernijos archeologijos žemėlapį, kurį jis išleido Vilniuje 1899 m. Kalną minėjo ir Petras Tarasenka 1928 m. knygoje „Lietuvių archeologijos medžiaga“. Panų kalno rytinėje dalyje nuo seno stovėjo dvi koplytėlės. Apie vandalizmą šioje vietoje sovietmečiu rašė Lietuvos Katalikų Bažnyčios Kronika. 1982 m. balandžio 4 d. jos buvo nuverstos ir nustumtos į tvenkinį. Koplytėlės atstatytos 1990 m. liepos mėn.
Padavimai
Kalnas gausiai lankomas maldininkų religinių švenčių metu. Šioje vietoje pradedami Didieji Žemaičių Kalvarijos atlaidai (liepos 1–12 d.). Čia duodami įžadai meldžiant sveikatos, laimės.
Laivių II senosios kapinės
Laivių II senosios kapinės – kapinės Lietuvoje, šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Laiviuose (Imbarės seniūnija), 500 m į šiaurės rytus nuo kelių Salantai – Plateliai ir Notėnai – Laiviai kryžkelės, Bubino upelio kairiajame krante. Saugotinas kultūros paveldo objektas.
Vieta
Įrengtos pakrantės aukštumoje stūksančioje kalvelėje. Ji ovalo plano, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, apie 19 m ilgio ir 18 m pločio, 2-2,5 m aukščio, apaugusi pavieniais medžiais. Iš pietų, rytų ir šiaurės rytų kalvelę juosia Bubino slėnio daubos, o palei vakarinį pakraštį praeina kaimo keliukas. Laidojimo žymių nesimato, mažosios memorialinės architektūros statinių nėra. Kalvos viršūnėje yra užslinkusi apie 1,5 m skersmens duobė.
Teritorijos plotas – 0,09 ha, perimetras – 114 m.
0,64 km į šiaurės vakarus yra kitos Laivių senosios kapinės, vad. Maro kapeliais, Švedkapiais.
Istorija
Vadinamos Kapeliais, Pilkapiu, o vietovė – Prakeiktaviete. Pasakojama, kad čia palaidoti senovės kareiviai, o praeivius šalia kapinių baidydavę milžiniškos katės. Kasant kalvelėje duobę buvę rasta storų puodų šukių. Tarpukariu kalvelėje dar stovėjo 3 dideli ąžuoliniai kryžiai, kurie po karo nuvirto ir sunyko.
Tyrimai
1963 m. ir 1982 m. žvalgė Ignas Jablonskis, 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas), 1999 ir 2010 m. – Julius Kanarskas.
Ataskaitose ir kartografinėje medžiagoje kapinės žymimos dar kaip Laivių III pilkapis.
<Gallery> Vaizdas:Laiviai kapines2 20100423 1.JPG|Laivių kapeliai iš šiaurės pusės Vaizdas:Laiviai kapines2 20100423 2.JPG|Laivių kapeliai iš rytų-pietryčių pusės Vaizdas:Laiviai kapines2 20100423 3.JPG|Laivių kapeliai iš pietų pusės </Gallery>
Balceriškių piliakalnis
Balceriškių piliakalnis – piliakalnis Kaišiadorių rajono savivaldybės teritorijoje, Balceriškėse, Žiežmarių apylinkės seniūnijoje. Pasiekiamas keliu Mūro Strėvininkai – Kaukinė pavažiavus 2,5 km – yra 100 m į kairę rytuose nuo kelio, jam pakilus į kalniuką.
Piliakalnis
miniatiūra|250px|left|Papėdėje – piliakalnio paminklinis ženklas
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė apvali, 22 m skersmens, įskaitant nuskleistus pylimus, buvusi apjuosta pylimu, kuris visiškai nuskleistas. Aiškiausios jo liekanos išliko vakarų pusėje, kur yra 8 m pločio, 0,3 m aukščio. Šlaitai vidutinio statumo, 4,5–8 m aukščio. Piliakalnis smarkiai apardytas XX a. pradžioje jame įrengiant kapines. Šlaitai apaugę paskirais beržais bei krūmais, aikštelėje esančios veikiančios kapinės aptvertos, vakariniame piliakalnio šlaite įrengti betoniniai laiptai.
Tyrimai
1971 m. piliakalnį žvalgė Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 7400 m².
334 m. pr. m. e.
'''334 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Grožis, jėga, sveikata
Grožis, jėga, sveikata – Lietuvos kultūrizmo federacijos laikraštis, ėjęs 1989–1991 m. Šiauliuose.
Istorija
Rašė sporto, meno, sveikatingumo, fizinio lavinimosi ir grūdinimosi klausimais. Tiražas 1989 m. – 6500 egz., 1991 m. – 7600 egz.
Arnolfo di Cambio
thumb|right|220px| Arnolfo di Kambijo portretas (iliustracija 1568 m. [[Giorgio Vasari „Le Vite“)]] Arnolfas di Kambijus (, apie 1245 – iki 1310 m.) – italų protorenesanso skulptorius, architektas, pradinio Santa Maria del Fiore katedros plano autorius.
Biografija
Arnolfas di Kambijus gimė apie 1245 m. Kole di Val d'Elsa miestelyje netoli Sienos. Jis nebuvo, kaip tikina Džordžas Vazaris, vokiečių akmendirbėjo Lapo sūnus. 1300 m. dokumente užfiksuota, kad jis gimęs Kole di Val d'Elsa miestelyje ir jo tėvas buvo vardu Kambijus. Vazario siūloma 1232 m. gimimo metų data laikoma neįtikinamai per ankstyva. Pirmą kartą Arnolfas paminėtas Nikolos Pizano asistentu 1265 m. rugsėjo 29 d. dokumente dėl Sienos katedros sakyklos užsakymo, ties kuriuo jis dirbo kartu su Lapo, Donato ir Džovaniu Pizanu. Tikriausiai Arnolfas iš pat pradžių buvo apmokytas Nikola Pizano dirbtuvėse. Dalis reljefų Šv. Dominyko arkoje Bolonijoje dabar priskiriama jaunam Arnolfui.
1277 m. Arnolfas buvo Romoje, kur dirbo Neapolio ir Sicilijos karaliui Karoliui I. Apie tai galima spėti iš Perudžos Tarybos laiško karaliui, kuriame prašoma išleisti florentietį Arnolfą fontano statyboms Didžiojoje aikštėje Perudžoje. Leidimas buvo suteiktas 1277 m. rugsėjo 10 d. Pirmasis dokumentas su užmokesčiu už fontano statybas datuotas tik 1281 m. vasario 4 d., kai Arnolfui buvo užmokėta už 24 dienų darbą ir kelionę iš Romos. Šis fontanas neišliko (išardytas tikriausiai iki 1301 m.). Penkios Arnolfo statulos iš šio fontano dabar yra Perudžos nacionalinėje Umbrijos galerijoje. thumb|right|280px| Arnolfo di Kambijaus statulos [[Santa Maria del Fiore katedros meno muziejuje]] 1280−1290 m. periodu Arnolfas daugiausia gyveno Romoje. Keletas pasirašytų darbų iš šio laikotarpio išlikę: kardinolo Guillaume de Braye kapas Šv. Dominyko bažnyčioje (San Domenico) Orvjete (vėliau išardytas ir vėl surinktas, dalis kapo fragmentų pražuvę), ciborijus virš didžiojo altoriaus Šv. Pauliaus už Romos sienų bazilikoje Romoje. Dar vienas ciborijus Arnolfui buvo užsakytas 1293 m. Santa Cecilia in Trastevere bažnyčioje. Kitas kapitalinis Arnolfo darbas Romoje buvo popiežiaus Bonifaco VIII kapas Vatikane, kuris tikriausiai baigtas iki 1296 m. (tuomet įvyko Bonifaco VIII koplyčios pašventinimas Senojoje Šv. Petro bazilikoje).
1294−1296 m. laikotarpiu prasidėjo Florencijos Santa Maria del Fiore katedros statybos ir tuo laiku Arnolfas tikriausiai jau dirbo Florencijoje. 1300 m. dokumentu jis buvo atleistas nuo mokesčių Florencijoje ir labai pagirtas kaip architektas. 1368 m. inskripcija ant Florencijos katedros jos architektu mini Arnolfą di Kambijų. Iš tikro Arnolfas prie statybų galėjo prisidėti tik ankstyvosiose jų stadijose, nes jis mirė iki 1310 m. Labai tikėtina, kad mirė 1302 m. Apie 1300 m. jis sukūrė grupę skulptūrų katedros fasadui (dabar Santa Maria del Fiore katedros meno ir Bodės (Berlynas) muziejuose), iš kurių geriausia laikoma Madonos su kūdikiu soste skulptūra.
Davainiškis
Davainiškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Salų miestelio.