cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Amerikos dievai
Siužetas
Pagrindinis knygos personažas, kalinys, žinomas tiesiog kaip Shadow Moon, ar trumpiau Shadow (Šešėlis), keliomis dienomis anksčiau termino paleidžiamas iš kalėjimo, kad galėtų dalyvauti eismo avarijoje žuvusių žmonos ir geriausio draugo laidotuvėse. Lėktuve jis susipažįsta su paslaptingu žmogumi, prisistačiusiu kaip Trečiadienis, ir įsidarbina pas jį atlikinėti įvairiausiems pavedimams. Pamažu Šešėlis supranta, kad Trečiadienis iš tiesų yra senovės skandinavų dievo Odino manifestacija (ang. trečiadienis – Wednesday pažodžiui reiškia Odino (Wōden) diena). Bevykdydamas užduotis, jis susipažįsta ir su daugiau tarp žmonių įsimaišiusių vadinamųjų „dievų“, kurie atsiranda ir laikosi dėl žmonių tikėjimo, atsidavimo ir plačia prasme – garbinimo. Tarp jų yra senovės dievai, kaip Horas ar Ostara, ir modernių fenomenų personifikacijos, kaip Žiniasklaida. Senieji dievai silpsta dėl vis maženio žmonių tikėjimo jais ar jų atstovaujamais dalykais, o „naujieji“, įkūnyjantys modernius fenomenus, vis stiprėja ir siekia galutinai išstumti senuosius. Šešėlis su Odinu atsiduria šio konflikto centre.
Leidimai
Pirmą sykį knygą 2001 m. Jungtinėje Karalystėje išleido leidykla „Headline“, o JAV – „William Morrow and Company“. 2011 m. buvo išleista šiek tiek pakoreguota ir autoriaus praplėsta „dešimtmečio sukakties“ knygos versija. „Harper Audio“ išleido dvi audioknygos versijas: 2001 m., skaitytą George Guidall, ir 2011 m. dešimtmečio sukakties versiją, vadinamąją „full cast audiobook“ arba audiodramą, kur kiekvieną personažą skaitė skirtingas aktorius. 2017 m. „The Folio Society“ išleido dar sykį autoriaus pakoreguotą dešimtmečio leidimo versiją, pavadintą „kolekcionieriaus leidimu“.
Taip pat, knyga yra išleista daugiau, kaip trisdešimčia kitų kalbų.
Susiję kūriniai
„Amerikos dievų“ personažas misteris Nancy, Afrikos mitologijose sutinkamo voro Anansio įsikūnyjimas, figūravo ir kitoje Neil Gaiman knygoje – „Anansio berniukai“.
2011 m. MTV naujienoms Gaimanas minėjo, kad ketina kurti ir tikrą „Amerikos dievų“ tęsinį, kuriame svarbiausią vaidmenį turėtų naujieji šiuolaikiniai dievai. Taip pat jis yra išleidęs du apsakymus apie pagrindinį knygos veikėją Šešėlį. „Slėnio monarcho“ veiksmas vyksta Škotijoje praėjus dvejiems metams po „Amerikos dievų“ įvykių. „Juodas šuo“ pasakoja apie įvykius Derbišyre praėjus metams.
2017 m. „Dark Horse Comics“ pradėjo leisti komiksų seriją „Amerikos dievai: Šešėliai“.
Eksperimentas
thumb|Šiluminio plėtimosi eksperimentas. Degiklio liepsna įkaitintas rutulys išsiplečia ir neprelanda pro metalinį žiedą. Atvėsęs rutulys susitraukia, prakrenta pro žiedą ir lieka kaboti ant grandinėlės. thumb|Žvaigždės ryškio priklausomybė nuo temperatūros ([[HR diagrama). Žvaigždžių nėra kaip nei įkaitinti, nei atšaldyti, tačiau galima stebėti daug įvairios temperatūros žvaigždių.]] Eksperimentas ( 'bandymas') – tiriamo reiškinio stebėjimas siekiant atrasti nežinomų savybių, nustatyti dėsnius bei patvirtinti ar paneigti hipotezes. Eksperimentas yra mokslinio metodo dalis.
Eksperimento metu dažniausiai stebima, kaip kintančios sąlygos (dažniausiai tik viena) daro įtaką reiškinio eigai ar stebimam rezultatui. Visų kitų potencialiai rezultatą paveikti galinčių veiksnių siekiama nekeisti. Kadangi to visiškai užtikrinti neįmanoma, eksperimentai kartojami, tikintis, jog įvairiai besikeičiantys nekontroliuojami veiksniai padarys nedaug įtakos rezultatų vidurkiui.
Eksperimento vykdymas apima keletą etapų:
Eksperimentai turi būti tokie, kad juos galima būtų pakartoti kitose laboratorijose bei kitų mokslininkų. Eksperimentų rezultatai, kuriuos pavyko gauti tik nedaugelį kartų, tik vienoje laboratorijoje ar tik vienam tyrinėtojui, mokslinėms išvadoms netinka.
Pranas Klimaitis
Biografija
1903 m. baigė Veiverių mokytojų seminariją. Nuo 1904 m. dirbo laikraščio „Vilniaus žinios“ redakcijoje. 1905 m. pabaigoje vienas Didžiojo Vilniaus Seimo Organizacinio komiteto ir Seimo sekretorių. 1905 m. su kitais įsteigė Lietuvių mokytojų sąjungą. Nuo 1906 m. mokytojavo. 1906–1907 m. Vilniuje redagavo laikraštį „Lietuvis“. Vėliau, įgijęs matininko kvalifikaciją, dirbo Kauno žemės tvarkymo komisijoje.
1916 m. sausio mėn. mobilizuotas į Rusijos kariuomenę. 1916 m. baigė Aleksejaus karo mokyklą Maskvoje. 1917 m. dalyvavo Rusijos lietuvių seime Petrograde. Rusijos kariuomenėje organizavo lietuvių karinius dalinius. Bolševikų suimtas, 1918 m. sausio – gegužės mėn. kalintas. 1918 m. liepos mėn. Sibire mobilizuotas į A. Kolčiako armiją, nuo 1919 m. liepos mėn. atskirojo Vytauto Didžiojo lietuvių bataliono kuopos vadas. 1919 m. lapkričio mėn. pateko į Tarybų Rusijos kariuomenės nelaisvę, kalintas. 1920 m. rugpjūčio mėn. pasikeitus belaisviais ir įkaitais grįžo į Lietuvą.
1920 m. rugsėjo mėn. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę, dalyvavo kovose su Lenkijos kariniais daliniais. 1922–1925 m. tarnavo Generalinio štabo žvalgybos skyriuje, 1922–1925 m. Šaulių sąjungos vadas, 1925 m. majoras. Per 1923 m. sausio mėn. Klaipėdos sukilimą buvo sukilėlių vado pavaduotojas, su kitais parengė Klaipėdos užėmimo operaciją. Vėliau vertėsi žurnalistika. Aktyvus 1926 m. gruodžio 17 d. valstybės perversmo veikėjas. Nepatenkintas tautininkų veiksmais 1927 m. sausio mėn. bandė rengti naują perversmą, buvo suimtas.
Bendradarbiavo leidiniuose „Vilniaus žinios“, „Lietuvos ūkininkas“, „Viltis“, „Santara“ ir jo priede „Laisvės karininkas“, „Trimitas“, „Tautos valia“, „Kardas“, „Karys“, Klaipėdos krašto lietuvių laikraščiuose. Išvertė knygų iš rusų kalbos. Pasirašinėjo Prano slapyvardžiu. Redagavo leidinėlį „Kražių skerdynės“ (1933 m.).
Senosios Varėnos šv. arkangelo Mykolo bažnyčia
'''Senosios Varėnos šv. arkangelo Mykolo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Senojoje Varėnoje, Varėnos rajono savivaldybėje. Dabartinė bažnyčia pastatyta 1994 m.
Istorija
Pirmąją bažnyčią senojoje Varėnoje pastatydino Varėnos seniūnijos valdytojas Mykolas Bžostovskis. Nurodomi skirtingi bažnyčios statybos metai - 1776, 1780 ar net 1786 m., kai M. Bžostovskis jau buvo miręs.
1915 m. rusų kariuomenei traukiantis nuo vokiečių, senoji Varėnos šv. Arkangelo Mykolo bažnyčia su jos archyvu bei kitais trobesiais sudegė. Liko tik svirnas. Po pirmojo pasaulinio karo ant sudegusios bažnyčios pamatų pastatyta kita. Statybomis rūpinosi kunigas Leonas Markuckis, jas rėmė miestelio ir apylinkių gyventojai katalikai. 1944 m. liepos 12 d. bažnyčia vėl sudegė. Pamaldos buvo laikomos skirtingose vietose, kol galiausiai Kaišiadorių vyskupijos valdytojas prelatas B. Sužiedėlis parapiją pavedė aptarnauti Babriškių bažnyčios klebonui.
Nauja bažnyčia pradėta statyti kunigo P. Čivilio iniciatyva 1991 m., baigta 1994 m., lapkričio 6 d. ją pašventino popiežiaus nuncijus. Architektas – Gediminas Baravykas.
Jonas Danyla
Jonas Danyla (1905 m. lapkričio 4 d. Leliūnai, Pagirių valsčius, Ukmergės apskr. – 2000 m. spalio 31 d. Kaunas) – SJ, Lietuvos kunigas jėzuitas, Lietuvos jėzuitų provincijolas.
Lašai (Šilutė)
Lašai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 7 km nuo Saugų.
Jonas Danyla
Biografija
Nuo 1925 m. jėzuitas. 1927–1930 m. Valkenburgo universitete (Olandija) studijavo filosofiją, 1934–1936 m. teologiją, 1936–1938 m. Leuveno universitete – teologiją. 1937 m. įšventintas kunigu.
1939 m. Kauno jėzuitų gimnazijos inspektorius, 1941–1942 m. direktorius ir jėzuitų bažnyčios rektorius. 1940 m. Bajėnų (Kėdainių raj.), 1941 ir 1943–1948 m. Pagryžuvio koplyčių rektorius, kartu nuo 1942 m. noviciato Pagryžuvyje magistras. 1948–1989 m. Lietuvos jėzuitų provincijolas. 1949 m. vikaras Žasliuose, sovietinio saugumo suimtas, kalintas Lukiškių kalėjime, 1950–1956 m. – Kazachstano, Karagandos lageriuose. Nuo 1956 m. vikaras Jiezne. 1961 m. sovietinė valdžia uždraudė eiti kunigo pareigas, 1962–1963 m. tardytas ir kalintas. 1963–1969 m. Stirnių, 1969–1990 m. Bijutiškio (Molėtų raj.) parapijų klebonas, vėliau rezidentas Garliavoje.
Aktyviai gynė Bažnyčios ir tikinčiųjų teises, įsteigė pogrindinius noviciatą ir kunigų seminariją, nuo 8 dešimtmečio vidurio jai vadovavo, vedė rekolekcijas.
Lonkopuė
Lonkopuė  – miestas Argentinoje, Neukeno provincijoje, prie Agrijo upės, netoli Andų šlaitų. Departamento centras. Keliai į Las Lachasą, El Hueku. Verčiamasi gyvulininkyste, žemės ūkiu.
Istorija
Lonkopuė įkurta 1915 m. Vietovės pavadinimas mapudungunų kalba reiškia „pagrindinė vieta“.
Teka
Vietovė Tekos pakrantėje seniau buvo tehuelčų, mapučių žiemavietė.
Pastor Maldonado
Karjera
Savo karjerą už Formulės automobilio Maldonado pradėjo 2003 m. startuodamas Italijos Formulės Renault čempionate. Per tuos metus jis pasiekė tris finišus ant podiumo bei pelnė vieną pole poziciją.
2004 m. lenktynininkas dalyvavo dvejuose čempionatuose – antrus metus iš eilės Italijos Formulės Renault bei pirmą kartą Europos Formulės Renault čempionate. Pastarajame čempionate jis pelnė dvi pergales ir užėmė 8 vietą bendroje įskaitoje.
Per kitus kelerius metus venesualietis lenktyniavo Formulės 3000 ir Formulės Renault 3,5 čempionatuose.
2010 m. pabaigoje Maldonado dalyvavo jaunųjų lenktynininkų Formulės 1 bandymuose su Hispania Racing ir Williams ekipomis.
Po šių bandymų gruodžio 1 dieną Williams ekipa oficialiai patvirtino, kad vietoj Nico Hulkenberg jų ekipos narys bus Maldonado.
2012 m. Pastor Maldonado laimėjo 2012 m. Ispanijos Grand Prix ir tapo pirmuoju venesueliečiu, laimėjusiu Formulės 1 varžybas.
Fehaid Al-Deehani
Fehaid Al-Deehani (g. 1966 m. spalio 11 d. Kuveitas) – Kuveito šaulys stendiniame šaudyme. Pirmasis šalies olimpinis medalininkas.
Bukta (Igliauka)
Bukta – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 4 km nuo Igliaukos.
Šnipiškių bunkeriai
thumb|right|250px|Bunkerių įėjimai Lenkijos kariuomenės Vilniaus įgulos Šnipiškių amunicijos bunkerių kompleksas – Vilniuje, Šnipiškėse, netoli Geležinio Vilko ir Žalgirio gatvių sankryžos vakarinio pakraščio, Šeškinės kalno papėdėje stūksantys penki amunicijos bunkeriai. Pastatyti tarpukariu, Vilniaus krašto okupacijos metu Lenkijos kariuomenės užsakymu.
Fehaid Al-Deehani
2016 m. olimpinėse žaidynėse dėl Kuveito suspendavimo dalyvavo kaip nepriklausomas atletas. Varžybų metu šaulys pelnė aukso medalį.
Šnipiškių bunkeriai
Regioninės reikšmės inžinerinis, kraštovaizdžio ir architektūrinis paminklas, 2008 m. įrašytas į Kultūros paveldo registrą (unik. kodas ).
Istorija
Okupuotame Vilniaus krašte sukūrus marionetinę Vidurinės Lietuvos valstybėlę ir 1923 m. Ambasadorių konferencijai Vilnių pripažinus Lenkijai, 1924 m. vasarą pradėta amunicijos bunkerių statyba Šnipiškėse, Antakalnyje ir Rasose, kuri buvo baigta 1926–1927 m.
Bunkerių kompleksas
thumb|left|200px|Įėjimas į bunkerį. Virš įėjimo matyti išlikęs [[Lenkijos herbas|lenkiško erelio su vainiku bareljefo pėdsakas.]] thumb|left|200px Penki bunkeriai Neries slėnio šlaite užima 2,67 ha teritoriją. Leidžiantis žemyn Geležinio Vilko gatve, ypač žiemos metu, kai neužstoja medžių lapija, pastebimi į kalno šlaitą įsirėžę keletas įėjimų į požemius. Įtvirtinimai pastatyti stataus ir aukšto, apaugusio mišku Neries slėnio šlaito apatinėje dalyje ir gana lygioje, šiek tiek žemėjančioje pietų kryptimi priešais šlaitą esančioje slėnio dalyje. Išlikę krūmais apaugę pylimas (apie 35 m ilgio, 1 m aukščio ir 2-3 m pločio), dvi iškasos (apie 9 m ilgio, 7 m pločio ir 2 m gylio stačiakampio formos), dalinai užslinkę vandens nutekėjimo grioviai (iki 1 m pločio ir 0,2 m gylio bunkerius nuo šlaito juosiantys grioveliai, vietomis grįsti akmenimis). Dalis privažiavimo kelių ir takų ties bunkeriais buvo sunaikinti tiesiant Geležinio Vilko gatvę, kanalizaciją ir vandentiekį. Bunkerius supa apie 80 metų amžiaus tuopų eilė.
Kompleksą sudaro 5 įtvirtinti sandėliai su dviem įėjimais į kiekvieną. Virš įėjimų įrengtų ventiliacijos angų buvo įtaisyti lenkiško erelio su vainiku bareljefai (išlikę pėdsakai). Miesto siaurojo geležinkelio linijos atšaka darė vingį pro kalno papėdėje įrengtus bunkerius. Du sandėliai turėjo po dvi sandėliavimo patalpas, dar du – po keturias, o penktas, dviaukštis – aštuonias, jame buvo įrengti laiptai ir specialus liftas, sovietmečiu toje vietoje įrengti modernizuotos ventiliacijos vamzdžiai, o pats liftas demontuotas. Dėžės su amunicija viduje buvo transportuojamos vežimėliais ant siaurų bėgių. Posūkius į patalpas vežimėlis įveikdavo specialaus sukamo disko pagalba. Bunkeriuose išlikę 50 cm pločio bėgių fragmentai.
Bunkerių komplekso statiniai šiuo metu apleisti. Kaip ir kiti techninio paveldo objektai, tinkamai sutvarkyti ir visuomenės poreikiams pritaikyti jie galėtų tapti visuomenės traukos centru.
Beržė
Beržė gali reikšti:
Islandijos futbolo varžybos 1993 m.
Islandijos futbolo varžybos 1993 m.
Demonikė
Demonikės vardu graikų mitologijoje buvo keli veikėjai:
Virkytai
Virkytai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 8 km į pietvakarius nuo Švėkšnos, 6 km į rytus nuo Saugų, Mažojoje Lietuvoje; teka upelis Šustė ir jos intakai: Alksna ir Bisa; iš vakarų prieina Joniškio miškas, iš pietų – Norkaičių botaninis draustinis. Ribojasi su Žagatpurvių, Labatmedžio kaimais.
Virkytų kaime yra buvusios mokyklos pastatas, senosios evangelikų liuteronų kapinės.
Istorija
1540 m. mokesčių mokėtojų knygoje užregistruota Jono Virkyto (Joh. Wirkyt) sodyba. Iš šios sodybos atsirado ir keletą šimtmečių egzistavo Matz Jon Wirkuth kaimo pavadinimas. XIX a. kaimas pradėtas vadinti Virkytais (Wirkieten, Wirkietten).
1854–1944 m. Virkytų kaime veikė vienakomplektė mokykla (nuo 1890 m. iki tarpukario buvo dvi klasės). Mokyklos pastatas buvo dviejų galų, iš molio drėbtomis, lauko pusėje tinkuotomis sienomis, čerpėmis dengtu stogu. Pamokos vyko lietuvių kalba. 1937 m. Virkytų mokykloje mokėsi 37 vaikai. Nuo 1884 m. kurį laiką Virkytų kaime buvo pagalbinė pašto agentūra.
Per Pirmąjį pasaulinį karą, keršydami už žuvusį karininką, rusų caro kareiviai Virkytuose nužudė keletą gyventojų, sudegino 16 gyvenamųjų ir 28 ūkinius pastatus, iššaudė galvijus, pagrobė arklius, sunaikino javų laukus.
Iki Antrojo pasaulinio karo Virkytų kaimas priklausė Šilutės apskričiai Lapynos valsčiui, Saugų parapijai.
Po Antrojo pasaulinio karo iš esmės pasikeitė Virkytų kaimo gyventojų sudėtis – artėjant frontui, dauguma gyventojų pasitraukė į vakarus, tuščios sodybos buvo apgyvendintos atvykusiais iš įvairių Lietuvos vietovių.
XX a. pabaigoje iš vietinių (gyvenusių iki 1944 m.) visame Virkytų kaime buvo likusi tik viena šeima.
Žymūs žmonės
Virkytų kaime gimė:
Virkytų kaime gyveno:
Otavos Senators
Otavos „Senators“ – – NHL Rytų konferencijos, Šiaurės vakarų pogrupio ledo ritulio komanda iš Ontarijo, Otavos, Kanados.
Istorija
Otavos „Senators“ (1883-1934)
1883 m. susikūrė komanda pavadinimu Otavos „Senators“, kurie 1917 m. pradėjo žaisti NHL lygoje. Tačiau dėl finansinių sunkumų XX a. viduryje buvo priversta parduoti savo geriausius žaidėjus. 1934 m. nebepajėgdama konkuruoti su JAV komandomis komanda persikėlė į JAV ir tapo Sent Luiso „Eagles“.
Otavos „Senators“ (1990-)
8-ajame dešimtmetyje nekilnojamojo turto agentas Bruce Firestone sumanė nusipirkti vietą NHL lygoje ir įkurti naują komandą Otavos „Senators“ pavadinimu. Jis taip pat sugalvojo pastatyti areną ir viešbutį, taip užtikrindamas pelną jeigu gautų komandai vietą lygoje.
1990 m. gruodžio mėn. NHL lygos vadovybė nusprendė suteikti dvi vietas komandoms. Į jas pateko Otavos „Senators“ ir Tampos Bėjaus „Lightning“.
Zitiečių rūmai
Zitiečių rūmai – rūmai Kauno senamiestyje, Gimnazijos g. 7. Pastatų komplekse įsikūręs Vytauto Didžiojo universiteto Katalikų teologijos fakultetas.
Istorija
Keturių aukštų rūmai pastatyti 1925 m. Rūmuose per antrą ir trečią aukštus buvo įrengta salė, kambariai artistams, choro patalpa. Salė naudota susirinkimams, šokiams, teatro vaidinimams, kino filmų demonstravimui. Visi darbai kainavo 400 000 litų.
1940 m. Zitiečių draugijos turtas nacionalizuotas. 1950 m. rūmai priklausė Kauno miesto butų ūkio valdybai ir Pirčių-skalbyklų trestui. Teritorija aptverta plytų, betono ir lentų tvoromis. XX a. 7 dešimtmetyje rūmuose įkurtas Ekonomikos technikumas, veikęs čia iki 1990 m. Name prie gatvės iki 1998 m. veikė šarvojimo salės. 1991 m. gruodžio mėn. rūmų pastatai atiduoti Kauno arkivyskupijos kurijai, kuri juos 99-iems metams išnuomojo Vytauto Didžiojo universitetui.
Rūmai
Zitiečių rūmus 1923 m. suprojektavo architektas Feliksas Vizbaras. Vyrauja klasicizmo ir baroko motyvų stilizacija. Rūmų tūris asimetriškas. Vakarų pusės rizalite įrengtas vestibiulis, paradiniai laiptai, antro aukšto fojė, iš kurios patenkama į didžiąją salę. Rūmų pirmajame aukšte po sale įrengta valgykla. Pagrindinis įėjimas į rūmus iš vakarų pusės.
Restauracija
1998–2001 m. Zitiečių rūmai restauruoti. Rūmai ir buvusi skalbykla sujungti nauju intarpu, jame buvo įrengta amfiteatrinė auditorija. Naująją dalį projektavo architektė Rimantė Gudienė. Visus rūmų ir namo restauravimo darbus projektavo ir prižiūrėjo architektė Liuda Perevičienė.
2000 m. vasarą salės plano struktūra rekonstruota pagal F. Vizbaro brėžinius. Rūmuose atkurti salės sienų ir lubų lipdiniai. Restauruota Zitiečių rūmų pagrindinė salė tapo VDU Teologijos fakulteto Didžiąja aula. Zitiečių rūmų restauravimas vertinamas kaip vienas geriausių įgyvendintų paveldo tvarkymo darbų Kaune.
Palenkės vaivadija (1513–1795)
Istorija
thumb|left|250px|Vaivadija LDK sudėtyje 1513-1569 m. Nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. didžioje dalyje šių žemių gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai, kurių žemės buvo vadinamos Jotva. Iki XIV a. vidurio dalis šių žemių priklausė Haličo-Volynės kunigaikštystės Berestijos žemėms ir Mazovijos kunigaikštystei. Apie 1274 m. istorinis Palenkės regionas buvo prijungtas prie LDK. XIII a. ir XIV a. sandūroje dėl šio krašto su Lietuva nesėkmingai varžėsi Mazovija, XIV a. II pusėje jį keletą kartų niokojo kryžiuočiai. 1384–1391 m. Palenkę valdė tuometinis Gardino kunigaikštis Vytautas; 1391 m. Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis Jogaila Palenkę perleido Vytauto svainiui, Mazovijos kunigaikščiui Janušui I, tačiau nuo 1413 m. Palenkė buvo administruojama kaip LDK Trakų vaivadijos dalis.
Vykdant LDK administracines reformas 1513 m. Palenkė išskirta iš Trakų vaivadijos kaip atskira vaivadija, kuriai iki 1566 m. administracinės reformos priklausė ir Brestas su plačia apylinke. 1520–1795 m. Palenkės vaivadijos centras buvo Drohičinas – senoji jotvingių sostinė.
Faktiškoji Lenkijos ir Lietuvos valdovė Bona Palenkėje, čia buvusiose valstybinėse (didžiojo kunigaikščio) žemėse pradėjo vykdyti vėliau jos sūnaus Žygimanto Augusto jau visoje LDK pratęstą valakų reformą. Greta didžiojo kunigaikščio žemės valdų Palenkėje turėjo ir keletas LDK didikų giminių (Goštautai, Kiškos, Radvilos, Chodkevičiai, Sapiegos ir kt.).
Palenkėje esančiame Knišine nuo 1533 m. dažnai lankydavosi, o 1572 m. ir mirė LDK didysis kunigaikštis Žygimantas Augustas; 1564 m. jo iniciatyva Knišine buvo įsteigta monetų kalykla, kaldinusi pinigus Lietuvai ir Lenkijai.
1569 m. Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis Žygimantas Augustas Palenkės vaivadiją kartu su Kijevo, Voluinės ir Podolės (Braclavo) vaivadijomis atskyrė nuo LDK ir prijungė prie Lenkijos, taip patenkindamas senas lenkų pretenzijas valdyti šį daugiau nei 200 metų Lietuvai priklausiusį kraštą. Vaivadija integruota į Mažosios Lenkijos provinciją. Po Antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo buvo įkurta nauja Palenkės vaivadija dalinai tose pačiose ribose kaip ir prieš tai buvusi vaivadija.
Po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m. didžioji dalis vaivadijos atiteko Prūsijos karalystės, Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui, nedidelė rytinė dalis Rusijos imperijos Slanimo gubernijai ir nedidelė pietinė dalis Habsburgų monarchijos Vakarų Galicijai.
Žemės
Vaivadiją sudarė trys žemės: Bielsko žemė, Drohičino žemė ir Mielniko žemė.
Vytautas Juzikėnas
Vytautas Juzikėnas (1945 m. kovo 9 d. Jurbarke – 1983 m. gegužės 12 d. Serbijoje. Žuvo autokatastrofoje.) – Lietuvos skulptorius.
Biografija
1974 m. baigė LSSR dailės institutą (skulptūrą).
Sukūrė kamerinių („Geriantis berniukas“, 1974 m.; „Dialogas“, 1978 m.; „Nikė“, 1979 m.; „Šeima“, 1981 m.) ir monumentalių („Brando“, 1975 m., Kauno akių ligų klinikinėje ligoninėje) skulptūrų, skulptūrinių portretų („Autoportretas“, 1979 m.), smulkiosios plastikos kūrinių (pereinamasis prizas, skirtas poeto Zigmo Gėlės premijos laureatams, 1976 m.), antkapinių paminklų.
Kūriniai daugiaprasmiai, ryški filosofinė potekstė, plastinės idėjos apibendrinimas. Skulptūrų formos labai įvairios, būdingas muzikalumas, architektoniškumas, vidinė ekspresija.
Nuo 1974 m. dalyvavo parodose. Nuo 1978 m. LSSR dailininkų sąjungos narys. Gyveno Kaune. Žuvo Jugoslavijoje per autobu­so avariją kartu su kitais Lietuvos meno atstovais: skulptoriumi Lionginu Garla (1948–1983), choro dirigente Gražina Navasaitiene (1943–1983) ir kt. Palaidotas Jurbarko senosiose kapinėse.
Lidija Bajoraitė
Lidija Bajoraitė (1890 m. lapkričio 26 d. Balandžiai, Žilių valsčius, Ragainės apskritis – 1990 m. liepos 16 d. Kaunas) – Mažosios Lietuvos kultūros veikėja.
Broliai Fridrichas Bajoraitis, Vilius Bajoraitis, sesuo Emilija Bajoraitė.
Biografija
Dalyvavo Tilžės lietuvių „Giedotojų draugijos“, Lietuvių keliaujančio knygyno veikloje. 1911 m. persikėlusi į Klaipėdą su kitais organizavo lietuvių dainų ir scenos mėgėjų draugiją „Aidas“, dirbo laikraščio „Prūsų lietuvių balsas“ redakcijoje, „Aukuro“ draugijos knygyne, Klaipėdos lietuvių moterų draugijoje. Agitavo už Klaipėdos krašto prijungimą prie Lietuvos. Vokietijai 1939 m. kovo mėn. okupavus Klaipėdos kraštą persikėlė į Kauną.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Po karo grįžo į Klaipėdą, bet TSRS valdžios buvo ištremta į Krasnojarsko sritį. Grįžusi gyveno Kaune.
Dalis M. Juškaitės 1980–1987 m. užrašytų jos atsiminimų ir apie 150 jos pateiktų Mažosios Lietuvos smulkiosios tautosakos tekstų paskelbta knygoje „Lietuvininkų žodis“ 1995 m.
Chotynas
Chotynas – miestas vakarinėje Ukrainoje, į pietvakarius nuo Podolės Kameneco; rajono centras. Garsi XIII–XV a. Chotyno tvirtovė (vienas iš 7 Ukrainos stebuklų), Princo rūmai, rotušė.
Istorija
1673 m. Chotyne Jono Sobieskio armija įveikė turkus ir sulaikė jų veržimąsi į ATR.
Žymūs žmonės
Chotyno tvirtovę gindamas mirė Lietuvos didysis etmonas Jonas Karolis Chodkevičius (1570–1621).
Kamil Mikulčík
Kamil Mikulčík (g. 1977 m. lapkričio 18 d. Trnava) – Slovakijos dainininkas ir aktorius.
Nuo 2004 m. Kamil yra vokalinės grupės Fragile narys. Su šia grupe yra išleidęs penkis albumus.
2009 metais su dainininke Nela Pocisková atstovavo savo šaliai Eurovizijos dainų konkurse. Jie buvo pirmieji šalies atstovai po dalyvavimo 1998 m. Duetas su balade „Leť tmou“ pusfinalyje užėmė 18 vietą ir į finalą nepateko.
Albumai
Su grupe Fragile:
Teka (upė)
Didžiausias intakas – Lepa (kairysis).
Prie upės yra Tekos, Gvalchainos gyvenvietės.
TK pistoletas
TK pistoletas, Korovino pistoletas (, пистолет Тульский, Коровина, образца 1926 год) – 6,35 mm tarybinis savitaisis pistoletas, 1925 m. sukurtas Sergejaus Korovino, tada dirbusio Tulos ginklų gamykloje.
Sergejus Korovinas 1922 m. sukūrė pirmą savo pistoletą. Tai buvo 7,65 mm pistoletas, skirtas armijai, tačiau jis pasirodė per sudėtingas ir sunkus.
1925 m. sporto draugija „Dinamo“ užsakė sukonstruoti kišeninį 6,35 mm kalibro sportinį ir civilinį pistoletą. 1926 m. Korovinas pistoletą konstruoti baigė, ir metų pabaigoje Tulos gamykla ėmė jį gaminti. Ginkluotėn priimtas pistoletas buvo pavadintas пистолет Тульский, Коровина, образца 1926 год ('Tulos Korovino pistoletas, 1926 m. pavyzdžio').
Pistoletas buvo skirtas ne armijai, todėl laikytas civiliniu, nors paprastas tų laikų tarybinis pilietis jo nusipirkti negalėjo. Pistoletus gamino aukštiesiems karininkams, aukštiems partiniams veikėjams. TK naudojo kaip apdovanojimo ginklą. Daug TK naudojo NKVD. Manoma, kad 1926–1935 metais buvo pagaminta kelios dešimtys tūkstančių TK pistoletų.
TK turėjo naudoti 6,35 mm Brauningo šovinį, tačiau tvirta jo konstrukcija leido naudoti ir galingesnius to kalibro šovinius. TSRS šiam pistoletui gamino 6,35x16 mm SR šovinius su didesniui parako užtaisu. Šių šovinių kulkos turėjo apie 20 % didesnį pradinį greitį ir didesnę pramušamąją gebą.
TK pistoletas pakeitė iki tol populiarų 1906 m. modelio 6,35 mm Browning pistoletą. TK buvo panašaus dydžio, bet jo kulka turėjo didesnę žiočių energiją, daugiau šovinių dėtuvėje, patogesnius rankeną ir saugiklį, geresnį taikiklį. Išvaizda buvo panašus į 1910 m. modelio to kalibro Mauzerio pistoletą.
TK pistoletas mažas ir lengvas, todėl patogus slapta nešiotis. Pistoleto kulkų stabdomoji geba menka (žiočių energija ~106 J). Net į gyvybiškai svarbų organą pataikiusi kulka ne išsyk išveda iš rikiuotės, priešininkas dar gali priešintis, pvz., iššauti. Efektyvus šaudymo nuotolis – 20–25 m.
Prieš šaunant pistoletą reikia užtaisyti ranka (užvesti), nes spaudžiant nuleistuką pistoleto kovinė spyruoklė neužsitaiso. Todėl neįmanoma staiga išsitraukti pistoletą ir iššauti, jei prieš tai pistoletas nebuvo ranka užvestas. O nešiotis kišenėje užvestą pistoletą pavojinga, kadangi pistoleto saugiklis blokuoja tik nuleistuką, o ne daužiklį, o daužiklis kartais nusprūsdavo ir iššaudavo šovinį. Ilgai nešiojant užvestą pistoletą kovinė spyruoklė prarasdavo stangrumą.
Formulė 1
thumb|right||290px|Šalys, kuriose Grand Prix vyksta dabartiniame sezone (žalia spalva) ir kuriose anksčiau vyko Grand Prix (pilka).
Formulė 1 (oficialus pavadinimas – FIA Formulės Vienas pasaulio čempionatas, sutrumpintai – F1) – kasmet vykstantis autosporto lenktynių turnyras, sankcionuotas FIA. Tai yra aukščiausios klasės FIA organizuojamas atvirų automobilių čempionatas. Sezoną sudaro nustatytas skaičius lenktynių, vadinamų Grand Prix specialiai joms pritaikytose trasose.
Labiausiai nusipelnęs F1 pilotas, pasiekęs daugumą rekordų – vokietis Michaelis Šumacheris. Tarp komandų išsiskiria italų „Ferrari“ – vienintelė, lenktyniaujanti nuo pat pirmojo 1950 m. sezono).
Dabartinė (2022 m.) F1 čempionė yra „Red Bull“ ekipa, o lenktynininkų įskaitą antrą kartą iš eilės laimėjo Maksas Verstapenas.
Formulės 1 automobiliai kartais vaizdžiai vadinami bolidais. Tai ne automobilinis terminas (žr. bolidas), daugumoje pasaulio kalbų juo Formulės 1 automobiliai nevadinami.
Pradžia
miniatiūra|220px|[[Stirling Moss Nürburgring trasoje 1961 m.]] miniatiūra|220px|[[Niki Lauda Nürburgring trasoje 1976 m.]] |miniatiūra|220px|[[Michaelis Šumacheris 1991 m. bando Jordan 191 automobilį.]] miniatiūra|220px|[[Fernando Alonso 2005 m. JAV GP kvalifikacijos metu.]]
Formulės 1 istorijos ištakos prasideda nuo Europos Grand Prix čempionato, kuris buvo rengiamas nuo trečiojo XX a. dešimtmečio. Po II pasaulinio karo 1946 m. buvo parengtos bendros Formulės 1 taisyklės, kurios leido po kelerių metų 1950 m. surengti pirmąjį Formulės 1 čempionatą. Būtent taip pavadintas čempionatas reiškė patį konkurencingiausią ir pažangiausią FIA rengiamą čempionatą.
Pirmąjį 1950 m. sezono čempionatą laimėjo italas Džiuzepė Farina su „Alfa Romeo“, kai jis sugebėjo nugalėti savo komandos draugą Chaną Manuelį Fanchiją. Pastarasis čempionatą laimėjo 1951, 1954, 1955, 1956 ir 1957 m. Porą kartų Fanchijas pralaimėjo Albertui Askariui su „Ferrari“. Taip pat tuo metu puikiai lenktyniavo ir Stirlingas Mosas, tačiau jam niekaip nesisekė laimėti čempionato. Iki šiol jis vadinamas geriausiu pilotu, niekad nelaimėjusiu Formulės 1 čempionato. Tuo tarpu Fanchijas ilgą laiką buvo laikomas geriausiu Formulės 1 pilotu. Šiuo periodu čempionatus laimėjo komandos, remiamos didžiųjų automobilių gamintojų – „Ferrari“, „Maserati“, „Alfa Romeo“ ir „Mercedes-Benz“.
Pirmoji komanda, iškovojusi konstruktorių taurę (įsteigtą 1958 m.) – „Vanwall“.
Technologinis kilimas
Pirmasis didesnis technologijų patobulinimas įvyko 7-jame dešimtmetyje. „Cooper“ kompanija pristatė savo F-1 automobilius, kuriuose varikliai buvo montuojami automobilio viduryje. 1961 m. sezone visi F-1 automobiliai perėjo prie tokių technologijų. Kitais metais „Lotus“ komanda pristatė automobilį su aliuminine pakaba ir smailėjančiu galu. Tai buvo vienas didžiausių patobulinimų nuo variklių vietos pakeitimo. 1968 m. sezone ta pati kompanija ant savo automobilių patalpino „Imperial Tobacco“ reklamą ir taip pradėjo Formulės 1 komercializacijos procesą.
1970-ųjų pradžioje Bernis Eklstonas pertvarkė Formulės 1 valdymą. Jis į Formulę 1 investavo daug savo pinigų, vėliau iš jos gavo pajamų. 1971 m. jis įsigijo „Brabham“ komandą ir tapo Formulės 1 konstruktorių asociacijos nariu, o 1978 m. jos prezidentu.
1979 m. kilo didelis dviejų svarbių organizacijų – FOCA (Formulės 1 konstruktorių asociacijos) ir FISA (tarptautinės automobilių sporto federacijos). Dėl to buvo atšauktos kelios lenktynės, o padangų gamintoja „Goodyear“ pagrasino paliksianti Formulės 1 čempionatą, jei konfliktas nebus išspręstas.
1981 m. sausio 19 d. Eklstonas suorganizavo abiejų šalių susitikimą Paryžiuje Konkordo rūmuose. Po beveik 13 valandų trukusių derybų buvo pasirašyta pirmoji Konkordo sutartis. Ji garantavo techninį čempionato stabilumą, įvairius finansinius, politinius klausimus, taisyklių stabilumą, komandų lenktyniavimą lenktynėse ir pan.
Didysis ketvertas
„Ferrari“, „McLaren“, „Renault“ (buvusi „Benetton“) ir „Williams“ ekipos, vadinamasis „Didysis ketvertas“, laimėjo visas lenktynes 1984 m. sezone. Nuo 1990 m. sezono prasidėjo milžiniškas Formulės 1 technologijų kilimas, tuo pačiu pasidarė labai brangu dalyvauti čempionate. Nuo tų metų net 28 komandos pasitraukė iš Formulės 1. Tai paskatino buvusį „Jordan“ ekipos savininką Edį Džordaną pasakyti, jog privačių ekipų laikai jau baigėsi.
M. Šumacherio ir Ferrari era
Michaelis Šumacheris ir „Ferrari“ laimėjo penkis pilotų ir keturis komandinius čempionatus tarp 1999 m. ir 2004 m. sezonų. M. Šumacheris pagerino daug rekordų ir pasiekimų.
Renault iškilimas
M. Šumacherio era baigėsi 2005 m. rugsėjo 25 d., kai naujuoju ir jauniausiu čempionu tapo Fernandas Alonsas. Tą patį su „Renault“ ispanas pakartojo kitąmet. Nors likus porai lenktynių iki sezono pabaigos vokietis sugebėjo panaikinti deficitą iki ispano, Japonijos GP patirtas variklio gedimas (vos antras pasitraukimas sezone) visiškai sumažino šansus Michaeliui kovoti su Fernandu dėl čempiono titulo. M. Šumacheris pasitraukė iš Formulės 1 po 2006 m. sezono (po 16 metų Formulėje 1), o F. Alonsas antrą kartą iš eilės tapo Formulės 1 čempionu.
Era po M. Šumacherio
2007 m. sezone į pergalių kelią sugrįžo britų „McLaren“ ekipa. Tą sezoną jos sudėtyje atsirado naujasis čempionas F. Alonsas ir Formulės 1 naujokas – britas Luisas Hamiltonas. Jis nustebino savo rezultatais – pirmose savo 9-iose lenktynėse jis užkopė ant podiumo. Sezonui įsibėgėjus F. Alonso santykiai su komanda paaštrėjo – matyt, kaip esamas čempionas, jis prieš naujoką reikalavo išskirtinių teisių. Abu kolegos galėjo kovoti dėl čempiono titulo, tačiau L. Hamiltono klaida Kinijos GP ir gedimas Brazilijos GP į abiejų „McLaren“ lenktynininkų kovą leido įsivelti „Ferrari“ atstovavusiam suomiui Kimiui Reikenenui. Per dvi lenktynes suomis panaikino 17 taškų deficitą ir 1 tašku aplenkė abu „McLaren“ lenktynininkus kovoje dėl čempiono titulo.
„Scuderia Ferrari“ ekipa taip pat laimėjo konstruktorių taurę, kai „McLaren“ buvo diskvalifikuoti iš čempionato įskaitos dėl šnipinėjimo skandalo.
2008 m. sezone dėl čempionato trofėjų vėl kovojo „Ferrari“ ir „McLaren“ komandos. Šis sezonas buvo konkurencingesnis, nes trejas lenktynes sugebėjo laimėti kitos ekipos. Finalinėse lenktynėse Brazilijoje dėl čempiono titulo dramatiškai kovėsi Felipė Masa ir L. Hamiltonas. Nors lenktynes laimėjo brazilas, paskutiniame posūkyje L. Hamiltonas sugebėjo aplenkti Timą Gloką ir užėmęs penktąją vietą vos 1 taško persvara prieš brazilą tapti Formulės 1 čempionu. L. Hamiltonas tapo jauniausiu istorijoje Formulės 1 čempionu.
Naujos taisyklės Formulėje 1
miniatiūra|dešinėje|Savo debiutiniame sezone [[2009 m. Formulės 1 sezonas|2009 m. Brawn GP tapo čempione]] 2009 m. sezonas tapo staigmena visiems. Dėl įtemptų kovų 2008 m. tiek „McLaren“, tiek Ferrari nesugebėjo paruošti naujoms taisyklėms pritaikytų, greitų automobilių. Situacija pasinaudojo dvi ekipos – „Red Bull Racing“ ir naujai sukurta (perpirkus iš Formulės 1 pasitraukusią „Honda“ ekipą) „Brawn GP“. Jos pasinaudojo naujų taisyklių ypatybėmis ir sezonui paruošė puikius automobilius.
Per pirmas 8 sezono lenktynes pergales dalijosi tik šios dvi ekipos. Tiesa, „Red Bull“ nugalėjo tik vieneriose iš jų. Visas septynias pirmų 8 sezono lenktynių „Brawn GP“ pergales pelnė britas Džensonas Batonas. Iš viso „Brawn GP“ komandos nariai (Dž. Batonas ir Rubensas Baričelas) pelnė 8 pergales ir 15 kartų lipo ant podiumo. Surinkusi 172 taškus „Brawn GP“ ekipa nesunkiai tapo čempione. Antroje vietoje liko „Red Bull“, kurios nariai (Sebastianas Fetelis ir Markas Vėberis) pelnę 6 pergales ir net 16 kartų lipę ant podiumo surinko 153,5 taškus. Dėl trečios vietos bendroje įskaitoje kovojo „McLaren“ ir „Ferrari“. Dėl sėkmingesnio antrojo lenktynininko Heikio Kovalaineno pasirodymo britų ekipa italus aplenkė vos 1 tašku. Ferrari sezono viduryje netikėtai kilo problemų ieškant antrojo piloto. Vengrijos kvalifikacijoje rimtą avariją patyrus F. Masai, Ferrari niekaip nerado tinkamos jo pamainos viso likusio sezono metu. Iš pradžių brazilą pakeitė ekipos lenktynininkas bandytojas Luka Badoeris, tačiau po kelių nesėkmingų lenktynių jį pakeitė „Force India“ atstovaujantis italas Džankarlas Fizikela. Tačiau ir jis per visas lenktynes taškų nepelnė. Tad italų ekipoje taškus pelnė tik K. Reikenenas.
Nauji čempionai
thumb|left|200px|[[2013 m. Formulės 1 sezonas|2013 m. triumfavęs vokietis S. Fetelis tapo jauniausiu keturis kartus F-1 čempionu]] 61-as 2010 metų Formulės 1 sezonas prasidėjo nemažais pokyčiais – čempionė „Brawn GP“ buvo nupirkta firmos Mercedes ir pervadinta į „Mercedes GP“. Iš komandos į į „McLaren“ perėjus čempionui Dž. Batonui, Mercedes GP į Formulės 1 čempionatą sugrąžino Michaelį Šumacherį. Jo kolega buvo paskirtas kitas vokietis Nikas Rosbergas. Šiame sezone debiutavo kelios naujos ekipos – „Virgin Racing“, „Lotus Racing“ ir „Hispania Racing Team“.
Dėl čempionų titulų kovojo trys ekipos – „Red Bull“, „McLaren“ ir „Ferrari“. „Red Bull“ buvo stipresni, net 14 kartų nugalėjo kvalifikacijose. Titulą austrų ekipa laimėjo priešpaskutinėse lenktynėse Brazilijoje. Įnirtinga kova vyko dėl asmeninio čempiono titulo. Iki paskutinių sezono lenktynių Abu Dabyje teorinių galimybių tapti čempionu turėjo keturi lenktynininkai – S. Fetelis, F. Alonsas, M. Vėberis ir L. Hamiltonas. Pergalę pelnė ir jauniausiu Formulės 1 čempionu istorijoje (23 metai) tapo vokietis S. Fetelis.
2012 m. sezonas tapo įvairesnis už ankstesnius – pirmąkart F1 istorijoje pirmas 7 lenktynes nugalėjo 7 skirtingi lenktynininkai. Be to, sezone dalyvavo 6 F1 čempionai – Michaelis Šumacheris, Fernandas Alonsas, Kimis Reikenenas, Džensonas Batonas, Luisas Hamiltonas ir Sebastianas Fetelis.
Sezono pabaigoje dėl čempiono titulo kovojo S. Fetelis ir F. Alonsas. Finalinėse lenktynėse Brazilijoje 6 vietoje finišavęs vokietis išlaikė persvarą prieš F. Alonsą ir tapo jauniausiu triskart F-1 čempionu. Konstruktorių čempione trečią kartą iš eilės tapo austrų „Red Bull“.
2013 m. sezone tęsėsi „Red Bull“ ir S. Fetelio dominavimas. Vokietis per 19 lenktynių pelnė 13 pergalių, 9 iš jų iš eilės antroje sezono pusėje. Jis tapo jauniausiu keturiskart F1 čempionu. Antras likęs ispanas F. Alonsas pelnė tik 2 pergales bei finišavo 9 kartus ant podiumo. Po sezono su F1 atsisveikino australas Markas Vėberis.
Naujų variklių era
Nuo 2014 m. sezono buvo pakeistos techninės ir sportinės taisyklės. Didžiausias pasikeitimas – nauji aplinkai draugiškesni ir taupesni 1,6 L turbo V6 varikliai. Be naujų variklių bus pakeista ir iki tol naudota KERS sistema – naujoji sistema leis pridėti 160 papildomų arklio galių 33 s laikotarpiui. Taip pat komandos galės naudoti papildomas elektronines stabdžių sistemas galiniams ratams dėl padidėjusios ERS energijos.
Prie šių naujovių didelę įtaką daro kuro sąnaudų lenktynėms ribojimas – 100 kg vienoms lenktynėms ir ribota 100 kg kuro srovė per valandą.
Mercedes dominavimas (2014–2021)
thumb|right|Nuo [[2014 iki 2020 m. čempionate dominavo Mercedes komanda]] Naujos taisyklės labai padėjo iškilti naujai čempionato lyderei – „Mercedes“ ekipai. Komanda per 19 lenktynių pasiekė 16 pergalių, o čempionu tapo britas Luisas Hamiltonas.
2015 m. sezone ši komanda vėl pelnė 16 pergalių (kitas tris pasiekė Ferrari) ir antrą kartą iš eilės tapo čempione. L. Hamiltonas savo komandos draugą Niką Rosbergą aplenkė 59 taškais.
2016 m. sezone puikiai sekėsi N. Rosbergui, kuris pelnęs 9 pergales pirmą kartą karjeroje tapo čempionu. Po šio sezono vokietis pasitraukė iš Formulės 1 lenktynių. 2016 m. paskutinis sezonas šiame sporte buvo britui Džensonui Batonui.
2017 m. sezone vėl nesustabdoma buvo „Mercedes“ ekipa, nesunkiai tapusi 4 kartą čempione. Asmeninį čempiono titulą pelnė britas L. Hamiltonas, kuriam taip pat tai buvo 4 čempiono titulas. Jis sezono metu pelnė 9 pergales. Antroje vietoje liko S. Fetelis iš „Ferrari“, atsilikęs 46 taškais.
2018 m. sezone dėl titulo kovojo „Mercedes“ ir „Ferrari“ komandos. L. Hamiltonas čempionu tapo 5-tą kartą karjeroje, o jo komanda sėkmingai apgynė čempionų titulą.
2019 m. sezone toliau dominavo „Mercedes“ ekipa su L. Hamiltonu. Britas pelnė 11 pergalių ir beveik 80 taškų aplenkė antroje vietoje likusį savo komandos draugą Valterį Botasą. Čempionams tai buvo 6-ti titulai iš eilės.
2020 m. sezonas, sutrikdytas COVID-19 pandemijos, buvo gerokai pakoreguotas, atšaukta daugelis numatytų lenktynių. Pirmosios lenktynės įvyko tik liepos 15 d. ir tai buvo vienas vėliausiai prasidėjusių sezonų Formulės 1 istorijoje, taip pat pirmą kartą Formulės 1 lenktynės vyko be žiūrovų.
2021 m. sezonas įnešė seniai nematytos konkurencijos tarp dviejų lenktynininkų – daugkartinio čempiono L. Hamiltono ir Makso Verstapeno iš Nyderlandų. Viso sezono metu šie du pilotai atkakliai kovo ir tik paskutinių lenktynių Abu Dabyje metu, paskutiniame rate aplenkęs anglą pirmą kartą čempionu tapo M. Ferstapenas. Jis per sezoną laimėjo 10 lenktynių, o L. Hamiltonas triumfavo 8 kartus. M. Ferstapenas tapo pirmuoju Formulės 1 čempionu iš Nyderlandų. thumb|right|250px|M. Ferstapenas 2022 m. Japonijos GP
Tuo tarpu Mercedes komanda 8 kartą iš eilės tapo čempione, surinkusi 613,5 taško.
Red Bull pergalės (nuo 2022)
2021 m. čempiono titulą M. Ferstapenas nesunkiai apgynė ir 2022 m., pelnęs rekordinį pergalių skaičių sezone – 14. Šiais metais olandas buvo išrinktas Laureus pasaulio metų sportininku.
Tuo tarpu iki tol buvusį „Mercedes“ komandos dominavimą sustabdė olando atstovaujama „Red Bull Racing“ komanda, tapusi 2022 m. konstruktorių įskaitos čempione.
Taškų skyrimas
2014 m. sezono paskutinėse lenktynėse gauti taškai buvo dvigubinami, taigi už pergalę lenktynininkas gaudavo 50 taškų, tačiau po šio sezono ši taisyklė buvo panaikinta.
Prieš 2019 m. sezono pradžią buvo paskelbta, kad nuo šiol greičiausią ratą pasiekęs pilotas gaus 1 įskaitinį tašką. Šis taškas bus skiriamas, jei lenktynininkas finišą pasieks pirmame dešimtuke. Tai buvo pirmas kartas nuo 1959 m. sezono, kai taikoma tokia taisyklė.
Laisvosios treniruotės
Laisvosios treniruotės suskirstytos į tris sesijas. Pirmosios dvi vyksta penktadienį (išskyrus Monako etapą, kuomet treniruotės vyksta ketvirtadienį), o trečioji – šeštadienį, prieš kvalifikaciją. Treniruočių metu pilotai susipažįsta su trasa, komandos parengia automobilį lenktynėms.
Kvalifikacija
thumb|right|[[Jarno Trulli sustojimų boksuose metu]] Kvalifikacinės varžybos nustato lenktynininkų starto pozicijas lenktynėse. Jų laimėtojas laimi pole poziciją. Kvalifikacija vyksta šeštadienį.
Pasibaigus kvalifikacijai, visi automobiliai atvyksta į uždarą parką, vadinamą Parc fermé, kuriame lieka iki lenktynių. Mechanikams neleidžiama reguliuoti automobilio, tiesa, galimi sparnų atakos kampų, oro slėgio padangose ir kiti smulkūs pakeitimai. Teisėjams paskelbus apie oro sąlygų pasikeitimą, leidžiama pakeisti padangas.
Lenktynės
miniatiūra|Lenktynės 2005 m. Indianapolyje Visos lenktynės vyksta sekmadieniais. Dažniausiai prasideda 14:00 val. vietos laiku, bet etapams už Europos ribų pasitaiko išimčių. Jų startas nukeliamas vėlesniam, Europos žiūrovams patogesniam laikui.
Lenktynių distanciją sudaro tam tikras ratų skaičius, kuris sudaro daugiau nei 305 km, tačiau Monako trasoje dėl ypač mažo vidutinio greičio lenktynės tęsiasi 78 ratus (apie 260 km). Lenktynės taip pat negali užsitęsti daugiau kaip 2 val. (kartu su sustabdymu). Susikloščius tokiai situacijai, lenktynės stabdomos. Jei per šį laiką pilotai nespėjo įveikti 75 % numatytos distancijos, jie gauna tik pusę taškų normos (pvz., nugalėtojas tegauna 12,5 tšk.).
Iki lenktynių starto likus 30 min. pilotai gali išvažiuoti iš boksų ir užimti starto vietas. Pilotai taip pat gali apvažiuoti ratą ir vėl sugrįžti į boksus, jei pastebėjo gedimą, nusprendė pakeisti lenktynių strategiją ar pan. Likus 15 min. boksai uždaromi, o likus 10 min. starto rikiuotėje gali likti tik komandų mechanikai. Iki starto likus vienai minutei starto ir finišo tiesiojoje lieka tik automobiliai su užvestais varikliais. Likus penkiolikai sekundžių starto rikiuotėje negali būti žmonių. Už bet kurį pažeidimą pilotai gali būti nubausti nustūmimu į starto rikiuotės galą ar kita bausme. Užsidegus žaliems šviesoforo signalams pilotai pajuda į apšilimo ratą. Jo pabaigoje lenktynininkai vėl sustoja į savo vietas. Teisėjams įsitikinus, jog visi stovi savo vietose, uždegami penki raudoni šviesoforo signalai. Jiems užgesus rungtynės prasideda.
Lenktynės gali būti stabdomos, jei įvyksta rimta avarija, smarkiai pablogėja oro sąlygos ar atsiradus kitiems pavojams. Tokiu atveju rodomos raudonos vėliavos. Lenktynės taip pat gali būti pristabdytos į trasą išvažiavus saugos automobiliui, tačiau esant tokiai situacijai lenktynių laikas bei distancija toliau skaičiuojasi. Trasoje esant saugos automobiliui pilotai negali vienas kito lenkti, o lenktynių tempą diktuoja saugos automobilis.
Per lenktynes komandos keičia padangas, tvarko pažeidimus ar gedimus aptarnavimo zonoje, vadinamuose boksuose. Jų zonoje greitis ribojamas iki 80 km/val arba 60 km/h, priklausomai nuo trasos. Sustojimų boksuose metu lenktynininkai dažnai aplenkia vienas kitą, tad sustojimų kiekis, trukmė ir konkretus jų momentas turi didžiulę reikšmę pasirinktai komandinei strategijai. Iki 2009 m. sezono galo boksuose buvo leidžiamas kuro papildymas, nuo 2010 m. tai uždrausta.
Sprinto savaitgaliai
Nuo 2021 m. sezono iš anksto parinktuose etapuose savaitgalio formatas būna pakeistas. Penktadienį vyksta viena treniruotė, o po jos kvalifikacija. Po šeštadienio treniruotės vyksta sprinto lenktynės (100 km lenktynės be privalomo sustojimo techninėje aptarnavimo zonoje). Šiose lenktynėse finišavę pirmose 8 vietose gauna taškus. Taip pat finišo tvarka sprinto lenktynėse nustato starto tvarką pagrindinėms sekmadienio lenktynėms.
Nuo 2023 m. sezono per metus vyksta 6 sprinto lenktynės.
Pagrindinės taisyklės
Formulės 1 automobiliai privalo atitikti griežtas FIA numatytas taisykles. Kiekvieno etapo metu jie yra tikrinami FIA specialistų; esant net menkiausiems neatitikimams komandos privalo pritaikyti automobilius, kad šie atitiktų taisykles ir gali būti nubaustos už pažeidimus.
Abu komandos automobiliai privalo būti vienodi.
Pakaba
Automobilio pakabą komandos gaminasi pačios arba perka iš kito gamintojo.
Pakabos pagrindą sudaro anglies pluoštas; jis vertinamas dėl gero atsparumo smūgiams bei nedidelio svorio. Automobilio pagrindą sudaro vadinamasis monokokas – sudėtingos formos darinys, kurį sudaro piloto kabina, automobilio nosis, šoniniai skydai, variklio bei pavarų dėžės, sparnų tvirtinimo elementai. Prie monokoko tvirtinami visi už jo ribų esantys komponentai. Kokpito tvirtumą griežtai reguliuoja FIA – jis turi išlaikyti smūgio testus. Komandai modifikavus monokoką, testus privaloma pakartoti.
Variklis
F1 automobilių variklius, kaip ir pakabas, komandos gaminasi pačios arba perka iš kitų gamintojų.
Komandos privalo naudoti keturtakčius 6-ių cilindrų vidaus degimo variklius, kurių darbinis tūris neviršija 1600 cm³. Variklio apsisukimai negali viršyti 15000 aps/min. Per vieną sezoną pilotas negali viršyti variklių limito, t. y. 3 variklių. Jei naudojamas variklis viršijantis limitą, pilotas baudžiamas 10-ies starto pozicijų nuobauda.
Padangos
miniatiūra|dešinėje|Į Formulę 1 2009 m. grįžo „Slick“ tipo padangos Iki 2011 m. sezono Formulėje 1 visas komandas aptarnavo vienintelis padangų gamintojas, japonų firma „Bridgestone“. Į kiekvieną etapą „Bridgestone“ atveža po du padangų tipus (minkštesnį ir kietesnį). Taip pat pristatomos ir šlapiam orui skirtos padangos. Nuo 2009 m. sezono Formulėje 1 naudojamos „slick“ tipo padangos be griovelių. Minkštesnės sudėties padangų šonas yra nudažomas spalvota juosta, kad žiūrovai lengviau atskirtų, kokias padangas naudoja pilotas. Lenktynių metu kiekvienas pilotas turi bent kartą važiuoti abiem padangų tipais. Nuo 2011 m. sezono „Bridgestone“ kompaniją Formulėje 1 pakeitė italų gamintojas „Pirelli“.
2017 m. sezone „Pirelli“ pradėjo tiekti platesnes, didesnes ir patvaresnes padangas. Šiais veiksmais siekta padidinti automobilių greitį.
Stabdžiai
F1 automobiliai turi 278 mm diametro ir 28 mm storio anglies pluošto stabdžių diskus, leidžiančius 300 km/val. greičiu lekiančiam automobiliui visiškai sustoti per 3,5 s. Tokio stabdymo metu pilotą veikia 6G perkrova. Stabdymo metu stabdžiai smarkiai įkaista – galima plika akimi įžiūrėti, kaip jie įkaista iki raudonumo. Stabdžius komandoms gamina trys gamintojai: „Whilst Hitco“, „Brembo“ ir „Carbon Industry“.