cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Panabasas
thumb|right|250px|Musulmonų panabasas (ilgis 122 cm) thumb|right|250px|[[Lumadai|Lumadų panabasas (ilgis – 62 cm]] Panabasas  – pietų Filipinų salų šaltasis ginklas, su dao tipo geležte ir kotu, kurio ilgis maždaug lygus geležtės ilgiui ar ilgesnis už ją. Panabasai būna nuo 60 iki 130 cm ilgio. Kaunantis laikomi viena ar dviem rankomis. Anksčiau panabasai buvo naudojami tiek kaip kautynių ginklai, tiek kaip budelio įrankis bei kaip galios ženklas. Retkarčiais naudodavo ir kaip žemės ūkio ar mėsininko įrankį.
Panabasus kartais laiko kalavijų rūšimi.
Ginklo pavadinimas panabas atsirado iš žodžio pang-tabas, kur pang 'naudoti kam (priešdėlis) + tabas 'nukirsti'.
Sandara
Panabasai yra lengviausiai atpažįstami geležtiniai Filipinų ginklai. Filipinų kalavijai trumpesni už panabasus, išskyrus kai kuriuos kampilanus, kurie gali būti ir ilgesni.
Geležtė
Panabasų geležtės būna vienašmenės, siauresnės ties kotu, einant link smaigalio platėja (tuo primena kiniškus dao). Geležtė dažnai pagaminta iš sluoksniuoto metalo.
Panabas naudojamas kaip kertamasis, o ne duriamasis ginklas, todėl geležtės smaigalys nėra esminis. Kai kurie panabasai neturi aštraus smaigalio, o kai kurie – labai smailų, kaip kad Filipinų kalavijo dahong palajaus. Retkarčiais pasitaiko panabasų, kurių geležtė yra išlenkta kaip lėkšta S raidė, jų geležtės nugarėlė vietomis gali turėti ašmenis, o smaigalys būna dviašmenis.
Geležtės ties kotų yra storesnė, paprastai apie 2 cm storio. Tai apsaugo geležtę nuo lūžimo smūgiuojant panabasu.
Kotas
Panabasų kotus paprastai gamina iš lapuočių medienos, pvz., indinio koralmedžio (Pterocarpus indicus) ir dažnai apipindavo rotangų pluoštu. Kai kurių panabasų kotai būdavo apvejami ne rotangais, o metalo juostomis. Kotai būna maždaug tokio pat ilgio kaip geležtės ar ilgesni už jas.
Makštis
Panabasų makštis darydavo iš medienos. Dabar jos itin retos. Manoma, kad prasidedant kirstynėms jas nusviesdavo į šoną ir jos pasimesdavo. Panabasų makštys sudarytos iš dviejų medinių pusių, kurios atsivožia, kad būtų galima išimti panabasą. T.y., panabaso neina iš makšties paprasčiausiai ištraukti. Yra duomenų, kad šiuos ginklus neretai į kautynes nešdavosi suvyniotus audeklu ir permestus už nugaros.
1979 m. Rygos Tarpzoninis turnyras
'''1979 m. Rygos tarpzoninis šachmatų turnyras''' – tai pasaulio čempionato ciklo (1979–1981) atrankinės šachmatų varžybos. Vienas iš dviejų (vienuoliktojo ciklo) tarpzoninių vyrų turnyrų vyko 1979 m. rugsėjo 4 – spalio 3 d. Rygoje.
Turnyras
18 dalyvių kovojo dėl 3-jų kelialapių į 1980/81 m. Kandidatų mačus.
Dalyvių atranka
Du žaidėjai iš 1977/78 m. Kandidatų mačų: B. Larsenas, L. Polugajevskis.
Už aukštus sportinius pasiekimus pakviesti: 🇨🇿 V. Hortas, M. Talis.
Negalinčius dėl ligos dalyvauti 🇨🇿 V. Hortą ir 🇺🇸 L. Kavaleką pakeitė O. Romanišinas ir 🇺🇸 E. Mednis.
Trylika geriausiai pasirodžiusių šachmatininkų iš 11-os FIDE zoninių turnyrų: 🇭🇺 Andrašas Adorjanas, 🇭🇺 Zoltanas Riblis, 🇷🇴 Florinas Georgiu, Genadijus Kuzminas,  Vitaljus Ceškovskis, 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿 Antony Mailsas, 🇺🇸 Džeimsas Tardžanas, 🇮🇱 Jehuda Griunfeldas, 🇧🇷 Hermanas van Riemsdeikas, 🇹🇳 Slimas Buazizas, 🇺🇸 Edmaras Mednis, 🇧🇷 Franciskas Troisas,  Rubenas Rodrigesas.
Rezultatai
Nugalėjo M. Talis – 14 taškų; 2-ą vietą užėmė L. Polugajevskis – 11½; Jie abu iškart pateko į Kandidatų mačus. 3-4 vietas pasidalijo A. Adorjanas ir Z. Riblis – po 11. Pastarieji, dėl paskutinio kelialapio į 1980/81 m. Kandidatų mačus, 1979 m. spalio 20 –lapkričio 4 d. Budapešte žaidė papildomą mačą. Nors jis baigėsi lygiosiomis 3:3, dėl geresnių papildomų rodiklių Tarpz. turnyre, A. Adorjanas taip pat pateko į 1980/81 m. Kandidatų mačus.
Turnyro lentelė
Pastaba. Žalsva spalva pažymėti žaidėjai pateko į 1980/81 m. Kandidatų mačus
Nuorodos
[https://www.chessbites.com/Games.aspx?t=Riga+Interzonal&s=Riga&y=1979 1979 m. Rygos tarpzoninio turnyro partijos]
Grimzdai
Grimzdai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, į vakarus nuo kelio, kairiajame Jūros krante, prie Gvelbės ištakų. Seniūnaitijos centras. Kaime yra gamtos paminklas – Grimzdų šaltinis, jo debitas 18 l/s. Šalia saugomas Grimzdų uosis. Aukščiausias kaimo taškas – 101,8 m. Dešiniajame Jūros krante stovi Drungeliškės koplyčia.
Dinjeiras
Dinjeiras (port. dinheiro) – Portugalijos piniginis vienetas nuo XII a. galo iki 1433 m. 12 dinjeirų buvo lygūs vienam soldui, o 20 soldų – 1 librai.
Pirmąsias portugališkas monetas išleido pirmasis karalius Afonso I. Po 1179 m. jis įsakė kaldinti dviejų nominalų – 1/2 (mealha) ir 1 dinjeiro – monetas. Jos buvo nukopijuotos nuo ispaniškų dinerų ir kaldinamo iš bilono. Dinjeirai buvo apyvartoje kartu su Bizantijos silikvomis bei maurų dirhemais ir dinarais.
Apie 1200 m. Sančas I (Sancho I) išleido auksinį morabitiną (morabitino; plg. su ispanų maravedžiu), kuris buvo vertas 15 soldų. Šimtmečiu vėliau, valdant karaliui Denisui, buvo įvesti sidabriniai tornês, lygūs 5,5 soldo.
Valdant karaliui João I buvo įvestas naujas realas, vadintas „3½ librų realu“ arba real branco, kuris buvo lygus 70 soldų.
Šiuolaikinėje portugalų kalboje žodis dinheiro reiškia 'pinigai'.
Jonas Marcinkevičius (1900)
Jonas Marcinkevičius (1900 m. gruodžio 26 d. Radviliškis – 1953 m. liepos 31 d. Vilnius) – Lietuvos rašytojas, žurnalistas, dramaturgas.
Kūryba
Romane „Sukaustyti latrai“ vyrauja kalinių buities tematika. Parašė istorijos tematikos romanų. Geriausiame romane „Benjaminas Kordušas“ atsispindi epochų lūžis ir dviejų skirtingų socialinių sluoksnių – dvarininkijos ir valstiečių – susidūrimas. Romane iškeliamas daugiau psichologinis negu socialinis šių luomų skirtumas. Pagal šį romaną kino studijoje „Lietuvos telefilmas“ 1986 m. sukurtas to paties pavadinimo filmas (rež. Vidmantas Bačiulis).
Parašė apysakų ir apsakymų, apybraižų, pjesių. Kūryboje vyrauja socialinė tematika, pasakojimo vyksmą lemia biologinė individų kova dėl būvio; dažnai visuomenė lyginama su gamtos pasauliu. Pagrindiniai veikėjai pralaimi ir morališkai, ir fiziškai. TSRS okupacijos laikotarpiu susitaikęs su prievarta ėmė rašyti socialistinio realizmo metodu. Herojai panašūs į pasakiškuosius, neindividualizuoti, atstovauja tam tikrai idėjai. Romanas „Benjaminas Kordušas“ išverstas į rusų kalbą.
Bibliografija
Dramos
Central Coast Mariners FC
Central Coast Mariners FC – Australijos futbolo klubas, 2004 metais įkurtas Gosforde.
Guira
Guira (Guira guira) - gegutinių (Cuculidae) šeimos paukštis.
Paplitusi Brazilijoje.
Fosilinis liūtas
Fosilinis liūtas (Panthera leo fossilis) – išnykęs pleistoceno liūtas, kuris laikomas ankstyvuoju liūto (Panthera leo) porūšiu.
Didžiausias kūno ilgis yra 2,4 m, tad jis buvo apie pusmetriu ilgesnis už šiandieninius Afrikos liūtus ir maždaug lygus amerikiniam liūtui, gyvenusiam viršutiniame pleistocene.
Daug šių kačių kaulų nuolaužų aptikta Mosbacho kaime (Vokietija), kuris dabar yra Vysbadeno dalis. Beveik visiškai nepažeista kaukolė buvo aptikta Mauerio kaime netoli Heidelbergo (Vokietija). Tame pačiame sluoksnyje aptiktas 550 000 metų senumo ankstyvojo žmogaus Homo erectus heidelbergensis apatinis žandikaulis.
Seniausios Panthera leo fossilis liekanos (~700 000 m.) Europoje yra aptiktos Izernijoje (, Italija). Apie 1,75 mln. m. senumo liūto žandikaulis iš Olduvajaus (Kenija) stebėtinai panašus į Europos fosilinių liūtų žandikaulius.
Iš fosilinio liūto (Panthera leo fossilis) kilo viršutinio pleistoceno urvinis liūtas (Panthera leo spelaea), kurio seniausiems likučiams yra apie 300 000 metų.
Literatūros ir meno metraštis
Literatūros ir meno metraštis – tęstinis apžvalginis leidinys, ėjęs 1959–1976 m. Vilniuje.
Istorija
Buvo spausdinamos vienerių metų grožinės literatūros, spektaklių, koncertų, dailės parodų apžvalgos, žinios apie menininkus sukaktuvininkus, premijuotų ar garbės vardus gavusių asmenų ir kolektyvų sąrašai. Išėjo 18 knygų. Tiražas 3000-4000 egz.
Sistano ir Beludžistano provincija
Geografija
Provincija ribojasi su Pakistanu ir Afganistanu, o iš pietų yra skalaujama Omano įlankos. Provinciją sudaro du regionai – Sistanas šiaurėje ir Beludžistanas pietuose. Šiaurinėje dalyje plyti Sistano įduba, kurios dugne telkšo Hamuno ežerai, maitinami į įdubą sutekančių upių. Likusi provincijos dalis kalnuota, yra veikiantis Taftano ugnikalnis (3940 m) bei keletas užgesusių. Vakaruose prieina Dešte Luto dykumos pakraštys. Klimatas sausas, karštas, prie jūros didelis oro drėgnumas.
Gyventojai
Didžiausi miestai: Zahedanas, Zabolis, Iranšehras, Čahbeharas, Saravanas, Chešas, Konarakas.
Administracinis suskirstymas
Provincija padalinta į 14 šahrestanų:
Gervėčių kraštas
thumb|300px|Tiltas per [[Aluošia|Aluošią prie Gervėčių]]
Gervėčių kraštas (apylinkė, parapija) – savitas lietuvių etninis regionas dabartinės Baltarusijos teritorijoje. Gervėčių apylinkei priklauso 14–15 išlikusių lietuviškų kaimų.
Geografija
Apylinkės centras – Gervėčių miestelis – yra apie 65 km į rytus nuo Vilniaus, prie Aluošios upės (Ašmenos upės intakas), 30 km nuo Baltarusijos-Lietuvos sienos. Kraštovaizdis kalvotas, smėlėtas, kai kur pelkėtas ir apaugęs miškais palei vaizdingus Aluošios, Ašmenos (Neries intakas) upių slėnius.
Istorija
thumb|left|160px|[[Šv. Dominykas priima rožinį dovanų (XVIII a. paveikslas Gervėčių bažnyčioje)]] Jau VII–XII a. nedideliuose šių upių pakrančių kaimeliuose gyveno lietuvių. Manoma, kad XII–XIV a. Gervėčių apylinkės priklausė Nalšios žemei. Gervėčių apylinkių istorija susijusi su dvaro ir bažnyčios praeitimi. Yra žinoma, kad Lietuvos didžiojo kunigaikščio Žygimanto Senojo sūnus Vilniaus vyskupas Jonas 1511 m. Gervėčiuose įsteigė bažnytinę fundaciją, o dvaras užrašytas Vilniaus vyskupams. 1536 m. Gervėčiuose pastatyta pirmoji katalikų bažnyčia ir tais pačiais metais paminėtas Gervėčių miestelis, kuris su Miciūnų, Gaigalų ir Mockų kaimais priklausė dvarui. XVII a. pabaigoje Gervėčiai, kaip ir didžioji Lietuvos dalis, atitenka carinei Rusijai. thumb|260px|Gervėčių bažnyčia ir mokykla [[Pirmasis pasaulinis karas|Pirmojo pasaulinio karo metu]] Iki Pirmojo pasaulinio karo pagal administracinį suskirstymą Gervėčių apylinkė įėjo į Vilniaus ir į Ašmenos apskritis. 1920 m. Lietuvos-Sovietų sutartimi Gervėčių kraštas vėl priskirtas Lietuvos teritorijai. 1920 m. pradžioje sritis dar buvo Lietuvos kariuomenės kontroliuojamoje teritorijoje, tačiau dėl Želigovskio puolimo 1920–1939 m. Vilniaus kraštas ir į jį įsiliejusi Gervėčių apylinkė okupuojama Lenkijos. 1939 m. prijungus Vilniaus kraštą prie Lietuvos, Gervėčiai nebuvo grąžinti (nors buvo planuota perduoti Astravo rajoną Lietuvai 1940 08 03 SSRS Aukščiausiosios Tarybos įsaku) ir liko sovietinės Baltarusijos valdžioje. 19 lenkų okupacijos metų vietiniai žmonės aktyviai kovojo dėl savo identiteto. Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui apskritis buvo okupuota vokiečių. Vietiniai gyventojai aktyviai rinko parašus ir siuntė prašymus į lietuvių ir vokiečių įstaigas dėl apylinkės grąžinimo Lietuvai. 1942 m. sudaryta Svyrių apskritis, į kurią įėjo ir Gėrvėčiai, buvo prijungta prie Lietuvos generalinės sienos. Tačiau 1944 m. regionas atsidūrė Baltarusijos sudėtyje ir yra joje iki šiol.
Kalba ir kultūra
Gervėčių krašto gyventojams būdinga savita tarmiška šnekta, kuri prikauso Rytų Aukštaičių vilniškių (vadinamų Rytų Dzūkų) patarmei. Gervėtiškių šnekta yra viena svarbiausių etninio lietuvių kalbos variantų, autentiškos pirmapradės lietuvių teritorijos ir tautybės likutis. Suslavėjus tarpinėms apylinkėms dėl ilgos izoliacijos nuo pagrindinių lietuvių kalbos tarmių, Gervėčių šnekta išlaikė daug archaizmų, o dėl glaudaus kontakto su slavų kalbomis joje radosi nemaža originalių naujadarų.
Gervėtiškių šnektai būdingas „apiręs“ dzūkavimas (dziedas, medzias, trupucį…), būtojo kartinio laiko veiksmažodžių galūnių trumpinimas/netarimas (a ~ ajo, ata ~ atajo, jo ~ jojo…) ir kiti ypatumai. Jie turi keturis vietininkus (greta įprastinių vidaus vietininkų vartoja pašalio vietininkus), tik galūnėje vietoj p turi k. Įdomiai keičiamos naudininko galūnės, pvz., vyruo – „vyrui“ arba akie – „akiai“.
1930 m. Gervėčių krašto tarmę aprašė estų kalbininkas Pėteris Aruma knygoje „Litauische mundartliche Texte aus der Wilnaer Gegend mit grammatischen Anmerkungen“. 1970 m. ir 1992 m. buvo surengtos etnografinės kraštotyros ir tautosakos ekspedicijos į Gervėčių kraštą. Surinkta per 660 lietuviškų pasakų, sudaryti 29 įvairių lietuvių tautosakos žanrų rinkiniai. Visa medžiaga saugoma Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto ir Muzikos akademijos rankraštynų fonduose. Išleista knyga „Gervėčių pasakos“ (Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas, 1997 m. Vilnius). Šnektą taip pat nagrinėjo Jadvyga Kardelytė („Gervėčių tarmė“, 1975 m.), Aloyzas Vidugiris, Elena Grinaveckienė, rusė Tamara Sudnik („Диалекты литовско-славянского пограничья“, 1975 m.).
Gyventojai
Gyventojų (ypač lietuvių) kaimuose sparčiai mažėja. 1970 m. čia rasta 2120 lietuvių, 1979 m. – 1655; 1985 m. – 1312, kas sudarė apie 63 % visų apylinkės gyventojų. 1992 metų duomenimis Gervėčių apylinkėje gyveno 1080 lietuvių, kurie nevienodai pasiskirstę 15-oje išlikusiuose lietuviškuose kaimuose (iš buvusių 40 kaimų):
Vandeniliškasis atomas
thumb|150px|right|Vandeniliškojo atomo struktūrinė schema: [[protonas centre ir vienas elektronas jo traukos lauke.]]
Vandeniliškasis atomas – atomas, sudarytas iš keleto protonų bei vieno elektrono. Tokių atomų pavyzdžiai yra vandenilis, vieną kartą jonizuotas helis ir t. t. Tokie atomai vaidina svarbų vaidmenį kvantinėje mechanikoje, nes jie yra vieninteliai atomai, kuriems dar pavyksta pilnai analiziškai išspręsti Šredingerio lygtį.
Uždavinio formuluotė
Tariame, kad koordinačių sistemos pradžioje yra Z nejudančių, įtvirtintų protonų. Laikoma, kad jų masė yra begalinė, t. y. branduolys nejuda. Reikia rasti elektrono bangines funkcijas.
Šiuo atveju sistemos hamiltonianas atrodys taip:
Šredingerio lygties sprendinio ieškome sferinėje koordinačių sistemoje, tokiame pavidale:
Kampinei daliai gaunama tokia lygtis:
čia \Lambda - Ležandro operatorius, į kurį įeina visi Laplaso operatoriaus sferinėje koordinačių sistemoje nariai su kampais. Šios lygties sprendiniai - vadinamosios sferinės funkcijos Y_{lm}. Čia m – magnetinis kvantinis skaičius.
Sprendinys
Radialiosios dalies sprendinys atrodo taip:
kampinės dalies:
Čia:
Iš kraštinių sąlygų radialiajai daliai buvo įvestas dar vienas kvantinis skaičius n.
Galutinis sprendinys atrodo taip:
Kaip matyti, nors sistema yra labai paprasta, sprendinys yra labai sudėtingas.
Pagrindinės išvados
right|thumb|280px|Elektrono [[orbitalė|orbitalių grafiniai pavidalai. Šviesesnė sritis reiškia didesnę tikimybę rasti elektroną, juoda sritis – tikimybę rasti elektroną lygią nuliui. Stulpelis atitinka tam tikrą šalutinį kvantinį skaičių l, eilutė – energijos lygmenį n.]]
Iš sprendinio matome, kad elektrono būsena nusakoma trimis kvantiniais skaičiais – n, l, m. Kiekvienas iš jų atitinka tam tikro dydžio kvantavimą:
Taigi, elektronas negali įgauti bet kokios energijos, o tik tam tikras jos vertes. Tuo paaiškinama diskretinė vandenilio spektrinių linijų struktūra. Dažnai įsivaizduojama, kad šis numeris nusako elektrono atstumą nuo branduolio. Tai yra tik iš dalies teisinga, mat tai galioja tik pirmoms šio skaičiaus vertėms. Toliau augant n elektronai nebelabai tolsta nuo branduolio, pvz., atomas su 200 elektronų yra tik kelis kartus didesnis už vandenilio atomą su vienu elektronu.
Jis įgauna vertes. T. y. tas pats energijos lygmuo gali atitikti n-1 skirtingų galimų verčių. Chemijoje, bei spektroskopijoje šis skaičius įvardijamas raidėmis eiliškumo tvarka: s, p, d, f ir t. t. Iš sprendinio matyti, kad su skirtingomis l vertėmis banginė funkcija įgauna skirtingus pavidalus. Pvz., s orbitalė yra sferos formos, p – aštuoniukės, d – keturlapio dobilo ir t. t. Tolesnės formos yra gana sudėtingos. Paveikslėlyje pateikti keli orbitalių formų pavidalai esant skirtingiems kvantiniams skaičiams n ir l.
Ši išvada sutampa su vienu iš Boro postulatų. Skaičius įgauna vertes, t. y. turi 2l + 1 galimų verčių, esant toms pačioms n ir l vertėms. Šis skaičius keičia orbitalės orientaciją erdvėje, tačiau nekeičia jos grafinio pavidalo.
Taigi gavome, kad energijos lygmuo gali turėti kelias formas, t. y. tas pats n gali atitikti skirtingus m ir l kvantinius skaičius. Sakoma, kad energijos lygmenys yra išsigimę. Bendras išsigimimas išreiškiamas:
Šis sprendinys neįskaito elektrono sukinio. Su juo elektrono būsena nusakoma keturiais kvantiniais skaičiais – n, l, m ir s. Jam galioja Paulio draudimo principas, kuris sako, kad jokie du elektronai atome negali turėti tų pačių kvantinių skaičių. Apibendrinę rezultatą daugiaelektronėms sistemoms galime padaryti išvadą, kad viename energijos lygmenyje daugiausiai gali būti 2n^2 elektronų. n^2 įskaito lygmenų išsigimimą, t. y. skirtingas orbitalių formas, bei išsidėstymus erdvėje esant tai pačiai elektrono energijai, o daugyba iš dviejų reiškia, kad toje pačioje būsenoje gali būti du elektronai su skirtingais sukiniais.
Tžeščkovas
Tžeščkovas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vyškų valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 20 km į vakarus nuo Bielsko ir apie 36 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Jonas Liesys
Jonas Liesys (g. 1952 m. vasario 24 d. Molėtų raj.) – Lietuvos ir Trakų rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Grimziai
Grimziai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, greta kelio, 3 km nuo Lupikų.
Jonas Liesys
Biografija
1978 m. baigė Lietuvos kūno kultūros institutą, kūno kultūros dėstytojas. 2004 m. apgynė mokytojo metodininko kvalifikacinę kategoriją.
Jakobstadas
Jakobstadas (arba Pietarsaris) – miestas vakarų Suomijoje, prie Botnijos įlankos. Veikia Arktikos muziejus, botanikos sodas.
Jonas Liesys
Biografija
1973–1989 m. Rūdiškių vidurinės mokyklos fizinio lavinimo mokytojas, 1989–2008 m. mokyklos direktorius. 2008 m. ir 2014–2016 m. Trakų rajono savivaldybės administracijos direktorius.
Jakobstadas
Istorija
Įkurtas 1652 m.
Jonas Liesys
Biografija
2008–2012 m. ir 2016–2020 m. Seimo narys. Nuo 2018 m. Seimo vicepirmininkas.
1997–2004 m. ir 2007 m. (mandato atsisakė) Trakų rajono savivaldybės tarybos narys.
Nuo 1996 m. Lietuvos centro sąjungos narys, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Trakų rajono skyriaus narys, LiCS valdybos narys.
Nuo 1997 m. Trakų rajono mokyklų vadovų asociacijos pirmininkas, vienas iš futbolo klubo „Vėtra“ įkūrėjų, Rotary Trakų klubo viceprezidentas. Sutuoktinė Meilutė, vaikai Jolita, Audrius.
Valis (reikšmės)
Valiu vadinami:
Pietų Karolina
Pietų Karolina  – 8-oji JAV valstija (nuo 1788 m. gegužės 23 d.). Sostinė – Kolumbija. Plotas – 82,9 tūkst. km²; 5,1 mln. gyventojų (2021 m.).
Geografija ir klimatas
Ilgas ir tolygus valstijos pajūris šiaurinėje dalyje yra smėlėtas, o į šiaurę nuo Džordžtauno tampa pelkėtas, jį vagoja upeliai ir įlankos. Pakrantėje vyrauja drėgnas, subtropinis klimatas, vasaros ilgos ir karštos, o žiemos trumpos ir gan šiltos. Pačiuose šiaurės vakaruose plyti Pidmonto plynaukštės Mėlynieji kalnai ir jo aukščiausia vieta – Sasafro kalnas (1085 m.). Pietų Karolina sulaukia ganėtinai daug kritulių, kurie maitina jos upes: Edistą, Savaną (ji skiria Pietų Karoliną nuo Džordžijos); jos teka iš kalnų link pakrantės, sudarydamos slenksčius ir krioklius.
Didžiausi miestai
2010 m. duomenys
Ekonomika
Pietų Karolinos gamybos pramonė priklauso nuo žemės ūkio, taip pat nuo vandens energijos. Pagrindiniai valstijos žemės produktai yra tabakas ir sojų pupelės. Iš naminių gyvūnų auginami galvijai ir mėsiniai viščiukai. Žvejojami mėlynieji krabai ir krevetės. Valstijai taip pat svarbi chemikalų, automobilių, įvairių mechanizmų gamyba. Pagrindinis valstijos pelno gamintojas – turizmo sektorius.
Naudingosios iškasenos neturi didelės reikšmės valstijos ekonomikai. Išskyrus auksą, dauguma jų yra birūs, tai cementas, akmuo, molis, smėlis, žvyras.
thumb|left|240px|Saulėtekis pakrantėje thumb|left|240px|Trumondo užtvanka
Kaltinėnų koplyčia
Kaltinėnų kapinių koplyčia – Šilalės rajono Kaltinėnų miestelio medinė koplyčia, stūksanti parapijos kapinėse, prie kelio.
XVIII a. statyta koplyčia yra valstybės saugomas regiono etnokultūrinis, architektūrinis ir sakralinis paminklas, 1992 m. įrašytas į LR kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).
Koplyčioje yra buvę seniausi vargonai Žemaitijoje. Jos viduje kaupiamos iš sunykusių koplytėlių, koplytstulpių surinktos šventųjų skulptūrėlės. Šalia koplyčios yra šio krašto bajoro poeto Dionizo Poškos kapas su aukštos akmeninės piramidės paminklu.
Istorija
Koplyčia pastatyta parapijos kapinėse, kurios iki XIX a. pirmosios pusės vadintos Lakštinių kapinėmis. Taip vadinta ir pati koplyčia. Koplyčia pastatyta apie 1798 m. kun. Antano Januškevičiaus lėšomis ir iniciatyva, prisidėjus parapijiečiams. 1880-1887 m. koplyčioje vyko pamaldos, kai buvo atstatoma 1880 m. gaisre sudegusi Kaltinėnų bažnyčia.
Plačiausiai Kaltinėnų koplyčia minima 1800 ir 1821 m. bažnyčios inventoriuose, kuriuose nurodyti koplyčios išvaizda ir stovis, kad pastatas ir jo stogas apskritimo formos. Stogas buvo iš storlenčių, virš jo - dažytas bokštelis su kryžiumi, durys - trigubų vyrių, apmuštos lentelėmis, dažytos, su prancūziška vidaus spyna. Grindys ir lubos iš storlenčių. 1844 m. inventoriuose minima, kad stogas dengtas gontais. 1851 m. koplyčia sunykusi – sienų apkalimas ir grindys supuvę. 1865, 1902, 1907 m. bažnyčios inventoriuose koplyčia neminima. Tarpukario laikotarpiu žinių apie koplyčią nėra, tačiau manoma, kad ji buvo tvarkyta.
1983 m. pagal Šilalės rajono kultūros skyriaus užsakymą Paminklų konservavimo institutas atliko koplyčios tyrimus. Jų pagrindu 1990 m. buvo atlikta restauracija ir konservacija (projekto vyr. architektė A. Bučinskaitė). Restauracijos metu atlikti darbai: pakeista dalis sienų rastų, pakeistas išorinis apkalimas, naujai įrengtos grindys, pakeistas stogas, vietomis restauruoti pamatai, įstatyti nauji langai ir durys.
Architektūra
Koplyčia yra liaudies architektūros, aštuonkampio plano, su aštuonšlaičiu skiedrų dangos stogu, virš kurio iškilęs nesudėtingas aštuonkampis bokštelis su kryžiumi. Langų, durų angos – stačiakampės. Statinys suręstas iš medinių tašytų rąstų ant lauko akmenų mūro pamatų. Fasadų apdaila ir puošyba – medinių lentų vertikalaus apkalimo su juostelėmis ant sandūrų tipas. Priekyje – rombų raštu lentelėmis apkaltos ir didelėmis vinių galvutėmis puoštos vienvėrės durys ir stačiakampis langelis virš jų. Koplyčios vidų dengia plokščia medinė perdanga su sijomis iš apačios. Virš įėjimo – choras, priešais – pusapskričiu aptvertas dvitarpsnis altorius.
Savo formomis ji primena aštuonkampę Račkiškės koplyčią, kuri buvo perkelta iš Švenčionių rajono į Lietuvos liaudies buities muziejų reprezentuoti tradicinę sakralinę architektūrą.
Geštaltpsichologija
Geštaltpsichologija ( – „pavidalas“, „forma“, „figūra“ + psichologija) – psichologijos kryptis, kuri visus psichinius procesus laiko vientisais ir kokybiškai savitais. Skirtingai nuo asociacionizmo, geštaltpsichologijos atstovai tvirtina, kad pirminiai ir antriniai psichikos elementai esą ne pojūčiai, o vientisi psichiniai dariniai, vadinamieji geštaltai, susiformuojantys veikiami ne išorės poveikių, o vidinių psichikos dėsnių. Pagal šią teoriją, žmogus nesąmoningai sujungia visus suvokiamus dalykus į tam tikras grupes, papildydamas trūkstamas detales. Sujungimas vyksta remiantis įvairiomis taisyklėmis: trūkstamų dalių papildymu, panašių daiktų grupavimu, vienų daiktų priskyrimu kitiems, simetrija ir t. t. Geštaltpsichologija eksperimentiškai tyrė asmenybę, mąstymą, suvokimą. Nustatė įgyto patyrimo, figūros ir fono bei suvokiamojo objekto santykį suvokimo metu, atminties procesų priklausomumą nuo reikmių. Geštaltpsichologija prisidėjo prie antimechanistinės koncepsijos įsigalėjimo psichologijoje.
Istorija
Geštaltpsichologija atsirado XX a. pr. Vokietijoje mechanistinės pasaulėžiūros ir asociacionizmo krizės sąlygomis. Labiausiai klestėjo XX a. 3–4 dešimtmetyje. K. fon Ėrenfelsas – geštalpsichologijos pirmtakas, svarbiausi atstovai – M. Vertheimeris, V. Kėleris, K. Kofka, K. Levinas. Filosofinis geštaltpsichologijos pagrindas – F. Brentano, E. Huserlio filosofinės sistemos.
XX a. pradžioje geštaltpsichologija padarė didelę įtaką Bauhaus meninio judėjimo susiformavimui, šiuolaikiniam dizainui. Geštaltpsichologija gana plačiai naudojama pačiose įvairiausiose psichologijos tyrimų srityse.
Kai kurie geštaltpsichologijos teiginiai, pvz., objektų identifikavimas, buvo prognozuoti dar Zigmundo Froido darbuose, o eksperimentiškai įrodyti tik XX a. trečiajame ketvirtyje (akies vykdomas pirminis objektų atpažinimas).
Vlada Mikštaitė
Vlada Mikštaitė (1924 m. vasario 17 d. Dūkšte – 2004 m. balandžio 16 d. Vilniuje) – Lietuvos dainininkė (mecosopranas), režisierė, muzikos pedagogė, profesorė.
Biografija
1948 m. debiutavo Lietuvos operos ir baleto teatre (Olga – Piotras Čaikovskis. opera „Eugenijus Oneginas“). 1950–1960 m. Lietuvos operos ir baleto teatro solistė, 1964–1969 m. ir 1975–1990 m. šio teatro, 1969–1974 m. Kauno muzikinio teatro režisierė, 1955–1961 m. ir nuo 1966 m. Lietuvos konservatorijos (nuo 1992 m. – Lietuvos muzikos akademijos) dėstytoja; nuo 1990 m. profesorė.
Lietuvos operos ir baleto teatre pastatė 35 operas, parašė libretų ir pastatė lietuvių kompozitorių sceninių veikalų, išvertė į lietuvių kalbą 17 užsienio autorių kūrinių libretų (Paulis Hindemitas, muzikinis skečas „Ten ir atgal“, Domenikas Čimaroza, „Kapelmeisteris“). Parašė straipsnių apie vokalinį meną ir muzikos teatrą, N. Vaccai rinkiniui „Dainavimo pratimai“ (1989 m.) pritaikė lietuvių liaudies patarles ir priežodžius. Vaidino lietuviškame kino filme „Adomas nori būti žmogumi“.
Mokinės: Sabina Martinaitytė, Regina Šilinskaitė, Nomeda Vilkanauskaitė, Ilona Orentaitė, Asta Zubaitė, Aušra Liutkutė, Renata Skarelytė, Violeta Urmanavičiūtė-Urmana.
Aukštaglynis
Aukštaglynis – viensėdis Utenos rajono savivaldybės pietryčiuose, 13 km į rytus nuo Tauragnų, šiauriniame Utenykščio ežero krante, apsuptas miškų (Minčios, Daunorių, Aukštaglynio). Netoliese Ažvintė įteka į Uteno ežerą.
Antis (reikšmės)
Lietuvių kalboje žodis antis reiškia įvairius dalykus:
Taip pat:
Kachna (rozcestník) Anka Duck (disambiguation) Duck Bebek (disambiguasi) アンカ Anka Anka (olika betydelser) Simurg
Kargopolio kultūra
Kargopolio kultūra – mezolito pabaigos – neolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal radavietes Kargopolio (Archangelsko sritis, Rusija) rajone.
Kultūra
Kargopolio kultūros žmonės – medžiotojų ir žvejų gentys. Ankstyvuoju laikotarpiu naudoti grubūs titnaginiai ginklai, kauliniai strėlių antgaliai, duobelinė – šukinė keramika, kurią 4 tūkstantmetyje pr. m. e. pakeitė didelių duobių ornamentais puošta lipdytinė keramika. Vėlyvuoju laikotarpiu plito titnaginiai ginklai, būdingi neolito laikotarpiui, atsirado akmeninių gyvūnų ir molinių žmonių figūrėlių. 2 tūkstantmečio pr. m. e. pabaigoje vyravo glotni ir tinklinė keramika, titnago dirbinių beveik nebenaudota.
Justinas Mikuckas
Justinas Mikuckas (1912 m. sausio 30 d. Lekėčiai – 1978 m. birželio 1 d. Kaunas) – Lietuvos statybos inžinierius, technikos mokslų kandidatas, statybos istorikas.
Biografija
1944 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1948 m. technikos mokslų kandidatas.
Nuo 1944 m. Vytauto Didžiojo universiteto (1946–1950 m. Kauno universitetas, nuo 1950 m. Kauno politechnikos institutas) dėstytojas, 1945–1965 m. Pastatų konstrukcijų katedros vedėjas; nuo 1950 m. docentas.
Mokslinė veikla
Mokslinių darbų svarbiausios sritys: vietinių statybinių medžiagų (daugiausia, molis) tyrimai Lietuvoje, statybos būdų ir statybos technikos istorija.
Panevėžio Raimundo Sargūno sporto gimnazija
Panevėžio Raimundo Sargūno sporto gimnazija, (PRSSG) – specializuoto ugdymo sporto krypties mokykla, veikianti Panevėžyje, Liepų al. 2. Mokyklos bendrabutis įsikūręs Liepų al. 4. Švietimo įstaigos kodas – 303283300. Mokymo kalba – lietuvių. Mokykloje bendrasis ugdymas derinamas su sportiniu – taip, kad būtų užtikrinta prasminga bendrojo ugdymo, sporto krypties dalykų ir aktyvios sportinės veiklos darna.
Veikla
Šioje mokykloje gali mokytis ne tik Panevėžio miesto, bet ir aktyviai sportuojantys, gabūs sportui mokiniai iš visos Lietuvos. Mokykloje komplektuojamos 6, 7, 8, 9, 10 ir 11 klasės. Priimami pažangūs moksle ir turintys gabumų sportui mokiniai. Stojantieji laiko EUROFITO fizinio pajėgumo ir pasirinktos sporto šakos vertinimo testus. Sportinį meistriškumą mokiniai tobulina šiose sporto šakose:
Mokiniai (ne panevėžiečiai) nemokamai apgyvendinami, maitinami. Siekiama dalinio nemokamo maitinimo ir panevėžiečiams. Juos treniruoja aukštos kvalifikacijos, patyrę treneriai. Mokiniai dalyvauja stovyklose ir varžybose. Užtikrinta sportinė medicininė priežiūra, derinamas pamokų ir treniruočių tvarkaraštis ir kt.
Istorija
Panevėžio sporto vidurinė mokykla ėmė veikti 2014 m. rugsėjo 1 d. buvusiame Panevėžio Senvagės progimnazijos pastate. Šios mokyklos pastatas – buvusi Panevėžio internatinė sporto mokykla, kurioje mokėsi ir sportavo geriausi Lietuvos sportininkai. Ją įsteigė Panevėžio miesto savivaldybės taryba 2014 m. kovo 27 d. sprendimu Nr. 1-81. Vaikų priėmimas pradėtas gegužės 12 d. Moksleiviai priimti į 13 sporto šakų 6-11 klases. Iš viso priimta 140 vaikų, 40 palikta kandidatais. Rugsėjo 1 d. pradėjo mokytis 172 mokiniai, kurių didžioji dauguma – šio regiono vaikai. 85 mokiniai atvyko iš kitų šalies regionų, jie apsistojo sporto vidurinės mokyklos bendrabutyje. Švietimo įstaigos personalą sudarė 26 treneriai, 21 bendrojo ugdymo mokytojas.
2015 m. Panevėžio miesto savivaldybės tarybos sprendimu mokykla buvo reorganizuota į sporto gimnaziją. Įstaigai suteiktas krepšinio trenerio Raimundo Sargūno (1931–2002) vardas. Šalia stovi paminklas treneriui atminti (skulpt. Algimantas Vytėnas).
Čoko departamentas
Čoko – departamentas Kolumbijos šiaurės vakaruose, Panamos pasienyje, tarp Karibų jūros ir Ramiojo vandenyno. Administracinis centras – Kibdo.
Departamentas išsidėstęs labai sunkiai pasiekiamoje vietoje, apribotas Vakarų Kordiljeros ir kitų kalnų masyvų. Beveik visą teritoriją dengia upių vagojama selva. Svarbiausia upė – Atratas. Klimatas šiltas ir labai drėgnas. Ljoro savivaldybėje per metus iškrenta apie 13300 mm kritulių – tai viena drėgniausių pasaulio vietų.
Auginami bananai, kukurūzai, ryžiai, kakava, kokosai. Gyvulininkystė. Medienos pramonė. Aukso, sidabro, platinos, vario, molibdeno gavyba. Čoko – labiausiai ekonomiškai atsilikęs Kolumbijos departamentas.
Tuskulėnai
Tuskulėnai – Vilniaus miesto dalis, esanti dešiniajame Neries krante, į pietus nuo Žirmūnų. Išlikęs Tuskulėnų dvaras. Didelę kvartalo dalį užima sovietiniai daugiabučiai.
Etimologija
XVI a. viduryje vietovė vadinosi Derevnictva, bet XVIII a. viduryje suskilo – centrinį ūkį ėmė valdyti Laterano vienuoliai kanauninkai. Gali būti, kad jie vietovę pavadino Tuskulėnais pagal „Tuskulo pokalbius“ – romėnų politiko ir filosofo Cicerono kūrinį apie gyvenimo prasmę, netektį, sielos ramybę. Būtent Tuskulo mieste, buvusiame į pietryčius nuo Romos, Ciceronas turėjo savo rūmus, kuriuose ir parašė kūrinį.
Istorija
miniatiūra|kairėje|[[Tuskulėnų dvaras]]
1944 m. sovietai dvarą nacionalizavo. 1944–1947 m. jo teritorijoje palaidota 724 NKVD nukankintų kalinių. Vėliau čia pastatyti VRM kultūros ir sporto rūmai.
2002 m. birželio 19 d. Vyriausybės nutarimu Nr. 932 įkurtas Tuskulėnų rimties parko memorialinis kompleksas. Jį sudaro koplyčia-kolumbariumas, Tuskulėnų dvaro rūmai ir oficina, Baltasis dvarelis ir Šv. Teresės koplytėlė, dvaro parkas ir jo prieigos.
Vanagynė (Biržai)
Vanagynė – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės rytus nuo Kvetkų, Roksalės miško vakariniame pakraštyje. Neišlikęs.
Istorija
1923 m. kame buvo 19 ūkių. 1959-1975 m. Kvetkų tarybinio ūkio, 1975-1992 m. Lenino kolūkio gyvenvietė.
Mykolas Mačiokas
Mykolas Mačiokas-Pušis (1899 m. kovo 17 d. Gudeliuose, Pilviškių valsčiuje – 1953 m. kovo 24 d. Rygoje) – Lietuvos karo lakūnas, karininkas ir pogrindžio dalyvis.
Biografija
Augo septynių vaikų šeimoje. Baigęs Vilniuje privačią gimnaziją ir mokytojų kursus, kurį laiką mokytojavo. 1918 m. stojo savanoriu. 1919 m. mokėsi Karo mokykloje. 1921 m. paskirtas Oro laivyno mokomosios eskadrilės mokiniu žvalgu, o vėliau tais pačiais metais perkeltas į 1-ąją eskadrilę ir paskirtas vykdyti oro žvalgo pareigas. 1922 m. suteiktas oro žvalgo vardas. 1923 m. suteikiamas inžinerijos vyr. leitenanto laipsnis, o 1924 m. skiriamas 1–osios eskadrilės ūkio reikalų, vėliau – laboratorijos viršininku. 1925 m. skiriamas 3–osios eskadrilės komandos viršininku. 1926 m. buvo suteiktas kapitono laipsnis ir buvo paskirtas Technikos pulko telegrafo-telefono kuopos jaunesniuoju karininku. 1928–1930 m. mokėsi Italijos karo akademijoje. 1930 m. perkeltas į Vyriausiąjį kariuomenės štabą ir paskirtas IV valdybos skyriaus tiekimų dalies karininku. 1931 m. suteiktas majoro laipsnis. 1936 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto Teisių fakultetą. 1937 m. baigė Vytauto Didžiojo karininkų kursus ir gavo Generalinio štabo karininko statusą ir paskirtas į Kariuomenės štabo IV skyriaus Tiekimų dalies vedėjo pareigas. Tais pačiais metais buvo suteiktas Generalinio štabo pulkininko leitenanto laipsnis.
1940 m. rudenį dirbo Lietuvos karinio komisariato respublikos karinio rengimo inspektoriumi. 1940 m. pabaigoje paleistas į atsargą. 1941 m. buvo Vilniaus LAF karinio štabo narys. 1941–1943 m. dirbo Valstybinio Aleksoto stiklo fabriko direktoriumi. 1943 m. suimtas ir išvežtas į Štuthofo koncentracijos stovyklą. 1945 m. grįžo į Lietuvą, o 1947 m. persikėlė į Rygą.
Varpechi Novė
Varpechi Novė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vyškų valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 13 km į šiaurės vakarus nuo Bielsko ir apie 31 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Greitis
miniatiūra|Automobilis lenktynėse Greitis – kūno įveiktas atstumas per laiko vienetą.
Matematinis apibrėžimas
Fizikoje greitis paprastai žymimas raide v. Fizikinė greičio formulė yra:
Matuojamas metrais sekundei (m/s).
Jei kūnas juda su pagreičiu, greitis nusakomas kaip atstumas, kuris būtų įveiktas per laiko vienetą jei šio pagreičio nebūtų.
kur dt yra nykstamai mažas laiko pokytis, o ds – jį atitinkantis mažas įveikto kelio pokytis. Šiuo atveju v priartėja prie tikrosios greičio reikšmės kuomet dt priartėja prie nulio (žr. išvestinė).
Vidutinis dviem greičiais judančio kūno greitis
Kartais klaidingai spėjama, jog pusę kelio įveikus greičiu v_{a}, o likusią pusę – greičiu v_{b}, vidutinis viso kelio įveikimo greitis turėtų būti. Šis intuityvus spėjimas yra klaidingas. Teisinga reikšmė yra
Tai greičių harmoninis vidurkis (spėta klaidinga formulė yra aritmetinis vidurkis).
Vidutinis kūno greitis skaičiuojamas visą jo nueitą kelią padalinus iš viso ėjimo laiko
Judėjimas pastoviu greičiu
Kūnas juda tolygiai (pastoviu greičiu), jei per bet kokius vienodus laiko tarpus jis nueina vienodus kelius. Atskiras tokio judėjimo atvejis yra tiesiaeigis tolyginis judėjimas (kai pastovus ne tik greitis, bet ir jo kryptis). Jei per bet kokius vienodus laiko tarpus kūnas padaro vienodus poslinkius, tai jis juda tiesiai ir tolygiai.
Aganipė
Aganipė graikų mitologijoje – najadė, šaltinio prie Helikono kalno nimfa. Ji buvo upės dievo Terneso duktė.
Agnipė tapatinama su Eufeme, mūzų slauge. Minima, kad Eufemė buvo dievo Pano mylimoji ir jie susilaukę sūnaus Kroto, artimo mūzų palydovo.
Aganipe taip pat vadintas šaltinis Bojotijoje, iš kurio atsigėrusį aplankydavo poetinis įkvėpimas. Šaltinis ištryško Pegasui sudavus kanopa į žemę.
Litva literaturnaja (žurnalas)
Litva literaturnaja  – LTSR rašytojų sąjungos almanachas, žurnalas, ėjęs 1966–1989 m. Vilniuje rusų kalba.
Istorija
Įkurtas vietoj almanacho „Sovetskaja Litva“. Leido Vagos leidykla. 1966–1978 m. ėjo kasmet, 1978–1986 m. – kas du mėnesius, 1986–1989 m. – kas mėnesį. Spausdino lietuvių ir Lietuvos rusų rašytojų kūrybą, literatūros kritikos ir publicistikos straisnius. Tiražas 2000–3000 egz.
Vincas Uždavinys
Vincas Uždavinys (1902 m. gegužės 16 d. Paručiuose, Varėnos valsčius, Trakų apskritis – 1983 m. kovo 20 d. Vilniuje) – Lietuvos publicistas, žurnalistas, redaktorius, keliautojas, fotografas.
Gulbės (Šilalė)
Gulbės – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Bilionių, kairiajame Viksvės upelio krante, apie 1 km nuo kelio. Seniūnaitijos centras.
Vincas Uždavinys
Biografija
1911–1913 m. mokėsi Jakėnų pradžios mokykloje, 1918–1919 m. Aukštadvario progimnazijoje, 1919–1925 m. Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazijoje. 1921 m. pradėjo bendradarbiauti Vilniaus lietuvių spaudoje, 1923–1925 m. įvairių leidinių darbuotojas. 1925 m. dėl lenkų valdžios persekiojimų išvyko į Kauną. 1925–1930 m. studijavo Lietuvos universiteto Humanitarinių mokslų fakultete.
Lavinia Fontana
thumb|right|180px| Lavinijos Fontanos „Autoportretas“ (1579, [[Uficių galerija, Florencija)]] Lavinija Fontana (it. Lavinia Fontana, 1552 m. rugpjūčio 24 - 1614 m. rugpjūčio 11 d.) – italų renesanso dailininkė, manieristinio stiliaus atstovė, priskiriama Bolonijos dailės mokyklai. Viena iš pačių anksčiausiai žinomų dailininkių moterų.
Biografija
Lavinija Fontana gimė 1552 m. rugpjūčio 24 d. Bolonijoje. Ji buvo vietos vidutinio meistriškumo dailininko Prospero Fontana duktė. Pirmus mokslus išėjo tėvo dirbtuvėse. Ankstyviausias darbas (dingęs) datuojamas 1575 m. 1577 m. ji ištekėjo už tėvo dirbtuvių pasiturinčio mokinio Gian Paolo Zappi, kuris jai padėjo dailės darbuose ir valdė nemenką šeimos ūkį (Lavinija Fontana per savo gyvenimą susilaukė 11 vaikų, tik 3 pergyveno vaikystę). Maždaug 1570-ųjų pabaigoje − 1580-ųjų pradžioje Fontana tapo pripažinta dailininke Bolonijoje. Ji tapė vietos pasiturinčių ir kilmingųjų portretus. Jos religinės scenos rodo Parmos dailininkų, Antonio da Correggio ir Parmigianino, įtakas. Portretai daugiausia modeliuoti pagal Florencijos manieristinę dailės mokyklą. Tikriausiai žinomiausi jos to laikotarpio paveikslai yra „Autoportretas prie klavichordo“ (1577), „Noli me tangere“ (1581), „Šv. Pranciškus laimina Luizos Savojietės sūnų“ (1590).
Lavinijos Fontanos darbai paplito plačiau nei vienuolynų sienos ir pasiturinčių žmonių asmeniniai portretai. 1589 m. ji atliko užsakymą Madrido Eskorialo vienuolynui. Apie 1601 m. Askolio kardinolas užsakė jai religinį paveikslą − taip apie ją sužinota Romoje. 1604 m. ji buvo pakviesta popiežiaus Klemenso VIII į Romą, kur tapo popiežiaus dvaro portretiste. Dirbo popiežiui Pauliui V. Įmanoma, kad ji turėjo ryšių su Sofonisba Anguissola, Kremonos dailininke. Lavinija Fontana priklausė Romos Šv. Luko akademijai, kas rodo reikšmingą pripažinimą vietos dailininkų tarpe. Lavinija Fontana mirė 1614 m. rugpjūčio 11 d. Romoje. Palaidota Santa Maria sopra Minerva bažnyčioje. Legenda sako, kad vėlyvaisiais metais ji buvo pasitraukusi į vienuolyną. Apie 130 darbų šiuo metu jai priskiriami, apie 30 jų yra pasirašyti ir datuoti.
Vincas Uždavinys
Biografija
1944 m. spalio mėn. su vaikais grįžo į Vilnių, įsidarbino „Valstiečių laikraštyje“. 1945 m. nuteistas ir ištremtas į Sibirą, kalėjo Vorkutos lageriuose. 1953 m. grįžęs į Lietuvą dirbo greitosios pagalbos stotyje dispečeriu, Vilniaus centrinėje knygų parduotuvėje pardavėju, modelių namuose inžinieriumi-vertėju, ekskursijų biure gidu, Preilos poilsio namų komendantu, gimdymo namuose sąskaitininku-kasininku. 1955 m. amnestuotas, bandė dirbi pagal savo žurnalisto specialybę – rašė į „Tėvynės balsą“, „Mūsų sodus“, Radijo ir televizijos komitetą (laidos užsienio lietuviams). 1959 m. vasario 19 d. priimtas į LSSR žurnalistų sąjungą.
Savivaldybė (žurnalas)
Savivaldybė 1923–1940 m.
Nuo 1923 m. birželio mėn. Vidaus reikalų ministerijos Savivaldybių departamentas pradėjo leisti mėnesinį laikraštį, vėliau žurnalą „Savivaldybė“. 1929 m. tiražas buvo pasiekęs 6500 egz. Nagrinėjo įvairias savivaldybių veiklos sferas, nušvietė sveikatos, kultūros ir švietimo klausimus. Iš pradžių žurnale buvo vengiama diskutuoti apie savivaldos plėtrą, nes tai nesiderino su oficialia politika, todėl savivaldybininkai jį ignoravo.
Nuo 1935 m. žurnalą leido Lietuvos miestų sąjunga. Spausdino „Dirvos“ spaustuvė Marijampolėje, Narkevičiaus ir Atkočiūno spaustuvė, Raidės spaustuvė, nuo 1929 m. Nr. 9 – Vilniaus spaustuvė Kaune. 1927–1929 m. leido priedą „Lietuvos gaisrininkas“, kuris 1931 m. tapo savarankišku žurnalu. Tiražas 1929 m. – 7000 egz. Paskutinis numeris išėjo 1940 m. liepos mėnesį su Stalino nuotrauka.
Redakcija
Bendradarbiavo Albinas Andrašiūnas, Adolfas Galvanauskas, Antanas Jakobas, Liūnė Janušytė, Karolis Reisonas, Antanas Novickis, Aleksandras Ružancovas, Steponas Stulginskis, J. Undraitis, Povilas Žumbakis ir kt.
Savivaldybė 1992–1995 m
1940–1990 m. realios demokratinės savivaldos Lietuvoje nebuvo, todėl ir teorinio leidinio nereikėjo. 1992 m. lapkričio 18 d. pasitarime pas Vyriausybės ministrą be portfelio Stasį Kropą, kuriame dalyvavo Didžiųjų miestų sąjungos pirmininkas Adolfas Antanas Balutis, Rajonų sąjungos pirmininkas Bronius Kleponis, Miestų sąjungos pirmininkas Zenonas Streikus ir Didžiųjų miestų sąjungos valdybos narys Valentinas Šapalas, nutarta atkurti žurnalą „Savivaldybė“. Vyriausybė pažadėjo ir finansinę paramą, tačiau vėliau žurnalo nerėmė. Žurnalo vyriausiuoju redaktoriumi paskirtas Stasys Kropas, faktiškai redagavo Gintaras Jatkonis ir Virgilijus Kačinskas. Tačiau per 1993 m. sugebėta išleisti tik du numerius, iš jų Nr. 1-2 dvigubu numeriu. Tik redaktoriumi tapus Virgilijui Kačinskui ir įkūrus nepelno leidybos ir informacijos paslaugų įmonę „Savivalda“ 1994 ir 1995 m. išėjo po 12 žurnalo numerių. Nuo 1995 m. kovo mėn. redaktore dirbo Loreta Tumalavičienė.
Leistas 1000 egz. tiražu, tačiau prenumeratorių buvo apie 200. Artėjant 1995 m. savivaldybių rinkimams dėl savivaldybių įsiskolinimo už prenumeratą pablogėjo leidybos įmonės finansinė padėtis, kurią pablogino ir kylanti infliacija, todėl žurnalo leidimas 1996 m. buvo nutrauktas.
Autoriai
Nuolatinių žurnalistų žurnalas neturėjo. Didžiają dalį informacijos iš savivaldybių gyvenimo rengė pačių savivaldybių atstovai spaudai, tarybų nariai, merai. Beveik kiekviename numeryje buvo interviu su savivaldybių sąjungų vadovais, savivaldybių politikais, tarnautojais ar specialistais. Interviu su merais, ministrais bei Seimo nariais dažniausiai rengė Laima Stankevičiūtė.
Apie vietos savivaldos teisinę bazę ir demokratiją savivaldoje dažniausiai rašė doc. Romas Stačiokas, Algirdas Astrauskas, Remigijus Čiegis, Virmantas Galdikas, Artašesas Gazarianas, Rimantas Lazdynas, Nerijus Pačėsas, Alfonsas Vaišnoras. Pagrindiniai autoriai apie finansus, mokesčius ir ekonomiką – Juozas Albrechtas, Alfonsas Brazas. Apie Europos Sąjungos politiką straipsnius rengė Laima Tipikaitė.
Reikšmė
Žurnalo publikacijos, supažindindamos savivaldybių ir valstybės politikus bei specialistus su savivaldos istorija, teorija ir praktika, padėjo suformuoti požiūrį į demokratinė savivaldą Lietuvoje. Tai buvo gera savivaldybių pasidalijimo praktine patirtimi tribūna. Spausdinami įstatymų projektai kėlė diskusijas aktualiais klausimais ir leido išvengti kai kurių klaidų. Vienas iš pagrindinių žurnalo nuopelnų – Lietuvos savivaldybių asociacijos įstatymo priėmimas ir vieningos savivaldybių organizacijos vietoje iki tol veikusių keturių įsteigimas.
Amerikos lietuvių socialistų sąjunga
Amerikos lietuvių socialistų sąjunga (ALSS) – lietuvių politinė organizacija JAV.
Istorija
Įkurta 1905 m. gegužės 21 d. Niuarke (Niu Džersis) 23 lietuvių socialistų kuopų suvažiavime (Amerikos lietuvių socialistų partija, nuo 1907 m. Lietuvių socialistų sąjunga, nuo 1948 m. Lietuvių socialdemokratų sąjunga). Organizatoriai J. Šukys, Juozas Baltrušaitis, J. Jukelis, J. Ramanauskas, Juozas Otonas Širvydas, Jonas Šliūpas. 1905 m. jungė 348 narius. Ją suburti padėjo 1905 m. Filadelfijoje pradėjęs eiti laikraštis „Kova“.
Lietuviai prisidėjo prie socializmo idėjų propagandos Amerikoje. Nuo 1885 m. iki 1904 m. buvo leista 12 lietuviškų socialistinės minties laikraščių. 1885 m. įkurtas „Lietuviškasis balsas“, 1894 m. „Nauja Gadynė“, 1896 m. „Kardas“ ir „Pensilvanijos darbininkas“, 1897 m. „Amerikos lietuvis“, 1898 m. „Galybė“ ir „Naujoji Gadynė“, 1900 m. „Kūrėjas“ ir „Ateitis“, 1902 m. „Chikagos Darbininkas“, 1903 m. „Darbininkų viltis“, 1904 m. „Spindulys“. Tie leidiniai nebuvo aukšto lygio, bet turi istorinė vertę, nes parodo, kaip brendo socialistinė mintis, koks buvo ateivių kultūrinis ir visuomeninis gyvenimas svetimoje padangėje.
1905 m. ALSS Steigiamajame suvažiavime buvo išrinktas CK, į kurį įėjo „Kovos“ redaktorius ir organizatorius J. O. Širvydas, finansų sekretorius J. Grybauskas, susisiekimo sekretorius J. Baltrušaitis, iždininkas J. Šliūpas, knygininkas K. Jonaitis. Priimtoje programoje buvo numatyta organizuoti lietuvius „tarptautinio socializmo principais“, kelti darbininkų klasinį sąmoningumą, palaikyti ryšius su Lietuvos ir JAV socialistinėmis partijomis, rengti lietuvius ateivius JAV pilietybei, kad jie galėtų dalyvauti valdžios rinkimuose, kovoti su klerikalais, kurie stoja socializmui skersai kelio. 1905 m. buvo įkurtas Revoliucijos rėmimo komitetas, kurio CK sudarė dr. J. Bacevičius, dr. J. Šliūpas (iždininkas), J. O. Širvydas, J. Baltrušaitis ir J. Naujokas. Iki rudens į komiteto kasą surinkta 800 dolerių, kurie padalinti į 4 dalis: 225 – LSDP, 225 – V. Kapsuko organizacijai „Draugas“, 150 – varpininkams ir 100 – atskiriems kovotojams. Toks padalinimas nepatiko kai kuriems socialdemokratams. Pirmasis užprotestavo Augustinas Janulaitis, kuris sakė, kad varpininkai revoliucijoje visiškai nedalyvauja, o mažytei „Draugo“ organizacijai skirti tiek pat pinigų, kaip ir svarbiausiai revoliucijos jėgai Lietuvos socialdemokratų partijai, neteisinga. A. Janulaitį palaikė Širvydas. Supykęs J. Šliūpas išėjo iš komiteto. Iš viso komitetas 1905–1908 m. pasiuntė LSDP 10 000 USD.