cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bajorai (Kupiškis)
Istorija
1873 m. per kaimo apylinkes nutiestas geležinkelis Radviliškis–Kalkūnai. 1915 m. kaimas nukentėjo nuo karo.
1949 m. gegužės 12 d. įkurtas kolūkis „Rytmetys“, 1950 m. su dar dviem kolūkiais sujungtas į „Artojo“, o pastarasis 1957 m. padalintas į „Artoją“ ir Laukelius. 1961 m. su dar dviem kolūkiais sujungti į Laukelių-Skapiškio kolūkį.
1957 m. Bajoruose atidaryta pradinė mokykla. Kaimas sumenko po melioracijos.
Gyventojai
Šaltinis:.
Žymūs žmonės
Kaime gimė Lietuvos Respublikos krašto apsaugos ministras ir ministras pirmininkas Antanas Merkys (1887–1955). Jo garbei gimtosios sodybos vietoje 1991 m. birželio 2 d. pastatytas L. Perekšlio drožtas stogastulpis. Šalia esančiame Laibiškių viensėdyje gimė ir užaugo Lietuvos divizijos generolas Stasys Pundzevičius (1893–1980) ir rašytojas, pulkininkas Petras Pundzevičius (slapyvardis Petliukas) (1880–1955).
Cimšai
Tradiciniai verslai: žvejyba, sausumos ir jūrų medžioklė, rinkimas. XX a. pab. dalis dirbo žuvų konservų fabrikuose. Amatai: drožyba, pynimas. Tiki reinkarnacija. XIX a. 2 pusėje buvo perkelti į rezervacijas (XX a. pab. apie pusė jų ten tebegyveno). XIX a. pabaigoje buvo likę tik 3500 žmonių, vėliau daugėjo.
Uodžiamosios smegenys
thumb|Uodžiamųjų smegenų sudėtinės dalys su lotyniškais pavadinimais Uodžiamosios smegenys – seniausia galinių smegenų dalis. Ši smegenų dalis atsakinga už kvapų atpažinimą, jų susiejimą su kitais pojūčiais ar objektais ir išmokimą apie anksčiau nežinotus kvapus. Jo sandara palyginus senovinė ir kiek primena reptilijų smegenis. Žievėje yra tik trys neuronų sluoksniai, tuo tarpu evoliuciškai jaunesnė smegenų žievė turi šešis. Uodžiamosios smegenys gerai sujungtos su įvairiomis smegenų dalimis, greičiausiai taip sujungiant kvapų ir daugelio kitų pojūčių analizę. .
Jurgis Čiurlys
Jurgis Čiurlys (1881 m. vasario 3 d. Itkonyse, Kupiškio valsčius – 1959 m. rugsėjo 14 d. Niujorke) – inžinierius geležinkelininkas, mokslininkas, politinis veikėjas.
Biografija
1913–1914 m. dirbo Vilniaus kanalizacijos statyboje. 1914 m. mobilizuotas į Rusijos kariuomenę. Pirmojo pasaulinio karo metais dirbo Tulos ginklų gamykloje, ten buvo Lietuvių tremtinių klubo pirmininkas.
Lietuvos geležinkeliuose
Nuo 1919 m. gegužės 20 d. Kauno geležinkelio dirbtuvių viršininkas. 1922 m. kovo 27 d. komandiruotas į Maskvą perimti Lietuvai pagal Taikos sutartį priklausiusias susisiekimo priemones.
Nuo 1927 m. balandžio 1 d. Lietuvos geležinkelių Traukos tarnybos viršininko pavaduotojas, nuo 1928 m. kovo 26 d. viršininkas, nuo 1930 m. lapkričio 13 d. Susisiekimo ministerijos inžinerinės tarybos pirmininkas, nuo 1935 m. sausio 1 d. Geležinkelių direktoriaus pavaduotojas, 1935–1938 m. direktorius, vėliau – Susisiekimo ministerijos vyriausiasis inspektorius.
Mokslininkas
1919–1922 m. dėstė fiziką Vilniaus lietuvių gimnazijoje. Nuo 1922 m. lapkričio 1 d. Lietuvos universiteto Technikos fakulteto vyr. asistentas, nuo 1925 m. spalio 1 d. docentas, 1942–1944 m. profesorius. Skaitė mašinų detalių ir keliamųjų mašinų kursą, dėstė bendrąją mašinų teoriją.
Parengė ir išleido hektografu spausdintus paskaitų kursus: „Mašinų detalės“ (1924–1925 m.), „Keliamosios mašinos“ (1932 m.), „Mašinų teorija“ (1940 m.). Aktyviai dalyvavo Lietuvos technikų draugijos veikloje, buvo vienas jos steigėjų, valdybos sekretorius, vėliau – Lietuvos inžinierių sąjungos valdybos pirmininko pavaduotojas ir mechanikų sekcijos pirmininkas. Paskelbė daugybę savo specialybės straipsnių žurnaluose „Sąsieka“(1927–1928 m.), „Technika“ (1928 m.), „Technika ir ūkis“ (1933–1936 m.).
Baigiantis karui 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1945–1946 m. dalyvavo organizuojant Pabaltijo universitetą Hamburge ir Pineberge, 1946–1947 m. jame dėstė. 1947 m. Pabaltijo universiteto Mechanikos fakulteto dekanas. 1947 m. gruodžio 22 d. išvyko į JAV. 1948–1950 m. gegužės 22 d. dėstė Fort Veino technikos mokykloje.
THQ
THQ Inc. – buvęs JAV kompiuterinių žaidimų kūrėjas ir leidėjas.
„THQ“ priklausė teisės į tokius žaidimus ir jų serijas kaip „Saints Row“, „Red Faction“, „MX vs. ATV“, „Company of Heroes“, „Darksiders“, „Warhammer 40,000“, „WWE“, „Dawn of War“ ir kt.
Istorija
Po keleto finansiškai sunkių metų ir didėjančių skolų, 2012 m. gruodį „THQ“ galiausiai pasiskelbė bankrutuojanti ir kitą mėnesį pradėjo pardavinėti savo intelektinę nuosavybę. Jos turtą per trečiąsias šalis ar varžytinėse įsigijo kiti kompiuterinių žaidimų kūrėjai.
Sokolų Marijos Dangun Žengimo parapija
Sokolų Marijos Dangun Žengimo parapija - parapija įkurta 1471 metais. Parapija priklauso Lomžos vyskupijai, Kobilino dekanatui. Mūrinė Sokolų Marijos Dangun Žengimo bažnyčia pastatyta 1906-1912 metais.
Raudonoji kengūra
Raudonoji kengūra (Macropus rufus) – kengūrinių (Macropodidae) šeimos sterblinis žinduolis. Tai viena stambiausių kengūrų rūšių. Stovinčios raudonosios kengūros ilgis siekia suaugusio žmogaus ūgį. Tai vienintelė kengūra, turinti rausvo atspalvio kailį. Patelių ir jauniklių kailis yra melsvai pilkas. Raudonoji kengūra gamtoje turi labai nedaug priešų. Minta vien augaliniu maistu – žole ir krūmų šakelėmis.
Gyvena tik Australijoje, centrinėje žemyno dalyje, sausose atvirose vietovėse. Dauginasi tada, kai yra pakankamai maisto. Gyvena kaimenėmis, kurias sudaro šimtas ir daugiau gyvūnų. Vietos gyventojai tokias kaimenes vadina „mobs“ (liet. gauja, banda). Kiekvienoje kengūrų bandoje yra vienas suaugęs patinas. Atsiradus daugiau patinų, kaimenėje prasideda konkurencinė kova dėl patelių, kurią visuomet laimi stipriausias. Patinai kovoja spardydamiesi užpakalinėmis kojomis. Turėdamos stiprius užpakalinių galūnių raumenis kengūros šuoliuodamos lengvai atsispiria nuo žemės.
Aktyvesnės naktį. Dieną jos paprastai slepiasi medžių ir krūmų pavėsyje. Kartais ūksmingose vietose išsikasa duobes – guolius, kur įsitaiso ir laukia, kol baigsis dienos karštis. Puikiai prisitaikiusios išgyventi sausose vietovėse. Karščiausiu dienos metu mažai juda. Beveik plikų priekinių letenų kraujagyslės yra išsyk po oda, todėl organizmas atvėsta savaime.
Per didelius karščius kengūra priešais ištiesia priekines letenas ir tankiai jomis mojuodama vėdinasi. Ji taip pat laižo savo letenas, kad nebūtų per karšta. thumb|left|210px|Dvi raudonosios kengūros
Galiniai (Kelmė)
Galiniai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 9 km į pietus nuo Vaiguvos. Stūkso Galinių piliakalnis.
Kauno rajono savivaldybės taryba
Kauno rajono savivaldybės taryba – Kauno rajono savivaldybės bendruomenės atstovaujamoji savivaldos institucija, atsakinga už savivaldos teisės, savo funkcijų ir bendruomenės iškeltų uždavinių įgyvendinimą bendruomenės interesais savivaldybės teritorijoje. Taryba renkama pagal Savivaldybių tarybų rinkimų įstatymą (žr. Lietuvos politinė sistema).
Tarybą sudaro 27 tarybos nariai. Savivaldybė yra Lietuvos savivaldybių asociacijos narė.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Kuznicos-Gardino pasienio punktas
thumb|right|260px|Valstybės sieną kertantis traukinys thumb|right|260px|Valstybinės sienos linija
Kužnicos-Gardino pasienio punktas - Baltarusijos-Lenkijos valstybinės sienos pasienio punktas, šalia Kužnicos kaimo, Kuznicos valsčiuje, Sokulkos apskrityje iš Lenkijos pusės ir šalia Gardino miesto iš Baltarusijos pusės. Tai traukinių transportui skirtas pasienio patikros punktas. Per pasienio punktą eina Sankt Peterburgo-Varšuvos geležinkelio linija.
Safranbolu
Safranbolu („Šafrano miestas“) – Karabiuko provincijos miestas Turkijos šiaurėje, 60 km į pietus nuo Juodosios jūros. Safranbolu yra 300 km į rytus nuo Stambulo, 150 km šiaurę nuo Ankaros ir 9 km į šiaurės rytus nuo Karabiuko. Mieste gyvena apie 50 000 gyventojų. 1994 m. Safranbolu miestas įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Istorija
Safranbolu miestas priklausė Romos provincijai – Paflagonija ir per savo istoriją pergyveno daug civilizacijų: Romos, Bizantijos, Seldžiukų, Osmanų imperijas. Osmanų imperijos laikais, miestas buvo svarbiu šilko kelio centru, karavanų kelio prekybos kelyje iš Kastamonu į Stambulą.
Miesto mečetės, bankai ir medresės buvo pastatytos XIV a. Pastatyti mediniai, medžio raižiniais puošti ir įvairiomis spalvomis išdažyti, gyvenamieji namai, lėmė aplinkinių Turkijos miestų architektūros stilių.
Safranbolu buvo osmanų sultono šeimos artimųjų ir didžiųjų vizirių rezidencija.
Miesto pavadinimas kilęs iš čia auginamo prieskonio – šafrano, nes Safranbolu buvo šio prieskonio auginimo centru. Ir dabar, netoliese esančiame Davutobasio kaimelyje, yra auginamas daržinis krokas.
Safranbolu senamiestyje išliko 1008 istoriniai pastatai ir įrengimai, atspindintys turkišką architektūrą. Tai 25 mečetės, 8 istoriniai fontanai, 5 turkiškos pirtys, 3 karavansarajai (karavanų vilkstinių užvažiuojamieji namai), bokštas su laikrodžiu, saulės laikrodis, senovinė ligoninė, akvedukas ir šimtai pastatų bei rūmų. Taip pat yra antikinių laikų miesto apsauginis pylimas ir istoriniai tiltai.
thumb|left|250px|Tradicinės architektūros pastatai Miesto senamiestis pastatytas kalno tarpeklyje, o nauji Safranbolu miesto rajonai pastatyti plynaukštėje, 2 km į vakarus nuo senamiesčio.
1970 m. Turkijos menininkai ir fotografai pradėjo domėtis istorine miesto architektūra. 1980 m. šie pastatai buvo pripažinti istorine vertybe ir vyriausybė įsipareigojo juos išsaugoti. Buvo uždraustos naujos statybos senamiestyje arti istorinių pastatų, o vietiniai meistrai sutelkė visas pastangas pastatų restauravimui ir atstatymui.
Žmonės (žurnalas)
Žmonės – nuo 2000 m. leidžiamas lietuviškas savaitinis žurnalas.
Rašoma apie įžymybių gyvenimą, renginius (koncertus, vakarėlius, šventes ir pristatymus), spausdinama TV programa. Išleidžiamas kiekvieną ketvirtadienį. Nuo 2005 m. leidžiama ir elektroninė žurnalo versija.
Auguste Mariette
Ogiustas Marjetas (, 1821 m. vasario 11 d. – 1881 m. sausio 19 d.) – prancūzų egiptologas, Egiptologijos muziejaus Kaire įkūrėjas.
Gyvenimas
Gimtajame Boulogne – sur-Mer miestelyje Marietas iškilo kaip talentingas autorius ir projektuotojas. Savo atlyginimą jis papildė kaip mokytojas Douai, duodamas privačias pamokas ir rašydamas apie istorines ir archeologines temas vietiniams periodiniams leidiniams. Tuo tarpu mirus jo pusbroliui Nestor L'Hote, Champolliono draugui ir pakeleiviui, atsirado užduotis rūšiuoti jo popierius tai paskatino Marieto aistrą egiptologijai. Būdamas savamoksiu, jis ėmėsi studijuoti senovės Egipto hieroglifus ir koptų kalbą. Dėl savo 1847 m. padaryto analitinio Egipto Bulonės Muziejaus Galerijos katalogo gavo nežymią vietą Luvro muziejuje 1849 m. thumb|left|Sėdinčio raštininko statula, atrasta A. Marieto
Vėliau apie hieroglifą, vaizduojantį antį, jis pasakys: „Egiptietiška antis - pavojingas ženklas: vienu snapo kirčiu ji įleidžia jums nuodų ir jūs visam gyvenimui tampate egiptologu".
Darbai Egipte
thumb|right|290px|Didysis Gizos sfinksas 1867 m. 1850 m. spalio 27 d. Sakaroje pamatęs sfinksą (iki pusės apneštą smėliu), pradeda Memfio Serapeono archeologinius kasinėjimus. Memfio Serapeonas, požeminis Apio jaučių nekropolis,- dar ir šiandien yra vienas didžiausių egiptologijos atradimų, net po to, kai buvo rastos mumijos Deir al Bachrje ar karališkieji Tanio kapai.
Kasinėjimai trunka dvejus metus, per kuriuos atkasami šimtas keturiasdešimt vienas sfinksas, visi jie veda link nekropolio, kuris bus atrastas tik 1851 m. vasario 11 d. A. Marietas randa jaučio Apio statulą. Egiptologas nebeturi pinigų, todėl kreipiasi į Prancūziją dėl kredito, kuri po ilgų derybų pagaliau sutinka skirti 30 tūkst. frankų. Nekropolis atkasamas ir Marietas leidžiasi į jo vidų apžiūrėti. Tačiau didžiam jo nusivylimui daugelio milžiniškų sarkofagų dangčiai buvo nustumti, o visos brangenybės išvogtos. Marietas ir jo kompanionai randa tik du neliestus sarkofagus.
Dėl diplomatinių keblumų tarp Prancūzijos ir Egipto pagaliau susitariama ir dėžės su radiniais yra išsiunčiamos į Luvrą. Grįžęs į Prancūziją Marietas tampa Luvro muziejaus konservatoriumi, tačiau vienoje vietoje ilgai neužsibūna ir vėl grįžta į Egiptą.
Egipte priimamas valdovo Said – pašos (1822–1863), kuris duoda jam pinigų ir parūpina garlaivį. Marietas iškart atnaujina kasinėjimus Gizoje, Sakaroje, Abide, Tėbuose ir net Elafantinoje. Netoli Serapeumo atrandama dvaro valdininko, stambaus žemvaldžio Ti kapas. Šiame kape randamos labai vaizdžios kasdieninio turtuolių ir vargšų gyvenimo scenos. Labai intymios smulkmenos. Tuo archeologai praplečia žinias apie kasdieninį senovės egiptiečių gyvenimą, neapsiribodami vien tik aristokratų aplinka. Tokiam kapui prilygsta tik aukšto valdininko Ptahotepo ir 40 metų vėliau atkasto Mereruko kapas, šie kapai taip pat yra netoli Serapeumo. Tuo pačiu atveriama ir Rahotepo mastaba. thumb|left|A. Marieto statula gimtajame mieste Jis imasi keliauti po Egiptą išvalydamas šventyklų griuvėsius, rinkdamas stelas bei kitokius daiktus nuo godžių valstiečių, kurie naudojasi tuo pasipelnymui. 1859 m. vasarį Šiauriniame Tėbų nekropolyje atrandamas karalienės Ahotep kapas su jos mumija bei gausiais papuošalais. Marietas tyrinėja Karnako griuvėsius. Jis pirmasis išmatuoja visą vietovę ir patikslina Amono šventyklos kontūrus. Ypač visam darbui gausiai naudoja fotografiją, kuri yra tikras lūžis egiptologijos moksle. 1860 m. egiptologas atidaro 35 kasinėjimų aikšteles, tačiau didžiausius savo atradimus padaro Sakaroje. Šioje vietoje jis randa kelis Egipto kulto daiktus, pavyzdžiui, Rahotepo ir Nofretės statulas. 1863 m. A. Marietas Bulake (Kairo priemiestyje) atidaro pirmąjį ,,Egipto muziejų“ (1878 m. šis muziejus yra nuniokojamas Nilo potvynio, todėl uždaromas). 1891 m. muziejus perkeliamas į Gizą, o 1902 m. gauna nuolatines patalpas Kaire, netoli Nilo didžiojo tilto, kuriam jo statytojas Durnjonas nepašykštėjo šimtmečio pradžioje labai madingų antikos stiliaus bruožų. Šis muziejus yra įkurtas, siekiant sustabdyti kontrabandinę prekybą senienomis bei archeologinėmis vertybėmis. 1867 m. Paryžiuje surengtoje pasaulinėje parodoje A. Marietas vadovauja Egipto paviljonui, kur visų akivaizdoje išvynioja mumijas.
1869 m. jis yra pasamdomas sukurti scenarijų bei apipavidalinimą garsiajai Verdžio operai „Aida“, kurios premjera įvyksta 1871 m. gruodžio 24 d. A Marieto dėka atsiranda tai, kas vėliau taps Senienų apsaugos tarnyba ir Egipto muziejumi.
Mirtis
Marietas mirė 1881 m. sausio 19 d. pusiau apakęs Egipte. Ten miršta jo žmona ir 2 iš 4 vaikų. Palaidotas priešais Bulako muziejų Egipte (be Marieto Egipte ilsisi iš garsiausias amerikiečių egiptologas Džordžas Raisneris). Tai pirmasis prancūzas, kuris ilsisi ne Prancūzijoje.
Kalvarijos savivaldybės taryba
Kalvarijos savivaldybės taryba – Kalvarijos savivaldybės bendruomenės atstovaujamoji savivaldos institucija, atsakinga už savivaldos teisės, savo funkcijų ir bendruomenės iškeltų uždavinių įgyvendinimą bendruomenės interesais savivaldybės teritorijoje. Taryba renkama ketveriems metams visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus. Rinkėjai – savivaldybės teritorijos gyventojai, gali keisti kandidatų eilę sąraše, penkiems kandidatams suteikdami pirmumo balsus.
Tarybą sudaro 21 tarybos narys. Naujai išrinktos tarybos nario įgaliojimai prasideda, o ankstesnės kadencijos tarybos nario įgaliojimai baigiasi nuo tos dienos, kurią naujai išrinkta taryba susirenka į pirmąjį posėdį.
Per du mėnesius nuo pirmojo naujai išrinktos savivaldybės tarybos posėdžio sušaukimo dienos turi būti išrinktas savivaldybės meras, paskirti mero pavaduotojas ir savivaldybės administracijos direktorius, sudaryti tarybos komitetai ir tarybos kolegija. Savivaldybės tarybos veiklos tvarką ir formas nustato Vietos savivaldos įstatymas ir savivaldybės tarybos veiklos reglamentas.
Savivaldybės taryba savo įgaliojimus įgyvendina kolegialiai savivaldybės tarybos posėdžiuose. Tarybos posėdžiams klausimus rengia komitetai bei komisijos savo posėdžiuose, tarybos narių frakcijos bei savivaldybės administracija. Taryba svarstomais klausimais priima sprendimus ir kontroliuoja jų įgyvendinimą.
Savivaldybė yra Lietuvos savivaldybių asociacijos narė.
Istorija
Kalvarijos savivaldybė įsteigta 1999 m. gruodžio 21 d. Lietuvos Respublikos teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymo 4, 14 straipsnių papildymo ir 5 straipsnio pakeitimo įstatymo Nr. VIII-1492 pagrindu 2000 m. balandžio 4 d. Pirmieji rinkimai į Kalvarijos savivaldybės tarybą įvyko 2000 m. kovo 19 d. Pirmajame Kalvarijos savivaldybės tarybos posėdyje, vykusiame 2000 m. balandžio 4 d., dalyvaujant 21 tarybos nariui, balsų dauguma Kalvarijos savivaldybės meru išrinktas Jonas Kazys Dzirmeika, mero pavaduotoju – Juozas Vaičiulis.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Toluka
Toluka arba Toluka de Lerdas (Toluca de Lerdo) – miestas vidurinėje Meksikoje, 63 km į pietvakarius nuo Meksiko miesto, 2667 m aukštyje. Meksiko valstijos sostinė. 747,5 tūkst. gyventojų (2005 m.), kartu su priemiesčiais – 1,6 mln. gyventojų. Per Toluką eina Meksiko-Gvadalacharos automagistralė. Miestą aptarnauja Lic. Adolfo López Mateos tarptautinis oro uostas. Maisto, tekstilės, elektronikos, automobilių, chemijos pramonė. Mieste savo padalinius turi daug garsių užsienio kompanijų (Mercedes Benz, Coca Cola, Femsa, Grupo Bimbo, Nissan, Nestlé). Yra valstybinis ir keli privatūs universitetai.
Sportas
Mieste 1970 m. vyko IX pasaulio futbolo čempionatas, o 1986 m. – XIII pasaulio futbolo čempionatas.
Gintaras Sodeika
Gintaras Sodeika (g. 1961 m. balandžio 27 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas, kompozitorius, politinis ir visuomenės veikėjas.
Biografija
1976 m. baigė Vilniaus 31-ąją vidurinę mokyklą. 1980 m. Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje įgijo choro dirigavimo specialybę. 1986 m. baigė Lietuvos konservatorijos prof. Juliaus Juzeliūno kompozicijos klasę.
1999–2003 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos pirmininkas. 2003–2005 m. ir 2006–2008 m. Lietuvos kultūros viceministras. 2000–2006 m. Lietuvos autorių teisių gynimo asociacijos prezidentas, Lietuvos muzikos akademijos elektroninės muzikos studijos vedėjas. Nuo 2006 m. Liberalų ir Centro sąjungos narys. Nuo 2008 m. Vilniaus apskrities viršininko pavaduotojas.
Nuo 2014 m. Jono Meko vizualiųjų menų centro direktorius.
Kūryba
Dailininkų grupės „Žalias lapas“ narys ir parodų dalyvis. Trijų hepeningų festivalių AN-88, AN-89 (Anykščiuose) ir NI-90 (Nidoje) sumanytojas ir kuratorius.
Nuo 1990 m. dirba kartu su režisieriumi Oskaru Koršunovu, sukūrė muziką beveik visiems šio režisieriaus spektakliams. 1998 m. kartu su bendraminčiais įsteigė Oskaro Koršunovo teatrą
2000 m. Arūno Matelio filmo „Skrydis per Lietuvą arba 510 sekundžių tylos“ kompozitorius.
Kuria garso dizainą netradicinei aplinkai, vaizduojamojo meno pristatymams.
Eugenia Bujak
Eugenia Bujak (g. 1989 m. birželio 25 d. Lentvaryje, Lietuvoje ) – lenkų dviratininkė. Europos treko vicečempionė. Nuo 2018 m. atstovauja Slovėnijos nacionalinę rinktinę.
Biografija
2011 m. Europos treko čempionate Bujak dalyvavo taškų lenktynėse, bet įskaitinių taškų nepelnė. 2012 m. pasaulio treko čempionate komandiniame persekiojime Lenkijos rinktinė buvo diskvalifikuota, o individualiame persekiojime sportininkė liko 16-a. 2012 m. atstovavo Lenkijai pasaulio plento čempionate, kuriame užėmė 27-ą vietą lenktynėse laikui ir nebaigė lenktynių masiniame starte. 2012 m. Europos treko čempionate Panevėžyje Bujak liko 10-a taškų lenktynėse, bei pelnė sidabrą komandiniame persekiojime. 2013 m. pasaulio treko čempionate buvo 9-a taškų lenktynėse ir 4-a komandiniame persekiojime. Tais pačiais metais vykusiame pasaulio plento čempionate Bujak masiniame starte buvo 21-a, o lenktynėse laikui 16-a.
Dahšūras
Dahšūras  – karališkasis nekropolis Egipte, vakariniame Nilo krante, apie 40 km į pietus nuo Kairo. Jį sudaro keletas piramidžių, iš kurių dvi – vienos seniausių visame Egipte.
Lenktoji ir Raudonoji piramidės pastatytos dar Senosios Egipto karalystės laikais valdant faraonui Sneferu (XXVII−XXVI a. pr. m. e.). Lenktoji piramidė yra savitos formos ir vaizduoja piramidžių statybų technologijos vystymąsi. Raudonoji piramidė yra pirmoji lygiašlaitė Egipto piramidė. XX−XIX a. pr. m. e. Dahšūre piramidę pastatė Amenemis II, tačiau ji vėliau buvo smarkiai pažeista. Šalia rastos kelios gerai išlikusios to meto kapavietės su moterų palaikais ir gausia juvelyrika. Senusretas III (XIX a. pr. m. e.) pastatė didelį piramidžių kompleksą, kurį sudarė centrinė piramidė ir keletas mažesnių. Panašaus amžiaus Juodoji piramidė, pastatyta Amenemio III smarkiai nukentėjo nuo erozijos. Greta jos rasta XIII dinastijos karaliaus Horo kapavietė su palaikais. Rasta ir daugiau šios dinastijos piramidžių ir kapaviečių.
Dahšūras drauge su Memfiu ir Gizos piramidėmis įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Ašmoro ir Kartjė salos
Ašmoro ir Kartjė salos  – keli negyvenami rifai Timoro jūroje, į pietus nuo Indonezijos Ročio salos. Priklauso Australijai ir sudaro vieną iš jos jūrinių teritorijų.
thumb|left|245px|Ašmoro sala
Ašmoro ir Kartjė rifai lankomi tik Australijos karališkojo laivyno. Rifuose neretai prieglobstį randa indoneziečių piratai ir nusikaltėliai. Salas dažnai bando pasiekti nelegalūs migrantai iš Indonezijos. Jie patekę į Australijos jurisdikcijos zoną gauna teisę prašytis prieglobsčio.
Ašmoro salas Jungtinė Karalystė aneksavo 1878 m., Kartjė salą – 1909 m. 1931 m. liepos 23 negyvenamos salos oficialiai perduotos Australijos kontrolei, nors visi formalumai suderinti tik 1934 m. gegužės 10 d.
Faširas
Faširas  – miestas Sudano vakaruose, Darfūro regione, 195 km į šiaurės rytus nuo Njalos. Šiaurės Darfūro vilajeto centras. Karavanų kelių mazgas, prekybinis centras (javai, vaisiai). Veikia universitetas.
Istorija
XVIII a. Faširas tapo Darfūro sultonato sostine, bet vėliau užimtas Osmanų. Dėl Darfūro karo, į miestą suplūdo daug pabėgėlių.
thumb|left|240px|Miesto architektūra
Internetinė vaizdo kamera
thumb|Paprasčiausia kamera thumb|Internetinę vaizdo kamerą paprastai sudaro lęšis, vaizdo jutiklis ir atitinkama schema
Internetinė vaizdo kamera – vaizdo ar fotokamera, dažniausiai jungiama prie kompiuterio per USB jungtį ir interneto pagalba leidžianti realiu laiku perteikti vaizdą. Paprasčiausios tokios kameros naudoja CMOS tipo matricą. Dėl mažos rezoliucijos (352x288) tokios kameros išpopuliarėjo tarp mažą interneto greitį turinčių vartotojų. Didėjant interneto spartai, paskutiniaisiais metais vis dažniau gaminamos didesnės (640x480) rezoliucijų kameros.
Kameros plačiai naudojamos ICQ, Skype, MSN bei kitose pokalbių programose.
Istorija
1991 m. pirma tokia kamera pasirodė Kembridžo universitete pavadinimu „CoffeeCam“. Ji buvo išjungta 2001 m. rugpjūčio 22 d. Paskutinis išsaugotas vaizdas vis dar pasiekiamas tinklalapyje „CoffeeCam“.
Neseniai, Apple ir kiti techninės įrangos gamintojai kameras pradėjo montuoti tiesiog į kompiuterius, todėl nebereikia papildomai naudoti USB ar Firewire jungtis.
Lapių apylinkė
Lapių apylinkė buvo:
Šakutė (reikšmės)
Žodis šakutė gali reikšti:
Arubos parlamentas
Arubos parlamentas (Staten) – Arubos įstatymų leidžiamoji valdžia. Parlamentą sudaro 21 narys, renkami ketverių metų kadencijai pagal proporcingą atstovavimą.
Grūdėtoji šlakabudė
Grūdėtoji šlakabudė (Cystoderma granulosum) – pievagrybinių (Agaricaceae) šeimos, šlakabudžių (Cystoderma) genties grybų rūšis.
Spygliuočių, rečiau lapuočių miškai. Vasara, ruduo. Kepurėlė šiurkščiai grūdėta, sporos mažos, neamiloidinės.
Vaisiakūniai nedideli. Kepurėlė 3–5 (6) cm skersmens, paplokščia, su gūbreliu, grūdėta, viduryje raukšlėta, žvyneliuota, oranžiškai ruda, rudai raudona, pakraščiai su dalinio apvalkalo draiskanotu apvadu. Lakšteliai siauri, tankūs, balti, vėliau – gelsvi, priaugtiniai. Kotas 4–8×0,3–0,8 cm, su žiedu, virš jo šviesesnis, tik taškuotas, o žemiau žiedo plaušuotas, žvynuotas, rudai rausvas. Trama gelsva, be ypatingo kvapo ir skonio. Sporos 4–5×2,5–3 μm.
Būdingi požymiai: vaisiakūniai raudonai rudi, raudonesni nei cinoberinės šlakabudės.
Auga pavieniui, po kelis vaisiakūnius, tarp samanų. Valgoma, bet menkavertė, kai kurie mikologai nurodo, kad nevalgoma.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas. Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 210 psl.
Laukagalėliai (Anykščiai)
Laukagalėliai – kaimas vakarinėje Anykščių rajono savivaldybės dalyje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Troškūnų.
Antipopiežius
thumb|100px|Antipopiežius Klementas VII
Antipopiežius – asmuo, besiskelbiantis Katalikų bažnyčios popiežiumi, kurio išrinkimas popiežiumi yra ginčytinas arba nepripažįstamas. Tam tikrais Katalikų bažnyčios istorijos periodais Kardinolų kolegijos vykdomi popiežiaus rinkimai būdavo atskirų grupuočių nepripažįstami. Šios grupuotės išrinkdavo savo kandidatą į popiežius, kuris ir vadintas antipopiežiumi.
Pelenų diena
thumb|180px|Pelenais patepta kakta Pelenų diena (dar Peleninė, Pelenija, Pelenė, Papelčius) – pirmoji diena po Užgavėnių, pirmoji Gavėnios diena, kurios metu laikomasi griežto pasninko. Šią dieną prasidėdavo viešosios atgailos laikotarpis. Pelenų dieną bažnyčioje šventinami pelenai, atliekama simbolinė jų barstymo arba patepimo jais apeiga. Žmonėms ant galvų barstomi pelenai, primenant, kad žmogus iš dulkių gimęs, dulkėmis ir pavirsiąs.
Antipopiežius
Pirmasis antipopiežius buvo Hipolitas, kurį III-ame amžiuje išrinko schizmatikų grupė Romoje, kuri nepripažino popiežiaus Kaliksto išrinkimo. Savo gyvenimą Hipolitas baigė Sardinijos kasyklose susitaikęs su oficialiąja bažnyčia, po imperijos valdžios persekiojimo.
Marksovas (Pavariai)
Marksovas (,, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Polesko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Saranskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Strėvos pilis
Medinė Strėvos pilis, dar žinoma Strawilissen, Streben vardais, stovėjo ant Lašinių piliakalnio (Rumšiškių sen., Kaišiadorių raj.), esančio Strėvos dešiniojo kranto kyšulyje, netoli jos santakos su Nemunu. Strėvos pilies vieta (Lašinių piliakalnis) pasiekiama iš kelio, Bartkūnuose pasukus į dešinę link Lašinių, ten pasukus į kairę (P) link sodybos, pro ją paėjus į P (mišką) 300 m (yra kairėje).
Antipopiežius
Daugiausia antipopiežių buvo popiežių ir Šventosios Romos imperijos imperatorių varžymosi laikotarpiu XI-XII a. XIV a. pb. – XV a. pradžioje, vadinamosios Didžiosios Vakarų Schizmos metu, taip pat nuolat buvo keliolika besivaržančių popiežių. Sumaištis, susijusi su keletu pasiskelbusių popiežių, prisidėjo prie poreikio reformuoti Katalikų bažnyčią ir atsirasti protestantiškajam Reformacijos judėjimui XVI a. pradžioje.
Marksovas (Pavariai)
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities kaimas. Įėjo į Didžiųjų Gertlaukių girininkijos valsčių. 1947–2008 m. Saranskojės apylinkės kaimas, sujungtas su Skruzdynais. Taip pat prijungta dalis Mažojo Šteindorfo, kita kaimo dalis prijungta prie Krasnyj Boro.
Strėvos pilis
Istorija
Kaip minima Vygando Marburgiečio Teutonų ordino kronikose, 1348 m. kryžiuočiai pirmą kartą įsiveržė į Trakų kunigaikštystės gilumą, ir lietuviai pralaimėjo Strėvos mūšyje. 1348 m. buvo užpulta ir Strėvos pilis. Ji minima ir 1368 m., kai kryžiuočių buvo apgulta, užimta ir sudeginta. Daugelis iš pilį gynusių įgulos narių pasidavė, be to, daug vyrų ir moterų buvo užmušta. Pilis nusiaubta buvo neatsitiktinai – šio žygio metu buvo niokojamos žemės palei Nemuną ir Nevėžį, norint sutrukdyti lietuviams tvirtinti Kauną.
Antipopiežius
Po 1449 m. reikšmingų antipopiežių nebebuvo, nes schizmos buvo susijusios arba su popiežiaus autoriteto neigimu (protestantizmas, senkatalikiai) arba su pasaulietiniais valdovais, kurie nesiekė remti antipopiežių (anglikonai).
Pelenų diena
Pagal lietuvių liaudies papročius šią dieną nepriimta dirbti, ilgai miegoti, net nepriimta išeiti iš namų.
Strėvos pilis
Istorija
Pilis datuojama XIV a., užėmė apie 45x20 m dydžio plotą, pailgą PR–ŠV kryptimi, apjuostą medinėmis sienomis, kurių išorinėje pusėje buvo 20–30 m aukščio statūs šlaitai. ŠV krašte siena stovėjo ant 6 m aukščio pylimo. Čia išorinis status 9 m aukščio šlaitas leidžiasi į 25 m pločio griovį, skiriantį pilies kalvą nuo toliau į ŠV esančios aukštumos. 0,2 ha plotą užėmė papėdės gyvenvietė.
Piliavietės lokalizacija
Istoriografijoje pilies buvimo vieta vertinta nevienareikšmiškai. 1839 m. archeologas Teodoras Narbutas Strėvos mūšio vietą lokalizavo prie Žiežmarių. Ten pat arba Strėvininkuose spėjo buvus ir 1368 m. sudegintą Strėvos pilį. Šią nuomonę palaikė vėlesni istorikai. Strėvos pilis su Lašinių piliakalniu sutapatinta 1995 m. (pastarasis aprašytas 1975 m.).
Arminijonai
Arminijonai, remonstrantai – Nyderlandų kalvinistų atšaka, atsiradusi XVII a. pradžioje. Šios atšakos įkūrėjas J. Arminijus (1560–1609 m.). Nuo jo pavardės ir kilo atšakos pavadinimas.
Arminijonai atsisakė oficialios kalvinizmo predestinacijos doktrinos ir pasisakė už tikėjimo toleranciją.
1610 m. generaliniams luomams įteikė remonstraciją, kurioje buvo išdėstyti šios atšakos tikėjimo pagrindai. 1611 m. arminijonų priešininkai gomaristai (pagal teologo F. Gomaros pavardę), pateikė kontrremonstraciją, ginančią ortodoksines kalvinizmo dogmas. Tarp šių religinių grupių prasidėjo religinė ir politinė kova, kuri baigėsi arminijonų pralaimėjimu. Jie buvo paskelbti eretikais.
Priklauso Pasaulinei Bažnyčių Tarybai.
Kastras
Kastras  – miestas Čilės pietuose, Los Lagoso regione, Čilojės salos rytiniame krante; Čilojės provincijos centras. 39,4 tūkst. gyventojų (2002 m.). Jūrų uostas prie fiordo. Oro uostas. Tekstilės pramonė, medienos apdirbimas. Kviečių, bulvių, daržovių, gyvulių auginimo regiono prekybinis centras. Regioninis ir meno muziejai. Yra į UNESCO paveldo sąrašą įtraukta Apaštalo Šv. Jokūbo bažnyčia. Miesto šiaurinėje dalyje, prie Gamboa upės, daugelis namų pastatyti ant polių (palafitos).
Istorija
Kastras pradėjo kurtis 1567 m.; 1837 m. smarkiai nukentėjo nuo žemės drebėjimo.
Šiauriniai Andai
Šiauriniai Andai  – istorinis-kultūrinis Andų civilizacijos regionas, dabartinio Ekvadoro (iš dalies Peru, Kolumbijos) teritorijoje. Būdamas toliau nuo Centrinio regiono, jis vėliau patyrė civilizacijos įtaką, bet išvystė savitas kultūras.
Šiauras ir ilgas Šiaurinių Andų regionas apėmė du iš keturių dabartinio Ekvadoro geografinių regionų: Ekvadoro kostą ir Ekvadoro sierą. Jam taip pat priskiriamos teritorijos dabartinėje šiaurės vakarų Peru (Piuros ir Tumbeso departamentai) ir pietvakarių Kolumbijoje (Narinjo departamentas).
Geografija
thumb|150px|left|Regiono topografinis žemėlapis Regionas įsiterpės tarp ramiojo vandenyno vakaruose ir Amazonijos rytuose. Jis lietėsi su Centro regionu pietuose, Tolimosios šiaurės regionu šiaurėje. Regionas sudarytas iš dviejų gamtinių zonų, dalijančių jį išilgai: Kostos (pakrantės) ir Sieros (kalnų).
Regiono pakrantė, skirtingai nei Centriniuose Anduose, yra plati. Čia vyrauja tropinis klimatas, ir metų temperatūra, įtakojama Humbolto srovės, laikosi beveik pastovi – apie 23-26 °C. Tačiau kritulių kiekis labai stipriai skiriasi išilgai regiono: pietuose prasidėję negyvenama Sečūros dykuma (skiria nuo Peru Kostos), pereidami per tropines savanas, šiaurėje Šiauriniai Andai baigiasi tropiniu mišku. Kostoje yra daug vandeningų upių, kurių svarbiausios yra Esmeralda ir Guajas, taip pat smulkesnės Čira, Mira ir Kajapas.
Kalnų teritoriją skaido trys kalnų grandinės, tarp kurių įsiterpę aukštikalnių stepių slėniai. Juose vyrauja rūgščių dirvų plotai – paramos, tinkamos gyvulininkystei, iš dalies žemdirbystei (nors kukurūzai čia neauga, auginamos bulvės ir kitos kultūros). Svarbiausi aukštikalnių slėniai išsidėstę iš pietų į šiaurę buvo Uankabamba (aukštutinė Čira), Upano (aukštutinis Santjagas), Čambo-Patatės slėnis (aukštutinė Pastaza), Guailjabamba (aukštutinė Esmeralda).
Istorija
Šiaurinių Andų periodizacijai yra taikoma vieninga visos Andų civilizacijos periodizacija, skirstant istoriją į akiračius ir tarpines grandis.
Formavimosi laikotarpis
Perėjimą į keraminį laikotarpį Pakrantėje žymėjo Valdivijos kultūra (3500-1500 m. pr. m. e.), pirmoji keraminė kultūra visoje Andų civilizacijoje, ją pakeitė Mačaliljos kultūra (1500–1100 m. pr. m. e.), o vėliau – Čorera kultūra (ji buvo vienalaikė Čavino kultūrai, klestėjusioje Peru Kostoje).
Tuometinės Pakrantės kultūros, ypač Čorera kultūra darė poveikį ir Anduose gyvenančioms gentims, kur kalnų slėniuose suklestėjo Kotokoljao (Kito plynaukštėje), Sero Narijo (, pietinėje Sieroje) ir kitos kultūros. Jų gyvenvietės tapo svarbiais tarpiniais taškais klestinčioje prekyboje tarp Pakrantės ir rytuose buvusių Amazonės džiunglių.
Ankstyvoji tarpinė grandis
thumb|150px|Chama-Koake kultūros dirbinys Ankstyvosios tarpinės grandies arba regioninio vystymosi laikotarpiu (apie 300 m. pr. m. e.-600 m. e. m.) Pakrantėje susiformavo daug smulkių regioninių kultūrų (panašūs procesa vyko ir Centrinių Andų pakrantėje). Tarp jų svarbiausios buvo Viku (Čiros slėnyje, dab. šiaurės vakarų Peru), Guangala kultūra (Pietinis Guajo baseinas), Bahia kultūra (vakarinis Guajo baseinas), Chama Koake kultūra (Esmeraldos slėnyje), La Tolita kultūra (Miros slėnyje) ir kt. Šios kultūros jau turėjo išvystytą visuomenės hierarchiją ir pasižymėjo aukšto lygio meno dirbiniais – aukso papuošalais, antropomorfinėmis kaukėmis, keramika ir tekstile. Svarbiausiuose centruose buvo statomos piramidės tolos.
Tuo metu Andai vis dar tarnavo kaip tarpinė zona tarp Pakrantės ir džiunglių, o vietos kultūros didele dalimi atkartojo pažangesnės Pakrantės tradicijas. Tačiau čia jau radosi vietinių tradicijų, kaip kad gerai išvystyta vietinė keramika, vadinama bendru Panzaleo o Cosanga – Píllaro vardu.
Integracija
thumb|250px|Ingapirkos miesto griuvėsiai Apie VI–VII a. baigėsi ankstyvoji tarpinė grandis ir prasidėjo integracijos periodas, kuris truko iki pat Inkų užkariavimo XV a. Tuo metu jau buvo nunykę senosios kultūros ir suklestėjo naujos. Skirtingai nei Centriniuose ir Centro-pietiniuose Anduose, kur VII–IX a. egzistavo galingos kultūrinės hegemonijos (Vario ir Tihuanako kultūros), Šiauriniuose Anduose ši konsolidacija neįvyko. Vietoj to, susiformavo gausios vėlyvosios kultūros, kuriose jau egzistavo valstybiniai susivienijimai.
Pakrantėje vietoj Bahia kultūros susiformavo Mantenjos kultūra, piečiau – Uankavilkas kultūra, Milagro kultūra. Andų teritorijoje konsolidavosi stiprios indėniškos valstybės. Svarbiausios tautos čia buvo uankabambai (Čiros aukštupis), kanjariai (Ekvadoro Sieros pietinė dalis), puruhai (regiono centrinė dalis), sukūrę savo konfederacijas. Karai (pagal valdovų titulą vadinami širiais) X a. migravo iš Esmeraldos žemupio į Kito slėnį (Kotokoljao teritorijas), kur sukūrė miestų-valstybių konfederaciją. Dar šiauriau buvo Kapuli kultūros teritorija. Šios Andų karalystės konsolidavosi aplink didelius miestus, tokius kaip Kitas, Guapondeligas, Paltas ir kt.
Inkų užkariavimas
1463 m. Inkų valdovas pradėjo užkariavimus iš pietų. Pirmiausia buvo nukariautos uankabambų teritorijos ir paimtas jų miestas Paltas. Vėliau inkai nukariavo kanjarius, puruhus, galiausiai – širius. Visa teritorija buvo įjungta į Inkų imperiją, čia įdiegta standartinė imperijos kultūra, nutiesti keliai, vietines indėnų kalbas pakeitė kečujų kalba (vienas iš kečujų dialektų, vadinamas kičva). Inkų laikotarpiu ypač išaugo miestai Kitas, Guapondeligas ir kt.
Vienuoliktasis inka, Uaina Kapakas, buvo Tupak Jupankio ir kanjarių princesės sūnus, gimęs Šiauriniuose Anduose ir labai juos mylėjęs. Jo laikais Kitas tapo antrąja imperijos sostine. Po Uaina Kapako mirties, imperija buvo padalinta tarp dviejų sūnų: Uaskarui buvo paskirta valdyti šiaurinę imperijos dalį iš Kito, o Ataualpai – pietinę iš Kusko. Kilęs pilietinis karas tarp dviejų įpėdinių nusiaubė imperiją, į kurią 1532 m. atvyko ispanai. Šiauriniai Andai buvo įjungti į Peru vicekaralystės sudėtį ir ilgainiui tapo žinomi kaip Ekvadoras.
Nuorodos
Ikikolumbinio Ekvadoro kultūros
Snežana Berić
Snežana Berič (g. 1960 m. Belgrade) – Serbijos dainininkė, žinoma sceniniu vardu Extra Nena (, Ekstra Nena).
1992 m. Eurovizijos dainų konkurse kaip Jugoslavijos atstovė pasirodė su serbų kalba atlikta daina „Ljubim te pesmama“. Iš komisijos gavusi 44 taškus, atlikėja užėmė 13 vietą, aplenkusi dešimties valstybių atstovus. Snežana yra paskutinė Jugoslavijos atstovė šiame konkurse, vėliau ši šalis liovėsi egzistavusi.
2004 metais Extra Nena dalyvavo Serbijos ir Juodkalnijos atrankoje Evropesma 2004 į Eurovizijos dainų konkursą. Atlikusi dainą „More Ljubavi“, dainininkė tarp 24 dalyvių užėmė 12 vietą.
Ksaras
thumb|right|300px|[[Ait Benhadu ksaras Maroke.]] thumb|left|300px|Haloufo (Halouff) ksaras Tunise. thumb|right|300px|Ksaro griuvėsiai [[Timimunas|Timimune (Alžyras).]]
Ksaras, agremas  – įtvirtinta berberų gyvenvietė, kurią sudaro vienas greta kito pastatyti namai, kurių išorinės sienos jungiasi ir sudaro ksaro išorinę sieną. Neretai stovėdavo kalnų šlaituose. Ksarai – viena iš svarbiausių berberų architektūros formų.
Ksaro viduje paprastai būdavo bendruomeniniai pastatai – grūdų saugyklos, mečetės, pirtys, taip pat parduotuvės. Gyvenamieji būstai ksare vadinasi gorfa. Ksarai būdavo statomi iš samano (plaušaplyčių), rečiau – iš samano ir akmens. Ksarai paplitę Magribo Sacharos oazėse, pietiniuose Atlaso šlaituose. Ksarai tankiausiai išsidėstę pietryčių Maroke, Dra upės slėnio oazėse.
Penkis ksarus UNESCO paskelbė pasaulinio paveldo objektais. Tai Ait Benhadu Maroke ir Uadanas, Šingetis, Tišitas, Ualata Mauritanijoje.
Negyvojo Arklio kyšulio valstybinis parkas
miniatiūra|2005 m.
Ksaras
Iš tos pačios arabiškos šaknies kilęs ir ispaniškas žodis alcázar, reiškiantis tam tikrą pilies tipą Ispanijoje ar Portugalijoje. Žodis ksaras Magribo arabų kalboje reiškia pilis, manoma, kad tai skolinys iš 'pilis'. Berberai ksarus vadina savo žodžiais: vienaskaita ir daugiskaita. Magribe šis terminas labiau reiškia 'įtvirtintas kaimas; fortas'.
Negyvojo Arklio kyšulio valstybinis parkas
Kyšulio aukštis 610 m. virš iškilusios smailios kalnų viršūnės ir iš toli esantys statūs skardžiai bei uolos yra 150 mln. metų vykusios erozijos, sukeltos Kolorado upės, darinys.
1959 m. parkui buvo suteiktas valstybinio parko statusas. Parko plotas yra 2170 hektarų.
Valstybiniame parke nufilmuota filmo Neįmanoma misija 2 įvadinė scena, supažindinanti su pagrindiniu veikėju.
Martynas Gelžinis
Martynas Gelžinis (1907 m. sausio 12 d. Klaipėdos priemiestyje Vitėjė – 1990 m. spalio 14 d. Niujorke, palaidotas Pawlingo miestelio kapinėse (Niujorko valstija) – Mažosios Lietuvos visuomenės veikėjas, pedagogas, istorikas.
Biografija
1914–1921 m. mokėsi Lelių vienklasėje pradžios mokykloje, 1922–1925 m. – Klaipėdos preperandume, 1925–1928 m. Klaipėdos mokytojų seminarijoje. Nuo 1928 m. mokytojavo Klaipėdos Mokytojų seminarijoje ir Klaipėdos Lietuvių (nuo 1930 m. Vytauto Didžiojo) gimnazijoje. 1938 m. baigė Klaipėdos prekybos institutą. Gavęs valstybinę stipendiją, tęsė prekybos mokslus Paryžiuje.
Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, grįžo į Lietuvą, kur buvo paskirtas Šiaulių valstybinės aukštesniosios prekybos mokyklos direktoriumi. 1940 m. sovietų enkavedistų suimtas ir 1941 m. išleistas sovietų – vokiečių politinių kalinių pasikeitimo susitarimu. Po karo su šeima (žmona Herta Girt (1906–1978) ir dukra Rūta) apsistojo Liubeke, Vokietijoje, buvo Liubeko lietuvių gimnazijos direktoriumi. 1956 m. atvyko į JAV, gyveno Niujorko valstijoje Farmingdalo miestelyje.
Darbai
Lietuviškoms mokykloms Klaipėdos krašte parengė: geografiniams braižiniams sąsiuvinį „Geografijos kontūrai“ (išleista 1933 m. ir pakartotas leidimas 1936 m.), vadovėlį „Mano gimtinė – Klaipėdos kraštas“ (išleistas 1935 m.), Klaipėdos miesto planą (mastelis 1 : 5000, išleistas 1935 m.).
Dar buvo parengęs, bet neišleido: kontūrinių žemėlapių rinkinį „Užeuropis“, geografijos vadovėlį „Lietuva“ (skirtas penktajam pradinės mokyklos skyriui ir parengiamajai gimnazijos klasei).
Gyvendamas Vokietijoje ir JAV, išeivijos spaudoje („Lietuvos Pajūris“, „Naujienos‘ ir kt.) rašė Mažosios Lietuvos istorijos, kultūros, politikos klausimais.
Nebaigė Mažosios Lietuvos bylai ginti anglų kalba veikalo „Mažosios Lietuvos problemos“.
Po M. Gelžinio mirties buvo surinkta jo spausdinta medžiaga ir 1996 m. Vilniuje išleista knyga „Mūsų gimtinė Mažoji Lietuva (parengė spaudai dr. Petronėlė Žostautaitė).
Visuomeninė veikla
1932 m. buvo Klaipėdos krašto mokytojų draugijos valdybos narys (iždininkas), nuo 1935 m. – lietuvių jaunimo draugijų sąjungos „Santara“ pirmininkas, kelių komitetų narys, ryžtingai gynęs lietuvininkų interesus. Po II pasaulinio karo įsitraukė į tautinę ir politinę veiklą: buvo VLIK'o (Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto) Tarybos narys informacijos reikalams, o vėliau ir Mažosios Lietuvos Rezistencinio Sąjūdžio atstovas. Su pranešimais apie padėtį Lietuvoje dalyvavo pasauliniuose politiniuose kongresuose Strasbūre, Konigsteine ir kitur; įvairiomis progomis kalbėjo per „Amerikos balsą“, suorganizavo prie Baltijos jūros Klaipėdos ir Vilniaus radijo žinių sekimo stotį.
Senaras
Senaras  – miestas pietrytinėje Sudano dalyje, Žydrojo Nilo pakrantėje. Vilajeto centras. Stotis prie Kasalos-Obeido geležinkelio. Šalia miesto įrengta Senaro užtvanka, tvenkinio vanduo naudojamas laukų drėkinimui. Miestą sudaro dvi dalys: Sennar Junction prie geležinkelio ir Sennar Al-Madeena prie užtvankos. Veikia universitetas.
Martynas Gelžinis
Asmenybė
Veiklus organizatorius ir puikus oratorius. Turėjo griežtus principus, kurių tvirtai laikėsi. Ilgą laiką vengė bendradarbiauti su Sovietine Lietuva ir kitus dėl to kritikavo.
Senaras
Istorija
XVI-XIX a. miestas buvo Senaro sultonato sostinė.
Tahriro aikštė
thumb|250px|Tahriro aikštė 2011 m. Egipto revoliucijos metu
Tahriro aikštė ( – „Išsivadavimo aikštė“) – centrinė Egipto sostinės Kairo aikštė. Ją sudaro intensyviai naudojamas transporto žiedas su žaliąja veja centrinėje dalyje. Šiaurės rytinėje dalyje yra vieno šalies išsivadavimo veikėjų Omaro Makramo paminklas, greta – jo vardo mečetė. Aplink aikštę taip pat išsidėstę: Egipto muziejus, Egipto nacionaldemokratų partijos būstinė, Mogamma (vyriausybės rūmai), Arabų Lygos būstinė, Nilo viešbutis, protestantų bažnyčia.
XIX a., kai įkurta ši Kairo dalis, aikštė pavadinta Ismailijos vardu (pagal chedivą Ismailą Pašą). Po 1919 m. revoliucijos aikštę imta vadinti Išsivadavimo vardu, bet oficialiai šis pavadinimas patvirtintas tik po 1952 m. revoliucijos. Tahriro aikštė buvo centrine 2011 m. Egipto revoliucijos įvykių arena.
Margas
Margas (, kilęs iš – rytas) – senovinis Europos žemės ploto matavimo vienetas.
Iš pradžių margu vadintas plotas, kurį žmogus gali suarti arba nupjauti nuo ryto iki pietų. Lietuvos Didžiojoje kunigaikštystėje margas paplito XVI a. viduryje per Valakų reformą. Margo dydis Lietuvos Didžiojoje kunigaikštystėje buvo 0,71 hektaro, Užnemunėje nuo 1819 m. Kulmo margas – 0,56 ha, Prūsijoje ir Mažojoje Lietuvoje – mažasis – 0,2553 ha, didysis – 0,5673 hektaro. Po Liublino unijos buvo naudojamas ir lenkiškasis margas, lygus 0,5598 hektaro.
Lietuvoje margas prilygo 30 rykščių. 30-33 margai sudarė 1 valaką. Naudotas iki metrinės matų sistemos įvedimo 1921 m. sausio 1 d.
Pataliputra
Pataliputra (, pali Pātaliputtā) – senovės Indijos miestas, stovėjęs netoli Gangos kranto, netoli Gandako ir Sono žiočių, šalia dabartinio Patnos miesto. Miestas įkurtas ~V a. pr. m. e., kai Magadhos imperatorius Adžatašatrus perkėlė sostinę iš Radžagrihos. Vėliau Maurijų dinastijos valdymo metais tapo svarbiu politiniu ir ūkiniu centru. Pataliputra taip pat buvo Nandų, Šungų ir Guptų valstybių sostinė.
Pataliputra ypač suklestėjo Ašokos laikais. Tuo metu tai buvo didžiausias miestas pasaulyje (apie 48 ha ploto, apie 150–300 tūkstančių gyventojų). Sostinėje įvyko du pirmieji visuotiniai budistiniai susirinkimai. Šį miestą mini Megastenas, Strabonas. Pradžioje miestas buvo medinis, bet Ašokos laikais perstatytas į mūrinį. Palos imperijos laikais Pataliputra nunyko dėl musulmonų antpuolių. Vėliau atsikūrė kaip Patna.
Pimpris-Činčvadas
Pimpris-Činčvadas – miestas Indijoje, Maharaštros valstijoje. Punos priemiestis. 1,28 mln. gyventojų (2005). Didelis pramonės centras.
Lietuvos vyrų kanupolo rinktinė
Lietuvos vyrų kanupolo rinktinė – Lietuvos Respublikai atstovaujanti kanupolo nacionalinė rinktinė.
Benetis
Benetis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Benetienė (ištekėjusi moteris), Benetytė (mergautinė pavardė) bei Benetė (universali).
Pasak Lietuvių pavardžių žodyno, pavardė Benẽtis paplitusi daugiausia šiaurės vakarų žemaičių plote ir siejama su krikštavardžio Benedictus vokiškaisiais variantais Benath, Benatke, Benad, Bened.
Lietuvių pavardžių žodyne pateikiamas tik vienas šios pavardės kirčiavimo variantas Benẽtis, priskirtinas antrajai kirčiuotei. Tuo remiantis sukirčiuojamos ir susijusios pavardės – Benetýtė, Benetíenė, Benẽtė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Castro
Castro − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Saugumo politika
Saugumo politika – valstybės, jų grupės, tarptautinės organizacijos politikos sritis, skirta užtikrinti saugumui, gynybai, apsisaugoti nuo grėsmių, išvengti pavojų. Siekdamos saugumo, valstybės jungiasi į blokus, organizacijas (pvz., NATO), bendradarbiauja šioje srityje (pvz., Europos regione veikia Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacija).
Bajorai (Luokesa)
Bajorai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Molėtų, prie kelio. 1 km į šiaurės rytus nuo Bajorų telkšo Dūrių ežeras.
Istorija
1664 m. kaimas minimas Videniškių bažnyčios krikšto metrikų knygoje. 1685 m. Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje kaimo vardas Bajoriškės. XIX a. dokumentuose kaimas vadinamas Miškiškiais.
Freiburgo universitetas
thumb|260px|Freiburgo universitetas thumb|260px|Freiburgo universiteto Taikomųjų mokslų fakultetas Freiburgo Alberto ir Liudvigo universitetas  – universitetas Breisgau Freiburge, vienas seniausių Vokietijos universitetų. Studijuoja per 21 000 studentų (2006/2007 m.m. žiemos semestro metu – daugiau nei 22 000 studentų). Dirba 2 000 dėstytojų.
Struktūra
Freiburgo universitetui priklauso 7 mokslo tyrimų institutai ir moksliniai centrai, universitetinė klinika, įkurta 1931 m., biblioteka (3,5 mln. t., 38 000 skaitytojų). Leidžia „Freiburger Universitätsblätter“, „Uni-Aktuelt“.
Žmonės
Konradas Adenaueris, Jozefas Gebelsas, Konstantinas Grevinkas, Karlas Jaspersas, Herbertas Markuzė,