cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jonas Liuksemburgietis
Valdymas
Atremti tokios gausios ir stiprios kariuomenės žemaičiai nepajėgė. Buvo užimtos Aukaimio, Gedimino, Gegužės, Medvėgalio ir Žiesdytės pilys, kurios sudarė Žemaičių gynybinių pilių sistemos pagrindą. Vien Medvėgalyje, užimtame po atkaklios kovos, apšaudžius pilį padegamosiomis strėlėmis, į nelaisvę pateko apie 3000 Medvėgalio gynėjų, o iš viso bent dvigubai daugiau. Didysis Vokiečių ordino magistras Verneris fon Orselnas ketino juos išžudyti, bet Jonas Liuksemburgas užtarė ir įsakė paleisti visus, kurie krikštysis. Pakrikštyti apie 6000 belaisvių pripažino Vokiečių ordino valdžią ir buvo paleisti. Tačiau po metų, Vokiečių ordinui negalint apsaugoti Žemaičių didžiūnų nuo Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino, atsimetė nuo krikščionybės ir vėl tapo Lietuvos didžiosios kunigaikštystės valdiniais. thumb|Jono Liuksemburgo kapas ant [[Saras|Saro upės kranto prie Kastel-Štadto]] Po to Jonas Liuksemburgas trumpai gyveno Čekijoje, garsėjo riteriškumu. Čekijoje savo kariniams žygiams rinko didelius mokesčius. Tai ir sosto reikalų nepaisymas susilpnino karaliaus ir sustiprino čekų didikų valdžią. Per Šimtametį karą Jonas Liuksemburgas kovojo Prancūzijos pusėje ir žuvo per Kresi mūšį. Palaidotas koplyčioje ant Saro upės kranto prie Kastel-Štadto, Reino kraštas-Pfalcas.
Opluango nacionalinis parkas
Opluango nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas šiaurės Tailande, Čiangmajaus provincijoje. Parkas įkurtas 1991 m. gruodžio 4 d.
Vieta
Parkas užima 553,00 km² plotą ir apima Amfoečomthongo (Amphoe Chom Thong), Amfoehoto (Amphoe Hot) ir Amfoemaečaemo (Amphoe Mae Chaem) apylinkėse, Thanonthongčajo (Thanon Thong Chai) kalnuose. Parko teritorijoje teka Maečamo (Mae Cham) upė.
Flora ir fauna
Opluango nacionaliniame parke vyrauja: Iš retų augalų parke sutinkama: didysis tikmedis (Tectona grandis), aukštasis sparnenis (Dipterocarpus alatus), stambiavaisis koralmedis (Pterocarpus macrocarpus), kietavaisė ksilija (Xylia xylocarpa), kvapioji hopėja (Hopea odorata), raudonasis indenis (Toona ciliata), (Afzelia xylocarpa), juodmedis (Diospyros mollis), miletija (Millettia leucantha), viršūklis (Terminalia alata), puošnioji krausva (Lagerstroemia speciosa), michelija (Michelia floribunda), nepalinis erdvenis (Stereospermum colais), bukalapis sparnenis (Dipterocarpus obtusifolius), gumbuotasis sparnenis (Dipterocarpus tuberculatus), rudoji šorėja, shorea siamensis , Vietnaminė pušis (Pinus merkusii), gleivingoji pušis (Pinus kesiya), ąžuolūnas (Lithocarpus), įvairių bambukų, palmių ir paparčių. Parke gyvena: Indokininis tigras, Indinis zambaras, Himalajinis lokys, makakos, juodakaklis kiškis (Lepus nigricollis), ožka (Capricornis milneedwardsii), šernas, Indijos muntjakas, gibonas, Malajinė civeta, palminis musangas, ausytasis skujuotis (Manis pentadactyla), mangustas, (Tupaia belangeri), sutinkama daugiau paukščių: pavasarinė kabančioji papūgėlė (Loriculus vernalis), baltastrėnė šama (Copsychus malabaricus), (Eudynamys scolopaceus) , bankivinė višta, volungė (Streptopelia chinensis), vikšralesinių (Pericrocotus flammeus) šeimos atstovai ir kt.
Sandro Gotal
Sandro Gotalas (Sandro Gotal; g. 1991 m. rugsėjo 9 d.) – Austrijos puolėjas. FK Sūduva Marijampolė narys.
Karjera
Žaidėjo karjerą pradėjo gimtojo miesto komandoje. Vėliau bandė laimę kroatų, šveicarų ir gudų lygose.
FK Sūduva
2018 m. vasarą atvyko į Lietuvą. Atstovauja FK Sūduva Marijampolė.
Debiutavo 2018 m. rugsėjo 13 d. rungtynėse prieš FK Palanga, kuriose pasižymėjo dviem įvarčiais.
2019 m. rugsėjo 10 d. pranešta, kad žaidėjas paliko FK Sūduva ir karjerą tęs Austrijoje TSV Hartberg klube.
2019 m. Sandro A lygoje sužaidė 8 rungtynes, pelnė 3 įvarčius bei atliko 6 rezultatyvius perdavimus.
Dar keturis kartus žengė į aikštę Europos taurių turnyruose ir kartą LFF taurės turnyre.
Vėlesnį karjera
2019–2020 m. sezone atstovavo TSV Hartberg, o Austrijos Bundeslygoje sužaidė devynerias rungtynes.
2020–2021 m. persikėlė į Vokietiją, rungtyniavo SV Donaustauf, o 2022 m. pirmoje pusėje – SV Fortuna Regensburg.
Nuo 2022 m. vasaros atstovavo FC Montlingen (Šveicarija).
Pasiekimai
FK Sūduva Marijampolė
Knichuvekas
Knichuvekas  – kaimas Lenkijos rytuose, Korčevo valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietvakarius nuo Korčevo, apie 28 km į šiaurės rytus nuo Sedlcų ir apie 108 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Kaime įsikūrusi Knichuveko Šv. Stanislavo ir Šv. Onos parapija.
Aloyzas Rudys
thumb| Krepšinio treneris Aloyzas Rudys Aloyzas Rudys (g. 1963 m. sausio 1 d.) – Lietuvos krepšinio treneris.
2000 m. tapo LKAL lygos Mažeikių „Naftos“ vyr. treneriu. 2001 m. su Mažeikių „Nafta“ tapo LKAL čempionu ir po pereinamųjų rungtynių prieš Marijampolės „Suvalkiją“ pateko į LKL. Mažeikių komandą treniravo iki 2004 metų, 2003–2005 m. buvo Mažeikių sporto mokyklos vyriausiasis treneris. 2005 m. tapo Šiaulių „Šiaulių“ komandos vyr. treneriu ir 2006 m. su komanda iškovojo trečiąją vietą BBL ir LKL lygose.
2006–2007 m. sezonas nebebuvo toks sėkmingas: komanda užėmė tik ketvirtą vietą per LKF taurės varžybas, pirmą kartą liko ketvirta BBL turnyre, bet ekipa vėl laimėjo LKL bronzą ir pirmą kartą pateko į kitą FIBA Europos taurės turnyro etapą, tačiau ir šios pergalės nepadėjo A. Rudžiui, po sezono „Šiauliai“ pranešė, kad nebepratęs sutarties su treneriu.
2007 m. liepos 16 d. tapo Klaipėdos „Neptūno“ vyr. treneriu. 2008 m. trenerio sutartis su klubu pasibaigė ir nebuvo pratęsta.
2008 m. rugpjūčio 31 d. Aloyzas Rudys debiutavo Mažeikių „Mažeikiai“ vyriausiojo trenerio poste. 2017 m. gruodžio viduryje tapo Mažeikių klubo vyr. trenerio A. Straupio asistentu.
Horšamas
Horšamas  – miestas Jungtinėje Karalystėje, pietų Anglijoje, Vakarų Sasekso grafystėje, Aruno upės aukštupyje. Gyventojų 55,6 tūkst. (2008 m. duomenys). Miestas nutolęs 50 km pietų–pietvakarių kryptimi nuo Londono, 30 km į šiaurės vakarus nuo Braitono ir 42 km į šiaurės rytus nuo grafystės administracinio centro Čičesterio. Netoliese yra Krolio miestas.
Yra likę Horšamo pilies griuvėsių.
Istorija
Pirmą kartą Horšamas istoriškai paminėtas 947 m. Pavadinimas sietinas su arkliais. Pagal vieną iš versijų, jis galėjo kilti nuo pievos (hamm) prie Aruno upės, kur, matyt, buvo laikomi ar veisiami arkliai. Pagal kitą versiją, pavadinimas kilo nuo sodybos ar gyvenvietės (ham).
XI a. pastatyta Horšamo pilis, bet jau 1154 m. buvo apleista.
Žinoma, kad miestelyje ankstyvaisiais viduramžiais prekiauta arkliais, iki XX a. lieta geležis ir gamintos plytos, pastaruoju metu užsiimama alaus darymu.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Horšamas yra užmezgęs partnerystės ryšius:
Renavo pagrindinė mokykla
Mažeikių rajono Renavo pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vadagiuose (Mažeikių raj.), Renavo g. 35, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190174069. Steigėjas Mažeikių rajono savivaldybės taryba.
Istorija
Renavo mokyklos istorija prasideda nuo 1911 m., kai veiklą pradėjo dvimetė mokyklėlė Renavo dvare. Mokyklą lankė apie 40 mokinių nuo 7 iki 20 metų amžiaus. Pirmoji mokinių karta egzaminus laikė 1914 m. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui mokykla buvo uždaryta, 1919 m. vėl atidaryta. 1919–1949 m. mokykloje dirbo 21 pedagogas.
1949 m. mokykla perorganizuota į septynmetę, 1961 m. tapo aštuonmete, 1985 m. nepilna vidurine mokykla, 1988 m. devynmete mokykla, nuo 1993 m. pagrindinė mokykla. 1992 m. mokyklai perduotas kolūkio darželio pastatas, į kurį perkelta mokyklos biblioteka, pradinės klasės, medžio ir metalo dirbtuvės, valgykla. 1997 m. įkurtas mokyklos muziejus. 2000 m. išleista pirmoji pagrindinės mokyklos dešimtokų laida.
2017 m. mokykla uždaryta.
Baibokai (Panevėžys)
Baibokai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 10 km nuo Krekenavos.
Vatikanas
Vatikanas, oficialiai Vatikano Miesto Valstybė  – miestas-valstybė, anklavas Italijos sostinės Romos vakarinėje dalyje, ant Vatikano kalvos, popiežiaus rezidencija. Vatikanas yra mažiausia pasaulio valstybė ir pagal gyventojų skaičių, ir pagal plotą. Vatikano suverenitetas yra ne savarankiškas, o kylantis iš Šventojo Sosto suvereniteto. Vatikanas yra tik Šventojo sosto, popiežiaus rūmų ir jo aptarnaujančio personalo buvimo vieta. Užsienio šalių diplomatinės misijos akredituotos ne mieste, o prie Šventojo Sosto ir reziduoja ne Vatikane, o Romoje.
Pajieslys
Pajieslys – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 8 km į pietvakarius nuo Krakių, prie Jieslos žiočių (Šušvės kairysis intakas). Seniūnaitijos centras. Stovi medinė Pajieslio Švč. Mergelės Marijos, Liūdinčiųjų Guodėjos, bažnyčia (pastatyta 1913 m., yra 4 dailės paminklai). Veikia medicinos punktas, Krakių gimnazijos pradinio ugdymo skyrius (pagrindinė mokykla), biblioteka, paštas (LT-58029), Pajieslio ŽŪB. Šalia gyvenvietės yra Pajieslio geomorfologinis draustinis, Skinderiškio dendrologinis parkas.
Vatikanas
Šventasis Sostas yra nuolatinis Jungtinių Tautų narys – stebėtojas, 2004 m. liepos mėn. gavęs balsavimo teisę. Be to nuo 2008 m. liepos mėn. Vatikanas pradėjo nuolatinį bendradarbiavimą su Interpolu.
Pajieslys
thumb|left|250px|Pajieslio bažnyčia
Vatikanas
Vatikano pilietybę turi apie 350 žmonių. Vatikanui priklauso keliolika objektų Romoje, popiežiaus vasaros rezidencija Kastel Gandolfe (20 km nuo Romos).
Pajieslys
Etimologija
Pajieslys – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo čia pratekančio Jieslos upelio.
Istorija
1857 m. pastatyta Pajieslio bažnyčia. XX a. pradžioje minimas Pajieslio dvaras Krakių valsčiuje.
Tarybiniais metais Pajieslys buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
2020 m. prijungtas Donavos kaimas.
Vatikanas
Istorija
Senovėje ant Vatikano kalvos (mons Vaticanus) stovėjo didelis imperatoriaus Nerono cirkas. Valdant šiam imperatoriui, cirko teritorijoje buvo nukryžiuotas Šv. Petras ir netoliese palaidotas. Po kurio laiko ten buvo pastatyta bažnyčia, o praėjus maždaug 250 metų, imperatorius Konstantinas ant apaštalo kapo pastatė nuostabią baziliką. Vatikanas tapo piligrimų, traukiančių prie šv. Petro kapo, traukos centru.
Iki XIV a. popiežių rezidencija buvo ne Vatikanas, o Laterano rūmai. Po Romos imperijos žlugimo popiežiai, apeliuodami į vadinamąją „Pipino dovaną“, pasiskelbė savo „bažnytinės valstybės“ valdovais. Popiežiai palaipsniui plėtė savo valdomas teritorijas ir po kurio laiko valdė didesniąją dalį Apeninų pusiasalio. Popiežiai Vatikane įsikūrė tik po Didžiosios schizmos, grįžę iš Avinjono (1377 m.). Nuo 1377 m. kiekvienas popiežius plėtė ir gražino Vatikano kalvos statinius, stengėsi šventąją kalvą paversti garbinga Vyriausiojo Katalikų bažnyčios Tėvo būstine.
1947 m. Vatikano suverenitetas įteisintas Italijos konstitucijoje. 1984 m. naujas konkordatas tarp Šventojo sosto ir Italijos pakeitė ankstesnio susitarimo nuostatas, pagal kurias Romos katalikų religija buvo paskelbta valstybine Italijos religija.
Geografija
Vatikanas – mažiausia pagal plotą nepriklausoma valstybė pasaulyje (0,44 km²). Mikrovalstybė išsidėsčiusi ant Vatikano kalvos šiaurės rytų Romos dalyje, už kelių šimtų metrų nuo Tibro dešiniojo kranto. Vatikano ir Italijos ribos (3,2 km ilgio) beveik visur atkartoja miesto sienų, pastatytų popiežiaus apsaugai, ribas. Žemiausias Vatikano taškas yra 19 m, aukščiausias – 75 m aukštyje virš jūros lygio.
Remiantis Laterano sutartimi, tam tikri Šventojo Sosto objektai, esantys Italijos teritorijoje, tarp jų Popiežiaus Kastel Gandolfo rūmai ir didžiosios bazilikos, turi išskirtinį statusą, analogišką užsienio ambasadų statusui. Šiose patalpose, išsibarsčiusiose visoje Romoje ir Italijoje, yra įsikūrusios pagrindinės įstaigos, reikalingos Šventojo Sosto misijai vykdyti. Šias įstaigas ir Gandolfo rūmus saugo ne Italijos policija, o Vatikano gvardija. Kita vertus, šv. Petro aikštėje iki pat bazilikos laiptų saugumą ir tvarką paprastai palaiko Italijos policija.
Vatikano klimatas toks pat kaip ir Romos – Viduržemio jūros klimatas su švelniais lietumis nuo rugsėjo iki gegužės vidurio bei karštomis vasaromis nuo gegužės iki rugsėjo.
thumb|left|Vatikano miesto žemėlapis Geografinės koordinatės: 41° 54′ šiaurės platumos, 12° 27′ rytų ilgumos.
Vatikano miesto teritorijoje yra renesanso ir baroko laikotarpiu užveisti Vatikano sodai, sudarantys apie pusę šios teritorijos. Sodus puošia fontanai ir skulptūros. Sodai užima maždaug 23 ha, aukščiausias taškas − 60 m virš jūros lygio. Šiaurėje, pietuose ir vakaruose teritoriją juosia akmeninės sienos.
Pirmąkart šiose vietovėse vaismedžių ir vynuogynų sodai tęsėsi į šiaurę nuo apaštalų rūmų. 1279 m. popiežius Mikalojus III perkėlė savo rezidenciją iš Laterano rūmų atgal į Vatikaną ir aptvėrė šią teritoriją siena. Buvo užveisti vaisdmedynai (pomerium), veja (pratellum) ir sodas (viridarium).
Politinė sistema
Vatikano valstybinis statusas aptartas 1929 metų Laterano susitarimu. Santvarka – absoliutinė renkamoji monarchija (teokratija). Monarchas turi aukščiausią įstatymų leidžiamąją, vykdomąją ir teisminę galią, kartu yra Romos katalikų bažnyčios vadovas. Popiežių renka iki gyvos galvos kardinolų taryba (popiežiaus rinkimai vadinami konklava).
Vatikano religinei, politinei ir ekonominei veiklai praktiškai vadovauja Romos kurija, susidedanti iš sekretoriato, valstybės reikalų tarybos, kongregacijų (dvasinių žinybų) ir kitų tarnybų. Narius į Kuriją skiria popiežius iš kardinolų tarpo.
Nuo Vatikano, kaip valstybės, skiriasi Šventasis Sostas, kuris vadovauja Katalikų bažnyčiai visame pasaulyje. Šventasis Sostas yra Katalikų bažnyčios „centrinė vyriausybė“.
Ekonomika
thumb|left|Bankomatas su instrukcijomis lotynų kalba
Vatikane naudojami eurai su Vatikano simbolika. Šalis taip pat turi savo banką Istituto per le Opere di Religione. Šis bankas turi bankomatus su instrukcijomis lotynų kalba; tokie yra bene vieninteliai pasaulyje.
Demografija
2019 m. Vatikano mieste gyveno 453 gyventojai, nepriklausomai nuo pilietybės. Taip pat kitur gyveno 372 Vatikano piliečiai, kuriuos sudarė Šventojo Sosto diplomatai iš kitų šalių ir kardinolai, gyvenantys Romoje.
Kultūra
Visas Vatikanas laikomas kultūros paminklu. Tokie pastatai kaip Šv. Petro bazilika ar Siksto koplyčia talpina savyje pasaulinio garso menininkų kūrybą – čia kūrė Botičelis, Berninis, Mikelandželas.
Vatikano apaštališkoji biblioteka ir Vatikano muziejų kolekcijos yra ypatingos istorinės, mokslinės ir kultūrinės svarbos objektai. 1984 m. UNESCO įtraukė Vatikaną į Pasaulio paveldo sąrašą. Tai vienintelė valstybė pasaulyje, kurios visa teritorija įtraukta į šį sąrašą.
Populiariausias komandinis sportas valstybėje – futbolas. Šalyje vyksta Vatikano Miesto čempionatu vadinamas futbolo čempionatas, kuriame dalyvauja aštuonios komandos, tarp kurių yra Šveicarijos gvardijos FC Guardia, policijos bei muziejų apsaugos komandos. Vatikanas turi savo vyrų futbolo rinktinę (suburta 1985 m.) ir moterų futbolo rinktinę (suburta 2018 m.) Rinktinės nėra FIFA narės.
Kariuomenė
thumb|right|[[Popiežiaus žandarmerija|Popiežiaus žandarmerijos automobilis]]
Iki 1970 m. Vatikane buvo 4 rūšių kariuomenės:
Šveicariškoji gvardija pavaldi tiesiogiai popiežiui.
Transportas, infrastruktūra ir komunikacijos
Artimiausia metropoliteno stotis yra Romoje – Ottaviano – San Pietro – Musei Vaticani.
Miestą aptarnauja nepriklausoma, moderni telekomunikacijų sistema (Vatikano telefono tarnyba) ir paštas (Poste Vaticane), paslaugas teikti pradėjęs 1929 m. vasario 13 d. Tų pačių metų rugpjūčio 1 d. valstybė pradėjo leisti savo pašto ženklus. Už valstybės pašto ženklus atsakingas Vatikano Miesto Valstybės filatelijos ir numizmatikos biuras. Teigiama, kad miesto paštas yra „geriausias pasaulyje“ ir greitesnis nei Romos paštas.
Vatikanas taip pat turi ir valdo savo interneto domeną, kuris registruotas kaip .va. Plačiajuosčio ryšio paslauga Vatikane plačiai teikiama. Šaliai taip pat buvo suteiktas radijo ITU priešdėlis HV, kurį kartais naudoja radijo operatoriai mėgėjai.
Vatikano radijas, kurį įsteigė Guglielmo Marconi, transliuoja trumpųjų, vidutinių bangų ir FM dažniais bei internetu. Veikia trys AM radijo stotys, keturios FM bei dvi trumpųjų bangų stotys. Pagrindinės perdavimo antenos yra Italijos teritorijoje ir viršija Italijos leidžiamą aplinkosaugos lygį, dėl ko Vatikano radijas buvo patrauktas į teismą. Televizijos paslaugos teikiamos per kitą įmonę – Vatikano televizijos centrą.
L'Osservatore Romano yra daugiakalbis pusiau oficialus Šventojo Sosto laikraštis. Leidinį leidžia privati korporacija, vadovaujama katalikų pasauliečių. Kasdien leidžiamas italų kalba, kartą per savaitę – anglų, ispanų, portugalų, vokiečių ir prancūzų kalbomis, bei kartą per mėnesį – lenkiškai. Nors praneša ir oficialią informaciją, oficialūs dokumentų tekstai skelbiami Acta Apostolicae Sedis, oficialiame Šventojo Sosto leidinyje, kuriame yra Vatikano Miesto Valstybės dokumentų skiltis.
Nuo 2008 m. Vatikane aktyviai rūšiuojamos atliekos, paisoma ekologijos. Iniciatyvas tęsia Popiežius Pranciškus. Ant Pauliaus VI auditorijos salės stogo įrengtos saulės baterijos. 2019 m. liepą buvo paskelbta, kad Vatikanas uždraus naudoti ir parduoti vienkartinius plastiko gaminius, kai tik baigsis jų atsargos, anksčiau nei tai padarė Europos Sąjunga (2021 m.) Apskaičiuota, kad 50–55 % Vatikano miesto komunalinių kietųjų atliekų yra tinkamai išrūšiuojamos ir perdirbamos. Užsibrėžta pasiekti 70–75 % rūšiavimo rodiklį.
Diplomatiniai santykiai
Už Šventojo sosto diplomatinius santykius atsako Valstybės sekretoriato santykių su valstybėmis sekcija. Sekcijai vadovauja sekretorius arkivyskupas (pastaruoju metu Dominique Mamberti).
Šventasis sostas palaiko diplomatinius santykius su 174 pasaulio valstybėmis, tarp jų su ES bei Palestinos išsivadavimo organizacijos ir yra 15-kos tarptautinių organizacijų narė (tarp jų UNESCO, Tarptautinės sveikatos organizacijos, Pasaulio prekybos organizacijos, Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijos bei Jungtinių Tautų maisto ir žemės ūkio organizacijos).
Šventasis sostas – seniausias (nuo 1942 m.) Kinijos Respublikos diplomatinis sąjungininkas ir šiuo metu yra vienintelis suverenus tarptautinės teisės subjektas Europoje, formaliai pripažįstantis Taivaną.
2007 m. Šventasis sostas užmezgė diplomatinius santykius su Saudo Arabija.
Diplomatiniai santykiai su Lietuva
Santykiai tarp Lietuvos ir Vatikano užmegzti 1919 m., kai šis de facto pripažino Lietuvą. Tarpukario laikotarpiu užtruko, kol Lietuvai buvo suteikta atskira bažnytinė provincija (tik 1926 m.). Dėl tarp Vatikano ir Lenkijos 1925 m. sudaryto konkordato būta nemažai įtampos diplomatiniuose santykiuose. 1927 m. konkordatą su Vatikanu sudarė ir Lietuva. Vatikano ir Lietuvos santykiai ėmė normalizuotis 1939 m. rudenį, tačiau ir tuomet problematišku iškilo Vilniaus klausimas – Lietuva siekė išsiųsti iš Lietuvos Vilniaus prijungimui prie Lietuvos nepritarusį Vilniaus arkivyskupą Jalbrzykowskį. Lietuvai paskelbus nepriklausomybę nuo SSRS Vatikano pripažinimo sulaukta 1991 m. rugpjūčio 30 d. Netrukus atkurti diplomatiniai santykiai, o 1993 m. ir 2018 m. čia lankėsi popiežiai (Jonas Paulius II ir Pranciškus).
Kuriozai statistikoje
Dėl šalies labai mažo ploto ir nuolatinio gyventojų skaičiaus bei bažnytinės funkcijos Vatikanas pagal rodiklius 100 000 gyventojų ar pagal plotą išsiskiria iš kitų valstybių. Šalis yra vienintelė pasaulyje, kur piliečių vyrų skaičius moterų skaičių lenkia ne keliais procentais, o kelis kartus. Taip pat dėl smulkaus pobūdžio nusikaltimų prieš Vatikaną lankančius turistus vienam gyventojui tenka labai aukštas nusikalstamumo lygis. Taip pat Vatikanas pirmauja pasaulyje pagal vyno suvartojimą vienam gyventojui.
Nuorodos
Bendros nuorodos apie Vatikaną: Vatikano profilis: Vatikanas žemėlapiuose:
Satyrinė periodika
Satyrinė periodika – humoristiniai leidiniai, skirti visuomeninei kritikai. Juose spausdinami satyriniai ir humoristiniai kūriniai, kuriuose pašiepiamos socialinio, politinio, kultūrinio gyvenimo, etikos ir moralės ydos visuomenėje. Tarpukariu leistos satyrinės periodikos publikacijos pasižymi minėtų sričių aktualijų išmanymu bei intelektualia įžvalga. Satyrinių leidinių redakcijos jautėsi esančios pranašesnės už bulvarinius leidinius ir laikėsi savotiško „garbės kodekso“ – kritikavo ir smerkė tuos, kurie per spaudą suvedinėjo asmenines sąskaitas. Satyriniuose laikraščiuose ir žurnaluose dažniausiai dirbo tik keli nuolatiniai darbuotojai, todėl redakcijos nuolat ragindavo skaitytojus siųsti savo kūrybą.
Pirmieji lietuviški satyriniai leidiniai
Pirmas lietuviškas satyrinis leidinys pasirodė 1891 metais. Žurnalas (vadintas laikraščiu) „Tetutė“ Tilžėje ir Bitėnuose nereguliariai buvo leidžiamas iki 1893 metų. Gotišku ir lotynišku šriftu spausdinto leidinio išėjo trylika numerių. Žurnalo redaktorius – M. Jankus, bendradarbiavo J. Šliūpas, J. Penčiukas. „Tetutė“ kėlė Mažosios Lietuvos nacionalinio judėjimo klausimus, polemizavo su varpininkais. Iki Lietuvos valstybės sukūrimo daug lietuviškų satyrinių leidinių leista išeivių Jungtinėse Amerikos Valstijose („Ragana“, „Perkūnas“, „Pipiras“, „Tarka“ „Philadelphijos niekai“, „Laisvamanių žiedai“, „Dagis“ ir kt.). Tačiau satyrinės periodikos „aukso amžiumi“ laikytini 1918–1940 metai. Šiuo laikotarpiu leista apie keturias dešimtis satyrinių laikraščių ir žurnalų, tokius leidinius turėjo ir įvairios draugijos bei asociacijos (studentų, mokytojų draugijos ir pan.). Satyriniai lediniai labai skyrėsi savo periodiškumu, gyvavimo trukme, apimtimi bei tiražais. Nemaža tokių leidinių dalis ėjo vienerius ar kelerius metus, kai kurie išeidavo tik kartą, dažniausiai – balandžio pirmąją. Dalis satyrinių leidinių buvo savaitraščiai, kiti išeidavo kartą per dvi savaites, mėnesį, kai kurie buvo leidžiami nereguliariai. Leidinių apimtis – nuo dviejų puslapių laikraščių iki šešiolikos puslapių žurnalų. Tiražai – nuo šimto iki trijų tūkstančių egzempliorių.
Satyrinė periodika sovietinės okupacijos metais
Sovietmečiu bene vienintelis satyrinis leidinys buvo žurnalas „Šluota“. Žurnalą dar 1934 metais nelegaliai pradėjo leisti Lietuvos komunistų partijos Kauno regiono komitetas, prisidengęs revoliucinių dailininkų grupės vardu. 1940–1941 metais „Šluotą“ leido vaizdinės agitacijos ir propagandos įstaiga „Agitpropas“, o nuo 1956 metų – LKP CK leidykla. „Šluotą“ redagavo B. Motuza-Matuzevičius, B. Žekonis, S. Žukas, J. Bulota, A. Strakšys. Nemaža dalis Nepriklausomoje Lietuvoje leistų satyrinių leidinių sovietmečio pradžioje „iškeliavo“ kartu su emigrantais. Dažnai nepakeistais pavadinimais satyriniai laikraščiai ir žurnalai buvo leidžiami lietuvių išeivių stovyklose Kemptene, Diorverdene, Hanau ir kituose Vokietijos miestuose, Svelvike (Norvegija), Brukline, Čikagoje, Bostone, Niujorke (JAV), Monrealyje, Velande (Kanada), San Paule (Brazilija), Montevidėjuje (Urugvajus), Buenos Airėse (Argentina), Melburne (Australija).
Satyriniai leidiniai po 1990 m
Prasidėjus Sąjūdžiui, imta leisti ir keletas naujų, ir bandyta tęsti kai kurių tarpukariu ėjusių satyrinių laikraščių ar žurnalų leidybą. 1988 metais pasirodė „Kranklys“ (red. L. Kiauleikis, leistas iki 1992 metų), 1989 metais – „Titnagas“ (red. A. Narbutas, leistas iki 1993 metų), „Ūpas“ (red. A. Dabulskis, leistas iki 1993 metų), 1990 metais – „Bezmėnas“ (red. S. Čyvas, leistas iki 1992 metų), atgaivintas savaitraštis „Kuntaplis“ (red. Č. Valadka, leistas iki 1991 metų) ir kt. Tačiau nei vienas iš jų neišsikovojo tvirtesnių pozicijų ir nesugebėjo suburti didesnio skaitytojų rato. Išleidus po keletą ar keliolika numerių, jų leidyba nutraukta.
Mažeikių Sodų pagrindinė mokykla
Mažeikių Sodų pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Mažeikiuose, Sodų g. 16, vykdanti pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190176981.
Istorija
Mažeikių 3-oji vidurinė mokykla įkurta 1975 m. Mokykloje dirbo 42 mokytojai, mokėsi 826 mokiniai. 1977 m. mokyklą baigė pirmoji 46 abiturientų laida. 1984–1985 m. jau mokėsi 2704 mokiniai, dirbo 138 mokytojai. 1994 m. suteiktas „Sodų“ vardas. 1997 m. sukurta mokyklos vėliava, ženklas ir himnas. 2015 m. reorganizuota į pagrindinę mokykla. Iki 2017 m. veikė suaugusiųjų klasės.
KK193
KK193 – krašto kelias, jungiantis Kvėdarną ir Saugas. Kelio ilgis – 38,86 kilometro. Šiame krašto kelyje „juodųjų dėmių“ nėra.
Maršrutas
Kelias prasideda Kvėdarnoje, sankryžoje su. Eina Šilalės ir Šilutės rajonuose. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Pajūralis, Kerbedžiai, Stemplės, Švėkšna, Inkakliai. Baigiasi Saugose, sankryžoje su. Į vakarus nuo Kvėdarnos kelias kerta Jūros upę, 3 km į vakarus nuo Pajūralio – Ašvą, Švėkšnoje – Švėkšnalę, ties Inkakliais kelias Ašvą kerta dar kartą.
FK Kruoja Pakruojis
Pakruojo futbolo klubas „Kruoja“, o trumpai Pakruojo „Kruoja“ arba FK „Kruoja“– Lietuvos futbolo klubas iš Pakruojo.
Istorija
thumb|right|[[Kruoja, patvenkta ties Pakruoju.]] 1991 m. Lietuvos II lygos Vakarų zonos pirmenybėse Pakruojo sporto centro komanda „Kruojos“ pavadinimu tarp 14 komandų liko priešpaskutinė, aplenkusi tik GPK Joniškis ekipą. Ne ką geriau pakruojiškiams sekėsi ir vėlesniuose sezonuose. 1994–1995 m. sezoną po Lietuvos čempionatų sistemos pertvarkymo „Sporto centro“ komanda pradėjo IV lygoje ir užėmusi 2-ąją vietą iškovojo teisę žaisti III lygoje. Vėliau klubas blaškėsi tarp II ir III lygų.
2001 – 2015 metai
2001 m. Pakruojyje įkurtas atskiras futbolo klubas ir pavadintas į „Kruoją“. Komandai šis vardas suteiktas neatsitiktinai. Kruoja – upė šiaurės Lietuvoje, Radviliškio, Šiaulių ir Pakruojo rajono savivaldybių teritorijoje. Pagal šį dešinįjį Mūšos intaką pavadintas ir pats miestas.
Pirmosios sėkmės „Kruojos“ aistruoliams teko laukti iki 2004 m. Tais metais pakruojiškiai tapo II lygos Šiaurės zonos nugalėtojais ir iškovojo kelialapį į LFF I lygą. Debiutas buvo sėkmingas – tarp 18 komandų „Kruoja“ užėmė 10-ąją poziciją. Sėkmingai ekipai susiklostė ir 2006 bei 2007 m. pirmenybės, kuriose „Kruoja“ užėmė 4-ąsias vietas. 2008 m. pirmenybėse pakruojiškiai I lygoje užėmė tik 10-ąją vietą, tačiau po skandalo, kilusio po FBK Kaunas ir Atlantas Klaipėda pasitraukimo iš A lygos, LFF suteikė galimybę šiai ekipai debiutuoti elitiniame šalies divizione. Debiutiniame sezone „Kruoja“ liko paskutinėje, 8 vietoje, tačiau kitais metais palipėjo viena vieta aukščiau, o 2011 m. jau kovojo dėl vietų, suteikiančių teisę žaisti UEFA Europos lygoje, tačiau pirmenybes baigė 5-oji.
2015 metų vasarą FK "Kruoja" pasitraukė iš A lygos pirmenybių dėl įtarimų dalyvaujant sutartose varžybose. Kruojos dubleriai pasitraukė iš Pirmos lygos pirmenybių.
2016–2021 m.
2016 metais klubas norėjo licencijuotis LFF I-os lygos pirmenybėms, bet LFF nesuteikė licencijos. Tarp 16 klubų, kurie buvo pakviesti dalyvauti LFF I-oje lygoje, FK Kruojos nebuvo. Kartu su Šiaulių FC Kupsc subūrė bendrą komandą ir iki 2021 m. sezono pabaigos dalyvavo ŠAFF III lygos pirmenybėse kaip jungtinė FK Kruoja-Kupsc ekipa.
2022 m.
FK Kruoja atsiskyrė nuo FC Kupsc ir susijungė su Pakruojo SC. Laimėjo 2022 m. LFF III lygos Šiaulių apskrities pirmenybes.
Kuachada
thumb|right|250px|Kuachada Kuachada ( 'sutraukintas'; 🇪🇺) – ispaniškas avies pieno produktas, varškės gaminys, būdingas baskų virtuvei, populiarus šiaurinėje Ispanijoje (Baskija, Navara, Kastilija ir Leonas, La Riocha).
Gamyba
Tradiciškai daroma iš avies pieno, bet dabar pramoninu būdu ją dažnai gamina ir iš karvės pieno.
Gaminant kuachadą avies pieną pakaitina iki 40 °C ir prideda šliužo fermentų (chimozino ir pepsino mišinio). Fermentuojamas pienas įgyja jogurto konsistenciją. Kartais pieną šildo įkaitintais akmenimis ar iki raudonumo įkaitintu žarstekliu, tada kuachada įgauna ne tik būdingą švelnų avies pieno skonį, bet ir silpną rūkyto produkto aromatą.
Kuachada pateikiama atvėsinta kaip desertas, pateikiama su medumi ir graikiniais riešutais ar kartais su cukrumi. Rečiau valgoma pusryčiams su vaisiais ar medumi.
Panašūs produktai
Panašus produktas ('sutraukintas') gaminamas Brazilijoje, ypač kaimo rajonuose, kur naudojama daug tradicinių produktų receptų. Gaminamas iš sutraukinto pieno ir jogurto. Pienas (paprastai karvės ar ožkos) traukinamas įpilant rūgščių augalinės kilmės skysčių (citrinų ar kitų citrusinių vaisių sulčių, acto). Receptai įvairuoja, bet dažniausiai šis produktas saldinamas cukrumi ar vaisių sultimis.
Georgenburgas
Georgenburgas arba Jurgenburgas ( – 1343–1403 m. Vokiečių ordino pilis, stovėjusi ant Nemuno kranto prie dab. Jurbarko.
Istorija
Pilį pastatydino didysis Vokiečių ordino magistras Liudolfas Kenigas. 1381 m. žvalgyti Georgenburgo apylinkių Lietuvos didysis kunigaikštis Kęstutis pasiuntė sūnų Vytautą, o pats 1382 m. balandžio mėn. Nemunu laivais priplaukė iki Georgenburgo ir iš bombardų apšaudė pilį. Komtūras Johanas fon Meldingenas sudegino papilį, bet pilį, tris dienas lietuvių puolamą, apgynė.
1384 m. liepos 9 d. Vytautas, grįždamas iš Prūsijos, kur buvo pabėgęs pas kryžiuočius, netikėtai apgaule užėmė ir sudegino Georgenburgą, į nelaisvę paėmė vicekomtūrą Dytrichą von Grūstę ir 10 Vokiečių ordino riterių. 1387 m. kryžiuočiai pilį atstatė. 1390 m. vėl pas juos pasitraukusiam Vytautui buvo patikėtos Georgenburgo ir kitos Panemunės pilys, jį rėmę žemaičiai gavo teisę per Georgenburgą, Ragainę ir Klaipėdą vykti prekiauti į Prūsiją.
1392 m. Georgenburge Vytautas priglaudė savo sąjungininkus Joną Alšėniškį, Jurgį Narimantaitį ir kitus kunigaikščius, kuriuos įkaitais buvo davęs Vokiečių ordinui. 1392 m. Vytautas pilį paliko ir grįžo į Lietuvą. Iki 1398 m. pilyje kaip įkaitas buvo laikomas iš Marienburgo pilies perkeltas Vytauto brolis Žygimantas Kęstutaitis. 1403 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto kariuomenė Georgenburgą vėl sugriovė, pilis nebuvo atstatyta.
Kindijaus departamentas
Kindijus  – nedidelis departamentas Kolumbijos centrinėje dalyje. Administracinis centras – Armenija.
Geografija
Didžioji departamento dalis yra Centrinėje Kordiljeroje. Aukštis iki 5150 m (Kindijaus ugnikalnis). Kalnų šlaitai apaugę drėgnaisiais tropikų miškais ir bambukų sąžalynais. Upių slėniuose ir lavos suformuotose lygumose – derlingi dirvožemiai. Klimatas šiltas ir drėgnas (2500 mm per metus).
Ekonomika
Svarbiausios ūkio šakos – turizmas ir kavos auginimas.
Nuorodos
thumb|left|240px|Kavos plantacijos thumb|left|240px|La Vjechos upė
Huangdi
Huangdi (arba „Geltonasis imperatorius“, ) – vienas iš penkių legendinių Kinijos valdovų wu di, kultūrinis herojus, hanių (etninių kinų) mitinis protėvis. Tradiciniai jo valdymo metai yra 2698–2599 m. pr. m. e.
Huangdi gyveno patriarchalinių klanų laikais, buvo vienos iš stipriausių Geltonosios upės slėnio genčių vadas. Vykstant kovoms tarp skirtingų genčių dėl žemės, Huangdi subūrė armiją ir nukariavo didelę teritoriją palei Geltonąją upę. Kadangi jo gentis aukštino žemę, jam buvo duotas titulas Huangdi – „Geltonasis imperatorius“ (nuo geltonos žemės spalvos).
Huangdi laikytas aukščiausiuoju Centro valdovu (valdovus turėjo visos pasaulio šalys, įskaitant ir Centrą). Prieš juo tapdamas, Huangdi kovoje įveikė kitas keturias dievybes. Huangdi buvo labai patogu stebėti visas pasaulio šalis, nes jis turėjo keturis veidus.
Huangdi priskiriamas pagrindinių tradicinės kinų medicinos principų sukūrimas. Sakoma, kad veikalas „Nèijīng“ (内經, „Klasikinis veikalas apie mediciną“) buvo jo parašytas drauge su daktaru Či Bo. Tačiau šis veikalas ko gero buvo sudarytas tarp Džou ir Han laikotarpių.
Legendose pasakojama, kad vieni Huangdi rūmai buvę Kunlunio kalnuose.
Huangdi neretai vaizduojamas drakonu, galbūt todėl, kad gyvatė buvo jo herbas. Nukariautų priešų emblemas Huangdi įjungdavo į savo ženklą: tai paaiškintų, kodėl kinų drakonas turi gyvatės kūną, žuvies uodegą ir žvynus, elnio ragus, mitinio padaro čilinio veidą, erelio nagus bei tigro akis. Kadangi kinai Huangdi laiko savo protėviu, jie save kartais vadina „drakono palikuonimis“. Pasak legendų, ant geltono drakono Huangdi, būdamas 110 metų amžiaus, iškeliavo į dangų. Tai, kas liko iš imperatoriaus – dalis drabužių, – buvo palaidota prie Čiaošan kalno, kur kasmet penktąją ketvirto mėnulio mėnesio dieną vyksta šventė.
Taip pat pasakojama, kad jo žmona Luo Dzu išmokė kinus gaminti šilką, o jo istorikas Cang Dzie sukūrė pirmuosius rašmenis.
Huangdi – taip pat kompaso išradėjas. Jo vežime buvęs krėslas, kuris visada būdavo atsisukęs į pietus (kinų mąstyme tai yra palanki kryptis).
Zelandija
thumb|right|210px|Zelandija Danijos žemėlapyje Zelandija  – Danijai priklausanti sala. Saloje yra Danijos sostinė – Kopenhaga (dalis – gretimoje Amagerio saloje). Plotas – 7031 km². Gyvena 2,3 mln. gyventojų.
Geografija
Zelandijos – didžiausia Baltijos jūros sala bei 95 pagal dydį pasaulyje. Ji yra tarp Funeno salos ir Švedijos, kurios skiria Didysis sąsiauris.
Zelandiją su Fiuno sala jungia Didžiojo sąsiaurio tiltas, o su Švedija – Eresundo tiltas.
Zelandija susidariusi iš klinčių ir molių. Krantai žemi, vingiuoti; pietryčiuose yra Kiogės ir Faksės įlankos, šiaurėje – Isefiordas.
Būdinga kalvota aukštuma (aukštis iki 122,9 m), gausu ežerų. Dauguma teritorijos išdirbta (auginami kviečiai, cukriniai runkeliai, bulvės, plyti ganyklos), vietomis išlikę bukų ir ąžuolų miškų.
Kiti dideli miestai: Roskildė, Helsingioras.
Žeimių miškas
thumb|270px|Žeimių miškas nuo [[Mimaliai|Mimalių]]
Žeimių miškas – miškas Vidurio Lietuvoje, Jonavos rajone, Žeimių seniūnijoje; Siesikų miškų masyvo pati pietinė dalis. Prasideda už 1,3 km į šiaurės rytus nuo Žeimių. Auga liepinio ąžuolyno plačialapių miškų bendrijos. Jų medynus Žeimių miške formuoja ąžuolai, eglės, pasitaiko liepų. Miško aikštelėse ir laukymėse auga paprastasis kardelis ir žalsvažiedė blandis (miško šiaurėje).
James F. Byrnes
Džeimsas Fransis Bernsas (James Francis Byrnes) (1882 m. gegužės 2 d. – 1972 m. balandžio 9 d.) – JAV politikas.
Biografija
Per savo karjerą Dž. Bernsas dirbo Atstovų rūmuose (1911–1925 m.), JAV Senatoriumi (1931–1941 m.), teisėju JAV Aukščiausiame Teisme (1941–1942 m.), valstybės sekretoriumi (1945–1947 m.) bei Pietų Karolinos gubernatoriumi (1951–1955 m.). Jis yra vienas iš nedaugelio politikų, dirbusių visuose trijuose aukščiausiuose vyriausybės lygmenyse. Dž. Bernsas taip pat buvo artimas JAV prezidento Franklino Ruzvelto draugas bei vienas įtakingiausių amerikiečių tiek vidaus, tiek užsienio politikoje penktojo dešimtmečio viduryje.
Rattle and Hum
Rattle and Hum – pusiau studijinis, pusiau gyvo garso airių roko grupės U2 albumas, išleistas 1988 m. spalio 10 d. Dainos šiam albumai įrašytos „The Joshua Tree Tour“ koncertinio turo metu.
Antanas Janonis
Antanas Janonis (1913 m. rugpjūčio 10 d. Saločiuose, Biržų apskritis – 1995 m. kovo 27 d. Vilniuje) – Lietuvos botanikas, metodininkas, biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1946 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1955 m. biologijos mokslų kandidatas.
Ugaritas
Istorija
Ugarito griuvėsiai buvo atsitiktinai surasti 1928 m., o 1929 m. prancūzų archeologo K. Šeferio vadovaujama archeologinė ekspedicija, pradėjo čia kasinėjimo darbus, kurie tęsiasi iki šių dienų. Jau pirmais kasinėjimų metais buvo atrastos molinės dantiraščio lentelės, patvirtinančios, kad tai Ugarito miestas.
Ugaritas – vienas iš seniausių pasaulio senovės miestų: gyvenvietė čia egzistavo jau neolito amžiuje (5000 m. pr. m. e.). XXX a. pr. m. e. viduryje Ugarite apsigyveno išeiviai iš rytinės Anatolijos, o XX a. pr. m. e. pradžioje Ugaritas tapo svarbiausiu etninių amoritų, gyvenusių rytinėje Viduržemio jūros pakrantėje, miestu.
Antanas Janonis
Biografija
1948–1981 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas, 1948–1951 m. ir 1953–1955 m. šio instituto direktoriaus pavaduotojas, 1952–1981 m. Botanikos katedros vedėjas; nuo 1971 m. profesorius.
Ugaritas
Istorija
XIV a. pr. m. e. viduryje Ugaritas ir aplinkinės karalystės tapo hetitų imperijos teritorija. Manoma, kad faraonui Horemhebui buvo pavykę atsiimti Ugaritą, bet trumpam. 1274 m. pr. m. e. Ugarito armija kartu su hetitais jungtine armija kovėsi prieš Ramzio II armiją Kadešo mūšyje.
XIII a. pr. m. e. Ugaritas tapo pagrindiniu hetitų imperijos ekonominiu centru. Kai amžiaus viduryje Asirija pradėjo grasinti rytinėms hetitų sienoms, Ugaritas teikė finansinę ir karinę pagalbą imperijai. Kovojant su prasidėjusiu „Jūros tautų“ puolimu, Ugrito laivynas buvo hetitų jūros pajėgų pagrindas. Bet jūros tautų antpuoliams stiprėjant, apie 1200 m. pr. m. e., miestas buvo sunaikintas ir nebe atstatytas.
Antanas Janonis
Mokslinė veikla
Biologijos mokymo eksperimentinės metodikos pradininkas Lietuvoje. Sukūrė grupinio ir diferencijuoto biologijos mokymo modelių, biologijos dėstymo vidurinėse ir aukštosiose mokyklose metodų. Tyrė vėdryninių šeimos augalų nuodingąsias medžiagas.
Ugaritas
Istorija
thumb|right|180px|Ba'alo statula rasta Ras Šarme (Ugarite)
Ugarito kultūrinis–religinis palikimas
Ugaritas buvo pastatytas ant 20 m aukščio kalvos (dabar vadinamu – Ras Šamru), 1,2 km nuo jūros įlankos, kuri senovėje buvo vadinama „baltoji prieplauka“. Bendras miesto plotas sudarė 22 ha. Kasinėjimų metu buvo rastos, viena prieš kitą 50 m stovinčios, dvi šventyklos: Dagono ir Baalo. Tarp šių šventyklų buvo pagrindinio dvasininko namas, kuriame rasta didelė biblioteka. Karaliaus rūmuose rastas archyvas yra neįkainuojamas istorinis palikimas, kurio pagalba buvo sužinotą apie šalies socialinį ir ekonominį Kanaano regiono gyvenimą, prieš jį užkariaujant izraelitams.
Buvo rasti asmeniniai, juridiniai ir literatūriniai tekstų archyvai. Be rašytinių šaltinių buvo rasti daiktai, apibūdinantys kultūrinius ir prekybinius Ugarito ryšius. Didžiausias kultūrinis miesto pakilimas buvo pasiektas XVII–XII a. pr. m. e., kai mieste kartu su tradiciniais semitais gyveno ir huritai.
Ugarite rastos molinės dantiraščio lentelės parašytos įvairiomis kalbomis – ugaritų, šumerų, akadų (tuo metu buvusi tarptautine kalba), huritų, hetitų, egiptiečių. Taip pat platus raštų diapazonas: akadų dantiraštis, ugaritų alfabetinis dantiraštis, egiptiečių hieroglifai, hetitų hieroglifai, kipro-minojinis.
Ugaritų alfabetinis dantiraštis yra modifikuotas Mesopotamijos skiemeninis dantiraštis ir susidėjo iš 30 ženklų – 27 priebalsių ir trijų papildomų ženklų, kurie tarnavo kaip bazė trims semitų balsių „a“, „i“ ir „u“ deriniams.
Didelę reikšmę Biblijos studijoms turi ir ugaritų literatūriniai tekstai, atspindintys religinę–mitologinę („Ba'alo“, „Ba'alo ir Anato“, „Brako Nikal ir Ava“ ir kt.), bei istorinį–etninį charakterį („Kareto (karaliaus) istorija“, „Dani–Ilo (teisėjo) istorija“ ir kt.). Rasta daugybė maldų, himnų, užkeikimų ir pan. Šie tekstai – pirmieji žinomi tokio pobūdžio kūriniai šiaurės vakarų semitų dialekto zonoje ir priklauso iki bibliniam laikotarpiui. Nors pagal kalbos reikšmę ugaritų tekstai užima tarpinę vietą tarp kanaaniečių ir aramėjų, literatūriniu–stilistiniu požiūriu šie tekstai panašūs biblinei literatūrai. Istoriniam Biblijos tyrinėjimui didelę reikšmę turi ugatitų literatūra, nes prie Izraelio buvę finikiečių miestų literatūriniai tekstai neišliko.
Vikas (Škotija)
Vikas  – miestelis šiaurės rytų Škotijoje, Škotijos Aukštumose, Šiaurės jūros pakrantėje, prie Viko upės estuarijos. Keliai į Tersą, Invernesą, geležinkelio stotis prie Inverneso–Terso linijos atšakos, yra oro uostas. Verčiamasi viskio gamyba. Yra XII a. pilies liekanos, muziejus, biblioteka. Vikas žymus trumpiausia pasaulio gatve – Ebenezer Place (ilgis 2,06 m).
Klopai
Klopai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Stupurų.
253 m.
253 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Birželis
VDR futbolo varžybos 1978–1979 m.
VDR futbolo varžybos 1978–1979 m.
UTC+4:30
thumb|400px|UTC+4:30 laiko juosta: mėlyna – žiemą, oranžinė – vasarą, geltona – visus metus
UTC+4:30 – viena iš pasaulio laiko juostų, einanti keturiomis su puse valandos anksčiau už pasaulinį laiką.
UTC+4:30 laikas galioja:
Kaip standartinis laikas, visus metus
Huso horario
ATR–Rusijos karas (1632–1634)
ATR–Rusijos karas (1632–1634) (dažnai vadinamas Smolensko karu) – trečiasis karinis konfliktas tarp Abiejų Tautų Respublikos ir Rusijos carystės. Po to, kai Rusija šiek tiek atsigavo po buvusios sumaišties, Rusijos caras Michailas I pasinaudojo po karaliaus Zigmanto Vazos mirties Abiejų Tautų Respublikoje prasidėjusiu tarpuvaldžiu, sulaužė Deulino paliaubas ir pabandė atkariauti Abiejų Tautų Respublikai šiomis paliaubomis atitekusias teritorijas, o visų pirma - užimti Smolensko tvirtovę.
Priešistorė
1618 metais sudarytos Deulino paliaubos galiojo 14,5 metų, šiam terminus einant į pabaigą MDK bajorai 1632 m. birželio 20 d. susirenkę ir dar nepasibaigus taikos terminui paskelbė karą. Tokį sprendimą paskatino Zigmanto Vazos mirtis ir bekaralmetis Abiejų Tautų Respublikoje. Vykstantis Trisdešimtmetis karas Europoje leido Maskvai prisijungti anti-Habsburgiškoje (ir anti-katalikiškoje) koalicijoje, palaikant Švediją.
Karo eiga
thumb|left|250px|Smolensko apgultis [[1632-1633 m. (Wilhelmas Hondiusas)]] 1632 m. spalio 10 d. gerai pasiruošusios rusų pajėgos, kurias sudarė iki 35 000 karių, vadovaujamos vaivados Michailo Šeino patraukė Viazmos link. Per pora mėnesių Rusijos pajėgos užėmė Nevelį, Roslavlį, Starodubą, Počepą, Sebežą, Trubčevską, Suražą.
Gruodžio 5 d. Michailo Šeino pajėgos susirinko prie Smolensko ir iškart pradėjo apgultį. Netoliese ATR pusėje stovėjo apie 6 tūkst. karių, vadovaujami Smolensko vaivados LDK kariuomenės lauko raštininko Aleksandro Korvino Gonsievskio. Kovo mėnesį Maskvos pajėgos sulaukė apgulties artilerijos. Gegužės-birželio mėnesiais maskviečiai bandė pralaužti sieną ir užimti miestą šturmu, tačiau buvo atmušti.
Rugpjūčio mėnesį A. Gonsevskiui į pagalbą atvyko Lietuvos lauko etmonas Kristupas Radvila Jaunesnysis, bendros pajėgos sudarė apie 11 tūkst. karių.
1633 m. rugsėjo 4 d. prie Smolensko pasirodė paties karaliaus vadovaujamos lenkų pajėgos, kurios ėmėsi veiksmų apgulčiai nutraukti. Po keleto sunkių mūšių iki spalio 3 d. Abiejų Tautų Respublikos pajėgoms pavyko nutraukti Smolensko apgultį, o mėnesio pabaigoje - apsupti ir apsiausti rusų pajėgas. Apsiausti rusai tikėjosi, kad atvyks pastiprinimas, tačiau jo nesulaukė.
1634 m. vasario 14 d. Michailas Šeinas kapituliavo.
Taikos sutartis
1634 m. birželio mėnesį buvo sudaryta Polianovkos taikos sutartis. Iš esmės buvo paliktos ankstesnės Deulino paliaubų sąlygos, tik MDK perėjo Serpeiskas, o naujasis Lenkijos karalius Vladislovas IV atsisakė į pretenzijų į Maskvos sostą. Tačiau sutartis esminės valstybių priešpriešos nepanaikino, konfliktas atsinaujino po nepilnų poros dešimtmečių, kai 1654 m. prasidėjo ketvirtasis ATR-Maskvos karas.
Pališkiai
Pališkiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 3,5 km į pietus nuo Krakių, pietiniame Meironiškių gyvenvietės pakraštyje. Pro kaimą eina kelias. Yra fermų kompleksas.
thumb|left|250px|Pališkiai iš pietryčių
Istorija
XX a. pr. Pališkiai buvo okolica Krakių valsčiuje. Joje žemes valdė Bogušiai, Valatkos, Gedgaudai, Gintautai, Kymantai, Kolčiauskai, Kryžianavičiai, Mikučiai, Čepanaičiai, Šiškevičiai.
Dominikos Respublikos demografija
thumb|right|400px|Gyventojų kitimas 1961–2003 m. Per šį laikotarpį gyventojų skaičius padidėjo daugiau nei pustrečio karto. Grafike gyventojų skaičius yra pateikiamas tūkstančiais.
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Dominikos Respublikos demografiją.
Struktūra pagal amžių:
Gyventojų amžiaus mediana:
Gimstamumas: 19,21 gimimų/1000 gyv. per metus (2013 m. apsk.)
Mirtingumas: 4,46 mirčių/1000 gyv. per metus (2013 m. apsk.)
Metinis populiacijos prieaugis: 1,28 % (2013 m. apsk.)
Migracijos indeksas: -1,96 migrantų/1000 gyv. per metus (2013 m. apsk.) (vienas iš žemiausių rodiklių pasaulyje)
Urbanizacija:
Lyčių pasiskirstymas:
Kūdikių mirtingumas:
Vidutinė gyvenimo trukmė:
AIDS/ŽIV:
15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:
Nutukimo lygis:
5–14 m. amžiaus vaikų darbas:
Rasių pasiskirstymas:
Džuansiu
Zhuanxu (Džuansiu, 颛顼; pinyin: Zhuānxū) dar vadinamas Gao Jang (高陽 Gao Yang) – vienas iš legendinių Kinijos valdovų wudi, Huangdi vaikaitis.
Džuansiu vadovavo Ši klanui, jam migruojant į Rytus. Ten klanas stiprėjo ir plėtė įtakos zoną. Būdamas dvidešimties, Džuansiu tapo valdovu ir valdė 78 metus. Valdyti jam neva padėjusios įvairios dvasios.
Jam priskiriamas kalendoriaus unifikavimas, astrologinės, religinės reformos, patriarchato įtvirtinimas (Džuansiu nustatė tvarką, pagal kurią moterys turėjo rodyti pagarbą vyrui, būti jam paklusni) ir artimų giminių santuokų uždraudimas. Atrodo, dėl šios griežtos tvarkos įvedimo Džuansiu mituose ne visada vaizduojamas teigiamai.
Džuansiu įsakė perkirsti kelią tarp dangaus ir žemės, kad žmonės nebegalėtų keliauti į dangų, o dvasios – į žemę. Šitaip buvo atkurta tvarka ir ramybė, nes užkirstas kelias tolesnei nesantaikai tarp dievų ir žmonių. Nuo tada dvasia Džong ėmė valdyti dangų, o Li – žemę. Dangaus dvasios kartais nusileisdavo į žemę, o žmonės į dangų pakilti visai negalėjo.
Mirus Džuansiu, iš šiaurės papūtė vėjas, požemių vanduo ištryško į paviršių ir užliejo žemę. Gyvatės virto žuvimis, ir Džuansiu, prilipęs prie vienos žuvies kūno, atgijo. Viena jo kūno dalis buvo žmogiška, kita – žuviška. Ši būtybė vadinosi „žuvimi moterimi“.
Lietuviškoji Vikipedija
Lietuviškoji Vikipedija – lietuvių kalba kuriamas laisvosios interneto enciklopedijos Vikipedijos skyrius, Vikimedijos fondo projektas. Interneto enciklopedija kuriama, remiantis atvirojo turinio bei vikio  principais.
Nors ir nepriklausomo tyrimo niekas neatliko, galima spėti, jog lietuviškojoje, kaip ir angliškojoje Vikipedijoje, turinį iš esmės kuria tik 1 proc. veikliausių redaktorių-savanorių. Vikipedija yra viena iš lankomiausių svetainių Lietuvoje. Lietuviškų puslapių peržiūrų skaičius siekia apie 10 mln. per mėnesį, kitais duomenimis – 2 mln.