cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juozas Vokietaitis
Biografija
Priklausė Lietuvių mokslo draugijai, „Dainos“ draugijai, Lietuvių draugijai nukentėjusiems nuo karo šelpti, buvo vienas iš Lietuvių mokytojų sąjungos Lenkijoje ir Voroneže steigėjų. Rašė pedagoginio turinio straipsnius, kurie buvo spausdinami leidiniuose „Vilniaus žinios“, „Lietuvos ūkininkas“, „Šaltinis“, „Tėvynės sargas“, „Rytas“, „Švietimo darbas“ ir kt.
Palaidotas Kauno senosiose kapinėse. 1934 m. J. Vokietaičio kapą papuošė skulptoriaus Vinco Grybo sukurtas paminklas su užrašu „Lietuvos mokyklos kūrėjui“. Sovietmečiu kapinės ir paminklas sunaikinti, J. Vokietaičio palaikai buvo perkelti į Panemunės kapines.
Brolis Antanas Vokietaitis (1877–1950).
Sudvajų miškas
thumb|250px|Sudvajų miškas. Kelias į Sudvajus
Sudvajų miškas – miškas pietų Lietuvoje, Alytaus rajone, 2 km į pietus nuo Alytaus, Nemuno dešiniajame krante. Priklauso Alytaus miškų urėdijai, Sudvajų girininkijai. Apima 15,2 km² plotą.
Paviršius banguotas, Nemuno pakrantėje yra stačių šlaitų, griovų. Būdingi jauriniai ir velėniniai jauriniai silpnai nujaurėję smėliai bei priesmėliai. Vakarine miško riba teka Nemunas, sudaro kilpą (kitapus jos – Vidzgiris). Šiauriniu miško pakraščiu teka Alovė (su intaku Tolupe), pietiniu – Tverkta.
Medynai:
Jaunuolynai sudaro 37 % medynų, pusamžiai medžiai 40 %, pribręstantys 6 %, brandūs 17 %.
Sudvajų miške kanopinių žvėrių (briedžių, stirnų, šernų) nedaug, gausesni smulkieji žinduoliai (kiškiai, usūriniai šunys, lapės, kiaunės, barsukai). Miške gausu uogų, grybų, vaistinių augalų. Pietrytinė dalis paskelbta Sudvajų geomorfologiniu draustiniu.
Miške ir greta jo įsikūrę: Sudvajai, Gečialaukis, Balninkai, Užupiai.
Elniakampio piliakalnis
Elniakampio piliakalnis, Velniakampis, Geležiai – piliakalnis ir gyvenvietė Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje, Elniakampio miške, Sudervės seniūnija. Pasiekiamas iš plento Vaigeliškėse pasukus pro Geležių Antkalnius link Rastinėnų, Bubose pasukus į dešinę vakaruosna link Šiurmonių, pavažiavus iki staigesnio kelio posūkio į kairę ir pasukus į dešinę šiaurės kryptimi, pavažiavus 300 m iki čia esančių sodybų, nuo jų paėjus į mišką šiaurėn 450 m – yra miško 51 kvartalo šiaurės vakarų krašte.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, juosiamoje dviejų mažų bevardžių upelių slėnių. Aikštelė beveik keturkampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 65x54 m dydžio. Joje rasta brūkšniuotos ir grublėtos keramikos. Šiaurės rytų šlaite, 4 m žemiau aikštelės krašto iškastas 4 m pločio, 0,4 m gylio griovys, už kurio supiltas 24 m ilgio, 1 m aukščio nuo griovio, 8 m pločio pylimas 1 m aukščio išoriniu šlaitu. Pietvakarių šlaite, 2 m žemiau aikštelės yra 8 m pločio į vakarus per 1,5 m nuolaidėjančios terasos žymės. Šlaitai statūs, 20-24 m aukščio, viršutinėje 6 m aukščio dalyje pastatinti.
Piliakalnis apardytas arimų, apaugęs apie 1969 m. sodintomis pušimis.
Tyrimai
1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. - I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 35000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 2 195 000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Ještedo-Kozakovo kalvagūbris
Ještedo-Kozakovo kalvagūbris  – dalis Vakarų Sudetų kalnagūbrio (Čekija).
Kalvagūbris yra beveik 60 km ilgio, plotis neviršija 15 km. Šiaurės vakaruose jis prasideda dubumoje tarp kalvų Pískový vrch (547 m) (Lužicos kalnai ir Ostrý vrch (514 m) (jau Ještedo-Kozakovo kalvagūbris). Kalvų aukštis palaipsniui didėja, kol viršija 800 m virš jūros lygio, o aukščiausia viršūnė yra Ještedas (1012 m). Šis kalnas yra aukščiausias kalvagūbryje ir vienintelis, viršijęs 1000 m aukštį. Kalvagūbris tęsiasi į pietryčius. Jį kerta gilūs Mohelkos ir Jizeros slėniai. Paskutinė kalva, viršijanti 7100 m yra Kozakovas (744 m).
Kalvagūbrį daugiausia sudaro įvairūs kvarcitai, dalį jo sudaro smiltainis. Beveik visą Ještedo kalvagūbrį iki Mohelkos slėnio dengia miškai. Likusią dalį dengia skiautynas iš miškų, pievų ir dirbamų laukų. Dalį čia augančių vertingų paprastojo buko miškų saugo įkurti draustiniai. Ještedo-Kozakovo kalvagūbrio teritorija nėra ištisai saugoma, bet joje yra Ještedo ir Maloskalsko bei dar keli smulkesni draustiniai.
Vietovės tinkamos pėsčiajam ir dviračių turizmui. Žiemos sportui kraštas neypatingai tinka dėl nepatikimos sniego dangos. Slidinėjimas populiariausias apie Ještedą.
Priozerjė (Argelotai)
Priozerjė (,, nuo 1938 m. Argendorf, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Slavsko rajone, 7 km į pietryčius nuo Slavsko, nuo 2008 m. birželio 30 d. Slavsko miesto gyvenvietės kaimas.
Istorija
Skalvos žemės kaimo pavadinimas Žiezdrinė lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Lankos apskrities dvaras. 1947–2008 m. Slavsko rajono Gastelovo apylinkės kaimas.
Manometras
thumb|Membraninis manometras Manometras - prietaisas slėgiui matuoti.
Skysčio manometras
thumb|Skysčio manometro schema thumb|Skysčio manometras Skysčio manometras yra U formos vamzdelis, pripiltas skysčio. Abiejuose vamzdelio šakose skysčio lygis vienodas, kai slėgis vienoje pusėje pasikeičia, skysčio lygis vamzdelio šakose tampa ne vienodas Kuo didesnis slėgis, tuo jis skystį veikia didesne jėga ir tuo aukščiau pakyla skystis vamzdelyje. Slėgio sukurta jėga lygi pakelto skysčio svoriui.
Membraninis manometras
Membraniniame manometre slėgis išlenkia membraną, esančią tarp tūrio, kuriame matuojamas slėgis ir lyginamojo tūrio, kuriame slėgis laikomas pastoviu (pavyzdžiui, tarp garo katilo ir aplinkos oro).
Bordono prietaisas
thumb|Bordono prietaiso daviklis Bordono manometro veikimo principas yra toks: dujos pakliūna į išlenktą vamzdelį. Nuo slėgio vamzdelis truputį išsitiesia. Vamzdelio galas sujungiamas su rodykle. Kuo slėgis vamzdelyje didesnis, tuo jis labiau išsitiesia ir labiau pasuka rodyklę. Tokie manometrai gali išmatuoti slėgį iki 1000 MPa. Šį prietaisą 1849 m. užpatentavo Eugene Bordonas.
Aneroidas
thumb|Aneroido daviklis Aneroidas skirtas matuoti mažesniems slėgiams, kur išlenkto vamzdelio jautrumas nepakankamas. Jo daviklis yra kintamo tūrio dėžutė. Vienas dėžutės matmenų (pateikiama pavyzdyje aukštis) kinta priklausomai nuo slėgio. Aneroidai dažnai taikomi aukščiui virš jūros lygio matuoti pagal mažėjantį atmosferos slėgį (aviacijoje ir alpinizme).
Koronografas
Koronografas – optinis prietaisas, kuris užstoja tiesioginę šviesulio spinduliuotę ir leidžia stebėti šalia jo esančius objektus. Koronografo pavadinimas atsirado iš to, kad jis pirmiausia buvo panaudotas stebėti Saulės vainiką ne visiško užtemimo metu. Koronografo prietaise yra naudojamas neskaidrus juodas diskas, kuris užstoja šviesulio diską teleskopo reflektoriaus židinio plokštumoje. Norint sumažinti išsklaidytos atmosferos šviesos įtaka, šie stebėjimai yra vykdomi kalnuose ir kosminiuose teleskopuose. Koronografą išrado B. Lijotas (Prancūzija) 1930 m.
Antanas Vizbaras
Antanas Vizbaras (1948 m. birželio 12 d. Igarkoje, Krasnojarsko kraštas – 2018 m. liepos 11 d.) – muzikos mokytojas, chorvedys, Lietuvos ir Raseinių rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1965–1966 m. kolūkio „Žingsnis pirmyn“ bibliotekos vedėjas. 1966 m. Raseinių rajono Žaiginio kultūros namų meno vadovas. Chorvedybos pagrindus gavo 1966–1967 m. mokydamasis vienerių metų chorvedžių kursuose Vievyje (dėst. Aldona Pulauskienė). 1967–1969 m. tarnavo sovietinėje armijoje. 1969–1970 m. Verėduvos kultūros namų vadovas, 1970–1971 m. Siručių kultūros namų vadovas, 1971–1972 m. Žibulių kultūros namų vadovas. 1971–1976 m. choro dirigavimo neakivaizdiniu būdu mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. Jonas Vadauskas), įgijo muzikos mokytojo specialybę.
1972–1973 m. Viduklės kultūros namų meno vadovas, įvairių meno būrelių organizatorius. 1973–1989 m. Ariogaloje – Raseinių melioracijos statybos valdybos vyrų choro vadovas, 1989 m. Ariogalos vidurinės mokyklos muzikos mokytojas ir chorų vadovas. 1989–1990 m. Raseinių rajono Kultūros skyriaus vedėjas, 1990–1994 m. Kultūros, švietimo ir sporto skyriaus vedėjo pavaduotojas kultūros reikalams. 1994–1997 m. bedarbis, Lietuvos Respublikos Aukščiausiojo Teismo prezidiumo grąžintas į darbą. 1997–2000 m. Raseinių rajono savivaldybės Pagojukų seniūnijos seniūnas. 2003–2007 m. Raseinių rajono savivaldybės mero padėjėjas.
Sutuoktinė Danutė, vaikai Justina, Darius.
Kūrybinė veikla
Nuo 1970 m. Raseinių rajono dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas. 1979 m. Kėdainių zonos eksperimentinės dainų šventės dirigentas. 1980 m. Bauskės (Latvija) zonos dainų švenčių dirigentas, chorų sąskrydžių ir dainų švenčių Ariogaloje, Šiauliuose ir Klaipėdoje dirigentas.
1973 m. Raseinių melioracijos statybos valdyboje subūrė moterų ir vyrų vokalinius ansamblius, 1974 m. suorganizavo 50 dalyvių vyrų chorą ir iki 1989 m. jam vadovavo. Choras surengė koncertų daugelyje Lietuvos miestų bei miestelių, dainavo Vietname, Vengrijoje, Rumunijoje, Čekoslovakijoje, Latvijoje, Baltarusijoje, dalyvavo 1975 m., 1980 m. ir 1985 m. respublikinėse dainų šventėse, 1978 m. ir 1983 m. respublikiniuose moterų ir vyrų chorų sąskrydžiuose Šiauliuose, taip pat Raseinių, Jurbarko, Kėdainių rajonų ir Kauno miesto dainų šventėse; respublikiniuose konkursuose pelnė prizinių vietų. 1985 m. chorui suteiktas „Šaltinio“ vardas. Nuo 1981 m. jo iniciatyva Ariogaloje, Dubysos slėnyje rengiami vyrų chorų konkursiniai festivaliai.
Nuo 1993 m. Raseinių rajono „Dainos ir muzikos mylėtojų choro“ vadovas. Kolektyvą lanko tremtiniai, politiniai kaliniai, partizanai ir jų šeimos. Choras koncertuoja savo rajone, dainavo Jurbarke, Kelmėje, Ukmergėje, Kaune ir Vilniuje, dalyvauja Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių dainų šventėse „Leiskit į Tėvynę".
Politinių kalinių, tremtinių, partizanų klubo „Garsas“ pirmininkas.
Politinė veikla
1989 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio grupės Ariogaloje įkūrėjas, įvairių politinių ir kultūrinių organizacijų pirmininkas bei narys, daugelio kultūros ir politinių renginių rajone organizatorius. 1993 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos, 2002 m. partijos Lietuvos krikščionys demokratai Raseinių rajono skyriaus narys.
1990–1995 m. Ariogalos miesto deputatų tarybos pirmininko pavaduotojas, LR Aukščiausiosios Tarybos deputatų K. Motiekos, A. Degučio, M. Laurinkaus patikėtinis. 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m. ir 2007–2011 m. Raseinių rajono savivaldybės tarybos narys.
Įvertinimas
1981 m. apdovanotas Kultūros žymūno ženklu, o 1985 m. Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
Pranciškaus Ferdinando nužudymas
Politiniai šio pasikėsinimo motyvai buvo siekis atplėšti nuo Austrijos-Vengrijos pietines dalis ir jas prijungti prie Jugoslavijos. Šiuo nužudymu prasidėjo I pasaulinis karas – Austrija-Vengrija iš karto pareiškė ultimatumą Serbijos karalystei, šiai jį atmetus ji buvo užpulta ir pradėti kariniai veiksmai.
Vienas šios operacijos kūrėjų buvo Serbijos milicijos tarnybos vadas Dragutin Dimitrijević, jo dešinioji ranka Vojislav Tankosić ir šnipas Rade Malobabić. V. Tankosic apginklavo šešis grupės narius bombomis ir pistoletais bei juos treniravo.
Žudikai ir visi susiję su pasikėsinimu buvo suimti, teisiami ir nubausti 1914 m. spalį. Penkiems buvo skirtos mirties bausmės pakariant, vienam skirta kalėti iki gyvos galvos, dar trys nusikaltėliai buvo nuteisti 20 metų kalėjimui, kiti – nuo 10 iki 16 metų. Gavrilas Principas, nušovęs Erchercogą su žmona, buvo nubaustas maksimalia 20 metų kalėjimo bausme (nes neturėjo 20 metų ir negalėjo būti nubaustas mirties bausme).
Nužudymo eiga
1914 m. birželio 28 d. Pranciškus Ferdinandas su žmona Sofi traukiniu atvyko į Sarajevą. Saugumo pajėgos buvo ribotos – tą dieną mieste buvo tik 60 milicininkų, skirtų saugumo užtikrinimui. P. Ferdinando kortežas važiavo į ligoninės atidarymą. Vienoje pagrindinių maršruto gatvių buvo išsidėstę 6 Jaunosios Bosnijos grupės nariai, kiekvienas jų pasiruošęs pasikėsinimui. Pirmi du nusikaltėliai neatliko jokių veiksmų, sutrukdžius kitoms aplinkybėms. Trečiasis buvo 19-metis studentas Nedeljko Čabrinović, kuris privažiavus kortežui metė bombą. Dėl uždelsto bombos sprogimo ji nepataikė į Erchercogo automobilį ir sprogo už jo. Po bombos sprogimo likę keturi nusikaltėliai neturėjo progos suveikti. N. Čabrinovi, stengdamasis nebūti suimtas, prarijo cianido piliulę ir nušoko nuo tilto į Miliackos upę. Kadangi ji buvo vos 10 cm gylio, o cianidas nesuveikė tinkamai, studentas buvo greitai suimtas.
Nepaisant dienos įvykių P. Ferdinandas nusprendė nuvažiuoti į ligoninę ir aplankyti sužeistuosius nuo bombos sprogimo. Šį kartą buvo nuspręsta važiuoti tiesiu keliu iki ligoninės, tačiau tai buvo pamiršta paminėti automobilio vairuotojui. Jis suklydo ir pasuko link miesto centro. Siekiant tai ištaisyti vairuotojas bandė staigiai stabdyti ir apsisukti, tačiau automobilis greitai užgeso. Visai netoli įvykio vietos laukė Gavrilas Principas. Jis pamatė, kad automobilis sustojo, greitai pribėgo ir iš 1,5 m atstumo iššovė 2 šūvius. Abu jie buvo taiklūs – vienas pataikė į Sofi pilvą, kitas į P. Ferdinando kaklą. Abu mirė apie 11 val. ryto.
Iš karto po to G. Principas bandė nusinuodyti ir nusišauti, tačiau milicijos pareigūnai spėjo jį suimti. G. Principas teisme gavo 20 metų kalėjimo bausmę. Kalėjime jis užsikrėtė tuberkulioze, nuo jos ir mirė 1918 m. balandžio 28 d. – praėjus beveik 4 metams po įvykdyto nužudymo.
414 m. pr. m. e.
'''414 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Nangarharo provincija
Nangarharo provincija  – provincija Afganistano rytinėje dalyje, turi sieną su Pakistanu. Tai 25-a pagal plotą ir 5-a pagal gyventojų skaičių šalies provincija. Administracinis centras – Džalalabadas.
Geografija
Provincija kalnuota, Hindukušo gūbriai kaitaliojasi su giliais slėniais. Čia prasideda strategiškai svarbi Chaibero perėja, vedanti į Indo–Gangos lygumą. Svarbiausios upės – Kabulas ir Konaras.
Kraštas garsėja opiumo produkcija, pasienis su Pakistanu realiai nekontroliuojamas.
Gyventojai
Nangarhare gyvena daugiausia įvairūs puštūnų klanai. Yra tadžikų, pašajų, arabų. Praktiškai visi gyventojai yra musulmonai sunitai.
Administracinis suskirstymas
thumb|220px|Nangarharo rajonai
Svarbiausios gyvenvietės:
Priešlėktuvinės apsaugos rinktinė
Priešlėktuvinės apsaugos rinktinė – Lietuvos kariuomenės karinis dalinys, veikęs 1935–1940 m. Pradėtas steigti 1935 m. liepos mėnesį Kaune, Aukštojoje Panemunėje.
Istorija
1934 m. pradėjus kariuomenės reformą, susirūpinta ir priešlėktuvinės apsaugos tobulinimu. 1935 m. nuspręsta suformuoti Priešlėktuvinės apsaugos rinktinę. Pagrindinis rinktinės uždavinys – Kauno miesto ir svarbiausių Lietuvos kariuomenės objektų (Linkaičių artilerijos dirbtuvių, Tryškių ginklų sandėlių, o nuo 1940 m. pr. ir Vilniaus miesto) apsauga nuo priešo aviacijos galimo puolimo.
Rinktinę sudarė: Rinktinėje tarnavo apie 600 karių.
Komorų geografija
thumb|240px|Komorų salų (su Majotu) topografinis žemėlapis Komorų geografija – Komorų valstybės geografinių sąlygų aprašymas.
Priešlėktuvinės apsaugos rinktinė
Istorija
Ji buvo apginkluota: 1939 m. spalį rinktinei atiteko dalis internuotos Lenkijos kariuomenės turto. Rinktinė buvo vienintelis visiškai motorizuotas Lietuvos kariuomenės dalinys.
Komorų geografija
thumb|left|180px|Komorų geografinė padėtis thumb|240px|Mohelio salos pakrantė thumb|240px|Kartalos ugnikalnio krateris thumb|240px|Sukultūrintas Gran Komoro kraštovaizdis thumb|240px|Koralų rifų gyvūnija
Priešlėktuvinės apsaugos rinktinė
Istorija
Prasidėjus sovietinei okupacijai 1940 m. rugpjūčio 30 d. rinktinė pertvarkyta į 29-ojo teritorinio šaulių korpuso šaulių divizijų zenitinės artilerijos divizionus.
Komorų geografija
Padėtis
Komorai – tai trys salos Indijos vandenyne, Mozambiko sąsiauryje, 290 km į pietryčius nuo pietrytinių Afrikos krantų, tarp Mozambiko bei Madagaskaro. Sudaro Gran Komoro, Mohelio ir Anžuano salos. Ketvirtoji Komorų salyno sala (pati pietrytinė) Majotas pavaldi Prancūzijai, tačiau Komorai į ją reiškia pretenzijas. Tai 179 pagal plotą valstybė pasaulyje ir viena mažiausių Afrikoje.
Kranto linijos ilgis – 340 km. Krantai daugiausia lygūs, smėlėti, tačiau vietomis į jūrą išeina lavos laukai ir erudavosios vulkaninės uolienos. Salas juosia koralų rifai. Salose nėra didesnių įlankų, todėl laivams prisišvartuoti sudėtinga. Šalia Komorų savo kelią pradeda šiltoji Adatos, šaltoji Somalio, bei baigia šiltoji Pietų Pasatų srovės.
Paviršius
Komorų salos vulkaninės, visų jų paviršiuje vyrauja veikiančių arba užgesusių ugnikalnių sudaryti vulkaniniai masyvai. Aukščiausias toks masyvas – 2361 m aukščio veikiantis Kartalos ugnikalnis, iškilęs Gran Komoro centrinėje dalyje. Vakarinėje jo papėdėje įsikūrusi šalies sostinė Moronis. Į šiaurę nuo Kartalos tęsiasi ~600 m aukščio uolinga plynaukštė. Mohelio sala iškyla iki 790 m, o vyraujantis salos aukštis – 300 m. Slėniai čia derlingi, kalnų šlaitai apaugę miškais. Anžuano sala iškyla iki 1580 m (Ntingi masyvas) – dirvožemiai joje derlingi, bet smarkiai paveikti erozijos.
Klimatas
Komorų klimatas jūrinis tropinis. Ryškūs du laikotarpiai: vėsesnis ir sausesnis nuo gegužės iki spalio bei karštesnis ir drėgnesnis nuo lapkričio iki balandžio. Lapkritį Komorus užgriūna vasaros musonas (vadinamas „kaškazi“) – oras įkaista iki 33–36 °C, o daugiausia lyja sausį. Sausuoju laikotarpiu oro temperatūra sumažėja iki 27–29 °C. Iš viso per metus iškrenta 1100–2900 mm kritulių (daugiausia jų tenka šiaurės rytinėmis salų pakrantėms). Vasarą būna tropinių ciklonų.
Hidrografija
Kadangi lietaus vanduo susigeria į akytas vulkanines uolienas, trūksta gėlo vandens. Tradiciškai jis kaupiamas rezervuaruose. Be to, pakrantėse vietomis trykšta šaltiniai. Mažų upelių yra tik Anžuano saloje.
Gyvoji gamta
Miškai dengia tik 1,4 % Komorų teritorijos, beveik visa žemė (84,4 %) naudojama žemės ūkio reikmėms (2018 m.). Pakrantėse vietomis veši mangrovės, auga kokospalmių giraitės, mangų ir bananų plantacijos. 400–1800 m aukštyje pasitaiko atogrąžų miškų (auga madagaskarinė kaja, afrikinis alyvmedis, afrikinė vyšnia, paprastasis partvis). Aukščiau – viržynai, kerpės, iškirstose vietose – pievos.
Komoruose yra 3 Ramsaro konvencijos saugomos vietovės, 2010 m. įsteigti 6 jūriniai ir sausumos nacionaliniai parkai (didžiausi – Mohelio, Kartalos).
Pagrindinės ekologinės problemos: miškų kirtimas, dėl netinkamo žemės ūkio paplitusi dirvožemio erozija, dėl išplauto į jūrą dirvožemio nykstanti koralų rifų biologinė įvairovė.
Rokų apylinkė
Rokų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje, į pietus nuo Kauno.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Aukštosios Panemunės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Panemunės rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. prijungta prie Rokelių apylinkės. Atkurta 1963 m. sausio 12 d. iš Girininkų apylinkės ir dalies Rokelių apylinkės.
Barbarų biuras
Kai kurie autoriai, pvz., Michael Antonucci, teigė, kad tai buvo savotiška imperijos žvalgybos tarnyba, tačiau tokių įrodymų nėra.
415 m. pr. m. e.
'''415 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Piktoji ūmėdė
Piktoji ūmėdė (Russula emetica) – ūmėdžių (Russula) genties grybų rūšis.
Auga liepos–rugsėjo mėnesiais spygliuočių, rečiau lapuočių miškuose. Dėl kartaus skonio maistui nerekomenduojama.
Paola Núñez
Paola Núñez (g. 1979 m. balandžio 19 d., Tichuana, Žemutinė Kalifornija) – Meksikos aktorė.
KTP Kotka
Kotkan Työväen Palloilijat (trumpiau KTP Kotka, Kotkos KTP) – Suomijos futbolo klubas iš Kotkos.
Hakol Over Habibi
240px|miniatiūra|Hakol Over Habibi
Paola Núñez
Karjerą pradėjo 1991 m. teatre. 1995 m. nusifilmavo pirmoje savo telenovelėje. Vėliau jai buvo pasiūlyta vaidinti Barbarą telenovelėje „Asmens sargybinis“, po ko sulaukė daug pasiūlymų vaidinti įvairiose telenovelėse. 2007 m. P. Núñez pozavo žurnalo „GQ“ viršeliui.
Hakol Over Habibi
„Hakol Over Habibi“  – Izraelio muzikos grupė, gyvavusi 1975–2002 metais. Grupę sudarė Shlomit Aharon, Kikki Rothstein, Yuval Dor ir Ami Mendelman.
KTP Kotka
Klubo krepšinio komanda 6 kartus tapo šalies čempionais, 9 kartus laimėjo taurę.
Hakol Over Habibi
1981 metais grupė su pop stiliaus daina „Halayla“ laimėjo šalies nacionalinį finalą ir buvo išrinkti atstovauti Izraeliui 1981 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse. Atstovai surinkę 56 taškus, užėmė septintą vietą.
Grupė buvo populiariausia devintajame dešimtmetyje, išleido keletą hebrajų pop ir šlagerio muzikos stiliaus albumų.
KTP Kotka
Istorija
Iki 2000 m. buvo stipriausia miesto komanda, tačiau vėliau pozicijas užleido ankstesnei savo dublerių komandai, kuri tapo savarankišku klubu FC KooTeePee.
Klubui grėsė bankrotas.
Virginijus Kinčinaitis
Virginijus Kinčinaitis (g. 1965 m. kovo 24 d. Šiauliuose) – Lietuvos dailės teoretikas, kritikas.
Biografija
1990 m. Vilniaus dailės akademijoje baigė menotyrą. 1991–1993 m. Šiaulių vaikų dailės mokyklos, 1993–1994 m. Šiaulių muzikos konservatorijos dėstytojas, 1995–1996 m. Vilniaus dailės akademijos menotyros katedros asistentas, nuo 1999 m. Šiaulių universiteto Filosofijos katedros asistentas, nuo 2000 m. lektorius.
Nuo 1992 m. iki dabar Šiaulių dailės galerijos direktoriaus pavaduotojas kultūrinei veiklai.
Mokslinė veikla
Tyrinėja postmoderniąją dailę, vizualinę kultūrą, analizuoja ją plačiame šiuolaikinės kultūrologijos ir filosofijos kontekste. Gilinasi į XX a. pab. – XXI a. pr. Lietuvos vaizduojamojo meno raidą, siekia įtvirtinti jo postmodernią interpretaciją.
Parodų, meninių projektų kuratorius ir dalyvis (Vizualinio meno ir muzikos projektas „Zuwys“, su Pauliumi Arlausku, 1994–1998 m., Medijos meno festivalis „Enter“, nuo 2002 m., Šiuolaikinio meno festivalis „Virus“). Nuo 2003 m. Lietuvos radijo teminių radijo („Regimybės“ 2005 m.), televizijos „Splius“ meno ir kultūros laidų „ArtStudija“ autorius.
2004 m. tapo Tarptautinės dailės kritikų asociacijos (AICA) nariu. 2005 m. tapo Lietuvos dailininkų sąjungos nariu.
Parodos ir meniniai projektai
Svarbiausi įgyvendinti kūrybiniai - meniniai projektai 2010 - 2019 m.
Ekspertinė ir kita taikomoji mokslinė veikla
Spauda apie Virginijų Kinčinaitį
Baljestos salos
thumb|250px|Jūrinių žinduolių gulykla Baljestos salose
Baljestos salos  – mažų uolingų salelių grupė Ramiajame vandenyne, šalia Peru krantų, prie Pisko miesto. Plotas 0,12 km². Pagrindinės salos: Šiaurės, Pietų ir Centrinė Baljesta. Salos priklauso Parakaso nacionaliniam rezervatui.
Baljesos salos – svarbus jūrų faunos prieglobstis. Čia peri gausios paukščių kolonijos (kormoranai, žuvėdros, pelikanai, padūkėliai), jūrų liūtų gulyklos. Salas kartais aplanko pingvinai.
Salos – taip pat ir svarbus turistinis objektas. Turistai valtimis gabenami prie salų, kur gali stebėti paukščius, jūrų liūtus. Be to, nuo Baljestos salų atsiveria puikus vaizdas į Parakaso kandeliabrą.
Osovos piliakalnis
Osovos piliakalnis – moreninė kalva šiaurės rytų Lenkijoje: Palenkės vaivadijos Seinų apskrities Suvalkų valsčiuje, prie Osovos kaimo. Lenkų archeologo Jano Jaskanio vaovaujama ekspedicija 1956 m. nustatė, kad piliakalnyje esančiose vad. Pagonių kapinėse III-V m. e. amžiuose čia buvo laidojami jotvingiai. Mirusiuosius laidojo iš akmenų krautuose pilkapiuose. Rasti metaliniai ginklai ir kt. gaminiai. Netoliese plyti Akmenio ežeras.
Vyriausioji karinio jūrų laivyno vadovybė (vermachtas)
thumb|Vėliava 1935–1939 m. thumb|Vėliava 1943–1945 m. Vyriausioji karinio jūrų laivyno vadovybė  – Vokietijos Antrojo pasaulinio karo laikų (iki 1945 m. gegužės mėn.) ginkluotųjų pajėgų (vermachto) dalies Karinio jūrų laivyno vyriausioji vadovybė (generalinis štabas).
Istorija
Suformuota 1935 m. birželio 1 d., reorganizavus ankstesnę karinio jūrų laivyno vadovybę.
Pirmojo pasaulinio karo laikais Vokietijos imperijoje kariniam jūrų laivynui vadovavo Vokietijos imperinio karinio jūrų laivyno kabinetas.
Vadai
Karo laivyno vadai :
Gargždų krašto muziejus
Gargždų krašto muziejus – krašto muziejus Lietuvoje, Klaipėdos rajono savivaldybėje, Gargžduose. Įkurtas 2005 m. kovo 3 d. Muziejaus adresas: Sodo g. 5.
Muziejus kaupia, saugo, tiria, konservuoja, eksponuoja bei populiarina Klaipėdos rajono istoriją ir kultūrą atspindinčias dvasines bei materialines vertybes. Muziejuje pristatoma miesto ir regiono istorija, meninės parodos, vykdomi edukaciniai užsiėmimai.
Istorija
thumb|233x233px|Sodo gatvės 5 – asis pastatas prieš rekonstrukciją. XXa. VII–VIII deš.|left Gargždų krašto muziejus įsikūręs istorinėje miesto vietoje – XIX a. siekiančioje dvarvietėje.
Volpolo sala
thumb|right|250px|Palydovinė nuotrauka
Gargždų krašto muziejus
Istorija
Būtent šioje Minijos upės slėnio teritorijoje iki XX a. III deš. buvo įsikūręs Gargždų dvaro ansamblis, menantis Žemaitijos grafų Rönne giminę, su vertinga dvaro biblioteka ir vietiniu kultūros židiniu. Šalia šlamėjo iki šių dienų išlikęs senasis dvaro parkas. Dešiniojoje Sodo gatvės pusėje buvusius sklypus IV deš. atvykęs čia dirbti įsigijo tuometis pašto viršininkas Juozas Triušys. Pastatas, kuriame šiandien įsikūręs Gargždų krašto muziejus, pradėtas statyti kaip gyvenamasis namas 1938 m. pašto viršininko tėvo. Tačiau II pasaulinis karas ir tremtis planus pakeitė. Sovietmečiu pastatas nacionalizuotas. Jame buvo įkurtas vaikų darželis, vėliau, nuo 1965 m. iki Lietuvos valstybės nepriklausomybės atkūrimo čia veikė Gargždų vaikų muzikos mokykla. Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę keliskart keitėsi pastato šeimininkai. 1991 m. jį nusipirko Lietuvos demokratinė darbo partija. 1993 m. jis grąžintas teisėtiems savininkams – Juozo Triušio palikuoniams. Šie pastatą pardavė valstybei, keletą metų čia veikė Lietuvos draudimo bendrovė.
Volpolo sala
Volpolo sala  – nedidelė sala Koralų jūroje, Naujosios Kaledonijos valdoje, yra Ištikimybės salų grupės pačiuose pietryčiuose, 180 km nuo Naujosios Kaledonijos salos. Ilgis iš šiaurės į pietus 4 km, plotis tarp 0,5 ir 1 km. Volpolo sala užima 2 km². Sala koralinės kilmės, iškelta į viršų, todėl krantai skardingi. Gėlo vandens telkinių nėra. Apaugusi daugiausia krūmokšniais.
Gargždų krašto muziejus
Fondai
2015-12-31 duomenimis muziejaus eksponatų skaičius – 10373.
Muziejaus rinkiniai skirstomi į: Seniausi turimi eksponatai – akmens ir geležies amžiaus (akmeniniai grūstuvai – trintuvai, dirbinys odai minkštinti), vertingiausi – XVII a. Prūsijos kunigaikštystės pinigas – solidas, XIX a. knygos, pinigai, XX a. leidiniai, dokumentai.
Volpolo sala
Volpolo sala administraciškai priklauso Pušų salos komunai. Sala negyvenama, lankoma tik gamtininkų ekspedicijų.
Salą 1794 m. atrado britų jūrininkas Butler ir pavadino pagal savo laivą Walpole.
Deivoniškiai (Kalvarija)
Deivoniškiai – kaimas Kalvarijos savivaldybėje, 6 km nuo Tarprubežių. Deivoniškiai garsėja stebuklingu laikomu šaltiniu. Šalia jo pastatyta Deivoniškių koplyčia.
Debiutantai (2003 filmas)
Debiutantai – Čilės režisieriaus Andres Waissbluth sukurtas veiksmo filmas. Šalis buvo pristačiusi jį kandidatu Oskaro nominacijai geriausio filmo užsienio kalba kategorijoje, tačiau tarp 5 finalininkų juosta nepateko.
Deivoniškiai (Kalvarija)
miniatiūra|left|180px|Paminklas žuvusiems krašto partizanams
Debiutantai (2003 filmas)
Turinys
Du broliai Silvijus ir Viktoras iš nedidelio miestelio atvyksta į sostinę Santjagą, kad atšvęstų jaunėlio Viktoro 17-ąjį gimtadienį. Čia vyresnysis sulaukia klubo savininko ir narkotikų verslą valdančio dono Paskualio dėmesio ir pasiūlymo jam dirbti. Klube abu broliai pastebi ir įsimyli šokėją Graciją – dono Paskualio meilužę, svajojančią tapti dainininke, tačiau akivaizdu, kad tokia situacija negali gerai baigtis. Filmas pasakoja istoriją iš trijų atskirų perspektyvų: atskirai kiekvieno brolio ir galiausiai – Gracijos.
Nukleobazė
Nukleobazės (heterociklinės bazės) – tai nukleorūgščių sudėtinės dalys, kurioms tarpusavyje kontaktuojant per vandenilinius ryšius suformuojama nukleorūgščių antrinė struktūra. Pagrindinės nukleobazės yra citozinas (C), guaninas (G), adeninas (A), timinas (T) (DNR) ir uracilas (U) (RNR). Adeninas sąveikauja su timinu (DNR) sudarydami du vandenilinius ryšius, o guaninas su citozinu – tris.
Adeninas ir guaninas dėl savo struktūros, kurią sudaro du žiedai, vadinami purinais, o citozinas, timinas ir uracilas – pirimidinais.
Darinys, kuriame nukleobazė yra kovalentiškai prijungta prie ribozės ar deoksiribozės 1' anglies atomo, vadinamas nukleozidu, o prie nukleozido per ribozės ar deoksiribozės 5' anglies atomą prijungus fosfato rūgšties liekaną, gausime nukleotidą.
416 m. pr. m. e.
'''416 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Parakaso kandeliabras
thumb|250px|Parakaso kandeliabras
Parakaso kandeliabras  – garsus geoglifas, išraižytas Peru, Ikos departamente, Parakaso pusiasalio dykumoje, netoli Pisko miesto, Ramiojo vandenyno pakrantėje.
Ilgis 180 m, plotis 70 m, geoglifo gylis 50 cm. Vaizduojamas objektas primena žvakidę arba geometrizuotą augalą su pumpurais. Kilmė nežinoma. Siejamas su netoliese esančiomis Naskos linijomis, arba anksčiau gyvavusia Parakaso kultūra. Pagal kitas hipotezes kandeliabras nubraižytas Chosė de San Martino nurodymu kaip masonų simbolis arba jūreivių – kaip navigacinis ženklas.
FK Nioman (moterys)
Gardino futbolo klubas „Nioman“ (Nemunas)  – Baltarusijos futbolo klubas iš Gardino. Moterų komanda dalyvauja elito diviziono, aukščiausios lygos pirmenybėse.
Istorija
2017 m. suburta morerš futbolo ekipa Gardine, kuri pavadinta „Nioman“.
2018 m. moterų komanda dalyvavo Gudijos moterų Vyša lygoje. Užėmė penktą vietą.
2019 ir 2020 m. iškovojo čempionato bronzos medalius.
Sezonai
Šaltinis:
Sudėtis
Atnaujinta; 2018 m. spalio 31 d.
Kretingos Jurgio Pabrėžos universitetinė gimnazija
Istorija
1991–1992 m. įvestos tiksliųjų ir humanitarinių mokslų klasės.
1993 m. mokyklai suteikiama teisė atidaryti pirmąsias humanitarinio ir realinio profilio gimnazijos klases.
1997 m. gegužės 30 d. Kretingos rajono savivaldybės taryba nusprendė nuo 1997 m. rugsėjo 1 d. J. Pabrėžos vidurinę mokyklą reorganizuoti į gimnaziją ir vadinti ją Kretingos Jurgio Pabrėžos gimnazija.
2012–2013 mokslo metais gimnazija buvo iki galo išgryninta ir nuo tų metų tapo tapo keturmete gimnazija, turinčia 1–4 gimnazijos klases (9–12 klasės).
2013 m. balandžio 19 d. įvyko iškilmingas susirinkimas – gimnazija ir Vilniaus Gedimino technikos universitetas, Kauno technologijos universitetas, Vytauto Didžiojo universitetas, Klaipėdos universitetas, Šiaulių universitetas, LCC tarptautinis universitetas, Lietuvos edukologijos universitetas, Aleksandro Stulginskio universitetas, Klaipėdos valstybinė kolegija ir Lietuvos sveikatos mokslų universitetas pasirašė bendradarbiavimo sutartį ir kreipimąsi į Kretingos rajono savivaldybę dėl gimnazijos pavadinimo keitimo į „Kretingos Jurgio Pabrėžos universitetinė gimnazija“ nuo 2013 m. rugsėjo 1 d.
2013 m. gegužės 30 d. Kretingos rajono savivaldybės tarybos posėdyje vienbalsiai pritarta, kad gimnazija nuo 2013 m. rugsėjo 1-osios būtų vadinama Kretingos Jurgio Pabrėžos universitetine gimnazija.
2013 m. spalio 7 d. pasirašyta sutartis su dar viena aukštojo mokslo įstaiga - Mykolo Romerio universitetu.
2013 m. lapkričio 8 d. vyko Lietuvos moksleivių sąjungos (LMS) organizuota paroda "STUDIJOS'13", kurios metu gimnazija pasirašė bendradarbiavimo sutartį su Socialinių mokslų kolegija.
2016 m. gruodžio 16 d. pasirašyta bendradarbiavimo sutartis su ISM Vadybos ir ekonomikos universitetu.
Aleksandro Selkirko sala
thumb|200px|1918 m. salos žemėlapis
Aleksandro Selkirko sala, seniau Mas Afuera (Isla Más Afuera) – sala Chuano Fernandeso salyne Ramiajame vandenyne (Čilė, Valparaiso regionas). Nutolusi 181 km į vakarus nuo Robinzono Kruzo salos.
Sala yra 11 km ilgio (iš šiaurės į pietus), 6 km pločio ir užima 44,6 km². Paviršius kalnuotas, čia yra aukščiausia viso salyno vieta – Los Inosenteso kalnas (Cerro de Los Inocentes, 1329 m). Krantus sudaro aukšti (iki 1 km aukščio) ir statūs klifai. Gilios griovos ir tarpekliai raižo kalnagūbrius. Kalnuose veši tankūs nedidelių medžių, krūmokšnių ir paparčių miškai, o pakrantėse – aukštažolės pievos. Saloje gyvena endeminis ir labai retas krosninių šeimos paukštis Mas Afueros rajaditas (Aphrastura masafuerae).
thumb|left|240px|Salos kraštovaizdis
Salą atrado ispanų jūrininkas Chuanas Fernandesas. Čia slapstydavosi piratai, vėliau rytinėje pakrantėje įkurta kalinių tremties vieta. 1909–1930 m. veikė gyvenvietė, kurioje gyveno 190–160 kalinių. 1966 m. pervadinta Aleksandro Selkirko, tremtyje gyvenusio Robinzono Kruzo saloje, garbei. Saloje yra nedidelė Rada La Kolonijos gyvenvietė (CONAF skyrius, gyvena žvejai) – joje 2012 m. surašyti 57 gyventojai.
Patekla
Patekla – upė Žematijoje, Telšių rajone; Virvytės kairysis intakas. Prasideda 4 km į šiaurę nuo Telšių, prie Kalnėnų kaimo. Aukštupyje vadinama Tausalu. Prateka Tausalo ežerą, vėliau teka į pietus. Nuo santakos su Mastupiu pasuka į rytus ir yra vadinama Patekla. Įteka į Virvytę 46 km nuo jos žiočių, 7 km į pietvakarius nuo Tryškių, ties Sviraičiais.
Intakai:
Vidutinis upės nuolydis – 113 cm/km. Patekla 5 km nuo žiočių yra patvenkta, sudarytas 73 ha Ubiškės tvenkinys. Didesnės gyvenvietės prie Tausalo/Pateklos: Pieliai, Eigirdžiai, Gintaučiai, Kiršiai, Pateklėnai, Ubiškė.
Pavadinimas
Upėvardžio Patekla kilmės ir daryba ne visai aiški. Matyt, sudaro priešdėlis pa- ir šaknis tek- („tekėti“); plg. pateklė („paupys“), patekliui („pasroviui“). Pavadinimas Tausalas siejamas su tausytis („vėjui rimti, tilti“), („sunkiai alsuoti“),  („ramiai“),  („būti nurimusiam, ilsėtis“),  („tyliai“).
Duo Datz
200px|miniatiūra|Orna Datz
Duetas geriausiai žinomas dėl dalyvavimo 1991 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse. Atlikę dainą „Kan“ atlikėjai surinko 139 taškus ir užėmė trečią vietą, nusileidę tik Švedijos ir Prancūzijos atstovėms, kurios abi surinko po 146 taškus. Duetas 1987 m. bandė patekti į „Euroviziją“, tačiau atrankos konkurse Kdam su daina „Kupidon“ finale užėmė ketvirtą vietą.
Danijos žalieji
Danijos žalieji – pieninių galvijų veislė, išvesta vietinius žemaūgius, gilaus liemens, blogo eksterjero Fiūno, Zelandijos, Lolando ir kitų Danijos salų galvijus kryžminant su angelnais ir Šiaurės Šlezvigo galvijais.
Savybės
Danijos žalieji galvijai žali arba tamsiai žali, buliai šiek tiek tamsesni. Pasitaiko gyvulių su baltomis dėmėmis ant pilvo ir tešmens. Nosies veidrodėlis pilkas. Liemuo ilgas, gilus; kojos neilgos; skeletas plonas; krūtinė gili ir pakankamai plati, su gerokai išsivysčiusiu krūtinkauliu; nugara ilga; juosmuo platus; kryžmuo platus, ilgas. Raumenys išsivystę neblogai. Tešmuo didelis, taisyklingos formos; speniai ilgoki – 8–10 cm.
Karvės sveria 600–650 kg, buliai – 1000–1300 kg, vidutinis aukštis ties ketera – atitinkamai 132 ir 148 cm. Tik ką atsivestas veršelis sveria 39–40 kg. Iš karvės primelžiama po 6000–6500 kg 4,2 % riebumo pieno.
Šios veislės galvijai greitai auga: 12 mėn. buliukai sveria 420 kg, o 15 mėn. – 500 kg. Nupenėtų buliukų skerdienos išeiga – 53–56 %.
417 m. pr. m. e.
'''417 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Danijos žalieji
Savybės
Danijos žalieji galvijai buvo panaudoti išvedant daugelį žalųjų galvijų veislių, taip pat ir Lietuvos. Per paskutinį dešimtmetį jų populiarumas sumažėjo dėl dažnos leukozės. Lietuvoje grynaveislių šios veislės karvių likę nedaug. Ir dabar Danijos žalieji naudojami Lietuvos žalųjų veislei gerinti.
Biafra
Biafra – separatistinė valstybė egzistavusi Nigerijos pietryčiuose 1967–1970 m.
Istorija
Dėl politinio nestabilumo ir etninių konfliktų Nigerijoje 1967 m. gegužės 30 d. Rytų Nigerijos gubernatorius Chukwuemeka Odumegwu Ojukwu paskelbė nepriklausomą, daugiausia igbų, ibibijų, idžų tautybės žmonių gyvenamą ir igbų dominuojamą Biafros Respubliką. Šalį pripažino Dramblio Kaulo Krantas, Haitis, Gabonas, Tanzanija ir Zambija, taip pat rėmė Prancūzija, PAR, Rodezija, Izraelis, Vatikanas.
Nigerijos vadovas generolas Yakubu Gowon nepripažino Biafros ir įsakė kariuomenei kraštą apsupti ir izoliuoti. 1967–1970 m. tarp šių šalių vyko pilietinis karas. Nigerijos vyriausybę rėmė ir jai ginklus tiekė Jungtinė Karalystė bei TSRS. Biafra buvo nualinta ir 1970 m. sausio 15 d. kapituliavo. Biafra buvo prijungta prie Nigerijos.
Reljefas
Reljefas gali būti pavaizduotas įvairios paskirties žemėlapiuose.
Juozapas Tiškevičius
Juozapas Kazimieras Skuminas Tiškevičius (, 1716 m. Vilniuje – 1790 m. gruodžio 20 d.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, Lelijos herbo grafas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės, Skumino šakos. Tėvas Jurgis Kazimieras Skuminas Tiškevičius, motina Benedikta Sapiegaitė.
Šeima
1736 m. vedė, pirmoji žmona Benedikta Oginskaitė (Benedykta Ogińska) (? − iki 1748), Vitebsko vaivados, kunigaikščio Martyno Mykolo Oginskio (1672−1750) ir Terezės Bžostovskos (m. 1721) dukterį, su ja vaikų neturėjo. 1748 m. vedė antrą kartą, žmona Ona Pociejūtė (Anna Pociej) (1720−1788), Trakų vaivados Aleksandro Pociejaus (m. 1770) ir Terazės Vainos dukterį, sūnūs Aleksandras Tiškevičius, Liudvikas Tiškevičius.
Valstybės tarnyba
1736 m. Vilniaus tijūnas, 1761 m. Mstislavlio kaštelionas, 1775 m. Smolensko vaivada.
1762 m. rugpjūčio 3 d. apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Nuorodos
Genealogija
Ženklas X
thumb|2003 m. išleistas CD thumb|2006 m. išleistas CD Ženklas X – lietuviška muzikos grupė.
Istorija
1988 m. įkūrė Vilniaus dailės akademijos studentai. Savo grojimo stilių grupės nariai vadina improfolku – akustinė muzika su etniniu skambesiu, šiuolaikiška muzika perpinta archaika, folkloru, kanklių sąskambiais, cimbolais ir perkusija, elektronika ir daugybe kitų garsų.
Dažnai koncertuodavo ir dalyvaudavo festivaliuose visoje Lietuvoje (Lituanica 88, Griežynė, Debiutai ir kt.). Dalyvavo jaunimo muzikos festivalyje Poza Kontrola (Lenkija) ir folkloro festivaliuose Joutsa ir Kaustinen (Suomija).
2006 m. grupė atgimė. Tuo metu joje grojo:
Sėjikai
Sėjikai (Pluvialis) – sėjikinių paukščių (Charadriiformes) būrio, sėjikinių (Charadriidae) šeimos paukščių gentis.
Gentyje 4 rūšys ir visos aptinkamos Lietuvoje:
Neoimpresionizmas
thumb|180px|right| Žoržas Sera „Stovinti pozuotoja“ ([[1887). Tyrimai rodo, kad kai kurie pozuotojos lūpas vaizduojantys taškai buvo uždėti su plauku.]] Neoimpresionizmas – XIX a. pabaigos meno srovė, pasireiškusi tapyboje. Turėjo pasekėjų Prancūzijoje ir Belgijoje. Žymiausiais neoimpresionistais įvardijami Žoržas Sera ir Polis Sinjakas. Kitaip neoimpresionizmas gali būti vadinamas „divizionizmu“ arba „puantilizmu“.
Istorija ir stilistika
Neoimpresionizmo terminą įvedė prancūzų meno kritikas Feliksas Feneonas 1886 m. apibūdindamas Žoržo Sera ir aplink jį susibūrusių dailininkų tapybą. Neoimpresionistinio stiliaus esmę sudaro spalvinio paviršiaus vaizdavimas labai smulkių grynų spalvų taškelių visuma. Iš atstumo grynų spalvų taškeliai žmogaus akies tinklainėje susilieja suformuodami dailininko norimą perteikti toną. Metodas buvo pagrįstas mokslininko Ševrelio (Michel Eugène Chevreul) tyrinėjimais spalvų srityje. Ševrelis tyrė spalvų kontrastą ir vienos spalvos poveikį kitos spalvos atžvilgiu (pvz., juoda šalia tamsiai raudonos neatrodo pakankamai juoda, atvirkščiai, kiti tonai gali sustiprinti vienas kitą). Neoimpresionistų supratimu, teisingai naudodamasis spalvų teorija dailininkas gali pasiekti žymiai geresnio spalvos tono perteikimo. Ypač tai buvo aktualu impresionistinėje dailėje, kurios atstovai dažniausiai savo paveiksluose gaudydavo labai subtilius šviesos atmosferinius efektus.
Norėdamas perteikti toną, dailininkas turi jį išskaidyti į sudėtines jo spalvines dalis labai smulkiais potėpiais („taškais“). Iš to kilęs kitas technikos apibūdinimas − divizionizmas ( - skaidyti, Žoržas Sera vadino jį terminu chromoliuminarizmas). Pagal paveiksluose naudojamą taškavimo techniką, neoimpresionistai buvo praminti (dažnai paniekinama prasme) - puantilistais. Neoimpresionistai savo metodą priešpastatė impresionistinei dailei. Skirtingai nuo impresionistų, jie negaudė momentinių šviesos ir spalvų efektų, nes „skaidymas“ reikalaudavo daug laiko ir kruopštaus darbo. Neoimpresionistai paprastai tapydavo studijose − vėlgi, skirtingai nuo impresionistų, kurie pripažino tik plenerinę tapybą.
Samylų apylinkė
Samylų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje, į pietryčius nuo Kauno, kairiajame Nemuno krante.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Aukštosios Panemunės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Panemunės rajonui. 1954 m. prijungtos Šilėnų apylinkė ir Šlienavos apylinkė, 1963 m. – dalis Rokelių apylinkės.
Neoimpresionizmas
Istorija ir stilistika
Neoimpresionizmo pradžia siejama su Žoržo Sera paveikslu „Sekmadienio popietė Grand-Žatos saloje“ (1884−1886). 1886 m. paskutinėje impresionistų parodoje Paryžiuje neoimpresionistams atstovavo Žoržas Sera, Polis Sinjakas, Kamilis Pisaro (atsimetęs nuo impresionizmo) ir jo sūnus Liusjenas Pisaro. Vėliau aplink Žoržą Serą ir Polį Sinjaką susiformavo grupė pasekėjų. Neoimpresionistai eksponavo savo darbus Nepriklausomųjų dailininkų draugijos parodose Paryžiuje ir Briuselyje. Grupės branduolį sudarė prancūzų ir belgų dailininkai. Vėliau prie spalvų teorijos buvo papildomai įterpta linijų ir krypčių teorija (pvz., aukštyn einančios linijos esą sukelia teigiamas emocijas). Paveikslai būdavo tapomi su labai dideliais porėminiais plotais, kuriais esą neoimpresionistai siekė atskirti paveikslo erdvę nuo „netinkančio“ rėmo. Metodo moksliškumas lėmė formalistinį meno traktavimą. Kritikas Feliksas Feneonas pastebėjo, kad Žoržo Sera vėlesnieji paveikslai, užuot išryškinę spalvų reikšmę, kaip turėtų būti pagal metodą, iš tikro papilkėjo.
Neoimpresionistų judėjimas truko labai trumpai. Vos po dvejų metų jį paliko Kamilis Pisaro ir grįžo prie impresionizmo. 1891 m. mirus Sera judėjimas išsikvėpė. Daugelis neoimpresionistų pasuko kitais stilistinių ieškojimų keliais. Neoimpresionistinę techniką naudojo Vincentas van Gogas, Anri Matisas. 1899 m. pasirodė Polio Sinjako teorinis veikalas apie neoimpresionizmą „Nuo Eženo Delakrua iki neoimpresionizmo“. Paskutiniai neoimpresionistiniai darbai datuojami 1906 m. Sinjako vėlesnieji darbai tapo panašūs į mozaikas ir jis pradėjo labiau kreipti dėmesį į akvarelę. Neoimpresionizmas padarė įtakos vėlesniems meno judėjimams: abstrakcionizmui, kubizmu, fovizmui. Meno istorijoje neoimpresionizmo vieta nėra galutinai nustatyta. Dažniausiai vertinamas kaip atskiras reiškinys, bet gali būti įvardijamas kaip impresionizmo „racionali“ fazė arba priskirtas prie postimpresionizmo.
Puoriai (Panevėžys)
Puoriai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Naujamiesčio, prie Taurulio upelio, netoli kelio Naujamiestis–Krekenava.
Istorija
Buvęs gatvinis kaimas, per 1922 m. žemės reformą pasklidęs į vienkiemius. Vyraujančios pavardės Adomaičiai, Grigai, Mužai.
Kapitonas Hadokas
Kapitonas Arčibaldas Hadokas yra išgalvotas veikėjas, kuris pasirodo Tintino nuotykių komiksų serijose. Šias serijas rašė ir piešė belgų menininkas Hergé. Hadokas yra Tintino geriausias draugas.
Kapitonas Hadokas yra vaizduojamas silpnas ir alkoholikas, bet vėlesnėse serijose jis tampa labiau gerbiamas ir tikras aukštuomenės žmogus, nors jis ir toliau geria romą ir viskį.
Vytautas Kindurys
Vytautas Kindurys (g. 1942 m. sausio 5 d. Pabiržėje, Kaltanėnų valsčius) – Lietuvos ekonomistas, socialinių mokslų daktaras.
Biografija
1965 m. baigė Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultetą. 1971 m. ekonomikos mokslų kandidatas, disertacija „Pramonės įmonių darbuotojų skatinimo fondai socializme“.
Nuo 1965 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1978–1990 m. tarpfakultetinės Politinės ekonomijos, 1990–1992 m. Ekonomikos teorijos, 1992–1994 m. Paslaugų ekonomikos katedros vedėjas, nuo 1975 m. docentas
Mokslinė veikla
Mokslinių darbų pagrindinės kryptys: paslaugų ir draudimo rinkodara, Lietuvos paslaugų sferos raida globalizacijos ir integracijos sąlygomis.
Angelnai
Angelnai (arba Anglerai) – labai sena pieno tipo galvijų veislė, susiformavusi Vokietijos Šlezvigo Holšteino žemės pusiasalyje, ties pasieniu su Danija.
Savybės
Šios veislės galvijai - tamsiai žalos spalvos, nestambūs. Jie smulkesni už Danijos žaluosius, nors ir buvo gerinti Danijos žalaisiais galvijais. Karvių aukštis - 129 cm, o bulių – 143 cm. Anglerai charakterizuojami, kaip galvijai, efektyviai pašarus paverčiantys pienu. Jų pienas ne tik riebus, bet ir turi daug sausųjų medžiagų. Anglerų karvės veršiuojasi lengvai, o atvestų veršelių netekimas – žemas. Veislei keliamas tikslas - pasiekti 9000 kg 4,8 % riebumo ir 3,8 % baltymingumo pieno išmilžį.
Anglerai buvo naudojami Danijos žalųjų, Lietuvos žalųjų ir kitų veislių pieno riebumui padidinti. Į Lietuvą anglerai buvo įvežti 1981 m. 2006 m. Lietuvoje buvo 367 anglerų veislės karvės. Vidutiniškai iš anglerų karvės buvo primelžta po 6085 kg. 4,76 % riebumo ir 3,64 % baltymingumo pieno.
Konstantinas Zyrianovas
Konstantinas Zyrianovas (g. 1977 m. spalio 5 d.) – futbolininkas, Rusijos rinktinės ir Zenit Saint Petersburg klubo saugas.
Karjera
Karjerą pradėjo gimtosios Permės klube Amkar. 2000–2007 m. žaidė Maskovos „Torpede“. 2007 m. perėjo į „Zenitą“ ir po puikaus sezono išrinktas Rusijos metų futbolininku. 2008 m. ženkliai prisidėjo prie klubo pergalės UEFA taurėje, imušdamas įvartį pusfinalyje ir finale (prieš FC Bayern Munich ir Glasgow Rangers).