cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Savižudybės Lietuvoje
Priežastys
Socialinės bei finansinės problemos yra pagrindiniai tokio aukšto savižudybių reitingo šaltiniai. Pagal Valstybinio Psichikos sveikatos centro direktorę Onutę Davidonienę, pagrindinės savižudybių dažnėjimo per pirmąjį tūkstantmečio dešimtmetį priežastys yra ekonominiai ir socialiniai pokyčiai. Tai galima susieti su 1998 m. Rusijos ekonomine krize, kurios įtaka Lietuvai pratęsė šio fenomeno padarinius.
Degutinė
Istorija
Kaimas minimas 1773 m. Naumiesčio bažnyčios sąrašuose. 1905 m. Antabūdžio kaime įkurta pradžios mokykla, 1935 m. perkelta į Degutinę, nuo 2003 m. Griškabūdžio mokyklos pradinio ugdymo skyrius. 1950–1992 m. kolūkio centrinė gyvenvietė. 1967 m. įsteigtas medicinos punktas.
Savižudybės Lietuvoje
Statistika
Pasaulio sveikatos reitingų internetinio puslapio duomenimis, Lietuvoje 2014 m. 100 000 gyventojų teko beveik 29 savižudybės. Tuo tarpu pagal Pasaulio sveikatos organizacijos pranešimą Lietuvoje 1995 m. šis skaičius siekė net 45,6 žmogaus 100 000 gyventojų.
Chakasų kalba
Chakasų kalba (Хакас тілі) – tiurkų kalbų šeimai, Sibiro tiurkų pogrupiui priklausanti kalba, vartojama chakasų tautybės žmonių, gyvenančių daugiausia Chakasijoje (Rusija). Taip pat vartojama Krasnojarsko krašto Šarypovo rajone ir vietomis Tuvoje. Kalbančiųjų skaičius yra ~52 tūkst., dauguma taip pat kalba rusiškai. 1982 m. dar 10 senyvų žmonių kalbėjo chakasiškai Kinijoje.
Išskiriamos 4 chakasų tarmės:
Sagajų ir kačinų tarmėmis pagrįsta literatūrinė kalba.
Fonetiškai kalbą sudaro 17 balsių (atskiriant ilguosius ir trumpuosius) bei 24 priebalsiai. Priebalsių minkštumas priklauso nuo balsių: su galinės eilės balsiais eina tvirti priebalsiai, su priekinės eilės – minkšti. Priebalsių minkštumas ir kietumas grafiškai neužrašomas. Kirtis dažniausiai būna paskutiniame skiemenyje. Gramatiškai nesiskiria nuo kitų tiurkų kalbų.
Chakasų abėcėlė kirilicos pagrindu sukurta 1924 m. Tarp 1929 ir 1939 m. buvo lotyniška abėcėlė, vėliau grąžinta kirilica su keletu naujų raidžių – ÿ, ӧ, ң, ғ, і, ӌ. Chakasų kalba leidžiamas laikraštis „Хабар“.
Kašučių akmuo su dubeniu
Kašučių akmuo su dubeniu – buvęs mitologinis akmuo centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kašučiuose, 0,4 km į šiaurę nuo kelio Darbėnai–Kūlupėnai, dešiniajame Akmenos krante.
Akmuo
0,65 km į šiaurės rytus yra Kašučių kapinynas.
Istorija
Gulėjo apie 150 m į vakarus nuo Akmenos upės, aukštumoje, esančioje į pietus nuo Kašučių ežero. Tarp 1974–1980 m. melioratorių išvilktas ir suskaldytas. 1967 m. akmenį išaiškino, 1974 m. žvalgė Ignas Jablonskis.
Andongas
Andongas  – miestas Pietų Korėjoje, Šiaurės Kiongsango provincijoje, apie 190 km į pietryčius nuo Seulo, prie Nakdongo upės.
Maisto (spirito), tekstilės pramonė. Apylinkėse auginami ryžiai, sojos, tabakas, kanapės, verčiamasi šilkininkyste. Veikia universitetas, technologijų institutas, mokslo kolegija.
Svarbus turistinis, religinis centras: netoli miesto yra Hahoė tradicinis kaimas (UNESCO pasaulio paveldo objektas). Taip pat mieste yra 1574–1789 m. įkurti konfucionizmo centrai (siovonai). Čiondongo kalno šlaite yra Bongdžiongsa budistų vienuolynas.
Istorija
Miestas įkurtas I a. pr. m. e. džinhanų ir vadintas Gočangu. Vėliau priklausė Silla karalystei. 930 m. miestą užkariavo Korjo valstybė ir pavadino Andongu. Valdant Čoson dinastijai Andongas tapo Korėjos konfucionizmo centru, čia mokė žymūs konfucionizmo išminčiai (Ji Hvangas ir kt.). Miestas nuniokotas Korėjos karo metu.
Vandžiogalos Švč. Trejybės bažnyčia
'''Vandžiogalos Švč. Trejybės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Vandžiogalos miestelyje, Urkos (Barupės kairiojo intako) kairiajame krante. Liaudies architektūros formų. Pamaldos laikomos lietuvių ir lenkų kalbomis.
Istorija
Jonas ir Marija (Lopacinskaitė) Rostovskiai 1664 m. pastatė medinę bažnyčią. Ji minima 1669 m. Vilniaus vyskupijos sinodo sąrašuose. Nuo 1777 m. minima parapinė mokykla. Bažnyčioje 1782–1852 m. pamokslai sakyti lietuvių ir lenkų kalbomis (vėliau tik lenkiškai).
1817 m. bažnyčia sudegė. Klebonas Mikas Kazlauskas su parapijiečiais 1830 m. pastatė dabartinę medinę bažnyčią. Ji 1849 m. drauge su Kauno dekanatu prijungta prie Žemaičių vyskupijos. Rusijos valdžia 1863 m. apkaltino kleboną Antaną Kazlauską sukilėlių rėmimu ir ištrėmė į Sibirą (1871 m. grįžo į Kuršą). Klebonas Mikas Viršila bažnyčiai 1880 m. pristatė bokštą ir varpinę.
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, su apside ir aukštu bokštu. Virš apsidės kraigo iškilęs bokštelis. Vidus 3 navų. Šventorius apjuostas statinių tvora su stulpiniais vartais. Prie bažnyčios stovi stulpinė varpinė.
Duomenys
Kompiuteriai apdoroja duomenis, o ne informaciją, t. y. kompiuteriai gali apdoroti tiktai formalizuotą jiems suprantamu formatu pateiktą informaciją.
Duomenų skirstymas
Duomenis gali sudaryti:
Pagal sąryšį su informacijos apdorojimo sistema duomenys gali būti:
Šinšilžiurkiniai
Šinšilžiurkiniai (Abrocomidae) – graužikų (Rodentia) šeima, kurioje dvi gentys ir 5 rūšys:
Irena Ambrazienė
Irena Ambrazienė (g. 1950 m. gruodžio 6 d. Jiezne, Prienų rajonas) – Lietuvos dailininkė, grafikė, keramikė, pedagogė.
Biografija
1961-1968 m. mokėsi Vilniaus M.K.Čiurlionio meno mokykloje, 1968-1973 m. – Vilniaus dailės instituto Keramikos fakultete.
Nuo 1973 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) Menų fakulteto dėstytoja, nuo 2004 m. šio fakulteto Piešimo katedros vedėja, 2004 m. docentė.
Lietuvos dailininkų sąjungos narė.
Kūryba
Surengė personalinių parodų, iš jų svarbesnės:
Dalyvauja tarptautinėse parodose užsienyje:
Liubešivas
Liubešìvas  – miesto tipo gyvenvietė šiaurės vakarų Ukrainoje, Voluinės srityje. Rajono centras. Per miestelį teka Stochido upė.
Istorija
Pirmą kartą Liubešivo paminėtas rašytiniuose šaltiniuose 1484 m. rugsėjo 18 d. Tuo metu Liubešivas buvo LDK sudėtyje. To meto dokumente teigiama, kad Liubešivas yra daug senesnis, nes 1484 m. jis jau buvo, plėtėsi, ir net per teismą buvo dalijami jo aplinkiniai dvarai.
1547 m. Liubešivas atiteko grafui Levui Obrozcovui. Vėliau, 1569 m. Ldk Žygimantui Augustui atidavus Lenkijai Voluinę ir kitas pietines Lietuvos žemes, Lubešivas, kartu su apylinkėmis, išliko Lietuvos sudėtyje ir iki pat 1795 m. priklausė Brastos vaivadijai. 1653 m. Totoriai sudegino Liubešivą. Tačiau gyvenvietė pamažu atsigavo. XVII a. pabaigoje, 1684 m., Lietuvos maršalka, Liubešivo savininkas Janas Karolis Dolskis, Liubeševe įkūrė pijorių vienuolyną. Vėliau, 1761 m. Braclavo kaštelionas Janas Čarneckis įsteigė kapucinų vienuolyną.
Pijoriai Liubešive įsteigė ir ilgą laiką išlaikė mokyklą, kuri XIX a. pradžioje buvo globojama Vilniaus universiteto. Čia mokėsi daug žymių Ukrainos ir Lenkijos kultūros ir mokslo veikėjų, tarp kurių žinomiausias buvo Trijų tautų didvyris Tadas Kosciuška, kuris pas Liubešivo pijorius mokėsi 1753–1758 m. Katalikiškas pijorų ordinas paliko ryškų pėdsaką ne tik Lietuvos, bet ir Ukrainos mokyklų istorijoje. Taip pat ir šiais laikais pijorai dešimtyse šalių darbuojasi švietimo srityje: Ispanijoje, Lenkijoje, Italijoje, Prancūzijoje, Austrijoje, Čekijoje, Japonijoje, JAV, Kanadoje ir beveik visose Pietų Amerikos šalyse. Liubešive pijorų įsteigtos mokyklos veikla nutruko 1939 m., prasidėjus II pasauliniam karui.
Po trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m., Liubešivas buvo įjungtas į Rusijos imperiją ir tapo Minsko gubernijos Pinsko apskrities dalimi. 1817 m. sudegė kapucinų vienuolynas Liubešive. Beveik viską sunaikino ugnis, todėl kapucinai paliko savo namus. 1828 m. vienuolyno įkūrėjo sūnus Pranciškus Vladislavas Čarneckis paprašė Rusios provincijos vyresnybės atsiųsti kelis vienuolius bažnyčiai ir vienuolynui atstatyti. Iš pradžių provincijos taryba atsisakė dėl to, kad sudegė beveik visas vienuolynas. Tačiau kitais metais pasiūlymas buvo priimtas ir tėvas Janas Kantas buvo paskirtas vienuolyno vyresniuoju ir buvo atsakingas už šventovės ir vienuolyno atstatymą. 1832 m. rusų vyriausybė likvidavo kapucinų vienuolyną Liubešive. XIX a. pabaigoje Liubešivas buvo Pinsko apskrities miestelis ir dvaras, Liubešivo valsčiaus centras.
1926 m. sausio 2 d. Pinsko vyskupijos vyskupas ordinaras Sigmundas Lozynskis padovanojo kapucinams senojo Liubešivo vienuolyno griūvėsius. Po dvejų metų buvo nuspręsta atstatyti vienuolyną. 1931 m. ordino generolas kun. Melchioras paprašė Varšuvos provincijos komisariato komisaro tėvo Danieliaus suformuoti Rytų apeigų kapucinų centrą. Šiam vaidmeniui idealiai tiko vienuolynas Liubešive. 1933 m. balandžio 25 d. Tėvas Melchioras pranešė tėvui Danieliui, kad jis priima Rytų misiją. Tėvas Kirilas Fermontas iš Olandijos buvo paskirtas pirmuoju misijos rektoriumi Liubešive. Per trumpą laiką olandų slavų apeigų kapucinai atstatė šventovę ir vienuolyną. 1935 m. balandžio 30 d. Liubešive buvo užregistruotas vienuolynas, o tų pačių metų rugsėjo 7 dieną vyskupas Mykola Černeckis pašventino bažnyčią ir suteikė jai Šv. Pranciškaus Asyžiečio vardą. Tačiau 1939 m., atėjus sovietų valdžiai, kapucinai vėl turėjo palikti savo vienuolyną.
Pirmasis bandymas paskelbti sovietų valdžią Liubešive įvyko 1920 m., tačiau šis bandymas buvo nesėkmingas, nes jį nuslopino lenkų legionieriai, o 1921 m. Liubešivo regionas buvo įjungtas į Lenkijos valstybės sudėtį. 1939 m. rugsėjo 30 d. Liubešivas kartu su kitomis Rytinėmis Lenkijos žemėmis tapo TSRS dalimi ir buvo priskirtas Ukrainos sovietinei respublikai. 1940 m. sausio 18 d. Ukrainos TSR Aukščiausiosios Rados Prezidiumo dekretu buvo įkurtas Liubešivo rajonas, kaip Voluinės srities dalis, jo centru tapo Liubešivas.
Sėlynės apylinkė
Sėlynės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Ragelių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Rokiškio rajonui. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Ragelių apylinkės.
Septyni samurajai
Septyni samurajai (七人の侍, Shichinin no samurai) – 1954 m. japonų epinė nuotykių istorinė drama, režisuota Akiro Kurosavos. Filme pasakojama apie Japonijos viduramžių kaimą, kuris pasamdo septynetą samurajų tam, kad jie apgintų nuo puldinėjančių plėšikų.
Kartu su filmu „Rašomonas“, „Septyni samurajai“ vertinami vienu iš dviejų pačių geriausių Akiros Kurosavos filmų ir vienu geriausių visų laikų filmų. Tai vienas iš labai nedaugelio azijiečių kurtų filmų, kuris plačiai žinomas populiariojoje Vakarų kultūroje, padarė įtakos vakarietiškajai kinematografijai. Filmas yra juodai-baltas.
2012 m. anglų žurnalas „Sight and Sound“ prestižiškiausiame geriausių visų laikų filmų sąraše jam skyrė septynioliktą vietą.
Apie filmą
„Septyni samurajai“ sukurti 1954 m. kino kompanijos Tōhō Kabushiki-kaisha. Filmo režisieriui Akirai Kurosavai tai buvo pirmas filmas samurajų nuotykių tematika. Jį kurdamas Kurosava pavyzdžio ėmė iš JAV, ypač John Ford kurtų, vesternų. Norėdamas suteikti scenoms įtaigumo ir autentiškumo Kurosava filmavimus atliko ne studijoje, o specialiai tam pastatytame kaimelyje. Kelis kartus filmavimas buvo nutrauktas dėl didelio biudžeto, nes Toho kompanija tuo metu kūrė kitą brangų filmą „Godzilą“. „Septynių samurajų“ biudžetas pasiekė 0,5 mln. JAV dolerių.
Iš pradžių filme buvo suplanuota vaizduoti šešis samurajus, tačiau vėliau prie jų parinktas antagonistas - apsimetėlis samurajus, kurį įkūnyti buvo patikėta Toshiro Mifune. Kurosava leido Mifunei improvizuoti vaidinant nevykėlį samurajų. Mifunės sukurtas personažas Kikučijo tapo pačiu gyviausiu filme. Nemokantis kovoti, elgtis su ginklais, neramaus charakterio, Kikučijo yra kaip priešprieša savimi pasitikinčiam, ramiam, viską gerai apgalvojančiam samurajų vadui Kambėjui, kuris matė Kikučijo nevykėliškumą ir iš pradžių neėmė jo į būrį. Kikučijo personažas įveda komiškumo ir nuotaikingumo pirmojoje filmo pusėje, tolesnėje filmo dalyje laukia negailestingos samurajų kovos su plėšikais. Finalinė filmo mūšio scena, merkiant lietui, vertinama viena geriausių mūšių scenų pasaulinėje kinematografijoje. „Septyni samurajai“ virto epiniu filmu. Jo trukmė pasiekė 207 min. Pristatydami JAV publikai, Toho kompanija buvo sutrumpinusi filmą 50-čia minučių „Septyni samurajai“ susilaukė komercinės sėkmės, labai palankaus kritikų įvertinimo ir laikomi vienu geriausių ir reikšmingiausių kino kūrinių. Filmas tapo vienu nedaugelio azijietiškų filmų, kurie plačiai žinomi populiariojoje Vakarų kultūroje. Daugelis vėlesnių kovos ir nuotykių filmų patyrė „Septynių samurajų“ įtaką. Pvz., „Žvaigždžių karų“ herojus džedajus Joda, besikasantis pakaušį, replikuoja samurajaus Kambėjaus, kaip išmintingo lyderio, vaizdinį. 1960 m. JAV buvo sukurtas populiarus vesternas „Šaunusis septynetas“, kuris buvo tiesiogiai paremtas „Septynių samurajų“ siužetu, tik jame veiksmas vyksta Laukiniuose vakaruose, o samurajai pakeisti kaubojais.
Vingaudas Jonas Damijonaitis
Vingaudas Jonas Damijonaitis (g. 1935 m. rugsėjo 13 d. Šiauliuose) – teologas, Vokietijos lietuvių visuomenės veikėjas.
Septyni samurajai
Veikėjai
ir kiti.
Vingaudas Jonas Damijonaitis
Biografija
1956 m. baigė Vasario 16 gimnaziją. 1956–1964 m. studijavo Getės universitete Frankfurte prie Maino, Popiežiškajame Grigaliaus universitete Romoje, jį baigė 1964 m. Filosofijos – teologijos akademijoje Paderborne (Vokietija) studijavo filosofiją ir teologiją.
Septyni samurajai
Siužetas
XVI a. Japonija. Nesant centralizuotos valdžios feodalai kovoja tarpusavyje, šalis įgrimzdusi į suirutę, keliuose siaučia plėšikai. Veiksmas prasideda prie kaimo (be pavadinimo), kurį užtinka pro šalį jojantys plėšikai. Vienam plėšikui pasiūlius kaimą apiplėšti, vadas jį sustabdo, pasakęs, kad iki derliaus nuėmimo liko keli mėnesiai. Tuomet jie gryš ir apiplėš kaimą.
thumb|right|320px| Filmavimo metu, pačioje dešinėje − samurajus Kijuzo (akt. [[Seiji Miyaguchi)]]
Vingaudas Jonas Damijonaitis
Biografija
Nuo 1964 m. mokytojavo vokiečių mokyklose. 1964–1978 m. dirbo Lietuvių katalikų misijoje Vokietijoje, studentų ateitininkų kapelionas. 1965–1969 m. dėstė Vasario 16 d. gimnazijoje, nuo 1982 m. gimnazijos kuratorijos narys, 1992–2005 m. – pirmininkas. Nuo 2006 m. gyvena Kauno raj.
1965–1978 m. Vokietijos lietuvių jaunimo veikėjas: 1965–1970 m. Vokietijos lietuvių bendruomenės Jaunimo sekcijos, vėliau Jaunimo metų komiteto, 1970 m. perorganizuoto į Vokietijos lietuvių jaunimo sąjungą, pirmininkas. Europos lietuvių studijų savaitės rengėjų komiteto narys. Vokietijos lietuvių bendruomenės veikėjas, 1967 m. garbės teismo narys, 1982–1984 m. valdybos pirmininkas.
Septyni samurajai
Siužetas
Plėšikų kalbą išgirsta vienas valstiečių, kuris netoliese rinko žabus ir pasislėpė išvydęs plėšikus. Išsigandęs jis grįžta į kaimą ir praneša bendruomenei, ką išgirdo. Valstiečiai susirenka ir svarsto, ką daryti. Jei plėšikai atims jų išaugintą derlių, jie neturės ne tik maisto, bet ir grūdų sekančiai sėjai. Kaimo laukia bado metai. Nematydami išeities jie patarimo kreipiasi į kaimo senolį, išminčių Gisaku. Šis pasako, kad gyvenime yra matęs vieną kaimą, kurio plėšikai nelietė, nes jį gynė samurajai. Valstiečiams pasakius, kad jie neturi tiek turto, kad galėtų samdytis samurajus, Gisaku pataria ieškoti „išalkusių samurajų“.
Kaimo pasiuntiniai, pasiėmę maisto, išvyksta ieškoti samurajų. Viename mieste jų dėmesį patraukia scena: vagis įsigavo į namą ir buvo pamatytas. Vagis, kaip įkaitą, pagriebė ten buvusį kūdikį. Užduoties išvaduoti kūdikį imasi samurajus Kambėjus, kuris nusiskuta, kad atrodytų kaip vienuolis. Kambėjus prisiartina prie namo su vagimi ir siūlo maisto kūdikiui. Atitraukęs vagies dėmesį, Kambėjus puola į trobelę ir jį nukauna. Valstiečiai nusprendžia, kad tai yra būtent tas samurajus, kurio jiems reikia. Iš pradžių Kambėjus atsisako jų pasiūlymo, bet užeigos, kurioje vyko derybos, lankytojui pasakius, kad valstiečiai siūlo jam viską, ką geriausio turi, Kambėjus sutinka. Sutinka jis ir padėti ieškoti kitų samurajų. Valstiečiai nežino, kad Kambėjus iš tikro yra patyręs vienas geriausių samurajų vadų, kuris suirutės metu liko be tarnystės.
Surinkęs penkis samurajus, kuriuos seka prisiplakėlis apsimetėlis samurajus Kikučijo, Kambėjus vyksta į kaimą. Čia samurajai turės nugalėti ne tik gausų plėšikų būrį, bet ir įveikti valstiečių nepasitikėjimą, išmokyti juos kovoti. Kaip ir kiekviena kova, mūšiai už kaimą pareikalaus aukų ...
Tulos ginklų gamykla
thumb|Tulos ginklų gamykla
Tulos ginklų gamykla, ТОЗ (рус. Тульский оружейный завод; ТОЗ) – Rusijos, anksčiau – TSRS karinio pramoninio komplekso gamykla Tuloje (Rusija).
Istorija
1599 m. Tuloje valstybė apgyvendino 30 profesionalių ginklininkų, kurie turėjo iždui (valstybei) tiekti muškietas, už ką jiems buvo suteiktos išimtinės teisės. Ginklininkų skaičius didėjo, jie ėmė burtis į ginklininkų bendruomenes ir cechus, kurie gamina vienokius ar kitokius ginklus ar jų dalis. 1632 m. olandų pirklys Andreas Vinnius gavo iš caro Michailo Fiodorovičiaus raštų, leidusį prie Tulos įkurti geležies lydymo gamyklą, kuri turėjo gaminti patrankas ir patrankų sviedinius. 1652 m. prie Tulos, Čencovo kaime, olandai Akema ir Marselius pastatė dar vieną gamyklą ginklų gamybai. Šių gamyklų statytojai iš užsienio pasikvietė iki 600 liejikų, kalėjų, ginklininkų ir kitokių specialistų. Už teisę įrengti gamyklas jų savininkai pažadėjo apmokyti vietinius gyventojus ginklų gamybos amato. 1695 m. rusas kalvis Nikita Demidovas Onufrijevas įkūrė privačią ginklų gamyklą.
1812 m., per karą su Napoleonu, Rusijos vyriausybė įpareigojo Tulos ginklininkus per mėnesį kariuomenei patiekti 13 000 šautuvų (gamykla – 7000, nepriklausomi meistrai – 3000), iš kurių 3000 turėjo būti suremontuoti ar perdaryti šautuvai.
1890 m. Tulos gamykloje pradėjo organizuoti Mosino šautuvų gamybą. Masinė gamyba prasidėjo 1893 m.
1907 m. gamykloje prasidėjo Maksimo kulkosvaidžių gamyba.
Duomenys iš. Daugiausia karinių ginklų gamykla gamindavo karo metais (Rusijos-Japonijos, Pirmojo ir Antrojo pasaulinių karų metu).
Po Rusijos pilietinio karo TOZ ėmė gamino medžioklinius šautuvus R ir graižtvinius karabinus NK-8,2, mažakalibrius šautuvus TOZ-1 ir TOZ-2, vienšūvius šautuvus su sektoriniais taikikliais TOZ-7 ir TOZ-8, sportinius šautuvus TOZ-10.
Gamyklos konstruktorių biuras sukonstravo ir paleido gamybon aviacinius kulkosvaidžius PV-1 ir ŠKAS.
1927–1938 m. TOZ konstravo ir gamino audimo stakles, kurios tapo TSRS tekstilės pramonės pagrindu. 1932–1939 m. pradėjo gaminti frezavimo stakles.
1941-45 m. TOZ gamino šautuvus SVT-38 ir SVT-40, aviacines patrankas ŠVAK, Nagano revolverius ir TT pistoletus.
Dabar gaminami ginklai
Taip pat gaminami montažiniai pistoletai.
Moliūgaitis
Moliūgaitis (Hodgsonia) – moliūginių (Cucurbitaceae) šeimos augalas. Augalas žydi tik vieną naktį. Vaisių sėklos yra vartojamos maistui.
Britų botanikų Joseph Dalton Hooker ir Thomas Thomson, tyrinėjusių augalą Himalajuose, 1853 m. pavadintas Brian Houghton Hodgson garbei.
Windows XP
Windows XP – Microsoft kompanijos sukurta komercinių operacinių sistemų serija, skirta bendrosios paskirties kompiuterių sistemoms, įskaitant namų ir verslo stalinius kompiuterius, nešiojamuosius kompiuterius, bei kompiuterius skirtus daugialypės terpės peržiūrai. Raidės „XP“ kilo iš angliško žodžio eXPerience, reiškiančio patirtį. Pradinės versijos kodinis pavadinimas buvo „Whistler“ – taip buvo pavadinta pagal Britų Kolumbijoje (Kanada) esantį turistinį Vistlerio miestelį, kadangi daug Microsoft darbuotojų slidinėjo būtent šio miestelio Whistler-Blackcomb slidinėjimo kurorte vykstant OS vystymo darbams. Windows XP yra Windows 2000 ir Windows Me „įpėdinis“ bei pirma Microsoft pagaminta į vartotojus orientuota operacinė sistema, sukurta naudojant Windows NT branduolį ir architektūrą. Windows XP buvo išleista 2001 m. lapkričio 25 d., ir iki šių dienų oficialiais duomenimis yra naudojama virš 400 milijonų Windows XP kopijų visame pasaulyje, remiantis 2006 metų IDC skaičiavimais. Po Windows XP versijos yra sukurta nauja operacinė sistema Windows Vista, kurios versija verslo klientams išleista 2006 m. lapkričio 8 d., o versija masinei rinkai išleista 2007 m. sausio 30 d.
Yra keletas pagrindinių Windows XP išleidimo versijų: Windows XP Home Edition – apkarpyta Windows XP versija, skirta namų vartotojams, o Windows XP Professional – versija, kuri turi tokių papildomų ypatybių kaip Windows Server domain ir dvigubų branduolių kompiuterių palaikymą, bei ji savo ruožtu nukreipta į turtingesnius namų bei į verslo klientus. Windows XP Media Center Edition turi papildomų daugialypės terpės ypatybių, kurios išplečia galimybes įrašinėti bei žiūrėti TV laidas, patobulinta DVD peržiūra bei muzikos klausymasis. Windows XP Tablet PC Edition yra sukurtos veikti ant Tablet PC platformos. Taip pat buvo išleistos dvi atskiros Windows XP 64 bitų versijos: Windows XP 64-bit Edition skirta IA-64 (Itanium) procesoriams bei Windows XP Professional x64 Edition skirta x86-64 procesoriams.
Windows XP yra žinoma kaip Windows sistema, kurioje buvo ženkliai pagerintas stabilumas bei efektyvumas palyginus su ankstesnėmis versijomis. Ši operacinė sistema taip pat pristatė naują papildytą grafinę vartotojo sąsają, kurią Microsoft reklamavo kaip labiau „draugiška vartotojui“, bei kuri pakeitė nuo Windows 95 nesikeitusią vartotojo sąsajos išvaizdą. Naujos operacinės sistemos programų valdymo galimybės buvo pristatytos kaip vengiančios ankstesnių su „dll“ bibliotekomis susijusių problemų, kurios buvo ankstesnių Windows versijų silpnoji vieta. Taip pat tai yra pirmoji Windows versija naudojanti produkto aktyvaciją, skirtą kovoti su nelegaliais naudotojais, nors ši aktyvacijos sistema taip pat susilaukė ir kritikos iš sistemos privačių naudotojų ir advokatų. Windows XP taip pat buvo kritikuota dėl saugumo spragų, taip pat dėl per glaudžios tokių programų kaip Internet Explorer ir Windows Media Player integracijos, bei vartotojo sąsajos kai kurių aspektų.
2014 m. balandžio 8 d. kompanija oficialiai sustabdė Windows XP sistemos atnaujinimus. Šią dieną baigėsi sistemos tobulinimas.
Michailas Tuchačevskis
Biografija
1914 m. baigė karinę mokyklą, I pasaulinio karo dalyvis, turėjo poručiko karinį laipsnį. Nuo 1918 m. buvo bolševikų partijos narys. Vadovavo įvairiems Raudonosios armijos daliniams, frontams Pamaskvyje, Pavolgyje, Kaukaze, sumušant A. Kolčiako ir A. Denikino armijas. Vadovavo Raudonosios Armijos daliniams Lenkijos-sovietų kare 1919–1921 m. Žiauriai malšino Kronštato jūreivių maištą, Tambovo valstiečių sukilimą.
Po Pilietinio karo buvo Rusijos revoliucinės-karinės tarybos pirmininko pavaduotoju, TSRS Gynybos liaudies komisaro I pavaduotoju. 1935 m. buvo tarp pirmųjų penkių TSRS kariškių, kuriems buvo suteiktas Tarybų Sąjungos maršalo laipsnis.
M. Tuchačevskio ir kitų tarybinių kariškių byla laikoma masinio stalininio teroro Tarybų Sąjungoje pradžia.
Margavoniai
Margavoniai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Šeduvos. Per kaimą praeina kelias, veda kelias į Puipius, pietuose teka Ringužis, šiaurėje eina geležinkelio ruožas Šiauliai–Panevėžys.
Islandijos futbolo varžybos 1978 m.
Islandijos futbolo varžybos 1978 m.
Jack Hobbs
Jack Hobbs (g. 1988 m. rugpjūčio 18 d. Portsmute) – anglų futbolininkas, žaidžiantis Leicester City klube.
Būdamas dešimties žaidė Moulton Harrox klube, vėliau perėjo į Lincoln City FC. 2004–2005 sezone debiutavo prieš Bristol Rovers FC. 2005 m. rugpjūčio 2 d. Hobbsas perėjo į Liverpool FC ir pasirašė trejų metų sutartį. Debiutavo Liverpulio dublerių komandoje mini – derbyje prieš Evertoną. Hobbso didžiulis nuopelnas buvo laimėjus FA jaunimo taurę prieš Manchester City. 2008 m. sausio 24 d. buvo paskolintas Scunthorpe United iki 2007–2008 sezono pabaigos. Pirmą įvartį pelnė vasario 15 d. prieš Stoke City FC. 2008 m. liepos 26 d. buvo išnuomotas Leicester City klubui, 2009 m. birželio 24 d. pasirašė 4 metų kontaktą su Leicester City klubu.
Lika
thumb|right|Kroatijos žemėlapis su išryškintu Likos regionu right|thumb|200px thumb|right|200px|Likos bažnyčia Lika – kalnuotas Kroatijos regionas, apribotas Velebito kalnų iš pietvakarių ir Plješevicos kalnų iš šiaurės rytų pusės. Didžioji regiono dalis priklauso Likos-Senio apskričiai, mažesnės dalys priklauso Karlovaco apskričiai bei Zadaro apskričiai.
Didžiausi Likos miestai yra Gospičius, Otočacas, Gračacas, Korenica, kurių dauguma įsikūrę karstiniuose Ličinos, Gackos ir kitų upių slėniuose. Regione yra į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą įtrauktas Plitvicų nacionalinis parkas.
Viduramžiai
Baltieji kroatai atsikraustė į Liką iš Baltosios Kroatijos pirmoje VII a. pusėje. Po kroatų įsikūrimo Lika tapo Pajūrio Kroatijos kunigaikštystės dalimi. 925 m. tampa Kroatijos karalystės dalimi. 1102 m. pradeda valdyti vengrai.
XV–XIX amžiai
XV a. pabaigoje, osmanams užėmus Bosniją ir Dalmatiją, į Likos regioną atsikelia serbų.
1527 m. Liką, kaip ir visą likusią Kroatiją, pradėjo valdyti Habsburgai.
Akmena (Šaltuona)
Akmena – upė Jurbarko rajone, dešinysis Šaltuonos intakas. Ištakos – Fermų kaime. Teka pietvakarių kryptimi. Įteka į Šaltuoną 18,2 km nuo jos žiočių, Steponavos kaime.
Palangos dvaras
Istorija
Dvarą XIX a. viduryje įkūrė grafas Juozapas Tiškevičius, kurio senelis Mykolas Juozapas Tiškevičius 1824 m. liepos 13 d. nusipirko Palangą ir aplinkines valdas.
Akmena (Šaltuona)
Upėvardis kilo nuo žodžio akmuo, akmenas.
Lika
XV–XIX amžiai
1528 m. Liką užima osmanai, dalis kroatų bei serbų emigruoja.
Palangos dvaras
Istorija
Šiuo metu dvaro rūmuose įkurtas Palangos gintaro muziejus. Priešais rūmus stovi marmurinė „Rebekos“ skulptūra iš Vilkėno dvaro. Aplink dvaro rūmus yra Palangos botanikos parkas, išlikusi Birutės kalno koplyčia, sarginė, lurdo grota.
Lika
XV–XIX amžiai
Po Karlovico taikos 1699 m. regionas atiteko austrams.
Palangos dvaras
Rūmai
1897–1902 m. neorenesansiniai dvaro rūmai pastatyti pagal vokiečių architekto Franco Švechteno projektą. Tiškevičiai čia gyveno iki 1941 metų. 1957 m. rūmai restauruoti (autorius Alfredas Brusokas). 1963 m. dvaro rūmuose įkurtas Palangos gintaro muziejus. Paskutinis grafų įpėdinis Alfredas Marija Tiškevičius gyveno ir mirė Varšuvoje. 1997 m. gegužės 22 d. jam suteiktas Palangos garbės piliečio vardas.
Parkas
Įkurtas 1897 m., įkūrimą inicijavo Feliksas Tiškevičius, darbams vadovavo prancūzų architektas Eduardas Fransua Andrė ir belgų dendrologas Beisenas de Kulonas. E. Andrė kartu su sūnumi Renė Eduardu kurdami parką darbavosi Palangoje tris vasaras. Pasodinta apie 500 medžių ir krūmų, atvežtų iš Berlyno, Karaliaučiaus ir kitų botanikos sodų. Parkas dar vadintas Birutės vardu.
Parkas peizažinis, yra fontanas, gėlynai, rožynas (rozarijus). Bendras plotas apie 100 ha (medžiai 60 ha, pievos 25 ha, gėlynai 0,5 ha, vandens telkiniai 1 ha). Yra 7 skulptūros, dekoratyvinis apšvietimas. Parką išlaiko Palangos savivaldybė.
Nuorodos
http://www.dgfotografija.lt/blog/tiskeviciaus-rumai-rudenineje-palangoje
Piotras Šaduikis
Piotras Šaduikis (, 1938 m. – 1977 m.) – lietuvių kilmės Lenkijos tapytojas ir grafikas.
Otas Igelstriomas
Otas Henrikas Igelstriomas (SV Otto Henrik Igelström, ; 1737 m. gegužės 7 d. Tartu, Rusijos imperija – 1817 m. vasario 18 d. Gargžduose, Rusijos imperija) – švedų kilmės Rusijos imperijos valstybės veikėjas, karininkas, generolas ir žemvaldys.
Piotras Šaduikis
Biografija
Baigęs menų licėjų Zamostyje, studijavo Varšuvos dailės akademijoje pas profesorių Eugenijų Eibischą. 1965 m. su pagyrimu akademiją baigė. Dalyvavo grupinėse ir keturiose individualiose parodose. 2008 m. rugsėjo 9 d. Lietuvos centre prie Lietuvos Respublikos ambasados Varšuvoje buvo atidaryta jo personalinė kūrybos paroda. Kūrybos temos: gamta, medžiai, vaikai, muzika.
Otas Igelstriomas
Biografija
Gimė 1737 m. gegužės 7 d. Tartu švedų kilmės žemvaldžių ir valstybės veikėjų šeimoje. Tėvas freiheras Gustavas Henrikas fon Igelstriomas (1695–1771), motina Margarita Elžbieta Albedil (1705–1765). 1753 m. pradėjo tarnauti Rusijos imperijos kariuomenėje. Dalyvavo 1768-1774 m. Rusijos-Turkijos kare, kur dalyvavo Dniestro Bilhorodo tvirtovės gynyboje. 1777 m. už nuopelnus kare suteiktos valdos Unipihos gyvenvietėje, 1781 m. Merio gyvenvietėje.
Piotras Šaduikis
Biografija
= Šaltinis =
Otas Igelstriomas
Biografija
1784 m. vadovavo rusų kariams kovose prieš Krymo chaną. 1788-1790 m. dalyvavo Rusijos-Švedijos kare ir buvo įgaliotas pasirašyti Varalos taiką. Nuo 1790 m. tapo Suomijos korpuso vadu. 1784-1791 m. buvo paskirtas kai kurių Sibiro ir Ufos gubernijų generalgubernatoriumi. 1792 m. suteiktas Rusijos imperijos didiko titulas bei paskirtas Pskovo srities generalgubernatoriaus postas. 1794 m. paskirtas ambasadoriumi Varšuvoje bei Rusijos imperijos kareivių Abiejų Tautų Respublikos teritorijoje vadu. Po 1794 m. Varšuvos sukilimo buvo pažemintas pareigose. 1795-1798 m. paskirtas Orenburgo karinės apygardos vadu.
1795 m. Rusijos imperatorienės Jekaterinos II valia generolui buvo atiduotas Gargždų dvaras, kuriame jis ir mirė bei buvo palaidotas Gargždų bažnyčios rūsyje.
Pasaulinis Esperanto kongresas
thumb|right|300px|Šalys kuriose yra vykę kongresai 2005-2012 m. thumb|right|1905 m. kongresas Prancūzijoje, viduryje L.Zamenhofas thumb|right|260px|1906 m. kongreso Ženevoje logotipas thumb|right|260px|1908 m. kongreso Dresdene logotipas thumb|right|1908 m. kongresas Dresdene thumb|right|260px|1913 m. kongreso Berne logotipas
thumb|right|260px|2007 m. kongresas Jokohamoje thumb|right|260px|2008 m. kongresas Roterdame
Varėnos šv. arkangelo Mykolo bažnyčia
'''Varėnos šv. arkangelo Mykolo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Varėnos miesto pietuose, šiek tiek į vakarus nuo Varėnos geležinkelio stoties pastato. Turi liaudies architektūros bruožų.
Istorija
1897 m. statyta cerkvė 1919 m. pertvarkyta į bažnyčią, 1920 m. pašventinta. Pamaldas mėginta laikyti tik lenkų kalba. Lietuviams reikalaujant gimtosios kalbos, kildavo riaušės. 1924 m. pradžioje pamaldų visai nebūdavo. 1929 m. įkurta parapija. 1933 m. bažnyčia perstatyta, padidinta. 1936 m. uždaryti Šv. Kazimiero draugijos skyriai ir skaityklos. Klebono Kazimiero Gailiaus rūpesčiu 1967 m. bažnyčia suremontuota.
Architektūra
thumb|left|200px|Bažnyčios bokštai
Bažnyčia turi liaudies architektūros bruožų, kryžminio plano, vienabokštė, su trisiene apside, prieangiu. Šventoriaus tvora medinių statinių.
Žemės gelmių informacijos centras
miniatiūra|250px|right|Žemės gelmių informacijos centro pastatas thumb|right|250px|Centro kernoteka
Žemės gelmių informacijos centras (iki 2015 m. Lietuvos geologijos muziejus) – Lietuvos geologijos tarnybos padalinys, veikiantis Vievyje, Taikos g. 2.
Istorija
1926 m. Vilniaus universiteto Didžiojoje auloje įkurtas Gamtos muziejus, kuris, be kitų, turėjo ir Geologijos – mineralogijos skyrių. 1929 m. Kaune įkurtas Mineralogijos muziejus. 1939 m. įkurtas Geologijos muziejus su Paleontologijos, Petrografijos, Istorinės geologijos ir Lietuvos geologijos skyriais. 1940 m. šis muziejus perkeltas į Vilniaus universitetą. Antrojo pasaulinio karo metais žuvo 75 % muziejaus geologijos – mineralogijos kolekcijų. Po karo kolekcija buvo pradėta rinkti iš naujo. miniatiūra|250px|left|Lapidariumas
Geologijos instituto muziejui pradžią padarė neįprasta Sverdlovsko (dab. Jekaterinburgas) mokslinių mineraloginių dirbtuvių ilgamečio direktoriaus Alfonso Žukelio (1899–1977 m.) dovana – 1965 m. Lietuvai dovanota 2 100 vnt. mineralų, uolienų bei dirbinių kolekcija iš buvusios TSRS, Mianmaro, Šri Lankos, Brazilijos ir kitų pasaulio vietų. Vilniaus ekspozicija pradėjo veikti 1968 m. 1980 m. Vievyje pastatytoje Kerno saugykloje pradėtos rengti muziejinės ekspozicijos. Iki 1989 m. Kerno saugykla buvo Geologijos instituto padalinys, 1992 m. sujungta Kerno saugykla ir Vilniaus ekspozicija, naujai įkurtas Geologijos muziejus. 2000 m. jam suteiktas savarankiškos organizacijos – Lietuvos geologijos muziejaus statusas. 2015 m. muziejus pertvarkytas ir sujungtas su Lietuvos geologijos tarnyba. Nuo 2015 m. veikia kaip Žemės gelmių informacijos centras (Lietuvos geologijos tarnybos padalinys).
Veikla
Žemės gelmių informacijos centras renka, kaupia, tiria muziejines geologijos vertybes, pristato visuomenei gausią geologijos medžiagą apie Žemės gelmes, geologijos mokslo istoriją. Centre kuriama vientisa Lietuvos geologijos ekspozicija, kurioje chronologine tvarka būtų atskleista Žemės gelmių sandaros ir sudėties raida, senųjų geologijos laikotarpių paleogeografinės sąlygos, naudingųjų iškasenų susidarymas.
Veikia prof. Juozo Dalinkevičiaus memorialinė, riedulių ekspozicijos, kerno ir kolekcijų fondai. J. Dalinkevičiaus ekspozicijoje be asmeninių daiktų (baldų, knygų, dokumentų ir kt.), eksponuojami jo sukaupti įvairių geologijos laikotarpių uolienų rinkiniai, fosilijų kolekcijos iš atodangų prie Ventos, Nemuno, Jiesios, Šventosios ir kt. upių. Kaupiamas ir kitų žymių Lietuvos geologų (Valerija Čepulytė, Jurgis Kisnėrius, Vytautas Vonsavičius, Stasys Žeiba ir kt.) dokumentų, kolekcijų, darbo priemonių archyvas.
Lauko riedulių ekspozicija išdėstyta 4 ha plote. Grupėmis išdėliota daugiau kaip 550 iki 5–6 m³ tūrio riedulių, suvežtų iš įvairių Lietuvos vietovių – visi jie kontinentinių ledynų atplėšti ir atvilkti prieš 24 000-13 000 m. iš Fenoskandijos, Baltijos jūros dugno, Estijos ir Latvijos paviršiaus.
Kerno fonde saugomas 1953–2000 išgręžtų vertingiausių 1096 gręžinių kernas (bendras ilgis 144, 28 km), tarp jų kernas iš 386 gręžinių, pasiekusių planetos kristalinį pamatą, t. p. ir vieno giliausių Lietuvoje Vydmantų gręžinio (Kretingos rajono savivaldybės teritorija; gylis 2564 m).
Geologijos kolekcijų fondą sudaro uolienų, mineralų, fosilijų, laboratorinių mėginių ir jų dublikatų rinkiniai. Saugomos ir eksponuojamos kolekcijos, kurias surinko A. Žukelis, J. Dalinkevičius, J. Kisnėrius ir kiti geologai.
Ratnė
Ratnė  – miesto tipo gyvenvietė Ukrainoje, Voluinės srityje. Rajono administracinis centras.
Rupūžės
Rupūžės (Bufonidae) – beuodegių varliagyvių (Anura) būrio šeima.
Ratnė
Ratnė išsidėsčiusi prie Pripetės upės; gyvenvietę kerta tarptautinė autostrada sutampanti su europiniu greitkeliu.
Rupūžės
Dauguma visai neturi dantų. Akių vyzdys horizontalus. Galvos šonuose už akių dvi stambios išpūstos nuodų liaukos – parotidai. Oda rauplėta ar karpota. Joje taip pat yra liaukų, išskiriančių nuodingą skystį. Užpakalinės kojos trumpesnės negu varlių, todėl rupūžių šuoliukai trumpi.
Ratnė
Istorija
Ratnė minima nuo XIII a., Magdeburgo teisė – nuo 1440-ųjų, miesto tipo gyvenvietės statusas nuo – 1940-ųjų metų.
Rupūžės
Paplitimas pasaulyje
Paplitusios visuose žemynuose, išskyrus Australiją ir Antarktidą.
Ratnė
Istorija
XIII a. priklausė Haličo–Voluinės kunigaikštystei.
Rupūžės
Paplitimas pasaulyje
Aktyvios daugiausia prietemoje ir naktį. Dieną slapstosi duobėse, urveliuose, po akmenimis arba užsikasa į žemę. Veisimosi metu gyvena vandenyje, kitu laiku – dažniausiai sausumoje.
Ratnė
Istorija
Nuo 1340 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės priklausomybėje. Miestą valdė kunigaikštis Liubartas.
Rupūžės
Paplitimas pasaulyje
Sunaikina daug žemės ūkio kultūrų kenkėjų.
Ratnė
Istorija
1440 m. Lenkijos karalius Vladislavas III miestui suteikė Magdeburgo teises.
Rupūžės
Paplitimas Lietuvoje
Lietuvoje gyvena 3 rūšių kurios priklauso skirtingoms 3 gentims rupūžės:
Ratnė
Istorija
Nuo 1795 m. Ratnė priklausė Rusijos carinės imperijai, buvo Voluinės gubernijos dalis.
Rupūžės
Rupužių gentys
Rupūžių šeimoje yra 52 gentys ir 629 arba 630 rūšių:
Ratnė
Istorija
1921-1939 m. Ratnė priklausė Lenkijos Respublikai. Nuo 1939 m. dalis Ukrainos SSR. Nuo 1991 m. Nepriklausomos Ukrainos dalis.
Antakalnio pušis
Antakalnio pušis – Kaišiadorių rajono savivaldybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas. Medis paskelbtas saugomu 1992 m. spalio 1 d., o į Saugomų teritorijų kadastrą įrašytas 2010 m. kovo 26 d. Siekiama išsaugoti įspūdingos formos paprastąją pušį (Pinus sylvestris L.).
Antakalnio pušis auga Rumšiškių seniūnijos Antakalnio kaimo kapinių teritorijos vakariniame pakraštyje. Kapinės įsikūrusios kairėje greitkelio pusėje, 400 m į pietryčius nuo viaduko su keliu. Palyginti neaukšto medžio kamieno apimtis 3,1 m, skersmuo – 102 cm. Manoma, kad šio medžio amžius turėtų būti virš 150 metų. Vėjas suformavo atviroje vietoje augančios pušies plokščią lajos formą.
2014 m. duomenimis, paminklinės pušies aplinka sutvarkyta, iš apsauginės zonos po laja pašalinti pušį supę tankūs krūmokšniai, atnaujinta informacinė lenta. Ji tapo matoma nuo magistralės. Už medžio atsivėrusi dirbamų laukų panorama.
Lapšiai (Gelvonai)
Lapšiai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 12 km nuo Gelvonų. Išlikęs Lapšių dvaras.
Liudvikas Valius
Liudvikas Valius (g. 1978 m. rugpjūčio 15 d. Klaipėdoje) – Lietuvos futbolininkas, žaidžiantis FK Šilutė komandoje.
Mstislavlio kaštelionas
thumb|Mstislavlio vaivadijos herbas thumb|Mstislavlio vaivadija (pažymėta raudonai) XVII a. thumb|Mstislavlio vaivadija Abiejų Tautų Respublikos žemėlapyje Mstislavlio kaštelionas – antrasis pagal rangą po Mstislavlio vaivados aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos Mstislavlio vaivadijoje, Didžiojo kunigaikščio pilių vaivadijoje vyriausias valdytojas bei Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnas.
Įgaliojimai
Mstislavlio kašteliono pareigybę Žygimantas Augustas įsteigė 1566 m., kai, pertvarkius Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės administracinį padalijimą, buvo įsteigta ir Mstislavlio vaivadija. Mstislavlio kaštelioną skirdavo Didysis kunigaikštis (karalius) ir jis pareigas eidavo iki gyvos galvos arba iki paskyrimo į aukštesnes pareigas.
Kaštelionas buvo pavaldus Mstislavlio vaivadai, taip pat karo atveju jo tiesioginis viršininkas buvo ir Lietuvos didysis etmonas. Kaštelionas atlikdavo pilies administracijos, ūkio reguliavimo, teismo ir karinės administracijos funkcijas. Kaštelionas buvo aukščiausias karinės valdžios pareigūnas vaivadijoje ir Mstislavlio pavieto bajorų vadas, taip pat pavieto bajorų pašauktinių kariuomenės vadas.
Kaštelionas buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Mstislavlio kaštelionas pagal rangą turėjo dvidešimt septintą poziciją iš 31 kaštelionų suole.
Pirmasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimas 1772 m. nuo vaivadijos atskyrė didžiąją dalį žemių, kurios tapo Rusijos imperijos Mogiliovo gubernija. Tačiau į Lietuvą pasitraukę vaivadijos pareigūnai toliau vykdė savo funkcijas, nors po Antrojo padalijimo – tik nominaliai. Pareigybė panaikinta po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m.
Jonas Danauskas
Biografija
Mokėsi iš dievdirbio tėvo Ksavero, sekė bažnytinės dailės pavyzdžiais. 1907 m. dalyvavo Pirmojoje lietuvių dailės parodoje Vilniuje. Išdrožė šventųjų skulptūrų (kai kurios su 1892 m. data) Klovainių Švč. Trejybės, Pušaloto Šv. apaštalų Petro ir Povilo, Rozalimo Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčioms. Pastarosios apsidėje – monumentalią skulptūrinę grupę „Nukryžiuotasis“ (1917 m.). Išliko jo drožtų altorių, smulkiosios architektūros statinių (kryžių, koplytstulpių su skulptūromis). Skulptūros realistinės, turi savitai suvokto baroko bruožų. Nutapė religinių paveikslų („Stacijos“, „Nukryžiuotasis“, 1888 m.).
Mormo
Graikų mitologijoje Mormo – deivė, kuri kandžioja blogus vaikus. Manyta, kad buvo deivės Hekatės mylimoji.
Graikijoje auklės Mormo, į vampyrą panašios būtybės, vardu gąsdindavo nepaklusnius vaikus.
Buivūnai
Buivūnai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Žaslių.
Sergyčiai
Sergyčiai arba Mordovskojė (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. Мордовское) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrino kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Surgītjai prūsiškos kilmės. 1396 m. minimi Sorgiten. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 7 d. Labguvos rajono, vėliau Polesko rajono kaimas, nuo 1947 m. birželio 17 d. Polesko rajono, nuo 1947 m. liepos 25 d. iki 2008 m. birželio 30 d. Gurjevsko rajono Dobrino apylinkės kaimas.
Ilgauodegė šinšila
Ilgauodegės šinšilos panašios į trumpauodeges šinšilas, tačiau turi ilgesnę uodegą. Laukinių šinšilų populiacijų yra Čilėje. Poruojasi spalio, gruodžio mėnesiais.
Igoris Denisovas
Igoris Vladimirovičius Denisovas (Игорь Владимирович Денисов; g. 1984 m. gegužės 17 d.) – Rusijos futbolininkas, rungtyniaujantis besiginančiojo saugo pozicijoje. Maskvos „Dinamo“ klubo žaidėjas.
Rusijos rinktinėje debiutavo 2008 m., varžybose prieš Vokietiją.
Kosmogoninis mitas
Kosmogoninis mitas arba pasaulio sukūrimo mitas – antgamtinis mitinis arba religinis aiškinimas, apibūdinantis žmonijos, žemės, gyvybės ir visatos pradžią (kosmogoniją), dažnai kaip sąmoningą dievybės arba kelių dievybių veiksmą.
Daugelį kosmogoninių mitų sieja bendri bruožai. Dažnai sutinkami motyvai (temos) – tai objektų išskyrimas iš pirmapradžio chaoso; motinos ir tėvo dievybių radimasis; žemės paviršiaus radimasis iš beribio vandenyno; arba sukūrimas ex nihilo (Lietuviškai: iš nieko).
Lietuvos gydytojų sąjunga
Lietuvos gydytojų sąjunga – Lietuvos profesinė organizacija, vienijanti Lietuvos gydytojus.
Istorija
Lietuvos gydytojų sąjunga atkurta 1989 m. gegužės 19-20 d. Vilniuje vykusiame VI Lietuvos gydytojų suvažiavime, priimti įstatai. Buvo sudaryta Lietuvos gydytojų sąjungos valdyba iš kraštų atstovų: L. Labanauskas (Kaunas), L. Radavičius (Vilnius), V. Navickas (Šiauliai), D. Staugaitis (Panevėžys). Nuo 2001 m. Lietuvos gydytojų sąjunga narius pradėjo drausti civilinės atsakomybės draudimu. 2004 m. priimtas Lietuvos gydytojų sąjungos narių Etikos kodeksas.
Veikla
Lietuvos gydytojų sąjunga gina gydytojų ekonomines, socialines, profesinio darbo teises ir interesus, analizuoja Lietuvos gydytojų veiklą, darbo kokybę, visuomenės sveikatos poreikius. Vienija daugiau kaip 8000 iš daugiau kaip 11 000 praktikuojančių šalies gydytojų (2007 m.).
Lietuvos gydytojų sąjunga dalyvauja Lietuvos Respublikos Seimo, Vyriausybės ir Sveikatos apsaugos ministerijos sudaromose komisijose, rengiančiose teisės aktus, svarstančiose Lietuvos sveikatos apsaugos problemas ir rengiančiose jos reformą. Lietuvos gydytojų sąjunga nuo 1924 m. leidžia mokslinį žurnalą „Medicina“ ir nuo 1991 m. laikraštį „Gydytojų žinios“.
Australijos darbininkų partija
Australijos darbininkų (leiboristų) partija, (ALP, Australian Labor party) – Australijos kairioji politinė partija.
Istorija
Įkurta 1890 m. Jau 1899 m. ALP sudarė vyriausybes Naujajame Pietų Velse ir Kvinslende. 1901 m. sudarius Australijos sąjungą, 16 valstijų atstovų leiboristų tapo šalies parlamento nariais. 1901 m. gegužės 8 d. jų iniciatyva buvo sudaryta Federalinė darbo partija. Jos pirmininku buvo išrinktas buvęs Naujojo Pietų Velso parlamento narys Chrisas Vatsonas.
1901 m. buvo priimta programa, kurioje siekta visuotinių rinkimų, senatvės pensijų, savanoriškos kariuomenės. Tačiau joje taip pat buvo ir eilė rasistinių nuostatų, nukreiptų prieš azijiečių imigraciją. 1904 m. gegužės mėn. buvo sudaryta pirmoji leiboristų Vatsono mažumos vyriausybė, gyvavusi tris mėnesius. 1907 m. spalio mėn. nauju partijos lyderiu tapo šachtininkas iš Kvinslendo Endriu Fišeris. 1908 m. partija pavadinta Australijos darbo partija. 1908 m. spalio – 1909 balandžio mėn. E. Fišeris sudarė mažumos vyriausybę, kuri didelių darbų neatliko, bet partija įgijo didelę patirtį.
1910 m. balandžio mėn. leiboristams laimėjus rinkimus, buvo vėl sudaryta Fišerio vyriausybė, įsteigusi Bendrijos banką, įvedusi motinystės pašalpas, įkūrusi laivyną, įvedusi asmeninius (per capita) valstybės mokesčius ir Australijos pinigus. 1913 m. gegužės mėn. ši vyriausybė griuvo, bet po du kartus anuliuotų rinkimų 1914 m. rugpjūčio buvo suformuota nauja Fišerio vyriausybė, valdžiusi šalį iki 1917 m. 1915 m. spalio mėn. Fišerį nušalino Aukščiausias Australijos komisaras, jį premjero poste pakeitė V. M. Hjudžas.
1920 m. dalis leiboristų perėjo į kompartiją, todėl partija susilpnėjo. Tik 1929 m., vėl laimėję rinkimus, leiboristai buvo sudarę Dž. Skalino vyriausybę, tačiau ji panaudojo kariuomenę prieš streikavusius darbininkus, todėl 1931 m. partija pralaimėjo rinkimus. Iš ALP išėjo Tasmanijos ministro pirmininko D. Laisono vadovaujami dešinieji, kurie įkūrė Vieningosios Australijos partiją, 1931–1941 m. kartu su Agrarų partija buvusią valdžioje.
1941 m. spalio mėn. vėl buvo sudaryta Dž. Kertino, o jam 1945 m. liepą mirus – Dž. Čiflio leiboristų vyriausybės. 1945 m. buvo nacionalizuota dalis geležinkelių ir civilinės aviacijos, aliuminio pramonė, energetika, irigacijos sistemos, bet bankų nacionalizavimą uždraudė Aukščiausiasis Teismas. Buvo įvesta 40 val. darbo savaitė, nedarbo pašalpos, įvykdyta aukštojo mokslo reforma.
1951 m. birželio mirus Čifliui, partijos lyderiu tapo dr. H. V. Evatas. 1949–1972 m. ALP buvo opozicijoje. Tuo metu partijoje susidarė slapta organizacija „Judėjimas“, kuri buvo pašalinta iš partijos ir 1955 m. įkūrė Demokratinę leiboristų partiją. Kai kuriose valstijose kilo pasipriešinimas profsąjungų diktatui. Todėl leiboristai neteko valdžios valstijose.
1957 m. 22 – oji federalinė konferencija priėmė naują programą, kurioje siekiama demokratinės pramonės, gamybos, paskirstymo ir mainų socializacijos, eksploatacijos panaikinimo bei eilės reformų. 1960 m., pralaimėjęs trejus rinkimus, Evatas atsistatydino, nauju lyderiu tapo Arturas Kalvelas. 1961 m. rinkimuose leiboristai nugalėjo, tačiau vyriausybės nesudarė.
1969 m. rinkimai buvo pralaimėti, bet 1972 m. leiboristai sulaukė triuškinančios pergalės. 1972–1974 m. ir 1974–1975 m. vėl buvo sudarytas Gugo Vitlemo leiboristų kabinetas, kuris nutraukė Australijos dalyvavimą Indokinijos kare, suteikė socialines ir kultūrines teises aborigenams, demokratizavo švietimo, sveikatos ir socialinės apsaugos sistemas. 1972 m. devalvavus dolerį ir 1973 m. ketvirčiu sumažinus muitus, prasidėjo ekonomikos pagyvėjimas. Tačiau priimti darbuotojų teises ginantys įstatymai sulaukė monopolinio kapitalo pasipriešinimo, todėl 1975 m. pabaigoje Australijos generalgubernatorius paleido G. Vitlemo vyriausybę.
1987 m. rinkimuose partijos pozicijas rinkėjai vėl palaikė: 55 % balsų, 86 vietos atstovų rūmuose ir 32 senate. Nugalėta ir 1990 m. rinkimuose. R. Houko vyriausybė pasiekė rekordą. Ji dirbo iki 1991, kol partijos lyderiu buvo išrinktas Paulis Kitingas.
1990–1993 m. Vakarų Australijos premjere buvo Karmena Paurens, pirmoji moteris, valstijos vadovė. 1993 m. kovo 13 d. buvo sudaryta nauja Kitingo vyriausybė, dirbusi iki 1996 m. kovo 2 d. ir atlikusi keletą svarbių ekonominių ir socialinių reformų.