cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Adolfas Narbutas
Adolfas Narbutas (1913 m. birželio 1 d. Darbėnuose, Kretingos apskrityje – 1984 m. birželio 25 d. Santa Monikoje, Kalifornija, JAV) – pedagogas, dainininkas, vargonininkas, chorvedys.
Marián Gáborík
Marianas Gaborikas žaidžia už Slovakijos nacionalinę ledo ritulio komandą.
Adolfas Narbutas
Biografija
Turėdamas didelį potraukį dainai ir muzikai, 1934 m. įstojo į Klaipėdos muzikos mokyklą, kur pas Stepą Sodeiką mokėsi dainuoti, o pas J. Karosą muzikos teorijos ir su Stasiu Šimkumi, muzikos sudėtį. 1935–1940 m. buvo Lietuvos kariuomenės 6-ojo pėstininkų pulko chormeisteris.
Nuo 1940 m. mokėsi Vilniaus muzikos mokykloje, 1940–1941 m. buvo Vilniaus 6-osios vidurinės amatų mokyklos, o 1941–1943 m. Vilniaus aukštesniosios prekybos mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas. Pasitraukęs į Vokietiją, 1945–1947 m. gyveno Meerbecko lietuvių stovykloje. Keletą metų dainavimą studijavo pas prof. Kornilovą, vadovavo stovyklos chorams, dainų ir šokių ansambliui, kuris daug koncertavo lietuvių stovyklose, dėstė muziką lietuvių gimnazijoje ir vargonininkavo. Atvykęs į Kanadą, 1948 m. apsigyveno Toronte ir pradėjo vargonininkauti Šv. Jono lietuvių parapijoje, vadovavo vyrų ir Kanados lietuvių bendruomenės mišriajam chorui. 1954 m. persikėlė į JAV – Los Andžele, Kalifornijoje, vadovavo S. Šimkaus chorui, vargonininkavo Šv. Kazimiero parapijoje, nuo 1958 m. mokytojavo šeštadieninėje lietuvių mokykloje, talkino O. Razutienės vadovaujamam jaunimo ansambliui ir įvairiems kultūros renginiams. Yra sukūręs ir harmonizavęs lietuvių liaudies dainų, parašęs tekstų dainoms.
Rakovskis
Rakovskis  – miestas Plovdivo srityje, vidurio pietų Bulgarijoje, istoriniame Trakijos regione. Rakovskio savivaldybės administracinis centras. 15 585 gyventojai (2014 m. duomenys). Įsikūręs aukštutinės Trakijos žemumoje. Nutolęs 25 km į šiaurės rytus nuo Plovdivo. Pavadintas XIX a. bulgarų rašytojo ir revoliucionieriaus Georgi Sava Rakovski garbei.
Išvystytas žemės ūkis. Auginami kviečiai, saulėgrąžos, kukurūzai, daržovės ir vaisiai.
Istorija
Regione žmonės apsigyveno eneolito laikais. Išlikusios senovės gyvenvietės liekanos. 2 km į pietryčius nuo miesto išlikęs romėnų kelias.
San Luisas (Argentina)
San Luisas – miestas Argentinoje, Kujo regione, Sierras Grandes kalnagūbrių pašlaitėje, prie Chorrillos upės. Provincijos administracinis centras. 184,0 tūkst. gyventojų (2007).
Istorija
Kadangi miestą supantys Sierras Grandes kalnagūbriai dar vadinami Punta de los Venados, todėl San Luiso gyventojai vadinami puntanos.
Ūkis ir transportas
San Luisas – svarbus transporto mazgas. Keliai veda į Kordobą, Mendosą, San Rafaelį, San Chuaną, La Riochą. Geležinkelis į Kordobą ir Mendosą. Iš San Luiso oro uosto vyksta reguliarūs skrydžiai į Buenos Aires. Tekstlės, plastmasės, keramikos, popieriaus, maisto pramonė. Yra universitetas.
Geografija
Aplinkiniai kalnagūbriai San Luise (o ypač į šiaurę nuo miesto) suformuoja malonų kurortinį klimatą. Vyrauja pakankamai aukštos temperatūros (metinis vidurkis 17 °C), o vėjai nuo vandenyno atneša drėgmę. San Luisas drėkinimo ir polisinėms reikmėms naudoja Potrero de los Funes tvenkinį.
Vytautas Daujotis
Vytautas Daujotis (1952 m. gegužės 10 d. Rukuose, Šilutės rajone – 2022 m. spalio 12 d. Vilniuje ) – Lietuvos chemikas.
Biografija
1974 m. baigė Vilniaus universiteto Chemijos fakultetą. 1999 m. habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Nuo 1974 m. VU Chemijos fakulteto bendradarbis, 1988–1998 m. Bendrosios ir neorganinės chemijos katedros vedėjas, nuo 1999 m. profesorius.
1998–1999 m. vadovavo Europos Sąjungos PHARE programos „Lietuvos aukštojo mokslo reforma“ darbo grupei „Studijų kokybės užtikrinimas ir vertinimas“. Nuo 2001 m. Lietuvos atstovas dviejuose Europos komisijos projektuose kuriant Europos mokslinių tyrimų erdvę.
2001–2006 m. kaip ekspertas atstovavo Lietuvai dalyvaudamas Europos Komisijos projektuose „Nacionalinių politikos gairių nustatymas ir derinimas mokslinių tyrimų ir eksperimentinės plėtros srityje“, „Europos išskirtinių mokslo centrų žemėlapio sudarymas“, „Skatinti valstybinių mokslo centrų ir universitetų reformą, siekiant gerinti žinių perdavimą visuomenei ir pramonei“, įgyvendintuose kuriant Europos mokslinių tyrimų erdvę.
2003–2007 m. buvo Lietuvos mokslo tarybos nariu, vėliau Studijų vertinimo komisijos (patariamosios institucijos prie Studijų kokybės vertinimo centro) narys.
Buvo 2004 m. įkurtos nevyriausybinės organizacijos – piliečių judėjimo „Kitas pasirinkimas“ valdybos narys ir šios organizacijos laikraščio „Baltijos kelias“ redakcinės kolegijos narys, Vilniaus Forumo ir partijos „Nacionalinis susivienijimas“ steigėjas bei aktyvus jos narys.
Mokslinė veikla
Sukūrė tris sidabro lydinių elektrocheminio nusodinimo būdus. Svarbiausi darbai – krūvio pernašos ir pasiskirstymo elektrocheminėse sistemose tyrimas, superlaidininkų sintezė, skysčių tekėjimo vamzdeliais ypatybių tyrimas.
Kavarsko apylinkė
Kavarsko apylinkė (arba Kovarsko apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos šiaurės rytuose.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kavarsko valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kavarsko rajonui. 1954 m. prijungta dalis Gudelių apylinkės. 1956 m. gruodžio 28 d. Kavarsko apylinkė panaikinta, jos teritorija prijungta prie Budrių apylinkės ir Laviškio apylinkės. 1971 m. kovo 12 d. atkurta prie Budrių apylinkės prijungus dalį Dabužių apylinkės. 1973 m. prijungta dalis Staškūniškio apylinkės.
Sušča
Sušča  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Michalovo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 13 km į pietus nuo Michalovo ir apie 40 km į pietryčius nuo vaivadijos centro Balstogės. Dauguma kaimo gyventojų yra gudų tautybės ir stačiatikių tikėjimo.
Istorija
Kaimas įkurtas XVIII a. amžiuje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1859 m. priklausė Romanovo palivarkui. Kaime gyveno 13 šeimų.
Goro provincija
Goro provincija  – provincija Afganistano centrinėje dalyje. Tai 7-a pagal plotą ir 15-a pagal gyventojų skaičių šalies provincija. Administracinis centras – Čagčaranas.
Istorija
Provincijos pavadinimas kilęs nuo indoeuropietiškos šaknies, reiškiančios kalnus (plg. sanskrito giri, avestos gairi, sen. persų gairi, puštūnų ghar).
Lietuvos archeologai čia atrado V tūkstantmetį pr. m. e. siekiančių radinių. Harirudo slėnyje rastos budistų vienuolyno liekanos. Iki XII a. čia vyravo budizmas ir zoroastrizmas. Po krašto islamizacijos, įvykdytos Mahmudo Gaznaviečio, iš Goro kilo Guridų dinastija.
Senovėje šis kraštas buvo žinomas kaip Mandešas, Guristanas.
Afganistano karo metu (2001–2013 m.) provincijoje veikė Lietuvos kariuomenės dalinys (kaip NATO subjektas).
Geografija
Visą provinciją užima Hindukušo kalnagūbriai. Svarbiausios upės – Harirudas, Farahrudas, Murgabas.
Administracinis suskirstymas
miniatiūra|220x220px|Goro rajonai Provincija padalinta į 10 rajonų.
Svarbiausios gyvenvietės:
Pernu vaivadija
Pernu vaivadija – 1598-1660 m. gyvavęs Abiejų Tautų Respublikos administracinis teritorinis vienetas. Sostinė – Pernu.
Istorija
Pernu vaivadijos teritorija į Abiejų Tautų Respublikos sudėtį pateko po Livonijos ordino sutriuškinimo 1561 m. susikūrus Infliantų provincijai ir pasibaigus Livonijos karui. Vaivadiją 1598 m. įsteigė Abiejų Tautų Respublikos karalius Žygimantas Vaza.
Pernu vaivadija apėmė apie 12 000 km². Dėl nedidelio ploto į mažesnius administracinius vienetus – pavietus padalinta nebuvo.
Pernu vaivadiją Abiejų Tautų Respublikos senate atstovavo Pernu vaivada ir Pernu kaštelionas, vaivadija į seimą rinkdavo du pasiuntinius, Lietuvos Tribunole ją atstovavo du deputatai.
Pernu vaivadija faktiškai nustojo egzistuoti jau 1621 m., kai kraštą užėmė Švedija. Pernu miestas buvo užimtas jau 1617 m. Formaliai Pernu vaivadija panaikinta po Olivos taikos 1660 m. Pernu vaivados pareigybė panaikinta po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m.
Vaivada
Pernu vaivadą skirdavo karalius ir jis pareigas eidavo iki gyvos galvos. Vaivada buvo aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas vaivadijoje ir vaivadijos bajorų vadas ir vaivadijos bajorų pašauktinių kariuomenės vadas. Jo kompetencijai buvo priskirti administracijos, karo ir teismo reikalai. Jis taip pat rūpinosi vaivadijos miestų, kuriems suteiktos Magdeburgo teisės, apsauga ir tvarka, prižiūrėjo jų matus, saikus ir kainas. Vaivados jurisdikcijai priklausė ir miestų žydų bendruomenės.
Skruzdėlė darbininkė
thumb|right|240px|Camponotus consobrinus darbininkė. Skruzdėlė darbininkė – skruzdėlių bendruomenės vienas svarbiausių individų – jų yra daugiausiai. Tai patelės su neišsivysčiusia dauginimosi funkcija.
Polimorfizmas
Kai kurioms tos pačios rūšies skruzdėlėms būdingas polimorfizmas – kūno dydžių, jutimo organų gebėjimų, aktyvumo skirtumai, kurie priklauso nuo vykdomų užduočių bendruomenėje. Dažnai didesnės darbininkės turi neproporcingai didelę galvą, išvystytus stiprius žandikaulius (mandibulae). Tai vadinamieji kareiviai. Smulkesnės darbininkės dirba įvairus kitus darbus, pačios mažiausios daugiausia lizdo viduje. Stambiausios ir smulkiausios darbininkės masės gali skirtis iki 500 kartų. Manoma, šiuos skirtumus nuo individo vystymosi pradžios nulemia skirtinga mityba. Dėl to pasireiškia diferencinė genų ekspresija.
Pareigos
thumb|left|240px|Solenopsis skruzdėlės – darbininkė šalia sparnuotų motinėlės ir patinėlio. Kaip bendruomeniniams vabzdžiams, darbininkėms būdingas polietizmas – pareigų pasiskirstymas, specializacija:
Santykiai su motinėle
Šeimoje darbininkės visapusiškai rūpinasi motinėle, seka kastų dydį ir santykį. Tam tikslui atitinkamai dozuoja maisto davinį (sumažina ar padidina), kontroliuodamos atžalų bei lervų skaičių. Jos gali nužudyti savo „karalienę“, jai praradus savo vislumą. Skruzdėlių bendruomenėje darbininkės paprastai nesidaugina, kad galėtų rūpintis motinėlės atžalomis, kurios yra jų broliai ir seserys.
Nors daugumoje skruzdėlių rūšių darbininkės yra bevaisės patelės, tačiau tarp primityvesnių iš jų yra darbininkių, gebančių poruotis su patinėliais ir daugintis bei dėti apvaisintus kiaušinėlius. Taip atliekama tikros motinėlės funkcija.
Muddy Water Blues: A Tribute to Muddy Waters
Muddy Water Blues: A Tribute To Muddy Waters – antrasis Paul Rodgers solo albumas. Nors jis priskiriamas tik Paul Rodgers, tačiau su juo dirbo daug kitų atlikėjų: Brian May, Buddy Guy, David Gilmour, Jeff Beck, Neal Schon, Gary Moore, Brian Setzer, Richie Sambora, Slash, Steve Miller, Jason Bonham ir Trevor Rabin.
Tverkta
Tverkta arba Einoris – ežeras Lietuvoje, Alytaus rajone, 5,5 km į pietvakarius nuo Alovės. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,43 km, plotis – iki 0,17 km. Altitudė 129 m. Krantai žemi, pelkėti, vietomis apaugę medžiais ir krūmais. Pakrantės kalvotos. Pietryčiuose per pelkę iš Mažokio ežero įteka upelis, o šiaurės vakaruose išteka Tverktos upelis. Šalia įsikūręs Einorų kaimas.
Juozas Balčikonis (1924)
Juozas Balčikonis (1924 m. sausio 12 d. Giedraitinėje, Ramygalos valsčius, Panevėžio apskr. – 2010 m. gruodžio 21 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas tekstilininkas, pedagogas.
Biografija
Žmona Regina Songailaitė-Balčikonienė, sūnus Kęstutis Balčikonis. 1950 m. baigė Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutą, mokėsi pas Liudą Truikį, Vytautą Kairiūkštį.
Nuo 1949 m. dėstė Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute. 1951–1989 m. Lietuvos dailės instituto Tekstilės katedros vedėjas, nuo 1972 m. profesorius. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Kūryba
Nuo 1948 m. dalyvavo parodose, surengė individualių parodų Lietuvoje, Jugoslavijoje, Belgijoje, Rusijoje, Indijoje.
Sukūrė gobelenų, rištinių kilimų, mišrios technikos kompozicijų, dekoratyvinių audinių projektų. Pirmasis Lietuvoje pradėjo kurti batikos technika. Ankstyvieji kilimai („Rugiapjūtė“ 1948 m., „Derliaus nuėmimas“ 1950 m., „Kolūkio džiaugsmai“ 1960 m.) statiškos, ornamentiškos kompozicijos, liaudiški. Vėlesnieji („Žiema“ 1962 m., „Žiedai tėvynei“ 1965 m., „Liaudies šventė“ 1967 m., „Sutartinė“ 1968 m.) apibendrinto piešinio, monumentalūs, pabrėžtinai ritmiški, 8-9 dešimtmetyje – muzikalesni („Gintaro krašto daina“, „Mėnesienos sonata“, abu 1972 m., ciklas „Metų laikai“ 1975–1980 m.). Naujausi kūriniai krikščioniškosios, senųjų kultūrų tematikos.
Sukūrė tautinių drabužių eskizų 1955–1980 m. dainų švenčių dalyviams, su R. Songailaite-Balčikoniene 1968 m., 1977 m., 1980 m. – ansambliui „Lietuva“. Jo kūrinių yra Lietuvos, Rusijos (Maskva, Sankt Peterburgas) muziejuose.
Lugiai
Lugiai – viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje. Yra liaudies buities sodyba (nuo 1977 m. muziejus).
Michailas Vrubelis
Michailas Vrubelis (1856 m. kovo 17 d. – 1910 m. balandžio 14 d.) – žymus XIX–XX a. rusų dailininkas. Talentingo dailininko darbai yra žinomi beveik visose dailės srityse: tapyboje, grafikoje, keramikoje, dekoratyvinėje skulptūroje, teatro mene.
Gyvenimo pradžia
Michailas Vrubelis gimė karininko-advokato šeimoje 1856 m. kovo 17 d. Omske. Šeimos šaknys buvo labai mišrios: rusų, lenkų, totorių ir danų. Michailas Vrubelis turėjo vyresnę seserį Aną, su kuria palaikė draugiškus santykius iki pat savo mirties. Jaunesnė sesuo Jekaterina ir brolis Aleksandras mirė dar vaikystėje. Jų mirtis stipriai sukrėtė Michailą.
Nors tėvas tarnavo pulkininku, šeima niekada nebuvo labai turtinga. Karinis požiūris į gyvenimą nebuvo pabrėžiamas dailininko šeimoje. Tėvai, o ypač Aleksandras, mokė vaikus pagrindinių mokslo gebėjimų, davė skaityti knygas įvairiomis kalbomis (lotynų, prancūzų, vokiečių). Vaikai visada buvo skatinami domėtis istorija, menais, teatru, muzika ir literatūra.
Michailas domėjosi tapyba nuo pat vaikystės. Jo tėvas Aleksandras skatino ir teigiamai žiūrėjo į sūnaus susidomėjimą tapyba. M. Vrubelis mokėsi tapyti Sankt Peterburge 1864, 1868–1869 metais. Būsimasis dailininkas studijavo teisę Sankt Peterburgo universitete nuo 1874 iki 1880 m., tačiau tuo pačiu metu lankė tapybos pamokas 1878–1879 metais. Besimokydamas Sankt Peterburge Michailas entuziastingai studijavo vokiečių filosofų darbus. Ypač domino Nyčės veikalai, gilinosi į Kanto ir Šopenhauerio mintis.
Baigęs mokslus Teisės fakultete 1880 metais M. Vrubelis įstojo į Sankt Peterburgo Menų akademiją (tuo metu tai buvo viena geriausių meninio švietimo įstaigų). Ketverius metus Michailą mokė Pavelas Čistiakovas (Pavel Chistyakov). Mokytojas garsėjo tapybos mokymo metodais. P. Čistiakovas padarė didelę įtaką Vrubelio tapybos stiliui. Vrubelio detalių pajautimas yra Čistiakovo nuopelnas. Pavelas Čistiakovas mokė ir kitus žymius rusų dailininkus, tokius, kaip Ilja Repinas, Vasilijus Polenovas, Viktoras Vasnecovas, Valentinas Serovas, Vasilijus Surikovas. 1896 m. M. Vrubelis vedė operos dainininkę Nadeždą Zabela-Vrubel.
Vrubelis sutarė su Čistiakovu dėl piešimo ir modeliavimo svarbos, teikė pirmenybę formai, o ne spalvai, vertino monumentalųjį klasikinį meną. M. Vrubelis visada gerbė Menų Akademiją ir niekada neneigė, kaip kiti to meto dailininkai, jos įtakos dailininko darbams ir stiliui. Savo biografijoje, parašytoje 1901 metais, Vrubelis kalbėjo apie laiką praleistą Akademijoje, kaip apie laimingiausius metus jo, kaip menininko, gyvenime.
Kijevo periodas
Kitas meninis Vrubelio periodas prasidėjo Kijeve 1884 metų balandžio mėnesį, kai menininkas priėmė profesoriaus Adriano Prakchovo kvietimą restauruoti senas rusų cerkves Kijeve. Neatsitiktinai 1884–1889 metais Vrubelis tapė užsakytus ne tik darbus religine tematika, bet ir kryžių, Mergelės Marijos ir angelų paveikslus, kuriuos pasilikdavo sau. Dirbdamas XII amžiaus cerkvėse, menininkas stengėsi atrasti vienovę su senosiomis freskomis. Nepaisant to, Vrubelis išliko iškiliu XIX a. pabaigos dailininku. Žvelgiant į šventųjų ir angelų figūras, jų formų plastiškumą, kompoziciją ir spalvas, yra aišku, kad Vrubelis buvo artimesnis moderniam tapymo stiliui negu bizantiškajam, ar senųjų rusų freskų ir mozaikų. thumb|left|200px| „Hamletas ir Ofelija“ (1883, [[Rusų muziejus, Sankt Peterburgas) ]]
Šv. Kirilo cerkvėje M. Vrubelis tapė freskas prarastųjų vietoje: „Šventosios Dvasios nužengimas (Sekminės)“ ir „Trys angelai virš Kristaus kūno“. Vėliau Vrubelis tapė kelias ikonas cerkvės ikonostasui, kurias jis sukūrė būdamas keletą mėnesių Venecijoje (1884-85). Venecijoje M. Vrubelis buvo pakerėtas viduramžių mozaikos Šv. Morkaus bazilikoje ir ankstyvojo renesanso Džiovanio Belinio paveikslais. Būtent Venecijoje Vrubelio stilius įgavo tonų sodrumo. Čia jis sukūrė dideles keturias ikonas, vienas žymesnių darbų − „Mergelė“.
Grįžęs į Kijevą Vrubelis pradėjo dirbti ties akvarelėmis, skirtomis tik ką pastatytai Šv. Vladimiro katedrai. Į šio laikotarpio kūrybą įeina kelios versijos „Raudojimo“ (1887), „Prisikėlimas“ (1887). Kritikai atmetė visus Vrubelio projektus. Kijeve Vrubelis pradėjo dirbti ties Demono tema, deja, nei paveikslai, nei skulptūros neišliko iki mūsų dienų. M. Vrubelis buvo ne iš tų, kurie stengėsi išsaugoti savo darbo vaisius, menininką labiau domino kūrimo procesas nei rezultatas.
„''Ilgam į atmintį įstringa nuostabūs Vrubelio herojų veidai tamsiomis degančiomis akimis. Gamta aplink juos vaizduojama dulksvomis dėmėmis ir žėrinčiomis mozaikomis. Šaltame mėlyname fone nutapyta balta trapi Karalaitė Gulbė''“.
Maskvos periodas
thumb|left|200px| „Panas“ (1899, [[Tretjakovo galerija, Maskva) ]] thumb|250px|Vrubelio „Sėdintis Demonas sode“ (1890, [[Tretjakovo galerija, Maskva) ]] thumb|200px| Vrubelio žmonos Nadeždos Zabelos-Vrubel portretas paveiksle „Karalaitė gulbė“ (1900, [[Tretjakovo galerija, Maskva) ]]
M. Vrubelio darbų analizė, kuriuos jis nutapė Maskvoje (1889–1910) parodo tradicijų ir šiuolaikinių meninių krypčių, tokių kaip neoromantizmas, simbolizmas, art nouveau, įtaka. Kai kurie darbai turi neo-primityvizmo, lučizmo, futurizmo, kubizmo savybių, šios meno atšakos greitai susirado pasekėjų Rusijos avangardiniame mene. 1896 m. Vrubelis vedė teatro ir operos dainininkę Nadeždą Zabelą.
Viena svarbiausių Maskvos periodo temų tapo Demonas. Dailininkas daug laiko praleido dirbdamas prie Lermontovo poemos „Demonas“. Svarstydamas gėrio ir blogio klausimus, išaukštindamas herojišką asmenybę, demoną Vrubelis matė, kaip vienišą maištininką, kuris nenori susitaikyti su įprasta kasdienybe ir neteisinga realybės prigimtimi. Nuo 1900 metų Vrubelio darbas tapo it kokia tragiška išpažintimi. 1902–aisiais menininkas susirgo psichine liga. Po trumpo apsilankymo klinikoje jo būklė pagerėjo, tačiau vėliau Vrubelis susidūrė su ligos sustiprėjimu, kai mirė jo mažametis vaikas (1903). Ligai sunkėjant Vrubelis tęsė kovą su Demonu, kurį jis suprato pagal Nyčės apibūdinimą. Jis nutapė apie tuziną paveikslų, paskutinis liudijo Vrubelio pesimistišką nuotaiką. Paveiksle vaizduojamas iškankintas ir tragiškas Demonas – „Prislėgtas Demonas“ (1902). Kaip Vidas Poškus „Literatūroje ir mene" rašė: „Menininkas, jei jam reikia, gali piešti bet kuo, bet kur ir bet kada. Michailas Vrubelis demonus paišydavo užspausta peleninėje nuorūka“.
thumb|left|200px| „Perlo austrė“ (1904, [[Tretjakovo galerija, Maskva) ]] 1902–1905 m. M. Vrubelis sukūrė geriausius juodai baltus darbus. Juose menininkas stebėtinai įtaigiai tapė asmenybes. Tapydamas poeto Valerijaus Briusovo portretą Vrubelis pastebėjo, jog kad jo regėjimas silpsta. Nuojauta, kad greitai nebegalės tapyti dar labiau pasunkino ligą. 1910 m. apimtas depresijos Vrubelis stovėjo šalia praviro lango, tikėdamasis peršalti. Jis mirė 1910 m. balandžio 14 d., kai peršalimas virto plaučių uždegimu. Dailininkas palaidotas Novodevičės kapinėse Sankt Peterburge. Jo žmona Nadežda Zabela-Vrubel mirė po trejų metų.
Palikimas
M. Vrubelio amžininkais buvo Isakas Levitanas, Valentinas Serovas, Viktoras Borisovas-Musatovas. Nors M. Vrubelio menas neturėjo tiesioginių pasekėjų, jo darbų originalumas neturėtų būti nuvertintas. Dailininkas nurodė eksperimentavimo kelią ateities kartų menininkams. Dėl įtakos, kurią padarė M. Vrubelio menas ateities kartoms, šis daugialypis dailininkas, skulptorius, teatro dizaineris, iliustratorius gali būti laikomas pereinamąja asmenybe tarp tradicinio ir modernaus meno.
Birželio 8
Birželio 8 yra 159-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 160-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 206 dienos.
Sudakas
Sudakas  – istorinis miestelis Krymo autonominėje respublikoje, įsikūręs prie Juodosios jūros ir nutolęs 57 km į vakarus nuo Feodosijos bei 104 km į rytus nuo Krymo sostinės Simferopolio.
Birželio 8
Šventės
Geriausių draugų diena
Vardadieniai
Medardas – Merūnas – Eigintė – Edgaras
Sudakas
Istorija
Manoma, kad miestas įkurtas 212 m. alanų buvusioje Bosporo karalystėje. VI amžiuje Bizantijos imperatorius Justinianas I įsakė pastatyti pilį. VII amžiuje chazarai nusiaubė miestą ir pervadino į Suğdaq.
Nuo IX amžiaus iki XII amžiaus palaikė prekybos ryšius su Kijevo Rusia.
Danny Welbeck
Karjerą pradėjo 2008 m. „Manchester United“ klube, kurio jaunimo komandose treniravosi. Skolintas „Preston North End“ ir „Sunderland“, bet nuo 2011 m. tapo Mančesterio klubo pagrindinės sudėties žaidėju.
Deni Velbekas žaidė Anglijos jaunimo rinktinėse, o nacionalinėje komandoje debiutavo 2011 m., varžybose prieš Ganą (ši šalis kaip tik siekė įtraukti Velbeką į savo komandą). 2012 m. Europos čempionate Velbekas įmušė pergalingą įvartį į Švedijos vartus (po Teo Volkoto perdavimo).
Seserys (filmas)
Seserys – 1969 m. sukurta drama.
Turinys
Iširus Dianos santuokai, ši atvyksta į svečius pas savo jaunesnę seserį Martą, kurios nematė daugelį metų. Judviejų santykiai niekada nebuvo geri, nes kažkada jas siejo net intymus ryšys, kurį nutraukti pasiryžusi Marta galiausiai paliko seserį ir išvyko. Diana ištekėjo, tačiau naujame ryšyje nerado laimės ir yra įsitikinusi, kad Marta susiduria su tokia pačia problema, tačiau ši, ištekėjusi už vyresnio ir pasiturinčio Alekso, atrodo laiminga. Diana nesėkmingai mėgina sugriauti jų santuoką, tačiau bet kokie jos mėginimai susigrąžinti Martą patiria nesėkmę. Netrukus namuose apsistoja Alekso pusbrolis Darijus, kuris dar labiau sujaukia komplikuotus seserų santykius. Naujasis atvykėlis ima rodyti dėmesį Dianai, šiai rūpi tik Marta, o pastaroji pasiryžusi geriau mirti, negu vėl atnaujinti santykius su seserimi...
CSM Râmnicu Vâlcea
Rimniku Vilčos CSM – Rumunijos futbolo klubas iš Rimniku Vilčos.
Ustika
thumb|right|290px|Ustika
Ustika – sala į šiaurės vakarus nuo Sicilijos. Plotas – 8 km². Aukščiausias taškas – 49 m. Populiacija – 1 314 (2007).
Ustika populiari tarp nardymo mėgėjų. 1986 m. aplinkiniuose vandenyse įsteigtas gamtos rezervatas.
FC Molenbeek Brussels Strombeek
Briuselio „Molenbeek-Strombeek“ – Belgijos futbolo klubas iš Briuselio, Strombeko rajono.
Merkurijus
thumb|riht|250px|[[Merkurijus (mitologija)|Merkurijaus skulptūra Kupiškyje]] Merkurijus gali reikšti:
Vienintelis, nepakartojamas ir paskutinis
„Vienintelis, nepakartojamas ir paskutinis“ – lietuviškas dokumentinis filmas, sukurtas 2011 m., 56 min. trukmės. Filmo premjera įvyko 2012 m. kovo 25 d. 17-ajame kino festivalyje „Kino pavasaris“. 2012 m. „Sidabrinės gervės“ apdovanojimuose nominuotas geriausio TV filmo kategorijoje.
Šis filmas – tai duoklė lietuvių kino legendai, režisieriui, Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premijos laureatui (2012) Arūnui Žebriūnui, aktyviai kūrusiam sovietmečiu emociškai stiprius, išskirtinius filmus.
Filmo režisierius Linas Augutis (gim. 1962 m. – žinomo dokumentinio filmo „Vabzdžių dresuotojas“ (2008 m.) autorius. Naujojo filmo struktūra susideda iš herojaus minčių apie savo gyvenimą, kitų žmonių, su kuriais jis dirbo ar gyvena, pasakojimų, o pabaigoje rodomas jo pasiruošimas kurti vaidybinį filmą – kaip jis mąsto dabar, kaip mato jaunimą šiandien.
Burgėnai
Burgėnai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Skrebotiškio.
Prado muziejus
right|thumb|280px| Prado muziejaus fasadas right|thumb|280px| Prado muziejaus interjeras Nacionalinis Prado muziejus (, trumpiau Prado muziejus) – meno muziejus Madrido mieste. Tai vienas garsiausių ir didžiausių Europos muziejų. Jame sukaupta didžiausia ir reikšmingiausia Ispanijos senųjų dailininkų paveikslų kolekcija pasaulyje, taip pat plačios kitų Europos šalių dailininkų kūrinių kolekcijos.
Istorija
Prado muziejaus pagrindu tapo Ispanijos karališkoji meno kūrinių kolekcija. Ją ypač praplėtė XVI a. Ispanijos karalius ir Šv. Romos imperatorius Karolis V, kuris buvo aktyvus Ticiano paveikslų užsakovas. Meno kūrinių kaupimą tęsė Karolio V įpėdinis Pilypas II, kuris užsakė daugiau Ticiano darbų, rinko Jeronimo Boscho paveikslus ir pradėjo kolekcionuoti Rafaelio, atiduodamas jam pirmenybę prieš Ticianą. Pilypo II mėgstamu paveikslu buvo Šv. Šeimos paveikslas, kuris buvo pramintas kolekcijos „perlu“ (La Perla) ir nuo to įgavo savo pavadinimą (tuo metu tikėta, kad paveikslas Rafaelio, dabar žinoma, kad jį daugiausia tapė Džulijus Romanas). Karolis V ir Pilypas II priklausė Habsburgų dinastijai, tačiau Ispanijos karališkosios kolekcijos liko atskirtos nuo Habsburgų kolekcijų Vienoje.
XVII a. kolekciją papildė garsiausiu iš Ispanijos senųjų meistrų įvardijamas karališkasis dvaro dailininkas Diegas Velaskesas, kuris ne tik nutapė vienus dabar garsiausių muziejaus paveikslų (tarp jų − „Freilinos“), bet ir pats rinko paveikslus karaliui kelionių po užsienį metu. XIX a. pradžioje Ispanijos karališkuoju tapytoju buvo Fransiskas Goja, kurio darbų rinkinys muziejuje yra didžiausias pasaulyje. 1785 m. architektas Juan de Villanueva suprojektavo dabartinį muziejaus pastatą karaliaus Karolio III nurodymu. Jame turėjo būti įkurtas Gamtos istorijos kabinetas. Karalius Ferdinandas VII, pastūmėtas žmonos Marijos Izabelės de Bragansos, priėmė sprendimą, kad pastatas turi tapti naujuoju karališkuoju paveikslų ir skulptūrų muziejumi. 1819 m. lapkritį muziejus atidarytas viešam lankymui ir netrukus pervadintas į Prado muziejų. Pirmajame 1819 m. muziejaus kataloge buvo įrašyti 311 paveikslų, paties muziejaus kolekcijos tuo metu apėmė virš 1510 paveikslų, išsklaidytų po įvairias Ispanijos karalių rezidencijas.
Nuo muziejaus atidarymo perkant, dovanojant ir prijungiant kitų muziejų kolekcijas jis buvo papildytas virš 2300 paveikslų, taip pat skulptūromis, grafika. 1881 m. baronas Emile d'Erlanger muziejui padovanojo garsiuosius Gojos „juoduosius paveikslus“. 2001−2007 m. muziejus buvo praplėstas ir modernizuotas. 2012 m. muziejaus kultūrinė-paminklinė vertė buvo įvertinta 46 mlrd. svarų sterlingų, Prado muziejus įvertintas 6 vertingiausiu Europos kultūriniu objektu. Muziejaus lankytojų skaičius siekia 2,3−2,7 mln. per metus.
Galerijos kolekcijos
Prado muziejus visų pirma garsus savo paveikslų kolekcija. Jame yra didžiausia ir reikšmingiausia Ispanijos senųjų meistrų (El Grekas, Chosė de Ribera, Diegas Velaskesas, Fransiskas de Surbaranas, Bartolomė Estebanas Muriljas, Fransiskas Goja) paveikslų kolekcija pasaulyje. Didžiulė Italijos meistrų, ypač Venecijos dailės mokyklos, darbų kolekcija. Vien Ticiano paveikslų yra apie 60 (didžiausia kolekcija pasaulyje). Taip pat yra didelė Nyderlandų, ypač katalikiškosios Flandrijos dalies, senųjų meistrų paveikslų kolekcija. Muziejuje yra skulptūros, grafikos, juvelyrikos, gobelenų ir pan. eksponatų. Garsiausiais muziejaus paveikslais minimi: 2009 m. Prado muziejus atrinko 14 paveikslų, kurie geriausiai reprezentuoja jo kolekcijas, ir ypač didelės raiškos šių paveikslų reprodukcijas įkėlė Google Earth projekte. Tarp jų yra:
Pelagų salos
thumb|right|230px|Pelagų salos
Pelagų salos – vulkaninės kilmės salynas tarp Maltos, Tuniso ir Sicilijos. Salos priklauso Italijai, jos yra piečiausia Italijos dalis. Salynui priklauso trys salos: Lampedūza, Linoza ir Lampionė. Bendras plotas – 25,5 km². Bendras gyventojų skaičius ~6000. Mažiausia sala, Lampionė – negyvenama.
2002 m. salyne įsteigtas rezervatas vėžliams Caretta caretta saugoti. Paplūdimiai Lampedūzos ir Linozos salose yra vienintelės vietos Italijoje, kur šie vėžliai reguliariai deda kiaušinius.
Biuleten
Biuleten  – Vakarų Baltarusijos komunistų partijos CK leidinys, nelegaliai ėjęs 1929–1930 m. Vilniuje jidiš kalba.
ArchLinux
ArchLinux – Linux platinamasis paketas, kurį pradėjo kurti Judas Vinetas (Judd Vinet), įkvėptas kito Linux platinamojo paketo – CRUX. ArchLinux yra bendros paskirties Linux platinamasis paketas, kuris gali būti modifikuotas pagal vartotojo poreikius.
Tai realizuojama tuo, kad mažame diegimo diske pateikiama „core“ versija užimanti mažiau nei 300 MB, o toliau vartotojas, ją įsirašęs, tęsia sistemos parengimą ir programų instaliaciją savo nuožiūra. Tai tarsi priešingybė grafinei Ubuntu instaliacijai, kuri per apie 20 minučių įdiegia kelis gigabaitus įvairaus turinio, kurio dalies vartotojui gali neprireikti. Toks ArchLinux lankstumas turi ir trūkumų: operacinės sistemos naudotojas turi gerokai daugiau laiko skirti instaliacijai, turi nebijoti naudotis komandine eilute ir paskaityti naujokų gidą iš ArchWiki (gidas yra parengtas ir lietuvių kalba).
Filosofija
ArchLinux distribucija laikosi KISS arba keep it simple (apytikslis vertimas: laikyk paprastai) filosofijos. Tai reiškia: jokių puošmenų, priedų, jokių konfigūracijos įrankių – išvis jokių dalių, apsunkinimų sistemoje, kurios nėra būtinos veikimui. Ypač atsisakoma to, kas apsunkintų sistemą modifikuoti pagal poreikius. Taigi net grafinės konfigūracijos langai atmetami kaip nereikalingas apsunkinimas. Pagal ArchLinux filosofiją paprasta nereiškia kuo panašiau į Windows ar kad CLI (komandinė eilutė) yra naudotojo priešas.
Paketų valdymas
thumb|right|260px|pacman paketų valdiklis
ArchLinux naudoja Pacman  – paketų sistemos valdymo įrankį, kuris jungia paprastą sukompiliuoto paketo formatą su lengva naudoti ABS kompiliavimo sistema, leidžiančia naudotojui be didelio vargo valdyti ir keisti paketus, ar tai būtų oficialus ar paties naudotojo gamintas paketas. Paketų saugyklų sistema leidžia ArchLinux vartotojui pačiam sukurti paketų saugyklą ir prisidėti prie ArchLinux tobulinimo bei bendraminčių rato didinimo.
Dabar veikiančios oficialios saugyklos:
Pacman sudaro galimybę sistemoje visada turėti naujausius paketus, sinchronizuodamas paketų sąrašą su pagrindiniu serveriu, taip žymiai palengvindamas sistemos administravimą bei padidindamas sistemos saugumą. Kliento/serverio modelis taip pat leidžia parsisiųsti/instaliuoti programas paprastos komandos pagalba, su visomis programos priklausomybėmis (įrankio veikimas panašus į Debian apt-get). ArchLinux taip pat turi ABS, kuris leidžia lengvai sukompiliuoti savo paketą ir juo pasidalinti su visais, kuriems jis gali būti naudingas.
Leidimai
ArchLinux naudoja „riedančio leidimo“ sistemą, tai reiškia, kad yra dvi pagrindinės paketų versijos Current ir Release. Current paketų saugykloje visada saugomi patys naujausi paketai. Jei yra išleidžiama naujausia programos versija, ji iš karto papuola į Current paketų saugyklą. Release paketų saugykloje yra tie paketai, kurie buvo išleidus naują ArchLinux ISO versiją. T. y. Release paketų saugykloje visada bus į 0.5 versiją įtraukti paketai, kol nebus išleista 0.6 versija. Kai bus išleista 0.7 versija, Release paketų saugykloje bus paketai, kurie buvo 0.7 versijoje.
Žemiau pateiktas leidimų sąrašas su kodiniais pavadinimais ir datomis.
Istorija
Taip pasibaigia 0.x leidimų serija. 1.0 niekada nebus. Keičiamas ArchLinux leidimų žymėjimas. Dabar jis yra tiesiog su data. Leidimo dažnis susiejamas su Linux branduolio leidimais. Kaip, pavyzdžiui, 0.8 pagal naująjį numeravimą būtų 2007.03. Bet 0.8 lieka paskutiniuoju iš 0.x serijos.
Kurklių apylinkė
Kurklių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kurklių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kavarsko rajonui. 1954 m. prijungta dalis Pavirinčių apylinkės, o dalis Kurklių apylinkės prijungta prie Kurklelių apylinkės. 1963 m. prijungtos Antanavos apylinkė ir Kurklelių apylinkė, 1973 m. – dalis Staškūniškio apylinkės.
Tobagas
Tobagas  – viena iš dviejų pagrindinių Trinidado ir Tobago valstybę sudarančių salų. Tobagas yra pietinėje Karibų jūros dalyje. Į šiaurės rytus nuo salos yra Trinidadas, o į pietryčius – Grenada. Administracinis centras – Skarboras, jame gyvena 25 550 gyventojų.
Geltonieji Vandenys
Geltonieji Vandenys  – miestas Dniepropetrovsko srityje, Ukrainoje. Įsikūręs šalia Geltonosios upės, nutolęs 130 km į vakarus nuo srities administracinio centro Dnipro.
Tobagas
Istorija
Sala yra vulkaninės kilmės. Pirmieji kontaktai su europiečiais užsimezgė XVI a. pabaigoje.
Geltonieji Vandenys
Istorija
Geltonųjų Vandenų teritorija buvo žinoma iki įkuriant kaimą 1895 m. Miesto teisės suteiktos 1957 m.
Tobagas
Demografija
XX a. pabaigoje salos populiacija išaugo 11,28 %. Sala tapo teritorija, kurioje didžiausias populiacijos augimas šalyje. Tobage daugiausiai gyvena juodaodžiai afrikiečiai, nors pastaraisiais metais pradėjo augti Rytų Indijos, Skandinavijos ir vokiečių etninės grupės.
Geltonieji Vandenys
Istorija
Istorinis Geltonųjų Vandenų mūšis vyko dabartinio miesto teritorijoje.
Tobagas
Ekonomika
Tobago ekonomika smarkiai susijusi su Trinadado. Svarbiausios pramonės šakos yra suskystinos gamtinės dujos, naftos pramonė ir plieno industrija. Salos svarbios pajamos gaunamos iš turizmo.
Džojos juokas
Džojos juokas – 1960 m. sukurta komedija pagal rašytojo Alberto Moravia apsakymus. Juostoje pasakojama apie aktorės Tortotelos, pravarde Džoja (Džiaugsmas), jos draugo Umberto, pravarde „Nelaimingas atsitikimas“ bei kišenvagio Lelo nuotykius Naujųjų metų naktį Romoje, mėginant rasti tinkamą kompaniją šventei ir tuo pačiu šiek tiek užsidirbti.
Vasilev Skžeševskai
Vasilev Skžeševskai  – kaimas Lenkijos rytuose, Repkų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 19 km į rytus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 106 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Druskininkų senosios miesto kapinės
Druskininkų senosios miesto kapinės – kapinės, esančios Druskininkų mieste, šalia Druskonio ežero.
Istorija
Kapinės įkurtos XIX a. Pirmasis miestelio gyventojas čia buvo palaidotas 1858 m. –tai buvo iš Lenkijos Kongreso karalystės kilęs Druskininkų bažnyčios elgeta. Kapinėse vienoje pusėje buvo laidojami katalikai, kitoje stačiatikiai. Centrinėje dalyje yra ir vietinių protestantų tikėjimą išpažinusių miestiečių kapų. Katalikų pusėje yra jau nebeveikianti vietinių turtuolių Kiersnovskių statyta neogotikinio stiliaus koplyčia.
Kurorto turtuoliai, tiek katalikai, tiek stačiatikiai buvo įsirengę didesnius šeimų ir net giminių kapus. Katalikų pusėje yra O‘Brien De Lacy, De‘ Nizo, Kiersnovskių, Grudzinskių ir kiti kapai. Seniausieji – šalia koplyčios. Kapinėse išlikęs 1864 m. palaidoto garsaus gydytojo Ksavero Volfgango kapas. Taip pat 1878 m. palaidoto kurorto populiarintojo daktaro Jono Pileckio kapas. Kapinėse palaidoti M.K.Čiurlionio tėvai Konstantinas ir Adelė Čiurlioniai. Kapinėse įkurtas simbolinis nacių nužudyto Druskininkų kunigo Boleslovo Valeikos kapas.
Stačiatikių kapinių pusėje yra Druskininkų Šv. Gabrieliaus cerkvės griuvėsiai bei Erbšteinų–Džulijanių šeimos kripta (šnekama, kad čia palaidoti Niujorko mero Rudolfo Džiulijanio protėviai ).
Kordonas (Irkutskas)
Kordonas  – buvusi miško kirtėjų gyvenvietė Primorės kalbagūbrio priekalniuose, Talcos (Angaros dešinysis intakas) slėnyje, apie 40 km į pietryčius nuo Irkutsko, Irkutsko rajonas, Irkutsko sritis, Rusija. Po Antrojo pasaulinio karo čia atvežta karo belaisvių japonų, tremtinių ukrainiečių.
Lietuviai
1948 m. į Kordoną iš TSRS okupuotos Lietuvos ištremta apie 300 žm., vėliau dalis jų perkelta į kitas kirtavietes. 1951–1954 m. Kordone gyveno apie 50 lietuvių šeimų. Tremtiniai daugiausia dirbo miško darbus. Daug jų mirė, ypač pirmaisiais tremties metais. 1955 m. panaikinus Talcos miško pramonės ūkį lietuvių tremtiniai perkelti kitur. 1985 m. Kordone dirbę miškotvarkininkai iš Lietuvos sutvarkė Kordono tremtinių kapines. 1990 m. iš Kauno į Kordoną buvo nuvykusi buvusių tremtinių ekspedicija, parvežta palaikų.
Šymkai (Balstogė)
Šymkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Michalovo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. DW686.
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė LDK. XIX a. buvo kaimas, Valkavisko apskrities Šymkų valsčiaus centras. Vėliau valsčius panaikintas, 1973–1976 m. laikinai atkurtas.
Alfredia
Alfredia – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis.
Pagiriai (Varanavas)
Pagiriai – buvęs kaimas Baltarusijoje, 2 km nuo Lietuvos sienos, iki 1995 m. buvęs Lietuvos eksklavu ir priklausęs Šalčininkų rajonui.
Istorija
<mapframe latitude="54.28139" longitude="25.48611" zoom="13" width="270" height="188" align="left" />
1935 m. minimas Pagirių palivarkas Lenkijos valdomame Vilniaus krašte. N. Chruščiovo valdymo pradžioje kaimas priklausė Baltarusijos TSR, tačiau dar iki 1956 m. jis buvo priskirtas Lietuvos TSR ir tapo eksklavu. Nors kai kurie šaltiniai nurodo, kad pagal 1995 m. vasario 6 d. sutartį kaimas perduotas Baltarusijai (sutartyje kaimas neminimas, įvardijama tik sienos apytikrė linija), tačiau 2001 m. Lietuvos gyventojų surašymas nurodo gyvenvietę tebesant Lietuvoje (nors ir be gyventojų), o Registrų centras 2010 m. taip pat nurodo Pagirių viensėdį esant Lietuvos adresų registre, nors jo tikslios vietos žemėlapyje nenurodo.
2016 m. kaimas Lietuvoje oficialiai panaikintas.
Mamaika
Mamaika  – Rusijos upė, Stavropolio pietuose. Upės ištakos ties Mamaikos miško vasarviete, pietrytiniame Stavropolio kalvos šlaite. Mamaika – kairysis Mutnjankos intakas. Vidurupyje ir žemypyje upė stipriai užteršta nuotekomis, kurios patenka iš netoliese esnčių pramonės objektų bei gyvenamųjų namų.
Hidrografija
Upę maitina gruntiniai vandenys, sniegas ir lietus. Upei būdingi pavasariniai potvyniai, prasidedantys vasario viduryje ir trunkantys vidutiniškai 25 paras. Pavasariniai potvyniai sudaro 75 % metinio nuotėkio.
Kova (Krasnojarskas)
Kova – buvęs kaimas apie 80 km į pietvakarius nuo Kežmos, prie Angaros ir Kovos santakos, Kežmos rajonas, Krasnojarsko kraštas, Rusija.
Kavalniškiai
Kavalniškiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 7 km į vakarus nuo Molėtų.
1923 m. – 18 ūkių, 103 gyv., 2001 m. – 5 ūkiai.
Kova (Krasnojarskas)
Lietuviai
1948 m. birželio mėn. į Kovą iš Kretingos ir Klaipėdos apylinkių, Suvalkijos atitremta apie 1000 žmonių. Kova buvo tremtinių paskirstymo vieta. Kaimas buvo nykstantis, jame gyveno tik kelios rusų šeimos, su kitomis gyvenvietėmis susisiekti buvo galima tik upėmis. Kelerius metus lietuviai gyveno cerkvėje ir keliuose senuose pastatuose, vėliau po kelias šeimas buvo perkelti į apleistus namus. Pirmąją žiemą daugelis mirė nuo šalčio, bado, ligų. Stipresnieji kirto gretimus miškus, statė naujas gyvenvietes (Sizojus, apie 70 km į šiaurės rytus nuo Kovos, Bolturinas, apie 20 km į vakarus, Čiombė, apie 100 km į pietus). Ilgainiui dauguma tremtinių iš Kovos į jas ir persikėlė. Kovoje liko apie 10 lietuvių šeimų. Nuo 1958 m. lietuviai pradėjo grįžti į Lietuvą.
Sinclair ZX81
Sinclair ZX81 – asmeninis kompiuteris, sukurtas ir pristatytas Sinclair Research kompanijos 1981 metais, buvo sekantis kompanijos produktas po Sinclair ZX80. Kompiuterio korpusas juodos spalvos su membranine klaviatūra. Jo dizainą sukūrė Rick Dickinson. Programos buvo pakraunamos iš įprastų audio kasečių, turėjo video išvedimą į televizorių. Tai istoriškai svarbus kompiuteris, nes jis pirmasis kainavęs mažiau 100 dolerių (surenkama forma) ir tuo pačiu parduodamas dideliais kiekiais. JAV versija, gaminta Timex kompanijos, vadinosi Timex Sinclair 1000. Taip pat su šiuo kompiuteriu buvo suderinamas ir kitas Timex produktas – Timex Sinclair 1500.
Kavalniškiai
Istorija
1654 m. minimas Videniškių bažnyčios krikšto metrikų knygoje (Kavalniai). Gyveno Jurgis Kavalnis.
Gyventojai
Kavalniškiuose 1923 m. gimė inžinierius radiotechnikas Bronius Žalėnas.
Sinclair ZX81
Apibūdinimas
ZX81 naudojo NEC kompanijos su Zilog Z80 suderinamą procesorių, veikiantį 3,25 MHz dažniu. Palyginus su ZX80, supaprastėjo motininės plokštės dizainas, skaitomoji atmintis (ROM) išaugo iki 8 KB, Sinclair BASIC įgijo galimybę atlikti aritmetinius veiksmus su slankiojo kablelio skaičiais.
Sistema kainavo apie 70£ JK arba apie 100$ JAV ir turėjo 1 kB (1024 baitus) operatyviosios atminties. Ši atmintis buvo naudojama laikyti visus sistemos kintamuosius, ekrano vaizdą bei programos ar kitus duomenis. Dėl šios priežasties programuojant teko taupyti naudojamą atmintį. Išvedimas į ekraną buvo tik tekstiniu režimu, tačiau su PLOT komanda buvo įmanoma kurti blokinę 64x48 pikselių grafiką. Trūkstant vietos, buvo sumažinamas išvedamų eilučių skaičius.
Vėliau buvo siūlomi operatyvios atminties praplėtimo moduliai (16, 32 ir 64 KB).
Obelytės piliakalnis
Obelytės piliakalnis (arba Remeikių piliakalnis, Nugara, Zomkus) su gyvenviete – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 22614) Alytaus rajono savivaldybės teritorijoje, prie Kaukų I kaimo, Miroslavo seniūnija. Komplekso, kurį dar sudaro Kaukų piliakalnis su gyvenviete, dalis. Pasiekiamas važiuojant keliu Kumečiai–Parėčėnai, prieš Parėčėnus pasukus lauko keliuku į kairę šiaurės rytų kryptimi, už 400 m.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Peršėkės dešiniajame krante, aukštumos kampe. Aikštelė buvusi pailga šiaurės – pietų kryptimi, tačiau jau beveik visiškai nuplauta Peršėkės, išliko tik 2x5 m dydžio gabalėlis. Šiauriniame jos krašte supiltas 25 m ilgio, 2 m aukščio, 22 m pločio pylimas, ištisai iškasinėtas ir nuskleistas. Šlaitai statūs, 9–10 m aukščio. Piliakalnis apaugęs lapuočiais.
Į šiaurė ir šiaurės rytus nuo Obelytės piliakalnio esančioje aukštumoje yra papilys. Aikštelė keturkampio formos, pailga rytų – vakarų kryptimi, 70 m ilgio ir iki 65 m pločio, iš vakarų, šiaurės ir rytų apjuosta daugiau kaip 80 m ilgio, 1 m aukščio, 22 m pločio ariant išskleistu pylimu. Papilio šiaurės vakarų dalis užimta sodybos pastatų, užsodinta sodu, kita dirvonuoja.
Gyvenvietės
Piliakalnius supa 7,5 ha ploto papėdės gyvenvietės. Kultūrinis sluoksnis yra į pietus – pietryčius nuo Kaukų piliakalnio, 5,5 ha plote, į rytus nuo to paties piliakalnio, Peršėkės dešiniajame krante, 1 ha plote ir į pietvakarius bei rytus nuo Obelytės piliakalnio, taip pat 1 ha plote. Čia rasta grublėtos ir lygios keramikos.
Tyrimai
1954 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnio ir papilio įtvirtinimų archeologinius tyrimus 1967-1969 m. atliko Vilniaus universiteto archeologai, vadovas Pranas Kulikauskas. Piliakalnio pylime iširtas 22 m² plotas, nustatyta, kad jis sudarytas iš apdegusio molio gabalų su 2–3 degėsių sluoksniais, papilio pylimo rytiniame gale ištirtas 32 m² plotas, rasta brūkšniuotos ir grublėtos keramikos. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 36600 m².
Istorija
Kaukų ir Obelytės piliakalnių kompleksas gyvavo nuo I tūkstantmečio pradžios iki XI a., kai buvo sunaikintas greičiausiai per Kijevo Rusios kunigaikščių karinį žygį prieš jotvingių gentis.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Pra
Pra  – upė Rusijoje, Riazanės ir Maskvos srityse; kairysis Okos intakas. Prasideda Maskvos srities rytuose, teka į pietryčius, vėliau į rytus pro Meščioros žemumą.
Upės mityba daugiausia pagrįsta sniego tirpsmo vandeniu. Užšąla lapkričio pabaigoje, o atitirpsta balandį.
Didžiausias miestas prie upės – Spas Klepikai.
Vasilev Šlacheckai
Vasilev Šlacheckai  – kaimas Lenkijos rytuose, Repkų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 21 km į rytus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 108 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Kaimas įsikūręs kairiajame Vakarinio Bugo upės krante.
Stakų kraštovaizdžio draustinis
Stakų kraštovaizdžio draustinis, įsikūręs Šalčininkų rajone – viena iš Dieveniškių istorinio regioninio parko konservacinio funkcinio prioriteto zonų. Jo tikslai – išsaugoti moreninių slėniuotų aukštumų miškingus kraštovaizdžius su aukštomis plokščiakalvėmis, konglomerato luistais, Stakų ąžuolu. Stakų draustinyje vertingiausi botaniniu požiūriu yra miškai, kuriuose rastos kelios augalų rūšys, įrašytos į Lietuvos raudonąją knygą (pvz., kardalapis garbenis (Cephalanthera longifolia), geltonžiedis pelėžirnis (Lathyrus laevigatus), plunksninė pliusnė (Neckera penata)). Itin vertingi Stakų miške išlikę brandūs žoliniai eglynai ir kiti mišrūs medynai, atitinkantys Europai svarbių buveinių direktyvų reikalavimus, todėl šie medynai yra įrašyti į „Natura 2000“ Lietuvos saugomų teritorijų tinklą.
left|thumb|200px|Stakų konglomeratas Stakų ąžuolas stovi apie 1 km į pietus nuo Stakų kaimo. Įtrauktas į valstybės saugomų gamtos paveldo objektų sąrašą 2002 m. Pasižymi gražia, plačiai išsikerojusia kūgio formos laja. Tipiškas atviro kraštovaizdžio medis. Laja prasideda žemai, plati, tanki, daug storų šakų. Kamieno apimtis 490 cm, aukštis 24 m, lajos aukštis 21 m.
Netoli nuo ąžuolo galima rasti Stakų konglomerato luistus, kurių didžiausias – 17 metrų ilgio.
Gegužės
Gegužės – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Požerės ežero. Į pietus nuo kaimo išteka dešinysis Šunijos intakas – Čiokė. Kaime stūkso Gegužkalnis (192 m). Kalvą juosia 6 m aukščio pylimas – Skuburlas, rytinis kalvos šlaitas yra 20 m aukščio. Ant kalvos stovėjo medinė pilis, kryžiuočių vadinamas Gegužė (Geguse). 1329 metais ją užpuolė jungtinė Vokiečių ordino ir Čekijos karaliaus Jono Liuksemburgiečio kariuomenė. To Paties žygio metu užimtos dar trys žemaičių pilys – Aukaimis, Gedimino pilis Padievaityje ir nelokalizuota tvirtovė Xedeyctain. Prie piliakalnio yra 180 m absoliutinio aukščio regykla.
Komatis
Komatis  – upė Pietinėje Afrikoje. Prasideda Pietų Afrikos Respublikoje, Mpumalangoje, į vakarus nuo Karolinos, Stenkampsbergo plokščiakalnyje (~1800 m aukštyje). Teka į šiaurės rytus, aukštupyje sudaro Komačio tarpeklį. Kerta Drakensbergo kalnus ir teka Svazilando teritorijos šiaurine dalimi. Ten daro posūkį šiaurėn, teka lygiagrečiai su Lebombo kalnais. Vėliau grįžta į PAR teritoriją, pasuka į rytus ir leisdamasis nuo kalnų sudaro eilę krioklių ir slenksčių. Žemupyje teka lygumomis Mozambiko teritorija, skaidosi protakomis, sudaro meandras. Įteka į Indijos vandenyno Maputu įlanką 24 km į šiaurės rytus nuo Maputu.
Upės pavadinimas svazių kalba inkomati reiškia „karvių upė“, nes visad duoda vandens, lyg karvė pieno. Portugalai seniau Komačio žemupį vadino „Ryžių upe“, o britai – „Karaliaus Jurgio upe“ (King George River).