cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kalevi Sorsa
Biografija
1989–1991 m. buvo Suomijos parlamento pirmininkas, 2000–2004 m. Suomijos banko valdybos narys.
1980–1990 SI pirmininko pavaduotojas, Nusiginklavimo konsultacinės komisijos pirmininkas. 1999 m. SI Garbės pirmininkas.
Juodišius
Juodišius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Juodišienė (ištekėjusi moteris) ir Juodišiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Gaidžiai (Molėtai)
Gaidžiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, į šiaurės rytus nuo Molėtų. Ribojasi su Anomislio ir Kėvelių kaimais.
Istorija
1665 m. kaimas minimas Alantos bažnyčios metrikų knygoje.
Gervuogė (gentis)
Gervuogė, avietė (Rubus) – erškėčiažiedžių (Rosidae) poklasio erškėtinių (Rosaceae) šeimos augalų gentis.
Gentyje yra daug rūšių, kadangi atskiros rūšys lengvai tarpusavyje kryžminasi ir duoda vaisingus ir lokaliai paplitusius palikuonis. Dauguma rūšių paplitusios Šiaurės pusrutulio vidutinio ir šalto klimato juostose. Kai kurios rūšys auga Afrikoje, Australijoje, Naujojoje Zelandijoje.
Lietuvoje savaime auga ir auginamos šios rūšys:
Katilėlis
Katilėlis (Campanula) – katilėlinių (Campanulaceae) šeimos augalų gentis. Dvimetės ar daugiametės žolės su stačiais briaunotais stiebais, dažnai su pieniškomis sultimis. Žiedynas – kekė arba šluotelė. Kai kurios rūšys vartojamos galvos ir gerklės skausmams raminti. Yra dekoratyvinių auginamų darželiuose, alpinariumuose, taip pat piktžolių.
Lietuvoje auga šios rūšys:
Ever Hugo Almeida
Karjera
Gimė Urugvajuje, Salto mieste. 1967 m. pradėjo profesionalo karjerą Montevidėjaus klube „Cerro“. 1972 m. persikėlė į Paragvajų, „Guarani“ klubą, o dar po metų – į „Olimpia“. Šiame Paragvajaus klube Everis Hugo Almeida ir praleido visą savo likusią karjerą. Su šiuo klubu jis tapo ne tik daugkartiniu Paragvajaus čempionu, bet ir du kartus laimėjo Libertadores taurę. Nuo 1973 iki 1990 m. jis vien Libertadores taurės varžybose sužaidė 113 rungtynių. Vartininkas taip pat pasižymėjo labai sėkmingu žaidimu atmušant 11 m baudinius.
1975 m. Everis Hugo Almeida priėmė Paragvajaus pilietybę.
Baigęs futbolininko karjerą, Almeida dirbo sporto žurnalistu, o vėliau ėmėsi trenerio darbo. Jis treniravo Paragvajaus, Gvatemalos, Ekvadoro klubus, 1999 m. Copa América čempionate jis treniravo Paragvajaus rinktinę.
Mossberg Brownie
Mossberg Brownie – keturvamzdis pistoletas, panašus į derindžerį COP 357 Derringer. Šį .22 Long Rifle šovinius naudojantį pistoletą 1920-1932 m. gamino kompanija O.F. Mossberg & Sons. Brownie konstrukcija pagrįsta ankstesniu Oskaro Mosbergo patentuotu pistoletu, kurį pagal licenciją gamino „Shattuck Company“.
Šių pistoletų buvo pagaminta nuo 33 iki 37 tūkstančių.
Konstrukcija
Pistoletas turi dvigubos veikmės nuleistuką ir besisukantį skiltuvą. Kiekvienas nuleistuko paspaudimas užveda ir nuleidžia gaiduką, taip pat pasuka skiltuvą taip, kad iššautų vis naujas vamzdis. Atsegtas viršuje esantis skląstis leidžia atlaužti vamzdžių bloką žemyn. Pistoleto komplekte yra speciali lenkta plokštelė, kuri ištraukia iššautas tūteles.
Pasekėjai
1986-1987 m. kompanija „Advantage Arms“ gamino modelį 422, kuris turėjo daug panašumo su pistoletu Brownie. Kompanijos „Advantage Arms“ gamintas pistoletas turėjo ir variantą, naudojusį šovinius .22 Winchester Magnum Rimfire. Šis pistoletas, skirtingai nei Brownie, turėjo vidinį išmetiklį.
Kompanija „Cobray“ gamino keistą revolverį Pocket Pal, kuris turėjo tokias pačias atlaužimo ir gaiduko sistemas kaip ir Brownie. „Cobray“ suderino šias savybes su unikalia dviejų vamzdžių dviejų kalibrų sistema. Revolveris turi du zig-zag tipo besisukančius būgnus, vieną .22 LR, kitą .380 ACP kalibro. Tas pats gaidukas iššauna arba .22 kalibro šovinį apatiniu vamzdžiu, arba .380 šovinį apatiniu vamzdžiu, žiūrint kuris būgnas įstatytas.
Eforas
Eforas ( 'prižiūrintis', iš 'ant; virš' +  'žiūrėti') – renkamas magistratas senovės Spartoje, kurio viena pareigų buvo kontroliuoti abiejų Spartos karalių veiklą. Kasmet iš Spartos piliečių išrinkdavo 5 eforus, kurie prisiekdavo remti Spartos karalius.
Herodotas teigė, kad eforų instituciją įkūrė Likurgas, o Plutarchas rašė, kad ši institucija yra vėlesnė. Manoma, kad eforai buvo reikalingi kaip valdytojai, kai Spartos karaliai vadovaudavo kariuomenei. Eforus rinkdavo visuotiniame susirinkime, kandidatais galėdavo būti bet kuris pilietis. Buvo draudžiama eforą rinkti antrą kartą. Eforai veikdavo kaip atsvara karaliams, kurie retai tarpusavyje sutardavo. Platonas eforus vadino tironais, kurie valdė Spartą kaip despotai, o karalius – tik karvedžiais.
Pagal Plutarchą kiekvieną rudenį eforai paskelbdavo kriptiją – žygį prieš helotus, kurio metu kiekvienas Spartos pilietis galėdavo nužudyti helotą, nebijodamas bausmės.
Eforams nereikėdavo klauptis prieš Spartos karalius, juos labai gerbdavo kiti Spartos piliečiai dėl jų veiklos. Eforai sprendimus priimdavo paprasta dauguma. Kartais Spartos politika pasikeisdavo vienam eforui pakeitus savo nuomonę ir nubalsavus už priešingą poziciją. .
Kleomenas III 227 m. pr. m. e. panaikino eforų instituciją, bet po Selasijos mūšio makedoniečių karalius Antigonas III Dosonas ją atkūrė. Eforai egzistavo iki II a., manoma kad juos panaikino Adrianas.
Petras Garnys
Petras Garnys (1960 m. balandžio 9 d. Pabuojuose, Pasvalio rajone – 2020 m. gegužės 5 d. Kaune ) – Lietuvos televizijos žurnalistas, redaktorius. Palaidotas Kauno Petrašiūnų kapinėse.
Biografija
1978 m. baigė Pušaloto vidurinę mokyklą, 1979 m. Kauno 23-ojoje technikos mokykloje – kino mechaniko specialybę, 1984 m. Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute – lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.
1984–1986 m. Lietuvos televizijos ir radijo komiteto Kauno vyriausiosios redakcijos radijo redaktorius, 1986–1994 m. – televizijos redaktorius, korespondentas. 1994–2007 m. Kauno TV programų direkcijos direktorius, viešosios įstaigos „Kauno radijas ir televizija“ direktorius. Rengė pažintinio kultūrinio pobūdžio laidas, informacinę publicistinę kultūrinę programą „Konrado kavinė“ ir TV žaidimą „Konrado kavinės ruletė“.
Bonė
Bonė – upelis vakarų Lietuvoje, Klaipėdos ir Kretingos rajonuose; Danės kairysis intakas. Prasideda Lapieniškių miške netoli Katkų. Teka vakarų, šiaurės vakarų kryptimi, sudaro rajonų ribą. Įteka į Danę 23,1 km nuo jos žiočių, ties Vitiniais (į rytus nuo Kretingalės).
Intakas – Bonalė (kairysis). Prie Bonės įsikūręs Kėkštų kaimas.
Upėvardžio kilmė neaiški. Jei tai naujas žodis, gali būti kilęs iš („kelias, geležinkelis“) arba iš slavizmo bania („indas, burburlas“). Jei senas žodis, tai galbūt sietinas su „šviesa, spindulys, saulė“,  „šviesus“,  „šveisti“.
Vasiluvka (Suvalkų apskritis)
Vasiluvka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Račkų valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaime yra Vasiluvkos geležinkelio stotelė.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Tojotomi Hidejoši
Tojotomi Hidejoši (豊臣 秀吉, 1537 m. vasario 2 d. – 1598 m. kovo 26 d.) – antrasis Japonijos suvienytojas, žymus karys, generolas, feodalas, samurajus, politikas bei strategas. Gyvenęs Sengoku laikotarpiu. Tojotomi Hidejoši buvo Oda Nobunagos įpėdinis.
Vardo kilmė
Tojotomi Hidejoši tikrasis vardas buvo Hijošimaru Kinošita. Vėliau jis buvo pakeistas į Tokičiro Kinošita. 1562 m. jis dar kartą pasikeitė savo vardą į Hidejoši, o 1573 m. – pavardę į Hašiba. Pagaliau 1587 m. jis buvo paskirtas ministru ir jam buvo suteikta Hidejoši pavardė.
Ankstyvieji metai
Apie Hidejoši gyvenimą iki 1570 m. nėra labai daug žinoma. Jis gimė 1537 m. Nakamuroje, Ovari provincijoje (dabar Aiči prefektūra) ir priklausė Oda klanui. Hidejoši nėra kilęs iš samurajų giminės. Jis buvo valstiečio kareivio Kinošita Jaemon sūnus, kuris tarnavo Oda Nobuhige – Oda Nubonaga tėvui. Būdamas dar berniukas, Hidejoši paliko namus ir iškeliavo į Totomi provinciją (dabar Šidzuoka prefektūra) ir ten tapo vasalo pažu. Tačiau jis greit grįžo namo ir pradėjo savo karjerą. Nepaisant Hidejoši valstietiškos kilmės, pagaliau jis tapo vienu iš labiausiai išskirtinių Oda Nobunagos generolų.
Kelias į valdžią
1557 m. Hidejoši prisijungė prie Oda klano ir tapo tarnu. Tačiau dėl savo linksmo būdo, taktiškumo ir intelekto jis greitai buvo paaukštintas iki samurajaus. 1558 m. Hidejoši susipažino su Oda Nobunaga, kuris greitai pamėgo Hidejoši ir praminė jį saru (beždžione).
Tuo metu Imagava Jošimoto, kuris valdė Mikava (Aiči prefektura) bei Totomi ir Suruga žemes (Šidzuoka prefektūra), su savo armija skynėsi kelią link Kioto. Tačiau jam kelią užtvėrė Nobunaga. Jošimoto buvo nugalėtas Okehadzama mūšyje (1560 m.), kuriame dalyvavo ir Hidejoši. Po šio mūšio Oda Nubonaga tapo vienu galingiausių generolų Sengoku laikotarpyje.
1564 m. Hidejoši vadovavo reidui, kurio metu buvo užimta Inabajama pilis. Po šio reido Oda Nobunaga paaukštino Hidejoši iki generolo pareigų.
1568 m., kai Oda Nobunaga pradėjo savo kampaniją, kurios tikslas buvo prijungti centrinę Japoniją, Hidejoši kovėsi daugelyje svarbiausių kovų.
Iki 1573 m. Nobunaga nugalėjo du stipriausius feodalus ir stabiliai įsitvirtino centrinėje Honšiu. Taip Omi provincijoje esančios žemės buvo atiduotos Tojotomi Hidejoši. Jis tapo Nakahamos valdovu.
Generolo pareigos valdant Oda Nobunagai (1574-1582)
1575 m. Nobunaga buvo nugalėtas Mori Terumoto pajėgų Išijama Hongandži mūšyje, kuris vyko Osakos įlankoje. Norėdamas nugalėti Mori bazę vakarinėje Honšiu, Nobunaga ten išsiuntė dvi armijas. Nuo 1577 m. Oda Nobunagos paliepimu Hidejoši pradėjo vakarinės Japonijos dalies malšinimą. Hidejoši užėmė strategiškai svarbią Himejama pilį (dabar vadinama Himedži).
1581 m. Hidejoši apsiautė ir užkariavo Tottori tvirtovę Inaboje (dabar Tottori prefektūra), kuri priklausė Mori Tecumoto. Po metų, pasinaudodamas neįprasta užtvindymo taktika, jis užėmė Takamacu pilį (dabar Okajama prefektūra).
Po Oda Nobunagos mirties
1582 m., po sukilimo, kuriam vadovavo Akeči Micuhide, Oda Nobunaga nusižudė.
Po jo mirties Hidejoši susitaikė su Mori Tecumoto ir pajudėjo į rytus, siekdamas atkeršyti. 1582 m. liepos 2 d. vykusiame mūšyje Hidejoši nugalėjo Micuhide Yamazaki.
Oda klano aukščiausių vasalų susirinkime Hidejoši teigė, kad Oda klano galva turėtų tapti Oda Nobunagos anūkas. Tačiau galingiausi Oda klano vasalai rėmė trečiąjį Nobunagos sūnų. 1583 m. vykusioje kovoje Hidejoši nugalėjo vieną iš šių vasalų ir privertė jį įvykdyti savižudybę.thumb|200px|left|A atkurta Osakos pilis buvo pastatyta Hidejoši didžiojo dondžono vietoje. Ikoninė pilis yra Osakos, kaip didelio miesto atsigavimo po Antrojo Pasaulinio Karo, simbolis.
Tais pačiais metais, užvaldęs dalį tvirtovių, Hidejoši pastatė Osakos pilį. Tuomet jis perėjo prie pagrindinio savo siekio – visos Japonijos užkariavimo ir suvienijimo po 200 metų pertraukos. Taip jis norėjo pabaigti Oda Nobunagos pradėtą darbą.
Būdamas 45 metų amžiaus Hidejoši valdė Omi ir Harima, taip pat Jamaširo, Tamba (dabar Kioto prefektūra) ir Kavači (dabar Osakos prefektūra) provincijas. Tuomet, nugalėjęs Šibata Kacuie Hidejoši, aneksavo Ečidzen, Kaga ir Noto provincijas (dabar Fukui ir dalis Išikava prefektūros), taip pat Etčiu (dabar Tojama prefektūra) provinciją.
1584 m. jis priėmė susitarimą su Tokugava Iejasu, kuris rėmė Oda Nobukacu, Oda Nobunagos sūnų. Tuomet Hidejoši rankose atsidūrė visa Ki provincija (dabar Vakama prefektūra). Pasinaudodamas šia padėtimi, Hidejoši sunaikino organizaciją, kuri priklausė Džiodo šintoistų sektai.
1585 m. jis buvo paskirtas kampaku arba imperijos regentu ir galėjo įsakinėti visoms civilinėms ir karinėms pajėgoms imperatoriaus vardu.
1587 m. Hidejoši dar labiau išplėtė savo galios įtaką Kiūšiū ir užkirto kelią Šimadzu klano įsigalėjimui regione.
1578 m. liepos 23 d. Hidejoši išleido 11 punktų įsaką, smerkiantį krikščionybę ir draudžiantį atsivertimą į šią religiją.
1588 m. visi daimiai (vasalai Japonijoje) prisiekė būti ištikimi ir paklusti imperatoriui ir jo regentui Hidejoši. Tais pačiais metais Hidejoši surengė kardų medžioklę, kurios dėka jam pavyko sumažinti ginkluoto maišto galimybę. Taip pat jis atskyrė valstiečių ir karių sluoksnius.
Kanto kampanija
thumb|240px|Tojotomi Hidejoši [[Kaō (stilizuotas parašas)]]Tojotomi Hidejoši bandymams užkariauti šiaurės rytų regionus kelią pastojo Hodžio klanas – vienas galingiausių karių klanų Sengoku laikotarpyje. Jie okupavo Kanto regioną. Hidejoši pavyko sutriuškinti Hodžio klano sąjungininkus ir užimti Odavara pilį. Odavara kapituliavo 1590 m. rugpjūčio 12 d., ir Kanto provincijos buvo pertvarkytos. Kad galėtų išstumti Iejasu iš Centrinės Japonijos, Hidejoši atidavė jam šešias Kanto provincijas mainais į Mikava, Totomi ir Suruga.
1591 m. Tojotomi Hidejoši sutriuškino ir užkariavo šiaurinę Honšiu teritoriją. Taip buvo įvykdytas karinis Japonijos suvienijimas. Visa šalies teritorija priklausė Hidejoši arba jam pavaldiems vasalams. Buvo įsteigta nauja feodalinės hierarchijos sistema.
Užkariavęs visą Japoniją, Tojotomi Hidejoši patikėjo patarėjo (kampaku) postą savo sūnėnui – Tojotomi Hidecugu.
Invazijos į Korėją
Tarp 1580 ir 1590 m., prašydamas leidimo Japonijos armijai saugiai pereiti Korėjos teritoriją, Tojotomi Hidejoši išsiuntė ne vieną pasiuntinį pas karalių Sondžo į Korėją. Hidejoši informavo Džoson karalių, kad jis planuoja užkariauti Kiniją ir Indiją. Tačiau karalius Sondžo į Hidejoši laiškus neatsakė.
Įgijęs valdžią visoje Japonijoje, Tojotomi Hidejoši pradėjo ruoštis Korėjos užėmimui. Jo galutinis tikslas buvo užkariauti Kiniją ir Filipinus. Japonijos pajėgos buvo visiškai nepasiruošusios tokio masto planui. 1592 m. vasario mėnesį jis išsiuntė savo pirmą ekspediciją užkariauti Korėjos. 140 000 Japonijos armijos pajėgų kareivių ir 2000 laivų buvo išsiųsti į Korėją. Jie užpuolė Busan ą, esantį pietrytinėje šalies dalyje. Per kelias savaites Japonijos armija nužengė iki sostinės Seulo. Karalius Sondžo pabėgo į šiaurę. Seulas buvo suniokotas ir apiplėštas. Iki liepos mėnesio Japonija užėmė ir Pchenjaną. Nors karas sausumoje geriau sekėsi Hidejoši, tačiau Korėjos laivynas buvo daug pranašesnis. Jų laivynas turėjo geresnę ginkluotę ir labiau patyrusius jūreivius. Taip pat korėjiečiai turėjo ir slaptą ginklą – šarvuotus laivus, vadinamus vėžliais, kurių negalėjo įveikti Japonijos laivyno patrankų sviediniai. Atkirsta nuo maisto ir ginklų resursų, Japonijos armija įstrigo kalnuose, šiaurinėje Korėjos dalyje.
1592 m. rugpjūčio 13 d. Japonijos armija buvo nugalėta admirolo I-Sun-Šin Hansan-do mūšyje. Po šio pralaimėjimo Hidejoši įsakė savo likusioms pajėgoms pasitraukti iš kovos su Korėjos laivynu.
Portugališkasis laivelis
Portugališkasis laivelis – duobagyvių (Cnidaria) tipo, dilginamųjų (Siphonophora) būrio rūšis.
Tojotomi Hidejoši
Invazijos į Korėją
1593 m. sausio mėnesį Kinijos imperatorius, norėdamas padėti Japonijos armijos apsuptai Korėjai, į pagalbą išsiuntė 45 000 karių. Sujungę savo jėgas, kinai ir korėjiečiai išstūmė Hidejoši armiją iš Pchenjano. Japonijos armija buvo priremta prie sienos, jų laivynas nebegalėjo pristatyti reikalingų atsargų ir japonai pradėjo badauti. 1593 m. gegužės mėnesį Hidejoši pagaliau nusileido ir įsakė savo kariams grįžti atgal į Japoniją. Ši ekspedicija baigėsi be rezultatų. Tačiau Hidejoši vis tiek neatsisakė savo idėjos.
Portugališkasis laivelis
Portugališkieji laiveliai plaukioja didelėmis (iki kelių tūkstančių) grupėmis. Gyvena vandens paviršiuje. Mėlynas oro burbulas, pripildytas dujų, atstoja „burę“ (pneumatoforą) kyšančią virš vandens. Vėjas gali plukdyti jį kaip laivelį, tačiau kilus audrai, iš burbulo oras išeina ir gyvūnas panyra po vandeniu.
Tojotomi Hidejoši
Invazijos į Korėją
Po trumpalaikės taikos su Kinija, norėdamas užimti Korėją, Hidejoši pradėjo antrąją ekspediciją į šią šalį. Ji prasidėjo 1597 m. rugpjūtį. Tačiau ir šį kartą korėjiečiai ir jų sąjungininkai kinai buvo labai gerai pasiruošę atlaikyti Japonijos armijos puolimą. Jie sustabdė japonus Seule ir lėtai, bet užtikrintai išstūmė jų armiją atgal iki Busano. Tuo pat metu admirolas I Sun Šin pasiuntė savo karius, kurie vėl sunaikino atstatytas Japonijos laivyno pajėgas.
Tojotomi Hidejoši užkariavimo ir imperijos planai žlugo 1598 m. rugsėjo 18 d., jam mirus. Savo mirties patale Hidejoši gailėjosi išsiuntęs savo armiją mirti svetimose žemėse.
Portugališkasis laivelis
Dauginasi nelytiniu būdu.
Tojotomi Hidejoši
Administracinės inovacijos
Viena pirmųjų taisyklių, kurią įvedė Hidejoši, norėdamas konfiskuoti ginklus iš ūkininkų, pirklių ir vienuolių, buvo katana kari (kardų medžioklė). Visi surinkti ginklai buvo išlydyti ir panaudoti statant budos skulptūrą. Taip pat įgyvendintas shiro vari planas – jo tikslas buvo sumažinti nereikalingų pilių kiekį Japonijoje.
Portugališkasis laivelis
Minta nedidelėmis (iki 30 cm) žuvimis, kurias pagauna dilginamosiomis ląstelėmis padengtais čiuptuvais. Paralyžiuota žuvis pernešama į polipų koloniją, esančią po oro burbulu, kur laimikis smulkinamas ir apdorojamas. Portugališkasis laivelis turi daugybę nuodingųjų kapsulių. Nuodai gali būti pavojingi žmogui (savo sudėtimi prilygsta kobros nuodams).
Tojotomi Hidejoši
Administracinės inovacijos
Hidejoši griežtai atskyrė gyventojų luomus. Kariams, ūkininkams, amatininkams ir pirkliams leido gyventi skirtingose miestų dalyse, taip pasirūpindamas tvarkingu feodalinės visuomenės formavimusi.
Portugališkasis laivelis
Portugališkasis laivelis užauga iki 9-35 cm skersmens, o čiuptuvai gali siekti 20 m ilgį.
Paplitę visose šiltosiose jūrose, bet dažniausiai Ramiajame, Indijos vandenynuose ir Atlanto vandenyno įlankose.
Tojotomi Hidejoši
Administracinės inovacijos
Norėdamas paskatinti transporto plėtrą, jis pradėjo žemėtvarką ir panaikino kelių kontrolės punktus.
Buvo pradėtas plėsti mineralinių išteklių naudojimas, monetų gamyba, kuri skatino prekybos vystymąsi.
Vėlyvieji metai
Paskutiniais savo gyvenimo metais, ypač nuo 1593 m. atrodė, kad Tojotomi Hidejoši prarado jį supančios realybės suvokimą. Didžiausias jo rūpestis buvo jo įpėdinio likimas. 1591 m. mirė Hidejoši sūnus Curumacu. Tuomet savo įpėdiniu Hidejoši paskelbė sūnėną – Tojotomi Hidecugu. Tačiau susilaukęs kito sūnaus – Tojotomi Hidejori, Tojotomi Hidejoši pradėjo įtarinėti, kad jo sūnėnas planuoja išduoti jo sūnų. Todėl Hidejoši įsakė savo sūnėnui įvykdyti nusižūdyti.
Bijodamas dėl savo sūnaus ir įpėdinio ateities ir suprasdamas, kad jo sūnus yra per mažas prisiimti tokias pareigas, Hidejoši įkūrė tarybą – Gotairo. Tarybos nariams liepė prisiekti ištikimybę sūnui Hidejori ir valdyti kaip regentams, kol sūnus užaugs. Norėdamas užtikrinti ištikimybę Hidejori, Hidejoši siuntė auksą, šilką, kardus visiems svarbiems to meto politiniams veikėjams.
Taip pat Tojotomi Hidejoši pradėjo vis labiau baimintis dėl Vakarų šalių įtakos sprendžiant vidinius Japonijos reikalus. Ši situacija ypatingai paaštrėjo po 1596 m., kai ispanų laivas „San Filipe“ sudužo prie Japonijos krantų.
Suerzintas ginčų tarp jėzuitų ir pranciškonų, Tojotomi Hidejoši nuteisė 26 krikščionis mirties bausme. Jie buvo nukryžiuoti viešai ir vėliau pavadinti 26-iais Nagasakio kankiniais. Taip Hidejoši norėjo atgrasyti japonus nuo noro atsiversti į krikščionybę.
Tojotomi Hidejoši susirgo 1598 m. vasarą ir mirė tų pačių metų rugsėjo 18 d.
Iš rastų jo asmeninių laiškų galima matyti, kad Tojotomi Hidejoši buvo atviras ir švelnus žmogus. Taip pas jis pasižymėjo genialumu ir nepakantumu formalumams. Deja, nepasotinamas galios troškimas pasėjo daug siaubo paskutiniais Tojotomi Hidejoši gyvenimo metais.
Kadangi Tojotomi Hidejoši kilo iš žemesnio sluoksnio, buvo teigiama, kad jis yra neraštingas ir nekultūringas. Iš dalies tai buvo tiesa, tačiau Hidejoši slaptai siekė mokslo ir žinių. Jis turėjo gabumų kurti poeziją, gerai pasirodydavo No spektakliuose ir stropiai mokėsi arbatos ceremonijos meno su mokytoju Sen Rikjū. Hidejoši pats rengdavo arbatos gėrimo ceremonijas, taip demonstruodamas savo įgūdžius.
Šeima
1561 m. Tojotomi Hidejoši vedė samurajaus Sugihara Sadatoši dukrą – One. Tuo metu Hidejoši dar nebuvo toks galingas ir žinomas. One buvo pirmoji ir viena mylimiausių Hidejoši žmonų.
1585 m., kai Hidejoši buvo paskirtas imperijos regentu, One buvo priskirtas kitas – no mandokoro – titulas. Ji buvo viena iš artimiausių Hidejoši padėjėjų ir patikėtinių. Būdama samurajaus dukra, ji turėjo daug šeimyninių ryšių, kurie padėjo palenkti ne vieną įtakingą vasalą į jos vyro pusę. Kai kurie iš jų vėliau padėjo Hidejoši valdyti šalį kaip vyriausybės valdininkai. One patarinėdavo Hidejoši ir valdymo reikalais. Hidejoši rašydavo jai laiškus, norėdamas pasitarti dėl savo vykdomų politinių operacijų.
Nors Hidejoši ir mylėjo One, tačiau jai dažnai tekdavo varžytis su kitomis moterimis dėl Hidejoši dėmesio. Jis turėjo ne vieną sugulovę. One nesusilaukė Hidejoši palikuonių, buvo teigiama, kad ji negali turėti vaikų.
Tojotomi Hidejoši susilaukė dviejų sūnų: Tojotomi Tsurumatsu, Tojotomi Hideyori. Jie abu buvo Hidejoši sugulovės Jodo-dono vaikai.
Palikimas
Hidejoši įkurta taryba slėpė žinias apie jo mirtį kelis mėnesius kol Japonijos armija grįžo iš Korėjos. Tačiau po armijos sugrįžimo taryba pasidalino į dvi priešingas stovyklas. Vienoje pusėje buvo Tokugava Iejasu, kitoje – keturi vyresnieji tarybos nariai. Iejasu norėjo pasisavinti valdžią, bet jam buvo pasipriešinta – kiti tarybos nariai palaikė Hidejoši sūnų Hidejori.
1600 m. dvi nesutariančios pusės susikovė Sekigahara mūšyje. Iejasu nugalėjo ir paskelbė save šiogūnu. Hidejori buvo izoliuotas Osakos pilyje. 1614 m., ruošdamasis stoti į kovą prieš Tokugava Iejasu, Hidejori pradėjo rinkti armiją. Tačiau Iejasu suorganizavo Osakos apgultį, priversdamas Hidejori nusiginkluoti ir pasirašyti taikos paktą. Po metų Hidejori vėl bandė suburti armiją, tačiau šis bandymas baigėsi nesėkme. Tokugava užpuolė Osakos pilį, visiškai sugriovė kai kurias jos dalis ir pagaliau ją padegė.
Po šių įvykių Hidejori ir jo motina įvykdė sepuku. Jo aštuonerių metų sūnus buvo sugautas Tokugavos karių, kurie jam nukirto galvą. Tai buvo Tojotomi klano gyvavimo pabaiga. Tokugava šiogūnai perėmė valdžią ir valdė šalį iki 1868 m.
Nors Tojotomi Hidejoši giminė išnyko, tačiau jo įtaka Japonijos kultūrai ir politikai buvo didžiulė. Jis įtvirtino klasių struktūrą, suvienijo šalį, įvesdamas centrinę valdžią, išpopuliarino kai kurias kultūrines veiklas, pavyzdžiui, arbatos gėrimo ceremoniją, rėmė kultūrinius renginius. Hidejoši pradėjo Japonijos gyventojų surašymą ir įsakė žmonėms gyventi jiems paskirtose teritorijose.
Tojotomi Hidejoši pabaigė Japonijos suvienijimą, kurį pradėjo dar Oda Nobunaga. Po Tojotomi Hidejoši mirties jo nacionalinio suvienijimo politika tapo pavyzdžiu Tokugava Iejasu ir tapo pagrindu taikiam ir stabiliam Tokugava laikotarpiui.
Tojotomi Hidejoši populiariojoje kultūroje
Eidži Jošikavos romanas apie Hidejoši gyvenimą: „Taiko: An Epic Novel of War and Glory in Feudal Japan“.
Jis vaizduojamas ir anime pavadinimu Sengoku Otome: Momoiro Paradox, bei Kamen Rider x Kamen Rider Gaim & Wizard: The Fateful Sengoku Movie Battle filme.
Mikalojus Jeronimas Seniavskis
Mikalojus Jeronimas Seniavskis (1645 m. – 1683 m. gruodžio 15 d.) – Lenkijos magnatas, rotmistras (1663 m.), Karūnos didysis sargybinis (1666 m.), pulkininkas (1667 m.), Karūnos didysis vėliavininkas (1668 m.), Karūnos dvaro maršalka (1674 m.), Voluinės vaivada (nuo 1680 metų), Karūnos lauko etmonas (nuo 1682 metų). Lvovo, Rogatinsko, Piasečno ir Radomo seniūnas.
Biografija
thumb|left|150px|Mikalojaus Jeronimo Seniavskio žmona Cecilija Marija Radvilaitė Lvovo seniūno ir Karūnos lauko raštininko Adomo Jeronimo Seniavskio (1623–1650) ir Viktorijos Elžbietos Potockytės sūnus.
Dalyvavo Lenkijos karaliaus Jono Kazimiero karinėse kampanijose prieš Ukrainos kazokus ir Krymo totorius. Dalyvavo malšinant Jurgio Sebasijano Liubomirskio sukilimą. 1668 metais po Lenkijos karaliaus Jono Kazimiero Mikalojus Jeronimas Seniavskis pradžioje palaikė Fiodoro Aleksejevičiaus kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą.
1667 metais vadovaijant Karūnos lauko etmonui Jonui Sobieskiui dalyvavo mūšyje su kazokų-totorių kariais prie Podgaicų. Chotyno mūšio dalyvis 1673 metais. 1673-1674 metais Mikalojus Seniavskis vedė savarankiškas karines operacijas Podolėje ir Moldavijoje. Lenkijos karaliaus Jono Sobieskio žygio 1683 metais prie Vienos dalyvis. 1676 metais buvo išrinktas Seimo maršalks. 1680 metais Mikalojus Jeronimas Seniavskis buvo paskirtas Voluinės vaivada, o 1682 metais - Karūnos lauko etmonu. 1683 metų rudenį Karūnos lauko etmonas Mikalojus Jeronimas Seniavskis mirė po turkijos armijos sutriuškinimo Vienos mūšyje.
Šeima ir vaikai
Jo žmona buvo Cecilija Marija Radvilaitė (1643–1682), Lietuvos didžiojo maršalkos ir Polocko vaivados Aleksandro Liudviko Radvilos, nuo trečios santuokoas su Lukrecija Marija Stroza. Buvo Adomo Mikalojaus Seniavskio ir dviejų dukterų – Joanos ir Teofilės – tėvas.
Frans Snyders
right|thumb|200px| Fransas Sneidersas su žmona (aut. [[Antonis van Deikas, apie 1621)]] Fransas Sneidersas (ol. Frans Snyders, 1579 lapkričio 11(?) – 1657 m. rugpjūčio 19 d.) – Nyderlandų baroko flamandų dailininkas. Specializavosi gyvūnų ir natiurmortų tapyboje.
Biografija
Sneidersas tapo to meto garsiausiu Flandrijos natiurmortų ir gyvūnų tapytoju. Kaip ir daugelį kitų to meto Antverpeno dailininkų jį savo dirbtuvių užsakymų atlikimui kvietėsi Rubensas. Rubenso drobėse Sneidersas atlikdavo gyvūnų, vaisių ir gėlių tapybos fragmentus. Vėliau panašiai bendradarbiavo su Jakobu Jordansu. Tapo vienu mėgstamiausių Ispanijos Nyderlandų valdytojo Alberto VII tapytojų. Sneidersas atliko keletą paveikslų Ispanijos karaliui Pilypui III medžioklės tema. Savo metu Sneidersas buvo laikomas nepralenkiamu žuvusio gyvūno vaizdavime. Fransas Sneidersas mirė 1657 m. rugpjūčio 19 d. Antverpene. Paliko apie 300 paveikslų (didelė dalis priskiriama) ir 100 piešinių.
Šokliablakės
Šokliablakės (Saldidae) blakių pobūrio vabzdžių šeima.
Šios šeimos blakių kūnas ovalo formos, plokščias, 2-8 mm ilgio, rudos ar juodos spalvos su šviesiomis dėmėmis. Galva trikampio formos, akys, lyginant su galva, labai didelės. Membraniniai sparnai su 4-5 ilgomis uždaromis celėmis.
Šepetovo Vavžincė
Šepetovo Vavžincė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Šepetovo valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Telšių rajono savivaldybės taryba 1997–2000 m.
Telšių rajono savivaldybės taryba – Telšių rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1997 m. kovo 23 d.
Šepetovo Vavžincė
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1520 metais. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 30 namų ir 174 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 23 namai ir 216 gyventojų, iš kurių 97 vyrai ir 129 moterys.
Telšių rajono savivaldybės taryba 1997–2000 m.
Veikla
Rajono meru išrinktas Romas Leščinskas, jo pavaduotoju Vytautas Adolfas Puplauskas. Savivaldybės administratoriumi paskirtas Vaclovas Gudauskis.
Sraigtaragis ožys
Sraigtaragiai ožiai arba marchurai (Capra falconeri) – kalniniai ožiai (Capra), priklausantys ožkų (Caprinae) pošeimiui. Ši rūšis pirmąkart aprašyta 1839 m. Sraigtaragiai nyksta, gyvena sunkiai prieinamose kalnų srityse, labai atsargūs, vengia žmonių. Dėl šių priežasčių jie nedaug ištyrinėti.
Išvaizda
Šie gyvūnai beveik nesiskiria nuo savo protėvių. Ilgis – maždaug 1,6 m. Ūgis ties pečiais 65-115 cm; tai aukščiausi ožiai Capra gentyje. Vidutinis svoris – 86 kg (patinų) ir 41 kg (patelių). Už sraigtaragius ožius stambesni tik sibiriniai ožiai. Patinų ragai plokšti, susukti spiralėmis. Tarpuragė siaura, ragų viršūnės tolokai viena nuo kitos. Dėl savotiškos formos kanopų gali įsikabaroti į ąžuolą ir net 8 m aukštyje ėsti lapus ir jauną žievę.
Porūšiai
Sraigtaragių ožių rūšis skirstoma į 6 porūšius. Šie gana panašūs, skiriasi tik ragų storiu ir sraigtiškumu. Visi jie gyvena panašiose vietovėse – miškinguose kalnų rajonuose su stačiais, uolėtais šlaitais.
Nykimas
Viena iš nykimo priežasčių – nesugebėjimas atlaikyti konkurencijos su tose vietovėse ganomomis naminėmis ožkomis ir gyvuliais. Sraigtaragių patelės atsiveda po 1-2 jauniklius, o brandaus amžiaus sulaukia ne visi. Retkarčiais pakenkia vilkai ir grifai, bet jų žala nedidelė. Šiuos gyvūnus dažnai nusižiūri brakonieriai. Kita vertus, marchurai lengvai pakelia nelaisvę, sudarius jiems tinkamas sąlygas, noriai dauginasi.
Baltarusijos futbolo varžybos 1996–1997 m.
Baltarusijos futbolo varžybos 1996–1997 m.
Variagai
thumb|250px|Variagų prekybos keliai
Variagai  – vikingai, IX-X a. keliavę po Rytų Europą (dabartinę Rusiją, Ukrainą, Baltarusiją). Vertėsi prekyba, plėšikavimu. Volgos upe pasiekdavo Kaspijos jūrą, Dniepru – Konstantinopolį.
Skandinavai VIII a. vid. įsikūrė Ladogos ežero pakrantėje (Aldeige) ir suvaidino svarbią rolę Rusios kaganato formavimuisi. Variagai pirmą kartą minimi 859 m. Pirmojoje kronikoje. Tuo pat metu vikingai puldinėjo Britų salas ir kuršius. 862 m. finų ir slavų gentys sukilo prieš variagus ir išstūmė atgal į Skandinaviją, tačiau variagai vėliau pasinaudoję slavų ir finų tarpusavio karais vėl įsiveržė į Rusią. Vadovaujami Riuriko variagai įskūrė Holmgarde (dab. Naugardas). IX a. jie valdė Volgos prekybos kelią tarp Gardarikio (šiaurės Rusijos) ir Serklando (vidurio Rusijos) į Abasidų Kalifatą. Vėliau Volgos prekybos kelio reikšmė sumenko, tačiau suklestėjo prekybinis maršrutas Dniepro upe ir Juodąja jūra (vad. Kelias iš variagų pas graikus). X a. variagai palaipsniui suslavėjo, bet senoji skandinavų kalba Naugarde buvo vartojama iki XIII a.
Haičio vyrų futbolo rinktinė
Haičio vyrų futbolo rinktinė – Haičiui atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Haičio futbolo federacija. Rinktinė dalyvavo 1 pasaulio čempionate (1974 m.), 7 CONCACAF Aukso taurės čempionatuose. Aukščiausias pasiekimas 2007 metais laimėta Karibų taurė bei 1973 m. laimėtas CONCACAF čempionatas.
ISO 3166-2:VA
ISO 3166-2:VA – Tarptautinės standartizacijos organizacijos nustatyto standarto ISO 3166-2 pokodis, kuris taikomas Vatikanui nusakyti administracinius vienetus.
Vatikanui oficialiai yra suteiktas <tt>VA</tt> ISO 3166-2 alpha-2 kodas.
Andoros istorija
Andoros pavadinimas yra iberiškos – baskiškos kilmės, kas rodo seną šalies kilmę ir ilgą istoriją.
Andora tvirtina, kad yra paskutinė nepriklausoma Ispanijos markos palikuonė. Ispanijos marką kaip buferinių valstybių rinkinį, skirtą apsaugoti krikščioniškąją Prancūziją nuo Ispanijos maurų, įkūrė Karolis Didysis. Tradicija teigė, kad andorietis Markas Almugaveras atvedė 5000 vyrų į Piumoranso perėją, kur Karolis Didysis kovėsi su maurais. . Dėkingas karalius paskelbė andoriečius nepriklausomais žmonėmis ir suteikė chartiją už jų kovą su maurais 788 m. Dabar daug istorikų abejoja chartijos tikrumu ir tikslai nežinoma, kaip Andora tapo nepriklausoma.
Politinį savarankiškumą įgavo valdant Karolio Didžiojo sūnui, 801 m. iš maurų atėmusiam Barseloną – Liudvikui I. Liudvikas I 819 m. dalį siuzereniteto perdavė Urgelio vyskupui. Nuo IX amžiaus pabaigos iš Andoros gyventojų duokles ėmė ir Urgelio grafai, ir vyskupai. Vėliau grafų teisės perėjo grafams de Foix. 1278 metais teismo sprendimu Andora pripažinta bendra grafų de Foix ir Urgelio vyskupų valda. 1419 m. buvo įkurtas Andoros savivaldos organas Generalinė Taryba, bet reali jo įtaka buvo menka ir Urgelio vyskupai išsaugojo savo įtaką, o de Foix valda perėjo Navaros karaliui – 1607 m.
Juodvalkis (reikšmės)
Juodvalkiu vadinama:
Juodvalkis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Juodvalkienė (ištekėjusi moteris) ir Juodvalkytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Trakų herbas
Trakų herbas – Trakų heraldinis simbolis.
Aprašas
Raudoname skydo lauke juodaplaukė bekaklė Jono Krikštytojo galva, veidas kūno spalvos.
Istorija
thumb|left|Spėjamas miesto herbas (XVI a. vid., Stemmata Polonica herbynas, Paryžiaus arsenalo biblioteka).
Iki šiol nepavyko nustatyti, kada senoji Lietuvos sostinė gavo savivaldos teises, nes neišliko pirmoji privilegija ar jos nuorašai. Žinoma tik, kad 1441 m. kovo 27 d. Lietuvos didysis kunigaikštis Kazimieras Trakų karaimams suteikė Magdeburgo teises. Trakų miestiečiai krikščionys tokiomis teisėmis jau naudojosi. Manoma, kad šias teisęs jau buvo suteikęs Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas, tik nesutariama kada tai galėjo įvykti. Vieni šaltiniai teigia, kat tai galėjo būti XIV a. pab., kiti nurodo 1409 m.
Vierciochiai
Vierciochiai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Račkų valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurės vakarus nuo Račkų, apie 16 km į pietvakarius nuo Suvalkų ir 105 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. 2005 m. kaime gyveno 127 žmonės.
Trakų herbas
Istorija
Jei ir pavyktų rasti Trakų miesto privilegijas, duomenų apie miesto herbą jose nerastume. Tuomet šis miesto atributas nebūdavo fiksuojamas.
Vierciochiai
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Trakų herbas
Istorija
Vienintelis šiuo metu Trakų herbo ikonografijos šaltinis - senieji miesto antspaudai. Juose vaizduojama veidu į žiūrovą atsukta šv. Jono Krikštytojo galva. Tai labai retas simbolis Lietuvos miestų herbuose, iki XVI a. antrosios pusės tokį simbolį turėjo tik Trakai, todėl manoma, jog būtent toks herbas buvo pavaizduotas Vilniaus kapitulos XVI a. sudarytame herbyne (dabar saugomas Paryžiaus arsenalo bibliotekoje). Šiame herbyne, tarp miestų simbolių yra raudoname skyde pavaizduota šv. Jono Krikštytojo galva. Deja, prie herbo nerasta duomenų kuriam miestui herbas priklauso.
Manoma, kad tokio herbo pasirinkimą lėmė Lietuvos krikštas, paskatinęs religinę simboliką vartoti visuomeniniame gyvenime. Nuo XVIII a. pradžios miesto magistrato antspauduose šventojo galva imta vaizduota profiliu. Toks miesto herbas išliko iki 1831 m. sukilimo. 1845 m. Rusijos imperijos valdžia suteikė Trakų apskričiai naują herbą, kuriame vaizduoti pilies vartai su kardais. Iki XX a. vidurio toks herbas buvo ir miesto herbu.
Atkuriant istorinį miesto herbą, remtasi išlikusiais seniausiais miesto antspaudais, o spalvoms nustatyti – Paryžiaus arsenalo bibliotekoje saugomų herbynų ir Lietuvos herbų spalvinimo tradicijomis. Istorinį Trakų miesto herbą 1996 m. sausio 23 d. patvirtino Lietuvos Prezidentas.
Kra sąsmauka
Kra sąsmauka  – sąsmauka Pietryčių Azijoje, Indokinijos pusiasalyje, daugiausia Tailande (nedidelė dalis Mianmare), tarp Siamo įlankos rytuose ir Andamanų jūros vakaruose. Jungia Indokinijos pusiasalį su jo pietine dalimi – Malakos pusiasaliu. Plotis 44–75 km. Iškilusios kalvos ir neaukšti kalnai. Drėgnieji atogrąžų miškai. Per Kra sąsmauką eina Bankoko-Singapūro geležinkelis ir automobilių kelias.
Kauno energetikos remontas
UAB „Kauno energetikos remontas“ – Lietuvos energetikos remonto bendrovė, įsteigta 1945 m. Bendrovės veikla apima elektrotechnikos darbus įrengiant, remontuojant bei modernizuojant aukštos įtampos pastotes ir skirstyklas, mechaninius darbus pramoniniuose bei energetiniuose objektuose, metalo gaminių gamybą, projektų valdymo ir laboratorijų paslaugų teikimą, biokuro gamybą.
Šiuo metu įmonei vadovauja Olga Grigienė.
Šv. Andrius Kim Tae-gon
'''Šv. Andrius Kim Tae-gonas''' (1821 m. rugpjūčio 21 d. – 1846 m. rugsėjo 16 d.) – pirmasis Romos katalikų kunigas Korėjoje.
Biografija
Gimė garbingoje korėjiečių katalikų šeimoje, nors ši religija Korėjoje buvo draudžiama. 1846 m. 25 metų Kim Tae-gon buvo nukankintas, o jo galva nukirsta.
1984 m. popiežius Jonas Paulius II Andrių Kim Tae – goną paskelbė šventuoju kartu su 102 kitais korėjiečių katalikais.
Didžiojo Dobžynevo geležinkelio stotelė
Dobžinevo Dužės geležinkelio stotelė  – geležinkelio stotelė Dobžinevo Dužės kaime, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje, Didžiojo Dobžynevo valsčiuje. Per stotelę eina Balstogė-Glomnas geležinkelio linija Nr. 38. Nuo stotelės iki Fastų geležinkelio stotelės yra 2.4 km ir iki Borsukuvkos geležinkelio stotelės yra 7.1 km.
Ukmergės Ryto specialioji mokykla
Ukmergės „Ryto“ specialioji mokykla – valstybinė dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Ukmergėje, Vytauto g. 20, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir neformaliojo ugdymo programas lietuvių kalba intelekto sutrikimų turintiesiems vaikams. Įstaigos kodas 190987119. Steigėjas Vilniaus apskrities viršininko administracija.
Istorija
miniatiūra|250px|left
Pastatas, kuriame šiuo metu įsikūrusi Ukmergės specialioji mokykla, niekada nebuvo praradęs pedagoginės paskirties. Jau nuo XIX amžiaus vidurio jame buvo vykdoma švietiejiška veikla. Šio pastato istorija siekia 1840 m., kuomet buvo baigta statyti ir įkurta mokykla bajorų vaikams. Nuo 1846 m. joje buvo įsikūrusi rusų progimnazija, vėliau – gimnazija. Nuo 1918 m. – lietuvių gimnazija. Nuo 1938 m. – mokytojų seminarija. 1941 m., žlugus Nepriklausomos Lietuvos valstybei, mokytojų seminarija nenutraukė savo veiklos, tik mokytojai ir mokiniai buvo orientuojami į socialistinės sistemos garbinimą. Vokiečių okupacijos metais Mokytojų seminarija veikė, bet vėl su naujomis ideologijomis. Pasitraukus vokiečiams, seminarija buvo pavadinta Vlado Žvirblio pedagogine mokykla. 1956 m. Ukmergės Vlado Žvirblio vardo pedagoginės mokyklos patalpose buvo įsteigta Ukmergės pagalbinė mokykla-internatas. Pirmaisiais 1956 – 1957 mokslo metais mokykloje veikė 3 klasės su 49 mokiniais. 1957 – 1958 mokslo metais jau veikia 5 klasės su 87 mokiniais. 5 klasės išlieka iki 1964 – 1965 mokslo metų. 1962 metais mokyklą baigė pirmoji 17 mokinių laida. Jie baigė 7 klasių kursą ir įgijo siuvėjo ir staliaus amato žinių. 1962 – 1963 mokslo metais įvedamas aštuonmetis mokymas. 1965 m. pastatomas priestatas. Jame įrengti miegamieji kambariai. 1999 metais įvedamas dešimtmetis mokymas. Nuo 2006 metų sausio 16 dienos mokykla vadinasi Ukmergės specialiąja mokykla. Mokyklai vadovavo diretoriai: Henrikas Ambrazaitis (1956–1958), Vladas Amankavičius (1958–1965), Stasys Šimonis (1965–1979), Aleksandras Mackevičius (1979–1987), Eugenija Kliaugienė (1987–2005). Nuo 2005 m. mokyklai vadovauja Elena Šemetienė.
2012 m. rugsėjo 1 d. Ukmergės specialioji mokykla Ukmergės savivaldybės tarybos sprendimu sujungta su Ukmergės specialiojo ugdymo centru „Vyturėlis“ ir tapo Ukmergės „Ryto“ specialiąja mokykla.
Juozapa Giniotienė
Juozapa Giniotienė (g. 1932 m. sausio 6 d. Šarkiai, dab. Joniškio raj. – 2008 m. gruodžio 13 d. Šiauliai) – Lietuvos pedagogė, skaitovė, poetė, Šiaulių miesto visuomenės veikėja.
Biografija
1949–1951 m. mokėsi Šiaulių mergaičių gimnazijoje, 1951–1953 m. studijavo Šiaulių mokytojų institute, 1959 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, lietuvių kalbos ir literatūros mokytoja. 2003 m. baigė Šiaulių universitetą, vadybos magistras.
Nuo 1953 m. Šiaulių 4-osios septynmetės, 2-osios vidurinės mokyklos, 1971–2001 m. Šiaulių Juventos vidurinės mokyklos lietuvių kalbos ir literatūros mokytoja metodininkė. Kurį laiką dėstė Šiaulių pedagoginiame institute. Nuo 1973 m. dar ir Šiaulių ekskursijų biuro gidė.
Lengvoji atletika 2004 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Lengvoji atletika 2004 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vyko rugpjūčio 18-29 dienoms rekonstruotame Atenų olimpiniame stadione. Iš viso išdalinti 46 medalių komplektai - 24 vyrų rungtyse it 22 moterų rungtyse.
Juozapa Giniotienė
Biografija
Sūnūs pedagogas Juvitas Giniotis ir aktorius bei režisierius Aidas Giniotis.
Skaitovė
Nuo 1953 m. Šiaulių mokytojų choro „Varsa“ koncertų, mieste vykusių dainų švenčių, sąskrydžių, susitikimų, vakaronių, ceremonialų vedančioji ir skaitovė. 1969–2002 m. surengė devynis autorinius kūrybos vakarus, su kuriais aplankyti Kuršėnai, Panevėžys, Akmenė, Pakruojis, Joniškis, Radviliškis, Kaunas, Vilnius ir kiti Lietuvos miestai. Juose skambėjo eilėraščiai, kuriuos parašė Maironis, Salomėja Nėris, Vincas Mykolaitis-Putinas, Stasys Bulzgis ir kiti lietuvių poetai.
1957 m. ir 1974 m. respublikinių skaitovų konkursų laureatė. 1988 m. suteiktas I kategorijos skaitovės vardas.
Juragiai (Panevėžys)
Juragiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Krekenavos.
Baltijos oro policija
thumb
Baltijos oro policija (dažn. NATO oro  policijos misija Baltijos šalyse ) – NATO misija, skirta kontroliuoti oro erdvę virš Baltijos šalių. 2014 m. išplėsta į Malborko (Lenkija) aviacijos bazę.
Istorija
2004 m. kovo 29 d. Baltijos šalys tapo NATO narėmis. Nutarta, kad jų oro erdvę pasikeisdamos kontroliuos (atliks oro policijos vaidmenį) NATO karinės oro pajėgos: keturių naikintuvų grandis, dislokuota Šiaulių Aviacijos bazėje.
2008 m. spalio 21 d. vyko bendros NATO oro policijos misiją Baltijos šalyse vykdančio JAV karinio kontingento, Karmėlavoje dislokuoto Valdymo ir pranešimų centro bei kitų NATO šalių karinių vienetų pratybos. Pratybose, kurios vyko Lietuvos, Latvijos ir Estijos oro erdvėje, dalyvavo Danijos, Čekijos, JAV ir Lenkijos naikintuvai. Pratybų tikslas - stiprinti sąveiką tarp trijų Baltijos valstybių nacionalinių centrų ir oro navigaciją koordinuojančių institucijų, Lietuvoje dislokuotų ir oro policijos funkcijas vykdančių NATO karinių vienetų bei kitų NATO šalių.
2012 m. vasarį NATO pratęsė oro policijos misiją, kuriai mandatas iki tol buvo suteiktas iki 2014 m. Ambasadoriai Briuselyje patvirtino, kad tai bus ilgalaikė misija su periodinėmis peržiūromis, o Baltijos šalys savo ruožtu įsipareigojo didinti savo indėlį.
Oro policijos misijos pratęsimas patvirtintas ir Čikagos viršūnių susitikime (2012 m., Čikaga). NATO generalinis sekretorius Andersas Foghas Rasmussenas paskelbė, kad Aljanso šalių vadovai nusprendė oro policijos misijos Baltijos šalyse nesusieti su konkrečiomis datomis, tačiau pridūrė, kad šis susitarimas gali būti peržiūrėtas.
Išplėtimas
2014 m. kovo 6 d., dėl įtemptos politinės padėties Ukrainoje ir vykstant Krymo aneksijai, tuometinę JAV vykdytą 4 naikintuvų misiją papildė šeši JAV KOP McDonnell Douglas F-15 Eagle naikintuvai ir du kuro papildymo ore lėktuvai Boeing KC-135 Stratotanker. Tuo būdu siekta sustiprinti NATO oro policijos misiją Baltijos šalyse. Nuo 2014 m. gegužės 1 d. oro policijos misija sustiprinta dalį jos pajėgų dislokuojant ne tik Šiaulių aviacijos bazėje, bet ir Emari bei Malborko aviacijos bazėse. Nuo 2015 m. rugsėjo 1 d. oro policijos misiją atlieka aštuoni NATO šalių naikintuvai (po keturis Šiaulių ir Emari bazėse).
Vladas Stašinskas
Vladas Stašinskas (1874 m. spalio 10 d. Dameliuose, Žagarės valsčius, Rusijos imperija – 1944 m. kovo 11 d. Kėdainiuose) – teisininkas, advokatas, savivaldybininkas, Lietuvos politinis veikėjas, pirmasis Lietuvos vidaus reikalų ministras.
Biografija
1895 m. baigė Mintaujos gimnaziją, joje priklausė Kūdikio draugijai. 1902 m. baigė Maskvos universiteto Teisės fakultetą. thumb|left|Rusijos imperijos Valstybės Dūmos atstovai iš Lietuvos. Vladas Stašinskas stovi viduryje 1902–1906 m. advokato padėjėjas, advokatas Kaune. 1906–1907 m. – Lietuvos socialdemokratų partijos atstovas Rusijos II Valstybės Dūmoje. Joje 1907 m. gegužės 21 d. reikalavo panaikinti įstatymą, draudusį vaikų mokymą namie. 1907 m. birželio 3 d., paleidus Dūmą, jam, kartu su kitais socialdemokratais, iškelta byla, o nuo 1910 m. sausio 10 d. iki 1911 m. sausio 10 d. kalintas už Dūmos LSDP kuopos deklaraciją, reikalaujančią konfiskuoti dvarininkų žemę.
1918 m. nuo lapkričio 11 d. iki gruodžio 26 d. pirmojoje Vyriausybėje – vidaus reikalų ministras, 1918 m. gruodžio 17–20 d. savo aplinkraščiais nustatė savivaldos ir milicijos organizavimo Lietuvoje gaires. Nuo 1918 m. gruodžio mėn. iki 1919 m. balandžio mėn. – valstybės kontrolierius. 1919 m. sausio 22 d. bolševikų suimtas Vilniuje ir iki liepos mėn. kalintas Vilniaus, Daugpilio, Smolensko kalėjimuose. Paleistas apsikeitus politiniais kaliniais.
Vėliau advokatas Kaune, Lietuvos advokatų tarybos pirmininkas. Nuo 1928 m. – tautininkas. Nuo 1930 m. birželio mėn. iki 1938 m. rugsėjo mėn. – Lietuvos banko valdytojas. Nuo 1938 m. spalio 1 d. iki gruodžio 5 d. – Lietuvos teisingumo ministras. Nuo 1939 m. kovo mėn. gavo 1000 litų pensiją.
O.F. Mossberg & Sons
O.F. Mossberg & Sons, trumpai Mossberg – JAV kompanija, šaunamųjų ginklų gamintoja, besispecializuojanti lygiavamzdžių ir graižtvinių šautuvų, optinių taikiklių ir šaunamųjų ginklų priedų gamyboje. XX a. 5-7 dešimtmečiais gamino ir .22 kalibro taikininius bei sportinius šautuvus.
Istorija
Kompanijos įkūrėjas Oskaras Frederikas Mosbergas (Oscar Frederick Mossberg), kilęs iš Švedijos, į JAV atvyko 1886 m. Pradžioje dirbo Iverio Džonsono (Iver Johnson) dviračių fabrike. Iš Norvegijos kilęs I. Džonsonas buvo pagarsėjęs jo gamintais revolveriais.
Palikęs Ivero Džonsono gamyklą, Mosbergas ėmė dirbti gretimo Hatfield miesto (Masačiusetsas) mažoje kompanijos „C.S. Shattuck Arms Co.“ gamykloje valdytoju. Iš čia perėjo į „Stevens“, po to – į New Haven (Konektikutas) įsikūrusią kompaniją „Marlin-Rockwell“. 1919 m. ši kompanija, gaminusi daugiausia kulkosvaidžius, dėl pasibaigusio Pirmojo pasaulinio karo žlugo, tad bedarbis 53 metų O. Mosbergas ėmė galvoti apie savo verslą.
1919 m. O. Mosbergas kartu su savo sūnumis Iveriu ir Haroldu įkūrė kompaniją „O.F. Mossberg and Sons“. Pradedant 1919 m. kompanija gamino keturvamzdį .22 LR kalibro pistoletą Mossberg Brownie. Po sėkmingo Brownie kompanija ėmė gaminti .22 kalibro graižtvinius šautuvus, lygiavamzdžius šautuvus, optinius taikiklius, skirtus sportinei rinkai.
Netrukus kompanija jau gamino stovus šautuvų laikymui, golfo lazdas, automobilinius stovyklautojų namelius, burines valtis, tačiau pagrindinis verslas liko šaunamieji ginklai.
Kompanija iki šių dienų išliko šeimos verslas, tai seniausia šeimos nuosavybėje esanti ginklų gamybos kompanija JAV.