cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kaponierius
220px|thumb|Tvirtovės griovio kaponierius thumb|220px|Tarybinis kaponierinis 76 mm pabūklas thumb|220px|[[IX Kauno fortas|Kauno IX forto kaponierius]]
Kaponierius – akmeninis ar betoninis skliautuotas fortifikacinis pastatas sausame tvirtovės griovyje, iš kurio patrankomis ir/ar šaulių ugnimi apšaudomi į griovį prasiveržę priešai. Kaponieriais vadina ir panašius lauko įtvirtinimus, skirtus patrankomis apšaudyti atakuojančio priešo sparnus.
Kai kuriuose bastioniniuose įtvirtinimuose kaponieriai buvo tik priedanga, leidusi gynėjams saugiau pasiekti išorinius tvirtovės įtvirtinimus. Juose griovį gindavo ugnimi nuo pagrindinio parapeto.
Pradžioje kaponieriais vadino dengtus praėjimus, kuriais pereidavo nuo tvirtovės sienų prie išorėje esančių ravelinų. Kadangi į šonus nukreipta ugnis iš tokių perėjimų efektyviai galėdavo nušluoti į griovį tarp ravelino ir pagrindinės sienos prasiveržusius priešus, bandančius šturmuoti pagrindinę sieną ar įsitvirtinti griovyje, buvusiame praėjime atsirado ambrazūros šaulių ginklams ir patrankoms.
Ėmus statyti daugiakampius fortus, kaponieriais imta vadinti tvirtovę supančio griovio kampuose esančius pastatus, gynusius griovį flangine ugnimi.
Kaponierius paprastai būdavo žemas pastatas, išsikišęs nuo pagrindinės tvirovės pusės, neretai įkastas griovio dugne. Į tokius kaponierius būdavo įeinama praėjimu nuo tvirtovės pagrindinės gynybinės sienos. Vėliau, kai gynybai nuo artilerijos ugnies pritaikomos tvirtovės ėmė darytis vis žemesnės ir vis labiau nirti po žeme, imta daryti tunelius, kuriais kaponierių įgulos iš tvirtovės patekdavo į kaponierius.
Kaponierių stogas būdavo labai storas ar apkastas storu grunto sluoksniu, kad artilerijos sviediniai jo nepramuštų, ir/ar išgaubtas, kad sviediniai nuslystų.
Tobulėjant fortifikacijai buvo sukurti specialūs artilerijos pabūklai kaponieriams ir panašiems įtvirtinimams apginkluoti. Tokie pabūklai turėjo specialius lafetus, pritaikytus įtvirtinti ambrazūrose.
Mandūrija
Mandūrija – miestas Italijoje, Apulijoje, Taranto provincijoje. Miestas yra 35 km į rytus nuo Taranto, 14 km į šiaurę nuo pakrantės.
Istorija
Mandūrija buvo svarbi mesapių tvirtovė kovoje su Tarantu. Spartos karalius Archidamas III žuvo prie Mandūrijos sienų 338 m. pr. m. e., kai bandė padėti Tarantui (Plutarchas Mandūriją vadino Mandonion). Miestas sukilo prieš Hanibalą, bet buvo užimtas 209 m. pr. m. e.
Plinijus Vyresnysis mini Mandūriją savo Gamtos istorijoje. Jis apibūdino šulinį su nekintančiu vandens lygiu. Nesvarbu kiek vandens pasemta, lygis nesikeičia. Iš šulinio centro auga migdolo medis. Šis šulinys išliko.
Primitivo di Manduria
Primitivo di Manduria yra stiprus, sunkus raudonas vynas. Jo kokybė Italijoje pripažįstama šimtmečiais. Anksčiau jį maišė su komerciškai sėkmingesniais Šiaurės Italijos vynais. Buvo tikimasi, kad Mandūrijos primityvas suteiks gilumą. Dėl komercializacijos stokos šis vynas beveik nežinomas už Italijos ribų.
Paaiškėjo, kad primityvo vynuogių veislė genetiškai panaši į Kalifornijos Zinfandel. Manoma, kad primityvo veislė atsirado Senovės Graikijoje ir Antikos laikais buvo atgabenta į Pietų Italiją.
Primitivo di Manduria DOC sudaro 100% Primityvo vynuogės. Alkoholio vyne būna labai daug - apie 14%.
Frederikas III
thumb|left|90px|Frederiko III monograma Frederikas III (, 1609 m. kovo 18 d. Haderslevas – 1670 m. vasario 9 d. Kopenhaga) – 1648–1670 m. Danijos ir Norvegijos karalius.
Biografija
thumb|left|150px|Frederikas III jaunystėje Kilęs iš Oldenburgų dinastijos. Tėvas Kristijonas IV, motina Ona Kotryna Brandenburgietė. 1643 m. vedė Braunšveigo-Liuneburgo princesę Sofiją Ameliją, su kuria gimė sūnus Kristijonas V, dukterys Ana Sofija, Frederika Amalija, Vilhelmina Ernestina, Jurgis, kurio žmona 1683 m. tapo Anglijos karalienė Ona Stiuart, duktė Ulrika Eleonora, 1680 m. ištekėjusi už Švedijos karaliaus Karolio XI ir Darata, mirusi maža.
Valdymas
Po pralaimėto 1657–1658 m. karo su Švedija neteko Skonės, Blekingės, Halando ir kitų valdų. Kai kurias jų atgavo laimėjęs 1658–1660 m. karą su Švedija ir pasirašęs Kopenhagos taiką. Remiant miestiečiams, kuriems 1658 m. suteikė privilegijų, dvasininkams bei kariuomenei 1660 m. Danijoje įvesta absoliutinė monarchija, kuri įtvirtinta 1665 m. Lex Regia.
Palaidotas Roskildės katedroje.
Vaikai
Margaretė Pape pagimdė jam nesantuokinį sūnų Ulriką Frederiką (Ulrik Frederik Gyldenløve).
Šaltiniai
thumb|250px|Frederikas III su žmona Sofija Amalija Braunšveig
Victoria Maurette
Victoria Maurette (g. 1983 m. liepos 30 d. Buenos Airės, Argentina) – Argentinos aktorė ir dainininkė.
Su šeima išsikėlė į Jungtines Valstijas. Anglų kalba tapo jos pirmąja kalba. Metams bėgant jie persikėlė į Ekvadorą, o vėliau į Meksiką. Pagaliau, 1994 metais jie vėl grįžo į Argentiną, kur Vika baigė mokyklą. Greitai po viso šito ji pradėjo savo kaip artistės karjerą.
Prieš baigiant mokyklą ji jau dainuodavo baruose ir naktiniuose klubuose. 2001 metais ji pasirašė savo pirmąjį profesionalų kontraktą miuziklui „Disney Magical Moments“. Po viso to keli prodiuseriai ją pamatę pasirodymuose pakvietė į televizijos šou atranką. Ji pradėjo dirbti įvairiose televizijos laidose bei serialuose.
Karjera
Maurette geriausiai žinoma iš Cris Morena serialo „Rebelde way“, kaip Victoria Paz "Vico". Tada, 2002 m., ir prasidėjo jos karjera. „Erreway“ turo metu, Maurette vyko su kartu su grupe. Ji atliko pritariamąjį vokalą, šoko ir taip pat dainavo savo dainas prieš 10 000 žmonių minią.
Populiarumas ir aukšti įvertinimai leido jai surengti turą po šalį, Lotynų Ameriką, Ispaniją ir Izraelį.
2004 m. ji gavo nedidelį vaidmenį muilo operoje "No Hay 2 Sin 3".
Po to ji nusprendė paaukoti savo laiką muzikos studijoms, nuostabiam balsui ir naujoms dainoms. Štai kaip gimė jos pirmasis kompaktinis diskas „Paso A Paso“. thumb|200px|right|Clementine filme "Left For Dead II" 2006 metais ji pasirodė savo pirmajame nepriklausomame filme, prodiusuotame Juan‘o Luis‘o Poclava‘os.
2007 m. ji filmavosi pirmame savo karjeroje angliškame trileryje „Bulettface“. Jis filmuotas JAV ir Victoria atliko Dara Maren vaidmenį. Šiuo metu ji dirba su dviem kino juostom: "Dying God" ir "Left for Dead". "Dying God" ji atlieka Ingrid vaidmenį, o "Left for Dead" – Clementine Templeton personažą. Clementine yra pagrindinis vaidmuo filme. Abiejose filmuose ji vaidina su drauge iš "Rebelde way" – Mariana Seligmann. Abu filmai yra siaubo.
Nominacijos ir apdovanojimai
2004 m. Victoria Maurette su savo bendradarbiais laimėjo Martin‘o Fierr‘o apdovanojimą už geriausią komediją „No hay dos sin tres“.
2007 m. ji laimėjo B. A.R. S (Buenos Aires Rojo Sangre) apdovanojimą kaip geriausia aktorė su savo personažu Albert‘o Pyun’so filme „Left For Dead“.
Armetas
thumb|Armetas
Armetas – XV a. sukurtas pirmas lengvas visą galvą saugantis viduramžių šalmas.
Pagal Boeheim'ą armetai atsirado iš salado su antsmakriu. Ankstyvąjį armetą (armetą su disku) sudaro penkios pagrindinės dalys - kiaušo dalis, dvi šoninės plokštės, antveidis ir antsmakris: Armetai buvo populiariausi XV-XVI a., kai viduramžių Europos riteriai dėvėdavo vientisus plokštinius šarvus.
Evaporitas
thumb|right|Evaporitas silvinitas
Evaporitai – nuosėdinių uolienų grupė, kuri susidaro iškritus nuosėdoms iš persotintų tirpalų. Išskirtinis šios grupės bruožas – uolienos gerai tirpsta vandenyje. Grupei priklauso uolienos, kurias sudaro šarminių metalų, ypač natrio, kalio, magnio ir kalcio, chloridai, sulfatai, nitratai ir kitų druskų mineralai. Dažniausiai evaporitų spalva balta, bet kartais dėl įvairių priemaišų (geležies junginių ir kitų) pasitaiko raudonos, mėlynos spalvos. Dauguma evaporitų grūdėti, pasitaiko didelių kristalų agregatų (daugiau nei 10 mm dydžio). Kai kurie turi paslėptą kristalinę struktūrą
Klasifikacija
Pagrindinis klasifikacijos požymis – mineralinė sudėtis. Evaporitai skirstomi į septynis pogrupius:
Evaporitų susidarymas
Evaporitai susidaro išgaravus vandeniui iš įsotinto vandens. Tokiu būdu iš pradžių išsiskiria mažiausiai tirpios druskos, o vėliausiai labiausiai tirpios. Pirmieji evaporitai aptinkami dar proterozojaus eros dariniuose. Matyt tuo metu susidarė pakankamas sulfatų jonų kiekis vandenynuose.
Giniūnai (Varėna)
Giniūnai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Matuizų, Versekos (Krūminių tvenkinio) kairiajame krante, prie Įlankos upokšnio žiočių. Keliai į Krūminius, Paversekį, Semoškas.
Istorija
XX a. pabaigoje tai buvo valstybinis kaimas Lydos apskrityje.
Povilas Kemėšis
Povilas Kemėšis (1921 m. lapkričio 9 d. Kilėviškiuose, Leliūnų valsčiuje – 2008 m. lapkričio 21 d. Kaune ) – Lietuvos inžinierius elektrotechnikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1947–1949 m. Kauno elektrinės budintis inžinierius elektrikas, 1948–1951 m. Kauno žemės ūkio technikumo dėstytojas. Nuo 1951 m. Kauno technologijos universiteto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, 1968–1972 m. Gamybos automatizavimo katedros vedėjas, nuo 1976 m. Kalbos tyrimo laboratorijos mokslinis vadovas, 1961 m. docentas, nuo 1968 m. profesorius. Nuo 2001 m. rugsėjo 26 d. profesorius emeritas.
Mokslinė veikla
Tyrimų sritis – vektorinių matavimo prietaisų teorija ir naudojimas, automatinė kontrolė, kalbos automatinis atpažinimas. 40 išradimų iš kalbos signalų analizės ir atpažinimo autorius.
Kanyzelis
Kanyzelis – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, tuoj į šiaurę nuo Skuodo, atskirtas Luobos, 1 km nuo sienos su Latvija. Eina plentas ir geležinkelis Latvijon.
Salamiesčio evangelikų reformatų bažnyčia
Salamiesčio evangelikų reformatų bažnyčia – evangelikų reformatų maldos namai, įsikūrę Biržų g. 4, Salamiestyje, vienintelė šio tikėjimo išpažinėjų vieta Kupiškio rajone. Čia šiuo metu registruota 11 bendruomenės narių iš Uoginių, Alizavos ir paties Salamiesčio.
miniatiūra|left
Istorija
Salamiestis – istorinė evangelikų reformatų lietuviška parapija. Evangelikų reformatų parapiją mini istoriniai šaltiniai apie 1583 m. Parapija pergyveno ir išsilaikė sunkiausią XVIII a. vidurio kontrreformacijos laikotarpį ir išliko šalia kitų Biržų krašto evangelikų reformatų parapijų, buvo mažiausia iš jų.
Per I Pasaulinį karą Salamiesčio parapiją (kartu su gretimomis parapijomis) aptarnavo kun. Miulleris, atvykęs iš Klaipėdos krašto, prastai mokėjęs lietuviškai. Per karą sudegė klebonija ir ūkio pastatai, bet pati bažnytėlė išliko nepaliesta. 1918 m. į parapiją paskirtas kun. Adomas Šernas.
Nepriklausomybės metais parapijos reformatų veiklą nustelbė katalikų tikėjimas. 1938 m. parapijoje gyveno vos 57 evangelikų reformatų tikybos žmonės. Pastovaus klebono parapija neturėjo, o vizituojantis kunigas per metus parapijoje lankydavosi 3-4 kartus laikyti pamaldų parapijiečiams. Klebonija liko neatstatyta.
Ši bažnyčia buvo mažiausia iš 5 sovietiniais metais neuždarytų Lietuvos evangelikų reformatų bažnyčių (Biržų, Papilio, Nemunėlio Radviliškio ir Švobiškio) ir čia tuo laikmečiu buvo, nors ir rečiau, bet laikomos pamaldos.
1995 m. Lietuvoje patvirtinus Religinių bendruomenių ir bendrijų įstatymą, parapijos maldos namai yra įtraukti į teisminius ginčus su kitais religinei bendruomenei atstovaujančiais juridiniais asmenimis – tarp Lietuvos evangelikų reformatų bažnyčios Sinodo kolegijos ir Lietuvos evangelikų reformatų bažnyčios Unitas Lithuaniae sinodo.
Vaineikių apylinkė
Vaineikių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis šiaurės vakarų Lietuvoje, Kretingos rajono centrinėje dalyje, abipus Akmenos upės.
Istorija
Apylinkė įkurta 1940 m. pabaigoje, 1944 m. spalį atkurta. 1949 m. buvo Darbėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kretingos rajonui. 1954 m. prijungta dalis Kašučių apylinkės ir dalis Ruginių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Vaineikių apylinkė prijungta prie Darbėnų apylinkės.
Juodka
Juodka − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Juodkienė (ištekėjusi moteris) ir Juodkaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Heizenbergo stipendija
thumb|[[Werner Heisenberg (1901-1976) apie 1927 m.]] Heizenbergo stipendija, oficialiai - Heizenbergo programa (, jos sudėtinė dalis yra Heizenbergo stipendija, ), taip pat nuo 2005 m. lapkričio mėn. - Heizenbergo profesūra - Vokietijos mokslinių tyrimų bendrijos DFG stipendijų programa mokslininkams, atitinkantiems ilgalaikės profesūros reikalavimus, ruoštis vadovaujamai mokslinei veiklai ir atlikti bei gilintis į mokslinius tyrimus.
Programa pavadinta vokiečių fiziko Nobelio premijos laureato Werner Heisenberg (g. 1932 m.), padariusio atradimą vos 25 metų amžiaus, vardu.
Dydis, trukmė
Heizenbergo stipendijos dydis - apie 4000 eurų per mėn. Taip pat galima papildoma finansinė parama, pvz., kompensuojamos lėšos moksliniam personalui, tyrimų technikai, prietaisams, kelionei ir publikacijoms. Programos trukmė - iki 5 m. Terminuota Heizenbergo profesūra po tarpinio vertinimo bei pritarimo jos pratęsimui gali tapti nuolatine, t. y. toliau finansuojama.
Analogiška yra Emmy Noether programa.
Dvitaškė adalija
Dvitaškė adalija (Adalia bipunctata) – boružių (Coccinellidae) šeimos vabalas. Kūnas 3,5-5 mm. Priešnugarėlė juoda, geltonais šonais arba geltona su M raidės formos juoda dėmė. Antsparniai raudoni, kiekvienas iš jų su 1 juoda dėmele per vidurį. Antsparnių piešinys labai nepastovus, todėl pasitaiko spalvinių ir morfologinių nukrypimų.
Paplitusi laukuose, pievose, soduose. Lietuvoje dažna rūšis. Sunaikina daug amarų.
Pramonės ir prekybos rūmai
thumb|right|Žemutinio Reino Duisburgo Wesel ir Kleve pramonės ir prekybos rūmai, [[Duisburgas]] Pramonės ir prekybos rūmai, PPR (, IHK) - pramonės, verslo (ne tik prekybos) atstovų susivienijimas Vokietijoje. Iš viso VFR veikia apie 80 regioninių Pramonės ir prekybos rūmų. Juos vienija skėtinė organizacija Vokietijos pramonės ir prekybos rūmų sąjunga (Deutscher Industrie- und Handelskammertag, DIHK). Visoms įmonėms, išskyrus amatų įmones, žemės ūkio bei laisvųjų profesijų atstovus (neregistruotus komerciniame registre, ) narystė jų regionų IHK yra privaloma.
Valdymas
NARIAI |                               | renka V        _____VISUOTINIS SUSIRINKIMAS____ |           |                 |         | renka      | renka           | renka |           V                 V         |        PREZIDIUMAS         PREZIDENTAS |           |         |            | siūlo V           V            GENERALINIS DIREKTORIUS
Milano Malpensa tarptautinis oro uostas
Milano Malpensa oro uostas  (IATA: MXP; ICAO: LIMC) – didžiausias tarptautinis šiaurės Italijos oro uostas, esantis apie 40 km į šiaurės vakarus nuo Milano.
Milaną aptarnauja dar du oro uostai – Linatė ir Bergamo oro uostas.
Iki 2008 m. šis oro uostas buvo pagrindinė šalies oro linijų bendrovės Alitalia būstinė, tačiau šiuo metu oro uostas yra pagrindinis žemų sąnaudų oro linijoms.
Malpensa oro uostas 2013 m. aptarnavo 17 955 075 keleivius ir pagal šį rodiklį buvo 27-tas Europoje.
Veronika Mackevičiūtė
Veronika Mackevičiūtė (Mackevičaitė g. apie 1895 m., Maralinė(?), Baisogalos valsčius – m. (?)) – Lietuvos politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
Tikslios gimimo ir mirties datos nežinomos. Sesuo(?) Janina Lašienė-Mackevičaitė.
1921 m. balandžio 29 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovė, pakeitė Seime J. Deksnį. Priklausė Lietuvos krikščionių demokratų partijos frakcijai.
Kontrahierbasas
Kontrahierbasas, t. p. Kontrajerba, Kontrajerbasas (Contrayerba, Contrayerbas), Rurikoča , Janarachu  – Andų viršukalnė Peru, Ankaše, Baltojoje Kordiljeroje, į rytus nuo Čopikalkio kalno. Aukštis 5954 m. Papėdėje įsikūrusi Janamos gyvenvietė.
Šveicarijos konfederacijos prezidentas
Šveicarijos konfederacijos prezidentas (-ė) (vok.: Bundespräsident(in), pranc.: Président(e) de la Confédération, it.: Presidente della Confederazione, ret.: President(a) da la Confederaziun) – pirmininkaujantis (-i) Šveicarijos Federalinės Tarybos, šalies vykdomosios valdžios institucijos, narys (-ė). Jis arba ji yra renkamas (-a) Federalinės asamblėjos, vieneriems metams. Konfederacijos prezidentas pirmininkauja Federalinės Tarybos susirinkimams ir įsipareigoja specialioms atstovaujamosioms pareigoms.
Kompetencijos
Prezidentas ne tik vadovauja savo departamentui, bet ir atlieka kai kurias reprezentacines pareigas, kurias kitose demokratinėse šalyse paprastai atlieka vienas valstybės vadovas. Pavyzdžiui, po įstojimo į Jungtines Tautas Šveicarijos prezidentai kartais sakė kalbas Generalinės Asamblėjos inauguracinėse sesijose kartu su kitais atvykusiais valstybių ir vyriausybių vadovais. Tačiau, kadangi Šveicarija neturi vieno valstybės vadovo, šalyje nevyksta valstybiniai vizitai. Keliaudamas į užsienį prezidentas tai daro tik kaip savo departamento vadovas. Atvykstančius valstybių vadovus priima septyni Federalinės Tarybos nariai kartu, o ne konfederacijos prezidentas. Sutartys pasirašomos visos Tarybos vardu, o visi Federalinės Tarybos nariai pasirašo skiriamuosius raštus ir kitus panašaus pobūdžio dokumentus.
Rinkimai
XIX a. federalinio prezidento postas buvo suteikiamas ypač gerbiamiems Federalinės Tarybos nariams. Nepaisant to, keliems įtakingiems vyriausybės nariams kartais būdavo suteikiamas šis titulas. Vienas iš tokių pavyzdžių – Vilhelmas Matiasas Nefas, kuris, nors Federalinės Tarybos nariu buvo 27 metus, prezidentu buvo tik kartą, 1853 m.
Nuo XX a. rinkimai paprastai neginčijami. Egzistuoja nerašyta taisyklė, kad prezidentu tampa tas Federalinės Tarybos narys, kuris ilgiausiai nebuvo prezidentu. Todėl kiekvienas Federalinės Tarybos narys bent kartą per septynerius metus sulaukia savo eilės. Vienintelis tam tikrą įtampą keliantis rinkimų klausimas – kiek balsų gaus asmuo, kuris bus išrinktas prezidentu. Tai laikoma populiarumo testu.
Iki 1920 m. buvo įprasta, kad pareigas einantis prezidentas vadovavo ir Užsienio reikalų departamentui. Todėl kiekvienais metais vykdavo postų kaita: kadenciją baigiantis pirmininkas grįždavo į savo ankstesnį departamentą, o naujasis pirmininkas imdavosi užsienio reikalų portfelio.
Federalinės Tarybos viceprezidentas
Federalinės Tarybos viceprezidentas renkamas kartu su Šveicarijos konfederacijos prezidentu; paprastai išrinktasis viceprezidentas yra Federalinės Tarybos narys, kuris kitais metais turėtų tapti prezidentu. Tačiau kalbant apie prezidento pasirinkimą, ši taisyklė yra nerašyta. Vienintelė formali taisyklė, nurodyta Šveicarijos Konstitucijos 176 straipsnyje, yra ta, kad dabartinis prezidentas negali būti renkamas nei prezidentu, nei viceprezidentu kitais metais.
Arūnas Rimkus
Arūnas Rimkus (g. 1960 m. kovo 30 d. Jonavoje) – pedagogas, Lietuvos ir Jonavos rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1984 m. Jonavos 1-osios vidurinės mokyklos ir Jonavos rajono Ilgabradų aštuonmetės mokyklos mokytojas. 1988 m. sausio – liepos mėn. LKP Jonavos rajono komiteto politinio švietimo kabineto konsultantas. Nuo 1988 m. rugpjūčio mėn. Jonavos Jeronimo Ralio vidurinės mokyklos direktorius.
Lietuvos valstiečių partijos, Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys.
Sota Hirajama
(g. 1985 m. birželio 6 d.) – japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Arūnas Rimkus
Biografija
Jonavos veteranų futbolo klubo „Klevas“ prezidentas, Jonavos futbolo klubo „Lietava“ valdybos narys, Jonavos lauko teniso klubo prezidento pavaduotojas. 2001 m. pelnė populiariausio Jonavos rajono žmogaus titulą, 2003 m. tapo rinkimų į Jonavos rajono Seimą 2004 m. laureatu. Sutuoktinė Nijolė, vaikai Evaldas, Inga.
Sota Hirajama
Nacionalinėje komandoje žaidė 2010 m., su ja dalyvavo 2004 m. olimpinėse žaidynėse.
Ginočiai
Ginočiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Čedasų.
Mažionys (Pasvalys)
Mažionys – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Daujėnų.
Fabijonas Kemėšis
Fabijonas Kemėšis (1880 m. vasario 25 d. Vastapai, Aluntos valsčius – 1954 m. sausio 21 d. Marijinskas, Kemerovo sritis) – Lietuvos kunigas, ekonomistas, ekonomikos daktaras (1924 m.).
Biografija
1890–1895 m. mokėsi Palangos progimnazijoje, 1895–1897 m. Liepojos gimnazijoje. 1897–1902 m. studijavo Kauno kunigų seminarijoje.
1902–1907 m. Tauragės, 1907–1908 m. Subačiaus, 1908–1911 m. Vabalninko vikaras. 1911–1913 m. dirbo Vilniuje laikraščio „Viltis“ redakcijoje.
1913 m. išvyko į Škotiją, kur redagavo „Išeivių draugą“. 1914 m. persikėlė į JAV, redagavo „Draugą“, „Darbininką“, „Pažanga“, kartu iki 1922 m. ėjo vikaro pareigas Čikagoje, Detroite.
1914 m. inicijavo katalikų politinį suvažiavimą, kuriame įsteigtas Tautos fondas Lietuvos laisvės kovai paremti ir įkurta Amerikos lietuvių taryba. 1914 m. padėjo įsikurti Amerikos lietuvių Romos katalikių moterų sąjungai ir jos žurnalui „Moterų dirva“, 1915 m. padėjo įsteigti ir leisti žurnalą „Vytis“. 1915 m. jo iniciatyva įsteigta Šv. Juozapo lietuvių Romos katalikų darbininkų sąjunga. 1917 m. padėjo leisti laikraštį „Garsas“. 1918 m. su lietuvių delegacija lankėsi pas JAV prezidentą Vudro Vilsoną Lietuvos nepriklausomybės reikalais. 1924 m. Vašingtone baigė Amerikos katalikų universitetą ir grįžo į Lietuvą.
1924–1940 m. ir 1941–1944 m. Lietuvos žemės ūkio akademijoje dėstė politinę ekonomiją, žemės ūkio kooperaciją, anglų kalbą, nuo 1924 m. Žemės ūkio ekonomijos ir politikos, nuo 1928 m. Bendrosios ekonomijos katedros vedėjas, nuo 1927 m. profesorius. 1924–1935 m. ir 1942–1944 m. Šv. Povilo bažnyčios (Akademija) rektorius. 1930 m. tapo Kauno kapitulos garbės kanauninku. 1945 m. paskirtas Viešintų, 1946 m. – Pandėlio klebonu. 1946 m. suimtas. 1946–1949 m. kalintas Šilutėje, vėliau Marinske prie Kemerovo.
Pasirašinėjo Uosio slapyvardžiu arba tikrąja pavarde. Parašė brošiūrų ir stambesnių mokslinių knygų bei straipsnių. Kritikavo kapitalizmą, skatino imtis amatų ir prekybos, per kooperaciją siekti krikščioniškosios vienybės. Steigė savišvietos, savišalpos, blaivybės draugijas. Rašė Lietuvos ir JAV lietuvių periodinėje spaudoje.
William Steig
William Steig (1907 lapkričio 14 – 2003 spalio 3) buvo produktyvus amerikiečių karikatūristas, skulptorius ir vėliau populiarios vaikų literatūros rašytojas.
Biografija
Steigas gimė Niujorke Lenkijos žydų imigrantų šeimoje, kurie paskatino jo meninį veiklos vystymasį. Vaikystėje jis mėgo paišyti vaikiškus piešinius bei skaityti. Tuo metu viena mėgstamiausių jo pasakų buvo Pinokis. Šalia meninės veiklos jis taip pat buvo atletas bei koledžo vandensvydžio komandos narys. Jis baigė Townsend Harris vidurinę mokyklą, bet niekados taip ir nepabaigė koledžo, nors jis buvo pradėjęs lankyti net tris koledžus: dvejus metus praleido Niu Jorko miesto koledže, trejus metus Nacionalinėje Dizaino akademijoje bei 5 dienas Jeilio universiteto vaizduojamojo meno mokykloje. Vis dėlto iš visų jų buvo išmestas.
Gerkonys
Gerkonimis vadinami kaimai:
William Steig
Biografija
Kai jo šeima pateko į finansines problemas Didžiosios depresijos metu, jis pradėjo piešti karikatūras kaip laisvai samdomas menininkas ir taip savo pirmąją karikatūrų seriją 1930 metais pardavė New Yorker žurnalui. Jis netrukus susilaukė pasisekimo ir per ateinančius dešimtmečius išspausdino 1600 įvairių komiksinių piešinių, o 117 iš jų pasirodė ant žurnalo viršelio. Todėl Newsweek žurnalas suteikė jam „King of Cartoons“ (lt:karikatūrų karalius) titulą.
Steigas buvo vienas iš 250 skulptorių, kurių darbai buvo eksponuoti 3-iojoje taptautinėje skulptūros parodoje, vykusioje Filadelfiljos meno muziejusFiladelfiljos meno muziejuje 1949 vasarą. Eidamas 7-tą savo gyvenimo dešimtmetį jis nusprendė nusprendė išbandyti save kitoje meno rūšyje ir taip 1968 parašė savo pirmą vaikams skirtą knygą. Čia jam taip pat puikiai sekėsi, todėl jo trečia knyga Silvesteris ir stebuklingas akmenukas (1970), laimėjo prestižinį Caldecott Medalį. Per visą gyvenimą jis parašė daugiau nei 30 knygų vaikams, įskaitant Daktaro DeSoto knygų seriją, kurią jis rašė iki savo gyvenimo 10-jo dešimčio. Be to iliustruota knyga vaikams Šrekas! (angl:Shrek!) (1990) buvo pasirinkta kaip pagrindas labai sėkmingam kompiuteriu animuotam filmui tuo pačiu pavadinimu.
1936–1949 jis buvo vedęs Elizabeth Mead Steig, kuri buvo antropologistės Margaret Mead sesė. Jie susilaukė džiazo fleitininko Jeremy Steigo ir dukros Liusindos. Vėliau Steigas vedė dar tris kartus ir susilaukė dar keleto vaikų.
Varezės provincija
Varezės provincija  – Italijos provincija Lombardijoje. Provincijos sostinė – Varezė, didžiausias miestas – Busto Arsicijus.
Samaratė yra AgustaWestland, didžiausio sraigtasparnių gamintojo Finmeccanica padalinio, būstinė.
Provincijos plotas yra 737.37 km², turi 884 109 gyventojų (2011 m.). Turi 141 savivaldybę.
Būdvietė
Būdvietė – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Skuodo, prie kelio.
6 m.
6 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Žmogaus ir piliečio teisių deklaracija
thumb|„Žmogaus ir piliečio teisių deklaracija“ (akvarelė, dail. Žanas Žakas Fransua Le Barbjė) Žmogaus ir piliečio teisių deklaracija  – 1789 m. rugpjūčio 26 d. per Prancūzijos revoliuciją paskelbtas žmogaus pilietines teises ginantis politinis ir konstitucinis teisės dokumentas. Deklaraciją paskelbė Steigiamasis susirinkimas. Rengta remiantis Apšvietos epochos filosofų – Džono Loko, Šarlio Lui de Monteskjė, Žano Žako Ruso – idėjomis. Vieni pagrindinių dokumento kūrėjų – Mari Žozefas de La Fajetas ir Emanuelis Žozefas Sjejesas.
Žmogaus ir piliečio teisių deklaracija tapo 1791 m. Prancūzijos konstitucijos preambule.
Turinys
Žmogaus ir piliečio teisių deklaracijoje skelbiama:
1 straipsnis: Žmonės gimsta laisvi, lygiateisiai ir tokie išlieka. Visuomenės skirtumai gali būti grindžiami tik bendra nauda.
2 straipsnis: Visų politinių susirinkimų tikslas – saugoti prigimtines ir neatimamas žmogaus teises. Tokios teisės yra laisvė, nuosavybė, saugumas ir priešinimasis priespaudai.
3 straipsnis: Suverenios valdžios šaltinis yra tauta. Jokia žmonių grupė, joks asmuo negali turėti valdžios, kuri tiesiogiai nekyla iš tautos.
4 straipsnis: Laisvės esmė – daryti viską, kas nekenkia kitam. Taigi kiekvieno žmogaus prigimtinių teisių įgyvendinimas turi tik tas ribas, kurios kitiems visuomenės nariams garantuoja galimybę naudotis tomis pačiomis teisėmis. Šias ribas gali nustatyti tik įstatymas.
6 straipsnis: Įstatymas yra bendros valios išraiška. Visi piliečiai turi teisę tiesiogiai ar per savo išrinktus atstovus dalyvauti jį kuriant. Įstatymas, tiek baudžiantis, tiek saugantis, turi būti vienodas visiems. Visi piliečiai, būdami lygūs įstatymui, gali vienodai pretenduoti į viešas aukštas pareigas, postus ir tarnybas pagal savo galimybes ir neturi būti jokių skirtumų, išskyrus tuos, kuriuos lemia jų dorybės ir gabumai.
8 straipsnis: Įstatymas turi nustatyti tik aiškiai ir neginčijamai būtinas bausmes, ir niekas negali būti baudžiamas kitaip nei pagal įstatymą, priimtą, paskelbtą ir teisėtai taikomą prieš padarant nusižengimą.
9 straipsnis: Kiekvienas žmogus laikomas nekaltu, kol neįrodoma jo kaltė. Jei asmenį būtina sulaikyti, už bet kokį perdėtą griežtumą, kuris nėra būtinas jo sulaikymui užtikrinti, turi būti griežtai baudžiama pagal įstatymą.
10 straipsnis: Niekas negali būti persekiojamas dėl savo įsitikinimų, netgi religinių, iki kol jų demonstravimas nepažeidžia viešosios tvarkos, nustatytos įstatymu.
11 straipsnis: Laisvai reikšti mintis ir nuomonę – viena vertingiausių žmogaus teisių. Taigi kiekvienas asmuo gali laisvai kalbėti, rašyti, spausdinti, bet įstatymo numatytais atvejais jis atsako už piktnaudžiavimą šia teise.
12 straipsnis: Žmogaus ir piliečio teisėms garantuoti reikalingos viešosios pajėgos. Šios pajėgos įkurtos visų naudai, o ne asmeniniams interesams tų, kuriems jos patikėtos.
15 straipsnis: Visuomenė turi teisę pareikalauti valstybės atstovų pateikti jų veiklos ataskaitą.
16 straipsnis: Visuomenė, kurioje teisės negarantuotos ir kurioje nėra valdžių padalijimo, neturi konstitucijos.
17 straipsnis: Nuosavybės teisė yra neatimama ir šventa, nuosavybė gali būti paimta tik įstatymo nustatytais atvejais aiškiai siekiant visuomenės naudos ir su sąlyga, kad bus teisingai ir iš anksto atlyginta.
Džajapura
Džajapura – miestas Indonezijoje, Papua sostinė. Miestas yra Naujojoje Gvinėjoje, Jos Sudarso įlankoje. Jame gyveno 233 859 žmonės (2010 m.).
Istorija
1910–1962 m. miestas vadintas Hollandia. Jis buvo to paties pavadinimo šiaurės rytų Vakarų Naujosios Gvinėjos rajono centras. Miestas vadintas Kota Baru ir Sukarnapura, kol 1968 m. gavo dabartinį pavadinimą. Jis sanskrito kalba reiškia Pergalės miestas. Suharto norėjo taip paminėti pergalę prieš olandus Trikoros operacijoje. Paskutinis mūšis mieste vyko 1962 m. rugpjūčio 15 d.
1942 m. Džajapurą užėmė japonai. 1944 m. balandžio 21 d. Sąjungininkai juos išvijo. Čia buvo įsikūręs generolas Douglas MacArthur, kol užėmė 1945 m. kovą Filipinus. Pro čia keliavo pusė milijono JAV kareivių, buvo įkurta 20 bazių.
1945 m. Holandiją olandai padarė Nyderlandų Naujosios Gvinėjos sostine. 1962 m. spalio 1 d. miestas buvo perduotas JTO ir pavadintas Kota Baru iki 1963 m. gegužės 1 d., kai Indonezija perėmė miestą.
1998 m. miestą nuniokojo cunamis.
Child Rebel Soldier
thumb|Child Rebel Soldier CRS, (Child Rebel Soldier), tai muzikinė Hip-Hop grupė sudaryta iš sėkmingas karjeras turinčių atlikėjų Kanye West, Pharrell Williams ir Lupe Fiasco. Šiai dienai, aišku tik tai, kad ši grupė iš tikrųjų yra, tačiau dar nėra išleidusi albumų.
Istorija
CRS bus įtraukta į West'o albumą Graduation.
Dainos
Grupės neoficialus puslapis Child Rebel Soldier Website
Max Frisch
thumb|Max FrischMax Frisch (Maksas Frišas, 1911 m. gegužės 15 d. Ciuriche, Šveicarija – 1991 m. balandžio 4 d.) – šveicarų architektas, rašytojas, dramaturgas.
Gimė architekto šeimoje Ciuriche (Šveicarija), kur ir praleido didžiąją savo gyvenimo dalį. Maksas Frišas apdovanotas įvairiomis premijomis, buvo daugelio universitetų garbės daktaras.
Gyvenimas ir kūryba
Po abitūros studijavo germanistiką, tačiau netrukus mokslą nutraukė ir dirbo įvairiuose laikraščiuose žurnalistu. 1933 metais jis, kaip reporteris keletą mėnesių keliavo po Pietryčių Europą. Kelionės įspūdžius aprašė savo pirmajame romane "Jurgas Reinhartas. Vasariška lemtinga kelionė". Nuo 1936 iki 1941 m. Frišas studijavo architektūrą ETH Zurich institute. Studijų metu pradėjo rašyti dienoraštį, kurį rašė keletą dešimtmečių. Šis dienoraštis buvo labai svarbus visai jo kūrybai. Baigęs studijas, jis, 1942 m., laimėjo atvirojo baseino projekto konkursą ir tais pačiais metais atidarė savo biurą. Tuo pat metu rašė romaną "Sunkūs žmonės". Netrukus vedė Gertrūdą Konstanciją fon Mejenburg, su kuria susilaukė 3 vaikų. Penktojo dešimtmečio viduryje Frišas per kelias savaites sukūrė dvi pjeses. Ciuricho teatre buvo pastatytos ir kitos dramos.
Jo sukurtos pjesės Maksą Frišą kaip rašytoją padarė žinomu, tačiau iš tiesų jį išgarsino trys romanai: "Štileris", "Homo faber" ir "Tarkim, aš Gantenbeinas". 1955 m. Frišas uždarė savo architektų biurą ir visiškai atsidėjo rašymui. Pripažinimo teatre susilaukė pjesės "Bydermanas ir padegėjai" ir "Andora". Abi yra daugiausia kartų suvaidintos vokiškos, dvidešimtojo amžiaus pjesės. Maksas Frišas daug keliavo, aplankė Ispaniją, Meksiką, JAV, arabų šalis, o nuo 1960 iki 1965 metų daugiausia gyveno Romoje. Ten kurį laiką gyveno su Ingeborga Bachman, kol sutiko Marianą Olers, 1968 m. tapusia antrąja žmona. Abu meilės ryšiai atsispindėjo autobiografiniame apsakyme "Montaukas", manoma reikšmingiausiu jo vėlyvosios kūrybos darbu.
Kulautuvos tuberkuliozės ligoninė
miniatiūra|250px|right|Reabilitacijos ligoninė, 2015 m.
Kulautuvos tuberkuliozės ligoninė – buvusi gydymo įstaiga, kurioje buvo gydomos tuberkuliozės ligos. Veikė 1946–2004 m. Kauno rajone, Kulautuvoje, Akacijų al. 18, pušyne prie Nemuno kranto.
Istorija
1931 m. įkurtas Kulautuvos kurortas. Po II pasaulinio karo, pagausėjus sergančių tuberkulioze, 1946 m. vietoje poilsio namų įkurta tuberkuliozės sanatorija. į ją atvykdavo gydytis ligoniai iš visos buvusios Tarybų Sąjungos.
1955 m. buvusi plaučių tuberkuliozės sanatorija reorganizuota į ekstrapulmoninės tuberkuliozės sanatoriją. 1959 m. pastatytas klubo-valgyklos pastatas. 1967 m. iškilo naujas gydomasis korpusas su 140 lovų. Tuo metu sanatorijoje gydėsi 500 sergančių, pradėta gydyti ginekologinius ir urologinius ligonius. Sanatorijoje dirbo 270 darbuotojų. Įstaigai priklausė 11 veikiančių korpusų.
1987 m. sanatorijoje gydėsi 350 ligonių.
1990 m. įsteigtas diagnostikos skyrius, kuriame vykdomi inkstų, genitalijų, akių, limfmazgių tuberkuliozės tyrimai. Skyriuje buvo reikalinga medicinos diagnostikos aparatūra, tokia kaip echoskopas, kurį padovanojo Kanados lietuvių bendruomenė, modernus japoniškas cistoskopas, leidę gerinti diferencinę diagnostiką.
1999 m. sanatorija reorganizuota į ligoninę. 2000 m. atkeltas iš Kauno Romainių ligoninės kaulų tuberkuliozės skyrius.
Ligoninėje veikė du skyriai. Pirmajame skyriuje buvo diagnozuojama ir gydoma inkstų ir akių tuberkuliozė, antrajame – gydoma kaulų sąnarių, moterų genitalijų ir inkstų lėtinė tuberkuliozė. Gaivus pušyno oras, graži gamta suteikė pacientams teigiamų emocijų ir padėjo gydymui ir poilsiui.
2004 m. tuberkuliozės ligoninė reorganizuota, prijungiant ją prie Kauno medicinos universiteto klinikų. 2005 m. pradėta užsitęsusi Kulautuvos reabilitacijos ligoninės rekonstrukcija.
Rekonstruojamuose buvusios tuberkuliozės ligoninės pastatuose įsikūrė Kauno klinikų Kardiologijos ir neurologijos reabilitacijos klinika. Įstaigoje teikiama reabilitacija dviejų profilių ligoniams: sergantiesiems širdies ir kraujagyslių ligomis (po miokardo infarkto, širdies šuntavimo, vožtuvų, periferinių kraujagyslių operacijų) ir nervų sistemos ligomis (po galvos smegenų insultų, smegenų, stuburo operacijų, nugaros traumų, sergantiesiems išsėtine skleroze, Parkinsono liga). Įstaigoje maždaug 100 darbo vietų.
Masafra
Istorija
Pagal vieną iš hipotezių, Masafrą įkūrė V a. Afrikos provincijos gyventojai, bėgantys nuo vandalų. Tačiau miestas pirmąkart paminėtas X a., kai jį valdė lombardų gastaldas.
Normanams užėmus Pietų Italiją, miestas atiteko Robert Guiscard sūnėnui, kuris atstatė pilį. Taranto kunigaikštystei kaip laisvas miestas Masafra priklausė iki 1463 m. Miestas atiteko Antonio Piscitello 1484 m. Masafrą nusiaubė Karolio VIII kariai 1497 m. Po to miestas atiteko Artusio Pappacoda, kurio šeima valdė pusantro šimto metų. Vėliau miestą valdė Carmignano ir Imperiale šeimos.
Negombo Youth SC
„Negombo Youth Sports Club“ – Šri Lankos futbolo klubas iš Kolombo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1962 m. Pastruoju metu žaidė elito divizione.
Knišino rajonas
Knišino rajonas (iki 1941 m. Monkų rajonas; ) – administracinis vienetas, egzistavęs 1940–1941 m. ir 1944–1945 m. Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR teritorijoje, Balstogės srityje su centru Knišino mieste.
Istorija
Rajonas įkurtas iš dalies 1939 m. rugsėjo pabaigoje Tarybų Sąjungos okupuotos Balstogės vaivadijos žemių. 1941 m. rajono centras buvo perkeltas iš Monkų į Knišiną ir tuo pačiu pakeistas rajono pavadinimas. Rajonas egzistavo iki Vokietijos kariuomenės įsiveržimo 1941 m. birželio mėnesį. Po šio įsiveržimo rajonas buvo priskirtas vokiškajai Balstogės sričiai. Nuo 1944 m. pabaigos iki 1945 m. rugpjūčio vėl priklausė Baltarusijos TSR. 1945 m. rugpjūčio 16 d. rajonas buvo perduotas Lenkijos Liaudies Respublikai, kur pateko į naujai įkurtos Balstogės vaivadijos sudėtį.
Brasta (Šalčia)
thumb|125px|Brastos vieta žemėlapyje Brasta – upelis, Varėnos rajone, Valkininkų seniūnijoje; Šalčios kairysis intakas. Prasideda į pietus nuo Senųjų Naniškių kaimo ir greitai pasukusi į šiaurę teka pievomis greta šio dešiniajame upelio krante įsikūrusio kaimo. Ties Naujųjų Naniškių kaimu iš dešinės įteka vienas intakas (Šlekčianka) ir Brasta toliau teka į šiaurės rytus pievomis palei kairiajame krante įsikūrusį Daržininkų kaimą. Ši apie 3 km ilgio upelio aukštupio vaga numelioruota ir tik pasiekusi Kuršių kaimo pievas Brasta įgauna natūralaus upelio vaizdą. Kairiajame upelio krante stūkso miškas, o dešiniajame – pievos. Upelio krantai apaugę gluosniais. Žemupyje (1 km iki žiočių) smarkiai meandruoja. Apie 50 m. į vakarus nuo dešiniojo kranto pelkėtame alksnyne yra du mitologiniai Kuršių akmenys, kurių paviršiuje yra įvairaus dydžio duobučių, panašių į gyvulių ir žmogaus pėdas. Maždaug apie 200 m iki santakos abu upelio krantus supa miškai. Brasta įteka į Šalčią 8,0 km nuo jos žiočių.
Upelis daugiausia maitinamas gruntiniais vandenimis, todėl jo vanduo šaltas, o ir sausringomis vasaromis upelis išlieka vandeningas. Brastos vandenis pamėgę bebrai. Jie patvenkia upelį ir upelio vanduo užlieja pievas.
Greta Brastos yra Senųjų Naniškių, Naujųjų Naniškių, Daržininkų, Kuršių kaimai.
Upės pavadinimas kilo nuo žodžio brasta („sekli, perbrendama upės vieta; šlapias kelias, klampynė“).
Florent Manaudou
Florent Manaudou (g. 1990 m. lapkričio 12 d.) – Prancūzijos plaukikas. Olimpinis čempionas.
Jo vyresnioji sesuo Laure Manaudou taip pat yra tapusi olimpine čempione.
Biografija
2007 m. Manaudou tapo Prancūzijos jaunimo čempionu 50 m laisvu stiliumi. 2011 m. pasaulio vandens sporto čempionate Manaudou dalyvavo neolimpinėje 50 m plaukimo peteliške rungtyje, kurioje pateko į finalą ir galutinėje rikiuotėje liko penktas. 2012 m. plaukikas įvykdė olimpinį kvalifikacijos normatyvą ir turėjo dalyvauti Prancūzijos olimpinės komandos atrankos varžybose, kuriose 50 m laisvu stiliumi nuotolyje liko antras. 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Manaudou dalyvavo pirmą kartą ir savo debiutinėje olimpiadoje tapo olimpiniu čempionu.
Plungės rajono apylinkės teismas
Plungės rajono apylinkės teismas – apylinkės teismas Lietuvoje. Teritorija – Plungės rajono savivaldybė. 6 teisėjai. Plungės rajono ir Rietavo savivaldybių teritorija priskirta Telšių rajono apylinkės teismo Hipotekos skyriui. Per metus Plungės rajono apylinkės teisme išnagrinėjama daugiau negu 2 000 bylų.
Apeliacinė instancija – Klaipėdos apygardos teismas.
Istorija
1926 m. rugsėjo 1 d. įsteigta Plungės taikos teisėjo nuovada. Taikos teisėju paskirtas Vladas Vasiliauskas.
Rietavo taikos teisėjo nuovada įsteigta 1924 m. vasario 1 d., pirmu taikos teisėju paskirtas Viktoras Jančiauskas.
Lizdeika
thumb|right|130px|Lizdeika. Mykolo Marijos Andriolio paveikslas Lizdeika – istorinio rašytinio padavimo apie Vilniaus miesto įkūrimą veikėjas – krivis, išaiškinęs didžiajam kunigaikščiui Gediminui sapną apie Geležinį vilką.
Lizdeika minimas Lietuvos metraščiuose (XVI a.). Išsamesnę legendą apie Lizdeiką pateikia Motiejus Strijkovskis (1582 m.). Anot legendos, Lizdeiką mažą erelio lizde radęs tariamasis Gedimino tėvas Vytenis ir išauginęs kaip savo sūnų. Lizdeika ir Gediminas turi bruožų, primenančių kitų indoeuropiečių tautų padavimų apie miesto įkūrimą herojus (pvz., Romos įkūrėjus Romulą ir Remą). LDK didikų Radvilų genealogijoje Lizdeika laikomas jų giminės pradininku. Lizdeika galėjo būti ir istorinis asmuo – didžiojo kunigaikščio Traidenio brolio Sirpučio palikuonis.
Henrichas Manizeris
Henrichas Manizeris (1847 m. Klaipėdoje – 1925 m. Leningrade) – dailininkas.
Biografija
Gimė 1847 m. Klaipėdoje, mokėsi Maskvos tapybos, skulptūros ir architektūros mokykloje. 1872-1877 m. studijavo Sankt Peterburgo dailės akademijoje. Tapė įvairaus žanro kūrinius, tai ir Biblijos scenos, portretai, buitis ir mūšių scenos. Už kai kuriuos paveikslus apdovanotas medaliais. Taip pat užsiėmė graviravimu ir straipsnių apie meną rašymu. Sankt Peterburgo dailės akademijoje dirbo tapybos ir piešimo mokytoju. Dailininko paveikslai saugomi valstybiniame Rusijos muziejuje, Čeliabinsko srities paveikslų galerijoje bei privačiose kolekcijose. Mirė 1925 m. Leningrade. Su žmona turėjo 8 vaikus, sūnus Matvejus Manizeris tapo garsiu skulptoriumi, o Henrichas Manizeris etnografu.
Raupai
Raupai  buvo ūmi, labai užkrečiama, dažnai mirtina virusinė liga. Ligos požymiai – aukšta temperatūra, skausmas, ryški intoksikacija, papulinis – pustulinis bėrimas, paliekantis odoje duobėtus randus.
Etiologija
Raupus sukelia Poxviridae šeimos virusas Poxvirus variolae, viruso genomą sudaro dvigrandė linijinė DNR, virusas matomas net šviesiniu mikroskopu, turi sudėtingą struktūrą – dvi išorines membranas. Apvalkale yra cholesterolio, fosfolipidų ir daug fermentų būtinų viruso reprodukcjai.
Epidemiologija
Tai vienintelė iš stambių infekcinių ligų, kurią PSO iniciatyva pavyko išnaikinti visame pasaulyje – 1977 m. Somalyje užregistruotas paskutinis raupų atvejis. Šiuo metu raupų virusai kultivuojami ir laikomi dviejose laboratorijose – Atlantoje (JAV) ir Maskvoje.
Istorija
Iš Rytų į Europą šią ligą atvežė romėnai, ir 165–180 m. Romos imperiją apėmė raupų pandemija, nusinešusi apie 5 milijonus gyvybių. XVI a. ispanų konkistadorų į Naująjį pasaulį atnešti raupai iš esmės sugriovė Inkų imperiją (per kelerius metus mirė apie 60–90 procentų inkų populiacijos) bei turėjo įtakos actekų žlugimui. Su raupais pradėta kovoti, kai 1796 m. Anglijos gydytojas Edvardas Dženeris (Edward Jenner) atrado nuo jų skiepus. Lietuvoje raupų epidemija buvo po Pirmojo pasaulinio karo, paskutinis susirgimas užfiksuotas 1936 m.
1967 m. Pasaulio sveikatos organizacija pranešė, kad tais metais nuo ligos mirė 2 milijonai žmonių. 1980 m., po masinės vakcinacijos Afrikos, Azijos ir Pietų Amerikos žemynuose, paskelbta, jog raupai išnaikinti.
Klinika
Raupų inkubacinis periodas – nuo 12 iki 15 dienų. Požymiai panašūs I stadijos gripo ar peršalimo: staigus karščiavimas, raumenų ir pilvo skausmai, virškinimo sutrikimai, pykinimas. Ligonis netenka jėgų. 4–5 dieną, temperatūrai sumažėjus, liga tampa akivaizdi – iš pradžių burnoje, ant rankų, vėliau ant viso kūno iškyla pūslelių. Mirtimi liga gali baigtis tik tuo atveju, jeigu pūslelės pradeda jungtis viena su kita – tada susidaro didžiuliai pūslių plotai, kurie tiesiog atplėšia odą nuo po ja esančių raumenų.
Esama raupų formų, kuriomis sergant pūslelių neiškyla. Vietoje to prasideda kraujavimas po oda, ji tampa juoda, tarsi būtų apdegusi. Akių baltymai paraudonuoja, o jeigu žmogus išgyvena pakankamai ilgai – pajuoduoja. Tuo pat metu prasideda vidinis kraujavimas: ligonis miršta arba nukraujavęs, arba netekęs daug skysčių. Raupai trunka 35–45 paras.
Išgyvenusieji apanka viena arba abiem akimis, odoje visiems laikams lieka raupų duobutės.
Profilaktika
Raupai gydomi specifiniu imonglobulinu, antibiotikais. Svarbiausia profilaktikos priemonė – skiepai. Persirgus raupais susidaro ilgalaikis, patvarus imunitetas prieš visus Orthopoxvirus virusus.
Jau senovės Indijos gydytojai žinojo apie raupus bei buvo išradę vakcinavimo metodą. Tačiau tų laikų hinduistai nepageidavo skiepytis, nes bijojo įžeisti raupų deivę Sitalą.
Gintalai (Degaičiai)
Gintalai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Degaičių.
Juozas Domarkas
Juozas Domarkas (g. 1936 m. liepos 28 d. Varkaliai, Plungės valsčius) – lietuvių dirigentas.
Biografija
Broliai Eligijus Domarkas, Stasys Domarkas. 1955–1960 m. studijavo Lietuvos konservatorijoje, J. Jasenkos klarneto klasėje. 1965 m. baigė Leningrado konservatoriją, I. Musino dirigavimo klasę. 1963 m. Maskvoje stažavo pas prancūzų dirigentą I. Markevičių.
Nuo 1964 m. Lietuvos nacionalinio simfoninio orkestro meno vadovas ir vyr. dirigentas. Nuo 1968 m. dar Lietuvos muzikos akademijos dėstytojas, 1972–1991 m. studentų simfoninio orkestro vadovas, nuo 1995 m. Dirigavimo katedros vedėjas. Nuo 1995 m. profesorius.
Muzikinė veikla
1988–1991 m. dirigavo Baltijos akademijos jaunimo simfoniniam orkestrui. Nuo 1975 m. su Lietuvos nacionaliniu simfoniniu orkestru pradėjo rengti jaunųjų Lietuvos atlikėjų koncertus (vėliau festivalis „Atžalynas“). Su Lietuvos nacionaliniu simfoniniu orkestru dalyvavo tarptautiniuose festivaliuose, tarp jų – „Maskvos žvaigždės“, „Rusų žiema“, „Varšuvos ruduo“, „Prahos pavasaris“, gastroliavo Europoje, Japonijoje.
Dirigavo Rusijos, Lenkijos, Latvijos, Čekijos, Vokietijos, Estijos, Venesuelos, Turkijos, Suomijos ir kt. šalių orkestrams. 1991 m. ir 1995 m. IV ir V tarpt. G. Fitelbergo dirigentų konkurso Katovicuose (Lenkija), 1993 m. ir 1996 m. I ir II tarptautinių Sergejaus Prokofjevo dirigentų konkurso Sankt Peterburge (Rusija) žiuri narys, 1999 m. tarptautinio M. K. Čiurlionio konkurso tarybos narys.
Išugdė savitą interpretacijos braižą turintį Lietuvos nacionalinį simfoninį orkestrą, pajėgų interpretuoti visų stilių sudėtingiausią simfoninę muziką. J. Domarko repertuarą sudaro daug klasikinės, romantinės ir šiuolaikinės muzikos kūrinių. Pirmajam atlikimui parengė ir dirigavo daugiau, kaip 100 lietuvių kompozitorių kūrinių. Nemaža lietuvių kompozitorių jam dedikavo savo kūrinius. Koncertavo su žymiais pasaulio ir Lietuvos solistais.
Pastatymai
Lietuvos nacionalinis operos ir baleto teatras:
Biržos manija
Biržos manija – biržos dalyvių optimizmas žymiai augant akcijų kainoms.
Augant akcijų kainoms dažnai atsiranda daug komentatorių, kurie pateisina nepagrįstai augančias kainas ir tvirtina, kad rinka tik augs. Akcijos masiškai perkamos, siekiant vėliau jas parduoti dar brangiau. Kai entuziazmas pasiekia piką rinka dažniausiai griūna, ištinka krizės. Žinomiausios biržų krizės – 1929 m. vadinamas Juodasis ketvirtadienis, po kurio sekė Didžioji depresija, 1987 m. Juodasis pirmadienis ir 2000 m. Dotkomų bumas.
Martina Franka
Martina Franka – miestas Italijoje, Apulijoje, Taranto provincijoje. Tai antras pagal gyventojų skaičių miestas Taranto provincijoje. Nuo 1975 m. kas metus jame vyksta vasaros operos festivalis Festival della Valle d’Itria.
Miestas turi gražų senamiestį, apsuptą sienomis ir barokiniais vartais. Piazza di Roma yra didžiausia atvira aikštė senamiestyje su žaluma centre šalia XVII a. Palazzo Ducale.