cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vokietija
Dabartinė Vokietija
1991 m. birželio 20 d. buvo nuspręsta perkelti parlamentą ir vyriausybę iš tuometinės sostinės Bonos į Berlyną. Visgi Bona neprarado visiškai sostinės statuso, joje liko daug ministerijų atstovybių ir miestas vis tiek dar atlieka kai kurias sostinės funkcijas. Naująją parlamento būstinę nuspręsta išrinkti Reichstago pastatą, kuris buvo iš pagrindų modernizuotas. Pirmasis vyriausybės posėdis jame įvyko 1999 m. balandžio 19 d. Nuo 1999 m. valstybė yra euro zonos narė. miniatiūra||Policijos kontrolė [[Miunchenas|Miunchene 2015 m. rugsėjo mėnesį.]] Pirmą kartą, po Antrojo Pasaulinio karo, Vokietija į ginkluotą konfliktą, įsikišo 1999 m. Tai buvo Kosovo karas. Tai pažymėjo užsienio politikos kaitą šalyje. Po Rugsėjo 11 d. teroristinių išpuolių Vokietijos kancleris Gerhardas Šrioderis užtikrino JAV „visišką paramą“. Vokietija palaikė JAV operacijoje Tvirta taika ir Afganistano kare, bet neįsitraukė į Irako karą 2003 m.
Euro zonos skolų krizė, 2013 m. įsiplieskęs Tarptautinis šnipinėjimo skandalas, Karas prieš terorą ir nuo 2015 m. įsiplieskusi Pabėgėlių krizė Europoje yra pagrindinės Vokietijos vidaus ir užsienio politikos temos pastaraisiais metais. Dabartinės valdančiosios koalicijos tvarkymasis su šiomis krizėmis yra vertinamas gana kritiškai. 2015 m. lapkričio mėnesį rengtoje apklausoje 57 % apklaustųjų nepatenkinamai vertino vyriausybės darbą.
2015 m. Vokietijoje buvo užregistruota apie 1,1 mln. pabėgėlių. Prieš tai buvo spėjama, kad į šalį atvyks 450 tūkst, o po to 800 tūkst. pabėgėlių, bet prognozės nebuvo tikslios. Yra spėjama, kad dar apie 250 tūkst. pabėgėlių šalyje yra neregistruoti. Dideli pabėgėlių skaičiai, kurie daugiausiai atvyko iš Artimųjų Rytų ir Afrikos, bei skirtingi krizės sprendimo būdai didina įtampą tarp ES šalių.
Politinė sistema
miniatiūra|kairėje|Federalinio Kanclerio kanceliarija Berlyne miniatiūra|dešinė|[[Reichstagas (pastatas)|Bundestagas – dabartinė ir buvusi Vokietijos parlamento vieta]] Vokietija yra federacinė parlamentinė demokratinė respublika. Dabartinė Vokietijos Konstitucija buvo priimta 1949 metais. Valstybės vadovas – federacijos prezidentas (Bundesprezidentas), jį 5 metų kadencijai kartu renka Bundestagas ir Bundesratas. Prezidentas tėra simbolinė figūra, atliekanti reprezentacines ir tarpininkavimo funkcijas. Įstatymų veto teisės prezidentas neturi. Prezidentas skiria tik tam tikrus valstybės tarnautojus (ambasadorius, konsulus).
Įstatymų leidžiamoji valdžia – Bundestagas (renkamas tiesiogiai) bei federalinėms žemėms atstovaujantis Bundesratas. Bundestagas renkamas 4 metams slaptu, lygiu, tiesioginiu, proporciniu balsavimu. Bundestagą sudaro 603 atstovai, veikia 3 frakcijos – krikdemai (CDU/CSU), socialdemokratai (SPD) ir Žalieji. Vyriausybei vadovauja federalinis kancleris (Bundeskancleris), renkamas parlamento.
Vokietija yra viena iš Europos Bendrijų steigėjų, viena iš didžiųjų ES narių, kartu su Prancūzija, Italija ir Jungtine Karalyste daugiausiai balsų ES institucijose turinti valstybė narė. Kartu su Prancūzija Vokietija atlieka iš esmės vadovaujantį vaidmenį. Pagrindinė Europos Sąjungos plėtros šalininkė. Siekia stiprinti Europos Sąjungos politinį, gynybinį ir saugumo bendradarbiavimą, nuolatinės vietos Jungtinių Tautų Saugumo taryboje (nurodydama, kad ją remia Prancūzija, Rusija ir Japonija).
Tarptautiniai santykiai
Vokietija yra užmezgusi santykius su daugiau nei 190 JTO narių, turi 229 diplomatinių misijų tinklą. Lietuva ir Vokietija diplomatinius santykius atkūrė 1991 m.
Administracinis suskirstymas
Vokietija suskirstyta į 16 federalinių žemių (, dgs. Bundesländer). Berlynas ir Hamburgas yra miestai-žemės. Brėmeno žemę sudaro dvi dalys: Brėmeno miestas ir Brėmeno uostas. Vokietijos žemės (skliausteliuose nurodomi vokiški pavadinimai ir sostinės):
Geografija
Vokietijos plotas yra 357 111,91 km² jos krantus iš šiaurės vakarų skalauja Šiaurės jūra, o iš šiaurės rytų Baltijos jūra. Atstumas nuo šiauriausio šalies taško (Sylto sala) iki labiausiai į pietus nutolusio taško (Algauerio Alpių): 876 km. Atstumas nuo labiausiai į vakarus nutolusio šalies taško (Selfkanto) iki rytinio taško (Neisės) – 640 km. Vokietija ribojasi su (skliausteliuose nurodytas sienos ilgis): Danija (67 km), Lenkija (442 km), Čekija (811 km), Austrija (815 km), Šveicarija (316 km), Prancūzija (448 km), Liuksemburgu (135 km), Belgija (156 km), Nyderlandais (567 km). Sausumos sienų ilgis yra 3757 km.
Žemės panaudojimas: žemės ūkis – 54,7 %; miškai – 29,2 %; pastatų užimami plotai – 5,8 %; transportas – 4,6 %; vandens telkiniai – 2,2 %; pramonė – 0,7 %; laisvalaikis, pramogos – 0,6 %. Naudingosios iškasenos: akmens anglis, rudoji anglis, akmens druska, geležies rūda, varis, gamtinės dujos, nikelis, nafta.
Vokietijos pakrantėse susiformavę daug plokščių, žemų salų, salynų, nerijų ir pusiasalių, įlankų, užutėkių, Šiaurės jūros pakrantėse būdinga labai didelė potvynių ir atoslūgių amplitudė. Svarbiausios salos: Rytų Fryzų salos, Helgolandas (Šiaurės jūra), Fėmarnas (Baltijos jūra), Riugenas, Uzedomo sala. miniatiūra|kairėje|Rūkas Zauerlande Vokietijos paviršius palaipsniui kyla einant iš šiaurės į pietus. Šiaurėje plyti ledynmečio laikais susiformavusi pelkėta ir ežeringa Šiaurės Vokietijos žemuma (žemiausias taškas 3,54 m žemiau jūros lygio), su moreninėmis kalvomis ir zandrinio reljefo ruožais. Centre – sudėtinga kraštovaizdžio sistema, kurią sudaro aukštumos, neaukšti (600–800 m), seni, miškais apaugę kalnagūbriai – Harcas, Tiuringijos Miškas, Rūdiniai kalnai, Reino skalūniniai kalnai, Švarcvaldas, Šumava ir kt. Pietinėje dalyje – Bavarijos Miškas ir Alpių kalnai. Juose yra aukščiausia Vokietijos viršukalnė Cūgšpicė (2962 m).
miniatiūra|dešinėje|Vokietijos fizinis žemėlapis Upių tinklas tankus, upės vandeningos, laivuojamos. Išvystytas kanalų tinklas. Dauguma Vokietijos upių priklauso Šiaurės jūros baseinui: Reinas (su intakais Mainu, Nekaru), Elbė (su intakais Zale, Hafeliu), Vėzeris, Emsas. Šios upės teka iš kalnuotų centrinių ir pietų Vokietijos sričių į šiaurę. Pietinis šalies pakraštys priklauso Juodosios jūros baseinui – ten prasideda Dunojus (su intakais Izaru, Inu, Regenu). Rytiniu šalies pakraščiu teka Baltijos jūros baseinui priklausanti Oderio upė. Ežeringiausios šalies teritorijos yra šiaurė ir pietus. Daug ledynų suformuotų ežerų telkšo kalvotoje Meklenburgo žemumoje šalies šiaurės rytuose. Ten yra didžiausias vien Vokietijos teritorijoje esantis ežeras – Miuricas (110,3 km²). Daug ežerų telkšo Alpių kalnų tektoninėse įdubose: Bodenas (536 km²), Kimo ežeras (82 km²), Amerio ežeras ir kt. kairėje|miniatiūra|[[Alpės|Alpių kraštovaizdis Bavarijoje]] Didžioji dalis Vokietijos kraštovaizdžių sukultūrinta – paversta dirbamais laukais, ganyklomis, užstatyta gyvenvietėmis, keliais. Miškai išlikę daugiausia kalnuose (eglės, pušys, bukai, ąžuolai, skroblai ir kt.), upių slėniuose auga alksnių, gluosnių, tuopų sąžalynai. Šiaurės lygumose vyrauja viržynai. Kalnuose, saugomuose plotuose yra elnių, lapių, stirnų, šernų, vilkų (Lužicoje), pakrančių maršose ir salose yra didelė paukščių įvairovė. Šalies gamta saugoma 14-oje nacionalinių parkų.
Klimatas
Vokietijoje vyrauja švelnus vidutinių platumų klimatas. Šalyje vyrauja vakarų vėjai. Klimatas yra pereinamasis iš jūrinio į žemyninį. Vokietijos klimatui, be kita ko, įtaką daro Golfo srovė, kuri klimatą daro švelnesnį. Vidutinis metinis kritulių kiekis (remiantis 1961–1990 m. duomenimis) yra 700 mm. Vidutinis mėnesinis kritulių kiekis svyruoja nuo 40 mm iki 77 mm vasario ir birželio mėnesiais. Didžiojoje šalies dalyje pastovi sniego danga nesusidaro, tik kalnai žiemą būna nuolat padengti sniegu. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra lygumose ir plokščiakalniuose nuo -2 °C iki +4 °C, Alpėse – iki -5 °C. Liepą temperatūra svyruoja apie 16-20 °C, aukštikalnėse – vėsiau. Mažiausias kada nors Vokietijoje pamatuota temperatūra siekė -45,9 °C, užfiksuota ji buvo 2001 m. gruodžio 24 d. prie Funteno ežero. Didžiausia kada nors pamatuota temperatūra buvo +40,3 °C, užfiksuota ji buvo 2003 m. rugpjūčio 8 d. Nenige Saro krašte.
Ekonomika
miniatiūra|kairėje|[[Frankfurtas prie Maino yra finansinis šalies centras ir Europos Centrinio Banko būstinė]] Vokietijos ekonomika yra didžiausia Europoje ir ketvirta pagal nominalųjį BVP pasaulyje. Pastaruoju metu Vokietijos ekonomika dinamiškumu nepasižymi, yra priklausoma nuo galimų išorės sukrėtimų ir vidinių struktūrinių problemų. 2008 m. BVP sudarė 2 918 mlrd. € . Itin išplėtota pramonė. Pagrindinės ūkio šakos – chemijos pramonė, metalurgija, mašinų ir automobilių gamyba. Gaminamos elektronikos prekės, kompiuteriai, įrankiai. Garsūs yra vokiški tekstilės gaminiai, vaistai. Centrinio Rūro anglių baseine iškasama daug rudųjų anglių, arba lignito, kuris vartojamas kaip kuras gamyklose. Šalis eksportuoja labai daug prekių. Dauguma šalies produktų yra inžinerijos produktai, ypač automobiliai, mašinos, metalo ir chemijos prekės. Visame pasaulyje žinomos Vokietijos kokybiškos ir patikimos prekės. Žinomi automobiliai (Volkswagen, BMW, Audi, Opel, Mercedes), fotoaparatai (Leitz). Didžiausios kasmetinės, tarptautinės prekybos mugės ir kongresai vyksta keliuose Vokietijos miestuose tokiuose kaip Hanoveryje, Frankfurte prie Maino ir Berlyne. miniatiūra|dešinėje|[[Hamburgas yra antras pagal dydį uostas Europoje]] Nuo 1948 m. pinigų reformos iki 8-to dešimtmečio pradžios Vakarų Vokietijos ekonomika nuolat augo, tačiau BVP augimas lėtėjo ir nuo 8-to dešimtmečio vidurio net sumažėjo iki 9-to dešimtmečio recesijos pabaigos. Biudžeto deficitas viršija 3 %, taip pažeidžiant kriterijus nustatytus Mastrichto sutartyje. Bedarbystė 7,7 % (2009 m. spalis), aiškiai didesnė bedarbystė išlieka rytinėje Vokietijos dalyje. Po Vokietijos susijungimo (1990 m.) kilo nemažai ekonominių problemų dėl didelio Rytinės Vokietijos dalies atsilikimo. Iš vakarų rytams kasmet yra pervedamos didžiulės pinigų sumos (iki 100 mlrd. JAV dolerių), siekiant atgaivinti Rytų Vokietijos ekonomiką. Dauguma tarptautinių kompanijų lieka Vakarų Vokietijoje ir tik nedaugelis kuria atstovybes rytuose.
Daugiausia dirbančiųjų žmonių Vokietijoje (72,3 %) dirba paslaugų sektoriuje. Svarbiausi sektoriai yra transporto, viešbučių, socialinis ir sveikatos. Gamybos sektoriuje dirba 25,5 % dirbančiųjų, žuvininkystės, žemės ūkio ir miškininkystės sektoriuose 2,2 % (pagal 2006 duomenis).
Demografija
370px|dešinėje|miniatiūra|Žemėlapis pagal užsieniečių skaičių. Kuo tamsiau nuspalvota šalis, tuo daugiau iš jos kilusių žmonių gyvena Vokietijoje
Vokietija turi vieną mažiausių gimstamumo rodiklių pasaulyje. Be to, 2008 m. duomenimis, yra trečia valstybė pasaulyje pagal amžiaus medianą, kuri šalyje yra net 43,8 m. Pasak 2009 m. apskaičiavimų, keturiolikos metų ir jaunesni žmonės sudaro tik 13,7 % visos populiacijos, o 65 metų ir vyresni – 20,3 %. Nepaisant to, dėl imigracijos ir gan aukštos vidutinės gyvenimo trukmės (79,26 m.), šalies gyventojų skaičius mažėja nežymiai: 2009 m. Vokietijos populiacija sumažėjo 0,053 %.
Jungtinės Tautos Vokietiją įvardijo kaip trečią valstybę pagal imigrantų skaičių. Jie sudaro 12 % Vokietijos populiacijos ir 5,2 % visų pasaulio migrantų. Vokiečiai šiuo metu sudaro maždaug 91,5 % visų šalies gyventojų, o didžiausios tautinės mažumos yra turkai (2,4 %), serbai, kroatai, italai, lenkai, rusai, graikai ir ispanai. Iš užsienio valstybių, daugiausiai bent dalinai iš Vokietijos kilusių žmonių gyvena Jungtinėse Amerikos Valstijose (50 milijonų ), Brazilijoje (5 milijonai ), Kanadoje (3 milijonai ) ir Argentinoje (2 milijonai ). Nuo 1987 m. į Vokietiją sugrįžo maždaug 3 milijonai etninių Vokiečių, daugiausiai iš rytų Europos ir buvusios Sovietų Sąjungos.
Kalbos
95 % gyventojų gimtoji kalba yra vokiečių arba vienas iš jos dialektų. Tiesa, daug dialektų yra sunkiai suprantami žmonėms, mokantiems tik bendrinę vokiečių kalbą, nes jie kartais skiriasi ir žodynu, ir fonologija, ir sintakse. Populiariausios imigrantų kalbos yra turkų, lenkų ir rusų. 67 % Vokietijos gyventojų moka bent vieną, 27 % – bent dvi, ir 8 % – bent tris kalbas neskaitant gimtosios. Pagal šiuos duomenis, vokiečiai moka mažiau kalbų nei daugelio mažesniųjų ES šalių žmonės, bet daugiau nei Lenkijos, Prancūzijos, Ispanijos, Italijos, Vengrijos, Jungtinės Karalystės ir kelių kitų ES valstybių gyventojai. Plačiausiai mokamos negimtosios kalbos yra anglų (56 %), prancūzų (15 %) ir rusų (5 %). Nors daliai gyventojų vokiečių kalba nėra gimtoji, ją moka beveik visi Vokietijoje gyvenantys žmonės.
Religija
dešinėje|miniatiūra|[[Brėmeno rotušė]] Protestantai yra susitelkę šalies šiaurėje ir rytuose, o Romos katalikai – pietuose ir vakaruose. Buvęs popiežius Benediktas XVI yra kilęs iš Bavarijos. Didžioji dalis nereligingų žmonių gyvena buvusioje Rytų Vokietijoje, ypač dideliuose miestuose. Daugelis Vokietijos ortodoksų yra serbai arba graikai. 50 % budistų yra imigrantai iš Azijos. Prieš susivienijimą Vokietijoje gyveno tik 30 000 žydų, o dabar – 200 000. Daugiausiai jų gyvena Berlyne, Frankfurte prie Maino ir Miunchene.
Pasak 2005 m. apklausos, 47 % Vokietijos gyventojų „tiki, kad egzistuoja Dievas“, 25 % „tiki, jog yra kokia nors dvasia arba dvasinė energija“ ir 25 % „netiki jokiais dievais, dvasiomis ar dvasinėmis energijomis“. Likę 3 % pasirinko variantą „nežinau“. Pagal šiuos duomenis, Vokietija yra vidutiniškai religinga palyginus su kitomis Europos Sąjungos šalimis.
Miestai
Didžiausias šalies miestas yra Berlynas, kuriame gyvena apie 3,4 mln. žmonių. Kiti dideli miestai, turintys daugiau nei 1 mln. gyventojų, yra Hamburgas ir Miunchenas. Dvidešimt didžiausių Vokietijos miestų pagal gyventojų skaičių:
Kultūra
miniatiūra|[[Noišvanšteinas|Noišvanšteino pilis]] Vokietijos kultūra formavosi regioniniu pagrindu, kadangi nacionalinė Vokietijos valstybė (Vokietijos imperija) buvo sukurta palyginti vėlai, 1871 m. (Bismarko laikais). Kadangi nebuvo bendros Vokietijos valstybės, kultūrą jungė vokiečių kalba. Vokietijos kultūra yra germaniškosios Europos kultūros dalis. Vokietija dažnai vadinama poetų ir mąstytojų šalimi. Kultūros propagavimu bei populiarinimu užsienyje užsiima įvairios institucijos bei organizacijos. Žymiausios – Gėtės institutas, Inter Nationes, Vokietijos akademinių mainų tarnyba (DAAD) ir kt.
Javiečių kalba
Javiečių kalba (Basa Jawa, Basa Jawi) – viena labiausiai paplitusių austronezinių kalbų šeimos kalbų. Kalbama Javos ir kitose Indonezijos salose.
Vokietija
Literatūra
Vokiečių literatūra siekia viduramžius. Geras pavyzdys yra Valterio fon der Fogelveide kūryba. Žymiausiais vokiečių rašytojais yra tituluojami Johanas Volfgangas Gėtė, Frydrichas Šileris ir Broliai Grimai. XX a. vokiečių rašytojai gavę Nobelio literatūros premijas – Teodoras Momzenas (1902 m.), Paulius Heizė (1910 m.), Gerhartas Hauptmanas (1912 m.), Tomas Manas (1929 m.), Hermanas Hesė (1946 m.), Heinrichas Bėlis (1972 m.) ir Giunteris Grasas (1999 m.), XXI a. – Herta Miuler (2009 m.).
Javiečių kalba
Javiečių kalba žinoma nuo 1 tūkstantmečio. Literatūra javiečių kalba – seniausia ir turtingiausia Indonezijoje.
Vokietija
Dailė
Žymiausi vokiečių renesanso dailininkai yra Albrechtas Altdorferis, Lukas Kranachas Vyresnysis, Matijas Griunevaldas, Hansas Holbeinas Jaunesnysis ir labiausiai žinomas tarp jų yra Albrechtas Diureris.
Tarp žymiausių vokiečių baroko meistrų buvo Kosmas Damianas Asamas. Kiti žymūs menininkai buvo: romantikas Kasparas Davidas Frydrichas, siurrealistas Maksas Ernstas, ekspresionistas Otas Diksas, konceptualistas Jozefas Boisas ar neoekspresionistas Georgas Bazelicas.
Soma Vezuvjana
Soma Vezuvjana – miestas Italijoje, Kampanijoje, Neapolio provincijoje.
Vokietija
Klasikinė muzika
miniatiūra|left|130px|upright|[[Liudvikas van Bethovenas (1770–1827) – vienas žymiausių visų laikų kompozitorių. left|140px|]]
Soma Vezuvjana
Istorija
Prieš romėnų kolonizaciją čia tikriausiai gyveno oskai ir samnitai. Vėliau romėnų turtingieji čia statėsi prabangias vilas. Augusto vila buvo aptikta XX a. ketvirtame dešimtmetyje. Ten tikriausiai imperatorius praleido paskutines savo dienas. Vilą galbūt palaidojo Vezuvijaus išsiveržimas 79 m.
Vokietija
Architektūra
thumb|150px|right|[[Šverino pilis, Meklenburgas (1358–1857 m.)]] Vokietija turi turtingą ir įvairią architektūros istoriją, kuri yra glaudžiai susijusi su kaimyninių šalių architektūros istorija. Pagrindą Vokietijos architektūrai davė senovės romėnų architektūrinis palikimas, toks kaip, Porta Nigra (iš lotynų juodieji vartai) Tryre ir nesenai iškastas senovės romėnų teatras Maince. Kai kurie priešromaniniai pastatai kaip Karaliaus salė ( taip pat Königshalle) rodo architektūros vystymąsi romanikos kryptimi, kuri Šventojoje Romos imperijoje prasidėjo apie 1030 m. Pirmieji gotikiniai pastatai Šventojoje Romos imperijoje buvo pastatyti apie 1230 m. pvz., Švč. Mergelės Marijos bažnyčia Tryre.
Maždaug apie 1520 m., iš dabartinės Italijos teritorijos, Šventąją Romos imperiją pasiekė renesansas. Puikus renesanso pavyzdys yra Augsburgo rotušė. Barokas čia taip pat prasidėjo vėliau nei kitur (apie 1650 m). Keletas pavyzdžių Balthasar Neumann kūriniai Piligrimų bažnyčia ir Rezidencijos rūmai Liudviksburge. Maždaug 1770 prasidėjo klasicizmo epocha. Žinomi pastatai Senasis muziejus Berlyne, Šarlotės rūmai  Potsdame ir Brandenburgo vartai. Istorizmo laikotarpyje (1840–1900 m.) žinomiausi pastatyti pastatai Vokietijoje yra Noišvanšteinas ir Berlyno katedra.
Nuorodos
Bendros nuorodos Vyriausybė Žemėlapiai
Vlodavos miesto vėliava
right|thumb|Vlodavos vėliava Vlodavos miesto vėliava  – Vlodavos miesto vėliava, kurią sukūrę lenkų heraldikas Alfred Znamierowski. Miesto vėliavoje dominuoja žalia ir balta spalvos, kurios vaizduojamos ir Vlodavos miesto herbe. Dešinėje vėliavos pusėje vaizduojama apversta W raidė, kuri yra miesto inicialas. Kairėje pusėje vaizduojami sukryžiuoti du kalavijai ir ietis. Sukryžiuoti ginklai simbolizuoja Šlėktos herbą - Jelitą, kuris buvo ir miesto valdytojų Zamoiskių herbe, kuriems miestas priklausė nuo XIX amžiaus.
Britų Antarktidos vėliava
thumb|250px|Britų Antarktidos [[vėliava]] Britų Antarktidos vėliavą patvirtino 1963, už metų buvo sudaryta Britų Antarktida. Anksčiau teritorija buvo dalis Falklando kolonijos. Vėliava sudaryta iš Britų vėliavos, esančios kairiajame viršutiniame kampe, ir įrodančios, jog teritorija priklauso šiai šaliai. Dešiniajame šone pavaizduotas Britų Antarktidos herbas. Baltas fonas simbolizuoja Antarktidos žemyną.
Richau (Vėluvos apskritis)
Richau arba Čerepanovas (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Черепаново) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Pravdinsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Mozyrio kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities dvaras, 1928 m. rugsėjo 29 d. sujungtas su Richau kaimu (1905 m. buvo 185, 1910 m. 196 gyventojai). 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Frydlando rajono, vėliau Pravdinsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Novo Bobruisko apylinkės kaimas.
Eurialė
Eurialė („toli klajojanti“) graikų mitologijoje – mitinė pabaisa, viena iš trijų seserų gorgonių, Keto ir Forkino dukra, jos seserys yra Steno ir Medūza. Steno ir Eurialė buvo nemirtingos, ir tik vienintelė Medūza buvo mirtinga. Su Poseidonu turėjo sūnų Orioną, didvyrį tapusi medžiotojo archetipu. Gorgonė vaizduojama plačiu veidu, išplėstomis akimis, auksiniais sparnais, kūną dengė slibino žvynai, rankos varinės su aštriais nagais, vietoj plaukų ant jų galvų augo nuodingos gyvatės. Pražiotoje burnoje styrojo aštrios kaip durklai iltys, raudonas liežuvis karojo iš plačios burnos.
Seišalis
Seišalis  – miestas pietvakarių Portugalijoje, Lisabonos krašte, Težo estuarijos kairiajame krante, prie Žudeu upelio, priešais Lisaboną. Netoli praeina Lisabonos–Albufeiros plentas. Verčiamasi laivų statyba ir remontu, pieno gamyba, žuvies apdirbimu. Vystomas turizmas.
Jaktiškės
Jaktiškės – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Zarasų, pasienyje su Latvija.
Seišalis
Istorija
XV a. šioje vietoje pradėjo kurtis laivų statybos dokai, kuriuose statyti Portugalijos laivyno laivai. Nuo XVIII a. čia vilas statėsi Lisabonos didikai. Seišalio savivaldybė sudaryta 1836 m. Buvo svarbus kamščių gamybos centras.
Sulanžo magnolija
Sulanžo magnolija (Magnolia × soulangeana) – magnolijinių (Magnoliaceae) šeimos hibridinis augalas, gautas sukryžminus puošniąją magnoliją (Magnolia denudata) su purpurine magnolija (Magnolia liliiflora).
Tai nedidelis, 4-8 m aukščio medis, kurio laja nuo nuo piltuvo formos iki apvalainos. Lapai tamsiai žali, žiedai nuo rožinių iki rausvai baltų, žydi nuo balandžio iki gegužės. Mėgsta nuo pralaidžią ar humusingą žemę, maistingą dirvožemį (nuo rūgštaus iki neutralaus), saulėtą vietą arba dalinį šešėlį.
Anestezinės dujos
Anestezinės dujos  – dujos arba lakiųjų medžiagų garai, medicinoje ir veterinarijoje naudojami nejautrai (anestezijai).
Dujiniai anestetikai
Tai diazoto monoksidas, ciklopropanas, ksenonas. Šios dujos saugomos balionuose ir gali būti tiekiamos iš balionų arba mediciniais vamzdynais. Ciklopropanas yra sprogus, todėl dėl saugumo nebenaudojamas, nors puikiai veikia kaip anestetikas. Ksenonas yra labai sparčiai veikiantis anestetikas, tačiau labai brangus ir jam naudoti reikia labai brangios įrangos. Diazoto monoksidas daugeliui žmonių nėra pakankamai efektyvus (net 80 % koncentracijoje) anestetikas chirurgijoje, todėl reikia dar papildomų anestetikų.
Lakieji anestetikai
Šios medžiagos laikomos skystos, o prieš naudojant išgarinamos specialiais garintuvais. Tai:
Kalifornijos žvaigždėtoji katė
thumb|250px|right|Kalifornijos žvaigždėtoji katė Kalifornijos žvaigždėtoji katė  – trumpaplaukių kačių veislė, išvesta JAV. Išvaizda primena leopardus. Tai pakankamai retos ir brangios katės.
Istorija
Kalifornijos žvaigždėtųjų kačių veislė – tikslingo darbo rezultatas. Amerikietis Paul Arnold Casey jaunesnysis turėjo konkretų tikslą – išvesti naują veislę itin panašiu į leopardo kailiu ir naminės katės būdu. Tam buvo mišrinamos įvairių veislių (Abisinijos, Siamo, persų) katės su paprastomis, neveislinėmis katėmis iš JAV, Azijos ir Afrikos. Buvo atrenkamos tik raumeningos ir pageidaujamo kailio piešinio katės.
Veislė viešai pristatyta 1986 m. Neiman Marcus kalėdiniame kataloge. Laikomos beveik vien JAV.
Charakteris
Tai protingos, vikrios ir judrios katės. Mėgsta laipioti, karstytis, galąsti nagus ir šėlti su žaisliukais. Mėgsta draugiją, gerai sutaria su kitomis katėmis, šunimis ir vaikais.
Uoga
Uoga – magnolijūnų skyriaus augalų daugiasėklis sultingasis vaisius be kauliuko. Apyvaisis sudarytas iš dviejų sluoksnių:
Kalifornijos žvaigždėtoji katė
Fizinės savybės
Kalifornijos žvaigždėtosios katės – vidutinio dydžio, raumeningos. Kojos ilgos, kampuotos. Uodega visur vienodo storio, galas bukas. Įspūdingas veislės bruožas – ilgas, kampuotas pavidalas, išryškinantis judesių lankstumą ir miklumą.
Uoga
Kai kurios uogos yra netikrosios uogos, nes į jų sultingąją dalį įeina ir ne tik apatinė mezginė, bet ir dalis žiedsosčio ar kitų pakitusių žiedo dalių. Pvz., serbentų, mėlynių uogos. Tuo tarpu pomidoro, vynmedžio uogos (vynuogės) – tikrosios uogos.
Augalai, turintys uogas, vadinami uoginiais augalais. Tokie yra serbentai, agrastai, bruknės, mėlynės. Banano vaisius taip pat uoga.
Kalifornijos žvaigždėtoji katė
Fizinės savybės
Galva vidutinio dydžio, skruostikauliai platūs, išsišovę. Snukis putnus ir ryškus, smakras storas. Ausys aukštai ant viršugalvio, jų galiukai apskriti. Akys migdolo pavidalo.
Plaukas trumpas, lygus, prigludęs prie nugaros iš šonų, tačiau ant pilvo ir uodegos gerokai ilgesnis. Kailis dėmėtas, ėmės ryškios, aiškių kontūrų, spalvų kontrastas krinta į akis.
Šios katės būna kelių spalvų: sidabraspalvės, medžio anglies (juodos dėmės smėliškai pilkame fone), bronzos, aukso ir tamsiai rudos. Akys gintarinės arba tamsiai rudos.
Išskiriamas ir specifinis spalvų derinys, vadinamas „snieginiu leopardu“. Jam didžiausią įtaką padarė Siamo katės. „Snieginio leopardo“ spalvos katės akys visada mėlynos.
San Chuanas (Puerto Rikas)
San Chuanas – didžiausias Puerto Riko miestas, uostas ir šios šalies sostinė. 434,4 tūkst. gyventojų (2000). Išsidėstęs šiaurės rytinėje salos dalyje. Yra tarptautinis oro uostas. Išvystyta maisto, tekstilės, chemijos, naftos pramonė. Yra universitetai. Išlikę gynybiniai pastatai, XVI–XVIII pastatai.
Istorija
Miestą 1508 m. įkūrė ispanai ir pavadino Kapara (Caparra). 1521 m. jis buvo perkeltas į kitą vietą ir pavadintas Puerto Riku (Puerto Rico arba San Juan Bautista de Puerto Rico); palaipsniui šis pavadinimas prigijo pačiai salai, o miestas pradėtas vadinti San Chuanu.
Transporto priemonė
250px|right|thumb|Britų armijos kareivis (tarp 1900 – 1920 m.) greta savo jojamojo kupranugario 250px|right|thumb|Sniegaeigis thumb|250px|Velomobilis Go-One 3 (Kanada). right|thumb|250px|Rankinė [[drezina]] |250px|right|thumb|Troleibusas Vilniuje thumb|250px|right|Kanados karinio jūrų laivyno dyzelinis-elektrinis povandeninis laivas Windsor thumb|250px|right|Juostinis konvejeris Kanadoje, gabenantis palaidą sierą iš vagonų į prieplauką prie laivų.
Transporto priemonė – techninis įtaisas arba gyvūnas, skirtas pervežti kroviniams (keleiviams, medžiagoms, įrengimams, įvairoms prekėms ir kt.). Kartais – informacijai (pvz., ryšio lėktuvai).
Transporto priemonės skirstomos įvairiai – pagal aplinką, kurioje keliauja, pagal variklio buvimą ir jo tipą, pagal kitus konstrukcinius ypatumus.
Naudojančios žmogaus energiją
Pasispiriamos ir kitos, nenaudojančios pavarų ir pan. mechanizmų
Naudojančios pavaras ir pan. mechanines priemones
Ratinės bėgių
Būna su garo mašinomis, vidaus degimo varikliais, elektros varikliais.
FK Teteks Tetovo
Istorija
Klubas įkurtas 1953 m. Yra dalyvavęs elito diviziono kovose. Pastaruosius kelerius metus dalyvauja antros pakopos pirmenybėse.
Didysai Siaurys
left|120px
Didysai Siaurys – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, apie 7,5 km į pietus nuo Labanoro, Labanoro girioje (Baranavos miške). Priklauso Labanoro regioniniam parkui. Ežero forma netaisyklinga, yra giliai įsiterpusių keletas pusiasalių, pietuose išsišakoja į dvi dalis. Ilgis šiaurės – pietų kryptimi 1,94 km, plotis iki 0,9 km. Altitudė 147,3 m. Kranto linija labai vingiuota, jos ilgis 7,8 km. Krantai neaukšti, ištisai apaugę mišku, šiaurėje pelkėti. Ežeras nenutekantis, priklauso Lakajos intako Peršokšnos baseinui.
Prie Didysai Siaurio ežero yra Pasiaurės kaimelis. Pietrytinėje pakrantėje įrengta stovyklavietė.
Vlodavos Šv. Mergelės Marijos Gimimo parapija
'''Vlodavos Šv. Mergelės Marijos Gimimo parapija''' - viena iš Chelmo stačiatikių dekanato parapijų, įsikūrusi Vlodavos mieste.
Cerkvės
Parapijai priklauso 2 cerkvės ir 1 koplyčia:
Naujosios Kastilijos gubernatorystė
Naujosios Kastilijos gubernija  – Ispanijos kolonijinė teritorija Pietų Amerikoje, dabartinėje Peru. Ją įkūrė konkistadoras Fransiskas Pisaras 1531–1533 m. užkariavęs Inkų imperiją. Po naujų žemių pasidalijimo tarp Ispanijos ir Portugalijos, ispanų valdos Pietų Amerikoje buvo suskirstytos į 4 regionus – Naujoji Kastilija užėmė teritorijas į šiaurę nuo Kusko iki dabartinės Ekvadoro-Kolumbijos sienos. Toliau į pietus driekėsi Naujasis Toledas, Naujoji Andalūzija ir Naujasis Leonas.
1544 m. Naujoji Kastilija buvo panaikinta, vietoje jos sukurta Limos karališkoji audiencija, kuri priklausė Peru vicekaralystei. Šią valdyti paskirtas vicekaralius Blaskas Nunjesas Vela.
Mindaugas Kalonas
Mindaugas Kalonas (g. 1984 m. vasario 28 d.) – Lietuvos futbolininkas, rungtyniaujantis atakuojančio saugo pozicijoje.
2014 m. birželio viduryje pasirašė dvejų metų sutartį su Izraelio Hapoel Haifa FC klubu. 2015 m. kovo pradžioje pasirašė vienerių metų sutartį su Latvijos Rygos „Skonto“ klubu. 2017 m. rugpjūčio pabaigoje pasirašė vienerių metų sutartį su Kipro antrojo diviziono AC Digenis Oroklinis klubu.
Kviečiamas į nacionalinę rinktinę. 2013 m. išrinktas geriausiu Lietuvos futbolininku.
Yra įmušęs įvarčius į Rumunijos, Serbijos, Moldavijos rinktinių vartus.
Žalioji akara
Žalioji akara (Aequidens rivulatus) - daugiaspalvių ešeržuvių (Cichlidae) šeimos žuvų gentis.
Kūnas iki 27 cm. Skruostų raštai panašūs į mėlynosios akaros, tačiau galva, ypač patinų, yra žymiai didesnė, išsiskiriančia kakta. Nugarinio ir uodegos pelekų kraštai yra auksinės (rausvos) ir balkšvos (sidabrinės) spalvos. Paplitusi Ekvadore ir Peru.
Gina teritoriją, agresyvi rūšis, ypač dauginimosi periodo metu. Akvariumuose rekomenduojama laikyti panašaus dydžio ir tvirtas žuvis.
Akvariumas turi būti didelis, įrengtas kaip ir mėlynajai akarai, bet temperatūra palaikoma 20-24 °C, dauginimosi metu kiek aukštesnė.
Igri Bez Granici
Igri Bez Granici („Žaidimai be sienų“) - paskutinis tragiškai žuvusio Makedonijos dainininko Toše Proeski albumas. Išleistas 2007 m. vienas leidimas Makedonijoje, o kitas - Serbijoje, Slovėnijoje ir Kroatijoje. Albumo singlas Igri bez granici užėmė pirmas vietas Balkanų šalių topuose.
Cowlairs FC
„Cowlairs FC“ – Škotijos futbolo klubas iš Glazgo miesto, Kauleiro dalies.
Istorija
Klubas įkurtas 1876 m.
Klubas išformuotas 1896 m.
Monotipija
Monotipija (mono + 'atspaudas') – spaudos technologija, kuria yra padaromas tik vienas atspaudas. Kiekvienas atspaudas yra unikalus ir originalus, antro tokio paties sukurti neįmanoma.
Dažas ant plokštės gali būti tepamas teptuku, lazdele, skudurėliu, pirštais. Plokštelėje nėra fiksuoto (įrėžto) piešinio kaip kitose grafikos klišėse. Vaizdas kuriamas negatyvo būdu, kai dažu ar tušu padengtos plokštės tam tikri plotai nuvalomi (šviesus piešinys tamsiame fone), arba pozityvo būdu, kai linijomis ir spalvomis dengiama švari plokštelė. Vaizdas perkeliamas ant drėgno popieriaus arba plonos drobės presu, voleliu arba spaudžiant rankomis. Kartais ant plokštės likus dažo, spaudžiamas antras ar trečias neryškus atspaudas, vadinamas šešėliniu. Šešėliniai atspaudai dažniausiai naudojami kaip pagrindas piešimui ar tapybai.
Istorija
Atsirado XVII a. Italijoje (G. B. Castiglione, 1609–1664 m.). Monotipiją plėtojo Rembrantas, vėliau – William Blake'as ir Edgar Degas. XX a. monotipija išpopuliarėjo Europoje ir Jungtinėse Amerikos Valstijose. Lietuvoje monotipijos technika intensyviai imta kurti XX a. antroje pusėje.
Aliejinė monotipija
Ji yra artimiausia tapybai, jos efektų numatyti neįmanoma, dažniausiai jie atsitiktiniai. Kuriant šiuo būdu, meninės išraiškos siekiama spalvų deriniais, tonų perėjimais, niuansais.
Grafinė monotipija
Jos išraiškos priemonės – įvairaus sodrumo tonai ir linijos. Spaudos forma paprastai būna stiklo plokštė. Nupiešto vaizdo dešinė ir kairė atspaude bus susikeitusios vietomis.
Grafinė-šabloninė monotipija
Šablonais atspaude sudaromi balti plotai. Juos galima paįvairinti linijomis, dėmėmis ir pan.
Taip pat galima kurti monotipijas mišriu būdu, harmoningai suderinus visas tris monotipijų rūšis.
Žalakiai (Raseiniai)
Žalakiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Žaiginio.
Medūza (mitologija)
Gorgonė Medūza, Medūsa ( 'valdovė, gynėja') – graikų mitologijos pabaisa moters veidu ir gyvatėmis vietoje plaukų. Užmušta Persėjo. Minima Odisėjoje (XI 634).
Jūrų medūzos taip pavadintos dėl jų čiuopiklių panašumo į Medūsos plaukus-gyvates.
Medūzos vaikai yra Pegasas ir Chrisaoras, iššokę iš jos kaklo, kai Persėjas jai nukirto galvą. Gorgonė vaizduojama plačiu veidu, išplėstomis akimis, auksiniais sparnais, kūną dengė slibino žvynai, rankos varinės su aštriais nagais, vietoj plaukų ant jos galvos augo nuodingos gyvatės. Pražiotoje burnoje styrojo aštrios kaip durklai iltys, raudonas liežuvis karojo iš plačios burnos.
Kilmė
Ji buvusi viena iš trijų seserų gorgonių, Keto ir Forkino dukra, jos seserys - Steno ir Eurialė. Medūsa buvusi vienintele mirtingąja iš Gorgonių. thumb|220px|left|Gorgonė Medūza
Pagal vėlyvą mito versiją, kurią perteikė Ovidijus "Metamorfozėse" Medūza buvusi mergina gražiais plaukais. Pasivertęs paukščiu Poseidonas ją išprievartavo Atėnės šventykloje, kur ši buvo pasislėpusi nuo Poseidono persekiojimo. Poseidonas buvo Atėnės priešininkas kovoje dėl Atėnų. Atėnė ne tik nepadėjo merginai, bet dėl šventyklos išniekinimo pavertė Medūzos plaukus į hidras. Nuo jos žvilgsnio visi gyvieji pavirsdavo akmeniu. Ji buvo ištremta už Hiperborėjos žemių.
Medūzos mirtis
Polidektas, Serifo karalius, sukvietė savo brolius, o drauge su jais ir Persėją, ir prisakė visiems atnešti jam vestuvinių dovanų, nes jis rengiąsis vesti Hipodamiją, Oinamajo dukterį. Persėjas išdidžiai pareiškęs, kad jeigu karalius pareikalausiąs, jis mielai atnešiąs jam dovanų Gorgonės galvą. Polidektas iš brolių pareikalavo jojamų žirgų, tuo tarpu iš Persėjo žirgo neėmė, o įsakė atnešti Gorgonės galvą.
Vienintelė Medūza iš trijų gorgonių buvo mirtinga, todėl Persėjas ėmė ieškoti kaip tik jos galvos. Gorgonių galvas dengė gyvačių žvynai, jų dideli dantys – kaip šernų iltis, rankos geležinės, sparnai auksiniai, ir kas tik išdrįsdavo į jas pažvelgti, virsdavo akmeniu. Persėjas į jas ėjo, atsukęs nugarą, ir žiūrėjo tiktai į jų atspindį variniame skyde. Jo ranką valdė pati Atėnė, su jos pagalba jis nukirto Medūzai galvą. Tuo momentu iš jos iššoko sparnuotas arklys Pegasas ir Chrisaoras, Geriono – giganto su trimis kūnais – auksakardis tėvas. Persėjas įmetė Medūzos galvą į stebuklingą krepšį ir išvyko namo. Atsibudusios kitos Gorgonės ėmė jį persekioti, bet veltui: Persėjas užsidėjo savo šalmą ir pasidarė nematomas.
Medūsos galva
Finėjas, kovodamas dėl Andromedos, ketino susidoroti su Persėju, bet šis parodė gorgonės Medūzos galvą ir Finėjas kartu su savo bendrais suakmenėjo.
Polidektas sukvietė savo draugus kovai su Persėju, bet šis tik parodė jiems Gorgonės galvą ir jie beregint suakmenėjo.
Vėliau Persėjas, atsidėkodamas už pagalbą, atidavė gorgonės galvą Atėnei, kuri ja papuošė savo skydą.
Kaidonėliai
thumb|left|250px|Senas ūkinis pastatas pakely
Trikampis (žvaigždynas)
thumb|Trikampio žvaigždynas
Trikampis (Triangulum, Tri) – 78-as pagal dydį šiaurės pusrutulio žvaigždynas. Lietuvoje matomas rudens mėnesiais. Žvaigždynas aprašytas Ptolemėjaus dar senovės Graikijoje, bet Romoje buvo vadinamas Sicilija (salos globėjos Cereros prašymu Jupiteris įkėlė salos pavadinimą į dangų). Vienas iš 48 žvaigždynų aprašytų Ptolemėjaus.
Svarbesni objektai:
Ryškiausios žvaigždės:
Lea Michele
Lea Michele Sarfati (g. 1986 m. rugpjūčio 29 d.) – JAV aktorė, geriausiai žinoma dėl vaidmens seriale „Glee“.
Karjera
Nuo 2009 m. Lea Michelle pradėjo vaidinti seriale „Glee“, kur ji vaidina Reičelės Beri vaidmenį. Už vaidybą seriale Lėja laimėjo Ekrano aktorių gildijos apdovanojimą už puikius rezultatus ant scenos ir 2009 m. palydovų apdovanojimą už geriausią aktorės veiklą. Ji taip pat buvo nominuota „Emmy“, „Auksinio gaublio“ ir „Teen Choice Awards“ apdovanojimams. Lea yra išleidusi savo solinį albumą, kuriame yra daina skirta Cory Monteith
Britų Mergelių Salų vėliava
thumb|250px|Britų Mergelių Salų vėliava. Santykis: 1:2
Britų Mergelių Salų vėliava – Britų Mergelių salų oficialus simbolis. Vėliava patvirtinta 1960 m. Ją sudaro standartinis mėlynas Jungtinės Karalystės vėliavos raštas, naudotas daugelyje britų kolonijų. Dešinėje vėliavos pusėje yra Britų Mergelių Salų herbas, vaizduojantis Šv. Uršulę.
Taip pat yra civilinė vėliavos atmaina (raudonu fonu).
Liejinys
thumb|Lieta [[grivina]] thumb|[[Aliuminis|Aliuminio luistinis liejinys]] thumb|Bankinis aukso liejinys thumb|Lietas alkūninis velenas thumb|Bronzinė skulptūra Liejinys – liejininkystės produktas, liejimu pagamintas ruošinys ar gaminys, liejybos būdu pagaminta skulptūra, taikomosios dailės metalo dirbinys (medaliai, monetos, ginklai, liturginiai reikmenys, papuošalai, jų elementai, stiklo dirbiniai, architektūros detalės (grotos, turėklai, baliustrados).
Technologija
Liejinys liejamas iš ketaus, plieno ar spalvotųjų metalų arba lydinių (bronza) formavimo mišinio, kevalinėje, metalinėje ar specialiojoje liejimo formoje, luitadėžėje ar kitokiu būdu.
Iš pradžių braižomas liejinio brėžinys ir pagal jį daroma liejimo įranga – išardomieji, išlydomieji, išgaruojantieji ar kitokie modeliai, gurgučiai. Į liejimo formą pilamas išlydytas metalas, kuriam sukietėjus gautas liejinys išimamas. Nuo liejinio įvairiais įrankiais nuvalius pridegusio mišinio likučius, prielajas, išlajas, nelygumus, nupjaunama liečių sistema ir dar valoma intensyviu plieninių šratų srautu kamerose (specialiosiose dideliems liejiniams naudojamas vandensvaidis) ar būgnuose. Nuvalytas liejinys, patikrinus jo cheminę sudėtį, struktūrą (nustatomos liejinio ydos – dujinės ir subėgimo tuštumos, akytumas), vidinius įtempius, kartais dar apdirbamas termiškai.
Būna fasoniniai liejiniai, liejami pagal liejimo modelį, atitinkantį gaminio konfigūraciją, luitiniai, liejami pilant metalą į luitadėžę arba tolydžiuoju būdu, ir dailieji – liejami įvairiais liejybos būdais. Fasoniniai liejiniai naudojami beveik be papildomo mechaninio apdirbimo, luitiniai dar valcuojami, kalami, presuojami ar kitaip apdirbami spaudimu.
Istorija
Mesopotamijoje ir Indijoje metalo liejyba žinota jau IV tūkstantmetyje pr. m. e., Artimuosiuose Rytuose stiklo liejyba – nuo II tūkstantmečio pr. m. e. Senovės Egipte nuo III tūkstantmečio pr. m. e. pagal vaškinius modelius iš bronzos ir tauriųjų metalų buvo liejami baldai, indai, smulkioji plastika, juvelyrika, pomirtinės kaukės. II tūkstantmetyje pr. m. e. liejyba plito Kaukaze, Šiaurės ir Pietų Amerikoje, Kretoje ir Mikėnuose (laidojimo kaukės, ritonai, papuošalai), Kinijoje (bronziniai ritualiniai indai), I tūkstantmetyje pr. m. e. – Juodosios jūros šiaurinėje pakrantėje, kur gyveno skitai.
Bizantijoje iš įvairių metalų buvo liejami buitiniai ir liturginiai reikmenys. Liejyba buvo viena svarbiausių technikų ikikolumbinėje Amerikoje (daugiausia dab. Bolivijoje, Peru, Ekvadore, Meksikoje), Tangų laikotarpio (618–907 m.) Kinijoje.
Europoje viduramžiais liejyba plačiai naudota papuošalams, liturginiams reikmenims, knygų aptaisams ir kitiems dirbiniams kurti. Romanikos laikotarpiu Europoje buvo liejami ritualiniai ir liturginiai reikmenys (žvėrių pavidalo akvamanilės), sakraliniai įrenginiai (Šv. Baltramiejaus bažnyčios krikštykla, 1107–1118 m., Lježas), dekoratyvinės skulptūros (liūtai Braunšveigo bažnyčioje, 1166 m.).
Gausi ornamentika būdinga gotikos laikotarpio liejiniams, juose kartotas architektūros dekoras ir skulptūros plastika. Renesanso epochoje liejiniai pradėti gaminti metalo dirbinių centruose Italijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje, Ispanijoje.
Renesanso architektūrą puošė lieti ornamentuoti vartai, tvorelės, grotelės, dekoratyvinė ir apvalioji skulptūra (Dovydas Medičių rūmuose Florencijoje, 1440 m., skulptorius Donatelas), paminklai (raito B. Koleoni statula Venecijoje, 1488 m., skulptorius A. del Verokijas), šventovių durys (Florencijos katedros baptisterijos durys „Rojaus vartai“, 1435 m., skulptorius L. Gibertis), smulkioji plastika, medaliai, plaketės, buitiniai ir dekoratyviniai dirbiniai.
Sudėtingų liejinių, kuriuose taikytos kelios metalo apdorojimo technikos, XVI a. – XVIII a. sukūrė B. Čelinis, G. L. Berninis (Italija), E. Delaunas, F. Girardonas, A. Kuasevoksas, P. Žermenas, C. Bailinas, E. M. Falkonė (Prancūzija), H. Mielichas, V. Jamniceris, P. Fišeris, A. Eizenholtas (Vokietija), H. Beuerlis, B. Monkornė, F. J. Morisonas, J. van der Spee, P. van Vianenas (Olandija) ir kiti.
„Art deco“ liejiniams būdingi geometrinių ir aptakių formų kontrastai – J. Dunano (Šveicarija), C. Linosjė (Prancūzija), R. Fišerio (JAV), G. Jasperso (Olandija), F. di Verduros (Italija) dekoratyviniai liejiniai. Po Antrojo pasaulinio karo liejyba naudota juvelyrikoje, dekoratyvinėje dailėje, skulptūroje. Vienetinių darbų raidą skatino auksakalių gildijų veikla [Didžiojoje Britanijoje, Vokietijoje, Danijoje, JAV ir kitose šalyse, patobulėjusi liejybos technika, tarptautinės parodos – nuo 1965 m. [[Hanau rengiama „Sidabro trienalė“. XX a. antroje pusėje lietų metalo dirbinių sukūrė G. Jenseno dirbtuvės meistrai (Danija), T. Hvorslev, T. H. Bahadiras (Švedija), S. Personas, P. Puliainenas, H. Taškine (Suomija), J. van Nouhuisas (Olandija), M. Hinterleitneris, U. ir M. Kaufmanai, U. Bars (Vokietija), K. De Ranteris (Belgija), K. Beilis, Jo Bagšo (Didžioji Britanija), L. Sabatinis (Italija), J. Baglis, C. Moris Bach (JAV), skulptūrų – H. Muras (Didžioji Britanija), A. Kalderis, N. Oliveira, V. Varehamas, A. Heldas (JAV), Magdalena Abakanovič (Lenkija) ir kiti.
Lietuvoje
Gotikos laikais liejiniai įgijo dailės stilių bruožų. Įvedus krikščionybę pradėta lieti varpus. XV a. architektūra buvo puošiama lietomis gipso detalėmis (Trakų Salos pilies konsolės). XV a. – XVII a. iš vietinės geležies ir įvežtinio vario, plieno bei alavo buvo liejamos patrankos, varpai, dekoruoti ornamentais ir įrašais. Meniškų liejinių (daugiausia varpų) sukūrė M. Hofmanas (Šaukėnų bažnyčios varpas, 1587 m.), J. Delamarsas (Vilniaus Šv. Jono bažnyčia, 1676 m., Alytaus Šv. Liudviko bažnyčia, 1669 m., Alsėdžių bažnyčia, 1679 m.), J. Broiteltas (Viduklės bažnyčia, 1644 m., Plungės Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia, 1646 m.).
Nulieta skulptūriniu dekoru puoštų alavinių pasidabruotų karstų (J. Radvilos, E. Radvilienės ir kt., Kėdainių evangelikų reformatų bažnyčioje, XVII a.). XVI a. – XVII a. kuriant liturginius reikmenis, indus, papuošalus, medalius, monetas, ginklus, kario ir žirgo aprangą liejyba derinta su kitomis technikomis. Renesansinių liejinių sukūrė S. Bekas, J. Bernas, J. Engelhartas, G. J. Karalijus, P. Platina ir kiti. Baroko laikotarpiu liejiniai tapo labai puošnūs. Lieti ir kalstyti papuošalai, valdžios ženklai, liturginiai reikmenys, kryžiai dažnai buvo dekoruojami filigranu, inkrustuojami emaliu, brangakmeniais. Lieti vartai, grotos, durų ir skrynių apkaustai.
XVII a. – XVIII a. liejinių sukūrė auksakaliai J. Falbauskas, T. Skendzerskis, Z. Šneideris, P. J. Šteinbiuchleris, L. Vilacas ir kiti. Klasicizmo laikotarpiu plito santūrių formų liejiniai, jiems įtaką darė Prancūzijos, Vokietijos, Lenkijos dirbiniai. XIX a. įsivyravo istorizmo formos. Tobulinta liejybos technika, iš ketaus, rečiau bronzos lieti buitiniai reikmenys, antkapiai, kryžiai, laiptų turėklai, grotelės, tvoros, vartai. Vilniaus, Kauno ir Klaipėdos interjeruose išliko moderno laikotarpio liejinių.
Po Antrojo pasaulinio karo kurti realistinių formų, septintame – devintame dešimtmetyje – apibendrintos plastikos, XX a. pabaigoje – postmodernistinių formų liejinių. Dekoratyvinių liejinių sukūrė E. Būdvytienė, F. Daukantas, P. Gintalas, R. Inčirauskas, P. Lantuchas, A. Mizgiris, K. Petrikaitė–Tulienė, T. E. Vaivadienė, skulptūrų – Konstantinas Bogdanas, A. Bosas, Ksenija Jaroševaitė, G. Jokūbonis, G. Karalius, S. Kuzma, D. O. Matulaitė, R. Midvikis, Š. Šimulynas, Vladas Vildžiūnas, medalių – A. Olbutas, P. Repšys, Dovydas Zundelovičius, Alfonsas Žukauskas, papuošalų – Marytė ir Arvydas Gurevičiai, V. Juzėnas, V. Matulionis, A. Šepkus, S. Virpilaitis, A. Mikutis, Vaitukaitis, stiklo dirbinių – R. Balsys, E. Biliūnas, A. Daugėla, G. Didžiūnaitytė, V. Grabauskas, R. Kriukas, I. Lipienė, V. Paulauskas, D. Ramelis, A. Žilys.
Svisločius (Berezina)
Svisločius  – upė Baltarusijoje (Minsko ir Mogiliavo sritis); Berezinos dešinysis intakas (Dniepro baseinas). Prasideda Minsko aukštumoje. Teka į pietryčius per Berezinos Vidurupio lygumą. Įteka į Bereziną ties Svisločiumi.
Didžiausi intakai – Volma, Talka (upė).
Užšąla gruodį, atitirpsta kovo pabaigoje – balandžio pradžioje. Patvenkta Zaslavlio ir Asipovičų užtvankomis. Didžiausi miestai prie upės – Minskas, Zaslavlis.
thumb|left|245px|Svisločius Minske
Martunis (Armėnija)
Martunis (🇦🇲) – miestas Armėnijoje, Gegarkuniko srityje. Įsikuręs pietinėje Sevano ežero pakrantėje. Nutolęs nuo Jerevano 130 km. Yra cerkvė, aptikta geležies amžiaus tvirtovė.
Vlodava
Vlodavà – miestas ir miesto tipo valsčius Lenkijos rytuose, Vlodavos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Miestas įsikūręs ant kairiojo Vakarinio Bugo upės kranto, šalia sienos su Baltarusija ir Ukraina. Miestas išsidėstęs Vlodavos kauburio ir Lenčnos-Vlodavos lygumos geografiniuose regionuose. Per miestą teka Vlodavkos upė. Mieste įsikūręs Vlodavos dekanatas. Šalia esančiame Orchuveko kaime yra Vlodavos geležinkelio stotis.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose gyvenvietė paminėta 1242 m., kur minimas gyvenvietėje apsistojęs kunigaikštis Danielius, pabėgęs 1241 m. nuo totorių. Tuo metu gyvenvietė priklausė Haličo-Volynės kunigaikštystei. 1446-1447 m. gyvenvietė prijungta prie Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, kur iki 1566 m. priklausė Trakų vaivadijai, o nuo 1566 m. iki 1795 m. Bresto vaivadijai.
XVI a. į miestą atsikraustė pirmieji žydai. 1556 m. įkurta Vlodavos Šv. Liudviko parapija. Nuo 1596 m. priklausė Leščinskių šeimai. 1624 m. įkurta kalvinistų mokykla veikusi iki 1698 metų. 1634 m. mieste įvyko LDK ir Lenkijos karalystės reformatų sinodas. 1648 m. miestą nusiaubė kazokai vadovaujami Bogdano Chmelnickio. 1684 m. pastatyta Vlodavos Senoji sinagoga. 1739-1752 m. pastatyta Vlodavos Šv. Liudviko bažnyčia. XVIII a. įkurtos Vlodavos žydų kapinės. 1764-1774 m. pastatyta Vlodavos Didžioji sinagoga. 1786 m. pastatyta Vlodavos Mažoji sinagoga.
Nuo 1795 m. iki 1809 m. miestas priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijai. 1805-1809 m. veikė Vlodavos cirkului. 1809–1816 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. 1816–1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai. 1827 m. mieste gyveno 2,236 žydai. 1840-1843 m. pastatyta Vlodavos Šv. Mergelės Marijos Gimimo cerkvė. 1837–1844 m. priklausė Palenkės gubernijai, kuri 1844 m. prijungta prie Liublino gubernijos. 1867 m. miestas prijungtas prie naujai sukurtos Sedlcų gubernijos, kuriai priklausė iki 1912 m. Tuo metu mieste buvo Vlodavos apskrities centras.
1907 m. mieste gyveno 6,706 žydai. 1912–1915 m. priklausė Chelmo gubernijai. 1915–1919 m. priklausė Oberostui. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Liublino vaivadijai. 1928 m. pastatyta Vlodavos sinagoga. Prieš II pasaulinį karą žydai sudarė apie 70% miesto gyventojų, per karą didžioji dalis miesto žydų buvo nužudyti netoli miesto įkurtoje Sobiboro naikinimo stovykloje. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo Reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Lenkijos Liaudies Respublikos Liublino vaivadijai. 1975–1998 m. priklausė Chelmo vaivadijai. Nuo 1973 m. iki 1992 m. miestui priklausė Orchuveko kaimas. 1993 m. įkurta Vlodavos Švč. Jėzaus Širdies parapija.
Geografija
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 18,67 km², iš kurių: Miestas sudaro 1,49 % apskrities teritorijos.
Piknometras
thumb|right|Piknometras užpildytas [[skystis|skysčiu.]] Piknometras, arba tankio butelis - labai tiksliai išmatuoto tūrio indas (esant nurodytai temperatūrai). Jis naudojamas skysčių tankiui apskaičiuoti.