cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kauno termofikacinė elektrinė
Eksploatacija
2003 m. kovo 31 d. pasirašyta pirkimo – pardavimo sutartis su UAB „Kauno termofikacijos elektrinė“ dėl Kauno energija filialo „Kauno elektrinė“ pardavimo bei šilumos energijos pirkimo – pardavimo sutartis, reglamentuojanti šilumos tiekimą AB „Kauno energija“ 15 metų. „Gazprom” įsipareigojo iki 2005 m. pabaigos investuoti 135 mln. litų ir padidinti elektrinės galingumą 80 MW. Tačiau 2003 m. birželį nugriaudėjęs sprogimas sugriovė elektrinės dūmtakį, dėl to atsakomybė teko tuometinei operatorei „Kauno energijai“. Iš pastarosios naujieji elektrinės savininkai pareikalavo atlyginti 3 mln. litų dydžio patirtą žalą. Bet, kai nebuvo įvykdytas investicijų planas, investuoti buvo tik 7 mln. Lt, tai pasirodė veiksmingas argumentas, kad nebūtų nutraukta sutartis.
„Gazprom“ nustatyta dujų kaina Kauno termofikacinei elektrinei 2007 m. nesiekė 150 USD (apie 394 Lt) už 1000 m³, kai kitiems Lietuvos pirkėjams kainavo apie 211 USD (apie 555 Lt) už 1000 m³. Kaunas iki 2008 m. buvo vienas iš nedaugelio Lietuvos miestų, kur centralizuotai tiekiamos šilumos kaina nesikeitė ir buvo viena mažiausių Lietuvoje.
2012 m. rugsėjį pasirašyta pirkimo – pardavimo sutartis, pagal kurią AB „Gazprom“ valdytas akcijas įsigijo UAB „Clement Power Venture“. Nuo 2016 m. vasario 100% akcijų paketas priklauso įmonei „Energy Capital Holdings PTE“ (Singapūras).
2017 m. Valstybinė kainų ir energetikos kontrolės komisija konstatavo, kad Kauno termofikacijos elektrinės bendras finansinio pajėgumo rodiklis yra mažesnis nei nustatyta žemutinė riba, o nuosavo ir įstatinio kapitalo santykis neatitinka akcinių bendrovių įstatymo reikalavimų todėl elektrinei sustabdyta tiekimo licencija.
Ispanijos futbolo varžybos 1961–1962 m.
Ispanijos futbolo varžybos 1961–1962 m.
Petras I
thumb|left|100px|Petro I monograma Petras I Didysis (1672 m. birželio 9 d. Maskvoje – 1725 m. vasario 8 d. Peterburge) – caro Aleksejaus ir jo antrosios žmonos Natalijos Naryškinos sūnus, buvęs Rusijos caras nuo 1682 m., ir pirmasis Rusijos imperatorius 1721–1725 m.
Gyvenimas
thumb|left|150px|Petras I vaikystėje Carui Aleksejui 1676 m. mirus, sostas atiteko jo pirmosios žmonos Marijos Miloslavskajos vyriausiam sūnui Fiodorui, kuris tuo metu buvo 14 metų amžiaus. Fiodorui 1682 m. mirus bevaikiui, jo tikras brolis Ivanas buvo 15 metų amžiaus, bet liguistas ir beveik aklas, o netikras brolis Petras I – sveikas 10 metų berniukas. Petro I motinos giminaičiai Naryškinai 1682 m. sosto paveldėtoju paskelbė Petrą I, kurį ir maskviečių minia skelbė caru. Miloslavskiai, Ivano motinos giminaičiai, susimokė į sostą pasodinti Ivaną. Mirusiojo caro seseriai Sofijai pavyko sukurstyti Maskvos šaulius, kurių sušauktas seimas 1682 m. „pirmuoju caru“ paskelbė Ivaną V, o „antruoju caru“ Petrą I. Abu carai buvo mažamečiai, tad regente tapo jų vyresnė sesuo Sofija.
10-ties metų berniukas Petras I buvo išsiųstas iš Maskvos į Preobraženskojė kaimą ir toliau negavo jokio formalaus mokslo. Petrui I bręstant, Sofijos santykiai su juo nuolat blogėjo ir priėjo prie atviro susikirtimo: Sofijos regentūra 1689 m. buvo nuversta, ji pati uždaryta į vienuolyną, o Petras I pats paėmė valdžią. Sofijos brolis Ivanas V ir toliau oficialiai kartu su Petru I tebesivadino caru, bet jokio vaidmens neturėjo. Ivanui V mirus 1696 m., Petras I tapo vienvaldis Rusijos caras. Petras I mirė 1725 m. nuo peršalimo bei nepagydomos chroniško prostatito ligos komplikacijų, formaliai nepaskyręs sosto įpėdinio. Rūmų gvardijos įtaka sostą gavo Petro I žmona Jekaterina I.
Valdymas ir politika
thumb|left|150px|Petras I 26-ių metų Iš pradžių Petras I valstybės reikalus paliko dėdės Levo Naryškino ir kitų motinos giminaičių rankose, o pats aistringai atsidavė karo pratimams, laivų statybai ir navigacijai. Artimiausi jo patarėjai pasidarė įvairūs svetimšaliai, su kuriais jis buvo susidraugavęs dar vaikystėje ir kurie jam įkvėpė susidomėjimą Vakarų Europos kultūra. Iš jų šveicarui Fr. J. Lefort’ui ir škotui P. Gordonui pavedė perorganizuoti Rusijos kariuomenę vakarietišku pavyzdžiu. Planuodamas įsteigti laivyną, kvietėsi iš Vakarų Europos specialistų ir siuntė į Nyderlandus, Angliją ir Veneciją rusų jaunuolius mokytis laivų statybos. Petro I gyvenimo būdas ir jo reformos sukėlė bajorų opoziciją, kuria pasinaudojo Sofijos šalininkai ir Petro I į šalį nustumti šauliai.
1697 m. užgniaužęs sąmokslą, Petras I, degdamas noru pats pažinti Vakarų Europos gyvenimą, išsirengė į kelionę po užsienį (ypač Nyderlandus ir Angliją). Buvo visur iškilmingai priimamas. Tačiau Petras I mažai tekreipė dėmesio į valdovų rūmų gyvenimą, o labiau domėjosi dirbtuvėmis, artilerija, tiltais, laboratorijomis ir t. t. Jam rūpėjo technika, ne dvasinė vakarietiškoji kultūra. Ypač jo dėmesio centre buvo laivų statyba ir karo mokslai. Jis pats dirbo net paprastu darbininku laivų statyklose Nyderlanduose ir Anglijoje.
Dar prieš Petrui I grįžtant į Maskvą, 1698 m. šaulių sukilimas buvo Gordono ir Romodanovskio užgniaužtas. Tačiau grįžęs Petras I ėmėsi nepaprastai žiaurių represijų prieš sukilėlius ir asmeniškai dalyvavo kankinimuose bei žudyme. Egzekucijos tęsėsi kelis mėnesius ir priminė Ivano IV Rūsčiojo žudynes. Ta proga šaulių pulkai buvo visai likviduoti; buvusi regentė Sofija priversta įstoti į vienuolyną.
Petras I karštai ėmėsi reformų, versdamas savo dvariškius rengtis ir gyventi vakarietiškai. Pasiėmęs žirkles, pats ėmė kirpti dvariškių barzdas. Įvykdė daug rimtų reformų. Jo administracinės reformos turėjo tikslą dar labiau sustiprinti autokratinę caro valdžią ir centralizuoti valdžios aparatą.
1707 m. – 1711 m. Rusija buvo padalyta į gubernijas, valdomas caro paskirtų gubernatorių. 1699 m. ir vėliau 1720 m. miestams suteikta ribota savivalda su burmistru ir miesto taryba (ratuša) priešakyje. Vietoje anksčiau buvusios Bajorų tarybos (dūma) 1711 m. įsteigtas Valdomasis senatas, kaip aukščiausia administracinė centro valdžios įstaiga, kurios narius skyrė pats caras. Vietoj seniau buvusių daugelio painių caro administracinių raštinių 1717 m. įsteigtos 12 administracinių kolegijų. Valstybės administracinis pertvarkymas užbaigtas 1721 m. Rusijos paskelbimu imperija. Dar 1713 m. sostinė iš Maskvos buvo perkelta į naujai įkurtą Sankt Peterburgą, kur pradėtos statyti 1703 m. prie Nevos upės įkurtos laivų statyklos.
Petro I administracinių reformų tiesioginis tikslas buvo surinkti kuo daugiau mokesčių ir padidinti valstybės iždo pajamas, kurios pirmiausia jam buvo reikalingos laivynui įkurti ir kariuomenei perorganizuoti, taip pat nuolatiniams karams finansuoti. Petras I sukūrė Rusijos nuolatinę reguliarią armiją, gerai organizuotą ir apginkluotą Vakarų Europos pavyzdžiu.
Petras I ir Šiaurės karas
Petras I sudarė taiką su Osmanų imperija ir sutelkė visą savo dėmesį į Rusijos imperijos įsigalėjimą jūrose. Jis siekė, kad Rusija įgautų Baltijos jūros kontrolę, kurią tuo metu jau apie šimtmetį kontroliavo Švedija. Petras I paskelbė karą Švedijai, kurią tuo metu valdė Karolis XII. Tuo metu Švedijos priešai buvo Norvegija, Saksonija, ATR bei Danija. Pasirodė, kad Rusija buvo prastai pasirengusi karui su Švedija ir jau 1700 m. Narvos mūšyje skaudžiai pralaimėjo. Po šios pergalės Švedijos karalius Karolis XII kažkodėl nusprendė sutelkti visas jėgas kovojant prieš Lietuvos ir Lenkijos valstybę. Po šio mūšio Petras I labai greitai reorganizavo ir sustiprino Rusijos kariuomenę, 1702 m. iš švedų atsiėmė Šliselburgo tvirtovę.
1703 m. Petras I pradėjo statyti Sankt Peterburgą kaip naująją Rusijos sostinę.
ATR karalius Augustas II pasidavė švedams 1706 m. Tada Švedija visą dėmesį sutelkė į Rusiją.
Petras Didysis mirė 1725 m. vasario 8 d. nepalikęs jokio konkretaus įpėdinio.
Petro I pasiekimai
thumb|Paminklas Petrui I Sankt Peterburge Petro I viešpatavimo pabaigoje jo Baltijos laivynas jau turėjo apie 800 laivų. Savo reformomis Petras I pertvarkė mokesčių rinkimo sistemą ir įvedė daug naujų mokesčių, įsteigė įvairių prekių valstybės monopolį. Buvo imamas net specialus mokestis už leidimą auginti barzdas ir ūsus.
Petras I rūpinosi ir kultūriniu Rusijos gyvenimu ir jo pakėlimu. Jis įkūrė pirmąsias pasaulietines mokyklas Rusijoje, į kurias prievarta buvo siunčiami dvarininkų bei miestiečių sūnūs. 1701 m. Maskvoje atidaryta matematikos ir navigacijos mokykla, kiek vėliau artilerijos, inžinerijos ir chirurgijos mokyklos. 1715 m. Petrapilyje įsteigta jūrininkystės akademija ir vėliau inžinerijos mokykla.
2008 m. Brazilijos Grand Prix
'''2008 m. Brazilijos Grand Prix''' – 18-tas ir paskutinis 2008 m. Formulės 1 sezono etapas, kuris vyko spalio 31–lapkričio 2 dienomis Interlagos trasoje, San Paulo mieste Brazilijoje.
2007 m. šioje trasoje laimėjęs Kimi Raikkonenas tapo čempionu vos vienu tašku aplenkęs iki tol sezone 4 taškais pirmavusį britą Lewis Hamiltoną.
2006 m. čia laimėjo vietinis herojus brazilas Felipe Massa, o metais anksčiau kolumbietis Juan Pablo Montoya.
Dar du Brazilijos GP laimėtojai startuos čia – 2003 m. čia laimėjęs italas Giancarlo Fisichella ir 2001 m. tai pasiekęs Davidas Coulthardas.
Prieš Grand Prix
Prieš paskutinį sezono GP sezono lyderis Lewis Hamiltonas turėjo 7 taškų persvarą prieš brazilą Felipe Massa iš Ferrari. Komandų įskaitoje 11 taškų prieš McLaren pirmavo Ferrari.
Orų prognozė
Prognozuojama, kad lenktynių savaitgalis vyks besikeičiančiomis oro sąlygomis. Orai sušils iki 20 laipsnių šilumos, o sekmadienį temperatūra pakils iki 24 laipsnių. Manoma, kad sekmadienį per pietus turėtų šiek tiek palyti.
Šeštadienio treniruotės
Šeštadienio treniruotėse greičiausiai ratą apvažiavo ispanas Fernando Alonso (1:12.141). Už jo išsirikiavo abu McLaren pilotai – čempionato lyderis Lewis Hamiltonas (1:12.212) ir Heikki Kovalainenas (1:12.225). Brazilas Felipe Massa liko ketvirtas (1:12.312).
Lenktynės
Prieš pat lenktynių startą trasoje prasidėjo stipri liūtis, dėl to startas buvo atidėtas 10 minučių, o komandoms leista pasikeisti padangas į skirtas lietui. Iš karto po atidėto starto pirmame posūkyje avarijas patyrė Davidas Coulthardas ir Nelsonas Piquet jaunesnysis. Iki pat lenktynių pabaigos Felipe Massa buvo lyderiu, o Lewis Hamiltonas važiavo jam saugioje ketvirtoje vietoje. Tačiau iki finišo likus 8 ratams vėl pradėjo lyti. Dauguma pilotų užsuko pasikeisti lietaus padangas, o Toyota nusprendė to nedaryti, dėl to britą aplenkė Timo Glockas. Likus dviem ratams iki finišo britą aplenkė ir Sebastianas Vettelis ir L. Hamiltonas atsidūrė pavojingoje šeštoje vietoje, už kurią jis nebūtų tapęs čempionu. Tačiau paskutiniame rate Timo Glockas su ne lietui skirtomis padangomis prarado 15 sekundžių ir paskutiniame posūkyje jį aplenkė S. Vettelis ir L. Hamiltonas, o tai leido britui tapti čempionu.
Aleknaitė
Aleknaitė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Aleknienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Alekna.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Trasa Spa-Francorchamps
thumb|263px|Eau Rouge posūkis žiemą. thumb|right|250px| Trasa Spa-Francorchamps – Formulės 1 trasa, kurioje vyksta Formulės 1 Belgijos Didžiojo Prizo (Grand Prix) lenktynės.
Spa-Francorchamps trasa yra netoli Spa miestelio, Belgijoje. Tai viena ilgiausių Formulės 1 trasų. Trasą sukonstravo Spa miestelio gyventojas Jules de Thieras. 1924 įvyko Spa 24 val. lenktynės, metais vėliau – pirmasis Belgijos GP. Per II pasaulinį karą 1944-45 metais trasa virto mūšio lauku.
Adresas
Route du Circuit, 55
B-4970 Francochamps
Belgium
Būsimasis sandoris
Būsimasis sandoris, taip pat ateities sandoris – išvestinė finansinė priemonė, įsipareigojimas pirkti arba parduoti tam tikrą kiekį finansinio turto (vertybinių popierių, valiutos, akcijų indeksų, palūkanų normos, žaliavų ir pan.) už sutartą kainą ir sutartą dieną ateityje; sandoris. Pirkdamas ir parduodamas ateities sandorį klientas moka tarpininkavimo mokestį, priklausantį nuo biržos, kurioje yra prekiaujama konkrečiais ateities sandoriais, ir perkamų arba parduodamų sandorių kiekio. Visos ateities sandorio sąlygos (išskyrus kainą) yra standartizuotos. Finansinis turtas, vertybiniai popieriai, valiutos, akcijų indeksai, palūkanų normos, žaliavos, vieno sandorio dydis, paskutinė ateities sandorio prekybos diena ir panašiai. Įvairių prekių ateities sandoriai (sandoryje yra aiškiai apibrėžta prekės pristatymo vieta, data, kokybės reikalavimai, kiekis, kaina – kitaip tariant, tai vadinamasis standartizuotasis sandoris) padidina galimybes kiek įmanoma sumažinti riziką.
Išankstinių bei ateities sandorių ypatumai
Išankstiniai ir ateities sandoriai – tai susitarimai, pagal kuriuos susijusios šalys sudaro sutartį, nustatančią teisę ir įsipareigojimą pirkti bei atitinkamai parduoti jų objektu esantį turtą už iš anksto nustatytą kainą. Išankstinio sandorio atveju arba yra fiziškai perleidžiamas turtas, dėl kurio toks sandoris buvo sudarytas, arba visas pelnas ar nuostolis yra dengiami grynaisiais. Sudarius ateities sandorį, pelnas ir nuostolis skaičiuojami kasdien per visą sutarties galiojimo terminą. Išankstinių sandorių atveju atsiskaitoma paskutinę sutarties galiojimo dieną, bet ateities sandorių atveju paprastai galima atsiskaityti bet kurią dieną sutarties galiojimo terminui dar nepasibaigus.
Istorija
Teigiama, kad prekyba ateities sandoriais anksčiausia buvo pradėta Kinijoje maždaug prieš 1400 metų. Jie taip pat buvo jau prieš kelis šimtmečius naudojami Japonijoje ryžių prekyboje. Bet dabartinės ateities sandorių rinkos šaknys siekia 1800 m. Čikagoje. Čikagos geografinė padėtis, geros transporto susisiekimo galimybės leido jai tapti vienu didžiausių JAV logistikos centrų. Fermeriai suveždavo savo derlių (medvilnę, grūdus, kukurūzus, mėsą) į Čikagą, kur jis buvo sandėliuojamas, perdirbamas ir paskirstomas. Tokiu būdu Čikaga tapo žaliavų ir jų produktų prekybos centru. Deja, tačiau dėl didelių kainų svyravimų derliaus nuėmimo metu (jos tai smarkiai krisdavo, ne sezono metu – kildavo) perdirbėjai norėjo geriau prognozuoti savo veiklą, t. y. kaip galima anksčiau žinoti, kiek kainuos jų produkcijos sudedamosios dalys. Todėl pradėti sudarinėti išankstiniai produktų pristatymo sandoriai. Sprendžiant klausimą, ką daryti, jei derlius mažesnis nei įsipareigojimai, arba jei perdirbėjui iš anksto sutarto grūdų ar miltų kiekio gamyboje nebereikės, 1849 m. ir buvo įkurti („Chicago Board of Trade“, toliau CBOT) kurie ir įvedė standartizuotą grūdų kontraktą. Pagrindinė tokių sandorių išskirtinė savybė buvo ta, kad juos buvo galima laisvai parduoti. Tai reiškia, kad sandorio šalis galėjo bet kada iš jo pasitraukti nepadarydamas žalos kitai sandorio šaliai.
1920 m. CBOT buvo sukurti atsiskaitymų rūmai („clearinghouse“) tapdami pagrindiniu kontrakto partneriu visiems – tiek perkantiems, tiek parduodantiems žaliavas. Iki šiol nebuvo nėra buvę atvejo, kad jie neįvykdytų savo įsipareigojimų.
Sandorių grupės, tipai, prekyba
Pagrindinės grupės yra šios:
Kai kurie sandoriai būna 2 tipų: pit ir electronic. Pit reiškia, kad kontraktais prekiaujama tiesiogiai biržoje; electronic yra elektroninis kontraktas (prekyba vyksta pilnai automatiniu būdu). Taip pat kai kurie kontraktai būna „pilno“ dydžio bei mažo dydžio (mini-sized).
Mašininis kodas (programavimas)
300px|thumb|1950 m. kompiuterio UNIVAC I valdymo pultas. Kompiuteris prireikus valdomas jungikliais ir lemputėmis. Jų pagalba įvedus ir paleidus tinkamą programą, jau galima naudotis ir klaviatūra (apačioje centre) 300px|thumb|1970 m. kompiuterio Intel Intellec 4 techninis pultas. Adresai, duomenys ir komandos įvedami mygtukais dvejetaine sistema
Mašininis kodas – instrukcijų ir duomenų rinkinys kurį tiesiogiai vykdo mašina. Tai pati seniausia programavimo kalba, ir dažnai žemiausio lygio, nors dabartiniai procesoriai dar turi ir mikrokodo lygmenį. Tik vėliau sukurtos kitos programavimo kalbos, kurių tekstą galima automatiškai išversti į mašininį kodą (sukompiliuoti).
Skirtumai nuo asemblerio
Kiek aukštesnio lygio programavimo kalba yra asemblerio kalba. Asembleryje operacijos užrašomos žmogui supratamesnėmis ir labiau įsimintinomis raidėmis, ne dvejetainiu kodu.
Pavyzdžiui, Intel Intellec 4 procesorius turi aštuonis vidinius registrus (kaipo ir „kintamuosius“). Komanda kopijuoti vieno registro turiniui į kitą užrašoma kaip <tt>mov r1,r2</tt> (čia r1, r2 – registrų vardai). Asemblerio kalboje atskirą reikšmę turintys komandos fragmentai (šiuo atveju registrų vardai) vis dar užrašomi atskirai. Mašininiame kode ši komanda yra vientisas dvejetainis skaičius: <tt>01DDDSSS</tt>, kur <tt>SSS</tt> yra dvejetainis šaltinio numeris (trys bitai), o <tt>DDD</tt> – paskirties registro numeris (pavyzdžiui, <tt>01001100)</tt> Tokią komandą galima surinkti valdymo pulto jungikliais. Asemblerio kalboje visgi galima skaičius užrašyti norima skaičiavimo sistema (dešimtaine, dvejetaine, šešioliktaine), vietoje mašininių adresų (kurie yra skaičiai) naudoti raidinius vardus, tiesiogiai (ne ASCII) įvesti programai reikalingus teksto fragmentus. Mašininėje kalboje viso to nėra. Asemblerio programą įprastai galima parengti vykdymui bet kurioje kompiuterio atminties vietoje. Mašininio kodo dažniausiai taip „nepastumdysi“: visos komandos turi savo adresus kurie yra skaičiai, ir būtent tokie adresai turi būti nurodyti visur kur būtina perduoti valdymą (sąlyga, ciklas).
Taikymo sritis
Mašininis kodas reikalingas su kompiuteriu dirbant labiau elektroniniame nei programavimo lygyje (pavyzdžiui, įvedant pirmąją programą jungikliais ir mygtukais). Pirmieji pramoniniai ir vėliau mėgėjiški kompiuteriai dažnai turėdavo „techninį pultą“, skirtą stebėti ir nustatyti vykdomos komandos ar duomenų adresą, kodą, turinį – viską dvejetainėje sistemoje ir mašininio kodo pavidalu. Būdavo mygtukas procesoriaus komandoms pažingsniui vykdyti, kitas – surinktai reikšmei nurodytu adresu užrašyti. To pulto dažnai reikėdavo kompiuteriui pirmąkart paleisti, kol dar jame nebūdavo jokios galimos vykdyti programos. Tačiau pirmoji programa gali būti perskaityta ir iš ilgalaikės, išjungiant neprarandamos atminties. Šaltinyje galima matyti tokį pultą mėgėjiškam Микро-80 kompiuteriui.
Į mašininį kodą vis dar tenka kiek tai gilintis kuriant naujus procesorius, jų komandų sistemas, nes tai vienintelė programavimo kalba kurią naujos architektūros kompiuteris supranta savaime ir vos pagamintas.
Mikrokodas
thumb|300px|Intel 80486 DX procesoriaus nuotrauka. Skaičiumi 4 pažymėta mikrokodo instrukcijas sauganti ilgalaikė atmintis Sudėtingi (šiuolaikiniai) procesoriai dažnai turi ir dar vieną, už mašininį kodą žemesnį programavimo lygmenį. Juo pačiame procesoriuje programuojamos komandos, kurių išpildymas tiesiog elektronikos grandinėmis būtų pernelyg sudėtingas. Tačiau nors mikrokodas prireikus gali būti keičiamas ir jau pagamintam procesoriui, juo visgi programuojamas paties procesoriaus darbas, jo komandų sistema. Mikrokodas gali būti keičiamas jei aptinkama procesoriaus programavimo klaidų – nereikia keisti paties procesoriaus ir greičiausiai viso kompiuterio. Pavyzdžiui, taip buvo užtaisytos Spectre, Meltdown saugumo spragos. Mikrokodas įgalina mažiau galimybių turintį procesorių imituoti galingesnio procesoriaus darbą (didesnis žodžio ilgis, daugiau branduolių ir pan.), taip pasiekiant daugiau suderinamumo. Įprastiniam programavimui mikrokodas sunkiai panaudojamas nes būdamas glaudžiai susijęs su konkrečia elektronika dažniausiai be perrašymo netinka jokiam kitam procesoriui. Mikrokodo instrukcijos atrodo maždaug taip: ir panašiai. Mikrokodui būdingos labai „plačios“ instrukcijos, 50 - 128 bitai ir daugiau, nes reikia apimti visus procesoriaus vidinius registrus ir kitas susijusias elektros grandines. Daugelis Intel procesorių, pradedant nuo Pentium Pro, turi mikrokodo lygmenį kurį galima programiškai keisti. Tą taip pat galima padaryti AMD Opteron procesoriams. Intel mikrokodo pakeitimai yra užšifruoti. AMD jie nėra užšifruoti, tačiau dokumentuoti taip pat nėra.
Isao Takahata
Isao Takahata (1935 m. spalio 29 d. – 2018 m. balandžio 5 d.) – Japonijos kino režisierius, animatorius, scenaristas ir prodiuseris. Pelnė tarptautinį kritikų pripažinimą už anime filmų režisūrą. Vienas iš kino studijos „Studio Ghibli“ bendraįkūrėjų. Jo režisuotas animacinis filmas „Jonvabalių kapas“ kino kritiko Roger Ebert pripažintas vienu geriausių visų laikų karo tematikos filmu.
Biografija
I. Takahata gimė Udžijamadoje (dabar Isė). Buvo jauniausias iš septynių vaikų. 1943 m. persikėlė gyventi į Okajamą, kur tėvas vadovavo vietos aukštajai mokyklai. Po šios mokyklos baigimo I. Takahata 1954 m. įstojo į Tokijo universitetą ir 1959 m. baigė prancūzų literatūros studijas. Tuo metu susipažino su prancūzų scenaristo Žako Preverto kūryba ir pamatė Polio Grimo filmą „Karalius ir paukštė“, kuriam Ž. Prevertas buvo parašęs scenarijų. Ši įtaka buvo lemiama, paskatinusi I. Takahatą dirbti animacijos srityje. 2006 m. jis publikavo savo paties į japonų kalba verstas Ž. Preverto eiles. Kuomet Takahata ieškojo darbo savo universitete, jo draugas jam pasiūlė priimti režisieriaus padėjėjo darbą „Toei Animation“ animacijos studijoje. Pirmieji jo savarankiški režisūriniai darbai buvo kelios TV serialo „Kenas, berniukas-vilkas“ (1963−65 m.) serijos. Pirmasis jo režisuotas pilnametražis filmas buvo 1968 m. anime „Hols: Prince of the Sun“, kuris netapo komerciškai sėkmingu, todėl Takahata buvo pažemintas pareigose. Kad sukurti Pepės Ilgakojinės animacinį filmą, 1971 m. Takahata kartu su Joiči Kotabe (Yoichi Kotabe) ir Hajao Mijadzakiu paliko „Toei Animation“ ir įsidarbino „A Production“ (dab. „Shin-Ei Animation“) studijoje. Nepavykus gauti teisės režisuoti filmą, įsimintus Švedijos miestų Stokholmo ir Visbio vaizdus jie vėliau pavaizdavo anime filme „Kikės siuntų tarnyba“ (1989 m.). 1971 m. kartu su Mijadzakiu režisavo keletą TV anime serialo „Lupin III“ serijų.
2014 m. I. Takahatos režisuotas filmas „Princesė Kaguja“ buvo nominuotas „Oskaro“ apdovanojimui, 2015 m. režisierius apdovanotas Prancūzijos menų ir literatūros ordinu. I. Takahata mirė 2018 m. balandžio 5 d. nuo plaučių vėžio.
Filmografija
Žymesni Takahatos kūriniai:
Municipalinis darinys
Municipalinis darinys  – viena iš Rusijos Federacijos administracinių vienetų kategorijų. Tai teritorija, kurioje veikia ne tik valstybinis valdymas, bet ir vietinius klausimus sprendžianti vietinė savivalda. Vietinė savivalda vykdoma tiesiogiai ir/ar per renkamus ar kitokius vietinio valdymo organus.
Municipalinių darinių rūšys
Daugelyje Rusijos Federacijos subjektų municipalinių darinių teritorijos sutampa su administraciniu teritoriniu skirstymu. Miesto apygarda paprastai būna respublikos, krašto, srities ar apygardos reikšmės miestas, o miesto gyvenvietė – rajono reikšmės miestas ar miesto tipo gyvenvietė, kaimo gyvenvietė – kaimo taryba ar kaimo apygarda, nors daugelyje regionų yra nesutapimų.
Civiliniuose teisiniuose santykiuose municipaliniai dariniai dalyvauja kartu su kitais civilinių santykių dalyviais – fiziniais ir juridiniais asmenimis, taip pat Rusijos Federacija ir jos subjektais. Municipalinių darinių vardu veikia įgalioti vietos savivaldos organai.
Municipalinių darinių skaičius
Rostato (Росстат) duomenimis 2011 m. sausio 1 d. Rusijoje buvo 23 304 municipaliniai dariniai. Iš jų:
Tadžikijos herbas
thumb|right|200px|Tadžikijos herbas thumb|200px|right|Tadžikijos TSR herbas iki 1991 m.
Tadžikijos herbas – vienas iš oficialių Tadžikijos valstybės nacionalinių simbolių. Tai modifikuota Tadžikijos TSR herbo, naudoto iki Tarybų Sąjungos žlugimo 1991 m., versija.
Karūna herbo centre yra tokia pati, kaip Tadžikijos vėliavoje.
Herbo pagrinde atvaizduota knyga ir kalnai.
Herbas ribojamas iš vienos pusės medvilnės, o iš kitos pusės kviečių. Medvilnė ir kviečiai apvynioti Tadžikijos vėliava.
Liesiškis
Liesiškis – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Biržų, prie kelio.
Istorija
2009 m. vasarį–spalį kaimas buvo seniūnaitijos centras, bet vėliau priskirtas Drąseikių seniūnaitijai.
Gruodžio 18
Gruodžio 18 d. yra 352-oji metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 353-oji). Nuo šios dienos iki metų pabaigos lieka 13 dienų.
Vardadieniai
Eivilas, Eivilė, Eivina, Eivinas, Girdvainas, Girdvainė, Girvyda, Girvydas, Gracija, Gracijonas, Gracius, Vykanta, Vykantas
Liudvinava (Panevėžys)
Liudvinava – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Taruškų.
Bohoduchivas
Bohoduchivas – miestas Charkovo srityje, rytų Ukrainoje. Bohoduchivo rajono administracinis centras. 2011 m. duomenimis, mieste gyveno 19 365 gyventojai.
Per miestą eina Charkovas–Sumai geležinkelio linija.
Istorija
Bohoduchivo įkurimo data yra laikoma 1662 m. Miesto teisės buvo suteiktos 1781 m. Antrojo pasaulinio karo metu miestą buvo okupavęs Vermachtas, bet 1943 m. rugpjūčio 7 d. Raudonoji armija atgavo miestą. Šaliai 1991 m. atgavus nepriklausomybę, tapo Ukrainos teritorijos dalimi.
Druskininkų rajonas
Druskininkų rajonas – 1950–1955 m. LTSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos pietuose. Centras – Druskininkai.
Istorija
Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš buvusios Varėnos apskrities 22 apylinkių. 1950–1953 m. rajonas priklausė Vilniaus sričiai. Iki 1952 m. buvo 1 rajoninio pavaldumo miestas – Druskininkai, kuris vėliau tapo srities ir respublikinio pavaldumo miestu, todėl į rajono teritoriją nebeįėjo.
Rajone leistas laikraštis „Po Spalio vėliava“.
Vilniaus brigada
Vilniaus brigada – organizuota nusikalstama grupuotė, veikusi daugiausiai Vilniaus mieste. Susikūrė XX a. devintojo dešimtmečio pabaigoje.
Istorija
Po Sovietų Sąjungos žlugimo 1990 m. labai suaktyvėjo nusikaltėlių veikla tiek Lietuvoje, tiek kitose posovietinėse valstybėse. Gaujos vykdė verslininkų reketą, duokles turėjo mokėti dauguma verslininkų – pradedant stambiaisiais, baigiant kioskininkais. Nusikaltėlių grupuotės dalyvavo valstybės turto privatizavime, ieškojo ryšių politiniuose sluoksniuose. 1992 m. pabaigoje – 1993 m. pradžioje buvo suaktyvėjusi tokių nusikalstamų grupuočių, kaip „Vilniaus brigada“ Vilniuje, „Daktarų“ ir „Žaliakalnio“ Kaune, S. Gaidjurgio Klaipėdoje, „Princų“ Šiauliuose, „Kavioro“ Panevėžyje, „Baublių“ Alytuje ir daugelio kitų miestų bei rajonų organizuotų nusikalstamų grupuočių veikla.
Pagrindinį kapitalą „Vilniaus brigados“ vadeivos susikrovė per nekilnojamojo turto privatizacijos laikotarpį (t. y., apie 1990–1993 m.). Ši nusikalstama grupuotė užsiėmė turto prievartavimu, automobilių vagystėmis, narkotinių medžiagų platinimu, kontrabanda. Iš privatizacijos sukaupusi milžinišką kapitalą, ši grupuotė pirmaisiais Lietuvos nepriklausomybės metais darė didžiulę įtaką Lietuvos politikai ir ekonomikai.
Žurnalistiniai tyrimai
Apie „Vilniaus brigados“ ir kitų nusikalstamų grupuočių veiklą bei ryšius su politikais daug rašė „Respublikos“ dienraščio žurnalistas Vitas Lingys, kuris 1993 m. spalio 12 d. buvo nužudytas, kaip manoma, dėl savo straipsnių ciklo apie mafijos užuomazgas Lietuvoje. Straipsnių cikle buvo įvardyti ne tik nusikalstamų grupuočių, bet ir verslo bei politikos sluoksnių atstovai.
Likvidavimas
1993 metais Lietuvos specialiosios tarnybos ėmėsi aktyvesnių veiksmų prieš „Centurionio“ ir „Vilniaus brigados“ gaujas. Buvo išsiaiškinti žurnalisto V. Lingio žmogžudystės užsakovai ir vykdytojai.
Krakūnai
Krakūnai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybės pietryčiuose, ties Lietuvos ir Baltarusijos valstybės siena, kuri eina pietiniu kaimo pakraščiu, 5 km į pietus nuo Dieveniškių. Pasiekiamas keliu, taip pat atsišakoja. Seniūnaitijos centras.
thumb|left|300px|Krakūnų apylinkės
Istorija
Krakūnai minimi nuo 1433 m., kai Jonas Goštautas gavo iš Žygimanto Kęstutaičio Dieveniškes ir 26 apylinkių kaimus.
1991 m. gegužės 19 d. Krakūnų pasienio poste nušautas Šalčininkų užkardos pamainos viršininkas Gintaras Žagunis (pirmasis po Nepriklausomybės atkūrimo žuvęs Lietuvos pasienietis). 14 kaimo pastatų sudegė 2019 m. balandžio 25 d. kilusiame gaisre.
Seka
Matematikoje seka vadinama kažkokia tvarka išrašyta skaičių (arba kitų elementų) aibė, pvz.:
Individualūs elementai vadinami sekos nariais. Seka gali turėti baigtinį arba begalinį narių skaičių. Sekoje svarbi narių tvarka, pvz., šios sekos nėra ekvivalenčios:
Begalinės skaičių sekos
Matematinėje analizėje svarbiausią vaidmenį vaidina begalinės skaičių sekos, jos apibrėžiamos taip: tegul f(n) yra funkcija, kurios argumentai yra natūralieji skaičiai. Visų funkcijos reikšmių aibė, išrašyta argumento didėjimo tvarka, vadinama skaičių seka:
Kartais funkcijos reikšmė būna neapibrėžta su kai kuriomis argumento reikšmėmis, pvz.: reiškinys neapibrėžtas su n = 1. Tokiais atvejais argumentai prasideda ne nuo 1, o nuo didesnio skaičiaus.
Pavyzdžiui, jei, tai skaičių seka bus:
Reiškinys f(n) vadinamas bendruoju sekos nariu, nes iš šios išraiškos galima gauti bet kurį sekos narį.
Sekos dažniausiai išskiriamos riestiniais skliaustais, kuriuose rašomi keli pirmieji sekos nariai, o gale užrašomas ir bendrasis narys. Kartais skliaustuose rašomas tik bendrasis narys.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1994–1995 m.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1994–1995 m.
Komunizmo aušra (Žagarė)
Komunizmo aušra – Žagarės rajono laikraštis, ėjęs nuo 1951 m. vasario 10 d. iki 1959 m. gruodžio 10 d.
Vytautas Petrulis
Vytautas Petrulis:
Komunizmo aušra (Žagarė)
Istorija
LKP Žagarės rajono komiteto ir Darbo žmonių deputatų tarybos leidinys, leistas du kartus per savaitę. 1951 m. ėjo vienąkart-dukart per savaitę. Spausdino Žagarės spaustuvė. Tiražas 1951 m. – 1000 egz., 1959 m. – 2100 egz.
Laikraštis uždarytas Žagarės rajono didžiąją dalį prijungus prie Joniškio rajono. Teritorijoje platintas Joniškio rajono laikraštis „Tarybinis kelias“ bei Akmenės rajono „Pergalės vėliava“ ir Šiaulių rajono „Leninietis“. Žagarės spaustuvės įrenginiai perduoti Akmenės spaustuvei.
Gyvulininkystė
thumb|320px|[[Galvijai ir avys]] Gyvulininkystė – mokslas, tiriantis naminių gyvulių veisimą, šėrimą, laikymą ir priežiūrą, jų organizmo sandarą ir funkcijas, produkcijos gamybą ir kokybę.
Gyvulininkystė – žemės ūkio šaka, apimanti naminių gyvulių (galvijų, kiaulių, arklių, avių, ožkų), paukščių, kailinių žvėrelių, bičių, žuvų auginimą ir naudojimą. Teikia maisto produktus (mėsą, pieną, riebalus, kiaušinius), žaliavas (vilną, kailius, odą, šerius, kaulus, kraują), darbo jėgą, pramogas ir organines trąšas. Iš gyvulininkystės produktų ir atliekų gaminami pašarai (kraujamilčiai, kaulamilčiai, mėsos ir kaulų miltai, separuotas pienas, vaistiniai preparatai (gydomieji serumai, hormonų preparatai). Gyvulininkystės vystymasis, jos produktyvumas glaudžiai susijęs su augalininkyste, žemės naudojimo intensyvumu.
Lietuvoje
Auginti galvijus paskatino valakų reforma (1557 m.). Jos įstatuose buvo nurodyta kiekviena kunigaikščio žemių palivarkui laikyti nemažiau kaip 20 karvių. Nemažai melžiamų karvių buvo privačiuose dvaruose. Po valakų reformos, padaugėjus dirvų, buvo siekiama didinti gyvulių skaičių ir dėl trąšų. Valstiečiai augino tų pačių rūšių gyvulius kaip ir dvarininkai.
Nuo XVIII a. antrosios pusės kai kurie dvarai pradėjo rūpintis galvijininkystės plėtimu bei galvijų veislių gerinimu. A. Tyzenhausas, valstybinių dvarų administratorius, sekdamas Vakarų Europos žemės ūkio naujovėmis, gabenosi į Lietuvą veislinių galvijų, steigė veterinarijos punktus, rūpinosi pašarinių žolių sėjimu, ragino dvarininkus mokytis gyvulininkystės dalykų. Veisliniai galvijai tuo metu buvo auginami I. Masalskio, Kosakovskių, Oginskių ir kt. dvaruose. XVIII–XIX a. ėmė plisti įvežtiniai smulkieji arkliai, atgabenti iš Vakarų Europos, ypač tinkantys traukti sunkius naujoviškus žemės ūkio padargus bei mašinas.
Labiau rūpintis galvijų produktyvumo didinimu buvo pradėta XIX a. viduryje, kai dvarininkai aktualiems ūkiniams klausimams spręsti pradėjo steigti žemės ūkio draugijas. Pirmoji žemės ūkio draugija buvo įsteigta 1832 m. Klaipėdoje. Draugija rūpinosi žemės ūkio dirbimu, pašarų auginimu ir gyvulininkystės gerinimu. Ji organizuodavo žemės ūkio produktų ir gyvulių parodas. Pirmoji paroda buvo organizuota 1846 m. Priekulėje. Vėliau žemės ūkio parodos vyko Budelkiemyje (1847 m.), Mišeikiuose (1849 m. ir 1857 m.), Priekulėje (1857 m.), Tauralaukyje (1857 m.). Parodose buvo demonstruojami geriausi gyvuliai ir išauginti žemdirbystės produktai. Lankytojai buvo supažindinami su gyvulių auginimo reikalavimais, jų šėrimo bei veterinarijos pagrindais.
Buvo auginamos nedidelio produktyvumo gyvulių veislės, gerai prisitaikiusios prie vietos sąlygų. Pagrindinė arklių veislė buvo žemaitukai, plačiai žinomi tiek Rytų, tiek Vakarų Europoje. Vietiniai galvijai buvo žali, baltnugariai (juodmargiai su balta juosta per nugarą), šėmi (palši, rusvai pilki), pasitaikydavo baltų ir juodų. Vietinės kiaulės buvo baltos, deglos, rusvos, juodos. Vietinės šiurkščiavilnės avys buvo pilkos, juodos, rusvos.
Nuo 1923–1924 m. didėjo gyvulių ir jų produktų eksportas. Iki 1925 m. į Vokietiją buvo eksportuojamos gyvos riebios kiaulės, o nuo 1927 m. – bekonai į D. Britaniją. Pieno produktų eksporto didžiausią dalį sudarė sviestas, bet buvo eksportuojami sūriai bei pienas ir grietinė. Iš paukščių kiek daugiau pajamų davė žąsys jų buvo išvežama iki 854 000 (1932 m.).
Didžiausias nuosmukis dėl pasaulinės ekonominės krizės ir eksporto kvotų buvo 1934 m., o nuo 1935 m. gyvulių ir jų produktų išvežimas vėl pradėjo didėti.
Gyvulių supirkimą, perdirbimą ir eksportą tvarkė „Maisto“ akcinė bendrovė. Ji turėjo skerdyklas Kaune, Klaipėdoje, Šiauliuose, Panevėžyje ir Tauragėje. 1937 m. šios bendrovės akcinio kapitalo 69,8 % priklausė valstybei, o 30,2 % – ūkininkams ir kooperatyvų centrams. Krizės metais valstybė kiaulių augintojams nustatė palaikomąsias kainas.
II pasaulinis karas ir kolektyvizacija nusmukdė Lietuvos gyvulininkystę, buvo prarasta Vakarų rinka. Pagal galvijų ir kiaulių skaičių prieškarinis lygis pasiektas tik apie 1960 m., bet avių ir arklių skaičius toliau sparčiai mažėjo.
Padidėjus derlingumui ir įvežant nemažai koncentruotųjų pašarų (iki 1,5 mln. t) galvijų ir kiaulių skaičius buvo didinamas orientuojantis į veislinę gyvulininkystę. Lietuvos juodmargiai galvijai toliau buvo gerinami Olandijos, Vokietijos, Danijos, holšteinais, bei Britanijos fryzais, o žalieji – Danijos žalaisiais ir angelnais. Lietuvoje auginamų kiaulių 95 % sudaro Lietuvos baltosios. 27 % kiaulių buvo išauginama 32 kiaulininkystės kompleksuose, kiekviename iš jų auginama nuo 12 iki 54 tūkst. kiaulių per metus.
Paukštininkystė buvo plečiama dideliuose paukštynuose taikant industrines technologijas ir auginant įvairius krosus. Nemažai buvo auginama ančių, šiek tiek žąsų ir kalakutų. Auginami ir kailiniai žvėreliai (audinės, mėlynosios ir sibirinės lapės). Bandoma plėsti triušininkystę (Kalifornijos, šinšilų, didžiųjų milžinų veislių triušiai).
Veislėms tobulinti buvo sukurta gana efektyvi valstybinė veislininkystės sistema, kontroliavusi veislininkystės ūkių ir fermų darbą ir turėjusi du buliukų auginimo elevatorius, buliukų kontrolinio auginimo stotį, šešias kiaulių kontrolinio penėjimo stotis. Galvijininkystės veislininkystė rėmėsi dirbtinio sėklinimo stotimis. Kasmet iš Lietuvos buvo išvežama apie 60–70 tūkst. veislinių kiaulių, 30-–0 tūkst. telyčių, taip pat išvežama apie 40–50 % pagamintų mėsos ir pieno produktų.
Inventorius
XIX–XX a. Lietuvoje pašarams gabenti buvo trejopos priemonės: velkamosios, riedmeninės ir nešulinės.
Velkamosios – tai ryšiai, velkės, stūmos, grėbliai ir rogės, riedmeninės – keturračiai vežimai ir vežimėliai, dviračiai bei vienračiai vežimėliai, nešulinės – nešimas rykuose ir be jų (glėbyje, rieškučiose, saujoje). Nešimo prietaisai buvo specialūs (kastės, šakės, rezginės, doklai) ir universalios paskirties (maišai, maišės, rūbai, paklotas, vienlankės pintinės, indai).
XIX–XX a. iš velkamųjų priemonių pašarams gabenti vasarą buvo naudojami ryšiai, velkės ir grėbliai. Archaiškiausiu ryšiu laikoma panaši į velkes vytinė. Manyta, kad į tolimas šlapias pievas neverta nešiotis virvių ar vadelių ir jas ten pūdyti. Todėl vietoj buvo nukertamas liaunas aukštas berželis, nugenėjamos šakos, susukamas kamienas, ant jo klojamas šienas ir, suveržus kamieno galus, už jų žolė velkama į sausumą. Ruošiantis gabenti virve ar vadelėmis, jos būdavo pasiklojamos dvilinkos, apkraunamos žole ir, apjuosus suveržiamos perkišant galus per kilpą. Vytinę paprastai vilkdavo žmogus, o velkant virve ar vadelėmis dažniausiai buvo pasikinkomas arklys. Tokios šieno vilkimo priemonės naudotos iki XX a.
Bradeliškių piliakalnis
Bradeliškių piliakalnis arba Pakilta (A1239P) – piliakalnis Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje, prie Bradeliškių kaimo, Dūkštos kairiajame krante.
Gyvulininkystė
Inventorius
Grėblius pašarams vilkti valstiečiai naudojo šienaudami pievas ir pjaudami javus. Grėblius tik iš dalies galima priskirti prie velkamųjų priemonių, nes jie tiko ir kitiems darbams. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje valstiečių ūkiuose buvo trijų rūšių grėblių: paprastųjų, didžiųjų rankinių (plačiųjų) ir arklinių. Paprastaisiais ir plačiaisiais grėbliais buvo velkamas šienas iš šlapių pievų pakraščių.
Bradeliškių piliakalnis
Piliakalnis
thumb|left|250px|Vaizdas nuo [[Buivydų piliakalnis (Vilnius)|Buivydų piliakalnio. Kairėje matosi Dūkštų atodanga.]] Bradeliškių piliakalnis įrengtas natūralioje Dūkštos krantų kalvoje, papildomai ją įtvirtinant. Piliakalnį iš trijų pusių juosia upelis, pietryčiuose ribojasi su aukštumomis. Šlaitai į upelį statūs, kai kur apgriuvę, 15–16 m aukščio. Aikštelė netaisyklingo ovalo formos, apie 80 x 30 m dydžio. Jos rytinė dalis ir beveik visas pylimas nuslinko į upelį, išliko apie 1,1 m aukščio dalis.
Gyvulininkystė
Inventorius
Arklines grėbiamąsias, kuriomis šienas, o XX a. ir įvairūs palaidi javai buvo velkami į krūvas, feodalizmo laikotarpiu Lietuvoje turėjo tik nedaugelis. Jos paprastai būdavo atvežtos iš užsienio. Antai savaitraščio „Kurjer Wilenski“ žemės ūkio apžvalgininkas T. Snarskis, 1860 m. aprašydamas padėtį Gardino, Kauno, Minsko ir Vilniaus gubernijų dvaruose, užsiminė, kad buvusio Trakų maršalkos Severino Remerio dvare buvo išbandyta garsaus lenkų konstruktoriaus Lilpopo fabriko (Varšuva) gamybos grėbiamoji, kuria šieną sugrėbdavo ir sutraukdavo į krūvas.
Bradeliškių piliakalnis
Piliakalnis
Iš 7 Neries regioninio parko teritorijoje esančių piliakalnių, šis buvo apgyvendintas ilgiausiai. Bradeliškių piliakalnis, kartu su šalia esančiu kartu su Buivydų piliakalniu, sudarė dalį Kernavės ir Vilniaus gynybinės sistemos.
Gyvulininkystė
Inventorius
XIX–XX a. skirtingos pašarų rūšys retai kada gyvuliams būdavo duodamos grynos. Dažniausiai juos perdirbdavo: smulkindavo, maišydavo, brinkydavo, plikydavo, ir šutindavo.
Bradeliškių piliakalnis
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1970 m. atliko Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos ir Vilniaus universiteto archeologai, tyrimų vadovas Vytautas Daugudis. 1998 m. piliakalnį tyrė Vida Kliaugaitė.
Gyvulininkystė
Inventorius
Susmulkinti stambūs pašarai (šiaudai, žolė) vadinami kapojais. Kapojus gamindavo stambius pašarus kapojant kirviais, pjaunant namų gamybos mašina, vadinama kapojine ir fabrikine mašina, vadinama akseline. Ten, kur kapojai gyvuliams būdavo duodami dažniau, jau XVIII a. būta specialų įrengimų. XIX a. antrojoje pusėje kapojinių gana daug buvo valstiečių ūkiuose. namų darbo kapojinės buvo įvairios: vienos pjovė rankeną nuspaudžiant, kitos – sukant. Pirmąsias sudarė dvi pagrindinės dalys: peilis ir ožys, ant kurio pjaustomi pašarai. Lietuvoje labiausiai paplito dalginės kapojinės: pašaras ant ožio būdavo pjaustomas nudėvėta dalgio geležte.
Bradeliškių piliakalnis
Tyrimai
Ištirtas 82 m² aikštelės plotas. 0,7-1,2 m storio kultūriniame sluoksnyje rasta pirmojo tūkstantmečio iki m.e. - XIV a. lipdytos brūkšniuotu ir grublėtu paviršiumi bei žiestos keramikos, geležinių darbo įrankių (peilių, ylų), žalvarinių ir geležinių papuošalų, molinių verpstukų. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Gyvulininkystė
Inventorius
Namų gamybos sukamas kapojines turėjo tik kai kurie valstiečiai, gyvuliams šerti ruošiantys daug kapojų.
Bradeliškių piliakalnis
Istorija
2023 m. birželį Bradeliškių piliakalnis su papiliu paskelbti valstybės saugomais objektais bei suteiktas nacionalinio reikšmingumo lygmuo.
Gyvulininkystė
Inventorius
Fabrikinės kapojinės mašinos – akselinės – Lietuvoje greičiausiai ėmė plisti tik XIX a., nors pavieniai darbininkai jas galėjo įsigyti ir anksčiau. XIX a. viduryje jų buvo dar mažai, jas propagavo ūkinė literatūra.
Bradeliškių piliakalnis
Istorija
center|800px|Bradeliškių piliakalnis iš šiaurės pusės
Gyvulininkystė
Produktų gamyba
Baudžiavos laikotarpiu Lietuvos dvaruose maisto produktus ruošė atitinkamo amato išmokyti baudžiauninkai. Stambieji dvarininkai turėjo specialiai įrengtas pienines, sūrines, ledaines ir kt. Valstiečiai pieną laikydavo puodynėse negyvenamoje namo patalpoje, vadinamoje kamaroje. Sviestą mušdavo ir sūrius darydavo virtuvėje.
Sviestas buvo gaminamas iš nusistovėjusios grietinės, nugraibytos nuo ramiai laikyto inde pieno paviršiaus. Dažniausiai grietinėlę surinkdavo iš kelių pieno melžimų, ją suraugindavo ir moliniame inde sukdavo mediniu šaukštu, kol pasirodydavo sviesto grūdeliai. Toks sviesto gamybos būdas tenkino valstiečius, kurie turėjo mažai pieno, o dvaruose, kur pieno palyginti buvo daug, šis sviesto gamybos būdas buvo negreitas ir sunkus. Todėl jau XVIII a. dvaruose buvo pradėtos naudoti įvairios medinės sviesto muštokės. Dažniausiai Lietuvoje jos buvo statinėlės formos. Supilta į muštokę grietinė buvo plakama ant ilgo koto pritvirtintu kryžoku (tai dvi kryžmai sukaltos lentelės), kol susidarydavo sviesto grūdeliai. Nusunkti sviesto grūdeliai būdavo plaunami šaltu vandeniu, pasūdomi ir supresuojami (suminkomi) atskirame inde. Taip pagamintas sviestas buvo laikomas kamarose arba ledainėse. XIX a. sviesto muštokėse sviestą gamino jau daugelis valstiečių.
Dvaruose ir valstiečių namuose buvo gaminami sūriai. Žemaitijoje ir Užnemunėje valstiečiai dažniausiai jį gamindavo iš saldaus virinto pieno, primaišydami kiaušinių ir įvairių prieskonių (druskos, petražolių, kmynų), vadinamąjį saldų sūrį. Kitose Lietuvos vietovėse paplito rūgštus varškės sūris, kuris buvo gaminamas iš rūgštaus pieno, pridedant grietinės ir kmynų, o kartais ir kiaušinių. Vienu ir kitu atveju sutrauktas pienas supilamas į trikampį drobinį maišelį, vadinamąjį sūrmaišį kuris buvo pakabinamas nuvarvėti, o po to spaudžiamas sūrspaudžiais. Suspaustą sūrį buvo galima tuojau vartoti, norint išlaikyti ilgesniam laikui, jis būdavo džiovinamas prieš saulę ar prie krosnies. Taip buvo pagaminamas džiovintas sūris. Pailgi trikampiai sūriai Lietuvoje pradėti gaminti tik XIX a. antrojoje pusėje, pradėjus naudoti sūrspaudžius (anksčiau sūriai buvo gaminami apvalūs).
Lipecko sritis
Lipecko sritis  – sritis Rusijos europinės dalies vakaruose, Centrinėje federalinėje apygardoje, 370 km į pietus nuo Maskvos.
Gyvulininkystė
Mašinos ir įranga
Dauguma fabrikinių akselinių XIX a. į Lietuvą greičiausiai pateko iš Lenkijos, kur jos angliškų mašinų pavyzdžiu buvo gaminamos jau nuo 1805 m. Palyginus Rusijos ir Lenkijos 1879 m. akselinių gamybos apimtį, matyti, kad Lenkijos produkcija sudarė 347,9 % Rusijos produkcijos. Be abejo, prie lenkiškų akselinių plitimo Lietuvoje prisidėjo ir nuo seno susiklostę valstybiniai kontaktai bei reklama to meto Lietuvos periodikoje lenkų kalba.
Lipecko sritis
Lipecko sritis sudaryta 1954 m. sausio 6 d. prijungus prie srities dalį Oriolo, Tulos, Riazanės, Tambovo ir Voronežo sričių teritorijų.
Gyvulininkystė
Mašinos ir įranga
Kapitalizmo raida Lietuvoje skatino plėsti prekinę gyvulininkystę, gerinti ir racionaliau panaudoti pašarų bazę. Dalginėmis kapojinėmis susmulkinti buvo ilgas, varginantis darbas, todėl akselines ėmė įsigyti ne tik dvarininkai, bet ir įvairaus ekonominio pajėgumo valstiečiai.
Lipecko sritis
Srities plotas – 24 047 km². Gyventojų – 1 139 371 (2020). Administracinis centras – Lipeckas.
Gyvulininkystė
Mašinos ir įranga
Anksčiausiai akselines pradėjo įsigyti Pietvakarių Lietuvos valstiečiai. XX a. pradžioje jos plito Pietryčių, kiek vėliau – Rytų Lietuvoje. 1930 m. daugiausia akselinių 100 ha naudmenų teko Šilutės (8,09), Marijampolės (6,64), Vilkaviškio (6,52), Seinų (6,43), Pagėgių (6,36), Alytaus (5,64) apskritims.
Lietuvos pramonininkai greit prisitaikė prie žemės ūkio poreikių ir jau XIX a. pabaigoje Kaune N. Rekošo fabrikas „Minerva“ pradėjo gaminti kelių tipų akselines. Vis dėlto XX a. Lietuvoje akselinių mašinų gamybos apimtis dar buvo nedidelė: oficialios statistikos duomenimis, 1932 m. pagaminta 326, 1934 m. – 138, 1936 m. – 209, 1937 m. – 355 akselinės. 1928–1930 m. daugiausia jų buvo įvežta iš Vokietijos ir Lenkijos, 1931, 1932 ir 1935 m. – iš Tarybų Sąjungos, 1936–1937 – iš Estijos. Importas, nors ir ne nuosekliai, mažėjo: 1928 m. įvežtos 1555 akselinės kainavo 221000 litų, tuo tarpu 1933–1937 m., t. y. per penkerius metus, importuota 624 už 50000 litų.
Lipecko sritis
Geografija
Didžiąją Lipecko srities dalį užima Vidurio Rusijos aukštuma, suskaidyta griovų, raguvų, karstinių formų. Rytiniame srities pakraštyje – Okos–Dono žemuma. Per sritį teka Donas (aukštupys) ir jo intakai Voronežas, Sosna. Miškai užima apie 8 % teritorijos. Prie Usmanės yra Voronežo rezervato dalis; be jo, yra dar 2 rezervatai.
Administracinis suskirstymas
thumb|right|260px|Lipecko srities administracinis suskirstymas Lipecko sritis suskirstyta į 18 rajonų:
Gyvulininkystė
Mašinos ir įranga
Jau XIX a. dvaruose buvo bandoma šakniavaisius smulkinti mašinomis. 1862 m. T. Snarskis rašė, kad R. Jasinskio Akmenos dvare (Vilniaus apskr.) nuplautos žalios daržovės smulkintos į ratą įtaisytais peiliais. XX a. pradžioje fabrikinių smulkintuvų pradėjo atsirasti Klaipėdos krašte ir vakarinės Užnemunės pasiturinčių valstiečių ūkiuose. Tuo metu Vakarų Lietuvoje, kur auginta gana daug pašarinių runkelių, vadinamąsias burokmales ėmė darytis patys valstiečiai. Pagal darbinės dalies konstrukciją išskiriami du jų tipai; su cilindrine ir plokščia tarka. Tokios burokmalės buvo naudojamos iki XX a. septintojo ir aštuntojo dešimtmečio.
Dzūkijos herbas
thumb|250px|right|Dzūkijos herbas
Gyvulininkystė
Mašinos ir įranga
XIX a. pradžioje kai kurios pašaro rūšys – kapojai, pelai, šakniavaisiai, rečiau grūdai, sėlenos – buvo plikinamos, kad taupiau susinaudotų, noriau juos gyvuliai ėstų, o šeriant miežiniais pelais, kad nepakenktų gyvuliams. XIX a. viduryje dvaruose buvo pradėta kapojus plikinti ir fermentuoti. Tam reikėjo sudėtingų įrengimų ir specialios patalpos. XIX a. įrengimai pašarams šutinti ir virinti buvo kai kuriuose Kauno, Panevėžio, Šiaulių, Zarasų apskričių dvaruose.
Lipecko sritis
Miestai
Didžiausi miestai (tūkst. gyv., 2020 m.):
Nuorodos
Lipecko srities administracija