cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kukuiliškė
Kukuiliškė – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 1 km nuo Gardamo.
Lavoriškių piliakalnis
Lavoriškių piliakalnis – piliakalnis Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje, Lavoriškių pietvakarinėje dalyje, Vilnios dešiniajame krante, greta jos santakos su bevardžiu upeliu.
Piliakalnis
Išliko piliakalnio pietrytinio šlaito dalis ir papėdės gyvenvietė. Piliakalnio šiaurės rytinė dalis buvo sunaikinta 1904–1905 m. statant bažnyčią, kita dalis – 1934–1936 m., kasant žvyrą. Pietrytinis šlaitas iki 4 m aukščio, 37 m pločio. Į šiaurę nuo piliakalnio, Vilnios dešiniajame ir kairiajame krantuose buvusi papėdės gyvenvietė apima apie 1 ha plotą.
Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1965 m. ir 1978 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, tyrimų vadovai Vytautas Daugudis ir Jonas Stankus.
Vilnios dešiniajame krante aptikta 0,3-0,8 m storio III a. – VII a. kultūrinis sluoksnis, kuriame buvo pastatų liekanų, židinių, lipdytos lygiu, grublėtu ir brūkšniuotu paviršiumi keramikos, geležies lydymo krosnelių liekanų, šlako. Vilnios kairiajame krante rasta XVI a. – XVII a. geležies lydymo žymių, šlako, žiestos keramikos. Manoma, kad piliakalnis naudotas nuo pirmojo tūkstantmečio iki m.e. pabaigos iki pirmojo tūkstantmečio vidurio, iš pradžių papėdės gyvenvietė įsikūrė Vilnios dešiniajame krante, vėliau – kairiajame krante.
Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Mesjė 28
thumb|250px|M28 spiečius Mesjė 28 – kamuolinis spiečius, esantis Šaulio žvaigždyne. Iki spiečiaus yra 18000 šviesmečių. Spiečius dar yra žymimas Mesjė NGC 6626 numeriu. Jo regimasis ryškis – 8,5.
Beriksinės banginukės
Beriksinės banginukės (Hispidoberycidae) – gelminių beriksų (Stephanoberyciformes) būrio žuvų šeima, kurioje 1 gentis ir 1 rūšis – beriksinė banginukė (Hispidoberyx ambagiosus). Paplitusi Indijos vandenyno šiaurės rytuose ir Pietų Kinijos jūroje. Gyvena 560-1000 m gylyje.
Mesjė 29
thumb|250px|M29 spiečius Mesjė 29 (M29, NGC 6913) – padrikasis spiečius Gulbės žvaigždyne. Iki šio spiečiaus yra apie 4000 šviesmečių. Regimasis ryškis – 9,0.
Maroko vyrų futbolo rinktinė
Istorija
Marokui ypač sėkmingai susiklostė 2022 m. pasaulio futbolo čempionatas Katare: komanda sėkmingai įveikė grupės etapą, sužaidusi lygiosiomis su Kroatija ir nugalėjusi Belgiją bei Kanadą sensacingai užėmė pirmąją vietą grupėje. Aštuntfinalyje marokiečiai po baudinių serijos palaužė ispanus, o ketvirtfinalyje 1:0 įveikė Portugaliją. Pusfinalyje pralaimėjo 2:0 čempionų titulą gynusiai Prancūzijai, o rungtynėse dėl trečiosios vietos 1:2 nusileido Kroatijai. Pagrindiniai Valido Regragi vadovaujamos rinktinės lyderiai buvo Hakimas Ziješas, Ašrafas Hakimi, Jasinas Bunu, Sofjanas Amrabatas.
Jovarai (reikšmės)
Jovarais vadinama:
Lamu
thumb|Lamu salyno vieta Kenijoje Lamu  – sala Kenijoje, esanti Indijos vandenyne, priklausanti didesniam Lamu salynui. Saloje yra apie 17 310 gyventojų.
Sala istoriškai buvo vienas svarbiausių Svahilių civilizacijos centrų.
Urvinės voverės
Urvinės voverės (Xerus) – voverinių (Sciuridae) šeimos graužikų gentis. Paplitusios Afrikoje.
Gentyje 4 rūšys:
Širvėna Biržai
Biržų „Širvėna“ vadinami futbolo klubai:
Viešojo pasirinkimo teorija
Viešojo pasirinkimo teorija – teorija, pasižyminti ekonominių teorijų, ypač neoklasikinės ūkio teorijos, taikymu politikos moksluose ir ekonominės analizės taikymu į rinką neorientuotiems sprendimų priėmimams vertinti (Winkel, 1985: 38-39).
998 m.
998 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Viešojo pasirinkimo teorija
Ištakos
Svarbiausi šiuolaikiniai valdymo bruožai yra biurokratija bei technokratija (tarnaujanti savo paties, o ne visuomenės interesams). Viešųjų sprendimų/pasirinkimų teorija, dar vadinama „viešųjų sprendimų“ mokykla, skyrė tam ypatingą dėmesį bei smarkiai veikė aštunto ir devinto dešimtmečio politines darbotvarkes. Šia teorija rėmėsi JAV ir Britanija, ir ji sulaukė rimtos politinių partijų paramos. Mokyklos ištakos sietinos su Gordon Tullock, Anthony Downs ir William Niskanen.
Pirmasis šia teorija susidomėjo Gordon Tullock, tačiau savo darbuose ekonominio aspekto neaptarinėjo. Jis teigė, kad analizuojant politiką, politikos formavimą ir biurokratiją, turi būti remiamasi ta pačia savo naudos maksimizavimo prielaida, kuria remiamasi aiškinant firmų, verslininkų ir vartotojų elgseną. Taigi jis padarė keletą išvadų (Parsons, 2001):
•	Atėję į valdžią politikai turi kažką duoti mainais už palaikymą; dėl to didėja biudžeto išlaidos.
•	Biurokratai maksimizuoja savo pačių, o ne visuomenės naudą. Vadinas, jie nuolat siekia plėsti savo biurus ir vis daugiau pinigų reikalauja savo departamentams.
G. Tullock, kaip ir kiti viešųjų sprendimų teorijos atstovai, siūlo į biurokratiją įtraukti konkurencijos elementų – kontraktizuojant (contracting-out) viešųjų paslaugų tiekimą, privatizuoti tam tikras viešųjų spendimų valdas, didinti valstybinių departamentų tarpusavio konkurenciją, taikant atlygio už rezultatą principą.
Anthony Downs, išskyrė skirtingus biurokratijos tipus, remdamasis prielaida, kad kiekvienas pareigūnas turi skirtingų siekių. Jo suformuluoti tipai yra šie (Parsons, 2001):
•	Karjeristams rūpi jų galia, pajamos prestižas;
•	Konservatoriai siekia minimizuoti kaitą;
•	Fanatikai entuziastingai palaiko ir vykdo tam tikrą politiką arba programą;
•	Patronai savo interesus sieja su savo biuro vaidmens ir jam skiriamų išteklių maksimizavimu.
Pasak Downs, kad biurokratai nepradėtų tarnauti tik savo pačių, o ne visuomenės interesams, biurokratija turi būti griežtai prižiūrima ir kontroliuojama.
William Niskanen manė, kad biurokratai, kaip ir firmų vadovai, siekia didinti naudą sau, bet kadangi biuras, skirtingai nei firma, nežino savo pajamų, tad ribinį naudingumą jis gali didinti tik didindamas savo biudžetą ir jis tai gali daryti, nes patys politikai yra spaudžiami savo pasižadėjimų didinti viešąsias išlaidas.
Wicksell valstybės ideologija
1896 m. Knut Wicksell savo knygoje „A New Principle of Just Taxation“ pateikė valstybės teoriją, kurioje nustatė politikos kūrimo sprendimų priėmimo vieningumo taisyklę. Valstybės teorija, pasak Wicksell, pasisako už individualų quid pro quo taisyklės taikymą bei remiasi efektyvaus apmokestinimo principais. Kiekvienas pilietis turi galimybę palyginti kurio nors valstybės biudžeto straipsnio vertę ir sąnaudas, pasitelkdamas ribinius dydžius, - būtent to reikalauja efektyvumas. „Ribinė vertė atitiks ribines sąnaudas tuo atveju, jei apmokestinant bus paisoma naudos principo, - kol nesusiduriame su viešosiomis gėrybėmis (Lane, 2001)“. Galimi du Wicksell vieningumo taisyklės aiškinimai: pozityvistinis (politika – tai mainai tarp individų, kurie veikia neperžengdami politinių institucijų ribų); norminis (teisinga tik ta politika, kuriai vieningai pritaria visi piliečiai). Vadovaudamasis etikos požiūriu Wicksell atskyrė politinį teisingumą nuo socialinio teisingumo. Pastarasis teigia, kad kartais derėtų atsisakyti asmeninio suinteresuotumo socialinio teisingumo labui.
Quid pro quo prielaida reiškianti, kad piliečiai suteikia valstybės valdymo struktūroms arba valstybei išteklius ir galią, mainais į tai norėdami prekių ir paslaugų, bei įstatymais grįstos visuomenės, - yra svarbiausia visuomeninio pasirinkimo metodui prielaida. Buchan remdamasis Wicksell sprendimo principu, pateikia dvi normines taisykles, kurios sudaro visuomeninio metodo esmę: ekonominis konstitucionalizmas kaip pagrindas viešosios politikos formavimui ir politika kaip mainai. Šie du principai pabrėžia, kad politinė sąveika turi remtis laisvais, savanoriškais mainais, taip pat politikai būtina kokia nors ekonominė konstitucija, kuri reglamentuotų santykius tarp individo ir valstybės. Politika kaip mainai teigia, kad piliečių pritarimu remiasi kiekviena viešosios politikos sritis, nes vieningumo kriterijus lemia politiką ir jos tarnavimą piliečių interesams. Tai valstybės etikos teorija. Visuomeninio pasirinkimo mechanizme politika pasireiškia tiek prievartos taikymu dėl koncernų interesų, susiformavusių vartotojų interesų sąskaita, tiek atvejais, kai laimi bendri piliečių interesai. Galimi du Wicksell vieningumo taisyklės aiškinimai:
pozityvistinis (politika – tai mainai tarp individų, kurie veikia neperžengdami politinių institucijų ribų); norminis (teisinga tik ta politika, kuriai vieningai pritaria visi piliečiai). Vadovaudamasis etikos požiūriu Wicksell atskyrė politinį teisingumą nuo socialinio teisingumo. Pastarasis teigia, kad kartais derėtų atsisakyti asmeninio suinteresuotumo socialinio teisingumo labui.
Koks yra visuomeninio pasirinkimo metodas?
Visuomeninio pasirinkimo metodas padeda suprasti visuomeninį pasirinkimą formuluojančius veiksnius – politiką ir biurokratiją. „Visų lygių visuomeninio pasirinkimo pamatą sudaro dvi esminės nuostatos: metodologinis individualizmas ir homo economicus modelis. Taigi turime du principus: 1. Viešajame sektoriuje veikiantys asmenys dirba taip, tarsi siektų maksimaliai įgyvendinti savo interesus. 2. Visi socialiniai subjektai iš esmės yra individualiai veikiančių asmenų grupės (Lane, 2001)“.
Pagrindinė mintis, kuria remiasi viešasis pasirinkimas- visi individai yra racionalūs savanaudžiai. „Taylor ir Fayol buvo įsitikinę, jog atrado pamatinę žmogiškosios mašinos varomąją jėgą – savanaudiškumą bei metodą, kaip šią savanaudišką būtybę kurstyti, kad ji veiktų efektyviai ir produktyviai. Kadangi žmonėms rūpi tik pinigai ir savo interesų maksimizavimas, galima būtų sukurti struktūras, kurios šį siekį panaudotų pelnui ir uždarbiui didinti. Svarbiausias dalykas yra kontrolė. Buvo pasiūlytas dvejopas atsakymas: pirma, sumažinti biurokratiją ir apkarpyti valdžios funkcijas; antra, įvesti „vadybinę“ biurokratijos ir visų tų, kurie leidžia viešuosius pinigus, discipliną, tvardančią ir kontroliuojančią biurokratinį savanaudiškumą.“ (Parsons, 2001).
Pagal fundamentaliosios metodologijos prasmę visa politinė veikla yra individų elgsena. Patys svarbiausi nariai yra priimantys sprendimus, dirbantys asmenys, o ne organizuotos sistemos, todėl socialinių mokslų metodologinio individualizmo doktrina kelia reikalavimą vertinti juos kaip individualiai veikiančiuosius asmenis. Jungtis tarp privačių ir asmeninių interesų nėra svarbiausia, tačiau turi būti išlaikyta simetrija tarp jų. Politikoje norima būti įvairių formalių partijų nariais. Tapę kurios nors organizacijos nariais, individai gali propaguoti tos organizacijos ideologiją. Nors dažnai manoma, jog tam tikros organizacijos nariai siekia asmeninių interesų, o ne bendrai organizacijai rūpimų dalykų. Viena vertus, čia išryškėja savanaudiškumo problema, kuri yra pagrindinė žmogaus varomoji jėga, kita vertus, yra ir kolektyvinės veiklos problema, kuri reiškia, kad visuomenės narai yra individualių norų sankaupos. Kolektyvinė veikla, galima sakyti, yra svarbiausias bruožas visuomeninio pasirinkimo pritaikymo srityje. O kolektyviniai interesai gali būti ne tik savanaudiški, bet ir visai visuomenei svarbūs interesai tokie kaip: taika, gerovė, lygybė pagal įstatymą. Svarbiausia yra išmokti suvokti, kiek yra tinkama naudoti asmeninių interesų prielaidą aiškinant viešąją veiklą. Kaip pavyzdį paėmus rinkiminę kampaniją, ar galėtume teigti jog kažkokios partijos nariai gina tik savo interesus? Ne, dažniausiai pirmiausia yra iškeliami partijos interesai. Bet kokiu atveju pirmiausia žmogus viską įvertina, kas jam naudinga, o kas ne. „Juk kiekvienas žmogus viską vertina dvejopai: savanaudiškai ir altruistiškai (Lane, 2001)“. Viską lemia ne tik savanaudiškumas bei altruistinis interesas, bet ir socialinės išlaidos bei nauda. Žmogus yra egoistiškas, racionalus, maksimizuojantis naudą. Maksimizavimo aksioma neišvengia sunkumų, nes nėra aišku, kokius interesus maksimizuoja viešojo sektoriaus pareigūnai. „Kad ir kokios nuomonės vyrautų negalima griežtai teigti, jog kiekvienos veiklos srityje individas siekia savų aiškiai apibrėžtų ekonominių interesų, nes, pavyzdžiui, kai parlamentaras skatina priimti kokį nors įstatymą jis pasisako už interesus, kurie yra platesni nei jo asmeniniai, aiškiai apibrėžti interesai. Grupinis kontekstas yra gyvybiškai svarbus žmogiškosios elgsenos sprendimų priėmimo kontekstas. Viešojoje politikoje yra erdvės individualiems sprendimams, tačiau jie priimami grupėse. Naujoji viešojo sektoriaus vadyba kildinama iš „žmogiškųjų santykių“ mokyklos. Viešajame sektoriuje ji buvo naudojama kaip priemonė įgyvendinant idėjas. Tikslas yra didesnė organizacijų ir joje dirbančių žmonių kontrolė. Šiuo požiūriu, „komercializavimas“, „kontraktavimas“ ir „viešojo sektoriaus vadyba“ yra ne kas kita, kaip „industrializavimas“- viešosios agentūros tampa tarsi gamyklomis.(Parsons, 2001)“.
„Pagal Boulding savanaudiškumas nėra pagrindinis žmogiškosios elgsenos motyvas. Jis išskiria tris galios kategorijas:
•	Bauginimo galia savo esme destruktyvi, ypač jeigu taikoma politiniame gyvenime;
•	Ekonominė galia grindžiama gamybine bei prekybine galia ir numato nuolat kintantį nuosavybės pasiskirstymą.
•	Integracinė galia grindžiama tokiais santykiais, kaip teisėtumas, simpatija, meilė, bendrija ir tapatybė (Parsons, 2001)“.
Boulding, įtraukdamas meilės motyvą į motyvacinį sprendimų pagrindą, atmeta savanaudiškumo prielaidą, kuria grindžiama ekonominė teorija. Pasak jo, sprendimai gali būti veikiami rūpinimosi kitais, o ne savo paties naudos motyvu. Sprendimams įtakos gali turėti grasinimai arba bauginimai. Grasinimai dažnai naudojami grupinio sprendimų priėmimo atvejais.
„Galbraith teigia, kad sprendimo priėmimo procesui daro įtaką tam tikro laikotarpio išmintis, o ne racionali analizė. Jis atmeta savanaudiškumą, kaip pakankamą sprendimų priėmimo aiškinimo prielaidą, ir rinkos bei rinkos kainų mechanizmą, kaip pakankamą pramoninių visuomenių funkcionavimo aiškinimo pagrindą (Parsons, 2001)“.
=Teorijos kaip modelio įvertinimas= Modelis, kaip ir pagrindžia įsitikinimą, kad biurokratai rūpinasi tik savo interesais, tačiau tai sunku patikrinti ir patvirtinti. Empiriniai biurų biudžeto maksimizavimo tyrimai neteikia duomenų, patvirtinančių šią teoriją. Idėja, kad biurokratinis sprendimų priėmimas grindžiamas savanaudiškais biudžeto didinimo motyvais, daugiau įtakos padarė ne savo empiriniu, bet normatyviniu turiniu. Lewi pabrėžia: „Plačios diskusijos dėl šios hipotezės atskleidė tiek daug jos trūkumų, jog kyla rimtų abejonių, ar ji apskritai atskleidžia bent vieną esminį vakarietiškos biurokratijos bruožą. Kaip atrodo, faktai jos nepatvirtina. Žodžiu, biudžeto maksimizavimo hipotezė nėra empiriškai pagrįsta (Lewi, 1991).“  (Parsons, 2001)
Jovarai (Tauragė)
Jovarai – pietvakarinė Tauragės miesto dalis, esanti kairiajame Jūros krante, į vakarus nuo Tauragės geležinkelio stoties. Tai „miegamasis“ miesto rajonas, išilgai kurio eina Laisvės gatvė (pirmoji Tauragės gatvė). Yra Jovarų pagrindinė mokykla, vasaros estrada prie upės.
Manda
thumb|Lamu salyno vieta Kenijoje Manda – sala Kenijoje, esanti Indijos vandenyne, priklausanti didesniam Lamu salynui. Ji išsidėsčiusi tarp Pate rytuose ir Lamu vakaruose.
Istorija
Mandos miestas buvo įkurtas salos šiaurės vakarų pakrantėje IX ar X a. ir tapo prekybiniu centru Indijos vandenyno prekyboje. Čia susiformavo svahilių civilizacijos miestas-valstybė, valdoma sultonų, tituluojamų mfalme. Vietinis svahilių etninis pogrupis, kaip ir visame Lamu salyne, yra amu, ir kalba kiamu dialektu. Šiame mieste išliko daug svahilių architektūros likučių. Ankstyvieji statiniai buvo statomi iš koralų plytų, o nuo XI a. jas keitė molinės plytos. Taip pat pastatyta siena palei jūrą, turėjusi saugoti nuo potvynių. Mandos miestas ėmė nykti turbūt XIII a., ir buvo užgožtas gretimų sultonatų. XVI a. regione įsitvirtinus Portugalijai, ir laikinai sunykus Lamu salyno miestams, saloje suklestėjo naujas prekybinis centras salos pietuose - Tahwa. Joje išliko nemažai senovinių griuvėsių. Dėl išaugusio Pate sultonato greta, apie 1700 m. Tahwa buvo apleista ir nunyko. Teigiama, kad jos gyventojai išplaukė į gretimą Lamu salą, kur įkūrė Šelos gyvenvietę.
Paskutinieji gyventojai salą paliko XIX a., ir ji buvo negyvenama dėl nuolatinių sausrų. Tik XX a. sala apgyvendinta iš naujo, įrengus čia vandenį kaupiančius įrenginius jabia.
Viešojo pasirinkimo teorija
Koks yra visuomeninio pasirinkimo metodas?
1.	Parsons W., Parsons W. Viešoji politika. Eugrimas, 2001, p. 281-286.
2.	Thom N., Ritz A., Viešoji vadyba. Lietuvos Teisės Universitetas, 2004, p. 22-23.
3.	Lane E. J. Viešasis sektorius. Sąvokos, modeliai ir požiūriai. Margi raštai, 2001, p. 286-307.
Vegetatyvinis dauginimasis
thumb|Lapo krašte susiformavęs pasiruošęs atsiskirti „klonas“ Vegetatyvinis dauginimasis – nelytinis dauginimosi būdas, kai nauji „individualūs“ augalai atsiranda iš vieno motininio organizmo, o ne iš sėklų ar sporų. Tai yra natūralus procesas daugeliui augalų (taip pat bakterijų ir grybų) rūšių. Palikuonys tokiu atveju būna genetiškai identiški motininiam organizmui, todėl vadinami klonais.
Mesjė 30
thumb|200px|M30 spiečius
Mesjė 30 (M30, NGC 7099) – kamuolinis spiečius, esantis Ožiaragio žvaigždyne. Iki spiečiaus yra apie 26000 šviesmečių. Regimasis ryškis – 7,7.
Gnadentalis
Gnadentalis arba Bogdanovka (, nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietvakarinėje dalyje, nuo 2004 m. balandžio 29 d. Mamonovo miesto apygardos kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Šventapilės apskrities Gabdyčių dvaro (Gabditten) palivarkas, nuo 1928 m. vasario 21 d. Širtų (Schirten) savivaldybės kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2004 m. balandžio 29 d. Mamonovo apylinkės kaimas. 1946 m. sujungtas su Jurkendorfu.
Alpinis švilpikas
Alpinis švilpikas (Marmota marmota) – voverinių (Sciuridae) šeimos graužikas, priklausantis švilpikų genčiai. Gyvena Europoje, Alpių ir Karpatų kalnuose.
Mergakalnis (Kaišiadorys)
thumb|300 px|[[Mergakalnio regykla]]
Mergakalnis – kalva Dovainonyse, prie Kauno marių, ties aukščiausia prie marių Dovainonių atodanga.
Legendos
Pasakojama, kad žiloje senovėje šioje vietoje nuo skardžio buvo metamos į maišus sukištos laisvo elgesio moterys. Kita legenda teigia, kad viduramžiais kryžiuočiai vijosi viena kunigaikštytę ir ji, nenorėdama patekti nelaisvėn, su visa karieta nuvažiavo nuo kalno į Nemuną ir nukritusi nuo skardžio žuvo.
André (dainininkas)
André, tikrasis vardas Andrejus Hovnanianas (, g. 1979 m.) – armėnų dainininkas, pirmasis šalies atstovas Eurovizijos konkurse. Penkerius metus iš eilės (2004, 2005, 2006, 2007, ir 2008 m.) Armėnijos muzikos apdovanojimuose pelnė Geriausio dainininko titulą.
Armėnija Eurovizijoje
2006 m. Armėnijos televizijos išrinktas šalies atstovu Eurovizijos dainų konkurse Atėnuose (Graikija). André konkurse atliko Armen Martirosyan sukurtą dainą „Without Your Love“.
„Without Your Love“ yra šiuolaikinių Vakarų ir tradicinės armėnų muzikos mišinys. Daina pristatyta 2006 m. kovo 15 d. per Armėnijos televizije ARMTV.
Eurovizijos finale André surinko 129 taškus, iš kurių daugiausia (12) skyrė Rusija ir Belgija bei užtikrino vietą kitų metų konkurso finale. 2 taškus atlikėjui skyrė Lietuvos žiūrovai.
André per 2013 m. Eurovizijos finalą Malmėje skelbė Armėnijos žiuri balsus.
Kukuliškiai (Zarasai)
Kukuliškiai – viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Imbrado.
Užuoganų apylinkė
Užuoganų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Pilviškių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kazlų Rūdos rajonui. 1954 m. prijungta dalis Griežių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Užuoganų apylinkė prijungta prie Bagotosios apylinkės.
Kiniškasis aligatorius
Kiniškasis aligatorius (Alligator sinensis) – aligatorinių (Alligatoridae) šeimos rūšis.
Paplitęs Azijos pietryčiuose (Jangdzės žemupyje). Ilgis iki 2 m. Kiniškieji aligatoriai įtraukti į Tarptautinę raudonąją knygą.
Tulča
Tulčia  – miestas Rumunijoje, Dunojaus deltoje.
Kopenhagos kriterijai
Kopenhagos kriterijais vadinami kriterijai, kuriuos turi atitikti į Europos Sąjungą norinčios įstoti šalys.
Tulča
Tulčia yra žvejybos centras. Taip pat mieste plėtojama aliuminio oksido, žuvų konservų gamyba, medžio apdirbimo, statybinių medžiagų pramonė; laivų remontas.
Kopenhagos kriterijai
Šiuos kriterijus 1993 m. gruodžio 22 d. nustatė Europos Taryba susitikime Kopenhagoje, kuriame buvo ruošiamasi Europos Sąjungos plėtrai į Rytus. Iš viso buvo nustatytos trys kriterijų, kuriuos turi atitikti šalys kandidatės, grupės: politiniai, ekonominiai ir teisės suderinamumo.
Visus kriterijus šalys turi atitikti iki derybų dėl stojimo pabaigos, t. y. iki faktiško priėmimo į Sąjungą.
1999 m. gegužę įsigaliojus Amsterdamo sutarčiai, Kopenhagoje nustatyti politiniai kriterijai buvo įtraukti į pagrindinius Europos Sąjungos sutarties principus. Europos Sąjungos sutarties 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad: „Sąjunga remiasi laisvės, demokratijos, pagarbos žmogaus teisėms bei teisėtumo principais“. Europos Sąjungos sutarties 49 straipsnyje nustatyta, kad: „Visos Europos valstybės, kurios atitinka 6 straipsnio 1 dalies principus, gali tapti Sąjungos narėmis“. Šie principai įtraukti ir į Europos Sąjungos žmogaus teisių chartiją, kurią 2000 m. gruodžio mėn. Nicoje priėmė Europos Taryba.
Filikudis
Filikudis – viena iš aštuonių Lipario salų (Viduržemio jūra), priklausančių Italijai ir esančių 20-30 mylių į šiaurę nuo Sicilijos. Sala yra Lipario komunos frakcija (frazione).
Igliškėlių apylinkė
Igliškėlių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Filikudis
Salos plotas yra 9,5 km². Saloje yra keli maži kaimai (pvz., Pecorini Mare ir Valdichiesa). Saloje galima auginti vynuoges, alyvmedžius, javus, daržoves. 1997 m. trys ketvirtadaliai (7 km²) buvo paskelbti rezervatu.
Igliškėlių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Igliškėlių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Marijampolės rajonui. 1954 m. prijungta dalis Meškėnų apylinkės ir dalis Margavos apylinkės, o dalis Igliškėlių apylinkės prijungta prie Raišupio apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Igliškėlių apylinkė prijungta prie Igliaukos apylinkės.
Filikudis
Aukščiausias salos taškas yra Monte Fossa Felci (774 m). Kitos viršūnės yra Monte Montagnola (349 m) ir Monte Terrione (278 m). Kyšulyje Capo Graziano yra bronzos amžiaus kaimo (datuojamo VIII a. pr. m. e.) likučiai. Prie kranto iš jūros styro vulkaninės kilmės piršto pavidalo uola La Canna (aukštis 74 m).
Dabartinis salos pavadinimas yra pakitęs senovinis graikiškas salos pavadinimas  'Finikiečių sala'.
Filikudis kaip ir kitos Liparų salos buvo apgyvendintos dar neolito laikais (apie 3 tūkst. m.pr.m.e). Po to sala ilgai buvo negyvenama, kol ją vėl kolonizavo graikai. Saloje yra romėnų ir bizantiečių veiklos likučių.
Riešakauliai
Riešakauliai  – tai aštuoni trumpieji kaulai, išsidėstę dviem eilėmis – proksimaline ir distaline. Jie jungia delnakaulius su alkūnkauliu ir stipinkauliu. Proksimalinėje riešakaulių eilėje, pradedant nuo nykščio pusės, guli laivelis (os scaphoideum), mėnulis(os lunatum), trikampis (os triquetrum), o nuo pastorojo šiek tiek į delno pusę yra žirnis (os pisiforme). Distalinę eilę ta pačia seka sudaro didysis daugiakampis (os trapezium), mažasis daugiakampis (os trapezoideum), galvinis kaulas(os capitatum) ir kablinis kaulas(os hamatum). Esant tiek gausiai mažų kaulelių, plaštaka gali atlikti daug judesių.
Skandinavijos kalnai
Kalnai nėra labai aukšti, tačiau labai statūs.
Riešakauliai
Riešo kaulų sudėtis
Visi riešakauliai sudaryti iš akytosios medžiagos, dengiamos plono standžiosios medžiagos sluoksnio.
Skandinavijos kalnai
Tai kaledoninės kalnodaros metu susiformavę kalnai, šios kalnodaros tektoniniams procesams suskaldžius kaledoninės kalnodaros kambro – devono raukšlinius darinius. Todėl kalnai nėra labai dideli, suskaidyti fjordų. Galdhopigenas pietinėje Norvegijoje yra aukščiausia Skandinavijos kalnų viršūnė. Jo aukštis – 2 469 m, tačiau dėl to, kad čia šiaurė, ir dėl drėgmės iš Atlanto vandenyno, kalne yra daug ledynų. Švedijoje aukščiausia yra Kebnekaisės viršūnė (2103 m), o Suomijoje – Haltis (1328 m).
Riešakauliai
Laivelis (Os scaphoideum)
Šis kaulas yra išlinkęs. Jo iškilimas lygiu sąnariniu paviršiumi atsikreipęs proksimaliai ir liečiasi su stipinkaulio riešiniu sąnariniu paviršiumi (facies articularis carpalis). Įdubęs laukelis atsigręžęs į distalinę riešakaulių eilę ir liečiasi su galvinio kaulo galva. Lateraliau į delno pusę nukrypęs laivelio gumburėlis (tuberculum ossis scaphoidei.) jame yra dvi fasetės, skirtos susiliesti su abiem distalinės eilės daugiakampiais
Mėnulis (Os lunatum)
Distalinis pusmėnulio pavidalo laukelis susineria su galviniu kaulu, o medialiniame gale jis pereina į dvi nedideles fasetes, susiliečiančias su kabliniu kaulu ir trikampiu. Proksimalinis iškilęs laukelis įeina į patį stipininio riešo sąnario galvos vidurį ir susineria su stipinkaulio riešiniu sąnariniu paviršiumi.
Žirnis (Os pisiforme)
Kaulas savo sąnariniu laukeliu jungiasi su trikampiu ir yra atsigręžęs į delno pusę. Žirnį galima apčiuopti mažojo piršto raumenų pakylos pamate. Prie jo tvirtinasi raiščiai, pasibaigia riešo alkūnkaulio lenkiamojo raumens sausgyslė. Žirnis laikomas šio raumens sezamoidiniu kaulu.
Didysis daugiakampis (Os trapezium)
Šis kaulas yra netaisyklingos formos, turi fasetes susinerti su laiveliu ir mažuoju daugiakampiu, taip pat balno pavidalo laukelį, kuris jungiasi su pirmojo delnakaulio pamato balniniu paviršiumi. Į delno (palmarinę) pusę nutįsta neryškus didžiojo daugiakampio gumburėlis (tuberculum ossis trapezii) prie kurio prasideda kai kurie nykščio pakylos raumenys. Medialinėje gumburėlio pusėje yra vagelė stipinkaulinio riešo lenkiamojo raumens sausgyslei.
Mažasis daugiakampis (Os trapezoideum)
Kaulas taip pat yra netaisyklingos formos ir turi laukelius susinerti su laiveliu, galviniu kaulu, didžiuoju daugiakampiu ir antrojo delnakaulio pamatu.
Galvinis kaulas (Os capitatum)
Jo proksimalinis galas ištįsta į galvą, ji savo viršūnėje ir šonuose turi laukelius susinerti su laiveliu, mėnuliu, mažuoju daugiakampiu ir kabliniu kaulu. Distalinis galas rišasi su delnakauliais. Kablinio kaulo (os hamatum) į delno pusę nukrypęs kablys (hamulus ossis hamati) irgi glūdi mažylio pakylos raumenų pradžioje.
Kablinis kaulas (Os hamatum)
Jo paviršiuose matyti laukeliai susinerti su trikampiu ir galviniu kaulais bei IV–V delnakauliais.
Laivo kapitonas
Laivo kapitonas – laivo savininko patikėtinis, laivo įgulos vadovas, kuris atsako už keleivių ir įgulos saugumą, laivo ir gabenamo krovinio išsaugojimą.
Laivo kapitonas – tai darbuotojo klasifikacijos laipsnis, taip pat karininko laipsnis.
Laivo kapitono pareigos
Laivo kapitonas įstatymo ir savo įgaliojimų ribose atstovauja valstybę ir laivo savininką, vadovauja laivo įgulai ir užtikrina visų laive esančių žmonių saugumą, jų turto, laivo ir gabenamo krovinio išsaugojimą.
Laivo kapitonas privalo:
Kapitono teisės
Kapitonas valdo laivą vienvaldiškumo principo pagrindu (valdymas negali prieštarauti statutui ir jį numatančiam pagrindiniam įstatymui).
Visi nurodymai dėl laivo veiklos perduodami tik kapitonui, kuris atsako už jų vykdymą. Kapitonas lieka aukščiausia valdžia, net jei laive esama aukštesnio rango asmenų. Tokie asmenys gali išsakyti kapitonui savo pageidavimus, tačiau neturi teisės komanduoti, kaip iš tiesų tvarkyti ir valdyti laivą. Ginantis nuo piratų ar sukilus laivo įgulai kapitonas turi teisę vartoti šaunamąjį ginklą ir kitas panašias priemones.
Be laivo kapitono sutikimo joks asmuo negali būti priimtas ar pasišalinti savavališkai į ir iš laivo įgulą/įgulos.
Teisė sutuokti
Teisės sutuokti laive kelionės metu kapitonas dažniausiai neturi. Anglijos laivyne patys kapitonai niekada neturėjo tokios teisės, tačiau netrukdė, jei laive būdavo tinkamai įgaliotų asmenų. Apie įvykusias vestuves kapitonui buvo privalu pažymėti laivo žurnale. JAV kapitonui apskritai uždrausta leisti laive vedybas. Bahamų, Bermudų jūrų teisė kapitoną sutuokti įgalina, ir kruizus organizuojančios firmos tuo naudojasi kaip papildoma galimybe pritraukti keleivius, registruoja savo laivus šiose valstybėse, kad teisė galiotų. Japonijos laivo kapitonas gali sutuokti, tačiau tik savo šalies piliečius. Kapitonas taip pat gali turėti tiesiogiai su jo pareigomis nesusijusį dvasininko ar notaro išsilavinimą.
Papušynė (Tauragė)
Papušynė – šiaurinė Tauragės miesto dalis, esanti į šiaurės vakarus nuo kelio. Buvusi pietinė Papušynės kaimo dalis. Važiuojant link Mažonų kairėje kelio pusėje, išvažiuojant iš Tauragės, Papušynės kaimo dalyje auga saugoma sena Papušynės pušis.
Andrea del Sarto
Andrėja del Sartas (it. Andrea del Sarto, tikr. Andrea d’Agnolo di Francesco di Luca di Paolo del Migliore, 1486 liepos 16 d. – 1530 m. rugsėjo 29 d.) – italų brandžiojo renesanso dailininkas iš Florencijos.
Andrėja del Sartas buvo vienu didžiausių savo laikmečio renesanso dailės meistrų ir daug prisidėjo prie manierizmo išsivystymo Florencijoje. Svarbiausiais jo darbais laikomos freskos Santissima Annunziata ir Chiostro dello Scalzo bažnyčiose. Iš paveikslų žymiausiu minima „Madona su harpijomis“ (1517, Uficių galerija).
Biografija
Andrėa del Sartas gimė 1486 liepos 16 d. Florencijoje. Jo tėvas Anjolas buvo siuvėjas, dirbo su audiniais. Dėl to Andrėja gavo savo pravardę (it. del sarto – siuvėjo). Iš pradžių Andrėja mokėsi auksakalystės, tačiau buvo pastebėtas dailininko Džian Barilės (Gian Barile), kuris pasiėmė jį mokiniu pas save. Apie 1498 m. Džian Barilė perleido Andrėją vienam garsiausių Florencijos dailininkų Pjerui di Kozimui. Pasak Dž. Vazario, Andrėja del Sartui ypač didelį poveikį padarė Leonardo da Vinčio ir Mikelandželo kartonai freskoms Vekjo rūmuose, kuriuose jaunasis Andrėja mokėsi kopijuodamas didžiųjų meistrų darbus. thumb|left|240px| „Madona su harpijomis“ ([[1517, Uficių galerija, Florencija. Pavadinimas kilęs iš to, kad Madona vaizduojama ant postamento, kuriame pavaizduotos harpijos)]]
Apie 1511 m. Andrėja del Sartas jau buvo žinomas dailininkas, Florencijos užsakymų rinką pasidalinęs su Fra Bartolomėju. Jo studijoje mokėsi būsimieji manierizmo pirmieji meistrai Rosas Fjorentinas ir Jakopas da Pontormas. Tarp vėlesnių mokinių − Džordžas Vazaris ir Frančeskas Salviatis. Apie 1511–12 m. Andrėja pradėjo dirbti Chiostro dello Scalzo bažnyčioje. Šiose monochromatinėse freskose atskleidė savo piešėjo talentą, dėl ko buvo pramintas „meistru be klaidų“. 1517 m. Andrėja nutapė tikriausiai geriausiai žinomą savo paveikslą „Madoną su harpijomis“ ir „Jauno vyro portretą“. Jo bičiuliu tuo metu buvo Jakopas Sansovinas. Maždaug 1517 m. pabaigoje Andrėja vedė Lukreciją del Fedę ( Lucrezia del Fede ) ir buvo pakviestas į Prancūzijos karaliaus Pranciškaus I dvarą, kuriam anksčiau sėkmingai pardavė porą paveikslų. Andrėjos laikas Paryžiuje nebuvo sėkmingas. Jis išbuvo jame apie 1 metus ir grįžo į Florenciją. Pasak Dž. Vazario, labiau dėl žmonos. thumb|right|200px| „Šv. Jonas Krikštytojas“ (apie [[1528, Piti rūmai, Florencija)]]
1520 m. grįžęs į Florenciją Andrėja greitai iššvaistė Prancūzijoje uždirbtus pinigus. Pasak vienos legendos, karalius buvo jų davęs pirkti dailės darbams Florencijoje, tačiau Andrėja už juos nusipirko namą – dabar manoma, kad tai tik prasimanymas. Istorijos epizodą vėliau panaudojo anglų poetas Robertas Brauningas eilėraštyje, skirtame Andrėjai del Sartui. 1520–21 m. dailininkas dirbo Medičių viloje prie Prato, tačiau šie darbai nutrūko mirus užsakovui, popiežiui Leonui X Medičiui. Freską „Cezario triumfas“ vėliau baigė Alesandras Aloris. Minima, kad 1523 m. Andrėja nutapė Rafaelio popiežiaus Leono X portreto kopiją, kuri buvo Medičių šeimos pasiųsta Mantujos hercogui kaip tikra.
Apie 1526 m. Andrėja galų gale baigė freskas Chiostro dello Scalzo bažnyčioje ir 1527 m. atliko paskutinį reikšmingą monumentalų darbą, freską „Paskutinė vakarienė“ San Salvi bažnyčioje, kurią pradėjo 1519 m. Vėlyvieji Andrea paveikslai rodo pilnai susiformavusį vieną iškiliausių italų brandžiojo renesanso meistrų. Andrėja del Sartas mirė 1530 m. nuo maro, palaidotas rugsėjo 29 d. Santissima Annunziata bažnyčioje Florencijoje.
Kūryba
Savo gyvenimo metu kai kuriuo laikotarpiu Andrėjos del Sarto kūryba buvo laikoma lygia tai, kurią atliko Mikelandželas ir Rafaelis, tačiau po mirties dailininko autoritetas greitai smuko. Dž. Vazario teigimu, Andrėjai trūko aistros ir audringumo, kurio galėtų įkvėpti į savo paveikslus. Dailininkas esą buvo ramaus ir melancholiško būdo (tai atsispindi ir Andrėjos autoportrete 1528 m.). Ne ką geriau atsiliepiama apie Andrėjos žmoną Lukreciją, kuri esą buvo silpna ir aikštinga asmenybė, dariusi neigiamą poveikį dailininkui. Savo žmoną dailininkas naudojo kaip modelį madonų atvaizdams, pvz., „Madonoje su harpijomis“.
Andrėjos del Sarto kūryba skirstoma į dvi dalis: ankstyvąją ir vėlyvąją (po 1520 m.). Ankstyvojoje labiau dominuoja monochromatiniai piešiniai, kai vėlyvojoje Andrėja parodo geriausią savo, kaip spalvų meistro, talentą, kas įgalino jį būti geriausiu spalvų valdymo meistru Italijoje („Mergelės Marijos paėmimas į dangų“), neskaitant Venecijos dailininkų. Neramios vėlesniųjų darbų spalvos atliepia tuo metu pradėjusį Florencijoje įsigalėti manierizmą. Bernardas Berensonas aukštai vertino Andrėjos ankstyvojo periodo darbus ir rašė apie San Salvi „Paskutinę vakarienę“, kaip vienintelį tokios temos kūrinį, į kurį galima žiūrėti su malonumu mačius Leonardo da Vinčio „Paskutinę vakarienę“. Tačiau Berensonas kritikavo Del Sarto vėlyvuosius kūrinius, pavyzdžiui, „Mergelės Marijos paėmimą į dangų“ dėl per didelio dėmesio suteikimo drapiruočių vaizdavimui, o ne meniniui įkvėpimui.
Tandilis
Tandilis – miestas Argentinoje, Buenos Airių provincijoje, 360 km į pietus nuo Buenos Airių, Tandilio Sieros papėdėje. Partido centras. 104,3 tūkst. gyventojų (2007 m.).
Istorija
Tandilio pavadinimas mapučių kalba reiškia „krentanti uola“. Gyvenvietė įkurta 1823 m. balandžio 4 d. Martino Rodrigeso ir pavadinta Fuerte Independencia („galiga nepriklausomybė“). Nuo pat įkurimo iki 1875 m. vietiniai indėnai priešinosi jų žemių kolonizavimui. „Dykumos užkariavimo“ plano metu daugelis indėnų išžudyta arba išvaryta iš derlingų Tandilio žemių. XIX a. į miestą atvyko daug imigrantų iš Italijos, Prancūzijos (Baskijos), Danijos. XX a. Tandilis tapo turistų iš Buenos Airių traukos centru, kurie poilsiavo Tandilio kalnuose. Turistus taip pat viliojo ant uolos krašto balansuojantis Tandilo akmuo, tačiau 1912 m. jis nukrito.
Ekonomika
Tandilis – maisto pramonės centras. Sūrių, dešrų (saliami), kitų mėsos produktų gamyba. Metalo apdirbimo pramonė. Svarbus žemės ūkio (ypač gyvulininkystės) centras. Tandilyje yra Nacionalinis Centro universitetas.
Susisiekimas
Svarbus transporto, ypač geležinkelių mazgas. Geležinkeliai į Las Floresą, Maipu, Tres Arojosą, Nekočėją. Per miestą eina Peucho-Mar del Platos kelias.
Anglijos regbio rinktinė
Anglijos regbio rinktinė – Anglijai atstovaujanti nacionalinė regbio komanda. Nuo 1883 m. kasmet dalyvauja Šešių Nacijų taurės turnyre, kurį yra laimėjusi 29 kartus ir 10 kartų pasidalinusi pirmąja vieta su kitomis rinktinėmis. Anglija taip pat yra dalyvavusi visuose devyniuose iki šiol vykusiuose pasaulio regbio čempionatuose, o 2003 m. tapo pasaulio regbio čempione.
Berža
left|120px
Berža – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajono savivaldybės teritorijos pietuose, 2 km į šiaurės vakarus nuo Dubingių. Įeina į Asvejos regioninį parką.
Plotas 50 ha. Ilgis rytų – vakarų kryptimi 2,06 km, plotis iki 0,44 km. Kranto linija labai vingiuota, jos ilgis 5,5 km. Paviršiaus altitudė 153,9 m. Giliausia vieta siekia 38 m. Ežeras rininės kilmės, rangytas. Kranto linija labai vingiuota, jos ilgis 5,5 km. Krantai statūs, aukšti, tik vakarinis žemas. Krantai beveik ištisai apaugę medžiais. Ežerą supa Kryžiokraisčio, Kulio, Grybiškių miškai, vietomis plyti pievos.
Baseino plotas 3,2 km². Rytuose įteka Vėliupėlis, šiaurės vakaruose išteka Stirnelės kairysis intakas S-1. Ežero pratakumas 17% per metus. Berža priklauso Žeimenos baseinui.
Prie ežero yra Pilviškių, Kieriškių, Ciūniškių ir Zaberžos kaimai. Šiaurrytine pakrante eina kelias Nr.2808 (Kazokai – Bijutiškis – Dubingiai).
Medžiagų pernaša
Skirstymas
Pagal energijos sąnaudas skirstoma į:
Pagal mechanizmus skirstoma į
Endocitozinė/egzocitozinė pernaša
Makromolekulės (pvz., polipeptidai, polisacharidai, polinukleotidai) yra pernelyg didelės ir baltymai jų negali pernešti. Tam, kad jos galėtų būti pernešamos į ląstelę arba iš ląstelės, susiformuoja pūslelės, kurių viduje atskirtos makromolekulės negali susimaišyti su kitomis, esančiomis citozolyje.
Endocitozė ( – į vidų, kytos – ląstelė) – procesas, kai pūslelės perneša medžiagas į ląstelę. Plazminės membranos dalis įlinksta į ląstelės vidų, apgaubdama medžiagą, o tada atsiskiria nuo membranos ir suformuoja ląstelės viduje pūslelę.
Fagocitozė – procesas, kai endocitozės metu paimama didelė dalelė (pvz., maisto dalis ar visa ląstelė).
Pinocitozė vyksta tada, kai pūslelės susidaro aplink skysčio lašelį ar labai mažas daleles. Kraujo ląstelės, inksto kanalėlius ar žarnyno sieneles dengiančios ląstelės, augalų šaknų ląstelės – visos jos medžiagas pasisavina šiuo būdu.
Fagocitozės pūsleles galima stebėti šviesiniu mikroskopu, o pinocitozinėms – reikalingas elektroninis mikroskopas, nes jos yra ne didesnės kaip 1-2 mikrometrai.
Ukraina Eurovizijoje
thumb||right|200px|[[Ruslana 2004 m.]] thumb||right|200px|[[Tina Karol 2006 m.]] thumb|right|200px|[[Verka Serdiučka 2007 m.]] thumb|right|200px|[[Ani Lorak 2008 m.]] thumb|right|200px|[[Svitlana Loboda 2009 m.]] thumb|right|200px|[[Alyosha 2010 m.]] thumb|right|200px|[[Mika Newton 2011 m.]] thumb|right|200px|[[Zlata Ognevič 2013 m.]]
Ukraina Eurovizijos dainų konkurse dalyvavo 17 kartų ir visus kartus dalyvavo finale – tai vienintelė tokia šalis konkurse. Debiutavo 2003 m. konkurse. Po metų Stambule atlikėja Ruslana su daina „Wild Dances“, surinkusia 280 taškų, laimėjo dainų konkursą. Kitą kartą Ukraina laimėjo konkursą, kuomet 2016 m. „Eurovizijoje“ atlikdama dainą „1944“ šalies atstovė Džamala surinko 534 taškų. Ukraina trečią kartą konkursą laimėjo 2022 metais, kai šalį atstovavu grupė Kalush Orchestra su daina „Stefania“. Su šiais pasiekimais Ukraina yra viena sėkmingiausių šalių Eurovizijoje – šalis į geriausiųjų penketuką pateko net aštuonis kartus.
999 m.
999 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Balandis Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Pramonės rajonas
Pramonės rajonu vadinamos miesto dalys, kuriose daugiausia sutelktos pramonės įmonės:
Metodologija
Metodologija – metodų teorija; pažinimo pažangos sąlygų samprata, kuri apima mokslinės mąstysenos principus. Metodologijos turinys ir problemos keičiasi, dėl mokslo raidos kintant pažinimo sąlygoms. Specifinė metodologijos ypatybė yra tai, kad jos istorija prasidėjo anksčiau, nei buvo suprasta ir išskirta jos problematika. Tad pirminis metodologijos turinys gali būti atkuriamas tik retrospektyviai, atsižvelgiant į visą istorinį jos problematikos vystymąsi. Tokiu būdu atskleidžiami tie principai, kurie, išskyrę mokslinį pažinimą iš kitų dvasinės veiklos sričių, lydi jį per visą istoriją, nepriklausomai nuo to, kiek jie yra suvokti ir kiek atsispindi konkrečioje pažinimo pažangos sąlygų programoje.
Antikinėje filosofijoje
Europoje metodologijos istorija prasidėjo su antikine filosofija, pirmąja mokslinio pažinimo forma. Vystydamasi kaip visus žmogų dominančius klausimus apimantis mokslas, ji natūraliai formavo ir savo atsiskyrimo nuo ikimokslinės, mitologinės tradicijos pagrindus, kurie slypėjo pačiame filosofijos turinyje ir negalėjo būti išskirti, kol pats pažinimas netapo pažinimo objektu ir kol nesusidarė prielaidos nevienodai to objekto sampratai. Aiškidama tikrovę, antikinė filosofija susidūrė su uždaviniu, kaip atskirti tikro pažinimo būdus nuo netikro. Pažinimas imtas tirti kaip objektyvios tikrovės reiškinys, intuityviai vadovaujantis bendra, tikrovės aiškinimo turinyje jau įsitvirtinusia tendencija spręsti apie reiškinį, remiantis juo pačiu. Ši orientacija įgavo bendro metodologinio principo prasmę, pažinimo sampratoje ėmus ryškėti priešingai tendencijai – atskirti konkrečiai tiriamą reiškinį nuo jo abstrakčios esmės ir žiūrėti į juos kaip į priešybes. Taip išsiskyrė materializmo ir idealizmo metodologinės pozicijos, kas suteikė filosofijos raidai dviejų priešingų krypčių kovos pobūdį ir padarė pažinimo pažangos sąlygų tyrimą priklausomą nuo filosofinio apsisprendimo.
Materializme
Materialistinio tikrovės aiškinimo pradiniu tašku tapo metodologinis struktūrinio determinizmo principas. Jis teoriškai išplėtotas Demokrito atomistinio materializmo koncepcijoje. Šiuo principu remtasi ir sprendžiant konkrečią problemą – kaip atskirti tikro pažinimo būdus nuo netikro. Į pažinimą pažiūrėta kaip į loginį procesą, kurį galima apibrėžti struktūriškai. Tiriant to proceso struktūrą, buvo sukurta formalioji logika. Su jos problematika nuo formaliosios logikos kūrėjo Aristotelio laikų imta sieti moksliškumo kriterijaus ir apskritai mokslo galimybių aiškinimą.
Idealizme
Idealizmui būdinga tendencija aiškinti reiškinį kaip jo esmės priešybę sudarė filosofijoje prielaidas mistifikuoti pažinimo aktą ir atskirti metodologiją nuo uždavinio tirti realias pažinimo sąlygas. Grįsdamas materializmui priešingas metodologines pozicijas, idealizmas skatino filosofinės minties kritiškumą, tuo pačiu ir metodologinės problematikos raidą. Viduramžiais įsigalėjus idealizmui, metodologijos problematikos sprendimo rezultatai tapo dogmomis ir prarado savo tiesioginę paskirtį – panaudoti turimas žinias tolesnei pažinimo pažangai. Dėl šios priežasties viduramžių logikų, tyrusių samprotavimo struktūrą, laimėjimai negalėjo atlikti metodologinės funkcijos, kol mokslo poreikiai nesugrąžino struktūriškumo idėjai tikrovės pažinimo principo statuso. Su šio principo realizavimu naujomis istorinėmis sąlygomis susijęs mokslo suklestėjimas naujaisiais amžiais.
I. Kanto filosofijoje
I. Kantas kritikavo naujųjų amžių metodologijos dogmatizmą. Iškėlęs uždavinį aiškinti mokslą tokį, koks jis, yra, Kantas atkreipė dėmesį į tikrąjį metodologijos pagrindą. Jis kompromisiškai derino induktyvizmo ir deduktyvizmo metodologinius reikalavimus ir nekvestionavo pačios galimybės metodologijos turinį apibrėžti struktūriškai, tuo jį savaip sudogmatindamas.
G. V. F. Hėgelio filosofijoje
G. V. F. Hėgelis, suformuluodamas istorizmo principą, surado teorinį metodologijos dogmatizmo įveikimo pagrindą, kuriuo remdamasis atskleidė struktūrinių moksliškumo kriterijų reliatyvumą ir iškėlė iš esmės naują metodologinį reikalavimą – struktūriniais metodais nustatytą reiškinio apibrėžtumą vertinti to reiškinio susidarymo ir kitimo sąlygų atžvilgiu. Tačiau patį istorizmo principą Hėgelis grindė ontologiniu tapsmo postulatu. Tapsmą jis suprato kaip gryną būties požymį, įžvelgiamą tik filosofiniu protu. Šio požymio turinys slypi abstrakčioje idėjoje ir gali būti filosofijos atskleidžiamas baigtiniu pavidalu.
Marksizme
Marksistinėje filosofijos sampratoje metodologijos turinys sutampa su dialektika. Vystymasis traktuojamas kaip metodologinė (nustatoma tik per mokslo turinį) tikrovės savybė. Todėl jos aiškinimas turi metodologinę (būtiną mokslo pažangai) reikšmę. Metodų taikymas laikomas ne tik filosofijos, bet specialiųjų mokslų uždaviniu, kuris iškyla santykiškai savarankiškoje jų raidoje.
Algis Kregždė
Algis Kregždė (1940 m. sausio 9 d. Jukniškiai, Biržų valsčius) – trumpabangininkas (r.m.s šaukinys „LY2NK“), Pasaulio ir Europos čempionas, daugkartinis Lietuvos čempionas, rekordininkas, tarptautinės klasės radijo sporto meistras, radijo sporto treneris, radijo inžinierius.
Biografija
1947–1958 metais mokėsi Biržų Juliaus Janonio vidurinėje mokykloje. Ją baigęs, metus studijavo Vilniaus pedagoginiame institute, vėliau 1959–1963 metais mokslus tęsė Kauno politechnikos institute (KPI). 1962–1978 metais vadovavo Lietuvos radijo sporto federacijos trumpųjų bangų komitetui, vėliau Lietuvos radijo sporto federacijai.
Dar besimokydamas ėmė treniruoti KPI trumpabangininkų komandą. Baigęs institutą, porą metų dirbo Kauno radijo gamykloje inžinieriumi, vėliau ėmėsi mokslinio darbo KPI – buvo ultragarso laboratorijos vyr. inžinierius, mokslinis bendradarbis, nuo 1992 m. – Radioelektronikos (Telekomunikacijų ir elektronikos) fakulteto inžinierius.
Algis Kregždė yra 24 moksl. publikacijų, 8 išradimų autorius (iki 2008).
Dabar Algis Kregždė yra ir Europos radijo sporto federacijos tarybos narys.
Svarbiausi pasiekimai radijo sporte, apdovanojimai
Algis Kregždė yra ne mažiau 73 varžybų radijo ryšio trumposiomis bangomis laimėtojas. Algis Kregždė 2001 m. gavo aukščiausią pasaulio radijo sporto apdovanojimą – buvo įtrauktas į „CQ Contest Hall of Fame" (pasaulio radijo sporto šlovės galeriją) Nr. 37. Jo treniruojama trumpabangininkų komanda pelnė visus aukščiausius radijo sporto apdovanojimus.
Kukutėnai
Kukutėnai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 1 km nuo Gaidės.
Inžinerinė geodinamika
Inžinerinė geodinamika – geologijos mokslų kryptis nagrinėjanti viršutinių žemės plutos horizontų dinamiką žmogaus inžinerinės veiklos tikslams. Sprendžiami šie pagrindiniai uždaviniai:
Miegapeliniai
Miegapeliniai (Gliridae) – graužikų (Rodentia) šeima, kuriai priklauso smulkūs graužikai su ilga ir tankiai plaukuota uodega. Išore šiek tiek panašūs į mažą voveraitę. Skruostiniai dantys – su šaknimis. Gyvena lapuočių miškuose, gerai laipioja medžiais ir krūmais. Aktyvūs naktį, žiemai įminga.
Šeimoje 28 rūšys, Lietuvoje gyvena 4 rūšys:
Marija Danutė Jukniūtė
Marija Danutė Jukniūtė-Bžeskienė (1943 m. sausio 1 d. Papušynyje, Raseinių valsčiuje – 2023 m. kovo 11 d. ) – Lietuvos grafikė, scenografė.
Menkupių apylinkė
Menkupių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Marija Danutė Jukniūtė
Biografija
1967 m. baigė Lietuvos dailės institutą ir įgijo dailininkės grafikės specialybę. 1965–1968 m. dirbo Ryšių ministerijos Spaudos platinimo valdyboje. 1971–1979 m. dėstė Kauno dailės mokykloje.