cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gamal Abdel Nasser
Gamalis Abdelis Naseras (, 1918 m. sausio 15 d. – 1970 m. rugsėjo 28 d.) buvo antrasis Egipto prezidentas, kuris valdė nuo 1956 m. iki mirties.
Biografija
Būdamas Egipto armijos pulkininku, Naseras suplanavo ir įvykdė 1952 m. revoliuciją ir nuvertė karalių Faruką I. Pareigūnai valdė per Revoliucinę tarybą, Muhammad Naguib tapo pirmuoju Egipto prezidentu. 1953 m. Naseras įvykdė žemės reformą. 1954 m. Musulmonų Brolija pasikėsino į Nasero gyvybę. Jis liepė sutramdyti broliją, Naguibas atsidūrė namų arešte. Naseras buvo nominuotas prezidentu, o 1956 m. birželį, kai laimėjo referendumą, inauguruotas.
Dėl Egipto neutralumo per Šaltąjį karą, Didžioji Britanija ir Prancūzija nusprendė neberemti Asuano užtvankos statybos. Kad gautų pinigų, Naseras 1956 m. nacionalizavo Sueco kanalą. Šis žingsnis buvo populiarus tarp egiptiečių. Po to Didžioji Britanija, Prancūzija ir Izraelis užėmė Sinajų ir Sueco kanalą. Spaudžiant tarptautinei bendrijai, sąjungininkai atsitraukė iš Egipto ir Nasero autoritetas pakilo. Jo įtaka regione didėjo, Nasero vadovaujamas panarabizmas pavirto Jungtine Arabų Respublika (1958–1961 m.). 1962 m. Naseras pradėjo socialines reformas švietimo ir šeimos teisės srityse. Nepaisant trukdžių, Nasero sąjungininkai atėjo į valdžią Sirijoje, Irake, Alžyre ir Šiaurės Jemene. Vėliau jis įsivėlė į Šiaurės Jemeno pilietinį karą. 1964 m. lapkritį buvo priimta nauja konstitucija, garantavusi universalų gydymą, išplėtusi moterų teises. Tais metais jis tapo Neprisijungimo judėjimo, kurio buvo vienu iš įkūrėjų, vadu. 1965 m. kovą, jis antrąkart tapo prezidentu be opozicijos. Įtampa tarp Izraelio ir arabų sukėlė Šešių dienų karą 1967 m., pasibaigusį Izraelio pergale. Naseras atsistatydino, bet po liaudies protestų, grįžo į valdžią.
Po Arabų lygos susirinkimo, kuriame Naseras tarpininkavo susitaikant Jordanijai ir Palestinos išsivadavimo organizacijai, jis patyrė širdies smūgį ir mirė. Į jo laidotuves atėjo 5 mln. gedinčiųjų. Iki šių laikų Naseras laikomas nacionaliniu pasididžiavimu ir laisvės herojumi. Jam prezidentaujant suklestėjo Egipto kultūra. Kritikams nepatiko Nasero autoritarizmas, žmogaus teisių pažeidinėjimai.
Košciukai
Košciukai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Choroščiaus valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietvakarius nuo Choroščo ir apie 15 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Pjeras Ferma
Pjeras Ferma (Pierre de Fermat; 1601 m. rugpjūčio 17 d.– 1665 m. sausio 12 d.) – prancūzų matematikas mėgėjas. Dirbo Tulūzos teismo tarėju, laisvalaikiu domėjosi matematika. Laikomas vienu geriausių visų laikų matematikų. Specializavosi skaičių teorijoje (suformulavo Mažąją Ferma teoremą ir Didžiąją Ferma teoremą). Kartu su Blezu Paskaliu suformulavo tikimybių teoriją. Anksčiau už Renė Dekartą pasiūlė koordinačių metodą, nustatė tiesės lygtį. Sukūrė analitinę geometriją ir pirmasis ištyrė diferencialinį skaičiavimą. Sukūrė funkcijos ekstremumų nustatymo taisykles. Įrodė laipsninės funkcijos integravimo dėsnį. Taip pat sukūrė Ferma principą (nustatė šviesos sklidimo iš vieno taško į kitą laiką).
Klaipėdos–Tilžės geležinkelis
thumb|300px|right|Tilžės geležinkelio stotis tarpukariu Klaipėdos–Tilžės geležinkelis – 1435 mm vėžės geležinkelis, veikęs Klaipėdos krašte iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos.
Istorija
Klaipėdoje (Memelyje) geležinkelis atsirado vėlai - tik 1875 m. Palyginimui: geležinkelis Berlynas–Karaliaučius pradėjo veikti 1857 m. Miestas buvo pailgo Klaipėdos krašto akligalyje ir investuotojai abejojo, ar atsiras pakankamai keleivių bei krovinių šiai atkarpai. Tąkart spaudoje įsiplieskė karštos diskusijos tarp krovinių gabenimo upėmis ir geležinkeliu šalininkų. Pirmasis būdas buvo lėtesnis ir pigesnis, o antrasis (geležinkeliu) – greitesnis ir brangesnis.
1860 m. atidarytas geležinkelio susisiekimas tarp dviejų valstybių – Rusijos ir Vokietijos – pasienio geležinkelių stočių Virbalyje (Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelio atšaka iš Lentvario) ir Eitkūnų (Prūsijos Ostbano atšaka iš Karaliaučiaus). Tada Karaliaučiaus uostas ėmė gauti geležinkelio krovinius (daugiausiai Ukrainos javus ir kitą žemės ūkio produkciją iš Kauno gubernijos) ir visai nebuvo suinteresuotas dalintis jais su savo konkurentu Klaipėdos uostu.
Kova dėl geležinkelio savo didžiausią įkarštį pasiekė 1870 m. vasario 2 d., kai į Klaipėdos uostą įplaukė laivas su 1000 t bėgių, skirtų Liepojos–Romnų geležinkeliui. Rusijos imperijos uostas Liepoja gavo geležinkelį penkeriais metais anksčiau nei jos konkurentas Klaipėda. Galiausiai 1872 m. geležinkelio statyba Klaipėdoje prasidėjo.
Teisinė valstybė
Teisinė valstybė - valstybė, kurios veikimo laisvė yra ribojama teisės.
Klaipėdos–Tilžės geležinkelis
Istorija
Sudėtingiausia dalis – tiltai per Nemuną ir jo senvages Kurmaičiuose ir Užlenkyje. Bendras trijų tiltų ilgis siekė 1315,3 m ir kainavo 5,6 mln. Vokietijos markių. 1874 m. pastatytas tiltas per Dangę prie Joniškės. 1875 m. birželio 1 d. prasidėjo eismas tarp Pagėgių ir Klaipėdos (86 km), kadangi tiltas per Nemuną dar nebuvo baigtas. Rudenį užbaigta visa linija ir prasidėjo eismas tarp Tilžės ir Klaipėdos, nes spalio 1 d. atidarytas ruožas Pagėgiai–Tilžė (6 km). 1876 m. nutiesti bėgiai į Klaipėdos uostą.
Teisinė valstybė
Teisinė valstybė taip pat gali būti apibūdinama kaip valstybė, kurioje „viešpatauja“ teisė, o ne savivalė, tironija, kurią valdo teisės saistomi valdžios subjektai; teisės principas („teisės viešpatavimo principas“); valstybės modelis, pagrįstas teisės viršenybe.
Klaipėdos–Tilžės geležinkelis
Istorija
Konkurencija su Karaliaučiaus uostu buvo aštri ir sunkiai įveikiama: nuo Įsruties iki Karaliaučiaus buvo 91 km, o nuo Įsruties iki Klaipėdos 148 km. Taigi Karaliaučiaus uostas turėjo geografinius privalumus gauti eksportuojamus Rusijos krovinius. Be to, atkarpą Tilžė–Įsrutis eksploatavo anglų geležinkelio bendrovė, kurios kainų politika varžė krovinių gabenimą į Klaipėdą. Reikalai šiek tiek pagerėjo 1884 m. kai ši linija buvo suvalstybinta, bet galutinai problema taip ir nebuvo likviduota.
Keleivių skaičius pamažu augo: jei 1876 m. Klaipėdos geležinkelio stotis aptarnavo 36 tūkst., tai 1899 m. – jau 80 tūkst. važiuojančių. Vokietijai pralaimėjus Pirmąjį pasaulinį karą, pagal Versalio taikos sutartį Klaipėdos kraštas buvo atskirtas nuo Vokietijos ir jį laikinai administravo Prancūzija. Geležinkelis liko Vokietijos nuosavybe ir jį toliau eksploatavo Vokietijos geležinkeliai. 1923 m. Klaipėdos kraštą prijungus prie Lietuvos, geležinkelio liniją iki sienos su Vokietija perėmė Lietuva. 1939 m. Vokietijai vėl užėmus Klaipėdos kraštą, geležinkelis tapo Vokietijos Reicho geležinkelių dalimi. Klaipėdos–Tilžės geležinkelis gyvavo iki pat 1945 m., kai Raudonoji armija užėmė Klaipėdos kraštą. Visas išlikęs šio geležinkelio ūkis atiteko Lietuvos geležinkeliui (TSRS sudėtyje), vėliau Pabaltijo geležinkeliui. Dabar linija iki sienos su Rusijos Federacijos Kaliningrado sritimi priklauso Lietuvai.
Nevardas Aukštas
Nevardas Aukštas arba Aukštas Nevardas – ežeras Lietuvoje, Vilniaus rajone, 10,5 km į šiaurės rytus nuo Paberžės. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,3 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 164,1 m. Krantai aukštoki, sausi, daugiausia apaugę medžiais. Pakrantėse plyti pievos, auga miškeliai. Į pietus už 0,07 km telkšo didesnis Nevardo Žemo ežeras. Rytuose išteka upelis link Vilniškių ežero (Asvejos baseinas). Šalia įsikūręs Nevardų kaimas.
Vasario 16-osios gimnazija
Vasario 16-osios gimnazija  – Hiutenfelde (Lampertheimo miesto dalyje) esanti lietuviška gimnazija, vienintelė oficialiai pripažinta veikianti lietuviška mokykla Vakarų Europoje. Adresas – Litauisches Gymnasium, Lorscher Str. 1, D-68623 Lampertheim.
Teisinė valstybė
Teisinės valstybės teorija pradėta plėtoti ypač XVIII a., kovojant prieš absoliutizmą. Teorinius pagrindus išplėtojo teisės filosofai ir teoretikai, nacionaliniai konstituciniai teismai. Prancūzijos teisės doktrina pripažino, kad žmogus iš prigimties turi tam tikrų teisių, kurias įgyvendinti valstybė neturi kliudyti.
Klaipėdos–Tilžės geležinkelis
Atkarpa Klaipėda–Bajorai
1892 m. atidaryta atkarpa Klaipėda–Bajorai. Bajorai buvo paskutinės Vokietijos geležinkelių stotis ties siena su carine Rusija. Tiesiant atkarpą per Tenžės slėnį pastatytas tebenaudojamas tiltas bei viadukas, Lampsaičiuose (dabar – Bajorų dalis) pastatyta raudono mūro geležinkelio stotis ir vandens bokštas. Nors pagrindinė atkarpos paskirtis buvo karinė, geležinkeliu buvo gabenamos ir prekės į Klaipėdos, Tilžės ir Karaliaučiaus turgus.
Vasario 16-osios gimnazija
Istorija
1950 m. liepą gimnaziją įkūrė lietuvių pabėgėliai Dypholce, šio miesto kareivinėse. Kadangi kareivines reikėjo grąžinti, Vokietijos lietuvių bendruomenė 1953 m. Hiutenfelde įsigijo Renhofo pilį ir 5 ha parką. Į Hiutenfeldą gimnazija perkelta 1954 m. Vokietijos lietuvių bendruomenė Renhofo pilį perdavė mokyklos reikalams. Iki 1957 m. gimnazija išduodavo lietuviškus brandos atestatus. 1965 m. pastatytas mokymo ir administracijos korpusas, 1972 m. mergaičių, o 1987 m. berniukų bendrabutis. 1984 m. kilo gaisras, per kurį sudegė biblioteka, baldai, padaryta žalos pastatui. 1989 m. atstatytoje pilyje įrengta gimnazijos biblioteka, muzikos klasės, Vokietijos lietuvių bendruomenės valdybos raštinė, salė, posėdžių kambariai, Lietuvių kultūros institutas Vokietijoje, butai. Trečiajame aukšte įkurdinta koplyčia.
Nuo 1977 m. visi dviejų paskutinių klasių dalykai, išskyrus lietuvių kalbą ir literatūrą bei Lietuvos istoriją, pradėti dėstyti vokiečių kalba. 1999 m. gimnazijai suteiktas Vokietijos pripažintos gimnazijos statusas, dirbama pagal Vokietijos valstybinę mokymo programą.
Klaipėdos–Tilžės geležinkelis
Atkarpa Bajorai–Priekulė
Pirmojo pasaulinio karo metais Vokietijos kaizerio kariuomenė nutiesė bėgius iš Bajorų į Priekulę (dabar Latvija) per Skuodą ir Darbėnus. Atšaka pastatyta per 1915 m. vasarą: darbai prasidėjo birželį, o pirmasis traukinys link Skuodo pajudėjo rugsėjo 20 d. Darbams vadovavo Vokietijos specialistai, dirbo iš pradžių rusų belaisviai, nuo rugpjūčio priverstinai dirbti buvo varomi Kretingos apskrities gyventojai. Už darbą buvo mokama: vyrams – 2 markės, moterims – 0,5, paaugliams – 1 markė. Tiesiant geležinkelį nukasta didelė dalis Kretingsodžio laukuose buvusios Pilale vadinamos kalvos, ant kurios, pagal padavimus, būta pilies. Sovietmečiu nukasti ir kalvos likučiai, žemė prijungta prie geležinkelio teritorijos bei steigiamų „Akmenos“ kolektyvinių sodų. Pabėgiams vokiečių nurodymu naudoti ir pakelėse stovėję masyvūs ąžuoliniai kryžiai.
Vasario 16-osios gimnazija
Istorija
1954 m. gimnazijoje mokėsi 180 mokinių, 1964 m. – 96, 1984 m. – 78, 2013 m. – 187, o 2019 m. – 217.
Klaipėdos–Tilžės geležinkelis
Atkarpa Bajorai–Priekulė
Geležinkeliu į Rytų frontą buvo gabenama kariuomenė ir karinė technika, iš okupuotų kraštų – grobis, mediena ir karo belaisviai. Valstiečių prievolėms, tarp jų miško gėrybėmis, surinkti nutiesti siaurieji geležinkeliai į Rucavos girias bei atkarpa Darbėnai–Vaineikiai. Ne dažniau kaip kartą per savaitę kursavo keleivinis traukinys, kirsdavęs trijų valstybių sienas.
Pastačius šią Bajorų–Priekulės atkarpą Klaipėda gavo taip geidžiamą prisijungimą prie Liepojos–Romnų geležinkelio, bet Rusija Ukrainos javų juo jau nebeeksportavo. Klaipėdos miestui reikėjo kitos geležinkelio atšakos į Lietuvos gilumą. 1924 m. Anglija nesėkmingai planavo nutiesti geležinkelį iš Klaipėdos Rusijos link. Sustiprėjusi Lietuvos Respublika 1932 m. galiausiai nutiesė bėgius tarp Kretingos ir Kužių. 1923 m. vasario 28 d. Lietuvos vyriausybė perėmė Klaipėdos–Tilžės (ir atkarpų iki Bajorų bei Lauksargių) geležinkelio administravimą.
Paskutinis keleivinių traukinių reisas Skuodas–Klaipėda įvyko 2001 m. kovo 23 d. 2016 m. eksploatuojamas buvo tik 10 km ruožas į šiaurę nuo Kretingos, skirtas žaliavų pristatymui į šalia Darbėnų įsikūrusią akmens apdirbimo įmonę „Žemaitijos granitas“. Likę atkarpos Darbėnai–Lietuvos–Latvijos siena bėgiai neprižiūrimi.
Jurgis Dobkevičius
Jurgis Dobkevičius (1900 m. kovo 23 d. Sankt Peterburgas – 1926 m. birželio 8 d. Kaunas, palaidotas Petrašiūnų kapinės ) – Lietuvos karo lakūnas, aviacijos inžinierius, lėktuvų konstruktorius. thumb|left|240px|Vyresnysis leitenantas Jurgis Dobkevičius (Kaunas, 1923 m.) miniatiūra|160px|left|Antkapis Panemunėje
Biografija
Gimė lietuvio Jono Dobkevičiaus ir kilmingos rusės Valentinos Tepliakovos šeimoje. 1918–1919 m. studijavo Sankt Peterburgo politechnikos institute. 1919 m. apsigyveno Kaune, mokėsi Lietuvos karo aviacijos mokykloje, baigus suteiktas leitenanto laipsnis. 1919 m. rugpjūčio 7 d. įstojo savanoriu į Lietuvos kariuomenę. 1919–1920 m. dalyvavo kovose su Lenkijos kariuomenės daliniais, atliko 21 kovinį skridimą. 1918–1919 m. studijavo Sankt Peterburgo politechnikos institute. 1919 m. apsigyveno Kaune, mokėsi Lietuvos karo aviacijos mokykloje, baigus suteiktas leitenanto laipsnis. 1919 m. rugpjūčio 7 d. įstojo savanoriu į Lietuvos kariuomenę. 1919–1920 m. dalyvavo kovose su Lenkijos kariuomenės daliniais, atliko 21 kovinį skridimą.
1920 m. suteiktas karo lakūno vardas. Tų pačių metų lapkričio 1 d. pradėjo vadovauti Oro eskadrilei. Pirmasis Lietuvoje 1920 m. gruodžio 11 d. lėktuvu „Fokker D.VII“ atliko mirties kilpą.
1922 m. žaidė Kauno „Aviacijos“ futbolo komandoje. Sukonstravo 3 lėktuvus „Dobi“, kuriuos pats ir išbandė. 1922 m. sukūrė ir sėkmingai išbandė pirmąjį lietuviškos konstrukcijos lėktuvą „Dobi-I“.
Maltos futbolo varžybos 1975–1976 m.
Maltos futbolo varžybos 1975–1976 m.
Mocho
Mocho  – keletas įvairaus aštrumo padažų rūšių, kilusių iš Kanarų salų. Taip pat panašus padažas naudojamas Kuboje, Puerto Rike ir kitur Karibuose.
Mocho padažą sudaro alyvų aliejus, daug česnako, paprikos ir kuminas. Taip pat dažnai dedama acto, citrinų, apelsinų arba žaliųjų citrinų sulčių. Priklausomai nuo naudojamų paprikų spalvos, mocho padažas būna raudonasis (rojo) arba žaliasis (verde).
Tofail Ahmed
Tofail Ahmed (1920–2002 m.) – Bangladešo menotyrininkas. 6 knygų apie Bangladešo liaudies meną autorius. Bengalijos akademijos garbės narys ir Shilu Abed amatų apdovanojimo laureatas.
Biografija
1944 m. baigė ekonomikos specialybę Kalkutos universitete. Mokytojo karjerą pradėjo Kalkutos islamiškame koledže. Vėliau dėstė Čakharos koledže ir Sadato koledže, kurio direktoriumi buvo iki 1980 m. Savo menotyrininko karjeros metu aplankė 1500 Bangladešo kaimus ir miestelius, kuriuose rinko retus artefaktus. Didesnė dalis kolekcijos šiuo metu eksponuojami Kalkutos ir Dakos muziejuose.
Kreditų biuras
Kredito biuras – bendrovė, iš įvairių teisėtų šaltinių renkanti ir sisteminanti informaciją apie fizinių ir juridinių asmenų įsiskolinimus, finansinius įsipareigojimus, mokėjimo įpročius, jų juridinę, ekonominę bei finansinę būklę.
Surinkta informacija kredito biure virsta kredito istorija. Ji padeda kreditoriams įvertinti kliento galimybes prisiimti finansinius įsipareigojimus (pvz.: mokėti paskolos, lizingo, telekomunikacijų paslaugų įmokas, kt.). Nuo kredito biuro suformuotos kredito istorijos ir kredito reitingų gali priklausyti galimybė pasiskolinti, paskolų palūkanų dydis ar paskolos grąžinimo terminas. Neigiama informacija kredito istorijoje laikomi pradelsti mokėjimai, bankrotai, turto areštai, teisminiai finansiniai ginčai ir kiti veiksniai. Teigiama kredito istorija gali pagelbėti tariantis dėl geresnių kreditavimo sąlygų, mokėjimo atidėjimo bei kitų išskirtinių sąlygų.
Kredito biurai skirtingais pavadinimais veikia daugelyje pasaulio valstybių. Kredito biuras JAV vadinamas Vartotojų ataskaitų agentūra, o Jungtinėje Karalystėje – Kredito ataskaitų agentūra. JAV veikia šešios Vartotojų ataskaitų agentūros, o Jungtinėje Karalystėje – trys Kredito ataskaitų agentūros.
Malavio demografija
thumb|400px|Malavio gyventojų skaičiau kitimas 1961–2003 m. Per šį laikotarpį gyventojų padaugėjo triskart. Diagramoje gyventojų skaičius pateikiamas tūkstančiais.
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Malavio demografiją.
Gyventojų skaičius: 16 323 044 (2012 m. apskaičiavimai)
Struktūra pagal amžių: Amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 2,758 % (2011 m. apsk.)
Gimstamumas: 40,42 gimimų/1000 gyv. (2011 m. apsk.)
Mirtingumas: 12,84 mirčių/1000 gyv. (2011 m. apsk.)
Migracijos indeksas: 0 migrantų/1000 gyv. (2011 m. apsk.)
Urbanizacija:
Lyčių santykis:
Kūdikių mirtingumas:
Vidutinė gyvenimo trukmė:
Mišniūnai
Mišniūnai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 3 km piečiau nuo Šešuolių, prie kelio. Pro kaimą teka Ringė.
Malavio demografija
AIDS/ŽIV:
Mišniūnai
Istorija
Mišniūnų kaimo gyventojai aktyviai dalyvavo Lietuvos valstybės kūrime 1919 metais. Iš šio kaimo į Lietuvos kariuomenę į savanorius išėjo Feliksas Dijokas (g. 1894 m.) ir Izidorius Dilys (g. 1886 m.). Abiem jiems buvo suteiktas kūrėjo-savanorio statusas ir abu buvo apdovanoti Savanorio medaliais.
Malavio demografija
Vyresnių nei 15 metų žmonių raštingumas:
Mišniūnai
Žymūs žmonės
thumb|left|240px|Mišniūnų kryžius
Gastritas
Gastritas  – skrandžio gleivinės uždegimas. Tai viena iš dažniausių virškinimo sistemos ligų. Yra ūminis (gastritis acuta) ir lėtinis gastritas (gastritis chronica).
Ligos simptomai: pilvo skausmas, pykinimas, vėmimas ir nemalonus skonis burnoje bei nevirškinimo jausmas skrandyje. Taip pat apetito stoka, pilnumo pojūtis skrandyje.
Lėtinis gastritas
Pagrindinė lėtinio gastrito (juo sergama dažniau) priežastis – Helicobacter pylori bakterija. Ja užsikrečiama per burną (per rankas, maistą). Be to, ši bakterija gali sukelti ne tik lėtinį, bet ir ūminį gastritą. Kitos lėtinio gastrito priežastys gali būti tam tikri medikamentai, infekcinės bei lėtinės ligos, dažnai į skrandžio ertmę patenkanti tulžis (po skrandžio operacijos). Lėtinis skrandžio uždegimas gali būti ir autoimuninės kilmės, kai pats organizmas gali pats prisidėti prie skrandžio gleivinės ląstelių naikinimo ir atrofijos vystymosi.
Ūminis gastritas
Ūminio gastrito priežastys būna egzogeninės (išorinės) ir endogeninės (vidinės). Egzogeninės yra šios: apsinuodijimas sunkiai virškinamu maistu, pvz., grybais, alergija tam tikriems maisto produktams, maistas kuriame yra toksinų gaminančių bakterijų (dažniausiai – salmonelių, stafilokokų), alkoholis, kai kurie medikamentai. Endogeninės priežastys yra šios: inkstų nepankamumas ar uždegimas, infekcinės ligos bei medžiagų apykaitos ir kraujotakos sutrikimai.
Kinematika
Kinematika – mechanikos skyrius, nagrinėjantis geometrines judėjimo savybes, neatsižvelgiant į kūno masę ir jį veikiančias jėgas. Šia savybe kinematika skiriasi nuo dinamikos. Kinematikos pagrindus sukūrė Galilėjus ir Heigensas.
Kinematikoje judėjimas skirstomas į slenkamąjį, sukamąjį ir svyruojamąjį.
Tolyginis tiesiaeigis judėjimas
Tolyginis tiesiaeigis judėjimas – judėjimas, kai kūno poslinkiai per vienodus laiko tarpus yra vienodi. Tokio judėjimo trajektorija yra tiesė.
Kūno greitis vykstant tolyginiam tiesiaeigiam judėjimui yra konstanta:
Jį galima apskaičiuoti pagal formulę:
Netolyginis judėjimas
Netolyginis judėjimas – judėjimas, kai kūno poslinkiai per vienodus laiko tarpus nėra vienodi. Netolyginio judėjimo pavyzdžiai: automobilio judėjimas, traukinio judėjimas.
Nagrinėjant netolyginį judėjimą išskiriami du skirtingi greičio tipai:
Momentinis greitis – greitis, kuriuo konkrečiu metu juda nagrinėjamas kūnas. Momentinį greitį rodo automobilio spidometras.
Vidutinis greitis – greitis, kuriuo vidutiniškai judėjo kūnas nagrinėjamą kelią.
Kai laiko tarpas \Delta t tampa elementariuoju, kūno judėjimo pokytis tampa nykstamai mažas ir vidutinis greitis v_{vid} išreiškia greitį šiuo laiko momentu - momentinį greitį: Pastaba: Atkreipkite dėmesį, kad poslinkio pokyčio ir greičio kryptys sutampa.
Tolygiai kintamas judėjimas
Tolygiai kintamas judėjimas – judėjimas, kai kūno greitis per vienodus laiko tarpus pakinta vienodai. Dydis, apibūdinantis greičio pokytį vadinamas,  pagreičiu.
Pagreitį galima apskaičiuoti pagal formulę:
Tolygiai kintamo judėjimo atveju pagreitis yra konstanta .
Pagrindinė kinematikos lygtis
Tolygiai kintamo judėjimo atvėju, t. y. kai, gauname
Tada
Padarius \vec r projekciją į x ašį gauname pagrindinę kinematikos lygtį:
čia
Projekcijos į Oy ir Oz ašis gaunamos analogiškai
Sprendžiant kinematikos uždavinius dažnai susiduriama su atvejais, kai a = g, bet svarbus žinoti, kad pagreitis a gali įgauti betkokį dydį ir matematinę formą.
Sukamasis judėjimas
Sukamuoju vadiname kūno judėjimą, kai visų jo taškų trajektorijos yra apskritimai, kurių centrai yra vienoje sukimosi ašyje.
Judėjimas apskritimu
Kūno judėjimas apskritimu yra kreivaeigio judėjimo atvejis. Apskritimu tolygiai judančio kūno greičio kryptis nuolat kinta, taigi kūnas judantis tolygiai apskritimu juda su nekintančiu pagreičiu. Šis pagreitis vadinamas įcentriniu. Jo modulį galima apskaičiuoti pagal formulę:
Įrodymas
Įsivaizduokime, kad taškas juda apskritimu prieš laikodržio rodyklę. Tokio kūno pozicijos vektorius \vec{r} (t) bus
čia \omega - kampinis greitis.
Linijinio greičio ir kampinio greičio formulės: ir  Jas apjungus, gauname
Iš \vec v(t) ir \vec a (t) formulių, galima pastebėti, kad Įcentrinio pagreičio vektorius nukreiptas į apskritimo centrą, o apskritimu judančio kūno greičio vektorius nukreiptas apskritimo liestinės kryptimi.
Nagrinėjant kūno judėjimą apskritimu įvedamas naujas dydis – spindulio posūkio kampas φ. Jis matuojamas radianais. Kūno sukimosi greičiui apibūdinti įvedama  kampinio greičio savoka.
Svyruojamasis judėjimas
Svyruojamuoju vadiname kūno judėjimą, kai kūnas pakaitomis juda tai į vieną, tai į kitą pusę. Šiam judėjimo tipui būdingas kartojimasis laike. Judėjimo pavyzdžiai: laikrodžio švytuoklės judėjimas, muzikinio instrumento stygos judėjimas, matematinės svyruoklės judėjimas.
Koordinačių sistemos
Norint nustatyti vieno kūno padėtį kito kūno atžvilgiu, su pastaruoju kūnu nekintamai sujungiama kuri nors koordinačių sistema, pavyzdžiui, stačiakampė arba cilindrinė. Taško padėtis erdvėje nusakoma arba taško padėties vektoriumi, arba trimis stačiakampės sistemos koordinatėmis x, y, z, arba trimis bet kurios koordinačių sistemos koordinatėmis. Jei visų nagrinėjimo kūno taškų koordinatės per laiką nekinta, sakoma, kad kūnas tos koordinačių sistemos atžvilgiu nejuda; jei kurių nors kūno taškų koordinatės kinta, vadinasi, kūnas parinktos koordinačių sistemos atžvilgiu juda.
Makulošo ežiažuvės
Makulošo ežiažuvės (Allomycterus) – dvidančių pūsliažuvių (Diodontidae) šeimos žuvų gentis
Belgijos lietuvių bendruomenė
Belgijos lietuvių bendruomenė, BLB – Belgijos lietuvių visuomeninė organizacija, veikianti Belgijoje nuo 1947 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės padalinys. Adresas: 185, rue Dries, 1200 Woluwe Saint-Lambert, Bruxelles; RPM: Région de Bruxelles-Capitale. Tel: 02 502 44 24, Fax: 02 512 33 36.
Istorija
Belgijos lietuvių bendruomenė įkurta 1947 m. gruodžio 26 d. Lježe, kunigo J. Danausko ir J. Lanskoronskio iniciatyva. Steigiant bendruomenę dalyvavo iš Vokietijos darbo stovyklų atvykę ir daugiausiai Belgijos anglių kasyklose įsidarbinę lietuviai. Narių skaičius keitėsi ir vienu metu galëjo siekti 2 000 žmonių. 1950–1957 m. dauguma lietuvių iš Belgijos emigravo į JAV, Kanadą, Australiją ir kitas turtingesnes šalis.
Pagrindiniai tikslai: lietuvybės ir tarpusavio ryšių saugojimas, kartu išvengiant tautinės izoliacijos ir skatinant lietuvių socialinę integraciją. Turėjo valdybą, pirmininką, iždininką, apylinkes Briuselyje, Hainaut ir Limburge. Centras įsikūrė Lježo provincijoje, kur buvo susibūrė daugiausia lietuvių. Nuo 1949 m. priklauso Pasaulio lietuvių bendruomenės. Buvo Rytų ir Vidurio Europos kraštų asociacijos Solidarité Européenne (likviduota žlugus TSRS) narė, dalyvavo jos organizuotose politinėse manifestacijose. Kasmet rengė vasario 16 d. minėjimą su paskaitomis ir kultūrine programa. 1979 m. surengė Europos lietuviškųjų studijų savaitę Louvain-La–Neuve mieste. Žymiausi veikėjai: rašytojas Eduardas Cinzas, prozininkas dramaturgas Jurgis Smalstys, girininkas Aleksandras Tenisonas, poetė Zenta Tenisonaitė Helemans. Po 1983 m. Belgijos lietuvių bendruomenės veikla nutrūko. Veikla atsinaujino Lietuvai kovojant dėl nepriklausomybės.
Lietuvai įstojus į Europos Sąjungą Belgijos lietuvių bendruomenė pasipildė nuolat ten gyvenančiais ir Europos Sąjungos įstaigose dirbančiais lietuviais. 2005 m. BLB įregistruota pagal Belgijos įstatymus kaip pelno nesiekianti organizacija. 2008 m. kovo mėnesio duomenimis Belgijos lietuvių bendruomenėje buvo apie 100 narių. 2009 m. kovo 22 d. įvykusiame Belgijos lietuvių bendruomenės susirinkime išrinkta nauja valdyba, kuri aktyvinti BLB kultūrinį gyvenimą, stiprinti organizacijos įvaizdį, komunikaciją, siekti, kad kuo daugiau lietuvių taptų jos nariais.
Lesia Ukrainka
Larisa Kosač (slap. Lesia Ukrainka; 1871 m. vasario 25 d. – 1913 m. rugpjūčio 1 d.) – ukrainiečių poetė ir rašytoja. Taip pat buvo politinė, pilietinė aktyvistė. Rinko ukrainiečių tautosaką, vertė užsienio kūrėjų darbus. Mokėjo 12 užsienio kalbų.
Biografija
Tėvas – dvarininkas, kilęs iš Černigovo gubernijos, ilgą laiką dirbo Rusijos imperijos valstybės tarnyboje. Motina – Olga Kosač taip pat dvarininkų kilmės Ukrainos rašytoja (slapvardis – Olena Pčilka). Vaikystėje Larisa susirgo kaulų tuberkulioze, buvo mokoma privačiai. 1879 m. tėvas persikėlė gyventi į Voluinės gubernijos Kolodežno kaimą, kur įsigijo sodybą ir apie 500 ha žemės. Nuo 1884 m. Larisa pradėjo ukrainiečių kalba rašyti eilėraščius ir juos spausdinti naudodama Lesios Ukrainkos slapyvardį. 1891 m. susipažino su Vakarų Ukrainos kultūros ir tautinio atgimimo veikėjais. 1894–1895 m. gyveno pas dėdę M. Drahomanovą Sofijoje, kur susiformavo jos socialinės ir politinės pažiūros. Ilgą laiką gydėsi įvairių šalių kurortuose, kur turėjo galimybę susipažinti su vietos kultūra ir menu. Nuo 1907 m. gyveno Kijeve. Nuo 90-ųjų pradžios poetė bendrauja su Poltavos regionu. Nuo 1893 metų vasaros iki 1906 metų vidurio Lesya beveik kiekvieną vasarą gyveno Gadyach mieste ir netoli miesto, Green Grove. Ši vieta žymi daugelio kūrinių rašymą, ypač čia buvo parašyta legenda „Robertas Briusas, Škotijos karalius“. Būtent čia Lesja susidraugavo su mokytoja A. S. Makarova, su kuria vėliau susirašinėjo, pastaroji paliko prisiminimus apie poetę. Tais pačiais metais susituokė su muzikologu ir folkloristu Klimentu Kvita. Šiuo laikotarpiu aktyviai kūrė – rašė eilėraščius, dramas, apsakymus, pasakas. Kartu su vyru rinko ir užrašė daug ukrainiečių liaudies dainų. Į ukrainiečių kalbą išvertė daug užsienio šalių rašytojų bei poetų kūrinių. Kūrybai būdingas romantizmas ir pozityvizmas. Paskutiniais gyvenimo metais gydėsi Egipte ir Gruzijoje. Mirė 1913 m. Gruzijos Suramio kurorte. Palaidota memorialinėse Kijevo Baikovo kapinėse.
Atminimo įamžinimas
Ukrainoje Lesios Ukrainos garbei jos vardu pavadintos daugelio šalies miestų gatvės, veikia keli memorialiniai muziejai, 200 grivinų banknote įterptas portretas, kelis kartus jos atminimui išleisti pašto ženklai.
Dvarčėnai
Dvarčėnai – kaimas Alytaus rajono savivaldybės pietryčiuose. Veikia kaimo turizmo sodyba „Dvarčėnų dvaras“ (nuo 2008 m.). Rytuose telkšo Daugų ežeras, pietuose – Suvingis.
Piedruja
Piedruja  – kaimas rytų Latvijoje, Kraslavos savivaldybėje, administracinis Piedrujos valsčiaus centras. Įsikūręs už 25 km nuo Kraslavos, dešiniajame Dauguvos krante. Upės vaga praeina valstybinė siena su Baltarusija. Veikia keltas. Priešingoje pusėje yra Drujos pasienio punktas, per kurį vyksta dvišalis supaprastintas sienos kirtimas.
Istorija
miniatiūra|left|Piedruja ir Druja [[Napoleonas Orda|Napoleono Ordos piešinyje XIX a.]]
Atpirkimo sandoris
Atpirkimo sandoris (REPO) – sandoris, pagal kurį bankas arba jo sandorio šalis perduoda vertybinius popierius arba teises į vertybinius popierius, kai tokią teisę suteikia pripažinta birža, turinti teises į minėtus vertybinius popierius, ir pagal kurį bankas negali perduoti arba įkeisti tam tikrų vertybinių popierių daugiau kaip vienai sandorio šaliai vienu metu, įsipareigodamas juos atpirkti už perdavėjo nustatytą kainą tam tikrą datą, kurią perdavėjas jau yra nurodęs arba dar nurodys.
Vertybinius popierius parduodančiam bankui tai yra atpirkimo sandoris, o vertybinius popierius perkančiam bankui – atvirkštinis atpirkimo sandoris.
Vertybinių popierių atpirkimo ir atvirkštinio atpirkimo sandoriai
Finansų rinkose gali būti sudaromi lėšų skolinimosi arba skolinimo sandoriai, kai kitai sandorio šaliai sutartam laikotarpiui parduodami vertybiniai popieriai (t. y. pateikiamas finansinis užstatas), ir tuo pat metu susitariama atitinkamus vertybinius popierius atpirkti suėjus nustatytam terminui.
Vertybinius popierius parduodančiam asmeniui tai yra vadinama atpirkimo sandoriu (angl. Repurchase agreement, arba Repo), o vertybinius popierius perkančiam asmeniui – atvirkštiniu atpirkimo sandoriu (angl. Reverse repurchase agreement, arba Re-Repo).
Euribija
Euribija – graikų mitologioje tai Ponto ir Gajos dukra, Poseidonui pavaldi jūros deivė. Ji buvo titano Krejo žmona. Jų vaikai buvo: Astrajas, Persas ir Palantas. Euribija minima Hesiodo poemoje „Teogonija“, Apolodoras ją mini savo pjesėje „Biblioteka“.
Taip pat Tespijaus duktė buvo Euribija.
Atpirkimo sandoris
Vertybinių popierių atpirkimo ir atvirkštinio atpirkimo sandoriai
Sudarydamas atvirkštinį atpirkimo sandorį su banku klientas įsipareigoja pardavimo dieną perduoti bankui vertybinius popierius, o bankas įsipareigoja pardavimo dieną į kliento pinigų sąskaitą pervesti pardavimo kainą atitinkančią lėšų sumą. Atpirkimo dieną klientas be atskiro pranešimo įsipareigoja sumokėti bankui atpirkimo kainą (įskaitant palūkanas), o bankas įsipareigoja perduoti vertybinius popierius klientui.
Finansinis svertas
Investuotojai gali naudoti atpirkimo ir atvirkštinio atpirkimo sandorius siekdami gauti finansinio sverto efektą – už laikinai parduotus vertybinius popierius gautas (pasiskolintas) lėšas įsigyti naujus vertybinius popierius, juos vėl įkeisti bankui už gaunamą paskolą, ir t. t.
Investuotojai, sudarantys atpirkimo ir atvirkštinio atpirkimo sandorius siekdami panaudoti investavimo į vertybinius popierius svertą, kai investuojamos ne tik nuosavos, bet skolintos lėšos (kurios gali viršyti nuosavas lėšas keletą kartų), arba kitoms savo investavimo į vertybinius popierius strategijoms finansuoti, paprastai susiduria su didesne rizika, nei investuojant tik nuosavas lėšas finansų rinkose. Investuotojas, už atpirkimo sandoriu pasiskolintas lėšas įsigijęs vertybinių popierių turi suprasti riziką prarasti dalį ar visas pasiskolintas lėšas dėl įsigytų vertybinių popierių kainos sumažėjimo, tačiau pareiga grąžinti pasiskolintas lėšas skolintojui išlieka. Tuo labiau, kad lėšų skolintojas (pvz., bankas) Repo sandorių rizikai valdyti paprastai naudoja garantines įmokas, t. y. sumažėjus bankui parduotų (įkeistų) vertybinių popierių vertei, skolininkui gali iškilti prievolė atstatyti vertybinių popierių vertės sumažėjimą įmokant skolintojo nurodytą lėšų sumą. Skolininkui neįvykdžius tokio savo įsipareigojimo, skolintojas paprastai turi teisę vienašališkai parduoti laikinai kaip užstatas įsigytus vertybinius popierius, o skolininkui lieka prievolė sumokėti skolintojui trūkstamas lėšas ir visiškai grąžinti skolą.
Savo ruožtu lėšų skolintojas, Repo sandoriu laikinai kaip užstatą įsigijęs vertybinius popierius, gali tikėtis naudos iš akcijų kainos kritimo, todėl juos gali parduoti rinkoje. Kadangi pareiga grąžinti laikinai įsigytus vertybinius popierius išlieka, tai parduotų vertybinių popierių vertei rinkose padidėjus investuotojas patirs nuostolius, kuriuos įvertinti labai sunku, nes investuotojas turės rinkoje pirkti grąžintinus Repo sandorio šaliai vertybinius popierius už tuo metu rinkoje nusistovėjusią kainą, taigi gali būti ir brangiau, nei anksčiau pardavė.
Atpirkimo ar atvirkštinio atpirkimo sandoriais paskolintų (laikinai perduotų) lėšų ar vertybinių popierių rizika mažesnė, nei turto skolinimo be užstato atveju, nes įsigyjamas finansinis užstatas (vertybiniai popieriai arba lėšos), o kitos sandorio šalies įsipareigojimų pagal Repo sandorį nevykdymo rizika valdoma užstato vertės atstatymo garantinėmis įmokomis, kurias kita sandorio šalis privalo mokėti sumažėjus pateikto užstato rinkos vertei. Ši rizika priklauso nuo Repo sandorio vertybinių popierių rūšies, jų kainos kintamumo rinkoje ir kt., pvz., vyriausybių obligacijų kainos paprastai rinkoje kinta mažiau, nei akcijų, todėl Repo sandoriams bankai taiko skirtingus paskolos sumos ir reikalaujamo užstato (vertybinių popierių vertės) santykio koeficientus. Vertėtų atkreipti dėmesį į tai, kad skolindamasis lėšas atpirkimo sandoriu (parduodamas arba įkeisdamas vertybinius popierius) investuotojas turi žinoti, kad bankas gali vienašališkai nutraukti sandorį, jei įkeistų vertybinių popierių vertė rinkoje smarkiai sumažėja, arba kitomis sutartyje numatytomis sąlygomis.
Chodkevičių rūmai
Chodkevičių rūmai – pastatas Vilniaus senamiestyje, Didžiojoje gatvėje Nr. 4. Šiuo metu čia veikia Lietuvos nacionalinis dailės muziejus ir jo ekspozicinis padalinys Vilniaus paveikslų galerija.
Istorija
thumb|200 px|left|Chodkevičių rūmų pastato portikas
Mūriniai pastatai rūmų vietoje užfiksuoti dar XVI a. Tuomet jie priklausė Trakų kaštelionui Jurgiui Chodkevičiui, vėliau atiteko jo vyriausiajam sūnui, žemaičių seniūnui Jurgiui. Iki 1617 m. šiuos rūmus valdė Jurgio brolis, Vilniaus kaštelionas Jeronimas Chodkevičius. Rūmuose gyveno mažiausiai aštuonios Supraslio šakos Chodkevičių kartos. Iki XVII a. vidurio Chodkevičiai supirkinėjo aplinkinius sklypus ir suformavo nemažą valdą. 1643 m. buvo išmūryta tvora, vėliau tapusi šiaurinio fligelio dalimi. XVII a. pirmoje pusėje Chodkevičiai sujungė kelis nupirktus namus ir renesanso stiliaus pietinę fligelio dalį. Rūmai buvo restauruoti 1691 metais.
Po 1711–1712 m. maro Chodkevičių rūmai stovėjo apleisti. Vėliau Chodkevičiai rūmus nuomojo įvairiems asmenims. 1748 m. gaisro metu rūmai sudegė. 1754–1762 m. rūmai buvo atstatyti pagal architekto A.Virinerio projektą. XIX a. pradžioje rūmai pateko į Puslovskių rankas. 1808 m. valdoje stovėjo du pastatai, šiaurinis pastatas buvo trumpesnis su mediniu priestatu. Rūmuose tuomet priskaičiuota iki 33 kambarių.
Apie 1825 m. rūmai buvo rekonstruoti, paaukštinti iki trijų aukštų, pailginti abu fligeliai, pastatyta oficina. Statiniai suformavo uždarą kiemą. Pastatai įgavo vėlyvojo klasicizmo bruožų. 1834 m. Chodkevičių rūmai atiteko uždaryto Vilniaus universiteto pagrindu įsteigtai Vilniaus medicinos-chirurgijos imperatoriškajai akademijai. Pastatuose buvo įrengti studentų bendrabučiai. Rūmus rekonstravo architektas T.Tyšeckis.
1919 m. rūmai gražinti Vilniaus universitetui. Pastatas remontuotas, įvesta kanalizacija, vandentiekis, buvo sutvarkytas stogas. Nuo 1940 iki 1981 m. pastate veikė Raudonojo Kryžiaus vaistinė. Pritaikius dalį pastato butams, II pasaulinio karo metu čia gyveno daug profesorių: Jonas Vabalas-Gudaitis, Vosylius Sezemanas, Povilas Pakarklis, Albinas Rimka, Pranciškus Šivickis. Iki 1981 m. pastate gyveno profesoriai: Juozas Baldžius, Ignas Jonynas, Vladas Jurgutis ir kt. Rūmų oficinoje veikė Aukštųjų mokyklų poliklinika.
1981 m. Chodkevičių rūmai restauruoti pagal architektės Aušros Sidaraitės projektą. Buvo atstatytos I aukšto erdvės su atviromis arkomis. Rūmuose numatyta įrengti restoraną, cukrainę bei gyvenamąsias patalpas.
1990 m. Lietuvai atgavus Nepriklausomybę, Chodkevičių rūmai buvo perduoti Lietuvos dailės muziejui.
Rūmų dabartis
thumb|200 px|left|Vidinis Chodkevičių rūmų kiemas thumb|thumb|150 px|right|Chodkevičių rūmų krosnis ir šviestuvas Dabartinį vaizdą rūmai įgijo XIX a. pirmoje pusėje (apie 1825–1834), pagal architekto Tomo Tišeckio projektą. Nuo 1994 m. rūmuose atidaryta XVI–XIX a. Lietuvos dailės ekspozicija. 1996 m. baigtas rūmų šoninių fligelių remontas. Pietų fligelio salėse eksponuojami Jurgio Baltrušaičio baldai, kituose fligeliuose veikia Dailės pažinimo centras, Integralios virtualios muziejų informacinės sistemos (LIMIS) administracija. Chodkevičių rūmuose veikia Vilniaus paveikslų galerija, įsikūrusi Lietuvos dailės muziejaus administracija, biblioteka, archyvas, dailės kūrinių saugyklos.
Architektūra
Chodkevičių rūmai yra vėlyvojo klasicizmo formų. Rūmų ansamblis formavosi gotikos ir renesanso laikotarpiu. Rūmai pasižymi ampyrinės interjero puošybos fragmentais. Rūmus sudaro 2–3 aukštų korpusai, kurie supa didelį kiemą, iš kurio veda dveji vartai. Rūmų langai išpuošti apvadais, pastogė – karnizu. Rūmus puošia ir žemas trikampis frontonas. Reprezentacinis vakarų korpuso fasadas yra vienas ryškiausių Didžiosios gatvės akcentų.
Biblioteka (knyga)
Apolodoro biblioteka – graikų mitų rinkinys, pavadintas Apolodoro vardu. Knyga yra graikų mitologijos enciklopedija (pjesė) ir vienas kartu vertingiausių jos šaltinių. Nors tekstai turėjo būti sukurti 100 ir 200 metų prieš mūsų erą, tuo metu, kai gyveno Apolodoras, manoma, kad tekstus sudarė kažkas kitas.
Pilvotasporė žvynabudėlė
Pilvotasporė žvynabudėlė (Lepiota ventriosospora) – pievagrybinių (Agaricaceae) šeimos, žvynabudėlių (Lepiota) genties grybų rūšis.
Vaisiakūniai nedideli. Kepurėlė 4–6 (8) cm skersmens, retai didesnė, varpiška, paplokščia, su lygiu ar suaižėjusiu gūbreliu, ochrinė, rudai ochrinė, viduryje tamsesnė, plaušuota, žvynuota, pakraščiai nulinkę žemyn, kartais suskeldėję. Lakšteliai balti, platūs, minkšti. Kotas 4–10×0,4–1 cm, su draiskanotu žiedu, virš kurio baltas, žemiau jo apaugęs kepurėlės spalvos žvyneliais, plaušeliais. Trama plona, balta, minkšta, malonaus kvapo ir skonio. Sporos verpstiškos, 16–22×4 (5)–6 μm.
Konstantinas Savickas
Konstantinas Savickas arba Savickus (1908 m. spalio 14 d., Punske, tuometinėje Rusijos Imperijoje – 1992 m., JAV) – JAV teisininkas, Lietuvos krepšinio treneris. Vadinamas Lietuvos krepšinio tėvu.
Pilvotasporė žvynabudėlė
Būdingi požymiai: ši rūšis labai panaši į skydinę žvynabudėlę, skiriasi šiek tiek didesniais tamsesnės spalvos vaisiakūniais, didelėmis pilvotomis sporomis.
Konstantinas Savickas
Biografija
1909 m. su tėvais emigravo į JAV. Čikagoje įgijo vidurinį išsilavinimą, 1929 m. Nortvesterno universitete gavo teisės bakalauro dipomą. Būdamas studentu aktyviai sportavo. 1932 m. jam suteiktas teisės daktaro laipsnis. Dirbo spaudoje, 1933-35 m. Čikagoje redagavo jaunimo laikraštį Vytį.
Pilvotasporė žvynabudėlė
Auga pavieniui, grupelėmis, panašiai kaip ir skydinė. Valgoma, menkavertė. Nedažna.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 203 psl.
Konstantinas Savickas
Biografija
1935-36 m. gyveno Kaune, dirbo Kūno kultūros rūmų sporto instruktoriumi. Tąkart šalies krepšinio būklė buvo apvektina, apie ką bylojo ir vyrų rinktinės skaudus pralaimėjimas dideliu skirtumu Latvijos reprezentantams Rygoje 1935 m. Pradėjus rinktinę treniruoti K. Savickui šalies krepšinio reikalai pradėjo sparčiai taisytis. Jo kvietimu į Kauną perduoti krepšinio paslapčių atvyko žinomi JAV lietuvių krepšininkai Pranas Talzūnas, Feliksas Kriaučiūnas, Juozas Žukas, B. Budrikas. 1936 m. Konstantinas Savickas Kaune išeido knygą Krepšinis, sporto tematika rašė straipsnius žurnale Fiziškas auklėjimas. 1937 m. latviams vėl pralaimėta, bet jau rezultatu tik 29:41. 1937 m. prieš pat antrąjį 1937 m. Europos krepšinio čempionatą Latvijoje perdavė šalies vyrų krepšinio rinktinę treniruoti F. Kriaučiūnui.
Grįžęs į JAV dirbo teisininku.
Dėmėtosios dvidantės
Dėmėtosios dvidantės (Dicotylichthys) – dvidančių pūsliažuvių (Diodontidae)) šeimos žuvų gentis
Werner Wolff
Verner Volf (1922 m. lapkričio 28 d. Klaipėdoje – 1945 m. kovo 19 d. prie Balatono ežero, Vengrija) – karininkas, Oberšturmfiureris, apdovanotas Geležiniu Riterio kryžiumi.
Biografija
Gimė 1922 m. lapkričio 28 d. Klaipėdoje. 1943 m. rugpjūčio 7 d. apdovanotas Geležiniu Riteriu kryžiumi už nuopelnus ir drąsą Kursko mūšyje. 1943 m. lapkritį buvo pašautas į koją ir gydytojai norėjo ją amputuoti, tačiau V. Volfas grasindamas ginklu neleido to padaryti ir po kiek laiko pasveiko be kojos amputacijos. 1944 m. mūšyje Normandijoje prie Tilly miestelio pasižymėjo itin didele drąsa ir už tai buvo apdovanotas Vermachto Armijos garbės sagtimi. Žuvo mūšyje prie Balatono ežero 1945 m. kovo 19 dieną.
Persas
Graikų mitologijoje Perso vardu yra trys personažai.
Šilutės–Kulėšų siaurasis geležinkelis
Vietinis geležinkelis Šilutė-Kulėšai – 1435 mm vėžės pločio geležinkelio atkarpa, ėjusi Šilutės miesto apylinkėse Klaipėdos krašte iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos. Ši geležinkelio atkarpa priklausė ir ją eksploatavo siaurųjų geležinkelių kompanijos, todėl ji klaidingai buvo vadinama siauruoju geležinkeliu.
Istorija
thumb|right|250px|Siaurojo geležinkelio stotis Šilutėje tarpukariu thumb|right|250px|Geležinkelio Šilutė-Kulėšai liekanos Geležinkelio statyba buvo baigta 1913 m. gruodžio 1 d., jis turėjo standartinio (1435 mm) pločio vėžes, todėl šis geležinkelis neturėtų būti vadinamas siauruku. Investavę akcininkai norėjo pagerinti vietinį susisiekimą bei pritraukti krovinių iš Didžiosios Lietuvos gilumos. Papildomų krovinių atsirado prie siauruko geležinkelio prijungus Šilutės uostą. Keleivių buvo nedaug ir jų skaičius nuolat mažėjo.
Apie 1930 m. Šilutės-Kulėšų geležinkelis turėjo bagažo autobusą, kuriuo gabendavo keleivius ir nedidelius krovinius iš Žemaičių Naumiesčio į Šilutę.
Visą gyvavimo laikotarpį geležinkelį aptarnavo du lokomotyvai B-n2, be to eksploatacijoje buvo du keleiviniai ir devyni krovininiai vagonai. Žibuose (dabar Lietuvninkų g., Šilutėjė) buvo šio geležinkelio stotis. Traukiniai taip pat sustodavo Šilutės geležinkelio (Tilžės – Klaipėdos linija) stotyje.
1913 m. geležinkelis pervežė 35 tūkst. keleivių ir 13 tūkst. t krovinių, o 1939 m. – 22,7 tūkst. keleivių ir 14 tūkst. t krovinių.
Iškart po Antrojo pasaulinio karo geležinkelio bėgiai buvo išardyti. Tačiau tarybiniais metais siaurojo geležinkelio trasa iš Šilutės stoties buvo nutiestas privažiuojamasis kelias, atstatant tiltą per Šyšą, iki pramonės įmonių ir sandėlių. Šiuo metu atšaka dalinai išardyta ir nenaudojama.
Eksploatuotojas
„Ostdeutsche Eisenbahn-Gesellschaft“.
Zurvanas
Zurvanas – pirmapradis dievas persų religijoje; beribio laiko ir erdvės dievas. Zurvanas yra gėrio dievo Ahūros Mazdos ir blogio dievo Angra Mainjaus tėvas.
Pats būdamas androginas, kad susilauktų sūnaus Zurvanas tūkstantį metų aukojo aukas. Galiausiai, kai jis jau buvo suabejojęs savo veiksmų efektyvumu, kaip tėvo abejonės rezultatas buvo pradėtas Angra Mainjus. Tuo tarpu Ahūra Mazda kilo iš aukų nuopelnų. Dar būdamas Laiko įsčiose Angra Mainjus supratęs, kad pirmagimis džiaugiasi karaliavimo privilegijomis, tad skubinosi išvysti pasaulį pirmiau nei brolis dvynys. Nors jo planai ir buvo sujaukti, Zurvanui nelieka nieko kito, kaip tik užtikrintai laukti, kol galų gale gėris įsiviešpataus.
Zurvano vaikai atstovauja dviem priešybėms, tačiau pats Zurvanas laikomas neutraliu dievu, tuo, kuriam nėra skirtumo tarp gėrio ir blogio. Taip pat Zurvanas yra likimo, šviesos ir tamsos dievas. Zurvanizme, valstybinėje Sasanidų imperijos religijoje III–VII a., Zurvanas buvo aukščiausias dievas ir keturių elementų viešpats.
Helenos Blavatskajos teosofiniame sinkretizme Zurvanas laikomas originalaus Zaratustros mokymo dalimi. Šis supratimas atmetamas šių dienų zoroastrų, laikančių zurvanizmą apostaze.
Dvarčiai (Šalčininkai)
Dvarčiai – viensėdis Šalčininkų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Turgelių.
Didžioji Ferma teorema
miniatiūra|[[Pjeras Ferma]] Paskutinė arba Didžioji Ferma teorema, kurią Pjero Ferma suformulavo 1637 m., skelbia, kad:
Nėra tiksliai žinoma, ar pats Ferma turėjo šios teoremos įrodymą. Atvejį, kai n=3, įrodė Leonardas Oileris, kai n=4 – pats Ferma, n=5 – Ležandras, n=7 – Lamė, n=14 – Leženas-Dirichlė.
Teoremą bendruoju atveju 1995 m. įrodė Endriu Vailesas (Andrew Wiles).
GAIS Göteborg
Geteborgo GAIS – Švedijos futbolo klubas iš Geteborgo.
Pasiekimai
1894 m. įkurtas klubas. Yra ne kartą tapęs šalies čempionais, bet visi šie pasiekimai pasiekti nuo 1919 iki 1954 m.
Pastaruoju metu dalyvaudavo antros pakopos pirmenybėse.
Sezonai
GE; grupių etapas.
Antonas Čechovas
Antonas Pavlovičius Čechovas (, 1860 m. sausio 29 d. Taganroge, Rusijoje – 1904 m. liepos 15 d. Badenveilere,, Vokietija, palaidotas Maskvoje) – rusų prozininkas, rašęs apysakas, apsakymus, pjeses.
Slapyvardžiai: Antoša Čechontė, Mano brolio brolis, Žmogus be blužnies, Gydytojas be pacientų, Šileris Šekspyrovičius Gėtė ir kt.
Biografija
thumb|left|150px|Antonas Čechovas su žmona Olga Kniper Gimė krautuvininko šeimoje, buvo auklėjamas pagal griežtas pirklių luomo tradicijas. 1868–1879 m. A. P. Čechovas mokėsi Taganrogo gimnazijoje. 1884 m. baigė Maskvos universiteto Medicinos fakultetą ir pradėjo dirbti gydytoju. 1892 m. apsigyveno Melichovo kaime (prie Maskvos). Šelpė badaujančius valstiečius, organizavo mokyklų statybą, kelių tiesimą, kovojo su choleros epidemija. Iš čia vyko į badaujančias Rusijos gubernijas, teikė gyventojams visokeriopą pagalbą. Taganroge įsteigė biblioteką. 1901 m. A. P. Čechovas vedė teatro artistę O. Kniper. Po dvejų metų, susirgęs plaučių tuberkulioze, persikėlė gyventi į Jaltą, kur susidraugavo su M. Gorkiu, I. Buninu, A. Kuprinu, menininku I. Levitanu. 1904 m. birželį A. P. Čechovas išvyko į Vokietiją (Bradenveileris) gydytis pasunkėjusios plaučių tuberkuliozės. Ten ir mirė. 1904 m. liepos 2 d. palaikai buvo pervežti ir palaidoti Maskvos Novodevičės kapinėse.
Pažiūros
A. Čechovas – vienas žymiausių rusų rašytojų. Laikėsi demokratinių švietėjiškų pažiūrų, kėlė švietimo, mokslo, kultūros reikšmę. Prozos kūriniuose tęsė XIX a. rusų realizmo literatūros tradicijas. Jo kūryboje parodytas XIX a. pab. Rusijos visuomenės įvairių sluoksnių (daugiausia valdininkų, inteligentų) gyvenimas, aplinkos, vidinių varžtų, dvasinio nuovargio poveikis asmenybei; svarbiausias vaizdavimo aspektas – vidinė žmogaus kultūra, žmoniškumas.