cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Frydrichas Vilhelmas Horchas
Biografija
Mokėsi Karaliaučiuje, 11 metų dirbo spaustuvininku. 1816 m. atvyko į Klaipėdą, aktyviai įsijungė į uostamiesčio visuomeninį gyvenimą, įsteigė pirmąją poligrafijos įmonę mieste, kuri veikė 1816–1854 m. 1817 m. jis miestiečiams įteikė vokišką laikraštį „Memelsches Wochenblatt“ (Klaipėdos savaitraštis). Jame buvo spausdinama grožinės literatūros kūrinių, medžiagos lietuviška tematika. F. V. Horcho spaustuvėje daugiausia buvo leidžiamos vokiškos knygos, bet išleista ir 40 knygų lietuvių kalba. 1823 m. Klaipėdos visuomenei išleido du kalendorius vokiečių kalba. 1846–1854 m. leido pirmąjį Mažosios Lietuvos kalendorių „Prūsiškos kalendros ant meto 18…“ 1849 m. F. V. Horchas įsteigė ir leido pirmąjį lietuvišką laikraštį „Lietuvininkų prietelis“. Todėl šis žmogus pelnytai laikomas Klaipėdos spaudos pradininku.
Mpororas
Mpororas (Mpororo) – trumpalaikė istorinė karalystė, XVII-XVIII a. buvusi dabartinės Ugandos pietvakariuose ir Ruandos šiaurėje. Mpororo valdę karaliai turėjo omukama titulą.
Mpororo gyventojų savivardis buvo bahororo (vienaskaita – mahororo).
Istorija
Mpororo susikūrė XVII a. II pusėje. Manoma, kad ją įkūrė tutsių išeiviai iš kaimyninės Ruandos, Bašambo klano. Jie pasivadino bahororo, o savo valstybę - Mpororo. Tapę aukštesne, gyvulių augintojų klase, vietinius gyventojus gyvulių augintojus bairu jie laikė žemesne. Tokiu būdu susiformavo klasinė visuomenė.
XVIII a. viduryje jų valstybė suiro į šešias atskiras valstybėles, valdomas omukama: Nšenji, Rudžumbura, Igara, Kadžara, Rukiga, Obvera. Valdančioji klasė bahororo buvo išvysti iš daugumos šių naujų karalysčių ir rado prieglobstį Ruandoje, kur susimaišė su tutsiais. XIX a. mažasias karalystes absorbavo šiaurinė galingesnė kaimynė Ankolė. Likę teritorijoje bahororo buvo paversti prastuomene ir susimaišė su žemesne klase bairu. Dalis jų migravo į Rudžumburos teritoriją, kurioje išlaikė savo papročius ir tapatybę.
Briedupis (Minija)
Briedupis – upelis Lietuvoje, Plungės rajone; Minijos dešinysis intakas. Prasideda Žemaičių aukštumoje, ties Liekniais. Teka vinguriuodama daugiausia pietvakarių kryptimi pro Medingėnų mišką. Įteka į Miniją 170,7 km nuo jos žiočių, 3,5 km į šiaurės vakarus nuo Medingėnų.
Upėvardis kilo nuo gyvūno pavadinimo briedis.
Kalininas
Kalininas yra:
Irklablakės
Irklablakės (Corixidae) – blakių šeima, kuriai priklauso 3–15 mm ilgio tamsiai raudoni ar gelsvai rudi vabzdžiai.
Priekinės kojos trumpos, baigiasi savotiškais semtuvėliais. Užpakalinės kojos ilgos, apaugusios tankiais plaukeliais, suteikiančiais joms irklo formą. Galva plati, tokio pat pločio kaip ir nugara. Akys didelės. Sparnai ir nugara išmarginti kontrastingais skersiniais dryžiais.
Kiaušinėlius deda ant panirusių augalų ir kitų povandeninių objektų.
Dauguma augalėdės, minta vandens augalais ir dumbliais, nors yra ir plėšrių rūšių.
Pasaulyje žinoma 500-550 rūšių, priklausančių 33 gentims. .
Lietuvoje
Lietuvoje gyvena šios rūšys:
Automatinė patranka
thumb|right|200px|Pirmoji automatinė patranka – 37 mm QF 1 pounder Mk II pom-pom (1903) thumb|right|200px|JAV aviacinė vienvamzdė 30 mm automatinė patranka M230 thumb|right|200px|Vokiška aviacinė vienvamzdė 27 mm automatinė revolverinė patranka Mauser BK-27 Automatinė patranka – automatiškai, serijomis šaudanti patranka. Tai šaunamasis ginklas, kurio mechanizmas paprastai artimas kulkosvaidžių mechanizmui, o kalibras yra 20 mm ar didesnis. Automatinių patrankų kalibras nebūna didelis.
Automatinėmis patrankomis nelaikomos automatiškai užtaisomos, bet serijomis nešaudančios patrankos. Tokios patrankos (kalibras 120–125 mm) paplitusios tarybiniuose / rusiškuose, taip pat ir prancūziškuose tankuose.
Pirmosiomis automatinėmis patrankomis buvo stambiakalibrė Maksimo kulkosvaidžio versija – 37 mm (1 svaro) QF Mk II, dar žinomas kaip pom – pom. Ši versija nuo paprasto maksimo skyrėsi ne tik didesniu kalibru, bet ir sprogstančiais sviediniais.
20 mm kalibro sviediniai jau gali būti sprogstamieji – jie jau gali turėti tiek sprogstamosios medžiagos, kad sprogstančio sviedinio skeveldros ima daryti rimtą žalą. Jos jau gali sužaloti ar nukauti žmogų.
Automatinių patrankų sviediniai būna:
Pirmosios specialios automatinės patrankos buvo sukurtos pirmojo pasaulinio karo metais, pvz., 20 mm aviacinė Bekerio patranka.
Antrajame pasauliniame kare ir vėliau automatines patrankas plačiai naudoja:
Stambiausia žinoma automatinė patranka yra rusiška sudvejinta 130 mm laivinė patranka AK-130, naudojama daugelyje didžiųjų Rusijos karo laivų, kurios šaudymo sparta didesnė kaip 60 šūv./min.
Automatinių patrankų šaudymo sparta kinta nuo 90 (Rarden) iki 1800 šūv./min. (Mauser BK-27). Rusiška šešiavamzdė patranka GŠ-6-23 pasiekia 10 000 šūv./min. Didelė šaudymo sparta yra svarbi aviacinėms automatinėms patrankoms, kad ir praskriejant didžiuliu greičiu į taikinį būtų pataikyma bent keliais sviediniais. Aviacinėmis patrankomis šaudoma trumpomis serijomis, kitaip visas šovinių komplektas išsyk iššaudomas.
Automatinės patrankos gali užtikrinti galingą ugnį (matuojamą sviedinių mase per laiko vienetą), tačiau jas riboja turima šovinių atsarga, kuri paprastai negali būti didelė. Todėl automatinių patrankų šaudymo sparta specialiai ribojama, kad šovinių komplektas nebūtų per greitai iššaudytas (pvz., JAV 25 mm Bushmaster, D. Britanijos 30 mm Rarden).
Automatinės patrankos pagal konstrukciją būna:
Pavasarinė raktažolė
Pavasarinė raktažolė (Primula veris) – raktažolinių (Primulaceae) šeimos, raktažolių (Primula) genties augalas.
Daugiametis, 15–30 cm aukščio žolinis augalas. Šakniastiebis trumpas, gausiai šakotas. Visi lapai skroteliniai, pailgai kiaušiniški, šviesiai žali, su įdubusiomis gyslomis, dėl to lapų paviršius raukšlėtai vagotas, iš pradžių kraštai būna užsirietę, vėliau išsitiesia, apatinė pusė plaukuota. Lapkočiai su sparneliais. Iš lapų skrotelės išauga vienas arba keletas žiedstiebių. Žiedynas panašus į raktų ryšulėlį. Žiedai kvapūs, po 5–20 žiedyne. Žiedkočiai augalams žydint nulinkę, vėliau statūs. Taurelė piltuviška ar varpiška, šviesiai žalsva, plaukuota, ryškiai briaunota. Vainikėlis geltonas, su oranžiškai raudonomis dėmelėmis žiotyje. Kuokeliai 5, priaugę prie vainikėlio vamzdelio. Mezginė viršutinė. Vaisius – ruda dėžutė; joje subręsta rutuliškos, tamsiai rudos, smulkiai karpotos, apie 1,5 mm ilgio sėklos.
Žydi balandžio – gegužės mėn. Auga sausesnėse pievose, dirvonuose, pakelėse, šlaituose, sausesniuose šviesiuose miškuose ir miško aikštelėse. Mėgsta karbonatinius dirvožemius. Aptinkama visoje Lietuvoje. Dekoratyvus. Išvesta veislių, auginamų darželiuose.
Gydomosios savybės
Vaistams vartojami lapai ir žiedai, kurie skinami raktažolėms žydint, požeminės dalys kasamos rudenį. Lapuose yra 2 % saponinų, 3 mg% karotino, iki 2,5 % askorbino rūgšties, žieduose – iki 4,7 % askorbino rūgšties, saponinų, flavoninių junginių, požeminėse dalyse – 5–10 % saponinų, 0,08 % eterinio aliejaus, glikozidų; visose dalyse yra iki 7 % mineralinių medžiagų.
Raktažolė padeda atsikosėjimui ir įeina į tam skirtų vaistažolių rinkinių sudėtį. Dėl glikozidų šaknys turi specifinį kvapą, tačiau manoma, kad jie padeda slopinti uždegimus. Liaudies medicinoje raktažolės šaknys naudotos sergant kokliušu, astma, podagra, kilus neuralginiams skausmams. Apie gydomąsias raktažolės savybes rašoma jau XVI-XVII a. medicinos knygose. Lapuose esantys eteriniai aliejai alergiškiems žmonėms gali sukelti odos išbėrimus. taip pat nepatartina vartoti augalą sergantiems anemija.
Libertavos ežeras
Libertavos ežeras – ežeras Molėtų rajone, Balninkų seniūnijoje, 7 km į šiaurę nuo Balninkų, į šiaurės vakarus nuo rajoninio kelio. Vandens telkinio kodas LR ežerų klasifikatoriuje 12231671, plotas 7,1 ha. Priklauso Šventosios baseinui, tiesioginis vandentakis – Virintos kairysis intakas Pulšis, pietryčiuose išteka bevardis upelis.
Ežeras telkšo slėnyje tarp kalvotų dirbamų laukų, ištįsęs šiaurės vakarų - pietryčių kryptimi 0,52 km, didžiausias plotis iki 0,2 km. Altitudė 120 m. Šiaurinė pakrantė labiau pelkėta, pietinė ribojasi su kalvos papėde, apaugusi krūmokšniais. Ežero pakrantėje įrengta maudykla su tilteliu.
Artimiausios gyvenvietės: Libertava, Vengriai. Pietrytinėje pakrantėse įsikūrusi buvusio Libertavos dvaro sodyba.
Rimantas Gruodis
Rimantas Gruodis (g. 1946 m. gegužės 14 d. Šiauliuose) – Lietuvos kino režisierius, operatorius.
Biografija
Tėvas Vitalis Gruodis, žmona Julija Gruodienė. 1977 m. baigė žurnalistiką Vilniaus universitete. 1964–1992 m. Lietuvos kino studijos operatoriaus ir režisieriaus asistentas, režisierius. Filmavo kino žurnalus „Tarybų Lietuva“. 1994 m. Vilniuje su žmona J. Gruodiene įkūrė filmų studiją „Periferija“, jos vadovas ir režisierius. Sukūrė dokumentinių filmų, kino kronikų, mokslo populiarinamųjų filmų. Jo dokumentinių filmų herojus – paprastas žmogus, per kurį atskleidžiama skausminga, dažnai varginga būtis. Daugelyje filmų keliamos visuomeninės problemos. Parašė (daugelį su J. Gruodiene) savo filmų scenarijų.
Pakavimo dujos
miniatiūra|200px|right|Imamas morkų pakuotės dujų mėginys Pakavimo dujos (taip pat fasavimo dujos, apsauginės dujos) – dujos, kuriose laikomi maisto produktai nesioksiduoja ir ilgai išlaiko maistines savybes. Hermetiškose pakuotėse šio dujos sudaro apsauginę atmosferą. Taip įpakuotas produktas ilgiau išlieka šviežias, į jį nereikia įmaišyti maisto priedų konservantų ar jų reikia mažiau. Pakavimas su apsauginėms pakavimo dujomis yra šiuolaikinis saugus pakavimo būdas, naudojamas maisto perdirbimo įmonėse, leidžiantis ilgesnį laiką išlaikyti mėsos, pieno, duonos produktų šviežumą, kokybę ir prekinę išvaizdą be cheminių konservantų.
Istorija
Devintajame XX a. dešimtmetyje amerikiečiai išrado modifikuotos atmosferos pakavimo būdą, kuris leido pirkėjams pristatyti jau paruoštus, supjaustytus gaminius. Taip gamintojai galėjo pailginti maisto prekių produktų galiojimo laiką, išlaikyti prekinę jų išvaizdą, išsaugoti aromatą ir nepakitusį gaminių skonį, palengvino tokių prekių transportavimą. Maisto produktų pakavimas dujomis pigių prekių gamintojams nebuvo patrauklus, nes pernelyg didino prekės kainą. Tačiau greitai gendančių – pieno, mėsos, žuvies ir net kai kuriuos duonos – produktus gaminančioms įmonėms minėta naujovė buvo labai aktuali.
Biržiečių balsas
miniatiūra|„Biržiečių balsas“ (1925 m. I numeris) Biržiečių balsas – krikščionių demokratų visuomenės, politikos, ekonomikos ir kultūros savaitraštis, leistas 1925–1926 m. Biržuose.
Pakavimo dujos
Istorija
Daugelyje Europos šalių įprastos, maisto produktams skirtos, vakuuminės pakuotės jau baigiamos išstumti iš rinkos, nes vartotojai mieliau renkasi naudingesnėmis savybėmis pasižyminčią apsauginėmis dujomis pripildytą pakuotę.
Biržiečių balsas
Istorija
Spausdino Biržų spaustuvė. Išleistas 61 numeris.
Humanizmas
Humanizmas – antropocentrinė pasaulėžiūra, išaukštinanti žmogų, vertinanti mokslinį metodą, atmetanti misticizmą, religines dogmas. Šiuolaikinis humanizmas dažniausiai nėra religinis.
Pakavimo dujos
Istorija
Lietuvoje vakuuminės produktų pakuotės pasirodė apie 1998 m., kiek vėliau – ir pakavimas naudojant modifikuotą atmosferą. Ši technologija nuolat keitė pavadinimą, nes ji gąsdino žmones: apsauginės dujos, modifikuota atmosfera. Dabar tai vadinama pakavimo dujomis ar oru, nes tai yra toks pats oras, kuris įkvepiamas. Tik maisto pramonėje naudojami trys skirtingi dujų mišiniai, kuriuose skiriasi azoto, deguonies ir angliarūgštės santykis.
Biržiečių balsas
Istorija
Rašė apie svarbiausius Lietuvos ir Biržų apskrities įvykius, pateikdamas nuolatinę Biržų gyvenimo kroniką, nagrinėjo žemės ūkio reformos ir žemės tvarkymo klausimus, svarstė kooperacijos problemas.
Pakavimo dujos
Naudojimas
miniatiūra|250px|right|Įrašas ant lietuviškų sūrio [[dešrelė|dešrelių pakuotės: „Supakuota naudojant apsaugines dujas“]] Atsižvelgiant į maisto produktų ypatybes, parenkami geriausi dujų ir pakavimo medžiagų deriniai. Daugumoje atvejų įpakuoto produkto aplinkoje yra sumažinamas deguonies kiekis ir padidinamas angliarūgštės kiekis. Pvz., naudojant apsauginę atmosferą, gali būti fasuojama kava, taip išsaugant jos aromatingumą, norint apsaugoti produktą nuo sulipimo – šiuo būdu fasuojamas tarkuotas fermentinis sūris ir kt. Švieži vaisiai ir daržovės dažniausiai pakuojami naudojant azoto, argono dujas ar azoto ir angliarūgštės, deguonies ir angliarūgštės mišinius. Vien azote pakuojami duonos gaminiai. Argonas naudojamas kavai ir užkandžiams pakuoti. Šviežiai raudonai mėsai reikia šiek tiek deguonies, kad ji nepapilkėtų, todėl ji dažniausiai pakuojama deguonies ir angliarūgštės mišinyje.
Humanizmas
Atsirado kaip Renesanso intelektualų sąjūdis, prasidėjęs Florencijoje XIV amžiaus pradžioje. Šiam sąjūdžiui būdingas žmogaus ir jo galimybių (ypač proto) išaukštinimas, tuo pačiu atsiribojant nuo scholastikos bei tradicinių Viduramžių krikščionybės idealų: kuklumo, introspekcijos ir pasyvumo. Judėjimas gimė europiečių mokslininkams pradėjus iš naujo atrasti antikinius graikiškus ir lotyniškus tekstus. Renesanso humanistai grožį ėmė suvokti kaip tiesą ir vertybę bei būdą pažinti Dievą. Buvo atsigręžta į antikinę meno sampratą. Ši filosofija padarė įtaką krikščionybei, kuri priėmė humaniškesnę poziciją.
Pakavimo dujos
Naudojimas
Maisto produktai, kuriuos gaminant naudotos pakavimo dujos, paženklinami papildomu užrašu „Supakuota naudojant apsaugines dujas“.
Humanizmas
Tai plati etinių filosofijų kategorija, žmogų laikanti pagrindine vertybe, jo gerovę – socialinių institutų vertinimo kriterijumi, o lygybę, teisingumą, žmogiškumą – trokštamais žmonių santykių principais. Pagrindiniai tikslai, anot humanizmo, yra žmonijos suklestėjimas, visų žmonių gerovė ir geresnio pasaulio palikimas ateinančioms kartoms.
Pakavimo dujos
Naudojimas
Maisto pramonėje leidžiami naudoti maisto priedai:
Biržiečių balsas
Istorija
Bendradarbiavo Jonas Broga, Ignas Lapienis, Jonas Mulokas, Edmundas Širmulis, Jonas Valiūnas, A. Visgirda.
Humanizmas
Humanizmas teigia, jog tikėjimas nėra būtina sąlyga priimtinam žmogaus elgesiui (kategorinis imperatyvas), ir pritaria religijų atskyrimui nuo valstybės bei ugdymo institucijų.
Biržiečių balsas
Nuorodos
[http://www.epaveldas.lt/vbspi/biDetails.do?biRecordId=5141 „Biržiečių balsas“. E-paveldas.lt]
Humanizmas
Viena iš humanizmo ypatybių – optimistinis požiūris į žmogaus gebėjimus. Bet tai nėra tikėjimas, kad žmogaus prigimtis yra grynas gėris ar kad visi žmonės be pagalbos gali pasiekti humanistiškus idealus. Dauguma humanistų kaip tik mano, kad tam reikia daug sunkaus darbo ir kitų paramos.
Švendriškių apylinkė
Švendriškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Jurbarko valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Jurbarko rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Skirsnemunės apylinkės.
Laumenų apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kaltinėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Varnių rajonui. 1954 m. prijungta Girvainių apylinkė. 1963 m. sausio 12 d. Laumenų apylinkė prijungta prie Kaltinėnų apylinkės ir Laukuvos apylinkės.
Vestri FC
Knattspyrnudeild Vestra (Vestri FC) ankstesniais metais žinomas kaip BÍ/Bolungarvík – Islandijos futbolo klubas iš Bolungarviko ir Isafjorduro.
Istorija
2006 m. įkurtas BÍ/Bolungarvík klubas, kai susijungė BI 88 ir UMF Bolungarvik komandos.
Nuo 2006 iki 2016 m. komanda vadinosi Ungmennafélag Bolungarvíkur, o trumpiau BÍ/Bolungarvík.
2008 m. komanda pateko į 2. deild karla
2010 m. pateko į 1. deild karla.
2016 m. susijungė į vieną klubą Skellur (tinklinio komanda), Sundfélagið Vestri (Plaukimo sekcija) ir KFÍ (krepšinio komanda).
Brotulinės gyvatinės menkės
thumb|right|260px|Lamprogrammus niger thumb|right|260px|Lepophidium profundorum thumb|right|260px|Otophidium omostigma thumb|right|260px|Neobythites gilli thumb|right|260px|Monomitopus agassizii
Sistematika
Šeima skirstoma į 4 pošeimius. Iš viso yra 49 gentys ir 238 rūšys.
Glazgas
Glazgas  – didžiausias Škotijos miestas, laikomas komercine Škotijos sostine; srities centras. 985,3 tūkst. gyventojų (2016), žymiai mažiau nei 6-ame dešimtmetyje, kai gyventojų skaičius siekė 1,1 mln. Dar 1,8 mln. žmonių gyvena priemiesčiuose, įskaitant netoliese esantį Peislio miestą. Glazgas išsidėstęs Škotijos vakaruose ant Klaido upės ir yra Stratklaido regiono sostinė. Klimatas šaltas ir drėgnas.
Anksčiau Glazgas buvo garsus savo laivų statybos pramone, tačiau per pastaruosius 30 metų ši pramonės šaka sunyko ir dabar čia pastatoma tik labai nedaug laivų. Netoli miesto yra trys tarptautiniai oro uostai: Glazgo, Prestviko ir Edinburgo. Glazgas yra mėgiamas turistų, iš čia jie vyksta prie Loch Lomondo ežero ir į Vakarų salas.
Mieste yra nemažai teatrų ir koncertų salių. Didžiausia jų yra SECC, Škotijos parodų centras. Taip pat gausu pilių.
Istorija
miniatiūra|kairėje|Glazgo uosto krantinės. Dail. Atkinson Grimshaw, 1881 miniatiūra|kairėje|Glazgo tiltas apie XIX a. pab miniatiūra|kairėje|Fontanas Glasgow Green parke Vietovė apie Klaido upę buvo apgyvendinta keli tūkstantmečiai atgal, vietiniai vertėsi žvejyba. Romėnų Britanijos laikais teritorijoje būta sargybos postų. Siekdami atskirti Britaniją nuo keltų ir piktų Kaledonijos senovės romėnai apylinkėse pastatė Antonino sieną. Patį Glazgo miestą VI a., spėjama, įkūrė krikščionių misionierius Šv. Mungo. Vietovėje prie upelio, kur dabar stovi Glazgo katedra, jis įsteigė bažnyčią. Glazgas netruko tapti religiniu centru ir išsiplėsti. 1178 m. jam suteiktos miesto teisės.
Glazgo universiteto įkūrimas 1451 m. ir vietos vyskupijos statuso pakėlimas iki Glazgo arkivyskupijos 1492 m. sustiprino miesto religinę ir edukacinę svarbą, po ko sekė atėję gerovės laikai. Tuomet miestas vertėsi iš prekybos žemės ūkio produktais, alumi ir žūklės ištekliais, vytinta lašiša ir silkės buvo eksportuojamos į Europą ir Viduržemio jūros regioną.
Išsiplėtė XVII a. pagyvėjus anglių bei vilnos audinių išvežimui į Vakarų Europos šalis ir po 1707 m. Škotijos susijungimo su Anglija išsiplėtus transatlantinei prekybai tabaku, vėliau cukrumi, medvilne.
Glazgo reikšmė dar labiau išaugo pramonės perversmo laikotarpiu. Kadangi kraštas buvo turtingas geležies bei kalkakmenio ištekliais, o uostas buvo įsikūręs strategiškai patogioje vietoje ir pakankamai gerai išplėtotas, čia vyravo laivų statyba, akmens anglies bei plieno pramonė. Apie 1800 m. imtasi kurti pilietines institucijas, kaip antai vieną pirmųjų pasaulyje policijos padalinį. 1821 m. Glazgas gyventojų skaičiumi pralenkė Edinburgą. Baigiantis XIX a. Glazgas buvo tapęs antru svarbiausiu imperijos miestu, čia buvo perkraunama daugiau kaip pusė Britanijos jūrinių krovinių. Be pirmaujančios laivų statybos, inžinerijos, mašinų, tiltų statybos, chemijos, sprogmenų, anglies ir naftos pramonių, Glazge taip pat reikšmingai verstasi tekstilės, drabužių, kilimų gamybos, odos apdirbimo, baldų gamybos, puodininkystės, maisto, gėrimų ir cigarečių gamybos pramonėmis, taip pat spauda ir leidyba.
Glazgas tapo vienu iš pirmųjų Europos miestų, kurių gyventojų skaičius pasiekė milijoną.
XX a. pr. miesto plėtra sustojo. Glazgą, kaip ir daugelį, paveikė pokario recesija, o vėliau ir Didžiosios ekonominės krizės padariniai. Antrojo pasaulinio karo įkarštyje miesto ekonomika atsigavo. Šis bumas tęsėsi ir pokario laikotarpiu, piką pasiekęs ties 6-uoju dešimtmečiu. Tačiau apie 7-ąjį amžiaus dešimtmetį pramonės augimas tokiose šalyse kaip Japonija ir Vakarų Vokietija vėl susilpnino daugelį miesto pirmaujančių pramonės šakų.
Dėl to Glazgą apniko ilgas santykinis ekonominis nuosmukis ir sparti deindustrializacija, dėl kurios atsirado didelis nedarbo lygis, urbanizacinis nykimas, sąlygoję gyventojų skaičiaus mažėjimą, prastėjančią gyventojų gerovę ir sveikatą. XX a. Glazgas buvo vienas labiausiai smogu užterštų miestų Didžiojoje Britanijoje; įgyvendinus miesto valymo programas 1990 m. Europos Bendrijos paskelbtas Europos kultūros miestu.
Geografija
Glazgas išsidėstęs ant Klaido upės krantų, vakarų vidurio Škotijoje, Stratklaido regione. Antra svarbiausia mieste tekanti upė yra Kelvinas. Vyrauja šaltas ir drėgnas jūrinis klimatas.
Administracinis suskirstymas
Glazgas administraciškai suskirstytas į 21 rajoną, iš kurių kiekvienas renka po 3 ar 4 narius į miesto tarybą.
Švietimas ir mokslas
Glazgas garsus savo aukštosiomis mokyklomis, kurių mieste yra net keturios: XV amžiuje įkurtas Glazgo universitetas (University of Glasgow), Stratklaido universitetas (University of Strathclyde), Glazgo Kaledonijos universitetas (Glasgow Caledonian University) ir Vakarų Škotijos universitetas (University of West Scotland). Be to, yra keli pedagoginiai koledžai, universitetinės ligoninės, tokios kaip Glazgo karališkoji ligoninė (Glasgow Royal Infirmary), Karališkoji škotų muzikos ir dramos akademija (Royal Scottish Academy of Music and Drama), Glazgo meno mokykla (Glasgow School of Art) ir dar dešimt koledžų, kuriuose vyksta aukštojo mokslo studijos. Glazgo universitetas priklauso elitinių Didžiosios Britanijos universitetų grupei (Russell Group), taip pat yra pasaulinės organizacijos Universitas 21 įkūrėjas.
Glazge mokosi daugiau nei 168 tūkstančiai studentų ir tai yra didžiausias skaičius Škotijoje, bei antras visoje Jungtinėje Karalystėje.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Glazgas yra užmezgęs partnerystės ryšius:
Vesiai
thumb|200px|Rytų Europos tautos ~X a. pr.
Vesiai  – Baltijos finų gentis, gyvenusi šiaurės Rusijoje, prie Belojės ir Ladogos ežerų. Jie buvo dabartinių vepsų (iš dalies ir karelų) protėviai. Vertėsi žemės ūkiu, medžiokle, žvejyba.
Su vesiais ir meriais siejama archeologinė Djakovo kultūra, iki V–VI a. gyvavusi Rytų Europos lygumos šiaurėje. Su vesiais galimai susiję X a. pr. arabų keliautojo Ahmado ibn Fadlano minimi visu, gyvenę į šiaurės rytus nuo Pavolgio Bulgarijos.
Nikodemas Martinonis
Nikodemas Martinonis (1887 m. birželio 1 d. Panemunyje, Rokiškio raj. – 1957 m. liepos 19 d. Kaune) – vargonininkas, choro dirigentas, pedagogas, kompozitorius.
Biografija
Muzikos mokė Panemunio ir Rokiškio vargonininkai P. Rasimas ir M. Milaknis, o 1908–1910 m. – Juozas Naujalis Kaune. Nuo 1907 m. vargonininkavo Čedasuose, Joniškyje, Parėčėje ir Nestaniškyje. Vilniuje išlaikęs keturių gimnazijos klasių egzaminus, 1912 m. išvyko į Maskvą, kur dvejus metus mokėsi muzikos mokykloje. Dienomis mokėsi, o vakarais grojo fortepijonu ir fisharmonija rusų bei rumunų orkestruose ar kine.
1914 m. grįžo į Lietuvą ir Panemunyje bei Čedasuose organizavo jaunimo chorus. Vėl nuvykęs į Maskvą, Mokytojų institute eksternu išlaikė egzaminus iš gimnazijos kurso ir 1915 m. įstojo į konservatoriją, kur pas prof. A. Gedikę studijavo vargonavimą, o muzikos teorijos mokėsi muzikos technikume prie Maskvos konservatorijos.
Mokydamasis grojo lenkų operetės orkestre, vadovavo Lietuvių šelpimo draugijos ir Lietuvių prieglaudos mokyklų vaikų chorams, buvo rusų gimnazijos muzikos ir dainavimo mokytojas, vadovavo kitiems lietuvių ir latvių chorams, dėstė muzikos teorijos disciplinas muzikos mokykloje ir konservatorijoje. 1922 m. suorganizavo didelį Maskvos mokyklų moksleivių chorą ir surengė koncertų. 1921–1925 m. buvo Vakarų tautinių mažumų universiteto instruktorius ir lietuvių darbininkų choro vadovas, taip pat vadovavo ir latvių chorui.
1925 m. grįžo į Lietuvą ir aktyviai įsitraukė į kultūrinį ir muzikinį gyvenimą. Iš pradžių buvo Dotnuvos žemės ūkio akademijos instruktorius ir choro vadovas. 1925–1929 m. vadovavo Lietuvos universiteto studentų chorui, kurį laiką buvo „Dainos“ draugijos choro vadovas, 1935–1940 m. vadovavo „Kauno audinių“ chorui. Buvo Šaulių sąjungos chorų instruktorius ir nuo 1926 m. – šios sąjungos Centrinio mišriojo choro meno vadovas ir dirigentas.
Su choru, solistais ir simfoniniu orkestru parengė daug stambių klasikinių kūrinių: Volfgango Amadėjaus Mocarto „Requiem“, Georgo Frydricho Hendelio oratoriją „Mesijas“, Jozefo Haidno oratoriją „Pasaulio sutvėrimas“, Džoakino Rosinio „Stabat Mater“, Česlovo Sasnausko „Requiem“ ir kt. Choras daug koncertavo Lietuvoje, dainavo Tilžėje, Rygoje ir Taline, dalyvavo Lietuvos, Latvijos ir Estijos dainų šventėse.
1936–1940 m. buvo Lietuvos muzikų draugijos pirmininkas ir muzikinio gyvenimo organizatorius.
Nuo 1926 m. – Kauno muzikos mokyklos, nuo 1933 m. – Kauno konservatorijos vargonų ir choro dirigavimo klasių vedėjas. 1944–1945 m. – Kauno konservatorijos direktoriaus pavaduotojas, 1946–1948 m. – Kauno muzikos mokyklos direktorius. 1945–1947 m. – Fortepijono – vargonų katedros vedėjas. Muzikos mokykloje ir konservatorijoje dėstė vargonų, dirigavimo ir muzikos teorijos disciplinas, buvo choro studijos vadovas, e. prof. pareigas, organizavo muzikos kursus ir juose dėstė.
Daug nusipelnė rengiant Lietuvos chorvedžių ir vargonininkų kadrus, tobulinant chorvedybos metodiką, ugdant lietuvių muzikinę kultūrą. Kaune ir kituose miestuose organizavo dainų šventes ir buvo jų dirigentas. Jis – 1930 m. visos Lietuvos dainų šventės jungtinio choro dirigentas. 1938 m. Klaipėdoje vykusiai dainų šventei parengė 120 dalyvių Šaulių sąjungos chorą. Šventės religinės muzikos koncerte choras, solistai ir simfoninis orkestras atliko Liudviko van Bethoveno oratoriją „Kristus Alyvų kalne“; buvo dainų šventės jungtinio choro dirigentas.
N. Martinonio iniciatyva 1945 m. vasario 2 d. Kaune surengta pirmoji pokario metų dainų šventė. Jis – ir pirmosios 1946 m. pokario metų respublikinės dainų šventės Vilniuje vyr. dirigentas. Harmonizavo per 100 lietuvių liaudies dainų, sukūrė kūrinių chorams ir solistams.
Prie N. Martinonio kūrybos publikavimo nemažai prisidėjo jo žmona E. Navickaitė-Martinonienė. 1987 m. išleista jos parengta knyga „Nikodemas Martinonis“. 1997 m. rugpjūčio 16 d. Panemunyje atidengtas N. Martinonio paminklas (autorius D. Jasinevičius). Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Viešvėnų Švč. Trejybės bažnyčia
'''Viešvėnų Švč. Trejybės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Pirmųjų Viešvėnų kaime, 7 km į pietryčius nuo Telšių. Liaudies architektūros formų, turi neogotikos bruožų. Parapijoje veikia Rainių ir Stulpinų koplyčios.
Istorija
miniatiūra|250px|left|2015 m. vasarą miniatiūra|250px|left|Prie bažnyčios Viešvėnuose 1758 m. pastatyta pirmoji bažnyčia. 1852 m. baigta statyti nauja medinė bažnyčia. Jos statyba užsiėmė 1848 m. į Viešvėnus atvykęs kunigas Domininkas Styrbinskis. ko pastangomis ir daugiausiai viešvėnų gyventojų lėšomis 1850-1852 m. iškilo nauja medinė bažnyčia, kuri nepaisant kai kurių rekonstrukcijų ir remonto darbų išliko iki šiandien. 1907 - 1908 kunigas Vladislovas Tomaševičius ėmė rūpintis, kad Viešvėnų filija būtų atskirta nuo Telšių parapijos. jį parėmė vietiniai bajorai, daugelis parapijiečių. Visgi atskyrimo procesas užtruko ir galutinai atskira Viešvėnų parapija įkurta tik 1924 metais. 1902 m. sudegė klebonijos trobesiai. Jie 1903 – 1906 m. atstatyti, taip pat pristatytas priebažnytis, vietoj senos – nauja didesnė zakristija, pastatyta varpinė. 1924 m. įkurta parapija, bažnyčia suremontuota. Po Antrojo pasaulinio karo kunigas Jonas Kauneckas suremontavo varpinę, išdažė bažnyčią. Už tai sovietų valdžia jam uždraudė aptarnauti Viešvėnų bažnyčią ir parapiją.
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų, turi neogotikos bruožų, stačiakampio plano, vienabokštė, su pristatyta zakristija. Įrengti 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Utrių senosios kapinės
Utrių senosios kapinės, vadinamos Maro, Marų kapeliais (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas – 24440, senas registro kodas – L772) – neveikiančios kapinės šiaurinėje Klaipėdos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Utriuose (Vėžaičių seniūnija), kelio Utriai–Pikteikiai kairėje pusėje, 50 m į pietryčius nuo Minijos ir Plėkupio santakos.
Kapinės
Įrengtos Minijos kairiojo kranto pakilumoje. Ovalo plano, pailgos rytų – vakarų kryptimi, 32 m ilgio, 22 m pločio, 0,8 m aukščio. Neveikiančios, apaugusios medžiais ir krūmais. Laidojimo žymių nesimato.
Teritorijos plotas – 0,07 ha.
1,2 km į šiaurę yra Pikteikių II senosios kapinės.
Istorija
Veikė XVI–XIX a., laidoti Utrių kaimo gyventojai. Vadinamos Maro, Marų kapeliais. Seniau kapinėse stovėjo medinė koplytėlė.
1981 m. žvalgė Ignas Jablonskis.
1997 m. įrašytos į nekilnojamųjų kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L772), 1985 m. pripažintos valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.
Gegužės 20
Gegužės 20 yra 140-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 141-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 225 dienos.
Vardadieniai
Akvilas – Alfreda – Bernardinas – Eidvilas – Eidvilė – Vygintė
Finansinė priemonė
Finansinės priemonės (akcijos, obligacijos, investicinių fondų vienetai, depozitoriumo pakvitavimai ir kitos teisės bei įsipareigojamai, kuriais prekiaujama finansinių priemonių rinkose) paprastai užtikrina teigiamą investicijų grąžą, kai už akcijas išmokami dividendai arba palūkanos už obligacijas. Be to, finansinių priemonių kaina (rinkos vertė) gali didėti ir mažėti palyginus su jų kaina arba rinkos verte investavimo metu.
Bendra investicijų grąža – tai išmokėtų dividendų arba palūkanų ir finansinės priemonės bet kokio rinkos vertės pokyčio suma. Išvestinės priemonės, tokios kaip pasirinkimo, išankstiniai, ateities ir kt. sandoriai gali būti sudaromi dėl įvairios rūšies turto – akcijų, obligacijų, tauriųjų metalų, valiutos ir t. t. Išvestinės priemonės gali būti naudojamos norint sumažinti investicijų riziką arba užtikrinti didesnę grąžą.
Naukaimio apylinkė
Naukaimio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Raudonės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Jurbarko rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Šilinės apylinkės.
Jazz fusion
Fusion, arba jazz fusion/jazz rock – muzikos žanras, kuris apjungia džiazą su elementais iš kitų muzikos stilių, tokių kaip funk, rock, R&B, electronic, world music, taip pat pop, klasika, liaudies muzika, kartais netgi metalo, reggae, country, hip hop, ir taip toliau.
Alušta
thumb|left|500px|Miesto panorama
Jazz fusion
Fusion albumai, netgi tie, kurie įrašyti tos pačios grupės ar atlikėjo, gali būti pilni muzikos stilių įvairovės. Vėlyvajame 7-ame dešimtmetyje, džiazo muzikantai pradėjo maišyti džiazo formas ir improvizavimo technikas su elektriniais roko instrumentais, soul ir bliuzo ritmais. Tuo pačiu, kai kurie roko atlikėjai pradėjo savo muzikoje naudoti džiazo elementus. 8-as dešimtmetis buvo pats ryškiausias dešimtmetis fusion muzikos stiliui, tačiau jis gerai atstovaujamas ir šiais laikais. Fusion muzika paprastai yra instrumentinė, dažnai sudėtingo metro, ritminio šablono, su ištęstomis improvizacijomis. Daug įžymių fusion muzikantų turi aukštą virtuoziškumo lygį, kombinuotą su kompleksinėmis kompozicijomis ir muzikinėmis improvizacijomis, retai matomomis kituose vakarietiškos muzikos stiliuose. Trimitininkas ir kompozitorius Miles Davis turėjo didelę įtaką plėtojant jazz fusion. Įrašius daugybė albumų 1959-1963-aisiais ir išpopuliarinęs kelias džiazo rūšis, Davis'as savo albumuose pradėjo naudoti maišytą metrą, kuris vėliau tapo standartu jazz-rock‘e. Vėlesniuose albumuose jis pradėjo naudoti elektrinius instrumentus. 1969-ųjų Miles Davis'o albumas „In a Silent Way“ gali būti vadinamas pirmuoju fusion albumu.
Žymiausi fusion atlikėjai
Miles Davis, Joe Zawinul, John McLaughlin, Chick Corea, Tony Williams, Herbie Hancock, Wayne Shorter, Allan Holdsworth, Billy Cobham, Scott Henderson, Carlos Santana, Michael Brecker, Larry Coryell, Don Ellis.
Levuka
Levuka – Fidžio miestas, esantis Ovalau salos pietrytinėje pakrantėje. Priklauso Rytiniui Fidžio padaliniui. Buvusi Fidžio sostinė. 1996 metais mieste gyveno 3,7 tūkst. gyventojų.
Istorija
Dabartinis miestas įkurtas 1820 europiečių prekeivių. Levuka – pirmasis Fidžio miestas. 1870 metais čia jau gyveno virš 800. Kai atsirado moderni Fidžio valstybė, Levukoje buvo karūnuotas pirmasis karalius Seru Epenisa Cakobau. Levuka sostine buvo iki 1877 metų, kai administracija persikėlė į Suvą.
Levukoje atsirado pirmosios Fidžio institucijos tokios kaip bankas, valstybinis paštas, mokykla, viešbutis, privatus klubas bei valdžios institucijos. Pirmasis Fidžio laukraštis Fiji Times, įkurtas 1869 metais, dar veikia iki šiol. Taip pat dar veikia pirmasis Okeanijos viešbutis Levuka’s Royal Hotel, įkurtas apie 1860 metus.
thumb|left|150px|Šventosios Širdies bažnyčia, Beach Street
Viešdauba
Viešdauba – upelis Lietuvoje, Plungės rajone; Minijos dešinysis intakas. Prasideda Žemaičių aukštumoje, prie Gaižupių, į rytus nuo Žlibinų. Teka pietvakarių kryptimi pro Medingėnų mišką. Įteka į Miniją 169,3 km nuo jos žiočių, 3,5 km į šiaurės vakarus nuo Medingėnų.
Intakas – Gaižupis (kairysis, 3,6 km).
Prie Viešdaubos įsikūręs Žvirzdalių kaimas.
Rada Tili
Rada Tili  – gyvenvietė Argentinoje, Čubuto provincijos pietryčiuose, į pietus nuo Komodoro Rivadavijos, San Chorchės įlankos pakrantėje. Svarbus pajūrio kurortas, veikia sanatorija, driekiasi paplūdimys. Žvejyba. Yra vėjo jėgainių sistema. Netoliese yra Markeso kyšulio gamtos rezervatas.
Žukovskaja
Žukovskaja - rusiška vyšnių veislė, sukurta Centrinėje genetikos laboratorijoje Mičiurinske. 1984 metais įrašyta į Lietuvos vyšnių mėgėjišką veislių asortimentą. Vaisiai prinoksta liepos antroje pusėje, vienu metu, stambesni už vidutinius (sveria 3,5–4 g). Odelė blizganti, tamsiai raudona. Minkštimas raudonas, tvirtokas, sultingas, saldžiarūgštis. Sultys raudonos. Kauliukas stambokas (0,4 g), kiaušiniškos formos, lengvai atsiskiria nuo minkštimo. Vaisiai vartojami švieži ir perdirbti. Vaismedžiai vidutinio augumo, žiemą ištvermingi, grybinėms ligoms vidutiniškai atsparūs. Žydi vėlai. Veislė kryžmadulkė. Geriausios dulkininkės – Liubskaja ir Vladimirinė. Derėti pradeda 3–4-aisiais augimo sode metais, dera vidutiniškai gausiai.
Kapiliaras
thumb|Kapiliarai Kapiliaras – labai smulki kraujagyslė, kuri aprūpina krauju organizmo audinius.
Pirmasis kapiliarus 1661 m. aprašė M. Malpighi (Italija).
Sandara
Tai trumpos (0,2–2 mm) ir labai mažo skersmens (6–8 μm) kraujagyslės. Sienelė yra sudaryta iš vieno sluoksnio ląstelių, kurios yra išsidėsčiusios ant pamatinės membranos.
Kapiliarais kraujas teka lėtai, 0,5–1 mm/s greičiu. Tankus kapiliarų tinklas turi didelį kontaktinį paviršių, pvz., žmogaus raumenų kapiliarų kontaktinis plotas yra 6300 m².
Rūšys
Pagal sienelės struktūrą, kapiliarai skirstomi į:
Kislioji guotė
Kislioji guotė – guoteninių (Hygrophoraceae) šeimos, guočių (Hygrophorus) genties grybų rūšis.
Kapiliaras
Rūšys
Magistralinių ir tikrųjų kapiliarų santykis organuose nevienodas, pvz., raumenyse, kur metabolizmo lygis labai svyruoja, jis yra 1:8–1:10, žarnų pasaite – 1:2–1:3.
Kislioji guotė
Vaisiakūniai vidutinio dydžio. Kepurėlė 3–5 (7) cm skersmens, jaunų grybų išgaubta, vėliau paplokščia, kartais net plačiai įdubusi, gleivėta, po lietaus labai lipni, jaunų vaisiakūnių balta, senesnių grybų gelsva. Lakšteliai iš pradžių balti, vėliau gelsvi, stori, rusvi, pusiau nuaugtiniai. Kotas 6–8 (10) cm ilgio, 0,5–1 cm storio, baltas, gelsvas, prie kepurėlės gleivėtas. Trama balta, malonaus, bet erzinančio kvapo. Sporos ovališkos, 7–9×4–5 μm.
Kapiliaras
Funkcijos
Kapiliaruose vyksta medžiagų, metabolitų ir dujų apykaita tarp kraujo ir intersticinio skysčio.
Kislioji guotė
Auga rugsėjo-spalio mėn. lapuočių ir spygliuočių miškuose, dažniausiai grupėmis; mėgsta kalkingą dirvą. Nevalgomas. Labai naudingas kaip aktyvus miško paklotės ardytojas.
Kapiliaras
Funkcijos
Per kapiliarų sienelę vyksta trys skirtingi apykaitos procesai:
Kapiliarų laidumas įvairioms medžiagoms nėra vienodas – priklauso nuo tos medžiagos molekulių dydžio. Riebaluose tirpios medžiagos (alkoholiai, deguonis, anglies dioksidas) difunduoja lengvai pro visą kapiliarų membranos paviršiaus plotą. Riebaluose netirpios medžiagos (vanduo, gliukozė, šlapalas, NaCl) difunduoja pro poras, esančias kapiliarų sienelėje. Stambiamolekuliai junginiai (albuminai) difunduoja labai sunkiai, nes jų molekulių skersmuo dažnai būna didesnis už kapiliarų sienelės porų skersmenį.
Antanas Ignas Darevskis-Veryha
Antanas Ignas Darevskis-Veryha (1884 m. birželio 25 d. Charkovas – 1952 m. liepos 22 d. Vilnius) – Lietuvos teisininkas, ekonomistas, finansų istorikas.
Biografija
Baigęs Vilniaus I gimnaziją, studijavo Sankt Peterburgo universitete, 1903 m. Fizikos – matematikos, 1904–1909 m. Teisės fakultete. Iki 1919 m. dirbo Sankt Peterburgo, Naumiesčio ir Carskoje Selo finansų įstaigose, nuo 1919 m. Lietuvos finansų ministerijos juriskonsultas, Juriskonsultų komisijos pirmininkas. 1923–1939 m. Lietuvos universitete (nuo 1930 m. Vytauto Didžiojo universitetas) dėstė Lietuvos mokesčių istoriją, nuo 1939 m. gyveno ir ūkininkavo Lekėčiuose, nuo 1945 m. dirbo Vilniaus universiteto ir Lietuvos mokslų akademijos bibliotekose.
Išleido paskaitų kursą „Lietuvos mokesčiai: XV–XVI amžius“, 1929 m., tęsinys apie XVII a.-XVIII a. mokesčius – hektografu, 1930 m. Bendradarbiavo periodinėje spaudoje.
Degimai (Imbarė)
Degimai – buvęs kaimas šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 3 km į šiaurės rytus nuo Salantų, Laiviuose, prie kelio.
Etimologija
Pavadinimas kilo nuo žodžio deginti. Kaimo vietoje seniau buvo krūmais apaugusi ganyklų žemė. Želdinius išdeginus, joje kūrėsi pirmieji naujakuriai.
Geografija
Kaimo žemės plyti dabartinio Laivių kaimo pietrytinėje dalyje, lygumoje, į pietus nuo kelio Salantai–Plateliai, Alkupio aukštupyje. Ribojasi su Laiviais, Tuzais ir Gargždele. Iš kaimo išteka Alkupis, o rytiniu pakraščiu teka – Bubinas (abu – kairieji Salanto intakai). Per kaimą praeina lauko kelias Laiviai–Gargždelė.
Istorija
Degimai susiformavo XIX a. II pusėje – XX a. pradžioje plėšininėje Laivių kaimo ganyklų žemėje. Jam priklausė apie 150 ha žemės, kurioje ūkininkavo 14–20 šeimų. 1923 ir 1959 m. minimas kaip savarankiškas kaimas, 1935 m. ir nuo XX a. 8 dešimtmečio – Laivių kaimo dalis.
1923 m. buvo 14, 1935 m. – 20 ūkių.
Dondušenis
Dondušenis – miestas šiaurinėje Moldavijoje, Dondušenio rajono centras. Mieste yra geležinkelio stotis (linija Belcis-Černivciai).
Istorija
MTSR laikais Dondušenyje veikė cukraus ir aliejaus fabrikai, duonos kepykla, mėsos kombinatas.
Gyventojai
Pagal 1930 m. surašymą tuometiniame kaime Dondoşani-Gară ('Dondošanio stotis'), priklausiusiame Sorokos žudeco (apskrities) Klimeucio plasei, gyveno 953 žmonės. 1970 m. mieste buvo 7,2 tūkst. gyventojų. Pagal 2004 m. surašymą – 9801 žmogus.
Miroslavo apylinkė
Miroslavo apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Arciškonių apylinkės, dalies Luksnėnų apylinkės ir dalies Seimeniškių apylinkės. 1963 m. prijungta Tolkūnų apylinkė, 1978 m. – Parėčėnų apylinkė ir dalis Santaikos apylinkės.
Kazliškiai (Kazlų Rūda)
Kazliškiai – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Jūrės kaimo. Kazliškiai išsidėstę išilgai dirbtinio Jūrės tvenkinio ir tęsiasi iki kelio Kazlų Rūda–Pažėrai. Kaimą supa spygliuočių miškai – Marackų ir Runkių miškai. Išilgai kaimo eina vienintelis vietinės reikšmės 4,5 km ilgio kelias (be kietos dangos).
Kiekvieną vasarą vyksta tarptautinis Poezijos ir muzikos festivalis „Baltos Bardų Naktys“.
R. Charleroi SC
Šarlerua RSC – Belgijos futbolo klubas iš Šarlerua.
Vladas Šimkus
Vladas Šimkus (1936 m. spalio 15 d. – 2004 m. rugsėjo 6 d.) – Lietuvos poetas, vertėjas.
Biografija
Rašytojas gimė Kelmės rajone, Jucių kaime, baigė Kelmės 1-ąją vidurinę mokyklą ir jau būdamas moksleivis pradėjo publikuoti pirmuosius savo kūrybos bandymus. 1956–1961 m. studijavo Vilniaus universitete lituanistiką.
Baigęs studijas, dirbo Klaipėdos žvejybos bazėje, „Jaunimo gretų“, „Literatūros ir meno“, „Švyturio“, Pergalės“, „Metų“ (nuo 1991 iki 1997 m.) redakcijose. Šis darbas sudarė sąlygas V. Šimkui tapti poezijos ir poezijos vertimų redaktoriumi, apie kurį telkėsi visi, žinantys šį specifišką jo talentą.
Kūryba
1960 m. išėjo pirmoji V. Šimkaus knyga „Gražiausioji sekundė“. Kūrybine poeto branda, ryškiu talentu pažymėtos ir kitos jo knygos: „Kranto kontūrai“ (1963 m.), „Geležis ir sidabras“ (1968 m.), „Bitės pabėgėlės“ (1973 m.), rinktinė „Nusileisk, dangau, ant žemės“ (1982 m.).
V. Šimkaus vieta lietuvių poezijoje unikali: nors yra išleidęs vos keturis eilėraščių rinkinius, bet jie nagrinėjami, komentuojami solidžiose monografijose, literatūros istorijose ir mokykliniuose vadovėliuose.
Nuo rinkinio „Geležis ir sidabras“ V. Šimkus įtvirtino realybės estetiką, suteikdamas stiprių postūmių visai lietuvių literatūrai. Lig šiol jo kūryba suvokiama kaip reiškinys, veikęs ir tebeveikiantis poezijos raidą ne vien poetinio žodžio sugestija. V. Šimkus rinkiniu „Bitės pabėgėlės“ nuvainikavo visus socialinius, buitinius, kultūrinius ir net estetinius mitus. Jo leksikos, intonacijos pėdsakas atpažįstamas visur, kur tik pastebima „rupi detalė“ ir universali potekstė. Net menkiausi poetikos elementai, pavyzdžiui, rimas, atpažįstami kaip saviti V. Šimkaus stilistiniai ženklai. Šio poeto pasaulėjautos dominantės tapo tarsi apibendrinančiais jo kartos ženklais.
Jis yra išvertęs A. Mickevičiaus, A. Voznesenskio, A. Puškino, B. Brechto, S. Verešo, A. Čako, H. Heine`s, F. Garcia Lorcos, F. Schillerio, J. W. Goethe`s ir kitų poetų kūrybos. V. Šimkaus kūrybos yra išversta į anglų, vokiečių, lenkų, čekų, bulgarų, vengrų, rusų, latvių, moldavų kalbas.
Vladas Šimkus bendradarbiavo beveik su visais Lietuvos teatrais – vertė pjeses, miuziklus, operų ir operečių libretus. Parašė scenarijų televizijos miuziklui „Dičiaus karjera“ (Teofilio Tilvyčio poemos „Dičius“ motyvais, rež. Balys Bratkauskas, 1980 m.).
Gerardas Bajoras
Gerardas Bajoras (1928 m. vasario 29 d. Grubose, Panemunio valsčius – 1991 m. kovo 18 d. Vilnius) – Lietuvos chemikas, chemijos mokslų daktaras.
Biografija
1947 m. baigė Rokiškio gimnaziją. 1952 m. baigė Vilniaus universitetą (VU). Pašauktas į karinę tarnybą Leningrado karinėje jūrų akademijoje įgijo lakų – dažų inžinieriaus specialybę. 1960–1961 m. stažavosi ir skaitė paskaitas Leuna Mesburgo (VDR) aukštojoje chemijos mokykloje. 1962–1965 m. mokėsi Leningrado tarybos technologijos instituto aspirantūroje, apgynė disertaciją „Poliamidų modifikavimas nesočiaisiais aldehidais“, chemijos mokslų kandidatas. 1967–1968 m. stažavosi Tokijo universitete. 1987 m. chemijos mokslų daktaras.
1954 m. TSRS karinio jūrų laivyno inžinierius chemikas Vladivostoke. 1957 m. demobilizuotas, dirbo projektavimo-konstravimo biure Vilniuje. Nuo 1958 m. VU dėstytojas. 1961 m. SSKP narys. 1961 m. VU vyr. dėstytojas, 1969 m. docentas, 1990 m. profesorius. 1967–1977 m., 1988–1991 m. Polimerų katedros vedėjas, 1987–1991 m. Chemijos fakulteto dekanas.
Mokslinė veikla
Tyrė vandenyje tirpstančių polimerų sintezę, kai kurių monomerų radikalinę polimerizaciją, sintetinių dervų modifikavimą. Paskelbė apie 170 mokslinių darbų, 19 išradimų ir 4 mokymo priemonių bendraautoris.
Nuorodos
Gerardas Bajoras (1928–1991)
Valdorfo pedagogika
Valdorfo pedagogika − ugdymas, siekiant visuminiai (holistiškai) integruoti intelektinį, praktinį ir meninį mokinių vystymąsi. Besimokant einama nuo pojūčių, patyrimo, išgyvenimo, fenomeno prie analizės, dėsningumų, sistemizavimo, teorijos, siekiant, kad teorija būtų ne pateikiama, o tarytum atrandama. Pradinėje pakopoje mažiau skiriama laiko teorijai, daugiau mokomasi žaidžiant, patiriant, vaizdiniais, piešiant, vaidinant, muzikuojant, šokant. Tai kas anksčiau suvokta pojūčiais, moksliškai gilinama vyresnėje pakopoje. Taip kuriamos aplinkybės savarankiškam, sąmoningam patirtų žinių apmąstymui. Einama nuo ugdymo prie saviugdos. Pedagogika grindžiama mokslu ir intuicija, ugdomas kūnas ir dvasia, nesusiejant su konkrečia religija. Ugdymo esminės nuostatos atitinka demokratinius bei humanistinius principus.
thumb|300px|Valdorfo įstaigų skaičius milijonui gyventojų 2018 m.
right|thumb|400px|alt=Growth of Waldorf schools|Šaltinis
Valdorfo įstaigos veikia bendruomeniškai, be vienvaldžio direktoriaus. Plėtojama socialinė trinarystė: kultūroje (švietime, moksle, mene, dvasiniame gyvenime) − laisvė, teisėje − lygybė, ekonomikoje − brolybė. Valdorfo įstaigos nuo 1994 m. bendradarbiauja su UNESCO.
Pedagogikos pradininkas − austrų filosofas, rašytojas, mokytojas, socialinis reformatorius, architektas ir ezoterikas Rudolfas Šteineris (1861−1925 m.), redagavęs ir išleidęs Gėtės gamtos mokslų raštus, propagavęs teosofiją, sukūręs antroposofijos filosofiją, 1919 m. antroposofijos pagrindu įkūręs pirmąją Valdorfo mokyklą.
Kritika
Valdorfo pedagogika kritikuojama dėl to, kad jos pradininkas Rudolfas Šteineris laikomas ir ezoteriku. Tai susiję, kad Valdorfo pedagogikoje dvasinis ugdymas neatsiejamas nuo protinio.
Koichi Toyama
thumb|Koichi Toyama. Užrašas „まだ反抗期“ reiškia „vis dar maištingas amžius“. Koichi Toyama (, g. 1970 m. liepos 26 d. Kagošimos prefektūroje) – Japonijos gatvės muzikantas ir kraštutinis politinis aktyvistas, kandidatavęs į Tokijo gubernatoriaus postą 2007 m. Išgarsėjo provokacine kalba, pasakyta kandidatuojant į 2007 m. Tokijo gubernatorius, kuri vėliau pateko į YouTube ir labai išpopuliarėjo. Iš 14 kandidatų, Toyama surinko 15 059 balsus (0,27% visų balsavusiųjų) ir buvo aštuntas tarp 14 kandidatų. Koiči kalbos filmuotą medžiagą naudojo britų atlikėja M.I.A. savo koncertų Kala Tour atidarymuose.
2001–2002 m. buvo nuteistas ir kalėjo už šmeižtą.
Nino de Angelo
Nino de Angelo (tikrasis vardas Domenico Gerhard Gorgoglione; g. 1963 m. gruodžio 18 d. Karlsrūjė) – italų kilmės Vokietijos dainininkas. Gimtojoje šalyje jis žinomas dėl hitu tapusios dainos „Jenseits von Eden“.
Koichi Toyama
2007 m. kandidatas į gubernatorius
Vedėjo apibūdintas kaip „kraštutinis kairysis antivalstybininkas“, Koiči savo prieštaringą kalbą pradėjo išvadindamas Japoniją „blogiausia šalimi“ ir atmesdamas bet kokias reformų galimybes. Pareikšdamas, kad didžioji dauguma basluotojų yra jo „priešai“, kvietė sukilti mažumą, o kalbą užbaigė raginimu nuversti Japonijos vyriausybę ir parodydamas trečiąjį pirštą priešais kamerą.
Nino de Angelo
1989 metais atlikėjas su daina „Flieger“ 1989 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse užėmė 14 vietą.
Koichi Toyama
2007 m. kandidatas į gubernatorius
Kitoje, 2008 m. Koiči filmuotoje medžiagoje pateikiamas autoriaus monologas, kuriame jis kaltina JAV pasauline hegemonija ir skundžiasi, kad nors jis besąs jo taip vadinamos Amerikos 51-os valstijos pilietis, jis neturi teisės balsuoti, jau nekalbant apie tai, kad neleidžiama kandidatuoti rinkimuose.
Prancūzų epas
Prancūzų epas tai poemos, kurių yra likę apie 100. Išlikusios poemos vadinamos šanson de žest (pranc.chanson de geste).