cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gyvulininkystė
Mokslo įstaigos
Pirmoji gyvulininkystės mokykla dvarininko J. Ivanavičiaus pastangomis įsteigta 1891 m. Pagojaus dvare Kelmės valsčiuje, 1910 m. perkelta į grafo D. Zubovo dvarą Bubiuose. Prieš I pasaulinį karą Lietuvoje veikė 8 ž. ū. mokyklos. 1937 m. Lietuvoje gyvulininkystės mokslo žinias skleidė Žemės ūkio akademija Dotnuvoje (1925 m.), Veterinarijos akademija Kaune (nuo 1936 m.), Gruzdžių aukštesnioji gyvulininkystės mokykla (nuo 1925 m.), Belvederio aukštesnioji pienininkystės mokykla (nuo 1926 m.). Kai kurie tiriamieji darbai buvo atliekami Žemės ūkio akademijos Gyvulininkystės katedroje bei Kvietiškio kiaulių kontrolinio penėjimo stotyje (netoli Marijampolės).
Pasaulyje
Gyvulininkystė paplitusi visose šalyse. 1992 m. pasaulyje buvo (mln.):
Zimbabvės provincijos
Zimbabvė suskirstyta į 8 provincijas ir 2 provincijos statuso miestus.
Gyvulininkystė
Pasaulyje
Didelę dalį Europos ir Š. Amerikos šalių, Australijos, N. Zelandijos gyvulių sudaro labai produktyvios veislės.
Zimbabvės provincijos
Raida
Zimbabvės provincijų ištakos siekia XIX a. pabaigą, kuomet jos teritorijoje suformuotos dvi kolonijinės valdos – Matabelelandas pietuose (kolonija tapo 1896 m.) ir Mašonalandas šiaurėje (kolonija tapo 1890 m.). 1901 m. abi kolonijas sujungus į Pietų Rodeziją, jos atliko provincijų funkciją. Vėliau provincijos buvo pervardintos pagrindinių miestų vardais, ir nuo jų atskirtos Gvelo (vėliau Midlanso), Umtalio (vėliau Manikalando) ir Viktorijos (vėliau Masvingo) provincijos.
Gyvulininkystė
Pasaulyje
Pasaulinė gyvulininkystės produktų gamyba 1992 m.:
Zimbabvės provincijos
Raida
Apie 1974 m. provincijoms suteikti istorinių regionų pavadinimai, o Matabelelandas padalintas į Pietų ir Šiaurės Matabelelandą. 1981 m. įteisintas Mašonalando padalinimas į tris dalis: Rytų, Vidurio ir Vakarų. 1997 m. iš provincijų išskirti du provincijų statuso miestai – Bulavajas ir Hararė, o 2000 m. šių miestų (seniau administracinių centrų) netekusios provincijos gavo naujas sostines: Rytų Mašonalando sostine tapo Marondera, o Šiaurės Matabelelando – Lupanė.
Gyvulininkystė
Pasaulyje
Spartėja gyvulininkystės produktų gamybos specializacija ir koncentracija, ji vis labiau intensyvinama. Daugelis ūkių įvairiose šalyse skerdimo kondicijos kiaules (iki 100 kg) užaugina per 6–7 mėn., jų priesvorio 1 kg suvartojama ~4 pašarinius vienetus, galvijų prieauglis vis dažniau skerdžiamas iki 18 mėn. amžiaus (jo masė iki 400 kg ir daugiau; 1 kg priesvorio suvartojama 6,5–7 pašariniai vienetai). Vis daugiau primelžiama pieno, pvz., Danijoje 1992 m. iš karvės per metus primelžta vid. 6000 kg. Gyvulininkystės vystymąsį spartina grūdų ūkio plėtimas, pasaulinės pašarinių grūdų prekybos didėjimas.
Zimbabvės provincijos
Nuorodos
Duomenys Statoids.com
Gyvulininkystė
Pasaulyje
Į pasaulinę rinką kasmet patiekiama ~3 mln. galvijų (Europoje daugiausia jų eksportuoja Airija, Danija, Amerikoje – Kanada, Meksika). Kiaulėmis plačiausiai prekiaujama Europoje (daugiausiai jų eksportuoja Danija, Švedija, Bulgarija, Vengrija, Lenkija). Iš 2 mln. tonų šviežios mėsos, kuri kasmet patenka į pasaulinę rinką, 42 % sudaro jautiena ir veršiena, 20 % – aviena (~1/2 jautienos ir veršienos teikia Argentina ir Urugvajus, ~1/3 – Australija ir N. Zelandija; avienos daugiausia teikia Australija ir N. Zelandija). Kiauliena ir paukštiena daugiausia eksportuojama į to paties kontinento šalis. Sviesto daugiausia eksportuoja Australija ir N. Zelandija. Kiaušiniais paprastai prekiauja gretimos šalys (Europoje jų daugiausia eksportuoja Nyderlandai ir Danija).
Gyvulininkystės poveikis aplinkai
Gyvulininkystės įtaka aplinkai yra vienas aštriausių klausimų žemės ūkio politikoje. 2006 metų lapkritį Jungtinių Tautų maisto ir žemės ūkio organizacija išleido pranešimą, teigiantį, kad gyvulininkystė pagamina daugiau šiltnamio efektą sukeliančių dujų (18 % visų antropogeninių šiltnamio dujų) nei visos pasaulio transporto priemonės kartu paėmus (13,5 %) , jų tarpe 9 % viso pasaulio anglies dioksido dujų, 65 % azoto suboksido, 37 % metano dujų ir 67 % amoniako. Pranešime įvardinami ir kiti faktai: šiuo metu gyvūnų auginimui yra naudojama 30 proc. Žemės sausumos ir 70 proc. dirbamos žemės; ši pramonė yra pagrindinis vandens taršos šaltinis, be to ir didžiausia vandens išteklių naudotoja; gyvulininkystė yra pagrindinė miškingumo mažėjimo priežastis, o tai prisideda prie biologinės įvairovės nykimo pasaulyje. Pranešime teigiama, jog nesiėmus jokių radikalių priemonių, grėsmė iki 2050-ųjų gali padvigubėti, kadangi didės mėsos ir kitų gyvūninių produktų poreikis. Kitais tyrimais taip pat įrodyta, kad gyvūninės kilmės produktai reikalauja didelių energijos sąnaudų.
Lietuvos gyvulininkystės mokslo įstaigos
1997 m. Lietuvoje mokymu ir mokslu, susijusiu su gyvulininkyste, užsiėmė Lietuvos veterinarijos akademija (Kaune), Lietuvos žemės ūkio universitetas (Kaune), 11 aukštesniųjų žemės ūkio mokyklų bei 41 ž. ū. mokykla. Trys aukštesniosios ž. ū. mokyklos specializuotos gyvulininkystei, kitose dėstomi gyvulininkystės pagrindai. Fermų mechanizacijos klausimus sprendžia Lietuvos žemės ūkio inžinerijos institutas (Raudondvaryje prie Kauno), Gyvulių ligų problemas tiria Veterinarijos institutas (Kaišiadoryse), gyvulininkystės produktų perdirbimą – Maisto institutas (Kaune), gyvulininkystės ekonomikos problemas tiria Agrarinės ekonomikos institutas, tačiau pagrindinis gyvulininkystės mokslinio tyrimo darbas sukoncentruotas Gyvulininkystės institute (Baisogaloje). Čia tiriama galvijų, kiaulių, arklių, avių, paukščių veisimas, laikymas ir šėrimas, gerinamos Lietuvos gyvulių veislės, saugomas jų genofondas, ieškoma ekologiškai švarių, energiją taupančių gyvulių laikymo technologijų, tiriamas vietinių pašarų efektyvumas.
Stebėtojų taryba
Stebėtojų taryba – neprivalomas kolegialus bendrovės veiklos priežiūrą atliekantis organas.
Ją renka akcininkų susirinkimas. Jos įgaliojimai nustatyti bendrovės įstatuose. Stebėtojų taryba, jei numatyta bendrovės įstatuose, renka bendrovės valdybą, jei jos nėra - bendrovės vadovą. Į bendrovės stebėtojų tarybos įgaliojimus įeina funkcija prižiūrėti bendrovės valdybos ir vadovo veiklą. Pateikia akcininkų susirinkimui atsiliepimus ir siūlymus dėl bendrovės veiklos strategijos, metinės finansinės atskaitomybės, pelno paskirstymo projekto ir bendrovės metinio pranešimo, taip pat bendrovės ir vadovo veiklos.
Teikia siūlymus valdybai atšaukti jų sprendimus, kurie prieštarauja įstatams ir kitiems teisės aktams, bendrovės įstatams ar visuotinio akcininkų susirinkimo sprendimams.
Sprendžia kitus bendrovės įstatuose, taip pat visuotinio akcininkų susirinkimo sprendimuose stebėtojų tarybos kompetencijai priskirtus bendrovės ir jos valdymo organų veiklos priežiūros klausimus.
Dzūkijos herbas
Dzūkijos herbas – vieno iš 5 Lietuvos etnokultūrinių regionų heraldikos atributas. Herbo mėlyname lauke vaizduojamas sidabrinis šarvuotas karys, laikantis dešinėje rankoje auksinę alebardą ant sidabrinio koto, o kaire ranka atsirėmęs į sidabrinį baltišką skydą, su paauksuota galva ir papėde. Ant sijos padėtą herbo skydą laiko dvi atgal atsigręžusios su auksiniais nagais ir liežuviais sidabrinės lūšys. Ant sijos pakabintas sidabrinis kaspinas su mėlynų raidžių užrašu: „Ex gente bellicosissima populus laboriosus“ (Iš karingiausios genties – darbštūs žmonės).
Istorija
Nuo XIX a. regionas, apimantis Alytaus apskrities teritoriją vadinamas Dzūkija. Anksčiau, ši teritorija priklausė Trakų kunigaikštystei, vėliau vaivadijai, o vėliau ribos sutapo su Trakų pavieto ribomis. Tai paskatino tyrinėtojus ieškoti Dzūkijos herbui tų pačių simbolių senojoje Trakų žemės heraldikoje. Trakų žemės herbas: šarvuotas karys su ietimi ir skydu kilo iš kunigaikščio Kęstučio laikų, kai antspauduose jis vaizdavo tokį karį. XVII a. pirmoje pusėje karys imtas vaizduoti su alebarda. Senasis kario vaizdavimas su ietimi – 1995 m. buvo paliktas Trakų rajono savivaldybei, o 2003 m. karys su alebarda atiteko Dzūkijai (Lietuvos heraldikos komisija 2003 m. vasario 25 d. suderino Dzūkijos didžiojo ir mažojo herbų bei herbinių vėliavų projektus). Heraldika rūpinosi LR Seimo nariai Gediminas Jakavonis ir Artūras Skardžius. Dzūkų Kultūros Draugijai leidus, nutarta Alytaus apskrities herbą įdėti į mažąjį Dzūkijos herbą (didysis turi skydininkus ir devizą).
Simbolika
Mėlynas skydo laukas – aliuzija į Trakų vaivadijos bei jos pavietų vėliavų spalvą, žinomą nuo XVI a. antrosios pusės. Mėlyna spalva nuo seno reiškė dangų, ištikimybę ir tvirtumą.
Herbo etalono autorius – Arvydas Každailis.
Ispanijos futbolo varžybos 1962–1963 m.
Ispanijos futbolo varžybos 1962–1963 m.
Olimpija (Epyro princesė)
thumb|right|250px|Dzeusas ir Olimpija, (Dž. Romano freska apie 1530 m.) Olimpija ( 375 − 316 m. pr. m. e.) − Epyro princesė, Makedonijos karaliaus Pilypo II žmona ir Aleksandro Makedoniečio motina. Olimpijos motina kildinta tiesiogiai iš Achilo.
Biografija
Olimpija buvo karaliaus Neoptolemo I duktė, kuris kildino save iš Achilo giminės. Gimus Olimpijai, jai buvo duotas Poliksenos vardas, jaunystėje ji buvo vadinama Mirtala, o po vestuvių su Pilypu II buvo vadinama Olimpija − sportinių žaidynių garbei. Gyvenimo pabaigoje ji vėl pasikeitė vardą − į Stratoniku.
Pasak Plutarcho, Pilypas II ir Olimpija pirmą kartą susitiko Samotrakės saloje, kur abu buvo šventinami į misterijas. Vėliau jiems gimė sūnus Aleksandras ir duktė Kleopatra. Gyvavo legenda, kad Aleksandro tėvas buvo ne Pilypas II, o Dzeusas, kuris paėmė Olimpiją griaustinio metu. Pats Aleksandras palaikė šią legendą politiniais sumetimais, tačiau savo tėvu laikė būtent Pilypą II.
Aleksandrui išeidavus į žygį, Olimpija pastoviai jam rašydavo laiškus ir juodindavo Aleksandro aplinkos žmones. Tačiau Aleksandras Makedonietis neleido kištis motinai į valstybės reikalus.
Karalius Faisalas
Karalius Faisalas bin Abdulaziz Al Saudas buvo Saudo Arabijos karalius 1964–1975 m. Jis pagerino šalies ekonominę padėtį, ją modernizavo ir reformavo. Tarptautiniuose santykiuose Faisalas rėmėsi panarabizmu, antikomunizmu ir Palestinos nacionalizmu. Jis stabilizavo Saudo Arabijos biurokratiją. Jo valdymas buvo populiarus tarp pavaldinių. 1975 m. karalių Faisalą nužudė jo sūnėnas Faisalas bin Musaidas.
Jaunystė
Karalius Faisalas gimė Rijade 1906 m. balandį. Jis buvo trečiasis ibn Saudo sūnus. Jo motina buvo Tarfa bint Abduallah bin Abdulateef al Sheekh, kurią ibn Saudas vedė po Rijado užėmimo 1902 m. Jo motina mirė, kai jis buvo jaunas. Faisalą augino jos tėvas Abd Allah ibn Abd al-Latif Al ash-Sheikh, kuris jį mokė Korano ir Islamo principų.
Faisalas turėjo vienintelę dukrą Nulą. Ji ištekėjo už pusbrolio Khalid bin Muhammad bin Abdul Rahman, Muhammad bin Abdul Rahman sūnaus.
Faisalas buvo auginamas aplinkoje, kur drąsa buvo ypač vertinama.
Egidijus Bauba
Egidijus Bauba (g. 1977 m. kovo 25 d. Elektrėnuose) – ledo ritulininkas.
Karalius Faisalas
Jaunystė
1919 m. Britų vyriausybė pakvietė ibn Saudą į Londoną, bet jis negalėdamas vykti pasiuntė savo 14 metų sūnų, kuris buvo pirmasis Saudas aplankęs šią šalį. Didžiojoje Britanijoje Faisalas praleido 5 mėnesius. Jis taip pat lankėsi Prancūzijoje.
Egidijus Bauba
Biografija
Gimė 1977 m. kovo 25 d. Elektrėnuose. Ledo ritulį pradėjo žaisti nuo devynerių metų (pirmasis treneris – Viktoras Seninas). 1996 m. Pasaulio D grupės čempionato aukso medalio laimėtojas. 2002 m. ir 2004 m. Pasaulio II diviziono čempionato aukso medalio laimėtojas.
Bengalūras
Bengalūras – (kanadų kalba: ಬೆಂಗಳೂರು = Bengalūru) – miestas pietinėje Indijoje, Karnatakos valstijos sostinė. Su 4,93 mln. gyventojų (2005; su priemiesčiais virš 6 mln.) tai yra trečiasis pagal dydį šalies miestas. Didelis mašinų gamybos centras, išvystyta maisto, tekstilės pramonė, amatai. Yra universitetas, kosminių tyrimų centras. Mieste daug ežerų.
Istorija
Nors istoriniai šaltiniai leidžia teigti, kad miestas buvo jau apie 900 metus, tačiau rašytiniai šaltiniai pastovią gyvenvietę pirmąkart mini tik 1537 m., kai čia buvo pastatyta Vidžajanagaros imperijos tvirtovė. Iki 2006 m. miestas oficialiai vadinosi Bangaloru.
Karalius Faisalas
Jaunystė
Faisalas vadovavo daliai karių trumpame Saudo-Jemeno kare 1934 m., kuriame buvo nugalėtos Jemeno pretenzijos į pietines Saudo Arabijos provincijas. 1943 m. rugsėjį Faisalas ir Kalidas buvo pakviesti į JAV, kur viceprezidentas Harry S. Truman pakvietė juos pietų į Baltuosius rūmus. 1945 m. Faisalas dalyvavo kaip Saudo Arabijos užsienio reikalų ministras įkuriant JTO San Franciske.
1951 m. ibn Saudas išplėtė vyriausybės biurokratiją, Faisalo vyriausias sūnus Abdullah bin Faisal Al Saud buvo paskirtas Sveikatos ministru.
Karalius Saudas ir Faisalas pykosi, tad 1960 m. gruodžio 18 d. Faisalas atsistatydino, teigdamas, jog karalius trukdo jo finansinėms reformoms. Karalius Saudas įtikino princą Talalą grįžti iš Egipto ir tapti finansų ministru. Tačiau 1962 m. Faisalas sutelkė šeimoje pakankamai įtakos, kad taptu premjeru antrąkart.
1961 m. Faisalas įkūrė Madinos Islamo universitetą. 1962 m. Faisalas įkūrė Musulmonų pasaulio lygą, labdaros organizaciją, kuriai Saudo šeima paaukojo milijardą dolerių.
Kova dėl sosto
Kai 1963 m. karalius Saudas išvyko iš šalies gydytis, Faisalas sukaupė daug galios, paskyrė panašiai mąstančius princus į aukštus postus. Jo brolis Abdula buvo paskirtas Nacionalinės sargybos vadu 1962 m. Grįžus Saudui, Faisalas reikalavo, kad jis būtų paskirtas regentu. Faisalą rėmė religiniai lyderiai.
Karalius Saudas pasipriešino ir Faisalas įsakė Nacionalinei sargybai apsupti karaliaus rūmus. Saudas pasidavė 1964 m. kovo 4 d. ir paskyrė Faisalą regentu. Lapkričio 2 d. karalius Saudas atsisakė sosto, spaudžiamas dvasininkų. Netrukus po to Saudas išvyko į tremtį.
Karaliavimas
Faisalas buvo artimas JAV sąjungininkas ir antikomunistas. Jis teigė, kad komunizmas ir Islamas nesuderinami, nepalaikė santykių su komunistinėmis šalimis.
1975 m. kovo 25 d. Faisalą nužudė jo sūnėnas Faisalas bin Musaidas, kuris neseniai grįžo iš JAV. Jis palaikė artimus santykius su Vakarų Europos šalimis.
Faisalas rėmė monarchijas arabų šalyse, nesutarė su Egiptu ir jo vadovu Naseru. Jie rėmė skirtingas puses per Jemeno pilietinį karą
Juodadėmė australinė lūpažuvė
Juodadėmė australinė lūpažuvė (Austrolabrus maculatus) – lūpažuvinių (Labridae) šeimos žuvis.
Bibimbap
Dažniausiai su bibimbap naudojamos daržovės: agurkai, cukinijos, ridikai, špinatai, sojos pupelių daigai, jūržolės ir kita. Kartais ir tofu, grybai arba salotos lapai. Iš gyvūninių produktų: kiaušiniai, jautiena, vištiena, žuvis, aštuonkojai arba kiti jūros gyvūnai. Siekiant gražesnio pateikimo, ingredientai ant ryžių viršaus išdėliojami grupelėmis pagal spalvą. Dažniausiai patiekiamas su aštriu čili pipirų padažu gočudžang.
Populiari bibimbap variacija – dolsot bibimbap (돌솥 비빔밥), patiekiamas stipriai įkaitintame storasieniame akmeniniame dubenyje, kuriame ryžiai ir kitos sudedamosios dalys dar kurį laiką kepa. Prieš į jį įdedant ryžius, dubuo padengiamas sezamų aliejumi.
Bibimbap yra vienas iš populiariausių valgių Korėjoje, dažnai gaminamas namuose.
Pranas Lesauskis
thumb|Pranas Lesauskis, nufotografuotas su Lietuvos kariuomenės uniforma ir valstybiniais apdovanojimais tarpukariu. Pranas Lesauskis (1900 m. lapkričio 17 d. Žeberiuose, Tverų valsčius – 1942 m. lapkričio 27 d. Gorkio srities, Suchobezvodnoje lageryje, (dab. Žemutinio Naugardo sritis) – Lietuvos vadybos specialistas, matematikas, matematikos daktaras, Lietuvos kariuomenės pulkininkas.
Biografija
1920 m. baigė Telšių gimnazijos 5-ias klases ir 1920 m. lapkričio 15 d. įstojo į Lietuvos kariuomenę. 1921 m. gruodžio 18 d. baigė Karo mokyklą. 1921 m. gruodžio 18 d. suteiktas leitenanto laipsnis, paskirtas 4-jo artilerijos pulko 2-sios haubicų baterijos jaunesniuoju karininku. 1922 m. baigė sutrumpintą artilerijos kursą ir buvo perkeltas į Mokomąją atskirąją bateriją jaunesniuoju karininku. 1922 m. eksternu baigė Kauno 1-ją gimnaziją. 1923 m. spalio 22 d. buvo paskirtas į Artilerijos tiekimo skyrių. 1925 m. gegužės 15 d. suteiktas vyresniojo leitenanto laipsnis. 1927 m. rugpjūčio 1 d. suteiktas kapitono laipsnis. 1927 m. baigė Lietuvos universiteto Matematikos-gamtos fakulteto Fizikos skyrių. 1930 m. baigė Turino (Italija) Aukštąją artilerijos technikos mokyklą ir tais pačiais metais įgijo Karališkojo Romos universiteto matematikos daktaro diplomą. Nuo 1930 m. birželio 23 d. buvo paskirtas Lietuvos Krašto apsaugos ministerijos Ginklavimosi valdybos balistikos kabineto vedėju. 1930 m. lapkričio 23 d. suteiktas majoro laipsnis. 1931 m. grįžo į Lietuvą, nuo 1933 m. gruodžio 21 d. pulkininkas-leitenantas. Nuo 1935 m. liepos 1 d. buvo paskirtas eiti Studijų ir technikos skyriaus viršininko pareigas. Nuo 1936 m. vasario 1 d. buvo paskirtas Lietuvos Krašto apsaugos ministerijos Ginklavimosi valdybos viršininku. Nuo 1937 m. lapkričio 4 d. tapo Lietuvos katalikų mokslo akademijos nariu. 1937 m. gruodžio 31 d. suteiktas pulkininko laipsnis. 1940 m. rugsėjo 11 d. sovietams okupavus Lietuvą ir likviduojant Lietuvos kariuomenę, buvo paskirtas 29-sios sovietų armijos artilerijos valdybos tiekimo viršininku, tačiau 1940 m. spalio 9 d. įsakymas buvo atšauktas ir iš kariuomenės atleistas. Pradėjo dėstyti Vytauto Didžiojo universiteto Technologijos fakulteto Matematikos katedroje. 1941 m. sausio 4 d. suteiktas daktaro ir profesoriaus vardas.
1941 m. sausio 3 d. sovietų NKVD suimtas, kalėjo Kauno NKVD kalėjime, o vėliau išvežtas į Maskvos Lefortovo kalėjimą. 1941 m. kovo 19 d. nuteistas 8-iems metams lagerio ir 4-iems metams tremties. Kalėjo Gorkio srities Suchobezvodnoje lageryje. Žuvo 1942 m. lapkričio 27 d. lageryje. Palaikų palaidojimo vieta nežinoma. 1958 m. kovo 20 d. buvo reabilituotas.
Mokslinė veikla
1928–1936 m. parašė daug mokslinių straipsnių karybos, balistikos, matematikos klausimais.
1938 m. Kaune su kitais įkūrė Mokslinės vadybos draugiją, tapo jos viršininku. Straipsniuose lietuvių, italų, prancūzų ir kt. kalbomis nagrinėjo vadybos problemas.
Parašė
Mamertas Karklelis
Mamertas Karklelis (1931 m. balandžio 15 d. Karklinėje, Kliukščionių valsčius – 1999 m. birželio 22 d. Kaune) – Lietuvos aktorius, teatro režisierius.
Biografija
Baigė Švenčionių gimnaziją, įstojo į Vilniaus universiteto Fizikos-matematikos fakultetą, bet 1953 m. baigė LSSR dramos teatro studiją, 1963 m. režisūrą A. Lunačiarskio teatro meno institute Maskvoje.
1953–1958 m. Šiaulių dramos teatro aktorius, 1964–1972 m. vyr. režisierius. 1972–1973 m. Kauno dramos teatro, 1973–1983 m. Lietuvos radijo ir televizijos, 1983–1985 m. Klaipėdos dramos teatro režisierius. Pastatė daug lietuvių autorių kūrinių, sukūrė televizijos spektaklių.
Pastatymai
Televizijoje
Madangas
Madangas – miestas Papua Naujosios Gvinėjos šiaurėje. Miestas yra ketvirtas pagal gyventojų skaičių Papua Naujojoje Gvinėjoje (27,4 tūkst.). Madango provincijos sostinė.
Istorija
Miestas buvo pastatytas XIX amžiaus pabaigoje, kada Okeaniją kolonizavo Vokietijos imperija. Po Antrojo pasaulinio karo miestą buvo užėmę japonai. 1943 metais miestas buvo sugriautas. Po karo miestas buvo atstatytas. Dabar Madangas yra vienas svarbesnių Papua Naujosios Gvinėjos uostų.
Prelatas
Prelatas ( 'esantis priekyje, privilegijuotas') – garbės titulas krikščionių Bažnyčiose.
Katalikų Bažnyčioje prelatu taip pat vadinamas vyskupas arba abatas, turintis valdinius įgaliojimus.
Prelatas taip pat gali būti kurijos tarnautojas. Prelato titulą paprastai suteikia popiežius.
Pastaruoju metu prelato titulas suteikiamas už įvairius nuopelnus, atsidavusią veiklą Bažnyčiai (gausų išpažinčių klausymą, aktyvią veiklą parapijoje, ilgametį kunigavimą ar klebonavimą bei kt.).
Beičiai
Beičiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 10 km į pietus nuo Rokiškio, prie Beičių I tvenkinio.
Etimologija
Legendos byloja apie kaimo atsiradimą. Anot senolių kaimą įkurdinęs iš Tyzenhauzų dvaro pabėgęs ūkvedys Beičys. Kaip kerštą savo buvusiam šeimininkui naujakurys Steponas Beičys buvo pastatęs „šlagbaumą“ per kelią, vedantį į Ragelių bažnytkaimį.
Istorija
Įkurti reorganizavus kaimą į kolūkį. Todėl namai pastatyti stragetinėje vietoje netoli fermos. Taip pat senieji namai išsidėstę palei kelią vedantį į Jūžintus (nuo Rokiškio pusės). Sovietiniais laikais Beičiai buvo garsūs dideliais karvių primilžiais. Pienas buvo vežamas į Rokiškio sūrinę, o iš jos transportuojamas (jau apdorotas) į atokiausius TSRS kampelius.
Būgnas
thumb|XX amžiaus pradžios lietuviškas būgnas [[Lietuvos nacionalinis muziejus|Lietuvos nacionaliniame muziejuje]]
Būgnas – mušamasis muzikos instrumentas priklausantis membranofonų tipui. Būgnai laikomi netoniniais muzikos instrumentais, nors tam tikros jų atmainos turi pakankamai stipriai išreikštą pagrindinį toną.
Būgnai yra vieni seniausių muzikos instrumentų, ir per šimtus metų jų konstrukcija palyginus nedaug tepasikeitė. Būgno viršus – įtempta membrana, kurią mušant lazdelėmis arba rankomis išgaunamas garsas. Būgnai naudojami pačiose įvairiausiose muzikos rūšyse.
Būgnais grojama rankomis arba lazdelėmis. Senovėje būgnai turėjo simbolinę reikšmę, jais būdavo grojama religinių apeigų metu. Taip pat jie būdavo naudojami kaip komunikacijos įrankiai informacijai perduoti.
Derhačiai
Derhačiai  – miestas Charkovo srityje, rytų Ukrainoje. Derhačių rajono administracinis centras. Nutolęs 12 km į šiaurės vakarus nuo srities sostinės – Charkovo. 2011 m. duomenimis, mieste gyveno 18 194 gyventojai. Per miestą teka Lopanės upė.
Ubiškiai
Ubiškiai – kaimas Biržų rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, 5 km į vakarus nuo Parovėjos.
Istorija
2009 m. vasarį-spalį kaimas buvo seniūnaitijos centras, bet paskui priskirtas Parovėjos seniūnaitijai.
Arado apskritis
Arado apskritis  – apskritis vakarų Rumunijoje, Krišanos regione. Tai 5-a pagal plotą ir 21-a pagal gyventojų skaičių šalies apskritis. Administracinis centras – Aradas.
Geografija
Rytinė apskrities dalis kalvota, paviršius kyla į Apusenio kalnų masyvus (pagrindinis – Zarandulujaus kalnai). Vakarų pusėje plyti lygumos. Svarbiausios upės – Murešas, Baltasis Krišulas.
Gyventojai
2011 m. tautinė sudėtis:
Administracinis suskirstymas
Apskritis suskirstyta į 1 savivaldybę, 9 miestelius ir 68 bendruomenes.
Utenos Dauniškio gimnazija
Utenos Dauniškio gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Utenoje, Vaižganto g. 48, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190182016. Veikia suaugusiųjų mokymo skyrius.
Istorija
1994 m. įsteigtos realinio profilinio ekonominės pakraipos klasės, kuriose dėstoma pagal Lietuvos „Junior Archievement“ programą. Nuo 1993 m. mokykla bendradarbiauja su Norvegijos Kristiansando miesto Gimle vyresnių klasių ekonomikos mokykla.
Mokykloje yra trys mokomieji ir administracinis korpusai, aktų salė, sporto salė, valgykla, informacinis centras. Nuo 1994 m. mokykla siekė gimnazijos statuso. 2003 m. mokykloje vyko akreditacija, Švietimo ir mokslo ministerijos darbo grupė mokyklos veiklą įvertino gerai. 2003 m. rugpjūčio 28 d. Utenos rajono savivaldybės taryba savo sprendimu Dauniškio vidurinę mokyklą pertvarkė į Dauniškio gimnaziją.
Išeminė širdies liga
Išeminė širdies liga – būklė, kai sutrikdoma vainikinių arterijų kraujotaka ir dėl to pažeidžiama širdis ir jos funkcijos. Esant koronarinei širdies ligai širdies vainikinės arterijos susiaurėja arba užsikemša aterosklerotinėmis plokštelėmis. Jeigu šios aterosklerotinės plokštelės susiaurina vainikinės arterijos spindį, tai tuomet širdies raumuo neaprūpinamas pakankamu kraujo kiekiu. Kai širdies raumuo negauna pakankamo kraujo kiekio, atsiranda skausmas ar spaudimas krūtinėje. Tai vadinama krūtinės angina ir yra įspėjamasis signalas, kad širdis turi problemų.
Ligos eiga
Stenokardijos priepuolius sukelia fizinis krūvis (vaikščiojimas, kopimas į kalną, sunkumų nešiojimas, stresas). Liga gali pasireikšti įvairiais negalavimais:
Miokardo infarktas  – ne kas kita, o širdies raumens nekrozė (apmirimas). Jis ištinka, kai arteriją visiškai užkemša trombas, arba dėl labai susiaurėjusios kraujagyslės, kuri padengta aterosklerotine plokštele. Infarktas paprastai prasideda nuo stipraus ir ilgai trunkančio skausmo krūtinės srityje. Tačiau galimi ir neįprasti simptomai – skausmai skrandžio ir pilvo srityje. Poinfarktinė kardiosklerozė  – patirto infarkto pasekmė. Apmirę širdies raumens audiniai neatsistato. Vietoj jų atsiranda randuotas audinys, kuris sukelia tam tikrų širdies veiklos sutrikimų. Esant tokiai patologijai, reikia nuolat lankytis pas kardiologą. thumb|right260px|Susiaurėjusivainikinė širdies arterija
Koronarinės širdies ligos gydymas
Koronarinės širdies ligos gydymo būdai yra šie: Šių gydymo būdų tikslas yra pašalinti ar sumažinti pacientų simptomus ar problemas, ir taip pat sumažinti riziką susirgti miokardo infarktu. Miokardo infarktas atsiranda visiškai užsikišus širdies vainikinei arterijai, dėl to yra pažeidžiamas širdies raumuo. Koronarinė širdies liga gali būti gydoma tik vaistais arba kombinuojama su kuriuo nors vienu iš aukščiau išvardintų gydymo būdų. Vaistai nepašalina susiaurėjimų, jie gali tik pagerinti širdies darbą ir sumažinti simptomus, tokius kaip krūtinės skausmą ar spaudimą. Aortos ir širdies vainikinių arterijų jungčių sudarymas  – kartais dar vadinamas „širdies šuntavimu“. Tai yra būdas sudaryti naujus kanalus kraujui tekėti aplink užsikišusias vietas širdies vainikinėse arterijose. Tai atviros chirurgijos operacija, atliekama pilnoje narkozėje. Chirurgai paima krūtinės arteriją arba veną iš kojos tam, kad sudarytų naują kanalą kraujui nutekėti aplink užsikišusią ar susiaurėjusią kraujagyslę. Jie prisiuva vieną kraujagyslės galą prie aortos ir kitą galą – vainikinės arterijos gale už užsikišusios ar susiaurėjusios vietos. Dabar jau kraujas iš aortos teka per naujai suformuotą jungtį į širdies raumenį. PTKA  – procedūra kuri atliekama išplečiant susiaurėjusią paciento vainikinę arteriją be chirurgijos. PTKA dar vadinama „vainikinių arterijų angioplastika“. Perkutaninė reiškia, kad procedūra yra atliekama per odą. Transliuminalinė reiškia, kad procedūra atliekama viduje arterijos (lumen – lot., angl., spindis). Koronarinė reiškia, jog gydoma širdies vainikinė (corona – lot. karūna, vainikas) arterija. Angioplastika yra būdas praplėsti susiaurėjusią ar visiškai užsidariusią vainikinę arteriją. PTKA pagrindinė idėja yra įvesti mažą balionėlį, su stentu ar be jo, kuris yra išplečiamas susiaurėjusios vainikinės arterijos vietoje. Plėsdamasis balionėlis traiško ir įspaudžia aterosklerotines plokšteles į arterijos sienelę ir taip panaikina buvusį susiaurėjimą. Stentas – tai segmentinis išplėsto baliono diametro vamzdelis, kuris vėliau neleidžia arterijai subliūkšti ar susitraukti.
Komunizmo aušra (Daugai)
Komunizmo aušra – Daugų rajono laikraštis, ėjęs nuo 1951 m. balandžio 6 d. iki 1959 m. gruodžio 10 d. Dauguose.
Istorija
LKP Daugų rajono komiteto ir Darbo žmonių deputatų tarybos leidinys, leistas du kartus per savaitę. 1951–1952 m. ėjo kartą-dukart per savaitę. Spausdintas Varėnos spaustuvėje (Nr. 1), 1951–1955 m. – Vilniuje, 1955–1959 m. laikraščio spaustuvėje. Tiražas 1951 m. – 800 egz., 1959 m. – 1500 egz.
Laikraštis uždarytas Daugų rajono didžiąją dalį prijungus prie Alytaus rajono. Teritorijoje platintas Alytaus rajono laikraštis „Komunistinis rytojus“. Daugų spaustuvės įrenginiai atiteko Alytaus spaustuvei.
Salamiesčio dvaras
Salamiesčio dvaras - XIX a. reprezentacinės, gyvenamosios ir ūkinės paskirties dvaro komplekso fragmentai, Salamiestyje, Kupiškio rajone.
Istorija
miniatiūra|250px|[[Magazinas|Magazino griuvėsiai|alt=|kairėje]]Dauguma Salamiesčio dvaro statinių pastatyti XIX a. 3–6 dešimtmečiais. Klasicizmo formas turintys rūmai pastatyti sodybos centre, kelių susikirtime, fasadas nukreiptas į kelią Vabalninkas–Kupiškis, link kurio vedė lapuočių medžių alėja. Rūmai stačiakampiai, vieno aukšto, stogas keturšlaitis. Fasade – keturių kolonų portikas, neaukštas, primena paprastą dvišlaitį prieangį. Jo kolonos į viršų kiek siaurėja, tačiau neturi kapitelių ir nėra kanoninių proporcijų. Langai po du atskirti rustuotų menčių. Pastogėje nesudėtingos formos karnizas – jo originalios dalys šiandien išlikę tik galiniuose fasaduose.
Salamiesčio dvaro kumetynas, svirnas, alaus bravoras apie 1850 m. buvo pastatyti iš plūkto molio blokų. Cokolis iš akmens mūro. Fasadai papuošti rustuotomis mentėmis ir langų apvadais. Svirno galiniame fasade buvo dvi kolonos. Arčiau kelio stovėjo didelis grūdų sandėlis (neišlikęs). Kitame sodybos gale, aukščiausioje vietoje, apie XIX a. vidurį iš lauko akmenų buvo sumūrytas vėjo malūnas profiliuota kepure.
Kavalergardai
thumb|right|200px|Kavalergardų karininkai. 1 ir 2 – [[Carl Gustaf Emil Mannerheim|Gustavas Manerheimas]] Kavalergardai (, iš 'raitelis' +  'apsauga') – Rusijos imperijos kavalergardų pulko  kariai. Pirmieji kavalergardai buvo imperatoriaus garbės sargyba.
Kavalergardų istorija
Pirmieji kavalergardai Rusijoje atsirado 1724 m. kovo 30 d., kai buvo sudarytas garbės palyda imperatorienės Jekaterinos I karūnavimo dienai. Buvo suformuota laikinoji kavalergardų kuopa, kurios kapitonu tapo imperatorius Petras I. Kuopos karininkais tapo generolai ir pulkininkai, kapralais – papulkininkiai, o eiliniais (60 žmonių) tapo patys aukščiausi ir tvirčiausi jaunesnieji karininkai.
1726 m. balandžio 30 d. imperatorė Jekaterina I atkūrė kavalergardus, o save paskyrė jų kapitonu. 1731 m. (Jekaterina I mirė 1727 m.) kavalergardai vėl buvo išformuoti.
thumb|right|200px|Kavalergardo munduras (1793 m.) Valdant Jelizavetai kavalergardų nebuvo. Tačiau karūnavimo ir kai kurių dvaro iškilmių metu leibgvardijos karininkai užsivilkdavo Petro I kavalergardų uniformas.
Liudvinava (Rokiškis)
Liudvinava – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 12 km nuo Obelių.
Algis
Algis lietuvių mitologijoje pagal J. Laciskį – aukščiausiųjų dievų pasiuntinys (angelus est summorum deorum), susijęs su dievų valios perdavimu žmonėms.
Kavalergardai
Kavalergardų istorija
Kavalergardai buvo vėl atkurti 1762 m. iš buvusių leibkompanijos karių. Kavalergardų šefais buvo aukšti valdininkai. 1764 m. iš kuopos buvo suformuotas „kavalergardų korpusas“.
Imperatorius Pavelas I šį korpusą išformavo ir suformavo naują, kurį 1797 m. irgi išformavo. 1799 m. jį vėl atkūrė, padarydamas jį savo, kaip šv. Joano Jeruzaliečio ordino didžiojo magistro, gvardija. Kavalergardų korpuse buvo 189 įvairių rangų bajorai, nešioję Maltos kryžių.
1800 m. sausio 11 d. kavalergardų korpusas buvo performuotas į trijų eskadronų kavalergardų pulką, kuris buvo įtrauktas į Rusijos gvardijos sudėtį tokiomis pat teisėmis kaip ir kiti gvardijos pulkai. Kavalergardai prarado privilegiją būti komplektuojami tik iš bajorų. thumb|right|200px|Kavalergardųpulko karininko kirasa (apie 1880 m.) Po Aleksandro I reorganizacijos pulkas buvo performuotas į penkių eskadronų (kiekvieną eskadroną sudarė 4 būriai) pulką. 1804 m. pulko etatuose buvo šie rikiuotės kariai: Taip pat: Viso pulke buvo 991 žmogus.
Pulkas turėjo savo orkestrą iš 25 muzikantų (2 fagotai, 4 valtornos, 4 fleitos, 2 variniai trimitai, 1 kontrafagotas, 1 trombonas, 2 serpionai, 1 trikampis, lėkštės, būgnas ir kt.).
Kavalergardai Austerlico mūšyje
thumb|right|1808-1811 Kovos krikštą kavalergardų pulkas gavo 1805 m. lapkričio 20 d. Austerlico mūšyje. Kritiniu kautynių momentu, kai rusų gvardija gerokai stambesnių prancūzų pajėgų buvo prispausta prie Raustico upelio, kavalergardai užtvanka persikėlė per upelį. Pirmi trys eskadronai pasuko dešinėn ir ėmė sulaikyti prancūzų atakas, o ketvirtasis ir penktasis eskadronai atakavo lengvąją prancūzų kavaleriją, kuri spaudusią Semionovskojės leibgvardijos pulką. 4-asis eskadronas, vadovaujamas pulkininko kunigaikščio N. Repnino-Volkonskio, ir 1-ojo šefo eskadrono 1-asis būrys, vadovaujamas korneto A. Albrechto, buvo apsupti. Ištrūko tik 18 kavalergardų, likę žuvo ar sužeisti pateko į nelaisvę.
Mūšyje pulkas prarado trečdalį karininkų ir 226 jaunesnių rangų karius. Už mūšį pulko šefas generolas leitenantas F. Uvarovas ir pulko vadas generolas majoras N. Depreradovičius gavo 3-io laipsnio šv. Georgijaus ordinus, pulkininkas N. Repninas-Volkonskis – 4-ojo laipsnio Georgijaus ordiną, likę eskadronų vadai pulkininkai A. Avdulinas, N, Titovas, S. Ušakovas ir A. Davydovas bei Uvarovo adjutantai štabsrotmistras P. Balabinas ir poručikas A. Černyšiovas – 4-ojo laipsnio šv. Vladimiro ordinus, visi sužeisti karininkai – auksinius ginklus (špagas), visi likę karininkai – šv. Anos kryžius „Už narsą“ ant špagų. Visi junkeriai gavo karininkų laipsnius.
Kavalergardai Borodino mūšyje
1812 m. pulkininko K. Levenvoldo vadovaujamas kavalergardų pulkas pasižymėjo Borodino kautynėse. Generolo majoro I. Ševičiaus brigada (iš raitojo ir kavalergardų pulkų) į mūšį įsijungė kritiniu momentu, kai prancūzai trečią kartą atakavo Rajevskio bateriją. Nors pulkininkas Levenvoldas žuvo pačioje kavalergardų atakos pradžioje, kavalergardai numušė Gruši kavaleriją. Mūšyje kavalergardai prarado 14 karininkų ir 93 žemesnių rangų kavalergardus. Likę gyvi karininkai buvo apdovanoti: N. Levašovas – 4-ojo laipsnio šv. Georgijaus ordinu, M/ Luninas, S. Lanskojus ir K. Levašovas – auksinėmis špagomis. Visi likę karininkai – sekančiais pagal vyresnumą ordinais, o 63 žemesnių rangų kariai – Karinio ordino pasižymėjimo ženklais.
Krymo karas
Krymo karo metu 1853–1855 m. kavalergardų pulkas bazavosi Biala Podliaskoje (Lenkija), nes tuo metu ties vakarine Rusijos imperijos siena buvo sutelkta Austrijos ir Prūsijos kariuomenė.
thumb|left|250px|Kavalergardų pulko uniforma (1914 m.).
Pulko jubiliejus
1899 m. sausio 11 d. buvo prabangiai atšvęstas 100 metų pulko jubiliejus. Michailo manieže (Михаиловский манеж) Peterburge įvyko pulko paradas, pulkui įteikta nauja vėliava. Po to pulko karininkai dalyvavo pusryčiuose Aničkovo rūmuose. Buvo pagaminti atmintinis medalis ir specialus žetonas.
Pirmasis pasaulinis karas
Pirmojo pasaulinio karo pradžioje 1-oji gvardijos kavalerijos divizija, į kurią įėjo ir kavalergardų pulkas, tapo Jungtinio kavalerijos korpuso, kuriam vadovavo generolas leitenantas chanas Huseinas Nachičevanskis (хан Гуссейн Нахичеванский), dalimi. Šis korpusas sudarė dešiniąją Rusijos 1-osios armijos kavalerijos grupę.
Pirmasis kavalergardų mūšis šiame kare įvyko 1914 m. rugpjūčio 6 d. prie Kaušeno kaimo (Rytų Prūsijos operacija). Mūšyje prie Kaušeno ir Kraupiškeno kavalergardų ir leibgvardijos raitasis pulkai nukautais ir sužeistais prarado daugiau kaip pusę karininkų. Suminiai nuostoliai buvo apie 380 karių. Vokiečiai prarado 1200 žmonių.
Iki 1916 m. pulkas kariavo įvairiuose frontuose. Baltus mundurus ir auksaspalves kirasas pakeitė slepiamosios spalvos uniformos. Kavalergardus ėmė mokyti ne kautis raitelių rikiuotėje, o kastis apkasus, perbėginėti ir šliaužti. 1916 m. liepos mėn. pulkas dalyvavo Brusilovo prasiveržime. Po to pulkas buvo pervestas į užnugarį.
1917 m. kovo mėn. kavalergardų pulkas gavo užduotį saugoti Šepetivkos ir Kazatino geležinkelio stotis ir gaudyti dezertyrus. Rugpjūčio 30 d. Sarnuose ir Kazatine, kur stovėjo kavalergardų divizionai, įvyko mitingai, kurių dalyviai nutarė „išreikšti nepasitikėjimą visais pulko karininkais“. Ypatingosios armijos komisaras įsakė: „Dėl aštraus kareivių nepasitikėjimo pulko vadovybe visi karininkai, rugsėjo 1 d. esantys pulko sąrašuose, turi palikti pulką ir būti pakeisti demokratiškesniais“. Lapkričio 1 d. kavalergardų pulke liko tik 4 karininkai. Lapkričio 3 d. atvyko naujas pulko vadas pulkininkas Abramovas iš 8-ojo dragūnų Astrachanės pulko, kuris atvežė paliepimą karininkams vykti į Kijevą. Netrukus lapkričio mėn. pulkas buvo išformuotas.
Pulko uniforma
thumb|right|200px|Kavalergardų pulko vadas Nikolajus Šipovas vyresnysis. Vilki paradinį rūmų mundurą – baltas koletas su raudono milo kirasa liemene. F. Syčkovo paveikslas (1895 m.) [[Ermitažas|Ermitaže.]] Pulko uniforma priminė Aleksandro I ir Nikolajaus I laikus. Kavalergardai dėvėdavo baltus koletus, o žiemą – milines, virš kurių užsidėdavo blizgančias varines kirasas. Šalmai irgi buvo variniai, su prisuktais smaigaliais, o ypatingomis progomis – su prisuktais pasidabruotais dvigalviais ereliais, kuriuos kareiviai vadindavo „balandėliais“. Nešiodavo palašus plieninėse makštyse. Balnus pridengdavo didelėmis raudonomis skraistėmis, apsiūtomis sidabriniais galionais. Pirma eilė raitoje rikiuotėje laikydavo pikas.
Įprastinė žygio uniforma buvo juodi vienborčiai vicmundurai ir furažkos. Ginkluoti kavalergardai būdavo taip pat, kaip ir likusi kavalerija – šaškomis ir šautuvais.
Dalyvaudami garbės sargybose kavalergardai turėdavo dėvėti rūmų paradinę uniformą : virš munduro būdavo užsivelkama raudono milo kirasa, o kojas pridengdavo baltos zomšos aptemptos kelnės, kurias užsitempti būdavo įmanoma tik drėgnas, ir botfortai. Du tris kartus per metus prireikdavo dar ir balinės uniformos, kurią vilkėdavo rūmų baliuose. Kavalergardai karininkai dar turėdavo turėti ir Nikolajaus stiliaus milinę su pelerina ir bebrine apykakle.
Karininkams uniformos labai brangiai kainuodavo, todėl kavalergardų ir raitosios gvardijos pulko (kurio karininkams irgi reikėdavo tiek pat daug aprangos) karininkai buvo sukūrę kooperatinbę gvardijos ekonominę bendrovę, kuri turėjo savo siuvyklą. Vėliau tokios ekonominės bendrovės atsirado daugelyje didelių įgulų.
Išlaidas aprangai apsunkindavo reikalavimas įsigyti žirgus. Kiekvienas gvardijos kavalerijos karininkas, ateidamas į pulką, turėdavo turėti du nuosavus žirgus, atitinkančius rikiuotės reikalavimus. Tuo tarpu armijos kavalerijos karininkai turėdavo turėti vieną nuosavą arklį, antrasis būdavo valdiškas.
Pašešupys
Pašešupys – kaimas Kalvarijos savivaldybėje, 3 km nuo Kalvarijos, Šešupės pakrantėje.
Kauno senamiestis
Kauno senamiestis – seniausioji Kauno miesto dalis, esanti į rytus nuo Nemuno ir Neries santakos, prie kurios yra Santakos parkas. Urbanistikos paminklas. Senamiestyje beveik nėra pramonės (didžiausias išlikęs pastatas – buvusio „Lituanicos“ fabriko), vyrauja istoriniai, kultūriniai ir gyvenamieji pastatai, ribotas automobilių eismas. Pagrindinė senamiesčio Vilniaus gatvė, grįsta akmenimis, eina iš vakarų į rytus nuo Kauno Rotušės aikštės iki Laisvės alėjos. Laisvės alėja – ilgiausia Europoje, 1,7 km ilgio, pėsčiųjų gatvė. Ji jungia Vilniaus gatvę ir Kauno Soborą.
left|miniatiūra|Centrinė Kauno senamiesčio gatvė – Vilniaus gatvė
Netoli Rotušės aikštės stovi Kauno Šv. apaštalų Petro ir Povilo arkikatedra bazilika – didžiausias sakralinis gotikinis pastatas Lietuvoje. Vertingiausi bažnyčios akcentai: dviaukštės zakristijos lubas dengiantis vėlyvosios gotikos krištolinis skliautas ir vargonai, pastatyti 1882 m.
Istorija
miniatiūra|220px|right|[[Kauno Švč. Sakramento bažnyčia|Švč. Sakramento bažnyčia]] miniatiūra|220px|right|Skvere įrašas: „Čia, šioje vietoje, 2014 m. gegužės 11 nieko ypatingo neįvyko“
Nuo XII a. iki 1540 m. plėtojosi radialinė struktūra, vėliau pereita prie stačiakampės. XX a. tarpukariu vadintas Senuoju miestu.
1939 m. įkurta biblioteka.
Gyventojai
1923 m. buvo 17 167 gyventojai.
Architektūra ir kultūra
Kauno senamiestyje yra daug gotikos, renesanso ir baroko stiliaus pastatų, ypač vakarinėje dalyje. Gausu istorijos, architektūros ir kultūros paminklų:
Kiti objektai:
Čia taip pat yra Mažasis teatras, Santakos parkas, Sporto medicinos centras, Juozo Gruodžio konservatorija, prekybos ir tekstilininkų aukštesniosios mokyklos, Kauno kolegijos (KK) Ekonomikos ir teisės fakultetas, Šv. Ignaco Lojolos kolegija, Daktaro Jozefo Kovalskio namai, Vytauto Didžiojo universiteto Katalikų teologijos fakulteto, buvę Zitiečių rūmai.
Rimašiai
Rimašiai – etnografinis gatvinis kaimas Šalčininkų rajono savivaldybės pietryčiuose, Dieveniškių istorinio regioninio parko teritorijoje, prie Gaujos upės ir kelio. Kaimas yra gatvinio rėžinio tipo, paskelbtas architektūros paminklu. Apylinkėse saugomas Rimašių akmenynas.
250px|left|thumb|Kaimo ūlyčia
Kaime yra 13 paminklinių sodybų su 28 paminkliniais pastatais. Statiniai XIX a. pab.–XX a. pr., kaimo vidurinėje dalyje išsidėstę pagal vingiuotą gatvelę, o galuose – padrikai. Kiemai atviri į gatvės pusę. Kluonai stovi atokiau nuo kitų pastatų. Būdingos dvigalės, saikingai dekoruotos pirkios. Tvartai sudaryti iš kelių patalpų, yra pastatytų po vienu stogu su pirkia. Svirnai vieno kambario, maži, kluonai su durimis iš galo. Gausu sodų, dekoratyvinių želdinių.
Istorija
Rimašiai šaltiniuose minimi nuo 1775 m. Kaime XIX a. vid. būta 6 valstiečių ir 1 eigulio sodybos, kurios stovėjusios atgręžtos į Gaujos upelį. Nuo XIX a. antros pusės Rimašiai ėmė plėstis tarp Gaujos ir gatvės. Po II pasaulinio karo pastatytos dar dvi sodybos.
Prancūzijos moterų rankinio rinktinė
Prancūzijos moterų rankinio rinktinė – komanda, atstovaujanti Prancūzijai tarptautinėse moterų varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Prancūzijos rankinio federacija.
Mažažiotės lūpažovės
Mažažiotės lūpažovės (Centrolabrus) – lūpažuvinių (Labridae) šeimos žuvų gentis.
Senieji Miežionys
Senieji Miežionys – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybės pietryčiuose, 4 km į šiaurės vakarus nuo Dieveniškių. Išlikęs pilkapynas.
Ispanijos futbolo varžybos 1963–1964 m.
Ispanijos futbolo varžybos 1963–1964 m.
Lietuvos lauko raštininkas
Lietuvos lauko raštininkas – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės pareigūnas, analogiškos pareigos Lenkijos karalystėje vadinosi Karūnos lauko raštininkas. Civilinės centrinės valdžios pareigų atitikmuo – Lietuvos didysis raštininkas.
Istorija
Pareigos įsteigtos 1570 m. Nuo 1633 m. raštininkas negalėjo užimti jokių Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigų. Po kariuomenės pertvarkymo 1717 m. jo pozicijos susilpnėjo. 1775 m. įsteigus Kariuomenės departamentą, buvo vienas žemiausių departamento pareigūnų.
1790 m. Ketverių metų seimas, įvedęs karinius laipsnius, panaikino šias pareigas, o Lietuvos lauko raštininkui buvo suteiktas generolo leitenanto laipsnis ir patikėta armijos inspekcija.
Įgaliojimai
Lietuvos didžiojo etmono, arba Lietuvos lauko etmono štabo narys, atsakingas už kariuomenės administravimą, armijos materialinį aprūpinimą ir apskaitą, atlyginimų kariams išmokėjimą. Jis taip pat pravesdavo kariuomenės apžiūras, kontroliavo ginkluotės kokybę. Lietuvos lauko raštininkas inspektuodavo Ukrainos ir Podolės pilis.
Vytautas Lesčius
Vytautas Lesčius (1932 m. birželio 20 d. Buzuose, Deltuvos valsčius, Ukmergės apskritis – 2015 m. balandžio 20 d. Vilniuje) – Lietuvos istorikas, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
1950 m. baigęs Ukmergės I vidurinę mokyklą dvejus metus dirbo mokytoju rajono septynmetėse mokyklose. 1952–1958 m. studijavo Vilniaus universitete. Mokytojavo Širvintų rajone ir Ignalinoje, Čiobiškio mokyklos-internato direktorius. 1963–1964 m. Ignalinos rajono Švietimo skyriaus vedėjas.
1967 m. pradėjo dirbti asistentu Vilniaus universitete, 1970 m. Istorijos fakulteto prodekanas. 1971 m. istorijos mokslų kandidatas. 1973 m. docentas, 1976–1987 m. Lietuvos istorijos katedros vedėjas, 1976–1989 m. Istorijos fakulteto dekanas. Iki 2005 m. birželio mėn. dirbo Naujųjų amžių ir Naujosios istorijos katedrose.
Mokslinė veikla
Pagrindinė tyrimų kryptis – 1918–1940 m. Lietuvos kariuomenės istorija. Su kitais parengė metodinių priemonių studentams.
Virovitica
Virovitica − miestas rytinėje Kroatijos dalyje, vakarų Slavonijoje, 15 km nuo sienos su Vengrija. Miestas išsidėstęs Dravos slėnyje.
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose Virovitica paminėta 1234 m.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1995–1996 m.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1995–1996 m.
Vevakas
Vevakas – Papua Naujosios Gvinėjos miestas, esantis Naujosios Gvinėjos salos šiaurėje, prie Bismarko jūros. Rytų Sepiko provincijos sostinė. Vevake gyvena 25,1 tūkst. gyventojų.
1945 metais čia buvo įsikūrusi Japonijos lėktuvų bazė.
Votadiniai
Manoma, kad jų sostinė galbūt buvo Traprain Law piliakalnis iki šis buvo apleistas V a. pradžioje, o po to sostinė persikėlė Din Eidyną (Din Eidyn; dabartinis Edinburgas).
Tauta klasikiniuose šaltiniuose žinoma kaip votadiniai (Votadini). Jų palikuonys sudarė ankstyvųjų viduramžių karalystę, kuri senąja valų kalba vadinosi Guotodin, o vėlyvąja – Gododinas (Gododdin).
Priešistorė
Votadinių žemės buvo apgyvendintos dar 3000 m.p.m.e. Apie 1500 m.p.m.e. prie Traprain Law piliakalnio jau laidojo, aptiktos 1000 m.p.m.e. gyvenimo ir pylimų žymės. Kasinėjant Edinburgo pilyje aptikti vėlyvojo bronzos amžiaus (~850 m.p.m.e) radiniai.
Britų keltiška kultūra ir kalba į regioną pateko po VIII a.p.m.e., spėjama, kad greičiau per kultūrinius kontaktus, negu masines invazijas. Susidarė karalysčių tinklas. Gausūs piliakalniai ir gyvenvietės patvirtina romėnų užrašus apie besikivirčijančias gentis ir mažytes karalystes.
Romėnų tarpsnis
I a. romėnai votadinius apibūdino kaip keltų britų gentį. 138–162 m. juos tiesiogiai valdė romėnų kariškiai, nes votadiniai gyveno regione tarp Adriano sienos ir Antonino sienos. Romėnams atsitraukus už Adriano sienos votadiniai sudarė romėnams draugišką nepriklausomą buferinę valstybę. Bendradarbiavimas baigės apie 400 m., kai romėnai pasitraukė iš pietinės D. Britanijos. Romėnų gamybos daiktai, aptikti Traprain Law apylinkėse, rodo, kad bendravimas buvo naudingas votadiniams.
Poromėninis tarpsnis
V a. pradžioje atsitraukus romėnams votadinių žemės sudarė darinį, vadinamą Hen Ogledd ('Senoji Šiaurė').
Apie 470 m. susidarė Gododino karalystė, apėmusi didžiąją dalį votadinių žemių. Pietinė dalis tarp Tvydo (Tweed) ir Taino (Tyne) upių sudarė atskirą karalystę Brynaichą. Legendinis Gvynedo karalystės šiauriniame Velse įkūrėjas Kuneda (Cunedda), manoma, buvo vienas Gododino vadų, pasitraukęs į pietvakarius.
Abi karalystes vėliau užkariavo Bernicijos anglai.
Ukmergės Antano Smetonos gimnazija
miniatiūra|265px|right|Gimnazija nuo J. Basanavičiaus g. thumb|265px|right|Gimnazijos auditorija (51 kab.) thumb|180px|right|Bareljefas „Gimnazistai sportuoja" miniatiūra|180px|right|Neoficialioji mokyklos emblema
Ukmergės Antano Smetonos gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Ukmergėje, J. Basanavičiaus g. 7, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190341625. Steigėjas Ukmergės rajono savivaldybės taryba.
Istorija
Ukmergės gimnaziją įkūrė „Saulės“ draugija, o jos organizatoriumi, pirmuoju direktoriumi buvo advokatas, būsimasis miesto burmistras Boleslovas Dirmantas. Gimnazija perėmė buvusias 4 klasių miesto mokyklos patalpas ir 1918 m. balandžio 7 d. pradėjo darbą. Pradžioje ji turėjo 3 klases su 97 moksleiviais (83 berniukais ir 14 mergaičių). 1919 m. liepos 1 d. Ukmergės „Saulės“ gimnazija perėjo švietimo ministerijos žinion ir iki 1938 m. vadinta Ukmergės valstybine gimnazija.