cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bornholmas
Istorija
Antrojo pasaulinio karo metu 1940 m. Bornholmo saloje išsilaipino Vokietijos kariuomenė. Po to, kai 1945 m. gegužės 8 d. Vokietija pasirašė besąlyginės kapituliacijos aktą, Bornholme dislokuoti vermachto likučiai atsisakė kapituliuoti, dėl to Rønne ir Nexø miestai buvo bombarduojami. Salose iki 1946 m. buvo sovietų armijos daliniai.
Legitimacija
Legitimacija ( ― teisėtas, įteisintas) – politinės sistemos savybė, kai valdiniai pripažįsta valdžią turint teisę valdyti.
Legitimacijos samprata
Valdžia būtina bet kurioje visuomenėje. Valdžia – tai teisė, suteikta socialiniam subjektui – žmogui Kad valdžia galėtų vykdyti tautos pavestus tikslus, ji turi būti legitimi. Valdžios legitimumas – tai sutarimo lygis tarp valdančiųjų ir valdomųjų subjektų, t. y. piliečių sutikimas, kad juos valdytų būtent tie ir būtent taip, kaip yra nustatyta įstatymu. Legitimacija- valdančiųjų grupių bendravimo su grupėmis, sudarančiomis visuomenę rezultatas. Šiame dialoge, kaip teigia W. Lamentowicz, valdančiosios grupės įrodinėja turinčios teisę valdyti ir pagrindžia šią teisę, kad buvo išrinktos daugumos, kad jie verti pasitikėjimo, kad ta valdžia sėkmingai vadovauja. Legitimacija-tai pasikeitimas reikšmingais signalais tarp norinčių valdyti ir tų, kurie turės paklusti jų valdžiai. Valdžios teisėtumas- to nuolatinio dialogo galutinis rezultatas, tai pavaldinių patvirtinimas, kad galioja teisė valdyti. Santykiai tarp to, kuris disponuoja valdžia, ir to, kuris jam paklūsta, tiesiogiai nepriklauso nuo šių dviejų subjektų pozicijų socialinėje hierarchijoje. Tokiu būdu, būtų neteisinga manyti, kad valdžia koncentruojasi visuomenės ar valdžios viršūnėje. Ji pasiskirsčiusi visuose socialinės hierarchijos lygmenyse.
Tonika
Tonika - pagrindinis, svarbiausiasis bet kurios muzikinės dermės garsas, pirmasis dermės laipsnis. Pagal jį nustatoma kitų dermės laipsnių padėtis. Pagrindinis tonas nusako muzikos kūrinio tonaciją - t. y. jo garsaeilio padėtį garsų aukščių skalėje. Paprastai tonika žymima raidine notacija (c, cis, des, d, dis, es ir pan.). Naudojant reliatyviąją skiemeninę notacijos sistemą, bet kurios mažorinės tonacijos tonika visuomet yra vadinama skiemeniu do, bet kurios minorinės - skiemeniu la.
Geltonasis šalminis ragasnapis
Geltonasis šalminis ragasnapis (Ceratogymna elata) – ragasnapinių paukščių (Bucerotiformes) būrio, ragasnapinių (Bucerotidae) šeimos paukščių rūšis.
Savaime paplitę Vakarų Afrikos pietinėse dalyse bei nedidelė populiacijos dalis – Centrinės Afrikos šiaurvakariuose (Kamerūno vakarai)
Legitimacija
Maksas Vėberis
Visi šie 3 idealūs tipai neegzistuoja grynąja forma. Šiuolaikinėse visuomenėse yra ir tradicinio, ir charizmatinio tipų elementų, nors vyrauja racionalusis – legalusis viešpatavimo bruožai.
Geltonasis šalminis ragasnapis
Tai vienas iš didžiausių miškuose gyvenančių ragasnapių. Suaugęs paukštis sveria iki 2 kg. Gyvena mažomis šeimyninėmis grupėmis, susidedančiomis iš suaugusio patino ir patelės ir kelių jauniklių. Ieškodami maisto termitynuose ar skruzdėlynuose kartais susiburia į didesnes grupeles.
Legitimacija
Autoritetas ir Legitimumas
Autoriteto pamatas yra suverenitetas kaip aukščiausioji galia leisti įstatymus, užtikrinančius tvarką visuomenėje ir apsaugančius jos narius nuo smurto. Autoritetas leidžia žmogui laisvai tvarkyti bet kuriuos reikalus, kol jo veiksmai neprieštarauja bendrai tvarkai. Kadangi autoriteto santykiai yra hierarchiniai jie slepia ir prievartos arba sankcijų panaudojimo galimybę. Taigi autoritetas remiasi ne vien savanorišku paklusnumu. Nors valdančiųjų autoritetas ir pripažįstamas, tačiau tai nereiškia, kad būtina sutikti su jų sprendimais, todėl autoritetas susijęs su žmogaus apsisprendimu paklusti, o ne vien su autoriteto teisės valdyti pripažinimu. Kitaip tariant autoritetas turi būti pripažintas arba legitimuotas.
Suverenitetas ir legitimumas
Vienas iš reikšmingiausių bruožų, apibūdinančių žmonių pasirengimą vykdyti valdžios nurodymus, yra suvereniteto supratimas. Suverenitetas – valdžios teisė valdyti tam tikroje teritorijoje, tam tikru laiku. Legitimumas ir suverenitetas tampriai tarpusavyje susiję. Legitimumo netekimas sąlygoja ir valdžios suvereniteto nebuvimą tam tikroje teritorijoje. Ypatingą reikšmę čia turi psichologiniai komponentai – negalima neįvertinti pakitusio žmonių į požiūrio į visuomeninius institutus. Žmonės nepasisako prieš tai, ką mano esant teisingu ir teisėtu. Valdžia yra legitimi, jei valdomieji pripažįsta valdančiuosius ir tai, kaip jie tai daro. Šis pripažinimas yra suprantamas tiek valdomųjų, tiek valdančiųjų. Pirmiesiems atrodo, jei ne teisinga, tai bent natūrali ir pati valdžia, ir su ja susiję institutai, ir ritualai. Antrieji laukia iš valdomųjų paklusimo, taip pat jų veiksmų pateisinimo malšinant ar nuteisiant disidentus, nenorinčius paklusti.
Tonika
Muzikos kūrinio dramaturgijoje, tiesiogiai susijusioje su jo forma, tonika išreiškia pastovumo, pusiausvyros, ramybės būseną. Nuo tonikos pradedamas ir ja užaigiamas kūrinio harmonijos plėtojimas. kuo jis intensyvesnis, tuo labiau laukiama harmoninio sprendimo, atoslūgio. Kūrinio (ar jo dalies) pabaigoje sugrįžusi tonika sukuria harmoningą pusiausvyrą. Tonikos pasikeitimas kūrinyje ar jo epizode yra vadinamas moduliacija (muzika).
Kapitonas komandoras
Kapitonas komandoras  – dabar nenaudojamas Rusijos karinio jūrų laivyno karinis laipsnis, aukštesnis už pirmo rango kapitoną ir žemesnis už kontradmirolą (už šautbenachtą), atitinkantis kitų laivynų flotilės admirolą ar armijos brigados generolą, valdininkų tarpe – valstybės patarėją.
Legitimacija
Legitimacijos psichologinis supratimas
Žvelgiant iš psichologinės perspektyvos, valdžios legitimumą galima paaiškinti kaip subjektyvų teisumą- patys žmonės, o ne atitinkami juridiniai, religiniai ar tarptautiniai institutai pritaria suteiktai valdymo teisei. Dažnai būna ir taip, kad valdžia yra legitimi, patvirtinta nacionaliniais ar tarptautiniais teisiniais dokumentais, bet patys žmonės jos nepripažįsta. Iš esmės, taip atsitinka kaskart, kai vykdoma revoliucinė arba prievartinė politinio režimo kaita. Legitimumas – būtina valdžios stabilumo ir efektyvumo sąlyga. Tai visų pirma psichologinis supratimas. Jokios tradicijos nepadarys valdžios legitimia, kol šie argumentai nebus įtikinami daugumai, ar bent jau didesnei daliai valdomųjų. Tokiu būdu –valdžios legitimumas – tai žmonių supratimo faktas. Valdžia yra psichinės žmogaus prigimties rezultatas. Bet kai tik valdžios atsiradimas įgauna visuomeninį charakterį, pagrindinis jos tikslas yra tvarkos sukūrimas ir jos palaikymas. Todėl žmonėms visiškai nereikia kurti valdžios. Jiems pakanka ją priimti ir jai paklusti, tuo pačiu nustatant tvarką. Tvarkos ieškojimas, kaip taisyklė, lydimas valdžios ieškojimu. visuomenėje vis labiau įsivyrauja nuomonė, kad vargu ar galima pasiekti tvarkos, jei šalyje nėra stiprios valdžios. Žmonės reikalauja valdžios veiksmų, net jei tie veiksmai ir bus klaidingi. Valdžia reikalauja paklusimo, bet žmonės jai paklusdami, nepaaukoja savo laisvės. Jie, nepaklusdami spontaniškoms jėgoms, paklūsta patys sau, t. y. tam, ką jie pripažino esant neišvengiama ir būtina.
Legitimumas, legalumas ir teisėtumas
Gana dažnai legitimumas suprantamas kaip „įstatymiškumas“ ir tapatinimas su „legalumu“. Tačiau legitimumas ir legalumas nesutampa, nes yra skirtingos prigimties. Jei legalumas atspindi formalųjį, valdžios priklausymo teisinėms normoms aspektą, tai legitimumas yra psichologinė charakteristika. Žinoma, legitimumas ir legalumas tarpusavyje susiję, teisinis valdžios pobūdis yra labai reikšmingas formuojant legitimumą. Tačiau legalumas nėra būtina ir pakankama jos sąlyga. W.Lamentowicz. rašo, jog nereikia tapatinti valdžios teisėtumo su legalumu, t. y. tokiomis valdymo priemonėmis, tokiu valdymu, kuris atitinka įstatymus. Valdžios šaltinių legalumas ir valdymas remiantis įstatymais (teisinė valdžia) yra iš legitimacijos pagrindų.
Tonika
Trigarsio, kaip konstruktyviojo harmonijos pagrindo, reikšmė išryškėjo XVI a. ir buvo estetiškai svarbi baroko, rokoko, klasicizmo ir romantizmo epochose. Romantizmo epochos pabaigoje tonikos reikšmė ėmė menkti (dėl tolydžio sudėtingėjančios harmonijos; tai ypač akivaizu vėlyvojoje Richardo Vagnerio, kūryboje), o XX a. pradžioje, jai galutinai sunykus, atsirado atonalioji muzika (jos atstovai - Arnoldas Šionbergas, Albanas Bergas, Antonas Webernas ir kt.). Tonikos (ir aiškios tonacijos) buvimas kūrinyje ar melodijoje yra vadinamas tonalumu, o jos nebuvimas (sąmoningas vengimas) - atonalumu.
Kapitonas komandoras
Laipsnį įvedė Petras I, jis naudotas 1707–1732, 1751–1764, 1798–1827 m. Pradžioje rangų lentelėje buvo priskirtas V klasei, po 1798 m. – IV klasei.
1732 m. laipsnis buvo panaikintas, o 1751 m. vėl atkurtas.
Mažoji Mažeikava
Mažoji Mažeikava – miestelis Nemuno intako Lebedos dešiniajame krante, į pietvakarius nuo Lydos, Lydos rajonas, Gardino sritis, Baltarusija. Apie 800 gyventojų. Yra spirito gamykla.
Kapitonas komandoras
1827 m. gruodžio mėn. laipsnis buvo panaikintas. Nuo tada pirmo rango kapitonai, keliant laipsnį, išsyk tampa kontradmirolais.
Kapitonas komandoras vadovaudavo nedidelėms laivų grupėms, tiek atskiroms, tiek eskadrų dalims. Esant reikalui galėjo pakeisti kontradmirolą ir atlikti jo pareigas.
Į kapitoną komandorą kreipdavosi „Ваше высокородие“.
LKBL 1995–1996 m. sezonas
LKBL 1995–1996 metų sezonas – 2-as lygos sezonas, kuriame dalyvavo 14 klubų. Čempionate nugalėjo Kaišiadorių „Baltija“.
Bedugnis (Anykščių r.)
Bedugnis – ežeras Lietuvoje, Anykščių rajone, 3 km į rytus nuo Svėdasų. Ežeras beveik apvalus, jo skersmuo 0,095 km. Altitudė 106,7 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę krūmais. Aplinkui plyti pievos. Pietuose išteka upeliukas link šiaurine ežero pakrante tekančios Uosintos upės (Jaros-Šetekšnos intakas). Į šiaurę nuo ežerėlio įsikūręs Daujočių kaimas.
XXVI amžius pr. m. e.
thumb|240px|Ūro karališkasis kompleksas (atkastas XIX a.) thumb|240px|Auksinė Ūro lyra. ~XXVI–XXV a. pr. m. e.
Dvidešimt šeštasis amžius prieš mūsų erą – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs '''2600 m. pr. m. e. sausio 1 dieną ir pasibaigęs 2501 m. pr. m. e.''' gruodžio 31 dieną.
Tūkstantmečiai: 4 tūkstantmetis pr. m. e. – 3 tūkstantmetis pr. m. e. – 2 tūkstantmetis pr. m. e.
Amžiai: XXVII amžius pr. m. e. – XXVI amžius pr. m. e. – XXV amžius pr. m. e.
Verseka
Verseka vadinami objektai Šalčininkų rajone:
Kaimai:
Upės:
Raseinių rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.
Raseinių rajono savivaldybės taryba – Raseinių rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2007 m. vasario 25 d. visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal proporcinę rinkimų sistemą ir Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus.
Partijos
Rinkimuose dalyvavusios partijos gavo vietų:
Veikla
Pirmasis tarybos posėdis įvyko 2007 m. balandžio 11 d. Savivaldybės meru išrinktas Kęstutis Skamarakas, mero pavaduotojais Gitana Rašimienė ir Petras Vežbavičius. Administracijos direktoriumi paskirtas Darius Ulickas, jo pavaduotoju – Algirdas Gricius. 2008 m. sausio 24 d. atstatydinus K. Skamaraką meru išrinktas Petras Vežbavičius, administracijos direktoriumi paskirtas Dainius Baltrušaitis.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Sigutis Jačėnas
Sigutis Jačėnas (g. 1963 m. kovo 4 d. Kaune) – aktorius, režisierius, vienas iš „Keistuolių teatro“ įkūrėjų, VšĮ „Vieno aktoriaus teatras” steigėjas ir vadovas, kultūros projektų iniciatorius, skaitovas, dainų autorius ir atlikėjas, renginių scenarijų autorius, režisierius ir vedėjas, televizijos bei radijo laidų rengėjas, kompaktinių plokštelių kolekcijos „Lietuvos aktorių balsai“ sudarytojas, prodiuseris ir leidėjas.
Išsilavinimas
Nuo 1970 m. iki 1980 m. mokėsi Kauno 27-oje vid. mokykloje, baigė 10 klasių. Nuo 1980 iki 1982 m. – Kauno J. Gruodžio aukštesniojoje muzikos mokykloje Solinio dainavimo skyriuje (dėst. Kazimieros Narbutaitės klasė), paraleliai (1981–1982 m.) Kauno 8-oje vidurinėje-vakarinėje (pamaininėje) mokykloje baigė 11 klasę. 1982 m. priimtas į Lietuvos valstybinės konservatorijos (dabar Muzikos ir teatro akademija), Chorinio ir teatrinio meno fakulteto, Aktoriaus meistriškumo katedros, Miniatiūrų teatro aktorių ir režisierių kursą (vadovė prof. Irena Vaišytė), režisieriumi. 1986 m. baigė Konservatorijos dramos teatro aktoriaus specialybės visą kursą. Valstybinės egzaminų komisijos nutarimu pripažinta dramos teatro aktoriaus kvalifikacija. Nuo 2006 m. iki 2008 m. studijavo Klaipėdos universiteto Menų fakultelto Režisūros katedros magistrantūroje, teatro magistras.
Darbas
1985–1986 m. Lietuvos valstybinės Konservatorijos bendrabučio kiemsargis, 1986–1988 m. Lietuvos valstybinės Filharmonijos skaitovas (Kultūros ministerijos paskyrimas), 1988–1989 m. Marijampolės dramos teatro aktorius (Kultūros ministerijos perkėlimas), 1989–1991 m. drauge su aktoriais I. Balsyte, A. Giniočiu ir režisieriumi R. Vikšraičiu įkurto Keistuolių teatro aktorius – kūrybinio kooperatyvo „Teatras“ pirmininkas.
1991 m. Kauno profsąjungų Kultūros rūmų Moksleivių liaudies teatro režisierius, 1991–1992 m. Vilniaus pedagoginio instituto studentų teatro vadovas, 1992–1995 m. Rytų Lietuvos televizijos režisierius, Programų skyriaus vedėjas, reorganizavus RLTV į Baltijos TV – Programų direktorius, nuo 1995 iki 1996 m. Respublikinių profesinių sąjungų Kultūros rūmų Moksleivių liaudies teatro „Elementorius“ režisierius, nuo 1996 iki 1997 m. Vilniaus pedagoginio universiteto Estetinio lavinimo katedros asistentas.
Nuo 1996 iki 2000 m. LNK televizijos ir Olimpinės loterijos „Perlas“ žaidimo „Teleloto“ vedėjas, nuo 1996 iki 1998 m. Radijo stoties „Pūkas“ sekmadieninės ryto laidos vaikams ir pokalbių laidos “Rupūs miltai…” vedėjas, 2000 m. LNK informacinės – pramoginės laidos „Ryto ratas“ vedėjas, 2001 m. Kauno džiazo orkestro „Kauno bigbendas“ direktoriaus pavaduotojas.
Nuo 2001 m. Keistuolių teatro aktorius (pagal autorinę sutartį spektakliuose vėl vaidina nuo 1997 m.); 2002 m. LNK žaidimo „Dovana visam gyvenimui“ vedėjas (autoriniais pagrindais, toliau – a. p.); 2002 m. LNK žaidimo – akcijos „Įžiebk Kalėdų žvaigždę“ vedėjas (eLeNKenis; a. p.).
Nuo 2003 m. kovo iki 2004 m. balandžio mėn. Lietuvos Respublikos Prezidento referentas, patarėjas.
Game Boy
Game Boy – bendrovės „Nintendo“ sukurta 8 bitų delninė žaidimų konsolė. Japonijoje pasirodė 1989 m. balandžio 21 d., Šiaurės Amerikoje – 1989 m. ir Europoje – 1990 m. Tai pirmoji konsolė iš Game Boy gaminių serijos, suprojektuota Gunpei Yokoi ir „Nintendo“ mokslinių tyrimų ir plėtros personalo, kurie taip pat suprojektavo Game & Watch delninę konsolę bei keletą Nintendo Entertainment System video žaidimų.
Sigutis Jačėnas
Darbas
Nuo 2004 iki 2005 m. „Žinių radijo“ pokalbių laidos „Sekmadienio skambutis“ vedėjas (a. p.), 2004 ir 2005 m. LNK žaidimo – akcijos „Įžiebk Kalėdų žvaigždę“ vedėjas (eLeNKenis; a. p.).
Game Boy
Nors jos gyvavimo laikotarpiu buvo išleista pažangesnių delninių konsolių, Game Boy paklausa nesumenko. Game Boy ir Game Boy Color parduota per 118 mln. vienetų.
Game Boy žaidimai
Populiariausių Game Boy žaidimų sąrašas (Pastaba. Duomenys ne pilnai patikrinami) :
Sigutis Jačėnas
Darbas
Nuo 2004 m. VšĮ „Vieno aktoriaus teatras” (VAT) direktorius. Veikla: kompaktinių plokštelių (garso knygų) leidyba, TV ir radijo projektai, renginiai.
Vedęs; žmona Nijolė Jačėnienė (g. 1962 m.), TV režisierė, teatrologė. Duktė Julija Jačėnaitė (g. 1985 m.), džiazo dainininkė, dainų kūrėja, muzikos pedagogė.
Asociacijų LATGA, AGATA ir Lietuvos teatro sąjungos narys.
David Lang
Deividas Langas (g. 1957 m. sausio 8 d. Los Andžele, Kalifornijoje, JAV) yra amerikiečių kompozitorius, kuris gyvena Niujorke. 2008 metais apdovanotas Pulicerio muzikos premija už kūrinį „Pasija mergaitei su degtukais“ (The Little Match Girl Passion).
Biografija
Baigęs bakalauro studijas Stanfordo universitete, Langas mokėsi Ajovos universitete; jis sakė: „Ajovos universitete kompozicijos dėstytoju dirbo Martin Jenni, kuris Stanforde pavadavo dėstytoją vienam semestrui. Man atrodė, kad jis nuostabus. Jis žinojo tokių dalykų, apie kuriuos nebuvau girdėjęs. Kai reikėjo spręsti, kur studijuoti magistrui, keliavau į Ajovą. Esu patenkintas savo sprendimu. Ten buvo tarsi mano aukso amžius. Man tikrai patiko.“ Langas 1989 m. baigė doktorantūrą Jeilio universitete. Be Jenni, Lango mokytojai buvo Henri Lazarof, Lou Harrison, Richard Hervig, Jacob Druckman, Hans Werner Henze ir Martin Bresnick.
Pirmo pripažinimo Langas sulaukė 1980 ir 1981 metų BMI fondo kompozicijos studentų apdovanojimuose. 1987 m. kartu su Julia Wolfe ir Micheal Gordon, Langas įkūrė muzikos organizaciją „Bang on a Can“.
2002 m. buvo apdovanotas Šiuolaikinės muzikos fondo apdovanojimu ir stipendija.
Nuo 2008 m. dėsto kompoziciją Jeilio muzikos universitete.
2013 m. Langas nominuotas Amerikos metų kompozitoriumi.
Darbai
Lango muziką įkvėpė modernizmo, minimalizmo periodų kūryba ir roko žanras. Jo kūrybą galima apibūdinti kaip postminimalistine arba totalistine. Jo muzika gali tuo pačiu metu būti komiška, įžūli ir raminanti, kūryboje dažnai yra konceptualaus meno elementų. Langas kūrinius dažnai pavadina keistais ar netgi pašaipiais pavadinimais, pavyzdžiui „Gyvų beždžionių valgymas“ (Eating Living Monkeys, 1985) ar „Dundukas“ (Bonehead, 1990).
Bendri darbai
1999 m. Langas sukūrė muziką komiškai striptizo operai „Nukopijuotas pastatas“ (The Carbon Copy Building) su kompozitoriais Julia Wolfe ir Micheal Gordon, ir rašytoju/iliustratoriumi Ben Katchor. Operos pastatymas pelnė „Obie“ apdovanojimą už Geriausią naują Amerikos kūrinį. Langas, Wolfe ir Gordonas vėliau bendradarbiavo kuriant oratoriją „Pamesti objektai“ (Lost Objects), kurios įrašas išleistas 2001 m. vasarą. Jų kitas bendras multimedijos projektas „Slėptuvė“ (Shelter), kurio libretą parašė Deborah Artman, o atliko skandinavų vokalinė grupė „Trio Mediaeval“ ir vokiečių ansamblis „musikFabrik.“ Kūrinys atliktas 2005 m. Vokietijoje ir JAV.
„The Difficulty of Crossing a Field“
1999 m. Lango ir scenaristo Mac Wellman opera „Lauko peržengimo sunkumai“ (The Difficulty of Crossing a Field) paremta Ambrose Bierce apysaka apie darbininką iš Alabamos, vardu Viljamsonas, kuris neva pradingo lauke 1854 m. (Bierce apysaka minima operoje, kur dingęs žmogus vadinamas Deividu Langu).
„The Little Match Girl Passion“
„The Little Match Girl Passion“ įrašas pelnė 2010 m. „Grammy“ apdovanojimą už geriausią smulkaus ansamblio atlikimą.
„Crowd Out“
Įkvėptas „Arsenal“ futbolo klubo gerbėjų dainos per rungtynes, Langas užsimanė sukurti dainą, kurią atlieka 1000 atlikėjų. Kūrinio premjera įvyko 2014 m. birželio 9 d. Birmingamo „Millenium Point“ salėje. Atlikėjai buvo padalinti į grupes ir pastatyti ant fojė laiptų, o kiekvieną grupę vedė vadovas su megafonu. Kūrinį dirigavo Simon Halsey. Kūrinio žodžius Langas parašė internete padaręs paiešką „Kai esu minioje, aš…“ Surinkęs paieškos rezultatus, Langas juos sudėjo į tematines grupes.
„the national anthems“
Kompozitorius perklausė visų pasaulio šalių himnus, surinko idėjų ir frazių ir išvertė jas į anglų kalbą. Muzika labai panaši į „The Little Match Girl Passion“, kūrinyje vyrauja trumpos arba nutrauktos frazės. Kūrinys pritaikytas chorui ir styginių kvartetui. Premjera įvyko 2014 m. birželio 4d. Walt Disney koncertų salėje, atliko Los Andželo „Master Chorale“ choras.
Įrašyti kūriniai
Lango muzika išleista „Argo/Decca“, „BMG“, „Cantaloup Music“, „CRI“, „Naxos Records“, „Point Music“ ir „Sony Classical“ įrašų studijose. Jo solo albumai išleisti „Cantaloupe“ studijoje, žinomiausi „The Passing Measures“ (2001), kurį atlieka Birmingamo šiuolaikinės muzikos grupė, „Child“ (2013), kurį atlieka Sentieri Selvaggi, ir „Elevated“ (2005), kurį atlieka Audrey Riley, „A Change of Light“, Lisa Moore ir kiti. Lango muziką įrašuose atlieka grupės „Icebreaker,“ „So Percussion,“ „Bang on a Can All Stars“ ir Evan Ziporyn. Kūrinio „Wed“ (1996) versija įrašyta kvarteto „ETHEL“ 2012 m. albume „Heavy“. “ Lango partitūras leidžia „Red Poppy Music“ leidykla.
Dašti Margo
Dašti Margo (, pažodžiui „Mirties dykuma“) – dykumų regionas Afganistane, Helmando ir Nimrūzo provincijose. Ši dykuma susisiekia su Registano ir Chašo dykumomis. Dašti Margo plotas apima 150 000 km², aukštis virš jūros lygio siekia 500–700 m. Dykumą sudaro smėlio kopos ir akmeningos, molingos lygumos. Retkarčiais pasitaiko sūringos pelkės, oazės.
Mykolas Tiškevičius III
Mykolas Tiškevičius (, 1826 m. Voložine, Baltarusija – 1897 m. lapkričio 18 d. Romoje, Italija) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, Lelivos herbo grafas, egiptologas, europinio masto kolekcininkas. 1861 m. gegužės 8 d. Rusijos imperatorius jam ir broliams iš naujo patvirtino grafo titulą.
Šeima
1849 m. vedė, žmona Marija Radvilaitė (1830–1902), Mikalojaus Radvilos (1801–1853) ir Viktorijos Emilijos Narbutaitės (1800–1855) duktė. Sūnūs Juozapas, Jonas Antanas, dukterys Jadvyga (1857–1920; vyras Adolfas Marijonas Boženiec-Jelovickis), Viktorija Marija (1858–1901; vyras Aleksandras Golonbek-Jazerskis), Vanda (1863–1929; vyras Kazimieras Kleopas Raimundas Suliatickis).
Antroji žmona Žiuljeta de Bo (g. ~ 1840 m.; )
Veikla
thumb|left|160px|Mykolas Tiškevičius III 1884 m. (dail. Oreste Cortazzo (1836-1910)) Paskatintas artimų giminaičių archeologų Konstantino ir Eustachijaus Tiškevičių anksti įsitraukė į kultūrinio gyvenimo sūkurį. 1856 m. tapo Vilniaus archeologinės komisijos tikruoju nariu steigėju-globėju, 1857 m. – Imperatoriškosios archeologijos draugijos Peterburge garbės nariu, o 1859 m. – tikruoju nariu. 1852 m. pritardamas Eustachijaus Tiškevičiaus ketinimui prie Vilniaus mokslo apygardos įkurti muziejų, padovanojo 1003 vienetų monetų ir medalių rinkinį, finansavo vitrinų, skirtų numizmatikai eksponuoti, įstiklinimą, taip pat būtiniausių baldų įsigijimą. 1854 m. Šv. Kazimiero dieną Vilniaus katedrai paaukojo meistriško darbo kieliką, kainavusį 600 auksinių. Kartu žmona rėmė ir Vilniaus teatrą.
1862 m. Londone pirko žymių meistrų drobių, ketino jomis papildyti Biržų ir Gorodoko rinkinius, ši kolekcija turėjo sudaryti Vilniaus meno galerijos pagrindą. Tačiau šie planai nebuvo įgyvendinti.
Grafas svajojo aplankyti Senovės Egipto žemę. Kelionei rengėsi visapusiškai. Ruošė ginklus, šunis medžioklei, kaupė žinias apie šalį, jos paminklus. Susipažino su graikų geografo ir istoriko Strabono, prancūzų egiptologo Žano Fransua Šampoljono, vokiečių egiptologo Karl Richard Lepsius darbais, kartografo Mikalojaus Kristupo Radvilos Našlaitėlio kelionės po Siriją, Palestiną, Egiptą aprašymu. Planas buvo įgyvendintas 1861–1862 m. žiemą. Egipte vykdė archeologinius kasinėjimus, bandė skaityti hieroglifų įrašus. Archeologinių kasinėjimu radinius bei gautas dovanų egiptietiškas senienas papildė dar ir pirkiniais. Grįžęs iš Egipto, sukauptą rinkinį padovanojo Luvrui, Vilniaus senienų muziejui ir Logoiske bei Raudondvaryje gyvenantiems giminaičiams.
Paveldėtas iš dėdės Biržų majoratas davė dideles pajamas, todėl norėdamas įgyvendinti aistrą kolekcionuoti senienas, apsisprendė palikti šeimą ir emigravo į Neapolį, vėliau į Romą. Ten tapo įžvalgiu meno žinovu, vienu iškiliausių meno mylėtojų ir jo vertintoju. Apie jį būrėsi patys žymiausi inteligentai – bankininkai, literatai, archeologai, aktoriai, kolekcininkai.
Dvarai
Apie 1855 m. pasistatė mūro rūmus vaizdingame gamtos kampelyje ant kalvos, šalia ežero, už varsto nuo Ostrašicos Gorodoko netoli Minsko (Baltarusija). Apstatė juos baldais, kurie anksčiau priklausė Lenkijos karaliui ir Lietuvos didžiajam kunigaikščiui, meno kolekcininkui ir medžiotojui Augustui II (1697–1706 ir 1709–1733 m.). Gorodoko rūmuose turėjo ginklų arsenalą, medžioklės trofėjų, šarvų, panoplijų iš senovinių ginklų. 1863 m. išvykęs gyventi į Neapolį, visą sukauptą turtą paliko Gorodoko ir Astravo (Biržų) rūmuose. Tik dalis grafo ankstyvojo kolekcionavimo periodo rinkinių išliko, iš kurių pavieniai daiktai rado kelią į Lietuvos muziejus.
Nuo 1862 m. antrasis Biržų majorato valdytojas. 1871 m. dėl pablogėjusios sveikatos negalėdamas nuolat gyventi ir prižiūrėti ūkinės veiklos Biržų majorate, kreipėsi į imperatorių, prašydamas leisti perduoti Biržus pilnametystės sulaukusiam vyriausiajam sūnui. Gavęs leidimą, 1872 m. liepos 10 d. perdavė majoratą sūnui Juozapui (1850–1905), o sau užsitikrino pragyvenimą iki gyvenimo pabaigos.
Lužkai (Didbaliai)
Lužkai (,, nuo 1938 m. , 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Slavsko rajone, 3 km į rytus nuo Slavsko, nuo 2008 m. birželio 30 d. Timiriazevo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Skalvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Lankos apskrities dvaras. 1947–2008 m. Timiriazevo apylinkės kaimas.
Devynbalsiai
Devynbalsiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Biržų.
Istorija
Sovietmečiu kaime pastatytas gyvulininkystės kompleksas, priklausęs, K.Požėlos kolūkiui. Savo laiku buvo vienas didžiausių Biržų rajone. Atkūrus šalies nepriklausomybę, fermos buvo privatizuojamos ir nugriautos (didžioji dalis). Kitoje kelio pusėje buvo vienas iš palivarko pastatų, kuriame veikė pradžios mokykla. Vėliau, jau atkūrus nepriklausomybę, pastatas buvo privatizuotas ir tapo gyvenamosiomis patalpomis.
Rytų Prūsija
Rytų Prūsija – buvusi Prūsijos karalystės provincija, įkurta 1773 m. ir egzistavusi iki 1945 m. Nuo 1829 m. gruodžio 3 d. iki 1878 m. balandžio 1 d. sudarė vieną provinciją kartu su Vakarų Prūsijos provincija (abi buvo jungtinės Prūsijos provincijos dalys). Apėmė dalį dabartinės Lenkijos (Varmijos Mozūrų vaivadija), dalį dabartinės Rusijos (Kaliningrado sritis), dalį dabartinės Lietuvos teritorijos (buvęs Klaipėdos kraštas). Buvo tarp Nemuno ir Vyslos žemupių. Provincijos sostinė buvo Karaliaučius.
Teritorija
Rytų Prūsijos teritorija kito priklausomai nuo feodalų veiklos ir kariuomenės žygių. 1701–1772 m. ji apėmė tik buvusios Prūsijos kunigaikštystės (1525–1701 m.) teritoriją, po Abiejų Tautų Respublikos padalijimų 1772–1793 m., 1815–1919 m. ir Kulmo žemę, Varmę, Marienburgo ir Elbingo apylinkes; 1793–1795 m. ir Plocko apylinkes, 1795–1807 m. dar ir Lomžos, Balstogės apylinkes, Užnemunę. Iš 1793–1807 m. prijungtų žemių egzistavo Prūsijos karalystės provincija Naujoji Rytų Prūsija.
Nuo XIX a. Rytprūsiai ėmė mažėti. Pagal Tilžės taiką 1807 m. panaikinta Naujoji Rytų Prūsija, nuo Rytprūsių atskirta Kulmo žemė (nors Vienos kongreso 1815 m. nutarimu vėl grąžinta Prūsijai), ir Plocko apylinkės, pagal Versalio taiką 1919 m. Klaipėdos kraštas ir Kulmo žemė. Dažniausiai Rytų Prūsija vadinama tik ta sritis, kuri liko Vokietijai po I pasaulinio karo ir 1922–1939 m. sudarė jos provinciją. Nuo likusios Vokietijos dalies ją skyrė Dancigo koridorius ir Laisvasis Dancigo miestas. 1815–1824 ir 1878–1945 m. Rytprūsiai buvo Prūsijos provincija (centras – Karaliaučius). Iš pradžių ją sudarė administraciniai-teritoriniai vienetai Lietuvos departamentas ir Rytų Prūsijos departamentas. Tautiniu požiūriu nevienalytėje Rytų Prūsijoje buvo lietuvių ir lenkų gyvenamos istorinės sritys Mažoji Lietuva, Mozūrija, bet po I pasaulinio karo joje jau dominavo vokiečiai. Tai buvo ilgametės kolonizacijos ir germanizacijos politikos pasekmė. Po Antrojo pasaulinio karo, Potsdamo konferencijos 1945 m. nutarimu šiaurinė Rytprūsių dalis atiteko TSRS, o pietinė – Lenkijai.
Istorija
thumb|left|Rytų Prūsijos provincijos žemėlapis
Iki XIII amžiaus didžiojoje Rytų Prūsijos teritorijos dalyje gyveno prūsų gentys. Apie 1225–1226 metus Mozūrijos kunigaikštis Konradas pradėjo derybas su Vokiečių ordinu, siekdamas prisikviesti jį pagalbon kovojant su prūsų gentimis. Ordinui įsikurti buvo perduota Kulmo žemė, iš kurios 1231 m. prasidėjo ordino ekspansija į prūsų žemes. Nepaisant kelių prūsų sukilimų (didžiausi vyko 1242–1249 m. ir 1260–1274 m.), iki XIII a. antrosios pusės Vokiečių ordino riteriai įsitvirtino didžiojoje būsimosios Rytų Prūsijos provincijos dalyje. Teritorijos LDK pasienyje (Skalva ir Nadruva) buvo menkai gyvenamos, tad Ordino laikais miestai ir dvarai kūrėsi arčiau Baltijos jūros. Vokiečių ordino vietininko Prūsijoje rezidencija iki 1309 m. buvo Elbinge (dab. Elbląg Lenkijoje), nuo 1309 m. pagrindinė paties ordino rezidencija buvo perkelta į Marienburgą (dab. Malbork Lenkijoje). Per Žalgirio mūšį ir Trylikos metų karą (1454–1466 m.) ordino pajėgos buvo išsekintos. Pagal Torūnės taikos sutartį (1466 m. spalio 19 d.) buvusios ordino valdos Prūsijoje buvo padalintos: derlingiausios teritorijos su geriausiai įdirbtomis žemėmis ir svarbiausiais uostais (Dancigu ir Elbingu) Rytų Pomeranijoje kartu su Varmės vyskupija buvo prijungtos prie Lenkijos ir nuo tol vadintos Karališkaisiais Prūsais, o likusi teritorija palikta Vokiečių ordinui, kurio didysis magistras nuo šiol turėjo prisiekti Lenkijos karaliui vasalo ištikimybės priesaika. Kadangi ordinas taip pat neteko savo pagrindinės rezidencijos Marienburge, naująja didžiojo magistro rezidencija tapo Karaliaučiaus pilis.
Ordino bandymas išsivaduoti iš Lenkijos vasaliteto 1520–1521 m. kare nepavyko. Pasklidus Liuterio idėjoms, ordino magistras Albrechtas Brandenburgietis tapo veikliu jų šalininku ir pats perėjo į liuteronų tikėjimą. 1525 m. balandžio 10 d. didysis magistras Albrechtas Krokuvoje sudarė sutartį su Lenkijos karaliumi Žygimantu Senuoju. Ordino valstybė buvo likviduota, sekuliarizuota ir pavadinta Prūsijos hercogyste, tačiau pirmasis Prūsijos hercogas Albrechtas liko vasaliniuose santykiuose su Lenkijos karaliumi. Nutrūkus hercogo Albrechto Brandenburgiečio (mirė 1568 m.) palikuonių vyriškajai linijai, Prūsijos hercogo sostą 1618 m. paveldėjo Brandenburgo markgrafai ir Šventosios Romos imperijos kurfiurstai Hohenzollernai. Kadangi pagrindinė Hohenzollernų politinė veikla vyko Brandenburge, Karaliaučius užleido politinio centro vaidmenį Berlynui, o pačios Prūsijos hercogystės valdos vis aiškiau virto Hohenzollernų valdų provincija.
Per 1655–1660 m. Švedijos karą su Abiejų Tautų Respublika kurfiurstas Frydrichas Vilhelmas sugebėjo pasiekti, kad Olyvos taikos sutartimi Lenkijos-Lietuvos valdovas Hohenzollernų naudai visiškai atsisakytų senjoro teisių į Prūsijos hercogystę. Hohenzollernų valdomai dualistinei valstybei vis aktyviau dalyvaujant Europos politiniame gyvenime, kurfiursto Frydricho Vilhelmo sūnus Frydrichas III už pažadėtą paramą Ispanijos įpėdinystės kare gavo iš imperatoriaus Leopoldo I karūną. Brandenburgo markgrafas ir hercogas Prūsijoje dėl politinių motyvų savo į naują rangą pakeltas valdas pavadino Prūsijos karalystės vardu, be to, 1701 m. sausio 18 d. Prūsijos karaliumi Frydrichu I karūnavosi būtent Karaliaučiuje. Sukūrus Prūsijos karalystę, jos vardas pradėjo dubliuotis su buvusiomis Prūsijos hercogystės valdomis, todėl pastarosioms ilgainiui prigijo Rytų Prūsijos vardas. Oficialiai šis pavadinimas buvo įtvirtintas po I Abiejų Tautų Respublikos padalinimo 1772 m., kai Prūsija prisijungė vadinamuosius Karališkuosius Prūsus. 1773 m. sausio 31 d. iš buvusios Prūsijos hercogystės valdų ir Varmijos vyskupijos teritorijos buvo sukurta Rytų Prūsijos provincija, o iš likusių Karališkųjų Prūsų – Vakarų Prūsijos provincija. Nuo 1829 iki 1878 m. abi provincijos buvo sujungtos į vieną Prūsijos provinciją, tačiau 1878 m. jos buvo vėl atskirtos. Rytų Prūsijos provincija siuntė 17 atstovų į Vokietijos reichstagą ir 32 – į Prūsijos karalystės landtago žemesniuosius rūmus.
Provincija
thumb|right|„Vokietijos kalbų žemėlapio“ 1880 m. Andrées pasaulio atlase fragmentas. Geltonai pažymėtos sritys, kuriuose dominuoja lietuvių kalba, žaliai – sritys, kuriose dominuoja lenkų kalba thumb|right|Rytprūsių provincijos kalbų paplitimas ir geografija, pagal 1905/06 m. statistiką: [[Vokiečių kalba|vokiečių k. (raudona ir rausva spl.), lenkų k. (mėlyna ir melsva spl.), lietuvių k. (žalia ir žalsva spl.), dvikalbiai (geltona spl.), kitos kalbos (pilka spl.)]]
Iki 1808 m. Rytų Prūsijos provinciją sudarė Rytų Prūsijos departamentas su centru Karaliaučiuje ir Lietuvos departamentas su centru Gumbinėje. 1808 m. šių departamentų vietoje įkurtos dvi apygardos: Karaliaučiaus apygarda ir Gumbinės apygarda. 1905 m. iš 9 pietinių šių apygardų apskričių suformuota nauja – Alenštaino apygarda.
1919–1921 m. Rytų Prūsijos provincijos ribos buvo vėl pakeistos. Pagal Versalio taikos sutartį 1. Vokietija pripažino naujas sienas su Lenkija, perduodama jai didžiąją Vakarų Prūsijos dalį, Aukštutinę Sileziją ir Poznanės sritį (87 str.), 2. Dėl pietinių Rytų Prūsijos apskričių politinės priklausomybės turėjo būti surengtas vietinių gyventojų plebiscitas (94, 96 str.), 3. Vokietija atsisakė šiaurinės Rytų Prūsijos dalies – Klaipėdos krašto, kuris turėjo būti perduotas administruoti Antantės valstybėms (99 str.), 4. Vokietija atsisakė Dancigo srities, kur turėjo būti įkurtas laisvasis, Tautų Sąjungos prižiūrimas, miestas (100, 102 str.). Įgyvendinant sutartį:
Pagal Stalino planą, įtvirtintą 1945 m. Potsdamo konferencijoje po Antrojo pasaulinio karo Rytprūsių teritorija buvo padalinta. Šiaurinė jos dalis su reikšmingiausiu miestu Karaliaučiumi 1946 m. buvo įvardinta Kaliningrado sritimi ir įjungta į Rusijos Sovietų Federacinę Socialistinę Respubliką. Pietinė dalis atiteko Lenkijai. Klaipėdos krašto, 1939–1945 m. vėl priklaususio Vokietijai, likimas Potsdame net nebuvo svarstomas, kadangi kraštas buvo automatiškai grąžintas į Lietuvos TSR sudėtį. Per 1944–1945 m. evakuaciją iš Rytų Prūsijos į Vokietijos gilumą pasitraukė daugiau kaip 2 mln. gyventojų.
Administracinis suskirstymas
XX a. pradžioje buvo:
Herbert Hoover
Herbertas Huveris (, 1874 m. rugpjūčio 10 d. – 1964 m. spalio 20 d.) – 31-asis JAV prezidentas, valdęs nuo 1929 m. iki 1933 m. Huveris buvo profesionalus kalnakasybos inžinierius.
Biografija
Pagal išsilavinimą buvo kalnakasybos inžinierius. Kaip JAV prezidentas skatino vyriausybės kišimąsi į ekonomiką. Hūverio iniciatyva buvo pastatyta užtvanka ant Kolorado upės, vėliau pavadinta jo vardu. Valdant prezidentams Vorenui Hardingui ir Kelvinui Kulidžui ėjo JAV prekybos departamento sekretoriaus pareigas. Huveris, iškeltas kandidatu Respublikonų partijos, lengvai laimėjo rinkimus 1928 metų JAV prezidento rinkimus. Iki šiol jis yra paskutinis JAV prezidento kabineto sekretorius tiesiogiai išrinktas JAV prezidentu, nepaisant to, kad neturėjo jokios dalyvavimo kokiuose nors rinkimuose patirties. Jis taip pat yra vienas iš tik dviejų prezidentų (kartu su Viljamu Hovardu Taftu) išrinktas prezidentu visiškai be jokios rinkiminės patirties ar aukšto karinio laipsnio. JAV Huverio išrinkimo metu ekonomiškai klestėjo.
Profesionalus inžinierius Huveris tikėjo Produktyvumo judėjimu, pagal kurį valdžią ir ekonomiką kankina neproduktyvumas ir nuostoliai, tad tokią padėtį gali pataisyti ekspertai, atpažįstantys ir išsprendžiantys esamas problemas. Kai 1929 metais, praėjus vos aštuoniems mėnesiams po Huverio išrinkimo prezidentu, Volstryto biržos patyrė krachą, prezidentas bandė kovoti su po jos sekusia Didžiąja Depresija pasitelkdamas savanorių pastangas, kurios Huverio kadencijos metu buvo nevaisingos. Istorikai bendrai sutaria, kad Huverio pralaimėjimas 1932 metų JAV prezidento rinkimuose buvo tiesiogiai susijęs su jo administracijos nesugebėjimu sustabdyti smunkančią šalies ekonomiką.
Šlažų tiltas
miniatiūra|140px|left miniatiūra|250px|right|Tilto prieigos (nuo Rusnės pusės)
Šlažų tiltas, arba Prezidento K. Griniaus tiltas – arkinis gelžbetoninis tiltas kelyje per potvynių užliejamos zonos žemiausią vietą Šlažų kaime, Šilutės rajone, Nemuno deltos regioniniame parke.
Potvyniai
Tiltas ypatingas tuo, kad nejungia dviejų kurios nors upės krantų, o skirtas tik polaidžio vandenims nutekėti. Kasmet pavasarį, kai Nemunas išsilieja, Rusnės apylinkių žemumos užliejamos potvynio vandens. Ant potvynio protakos pastatytas tiltas, kurio važiuojamoji dalis įrengta ant 13 arkų. Į pietus nuo tilto plyti Žalgirių miškas. Tilto prieigos kiekvieną pavasarį ženkliai apsemiamos. Apsemtoje teritorijoje įprastai skelbiama ekstremali situacija, nes vandens gylis ant apsemto kelio pasiekia 1 m ir daugiau. Dėl aukšto vandens lygio ir ledo lyčių važiuoti apsemtu ruožu įmanoma tik specialiosios paskirties transporto priemonėmis, todėl tiltas įprastam eismui būna laikinai uždaromas, jo prieigose įrengiamas policijos postas. Kol nebuvo Rusnės estakados per potvynius buvo organizuojama Šilutės-Rusnės perkėla.
Istorija
Po 1923 m. sukilimo Klaipėdos kraštui tapus Lietuvos dalimi, nelengvus ekonomikos laikus išgyvenusi Lietuvos valdžia suskubo pastatyti tiltą užliejamoje teritorijoje. 1926 m. vasarą į naujo, 616 tūkst. litų kainavusio tilto atidarymo iškilmes buvo atvykęs tuometinis Lietuvos Respublikos Prezidentas Kazys Grinius. Jis buvo pirmasis iš prezidentų, į šį kraštą atvykęs po jo prijungimo prie Lietuvos. 1990 m. lapkričio 23 d. prie tilto buvo atidengta memorialinė lenta. 1995 m. objektas įtrauktas į Lietuvos Respublikos kultūrinio paveldo registrą, kaip turintis istorinę ir techninę reikšmę.
XXVII amžius pr. m. e.
thumb|240px|[[Džoserio piramidė]]
Dvidešimt septintasis amžius prieš mūsų erą – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs '''2700 m. pr. m. e. sausio 1 dieną ir pasibaigęs 2601 m. pr. m. e.''' gruodžio 31 dieną.
Amžiai: XXVIII amžius pr. m. e. – XXVII amžius pr. m. e. – XXVI amžius pr. m. e.
Bitaitis (ežeras)
Bitaitis – ežeras Lietuvoje, Anykščių rajone, 4,5 km į šiaurės vakarus nuo Viešintų miestelio, ties riba su Kupiškio rajonu. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,24 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 102 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę medžiais ir krūmynais. Aplink ežerą plyti ~ 5 ha dydžio Juodbalės pelkė. Į šiaurę nuo ežero stūkso miškelis, į pietus plyti dirbami laukai. Šiaurėje išteka upelis link Suosos upės (Lėvens intakas).
Bajėnai I
Bajėnai I – kaimas Kėdainių rajono savivaldybės pietuose, 4,5 km į pietryčius nuo Skaistgirių, prie plento. Kaimą supa Bajėnų miškas. Per Bajėnus I teka Aluonos intakas Kriaušupys (patvenktas nedideliu tvenkiniu). Pietuose kaimas siekia Aluonos hidrografinį draustinį.
thumb|left|235px|Įvažiavimas į Bajėnus I thumb|left|160px|Stulpas Bajėnuose, skirtas iš kaimo išvežtiems tremtiniams
Istorija
Bajėnuose rasta senovinio kirvio nuolauža. XVI a. pab. minimas Bajėnų dvaras. Jis XIX a. priklausė Tiškevičiams, o vėliau atiteko jėzuitams, kurie jame įsiteikė daržininkystės ir pienininkystės ūkį.
Vaidėnai
Vaidėnai arba Šatrovas (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė Rusijoje, Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Zelenogradsko rajone, Sembos pusiasalyje, nuo 2005 m. vasario 18 d. Krasnotorovkos kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Veidenjai prūsiškos kilmės. 1381 m. minimas Weyden. 1723–1818 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos departamento, 1818–1871 m. Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2005 m. vasario 18 d. Šatrovo apylinkės (Шатровский сельский Совет) centras.
Apylinkė
Šatrovo apylinkės teritorijoje buvo šios gyvenvietės:
Tikroji Karelija
Nuo XII a. Tikroji Karelija liko padalinta tarp Švedijos ir Naugardo žemės. Nuo tada Švedijos valdyta Tikrosios Karelijos dalis vadinta Pietine Karelija, o Novgorodo valdyta – dažniausiai žinoma kaip Ladogos Karelija.
Šiuo metu padalinta tarp Suomijos ir Rusijos: Suomijoje jis administruojamas kaip Pietų Karelija, o Rusijoje – kaip dalis Leningrado srities (taip vadinama Karelijos sąsmauka: Vyborgo, Priozersko rajonai), taip pat užima kelis Karelijos respublikos rajonus.
Gamta
Tikroji Karelija yra natūraliai apsupta didelių vandens telkinių: pietuose ją supa Suomijos įlanka, bet pietryčiuose per Karelijos sąsmauką ji siekiasi su Ingrija, rytuose ir šiaurės rytuose yra didžiulių ežerų regionas, už kurio driekiasi Savonija, rytuose ją riboja Ladogos ežeras, o šiaurėje ji susisiekia su Oloneco Karelija.
Korelų gentys
Tikrosios Karelijos senieji gyventojai buvo Baltijos finų gentis korelai, kurie pirmą kartą minimi 1066 m. Novgorodo beržo tošies įrašuose. Ši gentis ir teritorija buvo svarbiausias istorinis regionas, vėliau davęs pavadinimą visai Karelijai.
Iki IX a. Tikrojoje Karelijoje susiformavo trys stambios vietinės žemės (kunigaikštystės) aplink gyvenvietes Korelą, Tiuri ir Vipuri. Apie X a. jos buvo sujungtos į centralizuotą korelų valstybę – Karelijos kunigaikštystę su centru Korele. 1015 m. norvegų kūrinyje Sakmė apie Šventą Olavą minima Norvegijos karaliaus viešnagė Karelijoje. 1066 m. Novgorodo beržo tošies įrašuose minimi lietuvių karo žygiai į Kareliją.
Dėl nuolatinių vikingų antpuolių Karelijos kunigaikštystė XI–XIII a. neretai rėmėsi kaimynine Novgorodo respublika, su kuria kartu korelai rengdavo karo žygius į gretimas sritis: savo ir heme (Нämе) genčių žemes vakaruose (dab. Suomija), vesių (livikų bei liudikų) žemes rytuose ir lapių žemes šiaurėje. Šie žygiai plėtė Karelijos kunigaikštystės įtaką, tokiu būdu korelų įtaka siekė Baltąją jūrą. Korelai taip pat puldinėjo estus Baltijos jūroje ir Švediją: 1187 m. puolė jos sostinę, o 1198 m. – jos miestą dabartinėje Suomijoje – Abo.
Padalinimas ir Ladogos Karelija
Nuo XI a. tikroji Karelija atiteko į Novgorodo įtakos sferą ir 1227 m. korelai buvo apkrikštyti – tapo pravoslavais. 1323 m., po 30 metų trukusių karų tarp Novgorodo ir Švedijos sudarius „amžinąją“ Orechovo taiką, Tikroji Karelija buvo padalinta tarp Novgorodo ir Švedijos ir neteko Viipuri, kuris perėjo Švedijai: ten susiformavo katalikiška (vėliau protestantiška) Pietinė Karelija. Pravoslavę išlaikiusi Tikroji Karelija vėliau žinoma kaip Ladogos Karelija.
Po šios taikos Ladogos Karelija tapo Novgorodo respublikos dalimi, tačiau korelai vykdė plačią ekspansiją į rytus, vakarus ir šiaurę, sukurdami didžiulę Karelijos kunigaikštystės teritoriją ir dalyvaudami karelų tautos etnogenezėje. Nuo XIV a. Karelijoje įsitvirtino Gediminaičiai, kurie tapo valitais.
Paskutinį kartą korelai bandė atkurti savo valstybingumą ir vienybę per 1337–1338 m. sukilimą, kuomet, pasitelkę Švedijos pagalbą, sumušė Novgorodo vietininkus, o vėliau patys užpuolė švedus ir bandė paimti Viipuri. Tačiau sostinėje Korele kilęs sukilimas šiuos bandymus sužlugdė, ir Karelijos kunigaikštystė liko Novgorodo valdžioje. Nepaisant to, Karelijos kunigaikštystė neformaliai išliko dar 200 metų, jos gyventojai pripažino dinastinių valitų (priklausiusių Gediminaičiams) valdžią.
1411 m. švedai sugriovė vieną svarbiausių Ladogos Karelijos miestų – Tiverską. 1478 m. Novgorodo žemė kartu su Karelijos kunigaikštyste atiteko Maskvai. Po to kunigaikštystės reikšmė sumenko, išnyko kunigaikščių dinastija, iš kurios susiformavo vietinė bajorija.
Vyborgo gubernija
Iki 1743 m. Abo sutarties, Rusijos imperija susigrąžino dalį Švedų Karelijos, tame tarpe Ladogos Kareliją ir Pietinę Kareliją. Abi šios prisijungtos teritorijos buvo administruojamos kaip Vyborgo gubernija. 1809 m. prie Rusijos prijungus Suomiją ir suformavus Suomijos Didžiąją Kunigaikštystę, Vyborgo gubernija 1812 m. prijungta prie jos ir, 1917 m. Suomijai iškovojus nepriklausomybę, išliko joje iki pat 1939 m.
Naujas padalinimas
1939-45 m. vyko Žiemos karas ir Suomijos-Rusijos karas, kurio metu vėl iškilo Karelijos klausimas. Nors Suomija apgynė nepriklausomybę, Tikroji Karelija padalinta, Karelijos sąsmauka prijungta prie TSRS, visus vietos gyventojus evakuojant į Suomiją ir teritoriją apgyvendinant rusais. Iš pradžių ji sudarė dalį Karelijos-Suomijos TSR, tačiau 1956 m. teritorija integruota į Leningrado sritį.
Jan van der Heyden
Janas van der Heidenas (, 1637 m. kovo 5 d., Gorinchemas, Nyderlandai – 1712 m. kovo 28 d., Amsterdamas) – XVII a. Nyderlandų tapytojas-peizažistas, išradėjas.
Biografija
Janas van der Heidenas gimė 1637 m. kovo 5 d. Gorincheme. Jis buvo trečiasis iš 8 šeimos vaikų. Van der Heidenas buvo iš pradžių apmokytas tapybos vietos stiklo dekoruotojo. Keli tokios kūrybos pavyzdžiai išliko. Apie 1650 m. šeima persikraustė į Amsterdamą. 1661 m. birželio 26 d. Janas van der Heidenas dokumentuotas Amsterdame vedęs Sara ter Hiel iš Utrechto. Van der Heideno anksčiausiai išlikę paveikslai datuojami 1659 m. ir buvo 2 portretai. Didžiąją Jano van der Heideno kūrybos dalį sudaro miesto peizažai, iš kurių dalis yra įsivaizduotų vietovių. Jo peizažams būdingas vaiskios šviesos ir tikslus architektūrinių detalių vaizdavimas.
1670 m. Janas van der Heidenas buvo pasamdytas prižiūrėti Amsterdamo gatvių žibintus, 1673 m. pradėjo vadovauti miesto gaisrininkų brigadai. Kartu su broliu Nikolasu Van der Heidenas 1668 − 1671 m. laikotarpiu sukūrė naujovišką vandens pumpavimo mechanizmą. 1679 m. jis įsigijo žemės Koestraat gatvėje, kur pasistatė namą ir įkūrė gaisro gesinimo mechanizmų gamyklą. 1690 m. dailininkas, kartu su sūnumi Janu, publikavo savo paties iliustruotą knygą apie gaisro gesinimo siurblius. Janas van der Heidenas mirė 1712 m. kovo 28 d. Gyvenimo pabaigoje jis buvo turtingu, po mirties savo nuosavybėje turėjo apie 70 savo paveikslų. Kai kuriuose jo peizažuose įvairias detales tapė Adrianas van de Veldė.
Lapkričio 3
Lapkričio 3 yra 307-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 308-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 58 dienos.
Vardadieniai
Hubertas – Norvainė – Silvija – Vidmantas – Vidmantė
Liudvikas Ferdinandas
Liudvikas Ferdinandas (1729 m. rugsėjo 4 d. – 1765 m. gruodžio 20 d.) – Prancūzijos sosto paveldėtojas, dofinas. Liudviko XV ir Marijos Leščinskos vyriausiasis sūnus.
Biografija
thumb|295x295px|left|Liudvikas Ferdinandas vaikystėje, apie 1738 m. (Lui Tokė studija) Liudviko XV sūnaus gimimas buvo ilgai lauktas – kai 1729 m. Marija Leščinska pagimdė sveiką sūnų, tai buvo plačiai švenčiama. Po tragiškų mirčių virtinės XVIII a. pirmame dešimtmetyje Prancūzijos karališkoji šeima labai sumažėjo, o karaliui mirus be palikuonių galėjo kilti kova dėl sosto tarp jo dėdės Ispanijos karaliaus Pilypo V ir Orleano kunigaikščių. Gimus įpėdiniui atrodė užtikrinta dinastijos tąsa.
1745 m. šešiolikmetis dofinas vedė tėvo pusseserę Mariją Teresę Rafaelę (1726–1746), Pilypo V dukterį. Šios vestuvės sustiprino Ispanijos ir Prancūzijos sąjungą prieš rimčiausius jų priešus Habsburgus. Netrukus po dukters gimimo Marija Teresė mirė, duktė irgi išgyveno neilgai (iki 1748 m.). 1747 m. aštuoniolikmetis Liudvikas vedė šešiolikmetę Mariją Juozapą Saksę, Saksonijos kurfiursto Frydricho Augusto II (Abiejų Tautų Respublikos valdovo Augusto III) ir Marijos Juozapos dukterį.
Dofinas buvo gerai išauklėtas ir išsimokslinęs, labiau mėgo pokalbius nei šventes ir medžiokles. Palaikė jėzuitus, jo seserys jį laikė idealiu krikščionių valdovu. Aplink jį būrėsi opozicija karaliui. Šiuo atžvilgiu jis priminė savo senelį, Burgundijos kunigaikštį Liudviką, kuriam taip pat nebuvo lemta karaliauti.
Vaikai
Su Marija Juozapa turėjo tris sūnus, būsimuosius Prancūzijos karalius: