cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lamborghini Gallardo
Lamborghini Gallardo Superleggera
Lamborghini Gallardo LP 570-4 Superleggera – nepaprastai lengva ir atnaujinta šio modelio versija buvo pristatyta 2010 metais. 5,2 l darbinio tūrio, V10 tipo variklis prie 8 000 aps./min. pasiekia 562 AG galią ir maksimalų 540 Nm sukimo momentą esant 6 500 aps./min. 100 km/h išvystomas vos per 3,4 s., o 200 km/h – per 10,2 s. Tuo tarpu didžiausias greitis bus lygus 325 km/h. Kaip bebūtų keista, tačiau automobilis ne tik galingas, bet ir ekologiškesnis už LP 560-4 – CO2 emisija sumažinta net 20,5 %.
Vilniaus šv. Stanislovo ir šv. Vladislovo arkikatedra bazilika
'''Vilniaus šv. vyskupo Stanislovo ir šv. Vladislovo arkikatedra bazilika (arba tiesiog Vilniaus katedra''') – svarbiausia Lietuvos katalikų bažnyčia ir reikšmingiausias klasicizmo architektūros pavyzdys šalyje. Katalikiškos piligrimystės vieta Vilniaus arkivyskupijoje.
Stovi Vilniaus senamiestyje, Katedros aikštėje, pilių teritorijoje. Žemutinės pilies dalis. Arkivyskupijos ir dekanato centras. Bažnyčioje yra Šv. Kazimiero ir 10 kitų šoninių koplyčių. Prie katedros stovi varpinės bokštas (57 m aukščio).
Istorija
thumb|left|200px|Gotikinė Vilniaus katedra 1530 m., iš [[Teodoras Narbutas|Teodoro Narbuto kolekcijos]]
Kai kurie šaltiniai mini, kad seniau katedros vietoje degusi šventoji ugnis, stovėjęs pagonių aukuras (Janas Dlugošas), ar net buvusi pagonių šventykla griaustinio dievui Perkūnui (Motiejus Strijkovskis).
Pirmoji katedra pastatyta XIII a. viduryje. Kai 1251 m. karalius Mindaugas priėmė krikštą, popiežius Inocentas IV išleido bulę, kuria įpareigojo Lietuvos karalių skirti žemės sklypą katedrai statyti. Ji buvo pereinamojo iš romaninio į gotikinį stiliaus, kvadratinio plano, dengta paprastu dvišlaičiu stogu. Fasadą puošė gotikinis portalas, virš kurio buvo trys smailiaarkiai langai. Katedros frontone buvo graikiško kryžiaus formos langas. Katedra turėjo ilgą presbiteriją. Kvadratinio pastato pamato liekanų yra išlikusių katedros rūsiuose. Grindys buvo išklotos keramikinėmis glazūruotomis tamsiai žalios spalvos plytelėmis. Po Mindaugo mirties (1263 m.) katedra galėjo būti paversta pagonių šventykla.
1387 m. Jogailos rūpesčiu buvusios pagonių šventyklos vietoje pastatyta nauja bažnyčia su 5 koplyčiomis, pristatyta presbiterija. Ją 1388 m. konsekravo Gniezno arkivyskupas Bodzantas. Katedra buvo paskirta Švč. Trejybės, Švč. Marijos, šv. Stanislovo ir šv. Vladislovo garbei. Prie katedros 1387 m. veikė mokykla (greičiausiai pirmoji Lietuvoje; minima ir 1452 m.). Šios Jogailos katedros liekanų yra išlikusių rūsiuose. 1419 m. katedra sudegė. Jos vietoje tuoj po gaisro LDK kunigaikštis Vytautas pastatė trijų navų naują didesnę halinę gotikinę katedrą, daug aukštesnę už šiandieninę. Iki šių dienų išlikę tos katedros keturkampiai stulpai, dalis sienų, kai kurių koplyčių sienų. Flamandų keliautojas Gilberas de Lanua XV a. buvo nurodęs, jog ši Vytauto katedra buvo pastatyta pagal Fromborko gotikinę katedrą.
Fasadai buvo su kontraforsais, kai kurie koplyčių stogai paauksuoti. Buvo pastatytos koplyčios: 1423 m. – Mantvydų (dabartinė – Lojolos), 1436 m. – Goštautų, Švč. Trejybės (dabartinis pietinis prieangis), Kęsgailų, 1474 m. – Karališkoji (dabartinė – Valavičių), 1495 m. – Vyskupų (dabartinė – Švč. Marijos) bei zakristija. Po koplyčiomis buvo išmūrytos kriptos. Koplyčių stogai buvo dengti čerpėmis, vietomis – švino danga, kai kurie paauksuoti.
1522 m. prie katedros veikė trijų klasių mokykla. Joje buvo dėstoma retorika, muzika, dialektika, lotynų kalba. 1522 m. katedra remontuota (italų architektas Anus), šalia buvusiame gynybos bokšte įrengta varpinė. Po 1530 m. gaisro katedra buvo atstatyta italų architekto Bernardino Džanočio bei jo pagalbininkų Džovanio Činio bei Bartolomėjaus Fiesolės pastangomis. Karalienė Bona Krokuvoje užsakė nukalti iš marmuro antkapinį Didžiojo kunigaikščio Vytauto Didžiojo paminklą. 1529 m. katedroje iškilmingai vainikuotas LDK didysis kunigaikštis Žygimantas Augustas. 1534–1557 m. katedroje pristatyta koplyčių, įrengta kriptų. Katedra įgijo renesanso bruožų. Ji buvo trinavė, turėjo šonines koplyčias. Katedros fasadas buvo papuoštas frontonu ir portalu, interjeras – freskomis, altoriais, antkapiniais paminklais.
thumb|180px|right|Vilniaus katedra 1632 m. (J. Knakfusas)
XVI a. ir vėliau pamokslai sakyti lietuviškai. 1530 m. katedra degė. 1534 m. buvo pastatyta nauja Karališkoji koplyčia. 1534 m. katedros atstatymo darbams vadovavo Romos architektas Bernardinas Džanotis. Po jo mirties katedrą restauravo Džiovanis Činis. Katedra dar kartą degė, jos remontas buvo baigtas tik 1557 m. Perstatytos kai kurios koplyčios, išmūryti skliautai, įrengtos naujos kriptos. Iš renesansinės katedros iki šių dienų išliko Valavičių koplyčios sienos, Vyskupų koplyčios sienų apatinės dalys, LDK kanclerio Alberto Goštauto bei vyskupo Povilo Alšėniškio antkapinės renesansinės plokštės.
1610 m. katedra vėl degė. Jos remontui vadovavo architektas Vilhelmas Polis. 1623–1636 m. Zigmanto Vazos iniciatyva pastatyta Šv. Kazimiero koplyčia (architektai Konstantinas Tenkala ir kt.). Konstantinas Tenkala sukūrė ir barokinį altorių. Per karą 1655 m. katedra smarkiai apgadinta ir apiplėšta; vietomis įgriuvo pastato skliautai. Rusijos kareiviai nuplėšė ir išsivežė varinį katedros stogą. Manoma, jog tuo metu buvo išplėštas ir tikriausiai sunaikintas Vytauto Didžiojo kapas.
1636 m. į katedros šv. Kazimiero koplyčią buvo iškilmingai perkelti šv. Kazimiero palaikai. Katedros centrinėje navoje buvo įrengtas milžiniškas katafalkas. 1648 m. po šv. Kazimiero koplyčios altoriumi padėti du indai su Merkinėje mirusio karaliaus Vladislovo Vazos viduriais ir širdimi.
1666 m. austrų architektas Johanas Vincentas Salvadoras pradėjo katedrą remontuoti. Buvo dekoruota šv. Kazimiero koplyčia (dailininkas Pjetras Pertis). Atvykęs italų dailininkas Mikelandželas Palonis katedrai nutapė freskas „Stebuklingas Uršulės atgijimas prie šv. Kazimiero karsto" ir „Šv. Kazimiero karsto atidengimas". 1730 m. katedra vėl remontuota, joje įdėtos marmuro plokščių grindys.
1748–1754 m. katedrą restauravo architektas Jonas Kristupas Glaubicas. Vakariniame fasade virš kampinių koplyčių buvo pastatyti du bokštai ir tarp jų įrengtas frontonas. 1769 m. lapkričio 2 d. audra nugriovė pietvakarių bokštą, kuris virsdamas perskėlė skliautus ir užmušė šešis Švč. Mergelės Marijos koplyčioje buvusius žmones, t. y. vieną kunigą ir penkis klierikus. .
1771 m. architektui Martynui Knakfusui sudarius defektinį planą, Vilniaus katedros kapitula pamaldas ir kitas katedros funkcijas perkėlė į Šv. Jonų bažnyčią.
1783 m. Vilniaus vyskupo Ignoto Jokūbo Masalskio pavedimu katedra pradėta rekonstruoti pagal Lauryno Gucevičiaus 1781 m. parengtą projektą. Statybos ir rekonstrukcijos darbams Gucevičius pasikvietė italų architektą Pietrą de Rosį. 1785 m. statybos darbų metu buvo užmūrytas šv. Kazimiero koplyčios portalas, kad statybos dulkės neterštų koplyčios vidaus. Laurynas Gucevičius, nugriovęs vikariato namus, katedros pastatą išplėtė, pailgino, tačiau paliko autentišką aukštį ir halinę jos struktūrą. Priekinėje pastato dalyje suprojektavo dvi koplyčias, šiaurėje pristatė zakristiją su kupolu. Koplyčias suvienodino, sujungė galerijomis su kolonadomis. Katedros priekyje Laurynas Gucevičius pastatė šešių dorėninių kolonų portiką. Katedrai papuošti architektas sugalvojo skulptūras, kurių dalis pastatyta, L. Gucevičiui dar esant gyvam. Katedros evangelistų skulptūras kūrė italų skulptorius Tomazas Rigis. T. Rigis nulipdė ir visus katedros vakariniame fasade esančius horeljefus. Iš senojo katedros pastato liko pagrindinė trinavė dalis, šv. Kazimiero ir Valavičių koplyčios, kitų koplyčių sienos. ' thumb|250 px|left|Vilniaus katedra (Laurynas Gucevičius, 1786 m. Varšuvos universiteto bibliotekos rinkiniai, Inw.zb.d. 8005.)
1993 m.
1993 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį ir pasibaigiantys tą pačią savaitės dieną pagal Grigaliaus kalendorių.
Šiais metais prasidėjo:
Vilniaus šv. Stanislovo ir šv. Vladislovo arkikatedra bazilika
Istorija
1786 m. buvo atnaujinta šv. Kazimiero koplyčia (italų architektas Karlas Spampanis), nutapyti paveikslai (dailininkas Pranciškus Smuglevičius), t. y. altoriaus paveikslas „Šv. Stanislovo mirtis“ ir 12 šventųjų apaštalų atvaizdai bei du paveikslai altoriaus sienai. 1798 m. Lauryno Gucevičiaus mirus, katedros rekonstrukcijos darbus tęsė architektas Mykolas Angelas Šulcas, kuris juos užbaigė 1801 m. Po rekonstrukcijos katedra tapo klasicistine. Ant fasado frontono buvo pastatytos šv. Elenos, šv. Kazimiero ir šv. Stanislovo skulptūros (skulptorius Karolis Jelskis, 1950 m. jos buvo nugriautos ir sunaikintos). Mykolas Šulcas sukūrė ir šias dienas pasiekusį dorėninio portiko vikarų altorių. Pagal Šulco projektą pastatyta sakykla, suolai presbiterijos šonuose, pakeistas vargonų choras, rekonstruota varpinė.
1817 m. užmūrytos atviros šoninės katedros pastato kolonados dėl to, kad vilniečiai neterštų pasienių. Palikti tik vieni varteliai. XIX a. pradžioje nudažyti šv. Kazimiero koplyčios fasadai.
1993 m.
Įvykiai
Sausis Vasaris Kovas Balandis Gegužė Birželis Rugpjūtis Rugsėjis Spalis Lapkritis Gruodis
Nobelio premijos
Nobelio premijos laureatai:
Vilniaus šv. Stanislovo ir šv. Vladislovo arkikatedra bazilika
Istorija
1836 m. vyskupo Andriaus Benedikto Klongevičiaus iniciatyva sudarytas katedros remonto komitetas, į kurio sudėtį įėjo Karolis Podčašinskis, Kanutas Ruseckas, Mykolas Januškevičius, Pranciškus Andriolis. Šios rekonstrukcijos metu restauruotos Švč. Marijos ir Valavičių koplyčios, naujai dekoruotos Goštautų, Kęsgailų, Montvydų koplyčios. Šiaurinio įėjimo vietoje įrengta nauja Išganytojo karsto koplyčia. 1848 m. į katedrą atkeltas Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Vytauto portretas iš Ramintojos bažnyčios. 1897 m. sutvirtinti katedros skliautai, pastatas uždengtas vario skardos stogu, kuris buvo nuplėštas 1915 m. vokiečių kariuomenės. 1889 m. katedroje įrengti nauji vargonai (meistras Juozapas Radavičius).
1922 m. Vilniaus katedrai suteiktas bazilikos titulas. 1925 m. katedra tapo arkikatedra. 1901 m. per jubiliejines iškilmes laikytos lietuviškos pamaldos, kurios vėliau buvo laikomos kiekvieno šventadienio rytą (1908–1923 m.). Vėliau lietuviškos pamaldos leistos tik per Sekmines, gegužės mėn. vakarais ir per Jono Basanavičiaus laidotuves 1927 m. vasario 21 d. Nuo 1940 m. lietuviams vėl leista šventadieniais laikyti pamaldas. Tuomet katedroje dirbo arkivyskupas Mečislovas Reinys.
thumb|right|Vilniaus katedra XIX a. (autorius [[Vasilij Sadovnik|Vasilijus Sadovnikas)]]
1931 m. per pavasario potvynį Neris užliejo katedros požemius, suskilo pastato sienos. Katedra buvo uždaryta, pažeisti katedros pamatai. Tuo pačiu kriptose buvo rasti kunigaikščių palaikai – Ldk Kazimieras Jogailaitis ir Ldk Žygimanto Augusto žmonos Barbora Radvilaitė bei Elžbieta Habsburgaitė. Palaikai per restauraciją perkelti į specialiai įrengtą mauzoliejų po šv. Kazimiero koplyčia.
1932–1939 m. katedra restauruota. Mediniai sienų poliai pakeisti gelžbetoniniais. Suveržtos sienos, po šv. Kazimiero koplyčia įrengtas mauzoliejus. Į mauzoliejų atkelti katedros rūsiuose rasti kunigaikščio Aleksandro, Žygimanto Augusto žmonų Elžbietos Habsburgaitės ir Barboros Radvilaitės palaikai, urna su kunigaikščio Vladislovo širdimi.
1949 m. katedra uždaryta, 1950 m. Kazio Preikšo iniciatyva nuo arkikatedros nuimtos ir susprogdintos šventųjų skulptūros. 1950 ir 1951 m. kelis kartus į uždarytą katedrą įsilaužta. Išvogta didesnė dalis turto, kitas sugadintas. 1951 m. kapitulos archyvo likučiai (1320 aplankų, 130 ryšulių) ir daugiau kaip 4000 knygų perduota Knygų rūmų specialiajam fondui. 1953 m. karstas su šv. Kazimiero palaikais perkeltas į Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčią (grąžintas 1989 m.). 1953 m. rugsėjo 4 d. komisija apžiūrėjo katedrą ir nustatė, kad jos turtas išdalytas įvairioms įstaigoms, kita dalis parduota. Rasti apnaikinti altoriai, sulaužyti baldai, sugadinti vargonai, skulptūros, antkapiai. Po 1953 m. katedra perduota Dailės muziejui. 1955–1956 m. perdažyta, įvestas šildymas. 1956 m. katedroje įrengta Paveikslų galerija. Nuo 1968 m. tirta pastato konstrukcijų būklė, daryti architektūriniai tyrimai. Darbams vadovavo inžinierius Napaleonas Kitkauskas. 1969 m. Potsdamo H. Šukės firma restauravo vargonus. 1980 m. stogas uždengtas vario skarda, perdažyti fasadai, restauruotos jų skulptūros. Nuo 1981 m. restauruotas vidus. 1984–1986 m. atlikti papildomi archeologiniai ir architektūriniai tyrimai.
1988 m. spalio 22 d. per „Sąjūdžio“ steigiamąjį suvažiavimą paskelbta apie katedros grąžinimą tikintiesiems. Paremontuota arkikatedra 1989 m. vasario 5 d. iškilmingai pašventinta. 1989 m. kovo 4 d. į Katedrą buvo iškilmingai perneštas sidabrinis sarkofagas su Lietuvos globėjo šv. Kazimiero palaikais. Nuo 1989 m. spalio Katedroje vėl nuolat laikomos šventosios Mišios.
1996 m. valstybės įmonė Vilniaus pilių direkcija atstatė skulptūras ant Katedros fasado (skulptorius Stanislovas Kuzma). Nuo 1993 m. vasario (A. Brazauskui pradėjus eiti pareigas) tapo tradicija inauguracijos iškilmių dalimi laikyti šventąsias Mišias Katedroje, dalyvaujant išrinktajam prezidentui, ir Prezidento vėliavos pašventinimą bei organizuoti karinį paradą.
1993 m. rugsėjo 4 d. popiežius Jonas Paulius II malda Katedroje pradėjo apaštališkąjį vizitą Lietuvoje (1993 m. rugsėjo 4–8 d.).
Eksterjeras
thumb|200 px|left|Katedros fasado portiko skulptūros: šv. Stanislovo, šv. Elenos ir šv. Kazimiero thumb|130 px|right|Vilniaus katedros varpinė
Vilniaus katedra yra simetriška, klasicistinio stiliaus, stačiakampio plano, halinė. Katedros eksterjerą puošia 18 apvaliųjų skulptūrų ir 6 reljefai. Bažnyčios fasado portike stovi didelės šešios kolonos per visą bažnyčios plotį ir aukštį. Ant portiko pastatytos trys statulos: viduryje šventosios Elenos, laikančios didelį kryžių ir vinis, kuriomis prie kryžiaus buvo prikaltas Jėzus, ant dešiniojo krašto – Krokuvos vyskupo, kankinio šv. Stanislovo, ant kairiojo – šv. Kazimiero. Šios skulptūros yra 1950 m. sunaikintų skulptūrų kopijos. 1997 m. jas sukūrė skulptorius Stanislovas Kuzma. Skulptūros stovi ant frontono, kurio centre yra horeljefas „Nojaus arka". Horeljefe vaizduojami aplink degantį aukurą klūpantys ir į dangų rankas tiesiantys vyrai ir moterys. Pastogę ir bažnyčią juosia tašyto akmens fryzas. Du katedros kupolai sukomponuoti jos šonuose – struktūriškai remia pagrindinę erdvę.
Dešiniajame katedros šone yra Šv. Kazimiero koplyčia, kuri išsiskiria pilkšvo kalkakmenio spalva. Jos išorinėje sienoje yra koplyčios įkūrimo lenta. Įrašo plokštė yra iš marmuro, rėmai pagaminti iš smiltainio. Šioje koplyčioje ilsisi šv. Kazimieras. Viso katedroje yra 11 koplyčių.
Bažnyčios fasado kairėje nišoje yra Abraomo, laikančio peilį, skulptūra. Kraštutinėje dešinėje fasado nišoje pastatyta Mozės skulptūra. Mozė pavaizduotas su spinduliais, kyšančiais iš kaktos. Rankose jis laiko dvi akmens plokštes su Dievo įstatymu. Už kolonų pagrindinio fasado sienos nišose stovi keturių evangelistų – Mato, Morkaus, Luko ir Jono skulptūros. Evangelistai vaizduojami su simbolinėmis angelo, liūto, jaučio ir erelio figūromis. Skulptūros proporcingos nišų dydžiams. Skulptūrų autorius – Tomazas Rigis. Virš skulptūrų įtaisyti bareljefai, vaizduojantys apaštalų darbus. Centrinė didžiausia virš katedros durų esanti bareljefinė kompozicija skirta šventajam Petrui, kalbančiam miniai. Šoninių fasadų sienų keturiolikoje nišų kairėje pusėje stovi karalių, dešinėje pusėje – apaštalų ir Jėzaus bendrijos šventųjų statulos. Sienoje virš nišų yra šv. Petro ir šv. Pauliaus gyvenimo tematikos kompozicijos su daug figūrų. Pagrindinio fasado skulptūrų vieta ir dydžiai buvo nustatyti Lauryno Gucevičiaus parengtame katedros rekonstrukcijos projekte.
Priešais katedrą stovi 57 metrų aukščio varpinė – geriausiai išlikęs Vilniaus pilių gynybinės sienos bokštas, kuriame kabo dešimt žalvario varpų, nulietų XVI–XVIII a. olandų ir vokiečių meistrų. XIX a. pradžioje čia buvo įmontuotas laikrodis, kuris neturi minutinės rodyklės. Požeminė keturkampė varpinės dalis yra viena seniausių mūro liekanų Lietuvoje, išmūryta XIII a. Vilnios senvagės dugne. Antžeminė varpinės dalis yra 52 m aukščio (su 2,8 m kryžiumi – 57 m). Pirmas varpinės aukštas apvalus, trys viršutiniai aukštai – aštuonių briaunų. Kupolas pasibaigia piramide.
Katedra turi šešis J. E. Kelno arkivyskupijos kardinolo Joachimo Meisnerio dovanotus varpus, kurių didžiausias yra 2600 kg svorio gavęs Joachimo vardą. Seniausias varpas yra XVI a. pabaigos – XVII a. pradžios, Renesanso bruožų. Jis naudojamas bokšto laikrodžiui. Kiti varpai – barokiniai. Jono Delamarso 1673 m. nulietas varpas papuoštas figūrų kompozicijomis ir ornamentų juostomis. Varpas muša valandas. Likusieji varpai taip pat nulieti žymių meistrų: Andriejaus Dorlingo, Karolio Gotlybo Šparo, Gustavo Miorko, Pilypo Jokūbo Ginterio.
Istoriniuose šaltiniuose varpinė pirmą kartą paminėta 1522 m. Tuo metu ji buvo remontuojama. Rekonstrukcijos metu panaikintos šaudymo angos, varpinė nutinkuota. 1598 m. pastatytas varpinės trečiasis aukštas. 1610 m. bokštą nuniokojo gaisras. Varpinės atstatymo darbams vadovavo architektas Vilhelmas Polis.
Interjeras
thumb|left|Arkikatedros interjeras thumb|right|Arkikatedros interjeras
Bažnyčios vidaus chorą remia dvylika kolonų. Dviejose šoninėse sienose yra dvylika langų. Grindys iš akmens plokščių. Katedra trinavė: pagrindinė ir dvi šoninės navos atskirtos masyviais pilioriais, dengtos kryžminiais skliautais, kurie išdabinti lauro lapo girliandomis. Centrinė nava yra aukštesnė už šonines. Šviesa patenka ir per centrinės navos langus, kurie yra aukščiau šoninių navų langų. Statydamas katedrą Laurynas Gucevičius neišdrįso navų pakelti aukščiau, kad virš koplyčių būtų daugiau erdvės langams, todėl katedra per menkai apšviesta.
Vytautas Merkys (1930)
Vytautas Merkys (g. 1930 m. gruodžio 15 d. Kėpiuose, Užpalių valsčius) – Lietuvos matematikas, fizinių mokslų daktaras.
Vilniaus šv. Stanislovo ir šv. Vladislovo arkikatedra bazilika
Interjeras
Katedros skliautai yra kryžminiai, papuošti rozetėmis, remiasi į šešiolika piliorių. Prie vieno jų priglausta katedros sakykla. Katedros presbiterija nuo kitų patalpų atskirta tvorele.
Vytautas Merkys (1930)
Biografija
1949 m. baigė Užpalių vidurinę mokyklą, 1954 m. baigė Vilniaus universitetą. 1954–2000 m. Vilniaus universiteto (VU) dėstytojas. 1969 m. fizikos ir matematikos mokslų kandidatas. 1973–1980 m. VU Skaičiavimo matematikos, 1980–1983 m. Diferencialinių lygčių ir skaičiavimo matematikos katedros vedėjas, 1974–1978 m. dar VU Matematikos ir mechanikos fakulteto, 1978–1992 m. Matematikos fakulteto dekanas; nuo 1974 m. docentas, nuo 1993 m. – matematikos mokslų daktaras.
Tyrimų svarbiausios sritys: diferencialinių lygčių sistemų stabilumas, redukavimas ir periodinių sprendinių egzistavimas.
Vilniaus šv. Stanislovo ir šv. Vladislovo arkikatedra bazilika
Interjeras
Ant šoninių navų sienų kabo italų dailininko Konstantino Vilanio, ant galinės katedros sienos – Pranciškaus Smuglevičiaus nutapyti paveikslai. Dailininko P. Smuglevičiaus dvylikos apaštalų paveikslai iškabinti ant centrinės navos piliorių. Centrinės navos gale pro altoriaus kolonas matyti Pranciškaus Smuglevičiaus paveikslas, vaizduojantis šventąsias Mišias aukojantį šv. Stanislovą. Viso katedroje yra 12 Smuglevičiaus paveikslų. Taip pat katedroje pakabintas ir dailininko Slendzinskio nutapytas šv. Kazimiero paveikslas.
Katedros vargonai yra baroko stiliaus, papuošti auksuotais ornamentais, dekoratyvinėmis vazomis. Viduryje vaizduojamas karalius Dovydas su arfa, iš šonų – muzikuojantys angelai.
Pastato interjere gausu freskų, vertingų paveikslų, skulptūrų, antkapinių paminklų. Katedroje yra vienas vertingiausių ankstyvojo baroko pavyzdžių – Kazimiero koplyčia, kurioje saugomas karstas su šv. Kazimiero palaikais.
Katedros zakristija yra rotondinės formos, suprojektuota Lauryno Gucevičiaus. Ant zakristijos yra iždinė su karaliaus Aleksandro, karalienių Elžbietos ir Barboros Radvilaitės insignijomis.
Epitafijos ir memorialinės lentos
Katedroje yra įrengtų paminklinių epitafijų ir memorialinių lentų.
Samuelio Paco barokinė epitafija, kuri sukurta 1629–1633 m., pakabinta pietinėje navoje prie pietinės sienos piliastro. Ji yra sukomponuota iš rusvo ir juodo marmuro bei klinties. Epitafiją sudaro plokštė su memorialiniu įrašu. Ovalioje nišoje yra baltas portretas. Taip pat epitafiją puošia baltos spalvos herbinis skydas. Epitafija skirta LDK vėliavininkui Samueliui Pacui.
Jurgio Tiškevičiaus epitafija pakabinta pietinėje navoje prie pietinės sienos piliastro. Ji sukomponuota iš bronzos ir marmuro, taip pat barokinė. Epitafijoje yra iškaltas vyskupo biustas, patalpintas nišoje, žemiau jo įkomponuota lenta su memorialiniu įrašu. Epitafija sukurta apie 1652 m.
Eustachijaus Valavičiaus epitafija yra Valavičių koplyčioje prie rytinės sienos. Ji sukomponuota iš pilko ir rudo marmuro, smiltainio bei stiuko. Taip pat barokinė. Epitafiją sudaro stačiakampio formos įrašo plokštė bei įrėminta viršutinė epitafijos dalis. Epitafijos centre yra vyskupo Eustachijaus Valavičiaus portretas.
Tomo Vavžeckio epitafija pakabinta šiaurinėje navoje prie sienos. Ji sudaryta iš ketaus, marmuro ir gipso. Epitafija pasidabruota ir paauksuota, klasicistinio stiliaus. Epitafijoje yra Tomo Vavževskio biustas, patalpintas į nišą ir plokštė su memorialiniu įrašu. Epitafijoje nurodyta, jog ją įrengė Tomo Vavževskio brolis.
Mykolo Liubičiaus Zaleskio epitafija yra Kęsgailų koplyčios rytinėje sienoje. Ji pagaminta iš marmuro, klasicistinio stiliaus. Epitafiją puošia figūrų kompozicija ir memorialinis įrašas. Kompoziciją nuo plokštės skiria karnizas. Epitafijos įrašas nurodo, kad ji skirta LDK veikėjui Mykolui Liubičiui Zaleskiui (1744–1816 m.).
Jono Nepomuko Kosakovskio epitafija pakabinta Švč. Marijos koplyčioje prie rytinės sienos. Ji sukurta iš granito, marmuro ir gipso, klaiscistinio stiliaus. Epitafiją sudaro plokštė su memorialiniu įrašu bei įkomponuoti vyskupo portretas, insignijos bei herbas.
Vytauto memorialinė lenta yra pakabinta šiaurinėje navoje, prie rytinės sienos. Ją sudaro juodo marmuro plokštė su paauksuotu įrašu. Lentą puošia ornamentai. Šią lentą įrengė Eustachijus Tiškevičius. Joje pakartotas Vilniaus vyskupo Valerijono Protasevičiaus 1573 m. Vytautui įrengtos ir 1610 m. gaisre sudegusios antkapinės lentos įrašas. Vyskupo Andriaus Benedikto Klongevičiaus memorialinė lenta įrengta pietinėje navoje prie pietinės sienos piliastro. Ji yra iš gipso. Memorialinį įrašą juosia rėmai, papuošti dekoru. Lenta sukurta XIX a. Vincento Kliučinskio memorialinė lenta pakabinta Kęsgailų koplyčioje prie vakarinės sienos. Ji pagaminta iš bronzos. Lentoje yra įkomponuotas portretas, po juo – memorialinis įrašas. Lenta sukurta XX a. I pusėje.
Katedros koplyčios
thumb||150 px|left|Tremtinių koplyčia thumb||150 px|right|Šventojo Vladislovo koplyčia
Šiuo metu katedra turi vienuolika koplyčių. Koplyčias suvienodino Laurynas Gucevičius.
Pirmoji koplyčia nuo pagrindinių katedros durų į kairę – šventojo Vladislovo koplyčia, kurią pastatė Laurynas Gucevičius. Iki 1530 m. gaisro šioje vietoje stovėjo Karališkosios koplyčios zakristija ir vienas katedros bokštų. Koplyčia ovali, turi kupolą. Šalia jos kabo Vilniaus vyskupo Benedikto Vainos memorialinė plokštė.
Taip pat katedroje yra Švč. Mergelės Marijos koplyčia, dar vadinama Valavičių koplyčia arba Senąja karališkąja koplyčia. Šią koplyčią fundavo Lenkijos karalius ir LDK kunigaikštis, Jogailos sūnus Kazimieras. 1473 m. koplyčios rūsyje kurį laiką buvo šv. Kazimiero, Aleksandro ir abiejų Žygimanto Augusto žmonų palaikai. 1530 m. koplyčia degė. 1534 m. ją atstatė Žygimantas Senasis. 1547 m. šioje koplyčioje slapta tuokėsi Žygimantas Augustas ir Barbora Radvilaitė. Koplyčia vėliau buvo perstatyta Eustachijaus Valavičiaus iniciatyva. Ji stačiakampė, dengta kupolu, kuriame pavaizduoti keturi evangelistai. Koplyčios altorius įrengtas prie šiaurinės sienos, vėlyvojo baroko stiliaus. Altoriuje kabo Švč. Mergelės Marijos paveikslas, virš kurio debesyse pavaizduota Šventoji Dvasia. Altorius padarytas XVII a.  Šalia Valavičių koplyčios yra Kęsgailų koplyčia. Ji uždaryta, lankytojams neprieinama, pastatyta 1436 m. Vilniaus vaivados ir Lietuvos kanclerio Mykolo Kęsgailos. Koplyčios sienoje įmūryta paminklinė lenta, skirta pirmųjų Vilniuje nukankintų pranciškonų atminimui. Atminimo lenta į šią koplyčią perkelta iš Pranciškonų bažnyčios. Toliau yra Kristaus kapo koplyčia, taip pat uždaryta. „Kristaus kapą" sukūrė Vilniaus universiteto profesorius Karolis Podčašinskis. Toliau už šios koplyčios yra katedros šiaurinis įėjimas. Jis įrengtas vietoj senos koplyčios, vadintos antrąja Kęsgailų koplyčia. Už šoninio įėjimo yra dvi zakristijos.
Kairiojoje navoje 2018 m. atidaryta Palaimintųjų relikvijų koplyčia, kurioje pagerbiamos dviejų Lietuvos palaimintųjų arkivyskupų – pal. Jurgio ir pal. Teofiliaus – relikvijos. Relikvijos perneštos nuo centrinio altoriaus į koplyčią, kurią puošia palaimintųjų Jurgio Matulaičio (1871–1927) ir arkivyskupo Teofiliaus Matulionio (1873–1962) atvaizdai.
Kairiosios navos pabaigoje yra katedros zakristija. Ji aštuoniakampė, su kupolu. Kupolą ištapė dailininkas Albertas Vaitiekus Žametas. Nuo katedros šoninės navos zakristiją skiria vartai.
šv. Kazimiero koplyčią dešinės pusės navoje pradėjo statyti kunigaikštis Zigmantas Vaza, pabaigė statyti Vladislovas IV. Koplyčia pastatyta iš švediško smiltainio, jos vidus išklotas marmuru. Koplyčia kvadratinė, baroko stiliaus. Jos altoriuje yra šv. Kazimiero karstas.
Už šv. Kazimiero koplyčios durų link yra Vyskupų koplyčia, pastatyta XVI a. pradžioje Vilniaus vyskupo Jono iš Lietuvos kunigaikščių. Nuo 1537 m. rūsyje po koplyčia buvo laidojami Vilniaus vyskupai. Vyskupų koplyčios sienų dekorą sukūrė dailininkas Jurgis Hopenas. Koplyčioje pakabinta paminklinė lenta vyskupui Antanui Pranciškui Audzevičiui. Koplyčios požemiuose palaidoti vyskupas Ignotas Jokūbas Masalskis ir arkivyskupas Julijonas Steponavičius.
Toliau stovi koplyčia, kurios pavadinimas keitėsi. Jos požemiuose taip pat buvo laidojami Vilniaus vyskupai. Koplyčioje pakabinta paminklinė lenta vyskupui Jonui Civinskiui. Koplyčioje įrengta raštinė. Šalia šios koplyčios yra šoninis įėjimas, pro kurį į katedrą patenkama iš aikštės. Už šios koplyčios yra Lauryno Gucevičiaus įrengta Montvydų koplyčia. Katedrą uždarius, koplyčios turtas buvo išgrobstytas. Toliau esančią Goštautų koplyčią įkūrė Trakų vaivada Martynas Goštautas XV a. Goštautų koplyčios sienose įmontuoti du renesansiniai LDK kanclerio Alberto Goštauto ir vyskupo Povilo Alšėniškio antkapiai. Paskutinė prie durų esanti koplyčia pavadinta Tremtinių koplyčia ir paskirta sovietinio režimo aukoms atminti. Koplyčios požemiuose palaidotas Vilniaus vyskupas Jonas Nepomukas Kasakauskas. Jam sukurta atminimo lenta pakabinta ant koplyčios kairės sienos. Koplyčios nišose stovi šventųjų statulos. Virš koplyčios altoriaus pakabintas iš Valavičių koplyčios atkeltas Nukryžiuotasis.
Katedros požemiai
thumb|150px|right|Vilniaus katedros kriptos freska, datuojama XIV a. Autorius nežinomas. Freskoje pavaizduotas Jėzus Kristus su Švč. Marija ir šv. Jonu
Šiuo metu katedros požemiuose yra 27 rūsiai. Kai kurie sugrupuoti po kelis: iš vieno rūsio galima pereiti į kitą. Arkikatedros požemiuose įrengta ekspozicija atspindi arkikatedros istoriją, jos statybos ir rekonstrukcijos etapus nuo XIII a. karaliaus Mindaugo statytos pirmosios Lietuvos katedros iki paskutinės jos rekonstrukcijos, atliktos pagal architekto Lauryno Gucevičiaus (1753–1798 m.) projektą.
Arkikatedros požemiuose buvo laidojami žymūs LDK žmonės: didikai, vyskupai, kunigaikščiai. Dažniausiai kunigaikščiai buvo laidojami po navų ar šoninių koplyčių grindimis įrengtose kriptose. Iš viso priskaičiuojama 20 kriptų. Kai kurios kriptos turi pavadinimus, kaip Karalių kripta, Kapitulos kripta, Vyskupų kripta. Laurynas Gucevičius buvo užmūrijęs įėjimų angas į kriptas. 1930 m. tyrinėtojai galėjo patekti tik į Valavičių ir Goštautų koplyčių kriptas.
Katedroje palaidoti: Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas (1430 m.), jo pirmoji žmona žmona Ona (1418 m.). Katedros požemiuose palaidoti Jogailos broliai Aleksandras Vygantas (1392 m.), Karigaila (1390 m.), didysis kunigaikštis Žygimantas Kęstutaitis (1440 m.), Jogailos brolis didysis kunigaikštis Švitrigaila (1452 m.), Vytauto brolio Žygimanto Kęstutaičio sūnus Mykolas (1452 m.), šv. Kazimieras (1484 m., kanonizuotas 1602 m.), Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius Aleksandras (1506 m.), kunigaikščio Žygimanto Augusto pirmoji žmona Elžbieta Habsburgaitė (1545) ir antroji žmona Barbora Radvilaitė (1551 m.), LDK kancleris Albertas Goštautas, vyskupas Valerijonas Protasevičius (1580 m.). 1931 m. katedros rūsiuose surasta kripta su Lietuvos didžiojo kunigaikščio Aleksandro ir abiejų Žygimanto Augusto žmonų Elžbietos iš Habsburgų ir Barboros Radvilaitės palaikais mediniuose karstuose. Palaikams įrengtas mauzoliejus po šv. Kazimiero koplyčia. 1986 m. tarp pirmosios katedros vakarinių sienų ir vidurinės kriptos nevienodame gylyje buvo rasta nemažai kapaviečių.
Katedros požemiuose yra seniausia Lietuvoje freska (XIV a. pab.), kurioje vaizduojamas Kristaus nukryžiavimas.
591 m.
591 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
CA Spora Luxembourg
Liuksemburgo „Spora“ – buvęs Liuksemburgo futbolo klubas iš sostinės Liuksemburgo.
Istorija
Įkurtas 1909 m. Kitados rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje.Daugkartinis šalies čempionas.
Išformuotas 2005 m., susijungė su Union Luxembourg ir CS Alliance 01 klubais.
Įkurtas naujas klubas, žinomas Racing FC Union Luxembourg pavadinimu.
Ona Juodytė
Ona Juodytė-Chadaravičienė (1911 m. kovo 28 d. arba 1908 m. Kaune – 1994 m. balandžio 23 d. Vilniuje) – Lietuvos dramos ir kino aktorė.
Biografija
Savo ankstyvąją jaunystę praleido gyvendama Aleksote, mokėsi „Saulės“ gimnazijoje. Jos nebaigusi, 1928 m. įstojo į Valstybės teatro vaidybos studiją Kaune. 1928–1931 m. Karių teatro aktorė. 1931–1940 m. vaidino Valstybės teatre, 1933–1934 m. Jaunųjų teatre.
Ištekėjo už aktoriaus Mečio Chadaravičiaus. Tapo sūnaus, aktoriaus Audrio Chadaravičiaus bei dukters, aktorės bei televizijos režisierės Ingos Chadaravičiūtės motina.
1940 m. Vilniui vėl tapus Lietuvos sudėtine dalimi, kartu su Valstybės teatro grupės dalimi persikėlė į Vilnių. Čia iki mirties buvo Valstybinio akademinio dramos teatro aktorė.
Palaidota Rasų kapinėse Vilniuje.
Vaidmenys
Onos Juodytės-Chadaravičienės sukurti vaidmenys: Knirčė (Hermano Heijermanso „Viltis“, 1940 m.), Vingienė (Žemaitės apsakymų inscenizacija „Marti“, 1945 m.), Magadalena Paukštytė (Boriso Dauguviečio „Žaldokynė“, rež. Kazimiera Kymantaitė), Kabanicha (Aleksandro Ostrovskio „Audra“, 1950 m.), Skudutienė (Balio Sruogos „Apyaušrio dalia“, 1956 m.), Generolienė (Fiodoro Dostojevskio „Stepančikovo dvaras ir jo gyventojai“, rež. Henrikas Vancevičius, 1971 m.), Adelaida Bruner (I. Ėrkėnio „Žaidžiame kates“, 1977 m.) ir kt.
Shorea smithiana
Shorea smithiana – sparneninių (Dipterocarpaceae) šeimos, šorėjų genties lapuotis medis.
Mišrainė
thumb|200px|Baltoji mišrainė thumb|200px|Burokėlių mišrainė thumb|200px|Šakniavaisių mišrainė su [[avokadas|avokadu]]
Shorea smithiana
Paplitimas
Natūraliai paplitusi Pietryčių Azijoje – Borneo saloje.
Mišrainė
Mišrainė – šaltas patiekalas, ruošiamas maišant įvairias susmulkintas daržoves su kitais maisto produktais ir užpilamas padažu.
Shorea smithiana
Augavietės
Auga mišriuose sparneninių medžių miškuose, žemose iki 300 m aukščio altitudėse ant kalvų viršūnių bei jų šlaitų smėlingame dirvožemyje.
Mišrainė
Mišrainėms gali būti naudojami beveik visi įvairiais būdais ir proporcijomis sumaišyti maisto produktai. Svarbiausia yra tai, kad skonio atžvilgiu jie derėtų vieni su kitais. Taip pat labai svarbu parinkti tinkamą užpilą. Kulinarai rekomenduoja prieš užpilant padažu visą mišrainę, skonį išbandyti nedideliame kiekyje.
Shorea smithiana
Matmenys
Tai vieni aukščiausiai augančių Azijoje medžių rūšių ir miško medžių viršutinės pakopos medis. Paprastai užauga iki 66 m aukščio ir iki 164 cm skersmens kamienu. Šiuo metu aukščiausias žinomas medis pagal (Roman Dial 2007) yra 82,27 m aukščio, auga Tavau Hils nacionaliniame parke (Tawau Hills National Park), Malaizijai priklausančioje Sabaho provincijoje, esančioje Borneo salos šiaurinėje dalyje.
Mišrainė
Mišrainės vartojamos ištisus metus, naudojant atitinkamo sezono daržoves.
Shorea smithiana
Požymiai
Kamienas sakuotas. Lapkotis ir prielapis 20 mm ilgio. Žiedai rausvi 26 mm skersmens – šluotelėse. Vaisiai 21 mm ilgio, žali – rudi su trimis 145 mm ilgio sparneliais. Vaisiai išnešiojami vėjo.
Mišrainė
Mišrainė nuo salotų skiriasi savo didesniu kaloringumu, termiškai apdorotų daržovių naudojimu.
Jacques Villeneuve
Žakas Vilnevas (g. 1971 m. balandžio 9 d. Kvebeko provincijoje, Kanadoje) – Kanados automobilių lenktynininkas. Žymaus Formulės 1 piloto Gilles Villeneuve sūnus.
Mišrainė
Gamyba
Mišrainės pagrindinė sudėtinė dalis yra įvairios supjaustytos, sutrintos daržovės. Jos maišomos su kitais maisto produktais: virtais kiaušiniais, sūriu, mėsa, žuvimi, grybais ir kt. Viskas yra užpilama grietine, majonezu, aliejumi, actu ar kitu padažu. Pagardinama druska, prieskoniais. Gali būti dedami žalumynai: krapai, petražolė, salieras, svogūnų laiškai.
Jacques Villeneuve
J. Villeneuve’as yra laimėjęs CART čempionatą 1995 m., Indianapolis 500 1995 m. ir 1997 m. Formulės 1 čempionatą. Kartu su Emersonu Fittipaldi ir Mario Andretti yra vieninteliai iškovoję visus tris titulus.
Shorea smithiana
Panaudojimas
Populiari dėl medienos. Dažnai naudojama grindinio dangai.
Mišrainė
Vartojimas
Mišrainė gali būti valgoma kaip atskiras patiekalas, užkandis arba kaip garnyras prie keptos mėsos, žuvies patiekalų.
Shorea smithiana
Pavadinimai
Mokslinio, lotynų kalba rūšies pavadinimo autorius Colin Fraser Symington gyvenęs 1905–1943 metais. Borneo saloje ji vadinama šiais pavadinimais:
Jacques Villeneuve
Karjera
1997 m. sezonas buvo paskutinis, kai Villeneuve’as finišavo geriausių pilotų trejetuke. Vėliau jo karjera Formulėje 1 klostėsi nesėkmingai ir 2006 m. jis pasitraukė iš F1.
Mišrainė
Vartojimas
Lietuvoje plačiai gaminamos mišrainės:
Jacques Villeneuve
Karjera
Išėjęs iš Formulės 1 kanadietis pradėjo kitokią karjerą – 2007 m. kartu su Peugeot komanda dalyvavo 24 valandų lenktynėse Le Mane ir pradėjo karjerą NASCAR čempionate. Taip pat neseniai išleido muzikos albumą „Private Paradise“.
Mišrainė
Vartojimas
സാലഡ്
Cigelnė (Jurbarkas)
Cigelnė – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 11 km į šiaurės rytus nuo Šimkaičių, 3 km į rytus nuo Griaužų.
Dubiče Tofilovcė
Dubiče Tofilovcė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Dubičės Cerkevnės valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į šiaurės vakarus nuo Dubiče Cerkevnės, apie 13 km į pietvakarius nuo Hainuvkos ir apie 53 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Stračniai
Stračniai (arba Stročniai) – gatvinis kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 1,5 km nuo Subačiaus geležinkelio stoties pakeliui į Bygailių kaimą. Pro kaimą eina Liepojos-Romnų geležinkelio atšaka iš Radviliškio į Daugpilį.
Kaime yra Subačiaus kapinės, kuriose palaidotas fotografas Povilas Šinskis (1878–1974 m.), nuotraukose užfiksavęs daug Subačiaus ir Panevėžio apylinkių tarpukario gyvenimo vaizdų. Kapinėse laidojama jau nuo XIX a. Kapinėse stovi 1821 m. pastatyta Stračnių Šv. Povilo koplyčia; kapinėse yra Lietuvos partizanų kapai ir jiems skirtas paminklinis ansamblis.
Geografija
Į rytus nuo kapinių į Viešintą, Lėvens intaką, įteka Vašuoka. O į vakarus nuo kaimo, 8-ajame dešimtmetyje eksploatuotame žvyro karjere, telkšo apylinkėje populiarus, tačiau bevardis tvenkinys. Jo plotas yra 5,5 ha (0,055 km²), kranto linijos ilgis 1,7 km.
Istorija
Stračniuose buvo filmuotas televizijos filmas „Senovinės kupiškėnų vestuvės“ (1970 m. rugsėjo – lapkričio mėn.; TV filmo režisierius Eugenijus Šaltis ir Kupiškio etnografijos teatro spektaklio režisierius Povilas Zulonas). Stračnių kaimą filmavimui parinko etnografė Angelė Vyšniauskaitė.
2022 m. liepos 6 d. Panevėžio kraštotyrininkas ir genealogas tyrinėtojas Vytenis Bagdonas išleido knygą „Pilkauskai nuo Stračnių“.
Sakiras
Sakiras (ar. الصخير) – teritorija dykumoje Bahreine. Šioje dykumoje yra Al-Sakiro rūmai, pastatyti 1870 m., Bahreino universitetas ir Formulės 1 Sakiro trasa. Ši teritorija yra labai populiari tarp kempingo mėgėjų.
Lietuvos 5-asis ulonų pulkas
Lietuvos 5-asis ulonų pulkas, Lietuvos 5-asis Jo didenybės Italijos karaliaus Viktoro Emanuelio Trečiojo ulonų pulkas  – vienas iš Rusijos imperijos kariuomenės pulkų.
Priešistorė
XVIII a. Abiejų Tautų Respublikos kariuomenėje buvo keli totorių pulkai. Po trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo prie karo tarnybos pripratę totoriai ėmė prašyti Rusijos kariuomenėje sukurti ypatingus totorių pulkus. Tą prašymą patenkino valdant Pavelui I. 1797 m. buvo sukurtas Pinsko raitasis pulkas, sudarytas iš 10 eskadronų. Tais pačiais metais jis buvo pervadintas į Lietuvos totorių raitąjį pulką. Pulke tarnavo 500 bajorų draugų ir 500 kitų karių iš totorių ir lietuvių. Draugai išlaikydavo tiek save, tiek antruosius.
1798 m. rugsėjo 15 d. pulkui Rusijos imperatorius suteikė 10 vėliavų (kiekvienam eskadronui), panašių į leibkazokų vėliavas, su sidabraspalviais kutais. Pirmojo eskadrono vėliava buvo balta, likusios devynios – žydros. 1799 m. pulkas dalyvavo Suvorovo Šveicarijos žygyje, generolo Aleksandro Rimskio-Korsakovo korpuse. Dalyvavo kautynėse prie Ciuricho, prie Kirchdorfo ir Šlato kaimo.
1803 m. pulkas buvo padalintas į Lietuvos raitąjį ir Totorių raitąjį pulkus, kiekviename po 5 eskadronus. Nuo šio momento prasideda vėlesniojo Lietuvos 5-ojo ulonų pulko istorija, skaičiuojamas pulko vyresnumas.
Napoleoniniai karai
1806 m. pulkas buvo priskirtas infanterijos generolo F. Bukshevdeno korpusui ir dalyvavo Ketvirtosios koalicijos kare prieš Napoleoną. Pulkas kovos krikštą patyrė Ylavos mūšyje. 1807 m. lapkritį pulkas buvo pervadintas Lietuvos ulonų pulku. 1809 m. pulkas generolo kunigaikščio Golicino korpuso sudėtyje dalyvavo žygyje į Galiciją.
1812 m. Tėvynės karo metu pulkas įėjo į 4-tąjį rezervinį kavalerijos korpusą, buvusį 2-osios Vakarų armijos sudėtyje. Pulko ulonai dalyvavo mūšiuose prie Myriaus ir Romanovo, Smolensko kautynėse, Borodino mūšyje. Po Borodino mūšio pulkas įėjo į infanterijos generolo M. Miloradovičiaus būrį. Dalyvavo Malojaroslaveco ir Krasno mūšiuose. 1813 m. pulkas dalyvavo Vokietijos išvadavime nuo prancūzų kariuomenės.
Sušica
Sušica – gyvenvietė pietryčių Makedonijoje, 17 km į rytus nuo Strumicos, 5 km į šiaurės vakarus nuo Novo Selo, kurio savivaldybei priklauso. Yra kultūros namai, ambulatorija, mokykla.
Lietuvos 5-asis ulonų pulkas
1830-31 m. sukilime
Pulkas dalyvavo 1830-31 m. sukilimo malšinime.
Sušica
Istorija
Minima nuo viduramžių.
Lietuvos 5-asis ulonų pulkas
1830-31 m. sukilime
1833 m. kovo 21 d. prie pulko prijungė Seversko raitųjų jėgerių pulko (Северский конно-егерский полк) 3-iąjį divizioną, tad Lietuvos ulonų pulką ėmė sudaryti 8 veikiantys ir 1 rezervinis eskadronai.
1848-49 m. sukilime
Pulkas taip pat malšino 1848-1849 m. Vengrijos revoliuciją. 1849 m. ulonai gavo 19 sidabrinių trimitų su įrašais „Už Vengrijos numalšinimą 1849 m.“.
Krymo karas 1853-1856 m.
Krymo karo (1853-1856 m.) metu, 1854 m. gegužės 7 d. – liepos 4 d. pulkas dalyvavo Silistros (Bulgarija) apgultyje, paskui buvo perkeltas į Eupatoriją. 1856 m. rugsėjo 18 d. pulko struktūra pakeista, nuo šiol jis turėjo 4 veikiančius ir 2 rezervinius eskadronus.
1863 m. sukilime
1863 m. pulkas dalyvavo 1863 m. sukilimo Voluinėje malšinime, dalyvavo smulkiuose susirėmimuose su sukilėliais. Tais pačiais metais 6-asis eskadronas buvo panaikintas, o 5-asis perkeltas į 3-ąją rezervinę kavalerijos brigadą.
1864-1914 m.
1864 m. kovo 25 d. pulkas buvo pavadintas Lietuvos 5-uoju ulonų pulku. 1875 m. liepos 27 d. 5-asis rezervinis eskadronas pervadintas į atsarginį.
Valdant Aleksandrui III 1882 m. rugpjūčio 18 d. pulkas kartu su kitais lengvosios kavalerijos pulkais buvo performuotas į 14-ąjį dragūnų pulką. 1883 m. rugpjūčio 11 d. 5-asis atsarginis eskadronas performuotas į kadrinį, pulką vėl ėmė sudaryti 6 eskadronai.
Vėl ulonų pulku tapo 1907 m. gruodžio 6 d.
Betygala
Betygala – miestelis Raseinių rajono savivaldybėje, 16 km į rytus nuo Raseinių. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Miestelis radialinio plano. Svarbiausi statiniai: neobarokinė Betygalos Šv. Mikalojaus bažnyčia (pastatyta 1930 m.), Vytauto paminklas centrinėje aikštėje (pastatytas 1930 m., skulptorius – Petras Aleksandravičius; restauruotas 1980 m.), Betygalos Maironio gimnazija, biblioteka, Betygalos muziejus (krašto istorijos, dailininko J. Kuzminskio, geologijos ekspozicijos), paštas (LT-60010). Yra bendruomenės namai (buvęs valsčiaus pastatas).
Etimologija
Pavadinimas galbūt kilęs iš asmenvardžio Betys ar panašaus (plg. pavardės Bė́ta, Beteikà), ir žodžio gãlas („vieta, kur baigiasi koks ilgesnis daiktas; daikto kraštinė dalis (pradžia, pabaiga); kraštas, siena; riba“).
Liaudies etimologija pasakoja, kad legendinis Palemonas kartą su savo vyrais plaukęs aukštyn Dubysos upe. Maždaug ties Ariogala jis paklausęs: „Ar yra galas?“ Paplaukęs kiek aukščiau, jis išsirinko vietą nakvynei ir įsitikinęs tarė: „Bet yra galas“. Taip nuo Palemono žodžių ir atsirado pavadinimai Ariogala ir Betygala.
Geografija
Miestelis įsikūręs viršutinėje terasoje, kairiajame Dubysos krante, prie kelio, šalia Vieviršės (Vieviržės) ir Lelyko upelių, Dubysos RP.
Istorija
Prie miestelio stūkso Betygalos piliakalnis ir alkas, apylinkėse gausu senkapių. Priklausė Lietuvių žemių konfederacijai. Pirmą kartą Betygala paminėta 1253 m. rugpjūčio 21 d., kai popiežius Inocentas IV patvirtinto karaliaus Mindaugo aktą, pagal kurį pusė Betygalos žemės buvo atiduota Livonijos ordinui. Kita pusė 1254 m. liepos 12 d. aktu perduota vyskupui Kristijonui.
XIII–XIV a. netoli Betygalos, Dubysos intako Vaškutės dešiniajame krante stovėjo Betygalos pilis, viena iš svarbesnių žemaičių gynybinių pilių. 1384 m. ir 1386 m. Betygala minima kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymuose. Per Žemaitijos krikštą 1416 m. Ldk Vytautas Didysis skyrė lėšų pirmajai Betygalos bažnyčiai pastatyti, vienai pirmųjų bažnyčių Žemaitijoje. 1505 m. Betygala užrašyta vietos klebonijai, 1638–1842 m. priklausė Žemaičių vyskupijos kapitulai. 1516 m. gavo turgaus privilegiją.
1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė (specializacija – pienas ir mėsa). 1948 m. atidaryta biblioteka, kultūros namai. 2003 m. patvirtintas Betygalos herbas, pasodintas retųjų rūšių klevų skveras.
2012 m. paskelbtas saugomu miestelyje augantis Mikalojaus Daukšos ąžuolas.
Gyventojai
miniatiūra|Bendruomenės namai, buvęs valsčiaus pastatas
1638 m. Betygaloje buvo 12 dūmų.
Žymūs žmonės
Betygaloje gimė:
Užvėnai
Užvėnai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 3 km į pietryčius Judrėnų, prie Graumenos ištakų. Praeina kelias. Pakelėje įrengtas lurdas.
Šumeras
Šumeras – istorinis regionas pietinėje Mesopotamijoje (dabartinis pietų Irakas). Šiame regione III tūkst. pr. m. e. klestėjo Šumerų civilizacija, kurios egzistencija apima laikotarpį nuo šumerų apsigyvenimo (IV tūkst. pr. m. e. vidurys) iki amoritų nukariavimo ir Babilonijos valstybės susidarymo (III tūkst. pr. m. e. pabaiga). Tai viena iš penkių autochtoninių pasaulio ir seniausia Mesopotamijos civilizacija.
Pagrindiniai Šumero gyventojai ir civilizacijos kūrėjai buvo šumerai, neidentifikuotos kilmės tauta. Šumerų kalba yra izoliacinė, nesusijusi su semitų kalbomis.