cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mikalojus Talvošas
Biografija
1565 metais Mikalojus Talvošas Jono Chokevičiaus su Lietuvos daliniu buvo išsiustas į Livoniją, kur dalyvavo kariniuose veiksmuose prieš švedus. Kirempo mūšyje sutriuškino 6-tūkstantinę švedų armiją, paėmė 400 karių į nelaisvę ir keletas vėliavų. 1566 metais gavo Minsko kašteliono pareigybę, 1570 metais tapo Žemaitijos kaštelionu. 1570 metais vyko su Lietuvos-Lenkijos pasiuntinybe į Maskvą, kur sudarė trejų metų paliaubų sutartį su Rusijos valstybe. 1588 metais Mikalojus Talvošas buvo paskirtas Lietuvos dvaro maršalka, o 1596 metų vasario 12 tapo Trakų kaštelionu.
Jo sūnus Adomas Talvošas (m. 1628) taip pat buvo Žemaitijos kaštelionu ir Dinaburgo seniūnu. Janina Talvošaitė, Adomo duktė, tapo Minsko kašteliono ir Žemaitijos seniūno Jono Alfonso Liackio (m. 1646) žmona.
Gajus Svetonijus Trankvilas
Gajus Svetonijus Trankvilas (Gaius Suetonius Tranquillus, g. apie 69 – m. apie 130) – romėnų istorikas ir biografas, labiausiai pagarsėjęs veikalu „Cezarių gyvenimas“.
Gyvenimas
Apie paties Svetonijaus gyvenimą žinoma nedaug, nes amžininkų liudijimų neišliko. Gimimo ir mirties datos taip pat nėra tvirtai aiškios, apie jas užsimenama tik perpasakotuose veikaluose.
Vikipedija
Vikipedija  – interneto enciklopedija. Joje paskelbta daugiau nei 55 mln. straipsnių 306 kalbomis. 2020 m. Vikipediją kas mėnesį skirtingais įnagiais aplankė 1,5 mlrd. lankytojų bei peržiūrėjo 15 mlrd. puslapių.
Gajus Svetonijus Trankvilas
Darbai
Žymiausias Svetonijaus darbas yra „Cezarių gyvenimas“, dar žinomas, kaip „Dvylikos Cezarių gyvenimas“. Taip pat tai yra vienintelė beveik pilnai išlikusi jo knyga. Čia istorikas aprašo dvylikos Romos lyderių gyvenimus: Cezario, Augusto, Tiberijaus, Kaligulos, Klaudijaus, Nerono, Galbos, Otono, Vitelijaus, Vespasiano, Tito ir Domiciano. Kūrinys dedikuotas jo draugui, pretorijų sargybos prefektui Gajui Septicijui Klarui. Pačiuose aprašymuose labiausiai akcentuojamos pikantiškos detalės, anekdotai, įdomios ar linksmos istorijos, imperatoriaus valdžią ar atskirus įvykius tariamai pranašavę ar lydėję mistiniai ženklai. Dalis svarbių įvykių nepaminėti visai arba paminėti tik kaip proga papasakoti kokią nors tuo metu tariamai arba iš tiesų įvykusią anekdotinę istoriją.
Vikipedija
Nemokamą enciklopediją įvairiomis kalbomis, skirtingai negu tradicines mokslininkų enciklopedijas, kuria jos lankytojai – interneto naudotojai, kuriuos vienija gera valia, sutarimas, naudojant wiki įrangą. Svetainės pavadinimas kildinamas iš havajiečių kalbos žodžio „wiki“, reiškiančio „greitai“ bei graikiško žodžio paideia. Straipsniams kurti ir taisyti reikalinga tik interneto naršyklė.
Gajus Svetonijus Trankvilas
Darbai
Be šio, yra fragmentais išlikę dar trys Svetonijaus veikalai.
Vikipedija
Nepriklausomo tyrimo duomenimis, redaktorius-savanorius labiausiai prisidėti prie šios veiklos skatina pati idėja, jog jie prisideda prie visuomenės lavinimo. Taip pat paaiškėjo, kad per pirmąjį dešimtmetį (2001–2010 m.) 80 % angliškosios Vikipedijos turinio sukūrė 1 % veikliausių redaktorių, tačiau šio 1 % sudėtis keisdavosi, įsiliedavo nauji redaktoriai pakeisdami nebeveiklius.
Vikipedijos projektas anglų kalba pradėtas 2001 m. sausio 15 d. kaip priedas ekspertų kuriamam „Nupedia“ projektui. Vikipedijos administravimą koordinuoja ne pelno organizacija – Vikimedijos fondas („Wikimedia Foundation“), įsikūręs JAV. Vėliau buvo sukurti atitinkami projektai kitomis kalbomis, 2003 m. vasario 20 d. įsteigta lietuviškoji Vikipedija.
2012 m. sausio 18 d. angliškoji Vikipedija laikinai apribojo prieigą, protestuojant prieš JAV autorinių teisių įstatymų pakeitimus. 2018 m. liepos 3–5 d. ispaniškoji, itališkoji, latviškoji Vikipedija ir kt. tą patį padarė, protestuojant prieš ES autorinių teisių įstatymų pataisas.
thumb|right|250px|[[2012 m. sausio 18 d. angliškoji Vikipedija laikinai apribojo prieigą protestuodama prieš JAV autorinių teisių pakeitimus.]]
Istorija
Pagrindiniai Vikipedijos istorijos įvykiai yra šie:
Tikslai
Vikipedijos siekis – struktūriškai ir sistemiškai pateikti žmonijos sukauptas žinias enciklopedijos forma. Kokiomis temomis rašoma ir kaip, sprendžiama Vikipedijos bendruomenėje – tarpusavio sutarimu. Siekiama, kad vien tik statistiniai duomenys ar šiaip įdomi medžiaga neturėtų būti beatodairiškai talpinami enciklopedijoje. Visa tai turi būti struktūrizuojama, pateikiant apibrėžimą, atskirus faktus siejant į vieningą visumą ir nurodant tarpusavio ryšius bei sąsajas, priklausomybes ir panašumus.
Autorinės teisės ir licencija
Enciklopedijos straipsniuose pateikta informacija yra laisvai prieinama. Ją galima ne tik skaityti, bet ir kopijuoti, platinti pagal vad. „Kūrybinių bendrijų“ (Creative Commons) licenciją. Pradinė Vikipedijos licenzija buvo FSF sukurta GNU GFDL. 2008 m Vikimedijos fondas susitarė su FSF kad šieji įdės į GFDL pataisą, leidžiančią pakeisti Vikipedijos licenziją į jų nuomonę patogesnę Creative Commons.
Vikipedija neturi apibrėžto autorių būrio, siekiama kuo daugiau žmonių įtraukti į bendrą darbą. Formaliai Vikipedijos turinys priklauso jį įkėlusiems naudotojams, tačiau pagal licenzijos salygas atsiimti jo atgal negalima. Visgi pats projektas kaipo toks (serveriai, interneto vardai, organizacinė struktūra ir pan.) priklauso Vikimedijos fondui. . Nors šis fondas linkęs pasitikėti bendruomenės sprendimais, prireikus, sprendžiama ir prieš bendruomenės valią. Atskirų naudotojų ar jų grupių įtaka yra ribota, nesvarbu koks rimtas būtų jų praeities indėlis.
Kompaktiškumas
Elektroninė enciklopedijos forma leidžia greitai surasti reikiamą informaciją, pereiti prie kitų temų straipsnių, perskaityti internetinėse nuorodose pateikiamą medžiagą, susijusią su straipsniu. Spausdintinėse enciklopedijose informacija pateikiama keliolikoje tomų, kurių sklaidymas ir vartymas nėra patogus.
Forma
thumb|250px|[[DVD forma]]
Elektroninė forma leidžia greitai ieškoti reikiamos informacijos. Tačiau ne kiekvienoje elektroninėje enciklopedijoje pateikiama informacija gali būti greitai nukopijuota į tekstinę programą, kuria gali būti kuriamas naujas kūrinys (pavyzdžiui, informacijos, rastos el. enciklopedijoje, pagrindu).
Vikipedijoje esančią medžiagą skaityti, jos ieškoti ir ją kopijuoti yra paprasta. Spausdintinės enciklopedijos medžiagą reikėtų skenuoti arba suvesti informaciją klaviatūra, kas užimtų daug laiko. Šiuo metu Vikipedija greičiausiai prieinama internete (adresu http://lt.wikipedia.org). Vikipedija pastaruoju metu naudojamasi kone taip pat dažnai kaip ir populiariomis paieškos svetainėmis (kaip Google, Yahoo ir kitomis). Vikipediją įmanoma gauti taip pat ir DVD ar CD forma, ją galima nusikopijuoti kaip vientisą dokumentą arba išsisaugoti asmeniniame kompiuteryje.
Kadangi kompiuteriais (tuo labiau internetu) šiuo metu negali naudotis didžioji dalis Trečiojo pasaulio šalių gyventojų, Vikipediją planuojama spausdinti kaip tradicinę („popierinę“) enciklopediją.
Atskiri Laisvosios enciklopedijos straipsnių rinkiniai platinami įvairiose šalyse (paprastai už simbolinę kainą). Visa Vikipedija ruošiama spausdinti kol kas tik vokiečių kalba (100 tomų). Ji bus išleista per 5 metus (2006–2010 metais).
Plačiau apie Vikipedijos vokiečių k. leidimą skaitykite Vikinaujienose.
Ateityje bus siekiama sukurti tokią Atvirąją enciklopediją, kurioje esančią informaciją bus galima gauti įvairių jutimo organų pagalba. Vikipedija jau dabar neapsiriboja vien tik elektronine ar spausdintine forma. Jau kuriama ir Audiopedija – Atviroji enciklopedija, skirta nemokantiems (ar neturintiems laiko) skaityti, kuri taip pat prieinama neregiams arba silpnaregiams. Šiuo metu „audiopedizuojami“ pavyzdiniai bei rinktiniai straipsniai, kurie turėtų sulaukti ir didesnio plačiosios visuomenės dėmesio.
Aktualumas
Vikipedija yra viena aktualiausiai informaciją pateikiančių enciklopedinių leidinių. Joje svarbūs įvykiai ir aktualijos kartais aprašomos kone įvykio atsiradimo dieną (ar net valandą). Tai, pavyzdžiui, buvo 2005 m. pabaigoje, kai kone kas valandą (angliškoje Vikipedijoje) buvo atnaujinamos žinios apie potvynio JAV mastus ir aukas. Atvirojoje enciklopedijoje taip pat netrunkama pranešti apie asmenybių gyvenimo įvykius, vingius ar informuoti apie mirtį.
Analogiškoje spausdintoje enciklopedijoje aktualūs pasaulinės reikšmės įvykiai lieka neišbaigti, neaprašyti dėl informacijos trūkumo. Taip pat dažnai neaišku, ar solidaus amžiaus sulaukę asmenys, minimi enciklopedijoje, dar gyvi. Elektroninėje – priešingai: niekada nevėlu atnaujinti informaciją. Ir tai daroma be didelių sąnaudų, kadangi nereikia naujai leisti visos enciklopedijos kaip yra spausdintinių enciklopedijų atvejais.
Išsamumas ir teisingumas
Vikipedijoje galima rasti ir klaidingų ar netgi sąmoningai tendencingų straipsnių. Tačiau klaidų pasitaiko ir profesionalų mokslininkų kuriamose enciklopedijose. Vikipedija savo straipsnių kokybe bei pateikiamos informacijos išsamumu sparčiai vejasi tradicines ir garsiausias pasaulio enciklopedijas. Tačiau pažymėtina, kad Laisvosios enciklopedijos projektas kuriamas tik nuo 2001 metų, todėl Vikipedija negali prilygti visišku joje pateikiamo turinio teisingumu, išsamumu ir detalumu analogiškiems spausdintiems leidiniams, nes ji nuolat kuriama, taisoma, redaguojama bei kitaip tobulinama.
Apimtis
Vikipedija savo apimtimi keleriopai lenkia analogiškas komercines enciklopedijas. Pavyzdžiui, angliška Vikipedija 2006 m. turėjo daugiau negu 1 140 000 straipsnių – 10 kartų daugiau negu Britanika.
Nuorodos, sąsajos
Greta straipsnyje minimų sąvokų, kurias pasiekti galima tiesiog paspaudus ant jų, Vikipedijoje pateikiami sąvokos aprašai, kontekstas bei priskiriama sąvoka tam tikrai kategorijai. Panaršius (ją pasiekus per teksto apačioje minimą kategoriją), galima rasti daugiau ieškomos susijusios informacijos.
Spausdintinėse enciklopedijose nėra tiek daug nuorodų, dažniausiai apsiribojama literatūros sąrašu arba terminais, esančiais kituose tomuose; be to pasiekti tokią medžiagą (vien dėl fizinių kliūčių) nėra paprasta: reikia ieškoti bibliotekoje, gauti ir vartyti kitas knygas, kurios ne kiekvienam yra lengvai pasiekiamos kaip elektronine forma pateikiama informacija, esanti Vikipedijoje.
Prieinamumas
Vikipedija yra laisvai prieinama iš bet kurio kompiuterio, turinčio interneto prieigą. Online versija yra nuolat atnaujinama, todėl ja naudotis yra geriausia.
Neturint interneto prieigos, taip pat yra galimybių naudotis elektronine enciklopedija offline. Komercinės enciklopedijos platinamos CD, DVD diskuose, už kuriuos reikia mokėti nemažus pinigus. Vikipedijos atveju – yra galimybių keleto spustelėjimų dėka išsisaugoti aktualiausią Laisvosios enciklopedijos versiją (pavyzdžiui, anglų, vokiečių, artimiausiu metu – ir lietuvių kalba).
Daugiakalbystė
250px|thumb|right|VIkipedijos portalas http://www.wikipedia.org, kuriame vaizduojamos didžiausios Vikipedijos Vikipedijoje tą pačią informaciją galima rasti keliomis kalbomis. Tai kartu ir savotiškas žinių patikimumo garantas, kadangi galima palyginti pateiktą informaciją įvairiose Vikipedijose, sužinoti atitinkamų terminų atitikmenis užsienio kalba. Tokiu atveju Atviroji enciklopedija gali būti pagrįstai vadinama enciklopediniu žodynu, kadangi be dalykinės informacijos joje pateikiama ir nemažai atitinkamos srities sąvokų, padedančių orientuotis žinių okeane.
Rašyba užsienio kalbomis
Vikipedijoje pateikiami vietovardžiai, pavardės, vardai (tikriniai daiktavardžiai) originalo kalba. Nežinant kokios nors sostinės (pvz., Paryžiaus) pavadinimo kuria nors kalba (pvz., prancūzų), jį galima rasti, pasinaudojus tarpkalbinėmis nuorodomis (pvz., prancūziškoje Vikipedijoje pateikiama Paris straipsnio versija, greta jos yra aprašymas ar susijusi medžiaga, surandama, spaudžiant įrankius „susiję straipsniai“, esančius kairėje puslapio pusėje).
Nuomonių įvairovė
Vikipedija neatstovauja kuriai nors žmonių grupei. Joje siekiama pateikti įvairiapusišką informaciją, kilus ginčams – argumentuotas nuomones. Tai leidžia apžvelgti įvairias temas daug plačiau bei giliau, negu įprastinėse enciklopedijose.
Nemokamas naudojimasis
Naudojimasis elektronine Vikipedija – nemokamas. Straipsnius galima kopijuoti, naudoti juose pateikiamą medžiagą – tekstą, statistiką, iliustracijas, nuotraukas, garso ir vaizdo įrašus. Visi enciklopedijos autoriai rašo tekstus, įkelia nuotraukas ir iliustracijas už dyką. Tokius kūrinius galima naudoti, dauginti ir keisti be jokių apribojimų – tiek asmeniniais, tiek ir komerciniais tikslais. Vienintelis reikalavimas tiems, kurie naudoja informaciją – jie privalo paskelbti autoriaus vardą. Be to, pakeistą medžiagą taip pat privaloma skelbti nemokamai.
Naudojimosi sąlygas nustato Creative Commons licencija, todėl būtina laikytis joje numatytų sąlygų, nes joje apibrėžiamos neatlygintino naudojimo taisyklės. Tradicines enciklopedijas nemokamai galima paskaityti nebent bibliotekoje ar pas pažįstamus, o norint jas įsigyti nuolatiniam naudojimui, tenka mokėti nemažus pinigus.
Norint naudoti komercinės enciklopedijos straipsnius, juos leidžiama tik cituoti. Jų atkūrimas ar paskelbimas be autoriaus sutikimo negalimas. Gavus leidimą, straipsnių naudojimasis paprastai turi būti atlyginamas honoraru – užmokesčiu enciklopedijos autoriams, leidėjams. Vikipedijos atveju – naudojimasis enciklopedija yra nemokamas, jei nepažeidžiamos jos licencijos sąlygos.
Autoriai
Kiekvienas, užsukęs į svetainę, gali pradėti kurti naują straipsnį arba pataisyti, redaguoti kitų sukurtus tekstus. Dažniausiai, norint tai daryti, nereikia registruotis. Pataisius įrašą, senoji straipsnio versija niekur nedingsta – ji išsaugoma tam, kad reikalui esant, tekstą būtų galima sugrąžinti. Tokiu būdu Vikipedija apsaugoma nuo „vandalų“ bandymų sunaikinti kitų žmonių sukurtus įrašus. Geriausiu atveju piktavaliai gali sukurti tik dar vieną straipsnio versiją. Teisingą straipsnio variantą gali sugrąžinti bet kuris chuliganizmo atvejį pastebėjęs lankytojas.
Enciklopedijoje savo straipsnius yra paskelbę keli šimtai tūkstančių žmonių. Vikipedija skaičiuoja tik svetainėje prisiregistravusius autorius. Tačiau daugelį straipsnių galima keisti arba kurti net neprisiregistravus. Tokių bevardžių kūrėjų skaičiaus nežino niekas.
Vikipedijos kritika
Vikipedijos kritikai teigia, esą ji pasmerkta nesėkmei. Dažniausiai yra minimos klaidos ir netikslumai, sielvartaujama dėl vandalizmų, politinio ir tautinio korektiškumo, neutralumo, nuomonių konfliktų bei jų gausos, dažno straipsnių keitimo.
Klaidos ir netikslumai
Žiniasklaidoje pasirodė pranešimų, kuriuose abejojama dėl pateikiamos informacijos išsamumo ir tikslumo, kokybės, autorių diletantiškumo, kaltinama dėl šmeižto, įžeidimo, autorių teisių pažeidimų. Atsižvelgus į projekto gyvavimo laikotarpį ir dalyvių kvalifikaciją, Vikipedijai bei kitiems vikiprojektams savo globalumu, universalumu ir rezultatyvumu negali prilygti kiti projektai, kurių vien finansavimo klausimas neapsieina be viešojo sektoriaus pagalbos bei reklamos, investicijų iš privataus sektoriaus.
Vikipedijos kokybė nuolat gerinama. Skatinami produktyviai ir kokybiškai dirbantys autoriai, skelbiami pavyzdinių straipsnių rašymo konkursai, jų autoriai apdovanojami, nuolat analizuojama ir plečiama rinktinių straipsnių kategorija. Straipsniai kuriami pagal standartus ir pripažintus šablonus, jie apjungiami į portalus, kuriamos atskiros Vikipedijos naudotojų grupės, atsakingos už tam tikros kategorijos straipsnių kokybę.
Vandalizmai
Kai kurie interneto naudotojai tyčia gadina Vikipedijos straipsnius, trina jų turinį, iškreipia informaciją. Gana ilgą laiką buvo manyta, kad dėl to projektas žlugs. Tačiau metai parodė, kad žmonių, vertinančių žinias ir svetimą darbą yra daug kartų daugiau, negu vandalų, todėl ištrinti ar sugadinti straipsniai greitai atstatomi, vandalų padaroma žala nėra esminė. Be to kuriami įvairūs savisaugos mechanizmai. Kai kuriose Vikipedijose įvesta naudotojų registracija, nauji bendruomenės nariai kurį laiką negali taisyti ar trinti didelės apimties straipsnių, pavyzdiniai straipsniai yra „užrakinami“, taip pat palaikomi ryšiai su interneto incidentų tyrimų tarnybomis (tokiomis kaip CERT).
Profanacija
Teigiama, esą Vikipedija negali pateikti teisingos informacijos, kai daugumos nuomonė neatitinka objektyvių (mokslo) žinių: neišsilavinusi dauguma gali nepripažinti mokslo autoritetų ir skleisti neteisingą informaciją. Praktika rodo, kad tokių atvejų būna mažai, nes pagrįsta nuomonė ir argumentai, faktai leidžia pasiekti tinkamą kompromisą, moksliškai pateikiant požiūrį į vieną ar kitą tikrovės reiškinį. Laisvąją enciklopediją kuria šimtai tūkstančių žmonių. Tarp kuriančių ir taisančių yra nemažai specialistų, mokslininkų bei kitų žmonių, puikiai išmanančių tam tikras sritis. Todėl nuogąstavimai dėl visiško viki diletantiškumo nėra pagrįsti.
Politinis ir tautinis korektiškumas, neutralumas
Teigiama, esą Vikipedija yra neatspari mažumų (seksualinių, religinių, tautinių ar kitų) kritikai, teigiančiai, kad vieni ar kiti faktai turi būti pateikiami specifiniu būdu arba iš viso nepublikuojami. Praktika rodo, kad tokie atvejai irgi pasitaiko nedažnai, be to, jie būdingesni komerciniams leidiniams.
Nuomonių konfliktai
Kaip vienas iš trūkumų pateikiamas faktas, kad Vikipedijoje neretai kyla ginčų dėl vieno ar kito straipsnio teisingumo bei dėl skirtingos faktų interpretacijos. Tačiau tokie atvejai leidžia sukaupti išsamesnę, neretai – ir objektyvesnę informaciją abejotinais klausimais. Skaitytojas neverčiamas aklai priimti kategorišką poziciją, kviečiamas įvertinti pateiktą medžiagą bei panagrinėti straipsnių aptarimuose pateikiamą medžiagą ir diskusijas.
Vikipedijos palikimas
Vikipedijos garbei pavadintas asteroidas 274301 Vikipedija.
Voyager 1
„Voyager 1“ yra tolimiausias nuo Žemės žmonių sukurtas aparatas, skriejantis bene didžiausiu greičiu iš visų šiandien eksploatuojamų zondų (greitesnis tik „New Horizons“). Nors „Voyager 1“ identiškas erdvėlaivis „Voyager 2“ ir paleistas mėnesiu anksčiau, jis niekada neaplenks savo „dvynio“.
2007 m. balandžio 4 d. „Voyager 1“ buvo maždaug už 15,18×109 km nuo Saulės, taip palikdamas Saulės sistemą ir pradėdamas skrydį tarpžvaigždinėje erdvėje, kurioje dar šiek tiek jaučiama Saulės gravitacinė įtaka. 2011 m. vasario 17 d. „Voyager 1“ buvo maždaug 116,205 AV (17,242 milijardo km) arba maždaug 0,00183 šviesmečio nuo Saulės. Jei „Voyager 1“ ir toliau funkcionuos, mokslininkai po kurio laiko sužinos sąlygas tarpžvaigždinėje erdvėje (be Saulės poveikio). Radijo signalai iš „Voyager 1“ Žemę pasiekia per 16,14 val. „Voyager 1“ jau dabar yra tarpžvaigždinis erdvėlaivis, po kurio laiko prie jo prisijungs „Voyager 2“, „Pioneer 10“ ir „Pioneer 11“.
2010 m. „Voyager 1“ ėmė trūkti energijos, todėl palaipsniui bus atjungiama jo įranga. „Voyager 1“ energijos ištekliai turėtų visiškai išsekti apie 2025 m.
2015 m. erdvėlaivis nuo Saulės buvo nutolęs 17,4 milijardo kilometrų – tokiu būdu jis yra toliausiai nuo Žemės esantis žmonių sukurtas objektas. Nepaisant atstumo, informacija vis dar pasiekia NASA mokslininkus – šviesos greičiu keliaujantis signalas iš „Voyager 1“ Žemę pasiekia per 16 val.
left|thumb|200px|„Voyager 1“ paleidimas
Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė
Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė (1886 m. kovo 13 d. Joniškyje, Rusijos imperija – 1958 m. gruodžio 1 d. Kaune. Palaidota Petrašiūnų kapinėse.) – lietuvių rašytoja, visuomenės veikėja, literatūros ir meno kritikė, dramaturgė, poetė, vertėja.
Biografija
kairėje|miniatiūra|Joniškio klebonijos vikariatas (Bažnyčios g. 3, statytas 1845 m.), kuriame gimė S. Kymantaitė-Čiurlionienė
Gimė bežemio bajoro šeimoje. Leonas Kymantas ir Elžbieta Jarulaitytė-Kymantienė – jos tėvai – materialiai vertėsi sunkiai, todėl šeimai 1893 m. teko persikelti gyventi į Kulius pas motinos brolį kleboną Vincentą Jarulaitį. Klebonas mergaitės tėčiui pasiūlė ūkininkauti klebonijos ūkyje, mama padėjo šeimininkauti klebonijoje, o mažąją Sofiją leido privačiai mokytis bendrų lavinimosi dalykų ir muzikos. 1898 m. Kuliuose Sofija susipažino su kunigu Juozu Tumu-Vaižgantu, kuris tapo jos pirmuoju lietuvių kalbos mokytoju (iki tada ji skaityti ir rašyti mokėjo tik lenkiškai ir šiek tiek rusiškai). Vėliau Kymantaitė mokėsi Palangos pradžios mokykloje mergaitėms, po to Peterburgo šv. Kotrynos gimnazijoje. Vėliau mokėsi Rygos lietuvių gimnazijoje, kur susipažino su inteligento Prano Mašioto šeima. Pas juos Kymantaitė lankydavosi dažnai – ten ji dalyvavo slaptame mokinių savišvietos ratelyje, skaitė savo pirmuosius eilėraščius. 1904 m. baigusi gimnaziją atvažiavo į Krokuvą studijuoti mediciną, įstojo į „Rūtos” draugiją, tačiau šios mokslo srities atsisakė ir Krokuvos universitete pradėjo studijuoti filosofiją ir literatūrą.
1907 m., susiklosčius aplinkybėms, iki universiteto baigimo likus vos metams, ji nebegalėjo tęsti studijų Krokuvoje ir grįžo į Lietuvą (vėliau diplominio stoka jai bus kliūtis dėstyti Vytauto Didžiojo universitete). J. Tumas-Vaižgantas pasiūlė jai dirbti naujai steigto „Vilties” laikraščio redakcijoje. Sofija sutiko ir pradėjo dirbti: rašė straipsnius, recenzavo knygas, o Vaižgantas ir toliau mokė ją Lietuvių kalbos, tobulino rašymo stilių. Redakcijoje ji susipažino su J. Jablonskiu, kurį ji laikė savo gyvenimo mokytoju.
Sofija Kymantaitė tapo aktyvi visuomeninio moterų sąjūdžio dalyvė – būdama vos dvidešimt vienerių metų ji dalyvavo pirmajame Lietuvos moterų suvažiavime Kaune ir jame skaitė pranešimą.thumb|140px|left|Kartu su M. K. Čiurlioniu 1908 metais thumb|140px|Sofija Čiurlionienė – „Saulės“ kursų lietuvių kalbos mokytoja (1911 m.) thumb|240px|Sofija Čiurlionienė ir žentas [[Vladimiras Zubovas (1909)|Vladys Zubovas 1938 m. vasarą]] Mikalojų Konstantiną Čiurlionį rašytoja sutiko Vilniuje, pirmosios lietuvių dailės parodos atidaryme. Užsimezgus judviejų draugystei Sofija mokydavo kompozitorių lietuvių kalbos, todėl jo sulietuvėjimas siejamas būtent su ja. 1909 m. sausio 1 d. Šateikių bažnyčioje S. Kymantaitė ir M. K. Čiurlionis susituokė. Tais pačiais metais vyrui susirgus, ji nuvežė jį gydytis į Pustelninkus, netoli Varšuvos, o pati pasiliko pas studijų draugės Čarnockaitės, netoli Minsko. 1910 m. birželio 12 dieną gimė jos dukrelė Danutė Čiurlionytė. Palikusi sergantį vyrą gydytis Sofija, su naujagime mergaite, grįžo į Lietuvą ir apsigyveno Kaune, kur buvo iki pat vyro mirties. Danutei buvo vos 10 mėnesių, kai mirė jos tėvas, taip ir nebepamatęs savo dukters.
1911 m. po vyro mirties su dukrele Danute S. Kymantaitė-Čiurlionienė gyveno Kaune. Netrukus pradėjo dėstyti lietuvių kalbą ir literatūrą švietimo draugijos „Saulė“ įkurtuose mokytojų kursuose. Pamokoms ruošdavosi atsakingai, ieškojo naujų medžiagos pateikimo būdų ir metodų. Jaunoji mokytoja labai stengėsi, kad jos mokiniai pajustų gimtosios lietuvių kalbos turtingumą, vaizdingumą ir grožį, todėl jos pamokose netrūkdavo lietuvių liaudies pasakų, padavimų ir dainų.
Pirmojo pasaulinio karo metais Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė, kaip ir dauguma Lietuvos inteligentų, persikėlė į pabėgėlių centrą Voroneže. Ir čia pedagogė aktyviai prisidėjo prie švietėjiško ir kultūrinio gyvenimo. Daugelis Lietuvos mokyklų taip pat buvo evakuota, iš Kauno ten persikėlė ir “Saulės” kursai, taigi Sofija gavo pakvietimą tęsti mokytojos darbą. Be šių lietuvių mokytojų kursų ji dėstė ir lietuvių mergaičių gimnazijoje. Sofijai labai rūpėjo ne tik moksleivių švietimas, bet ir gyvenimas už mokyklos ribų. Ji rūpinosi, ar yra tinkamos sąlygos mokytis, globojo mokinius tiek morališkai, tiek materialiai, ugdė savarankiškumą, gražų elgesį ir kultūringumą. Mokytojaudama parengė ir išleido lietuvių literatūros vadovėlių ciklą, straipsnių rinkinį „Iš mūsų literatūros“ (1913), vadovėlį „Lietuvių literatūros istorijos konspektas“ (1918) ir „Lietuvių literatūros istorijos konspekto chrestomatiją“ (1918), parašė mokyklinių dramos kūrinių ir pati režisavo spektaklius.
Dar karo metais Čiurlionienei teko daug keliauti. 1916 metų vasarą ji gydėsi Lipecke (sirgo išiju – kojos nervo uždegimu), kitų metų vasarą buvo Duhoje, vėliau prie Juodosios jūros. Galiausiai, 1918 metų pavasarį, Tarybų Rusijai pasirašius taikos sutartį su Vokietija ir jos sąjungininkais, kaip ir kitiems pabėgėliams ir tremtiniams, Čiurlionienei su dukra buvo leista grįžti į Lietuvą. Grįžusios apsilankė Viekšniuose pas tėvus, po to apsistojo Vilniuje.
1919 m. Vilnių užėmė Lenkijos kariuomenė, todėl joms teko keltis į Kauną. Čia Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė pradėjo dirbti Kauno apsaugos ministerijos Švietimo skyriuje, „Mūsų žinyno” ir „Kario” redakcijoje, rengė chrestomatijas Kauno karo mokyklai, važinėjo po Lietuvos kariuomenės dalinius ir skaitė kariams paskaitas. „Karių kalendoriuje” ir „Laiškuose kareiviams” spausdino straipsnius, kuriuose rašė apie mokslą, piliečio pareigas, sąmoningumą ir sąžiningumą. Už nuopelnus Lietuvai, susijusius su kariuomenės švietimu, 1927 m. apdovanota Vyties kryžiaus 2-os rūšies 3-iojo laipsnio ordinu.
Po kiek laiko Sofija susirgo ir gydėsi Berlyne. Grįžusi lankėsi Žagarėje, Palangoje, trumpai gyveno Viekšniuose ir 1923 metais grįžo į Kauną galutinai. Čia ji palaikė artimus santykius su Vydūnu, J. Jablonskiu ir kitais to meto šviesuoliais. Sofija norėjo įsidarbinti Vytauto Didžiojo universitete, tačiau jai trukdė diplominio stoka. Galiausiai, Jablonskio, rektoriaus Čepinskio ir Krėvės padedama ji pradėjo dirbti etatine lietuvių kalbos lektore Humanitarinių mokslų fakultete. Tuo metu ji dar dėstė lietuvių kalbą Valstybės teatro Vaidybos mokykloje bei parašė „12 brolių juodvarniais laksčiusių”.
1925–1938 m. dėstė lietuvių kalbą ir lietuvių kalbos dėstymo metodiką Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultete. Be pedagoginės veiklos Sofija aktyviai dalyvavo ir visuomeniniame gyvenime - 1929 metais buvo paskirta Tautų Sąjungos delegacijos nare, (buvo vienintelė moteris, turėjusi balso teisę), posėdžiuose, vykuosiuose Ženevoje, dalyvavo 1929–1931 ir 1935–1938 metais. 1932 metais tapo Neolithuanų korporacijos garbės nare. Dalyvavo tarptautiniuose moterų suvažiavimuose.
Pirmąją okupaciją rašytoja priėmė kaip stichinę nelaimę. Kaip ir daugelis inteligentų ji tikėjosi laisvės kultūrai, bandė ją išsaugoti. Tačiau sulaukus 1941 m. birželio įvykių viltis išsilaisvinti vis tapo mažesnė. Jos ir dukros šeimos nepalietė, tačiau daugelis artimųjų ir giminių atsidūrė Sibire. Po to prasidėjo karas, kurio metu Sofija padėjo gelbėti žydų vaikus – slėpdavo juos namuose. Daug siaubingų akimirkų sukėlė praeinantis frontas. Sofijai kartu su Zubovų šeima teko slėptis požeminėje slėptuvėje, šalia jų skraidė žvalgybiniai lėktuvai, krito bombos, degė namai. Neramumų laikotarpiu daug inteligentų buvo pasitraukę į Vakarus. M. Vaitkus kalbino trauktis ir Ją, tačiau ji ryžtingai atsisakė: “Niekur aš pati iš savo krašto nebėgsiu – jaučiu, kad būsiu čia žmonėms reikalinga”. Pasilikusi Lietuvoje Čiurlionienė parašo poemas: „Girią Žaliąją”, „Mūsų jaują” ir „Vaivą”. “Žemaitiškoje poemoje” atsiranda komiškų tuometionio gyvenimo motyvų. Nežiūrint pašlijusios sveikatos, moteris sugebėjo kautis už savo leidybą. Išleistas tritomis (šiandien jau yra išleisti aštuoni Čiurlionienės raštų tomai. Trys pirmieji tomai, kuriuose sudėti jos grožiniai kūriniai, buvo išleisti jai dar esančiai gyvai, jos septyniasdešimtmečio proga. Po rašytojos mirties, sovietmečio pabaigoje, pradėtas leisti išsamesnis raštų rinkinys, kuriame spausdinami laiškai, straipsniai ir kt.) Kai tik atsirado ryšys su tremtiniais, Čiurlionienė iš visų jėgų jiems stengėsi padėti, rėmė moraliai ir materialiai.
Susilpnėjus sveikatai, 1938 m. S. Kymantaitė-Čiurlionienė pasitraukė iš pedagoginės praktikos, bet visą likusį gyvenimą ji nenutraukė ryšių su jaunimu, nuolat lankydavosi vidurinėse ir aukštosiose mokyklose, skaitydavo paskaitas, bendraudavo su pedagogais ir aptardavo kilusias problemas, dalydavosi atsakingos rašytojos darbo patirtimi.
1956 m. Sofijos Kymantaitės-Čiurlionienės 70–ojo gimtadienio proga buvo surengtas iškilmingas minėjimas Kauno viešojoje bibliotekoje. Šventėje, po visų jaudinančių sveikinimų, ji pati pasakė kalbą apie meilę Gimtajai kalbai ir pareigą ją saugoti.
S. Kymantaitė-Čiurlionienė mirė 1958 metų gruodžio 1 d. Per laidotuves jos karstą nuo Kauno viešosios bibliotekos K. Donelaičio gatvėje iki stoties kauniečiai lydėjo pėsčiomis, nuo ten į Petrašiūnų kapines žmonės buvo vežami autobusais. Procesija nusitęsė per visą tuometinį Lenino (dabar – Vytauto) prospektą. “Aš turiu tokį jausmą, lyg būtų mirusi visos Lietuvos motina” – taip apie mirusią Sofiją Kymantaitę-Čiurlionienę kalbėjo Juozas Mačys.
Skaučių vadė
thumb|II Jubiliejinė skaučių stovykla Pažaislyje, kurioje dalyvauja Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė ir Prezidentas [[Antanas Smetona 1938 m.]] miniatiūra|160px|right|Atminimo lenta Kaune, Žemaičių g. 10
Nuo 1932 metų tapo skaučių vade. Kad su skautėmis jai buvo gera liudija laiškas, rašytas dukrai Danutei tais pačiais metais:
“Liepos 14 d.
Stovykla
''Danusytis brangiausia, kad tu žinotum, kaip gerai. Miegojau puikiausiai savo baltoj palapinėj – šilta – o pušys kvepia. Rytą 6:30 trimitas prikėlė – anoj pusėj Nemuno rugiai banguoja – ramu – tik mergaitės mankštą daro – į Nemuną bėga praustis – tvarko palapinėj.”''
1932 m. Sofija Čiurlionienė su savo skautėmis stovyklavo Adelbodeno stovykloje Šveicarijoje, ten ji susipažino su Pasaulinės skautų organizacijos įkūrėjo Roberto Baden-Powell žmona skautininke Olave. 1933 m. garlaiviu Calgaric su Baden-Powell šeima ir 650 britų skautų keliavo po Baltijos jūra ir lankė skautiškas organizacijas. Rugpjūčio 17 d. 9 val. ryto garlaivis prisišvartavo Klaipėdos jūrų uoste, juos jau laukė Skautų paspirties draugijos pirmininkas Jurgis Alekna, vyriausiasis skautininkas Juozas Šarauskas, skautininkės Elena Barščiauskaitė ir Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė. Svečiai autobusais buvo nuvežti į Palangą, kur tuo metu veikė Lietuvos skautų Tautinė stovykla.
Juos pasitiko stovyklautojų šūksniai „valio” ir „budėk”, kalbas pasakė Respublikos prezidentas Antanas Smetona ir kurorto burmistras Jonas Šliūpas. Prie didelio pavakarių stalo, išdabinto samanom ir kankorėžiais imituojant tautinius ornamentus, susėdo svečiai ir vadovai, o prie mažesnių stalų – jaunesnieji skautai. Skambėjo liaudies dainos; skautės, apsirengusios tautiniais rūbais, šoko lietuviškus šokius. Dienai baigiantis įsiliepsnojo tradicinis vakaro laužas ir prasidėjo atsisveikinimo kalbos. Svečių nuomone, tai buvo viena įspūdingiausių dienų per visą kruizą. Apie šią kelionę britų skautininkė Rose Kerr išleido dokumentinę knygą „The Cruise of the 'Calgaric' August 12th - 29th 1933“.
Po penkerių metų Pažaislyje įvyko antroji Tautinė Lietuvos skaučių stovykla. Per tuos metus skautų veikla tapo turninga, o ir pačių skautų skaičius labai išaugo. Buvo numatyta, kad kiekvienas rajonas pavaizduos gražiausius įvairių Lietuvos vietų papročius, dainas ir šokius. Vyriausia stovyklos vade buvo nutarta kviesti skautininkę Čiurlionienę. Stovykloje dalyvavo daugybė svečių iš užsienio šalių. Pakvietimai išsiuntinėti skautėms Anglijoje, Vokietijoje, Belgijoje, Olandijoje, Šveicarijoje, Italijoje ir Švedijoje. Stovyklautojai ilgai atsiminė šią puikią stovyklą. Užsienyje apie ją buvo parašyta per 40 straipsnių. Čiurlionienė labai didžiavosi savo skautėmis, su didele meile ir energija, nepaisydama net blogėjančios sveikatos rūpinosi jomis. O ir skautės nepamiršo jos: rašė laiškus, siuntė dovanas – verbas, staltiesėles ir kt. Bet didžiausias turtas – tai skaučių išleistas laikraštis „Vadovė”, kuriame rašomi ne tik vertingi skaučių straipsniai, bet ir daugelio to meto žymių žmonių – A. Smetonos, Šalkauskio, Maceinos, P. Klimo – minčių.
Telšiuose veikia Sofijos Kymantaitės Čiurlionienės vyresniųjų skaučių būrelis.
„Čiurlionienės šeštadieniai”
Nuo 1926 metų rašytojos namuose vykdavo „Čiurlionienės šeštadieniai” – kalbininkų ir vertėjų susirinkimai. Svarbiausias susirinkusiųjų tikslas buvo vertimo nagrinėjimas. Šių susirinkimų pradininkai buvo Jurgis Talmantas ir pati Sofija Čiurlionienė. Vėliau prie jų prisijungė Vincas Mykolaitis-Putinas, Mykolas Vaitkus, Salomėja Nėris, Vanda ir Balys Sruogai, Viktoras Kamantauskas, Kazys Bizauskas, Antanas Salys ir kiti. Be nuolatinių lankytojų buvo ir svečių – tai vertėjai, arba jauni literatai, kviečiami paskaityti savo vertimo ar kūrinio. Dažnai savo vertinius skaitydavo ir pati Čiurlionienė. Vertėjams pritrūkus lietuviško žodžio jie vietoje sukurdavo naujadarą. Tačiau didžiausias „šeštadienių” susirinkimų darbo vaisius buvo laikraščio „Gimtoji kalba” pasirodymas. Leidinys greitai išpopuliarėjo ir buvo perduotas naujai įsikūrusiai „Lietuvių kalbos draugijai”, laikraštį leido „Sakalo bendrovė”. Tačiau redaktoriais liko „šeštadienių” dalyviai, todėl „Gimtoji kalba” ir toliau liko labai artima savo įsteigėjams.
Kūryba
Kūrinius pradėjo spausdinti 1905 m. Rašė eilėraščius, tautosakines poemas, dramos kūrinius, apsakymus, apysakas, tarmiškus monologus, išspausdino literatūros kritikos ir literatūros istorijos straipsnių, etiudų, recenzijų, paskelbė memuarų, išvertė užsienio rašytojų kūrinių: Žano Batisto Moljero „Šykštuolį”, „Tartiufą”, „Don Žuaną”, Gustavo Flobero „Ponia Bovari”, redagavo Homero „Iliados” vertimą.
Škotijos futbolo varžybos 1932–1933 m.
Škotijos futbolo varžybos 1932–1933 m.
Šostakai (reikšmės)
Šostakais vadinama:
Jonavos miesto senosios kapinės
thumb|Paminklas dramaturgui [[Petras Vaičiūnas|Petrui Vaičiūnui (1890-1959)]] Jonavos miesto kapinės – Jonavos miesto centre esančios kapinės. Šiuo metu nebeveikiančios.
Paminklai
Teritorijoje yra Jeronimo Ralio skveras (Ramybės skveras), kur stovi 4 paminkliniai akmenys, skirti nežinomiems Jonavos gyventojams, Jonavos stačiatikiams, Lietuvos Nepriklausomybės kovų kariams savanoriams, Pirmajame pasauliniame kare žuvusiems vokiečių kariams; Atgimimo paminklai (Andriaus Kazlausko išdrožtas medinis kryžius ir kiti), medinis paminklas Abraomui Kulviečiui.
Kapinės nebeveikia (įsteigtos naujosios Jonavos kapinės).
Moldavijos kunigaikštystė
Moldavijos kunigaikštystė − 1359−1861 m. valstybė, egzistavusi Moldovos upės baseino žemumoje. Jos valdytas regionas bendrai vadinamas Moldavija (plačiąja prasme). Kultūriškai ir istoriškai buvo glaudžiai susijusi su kita Dunojaus kunigaikštyte – Valakija, taip pat su Transilvanija.
Nuo 1388 m. iki 1565 m. Moldavijos sostinė buvo Sučava. Iš čia sostinė perkelta į Jasus, kurie Moldavijos sostine liko iki Rumunijos karalystės įkūrimo 1861 m.
Įkūrimas
Būsimosios Moldovos kunigaikštystės teritorijos paskutiniais amžiais prieš mūsų erą sudarė rytinę Dakijos dalį ir buvo apgyvendinta dakų genčių. Po to, kai II a. Dakų karalystę nukariavo Romos imperija, teritorija liko praktiškai nekontroliuojama. Iki pat XIV a. čia nesusikūrė pastovesnis politinis vienetas, o regionas buvo klajoklių tautų migracijos kelyje. Svarbesnės etninės grupės, kontroliavusios regioną šiuo permainingu laikotarpiu buvo gotai, hunai, herulai, avarai, tivercai, pečenegai, Antroji Bulgarijos imperija.
XII a. viduryje regione ėmė dominuoti pravoslaviška Haličo kunigaikštystė, kurioje šios teritorijos buvo vadinamos terminu Berladė (Берладь). Jau tuo metu regione buvo nemažai miestų: slavų šaltiniuose minimi Birladas (Берладд), Dniestro Bilhorodas (Білгород), Jasai (Яський торг на Пруті), Sučava (Сучава), Siretas (Серет), Galacis (Малий Галич) ir kt. Vienas Haličo giminės kunigaikštis - Ivanas Rostislavičius net buvo suformavęs atskirą feodalinę valdą, priklausomą nuo Haličo.
Ekspansija
thumb|left|Moldavijos kunigaikštystės teritorija XV a. Iš pradžių kunigaikštystė kontroliavo tik Bukoviną su centru Sirete, tačiau valdant iš Bogdano kilusiai Mušatinų dinastijai, ėmė plėsti savo teritorijas į pietus, į taip vadinamą Žemutinę Šalį. XIV a. pabaigoje nusistovėjo valstybės sienos su Transilvanija vakaruose, Valakija pietuose ir Lietuvos Didžiaja kunigaikštyste rytuose.
Tuo metu Moldavijos kunigaikštystę sudarė trys geografiniai-kultūriniai regionai: Moldova, Besarabija ir Bukovina. Kunigaikštystė priėmė ortodoksų tikėjimą. Dėl to oficiali valstybės raštų kalba buvo senovės slavų kalba, nors didžioji dalis gyventojų kalbėjo rumunų kalbos moldavų tarme. Kunigaikštystėje gyveno žymios katalikų (lenkų, vengrų) ir kitos (armėnų) mažumos.
Moldavija aktyviai dalyvavo užsienio politika, būdama viena svarbiausių Lenkijos karalystės sąjungininkių. Ji padėjo Lenkijos ir Lietuvos karuose prieš Kryžiuočių ordiną (nemažos moldavų pajėgos dalyvavo Žalgirio mūšyje. Valdant Steponui Didžiajam (1457 – 1504), Moldavija pasiekė savo klestėjimo viršūnę. Jis sėkmingai kovojo su Osmanų imperija ir patyrė vieną didžiausių laimėjimų mūšyje prie Vaslujaus.
Vėlyvuoju Stepono valdymo laikotarpiu ir valdant valdant Stepono sūnui Bogdanui Vienaakiui situacija pasikeitė. 1484 m. po pralaimėjimo Moldova atsisakė pajūrio teritorijų pietinėje Besarabijoje (Budžako). 1498 m. ji pradėjo mokėti duoklę Osmanams. 1509 m. šalis patyrė skaudžius pralaimėjimus prieš Krymo chanatą, dėl ko buvo priversta prašytis pagalbos. 1514 m. Bogdanas buvo priverstas galutinai pripažinti Osmanų valdžią.
Osmanų vasalė
Moldovą kontroliuojant Osmanams, kunigaikštystės kunigaikščiai (gospodariai) buvo skiriami sultono; 1711−1821 m. jais buvo graikų kilmės Fanariočių giminė.
1859 m. Moldova susijungė su Valakija į Jungtinę Moldavijos ir Valakijos kunigaikštystę. Iš jų 1862 m. buvo sudaryta Rumunijos kunigaikštystė.
Galerija
Moldavijos kunigaikštystės teritorijos kitimas:
Nuorodos
History of Moldova מולדובה (חבל ארץ)
1900 m. vasaros olimpinės žaidynės
1900 metų vasaros olimpinės žaidynės, oficialiai vadinamos II olimpinėmis žaidynėmis, vykusios 1900 m. gegužės 14 – spalio 28 dienomis Prancūzijos sostinėje Paryžiuje. Tai buvo pirmosios olimpinės žaidynės, kuomet buvo leista dalyvauti moterims.
Sporto šakos
1900 m. olimpinėse žaidynėse buvo rungiamasi 20 sporto šakų:
Šalys
thumb|250px|Dalyvavusios šalys Žaidynėse dalyvavo 27 šalys:
Vitiniai (reikšmės)
Vitiniais vadinama:
Vilis
thumb Skandinavų mitologijoje Vilis – dievas, priklausantis asų grupei, Bestlos ir Boro sūnus. Jo broliai – Vė ir Odinas. Žinomas tuo, kad davė žmonijai emocijas ir protą.
Voluspoje minima, kad Henis ir Loduras padėjo Odinui sukurti pirmą vyrą vardu Askas ir pirmą moterį vardu Embla, tačiau Gilfagininge vietoje Henio ir Loduro minimi Vilis ir Vė. Yra prielaida, kad Henis yra kitas dievo Vilio vardas.
Johann Sebastian Bach
Johanas Sebastianas Bachas (, 1685 m. kovo 21 d. Eizenachas, Saksonija-Eizenachas – 1750 m. liepos 28 d. Leipcigas, Saksonija) – vokiečių baroko epochos kompozitorius ir vargonininkas, veikęs daugelį vėlesnių Europinės mokyklos muzikantų ir kompozitorių.
Biografija
thumb|left|150px|Johanas Ambrozijus Bachas – Johano Sebastiano tėvas Johanas Sebastianas Bachas gimė 1685 metų kovo 21 dieną Eizenache. Visi Bachų giminės atstovai buvo nepaprastai muzikalūs. Daugelis jų buvo miestelių muzikantai, muzikos mokytojai – kantoriai, ar bažnyčių vargonininkai. Muzikantų, turinčių Bacho pavardę buvo tiek daug, kad ji tapo muzikanto sinonimu. Ryškiais gabumais muzikai nuo pat vaikystės pasižymėjo ir Johanas Sebastianas. Jo tėvas miestelio kapeloje grojo smuiku ir altu. Kai berniukui buvo 10 metų, staiga vienas po kito mirė abu jo tėvai. Johano auklėjimu ėmė rūpintis vyresnysis brolis Johanas Kristupas (1671–1721), Ordrufo vargonininkas. Jis buvo ir pirmasis Johano Sebastiano muzikos mokytojas. Mažasis Johanas buvo labai darbštus. Nepasitenkinęs gaunamomis žiniomis, jis uoliai mokėsi pats. Daug skaitė, grojo, domėjosi nežinomais muzikos kūriniais. Būdamas 15-kos metų, Bachas pradėjo gyventi savarankiškai. Mokydamasis Liuneburgo licėjuje, jis dainavo chore, labai domėjosi licėjaus biblioteka, susipažinęs su žymiu to meto vargonininku ir kompozitoriumi G. Bomu, Bachas sužinojo daug kūrybos paslapčių. thumb|200px|Vietos, kuriose gyveno Johanas Sebastianas Bachas Baigęs Liuneburgo licėjų, jis pradėjo dirbti. Bachas gyveno daugelyje Vokietijos miestų, ten, kur gaudavo geresnį darbą, rašė muziką tiems instrumentams, kurie buvo prieinami. Taip gimė daug kūrinių, rašytų hercogo kapelai, pamaldoms bažnyčiose, paūgėjusiems savo vaikams mokyti. Tai muzika smuikui, klavesinui, orkestrui, vargonams.
1707 metais vedė Mariją Barbarą Bach, savo antros eilės pusseserę, su kuria susilaukė 7 vaikų, iš kurių 4 išgyveno iki pilnametystės.
Mirus pirmajai kompozitoriaus žmonai Marijai – Barbarai, jis persikėlė gyventi į Leipcigą. Šiame mieste Bachas dirbo šv. Tomo bažnyčios kantoriumi iki pat gyvenimo pabaigos. Tapti šios bažnyčios kantoriumi buvo didelė garbė kiekvienam to meto muzikantui. Leipcige Bachas vedė antrąkart. Jo žmona Anna – Magdelena tapo ištikima gyvenimo drauge, sugebėjusia paremti sunkiomis valandomis. Didžiąją dalį šiame mieste parašytų kūrinių kompozitorius skyrė pamaldoms šv. Tomo bažnyčioje. 1736 m. Augustas III, Lenkijos karalius ir Lietuvos Didysis Kunigaikštis (Saksonijos kurfiurstas Frydrichas Augustas II) jam suteikė rūmų muzikanto titulą. Gyvenimo pabaigoje Bachas apako ir 1750 metais mirė.
Visą gyvenimą J. S. Bachas buvo garsus atlikėjas, su kuriuo nedrįsdavo galynėtis net didžiausi to meto virtuozai. Tačiau jo muzikos genialumą tais laikais mažai kas suprato. Kompozitoriui mirus, kūriniais niekas nesirūpino, todėl daug jų dingo. Tik praslinkus 100 metų po didžiojo polifonisto mirties, buvo atlikta jo „Mato pasija“, sukėlusios didelį susidomėjimą Bacho kūryba. Buvo surasti dar nepražuvę kūriniai, ir kompozitoriaus muzika ėmė skambėti koncertų salėse, atskleisdama taurų žmogaus vidinį pasaulį.
Kūryba
J. S. Bacho muzika tapo baroko epochos simboliu: ji ryškiausiai atspindėjo laikmečio dvasią su barokui būdingomis muzikos intonacijomis. J. S. Bacho kūryba pasižymi rimtimi ir didybe.
J. S. Bacho gyvenimo metu vargonai buvo labai populiarus ir mėgiamas instrumentas. Muzika vargonams tapo visos Bacho kūrybos pagrindu. Svarbią kompozitoriaus vargonų muzikos dalį sudaro choralų išdailos. Šie kūriniai kitaip vadinami choraliniais preliudais arba tiesiog choralais. Tai protestantiškų giesmių melodijos, kurias kompozitorius apipindavo savo sugalvotais profesionaliais balsais. Ši muzika dvelkia rimtimi, skatina susimąstyti, susikaupti, nes tokios nuotaikos paprastai yra religinės giesmės tekste. Svarbiausias dėmesys šiose išdailose skiriamas pačiai choralo melodijai.
Bacho laikais muzikantų tarpe klestėjo improvizacijos menas, net būdavo rengiamos geriausių improvizuotojų varžytuvės. Improvizacija vadinama kūryba tiesiog prie instrumento, kurios paprastai niekas neužrašinėdavo. Improvizuodavo bažnyčių vargonininkai prieš pamaldas, improvizuodavo miestų muzikantai prieš pradedami dainuoti. Vėliau šias improvizacijas imta užrašinėti. Taip gimė nauji žanrai muzikoje, vadinami preliudais, tokatomis, fantazijomis. Bacho choraliniai preliudai – taip pat improvizacijos, tik sukurtos choralo tema. Preliudai, tokatos, fantazijos būna labai įvairios. Labiausiai išplėtotos, turtingiausios yra fantazijos. Tokatos paprastai ryškios savo gyvumu ir „motorine“ ritmika. Preliudų muzikos kalba šiek tiek kuklesnė. Daugelyje Bacho preliudų gausiai naudojamos imitacijos. Fuga vadinamas sudėtingas muzikos kūrinys. Tai 2, 3, 4, 5 ar net 6 balsų polifonija, komponuojama pagal griežtas taisykles. Fuga bendrais bruožais primena imitaciją. Ji taip pat turi trumputę melodiją – temą, kurią pakartoja kiekvienas vėliau įstojęs balsas. Bachas fugą dažniausiai pradeda preliudu, tokata arba fantazija. Tai tarsi įžanga į fugą, kuri paruošia nuotaiką muzikos, skambėsiančios vėliau. Tokia dviejų dalių kompozicija vadinama ciklu. Pats žymiausias Bacho kūrinys vargonams yra tokata ir fuga d – moll (BWV 565). Šiame cikle tokata ir fuga skamba be pertraukos. Fugos tema nepastebimai išauga iš energingos ir veržlios tokatos.
Vokalinė instrumentinė muzika
Baroko epochoje jau buvo svarbiausi vokalinės instrumentinės muzikos žanrai – oratorija, kantata, mišios. Daug šių žanrų muzikos parašė ir Bachas. Didžiausią kompozitoriaus kūrinių dalį sudaro religinės ir pasaulietinės kantatos. Jų išliko apie 200. Tai tik maža tų kūrinių dalis, nes kompozitorius, dirbdamas šv. Tomo bažnyčios kantoriumi, kiekvieno sekmadienio pamaldoms turėdavo parašyti po naują kantatą. Iš pasaulietinių kantatų tarpo populiariausiomis tapo „Valstiečių kantata“ ir „Kavos kantata“. Tai gyva muzika, kupina šmaikštaus liaudiško linksmumo. Jos muzikos kalba labai paprasta, melodijos artimos liaudies dainoms. Didžiausios apimties Bacho kūriniai yra Mišios h – moll ir pasijos. Pasija vadinamas panašus į oratoriją kūrinys, perteikiantis evangelijos siužetus apie Kristaus kančią. Ryškiausia Bacho kūryboje yra „Mato pasija“. Šis kūrinys sudarytas net iš 78 numerių. Tai arijos, rečytatyvai, choralai, orkestro numeriai. Svarbiausias vaidmuo tenka chorui. Labai vertingas, kupinas gilių minčių kūrinys yra J. S. Bacho Mišios h – moll. skirtingai nuo pasijų, mišios neturi siužeto. Mišios – tai malda. Joje labai nedaug žodžių. Tačiau nuolat kartojami išgiedant kiekvieną raidę, tie žodžiai verčia įsigilinti į juos ir pajusti prasmę. Bacho mišias sudaro tradicinės 5 dalys: „Kyrie“, „Gloria“, „Credo“, „Sanctus – Benedictus“, „Agnus Dei“. Kompozitorius kiekvieną mišių dalį praplečia, įterpdamas papildomus numerius – duetus, arijas, orkestro epizodus. Todėl Bacho mišias sudaro 24 numeriai. Svarbiausias vaidmuo tenka chorui.