cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tupolev Tu-114
thumb|right|300px|Tu-114 Tu-114 (, pagal NATO kodifikaciją Cleat) – tarybinis tarpkontinentinis turbosraigtinis keleivinis lėktuvas, suprojektuotas 1955 m. bombonešio Tu-95 bazėje. Buvo gaminamas 1961–1965 m. Kuibyševo aviacijos gamykloje Nr.18, pastatytas 31 toks lėktuvas.
Tu-114 buvo didžiausias, greičiausias, vienintelis pasaulyje turbosraigtinis lėktuvas su strėliniais sparnais.
Aerodinaminė schema ir komponavimas
Fiuzeliažas – dviejų laiptais sujungtų denių. Žemutiniame – bagažo skyrius, ekipažo poilsio kambarys ir virtuvė, viršutiniame – keleivių salonas. Iš virtuvės į saloną įrengtas keltuvas maistui.
Pirmieji Tu-114 turėjo unikalų tarybinėje aviacijoje komforto lygį- tris skirtingas klases: ekonominę, pirmą ir keturias trivietes kupe. Padidėjus keleivių srautui ir siekiant didesnio rentabilumo, vietoje kupe buvo įmontuoti paprasti keleivių krėslai.
Kadangi lėktuvas buvo žemasparnis, važiuoklės atramas teko sukonstruoti gerokai didesnes, nei paprastai. Lėktuvas tapo aukštesnis, kas sukėlė papildomų problemų eksploatuojant lainerį.
Lėktuvo kūrimas ir eksploatacija
Тu-114 pradėtas projektuoti Tupolev konstruktorių biure 1955 m. 1957 m. lapkričio 15 d. įvyko pirmasis naujojo lėktuvo skrydis. 1961 m. balandžio 24 d. Tu-114 išskrido į pirmąjį reisą Maskva-Chabarovskas.
Masinė lėktuvų eksploatacija nutraukta 1976 m., praėjus dešimtmečiui nuo jų gamybos sustabdymo. Kelis lainerius iki 1991 m. naudojo TSRS karinių oro pajėgų vadovybė.
Tu-114 buvo vienas iš ekonomiškiausių savo laiko lėktuvų ilgo nuotolio trasose. Kuro išeiga tokių skrydžių metu buvo 34 gramai vienam keleivio kilometrui. Per 15 metų Tu-114 atliko apie 50000 skrydžių perveždami apie 600000 keleivių.
Papildoma informacija
thumb|right|350px|Žvalgybinis Tu-126
Matas Grigonis
Matas Grigonis (1889 m. spalio 3 d. Miškiniai, Panemunėlio valsčius – 1971 m. sausio 7 d. Vilnius) – Lietuvos vaikų rašytojas, pedagogas, vienas aktyviausių XX a. pradžios lietuvių kultūros veikėjų.
Biografija
1900–1907 m. mokėsi Mintaujos ir Vilniaus gimnazijose. Nuo 1907 m. mokytojavo Panevėžyje, per Pirmąjį pasaulinį karą – lietuviškų mokyklų Kinešmoje, Voroneže, Jaroslavlyje mokytojas. 1920–1925 m. Panevėžio apskrities mokyklų inspektorius. Panevėžyje rengė lietuviškus vakarus, režisavo, vaidino, 1922 m. vienas mokinių literatų sambūrio „Meno kuopa“ įkūrėjų. 1925–1929 m. Rozalimo, 1929–1934 m. Anykščių progimnazijų direktorius. 1934 m. apsigyveno Senamiesčio vienkiemyje prie Panevėžio, tyrė gamtą, selekcionavo augalus.
Išleido daugiau kaip 40 knygų vaikams (slapyvardis Svirno Žvynė, Matas Gojelis ir kt.). Parašė eilėraščių, jų rinkinys „Kvietkelis“, išėjęs 1913 m. – pirmoji lietuviška vaikų poezijos knyga. Išleido apsakymų, scenos vaizdelių. Jiems būdingas vaikų gerųjų jausmų ugdymas, gamtos, tėvynės meilės motyvai, katalikiškas auklėjimas. Sudarė lietuvių ir kitų tautų žaidimų knygų, jose yra ir jo sukurtų. Išvertė ar laisvai perpasakojo kūrinių vaikams, kuriuos parašė Edmondas de Amičis, Hansas Kristianas Andersenas, Ivanas Kotliarevskis, Levas Tolstojus, Ivanas Turgenevas ir kiti rašytojai. Parašė atsiminimų (rankraštis). Jo rankraščių turi Lietuvos mokslų akademijos biblioteka ir Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas.
Rimgaudas Juozapavičius
Rimgaudas Juozapavičius (1962 m. vasario 28 d. Punios k., Alytaus r.), muzikos mokytojas ir choro dirigentas.
1442 m.
1442 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Rimgaudas Juozapavičius
Biografija
1970–1980 mokėsi Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (diriguoti mokė P. Gasiunas). 1980–1985 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. T. Šumsko klasė). Studijų metais buvo Vilniaus technologijos technikumo merginų choro ir „Ramunės" fabriko moterų choro chormeisteris.
1442 m.
Mirtys
Nedatuota
Rimgaudas Juozapavičius
Biografija
Nuo 1985 rudens Kretingalės (Klaipėdos r.) pagrindinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, 1989–1992 Palangos miesto kultūros namų meno vadovas, nuo 1992 Palangos kultūros centro moterų choro ir vokalinio ansamblio vadovas, nuo 1992 ir Kretingos meno mokyklos muzikos mokytojas, Kretingos estetinio profilio vaikų darželio – mokyklos muzikos mokytojas. 1987 respublikinės moksleivių dainų šventės konkurse Kretingalės pagrindinės mokyklos jaunių choras pelnė pirmąją vietą. 1995 Žemaičių ir Pamario karšto vaikų ir jaunimo chorų festivalyje Šilalėje dalyvavo jaunučių ir jaunių chorai – pastarasis pelnė pirmąją vietą. Jaunių choras dalyvavo ir 1997 analogiškame vaikų chorų festivalyje. Abu chorai parengti 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventei, o jaunių choras 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. Mokyklos vokalinis ansamblis 1986 ir 1988 respublikinių „Dainų dainelės" konkursų dalyvis.
Kretingos vaikų meno mokyklos jaunučių choras 1995 Žemaičių ir Pamario krašto vaikų ir jaunimo chorų festivalio Šilalėje laureatas. 1997 analogiškame festivalyje Kretingos darželio – mokyklos jaunučių choras „Pasaka“ atrinktas į festivalio „Pavasario balsai“ baigiamąjį koncertą, diplomanto vardą pelnė 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventės konkurse. Chorai dalyvavo vaikų ir jaunimo chorų festivaliuose „Baltijos bangelės“ Palangoje. Palangos kultūros centro moterų chorą parengė 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje, o šio centro moterų vokalinis ansamblis yra „Sidabrinių balsų" konkursų laureatas.
R. Juozapavičius – 1993 ir 1996 Klaipėdos krašto dainų švenčių, 1994, 1996 ir 1997 Kretingos rajono dainų švenčių, nuo 1986 Klaipėdos rajono dainų švenčių, 1995 ir 1997 Žemaičių ir Pamario krašto vaikų ir jaunimo chorų festivalių Šilalėje, 1995, 1996 ir 1997 vaikų ir jaunimo chorų festivalių „Baltijos bangelės" Palangoje vyr. dirigentas ir dirigentas. 1994 jam suteikta muzikos mokytojo metodininko kvalifikacijos kategorija.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Humifikacija
thumb|right|Grunto tamsumas rodo humifikacijos metu susidariusio humuso kiekį Humifikacija – organinių medžiagų liekanų irimas dirvoje, veikiant gyvūnams, mikroorganizmams ir kitiems veiksniams, kurio metu susidaro humusas. Šio proceso metu celiuliozė ir kitos organinės medžiagos virsta humuso rūgštimis (huminais, fulvo rūgštimis ir kt.).
Dėl organizmų veiklos ji intensyviausiai vyksta dirvožemio paviršiuje ir viršutiniame dirvožemio horizonte. Humifikacija vyksta ir kompostuojant organines atliekas.
Humifikacijos laipsnį rodo anglies atomų masės humuso rūgštyse ir masės visoje organinėje dirvožemio medžiagoje santykis.
Vytautas Grigoras
Vytautas Grigoras (g. 1933 m. spalio 28 d. Jonavoje) – Lietuvos ekonomistas, socialinių mokslų daktaras.
Biografija
1959 m. baigė Vilniaus pedagoginio instituto Fizikos ir matematikos fakultetą, 1959–1960 m. jame dėstė. 1960–1966 m. mokytojavo Vilniaus I-oje mokykloje-internate. 1966–1968 m. Vilniaus miesto Spalio rajono liaudies švietimo skyriaus vedėjas. 1968–1970 m. LSSR MT Profesinio techninio mokymo komiteto Kultūrinio auklėjimo ir buities skyriaus viršininkas.
1970–1973 m. Vilniaus universiteto (VU) Darbo mokslinio organizavimo ir valdymo laboratorijos vedėjas, nuo 1973 m. universiteto dėstytojas. 1976 m. ekonomikos mokslų kandidatas. 1979–1989 m. VU Pramonės ekonomikos fakulteto dekanas, 1982–1987 m. dar ir Darbo ekonomikos ir organizavimo katedros, 1992–1997 m. Vadybos katedros vedėjas; nuo 1981 m. docentas. Nuo 1999 m. dėsto ir Kooperacijos kolegijoje.
Gervaraistis (ežeras)
Gervaraistis – ežeras Lietuvoje, Alytaus rajone, 8,5 km į pietus nuo Nemunaičio miestelio. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,21 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 119,5 m. Kranto linija labai vingiuota. Krantai neaukšti, apaugę medžiais ir krūmynais, pietvakarinis krantas žemas, pelkėtas. Šalia įsikūręs Bugonių kaimas. Ežeras nenutekantis, priklauso Nemuno mažųjų intakų baseinui.
Vietnamo istorija
Iki pat XVIII a. pabaigos (o taip pat ir XX a.) dabartinę Vietnamo teritoriją tiek politiškai, tiek kultūriškai sudarė trys dalys. Šiaurinis Vietnamas siejamas su Rytų Azijos (Kinijos) kultūrine įtaka ir su Vietnamo civilizacija, o vidurio Vietnamo pakrantė – su indiškaja kultūra ir Pietryčių Azijos civilizacija, kuriai atstovavo Čampos valstybė. Pietinis Vietnamas (Mekongo žemupis) iki pat XVIII a. sudarė dalį Khmerų valstybės. Nuo XVII a. visoje teritorijoje įsigalėjus šiaurinei Vietnamo civilizacijai šalis buvo suvienyta kultūriškai, o XVIII a. pabaigoje – ir politiškai.
Vanlang ir Aulak
Seniausia legendomis apipinta šiaurinio Vietnamo istorija yra neatsiejamai susijusi su vietų gentimis, kurios buvo apgyvendinę visą dabartinę pietų Kiniją ir šiaurės vietnamą (ypač Perlų ir Raudonosios upės baseinus). Kinai juos laikė barbarais. Apie IV a. pr. m. e. šiaurės Vietname susidarė palankios sąlygos vietams sukurti pirmąsias gentines valstybes. Viena vietų jų grupė, vadinami lakvietai, spėjami dabartinių džuangų ir kitų tai-kadai grupės tautų protėviai, Raudonosios upės splėnyje sukūrė pirmąją valstybę Vanlangą. Šios pusiau legendinės valstybės klestėjimas siejamas su Dongsono kultūra, kurios būdingi artefaktai – bronziniai būgnai. Ši kultūra iš Šiaurės Vietnamo išplito visoje vietų gyvenamoje teritorijoje.
III a. pr. m. e. greičiausiai iš dabartinio Sičuano į valstybę įsiveržė kita vietų grupė – auvietai, kurie maišėsi su vietiniais gyventojais, tuo būdu suformuodami vietnamiečių tautybę. Dviejų tautų sąjungoje gimusi valstybė vadinama Aulaku. Jų pirmasis valdovas Anziong titulavosi 258 m. pr. m. e. ir pastatė sostinę Koloa.
Čieu dinastija (207–110 m. pr. m. e.)
thumb|150px|left|Namvieto įkūrėjas Džao Tuo thumb|Namvieto valstybės žemėlapis Pagrindinis straipsnis: Namvietas
III a. pr. m. e. plečiantis Čin Kinijos imperijai, vietai tapo vienu svarbiausių užkariavimo objektų, todėl Kinija rengė karines ekspedicijas į šias žemes, ir netrukus įkūrė čia savo administaciją, kurios centras buvo Nanhajaus (dabartinis Guangdžou) miestas.
Aulakas buvo stipriausia valstybė tarp visų vietų genčių, todėl iš Nanhajaus buvo pasiųstas generolas Džao Tuo su misija užkariauti šią grėsmę keliančią pietų valstybę. Tai generolui pavyko 207 m. pr. m. e. Tačiau pasinaudojęs suirute pačioje Kinijoje, Džao Tuo paskelbė nepriklausomą Namvieto valstybę, kurios teritorija apėmė beveik visas vietų gyvenamas žemes, t. y. pietų Kiniją ir šiaurės Vietnamą.
Šios valstybės sostine išliko Nanhajaus uostas, garantavęs klestinčią egzotinių prekių prekybą su Pietryčių Azijos šalimis. Ji suteikė valstybei nemaža galios, kuria naudodamasi ji sugebėjo išsaugoti nepriklausomybę nuo Kinijos beveik 100 metų. Per tą laiką pasikeitė 5 valdovai, Kinijos pavyzdžiu titulavęsi imperatoriais. Jie Vietname vadinami Čieu dinastija.
Tiek Vietnamo, tiek pietų Kinijos istorijoje ši valstybė vertinama labai nevienareikšmiškai. Viena vertus, tai buvo kinų generolo, t. y. išorinės jėgos sukurta valstybė. Tačiau kita vertus, jos valdyme labai daug buvo remiamasi vietiniais gyventojais ir vietos diduomene, – dabartinių džuangų, vietnamiečių ir kitų tautų protėviais. Tai dažnai leidžia vertinti šią valstybę kaip svarbų šių tautų istorijos etapą.
Vietnamas Kinijos sudėtyje (110 m. pr. m. e. – 906)
Kiniją valdant imperatoriui Vudi, imperija labai išsiplėtė, o Namvieto valstybė buvo įjungta į jos sudėtį. Tokiu būdu visi vietai tapo Kinijos dalimi. Šis periodas Vietnamo istorijoje yra įvardijamas kaip Šiaurės valdymas. Kinijos sudėtyje šiaurės Vietnamo teritorijos visuomet buvo viena sudėtingiausių Imperijos vietų. Čia kildavo sukilimai, ir Vietnamo statusas keletą kartų keitėsi. Todėl šį laikotarpį galima dalinti į smulkesnius:
Vidurio Vietnamas (Čampa)
thumb|150px|Vietnamas ir Čampa apie [[1100 m.]] Pagrindinis straipsnis: Čampa
Visi iki šiol aptarti procesai susiję išimtinai tik su šiaurės Vietnamu, t. y. Raudonosios upės baseinu. Vidurinė ir pietinė Vietnamo dalys turėjo visai kitą istoriją. Nuo II a. viduriniame Vietname pajūrio lygumose susiformavo hinduistinė valstybė Čampa, gyvenama čiamų tautos, kuri savo kultūra buvo artimesnė Khmerų imperijai ar Indonezijai, negu Vietnamui. Ši valstybė, egzistavusi nuo pirmųjų mūsų eros amžių iki pat XIX a., vaidino svarbų vaidmenį jūrų prekyboje, būdama tarpininke tarp Kinijos ir Indonezijos salų bei Indijos.
Ngo (939–967), Ding (968–980) ir ankstyvoji Le (980–1009) dinastijos
Tai buvo pirmosios trumpalaikės nepriklausomo Vietnamo dinastijos. Nepriklausomybę šalis išsikovojo pasinaudodama Vudai laikotarpio neramumais Kinijoje, Ngô Quyền 939 m. sumušus kinus prie Bah dang upės ir tapo pirmu nepriklausomu karaliumi. Šalis pasivadino Daikoviet. Nors buvo daug uzurpacijų bei vidinių nesutarimų, laisvę išsaugoti pavyko.
Ngô Quyền mirė po trumpo valdymo, šalyje kilo pirmas pilietinis karas, vadinamas 12 karo vadų anarchija (944-968 m.). Đinh Bộ Lĩnh suvienijo šalį ir pradėjo Ding dinastiją, pasivadino Đinh Tiên Hoàng (Pirmu Ding imperatoriumi), šalį pavadino Dai Ko Viet. Sostine tapo Hoa Lư (Ninbinio provincija). Naujasis imperatorius įvedė griežtą baudžiamąjį kodeksą apsaugoti nuo chaoso šalyje. Jis bandė sudaryti sąjungą, suteikęs penkių galingų giminių atstovėms karalienių titulus.
979 m. imperatorius ir princas Ding Lienas buvo nužudyti, sostas atiteko šešiamečiui Ding Toanui. Pasinaudodama situacija Songų Kiniją įsiveržė į Dai Ko Viet. Iškilus pavojui dešimties armijų vadas Le Hoanas pasiskelbė imperatoriumi ir pradėjo Ankstyvąją Le dinastiją. Jis įviliojo kinų karius į Či Lango perėją ir nužudęs jų karo vadą nutraukė invaziją 981 m. Tapęs Le Dai Hoanu jis pradėjo ekspanciją į pietus prieš Čampą.
1005 m. mirus Le Dai Hoanui prasidėjo kova dėl sosto tarp jo sūnų. Laimėtojas Le Long Dingas laikomas žiauriausiu Vietnamo tironu. Jis sadistiškai kankino kalinius savo malonumui ir tenkino seksualinius ištvirkimus. Jis sulaukė 24 metų, bet prieš valdymo pabaigą buvo toks ligotas, kad susitikdavo su pavaldiniais gulėdamas.
Li dinastija (1009–1225)
Kai Le Long Dingas mirė 1009 m., rūmų sargybos vadas Li Kong Uanas buvo paskirtas imperatoriumi ir įkūrė Li dinastiją. Tai laikoma Vietnamo aukso amžiaus pradžia. Li Kong Uano iškilimas yra neįprastas Vietnamo istorijoje. Būdamas sostinės aukšto rango karininku jis galėjo jėga užimti sostą po Le Hoano mirties, bet nusprendė to nedaryti dėl pareigos jausmo. tačiau vis tiek kilmingųjų buvo išrinktas karaliumi.
Naujasis imperatorius perkėlė sostinę iš Hoa Lư į Thăng Longą (dabar Hanojus). Li Kong Uanas atsisakė karinės gynybos strategijos ir manė, kad stipri ekonomika yra valstybės išlikimo pagrindas. Trečiasis dinastijos imperatorius Li Thanh Tongas pervadino šalį į "Dại Viet" (大越). Kiti dinastijos imperatoriai irgi padarė daug didelių darbų: pastatė pylimus apsaugoti ryžių laukus, Literatūros šventyklą Hanojuje, pirmą universitetą, sukūrė naują mokesčių sistemą, pradėjo švelniau elgtis su kaliniais. Moterų vaidmuo buvo svarbus, nes rūmų ponios buvo atsakingos už mokesčių rinkimą. Li dinastija rėmė budizmą, bet pakančiai žiūrėjo į Konfucionizmą ir Daoizmą.
Li dinastija turėjo du didelius karus su Songų Kinija ir užkariavo dalį Čampos. Svarbiausias mūšis buvo Kinijos teritorijoje 1075 m. Sužinoję, kad Songų invazija neišvengiama, Li Thuong Kietas pasiuntė armiją ir laivyną į dabartines Guangdongo, Guangsi provincijas sugriauti karinių instaliacijų. Žuvo 100 tūkst. kinų. Keršydami Songai įsiveržė į Dai Viet 1076 m., bet buvo sustabdyti 40 km nuo Hanojaus Nhu Nguyet upės mūšyje. Nepavykus niekam laimėti, Li dinastija pasiūlė paliaubas, kinų imperatorius jas priėmė. Čampa ir Kherų imperija nusiaubė pietinę Dai Viet dalį, pasinaudodama šalies karu su kinais. Jos kartu įsiveržė 1128 ir 1132 m., o vėliau įsiveržimai kartojosi.
Li dinastijos pabaigoje galingas ministras Čan Tu Do privertė imperatorių Li Hue Tong tapti budistų vienuoliu, o jo jauna duktė Li Chieu Hoang tapo imperatore. Vėliau Čan Tu Do suorganizavo imperatorės ir sūnėno Čan Kano vestuves, po kurių jis tapo imperatoriumi ir pradėjo Čan dinastiją.
Čan (1225–1400) ir Ho (1400–1407) dinastijos
Čan Tu Do aktyviai persekiojo Li dinastijos narius, keli jų pabėgo į Korėją, įskaitant Li Long Tuong. Po to Čan dinastija valdė panašiai į Li dinastiją. Ji sukūrė gyventojų surašymo sistemą, paremtą kaimo lygiu, Le Van Huu surašė 30 tomų Dai Viet istoriją. Čan dinastija išplatino Chữ nôm raštą vietnamiečių kalbai užrašyti. Čan dinastijos imperatoriai, įpėdiniui sulaukus 18 metų atsistatydindavo, bet išlaikydavo Thái Thượng Hoàng titulą ir tapdavo jaunojo imperatoriaus patarėjais. Khmerų ir Čampos atakos tęsėsi, bet buvo sudarytos kelios taikos sutartys.
Valdant Čan dinastijai Monke Chano ir Kublai Chano vadovaujami mongolai įsiveržė į Dai Vietą 1258, 1285 ir 1287-88 m. Dai Viet atrėmė visas Kublai Chano invazijas, kurias sudarė trys armijos po 300-500 tūkst. karių. Čan imperatoriai vengė atvirų mūšių ir miestų apsupčių: sostinė ir kiti miestai buvo apleisti. Mongolai po to buvo sumušti pelkėtose vietose ar prie upių. Daug jų žuvo nuo tropinių ligų, partizanai trikdė armijos tiekimą. Karo su mongolais sėkmingiausias mūšis buvo Bach Dango mūšis 1288 m,, kai buvo sumuštas besitraukiantis priešų laivynas. Dai Viet armijai vadovavo Čn Kvok Tuan, geriau žinomas kaip Čan Huang Dao. Kad išvengtų tolimesnių karų, Dai Viet ir Čampa pripažino mongolų viršenybę.
Tuo metu Dai Viet dažnai kariavo su Čampa ir plėtėsi į pietus. Čampa aršiai priešinosi, nors buvo Dai Viet vasalė 1312 m., po dešimt metų tapo nepriklausoma ir vadovaujamo karaliaus Che Bong Nga nužudė Dai Viet imperatorių Čn Due Tong mušyje ir apgulė sostinę Thang Long 1377 ir 1383 m. Tačiau Dai Viet gavo dvi Čampos provincijas, kai princesė Huyen Čan ištekėjo už Čampos karaliaus.
Mingų valdymas ir Vėlyvoji Le dinastija (1428–1527)
1407 m. teigdami, kad atstato Čan dinastiją, į Dai Ngu įsiveržė Mingų Kinijos kariai ir sugavo Ho Kvý Ly ir Ho Han Thuong. Mingai teigė, kad neliko Čan dinastijos atstovų ir Dai Ngu padarė Kinijos provincija. Vietnamiečiai dėl vidinių rietenų ir karų su Čampa daug nesipriešino. Mingų valdymas buvo žiaurus, prasidėjo asimiliacija, šalis buvo išnaudojama. Tačiau vietnamiečių nacionalizmas buvo pasiekęs tokį tašką, kad bet kokie bandymai juos paversti kinais sukeldavo pasipriešinimą. Beveik iš karto Čan lojalistai pradėjo pasipriešinimo karą. Iš pradžių vadui Čan Kvi gerai sekėsi, bet kai dėl įtarimo jis nužudė du aukšto rango pareigūnus kilo nepasitenkinimas ir 1413 m. jis buvo nugalėtas.
1418 m. turtingas valstietis Le Loi pradėjo Lam Son sukilimą iš Lam Sono (Tanhojos provincija). Įveikęs įvairias kliųtis, gavęs patarimų iš Nguyen Trai, Le Loi žygiavo į šiaurę ir apgulė Dong Kvan (dabar Hanojus). Mingai pasiuntė pastiprinimą, bet kinų generolas Liu Šanas buvo nugalėtas Či Lange. Mingų kariai Dong Kvane pasidavė. Per Lam Son sukilimą žuvo 300 tūkst. Mingų karių. 1428 m. Le Loi tapo imperatoriumi, pradėjo Vėlyvąją Le dinastiją. Šalis vėl buvo pavadinta Dai Viet, sostine tapo pervadinta į Thang Longą.
Le dinastija pradėjo žemės reformą atstatyti pokario ekonomiką. Ankstesnės dinastijos linko į budizmą, o Vėlyvoji Le - konfucionizmą. Hong Duk kodeksas buvo įtakotas Konfucijaus, bet jame buvo ir progresyvių elementų, tokių kaip moterų teisės. Menas ir architektūra patyrė didesnę Kinijos įtaką nei valdant Čan ir Li dinastijoms. Le Loi užsakė šalies žemėlapius, o Ngo Si Lien tęsė Dai Viet istorijos rašymą iki Le Loi atėjimo į valdžią. Karalius Le Than Tong epidemijų paveiktose srityse atidarė ligonines, o pareigūnams liepė dalinti vaistus.
Gyventojų perteklius ir žemės trūkumas lėmė šalies ekspanciją į pietus. 1471 m. Le Than Tong kariai užėmė Čampos sostinę Vidžają. Čampa prarado galią, bet kelios iš jos kilusios valstybėlės dar išsilaikė kelis šimtmečius. Čamai pasklido po Pietryčių Aziją. Po čamų išvijimo ir jų karalystės žlugimo Centrinio Vietnamo vietnamizacija vyko be kliūčių. Tačiau nepaisant kolonizacijos čamai iki šių dienų liko didžiausia Vietnamo tautinė mažuma. Vietnamiečiai taip pat puldinėjo Mekongo deltą, kurios nebegynė nusilpusi Khmerų imperija. Miestas Hujė įkurtas šalia buvusios Čampos sostinės 1600 m. Le Than Tong užėmė Laoso sostinę Luangprabangą 1479 m. Po to vietnamiečiai veržėsį į Irivadžio regioną, bet atsitraukė.
Mak ir atkurtoji Le dinastijos (1527–1788)
Generolas Mak Dang Dung nuvertė Le dinastiją 1527 m., kai nužudė imperatorių ir pasisavino titulą. Per dvejus metus jis nugalėjo sukilėlius ir Čan dinastijos tradicija atsisakė sosto sūnaus Mak Dang Doan naudai.
Buvęs Le rūmų pareigūnas Nguyen Kim ir atkūrė Le dinastijos atstovo Le Trang Tong valdžią Tanhoa apylinkėse. Dai Viet skilo į dvi dalis: Mak valdė šiaurę, o Le - pietus. Po Nguyen Kim nužudymo 1545 m. valdžia atiteko jo žentui Trin Kiem. 1558 m. Nguyen Kim sūnus Nguyen Hoang įtarė, kad Trin Kiem jį gali užmušti kaip brolį, tad apsimetė pamišėliu ir pasiprašė paskiriamas piečiausios provincijos valdytoju. Nguyen Hoang valdė gerai, o Trin Kiem ir jo sūnus Trin Tung kariavo su Mak dinastija. Jis siuntė kariu į šiaurę, bet tapo vis labiau nepriklausomu, nes įkūrė tarptautinės prekybos uostą.
Trin Trang tapo valdovu po tėvo Trin Tung mirties 1623 m. Trang dukart įsakė Nguyen Phuk Nguyen paklusti, o po to pasiuntė 150 tūkst. karių į nesėkmingą karinį žygį. Trin turėjo didesnę ekonomiką ir armiją, bet Nguyen pastatė dvi akmenines sienas ir turėjo portugališką artileriją.
Trin-Nguyen karai truko 1627-1672 m. Trin puolė septynis kartus bet neužėmė Nguyen sostinės. Po 1651 m. Nguyen patys puolė Trin teritorijas. Naujas valdovas Trin Tak nustūmė Nguyen 1655 m. ir po paskutinio puolimo 1672 m. pasiūlė paliaubas Nguyen Phuk Tan.
Taison dinastija (1771–1802)
1771 m. Kuinione, valdomame Nguyen valdovų prasidėjo Taison sukilimas. Sukilimo vadai buvo broliai Nguyen Nak, Nguyen Lu ir Nguyen Hujė nesusiję su Nguyen valdovais. Iki 1776 m. Taison užėmė beveik visas Nguyen valdas ir išžudė didžiąją dinastijos dalį. Išgyvenęs princas Nguyen Fuk An pabėgo į Siamą ir gavo jo karaliaus karinę paramą. Jis grįžo su 50 tūkst. siamiečių karių, bet buvo nugalėtas Rạch Gầm–Xoài Mút mūšyje ir vos nemirė.
Nguyen Hujė vadovaujama Taison armija žygiavo į šiaurę prieš Trin valdovus 1786 m. Trin armija buvo sumušta, Trin Kai nusižudė, sostinė buvo užimta per mažiau nei du mėnesius. Paskutinis Le dinastijos imperatorius Le Chieu Tong pabėgo į Čingų Kiniją pareikšti peticiją imperatoriui Hongli. Kinai suteikė 200 tūkst. karių paramą kautis su Taison. Nguyen Hujė pasiskelbė imperatoriumi Kvang Trung ir nugalėjo kinus su 100 karių per 7 dienas. Naujasis imperatorius galvojo apie daugybę reformų, bet mirė žygiuojant į pietus nuo nežinomų priežasčių 1792 m., kai jam buvo 40 metų. Šalis jam valdant buvo padalinta į tris dalis. Nguyen Nak valdė centrinę dalį, Kvang Trung šiaurę, o Nguyen Fuk An buvo užėmęs Saigoną (dabar Hošiminas) 1788 m.
Po Kvang Trung mirties broliai Nguyen kovojo tarpusavyje ir prieš žmones, ištikimus Kvang Trung mažam sūnui. Nguyen Fuk An užėmė Kuinioną 1799 m., Hujė 1801 m., o karą laimėjo 1802 m., kai užėmė Hanojų, nužudė Nguyen Kvang Toan ir daugelį Taison generolų ir pareigūnų.
Nguen dinastija (1802–1945)
thumb|150px|Vietnamo vėliava [[1890–1920]] thumb|150px|Vietnamo vėliava [[1920–1945]]
Po trisdešimt metų trukusio Taisono sukilimo, išvytasis Nguyễn giminės atstovas Phúc Ánh, padedamas prancūzų sugrįžo į šalį, ją suvienijo ir, pasivadinęs Gialong, pradėjo paskutiniąją šalies dinastiją. Jo laikais šalis pavadinta Vietnam, kas padaryta Kinijos leidimu sukeitus pirmosios garsios šalies valstybės Namviet skiemenis.
Nguyễn Phúc Ánh toleravo krikščionybę, jo rūmuose buvo prancūzų patarėjų. Prancūzijos grėsmė šalyje vis labiau augo. Santykiai su Prancūzija ypač paaštrėjo kuomet Gialong įpėdiniai buvo konservatyvūs konfucionistai, priešinosi modernizacijai, ėmė vykdyti antikatalikišką politiką po to kai misionierius Joseph Marchand paskatino katalikus sukilti ir į Vietnamo sostą pasodinti kataliką 1833–1835 m. Prekyba su užsieniu sumažėjo. Prieš Nguyen valdžią vyko šimtai sukilimų. Tuo pasinaudoję prancūzai 1858 m. užpuolė Danango uostą ir apgriovė, bet nepavyko išsilaipinti. De Genouilly po to užėmė mažai ginamą Saigoną. 1859-1867 m. jie užkariavo Mekongo deltą, suformavo Kočinčinos koloniją. Tokiu būdu piečiausia dalis, Vietnamo XVII-XVIII a. atimta iš Kambodžos, atiteko prancūzams.
Šiaurėje prancūzai irgi galėjo laisvai naudotis Raudonąja upe, kuria iš Junano gabendavo prekes. Dėl siautėjančių Taiping sukilimo būrių, trukdžiusių prekybai, kilo labai daug konfliktų, įžiebusių 1884–1885 m. Prancūzų-kinų karą.
Šio karo pasekmė buvo galutinė Vietnamo kolonizacija, suskaldymas į du protektoratus Tonkiną (Vietnamo šiaurė su sostine Hanojuje) ir Anamą (Vietnamo centrinė dalis su sostine Hue) ir įjungimas į Prancūzijos Indokiniją. Nors šalyje imperatoriai išliko, jie buvo visiškai kontroliuojami prancūzų vyriausybės.
1940 m. į šalį įsiveržė Japonija, pradėdama Antrąjį pasaulinį karą.
Respublika (nuo 1945 m.)
thumb|150px|Pietų Vietnamo vėliava thumb|150px|Šiaurės Vietnamo vėliava
Pylimėliai
Pylimėliai – šiaurės rytinė Vilniaus miesto dalis, esanti į šiaurę nuo Mileišiškių, tuoj į pietryčius nuo Saulėtekio. Apsupti miškų. Būdingi naujos statybos nuosavi namai, kotedžai. Artimiausia VVT stotelė – Senoji Plytinė (Saulėtekyje). Netoliese – Plytinės kartodromas.
Istorija
1905 m. Mickūnų valsčiaus Pylimėlių kaime gyveno 70 žmonių. 1931 m. – 126 gyventojai.
Šaltiniai
thumb|left|350px|Pylimėliai XX a. pr. žemėlapyje
What Hits!?
„What Hits!?“ – pirmasis Kalifornijos roko grupės „Red Hot Chili Peppers“ geriausių dainų rinkinys. Į jį įtrauktos dainos iš pirmų keturių grupės albumų bei po vieną dainą iš „Blood Sugar Sex Magik“ ir filmo „Pretty Woman“ garso takelio.
Konceptas (Jonava)
Konceptas – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 2,5 km į vakarus nuo Šilų, prie kelio.
What Hits!?
Video versija
Be dainų, buvo išleista ir video versija su „Red Hot Chili Peppers“ vaizdo klipais ir koncertų įrašais. Joje buvo tokia vaizdinė medžiaga:
Alfa Romeo 159
Alfa Romeo 159 yra vidutinės klasės automobilis, gaminamas italų gamintojo Alfa Romeo.
Giorgetto Giugiaro suprojektuotas Alfa Romeo 159 buvo pristatytas 2005 m. Ženevos automobilių parodoje kaip Alfa Romeo 156 įpėdinis. 159 kai kuriomis stiliaus detalėmis dalinasi su Maserati Quattroporte, pristatytu 2004 m. Modelis gali būti varomas tiek priekine važiuokle, tiek visais keturiais ratais.
Alfa Romeo 159 Sportwagon variantas buvo pristatytas 2006 m.
Viljandžio ežeras
Viljandžio ežeras  – ežeras pietų Estijoje, Viljandžio apskrityje, prie pietinio Viljandžio miesto pakraščio. Ežeras ledyninės kilmės, rininis. Ilgis šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi 4,33 km, plotis iki 0,43 km. Centrinėje dalyje yra 0,12 km pločio susiaurėjimas. Giliausia ežero vieta siekia 11 m. Krantai aukšti.
Į Viljandžio ežerą įteka pora nedidelių upelių, o išteka Raudna (Pernu upės baseinas).
Ežeras žuvingas: yra karšių, kuojų, ešerių, lydekų ir kt.
Niva (upė)
Niva  – upė šiaurės rytų Rusijoje, Murmansko srities pietuose. Išteka iš Imandros ežero, teka į pietus. Įteka į Baltosios jūros Kandalakšos įlanką ties Kandalakšos miestu.
Upė slenkstėta (ties slenksčiais žiemą neužšąla). Įrengtos 3 hidroelektrinės. Pagrindinės gyvenvietės prie Nivos – Poliarnyje Zory, Kandalakša.
Niva
Niva gali reikšti:
Rita Pilypaitė-Jurgaitienė
Rita Pilypaitė-Jurgaitienė (g. 1939 m. vasario 4 d. Steponiuose, Rokiškio rajonas) – Lietuvos choro dirigentė, muzikos mokytoja.
Biografija
Baigusi Panemunio septynmetę mokyklą, 1954–1958 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio muzikos mokykloje (dėst. Aleksandras Liberis ir Marija Sasnauskienė), 1963–1968 m. choro dirigavimo studijas tęsė LSSR konservatorijoje (vyr. dėst. Algimanto Lopo klasė).
Dar besimokydama muzikos mokykloje, 1957 m. subūrė Panevėžio linų kombinato mišrųjį chorą. 1958–1963 m. Pasvalio vidurinės mokyklos ir vaikų muzikos mokyklos mokytoja, vaikų choro vadovė. Taip pat vadovavo Pasvalio kultūros namų mišriajam chorui ir vokaliniams ansambliams. Choras buvo prijungtas prie miesto dainų ir šokių liaudies ansamblio, bet rengė ir savo atskiras koncertines programas, dalyvavo dainų šventėse ir konkursuose. 1963 m. I respublikiniam vyrų chorų sąskrydžiui Vilniuje parengė jungtinį Pasvalio miesto vyrų chorą. Kurį laiką vadovavo Pasvalio rajono muzikos mokymo metodinei komisijai.
1968–1971 m. Respublikinių liaudies meno rūmų dirigentė-konsultantė. Vadovavo Lietuvos taupomojo banko moterų ir vyrų vokaliniams ansambliams, Vilniaus miesto medicinos darbuotojų mišriajam chorui.
Nuo 1971 m. Elektrėnų (Trakų r.) vaikų muzikos mokyklos mokytoja, įsteigė chorinio dainavimo skyrių, nuo 1985 m. teorinio skyriaus vedėja, nuo 1994 m. muzikos mokytoja metodininkė. 1972–1991 m. ir 1991–1995 m. kultūros namų vyrų choro „Energetikas“ chormeisterė, vyrų ir moterų vokalinių ansamblių vadovė. Vyrų ansamblis 1976 m. respublikinio konkurso „Sidabriniai balsai" laureatas, o moterų ansamblis 1981 m. tokio pat konkurso laureatas.
Nuo 1977 m. Elektrėnų kultūros namų moterų choro vadovė. Kolektyvą parengė 1980 m. ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei ir 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje, taip pat chorų sąskrydžiams Šiauliuose. Choras respublikiniuose konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų (1985 m. konkurse laimėjo geriausio moterų choro vardą zoninių kultūros namų grupėje), koncertavo Lietuvos, Latvijos, Estijos, Baltarusijos, Moldavijos, Danijos ir Lenkijos miestuose.
Nuo 1995 m. vyrų choro „Energetikas“ meno vadovė ir dirigentė. Choras parengė religinės muzikos programų, koncertavo Lietuvos ir Danijos bažnyčiose, 1996 m. balandžio 27 d. surengė koncertą savo 30-mečiui pažymėti. Skambėjo chorai iš G. Verdi operų „Nabukas“ ir „Trubadūras“, Gloria ir Sanctus iš Ch. Gounod Mišių C-dur, lietuvių kompozitorių originalios ir harmonizuotos liaudies dainos. Vyrų ir moterų chorai buvo parengti 1995 m. Baltijos ir Siaurės šalių chorų festivaliui Rygoje (Latvija) ir 1997 m. analogiškam festivaliui Gotlande (Švedija). „Energetikas“ parengtas ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.
R. Jurgaitienė – Pasvalio ir Trakų rajonų dainų švenčių dirigentė. 1980 m. apdovanota Kultūros žymūno ženklu.
Novo Žilkinas
Novo Žilkinas, anksčiau Bolše Žilkinas  – gyvenvietė Rusijoje, Usolės rajone, Irkutsko srityje.
Lietuviai
1948 m. gegužės mėn. į Bolše Žilkiną ištremta keliolika, 1949 m. balandžio mėn. – dar apie 300 šeimų iš TSRS okupuotos Lietuvos. Tuo metu Bolše Žilkinas buvo kiaulininkystės tarybinio ūkio centras. Tremtiniai gyveno barakuose, arklidėje. Dirbo fermose, laukuose, statybose. 1957–1958 m. dauguma grįžo į Lietuvą.
Kariuomenės rūšies maršalas
thumb|right|250px|Artilerijos maršalo Georgijaus Odincovo (1900-1972) uniforma Kariuomenės rūšies maršalas  – kai kurių TSRS ginkluotųjų pajėgų kariuomenės rūšių karinis laipsnis, aukštesnis už generolą pulkininką ir lygus armijos generolo laipsniui, bet žemesnis už vyriausiojo kariuomenės rūšies maršalo.
Buvo šie kariuomenės rūšių maršalų laipsniai:
Laipsnio istorija
1943 m. sausio 16 d. – TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku buvo įvesti aviacijos, artilerijos bei šarvuočių ir tankų kariuomenės maršalų laipsniai.
1943 m. spalio 9 d. buvo įvesti inžinerijos ir ryšių kariuomenių maršalų laipsniai.
Iki tol aukščiausi laipsniai, rodę kariuomenės rūšį, buvo generolai pulkininkai (pvz., artilerijos generolas pulkininkas). Įdomu, kad tik maršalas ir vyriausiasis maršalas vadinosi šarvuočių ir tankų kariuomenės…, tuo tarpu generolas pulkininkas ir žemesni generolai buvo tiesiog tankų kariuomenės…
Manoma, kad šie laipsniai atsirado dėl dviejų laipsnių sistemų įtakos:
Šarvuočių ir tankų kariuomenės maršalo laipsnis buvo panaikintas 1984 m. balandžio 26 d. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku „Apie TSRS Ginkluotųjų pajėgų karininkų sudėties karinius laipsnius“.
Paskutinis kariuomenės rūšies maršalu 1991 m. rugpjūtį tapo paskutinis TSRS gynybos ministras Jevgenijus Šapošnikovas, tapęs aviacijos maršalu.
Tarybinę Armiją pertvarkant į Rusijos armiją 1993 m. buvo unifikuota generolų laipsnių sistema, todėl visi kariuomenės rūšių maršalų laipsniai buvo pakeisti į armijos generolo laipsnį, o vyriausiųjų maršalų laipsniai visiškai panaikinti.
Atskyrio ženklai
1943 m. vasario 6 d. buvo patvirtinti kariuomenės rūšies maršalo atskyrio ženklai, kurie skyrėsi nuo to paties lygio armijos generolo atskyrio ženklų – vietoj keturių armijos generolo žvaigždžių antpetyje buvo viena didelė žvaigždė ir kariuomenės rūšies emblema. (Vyriausiojo kariuomenės rūšies maršalo antpetis toks pat, tik žvaigždė apsupta lauro lapų vainiku.)
1943 m. spalio 26 d. kariuomenės rūšies maršalo antpečio žvaigždė buvo sumažinta (skersmuo pakeistas nuo 50 mm iki 40 mm).
Ant kaklo buvo nešiojama mažoji maršalo žvaigždė, kurios juosta atitiko kariuomenės rūšį (apie tai skaitykite straipsnyje apie maršalo žvaigždę).
Maršalai
Įvedus kariuomenės rūšių maršalų laipsnius po dviejų dienų pirmuoju tokiu maršalu, artilerijos maršalu tapo Nikolajus Voronovas (1943 m. sausio 18 d.).
1944 m. vasario 21 d. N. Voronovas ir A. Novikovas tapo vyriausiaisiais maršalais, o Pavelas Rotmistrovas ir Jakovas Fedorenka – šarvuočių ir tankų kariuomenės maršalais, Michailas Vorobjovas – inžinerijos kariuomenės maršalu, o Ivanas Peresypkinas – ryšių kariuomenės maršalu.
Vėlesniais metais kariuomenės rūšies maršalo laipsnis būdavo suteikiamas atitinkamų kariuomenės rūšių aukščiausiesiems vadams, stambių kariuomenės junginių vadams, karo akademijų viršininkas, o aviacijos maršalo laipsnį – ir garsiesiems Didžiojo Tėvynės karo lakūnams, net ir tarnavusiems antraeilėse pareigose (A. Pokryškinas, N. Skomorochovas, I. Kožedubas).
Jauniausi maršalai buvo 39-erių metų aviatorius A. Golovanovas (1943 m.) ir ryšininkas I. Persypkinas (1944 m.). Kitais metais A. Golovanovas tapo jauniausiu vyriausiuoju maršalu.
Heleris
thumb|right|200px|1 heleris. Austrija (Habsburgų monarchija), 1765 m.
Heleris (, Haller) – 1/2 pfenigo vertės vokiška moneta, pavadinta pagal Halės, kuri dabar yra Švabijos Halis, miestą. Helerius pradėjo kaldinti XIII a. pradžioje, tuomet jie buvo sidabriniai pfenigai (Häller Pfennig).
Žodį heleris dažnai naudojo kaip mažo nominalo monetų pavadinimą daugelyje Vokietijos valstybių iki 1873 m., kai suvienijus Vokietiją markė ir pfenigas tapo vienintele nacionaline Vokietijos valiuta.
Vokietijoje heleriai atgijo 1904 m., kai Vokietijos vyriausybė perėmė atsakomybę už Vokietijos Rytų Afrikos valiutą iš Vokietijos Rytų Afrikos kompanijos. Heleris tapo 1/100 rupijos dalimi vietoj pesos. kuri buvo 1/64 rupijos dalis.
Helerius kaip monetų pavadinimą naudojo Austrijoje – heleris buvo lygus 1/100 Austrijos-Vengrijos kronos, kuri buvo Austrijos-Vengrijos valiuta nuo 1892 m. iki Imperijos suirimo.
Heleriais vadino ir 1/100 Čekijos kronos, Slovakijos kronos ir Čekoslovakijos kronos dalį.
Viljavisensijas
Viljavisensijas – miestas centrinėje Kolumbijos dalyje, Orinoko regione, Andų kalnų pašlaitėje (467 m aukštyje), Guatikijos upės kairiajame krante. Yra 90 km nuo Bogotos. Metos departamento administracinis centras. 384,1 tūkst. gyventojų (2005 m.).
Labai svarbus žemės ūkio centras. Viljavisensijas maisto produktais aprūpina Bogotą. Apylinkėse auginami ryžiai, kava, išvystyta gyvulininkystė. Maisto pramonės centras. Netoliese išgaunama nafta ir gamtinės dujos. Miestas – svarbus turistinis objektas. Svarbiausi objektai: Išvaduotojų aikštė, katedra, Kristaus, Įkūrėjų monumentai, parkai ir kt. Yra 2 universitetai. Mieste kasmet vyksta Kolumbijos dainų festivalis. Viljavisensijas įkurtas 1792 m.
Uolinė raudonuodegė
Uolinė raudonuodegė (Pinarornis plumosus) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių rūšis, priklausanti uolinių raudonuodegių (Pinarornis) genčiai. Šios rūšies paukščiai aptinkami Botsvanoje, Malavyje, Mozambike, Zambijoje ir Zimbabvėje. Oranžinės šamos gyvena sausosiose savanose.
Žarijų II piliakalnis
Žarijų II piliakalnis su gyvenviete, žinomas ir Bagrėno pavadinimu – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 22966) Prienų rajono savivaldybės teritorijoje, į pietryčius nuo Žarijų kaimo, Ašmintos seniūnija. Pasiekiamas nuo Prienų pavažiavus keliu link Pociūnų, už miško pasukus į dešinę pietvakarių kryptimi, už sodybos į laukus vedančiu lauko keliuku, už 300 m lauko gale paėjus į dešinę 100 m šiaurės vakarų kryptimi, yra miško pakraštyje. miniatiūra|kairėje|180px|Reginys nuo piliakalnio viršaus
Piliakalnis
Piliakalnis yra 350 m į rytus nuo Žarijų pirmojo piliakalnio. Jis įrengtas Nemuno aukštutinės terasos kyšulyje. Aikštelė ovali, orientuota pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 2 m ilgio, 7 m pločio, iš rytų, pietų ir vakarų lanku apjuosta 33 m ilgio, 1-­2 m aukščio, 6,5­-13 m pločio pylimu. Vakariniame šlaite, 7 m žemiau aikštelės yra 22 m ilgio, 2,5 m pločio, 0,5 m gylio griovys, už kurio supiltas 25 m ilgio, 0,5 m aukščio, 5 m pločio pylimas, atkertantis kalvos smaigalį. Rytinėje papėdėje yra 13 m pločio, 3 m gylio griovys. Šlaitai statūs, 10­-20 m aukščio.
Upelis nuplovė didžiąją dalį aikštelės iš šiaurės rytų pusės. Piliakalnis apaugęs lapuočiais, pietvakarinis šlaitas ir aikštelė nukirsti. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 26 400 m².
Tyrimai
1953 m. ir 1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Šiaurinėje pašlaitėje rasta lipdytos brūkšniuotu ir grublėtu paviršiumi, taip pat žiestos keramikos. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Gyvenvietė
Pietinėje ir rytinėje papėdėse, 1,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Platiniškės (Vilnius)
miniatiūra|240px|left|Prie Platiniškių mokyklos
Labota
Labota arba Muromskojė (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė Rusijoje, Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Zelenogradsko rajone, nuo 2006 m. gruodžio 28 d. Kovrovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Labōtō prūsiškos kilmės. Pirmą kartą paminėta 1255 m. kaip Labota. Vietos prūsų sembų vadas Sipainis (Sipayne) nepriėmė krikščionybės, nepakluso Vokiečių ordinui, todėl šis iš jo XIII a. viduryje atėmė tėvoniją ir atidavė ją kitam sembų vadui Ibutui, kuris krikštijosi. Šis dėl išdavystės per 1260–1274 m. Didįjį prūsų sukilimą sembų nužudytas. 1258 m. Vokiečių ordinui ir Sembos vyskupui Heinrichui Šritbergui dalijantis Sembą, Labota atiteko pastarajam. Jis sembų pilies vietoje ant aukštos kalvos pastatydino savo pilį. Greta 1330 m. pastatyta katalikų bažnyčia. Labota tapo valsčiaus centru.
1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. – 2006 m. Muromskojės apylinkės (Муромский Совет) centras.
Po Antrojo pasaulinio karo nugriauta dvaro sodyba, vandens malūnas, daug kitų senovinių pastatų, suniokota bažnyčia, sunaikintos kapinės. Išliko paminklas Pirmojo pasaulinio karo aukoms su Vokietijos imperatorius Vilhelmo II ženklu. Ant Labotos piliakalnio vyskupo pilies vietoje XX a. aštuntame dešimtmetyje pastatytas paminklas TSRS kariams.
Apylinkė
Muromskojės apylinkės teritorijoje buvo šios gyvenvietės:
Karmelitų tiltas
Karmelitų tiltas – automobilių tiltas per Nemuno kanalą Kaune, jungiantis Karaliaus Mindaugo prospektą Kauno centre ir Nemuno salą. Pastatytas per 2010 m. Tiltą projektavo įmonė „Kelprojektas“, pastatė AB „Kauno tiltai“. Tiltas eismui atidarytas 2010 m. gruodžio 3 d.
Tai antrasis automobilių tiltas į Nemuno salą (pirmasis – A. Mickevičiaus g. tąsoje). Jis leidžia lengviau pasiekti saloje esančią Žalgirio areną.
Konstrukcija
Statinys yra trijų eismo juostų, 89 metrų ilgio ir 14,6 metrų pločio. Rėminės konstrukcijos tiltas remiasi į gelžbetoninius polinius pamatus. Tarpinės plienbetonio atramos standžiai įtvirtintos monolitiniame gelžbetoniniame rostveke ir perdangoje. Perdanga - gelžbetoninė monolitinė tuštuminė plokštė su skersinėmis diafragmomis ties krantinėmis ir tarpinėmis atramomis. Tilto perdangai įrengti sunaudota beveik 2 tūkst. m³ betono, paklota 685 m asfaltbetonio dangos. Statant tiltą buvo įrengta 560 polių, kurių bendras gręžinių gylis – 5 km. Be to, buvo įrengta nuovaža į automobilių stovėjimo aikštelę saloje, sutvarkyta krantinė.
Gražina Drėmaitė
Gražina Drėmaitė (g. 1936 m. spalio 8 d. Vilniuje) – Lietuvos grafikos restauratorė, chemikė, visuomenės veikėja.
Biografija
1954 m. baigė Vilniaus Salomėjos Nėries vidurinę mokyklą. 1957–1995 m. dirbo Lietuvos dailės muziejuje grafikos ir tapybos restauratore, grafikos restauravimo skyriaus vedėja. 1958 m. Maskvoje baigė I. Grabario restauravimo mokyklą, įgijo temperinės ir aliejinės tapybos restauratoriaus diplomą. 1959 m. stažavosi Varšuvoje (Lenkija). 1962 m. baigė Vilniaus universiteto Chemijos fakultetą, chemikė analitikė, apgynė diplominį darbą apie popieriaus restauravimą. Restauravo Lietuvos muziejų eksponatus, daugiausiai popierinius. 2000 m. suteikta restauratorės ekspertės kvalifikacija.
1995–1999 ir 2001–2003 m. Valstybinės paminklosaugos komisijos pirmininkė, 1999–2001 m. pirmininko pavaduotoja. Nuo 2009 m. Valstybinės kultūros paveldo komisijos pirmininkė.
Tėvas sovietmečiu 1940 m. dalyvavo „Agitpropo“ veikloje. 1940–1941 m. LTSR švietimo liaudies komisariato inspektorius.
1990 m. su kitais įkūrė Lietuvos restauratorių sąjungą, iki 1996 m. jos pirmininkė. Parengė keliasdešimt popieriaus restauravimo specialistų lietuvių ir užsieniečių. Vilniuje (1968, 1977, 1984 ir 1993 m.), Maskvoje (1977 m.), Rygoje (1978 ir 1987 m.) bei Taline (1981 ir 1990 m.) surengė grupines Lietuvos dailės muziejaus restauravimo centre restauruotų kūrinių parodas, sudarė jų katalogus. Kartu su Lenkijos restauratoriais ir kitais specialistais 2001 m. surengė konferenciją „Lietuvos dvarai – praeitis, dabartis ir ateitis“, 2002 m. – seminarą „Kultūros paveldo apsauga karo ir ekstremalių situacijų atvejais“ ir 2003 m. – konferenciją „Gynybinis paveldas Lietuvoje“.
2000 m. ir 2004 m. nesėkmingai kandidatavo savivaldybių tarybų rinkimuose bei rinkimuose į LR Seimą.
Jaunimo estrada
TV konkursas „Jaunimo estrada“ – Lietuvos roko ir popmuzikos renginys, kurio rengėjas ir organizatorius Kazimieras Šiaulys bei Lietuvos televizija.
1987 m.
„Jaunimo estrada – 1987“. I–asis populiariausių 1987 m. dainų konkursas įvyko 1988 m. sausio mėn 29 – 31 d. Vilniaus sporto rūmuose. Jame dalyvavo 15 grupių, kurios atliko po 2 dainas:
Koncertų metu apsilankė 25 000 žiūrovų, buvo užpildyta 2091 anketa. Koncertus vedė diskotekininkas Arnas Klivečka.
1988 m.
„Jaunimo estrada – 1988“. II–asis populiariausių 1988 m. dainų konkursas įvyko tų metų gruodžio mėn. 16–18 d. Vilniaus sporto rūmuose. Jame dalyvavo 18 grupių, kurios atliko 34 dainas:
Anketas užpildė 2569 žiūrovai. Konkursą vedė Audrius Giržadas.
1989 m.
„Jaunimo estrada – 1989“. III–ajame populiariausių 1989 m. dainų konkurse, įvykusiame Vilniaus sporto rūmuose (koncertą pradėjo praėjusių metų 1 vietos laimėtojas Kipras Mašanauskas (grupė „Tik tiek“) su daina „Svetimi“, dalyvavo šios grupės ir atlikėjai: Konkursą vedė Audrius Giržadas.
1990 m.
„Jaunimo estrada – 1990“. IV–ojo populiariausių 1990 m. dainų konkurso, kuris įvyko 1991 m. sausio 11 d. Vilniaus sporto rūmuose (dėl prasidėjusios TSRS kariškių agresijos į vaizdo juostą nebuvo įrašytas, tačiau pats dešimtukas buvo išrinktas), Top – 10: Konkursą vedė Arnas Klivečka.
1991 m.
„Jaunimo estrada – 1991“. Šiais metais TV konkursas „Jaunimo estrada“ neįvyko.
1992 m.
„Jaunimo estrada – 1992“. V–ajame populiariausių 1992 m. dainų konkurse (surengtame kartu su „Pop centru“), įvykusiame Vilniaus sporto rūmuose 1993 m. sausio 23 d. (koncertą pradėjo praėjusio konkurso 1 vietos laimėtoja Džordana Butkutė su daina „Nemylėjau tavęs“), dalyvavo 18 grupių ir atlikėjų, kurios atliko po 2 dainas: Anketas užpildė 3676 žiūrovai. Konkursą vedė Arnas Klivečka.
1993 m.
„Jaunimo estrada – 1993“. VI–ajame populiariausių 1993 m. dainų konkurse, kurio finalinis koncertas įvyko Vilniaus sporto rūmuose 1994 m. sausio mėn. 8 d., dalyvavo 18 grupių ir atlikėjų (tai 1993 m. atrankinių regioninių turų – Vilniaus (vyko gegužės mėn.), Klaipėdos (vyko liepos mėn.), Panevėžio (vyko rugsėjo mėn.) ir Prienų (tradicinio festivalio „Sparnai“) – laureatai: Žiūrovai (finalinio koncerto Vilniaus sporto rūmuose ir transliacijos per LTV metu) užpildė 2680 anketų (išplatinta buvo apie 4500 dainų rinkimo apklausos anketų). Konkursą vedė Arnas Klivečka. Baigiamasis TOP–10 koncertas, kuriame buvo įteikti apdovanojimai populiariausioms 1993 m. dainoms, įvyko Vilniaus sporto rūmuose 1994 m. vasario mėn. 6 d.
1994 m.
„Jaunimo estrada – 1994“. VII–ajame populiariausių 1994 m. dainų konkurse, kurio finalinis koncertas įvyko Vilniaus sporto rūmuose 1995 m. sausio mėn. 8 d., dalyvavo šios grupės ir atlikėjai: Žiūrovai (finalinio koncerto Vilniaus sporto rūmuose ir transliacijos per LTV metu) užpildė 2233 anketas (išplatinta buvo 3650 dainų rinkimo apklausos anketų). Finalinį konkursą vedė Nėrius Pečiūra.