cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sraigė (organas)
Spiralinis sraigės kanalas
Kaulinio labirinto ertmes, arba perilimfinį tarpą iškloja antkaulis, iš vidaus padengtas perilimfinių ląstelių sluoksniu. Jų sluoksnis taip pat dengia plėvelinio labirinto išorinį paviršių. Mezoderminės kilmės, panašių į fibroblastus perilimfinių ląstelių forma įvairiose labirinto dalyse labai skiriasi. Ten, kur perilinfinis tarpas yra siauras (pvz., svaigės vandentiekio latake), ląstelės būna žvaigždės formos, o jų plonos ataugos susikryžiuodamos nusidriekia per jį, padalydamos į įvairios formos ir dydžio susijungiančius tarpląstelinius plyšius, pripildytus perilimfos. Tačiau ten, kur tarpas yra platus (pvz., būgno ir prieangio laiptuose arba prieangyje), perilimfinės ląstelės yra plokščios ir primena plokščiąjį epitelį.
Perilimfa savo sudėtimi primena smegenų skystį ir gal būt prisipildo iš povoratinklinės ertmės per sraigės vandentiekio lataką. Nei perilimfos gamyba, nei jos pašalinimas šiuo metu nėra visiškai aiškūs, tačiau didžioji jos dalis, matyt, yra kraujo plazmos filtratas iš kapiliarų, esančių po perilimfinėmis ląstelėmis.
Plėvelinis labirintas
thumb|right|260px|Klausos ir pusiausvyros jutimo organas su lotyniškais pavadinimais
Plėvelinis labirintas yra kaulinio labirinto viduje ir maždaug atitinka jo konfigūraciją, tik yra daug mažesnis. Plėvelinį labirintą pripildo skystis – endolimfa. Jis skirstomas į prieangio ir sraigės labirintus.
Sraigės labirintas
Sraigės labirintą sudaro plėvinis sraigės latakas  einantis palei išorinę kaulinės sraigės sieną. Stogas skiria sraigės lataką nuo prieangio laipto, todėl vadinamas prieangine siena. Ją sudaro prieanginė plėvė nusidriekusi nuo spiralinės plokštelės antkaulio iki sraigės išorinės sienos.
Sraigės latako dugną sudaro kaulinės spiralinės plokštelės kraštas ir pamatinė plokštelė, nusitęsusi nuo kaulinės plokštelės iki išorinės sienos, kur prisitvirtina prie pamatinės skiauterės. Dugnas skiria sraigės lataką nuo būgno laipto ir vadinamas būgnine siena. Ant būgninės dalies sienos vidinio paviršiaus yra labai specializuota struktūra – spiralinis organas, kuriame išsidėstę klausos jutimo receptoriai.
Sraigės latakas yra įsiterpęs tarp prieangio ir būgno laiptų, todėl dar vadinamas viduriniu laiptu. Sraigės latako galai yra uždari: vienas tvirtinasi ties sraigės viršūnės anga, o kitas yra prieangio sraigės kišenėje. Plonas, trumpas jungiamasis latakas, sujungia apatinę sraigės latako dalį su apvaliuoju maišeliu. Sraigės lataką, kaip ir kitas plėvinio labirinto dalis, pripildo endolimfa.
Prieanginė plėvė sudaryta iš dviejų sluoksnių plokščiojo epitelio. Prieanginės plėvės epitelis, nukreiptas į sraigės latako pusę, dalyvauja gaminant endolimfą.
Sraigės latako epitelis, esantis ant pamatinės plokštelės viršutinio paviršiaus yra sustorėjąs, nes šioje vietoje yra klausos organo receptorius. Jis vadinamas spiraliniu organu, nes išsidėsto per visą sraigės latako ilgį, ir dėl to trimatė jo struktūra yra 31,5 mm ilgio spirale susisukus epitelio raukšlė. Epitelis sudarantis spiralinį organą, labai sudėtingas, bet iš esmės jį galima suskirstyti į juntamąsias ir atramines ląsteles.
Atraminės ląstelės
Atraminės ląstelės skirstomos į ribinius, falanginius ir stulpinius epiteliocitus. Atsižvelgiant į vietą kiekvienoje grupėje, skiriami vidiniai ir išoriniai epiteliocitai. Visos atraminės ląstelės guli ant pamatinės plokštelės, o viršutiniais galais siekia laisvąjį epitelio kraštą. Gausūs jungčių kompleksai falanginių ir stulpinių epiteliocitų viršutinius galus sujungia į tinklinę membraną, kuri šviesesniu mikroskopu matoma kaip ištisinė plona plėvelė. Laisvieji plaukuotųjų epiteliocitų galai pralenda pro tinklinės membranos angutes, o ilgiausieji plaukeliai sąveikauja su visą organą dengiančia dengiamąja membrana.
Juntamosios ląstelės
Plaukuotieji juntamieji epiteliocitai yra tikros juntamosios receptorinės ląstelės. Jų laisvieji galai pasibaigia 50–100 eilėmis išsidėsčiusių blakstienėlių; apatiniai galai, kuriuose yra didelis branduolys, siekia maždaug vidurį spiralinio organo storio; čia su jais sinapses sudaro sraigės nervo skaidulos. Plaukuotieji epiteliocitai, priešingai nei atraminiai, nesiekia pamatinės plokštelės, o guli ant falanginių epiteliocitų. Juntamieji epiteliocitai pagal išsidėstymą skirstomi į vidinius ir išorinius. Jie pakrypę vieni į kitus ir turi struktūrinių bei intervacijos ypatumų.
Vidiniai plaukuotieji juntamieji epiteliocitai, kurių yra 3 500, išsidėsto viena eile. Jų laisvieji galai pasibaigia maždaug 50 blakstienėlių, kurių ilgiausios gali siekti dengiamąją membraną.
Išorinių plaukuotųjų juntamųjų epiteliocitų yra 12 000, išsidėsčiusių 3 – 5 taisyklingomis eilėmis. Laisvuosiuose kiekvienos ląstelės galuose yra 100 stereocilijų, išsidėsčiusių V arba W formos eilėmis ir sutvirtintų tarpusavyje viršūniniais siūlais. Skirtingai nei vidinių, išorinių epiteliocitų ilgiausios blakstienėlėse yra akivaizdžiai įsiterpusios į dengiamąją membraną.
Dengiamoji membrana yra želatininės, homogeniškos, bestruktūrės baltyminės medžiagos ir lyg stogelis uždengia vidinę spiralinę vagelę ir spiralinį organą.
Garso bangų sklidimas
Gebėjimas skirti skirtingo dažnio bangas priklauso nuo pamatinės plokštelės pločio ir standumo įvairiose sraigės vietose. Ties prieangio langeliu, kur pamatinė plokštelė yra siaura ir standi, ją paveikti gali tik aukšto dažnio bangos; veikiant žemo dažnio bangoms, pamatinė plokštelė įlinksta sraigės viršūnėje, kur ji yra plačiausia ir ploniausia. Taigi skirtingi dažniai registruojami skirtingose sraigės dalyse: 20 000 Hz dažnis apatiniame sraigės vingyje, o 20 Hz – viršutiniame vingyje. Toks erdvinis išdėstymas yra klausos sistemos tonotopinės organizacijos pagrindas.
Mamadou Bah
Mamadu Ba (g. 1988 m. balandžio 25 d.) – futbolininkas, Gvinėjos rinktinės saugas.
Karjera
2010 m. rugpjūčio 31 d. pasirašė trejų metų sutartį su VfB Stuttgart.
Su žaidė 2008 m. Afrikos Tautų taurėje.
Kuršėnų dvaras
Kuršėnų dvaras – dvaras, buvęs Kuršėnuose, Šiaulių rajone.
Istorija
Yra išlikę 1563 m. Kuršėnų miestelio ir aplinkinių kaimų inventorius, tuo metu dvaro valdytojas buvo Žemaičių žemės teisėjas Jurgis Gruževskis.
1564 m. Žygimantas Augustas leno teise atidavė šią valdą Polocko pilininkui, Smolensko kaštelionui ir Dysnos seniūnui Jurgiui Mykolui Despot-Zenovičiui.
1621 m. dvaras atiteko LDK iždininkui Steponui Pacui.
1631 m. gegužės 15 d. Zigmantas Vaza dvarą perleido Jurgiui Gruževskiui su žmona už nuopelnus karuose su rusais ir švedais Livonijoje, kartu pripažino Gruževskių giminei amžiną leno teisę. Gruževskiai buvo kilę iš Mozūrų krašto, evangelikų reformatų tikėjimo.
XVIII a. pabaigoje Kuršėnus paveldėjo Steponas Gruževskis. 1811 m. pavasarį dailidė Joanas Rikė iš Rytprūsių pastatė naujus rūmus, suremontavo apgriuvusį bravorą, karčemą, perstatė sodininko namelį, koplyčią, suremontavo kitus pastatus.
1846 m. dvaras perėjo Edvardui Gruževskiui, kuris sutvarkė peizažinį parkas, iškasė tvenkinys, suformavo 70 metrų apskritą pievą, apsodintą medžių eile.
Riestainėlis
thumb|right|250px|Riestainėliai thumb|right|250px|Riestainėliai Riestainėlis, traškutis  – smulkus apvalaus arba pailgo žiedo formos pyrago kepinys iš kvietinių miltų. Riestainėlių drėgnis ne didesnis kaip 13 %. Riestainėliams paprastai būdingas blizgus paviršius, gaunamas suformuotą kepinio ruošinį prieš kepimą apdorojant vandens garais.
Kuršėnų dvaras
Istorija
I pasaulinio karo metais dvare įsikūrę vokiečiai nuniokojo parką, rūmus, išvežė vertingiausius daiktus.
Riestainėlis
Saldoki trapūs (todėl jie dar vadinami ir ) riestainėliai paprastai valgomi su arbata. Riestainėliai yra Rusijoje populiarus kepinys. Dabar paprastai pardavinėjami įpakuoti plastikiniuose maišeliuose, anksčiau juos dažniausiai pardavinėjo virtinėmis, suvertus ant virvučių.
Darius Mockus (1965)
alt=|miniatiūra|254x254px|Darius Mockus Darius Mockus (g. 1965 m. kovo 29 d. Vilniuje) – verslininkas, vadybininkas, lietuviško kapitalo koncerno „MG Baltic“ savininkas bei vadovas, holdingo „MG Baltic Trade“ generalinis direktorius.
Biografija
1988 m. Vilniaus universiteto (VU) Ekonomikos fakultete baigė industrinio planavimo studijas. Verslą pradėjo, įkurdamas ir vadovaudamas konsultaciniam kooperatyvui „Litas” (vėliau valdomos įmonės buvo apjungtos į „MG Baltic“ koncerną), nuo 1990 m. Nacionalinės prekių biržos AB „Lietuvos birža“ vykdantysis direktorius, 1991–1992 m. „Lietuvos investicija“ prezidentas, nuo 1992 m. investicinės akcinės bendrovės „Investicijos fondas“ valdybos pirmininkas, nuo 1996 m. UAB „Minvista“ direktorius, nuo 2000 m. koncerno „MG Baltic“ (buvusi „Minvista“) direktorius, nuo 2002 m. prezidentas. Nuo 2004 m. holdingo „MG Baltic Trade“ generalinis direktorius, nuo 2007 m. alkoholio gamybos bendrovės AB „Stumbras" valdybos pirmininkas.
Žurnalo „Veidas“ duomenimis, pagal savo valdomo turto dydį 2002 m. buvo patekęs į turtingiausių Lietuvos žmonių penketuką. „Metų vadybininkas“ (išrinktas žurnalo „Veidas“). „Darbo žvaigždės“ apdovanojimo laureatas (2008 m.).
Kita veikla
Vienas iš Lietuvos laisvosios rinkos instituto įkūrėjų. Lietuvos prekybos, pramonės ir amatų rūmų asociacijos prezidentas, Lietuvos teniso sąjungos garbės prezidentas, Vilniaus teniso klubo narys. Dalyvavo Tarptautinių prekybos rūmų „ICC Lietuva“ organizuojamuose verslo vizituose į užsienį.
Sąsajos su politika
2005 metais dienraštis „Lietuvos rytas“ išviešino, kaip manoma, D. Mockaus užsakymu parengtą viešųjų ryšių strategiją, kurioje buvo pateikiamos politinės veiklos ateityje alternatyvos ir išanalizuotos galimybės įsitvirtinti politikos gyvenime.
Skandalai versle
2000–2001 m. kartu su buvusiu KGB karininku „Status" grupės vadovu Vladu Bieliausku mėgino perimti baldų pramonės koncerno „SBA“ akcijas . Mainais už „ramybę“ šantažuotojai pageidavo gauti sparčiai kylančią tuomet vertingiausią SBA valdomą įmonę „Utenos trikotažas“. Keletas koncerno akcininkų, neišlaikę V. Bieliausko ir D. Mockaus spaudimo, pardavė apie 35 % SBA akcijų.
VST valdžiusios bendrovės „NDX energija“ valdybos nario Žilvino Marcinkevičiaus tvirtinimu, trukdęs kurti nacionalinį investuotoją, žlugdęs svarbų projektą, esą buvo susijęs su Rusijos specialiosiomis tarnybomis bei jų vietininkais Lietuvoje. Anot dienraščio „Lietuvos rytas“, Valstybės saugumo departamentas išsiaiškino, kad „MG Baltic“ prisidėjo rengiant planą, kurio tikslas – žlugdyti nacionalinio investuotojo kūrimą. Verslininkas buvo labai nepatenkintas tuo, kad steigiant nacionalinį investuotoją, buvo atsisakyta privatizuoti AB „Rytų skirstomieji tinklai“, ko siekė ir pats „MG Baltic“ koncernas.
Šeima
Žmona Ina (g. 1966 m.). Sūnūs Vytis (g. 1988 m.), Pijus (g. 1995 m.) bei Rojus (g. 2005 m.). Dukros Marija (g. 2001 m.) ir a†a Gailė (koncerno „MG Baltic" pavadinime – abreviatūros pirmosios dvi raidės „MG“ reiškia Mockutė Gailė).
Snapai (Rodnikovas)
Snapai (, nuo 1938 m. liepos 16 d. Schnappen, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. Rodnikovas, ) – buvusi Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Kalužskojės kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas, 1939 m. prijungtas prie Didžiojo Beržkalnio. 1947–2008 m. Majevkos apylinkės teritorija.
Dusakas
300px|miniatiūra|dešinėje|Dusakai Dusakas (, iš Dussägge ar Tisacke, iš ) – apie XVI a. Vokietijoje atsiradęs mokomasis geležtinis ginklas, priskirtinas kalavijams. Tai palyginus trumpas vienašmenis ginklas, skirtas treniruotis kautis falčionu ar kitu panašiu trumpu vienašmeniu ginklu. Plačiau ėmus treniruotėse naudoti dusakus dvikovos dusakais tapo savotiška sporto šaka, ne tik treniruotė ruošiantis kautis kitais koviniais ginklais.
Dusakas dar vadinamas dusack, dysack, tesak, tuseckn, thuseckn, disackn, dusägge, dusegge, dusegg.
Dusakas atsirado iš paprastų didžiųjų peilių. Dusako geležtė gana trumpa (70–90 cm), stora, vienašmenė, nežymiai išlenkta, smailėjanti. Dusakus darydavo iš medžio. Žinomas tik vienintelis metalinio dusako egzempliorius. Raštuose aptinkama užuominų, kad dusakus darydavo ir iš odos.
Dusakai paprastai neturi atskiros rankenos. Rankeną atstoja dusako geležtės pamate išpjautas pailgas plyšys, pro kurį prakišami pirštai ir suimamas plyšio kraštas, kuris ir atstoja rankeną, tuo tarpu kitas kraštas atstoja lankelį. Tokia netikra rankena neturi skersinio ar buoželės.
Rekonstruoti metaliniai dusakai neretai irgi turi plyšį kaip rankenos pakaitalą.
Nuorodos
Iliustracijos:
Slapyvardis
Slapyvardis (pseudonimas) – vietoje tikrojo vardo naudojamas sugalvotas asmenvardis. Neretai vienas asmuo naudoja daugiau nei vieną slapyvardį. Jį gali sugalvoti pats asmuo, jį gali sukurti draugai, vadovai ar bendradarbiai. Kartais slapyvardis po kurio laiko tampa oficialiais vardu ir pavarde.
Slapyvardžiai gali būti vienanariai (vieno dėmens), dvinariai (imituoja vardą ir pavardę) bei kelianariai.
Lietuvoje
LDK raštijoje slapyvardžiai pradėti XVI a. Pirmasis žinomas, bet neiššifruotas slapyvardis – Deodatas Septenijus, šiuo vardu pasirašyta 1529 m. I Lietuvos Statuto lotyniškoji Goštautų panegirika.
Slapyvardžiai plačiai naudoti spaudos draudimo metais, kai dauguma nelegalioje spaudoje rašiusiųjų autorių naudojo po keletą slapyvardžių. Kai kurie žymūs rašytojai ir visuomenės veikėjai ir jų slapyvardžiai:
Eugenija Šulgaitė
Eugenija Šulgaitė-Karkienė (1923 m. birželio 1 d. Raguvoje, Panevėžio apskritis – 2014 m. liepos 28 d. Panevėžyje) – Lietuvos teatro ir kino aktorė. Palaidota Ramygalos g. kapinėse Panevėžyje.
Slapyvardis
Lietuvoje
Dalis rašytojų geriau žinomi slapyvardžiais – Maironis, Žemaitė, Šatrijos Ragana, Salomėja Nėris, Juozas Baltušis, arba vardu, pavarde ir slapyvardžiu – Gabrielė Petkevičaitė-Bitė, Juozas Tumas-Vaižgantas, Vincas Mykolaitis-Putinas. Kartais vienu slapyvardžiu pasirašinėjo keli autoriai – Lazdynų Pelėda (seserys Sofija Pšibiliauskienė ir Marija Lastauskienė).
Eugenija Šulgaitė
Biografija
Mokėsi Raguvos progimnazijoje, vėliau Panevėžio mergaičių gimnazijoje. 1941 m. įstojo į Juozo Miltinio dramos studiją ir tuo pat metu tęsė mokslus gimnazijoje. Būdama paskutinėje gimnazijos klasėje vaidino Inezą spektaklyje M. de Siera „Lopšinė dainelė“ (rež. Juozas Miltinis, 1942 m.). Baigusi gimnaziją, pakviesta dirbti aktore.
1943–1998 m. – Panevėžio dramos teatro (nuo 1995 m. Juozo Miltinio dramos teatras) aktorė.
Per daugiau kaip penkis kūrybinius dešimtmečius teatre E. Šulgaitė sukūrė apie 120 įdomių, išskirtinių, ryškių vaidmenų. Atėjusi į teatrą, debiutavo dviem vaidmenimis spektaklyje S. Čiurlionienės „Pinigėliai“ – Normantienė ir Raudonauskienė. Sėkmingą pradžią sekė kiti išraiškingi ir svarbūs vaidmenys Juozo Miltinio statytuose spektakliuose: Gaškienė „Prieblandoje“, Ana Andrejevna „Revizoriuje“, Nastasija „Belugino vedybose“, Heda „Hedoje Gabler“, Ledi Makbet „Makbete“. Aktorė vaidino ir kitų Panevėžio dramos teatro režisierių – Vaclovo Blėdžio, Jono Aleknos, Juliaus Dautarto, Algimanto Pociūno, Sauliaus Varno spektakliuose.
Nuo 1961 m. vaidino kine. Sukūrė daugiau kaip 20 vaidmenų.
Slapyvardis
Internete
Didėjant interneto skvarbai Lietuvoje slapyvardžiai tapo labai populiarūs, ir dažnai naudojami interneto forumuose bei komentaruose, siekiant paslėpti savo tikrąjį vardą. Ilgainiui tai tapo sistemine yda ir naudojama asmeniniams ar rasistiniams įžeidinėjimas.
Slapyvardžiais piktnaudžiauja asmenys, provokuojantys tuščias diskusijas, kivirčus internetiniame bendravime, vadinami troliais.
Eugenija Šulgaitė
Biografija
Vaidybai būdingas saikingas ekspresyvumas, psichologinis įtaigumas. Pripažinimą aktorei atnešė ne tik žymiausiuose Juozo Miltinio spektakliuose sukurti vaidmenys, bet ir ne viename kino ir televizijos filme įkūnytas išmintingos ir kupinos šilumos Motinos paveikslas.
Vyras – aktorius Gediminas Karka (1922–1991). Vaikai – dvyniai Andrius Karka (g. 1948) ir Kristina Karkaitė-Mazūrienė (g. 1948).
Girelės I tvenkinys
Girelės I tvenkinys – tvenkinys Kaišiadorių miesto pietinėje dalyje, šalia kelio (iš rytų pusės). 1974 m. įrengtas ant L-1 upelio (Lomenos intakas), už 1,3 km nuo jo žiočių. Šiaurinėje pakrantėje auga Triliškių miškas, įrengtas pažintinis takas, poilsiavietė. Pietinėje pakrantėje įsikūrusi kolektyvinių sodų bendrija. Pasroviui už kelio iškart telkšo Girelės II tvenkinys.
SS Wilno (laivas)
„SS Wilno“ (vėliau „Wielun“ ) – garlaivis, vienas pirmųjų vienetinių balkerių, sukonstruotų Lenkijos prekybinei laivininkystei. Vienas iš vadinamųjų prancūzų (kartu su „SS Kraków“, „SS Katowice“, „SS Poznań“ ir „SS Toruń“). Naudotas 1926-1958 m.
Girelės I tvenkinys
Duomenys
Tvenkinio kodas – 12050340, priklauso Neries mažųjų intakų (su Nerimi) baseinui. Vandens telkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,82 km, plotis – iki 0,53 km. Altitudė 82,9 m. Krantai neaukšti, sausi. Žemių užtvankos keteros altitudė – 103,45 m, užtvankos ilgis – 530 m, plotis – 16 m, vandens pertekliaus pralaida – šachtinė. Skaičiuotinis užtvankos debitas – 1,68 m³/s.
SS Wilno (laivas)
Pavadintas pagal tuo metu Lenkijai priklausiusį Vilniaus miestą.
Pirmoju laivo kapitonu buvo Mamert Stankiewicz, kuris 1927 m. sausio 4 d. atlydėjo „SS Wilno“ iš Prancūzijos laivų statyklos „Chantiers Navais Francais Blainville“ į Gdynės uostą, kaip pirmąjį Lenkijos laivą istorijoje.
175px|miniatiūra|left|„SS Wilno“ nuotrauka žurnalo viršelyje Tarpukariu laivas plaukiojo Baltijos ir Šiaurės jūrose, plukdydamas lenkišką anglį į Švedijos ir Britanijos uostus. Nuo pradžios iki pat 1951 m. „SS Wilno“ (kaip ir kitų prancūzų) valdytoju buvo „Żegluga Polska“.
Antrojo pasaulinio karo metu išgarsėjo savo drąsiu pabėgimu iš Prancūzijos Sfakso uosto Tunise ir atliko daug reisų karo tikslais. Į Lenkija sugrįžo 1946 m.
1949 m. pavadinimas pakeistas į „Wielun“ (pagal miestą Veliunis) dėl politinių priežasčių. Tokį pavadinimą laivas turėjo iki 1958 m., kol juo buvo naudojamasi.
Kardinolinės
Kardinolinės, arba raudonžuvės (Apogonidae) – ešeržuvių (Perciformes) šeima, kurioje 24 gentys, 334 rūšys. Paplitusios Atlanto, Indijos ir Ramiajame vandenynuose.
Gentys
thumb|left|210px|Apogon coccineus
Oksibolas
Oksibolas ( 'strėliasvaidė'; ) – senovės graikų ginklas, spėjamai naudotas nuo 375 m. pr. m. e. Savo sandara primena didelį gastrafetą, uždėtą ant stovo ir su nuleidimo įtaisu. Vėliau oksibolus pakeitė balistos. Oksibolai nuo balistų skiriasi tuo, kad oksibolas energiją kaupia lenkiamame lanke, o balista – sukamame lynų pluošte.
Žinoma, kad oksibolus naudojo Aleksandro Makedoniečio kariuomenė.
Montrė
Montrė yra kurortinis miestelis Šveicarijoje, Vo kantone, Ženevos ežero šiaurės rytinėje pakrantėje. Miestelyje gyvena apie 23 tūkst gyventojų. Montrė žymus savo ištaigingais viešbučiais, kasmetiniais džiazo festivaliais ir kazino, kuris išgarsėjo po 1971 m. gaisro per Franko Zappos koncertą. Gaisras įkvėpė grupę Deep Purple sukurti dainą „Smoke on the water“.
Montrė yra gyvenę daugelis įžymių meno žmonių, tarp kurių žymiausi – Fredis Merkuris ir Vladimiras Nabokovas.
Netoliese yra Šiljono pilis, kuri minima Lordo Bairono poemoje „Šiljono pilies belaisvis“.
PHARE
1989 m. įkurta organizacija pavadinta Poland and Hungary; aid for economic restructuring ir buvo skirta koordinuoti 24 industrinių šalių pagalbą besiformuojančioms Lenkijos ir Vengrijos demokratijoms.
Iš pradžių programa apėmė tik Lenkiją ir Vengriją. Tačiau jau nuo 1990 m. prie programos prisijungė Bulgarija, Čekoslovakija, o vėliau Albanija, Bosnija ir Hercegovina, Rumunija, Lietuva, Latvija, Estija, Slovėnija ir Kroatija. 2000 m. PHARE programoje dalyvavo jau 17 Europos šalių.
Tikslai
PHARE programa siekia tokių tikslų:
Lėšų paskirstymas
2003 m. PHARE programai buvo skirta 1.703 milijardų eurų, iš kurių 1.223 milijardai buvo skirti vietinėms programoms. Didžiausią paramą gavo Lenkija, kuri 1990–2003 m. gavo apie 3,9 mlrd eurų.
(Skirtos lėšos milijonais eurų)
Lietuvos atvejis
Lietuvai per nacionalinę PHARE programą kasmet buvo skiriama apie 42 mln. eurų, kurie buvo paskirstyti taip:
1973 m. Nobelio premijos laureatai
1973 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Ný Batterí
"Ný Batterí" – Islandijos post roko grupės Sigur Rós EP išleistas 2000 m. tik Didžiojoje Britanijoje, pristatant albumą "Ágætis Byrjun" ("Gera Pradžia"). Tai antrasis grupės EP ir antrasis įrašas išleistas Didžiojoje Britanijoje. Įrašą galima įsigyti CD ir 12" vinilo plokštelės pavidalais.
Apie kūrinius
"Rafmagnið Búið" ("Elektros Nebėra") yra prailgintas “Ný Batterí” pučiamūjų intro.
"Bíum Bíum Bambaló" yra senovinė islandų liaudies daina daugybę amžių keliavusi iš lūpų į lūpas ir dabar pirmą kartą įrašyta.
Daučiūnai
Istorija
XIX a. pab. pateko į Vilniaus apskrities Šalčininkų valsčių.
Sovietmečiu buvo Daučiūnų apylinkės centras.
Balchašas
Balchašas  – nenutekamas ežeras Kazachstano pietryčiuose,Balkašo-Alakolio. Tai – antras pagal dydį ežeras Vidurinėje Azijoje po Aralo jūros.
Istorija
Senovėje, nuo 103 m. pr. m. e. iki 8 amžiaus, kinams Balchašas buvo žinomas kaip Pu-Ku/Bu-Ku. Nuo VIII amžiaus žemė į pietus nuo ežero iki Tian Šanio kalnų buvo žinoma kaip „Septynios Upės“ (Jetisu Tiurkų kalba, Semirečyjė („Septynupis”) rusiškai). Šioje žemėje gyveno stepių Tiurkai ir Mongolai. 1644 – 1911 metais Balchašo ežeras sudarė šiaurrytinę Rusijos sieną su Kinija, nuo 1864 m. ežeras atiteko Rusijai. Subyrėjus TSRS, 1991 m. ežeras tapo Kazachijos dalimi.
Geografinė padėtis
thumb|left|250px|Lake Balkhash: [[NASA fotografija, nufotografuota balandžio 18 d. 2000 su SeaWiFS]] Ežeras užima 16 996 km², bet kaip ir Aralo jūra, senka dėl upių vandens mažėjimo. Ežero vidutinis gylis yra 5,8 m, o didžiausias – 25,6 m. Vakarinė ežero dalis yra gėla, o rytinė druskinga (~5g/l). Jas skiria Uzynaralo sąsiauris. Maždaug 1600 km į šiaurryčius yra Baikalo ežeras. Pietiniai krantai žemi, smėlėti. Šiauriniai – uolėti. Ežeras laivuojamas.
Balchašą maitina septynios upės: Ilis, Karatalas, Aksu upė, Lepsa, Bijanas, Kapalas, Koksu.
Šalia Balchašo ežero yra šie miestai: Balchašas, Lepsai, Čiganakas, Myn-Aralas, Burubaitalas, Tasaralas, Tomaras, Krasnyj Oktiabris, Kopbirlikas, Burliu-Tobė.
Balchašas įeina į tris sritis:
Ekonomika
Ilio ir Balchašo vanduo yra svarbus Kazachijos rytų ekonomikai. Prie Ilio upės veikia didelė Kapčigajaus hidroelektrinė, energija tiekiama krašto žemės ūkiui (irigacijai) ir industrijai. Balchaše išplėtota žvejyba.
Gamtinės ir politinės problemos
Viena problemų – tai Ilio upės teršimas iš Kinijos teritorijos. Balchašo ežeras teršiamas dėl didėjančios urbanizacijos ir industrijos. Dėl intensyvios žvejybos ežere nyksta kai kurios žuvų rūšys, gamtosaugos organizacijoms tai kelia susirūpinimą.
Chulagu
Chulaguchanas (g. apie 1217 m.; m. 1265 m. vasario 8 d.) – XIII a. mongolų karo vadas (chanas), vykdęs karines kampanijas Centrinėje Azijoje ir Artimuosiuose Rytuose. Labiausiai žinomas dėl 1258 m. Bagdado užėmimo.
Biografija
Chulagu buvo Temudžino (Čingischano) anūkas. Jo tėvas – chanas Tolujus, motina – Sorkaktani Beki, tarp brolių buvo Munkė, Arigbuga ir Chubilajus. 1253 m. chaganas Munkė pavedė Chulagu užkariauti musulmoniškas valstybes Azijos vakaruose. Chulagu pasiekus Chorasaną, Azerbaidžano, Širvano ir Girdžistano valdovai jį pasitiko ir pasiūlė savo sąjungą. 1255 m. Chulagu vedama kariuomenė atakavo asasinų ordiną Šiaurės Persijoje. Po 1256 m. Alamuto užėmimo suimtą ismailitų vadą Ruknudiną Kuršachą su artimaisiais pasiuntė pas Munkę su nurodymais juos nužudyti pakeliui. Po to nukreipė savo kariuomenę link Bagdado. Kalifui Al Mustasimui Bilahui buvo pasiūlyta pasiduoti, tačiau jis to atsisakė. Kalifas ignoravo savo generolų raginimus kuo greičiau įtvirtinti miestą ir naiviai pasikliovė kalifo vardo autoritetu musulmonų pasaulyje. Egipte tuo metu neseniai valdžią buvo paėmę mameliukai, kurių kalifas nekentė ir neprašė pagalbos. Per vėlai buvo susirūpinta miesto gynyba ir 1258 m. sausį prieš 120 000 mongolų armiją buvo surinkta tik 50 000 gynėjų. 1258 m. vasario 10 d. mongolai pralaužė miesto gynybą. Naikinimas ir plėšimas truko 8 dienas, didesnioji dalis iš kelių šimtų tūkstančių miesto gyventojų žuvo, kalifas nužudytas, buvo sudegintos bibliotekos, mečetės ir medresės. Bagdadas prarado kultūrinio islamo pasaulio centro reikšmę. Iš Bagdado prisiplėštas brangenybes ir verges Chulagu išsiuntė Munkei.
Bagdado sunaikinimas turėjo Chulagu neigiamų padarinių, nes tuomet Aukso ordos chanas Berkė buvo atsivertęs į islamą ir buvo pasibaisėjęs Chulagu armijos barbariškumais. Siekdamas sustabdyti Chulagu atakas prieš kitus musulmonus Berkė pats pradėjo karinius veiksmus prieš jį ir parėmė mameliukus, kas privedė prie pirmojo karo tarp mongolų karo vadų. Pats Chulagu buvo budistas, jo mylima žmona Doguz ir artimiausias generolas Kitbuga – krikščionys (nestoriečiai). Jie ragino Chulagu bendradarbiauti su Akros riteriais toliau kariaujant Artimuosiuose Rytuose. Mosulo, Persijos ir Rumo seldžiukų valdovai pasiūlė savo sąjungas. 1260 m. sausio 25 d. Chulagu kariuomenė užėmė Alepą, kovo 2 d. – Damaską. Buvo užimti ir sunaikinti Nusaibinas ir Haranas. Po to armija buvo nukreipta į Chorasaną. Tuo metu atėjo žinia apie chagano Munkės mirtį. Kaip Čingischano palikuoniui jam buvo privaloma grįžti į Mongoliją. Chulagu nepaisė patarimų nevykti ir su didžiąja kariuomenės dalimi išžygiavo. Į Mongoliją Chulagu avyko gerokai pavėlavęs įsikišti į kovą dėl chagano sosto tarp Arigbugos ir Chubilajaus. Sirijoje jis paliko menką armijos kontingentą, vadovaujamą Kitbugos.
Naujas Egipto sultonas Kutuzas buvo gavęs Chulagu laišką, kuriame buvo rašoma: ''Tai yra žodis to, kuris valdo pasaulį. Sugriauk savo sienas ir pasiduok. Jei tai padarysi, pažadu taiką. Jei ne, įvyks tai, kas įvyks, ko mes nežinome. Tik vienas Dangus žino.'' Kutuzas liepė nužudyti pasiuntinius ir pasinaudojo proga, kai Chulagu pagrindinių pajėgų nėra. Akros kryžiuočiai tuo metu jau kaip pagrindinę grėsmę sau pradėjo matyti mongolų užkariautojus ir netrukdė Kutuzo armijos žygiui, nors tiesiogiai neparėmė. Egipto ir mongolų pajėgos susikovė 1260 m. rugsėjį Ain Džaluto mūšyje Galilėjoje, kuriame Kutuzas pasiekė triuškinamą pergalę prieš mongolus ir tai buvo pirmas kartas istorijoje, kada mongolų ekspansija buvo sustabdyta. 1262 m. grįžęs į savo įkurtą Ilchanatą Chulagu įsivėlė į karą su Ordos chanu Berke. Pasak kronikų, Berkė pasakė: ''Chulaguchanas nužudė Bagdado kalifą ir daug musulmonų be jokios prasmės. Aš atkeršysiu jam už visus jo nusikaltimus''. Chulagu mirė 1265 m. vasario 8 d. savo sostinėje Maraghėje būdamas 48-erių komoje iš įsiūčio, kai sužinojo, kad jo pasiųstas generolas į Siriją sukelti vietos gentis prieš Berkę pats su jomis sukilo prieš jį. Buvo palaidotas pagal mongolų papročius paaukojant žmones. Maraghėje jis buvo įsteigęs planetariumą, kuriuo naudojosi Nasiras al Dinas al Tusis ir kiti mokslininkai. Po jo mirties Azerbaidžane, Irane, Irake valdė jo palikuonys Chulaguidai. Tiesioginiu įpėdiniu tapo jo sūnus Abaka.
Bekaukoliai
Bekaukoliai arba galvachordžiai (Cephalochordata) – primityvūs chordiniai gyvūnai. Jūriniai, gyvena seklumose beveik užsikasę smėliu, filtruotojai.
Bekaukoliai smulkūs, kūnas į abu galus nusmailėjęs. Išilgai nugaros yra žema pelekinė raukšlė, kuri jungiasi su uodeginiu peleku. Apačioje abiejuose šonuose yra po pelekinę raukšlę – metapleurą. Raumenys segmentuoti, segmentai vadinami miomerais. Kairieji miomerai išsidėstę pakaitomis dešiniųjų atžvilgiu. Tai vienas iš asimetrijos, matomos suaugėliuose, pavyzdžių. Lervos dar akivaizdžiau asimetriškos. Chorda tęsiasi nuo kūno pradžios iki galo. Ji stangri, todėl susitraukiant raumenims kūnas ne sutrumpėja, o juda gyvatiškais judesiais.
Burną supa ūseliai. Burnos ertmė pereina į ryklę (žiaunaryklę), kuri siekia iki pusės kūno ilgio. Joje yra žiauninių plyšių – lervos jų turi nedaug, suaugėliai gali turėti iki 90. Žiauniniai plyšiai atsiveria į aplinkryklinę ertmę – atriumą – kuri į išorę atsiveria pilvinėje pusėje esančiu atrioporu. Žiauniniai plyšiai naudojami ne tik kvėpavimui, bet ir iškošia maisto daleles iš vandens. Ryklės apačia tęsiasi gleivinga vagelė, surenkanti maisto daleles – endostilis. Ryklė pereina į vidurinę žarną, kuri turi kepeninę išaugą, išskiriančią virškinimo fermentus. Galinė žarna į išorę atsiveria toliau nei atrioporas.
Kraujotakos sistema beveik uždara. Širdies nėra. Kraują varinėja pulsuojančios žiauninių kraujagyslių pamatinės dalys. Kraujas bespalvis.
Šalinimo sistemą sudaro iki 90 inkstų kanalėlių – nefridijų – porų.
Bekaukoliai skirtalyčiai, dauginasi tik lytiškai. Gonados, kurių būna maždaug 25 poros, išsidėsčiusios atriumo išorinėse sienelėse. Neršia tamsiu paros metu.
Anfioxo 文昌鱼
Saločių apylinkė
Saločių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Saločių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Pasvalio rajonui. 1954 m. prijungta Kubiliūnų apylinkė ir dalis Ramužių apylinkės, o dalis Saločių apylinkės prijungta prie Kiemėnų apylinkės ir Manikūnų apylinkės. 1963 m. prijungta Ramužių apylinkė ir dalis Manikūnų apylinkės, 1976 m. – dalis Raubonių apylinkės, 1986 m. – dalis Tetirvinų apylinkės, 1988 m. – Kiemėnų apylinkė.
Semtex
miniatiūra|Semtex sprogstamoji medžiaga Semtex – bendros paskirties plastiškoji sprogstamoji medžiaga, kurios pagrindinė dalis yra heksogenas arba PETN. Naudojama kaip komercinė sprogstamoji medžiaga, pvz., griovimo darbams, taip pat kariniams reikalams. Ankstesni semtekso variantai buvo mėgstami teroristų, kadangi juos yra sunku aptikti. Semteksas buvo panaudotas sprogdinant Pan Am Flight 103 reiso lėktuvą.
Sudėtis ir naudojimas
Semtex yra keli variantai. Labiausiai paplitę variantai yra Semtex A, skirtas sprogdinimui, ir Semtex H (arba SE), skirtas sprogdinamajam kietinimui:
Semtex 10SE pardavinėjamas plonais lakštais, paprastai 2 mm storio, iš abiejų pusių padengtais plonais plastiko lakštais ir suvyniotais į ritę. Šis semteksas yra skaisčiai baltas, atrodo beveik permatomas. Skirtas mangano plienui kietinti.
2008 m. gruodį kompanijos Explosia gaminių sąraše buvo 5 sprogstamosios medžiagos, kurių pavadinimas buvo Semtex.„
Istorija
Semteksą XX a. 6-ojo dešimtmečio pabaigoje išrado Stanislavas Brebera (Stanislav Brebera), VCHZ Synthesia chemikas. Mišinys pavadintas pagal Semtiną (Semtín), Pardubicės (Čekija) priemiestį, kur 1964 m. semteksą ėmė gaminti. Vėliau gamyklą pervadino, ir ji tapo Explosia s.a., Synthesia padaliniu.
Semteksas lengvai minkomas kaip ir kitos plastiškosios sprogstamosios medžiagos (SM), pvz., C-4. Nuo kitų to meto plastiškųjų SM jis skyrėsi tuo, kad tiko naudoti platesniame temperatūrų intervale. Be to, semteksas skyrėsi spalva, jis buvo dažomas plytiškai oranžine spalva, o, pvz., C-4 buvo baltas.
Naujoji sprogstamoji medžiaga buvo plačiai eksportuojama. Pvz., Šiaurės Vietnamas Vietnamo karo metu gavo 14 tonų semtekso. Labai stambus vartotojas buvo Libija, kuri 1975–1981 m. iš Omnipol nupirko apie 700 tonų semtekso.
Semteksas populiarus, pvz., Artimųjų Rytų islamo ar Šiaurės Airijos IRA ir kt. airių kovotojų tarpe.
Semtekso eksportas sumažėjo po to, kai buvo susietas su teroristų sprogdinimais. Semtekso eksportą ėmė vis labiau varžyti, ir nuo 2002 m. visus Explosia pardavimus kontroliuoja vyriausybė.
Po 2001 m. kasmet pagaminama tik apie 10 tonų semtekso, kuris daugiausia naudojamas Čekijos viduje.
Debeikių šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
'''Debeikių šv. Jono Krikštytojo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Debeikių miestelyje, 5 km į rytus nuo kelio. Bažnyčios dekoras yra dailės paminklas.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Galinis fasadas miniatiūra|180px|left|Dekoratyvi [[Lietvamzdis|lietvamzdžio detalė]]
Pirmoji bažnyčia minima 1760 m. Debeikių koplyčioje 1769 m. leista laikyti pamaldas. Steigiamai parapijai dvaras paskyrė 1,5 valako žemės, 1785 m. dovanojo 2 400 sidabrinių rublių. 1799 m. pastatyta medinė bažnyčia (pašventinta 1801 m.). Joje buvo 3 altoriai. Nuo 1804 m. veikė parapinė mokykla. Debeikių bažnyčios metrikų knygos rašytos nuo 1789 m.
Debeikiuose 1920–1947 m. klebonavo Kazimieras Mikelinskas (1889–1957). Jis 1947 m. ištremtas į Sibirą. Į Lietuvą grįžo 1957 m.; palaidotas bažnyčios šventoriuje. Kunigaudamas Debeikiuose K. Mikelinskas rūpinosi naujai pastatytos bažnyčios įrengimu: pastatyti Karaliaučiaus meistro Bruno Gėbelio 22 balsų pneumatiniai vargonai, nupirktos kryžiaus kelio stotys, padirbtos šešios klausyklos, nupirkti varpai, išdekoruotas bažnyčios vidus ir kt. Didelis kunigo darbas – su istoriko kruopštumu 1947 m. parašyta parapijos istorija (rankraštyje). 2003 m. bažnyčios 90-metų jubiliejui šis darbas išleistas atskira knyga.
1950 m. suimtas ir nuteistas 10 m. klebonas Jurgis Šimonėlis. 1973–1992 m. klebonavo Alfonsas Gražys (1923–1992).
Architektūra
Bažnyčia neogotikinė, stačiakampio plano (42,5 × 25 m), dvibokštė, su apside ir bokšteliu. Šventoriaus (84 × 52 m) tvora 1921 m. sumūryta iš akmenų ir raudonų plytų. Garsėja vargonais.
De Dion-Bouton
De Dion-Bouton – buvo Prancūzijos automobilių ir automotrisių gamintojas, gyvavęs nuo 1883 iki 1932 m. Įmonę įkūrė Žiulis-Alberas de Dionas kartu su Žoržu Butonu (Georges Bouton; 1847–1938). Tuomet jų tikslas buvo kurti garais varomas transporto priemones, kaip kad La Marquise.
Įmonė sukūrė keletą išradimų, tokių kaip 1890 m. vieno cilindro benzininį variklį ir 1893 m. automobilio veleną.
Su jų paties pasigamintu garais varomu automobiliu de Dionas laimėjo 1894 m. automobilių lenktynes, kurios driekėsi nuo Paryžiaus iki Ruano, vidutiniškai išvystydamas 17 km/h greitį. Tačiau nebuvo paskelbtas nugalėtoju, nes automobilis neatitiko kai kurių standartų. Po lenktynių de Dionas nusprendė gaminti automobilius su vidaus degimo varikliu. Apie 1900 metus įmonė buvo pagaminusi daugiau kaip 40 000 benzininių variklių, kuriuos naudojo kiti automobilių gamintojai. Įmonė įsigijo keletą smulkesnių gamintojų ir tuo metu buvo stambiausias pasaulyje automobilių gamintojas. Daugiausia buvo pagaminta vieno cilindro Voiturette modelių. 1910 m. kompanija pagamino V8 variklį, turėjusį 35 AG. 1913 m. buvo pagamintas paskutinis vieno cilindro automobilis. Po I pasaulinio karo įmonės gamyba smarkiai krito. 1932 m. įmonė pagamino paskutinį automobilį. Komercinės transporto priemonės dar gamintos iki 1952 m.
Blažaitis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Blažaitienė (ištekėjusi moteris) ir Blažaitytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Tyrimas
Tyrimas įvairiose mokslo, visuomenės gyvenimo srityse gali reikšti:
Buick Skylark
Buick Skylark buvo kompaktinės klasės automobilis, kurį gamino Buick. Skylark buvo gaminamas tarp 1953–1954 ir tarp 1961–1998 metų. 250px|thumb|left|1953 m. Buick Skylark
Petras Viesiolovskis
Petras Viesiolovskis (? – 1621 m. rugsėjo 10 d.) – 1611–1621 m. Lietuvos didysis maršalka, 1615–1619 m. Lietuvos dvaro maršalka, Kauno, Tykocino ir Vasilkuvo seniūnas.
Biografija
thumb|left|140px|Petro Viesiolovskio antkapis Jaunystėje studijavo reformatiškame universitete Vokietijoje. Prieš santuoka su žmona 1579 m. atsivertė į katalikybę. Buvo Balstogės rūmų statybų pradininkas. Finansavo Balstogės Marijos Dangun Žengimo arkikatedros bazilikos ir Stara Kamenos Šv. Onos bažnyčios statybas.
Šeima
Tėvas: Petras Viesiolovskis, motina – Kotryna Valavičiūtė. 1579 m. susituokė su Sofija Lubomirskaite ir susilaukė Kristupo Viesiolovskio.
Pieno milteliai
thumb|200px|Pieno milteliai
Pieno milteliai – tirpūs milteliai, gaunami išdžiovinus pasterizuotą karvės pieną.
Milteliai ištirpinami šiltame vandenyje ir taip gaunamas gėrimas, išlaikantis visas šviežiame piene esančias vertingas medžiagas. Dabar gaminami gerai tirpstantys pieno milteliai.
Pieno milteliai gaminami dėl žymiai ilgesnio galiojimo laiko nei įprasto pieno.
Pieno miltelių gamyba
Pieno miltelių gamyba susideda iš tokių operacijų:
Pradinės pieno miltelių gamybos technologijos analogiškos pieno konservų gamybos technologijoms.
Purškimu džiovinamas pienas išpurškiamas į cilindro formos bokštą, kuriame dideliu greičiu judėdamas patenka į 140-180 °C oro srovę. Kontakto metu greitai garuojant pieno lašeliuose esančiai drėgmei, purškimo zonoje temperatūra nebūna didelė – iki 60-70 °C. Taip džiovinamo pieno baltymai iš dalies denatūruoja ir koaguliuoja. Išdžiūvusios dalelės nusėda bokšto apatinėje dalyje ir iš ten nuolat surenkamos. Išdžiovinti pieno milteliai surenkami ir fasuojami.
Panaudojimas
Pieno milteliai naudojami vaikiško maisto gamyboje. Nuriebinto pieno milteliai - kulinarijoje, konditerijoje. Dažnai naudojami kepant duoną, batonus, kaip rišamamoji medžiaga mėsos gaminiams.
Prekiaujama įv. gėrimais, pagamintais ir iš pieno miltelių. Prekės etiketėje turi būti nurodyta, kad šio produkto sudėtyje yra pieno milteliai.
Perfokorta
thumb|256px|right|Perfokorta su FORTRAN sakiniu Perfokorta – duomenų laikmena, kurią naudoja automatizuotos sistemos. Dažniausiai – stačiakampio formos kortelė. Informacija joje užrašoma išmušant skylutes (paprastai, stačiakampes). Jas plačiai naudojo pirmos kartos kompiuteriai. Palaipsniui jas pakeitė magnetinės ir optinės laikmenos. Dėl to šiuo metu jos naudojamos ypač retai.
Atsiradimas
1725 m. Bazilis Bušonas pasiūlė audimo staklių valdymui, audžiant sudėtingus raštus, naudoti popierinę perfojuostą. Tačiau Liudviko XV laikų politinė aplinka nebuvo palanki išradėjams.
Tik 1804 m. (arba, pagal kai kuriuos šaltinius, 1801 m.) Žozefas Mari Žakaras sukūrė naują audimo staklių valdymo būdą. Mat nuolat kariaujančios Prancūzijos poreikių rankinis audimas jau negalėjo patenkinti. Napoleonas gyvai domėjosi išradimais, o ypač tais, kurie galėjo duoti tiesioginę naudą karo pramonei.
Ž. Žakardas audimo staklių valdymui pasiūlė naudoti specialias korteles su jose išmuštomis skylutėmis. Skylučių kombinacijos nurodė, kokius veiksmus turi atlikti staklės. Tos kortelės buvo sujungiamos viena po kitos taip sudarydamos tarsi vientisą perfojuostą.
Perfokortų idėją panaudojo Č. Babidžas projektuodamas Analitinę mašiną, universalų programuojamą skaičiuotuvą, kurį galima laikyti kompiuterio pirmtaku. Joje buvo numatyta trys perfokortų tipai: skaičiams, aritmetinėms operacijoms ir duomenų įkėlimo bei išvedimo operacijoms valdyti. Kiekvieną jų turėjo skaityti atskiras perfokortų skaitytuvas. Taip pat buvo numatytas ir rezultatų perforavimas, kad juos vėliau būtų galima panaudoti kaip įvedimo duomenis.
Alfredas Zdramys
Alfredas Zdramys (g. 1966 m. sausio 3 d. Kretingoje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1989–1991 m. – Plungės rajono laikraščio „Kibirkštis“ korektorius. 1991–1993 m. – Plungės rajono laikraščio „Žemaitis“ Aktualijų skyriaus vedėjas ir 1991–1992 m. laikraščio „7 kaimynai“ redaktorius. 1993–1995 m. – Plungės laikraščio „Brasta“ redaktorius. 1997–1999 m. – dienraščio „Vakarų ekspresas“ specialusis korespondentas. 1999–2001 m. – dienraščio „Respublika“ Kriminalinių naujienų skyriaus reporteris, 2001–2004 m. – redaktorius, 2004–2005 m. – vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. 2005–2018 m. dienraščio „Vakaro žinios“ direktorius ir vyriausiasis redaktorius. 2010–2018 m. dienraščio „Respublika“ vyriausiojo redaktoriaus pirmasis pavaduotojas. 2018 m. - dienraščio "Kauno diena" Ekonomikos priedo redaktorius, 2018 m. - savaitraščio "Vilniaus diena" vyriausiasis redaktorius.
Alsény Camara
Alsenis Kamara (g. 1986 m. balandžio 11 d.) – futbolininkas, Gvinėjos rinktinės gynėjas.
Rinktinė
Su dalyvavo 2008 m. Afrikos Tautų taurėje.
Kotromaničiai
Kotromaničiai – vidurinių amžių Bosnijos banų (kunigaikščių) ir karalių dinastija, valdžiusi 1250-1463 m.
Istorija
Pavadinta vieno pirmųjų banų Stepono Kotromano vardu. Tvrtkas I 1377 m. karūnavosi Serbijos ir Bosnijos karaliumi, o 1390 m. pasiskelbė ir Dalmatijos bei Kroatijos karaliumi. Po jo mirties dėl dinastinių kovų ir agresyvios Vengrijos bei Turkijos politikos Kotromaničių valdžia silpo.
Paskutinis Kotromaničius Steponas Tomaševičius pralaimėjo Turkijos sultonui Mehmedui II, buvo paimtas į nelaisvę ir nužudytas, Bosnija tapo Osmanų imperijos valda.
Kotromaničiai
Banai
Dandi
Dandi  – miestas Škotijoje, prie Tėjaus užutėkio, srities centras. Išvystyta tekstilės, mašinų, poligrafijos, maisto pramonė. Yra universitetas, Šv. Povilo katedra.
Vainis
Vainis, Guainis  – upė šiaurės vakarų Gajanoje, Barimos-Vainio regione. Prasideda Gvianos plokščiakalnyje, pradžioje teka į šiaurės rytus džiunglėmis, žemupyje pasuka į šiaurės vakarus ir teka pelkėta lyguma. Įteka į Atlanto vandenyną netoli Venesuelos pasienio, sudaro estuariją.
Pakrantėse auga mangrovių sąžalynai. Žemupyje Vainis suformuoja Almondo paplūdimį, kuriame peri keturios iš septynių jūrinių vėžlių rūšių.
Velniažuvinės
Velniažuvinės (Lophiidae) – velniažuvių (Lophiiformes) žuvų šeima.
Priklauso plėšrios dugninės žuvys.
Galva plokščia, turi didžiules žiotis su aštriais dantimis. Grobio tyko pasislėpusios tarp žolių ar akmenų.
Gentys
Šeimoje 4 gentys, 25 rūšys:
thumb|left|210px|[[Europinis jūrų velnias (Lophius piscatorius)]]
Vilniaus mokytojų institutas
Vilniaus mokytojų institutas – mokymo įstaiga Vilniaus švietimo apygardoje (Rusijos imperija):
Trumpalių ežeras (Elektrėnų sav.)
Trumpalių ežeras (arba Prūdas) – ežeras Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Elektrėnų, Naujųjų Kietaviškių gyvenvietės centre. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,23 km, plotis – iki 0,18 km. Altitudė 87,1 m. Rytinis krantas aukštas. Aplinkui stovi individualūs gyvenamieji namai. Ežerą prateka Spenglos atšaka iš vakaruose telkšančio žuvininkystės ūkio tvenkinio į šiaurėje esantį kitą žuvininkystės ūkio tvenkinį.
Aušros vartų šaltiniai
Aušros vartų šaltiniai – Vilniaus miesto šaltiniai, antrasis pagal svarbą senojo Vilniaus vandentiekio vandens tiekėjas. Šaltiniai vardą gavo nuo to, kad jie buvo už Aušros vartų, aukštumoje, prie kelio į Medininkus.
Vieta
Pirmoji užuomina apie šaltinių vietą yra XVI a. pab. datuojamas skundas teismui dėl užpuolimo, įvykdyto 1598 m., kuriame minima įvykio vieta: tuoj už Vilniaus, vieškelyje į Medininkus, prie kalno, „iš kur į Vilniaus miestą eina vamzdžiai”. Šaltiniai yra žymiai aukštesnėje vietoje nei Vingrių šaltiniai, tad gravitaciniam vandentiekiui jie buvo parankesni.
Aušros vartų šaltiniai paminėti 1648 m. Frydricho Gedkanto Vilniaus plane. Jame pavaizduoti du upeliukai, ištekantys už Aušros vartų, susiliejantys prie apvalaus bokšto, esančio tarp Aušros ir Rūdininkų vartų, ir toliau palei vakarinę miesto sieną tekantys žemyn. Upelis, pavaizduotas tiesiai už Aušros vartų, išteka iš Aušros vartų šaltinių. Visai netoli Aušros vartų tas upelis išsilieja į tvenkinį, kurio šiauriniame pakraštyje stovi mūrinis apvalus pastatas, sujungtas su Aušros vartais. Šis pastatas ir siena ypač aiškiai matyti 1740 m. Vilniaus plane, tačiau buvusių upelių ir tvenkinio jau nebėra. Apvalusis statinys, spėjama, buvęs vandens rezervuaras, XVII a. dokumentuose lenkiškai vadinamas „rurmus”, galėjo turėti ir strateginę reikšmę.
Istorija
Šaltinių vanduo pradėtas imti vamzdžiais anksčiau nei XVI a. pabaigoje. XVIII a. viso miesto vandentiekis buvo apleistas, kadangi to meto dokumentuose žinių apie Aušros vartų šaltinius nėra. XIX a. šaltiniai vėl buvo įjungti į miesto vandentiekio tinklą.
1866 m. Vilniaus kapitulos byloje minimas vandens nuvedimas iš Basųjų karmelitų vienuolyno rezervuaro į miesto gaisrinę. Manoma, kad vandentiekio linija iš šaltinių jau veikė ir papildydavo rezervuarą, kadangi Vingrių linija į tą pusę nėjo. Tačiau nėra aiški rezervuaro buvimo vieta ir kurie karmelitai minimi, nes karmelitai buvo įsikūrę bent trijose vietose. 1870-1879 m. vandenį iš Aušros vartų vandentiekio jau gavo apie dešimt namų. Dauguma jų buvo už Aušros vartų ir Arklių gatvėje. Šis vandentiekis aprūpindavo vandeniu ir viešąjį šulinį prie rotušės. Dėl prastos šaltinių rezervuaro būklės Aušros vartų vandentiekis plėstis negalėjo. Vandens neužtekdavo net gaisrinės čiaupui, todėl miestas gavo leidimą gaisro metu naudotis geležinkelio valdybos šuliniu, buvusiu netoli geležinkelio stoties. 1898 m. šaltiniuose buvo išgręžtas artezinis šulinys, bandymo metu šulinys davė 17 tūkst. kibirų vandens per parą.
Šaltiniai buvo eksploatuojami dar ir XX a. pradžioje, tačiau vandens jie mažai beduodavo, ir šis vandentiekio tinklas merdėjo.
Kodi
Kodi (anksčiau XBMC Media Center, Xbox Media Center) – nemokamas įvairioms platformoms skirtas multimedijos grotuvas, HTPC atviro kodo programinė įranga. Grafinė sąsaja leidžia lengvai valdyti vaizdo įrašus, nuotraukas ir muziką iš standžiojo bei optinių (CD, DVD, Blu-ray) diskų, vietinio tinklo ar interneto, naudojant nuotolinį pultą. Projektą vykdo pelno nesiekiantis technologijų konsorciumas „XBMC Foundation“.
Dubna (Dauguvos intakas)
Dubna  – upė Latvijos pietryčiuose, Dauguvos dešinysis intakas.
Išteka iš Cirmo ežero (Latgalos aukštuma), teka per Saukos, Aksenovo, Viškių, Luknos ežerus. Įteka į Dauguvą (Rytų Latvijos žemuma) ties Lyvanų miestu. Ilgis 120 km. Baseino plotas 2780 km².
Kodi
Iš pradžių XBMC buvo projektuotas kaip multimedijos centro aplikacija pirmos kartos Xbox video žaidimų konsolei. Tačiau dabar palaiko ir Linux, Mac OS X (Snow Leopard, Leopard, Tiger), Apple TV, Apple iOS ir Microsoft Windows operacines sistemas.
Dubna (Dauguvos intakas)
Intakai:
Gyvenvietės prie upės:
Kodi
Papildiniai / Priedai
XBMC turi atvirą API, leidžiantį trečiosios šalies kūrėjams kurti papildinius/priedus: įskiepius, scenarijus, temas, tinklo sąsajas, ir t. t. (neribotos galimybės). XBMC programuotojai skatina kurti ir skleisti jų įskiepius, padaryti juos prieinamus tiesiai iš XBMC. Naujausia XBMC versija turi naują architektūrą Addons Framework, taip pat Addons Manager GUI, decentralizuoto platinimo klientą, katras naudoja trečiosios šalies servisus, kurie teikia XBMC turinį. Addons Manager (Addons Browser) leidžia vartotojams tiesiogiai įkelti papildinius/priedus.
Komplektacijos vadovas (Addons Browser) leidžia vartotojams tiesiogiai atsisiųsti papildinius/priedus. Papildiniai/priedai XBMC rašomi Python programavimo kalba, grafikos tvarkyklė naudoja WindowXML, analogai „Apple“ Mac OS X Dashboard Widgets ir „Microsoft“ Gadgets Windows Sidebar.
Montekristis
Montekristis  – miestas vakarų Ekvadore, Manabi provincijoje, tuoj į pietryčius nuo Mantos. Svarbus kelių mazgas – ties Montekrisčiu iš Mantos vedantis kelias šakojasi į kelius link Portovjecho, Daulės ir Kanjos.
Svarbus tradicinių Ekvadoro skrybėlių panamų gamybos centras.
Žymūs žmonės
thumb|left|220px|Bažnyčia ir paminklas Eloj Alfarui