cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Venesuelos vyrų futbolo rinktinė
Venesuelos vyrų futbolo rinktinė – Venesuelos Bolivaro Respubliką atstovaujanti futbolo komanda, valdoma Venesuelos Futbolo Federacijos (Federación Venezolana de Fútbol).
Venesuela – istoriškai ir statistiškai pati silpniausia Pietų Amerikos regiono futbolo ekipa, nė karto nepatekusi į pasaulio čempionatą. Didžiausias pasiekimas – 4 vieta Copa América čempionate 2011 m.
Mozyrio kaimo gyvenvietė
Istorija
Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2008 m. birželio 30 d. Ribojasi pietuose su Železnodorožno miesto, vakaruose su Pravdinsko miesto gyvenviete, šiaurėje su Černiachovsko rajono Svobodos, rytuose su Oziorsko rajono Krasnojarskojės kaimo gyvenvietėmis.
Gyvenvietės taryba renkama 5 metams, ją sudaro 10 deputatų, kurie iš savo tarpo renka tarybos pirmininką. Gyvenvietės administracijai vadovauja konkurso tvarka skiriamas administracijos vadovas.
Zablotčiznos geležinkelio stotis
Zablotčiznos geležinkelio stotis  – geležinkelio stotis Zablotčiznos kaime, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Hainuvkos apskrityje, Narevkos valsčiuje. Per stotį eina Valstybės siena-Chrizanuvas geležinkelio linija ir Zablotčizna-Oskierkai geležinkelio linija.
Žeruoliai
Žeruoliai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 1 km nuo Laičių.
Mozyrio kaimo gyvenvietė
Istorija
Kaliningrado srities įstatymu Mozyrio kaimo gyvenvietę sudaro kaimai:
Zablotčiznos geležinkelio stotis
Valstybės siena–Chrizanuvas geležinkelio linija
Nuo stoties iki Skupovo geležinkelio stoties yra 4,1 km ir iki Miklaševo geležinkelio stoties yra 3,4 km.
Zablotčizna-Oskierkai geležinkelio linija
Nuo stoties iki Oskierkų geležinkelio stoties yra 1,7 km.
Iskander
Raketa – kvazibalistinė. Viso skrydžio metu raketa valdoma aerodinaminiais ir dujų dinaminiais vairais. Raketa gaminama naudojant stealth technologiją: mažas atspindžio paviršius, nėra išsikišančių elementų, padengta specialiu sluoksniu sumažinančiu aptinkamumą. Didesnę laiko atkarpą raketa skrieja plokščia trajektorija atmosferoje, atlikdamos klaidinančius manevrus. Raketos nusitaikymas – mišrus. Pirmoje ir vidurinėje skrydžio fazėje raketa nutaikoma inerciškuoju būdu, baigiamajame – optiniu.
2008 m. lapkričio 5 d. Rusijos federacijos prezidentas Dmitrijus Medvedevas metinėje kalboje pažadėjo, kad Rusija dislokuos Kaliningrado srityje raketinį kompleksą Iskander. Tokiu būdu Rusija planuoja neutralizuoti netoli savo sienų esantį naują pozicinį amerikietiškos sistemos PRG (Priešraketinė gynyba) rajoną.
2013 m. gruodžio 15 d. vokiečių laikraštis „Bild“, remdamasis šaltiniais saugumo tarnyboje pranešė, kad Rusija Kaliningrado srityje prie sienos su Lietuva dislokavo artimojo nuotolio raketas Iskander-M.
Charakteristikos
Gamintojas: Kolomnos KBM
Četvertinai
Četvertinai  – kaimas Lenkijos rytuose, Sosnuvkos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Ištiktukas
Ištiktukas (sin. ideofonas) – nekaitoma kalbos dalis, kuria mėgdžiojami veiksmų ar reiškinių keliami garsai (pvz., trakšt, triokšt, pykšt, pokšt, trept, bumpt, brakšt, šliūkšt, cypt, tekšt) arba garsais imituojami vaizdiniai (žvilgt, šypt, žirgt ir kt.).
Kategorinė reikšmė
Ištiktukais reiškiamus vaizdinius dažniausiai sukelia elgsena, spalva, kvapas, begarsis veiksmas, būsena, daug lemia jų intensyvumas, netikėtumas, staigumas. Ištiktukas yra komunikacijai nebūtina žodžių klasė. Oficialaus stiliaus kalboje (oficialiuose raštuose, informacinėse žinių laidose, mokslinėse apžvalgose ir pan.) jie nevartojami. Grožinėje (ar šiaip vaizdingoje) kalboje ištiktukai dažnai eina vienos iš tropų rūšių – onomatopėjos pagrindu.
Daugelis ištiktukų mėgdžioja tai, ką žmogus girdi, sieja su kokiu įvykiu ar veiksmu.
Ištiktukai imituoja garsus, tačiau be standartinių ištiktukų (kakariekū, au au, miau) naudojami ir individualūs, proginiai ištiktukai.
Ištiktukais dažniausiai didina judėjimo (ėjimo, bėgimo, šliaužimo, skridimo, kritimo ir pan.) veiksmų, gyvūnų, augalų ir negyvosios gamtos bei žmogaus sukurtų daiktų garsų (ku kū; čik čirik; pliaukšt; pupt; dzingt, stop ir kt.), žmogaus veiklos valgant, šnekant, dirbant ir pan. veiksmų aprašymo vaizdingumą.
Pagal kilmę ištiktukai būna dvejopi:
Gramatinės funkcijos
Būdami vaizdingi ir emocingi ištiktukai dažnai perima veiksmažodžio vaidmenį, sakinyje būna tariniu: Kas tik krepšt, Marytė ir pabunda. Tačiau visaverčiu tariniu ištiktukai nebūna, nes yra nekaitomi (neturi asmens, nuosakos, laiko). Neretai iš ištiktukų daromi išraiškingi veiksmažodžiai, didinantys vaizdingumą: viauktelėti iš viaukt, girgžtelėti ir girgžt ir pan.
Tipologinės pastabos
Pasaulio kalbose ištiktukų klasė dažnai nėra skiriama – jei kalboje esama garsus mėgdžiojančių ar imituojančių žodžių, jie skiriami jaustukų klasei (interjekcijoms). Nors pastaraisiais dešimtmečiais bent jau Vakarų kalbotyroje matyti didėjantis dėmesys šiai žodžių klasei. Ypač tai aktualu tarpkultūrinės komunikacijos kontekste, nes nesunku pastebėti, kad vieni ar kiti gamtos ar technikos garsai, objektyviai vienodi visame pasaulyje, mėgdžiojami arba vaizdiniai imituojami labai skirtingai.
Anglų kalba:
Vokiečių kalba:
Japonų kalba:
Rusų kalba:
Vytautiškė
Vytautiškė – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Krosnos.
Istorija
Pokario metais apylinkėse veikė Tauro apygardos, Vytauto partizanų rinktinės partizanai.
Ispanijos bankas
Ispanijos bankas (Banco de Espana) – Ispanijos Karalystės centrinis bankas. Šis bankas priklauso Europos centrinių bankų sistemai.
Šiuo metu jis glaudžiai susijęs su Europos centriniu banku. Pagrindinės pareigos – Europos centrinių bankų sistemos nustatytos monetarinės politikos vykdymas. Ispanijos bankas įsikūręs Madride, įsteigtas 1782 metais.
Kubos Santjago provincija
Kubos Santjago provincija  – provincija rytų Kuboje, pietinėje salos pakrantėje. Ribojasi su Granmos provincija vakaruose, Holgino provincija šiaurėje ir Gvantanamo provincija rytuose. Administracinis centras – Kubos Santjagas.
Geografija
Provincijos teritorija driekiasi Siera Maestros kalnai, čia yra aukščiausia Kubos vieta – Turkino kalnas (1974 m). Svarbiausios upės yra Kontramaestrė ir Bakanao. Yra įsteigtas Turkino nacionalinis parkas.
Administracinis suskirstymas
Provincija padalinta į 9 savivaldybes:
Mendzyžečas
Šis straipsnis apie Lenkijos miestą Liubušo vaivadijoje, apie miestą Liublino vaivadijoje skaitykite Palenkės Mendzyžecas
Mendzyžečas (,, } – miestas Lenkijos vakaruose, Liubušo vaivadijoje, į pietryčius nuo Goržuvo Vielkopolskio; apskrities centras. 18 310 gyv. (2017 m.). Įsikūręs prie Vartos intako Obros upės. Per miestą eina plentas Ščecinas – Vroclavas. Statybinių medžiagų, elektros mašinų gamyba, medienos apdirbimo, baldų, chemijos, siuvimo, maisto pramonė. Turizmas. Muziejus (apima XIV a. – XVI a. pilį, XVIII a. seniūnijos ir kitus pastatus; archeologijos, istorijos, etnografijos, meno, dailiųjų amatų ir kiti eksponatai). Netoli miesto, požeminiuose įtvirtinimuose, yra du faunos rezervatai, kuriuose žiemoja apie 30 000 šikšnosparnių.
Istorija
IX a. dab. miesto vietoje buvo gyvenvietė. Pirmą kartą paminėtas 1005 m., XII a. – XIII a. kaštelionijos centras. 1248 m. gavo miesto teises, 1296–1329 m. priklausė Brandenburgui. XIV a. – XVI a. amatų ir prekybos centras. Nuo XV a. vidurio pilies teismo buveinė. Nuo XVI a. protestantizmo centras; susidarė gausi žydų bendruomenė. Per 1655–1660 m. karą su Švedija sudegintas. 1780–1806 m. svarbus gelumbės prekybos centras. Po Abiejų Tautų Respublikos II padalijimo atiteko Prūsijai, vokiškai vadintas Mezericu. XIX a. prarado ūkinę reikšmę. 1885 m. iki miesto nutiestas geležinkelis. Po Pirmojo pasaulinio karo Mendzyžečas liko Vokietijoje, po Antrojo pasaulinio karo grąžintas Lenkijai. 1791–1975 m. ir nuo 1999 m. – apskrities centras.
Architektūra
Išliko karaliaus Kazimiero III Didžiojo pastatydintos gotikinės pilies (XIV a., XVI a. atnaujinta, XVII a. per karą sunaikinta) griuvėsių liekanų, barokinis seniūnijos pastatas (1719 m., dabar muziejus), barokinė su klasicizmo elementais rotušė (1581 m., 1813 m. perstatyta). Sakraliniai pastatai: gotikinė Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia (1479 m., XVI a. pirmoje pusėje pristatyta presbiterija ir zakristija), klasicistinė sinagoga (1824 m.), vėlyvojo klasicizmo Šv. Vaitiekaus (1834 m., iki 1945 m. priklausė evangelikams) bažnyčia.
Diomedas
Graikų mitologijoje Diomedas – Tidėjo ir Deipilės sūnus, Argo karalius. Sostą paveldėjo iš senelio Adrasto, žmona Aigalėja. Trojos kare buvo vienas iš pagrindinių graikų didvyrių. Jį globojo deivė Atėnė. Kartu su Trojos arkliu pateko į Trojos vidų.
Kauno Vilijampolės pagrindinė mokykla
Kauno Vilijampolės pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kaune, Vilijampolėje, Seredžiaus g. 4, vykdžiusi pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Buvęs įstaigos kodas 190137117. Steigėjas Kauno miesto savivaldybės taryba.
Istorija
1928 m. Panerių gatvėje pradėjo darbą vieno komplekto 40-oji pradžios mokykla, kurios vedėja buvo Bergaitė. 1928 m. rugsėjo 1 d. mokyklai pradėjo vadovauti Elena Šlivinskaitė-Grigiškienė (1928–1950). 1932 m. rugsėjo 1 d. pradžios mokykla pradėjo darbą naujose patalpose Seredžiaus g. 4 ir pavadinta 35-ąja pradine mokykla.
Mokinių skaičius didėjo ir 1950 m. ji perorganizuota į Kauno VI septynmetę mokyklą, kurioje buvo sukomplektuota 10 klasių. Tuo metu mokėsi 375 mokiniai, dirbo 14 mokytojų. 1962 m. mokykla pavadinta VI aštuonmete, 1965 m. prie jos prijungta I pradinė mokykla. Tuo metu buvo 3 pastatai, 23 klasės ir mokėsi 772 mokiniai, dirbo 35 mokytojai. 1970 vasario 13 atidarytas mokomasis korpusas. 1970 m. liepos mėnesį VI aštuonmetė perorganizuota į Kauno 30-ąją vidurinę mokyklą. 1973 m. mokykla išleido pirmąją 43 abiturientų laidą. 1977 m. pastatytas priestatas su aktų bei sporto salėmis.
1996 m. mokykla pavadinta Kauno Vilijampolės vidurine mokykla. Nuo 2011 m. pagrindinė mokykla. 2012 m. rugsėjo 1 d. Vilijampolės pagrindinė mokykla prijungta prie Kauno Veršvų vidurinės mokyklos. 2013 m. rugsėjo 1 d. mokyklos patalpose įsikūrė VšĮ Lietuvos sveikatos mokslų universiteto vidurinė mokykla.
Direktoriai
thumb|250px|Nuo sporto aikštelės pusės
Call of Cthulhu
Call of Cthulhu – siaubo žanro žaidimo vaidmenimis sistema, kurią leidžia kompanija „Chaosium Inc.“. Žaidimo pasaulis yra paremtas Howard Phillips Lovecraft kūriniais (kurių vienas taip ir vadinasi).
Yra išleista ir d20 „Call of Cthulhu“ versija, naudojanti ne originaliąją, o d20 mechaniką.
Istorija
Žaidimo autorius yra Sandy Petersen, o pirmąjį jo leidimą 1981 m. išleido kompanija „Chaosium“. Žaidime buvo naudojama supaprastinta „Basic Role-Playing“ sistema, pasiskolinta iš žaidimo „RuneQuest“. Jau kitais metais po išleidimo žaidimas laimėjo „Origins Awards“ apdovanojimą už geriausias žaidimo vaidmenimis taisykles. Šiuo metu yra išleistas šeštasis leidimas, bet per tris dešimtmečius taisyklės keitėsi labai nedaug. 2002 m. „Call of Cthulhu 20th Anniversary Editon“ laimėjo „Origins“ apdovanojimą už geriausią grafinį produkto pristatymą. 2011 m. buvo išleistas 30-mečio leidimas.
Ankstyvieji „Call of Cthulhu“ produktai sekė „Dungeons&Dragons“ pavyzdžiu, todėl scenarijuose veikėjai dažnai klaidžiodavo požemiais ir urvais, sutikdami įvairiausias pabaisas. Tačiau žaidėjų dėmesio sulaukė ir akcentuojamos realaus gyvenimo situacijos, tiriamasis veikėjų darbas ir būdai apeiti nemalonumus, užuot mėginus įveikti juos jėga.
Vėlesniuose „Call of Cthulhu“ produktuose daug dėmesio buvo skiriama realiems įkalčiams. Žaidimo leidėjai kartu su scenarijumi pateikdavo įvairių personažų „pamestas“ degtukų dėžutes ir vizitines korteles, iškarpas iš laikraščių ir net pasus, kur žaidėjai galėdavo įsiklijuoti savo fotografijas, tokiu būdu įtraukiant gyvo vaidmenų žaidimo elementus.
Žaidimo pasaulis
„Call of Cthulhu“ žaidimo pasaulis – tai tamsi mūsų pasaulio versija, sukurta remiantis H. P. Lovecrafto teiginiu, kad „seniausia ir stipriausia žmonijos emocija yra baimė, o stipriausia baimė – tai nežinomybės baimė.“ Originaliajame (ne d20) žaidime yra trys pagrindiniai laikotarpiai: XX a. 3-iasis dešimtmetis, aprašytas beveik visuose H. P. Lovecrafto kūriniuose, XIX a. paskutinis dešimtmetis, kuriame susipina Š. Holmso detektyvų ir okultizmo dvasia, o veiksmas daugiausiai vyksta Anglijoje, ir šiuolaikinė konspiracija („Cthulhu Now“). Vėliau buvo išleistas Ankstyviesiems viduramžiams skirtas leidinys „Cthulhu: Dark Ages“, XXIII a. skirtas „Cthulhu Rising“ ir „Cthulhu Invictus“, kuriame dėmesys skiriamas Romos imperijos laikotarpiui. Protagonistai taip pat gali keliauti po nežemiškus kraštus arba Sapnų šalis.
Žaidėjai vaidina į paslapčių pasaulį įtrauktus paprastus žmones: detektyvus, nusikaltėlius, mokslininkus, menininkus, karo veteranus ir pan. Dažnai įvykiai prasideda visai nekaltai, kol atsiskleidžia vis daugiau užkulisių. Kuo daugiau veikėjai sužino apie tikruosius pasaulio siaubus ir žmonijos menkumą, tuo daugiau sveiko proto jie praranda (žaidime naudojamas mechanizmas veikėjo sveikam protui apskaičiuoti konkrečiu žaidimo metu). Norėdami gauti priemonių siaubui nugalėti – slaptų mokymų ir magijos – veikėjai privalo paaukoti šiek tiek savo sveiko proto.
„Call of Cthulhu“ garsėja kaip žaidimas, kuriame veikėjai gana dažnai žūna klaikiomis aplinkybėmis arba atsiduria psichiatrinėje ligoninėje.
Sistema
Žaidime naudojama „Basic Role-Playing“ sistema – universali maginės fantastikos „RuneQuest“ vaidmenų žaidimo taisyklių versija. Tai procentinė įgūdžiais paremta sistema, kaip atskiras leidinys pasirodžiusi 1982 m. Jos autoriai – Greg Strafford ir Lynn Willis.
Šioje sistemoje yra pagrindiniai atributai (Attributes): Jėga (Strength), Sveikata (Constitution), Dydis (Size), Protas (Intelligence), Galia (Power), Vikrumas (Dexterity) ir Išvaizda (Appearance). Remiantis šiomis reikšmėmis apskaičiuojamos išvestinės savybės. Pavyzdžiui, gajumas lygus Dydžio ir Sveikatos vidurkiui ir veikėjo gyvenimo laikotarpiu nekinta. Įgūdžiai (Skills) žymimi procentinėmis reikšmėmis, o vietoje patirties taškų naudojamas patirties patikrinimas, metant procentinių kauliukų metimą (d100) ir stengiantis išmesti mažiau nei esama įgūdžio vertė. Sistemos trūkumas – Atsparumo lentelė (Resistance Table), kurioje palyginus du atributus gaunama sėkmės tikimybė. Potencialiai tai ištisa atskira sistemos mechanika, ir, daugelio nuomone, ji keistai atrodo šalia esamos įgūdžių sistemos.
„Call of Cthulhu“ d20
2001 m. „Wizards of the Coast“ išleido „Call of Cthulhu“ versiją d20 sistemai. Buvo bandoma išsaugoti originalaus žaidimo dvasią, o konvertuojant taisykles palengvinti žaidimo eigą. Dėka d20 sistemos „Dungeons&Dragons“ veikėjus dabar galima perkelti į „Call of Cthulhu“ pasaulį, o „Cthulhu“ mitologiją į „Dungeons&Dragons“ žaidimus. Reakcija į šį žaidimą buvo įvairi: vieni iš karto kategoriškai atmetė jį, o kitiems ši sistema paliko labai gerą įspūdį.
Artušas
Artušas  – miestas Kinijos Liaudies Respublikoje, vakarų Sindziange, Kyzylsu kirgizų autonominės prefektūros centras. Įsikūręs Tarimo baseino šiaurės rytuose, į pietus nuo Tianšanio kalnų. Miestą pasiekia Pietų Sindziango geležinkelis (Urumčis–Kašgaras). Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu (medvilnės, vynuogių auginimas, avininkystė).
Dauguma gyventojų kirgizai ir uigūrai (artušai).
thumb|left|240px|Apskrities padėtis Sindziange
Apskritis
Artušo apskritis sudaryta 1943 m. Ji apima 15 509 km² plotą, 2000 m. joje gyveno 194 tūkst. žmonių.
Vilnia
Vìlnia (arba Vilnelė) – upė rytinėje Lietuvoje. Ištakos – netoli Vindžiūnų kaimo, 5 km į pietus nuo Šumsko. Upės ilgis – 79,6 km, baseino plotas – 624 km², iš jo Lietuvoje − 551 km². Vilniuje įteka į Nerį. Žymiausios vietos − Belmonto kriokliai ir Pūčkorių atodanga.
thumb|220px|Vilnelė žiemą thumb|220px|Vilnia Gedimino kalno papėdėje. thumb|220px|Vilnios (deš.) ir [[Neris|Neries santaka Vilniuje, ties Taikomosios dailės muziejumi]] thumb|Vilnelė tarp [[Belmontas|Belmonto ir Markučių]] thumb|Vilnelė prie Šv. Onos bažnyčios. Rytinėje Vilniaus miesto dalyje prie Vilnelės įkurtas Pavilnių regioninis parkas.
Prie Vilnelės telkšo didesni Belmonto, Margių, Rokantiškių tvenkiniai, įrengti parkai Vilniaus senamiestyje (Bernardinų ir Misionierių sodai).
Legenda
Anot „Lietuvos metraščio“, legendinis lietuvių didysis kunigaikštis Šventaragis prisakęs visus Lietuvos didžiuosius kunigaikščius deginti Šventaragio slėnyje − kur Vilnelė įteka į Nerį.
Vilnios baseinas
Visi dešinieji Vilnios aukštupio intakai yra melioruoti kaip ir didžiausias dešinysis intakas − Taurija. Nuo Medininkų aukštumos besileidžiantys kairieji Vilnios intakai (Kena, Kuosinė, Rūkainė, Vaičia, Šiaudinė) drenuoja priemolingus darinius.
Vilnios baseino plotas 624 km², iš jų 17 km² užima pelkės. Vagos nuolydis, aukštupyje siekęs 0,6−0,3 %, tolydžio mažėja iki 0,03 %. Upės nuolydis žemupyje siekia 0,4 %. Vilnia nuo versmių iki žiočių nusileidžia 124,6 m. Vagos vidutinis vingiuotumas yra 1,49.
Į Vilniaus centrą upė atsrūva tarytum kalnų upokšnis, kuriame daug kur kyšo stamboki rieduliai, dėl kurių sąvartų susidariusios rėvos verčia vandenį sūkuriuoti, gurgti. Upėje pasitaiko dviejų metrų gilumo sietuvų, nors šiaip ji yra nesunkiai perbrendama, nes tėra tik 0,4 iki 0,7 metrų gylio.
Vilnios baseiną sudaro Medininkų aukštuma, Lyglaukio ir Veliučionių moreninis masyvas, Sapieginės erozinis kalvynas. Į pietinę bei vakarinę Vilnios baseino dalį yra įsiterpusi Ašmenos aukštuma. Baseino teritorijoje yra:
Rygos aukštoji teisės mokykla
thumb|right|Mokyklos pastatas (vaizdas iš Strēlnieku iela) thumb|right|Pagrindinis įėjimas (pastato fasadas) thumb|right|Pereinamsis kiemas, auditorijos (Campus) Rygos aukštoji teisės mokykla ( - Rygos juridinė aukštoji mokykla,, RGSL - Rygos magistrantūros teisės mokykla) - vienintelė privati aukštoji teisės mokykla Latvijoje. Adresas - Strēlnieku iela 4k-2, Rīga, Latvija, LV-1010. Teisės mokykloje mokosi Baltijos ir užsienio šalių teisininkai. Mokyklai vadovauja rektorius Lesley Jane Smith. Dėstytojai - nuolatiniai bei vizituojantys profesoriai, docentai, teisės praktikai iš Baltijos šalių, Europos ir JAV. Mokykloje studijuoja ir dėsto taip pat ir teisininkai praktika bei teoretikai iš Lietuvos.
Vilnia
Vilnios baseinas
Baseino teritorijoje vyrauja lygumos, ramus reljefas su velėniniais jauriniais priemolių bei jauriniais šilaininiais smėlių dirvožemiais. Litologiją sudaro fliuvialiniai ir eroziniai deliuviniai dariniai (priesmėliai, smėliai, priemoliai).
Rygos aukštoji teisės mokykla
Studijų programos
Rygos Teisės mokykloje vykdomos šios Teisės magistro programos (Master programme):
Vilnia
Vilnios baseinas
Vilnia pasižymi simetrišku baseinu, kurį subalansuoja intakai Kena (ilgis 24 km, baseino plotas − 177 km²) ir Taurija (ilgis 13 km, plotas − 45 km²). Upelių ilgesnių kaip 3 km iš viso yra apie 100, jų bendras ilgis 311 km. Kanalizuotų vagų palyginti nedaug − apie 20 %. Pats žemupys ties Pilies kalnu Vilniuje yra kanalas. Senoji vaga, pagal istoriką Adomą Honorį Kirkorą, įtekėjo į Nerį ties Vrublevskių bibliotekos pastatu.
Daug žalos Vilnios aplinkai, miškams, netgi reljefui prie Vilnios daro žmogus. Daugelio sodybos, pavyzdžiui, pakeliui į Rokantiškių kapines, primena šiukšlynus. Nuo stačių šlaitų metamos šiukšlės, šlaitai neapsodinti, čia pilna žemės žaizdų. Visa tai turi didelę įtaką vandens cheminės sudėties formavimuisi. Nors upė teka labai urbanizuota teritorija, ji priklauso palyginti mažai užterštų upių grupei. Antropogeninis upės poveikis ypač ryškus tam tikroms upės dalims. Labiausiai teršiamas žemupys, kuriame pagrindiniai teršėjai yra Naujosios Vilnios ir Vilniaus miestai bei jų nutekamieji buitiniai ir pramoniniai vandenys. Todėl čia pastebėtas ryškus vandens kokybės pablogėjimas − BDS5 siekė 1,7 mg/l, bendras azotas padidėjo iki 1,6 mg/l, fosfatai − 0,071 mg/l.
Flora ir fauna
thumb|left|Antys Vilnelėje. Vilnios augalijai didelę įtaką turi hidraulinės patvankos ir rėvos. Štai smėlingo grunto patvankose augalija negausi, o akumuliacinėse rėvose, kur vyrauja žvyrai, gargždai, rieduliai, ji − švelnesnė. Vilnios upės augalų pasiskirstymui didelę reikšmę turi vagos litologija. Pvz., smėlingose priekrantės juostose 0,1−0,5 m gylio atkarpose vyrauja paprastoji lūgnė, neužmirštuolė, paprastoji monažolė, plūdinė kurklė, kanalinė elodėja, viksvos ir t. t. Tarpinėse ir giluminėse juostose žvyringame, gargždingame, riedulingame akumuliacinių rėvų dugne 0,5−1,0 m gylyje dažnai pasitaiko plūdinė kurklė, permautalapė plūdė, šukinė plūdė, varpuotoji plunksnalapė ir kt.
Mokslininkė J. Kostkevičienė ištyrė Lietuvos upių ir upelių fitoplanktoną. Vilnios upėje dominavo Planktothrix agardhii (skyrius Cyanophyta) Aulacoseira islandica, Fragillaria capucina, F. crotonencis, Diatoma vulgaris, Synedra ulna, Melosira varians, Navicula capitata, Navicula cryptocephala, Rhoicosphenia abbreviata (skyrius Bacillariophyta), Crucigenia rectangularis, Dictyosphaerium ehrenbergianum, Pandorina boryanum, Pandorina duplex (skyrius Chlorophyta).
Vilnia yra šaltavandenė upėtakio tipo pietryčių Lietuvos upė. Vilnios upėje vyksta atkuriamasis lašišinių žuvų veisimas ir monitoringas. Monitoringo stotyje (žemiau Mickūnų, žemiau Naujosios Vilnios patvankos, žemiau Belmonto patvankos) buvo įvertinta žuvų bendrijų rūšinė įvairovė ir pasiskirstymas bendrijoje. Nustatyta, jog dažnos ir įprastinės žuvų rūšys yra gružlys, trispyglė dyglė, lydeka, šližys, kūjagalvis, ešerys,kuoja. Vilnios upės žemupyje gausiausios buvo upėtakio, šlakio, šližio ir gružlio populiacijos. Žuvų bendrijose vyravo reofilai, bendrijų struktūra būdinga buvo šaltavandenėms upėms.
2001 metų tyrimų rezultatai rodo, jog upėtakių, lašišų ir šlakių gausumas Vilnios upėje kasmet didėja.
Etimologija
Upėvardis Vilnia kildinamas nuo žodžių vilnis („vandens kauburys, banga“), vilnyti („kilti vilnims, banguoti, gūsiais lieti“).
Pasaulio senjorų komandinis šachmatų čempionatas
Pasaulio senjorų komandinis šachmatų čempionatas – žaidėjų, kuriems čempionato vykdymo metų gruodžio 31 d. sueina 50 ir daugiau metų, varžybos. Kovos tarp komandų vyksta prie 4-ių lentų. Jos vyksta 3-jose grupėse: atvirajame 50+, atvirajame 65+ ir moterų 50+ metų amžiaus grupėse. Komanda turi būti sudaryta iš vienos federacijos žaidėjų. Komandų skaičius iš kiekvienos šachmatų federacijos neribojamas.
Istorija
Stiuartas Reubenas 2004 m. Meno saloje suorganizavo pirmąjį pasaulio senjorų komandinį šachmatų čempionatą, kuriame dalyvavo 60-ties metų ir vyresni žaidėjai. Tačiau vėliau čempionatai nevyko.
2013 m. Taline FIDE Kongreso metu buvo pritarta Vilniaus ir Dresdeno miestų siūlymui organizuoti – Pasaulio senjorų komandinius šachmatų čempionatus. Bandomosios varžybos buvo numatytos organizuoti trejus metus. 2014-ųjų metų pasaulio senjorų komandinis šachmatų čempionatas – Vilniuje, o kiti du čempionatai – Dresdene (2015, 2016 m.).
Pasaulio čempionatai
1) atvirasis, kur komandų žaidėjų amžius 50+ m.,
2) atvirasis, kur komandų žaidėjų amžius 65+ m. ir
3) moterų, kur komandų žaidėjų amžius 50+ m.
Jei amžiaus grupėje 65+ m. susirenka mažiau, kaip 10 komandų, jos turi žaisti amžiaus grupėje 50+ su atskira apskaita ir apdovanojimais. Jei susirenka mažiau, kaip 8 moterų komandos jos žaidžia su atskira apskaita ir apdovanojimais, arba amžiaus grupės 65+ m., arba 50+ m. turnyruose.
Bulgarijos futbolo varžybos 1930 m.
1930 m.
Žaidė 9 komandos-apygardų nugalėtojos.
Pasaulio senjorų komandinis šachmatų čempionatas
Dalyvių atranka
Apribojimų dėl titulų, ar reitingų nėra. Kiekviena šalis, FIDE narė, turi teisę į senjorų čempionatus registruoti neribotą komandų kiekį. Tačiau komandoje visi žaidėjai turi būti iš vienos šachmatų federacijos. Žaidėjai turi čempionato vykdymo metų gruodžio 31 d. turėti dalyvavimui nustatytą amžių.
Taisyklės
Turnyrai pravedami šveicariškąja sistema – 9 ratai. Mačai žaidžiami prie 4-ių lentų. Komandą sudaro 5 žaidėjai (vienas iš jų – atsarginis).
Laiko kontrolė
Kiekvienam žaidėjui partijai skiriama laiko: pirmiesiems 40 ėjimų – 90 min., o likusiems ėjimams 30 min., taip pat, nuo 1-o ėjimo po kiekvieno ėjimo pridedama po 30 sek.
Nugalėtojo nustatymas
Komandos vieta nustatoma pagal komandinius taškus. Pasibaigus mačui, komandai, surinkusiai daugiau taškų už varžovus, skiriami 2 komandiniai taškai, o komandai, kuri mažiau – nulis taškų. Jei surinko po lygiai, abiem komandom skiriama po tašką. Daugiau komandinių taškų turinti komanda užima aukštesnę vietą.
Jei komandos surenka po lygiai komandinių taškų, jų užimama vieta nustatoma pagal numatytą tvarką einant nuo pirmo punkto prie antro ir t. t.:
a) pagal Sonneborn – Bergerio taškus, kurie apskaičiuojami, sudauginus kiekvieno turėto varžovo (komandos), prieš tai atmetus mažiausia taškų surinkusį varžovą, mačo taškus iš surinktų su juo lentos taškų. Sudėjus rezultatus, gaunama tam tikrą suma. Komanda turinti didesnę sumą užima aukštesnę padėtį turnyrinėje lentelėje. Jei lygu, tai einama prie sekančio punkto,
b) pagal tarpusavio mače surinktus taškus prie lentos. Turinti daugiau taškų komanda užima aukštesnę vietą. Jei ir dar lygu,
c) pagal surinktų su visais komandos varžovais lentos taškų sumą. Komanda, turinti daugiau taškų, užima aukštesnę vietą. Jei vis dar lygu,
d) pridėjus prie komandų, prieš kurias laimėta, surinktų lentos taškų sumos, pusę lentų taškų sumą tų komandų, su kuriomis sužaista lygiosiomis. Didesnis rezultatas lemia aukštesnę vietą.
Apdovanojimai
Visų trijų grupių pirmąsias tris vietas dalyviai apdovanojami medaliais ir piniginiais prizais. Atvirojo turnyro 50+ dalyviai už 4-ą ir 5-ą vietą apdovanojami diplomais ir piniginiais prizais.
Moterų čempionatai
Pastaba. 2015 - 2019 m. čempionatuose moterų komandos žaidė senjorų 50+ ar 65+ atviruosiuose turnyruose.
2014 m.
Varžybos vyko Lietuvoje, Vilniaus rotušėje. Tai buvo aukščiausio lygio šachmatų varžybos Lietuvoje nuo Nepriklausomybės atkūrimo. Renginį organizavo Kauno šachmatų federacija kartu su Lietuvos šachmatų federacija ir FIDE. Prisidėjo ir Vilniaus miesto savivaldybė. Vyrų komandos varžėsi amžiaus kategorijose (vyresnių negu 50 metų ir vyresnių negu 65 metų), moterys - vienoje kategorijoje (vyresnių negu 50 metų).
Komandų sudėtyse buvo net 17 žaidėjų, turinčių didmeistrio titulą. Tarp jų: gruzinė Nona Gaprindašvili, 1962-1978 m. moterų pasaulio čempionė, kt.
Prizininkai
Vyresnių negu 50 metų amžiaus kategorijoje:
Klauseikių paminklas partizanams Gramaliauskams
Klauseikių paminklas partizanams Gramaliauskams atminti yra šiaurinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Klauseikiuose (Aleksandrijos seniūnija), kelio  dešinėje pusėje, 0,59 km į rytus nuo kryžkelės su keliu Klauseikiai–Jedžiotai.
Paminklas
Paminklas stovi pakelėje, Gramaliauskų sodyboje. Jis mūrinis, piramidės pavidalo, trijų tarpsnių. Postamentas plokščias, stačiakampio plano, betoninis. Jo priekinio fasado plokštumos dešinėje pusėje pritvirtinta horizontalaus stačiakampio pavidalo juodo šlifuoto akmens plokštelė su paminklo pastatymo data: „2001“. Virš postamento kyla ketursienė lauko akmenų mūro piramidė su priekinės plokštumos centrinėje dalyje įbetonuota horizontalaus stačiakampio pavidalo juodo šlifuoto akmens memorialine lenta, kurioje iškaltas įgilintų raidžių įrašas: „GRAMALIAUSKAI / BRONISLAVA 1922 / SIMONAS 1929 / LEONAS 1923 // 1949 // PAMINKLAS PARTIZANAMS“. Piramidės viršūnė užsibaigia stambesniu akmeniu, į kurį įtvirtintas iš vieno juodo šlifuoto akmens gabalo išpjautas lotyniškas kryžius.
Paminklo aukštis – 3,8 m, plotis – 1,6 m, storis – 1,0 m. Teritorijos plotas – 10 m².
Istorija
1944 m. rudenį sovietų kariuomenei okupavus šiaurės vakarų Žemaitiją, Mažeikių apskrities Ylakių valsčiaus miškuose ėmė burtis Lietuvos partizanai. Jie sudarė Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Alkos rinktinės junginį – Ylakių kuopą. Į rezistencinį judėjimą įsitraukė ir Klauseikių kaimo ūkininko Leono Gramaliausko šeima. Sūnūs Simonas (1929–1949) ir Leonas (1923–1949) Gramaliauskai bei duktė Bronislava Gramaliauskaitė-Pocienė (1922–1949) tapo Ylakių kuopos partizanais. Jauniausioji duktė Petronėlė Gramaliauskaitė-Kindulienė, būdama gimnazistė, 1947 m. rugpjūčio 18 d. buvo suimta, kalinta Klaipėdos kalėjime. Šeimos galva Leonas Gramaliauskas su žmona Rozalija, jauniausiu sūnumi Julijonu ir vyriausiąja dukra Koste 1948 m. gegužės 22 d. buvo ištremti į Serebrovą, Taišeto r., Irkutsko sr. Pas juos 1948 m. liepos 12 d. atvežta Klaipėdoje kalinta duktė Petronėlė.
Broliai Simonas ir Leonas Gramaliauskai žuvo 1949 m. sausio 6 d. Mosėdžio valsčiaus Erslos kaime, o jų sesuo Bronislava – 1949 m. sausio 15 d. Skuodo valsčiaus Užluobės kaime. Brolių palaidojimo vieta nenustatyta. Jų sesers Bronislavos kūnas buvo pakastas Skuodo miesto senosiose kapinėse, vad. Maro kapeliais. Jų tėvas Leonas Gramaliauskas mirė 1957 m. birželio 24 d. tremtyje. Kiti šeimos nariai iš tremties paleisti 1958 m. birželio 26 d., grįžo į Lietuvą.
Julijonas Grimaliauskas 1990 m. išsiaiškino sesers Bronislavos Pocienės užkasimo vietą, kūną ekshumavo ir perlaidojo toje pačioje vietoje, o ant kapo 2001 m. pastatė paminklą. Žuvusiems broliams Leonui ir Simonui bei seseriai Bronislavai atminti tais pačiais 2001 m. savo sodyboje Klauseikių kaime išmūrijo akmeninį paminklą.
Paračinas
Paračinas – miestas vidurio Serbijoje, į pietryčius nuo Kragujevaco, prie Velika Moravos upės. Yra oro uostas. Išvystyta stiklo pramonė.
Vaikutėnų pagrindinė mokykla
Utenos rajono Vaikutėnų pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vaikutėnuose (Utenos raj.), Liepų g. 9, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Buvęs įstaigos kodas 190186228. Steigėjas Utenos rajono savivaldybės taryba.
Istorija
1918 m. Vaikutėnų dvaro koplyčioje atidaryta Vaikutėnų pradžios mokykla. 1919 m. ji persikėlė į dvaro kumetyną, dirbo du mokytojai. 1936 m. mokykla veikė Jono Bernoto namo patalpose. 1953 m. atidaryta penktoji klasė. 1954 m. mokykla tapo septynmetė, dirbo 5 mokytojai. 1962 m. tapo aštuonmetė, mokėsi 85 mokiniai. 1964 m. prie senosios atidaryta nauja mokykla. Mokykloje veikė jaunųjų bitininkų, gamtininkų, kraštotyros, etnografinis, dramos būreliai, mergaičių ansamblis. Įrengtas bitininkystės muziejus. 2007 m. rugsėjo 1 d. Vaikutėnų pagrindinė mokykla prijungta prie Utenos „Vyturių“ pagrindinės mokyklos. 2009 m. rugsėjo 1 d. Utenos „Vyturių“ pagrindinės mokyklos Vaikutėnų skyrius uždarytas.
Mokytojai
Ilgiausiai mokykloje dirbo mokytojai:
Tarptautinė šiuolaikinės penkiakovės sąjunga
Tarptautinė šiuolaikinės penkiakovės sąjunga (pranc. Union Internationale de Pentathlon Moderne, UIPM) – tarptautinė organizacija, atsakinga už šiuolaikinės penkiakovės varžybas, jų organizavimą ir priežiūrą pasaulyje. Sąjungos būstinė įsikūrusi Monte Karle (Monakas).
UIPM organizuoja šiuolaikinės penkiakovės pasaulio, Europos čempionatus bei taurės etapus.
Hierarchical Data Format
Hierarchical Data Format (HDF, HDF4, HDF5) – hierarchinis duomenų formatas – failų formatų bei atvirojo kodo taikomųjų bibliotekų visuma, skirta išsaugoti ir atgaminti didelius skaitmeninės informacijos kiekius.
HDF yra palaikomas daugelio programinių platformų – Java, MATLAB, Octave, IDL, Python, C/C++, Fortran.
HDF4, senesnis formatas, nors ir turi nemažai apribojimų, dar yra aktyviai palaikomas jos kūrėjų, HDF Group.
HDF5 formatas yra panašus į failų sistemos formatą. Juo saugomi tiek duomenys, tiek metaduomenys. Indeksavimui naudojamos B-medžio tipo struktūros, todėl prieiga prie duomenų yra greitesnė nei tradicinėse SQL duomenų bazėse.
Naujausia versija yra HDF5, bibliotekų versija 5-1.8.15 (2015.05.15).
Josip Broz Tito
thumb|250px|Josip Broz Tito
Josipas Broz-Titas (Josip Broz Tito; tikroji pavardė Josip Broz, Tito – partinis slapyvardis, 1892 m. gegužės 7 d. – 1980 m. gegužės 2 d.) – Jugoslavijos politinis ir karinis lyderis, revoliucionistas, maršalas, tarnavęs daugelyje skirtingų pozicijų nuo 1943 m. iki savo mirties 1980 m. Antrojo pasaulinio karo metais buvo partizanų lyderis, dar žinomas kaip veiksmingiausias pasipriešinimo lyderių okupuotoje Europos dalyje.
Buvo generalinis sekretorius Jugoslavijos Komunistų lygoje (1939–1980 m.), vėliau vadovavo partizanų judėjimui Antrojo pasaulinio karo metu (1941–45). Po karo tapo ministru pirmininku (1943–63), prezidentu (1953 –1980) Socialistinės Federacinės Jugoslavijos Respublikos (SFRY).
Ankstyvieji metai
Tėvas buvo kroatas, motina slovėnė. Buvo septintas vaikas šeimoje iš penkiolikos, tačiau išgyveno tik septyni. Vaikystėje, kaip ir visų valstiečių vaikai, ganė bandą, padėjo tėvams laukuose, baigė pradinę mokyklą.
Paauglystėje ir jaunystėje dirbo pameistriu pas kalvį, po to pas šaltkalvį, po trejų metų darbo puikiai įsisavino šaltkalvio darbą ir jau kaip kvalifikuotas meistras dirbo įvairiose gamyklose. 1910 m. spalį tapo metalurgijos pramonės darbininkų sąjungos nariu ir įstoja į Kroatijos ir Slovėnijos socialdemokratų partiją. Dalyvavo streikuose. 1913 m. rudenį buvo pašauktas į Austrijos-Vengrijos armiją, kur baigė puskarininkių mokyklą ir tapo puskarininkiu. Pirmojo pasaulinio karo pradžioje už antikarinę propagandą buvo išsiųstas į frontą. Čia jis tarnaudamas 25-ajame kroatų pulke pasireiškė kaip sumanus ir drąsus karys, buvo būrio vadu.
Taip pat dalyvavo ir Rusijos fronte, Galicijoje, Karpatuose. Karpatuose jo būrys paėmė į nelaisvę keliasdešimt rusų kareivių ir už tai buvo apdovanotas. 1915 m. pavasarį Rusijos armija pralaužė frontą (konkrečiai čerkesų kavalerija), čerkesų raitelio sužeistas ir nuo mirties išsigelbėjo tik todėl kad jį palaikė mirusiu ir vėliau atskubėję rusų pėstininkai neleido čerkesams pribaigti visų sužeistųjų. Taip pateko į nelaisvę ir beveik metus praleido ligoninėje o vėliau karo belaisvių stovykloje. Čia 1917 m. po vasario revoliucijos pabėgo į Sankt Peterburgą, bandė slėptis Suomijoje, tačiau Laikinosios vyriausybės „kompetentingi organai“ jį sulaikė ir trims savaitėms pateko į Petropavlovsko tvirtovę, iš kur su sargyba išsiustas į karo belaisvių stovyklą, tačiau pakeliui pabėgo ir Omske įstojo į Raudonąją Armiją. 1918 m. įstojo į Rusijos bolševikų partiją. 1919 m. Omske tapo Rusijos komunistų partijos (bolševikų) Jugoslavijos sekcijos nariu. Čia jis vedė Pelagėją Belousovą ir 1920 m. grįžo į Kroatiją. Čia draugų padedamas įsidarbino mechaniku ir įstojo į Jugoslavijos komunistų partiją. To metu ši partija buvo nelegali ir aktyviai dalyvavo revoliucinėje veikloje, organizavo streikus, platino nelegalią literatūrą, kurė partines kuopeles. 1928 m. tapo Jugoslavijos komunistų partijos Zagrebo komiteto sekretoriumi. Tais pačiais metais buvo areštuotas ir nuteistas penkeriems metams kalėjimo. Jo žmona su sūnumi grįžo į Sovietų Sąjungą. 1934 m. išėjęs iš kalėjimo vėl įsitraukė į nelegalią veiklą. 1934 m. gruodžio mėnesį išrinktas Jugoslavijos komunistų partijos centro komiteto nariu. 1934 m. gruodžio mėn. Jugoslavijos komunistų partijos centro komiteto politbiuro posėdyje buvo priimtas sprendimas pasiųsti į Maskvą kaip partijos atstovą.
Dirbdamas Kominterne bendravo su šios organizacijos vadovais, aktyviai palaikė Stalino kovą su trockistais. 1935 m. buvo Jugoslavijos komunistų partijos delegacijos sudėtyje septintajame Kominterno kongrese. 1936 m. nelegaliai grįžo į Jugoslaviją. 1937 m. tapo Jugoslavijos komunistų partijos centro komiteto vadovu. 1938 m. teko vykti į Maskvą, čia jau buvo areštuota apie 800 Jugoslavijos komunistų. Pats per stebuklą išvengė arešto.
1940 m. penktojoje JKP konferencijoje išrenktas generaliniu sekretoriumi.
Tito II pasaulinio karo metu
Atsakydama į tai, Italija ir Vokietija, 1941 m. balandžio mėn. įsiveržė į Jugoslaviją ir šalį greitai okupavo. Karalius šalį paliko ir sukūrė vyriausybę emigracijoje. Prasidėjus karui iškart prasidėjo ir pilietinis, ir liaudies išvaduojamasis karas, pačioje karo pradžioje visi kariavo prieš visus. Buvo sukurta nepriklausoma Kroatijos karalystė, kuri vykdė serbų genocidą. Tai išprovokavo atsakomuosius veiksmus, prasidėjo pilietinis karas. Tito ir komunistai čia svarbaus vaidmens nevaidino, karą prieš kroatus pradėjo Jugoslavijos Tėvynės armija (četnikai) vadovaujami Michailovičiaus. Pilietiniame kare serbai žudė kroatus, šie serbus, ir tie ir kiti komunistus. Vokiečiai ir italai tuo metu jautėsi ramiai. Tito priėmė iš pirmo žvilgsnio beprotišką sprendimą: Tito partizanai, ginkluoti tik lengvaisiais ginklais su mažomis šaudmenų atsargomis patraukė į Bosniją, į patį Kroatijos karalystės centrą, į Paveličius. Čia juos, neturėdami kito pasirinkimo, palaikė vietiniai gyventojai, pirmiausia išlike gyvi serbai.
1944 m. rugsėjo mėnesį Tito slapta išvyko į Maskvą, kad susitikti su Stalinu. Susitikimas buvo ne ypač draugiškas, kaip manė Tito to priežastis galėjo būti griežtos telegramos, kurias jis siuntė į Maskvą tuo metu, kai Stalinas palaikė Michailovičių, galbūt ir dėl to, kad jo antroji žmona buvo nukankinta NKVD apkaltinus ją bendradarbiavus su gestapu. Tačiau kad ir kokia buvo susitikimo atmosfera, Stalinas sutiko su tuo, kad paėmusi Belgradą Raudonoji armija žygiuos į Vengriją, palikusi partizanams išvyti vokiečius iš Jugoslavijos, taip pat Jugoslavijos išsivadavimo armija parems kairįjį Raudonosios armijos sparną.
Pokarinis laikotarpis
Jau 1944 m. su Jugoslavijos ministru pirmininku emigracijoje I. Šubaišičiu buvo sudaryta sutartis sukurti laikinąją jungtinę vyriausybę. Tito šito reikėjo tik tam, kad būtų sureguliuoti santykiai su vakarų partneriais, kurie nenorėjo pripažinti naujosios Jugoslavijos ir norėjo grąžinti monarchiją. Tačiau Šubaišičius buvo priverstas pripažinti naują federacinę santvarką ir naują valdžią. Iki naujo steigiamojo susirinkimo (skupčinos), turėjusio nuspręsti šalies ateitį ir valdymo formą vyriausiąja valdžia šalyje liko 1943 m. sukurta antifašistinė večė. Karaliui buvo draudžiama grižti į šalį. 1945 m. kovo 7 d. pagal Jaltos konferencijos rekomendacijas, Tito sukūrė laikinąją Demokratinės Federacinės Jugoslavijos liaudies vyriausybę, kurią pripažino visos trys antihitlerinės koalicijos šalys, emigrantų atstovams teko tik trys vietos. Tito buvo paskirtas Ministrų tarybos pirmininku, gynybos ministru.
1945 metų lapkričio 11 d. įvyko rinkimai į atkuriamąją skupčiną, kur komunistai laimėjo didžiulę pergalę. Tą pačią dieną susirinkusi atkuriamoji skupčina vienbalsiai priėmė sprendimą apie Jugoslavijos liaudies federacinės respublikos sukūrimą. 1946 metų sausio mėn. buvo priimta konstitucija, pagal kurią visa valdžia priklausė liaudžiai. Ši konstitucija buvo sukurta tarybinės konstitucijos pavyzdžiu. Konstitucija paskelbė Jugoslaviją jungtine valstybe, susidedančia iš šešių liaudies respublikų.
Prasidėjus Tito valdymui bet kokie nacionaliniai ir religiniai prieštaravimai buvo komunistų diktatūros griežtai slopinami. Čia buvo sekama TSRS pavyzdžiu. Bet santykiai su TSRS vis aštrėjo. Santykių paaštrėjimas prasidėjo jau karo metais, kadangi Tito visada buvo labai savarankiškas ir dažniausiai veikdavo neatsižvelgdamas į Stalino norus. Stalinas šito negalėjo pakęsti. Jau 1945 m. TSRS–Jugoslavijos sutarties proga surengtame priėmime, Stalinas aštriai pasisakė Jugoslavijos partizanų ir Tito asmeninio gyvenimo adresu. Tito karo metu turėjo dvi žmonas.
Tuo metu pasaulyje klostėsi įtempta situacija. 1945–1948 m. įvyko Berlyno krizė, prasidėjo pilietinis karas Graikijoje, Tito kariuomenė grasino Italijos, Austrijos ir Graikijos sienoms, Čekoslovakijoje komunistai užgrobė valdžią. Jugoslavijos aviacija numušė du amerikiečių lėktuvus per klaidą įskridusius į jos oro erdvę. Jugoslavijoje buvo įvesta vienpartinė sistema. kurioje parlamentas vaidino tik simbolinį vaidmenį. Pats Tito asmeniškai taip pat pradėjo naudotis savo pergalės vaisiais. Jau karo pabaigoje jis pervažiavo į karaliaus rūmus Belgrado priemiestyje, pasisavino karaliaus ir net kai kurių didikų užmiesčio rezidencijas. Karališkajį traukinį perdarė į dar puošnesnį. Tuo pat metu Jugoslavijoje vyko represijos, buvo susidorojama su visais Tito priešininkais. Buvo nuteistas ir sušaudytas Dražė Michailovičius, tai sukėlė aršią Vakarų kritiką, ypač Čerčilio ir De Golio. Taip pat buvo nuteistas 16 metų katorgos arkivyskupas Stepanicas. Tuo pat metu iš šalies bėgo tūkstančiai antikomunistiškai nusiteikusių žmonių. Bet Tito į tai paprasčiausiai nekreipė dėmesio.
Vakarai Tito laikė tiesioginiu Stalino pasekėju, tokiu pat žiauriu ir besilaikančiu tokios pat veikimo linijos. Todėl niekas net negalvojo, kad situacija 1948 m. kardinaliai pasikeis, kad Tito ir Jugoslavija paliks tarybinį bloką.
Nesutarimai su Stalinu, prasidėję dar karo metu, kritinį tašką pasiekė 1948 m. Visą pasaulį aplėkė pribloškianti žinia, kad Jugoslavija ir jos vadovas Tito buvo pašalinti iš kominterno ir apkaltinti antitarybiškumu. Ir tik 1953–1954 m. santykiai su TSRS pradėjo normalizuotis.
Nutrūkus santykiams su komunistinio bloko šalimis palengva buvo užmegzti santykiai su Vakarų valstybėmis. Nuo 1950 m. prasidėjo glaudesni ryšiai su Vakarais. Pirmiausia buvo užmegzti santykiai su rekonstrukcijos ir vystymo banku. 1951 m. buvo pradėtos derybos su JAV dėl ekonominių santykių.
Tuo pat metu prasidėjo derybos ir dėl ginkluotės gavimo iš JAV. Tito dėl ginkluotės derėjosi slaptai ir tai slėpė. Kontaktus su amerikiečiais Tito laikė labai svarbiais. Dar vienas Tito veiklos bruožų buvo nesijungimas prie karinių blokų. Jugoslavija tarsi buvo tarpiniame punkte tarp karinių blokų. Buvo sudarytos sutartys su Didžiąja Britanija, JAV. Taip pat 1953–1954 m. Balkanų paktas tarp Jugoslavijos, Graikijos ir Turkijos.
Vienas iš netikėtų ir nemalonių Tito karjeros įvykių buvo 1953 m. lapkričio 8 d. anglų ir amerikiečių sprendimas perduoti ginčytiną Triesto miestą italams, Jugoslavijoje dėl to kilo neramumai, buvo užkabinėjami užsieniečiai, daužomos anglų ir amerikiečių bibliotekos, prasidėjo masiniai mitingai. Tačiau jau 1954 m. santykiai su Italija pagerėjo, padidėjo prekybos apimtys, „FIAT“ padedant buvo statoma automobilių gamykla Jugoslavijoje. Santykiuose su Vakarais Tito ieškojo to, kas naudinga Jugoslavijai. Jis paprasčiausiai pasinaudojo Vakarų ekonomine ir karine parama, tuo pat metu išlaikydamas visišką Jugoslavijos savarankiškumą. Čia taip pat išryškėjo jo bruožas nelaikyti pykčio, praradęs Triestą jis greitai santykius su vakarais atgaivino, gaudamas už tai ekonominę pagalbą. Titas didelį dėmesį skyrė ryšių su buvusiomis kolonijinėmis šalimis Afrikoje, Azijoje ir Pietų Amerikoje užmezgimui. Savo dažnų vizitų į šias šalis dėka 1953–1960 m., sulaukdamas ir atsakomojo ryšio, Tito tapo neformaliu neprisijungusių valstybių organizacijos lyderiu, kurios pirmoji konferencija įvyko Belgrade 1961 m. Ji suvienijo į jokius karinius blokus nesusijungusias valstybes. Tai atvėrė kelią Jugolavijos eksportui, taip pat naudingiems užsakymams statybos ir pramonės srityse, pakilo šalies prestižas. Svarbiausia Tito buvo tai kad jis tapo „trečio pasaulio“ šalių lyderiu, užėmusiu pozicijas tarp Rytų ir Vakarų. Tito bendravo ir su teroristino nuokrypio valstybėmis, tačiau jų nepalaikė.
Po 1974 m. konstitucijos pataisos Tito pradėjo mažiau reikštis kasdieniame Jugoslavijos valdyme. Jis tęsė užsienio vizitus ir priiminėjo svečius. 1979 m. Tito susirgo. 1980 m. sausio 7 ir sausio 11 d. jis pakliuvo į ligoninę dėl kojos kraujotakos sutrikimo. Tito ilgai nesutiko amputuotis kojos. Kai galiausiai davė leidimą operacijai buvo per vėlu ir jis mirė 1980 m. gegužės 4 d. Liublianoje. Jo laidotuvėse dalyvavo 129 šalių lyderiai.
Aušrinė Stundytė
Aušrinė Stundytė (g. 1976 m. rugpjūčio 5 d.) – operos solistė, sopranas.
1994–2000 m. mokėsi Lietuvos muzikos akademijoje, pas prof. I. Milkevičiūtę. Vėliau išvyko į Leipcigą, kur tobulinosi pas prof. Helgą Forner. Ten gavo DAAD stipendiją. Vokietijoje yra laimėjusi keletą premijų, dainavo Vysbadeno operoje, Štutgarto ir Kelno filharmonijose, M. Regerio festivalyje (2003, 2005). Nuo 2001 m. meistriškumo mokėsi pas Neil Semer (NYC).
Yra koncertavusi Rusijoje (Maskvoje), Baltarusijoje, JAV ir kitose šalyse.
Dainų ir koncertinis repertuaras – dainų ciklai nuo Štrauso, Bergo iki Vagnerio. Vokietijos radijas MDR yra įrašęs Aušrinės Stundytės įdainuotų dainų (tekstų autorius – Hermann Heyer).
Piktaičiai (Raseiniai)
Piktaičiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Šiluvos, prie Žyzdrės ir Medinės Žyzdrės upelių. Telkšo nedidelis Piktaičių tvenkinys. Piktaičių kadagys – gamtos paminklas.
Rygos valstybinė pirmoji gimnazija
Rygos valstybinė 1-oji gimnazija (latv. Rīgas Valsts 1. ģimnāzija) - seniausia mokykla Baltijos valstybėse, kurioje organizuojamas vidurinis mokslas (7-12 klasės). Mokykla veikia Rygoje, Latvijos sostinėje.
Mokykla įkurta 1211 m. Šiuo metu gimnazijos specializacija - gamtos mokslai, matematika ir informatika.
Vytautiškės
Vytautiškės – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Alytaus, prie kelio. Rytiniu kaimo pakraščiu teka Mikasa.
Čypliai
Čypliai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 12 km nuo Velykių.
Nervų-Antoninų dinastija
Nervų–Antoninų dinastija – dažnai naudojamas bendras pavadinimas dviem Romos imperatorių dinastijoms, valdžiusioms 96 – 180 m.
Pirmųjų penkių Nervų–Antoninų dinastijos imperatorių valdymo laikotarpis vadinamas „penkių gerujų imperatorių“ valdymo metais. Jie yra: Nerva, Trajanas, Adrianas (Nervos) bei Antoninas Pijus ir Markas Aurelijus (Antoninai). Lyginant su pirmtakais ir vėlesniais imperatoriais, šiuo periodu buvo labiau globojama kultūra ir menai, praktiškai nevyko politinių susidorojimų ir pilietinių karų, piliečiai turėjo daugiau laisvės. Šiuo metu gyveno ir rašė Tacitas, Svetonijus, Plinijus Jaunesnysis.