cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valų kalba
Rašyba
Raidės k (ce), v (fi), x (ecs), z (zèd) sutinkamos tik skoliniuose, daugiausia terminuose, bet jos vartojamos ne visai nuosekliai. Tad, pavyzdžiui, oficialus leidinys „Geiriadur Termau“ („Terminų žodynas“) priešdėlį kilo- pataria rašyti su k, juo seka ir „Universitetinis žodynas“, tačiau rašyba cilo- yra labai dažna. Kai kurių žodynų rekomendacijos skiriasi, pavyzdžiui: rašyti zero 'nulis' teikiama „Geiriadur Termau“, o sero – geografinių, fizikos bei matematikos, kompiuterinių terminų žodynuose.
Tremos ženklas (¨) virš balsio rodo, kad jį reikia tarti atskirai, o ne kaip dvibalsio dalį, sakykime, copïo 'kopijuoti' tariama [kɔˈpiːɔ], o ne [ˈkɔpjɔ].
Pradžios priebalsių mutacija
Pradžios priebalsių mutacija (pokytis) – visoms keltų kalboms būdingas reiškinys. Pirmasis žodžio garsas gali pakisti priklausomai nuo gramatinio konteksto (pavyzdžiui, jei vardažodis vartojamas laikui nurodyti (plg. dydd Llun 'pirmadienis', bet ddydd Llun 'pirmadienį')) arba kinta nuo prieš jį einančio žodžio, pavyzdžiui, i 'link', yn 'į', a 'ir'. Valų kalboje reiškiasi trys mutacijos: mikštoji (lenicija), nosinė ir spirantinė. Gali būti išskirta ir ketvirtoji mutacija – mišrioji.
Tuščias langelis reiškia, kad priebalsis tos mutacijos nepatiria.
* Vykstant minkštajai g mutacijai pradžios priebalsis išnyksta. Pavyzdžiui, gardd 'sodas' virsta yr ardd '(šis) sodas'.
Sakykime, vališkai 'akmuo' yra carreg, o '(šis) akmuo' (su žymimuoju artikeliu) – y garreg (mikštoji mutacija); 'mano akmuo' – fy ngharreg (nosinė mutacija), o 'jos akmuo' – ei charreg (spirantinė mutacija). Šie pavyzdžiai būdingi bendrinei kalbai; kai kuriose tarmėse minkštoji mutacija išstumia nosinę ir spirantinę, nes pastarųjų mutacijų mechanizmas darosi nebeaiškus. Spirantinę mutaciją šnekamojoje kalboje iš esmės patiria tik priebalsis c, o kai kuriuose regionuose spirantinės mutacijos visai nėra (juokaujama, kad kalbos naujokai persistengdami bare užsisako „jin a thonic“). Nosinė mutacija šiomis dienomis kai kuriose tarmėse vartojama tik dviejose padėtyse.
Stasys Vainiūnas
Biografija
1938 m. pakviestas dėstyti fortepijono specialybę Klaipėdos, nuo 1939 m. Šiaulių muzikos mokykloje. Nuo 1942 m. gyveno Kaune, 1942–1949 m. Kauno konservatorijoje dėstė spec. fortepijoną. 1943–1944 m. Kauno teatro koncertmeisteris. 1946–1948 m. LSSR valstybinio trio pianistas. Nuo 1949 m. gyveno Vilniuje, 1949–1982 m. dėstė LSSR konservatorijoje, nuo 1953 m. profesorius, iki 1973 m. vadovavo specialiojo fortepijono katedrai. 1954–1962 m. LSSR kompozitorių sąjungos valdybos pirmininkas. LSSR taikos gynimo komiteto narys, tarprespublikinių ir tarptautinių pianistų konkursų vertinimo komisijų narys.
Valų kalba
Pradžios priebalsių mutacija
Esama ir vadinamosios mišriosios mutacijos – duslieji sprogstamieji priebalsiai įgyja spirantinę mutaciją, o likusieji – minkštąją.
Stasys Vainiūnas
Biografija
Su žmona Birute išaugino dvi dukras – smuikininkę Audronę Vainiūnaitę (g. 1942) ir pianistę Birutę Vainiūnaitę (g. 1947). Palaidotas Antakalnio kapinėse. 1984 m. jo vardu pavadinta Palangos muzikos mokykla.
Valų kalba
Pradžios priebalsių mutacija
Pagrindiniai minkštosios mutacijos atvejai:
Pagrindiniai nosinės mutacijos atvejai:
Tetraedras
Plotas ir tūris
Tetraedro aukštinė lygi.
Stasys Vainiūnas
Kūryba
1946 m. Stasys Vainiūnas pirmasis iš lietuvių sovietinių kompozitorių parašė koncertą fortepijonui ir orkestrui (Nepriklausomoje Lietuvoje tokius koncertus rašė Vytautas Bacevičius). Taip pat pirmasis iš Lietuvos muzikų (taip pat po Vytauto Bacevičiaus) pamėgino vargonus parodyti kaip pasaulietinės muzikos instrumentą ir 1949 m. sukūrė koncertą vargonams ir styginių orkestrui. Taip pat rašė simfonijas, preliudus fortepijonui, fortepijoninius trio, sukūrė pirmąjį lietuvių muzikos istorijoje fortepijoninį kvintetą.
Mokiniai: kompozitorius Julius Juzeliūnas, dirigentai Algis Žiūraitis, Vytautas Viržonis, kompozitorius Tomas Leiburas, vargonininkas Gediminas Kviklys, pianistai Kęstutis Grybauskas, Liuda Grybauskienė, Eugenijus Ignatonis, Dainius Trinkūnas, Gytis Trinkūnas, Jonas Jakštys ir kt.
Tetraedras
Plotas ir tūris
Kampas tarp tetraedro briaunos ir sienos lygus \sqrt{2} arktangentui (apytiksliai 55°). Tetraedro kampas tarp dviejų sienų lygus (1/3) arkkosinusui arba 2\sqrt{2} arktangentui (apytiksliai 71°).
Kaip ir piramidės, tetraedro tūrį galima apskaičiuoti formule, kur A yra pagrindo plotas, o h – aukštinė, išvesta iš pagrindo į viršūnę.
Tetraedro ABCT tūrį galima apskaičiuoti formule:
kur AB, BC, AC, a, b ir c yra tetraedro briaunos, A, B ir C – kampai, o T – viršūnė.
Geometrinės sąsajos
Skirtingai nei daugumoje kitų Platoniškųjų kūnų, visi tetraedro taškai yra vienodai nutolę vienas nuo kito. Jie yra išsidėstę vieninteliu įmanomu būdu.
Tetraedras yra taisyklingoji trikampė piramidė.
Taisyklingasis tetraedras gali būti įterptas į kubą dviem būdais: kiekvienas taškas gali būti kubo taškas ir kiekviena briauna gali būti kurios nors kubo sienos įstrižainė. Įterpus tetraedrą į kubą, jo (tetraedro) plotas sudarys 1/3 kubo ploto.
Panaudojimas
Įmonė Tetra Pak naudoja tetraedro formos pakelius. Taip pat galime rasti tetraedro formos aitvarų ir lošimo kauliukų.
Įdomu
Jeigu kiekviena tetraedro viršūnė būtų pakeista rezistoriumi, varža tarp dviejų bet kurių tetraedro viršunių būtų lygi 1/2 Omo.
Tetraedras – labai svarbi figūra chemijoje, nes keletas atomų, pvz., anglis arba metanas, jungiasi į tetraedro formas.
Tetraedras yra ugnies simbolis.
Bakučiai (Raseiniai)
Bakučiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Raseinių.
Valų kalba
Pradžios priebalsių mutacija
Pagrindiniai spirantinės mutacijos atvejai:
Pagrindinis mišriosios mutacijos atvejis – po neiginio ni (šis gali būti praleidžiamas, o mutacija išlaikoma).
Artikelis
Valų kalboje vartojamas žymimasis artikelis. Jis eina prieš juo žymimus žodžius ir turi y, yr arba r pavidalą. Artikelio forma pasirenkama pagal šią taisyklę:
Daiktavardis
Valų kalboje žodžiai nelinksniuojami. Kaip ir daugumoje kitų indoeuropiečių kalbų, visi daiktavardžiai priklauso kuriai nors gramatinei giminei, šiuo atveju moteriškajai arba vyriškajai. Daiktavardžio giminė atitinka juo nusakomo dalyko natūraliąją giminę, jeigu jis ją turi, pavyzdžiui, mam 'motina' yra moteriškosios giminės. Taip pat esama semantinių, morfologinių ir fonologinių nustatyti daiktavardžio giminę padedančių nuorodų, pavyzdžiui, llaeth 'pienas' yra vyriškosios giminės, kaip ir visi kiti skysčių pavadinimai, priodas 'vestuvės' – moteriškosios, nes baigiasi priesaga -as, theatr 'teatras' – moteriškosios giminės, nes kirčiuojamas balsis e. Tačiau daugybė daiktavardžių šiomis nuorodomis nepasižymi ir jų giminę tenka įsiminti.
Valų kalboje yra dvi skaičiaus sistemos. Vienoje daiktavardžiai turi vienaskaitą ir daugiskaitą. Ši sistema atitinka lietuvių kalbos skaičiaus sistemą, nors, skirtingai nuo lietuvių kalbos, valų daiktavardžių daugiskaita ne visada nuspėjama ir yra sudaroma keletu būdų. Kai kurių daiktavardžių daugiskaitą žymi galūnės, pavyzdžiui, tad 'tėvas' – tadau 'tėvai'. Valų kalboje yra daugiau kaip dešimt skirtingų daugiskaitos galūnių, istoriškai jas būtų teisingiau vadinti daugiskaitos priesagomis: -au, -iau, -on, -ion, -i, -oedd, -od, -ed, -edd, -ydd, -feydd, -iaid. Kitų daiktavardžių daugiskaitą rodo balsių kaita, pavyzdžiui, bachgen 'berniukas' – bechgyn 'berniukai'. Treti daiktavardžiai daugiskaitai reikšti taiko abiejų būdų derinį, pavyzdžiui, chwaer 'sesuo' – chwiorydd 'seserys'.
Kai kurie daiktavardžiai turi dvi daugiskaitos formas, pavyzdžiui, daiktavardžio stori 'istorija' daugiskaita yra arba storïau, arba straeon. Kartais dvejopa daugiskaita gali padėti atskirti reikšmę, pavyzdžiui, llwyth reiškia tiek 'gentis', tiek 'krovinys', tačiau llwythau yra 'gentys', o llwythi – 'kroviniai'.
Kita skaičiaus sistema – kuopiniai (žymi nedalomą daiktų visumą, pvz., ) ir skaičiuojamieji daiktavardžiai. Šiai sistemai paklūstančių daiktavardžių vienaskaita sudaroma iš daugiskaitos pridedant galūnę (priesagą) -yn (vyriškajai giminei) arba -en (moteriškajai giminei), pavyzdžiui, plant 'vaikai' – plentyn 'vaikas', coed 'miškas' – coeden 'medis'. Šiuo atveju žodynuose daugiskaitos forma neretai pateikiama pirmoji.
Būdvardis
Paprastai valų kalbos būdvardžiai eina po pažymimųjų daiktavardžių, tačiau kai kurie (pavyzdžiui, hen 'senas', pob 'kiekvienas' ir holl 'visas') vartojami prieš juos (formalesnėje kalboje arba poezijoje bet kuris būdvardis gali eiti pirmas; nepaisant giminės, pirma daiktavardžio vartojami būdvardžiai daiktavardžiams sukelia minkštąją mutaciją). Dažniausiai būdvardžiai nekaitomi, tačiau yra išlikę kai kurių skirtingų moteriškosios ir vyriškosios giminių arba vienaskaitos ir daugiskaitos formų. Moteriškosios giminės būdvardžiai išvedami iš vyriškosios giminės kintant balsiui, dažniausiai w virstant o (pavyzdžiui, crwn 'apvalus' – cron 'apvali') arba y tampant e (pavyzdžiui, gwyn 'baltas' – gwen 'balta'). Įgyjant daugiskaitos formą gali kisti būdvardžių balsiai (pavyzdžiui, marw 'negyvas' – meirw 'negyvi'), gali būti pridedama daugiskaitos galūnė (pavyzdžiui, coch 'raudonas' – cochion 'raudoni') arba taikomi abu būdai (glas 'mėlynas, žalias' – gleision 'mėlyni, žali'). Vienaskaitoje po moteriškosios giminės daiktavardžių būdvardžiai patiria minkštąją mutaciją. Kaitomų būdvardžių pavyzdys (brwnt 'nešvarus'; sinonimai bwrdd (vyr. g.) ir bord (mot. g.) 'stalas'): Laipsnių daryba ne visai reguliari. Dauguma vienskiemenių ir dviskiemenių būdvardžių aukštesniajame laipsnyje įgyja priesagą -ach, o aukščiausiajame – priesagą -a (formalioje kalboje -af), be to, paskutinis kamieno priebalsis, jeigu jis skardusis sprogstamasis, suduslėja: bannog 'aukštas', bannocach 'aukštesnis', bannoca(f) 'aukščiausias' (taip pat diwedd 'vėlus' – diwethaf 'vėliausias'). Jei būdvardis baigiasi trankiojo ir sklandžiojo priebalsių samplaika, trankusis priebalsis vis tiek suduslėja: gwydn 'patvarus' – gwytnach 'patvaresnis'. Taip laipsniuojama ir daugybė daugiaskiemenių būdvardžių, pavyzdžiui, ardderchog 'nuostabus' – ardderchocaf 'nuostabiausias'.
Dviskiemenių ir ilgesnių būdvardžių laipsniai dažnai sudaromi su žodžiais mwy 'labiau' ir mwya(f) 'labiausiai': teimladwy 'jausmingas', mwy teimladwy 'jausmingesnis', mwya(f) teimladwy 'jausmingiausias' – laipsniuojama sudėtinėmis konstrukcijomis, analitiškai.
Valų kalboje vartojamas dar vienas papildomas būdvardžių laipsnis – lyginamasis (ekvatyvas). Jis turi priesagą -ed ir eina po žodžio cyn 'kaip', kuris, išskyrus ll ir rh, sukelia minkštąja mutaciją: cyn daled â chawr 'aukštas kaip milžinas' (nelyginamasis laipsnis tal 'aukštas'). Taip pat lyginamąjį laipsnį galima sudaryti su prieveiksmiu mor 'taip; kaip' ir nelyginamojo laipsnio būdvardžiu; po mor irgi įvyksta minkštoji mutacija: mor dal â chawr.
Toliau lentelėje apžvelgiami savybiniai įvardžiai (pagal valų gramatikos tradiciją jie priskiriami būdvardžiams):
Moteriškosios ir vyriškosios giminių įvardžiai ei skaitomi kaip.
Dėl moteriškosios giminės įvardžio ei (kartais ir dėl įvardžių eu, ein) prie tolesnio žodžio pridedamas h-, jei tas žodis prasideda balsiu: ei harglwydd 'jos ponas (viešpats)'.
Be to, savybiniai įvardžiai vartojami ir kaip objektiniai. Valų kalboje pasakymą 'aš matau Rodrį' atitinka Dw i’n gweld Rhodri (pažodžiui 'aš esu Rodrio matyme'), o 'aš matau jį '  – Dw i’n ei weld fe, pažodžiui 'aš esu jo matyme'; 'aš matau tave' – Dw i’n dy weld di, pažodžiui 'aš esu tavo matyme' ir t. t.
Bendrinėje (rašytinėje) kalboje labai retai vartojami po vardažodžio einantys ir reikalaujantys artikelio savybiniai įvardžiai, pavyzdžiui: y car mau 'mano automobilis', y llyfr eiddoch 'jūsų knyga'.
Savybiniai įvardžiai eina prieš pažymimąjį daiktavardį, po kurio gali būti vartojama atitinkama asmeninio įvardžio forma, pavyzdžiui: fy mara i 'mano duona', dy fara di 'tavo duona', ei fara fe 'jo duona'.
Skaitvardis
Tradicinė valų kalboje vartojama skaičiavimo sistema yra dvidešimtainė, t. y. grįsta dvidešimtimis – kaip ir įprastiniuose prancūzų kalbos skaitvardžiuose nuo 70 (, pažodžiui 'šešiasdešimt dešimt') iki 99 (, pažodžiui 'keturios dvidešimtys devyniolika'). Valų skaitvaržiai nuo 11 iki 14 įvardijami kaip 'x ant dešimt' (pavyzdžiui, un ar ddeg '11'), nuo 16 iki 19 – kaip 'x ant penkiolikos' (un ar bymtheg '16'), nors 18 vadinama deunaw 'du devynetai'; skaitvardžiai nuo 21 iki 39 nusakomi kaip '1–19 ant dvidešimt' (pavyzdžiui, deg ar hugain 'dešimt ant dvidešimt', t. y. '30'), 40 vadinama deugain 'dvi dvidešimtys', 60 yra trigain 'trys dvidešimtys' ir t. t. Dvidešimtainė sistema tebevartojama, ypač vyresnių žmonių, taip pat ji būtina tam tikromis aplinkybėmis (pavyzdžiui, nusakant laiką ir įvardijant kelintinius skaitvardžius).
Gana plačiai vartojama ir dešimtainė skaičiavimo sistema, nors ne taip dažnai nurodant laiką, amžių ir datą (joje nėra kelintinių skaitvardžių). Ši sistema susidarė Patagonijos (Čubuto) valų kalboje ir XX a. penktajame dešimtmetyje buvo įdiegta Velse. 39 pagal dvidešimtainę sistemą vadinama pedwar ar bymtheg ar hugain 'keturi ant penkiolikos ant dvidešimt' arba net deugain namyn un 'dvi dvidešimtys atėmus vieną', o pagal dešimtainę sistemą 39 bus tri deg naw 'trys dešimtys devyni'. Vališkas nulio pavadinimas dim tiesiogiai reiškia 'niekas'.
Nors valų kalboje tėra vienintelis žodis skaitvardžiui 'vienas' (un), jei įmanoma, moteriškosios giminės daiktavardžiams jis sukelia minkštąją mutaciją, išskyrus ll arba rh prasidedančius moteriškos giminės daiktavardžius. Keletas skaitvardžių turi dvi gimines: dau 'du' – dwy 'dvi', tri 'trys (vyr. g.)' – tair 'trys (mot. g.)', pedwar 'keturi' – pedair 'keturios'. Šių skaitvardžių giminė derinama prie skaičiuojamųjų dalykų giminės. Skaičiuojamieji objektai vartojami vienaskaitoje, ne daugiskaitoje.
Toliau lentelėse pirma pateikiami dvidešimtainės sistemos skaitvardžiai, po jų, atskyrus kableliu, – dešimtainės, jeigu tokie turimi.
Prieveiksmis
Dauguma prieveiksmių yra kilę iš daiktavardžių. Prieveiksmiai gali būti skirstomi į vientisinius (yna 'tada', yma 'čia', allan 'lauk') ir sudėtinius (oddi uchod 'iš viršaus', o hyn allan 'nuo šiol'). Esama prieveiksmių, kurie susidarė sutraukus sakinį: ysgatfydd 'gal' < ys gad bydd 'kaip bus – taip; tebūnie'.
Valų kalboje nėra vientisinio prieveiksmių iš būdvardžių darybos būdo (kaip  – gražiai), prieveiksmiai sudaromi sudėtiniu būdu – prieš būdvardį dedama dalelytė yn ir tokiu būdu būdvardis tampa prieveiksmiu: llym 'griežtas' – yn llym 'griežtai'. Po dalelytės būdvardis, virsdamas prieveiksmiu, patiria minkštąja mutaciją (išskyrus rh ir ll): creulon 'žiaurus' – yn greulon 'žiauriai'. Šie prieveiksmiai gali būti laipsniuojami tokiu pat principu kaip ir būdvardžiai: yn deg 'sąžiningai' – yn decach 'sąžiningiau'.
Prieveiksmiai gali būti skirstomi taip:
Įvardis
Valų kalboje vartojami tokie asmeniniai įvardžiai: Valų kalboje moteriškosios giminės vienaskaitos įvardis hi 'ji' vartojamas ir konstrukcijose, kurias lietuvių kalboje atitinka beasmenės: mae hi’n bwrw glaw 'lyja', yr oedd hi’n oer neithiwr 'praėjusią naktį buvo šalta'.
Sangrąžiniai įvardžiai sudaromi iš savybinių įvardžių, kurie valų kalbos gramatikoje tradiciškai priskiriami būdvardžiams (žr. „Būdvardis“), pridedant hunan, dgs. hunain, pavyzdžiui, John 'i hunan 'wedodd wrthi 'Džonas sau pasakė', mae e’n beio ei hun 'jis kaltina save'.
Sangrąžiniai įvardžiai: Sangrąžinių įvardžių vienaskaitos trečiajame asmenyje nėra giminės skirtumo.
Parodomųjų įvardžių vietoje šiuolaikinėje valų kalboje vartojami prieveiksmiai (y)ma 'čia' ir (y)na 'ten' (labai retai ir cw 'ten toli'). Jie eina po pažymimojo žodžio, kuris, be to, įgyja artikelį, pavyzdžiui: y llyfr '(tam tikra) knyga', y llyfr 'ma 'ši knyga', y llyfr 'na 'ta knyga'. Bendrinėje kalboje taip pat esama tikrų parodomųjų įvardžių hwn/hon/hyn 'šis/ši/šie', hwnnw/honno/hynny 'tas/ta/tie'. Jie irgi prieš daiktavardį reikalauja artikelio.
Prielinksnis
Kaip būdinga keltų kalboms, dauguma valų kalbos prielinksnių, jeigu valdo įvardžius, neretai keičia savo formą. Tokie prielinksniai vadinami kaitomaisiais, arba asmenuojamaisiais. Pavyzdžiui, sakinyje Dyma’r tŷ rwy’n byw ynddo 'Tai yra namas, kuriame aš gyvenu' prielinksnis yn 'į' yra susijęs su daiktavardžiu tŷ 'namas' ir įgyja vienaskaitos vyriškosios giminės trečiojo asmens formą ynddo.
Dauguma asmenuojamųjų prielinksnių, pavyzdžiui, kaip dan 'po', kaitomi pagal tokią bendrąją schemą:
Prielinksnių asmenavimas tarmėse gali skirtis, ypač vienaskaitos I ir II asmenyse. Kai kuriuose regionuose galima išgirsti dano i, danot ti arba danach chi.
Dauguma prielinksnių sukelia minkštąją mutaciją, tačiau ne visi: gyda 'su' (spirantinė mutacija), yn 'į' (nosinė mutacija), rhag 'prieš' (be mutacijos).
Veiksmažodis
Veiksmažodžio sistema – ta gramatikos sritis, kurioje formalioji bendrinė kalba labiausiai skiriasi nuo šnekamosios ir kiek mažiau nuo rašomosios kalbos normų.
Šnekamojoje valų kalboje dauguma laikų sudaromi su pagalbiniu veiksmažodžiu bod 'būti'. Jo asmenavimas pateiktas žemiau.
Su pagalbiniu veiksmažodžiu bod sudaromos 4 veiksmažodžio formos: esamasis laikas, būtasis nebaigtinis laikas, būsimasis laikas ir tariamoji nuosaka. Visos šios formos sudaromos tokiu būdu: atitinkama veiksmažodžio bod forma (rodo veiksnį), papildomas elementas yn (po balsių įgyja pavidalą n) ir veiksmažodinis daiktavardis, kuris žodynuose pateikiamas bendraties vietoj. Tad 'jis galvoja' išreiškiama kaip Mae e’n meddwl, 'jis galvos' – Bydd e’n meddwl.
Drauge vartojamos specifinės visų sudėtinių laikų įvykio veikslo formos, sudaromos yn pakeičiant wedi. Perfektas (esamasis atliktinis laikas) reiškiamas veiksmažodžio bod esamojo laiko formomis, pliuskvamperfektas (būtasis atliktinis laikas) – imperfekto formomis, būsimasis atliktinis laikas – būsimojo laiko formomis, o atliktinis konjunktyvas – konjunktyvo formomis. Pavyzdžiui, 'jis pagalvojo' – Mae e wedi meddwl. Šioje konstrukcijoje yn ir wedi vietoj gali būti vartojami ir kiti žodžiai, pavyzdžiui, būdvardis newydd 'naujas', po kurio veiksmažodinis daiktavardis patiria minkštąją mutaciją, pavyzdžiui, Maen nhw newydd gyrraedd 'jie ką tik atvažiavo', arba prielinksnis am, norint išreikšti pageidavimą. Perfekte kaip neiginys gali būti vartojama normali neiginio konstrukcija + wedi (Dydyn nhw ddim wedi cyrraedd 'jie dar neatvažiavo', pažodžiui 'jie nėra atvažiavę'), bet gali būti pasitelktas ir prielinksnis heb 'be' (po jo įvyksta veiksmažodinio daiktavardžio minkštoji mutacija) – Dw i heb fwyta 'dar nepavalgiau', pažodžiui 'nesu pavalgęs'.
Šnekamojoje valų kalboje išsaugomi asmenuojamieji būtasis ir būsimasis laikai (atitinkantys bendrinės kalbos esamąjį) bei konjunktyvas, kurie toliau iliustruojami veiksmažodžiu talu '(su)mokėti'.
Būtajame laike klausiamoji forma sudaroma įvykstant veiksmažodžio minkštajai mutacijai, tačiau vis dažniau forma su šia mutacija vartojama ir teigiamuosiuose sakiniuose. Neigiamoji forma sudaroma su žodžiu ddim po įvardžio ir spirantine mutacija, kai tai įmanoma, o kitais atvejais – su minkštąja mutacija. Vis dėlto ir čia minkštoji mutacija įsigali (pavyzdžiui, dales i ddim vietoj thales i ddim). Jei objektas yra apibrėžtas (turi artikelį arba savybinį įvardį, išreikštas asmeniniu įvardžiu arba tikriniu daiktavardžiu), tai prieš jį būtinai vartojamas prielinksnis o 'nuo, iš'. Šnekamojoje kalboje ddim o sutraukiama į mo, kuris išsaugo prielinksnio o asmenavimą: Weles i mohono (fo) – 'aš jo nemačiau', plg. ohono (fo) 'nuo jo'.
Netaisyklingieji veiksmažodžiai
Veiksmažodis bod 'būti' pasižymi itin netaisyklingu asmenavimu:
Veiksmažodžio bod tariamoji nuosaka sudaroma iš dviejų šaknų:
Panašiu netaisyklingu būdu asmenuojami ir veiksmažodžiai mynd 'eiti', gwneud 'daryti', cael 'imti' ir dod 'ateiti':
Šiaurės ir Pietų Velso tarmėse šių keturių netaisyklingųjų veiksmažodžių konjunktyvo formos žymiai skiriasi:
Asmenavimas bendrinėje kalboje
Bendrinėje kalboje sudėtinės veiksmažodžio formos vartojamos žymiai rečiau, joje gerai išlaikytas kaitymas galūnėmis. Lentelėje pateiktos formaliosios kalbos veiksmažodžių galūnės. Jos visos jungiamos prie asmenuojamojo kamieno, kuris anaiptol ne visada sutampa su žodynuose pateikiama forma – veiksmažodiniu daiktavardžiu, plg. sefyll 'likti', bet kamienas yra saf-.
Pastabos:
Vientisinis sakinys
Valų kalbos vientisiniame sakinyje įprasčiausia žodžių tvarka yra VSO (tarinys – veiksnys – papildinys) (valų gramatikos tradicijoje tai yra „normali žodžių tvarka“): Eisteddodd y gweithwyr yno a gorffwysasant yna 'tada darbininkai ten atsisėdo ir ilsėjosi'; tokios struktūros potipis – iš vieno nario V (tarinio) sudaryti sakiniai: Aethom 'ėjome' – arba gali būti praleistas įvardinis veiksnys: Gwelaist blismon '(tu) matei policininką'.
Bet koks sakinys, jei veiksmažodis neina pirmas, vadinamas „anomaliu“. Jei pirmą vietą užima ne veiksmažodis, tai iškeltas į priekį sakinio narys sudaro emfatinę (pabrėžiamąją) konstrukciją:
Bendrinėje kalboje taip iškeliant į priekį sakinio narį būtina vartoti prieš veiksmažodį einančias dalelytes: a (įvyksta minkštoji mutacija) – iškeliant veiksnį arba tiesioginį papildinį, (y)r – iškeliant kitus sakinio narius, ni (įvyksta mišrioji mutacija) – neigiamajame sakinyje. Ne tokioje formalioje kalboje šias dalelytes galima praleisti, ypač a (išlaikant mutaciją).
Pasakojamojo sakinio pradžioje, jeigu jį valdo nepagalbinis tiesioginės nuosakos veiksmažodis, gali būti vartojamos tvirtinamosios dalelytės mi (daugiausia Šiaurės Velse) ir fe (daugiausia Pietų Velse). Tai yra šnekamosios kalbos ypatybė, rašytinėje arba oficialesnėje kalboje tokia vartosena nedažna. Kartais šios dalelytės gali būti praleistos, tačiau jų sukeliama minkštoji mutacija išlaikoma.
Vardažodis
thumb|left|Biblija valų kalba [[Lanunda (Pembrukšyras)|Lanundos bažnyčioje Pembrukšyre (1620 m.)]] Pažyminys gali būti reiškiamas daiktavardžiu, būdvardžiu, kelintiniu skaitvardžiu arba įvardžiu. Pažyminiu einąs daiktavardis visada vartojamas tiesiogiai po pažymimojo žodžio: lili’r Pasg 'Velykų lelija'. Beveik visi būdvardžiai vartojami po pažymimųjų daiktavardžių: dyn doeth 'protingas žmogus', cywilydd mawr 'didelė gėda'. Nedidelė būdvardžių dalis, pavyzdžiui, hen 'senas' arba prif 'pagrindinis', būtinai vartojami prieš pažymimąjį žodį; formalioje kalboje į priekį galima iškelti bet kurį būdvardį. Visi į pirmą vietą iškelti būdvardžiai daiktavardžiui sukelia minkštąją mutaciją: hen wr 'senis' (gwr 'vyras'). Tačiau jei būdvardis turi kokių nors modifikatorių, jis gali būti vartojamas tik po pažymimojo žodžio: gwr hen iawn 'labai senas vyras', gwr hynaf 'seniausias vyras'. Būdvardžiai su daiktavardžiais sudaro dūrinius: hen-ddrwg 'senas blogis', prif-fardd 'pagrindinis bardas'; taip pat plg. prif ddinas 'pagrindinis miestas', prifddinas 'sostinė'. Dūriniai, jeigu jų eiliškumas „būdvardis + daiktavardis“, vadinami „taisyklingaisiais“ (val. cyfansoddeiriau rhywiog); rečiau pasitaiko atvirkštinė tvarka: gwrda 'bajoras' (plg. gwr da 'geras žmogus') – tokie dūriniai vadinami „netaisyklingaisiais“ (val. cyfansoddeiriau afrywiog).
Kelintiniai skaitvardžiai eina prieš pažymimąjį daiktavardį, išskyrus cyntaf 'pirmas': y bedwaredd flwyddyn 'ketvirti metai', y marchog cyntaf 'pirmasis raitelis'. Kaip ir nedidelės dalies būdvardžių, jų giminė derinama prie daiktavardžių.
Įvairios įvardžių kategorijos gali eiti prieš pažymimąjį žodį arba po jo: yr holl ddynion 'visi žmonės', y dynion hynny 'šie žmonės'.
Priklausymas (posesyvumas) reiškiamas priedėliu: junginyje paprasčiausiai sugretinami du žodžiai, ir ko nors turėtojas junginyje užima paskutinę vietą (valų kalbos gramatikoje tai vadinama „kilmininkine konstrukcija“). Tad valų kalboje junginį 'katės motina' atitinka mam y gath, pažodžiui 'mama (ši) katė'; 'vyro automobilio langai' vališkai bus ffenestri car y dyn, pažodžiui 'langai automobilis (šis) vyras'. Jei prireikia išrikiuoti ilgą tokių vardažodžių eilę, artikelis vartojamas tik prieš paskutinį iš jų: llaeth cath maer y dref 'miesto mero katės pienas'; jei prieš paskutinį vardažodį artikelio vartoti negalima, jis iš viso praleidžiamas, plg. car Tywysog Cymru 'Velso Princo automobilis'.
Jei tokioje konstrukcijoje pažymimasis žodis – vienaskaitos moteriškosios giminės daiktavardis, o pažyminys rodo pastovią ypatybę, o ne paprastą priklausymą, tai pažyminiu einančio daiktavardžio pradžios priebalsis patiria minkštąją mutaciją: gafr gwas 'vaikino ožka', ffugenw bardd 'poeto slapyvardis', het plismon 'policininko galvos apdangalas' (priklauso policininkui) greta het blismon 'policininko galvos apdangalas' (toks, kurį nešioja policininkai).
Sudėtinis sakinys
Sudėtiniai sakiniai gali būti prijungiamieji ir sujungiamieji. Dažniausi jungtukiniai sakiniai, bejungtukiai pasitaiko retai. Žodžių tvarkos taisyklės tos pačios, kaip ir vientisiniame sakinyje. Sujungiamieji sakiniai jungiami jungtukais a(c) 'ir', neu 'arba', namyn 'tačiau', eith 'bet, išskyrus':
Šalutiniai sakiniai prijungiami jungtukais pan 'kai', tra 'kol', hyd nes 'kol ne', cyn 'iki tol, kai', lle 'kur', gan 'nes', fel 'idant', os 'jei', er 'nors', nag 'negu', fel pe 'tarsi', mai 'kad', nad 'kad ne'. Sujungiamuosiuose sakiniuose laikomasi „laikų derinimo“ taisyklės: jei pagrindinio sakinio veiksmažodis vartojamas kuriame nors iš būtųjų laikų, tai šalutinio sakinio veiksmažodis taip pat turi būti pasitelktas būtajame laike. Jei šalutiniame sakinyje vienas iš sakinio narių iškeltas į priekį, tai vietoj jungtuko y 'kad' vartojamas mai (Šiaurėje) arba taw (Pietuose):
Tos pačios taisyklės taikomos ir netiesioginiam klausimui:
Šiuolaikinėje žodinėje, o kartais ir rašytinėje kalboje šių taisyklių ne taip griežtai laikomasi, palyginti su bendrinės kalbos normomis.
Jei šalutiniame sakinyje yra neiginys, vartojamas jungtukas na(d) 'kad ne':
Žodynas
Dauguma valų kalbos žodyno yra savi žodžiai, paveldėti iš keltų prokalbės. Tačiau kadangi Romos imperija buvo užkariavusi ir romanizavusi Britaniją, saloje buvo susidariusi dvikalbė lotynų – britų aplinka, tad į valų kalbą įsiskverbė daugybė lotyniškų skolinių. Jiems priklauso net kasdienės kalbos žodžiai, pavyzdžiui, cyllell 'peilis', porth 'durys' , pysg 'žuvis' , llong 'laivas'. Be to, viduramžiais lotynų kalba buvo paplitusi kaip bažnytinė, ir su tuo susijęs dar vienas skolinių sluoksnis (plg. pechod 'nuodėmė' ). Viduramžiais į valų kalbą pateko skolinių ir iš prancūzų bei skandinavų kalbų.
Taip pat svarbus vaidmuo teko kontaktams su anglų kalba. Dar prieš XI a. pabaigoje prasidėjusį normanų veržimąsi į Velsą valų kalbon buvo patekę kai kurių senosios anglų kalbos žodžių, pavyzdžiui, betws 'koplyčia' ( 'maldos namai'). Iki XIX a. dvikalbystė buvo nelabai paplitusi, ir tas palyginti nedidelis kiekis į valų kalbą patekusių žodžių buvo pasiskolinti labiau iš šnekamosios, o ne iš bendrinės anglų kalbos, plg. tatws 'bulvė' (bendrine kalba potatoes, tarmiškai taters). XX a. anglų kalbos išmokta visuotinai ir iš jos (ypač šnekamojoje kalboje) buvo pasiskolinta labai įvairių sričių žodžių (plg. garej 'garažas', tîm 'komanda' ir kt.). Drauge nuo XX a. 8-ojo dešimtmečio tapo įprasta, jei tik įmanoma, vartoti savus vališkus žodžius.
Kitose kalbose skolinių iš valų kalbos mažai. Viduramžiais Britanijos lotynų kalba padarė didelę įtaką senosios airių kalbos leksikai, į ją pateko ir keletas grynai britiškų žodžių. Vališkų skolinių yra Velse vartojamose anglų kalbos tarmėse. Be to, į anglų kalbą pakliuvo vienas kitas vališkas realijas reiškiantis žodis, pavyzdžiui, crwth 'krota' (toks styginis instrumentas), eisteddfod 'vališkas muzikos ir literatūros festivalis, aistedvodas'.
Tyrimų istorija
Pirmoji žinoma valų kalbos gramatika išliko rankraštyje, vadinamame „Raudonąja knyga iš Hergesto“ (XIV a. pb. – XV a. pr.). Joje aprašyti tik kalbos garsai, rimavimas ir kalbos dalys. Pirmoji spausdinta gramatika – 1567 m. Milane išleista G. Roberto Dosbarth Byrr ar y rhann gyntaf i ramadeg Gymraeg („Trumpa valų kalbos gramatikos pirmos dalies pamoka“). Pirmąjį žodyną, A Dictionary in Englyshe and Welshe​ („Anglų–valų žodynas“), sudarė ir 1547 m. Londone išleido V. Solsberis. Manoma, kad šis žodynas gali būti pirmoji spausdinta vališka knyga.
Tarp žymių XIX – XX a. valų kalbos ir jos tarmių tyrėjų minėtini T. Pauelas, E. Anvilas, O. H. Fainsas-Klintonas, T. Hadsonas-Viljamsas, T. Luisas, T. A. Votkinsas, A. R. Tomasas.
Valų kalbos fonetiką, fonologiją ir gramatiką tyrė M. D. Džonsas, M. Dž. Bolas, G. E. Džonsas, I. Umfrė ir kiti mokslininkai.
Tekstų pavyzdžiai
„Tėve mūsų“ vidurine ir šiuolaikine valų kalba:
Pozicinis karas
thumb|Prancūzų apkasai šiaurės rytų [[Prancūzija|Prancūzijoje Pirmojo pasaulinio karo metu.]]
Pozicinis karas arba apkasų karas  – kariavimo forma, naudojant užimtas teritorijas, sudarytas iš daugybės apkasų, kuriuose kariai yra labai gerai apsaugoti nuo smulkių priešo apšaudymų ir gerai apsaugoti nuo artilerijos ugnies. Ko gero, žymiausias pozicinio karo pavyzdys yra Vakarų frontas Pirmajame pasauliniame kare. Pozicinis karas tapo aklavietės ir beprasmiškos kovos simboliu.
Pozicinis karas vykdavo tuomet, kai naujos priešo apšaudymo technologijos nebuvo suderintos su panašia pažanga kariuomenės mobilume. Tokie technologiniai nesutapimai buvo priežastis varginančio karo, kuriame besiginanti pusė turėjo pranašumą. Pirmajame pasauliniame kare abi kariavusios pusės fronte pastatė sudėtingas apkasų ir griovių sistemas, apsaugotas nuo užpuolimo spygliuota viela. Teritorija tarp kariaujančių pusių apkasų linijų (žinoma kaip „niekieno žemė“) buvo visiškai pažeidžiama nuo artilerijos ugnies iš abiejų pusių. Net sėkmingos atakos dažnai pareikalaudavo daug aukų.
Keturių dauginamųjų formulė
Keturių dauginamųjų formulė yra branduolinėje inžinerijoje naudojama formulė, kuri aprašo begalinėje terpėje vykstančios grandininės skilimo reakcijos neutronų daugėjimo koeficientą. Formulė yra
Neutronų daugėjimas
Neutronų daugėjimo koeficientas, k, yra apibrėžiamas kaip vienos kartos neutronų skaičiaus santykis su neutronų skaičiumi ankstesnėje kartoje.
Jei k bus didesnis už 1, reaktoriaus galia augs, o neutronų skaičius eksponentiškai mažės.
Jei k bus mažesnis už 1, reaktoriaus galia kris, o neutronų skaičius eksponentiškai didės.
Realios terpės neutronų daugėjimo koeficientas visada bus mažesnis už begalinės terpės neutronų daugėjimo koeficientą, aprašomą keturių dauginamųjų formule.
Taip pat skaitykite
= Nuorodos =
Vapsvinis stiklasparnis
Lietuvoje reta rūšis. Aptiktas Alytaus, Anykščių, Kėdainių, Klaipėdos, Kaišiadorių, Prienų, Skuodo, Šilutės raj.
Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Šiaurinė mirikina
Šiaurinė mirikina (lot. Brachyteles hypoxanthus) – beždžionių rūšis, priklausanti koatų (Atelidae) šeimai. Tai endeminė Brazilijos Atlanto miškų ekoregione gyvenanti rūšis. Minta lapais, jaunais ūgliais, vaisiais. Maitindamasi dažnai kabo galva žemyn, laikydamasi kibia uodega.
Pžesmikai
Istorija
1224 m. įkurta Pžesmikų Šv. Apaštalo Jokūbo parapija. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Pirmoji kaimo bažnyčia pastatyta 1465 metais. 1657 m. bažnyčia sudegė per švedų tvaną. Dabartinė bažnyčia pastatyta 1776 metais.
Šiaurinė mirikina
Šiaurinės mirikinos iš kitų rūšių išsiskiria unikaliais snukučio bruožais, kailio spalva ir piešiniu, ausų forma, be to jos turi nykštį. Kailio spalva nuo pilkos iki šviesiai rudos. Tai gana stambios beždžionės, vienos didžiausių Naujajame pasaulyje. Patino kūno ilgis nuo 55 iki 78 cm, patelės – nuo 50 iki 65 cm. Uodegos ilgis nuo 65 iki 80 cm. Patinai sveria 12-15 kg, patelės – 9,5-11 kg.
Tykocinas
Tykòcinas – miestas šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijos Balstogės apskrityje, Tykocino valsčiuje, prie Narevo upės, Bebro upės žemumoje. Pro miestą eina vaivadijos kelias Nr. DW671, Tykocinas su kitais Lenkijos miestais sujungtas autobusų linijomis. Vykdomos paukščių globos programos dėka Tykocinas 2001 m. pripažintas Europos gandrų kaimu. Šalia išsidėstę Narevo ir Bebro nacionaliniai parkai, plyti Knišino giria.
thumb|left|Tykocino pilis thumb|left|Aliumnatas – nusenusių kariškių prieglauda (iš Zigmanto Gliogerio Encyklopedia staropolska
Istorija
Tykocino atsiradimas siejamas su tris kilometrus į pietus (prie Serkų kaimo) dunksančiu piliakalniu, kurį archeologai vadina Tykocinas 1. Kas ant piliakalnio gyveno šiandieną sunku nustatyti – trūksta duomenų. Žinomas lenkų istorikas Henrikas Lovmianskis, pasirėmęs istoriniais šaltiniais, nustatė, kad šiame krašte kirtosi trijų tautų – rusėnų, jotvingių ir mozūrų – gyvenamų teritorijų ribos. Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Sunaikinus jotvingius, apleistą kraštą pamažu ėmė kolonizuoti kaimyninių kraštų gyventojai ir nauja gyvenvietė įsikūrė ne prie sunkiai pasiekiamo piliakalnio, o dabartinėje vietoje – prekybinių kelių sankryžoje, prie perkėlos per Narevo upę. Matyt XV a. ten jau gyveno nemažai gyventojų, nes 1425 m. kraštą užėmęs Mazovijos kunigaikštis Jonušas Mazovietis tais pačiais metais gyvenvietei suteikė Kulmo miesto teises ir suteikė Tykocino miesto herbą. Miestelį ir apylinkes tais pačiais metais atkovojęs Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas miesto privilegijas patvirtino. Nuo XIV a. iki 1513 m. priklausė LDK Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Po Vytauto mirties, 1433 m. Ldk Žygimantas Kęstutaitis Tykociną kartu su aplinkinėmis žemėmis perdavė valdyti Smolensko seniūnui Jonui Goštautui. Jo ir jo palikuonių valdymo laikais į miestelį ėmė keltis kolonistai iš rytinių LDK regionų, o persikėlėlių iš Mazovijos sumažėjo. Martynas Goštautas ir jo sesuo Aleksandra įkurdino miestelyje bernardinų vienuolius, kuriems pastatė Tykocino bernardinių vienuolyną. Goštautai gyveno medinėje, XV a. pastatytoje Tykocino pilyje, kuri vėliau sunyko. Goštautų dėka Tykocine buvo įsteigtos katalikų ir stačiatikių parapijos. 1434 m. įkurta Tykocino Šv. Trejybės parapija. Mirus paskutiniam bevaikiui Goštautui, Tykociną nuo 1542 m. valdė ATR karalius Žygimantas Senasis. Tuo metu miesto seniūnu buvo Stanislovas Kęsgaila.
Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. Po Liublino unijos Tykocinas kartu su visa Palenkės vaivadija įjungtas į Lenkijos karalystės sudėtį, jį itin pamėgo karalius Žygimantas Augustas, kuris Tykocine ir netoli esančiame Knišine gyvendavo. Ant Narevo kranto buvo išmūryta tvirtove virtusi pilis, kurioje įrengti: karališkasis arsenalas, valstybės iždo saugyklos ir biblioteka. Ir vėliau šiame mieste apsilankydavo Lenkijos karaliai ir Lietuvos didieji kunigaikščiai: Steponas Batoras, Zigmantas Vaza, Vladislovas Vaza. Pilyje trumpam buvo apsigyvenęs iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės pabėgęs Jonušas Radvila. 1655 m. gruodžio pabaigoje pastarąjį didiką, užsidariusį medinėje pilyje apsupo Povilo Jono Sapiegos vadovaujama kariuomenė. Jonušą Radvilą už Kėdainių sutarties pasirašymą norėtą suimti ir teisti, bet jis netikėtai gruodžio 31 d. mirė.
1633–1636 m. Lietuvos didysis maršalka ir Tykocino seniūnas Kristupas Viesiolovskis pastatė Tykocino alumnatą – prieglaudą nusenusiems ir ligotiems kariškiams. Tai buvo pirmoji tokio tipo įstaiga visoje ATR. Vienaaukštis pastatas buvo skirtas 12 asmenų, kurių pragyvenimą apmokėdavo Tykocino seniūnija, po to – Tykocino dvaras. Aliumnatas buvo pavaldus karalienei, vėliau jį globojo Didieji karūnos etmonai. Kariškių prieglauda veikė iki Pirmojo pasaulinio karo, tarpukaryje pastate buvo įrengtas socialinis būstas neturtingiems miestiečiams. Po Antrojo pasaulinio karo buvusio aliumnato patalpose įrengtas viešbutis.
1656 m. įvyko Tykocino mūšis tarp Švedijos ir Abiejų tautų respublikos kariuomenių. 1661 m. Lenkijos Karalystės Seimas nusprendė Tykocino dvarą padovanoti įžymiam Lenkijos karvedžiui, Didžiajam karūnos valkininkui, Kijevo kaštelionui, Kovelio seniūnui, Rusijos vaivadai, Kijevo vaivadai ir Pilnam karūnos etmonui Stefanui Čarneckiui. Vėliau per giminystės ryšius miestelis atiteko Branickiams. Pastaroji bajorų giminė daug prisidėjo statydama ir gražindama miestą. XVIII a. paskutinio miestą valdžiusio Branickio pastangų dėka Tykociną imta vadinti baroko perlu. 1763 m. dėkingas Stefano Čarneckio provaikaitis Janas Klemensas Branickis savo proseneliui pastatė paminklą – antrąjį pagal senumą Lenkijoje po Žygimanto kolonos Varšuvoje. Iškalta iš smiltainio dviejų metrų skulptūra (autorius Pierre de Coudray) vaizduoja didiko rūbais apsirengusį Stefaną Černeckį. 1749 m. pastatyta Tykocino Šv. Trejybės bažnyčia.
1705 m. karalius Tykocine įsteigė Baltojo erelio ordiną – seniausią ir garbingiausią Lenkijos valstybinį apdovanojimą. Pastarajam įvykiui atminti 1982 m. buvo pastatytas paminklas (autorius Ježis Grigorčiukas), vaizduojantis pasiruošusį skristi bronzinį erelį. XVII a. potvynių ardomi ir neremontuojami karaliaus rūmai sugriuvo. Janas Klemensas Branickis liepė dalį sienų nugriauti, o plytas panaudoti misionierių vienuolyno statybai. 1800 m. mieste 70% gyventojų sudarė žydai.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nors Tykocinas nuo seno buvo prekybinių kelių sankryžoje (per miestą ėjo kelias iš Gardino ir kitų rytinių LDK miestų į Dancigą, o Narevu buvo plukdomi sieliai ir kitos prekės į Prūsiją), tai nepadėjo jam toliau augti. XIX a., kai miestą valdė Potockiai ir Roztvorcovai, Tykocinui buvo nuosmukio laikotarpis. Nuo 1807 m. iki 1914 m. priklausė Rusijos imperijos, Lenkijos Kongreso karalystės, Lomžos gubernijai, buvo Mazovijos apskrities miestas.
Religinis gyvenimas
thumb|right|250px|Šv. Trejybės bažnyčia
Šv. Trejybės bažnyčia
Viso miestelio puošmena yra reprezentacinė Tykocino Šv. Trejybės bažnyčia, statyta 1740–1750 m. bazilikos tipo trinavis pastatas garsėja savo polichromine tapyba (dail. Sebastianas Eksteinas), puošniu altoriumi ir ambonu. Bažnyčioje vikaravo lietuvių kunigai Simonas Garmus, Adolfas Lapinskas, rektoriumi buvo sintautiškis kun. Konstantinas Liūdžius.
Katalikų kunigų seminarija
Miestą valdžiusio Branickio paliepimu prie bažnyčios buvo pastatytas tinkamas pastatas ir 1769 m. atidaryta kunigų seminarija, rengusi katalikų dvasininkus visai Seinų vyskupijai. Joje mokėsi nedaug seminaristų – taip 1821 m. seminarijos sąrašuose įrašytos 18, o 1823 m. – 23 pavardės. Tykocinas buvo gerokai nutolęs nuo lietuviškų parapijų, todėl čia studijavo nedaug lietuvių: Jurgis Radzinskas ir Bonaventūra Butkevičius, žinomi lietuvybės puoselėtojai Jonas Burdulis-Burdulevičius, Jurgis Masionis bei kt. Mokykla garsėjo savo biblioteka, kuria naudojosi žinomas Lenkijos ir Lietuvos etnografas Zigmantas Gliogeris. Po 1863 m. sukilimo Rusijos caro administracija vienuolyną uždarė, o jo turtą konfiskavo. Seinų vyskupijos administratorius Jokūbas Choinskis liepė seminaristams nuo 1863 m. spalio 1 d. persikelti mokytis į Seinų kunigų seminariją.
Judaizmas
thumb|right|250px|Didžioji sinagoga Žydai miestelyje apsigyveno dar 1522 m., kai juos iš Gardino pasikvietė Tykocino valdovas Albertas Goštautas. Tais pačiais metais įkurtos Tykocino žydų kapinės. Persikėlėliai apsigyveno miestelio vakaruose, palei Narevo upę. Netrukus prie sinagogos, aplink Mažąją turgavietę, susiformavo ištisas žydų gyvenamas rajonas – Kačorovas, tarpukaryje jame gyveno antra pagal dydį (po Krokuvos) žydų bendruomenė visoje Lenkijoje. Ši bendruomenė veikė kaip apylinkės kahalas (hebr. Galil Tikotin) ir varžėsi dėl įtakos su Gardino kahalu. Tykociniečiai savo įtakos zonoje ribojo kitų mūrinių sinagogų statybą, todėl Zabluduve, Gardine, Sudovolėje ir kt. iškilo medinės, panašios į Tykocino šventyklą, sinagogos. Miestelyje gimė esperanto kalbos sukūrėjo Liudviko Zamenhofo tėvas Markas Zamenhofas. XVI a. buvo pastatyta Tykocino Senoji sinagoga. 1642 m. pastatyta barokinė Tykocino Didžioji sinagoga. 1772-1798 m. buvo pastatyta Tykocino Mažoji sinagoga. Per Antrąjį pasaulinį karą žydus išžudė Lenkiją okupavę hitlerininkai. Šiais laikais tebestovi barokinė Tykocino Didžioji sinagoga (18 x 18 m.), Talmudisto namas ir kt. statiniai. Veikia Tykocino Žydų kultūros muziejus, išlikusios senosios kapinės.
Stačiatikybė
Porekis melstis stačiatikių šventovėje atsirado kartu su persikėlėliais iš rytinių LDK žemių. Pirmoji cerkvė Tykocine veikė dar Goštautų laikais, prie jos ėmė formuotis Didžioji turgavietė ir šis rajonas buvo vadinamas Naujamiesčiu. 1573 m. cerkvė sudegė, vėliau matyt buvo naujai pastatyta, nes rašytiniai šaltiniai mini, kad 1637 m. Šv. Mikalojaus vardo cerkvė vėl buvo gaisro sunaikinta. Kita cerkvė Tykocine buvo pastatyta 1758 m., o iš vizituojančio dekano rašto aiškėja, kad 1773 m. ji jau neveikė. 1823 m. ji stovėjo be kryžiaus, kuris buvo nukritęs ir saugomas zakristijoje. 1833 m. cerkvė buvo perkelta į gretimą Sokolus.
Kultūrinis gyvenimas
thumb|right|200px|Paminklas Stefanui Černeckiui Nedideliame miestelyje vyksta nemažai kultūrinių renginių: istorinės Jonušo Radvilos apsupties karalių pilyje inscenizacija, Tarptautiniai filmų apie gamtą festivaliai, istoriniai jomarkai, žydiškos šventės ir vargonų muzikos koncertai.
Turizmas
thumb|right|250px|Vienuolynas iš kitos Narevo upės kranto pusės
Per Tykociną eina keletas Lenkijos turistinių maršrutų: po vieną Vaizdas:Szlak żółty.svg geltoną ir Vaizdas:Szlak zielony.svg žalią, dvi Vaizdas:Szlak niebieski.svg mėlynos pėsčiųjų trasos, Vaizdas:Szlak czerwony.svg raudonoji dviratininkų trasa. Gausiai miestelį lankantys turistai skuba pamatyti:
Maurakuliniai
Maurakuliniai (Volvocaceae) – žaliadumblių (Chlorophyta) šeima, priklausanti maurakuliečių (Volvocales) eilei.
Lietuvoje randamos šios gentys:
Reino Frankonija
Reino Frankonija, arba Vakarų Frankonija – istorinis Vokietijos regionas, beveik sutampantis su dabartine Heseno žeme. Taip pat apima ir Palatinato regioną (dabartinio Reino krašto-Pfalco rytinė dalis, iš dalies Badeno-Viurtembergo šiaurės vakarų dalis).
Iki XI a. jis buvo Didžiosios Frankonijos dalis, tačiau nuo tada jo istorija vystėsi atskirai, todėl laikomas atskiru regionu.
Svarbiausi regiono miestai – Frankfurtas prie Maino, Visbadenas, Kaselis, Darmštatas ir kt.
Geografija
thumb|200px|left|Regiono fizinis žemėlapis Reino Frankonija yra abipus Reino, jo centrinėje dalyje yra Reino ir Maino upių santaka.
Istorija
Iki XI a. Reino Frankonija buvo neatskiriama Frankonijos dalis. Čia gyveno frankai ir buvo susikūrusi Frankonijos kunigaikštystė.
Salijų dinastijos viešpatavimas
Po to, kai X a. Rytų Frankonija pateko po tiesiogine Šventosios Romos imperijos valdžia, vakarinė Frankonijos dalis imta vadinti Reino Frankonija. Čia suklestėjo senoviniai miestai Maincas, Špejeris, Vormsas. Pastarieji tapo įtakingomis grafystėmis, kuriose įsitvirtino Konrado Raudonojo palikuonys (Salijų dinastija). Šiuos grafus kartais neformaliai vadino Frankonijos hercogais, kadangi jie regione turėjo didžiulę įtaką.
Ši dinastija turėjo įtaką ir visoje Imperijoje, keturi iš Reino Frankonijos valdovų tapo imperatoriais.
1088–1093 m. Reino Frankonija pateko po tiesiogine imperatoriaus valdžia ir prarado savo valstybingumą.
Ąžuolinis stiklasparnis
Ąžuolinis stiklasparnis (Synanthedon conopiformis) – stiklasparnių (Sesiidae) šeimos drugys. Skraido birželio-rugpjūčio mėn. Vikšrai randami ant ąžuolų.
Reino Frankonija
Heseno ir Palatinato valstybės
thumb|right|250px|[[Šventoji Romos imperija|ŠRI apskritys. Reino Frankonija priklausė dviem apskritims]]
316 m.
316 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Reino Frankonija
Heseno ir Palatinato valstybės
Jau nuo X a. visame regione reiškėsi susiskaldymas. Čia įsigalėjo daugybė smulkių valstybių. Laisvieji miestai (Frankfurtas ir Vormsas), vyskupijos (Maincas, Špejeris ir Vormsas), Heseno landgrafystė buvo nedidelės, bet įtakingos šio darinio valstybės. 1093 m., po to, kai Salijų dinastijos Frankonijos teritorijos buvo perduotos Acheno grafui palatinui, iš jų buvo sudarytas Reino palatinatas. Ši valstybė Reino Frankonijos pietinėje dalyje tapo pati svarbiausia. Nuo XIII a. pradžios šioje valstybėje įsigalėjo Bavarijos Vitelsbachų dinastija. Bavarijos hercogai kartu tituluodavosi ir Reino grafais palatinais. Nuo XIV m. jie gavo teisę rinkti imperatorių, todėl ėmė tituluotis kurfiurstais.
Ąžuolinis stiklasparnis
Lietuvoje reta rūšis. Rasta Kauno, Kėdainių, Kaišiadorių, Šiaulių, Trakų, Vilniaus raj. Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Reino Frankonija
Heseno ir Palatinato valstybės
Šiaurinėje, didžiojoje, regiono dalyje įsigalėjo Heseno landgrafystė. Tačiau nuo XVI a. ji ilgainiui skilinėjo į vis smulkesnes dalis.
XVI a., vykdant Imperijos administracines reformas, Reino palatinatas buvo priskirtas Reino palatinato apskričiai, o šiaurinė regiono dalis priklausė Aukštutinio Reino apskričiai.
Prūsijos ir Bavarijos hegemonija
thumb|150px|left|Regiono šiaurinė dalis XIX a. pradžioje thumb|250px|Vokietija XIX a. [[Prūsijos karalystė|Prūsija – mėlyna. Hesenas-Nasau – raudona. Jos apsuptas ir į pietus nuo jos – Hesenas-Darmštatas. Dar piečiau – Bavarijai priklausantis Reino palatinatas]] 1806 m. nunykus Šventajai Romos imperijai, didžiausios Regiono valstybės buvo Hesenas-Kaselis ir Hesenas-Darmštatas. Pirmoji 1866 m. buvo prijungta prie Prūsijos karalystės kartu su Nasau ir Frankfurtu. Čia suformuota Prūsijos Heseno-Nasau provincija. Hesenas-Darmštatas išsaugojo nepriklausomybę, tačiau 1867 m. įstojo į Prūsijos vadovaujamą Šiaurės Vokietijos sąjungą.
Pietinė dalis (Reino palatinatas) jau XVIII a. pabaigoje netekusi daug pietrytinių teritorijų (jos dabar priklauso Badeno-Viurtembergo žemei), konsolidavo didžiumą savo likusių žemių. Jos visos paveldėjimo teise 1815 m. atiteko Bavarijos karalystei.
XX a.
1918 m. Hesenas-Darmštatas tapo Heseno liaudies valstybe.
Po II pasaulinio karo iš Heseno-Nasau ir Heseno-Darmštato suformuota nauja žemė, vadinama Hesenu.
Senoji Reino palatinato teritorija atiteko Reino krašto-Pfalco žemei.
Socialinis vaidmuo
Socialinis vaidmuo – tam tikras elgesio šablonas, juo apibūdinamas tam tikrą padėtį užimantis žmogus. Jo elgesio būdų visuma būdinga tam tikrai veiklos sričiai. Vaidmens atlikimas – nebūtinai veikla. Ši sąvoka vartojama ir ryšių su kitais žmonėmis specifikai apibūdinti. Soc. vaidmuo – ilgaamžiškesnis už jo atlikėją. Kai kuriuos vaidmenis galima laikyti amžinais. Pvz: motinos, tėvo ir pan.