cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Skiauterėtasis tritonas
Dauginimasis ir vystymasis
Lervos išsirita maždaug po 3 savaičių, būna 10–12 mm ilgio. Jų metamorfozė baigiasi po 10-14 savaičių, tokiu atveju liepą ar rugpjūtį tritonų jaunikliai išlipa iš vandens. Sausumoje jie praleidžia 3-5 metus, kol sulaukia lytinės brandos.
Nuo veisimosi telkinio tritonai nutolsta ne daugiau kaip 500 m. Brandus lapuočių miškas, esantis arti kūdros, kuriame gausu maisto ir vietų slėptis, labai padidina tritonų išgyvenimo tikimybę.
Mityba
Skiauterėtieji tritonai dažniausiai minta dugne gyvenančia gyvūnija, pavyzdžiui, dėlėmis, sraigėmis ir vandens asiliukais, kartais ėda ir paprastuosius tritonus. Medžioja prieblandoje arba sutemus.
Valdas Jatautis
Valdas Mykolas Jatautis (1933 m. kovo 21 d. Kuktiškėse – 2011 m. liepos 25 d. Panevėžyje) – Lietuvos aktorius, teatro režisierius, Panevėžio miesto politinis ir visuomenės veikėjas.
Biografija
1951–1953 m. Studijavo žurnalistiką Vilniaus universitete, 1953–1956 m. lietuvių filologiją Vilniaus pedagoginiame institute. 1953 m. baigė Lietuvos dramos teatro studiją, vadovas Aleksandras Kernagis.
1956 m. Respublikinių liaudies kūrybos namų dramos skyriaus metodininkas. 1956-1964 m. vaidino Panevėžio dramos teatre, 1964-1993 m. Panevėžio operetės liaudies teatro režisierius ir meno vadovas, pastatė spektaklių ir Panevėžio muzikiniame teatre, 1978-1986 m. Satyros liaudies teatro režisierius. Nuo 1998 m. Panevėžio muzikinio teatro meno vadovas. 1972–1978 m. Panevėžio J. Švedo pedagoginėje muzikos mokykloje dėstė raiškųjį skaitymą. Beveik du dešimtmečius režisavo miesto dainų šventes ir masinius renginius, respublikinių švenčių režisierius.
Panevėžio dramos teatro spektakliuose sukūrė 21 vaidmenį, premijuotas respublikiniuose teatrų festivaliuose. Nuo 1960 m. vaidino kine, filmavosi Lietuvos, Maskvos, Leningrado, Moldavijos, Baltarusijos kino studijose, telefilmuose. Kine ir televizijoje suvaidino 38 vaidmenis. 1990–1994 Panevėžio miesto Tarybos deputatas.
Motieka
Motieka − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Motiekienė (ištekėjusi moteris) ir Motiekaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Tarko Salė
Tarko Salė  – miestas Rusijoje, šiaurės Sibire, Tiumenės srityje, Jamalo nencų autonominėje apygardoje. Įsikūręs šalia Piakupuro ir Aivasedapuro upių santakos, už kurios prasideda Pūro upė. Pūro rajono centras. Yra aerodromas, kelias į Naująjį Urengojų.
Vykdoma gamtinių dujų ir naftos gavyba.
Istorija
Vietovės pavadinimas kilo iš nencų kalbos ir reiškia „gyvenvietė tarp upių“. Tarko Salė įkurta 1932 m., o miesto statusą įgijo 2004 m.
Slovakijos karinės pajėgos
Slovakijos karinės pajėgos – Slovakijos karinių pajėgų visuma. Slovakija nuo 2004  m. kovo mėn. yra NATO narė, turi profesionalią 14 000 kareivių armiją. Jos karinės pajėgos gina ir užtikrina šalies nepriklausomybę ir teritorinį vientisumą, dalyvauja tarptautinėse karinėse operacijose.
Struktūra
Slovakijos karines pajėgas sudaro:
2001 m. šalies karinėse pajėgose tarnavo 33 tūkst. žm. (1995 m. – 47 tūkst. žm.), iš jų sausumos kariuomenėje – 19,8 tūkst., karinėse oro pajėgose – 10,2 tūkst. žm. Rezervą (nacionalinę gvardiją) sudarė 20 tūkst., karines struktūras – 2,6 tūkst. (tame skaičiuje vidaus saugumo pajėgas – 1,4 tūkst. žm.).
Istorija
Nuo 2002 m. pradėta karines pajėgas formuoti, renkant žmones į profesionalią tarnybą pagal sutartis, atsisakant visuotinės karinės prievolės principo. 2006 m. planuota turėti 25 tūkst. profesionalų armiją.
Motiekaitytė
Motiekaitytė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Motiekaitienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Motiekaitis.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Konginiai žiurkėnukai
Konginiai žiurkėnukai (Deomys) – pelinių (Muridae) šeimos graužikų gentis, kurioje vienintelė rūšis – konginis žiurkėnukas (Deomys ferrugineus). Kailis ilgas. Nugara rusva, rusvai ruda su juodos spalvos priemaiša. Pilvas baltas. Aplink akis juodi ratai. Kūnas 12-16 cm, uodega – 15-21,5 cm ilgio. Masė 40-70 g. Snukutis ištįsęs, nusmailėjęs. Ausys stambios Uodega beveik plika. Galūnės ilgos. Pėda siaura, ilga, pagalvėlės su mazoliais. Išoriniai pirštai mažesni.
Paplitę Ugandoje, Kamerūne, Pietų Afrikos respublikoje, Gabone, Konge. Gyvena miškuose. Aktyvūs naktį. Gali laipioti krūmų šakomis, žeme šoliuoja šoliukais. Maitinasi vabzdžiais. Per metus būna 1-3 vados, kurių kiekvienoje 2 jaunikliai.
Voliostrovas
Voliostrovas – nedidelė sala Kolos pusiasalio šiaurėje Baltosios jūros Kandalakšos įlankoje (Rusija), kiek piečiau įėjimo į Sosnovajos įlanką. Ši sala yra už 200 m nuo vakarinio Turijaus pusiasalio kranto, atskirta nuo jo Voliostrovo salmos sąsiauriu.
Administraciškai priklauso Murmansko srities Terės rajonui.
Sala nelygiai ovalios formos, ilgis 2 km, plotis 1,5 km (vidurinėje dalyje). Salą sudaro granitinė uola, iki 72 m aukščio, apaugsi retu mišku. Salos krantai rausvo atspalvio, neapaugę. Rytinis salos krantas yra neaukštas smėlinis skardis. Vakarinėje salos dalyje stovi neaukštas švyturys.
Naftos produktai
thumb|right|200px|Naftos produktų saugykla Naujoje Zelandijoje thumb|right|200px|Cisternos naftos produktams pervežti (Rusijos geležinkeliai)
Naftos produktai – iš naftos gaunami degalai, kuras, alyvos, tepalai ir kitos medžiagos, paprastai esančios gryni angliavandeniliai arba jų mišiniai.
Naftos perdirbimo gamyklos, priklausomai nuo žalios naftos sudėties ir poreikių, gali gaminti gana įvairius naftos produktus:
Taip pat perdirbant naftą gaunami ir kai kurie neangliavandeniliniai produktai (iš neangliavandenilinių priemaišų ar susidaro skylant angliavandeniams)
Nudistiliuojami naftos produktai skirstomi į
Maidanas (Palenkės Sokoluvo apskritis)
Maidanas  – Eigulio būdelė Lenkijos rytuose, Ceranuvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Club de Regatas Vasco da Gama
Club de Regatas Vasco da Gama – Brazilijos futbolo klubas, 1898 metais įkurtas Rio de Žaneire.
2007–2008 m. sezone rungtyniavo Brazilijos Campeonato Brasileiro Série A.
Bišešvaras Koirala
thumb| Bišešvaras Koirala 1951 metais Bišešvaras Prasadas Koirala (, 1914 m. Biratnagare – 1982 m. liepos 21 d. Katmandu) – Nepalo rašytojas ir politinis veikėjas. Nepalo opozicijos lyderio Sušilio Koiralos tėvas.
Biografija
Tėvas Krišna Prasadas Koirala, vienas iš Mahatmos Gandžio pasekėjų, mirė Nepalo kalėjime. Šeima 1917–1929 m. gyveno emigracijoje Indijoje. Bišešvaras studijavo ekonomiką, literatūrą ir teisę Banaro Hindu universitete, 1937 m. apgynė teisės disertaciją Kalkutos universitete. Dirbo juristu Dardžilinge, 1942–1944 m. britų kariuomenės buvo internuotas Danbado stovykloje.
Nuo 1934 m. Indijos Kongreso partijos narys, 1947 m. su indų pagalba įkūrė „Nepalo socialistinį nacionalinį kongresą“ – nuo 1950 m. Nepalo kongreso partija (NCP), Nepalo kongreso pirmininkas. 1947 m. grįžęs namo į Biratnagarą buvo suimtas ir metus kalėjo. 1949 m. vėl suimtas, bet po 27 dienų bado streiko, masinių liaudies protesto demonstracijų ir Indijos ministro pirmininko Džavaharlalo Neru įsikišimo buvo paleistas.
1951 m. vadovavo ginkluotai revoliucijai, nuvertusiai Ranų dinastiją. Tačiau žymių demokratinių permainų pasiekti nepavyko dėl kitų partijų pasipriešinimo. Karaliumi išrinktas Mahendra 1959 m. paskelbė parlamento rinkimus, kuriuose NCP gavo du trečdalius mandatų žemutiniuose rūmuose. Koirala, paskirtas ministru pirmininku, pirmiausia pasistengė išspręsti teritorinius ginčus su Kinija ir Indija. Tačiau, kai buvo pabandyta apriboti išsikerojusios biurokratijos galias, Mahendra brutaliai sustabdė konstitucijos galiojimą, paleido parlamentą, o vyriausybę pasodino į kalėjimą.
1972 m. sostą paveldėjęs naujasis karalius Bihendra, nors ir buvo baigęs mokslus Anglijoje ir JAV, pirmiausia taip pat pasistengė Koiralą uždaryti į kalėjimą, kai tik jis grįžo iš užsienio 1976 m. ir paleido tik įsikišus JAV. Tačiau 1977 m. grįžęs iš JAV jis vėl buvo suimtas. Jam pavyko karalių įtikinti surengti referendumą dėl Nepalo politinės sistemos, tačiau Bihendrai atsisakius gilinti reformas, NCP boikotavo 1981 m. parlamento rinkimus. Liaudis Koiralą palaikė tūkstantiniais mitingais, tačiau paaštrėjus ligai, 1982 m. jis mirė. Jo laidotuvėse dalyvavo daugiau, kaip pusė milijono žmonių.
Koiralos grožinės ir istorinės knygos iki šiol populiarios Nepale ir kituose kraštuose, nes jis rašė hindi, bengali, nepali, anglų, prancūzų, rusų, vokiečių kalbomis.
Katūniškiai
Katūniškiai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Musninkų.
Motuzas
Motuzas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Motuzienė (ištekėjusi moteris) ir Motuzaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Indėnai
thumb|300px|Šiaurės Amerikos indėnai (1865 fotografija)
Indėnais vadinami Šiaurės Amerikos, Centrinės Amerikos ir Pietų Amerikos bei Karibų salų gyventojai, gyvenę šiose teritorijose iki pasirodant europiečiams, bei jų palikuonys. Tai labai bendra kategorija, nes Amerikoje gyveno ir gyvena daugybė indėnų genčių ir tautų, kurios turi skirtingas kalbas ir kultūras. Prie indėnų nepriskiriami tik su vėliausia banga atvykę eskimai ir aleutai.
„Indėno“ (pradedant ) pavadinimas kilęs iš klaidingos europiečių prielaidos, kad jie atrado Indiją, o ne naują žemyną – Ameriką.
Nors daugelis indėnų genčių iki pat modernių laikų laikėsi klajoklinio ar pusiau klajoklinio gyvenimo būdo, kitos gentys gyveno nuolatinėse gyvenvietėse ir buvo daugiausia žemdirbiais, o kai kuriuose regionuose sukūrė valstybes su išsivysčiusia visuomene, monumentalia architektūra ir dideliais miestais.
Literatūra apie indėnus
Apie indėnus (ypač Mezoamerikos, Senovės Peru), jų istoriją, kultūrą, tradicijas ir papročius rašė ispaniškai kalbėję kronikininkai: Inka Garsilaso de la Vega (XVI a., „Inkų valstybės istorija“), Fernandas de Alva Ištlilšočitlis (XVI a., „Čičimekų istorija“), Bernalis Diasas de Kastiljo (XVI a., „Teisingas pasakojimas apie naujosios Ispanijos užkariavimą“), pranciškonų vienuolis Bernardinas de Saagunas (XVI a., „Pranešimas apie padėtį Jukatane“), ispanų jėzuitas Diagas de Landa ir kt.
Lailūnai
Lailūnai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 8 km į pietvakarius nuo Pandėlio, prie Lėvens. Eina kelias. Yra Pandėlio gimnazijos pradinio ugdymo skyrius. Seniūnaitijos centras.
Indėnai
Kilmė
Indėnai – Šiaurės ir Pietų Amerikos žemynų autochtonai. Gyvena JAV ir Kanados rezervacijose, daugelyje Centrinės Amerikos ir Pietų Amerikos šalių. Iš viso apie 40 mln. Iki XX a. pabaigos amerikanistikos moksle vyravo nuomonė apie indėnų kilmę iš Šiaurės ir Rytų Azijos mongolidų. Tačiau prieš keletą metų JAV upėse buvo rastos kelios kaukolės, turinčios aiškių Kaukazo rasės požymių. Genetiškai nustatyta, kad indėnų protėviais galėjo būti ne tik mongolidai, bet ir europidų rasės Kaukazo šakos atstovai. Taip pat paaiškėjo, kad dalis indėnų genčių turi genų, būdingų seniesiems Japonijos salų gyventojams ainams, kumasams ir malajams-polineziečiams.
Amerikos apgyvendinimas
Seniausi tikri archeologiniai radiniai yra rasti Centrinėje Amerikoje ir datuojami 27–32 000 m. pr. m. e. Daugelis mokslininkų sutaria, kad pagrindinė indėnų protėvių banga atvyko tarp 17 000 ir 11 000 m. pr. m. e. iš Sibiro per Beringo sąsiaurį. Tuo metu, Viskonsino ledynmečio laikotarpiu (26–12 000 metų pr. m. e.), egzistavo sausuma ir jūros lygis buvo daug žemesnis nei dabar. Tikslus laikas ir migracijos kelias nėra nustatyti. Pagal šią teoriją, žmonės pirmiausia atėjo į Aliaską ir Kanadą, o iš ten paplito po visą žemyną iki pat Pietų Amerikos.
Kita teorija, pagrįsta radiniais JAV upėse (kaukolės ir kaulas), teigia, kad pirmieji žmonės į Š. Amerikos žemyną pateko ne prieš 20–30 000 metų, o daug anksčiau – apie 40 000 prieš mūsų erą. Ankstyviausi ateiviai galėjo būti pirmieji Japonijos salų gyventojai ainai, kumasai ir malazijiečių-polineziečių protėviai bei kaukaziečiai.
Manoma, kad vėlyvojo paleolito gyvenvietės Š. Amerikos žemyne nėra pačios ankstyviausios. Greičiausiai prieš 12 000 metų pasibaigęs paskutinis ledynmetis nušlavė senąsias pirmykščių Š. Amerikos žmonių stovyklavietes. Kai kurių mokslininkų teigimu, Anduose rastos stovyklavietės datuojamos net 230 000 metų.
Migracijos hipotezės:
Manoma, kad iš Sibiro į Ameriką galėjusios būti bent 3 migracijos bangos: pirmoji banga atvyko į Ameriką, dar apgyvendintą didelių Pleistoceno žinduolių (įskaitant mamutus). Kloviso kultūra būtų tokios migracijos ženklas, taip pat iš jos galėjusi išsivystyti Folsomo kultūra, kuri buvo paremta bizonų medžiokle. Pirmosios bangos žmonės vėliau pasklidę po visą žemyną iki pat Ugnies žemės. Ši teorija neigia pati save, nes Folsomo kultūra egzistavo jau prieš 17–19 000 metų. Antroji banga – Na-Dene tautos. Jos gyveno Aliaskoje ir vakarų Kanadoje, bet kai kurios gentys persikėlė į pietus, į dabartinių JAV šiaurės vakarus ir pietvakarius. Šie žmonės tapo Dene (atabaskų), apačų ir navahų protėviais. Jų giminystė su kinų-tibetiečių kalbų šeimos tautomis įrodyta neginčijamai. Trečiąją bangą sudarė eskimų ir aleutų protėviai. Jie tikriausiai atvyko jūra per Beringo sąsiaurį jau tuo metu, kai sausumos tiltas buvo išnykęs. Archeologų įsitikinimu, būtent aleutų ir eskimų migracijos liekanos dabar ir yra randamos Š. Amerikoje.
Neseniai molekulinės genetikos tyrimai parodė, kad galėjusios būti bent 4 migracijos bangos iš Azijos. Taip pat rasta įrodymų, kad tuo pat metu galėjo vykti ir mažesnio masto migracija iš Europos (tikriausiai tautų, kurios per paskutinį ledynmetį gyveno panašiai kaip eskimai ir aleutai).
Po šių viena po kitos sekusių migracijos bangų indėnų gentys, šnekančios giminingomis kalbomis (ir paprastai turinčios panašią fizinę išvaizdą) yra plačiai pasklidusios po Šiaurės, Centrinę ir Pietų Ameriką. Nors paprastai indėnai sieja save tik su savo gentimi, tačiau etnologų pastangomis indėnų gentys yra grupuojamos pagal bendrą geografinę kilmę, kalbą, antropologinius požymius ir gyvenimo būdą (plačiau žr. Indėnų klasifikacija).
Seniausia kultūra – Folsomo, datuojama 17 000 metų pr. m. e.
Kultūriniai indėnų regionai
Indėnų raida buvo labai įvairi ir nevienalytė. Tam įtakos turėjo gamtinės ir istorinės sąlygos. Dalis genčių iki dabar išlaikė pirmykštės bendruomenės požymius (Amazonės baseinas). Dar XX a. pr. Š. Amerikos indėnai gyveno akmens amžiaus karinės demokratijos būsenoje, kai kuriose gentyse išliko matriarchato požymiai (irokėzai, pauniai). Susikūrė centralizuotos valstybės (majai, inkai, actekai). Egzistavo genčių sąjungos (dakotai, irokėzai, pauhatanai, čerokiai, krikai) ir miestai-valstybės (olmekai).
Nors dauguma indėnų genčių iki pat Kolumbo atvykimo gyveno klajokliškai arba pusiau klajokliškai, tačiau kai kuriose vietose, pvz., Misisipės slėnyje, Meksikoje, Anduose jie sukūrė išsivysčiusias civilizacijas su monumentalia architektūra, miestais ir visuomenės organizacija. Šias kultūras didžiąja dalimi sunaikino ispanų kolonizatoriai. Tenočtitlanas XV a. buvo didžiausias pasaulio miestas, didesnis nei tuometiniai Europos miestai. Dabartinių JAV pietvakariuose klestėjo Pueblų kultūra, kur buvo statomi pastatai turintys iki 500 kambarių.
Išskiriami 4 etnografiniai-geografiniai Amerikos rajonai: Šiaurės Amerika, Mezoamerika (Jukatano pus., Meksika, Gvatemala, Belizas, Salvadoras, Hondūras, Nikaragva), Andų sritis ir Pietų Amerikos pietinė bei rytinė dalys. Šiuose rajonuose gyveno 3 skirtingos indėnų grupės: Š. Amerikos, P. Amerikos ir C. Amerikos. Jos skyrėsi ir tebesiskiria odos spalva, ūgiu, kalba, kultūra ir pagal kitus požymius.
Šiaurės Amerikos indėnai
Svarbiausios Šiaurės Amerikos kultūros – Folsomo, Kloviso, „basket makers“, „mound builders“, Houpvelo, anasazių, Sandijos, pueblų, Etovos-Misispės, natčezų, Adeno, JAV Šiaurės vakarų, Didžiųjų ežerų, JAV Pietryčių, Didžiųjų prerijų. Ypatingą vietą užima „anasazių“ („senieji“ arba „protėviai“) kultūra, egzistavusi VIII-XIV a. pietinėje dabartinių JAV dalyje ir Meksikos šiaurėje.
Svarbiausios gentys
Šiaurės Amerikoje gyveno apie 1500 genčių, kalbančių 1400 kalbų ir tarmių, priklausančių kelioms dešimtims kalbų šeimų ir grupių. Kalbos: na dene, algonkinų-ritvanų, penutų, sijų-hoka, irokėzų-kadų, muskogių-natčezų, atapaskų, selišų ir kt. Joms priklauso gentys, sudarančios svarbesnes genčių grupes: čerokiai, navahai, sijai (dakotai), irokėzai, algonkinai, atabaskai (atapaskai), kri, seminolai (muskogiai), apačiai (na dene kalbų šeima), otavai, pauniai (juto-astekų kalbų šeima), šauniai (šavanezai), potavatomiai, pauhatanai, komančai, juodakojai (siksikai), huronai, delavarai (leni-lenapiai), jutai, arizonai, ajovai, otavai, tontai ir kt.
Kultūra
Šiaurės Amerikos indėnai neišvystė civilizacijos. Dauguma jų propagavo klajoklišką, medžiotojišką gyvenimo būdą, kuris ganėtinai skyrėsi atskiruose Šiaurės Amerikos regionuose.
Tarp Šiaurės Amerikos indėnų buvo paplitęs gamtos jėgų garbinimas (animizmas, fetišizmas, totemizmas, šamanizmas). Iš Š. Amerikos indėnų literatūros išliko odžibvėjų himnų, dakotų (sijų) ir kajovų metraščių-piktografijų, delavarų (leni-lenapių) 5 dalių epas „Valam olum“ („Raudonasis užrašas“), algonkinų legendos apie pasaulio sukūrimą (užrašyti medžio žievėje 184-iais piktografiniais ženklais, išspausdintas 1836 m.).
Mezoamerikos indėnai
thumb|250px|left|Mezoamerikos geografinės ribos
Mezoamerikos indėnai buvo vieni labiausiai išsivystę ir kultūriškai pažengę iš visų Amerikos indėnų. Čia suklestėjo pirmoji Amerikoje žemdirbių kultūra, prijaukintas kukurūzas, II tūkst. pr. m. e. čia įsižiebė labai savita Mezoamerikos civilizacija. Mezoamerikos indėnai naudojo hieroglifinį raštą, labai sudėtingą kalendorių, išrado nulį, sukūrė literatūros kūrinių, statė piramides ir puoselėjo meną bei kultūrą.
Dėl labai įvairių gamtos sąlygų Mezoamerikos indėnai sukūrė daug skirtingų kultūrų, kurios klestėjo kalnų slėniuose bei pajūrio lygumose. Svarbiausios Mezoamerikos kultūros buvo olmekų, toltekų, majų, actekų, totonakų, uastekų, mištekų, Teotihuakano, sapotekų, taraskų, čičimekų, tepanekų ir daugybė kitų.
Tautos
Svarbiausios tautos Mezoamerikoje priklauso keletui svarbiausių kalbinių šeimų: mišė-zokėjų (olmekai), majai (uastekai), uto-astekų (actekai, toltekai, tlaškalai), totonakai, otomiai, sapotekai ir kt.
Kultūra
Nors Mezoamerika buvo apgyvendinta daugybės skirtingų tautų, kalbančių skirtingomis kalbomis, jos visos turėjo kultūrinių panašumų. Panaši buvo religinė sistema, pagrįsta daugybės dievų garbinimu, kraujo svarba, žmonių aukojimo praktika. Visas Mezoamerikos indėnų tautas siejo ir panaši rašto sistema, dvidešimtainė skaičiavimo sistema, kalendorius. Iš Mezoamerikos yra išlikę literatūros kūrinių: majų-kiče pranašysčių knyga „Čilam Balam“ („Žynys Jaguaras“, užrašyta XVII-XVIII a.), istorinis epas apie Totonikopano valdovų kilmę „Popol Vuh“ (užrašytas XVI a.) ir drama „Rabinalači“ (užrašyta 1850 m.), actekų kilmės Teskoko miesto valdovo Nesaualkojotlio (1418-1472) eilėraščių rinkinys, trys majų kodeksai (Madrido, Drezdeno, Paryžiaus, rasti XVIII-XIX a.),
Andų srities indėnai
thumb|150px|left|Andų srities regionai
Taip pat skaitykite straipsnius: Čavinas, Naska, Inkai
Andų sritis apima visą vakarinį Pietų Amerikos žemyno pakraštį. Šioje srityje šiuo metu yra dalis Kolumbijos, Ekvadoro, Peru, visa Bolivija, dalis Čilės.
Andų sritis buvo dar viena indėnų teritorija, kur susiformavo aukšto lygio kultūra, Senovės Peru civilizacija. Čia buvo prijaukinta bulvė, pomidoras, lama, alpaka. Ilgainiui suklestėjo senovės Peru civilizacija, kurią kūrė daug skirtingų tautų skirtingose vietose. Žinomiausia tauta buvo inkai, kurie sukūrė milžinišką imperiją, apėmusią visą Andų sritį.
Svarbiausios Andų srities kultūros: naskų, čimu, Tiauanako, Čavino, močikų, čankų, Parakaso, aimarų, muiskų, inkų.
Tautos
Svarbiausios tautos Andų srityje priklauso keletui svarbiausių kalbinių šeimų: kečua-aimarų (aimarai, kečujai, inkai), aravakų, araukanų, naskų, čimu, makro-čibčių (čibčai, čankai),
Kultūra
Ilgas ir siauras Andų regionas pasižymėjo kultūrine ir lingvistine įvairove. Tačiau visas tautas siejo daug kultūrinių panašumų, kurie išryškėjo religijoje, mene, valstybės valdyme.
Išlikusi inkų-kečua eiliuota drama „Apu Oljantai“ užrašyta XVI a. pab.
Pietų Amerikos indėnai
Pietų Amerika, atmetus Andų sritį, yra didžiulė teritorija, kurią savo ruožtu sudaro daug skirtingų regionų su skirtingomis gamtos ir gyvenimo sąlygomis. Tarp svarbiausių regionų buvo Karibų jūros regionas (Panama, Venesuelos šiaurė, Gajana, Gviana, Surinamas, Antilai); Selvos regionas Amazonės baseine (Brazilija, dalis Kolumbijos, Peru); Savanų regionas (pietų Brazilija, šiaurės Argentina, Paragvajus), Pampų regionas (Urugvajus, Argentina); Patagonija (pietų Argentina, pietų Čilė).
Gentys
Pietų Amerikoje gyvena daugiau kaip 1100 kalbų ir tarmių, sudarančių apie 100 kalbų šeimų ir grupių. Kalbinės šeimos: tupių-guaranių, karibų-lakandonų, že-panų, miskitų-matagalpų ir kt.
Kultūra
Pietų Amerikos indėnai buvo vieni primityviausių. Čia buvo paplitę pirmykščiai, dar išlikę nuo akmens amžiaus, tikėjimai.
Amerikos kolonizacija
thumb|left|200|Kristupas Kolumbas pirmą kartą išsilaipina [[Amerika|Amerikoje. D. Pueblos paveikslas, 1892 m.]]
Po 1492 m., kai Kristupas Kolumbas atrado Ameriką, indėnų gyvenimas pasikeitė neatpažįstamai. Nuo XV amžiaus pabaigos iki XIX amžiaus indėnų skaičius dėl ligų, karų su europiečiais ir pavergimo sumažėjo keliasdešimt kartų. Vien majų buvo išnaikinta apie 5 mln. Pvz., pirmoji Kolumbo sutikta indėnų gentis, Haičio salos karibai (tainai) buvo paversti vergais. 1550 m. iš 250 000 jų tebuvo likę tik 500, jie galutinai išmirė iki 1650 m.
Europiečiai į Amerikos žemyną atsivežė arklių. Keletas gyvūnų pabėgo ir pradėjo sėkmingai veistis laisvėje. Arklių atsiradimas pakeitė indėnų kultūrą Didžiųjų lygumų prerijose – dalis genčių, naudojusių arklius transportui, smarkiai išplėtė savo gyvenamas teritorijas, atsivėrė platesnių prekybinių kontaktų ir veiksmingesnės medžioklės galimybės.
Tikslus gyventojų skaičius žemyne europiečių atvykimo metu nežinomas. Žinomi tik negausūs duomenys iš kai kurių teritorijų, juos ekstrapoliuojant ir gaunamas bendro gyventojų skaičiaus įvertinimas. Manoma, kad jis galėjo būti nuo 8,4 mln. iki 112,5 mln. žmonių. Indėnų nykimas truko iki XX amžiaus pradžios, dabar jis vėl didėja. Daugiausiai indėnų žuvo nuo ligų, karų ir negailestingo išnaudojimo.
Daugiausiai indėnų žuvo nuo europiečių ginklų ir atneštų ligų, kurioms indėnai visiškai neturėjo imuniteto. Epidemijos paprastai kildavo iškart po pirmojo sąlyčio su europiečiais, paprastai ligos tarp indėnų plisdavo labai greitai ir kai europiečiai giliau prasiskverbdavo į teritoriją, ją jau rasdavo nuniokotą epidemijos. Ligų poveikis buvo nevienodas – mažos ir salų bendruomenės beveik visiškai išnyko, pvz., aravakai ir karibai Karibų jūros salose arba Beotukai Niufaundlende. Tankiai apgyvendintose mezoamerikos srityse ligos plito labai greitai, o rečiau apgyvendintose srityse – lėčiau. Žmonės apimti panikos bėgdavo iš epidemijos apimtų vietų, taip dar labiau platindami ligą.
Labiausiai žudančia liga tapo juodieji raupai (kai kuriose vietose nuo jų išmirdavo iki 90 % gyventojų, o kartais ištisi regionai). Kitos indėnams mirtinos ligos buvo tymai, gripas, dėmėtoji šiltinė, buboninis maras, kiaulytė, geltonoji karštligė ir kokliušas. Netgi tokia europiečiams nesunki liga kaip vėjauraupiai dažnai būdavo mirtina indėnams. Iš Amerikos europiečiai neatvežė nė vienos ligos – mokslininkai paneigė nuomonę, kad sifilis buvo „amerikoniška liga“. Įrodyta, kad sifiliu, gonorėja ir kitomis lytinėmis ligomis senajame pasaulyje sirgo dar bronzos amžiuje.
Kita svarbi indėnų nykimo priežastis – karas. Nors karai vykdavo ir ikikolumbinėje Amerikoje, tačiau atėjus europiečiams (atsinešusiems šaunamuosius ginklus ir plieninius ginklus) karai reikalaudavo daugiau aukų. Indėnų pralaimėjimams karuose prieš europiečius turėjo įtaką ir europiečių požiūris į karą (ne ritualinis, o labiau orientuotas į galutinę pergalę, priešus sunaikinant masiškai). Indėnų karuose svarbu buvo ne nužudyti priešą, bet atimti iš jo gyvybinę galią. Tai buvo galima pasiekti priešą nuskalpuojant (indėnų įsitikinimu plaukuose glūdėjo žmogaus-kario galia) arba paliečiant ginkluotą priešą plika ranka (vadinamasis „coup touch“).
Trečia svarbi indėnų žūties priežastis – išnaudojimas. Ispanų konkistadorai, pirmieji Amerikos kolonistai, pasidalydavo tarpusavyje užgrobtas žemes ir valdydavo kaip feodalai, o indėnų padėtis buvo panaši į vergų (siunčiamų į kasyklas) arba baudžiauninkų (dirbusių žemę). Dalis pačių ispanų priešinosi enkomjendos sistemai (tarp jų – dominikonų vienuolis Bartolomėjus de Las Kasas (Bartolomé de Las Casas), aprašęs ispanų žiaurumus užkariautose teritorijos). 1542 m. buvo įvesti Naujieji įstatymai, turėję pagerinti indėnų padėtį (pvz., buvo uždrausta indėnų vergija). Tačiau žiaurumai vyko ir vėliau.
Galiausiai indėnų nykimui turėjo įtaką ne tik gausios mirtys, bet ir sumažėjęs (dėl priespaudos, įprasto gyvenimo būdo sutrikdymo) gimstamumas. Be to, konkistadorai ir kiti baltieji kolonistai ėmė indėnes į žmonas arba sugyventines – jų vaikai metisai paprastai neišlaikydavo ryšio su indėnų kultūra.
Įrodyta, kad Amerikos kolonizacija buvo indėnų genocidu. Pvz., istorikas David Stannard teigia, kad kolonizacijos metu žuvo 100 mln. indėnų (tačiau čia įskaičiuotos ir mirtys nuo ligų) ir laiko tai didžiausiu genocidu žmonijos istorijoje. Kiti, pvz., politologas R. J. Rummel, teigia, kad tiesiogiai nužudyta buvo nuo 2 iki 15 mln. indėnų. Dauguma tyrinėtojų sutinka, kad kolonizacijos istorijoje buvo genocido (t. y. nusikaltimo, kuriuo siekiama visiškai sunaikinti tautinę, rasinę ar religinę grupę) atvejų (pvz., Pekvotų karas arba XIX a. 7 dešimtmečio kampanijos prieš Kalifornijos indėnus).
Alyva (reikšmės)
Žodis alyva reiškia:
Seniau žodis alyva reiškė būtent alyvuogių aliejų, kurį iš Viduržemio jūros regiono eksportuodavo ir į Vidurio bei Šiaurės Europą. Tarybiniais metais į Lietuvą alyvos (alyvuogių aliejaus) neįveždavo, tad žodis alyva liko praktiškai nenaudojamas. Tuo tarpu Lietuvoje vis dažniau naudojo iš naftos gaunamą produktą, kuris rusiškai vadinosi минеральное масло (pažodžiui 'mineralinis aliejus'), kurio pavadinimą į lietuvių kalbą vertė kaip mineralinė alyva (ją naudojo, pvz., siuvamosioms mašinoms, dviračiams tepti ir pan.). Kadangi kitokios alyvos Lietuvoje tuo metu nebūdavo, žodis alyva ėmė reikšti būtent 'mineralinė alyva'. Lietuvai atgavus nepriklausomybę ir rinkoje vėl atsiradus tikrosios alyvos, ją teko imti vadinti alyvuogių aliejumi.
Pirėninis kurmėnas
Pirėninis kurmėnas (Galemys pyrenaicus) – kurminių (Talpidae) šeimos vabzdžiaėdis žinduolis, vienintelis pirėninių kurmėnų (Galemys) genties atstovas. Aptinkamas tik Pirėnų pusiasalyje.
Išvaizda
Turi judrų straubliuką ir ilgą vairuojamąją uodegą. Kūnas 11-16 cm ilgio, uodega – 12-16 cm ilgio. Masė 35-80 g. Gyvena poromis, išgyvena apie 3,5 metus.
Gyvena prie upių. minta įvairiais vandens bestuburiais – vėžiagyviais, vandens vabzdžiais ir kt.
Gausa, nykimas
Nyksta, išnykęs daugelyje buveinių, kur anksčiau gyveno.
Pagrindinės nykimo priežastys – vandens tarša, buveinių praradimas, hidroelektrinių statyba, priegauda (pakliūna į žvejybos tinklus ar spąstus) ar tiesioginis medžiojimas, dėl klaidingo įsitikinimo, jog pirėniniai kurmėnai kelią grėsmę žuvų ištekliams. Taip pat didelę grėsmę rūšies populiacijai kelią ir Europoje invazinė rūšis - kanadinė audinė.
Apsauga
Įrašytas į ES Buveinių Direktyvos II-ą priedą.
Nuo 1986 m įrašytas į Tarptautinę raudonąją knygą į Pažeidžiamų (Vulnerable) kategoriją.
Piakupuras
Piakupuras  – upė Rusijoje, Jamalo Nencų autonominėje apygardoje; viena iš Purą sudarančių upių. Prasideda Sibiro skliautagūbriuose, susiliejus Jangjagūno ir Niučavotjachos upėms. Teka į šiaurės rytus pelkėta ir miškinga žemuma. Ties Tarko Salė miestu susilieja su Aivasedapuru ir sudaro Purą.
Didžiausi intakai: Vyngapuras (dešinysis), Purpė (kairysis). Upės baseine yra virš 32 600 ežerų, iš kurių didžiausias – Pjakutas.
Piakupuro poplūdis trunka nuo gegužės iki rugpjūčio. Ledu pasidengusi nuo spalio iki gegužės arba birželio. Svarbiausios gyvenvietės prie upės: Gubkinskis, Purpė, Tarko Salė.
Valerijus Telešas
Valerijus Telešas (g. 1939 m. liepos 2 d.) – rusų šaunamųjų ginklų konstruktorius, sukūręs ne vieną granatsvaidžių modelį, priimtą į TSRS ir Rusijos ginkluotųjų pajėgų ginkluotę.
V. Telešas – Tulos CKIB SOO konstruktorius. Ginklai, kuriuos jis yra sukūręs ar dalyvavęs kuriant:
Standard Sumqayıt FK
Sumgajito „Standard“ – Azerbaidžano futbolo klubas iš Sumgajito.
Istorija
Klubas įkurtas 2006 m. Tuo metu vadinosi Arsenal.
Iki 2009 m. žaidė Baku. Žlugo 2010 m.
Mozūraitytė
Mozūraitytė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Mozūraitienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Mozūraitis.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Tragakantas
200px|miniatiūra|dešinėje|Tragakantas Tragakantas (, iš 'ožys' +  'spyglys, dyglys'), E413 – natūralūs lipai, gaunami iš Viduriniuose Rytuose augančių kai kurių pupinių šeimos kulkšnių genties augalų išdžiūvusių syvų, besisunkiančių iš kamienų ar šakų plyšių ar įpjovimų. Šie augalai – kaučiukinė kulkšnė (Astragalus gummifer), A. adscendens, trumpataurė kulkšnė (A. brachycalyx), ir A. tragacanthus.
Tragakantas kartais dar vadinamas Širazo lipais, pagal Širazo miestą Irane. Iranas žinomas kaip didžiausias aukščiausios kokybės tragakanto gamintojas.
Tragakanto lipai yra klampus, bekvapis, beskonis vandenyje tirpus polisacharidų mišinys, gaunamas iš išdžiovintų augalo syvų. Tekėdami syvai sustingsta juostomis ar dribsniais, kuriuos galima sumalti į miltelius. Tokie milteliai, sugerdami vandenį, sudaro gelį.
Panaudojimas
Lipai naudojami:
Tragakante yra alkaloido, dėl kurio tragakantas istoriškai buvo naudojamas kaip vaistas nuo kosulio ir viduriavimo. Saudo Arabijoje hidratuoto tragakanto ir dygliuotojo zizifo miltelių mišinys naudojamas kaip natūralus plaukų šampūnas.
Juozas Baltrušaitis (1875)
Juozas Baltrušaitis (Mėmelė) (1875 m. rugpjūčio 16 d. Buktiškiai, Barzdų valsčius, Šakių apskritis – 1942 m. rugsėjo 22 d. Pitsburgas, JAV) – lietuvių publicistas, spaudos darbuotojas, poetas.
Biografija
Savamokslis. 1896 m. bendradarbiavo „Ūkininke“ (slapyvardis J. Žingeidis). 1898 m., ieškodamas darbo, išvyko į Varšuvą. 1902 m. mokėsi Vilniaus piešimo mokykloje.
1902–1904 m. bendradarbiavo „Darbininkų balse“, 1902–1903 m. „Varpe“, 1903 m. „Naujienose“ (Slapyvardis Mėmelė). Įsitraukė į revoliucinę veiklą. 1903 m. dalyvavo rengiant Gegužės 1-osios demonstraciją Vilniuje, buvo suimtas, 1904 m. teko pabėgti į Švediją, o 1905 m. emigravo į JAV.
Daugelio eilėraščių knygų autorius. Mėgėjiško tipo eilėraščių rinkinyje „Pirmosios Gegužės balsai“ (1904 m.) skelbė revoliucinės kovos būtinybę, kuriai turi būti paaukotas menas. Parašė satyrinių vaizdelių rinkinį „Dilgėlių žiedai“ (1907 m.), pjesių, gamtos mokslo populiarinimo knygelių. 1921 m. parengė JAV lietuvių proletarinių rašytojų kūrybos almanachą „Atžalos“.
Holendernia (Mazovijos vaivadija)
Holendernia  – Eigulio būdelė Lenkijos rytuose, Ceranuvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Šimtalapis
thumb Šimtalapis – tradicinis totoriškas kepinys, dažnai ruošiamas įvairioms tradicinėms šventėms. Šimtalapiui paruošti naudojama sluoksniuota mielinė tešla. Ruošiama įvairiais būdais, tačiau paprastai tešlai pagaminti naudojami miltai, mielės, sviestas, cukrus, pienas, kiaušiniai, aguonos, razinos ir kt.
Šimtalapis – Alytaus regiono kulinarinis paveldas.
Paruošimas
Iš pradžių paruošiamos mielės – jos užberiamos cukrumi ir užpilamos šaukštu šilto pieno. Po to suplakami kiaušiniai su pienu, suberiami miltai ir pakilusios mielės. Vėliau tešla kildinama apie valandą.
Tešla ištampoma lakštais, kurie gausiai apipilami sviestu (jo turi užtekti visiems 5 lakštams) ir apibarstomi cukrumi (paruošto kiekio taip pat turi užtekti visiems lapams), razinomis, tolygiai paskirstomos nuplikytos ir sumaltos aguonos. Lakštai sudedami vienas ant kito, užlenkiami kampai, susukami pasagos formos ir pašaunami į įkaitintą orkaitę. Kepami pusantros valandos.
Karštas šimtalapis apibarstomas cukraus pudra.
Nemakščių Švč. Trejybės bažnyčia
miniatiūra|250px|right|Bažnyčios interjeras
Istorija
Pirmoji bažnyčia pastatyta iki 1579 m. XVI a. pabaigoje buvo apleista, neturėjo kunigo. 1636 m. bažnyčia aprūpinta žeme ir kitais turtais. Ji sudegė, 1780 m. atstatyta, 1814 m. trenkus žaibui vėl sudegė, pastatyta laikina. 1820 m. įkurta parapinė mokykla. 1826 m. pastatyta mūrinė bažnyčia.
1881–1882 m. pastatyta nauja. Nuo 1900 m. klebonas Vincas Bijeika ragino tėvus neleisti vaikų į cerkvės mokyklą, todėl 1902 m. iš Nemakščių iškeltas. Klebonas Vincas Pacevičius 1902 m. iš sakyklos taip pat draudė katalikų vaikams lankyti cerkvės mokyklą. XVIII a. pab.-1932 m. Nemakščiuose veikė bažnytinis lėlių teatras. Kasmet Šv. Velykų išvakarėse suaugusių žmonių dydžio medinėmis skulptūromis vaizduotas Kristaus kančios kelias.
Kun. Stasio Šlepavičiaus iniciatyva senosios bažnyčios vietoje buvo pastatyta Lurdo grota, dedikuota Švč. M. Marijos apsireiškimo Lurde 150-osioms ir Šiluvoje 400-osioms metinėms paminėti. 2008 m. lapkričio 9 d. ją pašventino Telšių vyskupas Jonas Boruta. Grotą pastatė per tris mėnesius. Žmonės suaukojo apie 70 tūkst. litų. Aukotojų vardai įamžinti atskiroje lentoje. Akmenų iš aplinkinių laukų atvežė 39 krovininius sunkvežimius ir traktorių priekabas. Už Švč. Mergelės Marijos statulos nugaros pastatytas 11 t sveriantis akmuo. Šalia įrengtas fontanas-tvenkinys, kuriame telpa 11 kub. m vandens. Prieš Kalėdas čia įrengiama prakartėlė, naktimis grota apšviečiama.
Šventoriaus pietrytiniame kampe palaidotas prel. Petras Butkus (1914–1993), šios bažnyčios statybos rėmėjas.
Bažnyčios statyba
1989 m. klebonas Kazimieras Rimkus su parapijiečiais nutarė, kad Atgimimą geriausiai būtų ženklinti naujosios bažnyčios statyba. Bažnyčios statybai buvo sunešta po 300 rublių. 1992 m. bažnyčios kertinį akmenį pašventino vyskupas Antanas Vaičius. Darbų pradžia buvo džiuginanti. 20 darbininkų liejo pamatus, kildino mūrą, dengtą skaldytais akmenimis. Tačiau ėmė trukdyti statybinių medžiagų brangimas, todėl sukauptos lėšos pradėjo mažėti. Iškilus grėsmė, jog darbai neribotam laikui sustos, padėjo kilusio iš Nemakščių apylinkių, gyvenusio Australijoje monsinjoro Petro Butkaus pastangos. Jis ir padovanojo didelę sumą pinigų bažnyčios statybai, o kiek vėliau prieš mirtį testamentu užrašė visą turtą Telšių vyskupijai, kuris ir buvo naudojamas Nemakščių bažnyčios statybai. Monsinjoras aplankyti gimtinę ir pamatyti bažnyčią nespėjo.
1994 m. pradėta dengti skardos stogą, vykdyti vidaus apdailos darbus. Susiklosčius beviltiškai materialinei situacijai, finansinės pagalbos kreiptasi į šalies vyriausybę, Seimą. 1997 m. Raseinių rajono valdžia skyrė 50 000 Lt bažnyčios statybai.
Architektūra
Laikinoji bažnyčia buvo medinė, stačiakampio plano, su 2 bokšteliais. Šventoriaus tvora medinė, su mūriniais stulpeliais. Šioje vietoje įrengta Lurdo grota.
Dabartinė bažnyčia mūrinė, stačiakampio plano su 1 bokštu. Išorės apdailai naudota skaldytų lauko akmenų ir balto tinko kombinacija. Šventoriaus tvora lauko akmenų, išlikusi po 1941 m. bažnyčios gaisro. Bažnyčios autorius – architektas Vytautas Makaraitis (1950–2009 m.).
Rūsyje įrengta parapijiečių susibūrimo ir šarvojimo salė.
Ciklotimija
miniatiūra|Vaizdinis ciklotimijos atvaizdavimas Ciklotimija ( 'ratas' + 'dvasia, siela') – lėtinis nuotaikų sutrikimas, švelnesnis ir mažiau ryškus nei bipoliniai nuotaikos sutrikimai.
Ligos apibūdinimas
Neretai ciklotimija pasireiškia grupe įvairių nuotaikos sutrikimų, lydimų hipomanijos ir lengvos/vidutinio sunkumo depresijos epizodu. Pacientai paprastai jaučiasi gana stabiliai, tačiau savijautą lydi aiškūs emocijų pakilimai, ne tokie ryškus kaip manijos, ir nusileidimai, primenantys švelnios/vidutinio sunkumo depresijos epizodus. Tokia būklė turi tęstis ne mažiau 2 metų su ne daugiau kaip dviem vienas paskui kitą sekančių normalios nuotaikos mėnesių. Pagrindinis skirtumas nuo pirmo tipo bipolinio nuotaikos sutrikimo, ciklotimija sergantys asmenys būna gana produktyvūs, kartais net pernelyg. tai bipolinio sutrikimo (anksčiau vadinto maniakine depresija) forma, kuriai būdingi nuolatiniai afektiniai sutrikimai, besitęsiantys ilgus metus. Dėl lengvesnės eigos dar vadinama „švelniuoju dvipoliu sutrikimu“. Vaikams liga tęsiasi ne trumpiau nei metus, suaugusiesiems- ne trumpiau nei dvejus metus. Ciklotimijos atoslūgiai paprastai būna ne ilgesni nei du mėnesiai. Liga pasižymi nuotaikų kaita, kuri pasireiškia dažnai besikeičiančiais depresijos ir lengvai pakilios nuotaikos periodais, iš kurių nei vienas nėra pakankamai sunkus ar ilgas, kad būtų galima diagnozuoti bipolinį ar pasikartojantį depresinį sutrikimą.
Ligos pažeidžiamas organas ar kūno dalis
Nervų sistema
Ligos dažniausiai pažeidžiamų asmenų grupė
Ciklotimijos dažnis siekia 0,4-1%. Jis labai panašus tarp vyrų ir moterų, tačiau moterys dažniau kreipiasi pagalbos. 15-50% sergančiųjų ciklotimija gali progresuoti iki bipolinio afektinio sutrikimo (1 ir 2 tipų).
Ligos priežastys ir rizikos veiksniai
Tiksli ligos priežastis nėra žinoma, tačiau moksliškai įrodyta, jog sutrikimas yra paveldimas ir labai svarbų vaidmenį atlieka genetinis faktorius.
Ligos simptomai ir požymiai
Depresijos distimijos epizodas: šios fazės simptomai apima sunkumus priimant sprendimus, sprendžiant problemas, prastą atmintį, savikritiškumą, žemą savęs vertinimą, pesimizmą, destruktyvias mintis, liūdesį, apatiją, beviltiškumą, bejėgiškumą ir irzlumą. Taip pat būdingas greitas kantrybės netekimas, motyvacijos trūkumas, socialinis abejingumas, apetito pokyčiai, sumažėjęs libido, apsileidimas, silpnumas ir nemiga.
Hipomanijos epizodas: gera nuotaika ir euforija, optimizmas, aukštas savęs vertinimas, greita kalba ir mintys, agresyvus ar priešiškas elgesys, pakantumo kitiems trūkumas, sujaudinimas, padidėjęs fizinis aktyvumas, padidėjęs išlaidumas, sustiprėja tikslų siekimas ir norų tenkinimas, padidėjęs lytinis potraukis, sumažėjęs miego poreikis, išsiblaškymas, sumažėjęs gebėjimas susikaupti.
Liga diagnozuojama
Per pastaruosius 2 metus (vaikams ir paaugliams 1 metus) kaitaliojasi hipomanijos ir depresijos epizodai, kurie neatitinka didžiųjų nuotaikos sutrikimų kriterijų. Normalios nuotaikos epizodas per tuos 2 metus tęsėsi ne ilgiau kaip vienas paskui kitą sekančius 2 mėnesius. Nebuvo didžiosios depresijos, manijos ir mišraus sutrikimo. Pacientas neserga/nėra įtariamas sergantis schizofrenija, schizoidiniais sutrikimais, didybės manija ar psichozėmis. Simptomai nėra susiję su abstinencija, medikamentais ar somatine liga, pavyzdžiui, hipertiroidizmas. Simptomai sukelia disfunkciją asmeniniame ir socialiniame gyvenime.
Škotijos futbolo varžybos 1968–1969 m.
Škotijos futbolo varžybos 1968–1969 m.
Ciklotimija
Liga diagnozuojama
Esminis diagnostikos požymis yra nuolatinis nuotaikos svyravimas, apimantis daug lengvos depresijos arba lengvo pakilumo periodų, kurių nė vienas nėra pakankamai aiškus arba užsitęsęs, kad būtų galima nustatyti bipolinį afektinį sutrikimą arba pasikartojantį depresinį sutrikimą. Nuotaika gali pasikeisti iš depresijos į maniją per kelias dienas ar kelias savaites. Kartais nuotaikos kitimai gali būti net kas kelias valandas. Jei asmuo yra hipomanijos būsenoje miegas būna trumpas, o depresijos – „negali atsikelti iš lovos”.
Škotijos futbolo varžybos 1968–1969 m.
Finalo rungtynės
-
Ciklotimija
Liga diagnozuojama
Asmenys yra linkę patys „gydytis” alkoholiu, nelegaliai gautais vaistais. Per mažiausiai dvejų metų ligos periodą gera, be simptomų būsena pacientui gali trukti neilgiau kaip 2 mėnesius. Šis sutrikimas dažnai būna pacientų, sergančių bipoliniu afektiniu sutrikimu giminėms.
Holendernia (reikšmės)
Holendernia vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Ona Jaudegytė
Biografija
1940 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1963 m. Kauno medicinos institute apgynė disertaciją „Viršutinio voko sudribimo nauji chirurginio gydymo būdai“, medicinos mokslų kandidatė. 1968 m. apgynė disertaciją „Apatinio voko atvirtimo chirurginio gydymo būdas“, medicinos mokslų daktarė.
1941-1945 m. Kauno universiteto klinikų Akių ligų skyriaus gydytoja, 1945-1946 m. Vilniaus respublikinės akių ligoninės gydytoja. 1946-1990 m. Klaipėdos Raudonojo Kryžiaus ligoninės Akių ligų skyriaus įkūrėja ir vedėja, poliklinikos gydytoja, 1990-1997 m. Klaipėdos asmeninės sveikatos centro okulistė. Dėstė J. Kupčinsko medicinos mokykloje.
Sukūrė naujų būdų akių ligoms gydyti, 9 racionalizacinių pasiūlymų autorė. Pasiūlė naudoti vaisiaus dangalus kaip audinių regeneraciją skatinančią priemonę oftalmologijoje, nudegus odą. Akių cheminius nudegimus pradėjo gydyti subkonjunktivalinėmis injekcijomis. Paskelbė daugiau kaip 30 mokslinių straipsnių.
Rusakalbiai
Rusakalbiai (русскоязы́чные) – žmonės, kurių gimtoji kalba yra rusų arba kurie kasdieniame gyvenime kalba rusų kalba. Drauge terminas yra vartojamas siauresne prasme, kalbant apie žmones, kurių kultūrinė tapatybė susieta su rusų kalba, nepriklausomai nuo etninių šaknų ir teritorinės priklausomybės.
Didžiausia ir tankiausiai rusakalbių apgyvendinta šalis yra Rusija, iš kur yra kilusi pati kalba. Taip pat didelis rusakalbių skaičius būdingas buvusioms Tarybų Sąjungos respublikoms. Baltarusija, Ukraina, Kazachija, Estija ir Latvija yra šalys, kuriose rusakalbių kiekis yra didžiausias. Tarp rusakalbių yra daug ukrainiečių, baltarusių, totorių, žydų, armėnų, kazachų, taip pat etniškai maišytų santuokų tarp rusų ir kitų tautų palikuonių. Izraelis, JAV, Kanada ir Australija yra šalys, turinčios dideles rusakalbių bendruomenes.
Bendras rusakalbių kiekis pasaulyje vertinamas 280 milijonų.
Ronny Yu
Ronny Yu Yan-Tai (trad. kin.: 于仁泰) (gimė 1950) režisierius, prodiuseris ir scenaristas kilęs iš Honkongo. Yu gimė Honkonge ir baigė Ohajo universitetą. Jis dirbo ties Honkongo ir amerikietiškai filmais.
Rusakalbiai
Rusakalbiai žmonės buvusiose TSRS šalyse
Rusakalbiai buvusios TSRS šalyse yra prieštaringas fenomenas. Visoje Rusijos ir buvusių TSRS respublikų teritorijoje daugelio etninių grupių kalbos buvo slopinamos rusifikacijos metu, nes Rusija turėjo šalies, de facto sujungusios respublikas į sąjunginę valstybę, statusą, o rusų kalba buvo išskirtinai vartojama visuose oficialiuose ir tarprespublikiniuose reikaluose. Po TSRS griūties situacija buvusiose respublikose pasikeitė ir rusų kalbos vartojimo buvo atsisakyta, išskyrus Baltarusiją, Krymą, Kirgiziją ir Kazachiją, kur rusų kalba liko valstybine kalba. Nepripažintos Abchazijos, Pietų Osetijos valstybės ir Padniestrės respublika yra paskelbusios rusų kalbą oficialia kalba savo kontroliuojamose teritorijose.
Kai kurių mokslininkų prognozuota, kad po Tarybų Sąjungos subyrėjimo susikūrusiose valstybėse stiprės rusakalbių tapatybė ir net formuosis nauja „rusakalbių tauta“.
Katutiškės
Katutiškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 18 km nuo Rukainių.
Mošinskis
Mošinskis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Mošinskienė (ištekėjusi moteris) ir Mošinskytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Ryan Martinie
Rajanas Martinis (g. 1975 m. rugpjūčio 6 d. Peorijoje, Ilinojaus valstijoje) – amerikiečių bosistas, geriausiai žinomas kaip grupės „Mudvayne“ narys. Jis gerai žinomas dėl savo sudėtingų bosinių melodijų ir unikalaus grojimo stiliaus. Groja „Mudvayne“ nuo 1998 m.
Mudvayne
„Mudvayne“ susiformavo 1996 m. Nors iš pradžių turėjo kitą bosistą, su kurio išleido savo debiutinį albumą 1997 m. „Kill, I Oughta“, grupės nariai kvietė R. Martiny prisijungti prie „Mudvayne“ po jo grupės „Broken Altar“ koncerto. Supratęs, jog „Mudvayne“ grupės muzikantai taip pat turi rimtą požiūrį į savo muziką, R. Martiny sutiko prisijungti. Gavęs iš kritikų daug gerų atsiliepimų R. Martiny tapo kultiniu bosistu. Kritikai rašo, kad jo stilius „suteikia Mudvayne visai naują matmenį“.
Kurai (2013)
R. Martiny pakvietė dalyvauti gitaristo ir vokalisto Scott Von Heldt sukurtame projekte „Kurai“. Projektui būgnais groja Abel Vallejo, grupės „Korn“ būgnų technikos patarėjas. Jie išleido savo pirmąjį EP „Breaking The Broken“ 2013 m. gruodžio 17 d.
Katyčių evangelikų liuteronų bažnyčia
Katyčių evangelikų liuteronų bažnyčia – veikiantys evangelikų liuteronų maldos namai Katyčiuose, Šilutės rajone. Bažnyčia stovi miestelio centre, prie Turgaus aikštės. Šventoriuje išlikę senųjų palaidojimų, šalia yra Katyčių evangelikų liuteronų III–osios kapinės.
Katyčių bažnyčia yra viena seniausių Klaipėdos krašte. 1996 m. įtraukta į Kultūros paveldo registrą. (unikalus kodas ). miniatiūra|240px|left|Interjeras. Altorius pažymėtas trispalviu skaičiumi „500“ (reformacijos jubiliejus)
Istorija
Parapija Katyčiuose įkurta 1558 m. Po 10 metų pastatyta pirmoji bažnyčia. Po maro ištuštėjusiose apylinkėse apsigyveno nemažai vokiečių tautybės žmonių, pamaldos buvo laikomos vokiečių ir lietuvių kalbomis. 1809 m. bažnyčią netikėtai aplankė Prūsijos karalienė Luizė. Bendraudama su parapijiečiais ji pažadėjo ir vėliau dovanojo 600 kg sveriantį varpą.
Katyčių bažnyčia iš lauko akmenų ir plytų, bet mediniu bokštu pastatyta 1734 m., šalia senųjų kapinių. 1801 m. praūžus stipriam viesului nulaužtas bažnyčios bokštas. 1894 m. Katyčių bažnyčia dar kartą iš pagrindų pertvarkyta, remon­tuota, įgijo stačiakampę formą. Mediniame bokšte kabėjo trys varpai, iš kurių vienas buvo dovanotas karalienės Luizės.