cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rita Faltoyano
Biografija
Ritos motina 1974 m. tapo „Mis Vengrija“, o tėvas – buvęs Europos ir olimpinis vandensvydžio čempionas. Ji taip pat turi 3 jaunesnius brolius. Rita daug laiko praleisdavo savo krikštatėvių ūkyje, kur susidomėjo žirgais ir netrukus pradėjo dalyvauti įvairiose varžybose. Greta šio pomėgio ji taip pat pradėjo lankyti plaukimo bei gimnastikos treniruotes ir net 3 kartus tapo Vengrijos jaunių plaukimo čempione.
Jau nuo 16 tėvai ėmė ją skatinti dalyvauti įvairiuose grožio konkursuose. Jau studijuojant universitete, viename iš TV organizuotų grožio konkursų į ją dėmesį atkreipė pornografinių filmų prodiuseris ir pasiūlė vaidmenį filme.
Juosta, režisuota Pierre Woodmano, vadinosi „No Sun, No Fun“ ir buvo sukurta 2000 m. Viso iki 2013 m. Rita suvaidino daugiau kaip 260 pornografinių filmų ir pelnė ne vieną apdovanojimą.
2004 m. ji kartu su dar keliomis aktorėmis buvo deportuota iš Meksikos, kur dalyvavo erotiniame festivalyje, apkaltinus pažeidus asmenis su turistinėmis vizomis taikomus apribojimus.
Asmeninis gyvenimas
Rita kurį laiką draugavo su kolega aktoriumi Ramon Nomar.
2005–2008 m. ji buvo ištekėjusi už kito aktoriaus, Tommy Gunn.
Rolling Stone
thumb|left|185px|[[Britney Spears 1999 m. balandžio mėnesio „Rolling Stone“ žurnalo viršelyje]] Iš pradžių „Rolling Stone“ buvo daugiau žinomas dėl straipsnių apie politiką ir paslaptingo bei kontroversiško žurnalui dirbusio gonzo žurnalisto Hunter S. Thompson. Dešimtame XX amžiaus dešimtmetyje „Rolling Stone“ pakeitė savo formatą, kad pritrauktų daugiau jaunų skaitytojų. Žurnalas pradėjo daugiau dėmesio skirti jauniems televizijos bei filmų aktoriams ir pop muzikai. Iš dalies dėl to žurnalas pradėjo susilaukti kritikos, kad jo stiliumi buvo rūpinamasi labiau nei turiniu. Pastaraisiais metais „Rolling Stone“ grįžo prie savo mišraus turinio koncepcijos ir vėl pradėjo spausdinti detalius politinius straipsnius, kas padėjo padidinti apyvartą iki 1,2 milijonų (2007 m. duomenys).
Orange
Orange SA – telefono ryšio ir interneto tiekimo bendrovė, valdoma Prancūzijos kompanijos „France Telecom“. Įkurta 1994 m. veikia 23 pasaulio šalyse: pavadinimu Orange – Botsvana, Jungtinė Karalystė, Kamerūnas, Karibai, Dominikos Respublika, Prancūzija, Izraelis, Dramblio Kaulo Krantas, Moldavija, Madagaskaras, Nyderlandai, Lenkija, Reunionas, Rumunija, Slovakija, Ispanija, Šveicarija; pavadinimu Mobistar – Belgija, One – Austrija, Mobinil – Egiptas.
Plėšrusis vėlyvis
Plėšrusis vėlyvis (Eupsilia transversa) – pelėdgalvių (Noctuidae) šeimos drugys, paplitęs Eurazijoje, tačiau neretas ir Baltijos regione. Skraido rugsėjo – lapkričio mėn., peržiemoję – kovo – gegužės mėn. pamiškėse, paupiuose, pievose, parkuose, soduose.
Vikšrai 40 mm ilgio, tamsiai vyšninės spalvos, jų nugarinėje dalyje yra trys baltos išilginės linijos. Aptinkami ant lapuočių medžių. Vikšrai laikosi pavieniui, pasižymi kanibalizmu – naikina kitų vabzdžių vikšrus ir net savo giminaičius.
Milašaitis
Milašaitis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, apie 2 km į pietus nuo Mielagėnų. Ilgis šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi 1,21 km, plotis iki 0,4 km. Altitudė 136,8 m. Gylis siekia 3,6 m. Ežero dubuo užima dalį rinos. Krantai daugiausia statūs, šiauriniai ir šiaurės vakariniai žemi ir pelkėti. Aplink plyti pievos, miškai (pietuose Edvardavo miškas). Iš pietvakarių į šiaurės vakarus prateka V-2 upelis į Varlenką (Birvėtos baseinas).
Plėšrusis vėlyvis
Lietuvoje dažna rūšis.
Milašaitis
Prie Milašaičio įsikūrę kaimai: Odesina, Milašaitis, Šilvija.
Burggrafas
Burggrafas  – vidurinių amžių pilies ar įtvirtinto miesto valdytojas, turintis grafo titulą, vienur atitinkąs kaštelioną ar šateleną, kitur – vikontą. Burggrafą skirdavo (dažnai kartu su domenu) imperatorius arba vyskupas paprastai iš ministerialų. Burggrafas vykdydavo administracines, karines ir teismo funkcijas.
Pavadinimas kilęs iš vokiečių kalbos. Viduramžių lotynų kalba jis buvo vadinamas burcgravius ar burgicomes.
Pradžioje burggrafas atitiko kaštelioną ar šateleną kaip pilies ir/ar miesto valdytoją ar savininką ( 'pilis; įtvirtintas miestas').
Vokietijoje šis titulas įgijo papildomą atspalvį. Šventosios Romos Imperijos žemėse burggrafo pareigos XIII a. pabaigoje tapo sinekūra, ir burggrafo titulą turėjo daug reichsfiurstų, todėl šis titulas įgijo aukštesnį statusą, negu paprastas kaštelionas. Burggrafo titulas buvo naudojamas kaip papildomas kai kurių Vokietijos kunigaikščių ir Prūsijos karaliaus titulas. Prūsijos karaliaus protėviai virš 200 m. buvo Niurnbergo burggrafai, todėl į Prūsijos karaliaus titulavimą įėjo ir Niurnbergo burggrafo titulas.
Nyderlanduose burgrafo titulas tapo vikonto titulo analogu. Nuo XIII a. pamažu prarado reikšmę.
Šatelenas
Šatelenas (,, iš 'pilis' ) – pilies vadas, valdytojas ar savininkas.
Pradžioje, Karolingų laikais, šatelenai buvo tas pats, kas ir kaštelionai – didiko paskirti pilies vadai, dažnai kartu ir pilies ginamos teritorijos valdytojai. Tačiau vystantis feodalizmui dabartinės Prancūzijos teritorijoje šatelenai tapo daugiau, negu tik paskirtais pilies valdytojais. Pilis su jos ginama teritorija tapo paveldimu feodu šatelenija, o pilį valdantis šatelenas – paveldimu bajoru. Šia prasme šatelenas pasidarė artimas vikontui. Dažniausiai kraštuose, kuriose buvo vikontai, nebuvo šatelenų, o kraštuose, kuriuose buvo šatelenai, nebuvo vikontų. Tuo šateleno titulas yra panašus į burggrafo titulą.
Prancūzijoje šatelenais vadino ir paprastus kaštelionus (concierge châtelain), kurie buvo tik piliai vadovaujantys karininkai. Todėl šateleno padėtis bajorų hierarchijoje labai priklauso nuo laikotarpio ir vietovės. Paprastai šatelenai užimdavo tarpinę padėtį tarp paprastų bajorų ir baronų, bet kai kurie šatelenai buvo aukšto lygio didikai, vienvaldžiai valdę plačias valdas.
Žiemos karas
thumb|200px|Karo veiksmų žemėlapis
Žiemos karas (,, t. p. , SV vinterkriget) – Sovietų Sąjungos ir Suomijos karas, vykęs nuo 1939 m. lapkričio 30 d. iki 1940 m. kovo 13 d.
1939 m. rudenį Sovietų Sąjunga pradėjo reikšti Suomijai teritorines pretenzijas Karelijos sąsmaukoje, motyvuodami, kad tai esą būtina Leningrado saugumui užtikrinti. 1939 m. lapkričio 26 d. SSRS vyriausybė nusiuntė Suomijos vyriausybei notą dėl, pasak sovietų, iš Suomijos teritorijos įvykdyto artilerijos apšaudymo. 1939 m. lapkričio 30 d. Raudonoji Armija užpuolė kaimyninę šalį, o sovietų vyriausybė dėl karo kaltino tik Suomiją. Karas baigėsi 1940 m. kovo 13 d. pasirašius Maskvos taikos sutartį. Suomijai pavyko išsaugoti nepriklausomybę, tačiau ji neteko 11 proc. savo teritorijos su antru pagal dydį miestu Vyborgu. 430 tūkst. suomių iš pafrontės persikėlė į Suomijos gilumą ir neteko savo turto. Karo metu žuvo arba buvo sužeisti apie 70 000 suomių. Dėl sovietų nuostolių nėra sutariama, tačiau paprastai jie laikomi kartais didesniais už Suomijos.
Kai kurių istorikų manymu puolamąją sovietų operaciją prieš Suomiją reikėtų laikyti Antrojo pasaulinio karo dalimi. Prasidėjus karui Suomija kreipėsi į Tautų Sąjungą prašydama karinės, politinės ir diplomatinės pagalbos. Tautų Sąjunga pasmerkė sovietų invaziją ir 1939 m. gruodžio 14 d. pašalino ją iš Tautų Sąjungos.
Pirminiu Sovietų Sąjungos karo tikslu buvo okupuoti visą Suomijos teritoriją. Iš pradžių, skaičiumi ir materialiniu aprūpinimu sovietams gerokai nusileidusiai Suomijos armijai, pavyko puolimą sustabdyti. Tik po esminių persigrupavimų ir pastiprinimų Raudonajai armijai 1940 m. vasario mėn. pavyko pradėti lemiamą puolimą ir pralaužti Suomijos gynybines linijas.
Žiemos karas parodė, kad efektyviai organizuota kariuomenė gali pasipriešinti netgi gerokai stipresnėms priešo pajėgoms. Sovietų Sąjunga puolime panaudojo 450 tūkstančių žmonių, kai Suomija buvo mobilizavusi vos 160 tūkstančių. Sovietų kariuomenė turėjo 30 kartų daugiau lėktuvų ir šimtus kartų daugiau tankų nei Suomija. Raudonoji armija, nepaisant kiekybinio pranašumo, buvo nualinta 1937 m. Stalino vykdyto Didžiojo valymo. Nužudžius ir įkalinus virš 30 000 karininkų, įskaitant užėmusius aukščiausius postus, Raudonoji armija 1939 m. turėjo gausybę nepatyrusių aukščiausiųjų karininkų. Karo eiga atvėrė Raudonosios armijos silpnąsias puses, kurios sovietų vadovybę privertė imtis plačių reformų, taip pat prisidėjo prie to, kad Vokietija ruošdamasi karui su sovietais nepakankamai įvertino Sovietų Sąjungos karinius pajėgumus.
Taikos sutartis tarp Suomijos ir Sovietų Sąjungos sutrukdė Prancūzijos ir Britanijos intervencijos į Suomiją per šiaurinę Skandinavijos dalį planams. Vienas pagrindinių šių planų tikslų buvo užsitikrinti Švedijos geležies rūdos kasyklų kontrolę ir nutraukti geležies rūdos tiekimą Vokietijai.
Šalių santykiai 1917–1937 m.
thumb|200px|left|Suomijos-Sovietų Sąjungos nepuolimo akto pasirašymas 1932 m. thumb|200px|Manerheimo linijos įtvirtinimai
Nuo 1809 iki 1917 m. Suomija buvo autonomine valstybe Rusijos imperijoje. Suomija turėjo plačią autonomiją ir savo Senatą iki pat XIX a. pabaigos, kai prasidėjo Suomijos rusifikacijos politika, kurios tikslas buvo sustiprinti centrinę valdžią ir suvienyti imperiją. Rusifikacijos pastangos paskatino suomių siekius įgauti daugiau autonomijos ir apsisprendimo teisę. Suomijos nepriklausomybės judėjimas sustiprėjo prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui. Po Spalio revoliucijos bolševikams perėmus valdžią ir prasidėjus Rusijos pilietiniam karui 1917 m. gruodžio mėn. 6 d. Suomijos Senatas paskelbė Suomijos nepriklausomybę. Leninas didesne grėsme laikė baltųjų armijas, o ne Suomijos nepriklausomybę, todėl 1918 m. sausio 4 d. Rusijos Centrinis Vykdomasis Komitetas pripažino Suomijos nepriklausomybę. 1918 m. sausio mėn. Suomijoje prasidėjo pilietinis karas, kuriame „raudonieji“ (suomių socialistai), palaikomi Rusijos bolševikų, kovojo su „baltaisiais“, kuriuos rėmė Vokietija ir Švedija. Prieš socialistus kovojusioms pajėgoms, kurioms vadovavo Carl Gustaf Emil Mannerheim, pavyko karą laimėti. Didžioji dalis socialistų vadovybė pabėgo į Rusiją. Suomijoje pilietinis karas dažnai buvo interpretuojamas kaip išsivadavimo karas su Rusija, santykiai tarp valstybių ir toliau išliko įtempti. Prie to prisidėjo pastangos sukurti Didžiąją Suomiją prijungiant prie Suomijos teritorijas Karelijoje. 1918-20 m. formaliai vyriausybės nepalaikomi Suomijos savanoriai atliko kelis žygius į Rytų Kareliją, tačiau ten įsitvirtinti jiems nepavyko. Pirmasis Suomijos - sovietų karas truko iki 1920 m., kai buvo sudaryta Tartu taikos sutartis. Pagal sienų sutartį tarp Sovietų Sąjungos ir Suomijos siena buvo pripažinta tradicinė (nuo 1812 m.) Suomijos Didžiosios Kunigaikštytės siena, taip pat Suomijai atiteko Petsamas ir vakarinė Rybačio pusiasalio dalis Užpoliarėje. Ši siena buvo už 32 km nuo Leningrado miesto, kuris buvo svarbiu Sovietų Sąjungos pramonės centru. Suomija nedalyvavo tolimesniame Rusijos pilietiniame kare ir neleido savo teritorija naudotis baltųjų pajėgoms. K.Manerheimas, buvę Karelijos separatistinio judėjimo aktyvistai ir lyderiai šią taiką laikė gėdinga ir išduodančią tėvynainius.
Po taikos sudarymo Suomijos ir Sovietų Sąjungos santykiai nebuvo draugiški, tačiau nebuvo ir atvirai priešiški. Vėlesni šalių santykiai buvo „korektiški, tačiau šalti“. Didžiosios Suomijos idėja išliko gyva, 1922 m. įkurta Akademinė Karelijos draugija (Akateeminen Karjala-Seura) propagavo Rytų Karelijos prijungimo prie Suomijos idėją. XX a. trečiojo dešimtmečio pabaigoje-ketvirtojo dešimtmečio pradžioje Vakarų Europoje ir ypač Skandinavijoje dominavo visuotinio nusiginklavimo ir saugumo idėjos, kuriomis buvo grįsta ir Tautų Sąjunga. Suomija, kartu su kitomis Šiaurės šalimis, Švedija, Norvegija, Danija paskelbė apie savo neutralitetą. Danija visiškai nusiginklavo, Švedija ir Norvegija ženkliai sumažino savo gynybines pajėgas. Suomijoje vyriausybė nuosekliai mažino išlaidas gynybai ir ginkluotei. Nuo 1927 m. ekonomijos tikslais buvo atsisakyta kariuomenės mokymų. Skiriamų lėšų vos užteko armijos išlaikymui, papildomų išlaidų ginkluotei parlamentas nesvarstė, tankų ir karinės aviacijos nebuvo.
Nepaisant to buvo sudaryta Gynybos taryba, kuriai 1931 m. liepos 10 d. ėmė vadovauti K.G.E. Manerheimas. Jis buvo tvirtai įsitikinęs, kad kol SSRS valdžioje yra bolševikai, tai rimtomis pasekmėmis gresia visam pasauliui, visų pirma Suomijai: „Maras, einantis iš rytų, gali pasirodyti užkrečiamu“ 1931 m. rugpjūčio mėn., po trečiajame dešimtmetyje įrengtų gynybinių Enkelio linijos įrengimų apžiūros, Manerheimas įsitikino jos netinkamumu šiuolaikinio karo sąlygoms tiek dėl nevykusio išdėstymo, tiek dėl to, kad juos jau buvo paveikęs laikas.
B.Jarcevo derybos 1938-1939 m.
Po 1938 m. pradėjus siekti prie Sovietų Sąjungos prijungti visas buvusias Rusijos imperijos teritorijas, Sovietų Sąjungos taikinyje, kartu su Baltijos valstybėmis, atsidūrė ir Suomija. Tai, kad šios šalys, kaip ir Lenkija, nepriklausomybę gavo po Pirmojo pasaulinio karo, bolševikai laikė priverstiniu Rusijos teritorijos praradimu, o Rusijos imperijos sienų susigrąžinimą tik laiko ir sovietų karinio pranašumo regione klausimu.
1938 m. SSRS iniciatyva buvo pradėtos derybos, kurios iš pradžių buvo vedamos slaptai. Tai tenkino abi šalis, nes Sovietų Sąjunga norėjo turėti laisvas rankas santykiuose su Vakarų šalimis, o suomių politikams derybų fakto viešinimas buvo nepatogus dėl vidaus politikos aplinkybių, nes Suomijos gyventojai neigiamai vertino SSRS. 1938 m. balandžio 14 d. Į SSRS ambasadą Helsinkyje atvyko antrasis sekretorius Borisas Jarcevas. Jis iškart susitiko su Suomijos užsienio reikalų ministru Rudolfu Holsti ir išdėstė SSRS poziciją: esą SSRS vyriausybė įsitikinusi, kad Vokietija planuoja SSRS užpuolimą ir į tuos planus įeina smūgis iš šono per Suomiją. Dėl to Suomijos pozicija dėl Vokietijos pajėgų išsilaipinimo esantis tokia svarbi SSRS. Raudonoji armija esą nelauksianti prie sienos, jei Suomija leis tokį išsilaipinimą. Kita vertus, jei Suomija pasipriešintų vokiečiams, SSRS jai suteiktų karinę ir ekonominę pagalbą, nes Suomija pati nesugebėtų apsiginti nuo vokiečių išsilaipinimo. Per vėlesnius penkis mėnesius sovietų pasiuntinys vedė daugybę pokalbių ir derybų, tame tarpe su premjerministru Aimo Kaarlo Cajander ir finansų ministru Väinö Alfred Tanner. Suomių garantijų, kad ji neleis pažeisti savo teritorijos neliečiamumo ir įsiveržti į Sovietų Sąjungą per savo teritoriją SSRS nepakako. SSRS reikalavo slapto susitarimo, pagal kurį jos dalyvavimas ginant Suomijos pakrantę Vokietijos užpuolimo atveju būtų privalomas, taip pat gynybinių įrenginių Alandų salose statybos ir sovietų karinių jūrų ir oro pajėgų bazių įkūrimo Hoglando saloje. Teritorinės pretenzijos nebuvo keliamos. Suomija Jarcevo pasiūlymus atmetė 1938 m. rugpjūčio pabaigoje.
1939 m. kovo mėn. SSRS oficialiai pareiškė, kad norėtų 30-čiai metų išsinuomoti Hoglando, Laavansaario (dab. Moščnyj), Didysis Tiutersas ir Seskaro salas. Jau vėliau, kaip kompensacija, Suomijai buvo pasiūlytos teritorijos Rytų Karelijoje. K.Manerheimas buvo pasiruošęs atiduoti salas, nes jų vis tiek praktiškai nebuvo galima nei apginti, nei naudoti Karelijos sąsmaukos gynybai. Nepaisant to derybos buvo nerezultatyvios ir 1939 m. balandžio 6 d. nutrūko.
1939 m. spalio-lapkričio derybos
1939 m. spalio 12 d. SSRS pateikė paskutinį reikalavimą Suomijai perkelti Suomijos- Sovietų Sąjungos sieną 25 km į šiaurės vakarus. Sovietai taip pat reikalavo jiems 30 m. išnuomoti Hanko pusiasalį karinės bazės sukūrimui, taip pat išmontuoti Manerheimo linijos gynybinius įrengimus. Mainais suomiams jie siūlė dvigubai didesnę menkai apgyvendintą Karelijos teritoriją.
Reliktinis spinduliavimas
Reliktinis spinduliavimas arba kosminė elektromagnetinė foninė spinduliuotė ( – paliktas, užsilikęs iš ankstyvųjų Visatos laikų) – elektromagnetinių bangų diapazono šiluminis 2,725 K absoliučiai juodo kūno spinduliavimas su maksimumu mikrobangų srityje ties 160,2 GHz dažniu (bangos ilgis 1,9 mm), užpildantis visą Visatą.
Žiemos karas
1939 m. spalio-lapkričio derybos
Skirtingai nuo Baltijos valstybių, Suomijos vyriausybė atsisakė sutikti su sovietų ultimatumu. Lapkričio 26 d. SSRS vyriausybė paskelbė notą Suomijai dėl Mainilos kaimo Rusijoje apšaudymo, kuris sovietų teigimu buvo įvykdytas iš Suomijos teritorijos. SSRS pareikalavo, kad Suomija atsiprašytų dėl incidento ir atitrauktų kariuomenę 20-25 km nuo sienos (t. y. pasitrauktų iš įtvirtinimų). Suomija neigė savo kaltę dėl Mainilos incidento ir atmetė sovietų reikalavimus. Stalinas tai interpretavo kaip pretekstą nutraukti nepuolimo sutarties galiojimą.
Reliktinis spinduliavimas
Atradimas
1965 m. A. Penzijas ir R. Vilsonas – du mokslininkai iš amerikiečių „Bell Telephone“ laboratorijos, tyrinėdami radijo triukšmų šaltinius mikrobangų ruože, aptiko iš visų pusių vienodai sklindantį 7,3 cm (kitur rašoma 1 mm) bangos ilgio foninį kosminį radijo spinduliavimą. Šis spinduliavimas nesusijęs su jokiais dangaus kūnais, jo priežastis negali būti kuris nors žinomas fizikinis procesas. Tačiau šis atradimas nuostabiai gerai derinosi su Didžiojo sprogimo hipoteze. Taip turėjo spinduliuoti atsiradusi po sprogimo medžiaga, iš kurios dar nebuvo susidariusios žvaigždės ir galaktikos. Per 13,8 milijardų metų spinduliuotė plėtėsi kartu su besiplečiančia Metagalaktika ir, pasklidusi tolygiai į visas puses, tebeklajoja Visatos erdvėje. Kruopštesniais tyrimais buvo nustatyta, kad tokio spinduliavimo spektrinis pasiskirstymas atitinka absoliučiai juodo kūno, kurio temperatūra yra 2,725 laipsnio aukščiau absoliutinio nulio, spinduliavimą. Už reliktinio spinduliavimo atradimą R. Vilsonas ir A. Penzijas 1978 m. apdovanoti Nobelio premija.
Žiemos karas
Karo pradžia
1939 m. lapkričio 30 d. (nepaskelbus karo) 23 Sovietų Sąjungos divizijos (450 tūkst. karių) užpuolė Suomiją ir greitai pasiekė Manerheimo liniją. Tuo pačiu metu sovietų karinės oro pajėgos ėmė bombarduoti Helsinkį, Vyborgą ir 50 kitų Suomijos miestų.
Pradėjus karą Sovietų Sąjungoje iš SSRS buvusių suomių komunistų buvo sudaryta marionetinė Suomijos Demokratinės Respublikos vyriausybė, vadovaujama Otto Kuusinen. Apie jos egzistavimą paskelbta 1939 m. gruodžio 1 d., kai sovietai užėmė pirmąjį miestelį Suomijoje – Terijokį (dab. Zelenogorskas).
Reliktinis spinduliavimas
Spinduliavimo prigimtis
Pagal šią teoriją, tolimoje praeityje (prieš 13-14 milijardų metų) visa Visatos materija turėjo būti susikoncentravusi viename taške, kurio tankis ir temperatūra buvo nepaprastai dideli. Tokį tašką astronomai pavadino singuliariniu tašku ( – ypatingas). Visata, labiausiai tikėtina, prasidėjo nuo didžiulio sprogimo. Jos plėtimasis lėmė medžiagos tankio ir temperatūros sumažėjimą. Tačiau tuo metu Visata buvo plazmos kamuolys, sudarytas iš fotonų, elektronų ir barionų. Dėl Komptono reiškinio fotonai nuolat sąveikavo su elektronais ir barionais. Dėl to spinduliavimas (fotonai) buvo šiluminėje pusiausvyroje su medžiaga ir jų energetinis spektras atitiko absoliučiai juodo kūno spektrą.
Žiemos karas
Karo metodai
Svarbiausia sėkmingų suomių veiksmų priežastimi tapo tam metui revoliucingos, pačių suomių sukurtos kariavimo metodikos. Skirtingai nuo daugelio Vakarų šalių, Suomija nebandė tobulinti XIX a. pabaigos – XX a. pradžios tranšėjinio karo metodų. Suomijos pastatyta Manerheimo linija buvo orientuota ne į stabilią fronto liniją, o į mobilius veiksmus, kai priešui leidžiama užimti teritoriją, o paskui jis išnaikinamas, naudojant mobilius padalinius bei užmaskuotus dotus. Manerheimo linijos dotai buvo slepiami už kalvų, šaudymo kryptys buvo nukreipiamos paraleliai fronto linijai arba netgi šiek tiek į Suomijos teritorijos gilumą, todėl rusų vykdyti artileriniai parengimai būdavo neefektyvūs. Dar labiau karo eigą pakeitė suomių naudoti ginklai: apginklavusi karius pistoletais-kulkosvaidžiais, Suomija karių efektyvumą artimoje kovoje padidino keleriopai, o suomių dalinių mobilumas bei naktinės operacijos sovietų kariuomenei atnešdavo didžiulius nuostolius. Sovietų tankų puolimus efektyviai sustabdydavo itin mobilūs suomių tankų padaliniai.
Po Žiemos karo panašius kovos metodus dalinai perėmė kitų šalių (ir Sovietų Sąjungos, ir Vokietijos) kariuomenės, o po Antrojo pasaulinio karo tokie metodai (greitos puolamosios operacijos, nestabili fronto linija, naktiniai veiksmai ir pan.) tapo įprastais visoms modernioms kariuomenėms.
Reliktinis spinduliavimas
Reliktinio spinduliavimo anizotropija
Visatos modeliai teigia, kad ankstyvojoje Visatoje turėjo susidaryti tankio ir temperatūros fliuktuacijos. Jos virpėjo, sąveikavo viena su kita (keli rezonansiniai maksimumai paveikslėlyje apačioje) ir žinoma, plėtėsi kartu su Visata. Įvertinta, kad dabartiniais laikais šių fliuktuacijų kampinis dydis danguje turėtų būti 1-1,5 laipsnio, jei erdvė yra euklidinė. Jei Visata būtų uždara, šios fliuktuacijos matytųsi didesniais kampais, jei atvira - mažesniais. Nors šiuo metu temperatūrinių fliuktuacijų dydis yra 10-5 K, jos yra realiai registruojamos, o WMAP matavimų duomenys patvirtina, kad stebimoji Visata iš tiesų yra euklidinė.
Žiemos karas
Užsienio parama Suomijai karo metu
Dauguma pasaulio šalių rėmė Suomiją. Antrasis Pasaulinis karas dar nebuvo prasidėjęs visu pajėgumu. Tuo metu Europoje Vokietija ir Sovietų Sąjunga buvo užpuolusios tik Lenkiją, todėl Šiaurės karas sukėlė didžiulę susidomėjimo bangą visame pasaulyje.
Sovietų Sąjungos agresija prieš Suomiją buvo pasmerkta. Įvairios užsienio organizacijos siuntė medicininę paramą Suomijai. Suomijos emigrantai, gyvenę JAV ir Kanadoje, sugrįžo į Suomiją, daugybė savanorių iš įvairių pasaulio šalių atvyko į Suomiją ir prisijungė prie Suomijos kariuomenės: 1010 danų, 8 700 švedų, 1000 estų, 725 norvegai, 372 ingrai, 366 vengrų savanoriai, 346 suomių kilmės užsienio šalių piliečiai ir 210 savanorių iš kitų šalių (tarp jų ir iš Lietuvos) atvyko į Suomiją karo metu. Vokietija leido daliai laivų atvežti ginklus į Suomiją, tačiau Švedijos laikraščiui paskelbus apie tai, Vokietija greitai užblokavo bet kokį ginklų tiekimą Suomijai, nes tuo metų Vokietija ir SSRS buvo sąjungininkės.
Požiūris į karą Suomijoje
Suomijoje kova su sovietais padėjo suvienyti Suomijos visuomenę, kuri tebejautė susiskaldymą po Suomijos pilietinio karo.
Karo pabaigoje buvo parengti įsakymai trauktis iki kitos gynybinės linijos, esančios Taipale sektoriuje. Buvo diskutuojama, kiek laiko dar atsilaikys kariuomenė, skaičiavimai svyravo nuo kelių dienų iki kelių mėnesių, bet daugiausiai buvo manoma, kad Suomijos kariuomenė šioje vietoje dar atsilaikys kelias savaites.
Pasirašius laikiną taikos susitarimą, Suomijoje buvo įsteigta Karjalan Liitto, kuri rūpinosi pabėgėlių iš Karelijos klausimais.
Požiūris į karą Sovietų Sąjungoje
Nuo karo iki pat persitvarkymo XX a. 9 dešimtmetyje Sovietų istorikai vadovavosi daugiausiai vien tik Viačeslavo Molotovo kalbomis apie Šiaurės karą. Kalbėdamas per radiją 1939 m. lapkričio 29 d. Molotovas teigė, jog Sovietų Sąjunga bandė du mėnesius derėtis su Suomija, kad ši garantuotų Leningrado saugumą. Tačiau suomiai buvo priešiški ir pasirinko „tenkinti užsienio imperialistus“. Suomiai pradėjo karines provokacijas, taigi sovietai nebegalėjo vadovautis nepuolimo sutartimis. Pagal Molotovą, sovietai nenorėjo okupuoti arba aneksuoti Suomijos, vienintelis jų tikslas buvo apsaugoti Leningradą.
Karo aukos
Per keturis karo mėnesius Sovietų Sąjungos kariuomenė neteko daugybės karių. Vienas Raudonosios armijos generolas, pažiūrėjęs į žemėlapį ir įvertinęs užkariautos teritorijos dydį pasakė: „Mes užkariavome tik tiek žemės, kad joje pakaktų palaidoti žuvusiuosius“. Oficialiai sovietai teigė, kad žuvo 48 745 žmonės, buvo sužeisti – 150 863.
Nikita Chrusčiovas teigė, kad Sovietų Sąjunga Suomijos puolimui pasiuntė 1,5 milijono žmonių, iš kurių 1 milijonas žuvo, Sovietų Sąjunga neteko 1000 lėktuvų, 2300 tankų ir šarvuotų mašinų ir begalės kitų karinių priemonių. Suomijos nuostoliai apsiribojo 25 904 žuvusiais arba dingusiais ir 43 557 sužeistais.
1990 m. profesorius Michail Semiriaga, vadovaudamasis Raudonosios armijos dokumentais, išleido knygą, kurioje jis pateikė tikslų nukentėjusiųjų skaičių: 53 522 žmonės žuvo, 16 208 – dingo, 163 772 – buvo sužeisti ir 12 064 nušalo. Tuo tarpu profesorius N. I. Baryshikov teigia, kad žuvo 53 500 žmonių. 1999 m. suomių profesorius Ohto Manninen apskaičiavo, kad sovietų pusėje žuvo arba pateko į nelaisvę 84 994 kariai, 186 584 – buvo suluošinti arba tapo neįgaliais, 51 892 – susirgo, 9 614 – nušalo. Rusijos istorikas Grigori Krivošejev suskaičiavo 126 875 žuvusiuosius ir 264 908 sužeistuosius.
Suomijos pusėje žuvo arba dingo be žinios 25 904 žmonės. Per Sovietų Sąjungos oro reidus žuvo 957 Suomijos civiliai.
Teritoriniai pokyčiai
1940 m. kovo 12 d. pasirašytos taikos sąlygomis Suomijos pietrytinė siena buvo atitraukta iki 1721 m. ribos, SSRS gavo Karelijos sąsmauką ir Vyborgo miestą, keletą salų Suomijos įlankoje, vakarinę Rybačio pussiasalio dalį, vakarinę ir šiaurinę Ladogos ežero pakrantę. Pagal šią sutartį Suomija neteko 10 % dirbamos žemės, 10 % tekstilės, chemijos ir metalo pramonės, 11 % miškų ir buvo priversta 30 metų nuomoti Hanko pusiasalį karinei jūrų bazei. Apie 12 % Suomijos gyventojų turėjo per 12 dienų išsikelti iš prarastų teritorijų.
Pasekmės Sovietų Sąjungai
Agresija prieš Suomiją lėmė dar didesnę SSRS izoliaciją. Demokratinių valstybių visuomenė pasmerkė Sovietų Sąjungą kaip agresorę, ji buvo pašalinta iš Tautų Sąjungos, iš kurios jau anksčiau buvo pasitraukusios Japonija, Vokietija ir Italija. Tuometinė SSRS sąjungininkė Vokietija iš jos nesėkmių kare su Suomija padarė savas išvadas. Šis karas parodė prastą Raudonosios armijos karinį pasirengimą, ir Hitleris 1940 m. vasarą įsakė rengti karo su SSRS planą.
Pietų Amerikos lietuvis (Urugvajus)
Pietų Amerikos lietuvis – Urugvajaus lietuvių laikraštis, leistas 1948 m. rugsėjo mėn. – 1952 m. gruodžio mėn. Montevidėjyje. Išėjo 11 numerių.
Medžiaga (reikšmės)
Žodis medžiaga reiškia:
Medžiagos pagal paskirtį:
Medžiagos pagal savybes:
Medžiagos pagal buvimo vietą:
Shonan Bellmare
„Shonan Bellmare“ – Japonijos futbolo klubas iš Hiracukos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1968 m. Kitados rungtyniavo aukščiausioje lygoje.
Sezonai
Šaltiniai:
Sudėtis
Atnaujinta; 2019 m. rugsėjo 6 d.
Gyverlaukiai
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1736–1818 m. Prūsijos karalystės Lietuvos departamento, 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities, (nuo 1922 m. birželio 30 d. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas. 1907 m. prijungtas Birkalnis. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Pilkalnio rajono (Пиллькалленский район), vėliau Krasnoznamensko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Timofejevo apylinkės kaimas.
Nachmanas Rachmilevičius
Nachmanas Rachmilevičius (1876 m. gegužės 25 d. Valkaviskas, Gardino apskritis, Rusijos imperija – 1942 m. sausio 27 d. Jeruzalė, Izraelis) – Lietuvos ekonomistas, diplomatas, politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1889 m. baigė Valkavisko apskrities realinę mokyklą, Bensheimo humanitarinę gimnaziją (Hesenas). 1896–1900 m. studijavo gamtotyrą ir filosofiją Karaliaučiaus ir fiziką, chemiją bei aukštąją matematiką Heidelbergo universitete. 1900 m. Heidelbergo universitete apgynė daktaro disertaciją ir gavo filosofijos daktaro laipsnį.
1905 m. grįžo į Lietuvą, Vilniuje prekiauvo miško medžiaga, kartu įsitraukė ir į visuomeninę veiklą. Pirmojo pasaulinio karo metais Centrinio žydų tremtinių komiteto vicepirmininkas, kraštą užėmus vokiečiams 1916–1918 m. – Vilniaus miesto valdybos narys.
Nuo 1918 m. gruodžio 11 d. Lietuvos Valstybės Tarybos narys. 1918 m. gruodžio 26 d. – 1920 m. balandžio 22 d. buvo Prekybos ir pramonės viceministras.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas IV (Telšių) rinkimų apygardoje. Priklausė žydų frakcijai.
1928–1932 m. gyveno ir dirbo Berlyne. Nuo 1935 m. sausio 10 d. Lietuvos generalinis konsulas Tel Avive.
Bojakos departamentas
Bojaka  – departamentas Kolumbijos centrinėje dalyje. Administracinis centras – Tuncha.
Geografija
Didžioji provincijos dalis išsidėsčiusi Rytų Kordiljeroje, tačiau vakaruose siauru ruožu pasiekia Magdalenos upę. Aukščiausia departamento vieta – 5380 m, Siera Nevada del Kokuji kalnagūbryje. Dalį departamento užima plynaukštė, vadinama Altiplanu. Klimatas labai priklauso nuo aukščio. Telkšo didžiausias gėlavandenis šalies ežeras – Tota.
Schema
Schema – grafinis vaizdas, kuriuo paaiškinamas bet kurio mechanizmo veikimo principas (kartais schemomis aiškinami gamtos reiškiniai, pvz., lietaus susidarymas); nuoseklus planas. Schemos taip pat gali būti kai kurios diagramos, modeliai ir pan. Įvairių diagramų sudarymas vad. schematika.
Mechanika
Priklausomai nuo vaizduojamo objekto, schemos skirstomos į:
Sutartiniai žymėjimai
Schema dažniausiai braižoma gaminio kontūre, kuris apvedamas ištisine plona linija. Sutartiniai žymėjimai, vartojami detalėms vaizduoti schemose, savo forma primena tas detales.
Kinematinėse schemose vartojami sutartiniai žymėjimai braižomi neatsižvelgiant į brėžinio mastelį, elektrinėse – žymėjimai turi būti standartu nustatyto dydžio.
Baltajuostis sėklinukas
Baltajuostis sėklinukas (Hadena compta) – pelėdgalvių (Noctuidae) šeimos drugys. Skraido birželio – liepos mėn. sausose smėlėtose vietose, pamiškėse, upių slėniuose. Vikšras rudas, jo nugarinė pusė su juodais taškais ir su šviesia linija. Minta žolinių augalų sėklomis. Lietuvoje retas.
Plauenas
Plauenas – miestas Vokietijoje, Saksonijoje, prie Čekijos ir Bavarijos sienos.
Istorija
Polabės slavai įkūrė miestą XII a., kuris atiteko Bohemijos karalystei 1327 m. Lippold von Bredow atėmė Plaueną iš Magdeburgo arkivyskupo 1384 m. Miestas atiteko Saksonijos kunigaikščiui Albertui 1466 m., o 1569 m. buvo prijungtas prie Saksonijos. 1806 m. miestas buvo Saksonijos karalystės sudėtyje.
XIX a. pabaigoje Plauenas tapo tekstilės centru. Apie 1910 m. mieste gyveno 121 tūkst. gyventojų.
XX a. ketvirtajame dešimtmetyje Plauene įsikūrė pirmoji nacių partijos atstovybė už Bavarijos ribų. Gyventojų skaičius drastiškai sumažėjo po Antrojo pasaulinio karo.
1949–1990 m. Plauenas priklausė Vokietijos Demokratinei Respublikai. Tuo metu mieste buvo didelis Raudonosios Armijos garnizonas. 1989 m. spalio 7 d. Plauene kilo pirmieji antisocialistiniai protestai VDR, kurie išplito ir nulėmė Vokietijos suvienijimą 1990 m. Po Berlyno sienos sugriovimo Plauene atidarytas pirmasis „McDonald's“ restoranas VDR.
Kriminologija
Kriminologija – tarpdisciplininis mokslas, kurio tyrimo dalykas iš dalies sutampa su tokių mokslų kaip sociologija, filosofija, pedagogika, psichologija, etnologija ir teisėtyra, teisės mokslai (ypač baudžiamoji teisėtyra, teisinė statistika ir kt).
Kriminologija – tai mokslas apie nusikalstamumą, jo priežastis, padarinius, prevenciją. Tyrinėjami ne tik patys nusikaltimai, bet ir juos darantys asmenys, jų psichinės, psichologinės savybės, socialinė aplinka ir kitos polinkį į nusikalstamumą nulėmusios savybės.
Istorija
thumb|Empirinės kriminologijos kūrėjas psichiatras [[Cesare Lombroso (1835-1909)]] Termino „kriminologija" kilmė nėra žinoma. Pirmą kartą sąvoką panaudojo Raffaele Garofalo, 1885 m. publikavęs savo veikalą pavadinimu „Criminologia„. (Bent jau idėjiniu) Klasikinės kriminologijos mokyklos ir apskritai kriminologijos disciplinos pradininku laikomas italas Cesare Beccaria, XVIII a. publikavęs veikalą Dei Delitti e delle Pene („Apie nusikaltimus ir bausmes“), kuriame kaip utilitaristas manifesto forma pasisakė prieš to meto baudžiamąją justiciją, atgyvenusius teisenos metodus kaip kankinimai, bausmes (mirties bausmė) ir kt.), skelbė baudžiamosios teisės humanizmo idėjas, siūlė esamas priemones keisti humaniškesnėmis bei veiksmingesnėmis.
Kriminologija Lietuvoje
Pagrindinės kriminologijos mokslo įstaigos ir struktūros Lietuvoje yra MRU Teisės fakulteto Kriminologijos katedra, VU Teisės fakulteto Baudžiamosios teisės katedra, Teisės instituto Kriminologinių tyrimų skyrius bei Kriminologinių studijų centras (veikiantis prie VU ir TI). Vilniaus universitete nuo 2006 m. vykdomos ES struktūrinių fondų remiamos Tarpkryptinės plečiamosios kriminologijos studijos. Teisės fakultete yra kriminologijos specializacija (vientisųjų teisės studijų programoje). VU Filosofijos fakultete kriminologija studijuojama greta su sociologija.
MRU Teisės fakultete yra dėstomi tokie kursai kaip Kriminologija (dėstoma atskirai bakalauro ir magistro studijose, teisės studijų 2 arba 4 kreditai), Atskirų nusikalstamumo rūšių kriminologinė charakteristika, Deviacijų kriminologinė analizė, Korupcijos kontrolė ir prevencija, Nepilnamečių nusikalstamumas Lietuvoje, Nepilnamečių nusikaltimų ir kitų teisės pažeidimų prevencija, Organizuoto nusikalstamumo prevencija, Socialinių tyrimų metodai kriminologijoje, Šeiminio smurto prevencija, Teisinė nusikaltimų prevencija, Vaiko teisių apsauga, Viktimologija.
Lietuvos kriminologai – profesoriai Genovaitė Babachinaitė, Jurijus Bluvšteinas, Aleksandras Dobryninas, Viktoras Justickis, viktimologai – docentai Ilona Michailovič, Rokas Uscila ir kiti.
Ūsuotosios prielipos
Ūsuotosios prielipos (Garra) – karpinių (Cyprinidae) šeimos žuvų gentis.
Gentyje yra virš 90 rūšių.
Reduta
„Reduta“ – eksperimentinis lenkų teatras–laboratorija, veikęs 1919–1939 m. Kurį laiką (1925–1929 m.) buvo perkeltas į Vilnių. Buvo įsikūręs teatro pastate J. Basanavičiaus gatvėje. Teatras ieškojo naujų aktorinio darbo metodų.
Pavadinimas
Teatro „Reduta“ pavadinimas kilo nuo karinio termino, reiškiančio redutą stačiakampį pylimais įrėmintą kiemą ar pastatą – tvirtovę. Kartais taip vadinamos teatrų mažosios salės be scenos pakylos ir plokščių grindų.
Istorija
Idėja įkurti tokį teatrą kilo J. Ostervai bendraujant su K. Stanislavskiu Dailės teatre Maskvoje. Teatrą „Reduta“ įkūrė 1919 m. rudenį Varšuvoje J. Osterva ir spalvinga asmenybė, publicistas ir geologas M. Limanovskis. Kurį laiką jam vadovavo abu jo kūrėjai. J. Osterva atsiliepė apie M. Limanovskį įvardindamas jį „Redutos“ kvėpavimu.
Iš pradžių „Reduta“ buvo įsikūrusi redutinėse Didžiojo Varšuvos teatro salėse. Ir veikė kaip Varjetė teatro padalinys. Pirmas teatro pastatytas veikalas: Stepono Žeromskio „Tapsiu baltesniu už sniegą“ (Ponad śnieg bielszym się stanę).
Sudėtine „Redutos“ teatro dalimi buvo aktorinė mokykla. Spektaklius nulemdavo ne tik nuodugni M. Limanovskio literatūrinio teksto analizė, bet ir eksperimentai, leidę vaidmeniui tapti aktoriaus realia patirtimi.
1925 m. teatras persikėlė į Vilnių. Tuo metu teatras turėjo daug pasirodymų. Apie 1500 spektaklių 173 skirtingose vietose (71 premjera per 4 metus).
1931 metais vėl įsikūrė Varšuvoje. Teatras turėjo daug S. Žeromskio pastatymų, taip pat ir J. Šaniavskio. Šie autoriai pradėjo su teatru glaudžiai bendradarbiauti. Kiti svarbūs teatro pastatymai: Vyspianskio „Išvadavimas“ (Wyzwolenie) ir Juliaus Slovackio „Książę niezłomny“.
Ieškodami patirties į „Redutą“ buvo kreipęsi ir vėliau išgarsėję alternatyvaus teatro kūrėjai, tokie kaip Jerzy Grotowski ir Włodzimierz Staniewski.
Vestfalija
Vestfalija  – istorinė šiaurės vakarų Vokietijos sritis. Nuo 1946 m. – Šiaurės Reino-Vestfalijos žemės dalis.
Keservano rajonas
Keservano rajonas ( = Qadaa' Keserwèn) – rajonas Kalnų Libano muchafazoje, Libane, į šiaurės rytus nuo šalies sostinės Beiruto. Rajono centras – Džunija.
Vestfalija
Geografija
Regionas apima rytinę Šiaurės Reino-Vestfalijos žemės pusę. Svarbiausios regiono upės - Emsas, Lipė ir Rūras. Šiaurėje Vestfalija ribojasi su Žemutine Saksonija, rytuose, už Vėzerio upės, – su Ostfalija, pietvakariuose – su Reino kraštu, šiaurės rytuose – su Žemutinėmis provincijomis, o pietryčiuose – su Reino Frankonija.
Istorija
Ankstyvuoju laikotarpiu Vestfalijos istorija neatsiejamai susijusi su Žemutinės Saksonijos istorija. Tai buvo regionas, nuo VI a. sudaręs vakarinę (vieną iš keturių) Saksonijos kunigaikštystės dalių.
Tarumanagara
Tarumanagara karalystė (sundų kalba: Karajaan Tarumanagara)(dar vadinama Taruma) – hinduistinė sundų tautos valstybė vakarų Javoje, gyvavusi 358-670 m.
Įkūrimas
Metraščiai mini pirmąjį valdovą Rajadirajaguru Jayasingawarman, kuris įkūrė karalystę 358 m. Jo sūnus Dharmajavarmanas valdė 382-395 m.
Purnavarmanas
Purnavarmanas buvo žymiausias Tarumanagaros valdovas, valdęs 395-434 m. Jo laikais Tarumanagara įgijo hegemoniją visoje vakarų Javoje, užimdama iki tol egzistavusias smulkias valstybėles. Metraščiai jų mini 48, tarp jų ir seniausią Javos valstybę – Salakanagara. Rytuose valstybės teritorijos siekė Cipamalio upę, kuri tradiciškai buvo riba tarp javiečių ir sundų.
397 m. Purnavarmanas įkūrė naują sostinę Sunda Pura („Šventasis miestas“ arba „Tyrasis miestas“) dabartinėje šiaurės Džakartoje (arba netoli Bekasi). Tai pirmasis žodžio „sunda“ paminėjimas, vėliau davęs vardą sundų tautai ir valstybei. Iš purnavarmano laikų išliko 7 akmeniniai įrašai, vadinami prasasti, liudijantys apie valstybės galybę.
Valstybė palaikė efektyvius santykius su Indija ir Kinija, joje greičiausiai lankėsi kinų vienuolis Fa Hsien, minintis savo viešnagę Yavadi saloje ir liudijantis hinduizmo klestėjimą.
Žlugimas
Apie 650 m. Tarumanagarą užpuolė malajų valstybė Šrividžaja, ir šalis labai nusilpo. 669 m. sostą paveldėjo Tarusbava. Siekdamas atkurti senąją Tarumanagaros didybę, jis pakeitė jos pavadinimą į Sunda, taip pradėdamas Sundos karalystės istoriją. Tačiau ši naujoji karalystė neteko didelių teritorijų rytuose, kur išsiplėtė Vretikandajuno Galuhas, stipriai remiamas javiečių Kalingga valstybės. Riba tarp jų nusistovėjo ties Citarum upe.
Vestfalija
Istorija
1648 m. šio regiono miestuose Miunsteryje ir Osnabriuke buvo pasirašytos sutartys, pabaigusios Trisdešimtes metų karą. Šis procesas istorijoje žinomas kaip Vestfalijos taika. thumb|left|Regiono politinė situacija 1886 m. Nuo XVII a. regione galią plėtė Prūsijos kunigaikštystė. XIX a. pradžioje regioną užėmė Prancūzijos imperija. 1807–1813 metais Napoleonas I iš Kurheseno, Hanoverio, Braunšveigo ir į vakarus nuo Elbės esančios Prūsijos dalies sudarė Vestfalijos karalystę. Ji buvo atiduota valdyti Napoleono broliui Jeronimui Bonapartui. 1813 m., po Vienos kongreso, beveik visą regioną valdyti gavo Prūsijos karalystė, kuri čia įkūrė Vestfalijos provinciją. Tuo metu žemės aplink Osnabriuką perėjo Hanoverio karalystei. Iki Antrojo pasaulinio karo Vestfalija buvo viena iš Prūsijos provincijų.
1946 m. Vestfalijos provinciją sujungus su Lipės laisvąja valstybe ir dalimi Reino provincijos, suformuota Šiaurės Reino-Vestfalijos žemė.
Uneča
Uneča – miestas Rusijos vakaruose, Briansko srityje, prie Unečos upės (Dniepro bas.), netoli Rusijos valstybinės sienos su Baltarusija. Rajono centras. 28,3 tūkst. gyventojų (2005 m.).
Miestas išsidėstęs 140 km į pietvakarius nuo Briansko. Svarbus geležinkelio mazgas. Išaugo 1887 m. įkūrus geležinkelio stotį. 1940 m. gavo miesto statusą. Maisto pramonė.
Draudimas
Draudimas – ekonominių, finansinių ir socialinių santykių visuma, kurią formuoja ypatinga šalies teisinė bazė, ir kuri formuoja tikslingą fondą iš namų ūkio, gamybinio, kreditinio, valstybinio sektorių bei tarptautinių organizacijų piniginių lėšų, kurį vėliau paskirto ir panaudoja to fondo dalyvių patirtų nuostolių dėl nepalankių, bet aptartų sąlygų atlyginimui. Draudimas yra ir rizikos valdymo priemonė, naudojama apsisaugoti nuo galimų finansinių nuostolių rizikos. Draudimo pagalba siekiama iš anksto apsisaugoti nuo galimų neigiamų padarinių, kurie atsiranda dėl draudiminio įvykio.
Draudimo Šakos
Pagal Lietuvos respublikos draudimo įstatymą draudimas skirstomas į draudimo šakas bei draudimo grupes. Draudimo šakos yra gyvybės ir ne gyvybės draudimas. Savo ruožtu, gyvybės ir negyvybės draudimo šakoms priskiriamos įvairios draudimo grupės.
Ne gyvybės draudimo šaka
Ne gyvybės draudimo šakai priskiriamos šios pagrindinės draudimo grupės: Bendrai galima sakyti, kad ne gyvybės draudimo sutartys apima turto draudimo, civilinės atsakomybės draudimo bei sveikatos draudimo sutartis.
Gyvybės draudimo šaka
Gyvybės draudimo šakai priskiriamos tokios pagrindinės draudimo grupės:
Draudimo sutarčių rūšys
Atsižvelgiant į draudimo išmokos pobūdį, draudimo sutartys skirstomos į nuostolių draudimo bei sumų draudimo sutartis:
Draudimo rinka
Draudimo rinka - tai finansų rinkoje veikiantis mainų mechanizmas, suvedantis draudimo paslaugų pardavėjus ir pirkėjus, taip suformuojant draudimo paslaugų pasiūlą ir paklausą, kurią reguliuoja ypatinga piniginių santykių forma "draudimo įmoka - draudimo išmoka" ir kuri leidžia šioms abejoms šios rinkos dalyvių pusėms realizuoti savo tikslus bei kartu garantuoti šalies ekonominės ir socialinės raidos tiklsingumą bei efektyvumą.
Draudimo istorija
Draudimo ištakos siekia žilą senovę. Nuo pačių seniausių laikų žmonės norėjo padidinti savo saugumą, apsaugoti save, savo aplinką bei turtą. Biblijoje randame pasakojimų apie tai, kaip buvo kaupiamos atsargos nederliaus ar karo metui. Senovės miestų gyventojai laikė tikslinga mokėti tam tikrą mokestį, kad derlingais metais būtų sukauptos atsargos bado ar miesto apsupties laikotarpiui. Bendro rezervo ar fondo samprata formavosi žmonių sąmonėje nuo pačių seniausių laikų.
Britanijos Mergelių Salų futbolo čempionatas
Britanijos Mergelių Salų futbolo čempionatas – Mergelių Salų futbolo pirmenybės, skirstomos į dvi futbolo lygas: Tortula Lyga ir Virdžin Gorda Lyga.
Tortula Lyga
Tortula Lyga yra regioninės futbolo varžybos, žaidžiamos Tortoloje, Didžiosios Britanijos Mergelių Salose.
Nugalėtojai
Šaltinis:
Kalniškiai I (Šilalė)
Kalniškiai I – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Pajūrio, kairiajame Jūros upės krante. Kalniškių galulaukėje, ant Jūros slėnio krašto, į pietus nuo Pajūrio-Nedojų žvyrkelio yra 1940–1941 m. sovietinės kariuomenės statytas dotas. Jis betoninis, aštuoniakampis, giliai įleistas į žemę, neturi šaudymo angų, tik vienintelį įėjimą. Šis ir dar keli netoliese stovintys dotai sudaro vientisą sistemą, skirtą apsiginti nuo vokiečių kariuomenės antpuolių.
Istorija
1923 m. šiuose Kalniškiuose stovėjo 7 sodybos, o 2005 m. – 14. Dauguma dabartinių sodybų į tvarkingą eilę „surikiuotos“ sovietmečiu, iki Velnupio ištakų.
Askorbo rūgštis
Askorbo rūgštis – organinė rūgštis, turinti antioksidanto savybių. Rūgšties L-enantiomeras žinomas kaip vitaminas C.
Už askorbo rūgšties struktūros tyrimus 1937 metais Nobelio premija chemijos srityje apdovanotas Valteris Havortas (Walter Haworth), o kitais metais už askorbo rūgšties biologinių savybių tyrimus Nobelio premija medicinos srityje apdovanotas Albert Szent-Györgyi.
Askorbo rūgštis būtina kolageno sintezei, audinių atsistatymui, dalyvauja kai kurių amino rūgščių, vitaminų, angliavandenių, riebalų ir kitokių medžiagų metabolizme, imuninės sistemos veikloje, yra svarbi kraujagyslių sienelių vientisumui.
Žmogui per parą reikia apie 100 mg vitamino C.
Maisto pramonė
E300 – E304 gali būti pagaminti naudojant genetiškai modifikuotus organizmus. E304 gali būti gyvulinės kilmės.
Pietų Amerikos žinios
Pietų Amerikos žinios – Lietuvių namų tarybos organas, tautiškos minties savaitraštis, ėjęs 1935–1945 m. Buenos Airėse, Aveljanedoje, Fraga 115.
Istorija
Iki 1942 m. ėjo kaip laikraščio „Argentinos žinios“ tęsinys. Antrojo pasaulinio karo metu (1940–1942 m.) vadinosi „Žinios“. Apimtis 12-16 psl.
Redakcinei komisijai vadovavo Kazimieras Kliauga.
Liepsna
thumb|200px|[[Žvakės liepsna.]] Liepsna – įkaitusios šviečiančios dujos arba garai, atsirandantys degimo proceso metu. Buitinėje kalboje liepsna ir ugnis paprastai yra vartojami kaip sinonimai.
Žvakės liepsna
Žvakės liepsna skirstoma į tris dalis:
Kreditų draudimas
Kreditų draudimas – draudimo rūšis. Jis priskiriamas prie ne gyvybės draudimo grupių.
Kreditų draudimo atveju draudikas suteikia draudiminę apsaugą draudėjo interesams nuo pirkėjų nemokumo, bankroto ir nesąžiningumo (tyčinio atsiskaitymų nevykdymo) ir dėl to galimų nuostolių, kuriuos kreditorius gali patirti, jeigu jo prekių ar paslaugų pirkėjas neįvykdytų savo prievolės.
Kreditų draudimo paslaugas paprastai vykdo privačios ir vienaip ar kitaip valstybių remiamos kompanijos.
Objektas
Draudimo objektas – skolininko debitorinis įsiskolinimas kreditoriui, atsiradęs jam pristačius prekes ar suteikus paslaugas. Kreditų draudikai draudimo polisu garantuoja, kad draudėjo pirkėjui tapus nemokiu, prievolė vis tiek bus įvykdyta – draudėjas gaus draudimo išmoką ir todėl nuostolių nepatirs.
Rizikos veiksniai
Šis kreditoriaus interesų apsaugos būdas gali būti veiksmingas tik tuo atveju, kai kreditoriaus interesai draudžiami nuo dviejų pagrindinių rizikos veiksnių:
Prie komercinių rizikos veiksnių pirmiausiai priskiriamas pirkėjo nemokumas (bankrotas). Be to reikšmingi rizikos veiksniai yra valiutų kursų pasikeitimai įgyvendinant sandorius bei kiti, darantys neigiamą įtaką komerciniams ryšiams.
Tikslai
Draudimo (nuo šių neigiamų komercinių ir politinių veiksnių) tikslas – garantuoti kreditoriui išmokas už jo teikiamas prekes. Kreditų draudimas yra vykdomas draudimo sutarties pagrindu, kuria, įvykus sutartyje nurodytam draudiminiam atsitikimui, draudikas įsipareigoja už sutartyje numatytą draudimo įmoką atlyginti draudėjui jo patirtą sutartyje sutartos sumos dydžio žalą.
Draudžiant kreditą, tam tikra jo dalis paprastai lieka neapdrausta. Tuo draudimo kompanijos siekia padidinti draudėjo atsakomybę kontroliuojant sutartinių įsipareigojimų vykdymą, pasirenkant bendradarbiavimo partnerius.
Liepsna (reikšmės)
Žodis liepsna gali reikšti:
Taip pat:
Burgonetas
thumb|right|250px|Burgonetas su antsmakriu thumb|right|250px|Atviras burgonetas
Pavadinimas kilęs iš prancūziško pavadinimo bourguignote 'burgundiškas šalmas'.
Konstrukcija
Burgonetas forma atitinka galvos formą, jis glaudžiai dengia galvą (viršugalvį, pakaušį, kaktą, kaklą iš užpakalio bei šonų, galvos šonus iki ausų), ausis ir skruostus saugo arba žemyn nuleisti nejudami burgoneto kraštai, arba ant vyrių pritvirtintos plokštės. Viršuje turėdavo vieną ar daugiau skiauterių. Pagrindinis skiriamasis burgonetų bruožas – snapelis, saugojęs veidą tiek nuo lietaus, tiek nuo smūgių iš viršaus. Kadangi šis šalmas nedengia veido, dažnai kartu naudodavo ir antveidinį antsmakrį.
Burgonetus paprastai suformuodavo iš vientiso plieno lakšto, nors neretai pagrindinė burgoneto dalis buvo daroma iš dviejų sukniedytų formuotų plokščių, kur kniedijimo siūlė sudarydavo išilgai viršugalvio einančią skiauterę. Skiauterė paprastai būdavo viena, kartais daugiau. Skiauterė buvo ne tik puošinys, bet ir sustiprinantis elementas, saugantis nuo kirčių į viršugalvį. Būdavo ir burgonetų kūgišku viršugalviu be skiauterės, bet skiauterėti burgonetai dominavo iki XVII a. vidurio. Snapelis dažniausiai būdavo suformuotas iš to paties lakšto kaip ir kaktinė dalis. Rečiau jis būdavo prikniedytas prie kaktos dalies.
Ties ausimis dažnai būdavo grupė skylučių, pro kurias buvo galima geriau girdėti.