cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Riot grrrl
Subkultūra
Be indie music žanro, Riot grrrl yra ir subkultūros dalis, kuriai būdinga fenzinų leidyba, DIY (Do It Yourself 'Pasidaryk pats') etinio judėjimo idėjos, menas, politinės akcijos, aktyvizmas. Iš vienos pusės, tai grubaus, kieto, kaip taisyklė, mėgėjiško lygio pankroko grupės, iš kitos pusės – politiškai aktyvios jų narės, pavertusios šį judėjimą įtakinga subkultūra. Riot grrrl rengia mitingus, remia ir organizuoja moterų muzikos grupes, padeda rasti joms vietą vyrų dominuojamoje pankroko scenoje.
Dobi-I
Eksploatacija
Dėl prieš piloto veidą sumontuoto kuro bako Dobi-I pasižymėjo prastu matomumu pirmyn. 1925 m. gruodžio 1 d. tūpdamas Aleksoto aerodrome J. Dobkevičius nepastebėjo prie pat nusileidimo tako sustojusio vežimo, jį užkabino lėktuvo sparnu, sudaužė lėktuvą ir susilaužė koją. Po šios avarijos lėktuvas buvo išardytas.
Ugandos himnas
O Uganda, grožio žeme („Oh Uganda, Land of Beauty“) – Ugandos valstybinis himnas. Jis buvo priimtas 1962 m. Kompozitorius ir žodžių autorius George Vilberforce Kakoma. Himnas yra vienas trumpiausių pasaulyje ir todėl, ilginant jį, kartais atliekamas du kartus iš eilės.
M&M's
thumb|Su pienišku šokoladu (M&M's Milk Chocolate) thumb|M&M’s Peanut
M&M's – saldainiai-pagalvėlės su traškiu apvalkalu. Gamintojas - „Mars Inc.“. Yra kelios šių saldainių rūšys – iš pieniško šokolado, irisų, migdolų, žemės riešutų, žemės riešutų sviesto, balto šokolado, juodo šokolado, mėtų skonio šokolado, Kalėdų laikotarpiu prekyboje pasirodo saldainių su vyšnių likerio įdaru. Visų rūšių saldainių spalvos – ruda, geltona, oranžinė, raudona, žalia, violetinė. Raidė „M“ ant kiekvieno saldainio yra atspausta valgomaisiais dažais. M&M's saldainių šūkis: „Tirpsta burnoje, bet ne rankose“.
Istorija
Pasak saldainių gamintojo, mintis gaminti šiuos saldainus kilo per Ispanijos pilietinį karą. Keliaudamas į Ispaniją seras Forrest Mars pamatė, jog kareiviai valgo šokolado gabaliukus, gausiai apvoliotus cukrumi. Sustingęs cukrus neleidžia šokoladui ištirpti ir nesivelia tarp pirštų. Ponas Mars grįžo su šia idėja į savo virtuvę ir sukurė saldainių receptą. Toje pačioje kelionėje buvo ir Rowntree šeima. Jie taip pat matė, kaip kareiviai valgo cukruje apvoliotą šokoldą, todėl sukūrė „Smarties“ saldainius, panašius į M&M's. Kai 1929 m. ponas Mars ir R. Bruce Murrie įsigijo teisę gaminti panašius saldainius, jiems reikėjo sugalvoti naują pavadinimą, nes JAV prekybos centruose jau buvo saldainiai, pavadinti „Smarties“. Jie saldainius sumanė pavadinti pagal savo pavardžių pirmąsias raides – M&M's.
Pirmieji M&M's Amerikoje buvo parduoti 1941 m. Tais pačiais metais šalis įsitraukė į Antrąjį pasaulinį karą. Amerikos kareiviams keliaujant į mūšius buvo duodama šių saldainių, mat M&M's buvo patogu valgyti bet kurioje vietoje, bet kuriuo metu – jie netirpo. Saldainiai tapo labai populiarūs, mat iki tol gyventojams tirpstantis ir rankas tepantis šokoladas kėlė rūpesčių.
1954 m. pristatyti šokoladiniai saldainiai su riešutais.
Raudonos spalvos saldainiai buvo išimti iš apyvartos 1976 m. Mat sveikatos apsaugos organizacijos nustatė, kad šios spalvos dažuose yra vėžį sukeliančių medžiagų. Nors kompanija tuo metu naudojo visai kitokios rūšies dažus, be pavojingų medžiagų, raudoni saldainiai buvo pakeisti oranžiniais. Vis dėlto, kai kalbos apie pavojingus raudonus dažus pasimiršo, 1987 m. šios spalvos M&M's vėl buvo pradėti gaminti.
1988 m. atsirado saldainių su migdolais. Iš pradžių juos gamino tik per Kalėdas ir Velykas, tačiau 1992 m. jie imti gaminti nuolat, mat buvo labai populiarūs.
1990 m. pasirodė saldainiai su žemės riešutais.
1993 m. kompanija „Mars“ surengė apklausą, siekdama išsiaiškinti kokios naujos spalvos – mėlynos, rožinės ar violetinės, saldainių pageidauja vartotojai. Nugalėjo mėlyna, šios spalvos saldainiai pradėti gaminti 1995 m. Po metų kompanija pristatė „M&M's Minis“. Šie saldainiai keliskart mažesni už įprastus su pieniško šokolado įdaru, parduodami plastikinėse tūtelėse, o ne maišeliuose.
1998 m. imta gaminti traškius saldainius su ryžiais.
2002 m. surengtas dar vienas balsavimas išrinkti naują spalvą saldainiams. Vartotojams buvo siūloma rinktis iš žydros, rožinės ir violetinės spalvų. Nugalėjo violetinė.
2006 m. pasirodė dar aštuonių naujų skonių saldainiai. Traškūs mėtiniai parduodami tik Australijoje.
Lietuvoje
Lietuvoje parduodami tik pieniško šokolado, žemės riešutų skonio saldainiai. Pieniško šokolado skonio saldainiai būna ruduose maišeliuose, žemės riešutų – geltonuose. Kartais galima aptikti „M&M's Minis“ arba M&M's su traškiais ryžiais, kurie būna mėlynuose pakeliuose.
Terence Hill
Terensas Hilas (, tikrasis vardas – Mario Girotti; g. 1939 m. kovo 27 d. Venecija) – italų aktorius, prodiuseris ir režisierius, geriausiai žinomas savo vaidmenimis komedijose su kolega Badu Spenceriu.
Biografija
Terensas Hilas gimė Venecijoje, Italija. Jo motina buvo vokietė ir Antrojo pasaulinio karo metais šeima gyveno mažame miestelyje Lomače (Lommatzsch) Saksonijoje. Į Italiją jie persikėlė 1944 metais ir apsistojo tėvo gimtajame Umbrijos regione.
Pirmieji bandymai kine įvyko Terensui sulaukus 11. 1952 metais jis gavo didesnį vaidmenį režisieriaus Dino Risi filme „Atostogos su gangsteriu“. Nuo tada Terensas nuolatos filmavosi, tačiau tuo pat metu ir studijavo filosofiją universitete.
1959 metais Terensas, tuo metu žinomas savo tikruoju vardu ir pavarde, gavo vaidmenį filme „Hanibalas“. Jame taip pat nedidelį vaidmenį atliko Badas Spenceris (taip pat tikruoju vardu - Carlo Pedersoli), tačiau filmavimo aikštelėje jiedu nesusitiko. Tais pačiais metais Terensas nusprendė atsidėti vaidybai.
1967 metais jis grįžo į Italiją ir filmuojant juostą „Dievas atleidžia... Aš ne!“ antrą kartą susitiko Badą Spencerį, tik šį kartą abiem teko pagrindiniai vaidmenys. Iš viso Terensas ir Badas kartu vaidino 18 filmų ir tapo populiariu komedijų filmų duetu ne tik Italijoje. Daugelyje filmų jų personažai buvo identiški: Terenso herojai linksmi, atsipalaidavę, linkę į avantiūras, tuo tarpu Bado įtarūs, niurūs, pasitikintys savo fizine jėga. Jų filmuose gausu susišaudymų, muštynių ir humoro.
1968 metais Terensas pakeitė savo vardą iš Mario Girotti. Tai lėmė prodiuserių, norėjusių labiau įsimenamo vardo, įtaka. Nepaisant itališkos kilmės, Terenso personažai Italijoje kurtuose filmuose būdavo dubliuojami. Net 18 filmų tai darė Pino Locchi.
1970 ir 1971 metais Terensas ir Badas kartu vaidino komiško vesterno dilogijoje „Mano vardas Trejybė“ ir „Mano vardas vis dar Trejybė“. Pradžioje Trejybės (arba Triniti) vaidmuo buvo pasiūlytas Frankui Nero, tačiau šis dėl užimtumo kituose projektuose jo atsisakė. Tada filmo režisierius nusprendė pasirinkti Terensą ir šie filmai atnešė jam ir Badui Spenceriui pasaulinį pripažinimą.
1973 metais Terensas, kartu su Henry Fonda vaidino garsiame Sergio Leone filme „Mano vardas Niekas“. Šis filmas išliko Terenso mėgstamiausiu per visą aktoriaus karjerą.
1977 metais aktorius persikėlė į Holivudą, kur jo pirmuoju filmu JAV tapo „Ponas Milijardas“.
Asmeninis gyvenimas
1967 metais Terensas vedė Lori Zwicklbauer, kuri vėliau pavardę pakeitė į Hill.
Pora užaugino 2 vaikus. Dukra Jess Hill (g. 1969) taip pat dirba kino pramonėje ir yra vaidinusi kelete filmų.
Įsūnis Rossas Hillas 1990 metais žuvo avarijoje JAV.
Šiuo metu aktorius su žmona gyvena Masačusetse.
Filmai Mario Girotti vardu
thumb|200px|right|Kadras iš filmo „[[Tvirtoji Ranka“]]
KK211
KK211 – krašto kelias, jungiantis Linkuvą ir Žeimelį. Kelio ilgis – 22,02 kilometro. Šiame krašto kelyje „juodųjų dėmių“ nėra.
Maršrutas
Kelias prasideda Linkuvoje, kelių ir  sankryžoje. Eina Pakruojo rajone. Prie kelio yra šios gyvenvietės: Plentas, Ruponiai, Ūdekai, Puodžiūnai, Steigviliai, Diržiai, Bardiškiai, Lauksodis, Nociūnai, Akmenėliai. Baigiasi Žeimelyje, sankryžoje su. Kelias kerta Kerkšnį, vėliau Beržtalį, kuris nuo Steigvilių eina palei kelią iš rytų pusės iki pat Žeimelio. miniatiūra|240p|left|Kelias prie Linkuvos
897 m.
897 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Utenos apskritis
Utenos apskritis – 1995–2010 m. valstybinio lygmens administracinis teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje. Centras – Utena.
897 m.
Įvykiai
Rugpjūtis Gruodis
Utenos apskritis
Suskirstymas
Apskrityje yra 6 savivaldybės:
Istorija
Kadaise dabartinės apskrities teritorijoje gyveno sėliai – viena iš baltų genčių. Jie nepaliko jokių rašto paminklų. Išliko tik kalbos liekanų, kurios yra lietuvių ir latvių kalbose. Dalis Lietuvos teritorijoje gyvenusių sėlių ilgų kovų su kalavijuočiais metu buvo išnaikinta, kiti gyvendami mišriai su lietuviais – sulietuvėjo, o šiauriniai sėliai – sulatgalėjo arba sulatvėjo. Archeologiniai tyrimai leidžia tvirtinti, kad sėliai vertėsi žemdirbyste ir gyvulių auginimu.
Kuriantis Lietuvos valstybei Utena ar bent jos apylinkių dalis tikriausiai priklausė Nalšios žemei, kurios paskutinis kunigaikštis Daumantas (1240–1299) 1263 m. vidaus karo metu pabėgo į Pskovą. Po to Nalšia atiteko didžiajam Lietuvos kunigaikščiui. Jai valdyti buvo skiriami seniūnai (tiksliai žinomi tik nuo XV a. pabaigos).
Po 1564–1566 m. teismų ir administracinės reforms didesnė dabartinės apskrities dalis atiteko Vilniaus vaivadijos Vilkmergės apskričiai, o šiaurinis kampas – Breslaujos apskričiai. Rusijos imperijos laikotarpiu šioje teritorijoje buvo Utenos ir kiti valsčiai, priklausę Utenos ir Zarasų (tuometinio Novoaleksandrovsko) apskritims.
XX amžius
Utenos apskrities kaip atskiro teritorinio-administracinio vieneto ištakos siekia I pasaulinį karą, kai vokiečių okupacinė valdžia 1915 m. gruodžio 4 d. sudarė atskirą Utenos administracinį vienetą (apskritį), kuris 1915–1918 m. įėjo į Oberosto Lietuvos sritį. Ji egzistavo iki 1950 m. birželio 20 d., kuomet pertvarkyta į Utenos rajoną (40 apylinkių), dalis teritorijos perduota Anykščių rajonui (5 apylinkės), Dusetų rajonui (12 apylinkių), Molėtų rajonui (30 apylinkių) ir Švenčionėlių rajonui (1 apylinkė).
Iš naujo Utenos apskritis suformuota 1994 m. 2004 m. patvirtintas Utenos apskrities herbas. 2010 m. liepos 1 d. panaikinta apskrities administracija, jos funkcijos perduotos savivaldybėms ir ministerijoms, o pati apskritis liko kaip teritorinis vienetas.
Miestai
Apskrityje yra 10 miestų, iš kurių didžiausi:
Suvalkų apskrities herbas
thumb|right|200px|Suvalkų apskrities herbas| Suvalkų apskrities herbas  – Suvalkų apskrities heraldinis simbolis, pradėtas naudoti 2003 m. vasario 26 dieną.
Aprašas
Auksiniame lauke trys mėlynos banguotos plonos juostos, papėdėje trys žalios kalvos, ant vidurinės stovi žalia auganti eglė.
Simbolika
thumb|left|200px|Buvęs [[Suvalkų gubernija|Suvalkų gubernijos herbas|]] Šis herbas panašus į buvusios Suvalkų gubernijos herbą.
Kurmaičių kapinynas
Kurmaičių kapinynas (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas –, senas registro kodas – A1713, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR519) – kapinynas pietvakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kurmaičių kaime (Kretingos seniūnija), 0,17 km į rytus nuo kelio , 0,11–0,2 km į vakarus nuo Akmenos upės (Padvarių tvenkinio), dešiniajame krante.
Vieta
Kapinynas įrengtas šiaurės – pietų krytimi pailgos kalvos, vadinamos Bažnyčios kalnu rytinėje ir šiaurės rytinėje papėdėje. Teritorija netaisyklingo plano, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 330 m ilgio, nuo 90 m (šiaurės rytų dalyje) iki 200 m (pietvakarių dalyje) pločio, dirvonuoja, apaugusi medžių ir krūmų grupėmis, palei rytinį jos pakraštį praeina lauko kelias, šalia kurio stovi betoninis anotacinio ženklo stovas.
Kapinyno teritorijos šiaurės rytinėje ir pietrytinėje dalyje yra ištirtų pilkapių vietos, o šiaurinėje dalyje – 1941 m. perkastas pilkapis. 150 m į pietryčius-rytus yra pilkapis, vad. Pilale, 300 m į pietryčius – dar 2 pilkapiai.
Istorija
Kapinynas išaiškintas XX a. 4 dešimtmetyje, pradėjus jo teritoriją intensyviai arti.
1972 m. kapinynas su pilkapiais paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu, 2003 m. kapinynas įrašytas į Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąrašą, 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.
Teritorijos plotas – 4,7 ha.
Tyrimai
1940 m. tyrė Pranas Baleniūnas (Vytauto Didžiojo kultūros muziejus), 1948, 1950–1951 m. – Pranas Kulikauskas (Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas). 1959 m. žvalgė Juozas Mickevičius (Kretingos kraštotyros muziejus), 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas).
Ištirti 75 kapai: 25 sudegintų ir 50 nedegintų mirusiųjų. Sudegintų mirusiųjų kapai apjuosti apskritais arba ovalo formos akmenų vainikais, kurie jungiasi tarpusavyje. Kai kurie kapai išgrįsti akmenų grindinėliais. Sudegintų mirusiųjų palaikai, paprastai be įkapių, laidoti urnose arba be jų, iškastose duobėse.
Nedeginti mirusieji laidoti po vieną, su įkapėmis – ginklais (ietigaliais, antskydžiais), žirgo aprangos reikmenimis, papuošalais (puošniomis kepuraitėmis, apgalviais, įvijiniais antsmilkiniais, antkaklėmis buoželiniais, trimitiniais, kūginiais ir kilpiniais galais, karoliais ir kabučiais, kaklo apvaromis, akinėmis ir skydelinėmis profiliuotomis segėmis, juostinėmis ir įvijinėmis apyrankėmis, smeigtukais, žiedais), darbo įrankiais (verpstukais, ylomis, peiliais, dalgiais, pjautuvais, smiltainio skiltuvais ir galąstuvais. Kapuose rasta lipdytos keramikos, Romos imperijos monetų ir kt.
Iš kitų išsiskyrė turtingos mergaitės kapas: mirusiosios galvą puošė kepurėlė su žalvariniais spurgeliais ir plokštelėmis, kaklą – 2 antkaklės, emalio ir stiklo karolių apvaros, krūtinę – 2 segės ir 2 žalvariniai smeigtukai su grandinėlėmis, rankas – 2 juostinės apyrankės, 3 įvijiniai ir 1 juostinis žiedas, kojas – 2 įvijiniai žiedai–apykojai. Prie galvos rasta beržo tošies dėžutė su papildomomis įkapėmis: 3 antkaklėmis, apyranke, emalio ir stiklo karolių apvaromis.
Šalia žmonių palaidojimų rasta žirgų kapų.
1940 m. radinius saugo Vytauto Didžiojo karo muziejus, 1948, 1950–1951 m. – Lietuvos nacionalinis muziejus.
Distiliacija
1. kaitinimo būdas (šaltinis)
2. apvaliadugnė kolba
3. Viurco perėjimas
4. termometras
5. lybigo kondensatorius
6. šaldantis vanduo įeina
7. šaldantis vanduo išeina
8. apvaliadugnė kolba (distiliato surinkimo indas)
9. atvira ertmė (reikalinga norint išvengti sprogimo, arba vakuminiam siurbliui prijungti)
10. alonžas]]
Distiliacija – cheminių junginių mišinių arba tirpalų atskyrimo būdas, pagrįstas tų junginių virimo temperatūrų skirtumais.
thumb|Senoviška distiliacijos aparatūra naudojanti oro aušinimą. Naudojama per viduramžius.
Distiliavimo aparatūra
Distiliacijai naudojama speciali aparatūra distiliatoriai, susidedantys iš: Priklausomai nuo distiliavimo metodo įranga gali būti ir gausesnė.
Frakcinis distiliavimas
Kai atskiriamų medžiagų virimo temperatūros skiriasi nedaug (5-10 °C), prie distiliatoriaus prijungiama refrakcinė kolona, pripildyta stiklinių rutuliukų arba kitaip padidinto paviršiaus ploto, tada ir menkas garavimo greičio skirtumas per didelį garams reikalingą įveikti kelią duoda efektą, ir taip panašių virimo temperatūrų skysčiai atskiriami. Distiliuojant negalima atskirti azeotropinių mišinių.
Vakuuminis distiliavimas
Kai distiliuojamos medžiagos verda labai sunkiai, ar yra labai nestabilios ir skyla (kad ir sprogsta) prieš užvirdamos tuomet tenka naudoti vakuuminį distiliavimą. Šis metodas pagrįstas tuo kad kuo žemesnis slėgis tuo lengviau verda skysčiai. Visas distiliavimo aparatas yra hermetizuojamas ir prijungiamas prie vakuuminio siurblio iš įrangos pašalinus didesnę dalį oro siurblys išjungiamas ir pradedamas kaitinimas. Tuomet stebimi du svarbūs parametrai: slėgis ir temperatūra. Slėgiui esant pakankamai mažam kaitinti kartais gali ir visai nereikti.
Rotacinio garintuvo naudojimas
Norint, kad distiliacija vyktų greičiau ir esant galimybei tikslinga naudoti rotacinį garintuvą. Šio prietaiso esmė ta, kad pirminis indas yra nuolat sukamas dalinai panardintas į karšto skysčio vonią. Distiliuojamas mišinys nuolat "tepa" indo sieneles ir taip garuoja daug greičiau. Tuo tarpu greit virinti tiesiog smarkiai kaitinant apačią yra labai nestabilu ir neefektyvu, nes skysčio apačia įkaista smarkiai, o paviršius gerokai šaltesnis.
Alkoholio distiliavimas
Pvz., grynas etilo alkoholis verda +78,4 °C temperatūroje, o vanduo – +100 °C temperatūroje, atitinkamai – jų mišinį įkaitinus iki 80 °C laipsnių, vandens garavimas vis dar bus gana silpnas, tuo tarpu spiritas tuomet jau verda. Tokiu būdu gautame spirito ir vandens garų mišinyje spirito garų dalis bus nepalyginamai didesnė, nei pirminiame mišinyje. Distiliacijos būdu galima gauti iki 96 % grynumo etilo alkoholį, nes tokios sudėties mišinys verda žemesnėje temperatūroje nei abi medžiagos atskirai (gaunamas azeotropinis mišinys).
Bolivianas
Bolivianas – oficialus Bolivijos piniginis vienetas. Vieną bolivianą sudaro 100 sentavų. Šios valiutos ISO 4217 kodas yra BOB, šalyje naudojama santrumpa bs. Bolivianu buvo vadinama ir Bolivijos valiuta, cirkuliavusi šalyje 1864-1963 m., jos ISO 4217 kodas yra BOL. Dabartinė valiuta, kad nebūtų painiojama su ankstesne, kai kuriuose šaltiniuose dar vadinama naujuoju bolivianu.
Pirmasis bolivianas
Bolivianas pirmą kartą Bolivijoje buvo įvestas 1863 m. birželio 23 d. Jis pakeitė prieš tai cirkuliavusią peso (ISO 4217 kodas BOF) valiutą santykiu 1 bolivianas = 1 pesas. Iš pradžių bolivianas buvo padalintas į 100 sentisimų, tačiau 1870 m. sentisimai pakeisti į sentavus. Naujoji valiuta buvo susieta su Prancūzijos franku santykiu 1 bolivianas = 5 Prancūzijos frankai. 1908 m gruodžio 31 d. Bolivija įvedė naują aukso standartą savo valiutos atžvilgiu ir bolivianą susiejo su svaru sterlingų santykiu 12,5 boliviano = 1 svarui. Po 1920 m. šalis patyrė infliaciją, kuri lėmė sudėtingų valiutos kursų, juodosios rinkos atsiradimą. 1931 m. lapkričio 25 d. Bolivija atsisakė aukso standarto.
Boliviano nuvertėjimas 1928-1939 m. svaro atžvilgiu:
thumb|150px|1902 m. 10 centavų moneta
Infliacijos pasėkmėje 1963 m. sausio 1 d. bolivianas buvo pakeistas pesu (ISO 4217 kodas BOP) santykiu 1000 bolivianų = 1 pesas.
Monetos
1864 m. buvo išleistos varinės 1 ir 2 sentisimų ir sidabrinės 10, 20, 50 sentisimų ir 1 boliviano monetos. 1870 m. išleistos sidabrinės 5, 10 ir 20 sentavų monetos, kurios pakeitė sentisimus. 1873 m. pasirodė sidabrinė 50 sentavų moneta, 1878 m. varinės 1 ir 2 sentavų monetos. 1883 m. išleistos melchioro 5 ir 10 monetos. Kadangi jos buvo panašaus dydžio kaip ir sidabrinės 10 ir 20 sentavų monetos, oficialiu sprendimu 5 sentavų monetose centre buvo iškalta skylė. 1892 m. buvo pradėtos leisti didesnės 5 ir 10 sentavų monetos. Melchioro 50 sentavų moneta pradėta leisti 1937. 1942 m. apyvartoje pasirodė cinko 10 ir 20, bronzinės 50 sentavų monetos. Tai buvo paskutinės sentavų monetos. 1 ir 2 sentavų monetos buvo baigtos leisti dar 1883 m., o 5 sentavų 1935. 1951 m. išleistos bronzinės 1, 5 ir 10 bolivianų monetos.
Banknotai
1873 m. Banco Nacional de Bolivia išleido pirmuosius 1, 5, 10, 20, 50 ir 100 nominalų vertės banknotus. Iki 1911 m. banknotus taip pat leido šie privatūs bankai: Banco Agricola, Banco de Bolivia y Londres, Banco del Comercio, Banco Francisco Argandoña, Banco Industrial de La Paz (vėliau Banco Industrial), Banco Mercatil ir Banco Potosi. 1902-1911 m. banknotus leido ir Bolivijos iždas. 1911-1929 m. banknotus spausdino Banco de la Nación Boliviana. Nuo 1928 m. banknotų leidybą perėmė Bolivijos centrinis bankas, buvo leidžiamos 1, 5, 10, 20, 50, 100, 500 ir 1000 nominalų vertės kupiūros. 1942 m. pradėti leisti 5000 ir 10 000 bolivianų vertės banknotai.
Naujasis bolivianas
Po hiperinfliacijos 1987 m. pesas buvo pakeistas naujuoju bolivianu santykiu 1 000 000 pesų = 1 bolivianas. Tuo metu vienas bolivianas apytikriai buvo lygus vienam JAV doleriui. 2008 m. gegužės mėnesį vienas JAV doleris buvo lygus 7,24 (perkant)/7,34 (parduodant) bolivianų.
1987 m. pakeitus valiutą buvo perspausdinti pesų banknotai su 1, 5, 10 ir 50 sentavų ir 1, 5 ir 10 bolivianų vertėmis. Tais pačiais metais pasirodė ir tikrieji 2, 5, 10, 20, 50, 100 ir 200 bolivianų nominalų banknotai. Monetos pradėtos kalti 1988 m. iš nerūdijančio plieno: 2, 5, 10, 20 ir 50 sentavų ir 1 boliviano vertės (datuotos 1987 metais). 1991 m. pradėta leisti nerūdijančio plieno 2 bolivianų moneta, 1997 m. variu padengta 10 sentavų moneta, 2001 m. bimetalinė 5 bolivianų moneta. Šiuo metu 2 ir 5 sentavų monetos jau išimtos iš apyvartos. 2 bolivianų vertės moneta buvo leidžiama dviejų skirtingų dydžių, iš kurių abidvi tebegaliojančios.
Monetos
Šiuo metu apyvartoje cirkuliuoja 10, 20, 50 sentavų ir 1, 2 ir 5 bolivianų monetos. Visos Bolivijos monetos sukurtos remiantis tokiu pačiu principu: averso centre yra valstybės herbas su 10 žvaigždžių, viršutinėje dalyje palei monetos kraštus užrašas República de Bolivia (lt. Bolivijos respublika). Reverse 75 % ploto užima vidinis apskritimas, kurio centre iškalta monetos vertė skaičiumi ir žodžiu, pvz., 10 centavos, apačioje lauro ir alyvos lapai; tarp monetos ir apskritimo yra užrašas LA UNIÓN ES LA FUERZA, reiškiantis "vienybė yra stiprybė", o apačioje išleidimo metai.
Apyvartoje šiuo metu cirkuliuoja ir kitokia 2 bolivianų vertės moneta: apvalios formos ir panašaus dydžio kaip ir 1 boliviano moneta.
Taip pat galima įsigyti ir sidabrinių bei auksinių monetų, skirtų ypatingoms progoms paminėti. Šių vertė siekia nuo 21 boliviano iki 2800 bolivianų.
Vokietijos futbolo varžybos 1999–2000 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1999–2000 m.
Kuskatlanas
Kuskatlanas - indėnų pipilių miestas, to paties pavadinimo valstybės sostinė istoriniame Centroamerikos regione, dabartiniame San Salvadore.
Istorija
X a. indėnai pipiliai, kalbantys nauatlių kalba, pasiekė vietos teritoriją, kur iki tol gyveno majai ir buvo keletas jų miestų. Jie pajungė majus savo valdžiai ir juos asimiliavo. Pasak legendos, Kuskatlano miestas buvo įkurtas apie 1054 m. Iki XV a. buvo suformuota vietos paveldimoji monarchija, užkariautos keletas genčių, įskaitant pokomamius, kurie turėjo valstybę Atikisajoje (Atiquizaya).
Kuskatlanas valdė keleto smulkesnių miestų - Izalco, Apaneca, Ahuachapán, Apastepeque, Ixtepetl, Guacotechli, Tehuacan - federaciją. Jos centre buvo valdovas, tituluojamas Tagatécu (nauatlių kalba: tlācatecuhtli) ar Tatoni.
Sosnovas (Barglavo valsčius)
Sosnovas – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Barglavo valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Kuskatlanas
Istorija
Po to, kai Pedro de Alvarado 1524 m. nukariavo aukštikalnių majų valstybes, jis pasiekė pipilių žemes, bet čia sutiko smarkų pasipriešinimą, vadovaujamą valdovo Atlakatlio. Karas truko iki 1528 m. Iki 1540 m. visa teritorija buvo sutramdyta. Kuskatlane įkurtas ispanų miestas San Salvadoras.
Sosnovas (Barglavo valsčius)
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Kuskatlanas
Valdovai (tagatecu)
Minimi šie valstybės valdovai:
Zlatan Ibrahimović
Zlatanas Ibrahimovičius (g. 1981 m. spalio 3 d.) – buvęs bosnių-kroatų kilmės futbolininkas iš Švedijos, vienas geriausių savo kartos puolėjų.
2010 m. rugpjūčio 28 d. iki sezono pabaigos buvo išnuomotas „AC Milan“ klubui.
2018–2019 m. sezone praleido JAV MLS „LA Galaxy“ komandoje.
2019 m. gruodžio 27 d. „AC Milan“ klubas paskelbė, kad nuo 2020 m. pradžios švedas papildys jų gretas. Žaidėjas su klubu pasirašys pusės metų sutartį su galimybę jį pratęsti. 2022-2023 m. Serie A sezone pasirodęs vos 4 kartus ir įmušęs įvartį, nusprendė baigti profesionalo karjerą.
Nacionalinėje komandoje žaidė nuo 2001 m. sausio 31 d. iki 2016 m., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, kur per trejas rungtynes aikštėje išbuvo 206 minutes.
Vosiūnų apylinkė
Vosiūnų apylinkė sovietmečiu buvo:
Sąnarys
Sąnariai  – tai kaulus jungianti jungtis, nuo kurių priklauso paslankumas ir judesių amplitudė.
Kiekvieną sąnarį sudaro sąnarinė ertmė, sąnarinė kremzlė, sąnarinė kapsulė. Sąnarį sudarančius kaulų galus apsupa sąnario kapsulė (capsula articularis). Ji uždengia visus siaurus plyšius ir hermetizuoja sąnarinę ertmę (cavitas articularis). Pačią sąnarinę kapsulę sudaro du sluoksniai – išorinis, arba skaidulinio audinio, ir vidinis, arba tepalinis (stratum synoviale). Pastarasis gamina tąsų sąnarinį tepalą (synovia), kuris tepa ir paslidina sąnarinius paviršius, kad jie vienas į kitą nesibrūžintų. Į sąnario ertmę patekus mikroorganizmams gali prasidėti uždegimas (bursitas). Sąnarį sudarančius kaulų galus jungia ir sąnarį tvirtina raiščiai. Be to, kaulų sąnariniai paviršiai atitinka vienas kitą, t. y. jei vienas įdubęs, tai kitas – atitinkamai iškilas.
Sąnarių biomechanika
thumb|260px|right|Sąnarių suskirstymas: 1. Rutulinis sąnarys, 2. Elipsinis sąnarys, 3. Balninis sąnarys, 4. Skridininis sąnarys, 5. Cilindrinis sąnarys.
Yra trys sąnarių paviršių lietimosi būdai: riedėjimas, kai sąnarių paviršiai tarpusavyje susiliečia vis tais pačiais taškais, slydimas, kai judant susiliečia vis kiti paviršių taškai ir sukimasis, kai paviršiai tarpusavyje visuomet liečiasi viename taške, tuo tarpu kitų paviršių taškų vienų su kitais atstumo santykis judant keičiasi.
Sąnario kampas – sąnario judėjimo amplitudė. Sąnario kampą nulemia daug veiksnių: sąnario kapsulės įtempimas, raiščiai, kaulų ataugos, raumenys ir t. t. Dėl to vaikai yra lankstesni nei suaugusieji, o moterys juda laisviau už vyrus.
Sąnarių klasifikacija
Sąnariai klasifikuojami pagal tai, keliose plokštumose yra galimi to sąnario judesiai. Jeigu sąnarių judėjimas galimas vienoje ašyje, sąnarys vadinamas vienaašiu, jei dviejose – dviašiu, o jei trijose ir daugiau – daugiaašiu sąnariu.
898 m.
898 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Sausis
Fuerteventura
thumb|250px|Vaizdas į Morro Jable paplūdimį thumb|250px|Fuerteventuros pakrantės thumb|250px|La Entallada švyturys
Fuerteventura – Kanarų salyno, priklausančio Ispanijai, sala Atlanto vandenyne. Didžiausias salos ilgis 100 km, plotis – 31 km. Jos plotas 1660 km² (antra pagal dydį Kanarų salyno sala, po Tenerifės).
Istorija
Pirmieji gyventojai į šią salą atvyko iš Šiaurės Afrikos. Žodžiai Majorero arba Maho, kilę iš žodžio mahos, kuris reiškia avalynę iš ožkos odos, kurią avėjo čiabuviai, dar ir dabar vartojami įvardyti Fuerteventuros salos gyventojus.
Jie gyveno olose, urvuose, požeminiuose būstuose. Kasinėjant keli iš būstų tipų buvo atrasti. Juose buvo rasta senovinių darbo įrankių, puodų. Antikos laikais sala buvo vadinta Planaria. Sala pavadinta būtent šitaip, nes ji plokščia, o žodis "Planaria" tai ir reiškė.
XI a. pr. m. e. į salą atvyko kolonistai finikiečiai. 850 m. pr. m. e. salą, pavadinęs Insulae Fortunatae, kūrinyje „Odisėjas“ paminėjo Homeras.
Maždaug 1340-aisiais į salą atvyko ispanų, portugalų ekspedicijos.
1405-aisiais salą užkariavo prancūzų karvedys Jean de Bethencourt ir jos sostinę pavadino savo vardu – Betancuria. 1835-aisiais sostine tapo Puerto del Rosario. Manoma, kad dabartinis salos pavadinimas kilo iš karvedžio pasakytų žodžių „Que forte aventure“, reiškiančių „Koks didelis nuotykis“. Kita salos vardo kilmės teorija sako, kad pavadinimas tiesiog reiškia „Stiprus vėjas“.
1912-aisiais Kanarų salos iškovojo savivaldą nuo Ispanijos. 1927 m. Fuerteventura tapo Gran Kanarijos regionu. 1940 m. saloje jau veikė oro uostas. Jis vis dar matyti vakarinėje Puerto del Rosarijo miesto dalyje, pakeliui į Tindajos miestą. 1960 m. saloje ėmė vystytis turizmas, mat tuo metu čia buvo pastatytas dabartinis oro uostas El Matoralio mieste, atsirado viešbučių.
Salos vietos valdžia (cabildo insular) yra įsikūrusi Puerto del Rosarijo mieste. 2003 m. saloje gyveno beveik 75 tūkst. žmonių.
Fuerteventura yra prie Afrikos krantų, todėl afrikiečiai rizikuoja gyvybėmis ir valtimis į ją plaukia iš Maroko, siekdami patekti į Europos Sąjungą.
Fuerteventuros sala yra padalinta į šešias savivaldybes – Antigva, Betankurija, La Oliva, Pachara, Puerto del Rosarijas, Tuinechė.
Geologija
Fuerteventura – seniausia Kanarų salyno sala, susiformavusi prieš maždaug 20 milijonų metų po ugnikalnio išsiveržimo. Aukščiausias salos taškas – Chandijos kalnas (807 m) pietvakarinėje salos dalyje. Siauriausia salos vieta siekia 5 km. Salą sudaro dvi dalys – šiaurėje Maxorata ir pietvakariuose Chandijos pusasalis. Nors ši sala ir seniausia iš Kanarų salyno salų, gyventojai į ją atsikraustė vėliausiai.
Klimatas
Žiemą aukščiausia temperatūra būna 21 °C, žemiausia 15 °C. Vasarą temperatūra aukščiausiai pakyla iki 27 °C, žemiausiai nukrenta iki 20 °C. Per metus kritulių iškenta apie 150 mm, daugiausiai jų pasitaiko žiemą. Saloje pastebimas reiškinys vadinamas „Calima fenomenu“. Smėlio audros, siaučia pietvakarių kryptimi nuo Levečės Ispanijoje iki Sacharos dykumos. Tuomet oro temperatūra pakyla dešimčia laipsnių, oras būna drėgnas, vėjas neša smėlį, kartais skėrius, todėl pablobėja matomumas.
Moliūnų piliakalnis
Moliūnų (Kriklinių) piliakalnis – piliakalnis, vadinamas Perkūnine (unikalus MC kodas 5438, kultūros vertybės kodas A543P) Pasvalio rajono savivaldybės teritorijoje, miške tarp Moliūnų ir Kriklinių kaimų, Pyvesos dešiniajame krante.
Fuerteventura
Lankytini objektai
Iš viso Fuerteventuros salos pakrantėje yra apie 150 paplūdimių. Fuerteventuros paplūdimiai – ilgiausi visame Kanarų salyne. Sakoma, kad ši sala yra rojus saulės, paplūdimių ir vandens sporto entuziastams. Iš viso 50 km salos pakrantės driekiasi baltas smėlis, 25 km – juodas gargžduotas krantas.
Moliūnų piliakalnis
Piliakalnis
Taisyklinga, kiek neįprasta forma leidžia spėti, kad tai gali būti XV a. - XVI a. gynybinis įrenginys. Piliakalnio teritorija 0,83 ha, apsauginė zona – 1,3 ha. Iki XVIII a. greta piliakalnio, Lapkalnyje stovėjo ir koplytėlė.
Fuerteventura
Lankytini objektai
Cofete paplūdimyje, kuris yra vakarinėje Jandia vietovės dalyje yra įspūdingas namas „Villa Winter“. Jis pastatytas ant jūros kranto visiškai tuščiame paplūdimyje, aplink jį daugiau nieko nėra.
Į Playa de Garcey krantą per audrą 1994 m. sausio 18 d. išmestas prabangus kruizinis laivas „SS America“.
Moliūnų piliakalnis
Piliakalnis
center|800px|Moliūnų piliakalnis iš šiaurės pusės
center|800px|Moliūnų piliakalnio aikštelė iš rytų pusės
Naftos princas
Naftos princas  – Vakarų Vokietijos ir Jugoslavijos bendros kūrybos vesternas, sukurtas 1965 m. pagal to paties pavadinimo Karlo Majaus romaną.
Santrauka
Apačių vadas Vinetu kartu su savo draugu Tvirtąja Ranka padeda naujakuriams persikelti į naują vietą indėnų žemėse. Jie veda derybas su indėnu gentimi, kad šie leistų naujakuriams įsikurti jų žemėse.
Galiausiai Naftos Princo žmonės nužudo indėnų vado sūnų ir taip sukiršina juos su naujakuriais. Indėnų vadas reikalauja keršto – 50 gyvybių už vieną – ir ryte gausiomis pajėgomis pasirengia stovyklos užpuolimui. Tvirtoji Ranka turi tik vieną naktį, kad surastų žudiką ir pristatytų jį indėmans.
Apdovanojimai
1966 m. filmas pelnė vieną Golden Screen apdovanojimą.
Don Tapscott
thumb|Don TapscottDon Tapscott (g. 1947 m.) – kanadiečių rašytojas, verslo patarėjas, lektorius. Specializacija – verslo strategija, organizacinė transformacija, technologijų vaidmuo versle ir visuomenėje. Tapscott vadovauja verslo idėjų kalvei New Paradigm (now nGenera), įkurtai 1993 m. Joseph L. Rotman School of Management (Toronto universitete) dėstytojas.
Providencializmas
Providencializmas ( – apvaizda) – religinis filosofinis požiūris į žmonijos istoriją kaip Dievo valios išraišką. Būdingas pasaulinėms religijoms, tokioms kaip krikščionybė ir islamas, kai kurioms idealistinės filosofijos kryptims.
Don Tapscott
Tapscott baigė psichologijos ir statistikos bakalauro studijas, magistro studijų metu specializavosi tyrimų metodologijoje. Tapscott yra garbės teisės daktaras (Doctor of Law honoris causa), Albertos universitetas, 2001 m.; Trento universitetas 2006 m.)
Vikinomika
Don Tapscott kartu su Anthony D. Williams sukūrė sąvoką (naujadarą) vikinomika bei pagrindė jos koncepciją, 2006 m. išleidę knygą „Vikinomika - kaip masinis bendradarbiavimas viską keičia“, kurią savaitraštis „The Economist“ ir dienraštis „The Financial Times“ paskelbė metų knyga.
Providencializmas
Augustinas, žymiausias krikščionių providencializmo kūrėjas, teigė, kad istorijoje realizuojasi Dievo valia, pagal kurią pasaulyje turinti įsiviešpatauti krikščionybė, o po pasaulio pabaigos – Dievo karalystė. Providencializmas reiškėsi viduramžių, dalinai XIX a. religinės pakraipos istoriosofijoje (Ž. Mariteno, R. Nybūro).
Providencializmas pripažįsta ir Dievo visagalybę, ir laisvą žmonių valią.
Providencializmas buvo kritikuojamas renesanso istorikų ir filosofų, XVII–XVIII a. materialistų ir švietėjų.
Paparčių piliakalnis
Piliakalnis
miniatiūra|250px|left|Piliakalnis nuo Žiežmaros pusės Piliakalnis įrengtas Žiežmaros kairiajame krante esančiame aukštumos kyšulyje. Aikštelė pailga rytų – vakarų kryptimi, 3 m ilgio centre, 7 m ilgio rytiniame krašte, 25 m pločio vakariniame gale, iki 2 m iškilusiu viduriu. Jos didžioji dalis rytiniame gale nuplauta Žiežmaros. Vakarinėje jos pusėje supiltas 24 m ilgio, 3,5 m aukščio, 15 m pločio pylimas, kurio išorinis 5,5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 25 m pločio, 2 m gylio griovį. Šlaitai statūs, 16­-18 m aukščio.
Piliakalnis apardytas ariant, jo rytinė dalis nuplauta, jis dirvonuoja, rytiniame šlaite auga paskiri lapuočiai.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 21000 m².
Tyrimai
1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.
Rytų ir šiaurės rytų pašlaitėse 0,3 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lipdytos ir žiestos keramikos.
FK Bregalnica
thumb|right|250px
Štipo „Bregalnica“ – Makedonijos futbolo klubas iš Štipo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1921 m.
Akmenė (upė)
Akmenė – upė šiaurės rytų Lenkijoje, Baltijos aukštumoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje ir Suvalkų valsčiuje. Upė teka Vygrių nacionaliniame parke pro Leščevo ir Ūtos kaimus. Upė labai vingiuota, akmenuota, apkritusi medžiais ir apstatyta bebrų užtvakomis, apylinkės apaugusios miškais. Vietomis upės gylis siekia 10-15 metrų, krantai statūs, turiningi įvairia augalija ir gyvūnija. Upė įtraukta į draustinio teritoriją.
Karmazinų pažintinis takas
right|200px| Karmazinų pažintinis pėsčiųjų takas – keturių kilometrų ilgio miško kelias Neries regioniniame parke. Karmazinų pažintiniame pėsčiųjų take nėra specialiai nutiestų medinių ar asfaltuotų kelių. Takas visą laiką vingiuoja per mišką, tai – tiesiog praretinti medžiai, kad matytųsi aiškus kelias. Take įrengtos 3 aikštelės automobiliams statyti, 4 poilsiavietės su pavėsinėmis, pastatyta 19 informacinių stendų.
Geografija
Takas nutolęs apie 20 kilometrų į Šiaurės vakarus nuo Vilniaus. Netoli įsikūrę Sudervės, Kernavės, Dūkštų miesteliai. Norint patekti į Karmazinų taką iš Vilniaus, reikia važiuoti link Kernavės, pro Sudervę. Pravažiavus Sudervę, už kelių kilometrų posūkyje į kairę yra nuoroda į Karmazinų pažintinį pėsčiųjų taką. Važiuojant iš Kauno ties Vieviu reikia sukti į dešinę, Maišiagalos-Dūkštų kryptimi.
Kraštovaizdis
Šalia Karmazinų tako vingiuoja Neris. 1,5 km tako driekiasi palei upę. Geriausia vieta take pasigrožėti upe – 60 metrų aukščio laiptai. Jais užlipus atsiveria Didžioji Velniakampio kilpa. Gražus Neries vaizdas matyti ir netoli pilkapyno, esančio Karmazinų pažintiniame take. Greta pilkapyno yra nuokalnė, o ten už Purvės rėvos – plačiausia Neries vieta regioniniame parke. Toje vietoje upės plotis siekia apie 150 metrų.
Istorija
Karmazinų pilkapynas, esantis take – didžiausias Vilniaus apylinkėse. Pilkapiai šioje vietoje buvo supilti prieš pusantro tūkstančio metų. Iš viso take yra apie šimtą pilkapių sampilų. Trys iš jų atkurti 1997-aisiais, po archeologinių tyrimų.
Fauna ir flora
Miške medžių yra įvairių – eglių, ąžuolų, kurių vidutinis amžius 160 metų, juodalksnių, kuriems vidutiniškai po 80 metų, pušų, kurių amžiaus vidurkis 120 metų. Pušys Karmazinų pažintiniame take išstypusios iki 30 metrų aukščio. Keliaujant taku, galima pamatyti į Lietuvos raudonąją knygą įrašytų augalų – daugiamečių blizgių, pakalnučių. Informaciniuose stenduose rašoma apie miške bei Neryje įsikūrusius gyvūnus – bebrus, geltonskruosčius žalčius, gluodenus, gulbes, antis, didžiuosius dančiasnapius, taip pat apie palei taką išsidėsčiusius mitologinius akmenis.
Víctor Balaguer
Víctor Balaguer (g. 1921 m. Barselonoje – m. 1984 m. balandžio 17 d. ten pat) buvo ispanų dainininkas, populiarus XX a. šeštajame ir septintajame dešimtmečiuose.
Víctor gimė 1921 m. Barselonoje. 1961 metais dalyvavo Ispanijos atrankoje į Eurovizijos dainų konkursą, bet pralaimėjo Conchitai Bautistai vienu tašku. Po metų su daina „Llámame“ laimėjęs atranką, buvo išrinktas Ispanijos atstovu septintajame Eurovizijos dainų konkurse, kuris vyko 1962 m. kovo 18 d. Liuksemburge. „Llámame“ buvo vienas iš keturių kūrinių (kartu su Belgijos, Austrijos ir Nyderlandų dainomis) užėmusių paskutinę vietą, nesurinkę nei vieno taško.
Stasys Žeiba
Stasys Žeiba (1916 m. vasario 3 d. Adomavoje, Anykščių rajonas – 1999 m. gruodžio 12 d. Vilniuje) – Lietuvos karinis veikėjas, mokslininkas geologas.
Biografija
Augo jauniausias keturių vaikų šeimoje. Mokėsi Anykščių progimnazijoje ir Ukmergės gimnazijoje, kurios nebaigęs, 1935 m. pradėjo karo tarnybą Kauno miesto ir apskrities komendantūroje, karo policijos mokykloje. 1936 m. perkeltas į Kauno karo aviacijos mokyklą, kurią baigęs ir gavęs II eilės karo lakūno vardą, paliktas puskarininkiu-liktiniu 7-oje naikintuvų eskadrilėje Kaune. 1939 m. suteikus I eilės karo lakūno vardą, perkeltas į Šiaulius, 1940 m. spalio mėn. paleistas į atsargą.
1949–1960 m. VU Geologijos katedros vyresnysis dėstytojas. Skaitė daugelį geologijos kursų – paleontologijos, bendrosios ir istorinės geologijos, regioninės geologijos, facijų ir formacijų bei kitus, vadovavo studentų mokomosioms ir gamybinėms praktikoms, ne vienerius metus su studentais lankėsi Kryme. Tobulinosi Maskvos universitete (1952 m.), Prahoje (1971 m.), Greifsvalde (1972–1974 m.), dalyvavo VU Gamtos fakulteto jungtinėse ekspedicijose. Parengė paleontologijos rinkinių ekspoziciją VU Geologijos muziejui. 1960 m. apgynė geologijos ir mineralogijos mokslų kandidato disertaciją „Lietuvos famenio stratigrafija ir fauna“. 1960–1963 m. VU Mineralogijos, 1963–1975 m. Geologijos ir mineralogijos katedros vedėjas, 1963 m. docentas. 1993 m. išėjo į pensiją.
Palaidotas Rokantiškių kapinėse, Lakūnų kalnelyje.
Svarbiausi darbai
Mokslinių tyrimų kryptis – Lietuvos devono uolienų paleontologija ir stratigrafija bei paleogeografija. Paskelbė per 80 mokslinių straipsnių, yra kelių monografijų bendraautoris.
Dovydo elnias
Dovydo elnias (Elaphurus davidianus) – elninių (Cervidae) šeimos žinduolis. Stambus, sveria 150-210 kg, paplitęs Rytų Azijoje, su plačiomis kanopomis ir ilga uodega bei per nugarą einančiu tamsiu dryžiu. Žiemą kailis tamsiai gelsvai rudas, pilko atspalvio, vasarą – ryškiai rausvai rudas. Patino ragai su atgal nukreiptomis atšakomis. Rūšis gamtoje buvo išnaikinta, gyvena tik zoologijos soduose.
Kilmė
Dovydo elniai laisvėje jau senai išnykę. Šie elniai buvo auginami Kinijos imperatoriaus parke netoli Pekino. XIX amžiuje ten nukeliavo vienuolis Armandas Dovydas. Jau 1866 metais jis parvežė elnių porą į Europą. 1869 metais jie buvo apgyvendinti Londono zoologijos sode. 1895 metais Kinijoje išsiliejo Geltonoji upė ir nugriovė imperatoriaus parko tvorą. Daug elnių paskendo, kiti išsilakstė po apylinkes ir buvo sumedžioti. Laisvėje šie gyvūnai išnyko 1900 metais. Pekino zoologijos sode paskutinė dovydo elnio patelė nugaišo 1920 metais. Tuo metu Europoje šių gyvūnų populiacija gausėjo labai lėtai. Bedfordo hercogas uždarė likusius 18 elnių savo dvare ir jau 1932 metais ten gyveno 182 gyvūnai. Per II pasaulinį karą keli elniai buvo nuvežti į Londono zoologijos sodą, o iš ten pasklido po visą pasaulį. Šiuo metu pasaulio zoologijos soduose gyvena apie 500 Dovydo elnių.
Dauginimasis
Dovydo elniai poruojasi birželį-liepą. Patelės tuo metu laikosi bandomis kuriose būna vienas patinas. Patinai per poravimosi laikotarpį aršiai kovoja, nugalėjęs poruojasi su visomis patelėmis. Kai patinų jėgos nelygiavertės, silpnesnysis dažniausiai pasitraukia be didesnės kovos, tačiau susitikus lygiaverčiams priešininkams prasideda arši kova. Patinai badosi ragais, kandžiojasi ir atsistoję ant užpakalinių kojų spardosi. Patelių nėštumas trunka 250-270 dienų. Dažniausiai gimsta vienas jauniklis, rečiau du. Jauniklių kailis būna smėlio spalvos arba rusvas. Jaunikliai žinda motinos pieną šešias savaites, paskui pradeda ėsti žolę.
Danijos Aukso Krantas
Istorija
Nuo 1658 m. rytiniame Aukso Krante buvo įkurtos kelios danų gyvenvietės:
1663 m. balandžio 20 d. danai užgrobė Fort Christiansborg ir Carlsborg (Cape Castle), tuo baigdami Švedijos Aukso Kranto gyvenviečių aneksiją.
1674–1755 m. kolonistų gyvenvietes valdė Danijos Vest Indijos ir Gvinėjos kompanija.
1680 m. gruodį – 1682 m. rugpjūčio 29 d. portugalai okupavo Fort Christiansborg.
1750 m. kolonija gavo Danijos karūnos kolonijos statusą. 1782–1785 m. ją buvo okupavusi D. Britanija. 1850 m. kovo 30 d. visos Danijos Aukso Kranto gyvenvietės buvo parduotos Britanijai ir tapo Britų Aukso Kranto dalimi.
Centrinės Afrikos Respublikos vyrų futbolo rinktinė
Centrinės Afrikos Respublikos vyrų futbolo rinktinė – Centrinei Afrikos Respublikai atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Centrinės Afrikos futbolo federacija (Fédération Centrafricaine de Football). Rinktinė nedalyvavo nė viename pasaulio ar žemyno čempionate.
Danijos Aukso Krantas
Istorija
Kolonijos vyriausio administratorius nuo 1658 m. buvo vadinamas Opperhoved (kartasi verčiama kaip 'stoties viršininkas'). 1766 m. jį ėmė vadinti gubernatoriumi.
Annette Haven
Gyvenimas iki aktorystės
Anetė Heven gimė Nevadoje, konservatyvioje mormonų religiją išpažįstančioje šeimoje. Vėliau ji tvirtino, kad vienas iš apsisprendimo pasukti į pornografiją motyvų buvo noras parodyti, kad „seksas nėra nuodėmingas ir gali teikti malonumą“.
Būdama 17, ji įsimylėjo 3 metais vyresnį vaikiną, ir pabėgo iš namų. Jiedu susituokė, tačiau šeimyninis gyvenimas nenusisekė, o Anetei teko rūpintis šeimos išlaikymu: „- Dirbau slaugytojos padėjėja… Buvo laikotarpis, kai pozavau nuoga… Ir dar dirbau masažo salone!“
Po 2 metų santuoka iširo: „- Jis buvo idiotas, nuolat bandantis mane pasmaugti arba pats nusižudyti. Jis pateko į valstijos psichiatrinę ligoninę po to, kai užsirakino vonioje ir persipjovė riešus.“
Likusi viena, ji persikėlė į San Franciską, kur netrukus tapo striptizo bei erotinių šokių atlikėja.
Pornografiniai filmai
1973 m. pasirodžiusi juosta „Lady Freaks“ buvo ir Anetės, ir Bonės debiutas: „- Mes filmavomės tik dviese – jokių vyrų. Man iš tiesų patiko.“
Antrajame filme „Deep tango“ (1974) jai teko pirmoji scena su vyru. „- Tiesą sakant, seksas man lengviau nei dialogai, nors šiek tiek bijojau kameros. Bet netrukus įpratau.“
1976 m. ji paliko koledžą ir grįžo prie pornografijos. Už vaidmenį filme „Autobiography Of A Flea“ Anetė buvo nominuota kaip geriausia nepagrindinė aktorė. Gaudama 150 dolerių per dieną, ji netrukus tapo ne tik viena geriausiai žinomų porno žvaigždžių, bet ir vertinama kaip aktorė. Skirtingai nuo kitų, ji nustatė tam tikras savo dalyvavimo filmuose taisykles: „- Aš neleidžiu, kad vyras baigtų man ant veido. Tai žemina. Aš neleisiu bet kokio žeminančio akto, nebent tai būtina siužetui… Jokio sadomazochizmo ar analinio sekso… Jokių iškrypimų. Jokio šlapinimosi. Jokių gyvūnų. Nieko, kas nėra tiesiog seksas. Taip pat jokių vibratorių.“ Be to ji galėjo atsisakyti vaidinti sekso scenose, jei nepatikdavo partneris.
Nepaisant tokių sąlygų, Anetė dėl savo natūralaus grožio bei gebėjimo vaidinti buvo vertinama ne tik porno filmų prodiuserių, bet ir tapo žinoma visuomenėje.
Aštunto dešimtmečio pabaigoje ji pasidarė burnos plastinę operaciją. „- Dabat aš galiu šypsotis ir būti patenkinta tuo, ką matau.“
Nors daugiausia dėmesio skirdama vaidybai, Anetė ir toliau šoko striptizą bei dalyvavo pasirodymuose „O‘Farrell Theatre“ San Franciske. Jos noras viską atlikti tobulai dažnai kėlė konfliktines situacijas su režisieriais bei kitomis aktorėmis. Garsi prodiuserė ir režisierė Svetlana March Anetę pavadino „Tikra rakštimi užpakalyje… Jei dirbi su „žvaigžde“, turi bėdų, bet kai jie pradeda vaidinti, daro tai gerai. Problema yra priversti juos tai daryti. Reikia elgtis atsargiai.“
Devinto dešimtmečio pradžioje ji filmavosi vis rečiau, nes pradėjo populiarėti kitos, jaunesnės aktorės: Džindžer Lyn, Amber Lyn bei Treisė Lords. Nors jų vaidybiniai sugebėjimai ir buvo prastesni, pornografijos industrijai reikėjo naujų veidų. Be to, filmuose vis labiau įsigalėjo video formatas, scenarijai tapo banalesni, o vaidyba mažiau vertinama.
Vienas paskutinių jos filmų buvo 1985 m. pasirodęs „The Grafenburg Spot“ kartu su Džindžer Lyn. Tais pačiais metais, bijodama vis labiau plintančio AIDS, ji nutraukė karjerą, tačiau 1989 m., pritarus vyrui, suvaidino dar 2 filmuose: „Bodies In Heat-The Sequel“ ir „Talk Dirty To Me 6“, kuriuose jos scenos buvo tik su moterimis: Sharon Kane ir Treise Adams.
Po šių vaidmenų Anetė galutinai prarado susidomėjimą pornografija ir, būdama 35, grįžo į San Franciską, kur nusprendė mokytis kompiuterijos.
Per savo karjerą Anetė Heven vaidino daugiau kaip 70 filmų ir kartu su Marilyn Chambers, Serena, Vanessa Del Rio, Seka bei Leslie Bovee tapo viena pirmųjų pornografijos superžvaigždžių. Jos nuotraukos 8 kartus buvo spausdinamos žurnale „Playboy“, o pati aktorė niekada nesigailėjo savo praeities. Kalbėdama apie pornografiją ji sakė: „- Ji moko, kad seksas yra normalu, gražu ir linksma.<…> Daugybė žmonių, žiūrėdami filmus, išmoko sekso technikos.“