cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zigmantas Vaza
Zigmanto Vazos valdymas
Politikos srityje jis svajojo sukurti galingą imperiją, į kurią, be Lietuvos ir Lenkijos, dar turėjo įeiti ir Švedija su Rusija. Jo valdymo laikotarpis buvo labai audringas ir nesėkmingas valstybei.
1596 m. bažnytinė Brastos (Bresto) unija
Zigmantas Vaza buvo karštas katalikas. Visi jo artimieji patarėjai taip pat buvo katalikai, daugiausia jėzuitai. Didžiausia jo svajonė buvo sunaikinti protestantizmą ir kitas religijas, o savo valstybėse tepalikti tik vieną katalikų tikėjimą. Renkamas karaliumi jis prisiekė laikytis 1573 metų Varšuvos konfederacijos, kuri garantavo, kad dėl tikėjimo niekas nebus persekiojamas. Tiesa, jis nepersekiojo nė vieno tikėjimo, tačiau visus ne katalikus stengėsi nustumti į šoną, neduodamas jiems jokių aukštesnių vietų. Kai jis pradėjo karaliauti, senate disidentai (ne katalikai) sudarė daugumą, o jo viešpatavimo gale jų liko vos keletas. Todėl nenuostabu, kad Zigmanto Vazos valdymo pradžioje, kai buvo iškeltas sumanymas rytų bažnyčią sujungti su vakarų bažnyčia, Zigmantas Vaza labai nudžiugo ir uoliai rėmė tą sumanymą.
Rytų bažnyčia ir unijos klausimas
Rytų bažnyčia, kurią dabar vadiname pravoslavų bažnyčia, tada šito vardo neturėjo. Ji tada buvo vadinama rytų apeigų, arba graikų bažnyčia. Nuo Romos bažnyčios ji buvo atskilusi XI a. Nuo to laiko popiežius veltui nuolat rūpinosi vėl sujungti bažnyčias. Lietuvoje ir Lenkijoje rytų bažnyčios pasekėjų buvo daug, ir čia jau Vytauto ir Jogailos laikais norėta juos paversti katalikais. Zigmanto Vazos valdymo pradžioje tuo pradėjo rūpintis patys pravoslavai.
Unijos paskelbimas Brastos sinode
Vyskupai 1595 m. nuvykę į Romą ir gavę popiežiaus Klemenso VIII (Clemens Papa VIII) visišką pritarimą, visų Lietuvos ir Lenkijos pravoslavų vardu padarė bažnytinę uniją. Jiems buvo paliktos visos rytietiškos apeigos, iš savo pusės jie pripažino popiežiaus valdžią ir katalikiškas dogmas. 1596 m. spalio 9 d Brastoje buvo sušauktas pravoslavų sinodas, kur paskelbta unija. Dauguma vyskupų tapo unitais (lot.: unitas – suvienytas), bet liaudis ir žemesnieji dvasininkai liko, kaip buvę, pravoslavai.
Religinės kovos dėl unijos ir jos likimas
Buvo manoma, kad karaliaus skiriami unitų vyskupai ir Bazilijonų vienuoliai palengva visus atvers į uniją, tačiau išėjo kitaip, kiekvienoje vyskupijoje atsirado po du vyskupus. Prasidėjo žiauri pravoslavų ir unitų kova dėl bažnyčių, vienuolynų ir jų turtų. Unitų kova su pravoslavais vėliau davė progos Maskvos carams įsikišti į Lietuvos ir Lenkijos vidaus reikalus. Kai rusai užėmė kraštą, tai unija buvo smurtu išnaikinta. Unitai išliko tik tose Lenkijos dalyse, kurios po padalinimo buvo patekusios Austrijai, – Galicijoje. thumb|250px|right|Zigmanto Vazos – ATR karaliaus – herbas thumb|250px|right|XVII a. pr. italų paveikslas „Žygimantas Vaza ant žirgo”
Karai su švedais dėl Livonijos
Zigmantas Vaza buvo vienturtis Švedų karaliaus Jono III sūnus. 1592 m. lapkričio 17 d. tėvui mirus, jis nuvyko į Švediją ir karūnavosi jos karaliumi (1592 m. lapkričio 17 d. – 1599 m. liepos 24 d.). Išgyvenęs ten metus, jis grįžo į Krokuvą, o savo valdžią Švedijoje paliko dėdei, Sudermanlandijos (šved.: Södermanland) kunigaikščiui Karoliui. Tas tuojau ėmė rūpintis perimti sostą iš brolėno. Tam tikslui ėmė kurstyti liuteronus švedus prieš karalių Zigmantą Vazą. Jis pats sušaukė Švedijos seimą, kuris nutarė visiškai uždrausti Švedijoje katalikybę. Tuojau buvo pradėtos uždarinėti katalikų bažnyčios ir vienuolynai. Zigmanto Vazos šalininkai, kad ir ne katalikai, persekiojami turėjo bėgti. Tada Zigmantas Vaza, gavęs iš seimo pinigų, 1598 m. pasisamdė 5.000 kariuomenę ir išvyko į Švediją. Bet ten jam nepasisekė – 1598 m. rugsėjo 25 d. jis pralaimėjo Stongebru mūšį (SV Stångebro). Po to Karolis sušaukė Švedijos seimą ir paskelbė Zigmantą Vazą „detronizuotu“ (netekus karūnos), sostas turėjo atitekti jo sūnui Vladislovui, bet ir tai su sąlyga, jei šis bus auklėjamas Švedijoje ir bus liuteronas. Visa Švedija buvo Karolio valdžioje. Zigmantui Vazai liko tiktai Suomija ir Estija. Bet netrukus Karolis užėmė ir jas. Tuomet Zigmantui Vazai teko pasirinkti: atsakyti nuo tėvų sosto arba kariauti. Jis pasiryžo kariauti.
Karų pradžia (1600 m.)
Gaudamas Lietuvos Lenkijos sostą, Zigmantas Vaza buvo pasižadėjęs švedų valdomą Estiją prijungti prie Lietuvos ir Lenkijos bendrai valdomosios Livonijos. Tačiau ligi šiol jis to nebuvo padaręs. Todėl, kai dabar reikėjo kariauti dėl jo sosto Švedijoje, seimas buvo nusistatęs prieš karą. 1600 m. Zigmantas Vaza, norėdamas gauti seimo paramą, tam tikru įsaku, kaip švedų karalius, Estiją prijungė prie Lietuvos ir Lenkijos. Tačiau seimas buvo nusistatęs prieš karą ir nedavė pinigų. Karalius vis tiek įsakė Livonijoje stovinčios kariuomenės vadams pulti švedus Estijoje. Bet karas nesisekė. Kad ir kaip spyrėsi Lietuvos etmonas Kristupas Radvila Perkūnas, tačiau Karolis užėmė beveik visą Livoniją. Radvilai pasisekė apginti tik Rygą ir Dauguvos žiotis saugančią Daugavgryvą (Dūnamūnde). Karas, prasidėjęs dėl Zigmanto Vazos švedų sosto, virto karu dėl Livonijos ir užtruko net 60 metų. Jo metu vėl daugiausia teko nukentėti Lietuvai. Karoliui įsiveržus į Livoniją, 1601 m. seimas paskyrė karui lėšų. Lietuviams atėjo į pagalbą ir pats karalius su 14.600 lenkų armija. Vyriausiuoju vadu buvo paskirtas lenkų etmonas J. Zamoiskis. Radvila, supykęs, kad vadovybė pavesta lenkui, išvyko namo, o Lietuvos kariuomenės vadovybę perėmė etmonas Jonas Karolis Chodkevičius. Dabar švedų jėgos buvo silpnesnės, todėl greitai buvo išvaduota beveik visa Livonija. Karolis išvyko į Švediją rinkti naujų jėgų. Livonijos saugoti liko vienas J. K. Chodkevičius. Nors jo kariuomenė buvo maža, tačiau karas vis dėlto sekėsi. Kariuomenės atlyginimui jis išleido beveik visus savo turtus. Sumanų ir rūpestingą savo vadą kariuomenė tiesiog dievino, todėl su mažyte jos saujele jis darė stebuklus. Jis paėmė net Tartu (Dorpatą). Bet visų didžiausias jo laimėjimas buvo 1605 m rugsėjo 27 d. mūšyje ties Salaspiliu (Kircholmo mūšis).
1606–1608 m. maištas (rokošas)
Zigmanto Vazos tėvas Švedijoje buvo nepopuliarus, todėl bijojo, kad po jo mirties, vietoje Zigmanto Vazos, nepaskelbtų karaliumi jo brolio (Zigmanto dėdės) Karolio (SV Karl IX), Sudermanlandijos (Södermanland) kunigaikščio. Todėl jis kalbino Zigmantą Vazą grįžti į Švediją. Po pasimatymo su tėvu Taline (Revely) Zigmantas Vaza jau buvo pasiruošęs grįžti ir rengėsi Lietuvos ir Lenkijos sostą atiduoti buvusio savo konkurento, Maksimiliano, broliui Ernestui. Apie derybas sužinojo jo priešai ir pakėlė triukšmą. Karalius 1592 m. patrauktas į seimo teismą visko išsigynė. Tuo metu mirė Zigmanto Vazos tėvas. Nuvykęs į Švediją, Zigmantas Vaza karūnavosi Švedijos karaliumi.
Grįžęs vėl palaikė artimus ryšius su Lenkijoje nemėgstamais Habsburgais. Kai, mirus pirmajai žmonai Onai (1598 m. vasario 2 d.), jis ketino vesti jos seserį, jo politiniai priešai apkaltino jį sulaužius pacta conventa punktus ir pakėlė maištą.
Vilniaus generalgubernatorija
Vilniaus generalgubernatorija (iki 1830 m. vadinosi Lietuvos generalgubernatorija) – buvęs Rusijos imperijos administracinis-teritorinis vienetas 1794–1912 m. Centras – Vilnius. 1867 m. generalgubernatorijoje buvo 758 miestai ir miesteliai. 1897 m. buvo 4,754 mln. gyventojų.
Zigmantas Vaza
1606–1608 m. maištas (rokošas)
Be politikos priešų, prie maištininkų prisidėjo ir religiniai priešai – visi protestantai. Maišto vadu buvo Krokuvos vaivada M. Zebžydovskis. Iš lietuvių prie jo prisidėjo Jonušas Radvila (Kristupo Perkūno sūnus).
Karalius buvo kaltinamas absoliutizmo siekimu, – kad be senato žinios vedęs Oną Habsburgaitę (Anna of Habsburg), kad neprijungiąs prie Livonijos švedų valdomos Estijos, kurią pagal „pacta conventa“ punktus buvo pasižadėjęs prijungti, pagaliau jis buvo kaltinamas, kad pradėjęs karą su dėde, atėmusiu iš jo Švedijos sostą.
Vilniaus generalgubernatorija
Istorija
1912 m. generalgubernatorija panaikinta, o jos teritorija atiteko Lietuvos-Baltarusijos kraštui.
Zigmantas Vaza
1606–1608 m. maištas (rokošas)
Maištas užtruko per 2 metus (1606–1608). Lenkijoje virė nuolatinis vidaus karas. Lietuvoje buvo ramiau, tik maištininkas J. Radvila su savo kariuomene nuolat vykdavo į Lenkiją. Tačiau padedant ištikimiems etmonams (lenkui S. Žolkievskiui ir lietuviui Jonui Karoliui Chodkevičiui), maištas pagaliau buvo numalšintas.
Karas su Gustavu II Adolfu ir Altmarko paliaubos (1629 m.)
Karolis, pralaimėjęs Salaspilio mūšį, pats neberengė naujo žygio. Tuo tarpu jis vainikavosi Švedijos karaliumi (1607 m.), pasivadinęs Karoliu IX. Po jo mirties karaliumi buvo paskelbtas jaunutis jo sūnus Gustavas II Adolfas (Gustav II Adolf). Taigi apie Zigmanto Vazos ar jo sūnaus Vladislovo teises nebebuvo nė kalbos.
Tame laikotarpyje daug kartų su švedais buvo daromos paliaubos, ir karas buvo aprimęs. Bet kai Zigmantas Vaza, neatsižadėdamas sosto, ėmė agituoti Švedijoje savo naudai, tai Gustavas II Adolfas 1617 m. išsiruošė į žygį prieš Zigmantą Vazą. Karas ėjo su pertraukomis iki 1626 m. Kariauti teko vienai LDK, nes Lenkija tuo metu kariavo su Maskva ir totoriais, o lietuviai dar ir lenkams turėjo padėti. Didžiulei švedų kariuomenei buvo neįmanoma priešintis, ir 1621 m. Gustavas II Adolfas užėmė Rygą. Gustavas II Adolfas, užėmęs beveik visą Livoniją, turėdamas daug reikalų namie, nebenorėjo kariauti. Tačiau karalius Zigmantas Vaza, nenorėdamas atsisakyti nuo sosto, vis nedarė taikos. Tada Gustavas II Adolfas persikėlė kariauti į Lenkiją ir užėmė priklausomą jai Prūsiją.
1627 m. Lietuvos ponai patys padarė paliaubas su švedais. Karalius ir lenkai už tai labai pyko ir kaltino išdavyste, todėl pasibaigus 4 mėnesių paliaubų laikui, karas vėl prasidėjo. Pagaliau įsimaišė Prancūziją, kuri norėjo Gustavą II Adolfą įtraukti į vykstantį Vokietijoje 30 metų karą, ir 1629 m. Altmarke (dab. Stari Targas, Lenkija, netoli Marborko) buvo pasirašytos 6 metų taikos sutartis. Visa Livonija, anapus Dauguvos, su Ryga buvo palikta švedams. Prūsija liko valdoma Brandenburgo elektoriaus, 6 metams buvo palikti švedams kai kurie uostai, jų tarpe ir Klaipėda. Tuo būdu karas laikinai buvo baigtas. Zigmantas Vaza mirė, paliaubų laikui nepasibaigus, ir karas vėl atsinaujino tik prie jo sūnų.
Didžioji Rusijos suirutė ir karai su Rusija
Caro Ivano IV Rūsčiojo (rus.: Иван Грозный) sūnus Fiodoras buvo silpnos sveikatos ir silpno proto. Jam tebegyvenant, visą valdžią turėjo energingas ir sumanus bajoras, jo žmonos brolis Borisas Godunovas (rus.: Борис Фёдорович Годунов). Fiodoro jaunutis brolis Dimitrijus buvo nužudytas, o Fiodoras mirė bevaikis, ir po jo 1597 m. caru pasiskelbė Godunovas. Po 6 metų Lenkijoje atsirado kažkoks jaunikaitis, kuris sakėsi esąs caraitis Dimitrijus. Jį rėmė kai kurie Lenkijos ponai. Karalius Zigmantas Vaza taip pat jį maloniai priėmė. Lenkų ponų padedamas, jis 1605 m. užėmė Maskvą. Godunovas kaip tik tuo metu staiga mirė, o jo sūnus buvo nunuodytas. Tariamasis Dimitrijus užėmus sostą. Bet netrukus kilo maištas, apsišaukelis („samozvancas“) Dimitrijus žuvo, o daugybė lenkų buvo suimti. Lietuvoje tada tik ką buvo aprimęs karas su švedais, o Lenkijoje ėjo vidaus karas, vadinamasis „Zebžidovskio rokošas“, tad tik 1609 m. Zigmantas Vaza paskelbė karą Rusijai.
thumb|280px|Zigmantas Vaza prie Smolensko. [[Tommaso Dolabella paveikslas ]] Dvejus metus karaliaus kariuomenė išstovėjo apgulusi Smolenską ir 1611 m. jį vis dėlto paėmė. Tuo tarpu lenkų etmono S. Žolkievskio (lenk.: Stanisław Żółkiewski) sumuštą carą V. Šuiskį (rus.: Василий Иванович Шуйский) Maskvos bajorai pašalino nuo sosto ir caru pažadėjo išrinkti Zigmanto Vazos sūnų Vladislovą. Lenkų ir lietuvių kariuomenės būriai užėmė Maskvą ir ėmė valdyti karalaičio Vladislovo vardu nuo 1610–1613 m. Bet karalius Zigmantas Vaza nesutiko savo sūnaus leisti į Maskvą, nes jis užsigeidė pats būti Rusijos caru. Rusams jo pretenzijos buvo labai nemalonios, nes jis buvo žinomas kaip labai netolerantiškas katalikas. Deryboms ilgai užtrukus, palaidų kariuomenės būrių alinamas kraštas sukilo. Nebeišgelbėjo nė karaliaus atsiųstas J. K. Chodkevičius. O kai jos gelbėti išsiruošė pats karalius Zigmantas Vaza su didesnėmis jėgomis, jau buvo per vėlų. Įgula buvo priversta iš bado pasiduoti. Caru buvo išrinktas metropolito Filareto, Fiodoro Romanovo sūnus Michailas (rus.: Михаил Фёдорович Романов) (1613 m.). Su juo prasidėjo naujoji Rusijos carų dinastija, kuri išgyvavo iki 1917 m. revoliucijos (iš tikrųjų Romanovų vyriškoji linija išmirė jau XVIII a., tačiau carai tebesivadino Romanovais iki pat galo).
Zigmanto Vazos valdymo charakteristika
Zigmantas Vaza mirė 1632 m. balandžio 30 d., iškaraliavęs net 44 m. Jo valdymas nei Lietuvai nei Lenkijai nieko gero nedavė. Būdamas didelis savimyla, užsispyrėlis ir turėdamas daugybę visokių didelių planų, kurių nemokėjo siekti, jis užtraukė savo valstybėms tik daug vargo. Visą jo valdymo laikotarpį truko sunkūs karai. Dėl jo nesugebėjimo Lietuva ir Lenkija neteko beveik visos bendrai valdytosios Livonijos. Dėl jo svajonės sukurti vieną didžiulę valstybę, jo sūnus negavo Maskvos sosto. Tik dėl Maskvos nusilpimo tepavyko atgauti didelius žemių plotus. Kaip tik Zigmanto Vazos laikais tiek Lenkijoje, tiek Lietuvoje įsigalėjo vėliau dar labiau įsivyravusi vidaus netvarka. Didžiūnams kovojant su užsispyrėliu karaliumi ir tarpusavyje, įsigalėjo vadinamoji „aukso laisvė" – kas tik buvo galingas, galėjo nieko neklausyti ir elgtis kaip nori. Jo nevykusiai padaryta bažnytinė unija sukiršino rytų apeigų tikinčiuosius (unitus su pravoslavais) ir paruošė dirvą vėlesnėms audroms ir Maskvos įsikišimui. Jo griežtai palaikomi katalikai įsigalėjo, bet užtat tarp katalikų ir protestantų ponų šeimų kaskart vis labiau augo nesantaika, kelianti netvarką. O visa tai ardė valstybės vidaus ramybę, griovė jos pamatus.
Literatūra
A. Šapoka, Lietuvos istorija; Švietimo ministerijos knygų leidimo komisijos leidinys, Kaunas, 1936 m. ISBN 5-420-00631-6
Arabų arkliai
360px|thumb|right|Arabų arklių veislės kumelė Arabų arkliai – jojamųjų arklių veislė. Išvesti klajoklių beduinų Arabijos pusiasalyje I-VII m. e. a.
Naugardo sritis
Naugardo sritis (arba Novgorodo sritis, rus. Новгоро́дская о́бласть) – sritis Rusijos europinės dalies vakaruose, Šiaurės Vakarų federalinėje apygardoje.
Arabų arkliai
Aukštis ties gogu 150-155 cm, masė 400-450 kg, lengvų proporcingų kūno formų, gracingų judesių, greiti (1000 m greičio rekordas 1 min 8 s), ištvermingi, ilgaamžiai, energingi, paklusnūs. Dažniausiai širmi, rečiau sarti arba bėri. Naudojami lenktynėms, kitoms sporto varžyboms, pramogoms, kitoms veislėms gerinti.
Naugardo sritis
Novgorodo sritis sudaryta 1944 m. liepos 5 d. Srities plotas – 54 500 km². Gyventojų – 665 400 (2006). Administracinis centras – Didysis Novgorodas. Srities gubernatorius – Andrejus Nikitinas (Андрей Никитин).
Arabų arkliai
Naudojant arabų arklius, išvestos Orlovo ristūnų, grynakraujų jojamųjų arklių veislės. Arabų arkliai paplitę beveik visame pasaulyje. Lietuvoje yra ~40 šios veislės arklių (1994). Augina Vilniaus žirgynas ir ūkininkai.
Naugardo sritis
Geografija
Novgorodo srities vakaruose yra pelkėta Pailmenės žemuma, pietryčiuose − moreninės Valdajaus aukštumos dalis (Ryžochos kalnas, 296 m), šiaurės rytuose − Tichvino kalvagūbrio atšakos (iki 280 m aukščio).
Arabų arkliai
Nuorodos
thumb|left|260px
Naugardo sritis
Geografija
Didžiausios srities upės yra Lovatė, Mologa, Msta, Pola, Šelonė, Volchovas. Daug ežerų, didžiausias − Ilmenis.
Miestai
Didžiausi miestai (tūkst. gyv., 2005 m.):
Musulmonai
Musulmonai ( – „paklūstantys [ Dievui]“) – islamo, vienos monoteistinių pasaulio religijų, išpažinėjai. Musulmonai tiki, kad Koranas, svarbiausias islamo šventraštis, yra tiesioginis Alacho žodis, kuris buvo apreikštas Mahometui, pagrindiniam islamo pranašui. Dauguma musulmonų taip pat vadovaujasi Mahometo mokymu (suna) ir praktika, užfiksuota pasakojimuose apie jo poelgius (chadisai).
Skaičiuojama, kad 2023 m. musulmonų skaičius siekia beveik 2 mlrd., jie sudaro daugiau nei 25 % visų pasaulio gyventojų. Žmonių, kurie laiko save musulmonais, procentas kiekviename žemyne (mažėjančia tvarka): Afrikoje – 45 %, Azijoje ir Okeanijoje (kartu) – 25 %, Europoje – 6 %, Šiaurės ir Pietų Amerikoje – 1 %. Musulmonų procentas pagal geografinius regionus: Artimuosiuose Rytuose ir Šiaurės Afrikoje – 91 %, Vidurinėje Azijoje – 90 %,   Kaukaze – 65 %,   Pietryčių Azijoje – 42 %, Pietų Azijoje – 32 %,  Užsachario Afrikoje – 42 %.
Nors islamo šakų yra ne viena, dvi didžiausios kryptys yra sunizmas (75–90 %) ir šiizmas (10–20 %). Pietų Azijos šalys – Pakistanas, Indija ir Bangladešas – sudaro didžiausią musulmonų procentą (31 %) pasaulyje. Daugiausia islamas išpažįstamas Indonezijoje, kurioje musulmonų skaičius siekia 231 mln. (12 % visų musulmonų). Didžiausia musulmonų populiacija neislamiškose šalyse yra Indijoje (11 %) ir Kinijoje (2 %). Dėl didėjančios musulmonų populiacijos, islamas yra greičiausiai auganti religija pasaulyje.
Etimologija
Viduramžių Europoje musulmonai vadinti saracėnais.
Tapimas musulmonu
Norint tapti musulmonu ir atsiversti į islamą, būtina ištarti (ir įtikėti) šahadą – tikėjimo išpažinimą, liudijantį Dievo vienovę ir Mahometo pranašiškos pasiuntinystės viršenybę. Dažniausiai šahada tariama arabų kalba: = ašhadu ʾan lā ʾilāha ʾilla -llāhu, wa-ʾašhadu ʾanna muḥammadan rasūlu -llāh („Liudiju, kad nėra kito dievo, išskyrus Dievą, ir Mahometas yra Dievo pasiuntinys“).
Sunizme šahada susideda iš dviejų dalių: lā ʾilāha ʾillā -llāhu („Nėra kito dievo, išskyrus Dievą“) ir muḥammadur rasūlu -llāh („Mahometas yra Dievo pasiuntinys“), kurios kartais vadinamos pirmąja ir antrąja šahada. Pirmoji šahados dalis vadinama tahlilu.
Šiizme šahada taip pat turi trečiąją dalį – frazę apie Alijų, pirmąjį šiitų imamą ir ketvirtąjį teisingąjį kalifą: = wa ʿalīyyun walīyyu-llāh („Alijus yra Dievo paveldėtojas“).
Svarbiausios musulmonų pareigos yra išvardytos penkiuose islamo ramsčiuose: tikėjimo išpažinimas (šahada), malda (salatas), religinis mokestis (zakiatas), pasninkas (saumas) ir piligrimystė (chadžas).
Islamo teologijoje
Koranas daugybę judaizmo ir krikščionybės pranašų bei pasiuntinių laiko musulmonais. Korane paminėti – Adomas, Nojus, Abraomas, Izmaelis, Jokūbas, Mozė ir Jėzus bei jo apaštalai – laikomi musulmonais. Korane teigiama, kad jie buvo musulmonai, nes pakluso Dievui, skelbė Jo žinią ir palaikė Jo vertybes, įskaitant maldą, labdarą, pasninką ir piligrimystę. 3:52 suroje Jėzaus mokiniai jam sako: „Mes tikime Dievą, o tu būk mūsų liudytojas, kad mes esame musulmonai (wa-shahad be anna muslimūn)“. Islamo teigimu, prieš Koraną Dievas perdavė Torą Mozei, Psalmyną – Dovydui ir Evangeliją – Jėzui, kurie laikomi svarbiais islamo pranašais.
Demografija
thumb|300px|Musulmonų procentas valstybėse (2014 m.) Daugiausia musulmonų turinti šalis yra Indonezija, kurioje gyvena 12,7 % pasaulio musulmonų. Toliau seka Pakistanas (11 %), Bangladešas (9,2 %), Nigerija (5,3 %) ir Egiptas (4,9 %). Apie 20 % pasaulio musulmonų gyvena Artimuosiuose Rytuose ir Šiaurės Afrikoje.
Didelės musulmonų mažumos gyvena Indijoje, Kinijoje, Etiopijoje, Šiaurės ir Pietų Amerikoje, Australijoje ir Europoje. Šalis, kurioje didžiausias save musulmonais laikančių gyventojų procentas, yra Marokas.
80–90 % musulmonų yra sunitai, 10–20 % – šiitai, 1 % – ibaditai.
Lančiūnavos–Šventybrasčio miškai
thumb|250px|Lepšynės miškas thumb|250px|Lančiūnavos ąžuolo apylinkės
Lančiūnavos-Šventybrasčio miškai – miškų grupė Kėdainių rajone, 10 km į šiaurės rytus nuo Kėdainių, abipus Via Baltica kelio. Plotas 5830 ha (iš jų 4960 ha apaugę mišku). Sudaryti iš 14 miškų: Lančiūnavos, Lepšynės, Pavermenio, Šventybrasčio, Apytalaukio, Stebulių ir kt. Priklauso Lančiūnavos ir Šventybrasčio girininkijoms.
Mišku teka Obelies baseino upės ir Alkupis (Nevėžio intakas), dauguma upelių sureguliuota. Reljefas lygus, vietomis supelkėjęs. Dirvožemiai: vėlėniniai glėjiški ir glėjiniai išplauti sujaurėję priemoliai, yra puveningų durpiškų jaurinių glėjinių priemolių.
Sudėtis:
Vidutinis medynų amžius 42 m. Gyvena briedžiai, stirnos, šernai, vilkai, lapės, usūriniai šunys, kiaunės, šernai, voverės, kiškiai, bebrai ir kt. Iš retesnių paukščių sutinkami: gervė, pilkoji meleta, griežlė, jūrinis erelis, vapsvaėdis, juodasis gandras, baltnugaris genys, vidutinis genys, mažasis erelis rėksnys. Miške yra gamtos paminklas – Lančiūnavos ąžuolas, o prie Milžemių kaimo – archeologinis paminklas – pilkapiai. Yra Dovydų miško, Ilgatrakio miško ir Lančiūnavos miško botaniniai draustiniai.
Miške ar greta jo esantys kaimai: Lepšynė, Užvalkiai, Rudžiai, Būdai, Milžemiai, Pagilupys, Gaisai, Grąžčiai, Lalai, Stebuliai.
Stepanakertas
Stepanakertas arba Chankendi  – miestas vakarų Azerbaidžane, nepripažintos Arcacho Respublikos (iki 2017 m. Kalnų Karabacho Respublikos) sostinė. Dauguma gyventojų armėnai. Geležinkelio stotis. Išvystyta lengvoji (šilko, avalynės, kilimų audimo), maisto (pieno, mėsos), elektrotechnikos, žemės ūkio mašinų, baldų, statybų pramonė. Yra pedagogikos institutas, teatras, istorijos ir kraštotyros muziejus.
Istorija
Kaimas iki 1923 m. vadinosi Chankendy, bet buvo pervadintas armėnų kilmės rusų politiko S. Šaumiano (1878–1918) garbei. Po 1990 metų, Kaukazo respublikoms atsiskyrus nuo TSRS, armėnai miestą tebevadina Stepanakertu, o azeriai sugrąžino senąjį pavadinimą.
Sportas
Futbolas yra populiariausia Kalnų Karabacho sporto šaka, mieste yra atnaujintas Stepanakerto respublikinis stadionas. Nuo 1990-ųjų vidurio Kalnų Karabacho futbolo komandos pradėjo dalyvauti kai kuriose vidaus varžybose Armėnijoje. Arcacho futbolo lyga buvo įsteigta 2009 m. FIFA nepripažinta Arcacho nacionalinė futbolo komanda buvo suformuota 2012 m. Pirmąsias savo varžybas sužaidė prieš nepripažintos Abchazijos nacionalinę futbolo komandą Suchumyje 2012 m. lygiosiomis 1–1, bei atsakomosiose rungtynėse Stepanakerte 3–0.
Taip pat domimasi kitomis sporto šakomis, tarp jų krepšinis ir tinklinis. Arcacho sportininkai dalyvauja savo komandose Panarmėnijos žaidynėse, organizuojamose Armėnijoje.
Rimundas Domarkas
Rimundas Domarkas (g. 1954 m. kovo 12 d. Irkutsko srityje) – inžinierius, Šiaulių miesto savivaldybės politinis ir visuomenės veikėjas.
Svobiškėlio piliakalnis
Svobiškėlio piliakalnis, Skritkalnis – piliakalnis Molėtų rajono savivaldybės teritorijoje, į pietus nuo Svobiškėlio, Alantos seniūnija. Pasiekiamas keliu Naujasodis – Buržilai pervažiavus 2 kanalus netoli vienas kito, pasukus į dešinę pietuosna keliuku, už 150 m yra dešinėje pietvakariuose.
Rimundas Domarkas
Biografija
1977–1984 m. Šiaulių baldų gamybinio susivienijimo „Venta“ energetikas, 1984–1988 m. cecho viršininkas, 1988–1991 m. Projektavimo technologinio biuro inžinierius konstruktorius. 1991–1994 m. AB „Šiaulių tauras“ Elektros biuro viršininkas. 1994–1995 m. UAB „Šiaulių tauro energetika“ darbų vykdytojas. 1995–1997 m. Šiaulių rajono savivaldybės administratorius. 1997–2000 m. Šiaulių apskrities viršininko administracijos viršininko pavaduotojas. 2001–2007 m. Šiaulių prekybos, pramonės ir amatų rūmų generalinis direktorius, 2007–2008 m. Šiaulių miesto savivaldybės administracijos direktorius, 2008–2010 m. Šiaulių apskrities viršininkas, nuo 2010 m. Šiaulių teritorinės darbo biržos direktorius.
Svobiškėlio piliakalnis
Piliakalnis
thumb|100px|left|Svobiškėlio piliakalnis iš vakarų pusės.Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvelėje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 17x10 m dydžio. Šlaitai vidutinio statumo, 8-­10 m aukščio.
Rimundas Domarkas
Biografija
Nuo 1993 m. Tėvynės sąjungos narys. 1997–2000 m. Šiaulių rajono savivaldybės tarybos narys, 2007 m. ir nuo 2011 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys.
Šiaulių universiteto tarybos pirmininkas, nuo 2008 m. Šiaulių regiono plėtros tarybos pirmininkas. Žmona Palmira, vaikai Ieva, Justinas.
Svobiškėlio piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia. KPD Nekilnojamojo kultūros paveldo vertinimo tarybos aktas. 2007-05-08; Nr. KPD-RM-333. Paminklo teritorijos plotas 8000 m².
Rytinėje papėdėje, 0,1 ha plote yra papėdės gyvenvietė.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Australinės stintos
Australinės stintos (Retropinnidae) – stintžuvių (Osmeriformes) šeima, kuriai priklauso gėlavandenės, taip pat sūrokame ir jūros vandenyje gyvenančios žuvys. Dydis – iki 14 cm. Paplitusios Naujojoje Zelandijoje, Tasmanijoje ir pietryčių Australijoje.
Šeimoje 3 gentys ir 6 rūšys.
Žemaitukai
thumb|250px|Sportiniai žemaitukai thumb|250px|
Žemaitukai – viena seniausių naminių arklių (Equus ferus caballus) veislių Europoje, žinoma jau nuo VI–VII amžiaus, išvesta Lietuvos teritorijoje.
Žemaitukų veislės istorija
Manoma, kad žemaitukai yra kilę iš Rytų stepių tarpanų, į Lietuvos teritoriją patekusių kartu su indoeuropiečiais maždaug prieš 5 tūkst. metų. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose žemaitukai paminėti XVI a.. Ši veislė padėjo lietuviams karų ir priespaudų metais. Veislė nepakitusi per pastaruosius 100 metų.
1792 m.
1792 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Žemaitukai
Išvaizdos ypatumai ir panaudojimas
Daugelis žemaitukų yra gražaus eksterjero, harmoningo kūno sudėjimo, masyvūs, plačios ir gilios krūtinės arkliai. Žemaitukai daug kam atrodo tarsi poniai, tačiau yra žirgai. Žemaitukų kumelės šiek tiek mažesnės.
1792 m.
Mirtys
Nedatuota
Žemaitukai
Išvaizdos ypatumai ir panaudojimas
Žemaitukų kailio spalvos – bėra, juoda, juodbėra, sarta, širma ir kt. Jų galva maža, sausa, žemyn smailėjanti, su plačia kakta, tiesaus profilio. Akys išraiškingos, guvios. Ausys mažos, stačios, judrios. Kaklas trumpas arba vidutinio ilgio, platus, raumeningas, eržilų - su riebaline ketera. Gogas neaukštas, bet žymus, neilgas. Krūtinė plati ir gili. Nugara tiesi ir plati, šonkauliai gerai išlenkti ir ilgi Juosmuo tvirtas ir platus. Strėnos gražiai apvalios, normaliai nuleistos. Žemaitukų kojos plonos, bet tvirtos ir sausos, be šepetėlių arba jie nedideli. Kanopa nedidelė, beveik apvali, gili.
1792 m.
Įvykiai
Sausis
Gimtadieniai
Nedatuota
Žemaitukai
Išvaizdos ypatumai ir panaudojimas
Žemaitukų kūno matai:
Savybės
Tai labai ištvermingi, ilgaamžiai, vislūs, nereiklūs pašarui, grakščių judesių, paklusnaus būdo gyvuliai. Kojos plonos, bet labai tvirtos. Eisena lengva, grakšti. Ypač gerai bėga risčia.
Panaudojimas
Žemaitukų panaudojimo sritys: veislei žemaitukų veislės viduje; veislei, gerinant kitas veisles ir konsoliduojant stambųjį žemaituką į atskirą veislę su atskiru pavadinimu, šeimos ūkyje kaip universalus arklys, hipoterapijai, reabilitacijos centruose, vaikų jojimo klubuose (konkūrams, išjodinėjimui, lenktynėms, dresūrai), žirgų varžybose (konkūruose, maratonuose, karietinio, figūrinio važiavimo varžybose), turizmo bazėse, pramogai, ekologiniuose ūkiuose. Žemaitukais galima joti, važiuoti, naudoti žemės ūkio darbams.
Senovėje tai buvo nepamainomas lietuvio karo žirgas. Ateityje, pagausėjus populiacijai, žemaitukai turėtų būti viena iš populiariausių veislių eksportui.
Veislės reikšmė ir apsauga
Pasaulinei bioįvairovei ir gyvūnų evoliucijai žemaitukai reikšmingi tiek istorine, kultūrine, tiek selekcine, ekologine ir ekonomine prasmėmis. Žemaitukų žirgų veislė yra kaip Lietuvos paveldas. Žemaitukai labai gerai perduoda palikuonims per šimtmečius genuose įsitvirtinusias savybes: nereiklumą, ištvermę, tvirtą konstituciją, universalų darbingumą, energingą temperamentą, dailų eksterjerą, todėl yra neįkainojamas Lietuvos arklininkystės genetinis fondas.
Jungtinių Tautų maisto ir žemės ūkio organizacija žemaitukus pripažino kaip saugotiną veislę ir įtraukė į Pasaulio žemės ūkio gyvūnų katalogą. Žemaitukų skaičius ėmė didėti, tačiau veislė vis dar tebėra dideliame išnykimo pavojuje.
Žemaitukų veislynai
Už žemaitukų veislininkystę ir darbingumo išbandymus atsakinga 1997 m. įsikūrusi Žemaitukų arklių augintojų asociacija, kurios buveinė yra LVA Gyvulininkystės institute. Pagrindiniai veisliniai branduoliai yra laikomi Vilniaus žirgyne ir LVA Gyvulininkystės institute, bei pas privačius augintojus. 2005 Lietuvoje buvo apie 191 žemaitukų veislės arklys.
Afrikas
Afrikas romėnų mitologijoje – pietvakarių vėjo personifikacija.
Dioses del viento griegos
Lytinis dirgiklis
Lytinis dirgiklis (arba erotinis dirgiklis) – bet kokios prigimties veiksnys, sukeliantis ar sustiprinantis geismą, lytinį potraukį ir kuriam laikui gali tapti vienu iš pagrindinių asmens elgesį lemiančiu veiksniu. Esant lytiniam dirgikliui, atsiranda lytinė dominantė, imanti vyrauti kitų svarbių reikalų atžvilgiu. Lytinė dominantė yra gana jautri pašaliniam poveikiui – ji gali greitai išnykti jei yra išoriniai trikdžiai.
Pagrindiniai lytiniai dirgikliai yra kūno dalys (daugiausia – intymios vietos), apnuogintas kūnas. Visa tai yra regimieji dirgikliai. Iš girdimųjų pažymėtina tam tikras balso tonas. Dėsninga bet kokio lytinio dirgiklio poveikio pasekmė yra kūniškas kontaktas, pradedant nuo rankų prisilietimo, bučinių, link aistringų apsikabinimų, erogeninių zonų glamonių ar net iki pačios sueities.
Stimuliuojantis poveikis ir jo stiprumas priklauso nuo žmogaus. Tas pats pornografinis filmas ar erotinis romanas vienam gali būti jaudinantis, o kitam – atstumiantis. Tai priklauso ir nuo patirties, vertybių, kultūros, būdo ir kt.
Daug lytinių dirgiklių turi įgyto reflekso pobūdį, pvz., tam tikras kvepalų aromatas, apranga ar avalynė primena anksčiau išgyventas jaudinančias akimirkas su mylimu žmogumi ir kelia lytinį susijaudinimą. Taip išsivysto tam tikri fetišai.
Česke Budejovicai
Istorija
Miestą 1265 m. įkūrė Hirzo, Bohemijos karaliaus Otokaro II riteris.
Turgenevas (Legyčiai)
Turgenevas (,, iki 1907 m. Gut Adlig Legitten, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Polesko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Turgenevo kaimo gyvenvietės centras.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Laigītjai prūsiškos kilmės. 1400 m. minimi Leygiten, kur pastatyta bažnyčia, sugriauta 1945 m. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities kaimas. 1910 m. buvo 72 gyventojai. Vėliau Didžiųjų Legyčių dalis. 1947–2008 m. Tiulenino apylinkės kaimas, prijungtas Taktuvos dvaras.
Kesonas (miestas)
Kesonas arba Keson Sitis (, dar vadinamas QC ar Kyusi) – miestas Filipinuose, Lusono saloje, Manilos metropolijoje; faktiškai didžiausias šalies miestas. Lengvoji, maisto, chemijos, metalo apdirbimo, elektronikos pramonė. Čia įsikūrę dalis Filipinų valdžios įstaigų, du universitetai.
Bonaparti.lv
'''„Bonaparti. lv“''' – šešių Latvijoje žinomų tenorų muzikinė grupė, kuri buvo įkurta 2007 m. specialiai „Eurovizijos“ dainų konkursui. 2007 m. vasario 24 d. „Bonaparti.lv“ nugalėjo Latvijos nacionalinėje atrankoje ir 2007 m. gegužę pasirodė „Eurovizijos“ pusfinalyje, vykusiame Helsinkyje, Suomijoje.
Kesonas (miestas)
Istorija
Filipų prezidentas Elpidijus Kirinas sudarė Keson Sitį 1948 m. liepos 17 d. iš San Fransisko del Montės, Novalicheso ir Balintavako miestų, kad pakeistų Manilą kaip naujoji Filipinų sostinė, bet daug valstybinių įstaigų liko Maniloje, kuri vėl tapo sostine 1976 m. Miestas pavadintas prezidento Manuelio Kesono garbei.
1975 m. spalio 1 d. Kesono Aranetos koliziejus buvo tikroji Thrilla in Manila bokso mačo, kuriame kovėsi Muhammad Ali ir Joe Frazier, vieta.
Bonaparti.lv
Istorija
2006 m. švedų kompozitorius Kjell Jennstig parašė dainą pavadinimu „Tomorrow“, kurią pateikė 2007 m. Latvijos nacionalinės atrankos konkursui. Daina žiuri balsavimu pateko į pusfinalį. Kadangi konkurso nuostatai numato, kad reikia dalyvauti Latvijos atlikėjams, specialiai tam buvo sukurta šešių tenorų grupė, kurios sudėtyje yra grupės „Labvēlīgais Tips“ nariai Normundas Jakušonokas, Kasparas Timanis ir Andris Abelitė, grupės „Bet bet“ solistas Zigfridas Muktupavelas, grupės „Cacao“ solistas Andris Ėrglis, taip pat Latvijoje gyvenantis italas Roberto Meloni. Buvo pakeistas dainos pavadinimas ir kalba – dainos tekstas buvo parašytas italų kalba ir pavadinimas pakeistas į „Questa Notte“.
2007 m. vasario 3 d. „Bonaparti.lv“ nugalėjo Eirodziesmos II pusfinalyje gavę 9909 žiūrovų balsus ir antrąją vietą užėmusią grupę „Klaidonis“ aplenkę beveik 3000 balsų. Vasario 24 d. „Bonaparti.lv“ pasirodė nacionalinės atrankos finale 8 eilės numeriu. Pirmojoje dalyje, kurioje išrenkami 3 finalininkai, daina „Questa Notte“ įtikinamai nugalėjo ir pateko į superfinalą. Ir jame gavę 49 422 balsus „Bonaparti.lv“ įtikinamai nugalėjo, aplenkdami II vietos laimėtoją Intarą Busulį maždaug 33 000 balsais.
2007 m. gegužės 10 d. „Bonaparti.lv“ dalyvavo 2007 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse. Latviai sėkmingai įveikė pusfinalį, tačiau finale surinko 54 taškus ir užėmė 16 vietą.
Vytautas Ločeris
Vytautas Ločeris (g. 1923 m. rugsėjo 17 d. Biržuose – ?) – Lietuvos prekybos ekonomistas, stendinio šaudymo sporto meistras, nusipelnęs treneris.
Biografija
Tėvas Petras Ločeris, broliai Algirdas Ločeris, Laimutis Ločeris.
Vienas iš stendinio šaudymo sporto pradininkų Lietuvoje. Lietuvos šaudymo sporto sąjunga rengia turnyrą „Lietuvos Taurė Vytautui Ločeriui atminti“.
Panamos karališkoji audiencija (1538–1543)
Panamos Karališkoji audiencija Tiera Firmėje  – trumpalaikis Ispanijos imperijos administracinis vienetas, audiencija, egzistavęs 1538–1543 m.
Raida
Audiencija buvo įkurta 1538 m. Karolio V karališkuoju dekretu. Ši audiencija buvo trečioji, įkurta Naujajame Pasaulyje, po Santo Domingo ir Meksiko. Kadangi tuo metu Ispanija buvo pradėjusi intensyvią kolonizaciją didžiulėse teritorijose Pietų ir Centrinėje Amerikoje, naujajai audiencijai buvo priskirti visi plotai, kurie driekėsi nuo Fonsekos įlankos šiaurėje iki Magelano sąsiaurio pietuose. Kitaip sakant, jos teritorija de jure apėmė beveik visą Pietų Amerikos žemyną (iki Tordesiljo sutarties linijos rytuose), Nikaragvos, Kosta Rikos, Panamos teritorijas. Tačiau iš tiesų tuo metu Ispanija dar valdė tik kai kurias pakrančių teritorijas. Audiencija ribijosi su Meksikos audiencija šiaurėje ir su Santo Domingo audiencija Karibų jūroje.
Mitošiūnai
Mitošiūnai – kaimas šiaurės vakarinėje Anykščių rajono savivaldybės dalyje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Surdegio. Seniūnaitijos centras.
Panamos karališkoji audiencija (1538–1543)
Raida
Šios didelės teritorijos administraciniu centru tapo Panamos miestas, kadangi tuo metu tai buvo labiausiai ispanų įsisavinta jos gyvenvietė. Audiencija turėjo vienintelį prezidentą – Pérez de Robles, kuris pakeitė senąjį Naujosios Kastilijos gubernatorių Pedro Vásquez de Acuña.
Petras Ločeris
Petras Ločeris (1892 m. rugsėjo 12 d. Jasiškiai, Nemunėlio Radviliškio valsčius – 1973 m. lapkričio 24 d. Vilnius, palaidotas Biržuose) – Lietuvos fotografas, fotomedžiagų gamybos pradininkas Lietuvoje.
Biografija
1910 m. Rygoje privačiai mokėsi fotografijos, 1913 m. baigė amatų mokyklą. 1913 m. Nemunėlio Radviliškyje atidarė fotoateljė. Nuo 1914 m. dirbo fotoateljė Penzoje, atliko pirmuosius bandymus su šviesai jautriomis medžiagomis. 1920 m. atidarė fotoateljė Biržuose. Nuo 1928 m. tyrė šviesai jautrių medžiagų chemijos ir technologines savybes. Pirmasis Lietuvoje gamino fotografines medžiagas pramoniniu būdu. 1933 m. dalyvavo kilnojamoje fotografijos parodoje Šiauliuose. 1933–1936 m. gamino įvairaus jautrumo šviesai ir spalvoms trijų formatų fotografines plokšteles „Aušra“, išrado spalvotą emulsiją.
Panamos karališkoji audiencija (1538–1543)
Raida
Audiencija buvo panaikinta po penkerių metų – 1543 m. Jos teritorijos Pietų Amerikoje priskirtos naujai įkurtai Limos audiencijai, o Centrinėje Amerikoje – Gvatemalos audiencijai.
Administraciniai vienetai
thumb|220px|Šiaurinė Panamos audiencijos dalis šiaurinėje Pietų Amerikoje 1538 m. Audiencijai nepriklausė dabartinės Venesuelos pakrantės, kurios buvo priskiriamos Santo Domingo audiencijai Audiencijai buvo priskirti šie administraciniai vienetai (gubernijos):
Petras Ločeris
Biografija
Fotografavo Biržų gamtos vaizdus, žmones, svarbiausius įvykius. Jo nuotraukos paženklintos trijų eilučių, stačiakampio formos rėminančia linija apibrėžtu spaudu: viršuje užrašyta „FOTOGRAFIJA“, viduryje didžiosiomis raidėmis retintu stambiu šriftu – „P. LOČERIO“, apačioje smulkiu šriftu – „Biržai, Pasvalio g. 41 Nr. Tel. 181“.
Nuo 1948 m. gyveno Vilniuje. Lietuvos kino studijoje dirbo vyr. laborantu, Lietuvos dailės institute – fotografu laborantu; kurį laiką dėstė fotografiją Gyventojų buitinio aptarnavimo mokykloje.
Spišska Nova Vesė
Spišska Nova Vesė  – miestas rytų Slovakijoje, Košicės krašte, prie Hornado upės. Pro miestą eina Košicės–Žilinos geležinkelis, keliai į Kemžmaroką, Levočą, Rožniavą. Turistinis centras. Yra gotikinė Šv. Marijos bažnyčia, rotušė, miesto apylinkėse – į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą įtraukta Spišo pilis bei Slovakijos Rojaus nacionalinis parkas.
Čikagos Blackhawks
Čikagos „Blackhawks“ – NHL Vakarų konferencijos Centrinio pogrupio ledo ritulio komanda iš Čikagos, JAV. Viena iš šešių komandų NHL įkūrėjų. Nuo komandos įkūrimo 1926 m. Čikagos komanda yra 6 sezonus laimėjusi Stenlio taurę.
Istorija
Sužlugus WHL lygai Portlendo „Rosebuds“ buvo nupirkta Frederic McLaughlin, kavos įmonės prezidento, kuris perkėlė ją į Čikagą, žaisti NHL lygoje.
Afrodiziakas
thumb|[[Imbieras, laikomas vienu afrodiziakų]]
Afrodiziakai – senovės graikų grožio ir meilės deivės Afroditės vardu pavadintos įvairios augalinės ir gyvūninės kilmės medžiagos, skatinančios lytinį potraukį, aktyvumą bei potenciją. Beveik kiekvienos tautos tautosakoje esama „meilės gėrimų“, kurie neva žadina aistrą. Kartais afrodiziakais vadinami apskritai lytiniai dirgikliai (intymios vietos, feromonai ir kt.).
Dabartinis mokslas dar nėra aiškiai įrodęs, kad vieni ar kiti tariami afrodiziakai iš tikrųjų turi poveikį, skatinantį lytinį potraukį ir potenciją. Galimas dalykas, kad afrodiziakai turi placebo poveikį – jie veikia dėl to, kad žmogus yra įsitikinęs. Vaistai (viagra, levitra ir cialis) vartojami esant erekcijos sutrikimams. Jie neskatina seksualinio potraukio ir jų nereikėtų vartoti, jeigu jis yra nepakankamas. Alkoholis, marichuana veikia tik kaip dorovinio elgesio slopintojai. Kantaridės arba kitaip žinoma ispaniškoji muselė, kurias galima įsigyti miltelių pavidalu. Pastarųjų šalutiniai efektai yra nemalonūs ir pavojingi sveikatai. Alkaloidai, gaunami iš johimbino iš Afrikoje augančio johimbo medžio žievės gali turėti stimuliuojantį poveikį, tačiau tik didelėmis, žmogaus organizmui nuodingomis dozėmis. Panašiai ir su bufoteninu, kuris gaunamas iš tikrųjų rupūžių nuodų. Gali sukelti stiprų apsinuodijimą. Peruvinė pipirnė, gulsčioji ragužė, dviskiautis ginkmedis ir imbieras išskiriami kaip vieni iš augalų, kurie gali turėti afrodiziakinį poveikį, tačiau atliktų tyrimų kol kas nepakanka jų veiksmingumo pagrindimui.
Etimologija
Afrodiziakas yra graikiškos kilmės žodis, siejamas su senovės graikų meilės deivės Afroditės vardu. XX a. tarpukariu lietuvių kalboje afrodiziakai vadinosi gašlinamieji vaistai.
Neceč Vlošcianska
Neceč Vlošcianska  – kaimas Lenkijos rytuose, Sabnių valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į pietus nuo Sabnių, apie 7 km į šiaurės rytus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 93 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Šalia kaimo teka Cetynios upė.
Emily de Jongh-Elhage
Emily Saïdy de Jongh-Elhage (g. 1946 m. gruodžio 7 d.) – Nyderlandų Antilų ministrė pirmininkė nuo 2006 m. kovo 26 d.
Reorganizuotų Antilų partijos (Partido Antiá Restrukturá) lyderė.
Mergautinė pavardė buvo Emily Saïdy Elhage; ji yra libaniečių kilmės.
Ministrė pirmininkė Emily de Jongh-Elhage yra Pasaulio moterų lyderių tarybos, Tarptautinio dabartinių ir buvusių moterų prezidenčių ir ministrių pirmininkių tinklo, narė.
Getingeno universitetas
thumb|260px|Auditorijų pastatas thumb|260px|Senasis universitetas thumb|260px|Botanikos sodas Getingeno universitetas – vienas didžiausių Vokietijos universitetų Getingene.
Fakultetai
Turi apie 150 mokslo tyrimų institutų ir mokslinių centrų. Yra universitetinė valstybinė biblioteka, įkurta 1734 m. (4 450 000 t.), botanikos sodas, įkurtas 1751 m., (steigėjas – Šveicarijos gamtos tyrinėtojas ir poetas A. fon Haleris), observatorija, Menų galerija, Etnologijos, Zoologijos, Archeologijos ir kiti muziejai. Leidžia mokslinius leidinius: „Personal- und Vorlesungsverzeichnis“, „Georgia-Augusta“, „Nachrichten aus der Universität Göttingen“. Apie 40 universiteto mokslininkų yra gavę Nobelio premiją.
Lietuviai
Eduardas Enrikas Jančauskas, Reinhardas Venskus
thumb|600px|center|Universiteto ir Žemutinės Saksonijos biblioteka.
Skališkių ola
Skališkių (arba Liucionių) ola – Lietuvos Respublikos geologijos paminklas. Tai keli geologiniai objektai viename: 1) ola arba urvas, 2) konglomerato uola, ir 3) nuo jos lašantis šaltinis. Ola yra Neries dešiniajame krante, šalia kaimo turizmo sodybos, griovoje, miške už kelių šimtų metrų nuo Skališkių kaimo prieš upės srovę. Olos papėdėje, prie pat upės, yra dar vienas šaltinėlis, ištekantis iš po akmens.
Pavadinimo kilmė
Skališkių uola dar vadinama Šventąja ola, uola ar atodanga, arba tiesiog skála. Arba pažymima pagal artimiausio kaimelio kitą pavadinimą – Liucionių ola. O dėl iš jos lašančio požeminio vandens ji žinoma ir kaip šaltinis – Verkianti ola. O pats Skališkių vietovės vardas, matyt, kilęs nuo žodžio uola. Dar vadinama „verkiančia ola“.
Geologija
Skališkių uola – tai į konglomeratą susicementavusio žvyro luitas. Žvyro sluoksniuotumas ryškiai matomas. Jis čia sudaro didelius klodus, kaip ir priešingoje upės pusėje Skersabalių žvyro karjero telkinyje, o susiklostė čia tirpstant ledynams. Vėliau iš didelių ledyno tirpsmo vandenų likus tik nedideliam srautui – Neries upei – susiaurėjus ir besigilinant savo vagą, žvyro sluoksniai buvo atidengti ir čia prasidėjo gausus šaltiniavimas. Upės šlaituose išsiliejantis gruntinis vanduo patiria slėgio ir temperatūros kitimą, dėl ko jame esantys ištirpę karbonatai iškrenta į nuosėdas. Jie sluoksnyje, plona juostele apgaubdami smėlio smilteles ir žvyro apvalainukus, kaupiasi, kol užpildo visas tuštumas ir poras. Taip buvusios palaidos ir birios nuogulos tapo patvariomis ir kietomis uolienomis. Ola po juo susidarė vėliau, kai šlaito griova gilėjo. Vasarą vanduo nuo konglomerato laša nuolat. Besisunkiantis vanduo žemiau uolos išplovė žemes ir taip susidarė net iki 3 m aukščio bei iki 6 m horizontalaus į šlaitą gylio ola. Jos plotis ~15 m, aukštis ~2 m, gylis ~5 m. Žiemą oloje susidaro ledo stalaktitai ir stalagmitai, išryškindami tas vietas, pro kurias vanduo prasisunkia labiausiai. Tokių olų Lietuvoje yra vienetai. Kitas panašus objektas – Čiobiškio urvas.
Istorija
Uolą esant žinojo jau Motiejus Kazimieras Sarbievijus, kuris, profesoriaudamas Vilniaus akademijoje, keliavo po Nemenčinės apylinkes. Tai buvusi piligrimystės vieta, pro kurią eidavo kelias link Vilniaus Aušros vartų. Vietiniai mini, kad XIX a. virš uolos stovėjusi koplyčia ar didelis kryžius. Uolą aprašė grafas E. Tiškevičius savo ekspedicijos Nerimi ataskaitoje.
Padavimai
Padavimas byloja, kad kažkokiai į šią vietą atvykusiai poniai krentančiu uolos vandeniu savo šuniukui akis išplovus, vanduo prarado galią žmonėms padėti. Antrasis padavimas pasakoja, kad vienas įdomumo apimtas sielininkas panoro nusilaužti uolos gabalą ir su savimi pasiimti, tačiau jo plaustas ėmė skęsti, neleisdamas priartėti.
Gasiuliškė
Gasiuliške vadinami kaimai:
Pupmedis
Pupmedis (Laburnum) – pupinių (Fabaceae) šeimos Faboideae pošeimio augalų gentis.
Lietuvoje nedažnai kaip dekoratyvūs augalai auginami:
Angolos provincijos
thumb|250px|Provincijų žemėlapis
Angola yra suskirstyta į 18 provincijų.
Chlebinskas
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Chlebinskienė (ištekėjusi moteris) ir Chlebinskaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Budapeštas
Budapeštas – Vengrijos sostinė ir didžiausias miestas, vienas didžiausių miestų ES. Budapeštas yra svarbiausias Vengrijos politinis, komercinis, kultūrinis, pramoninis ir transporto centras ir laikomas svarbiu miestu Centrinėje Europoje. 2007 m. mieste oficialiai gyveno 1 696 128 gyventojų, o aglomeracijoje – 2 451 418 gyventojų. Budapešto plotas yra 525,16 kvadratinių kilometrų. Budapeštas tapo vieninteliu miestu, esančiu abipus Dunojaus po Budos, Obudos ir Pešto sujungimo į vieną miestą 1873 m. lapkričio 17 d.
Išvystyta mašinų (prietaisų, elektros, transporto, žemės ūkio), tekstilės, chemijos, vaistų, gumos, siuvimo, poligrafijos, maisto pramonė. Budapešte yra metropolitenas, universitetas, Vengrijos mokslų akademija, Muzikos akademija. Turistus traukia Vaizduojamojo meno muziejus, Vengrijos nacionalinė galerija, liaudies meno ir etnografijos muziejus, Rytų Azijos menų muziejus. Daug teatrų (operos, dramos, operetės ir kt.).
Mieste yra išlikusių romėniško Akvinko miesto liekanų (I–IV a.), XIII–XVII a. tvirtovės, Karališkieji rūmai (XIII–XVIII a.), Nacionalinis muziejus (XIX a.), parlamentas (1884–1904 m.).
Istorija
thumb|left|200px|[[Vengrijos parlamento pastatas ant Dunojaus kranto]] Budapešto vietovė iš pradžių buvo apgyvendinta keltų prieš 1 m. e. m. Romėnų laikais miestas vadinosi Akvinku ir 106 m. tapo svarbiausiu miestu Panonijoje. Iš pradžių tai buvo karinė gyvenvietė, aplink kurią išaugo miestas. Senasis romėnų miestas yra Obudos rajone. Romėnai statė amfiteatrus, pirtis ir namus su šildomomis grindimis. Akvinkas yra geriausiai išlikusi romėnų gyvenvietė Vengrijoje.
Bulgarijos caras Simeonas po Pietinio Bugo mūšio išvijo Arpado vadovaujamus vengrus iš Pietų Ukrainos. Šie atvyko į Panonijos lygumą ir IX a. išvijo bulgarus, kurie buvo pirmieji Budos ir Pešto gyventojai. Arpado rezidencija buvo lygumoje netoli Budapešto. Totorių invazija XIII a. parodė, kad sunku ginti lygumą, tad Bela IV liepė pastatyti naują rezidenciją ant Budos kalvų, o miestą apjuosti gynybine siena. 1361 m. Buda tapo Vengrijos karalystės sostine.
Budos vaidmuo išaugo valdant karaliui Motiejui Korvinui (Matthias Corvinus). Italų renesansas smarkiai paveikė miestą. Jo biblioteka (Bibliotheca Corviniana) turėjo daugiausiai istorinių kronikų, filosofijos ir mokslo traktatų XV a. Europoje ir dydžiu nusileido tik Vatikano bibliotekai. Pėče įkūrus universitetą 1367 m., antrasis Vengrijos universitetas buvo įkurtas Obudoje buvo įkurtas 1395 m. Pirma vengriška knyga buvo išspausdinta 1473 m. Budoje. Šiame mieste gyveno 5000 žmonių 1500 m.
Turkai užėmė Budą 1526 ir 1529 m., o nuo 1541 m. prasidėjo nuolatinė jų okupacija. Turkų valdymas truko ilgiau nei 150 metų. Jie miesto teritorijoje pastatė daug pirčių. Kai kurios iš tų pirčių iki šiol naudojamos. 1547 m. Budoje buvo tik 1000 krikščionių, o 1647 m. - 70. Neokupuota vakarinė Vengrija atiteko Habsgurgų monarchijai.
Ilgą laiką Budapešto vietoje buvo trys atskiri miestai – Peštas, Buda ir Obuda (žinoma nuo 1148 m.). Buda iki 1686 m. priklausė Osmanų imperijai, nuo XVIII a. pradžios – Habsburgams. Nuo 1867 m. Buda – vėl Vengrijos karalystės sostinė. 1872 m. dešiniajame krante buvę Buda ir Obuda, o kairiajame – Peštas buvo sujungti į vieną miestą – Budapeštą. 1896 m. čia vyko Pasaulinė paroda.