cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ernestas Birzniekas-Upytis
Biografija
Tėvai buvo ūkininkai rentininkai. Tėvas mirė, kai būsimajam rašytojui buvo treji metai, todėl teko padėti motinai tvarkytis ūkyje. Per vasaras ganydavo kiaules, vėliau žirgus. Jo auklėjimu rūpinosi senelė, žinojusi daug liaudies dainų, pasakų, žaidimų. 1880–1886 m. mokėsi Dzirciemo pradžios mokykloje, 1887–1889 m. Tukumo apskrities mokykloje. Išlaikęs mokytojo egzaminus dirbo kaimo mokykloje Dzirciemo dvare, mokė miškininko Jegermano vaikus. 1893–1921 m. gyveno Užkaukazėje, prie tuometinės Persijos sienos, 1895–1898 m. mokytojavo Dagestane, Ahtu aule. Vėliau, iki 1914 m. Balachnoje dirbo mokytoju, mokyklų inspektoriumi, bibliotekos vedėju, naftos įmonėje. Nuo 1914 m. gyveno Zijchoje prie Baku. Laisvalaikiu apkeliavo didelę Rusijos dalį, lankėsi Europoje. 1908 m. Rygoje įkūrė knygų leidyklą „Dzirciemnieki“, kuri iki 1922 m. leido latvių ir kitų tautų rašytojų kūrybą. Gyvenant Kaukaze leidykloje padėjo techninis direktorius Janis Ininbergas. 1922 m. leido laikraštį „Vārds“, bendradarbiavo A. Jeseno žurnaluose „Jaunības Tekas“ ir „Mazās Jaunības Tekas“. Juose buvo spausdinami Upyčio apsakymai ir pamąstymai. 1927–1934 m. Rygos miesto savivaldybės bibliotekų centro vedėjas. 1934 m. po Karlio Ulmanio valstybės perversmo atleistas iš darbo, pašalintas iš Latvijos rašytojų ir žurnalistų sąjungos. Gyveno Lielupėje, vertėsi vaikų literatūros vertimais iš kitų kalbų, publikavo atsiminimus apie Janį Rainį, Andrėjį Upitį, kitus rašytojus.
Kūryba
Pirmasis apsakymas „Motina“ išspausdintas 1891 m. sausio 26 d. laikraštyje „Baltijas Vēstnesis“ Upyčio slapyvardžiu. Parašė socialinės tematikos apsakymų, autobiografinę trilogiją „Jaunėlio dienoraštis“, skirtą vaikams. Rinkinyje „Kaukazo apsakymai“ vyrauja kaukaziečių buities ir papročių motyvai. Išvertė 1930 m. lietuvių liaudies pasakų rinkinį, Prano Mašioto kūrinių.
Stablaukis (Ylavos apskritis)
Stablaukis (, nuo 1907 m. Stablack, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Dolgorukovas, ) – gyvenvietė Kaliningrado srities pietvakarinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dolgorukovo kaimo gyvenvietės kaimas. Senasis Stablaukis buvo 4 km į pietus nuo dabartinio Dolgorukovo centro, prie pat dabartinės sienos su Lenkija.
Istorija
Varmės žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas, 1938 m. prijungtas Grundfeldas. Nuo 1874 m. gegužės 7 d. valsčiaus, nuo 1930 m. gegužės 14 d. savivaldybės centras. 1937 m. pastatyta bažnyčia, kurios parapija apėmė 32 kaimus. Parapijoje kunigavo Franz Kolaß (1938–1943 m.) ir Arnold Schrenk (1943–1945 m.). 1939 m. rugsėjo mėn. – 1945 m. sausio mėn. kaimo teritorijoje veikė koncentracijos stovykla „Stammlager I A Stablack“
1945–1946 m. Ylavos pavieto (Powiat górowo iławeckie, Lenkija) kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Čiapajevo apylinkės kaimas. 1946 m. iškeldinus ar sunaikinus vietinius gyventojus, sujungti ir vienu Dolgorukovo pavadinimu pervardyti: Domtuva, Laisai, Pumpikai, Stablaukis ir Valikaimis.
Kalesninkų apylinkė (Alytus)
Kalesninkų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Simno valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Simno rajonui. 1954 m. dalis apylinkės prijungta prie Stebulių apylinkės. 1959 m. prijungta dalis Stebulių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Kalesninkų apylinkė prijungta prie Simno apylinkės.
Piroga
thumb|right|240px|Piroga [[Nigeris (upė)|Nigerio upėje, Malyje]] Piroga  – nedidelė, žema valtelė, naudojama Afrikos, Okeanijos, Indonezijos, Amazonijos tautų. Tai viena seniausių vandens transporto priemonių, dažniausiai gaminama išskaptuojant medžio kamieną. Gautas medinis karkasas iš išorės aptraukiamas šaknimis, oda susiūta medžio žieve arba oda.
Piroga yra lengva, todėl nesunkiai gabenama sausuma, labiausiai tinka plaukioti sekliuose vandenyse, tačiau gali greitai sudužti, atsitrenkusi į akmenis ar kitas kliūtis, todėl yra netinkama plaukioti naktimis. Dažnai iriamasi irklais, naudojamos su burėmis (ypač plaukiojant jūrų pakrantėse). Kartais turi autrigerį.
Kišiniovo vandens bokštas
Bokštas stovi ant A. Matevičiaus ir B. Budonio gatvių kampo. Šis bokštas buvo vandentiekio pradžia mieste. Viršutinis aukštas buvo pastatytas iš medžio, bet žemės drebėjimo metu nugriuvo, o 1980–1983 m. buvo atstatytas. Pastato aukštis iki viršutinio karnizo – 22 m. Laikančios sienos pastatytos iš akmens-kriauklainio, įterpiant keletą eilių plytų. Sienų storis svyruoja nuo 2 m prie pagrindo iki 0,6 m viršutiniuose aukštuose. Bokšto viduje išliko metaliniai sraigtiniai laiptai, o rekonstrukcijos metu buvo sumontuotas liftas. Vienu metu bokšte buvo įsikūrusi Istorijos muziejaus būstinė. Panašios konstrukcijos vandens bokštas buvo pastatytas V. Aleksandro ir V. Mikle gatvių sankirtoje, bet iki šių dienų neišliko.
Kritulių matavimai
Kritulių matavimai – meteorologinių matavimų sritis, skirta kritulių rūšies, kiekio ir intensyvumo įvertinimui. Atmosferos kritulių matavimui naudojami pliuviografai ir kritulmačiai.
Kritulmatis
[[Vaizdas:Kritulmatis.jpg|right|thumb|Kritulmatis.
1 – piltuvėlis; 2 – diafragma; 3 – indas krituliams; 4 – dangtelis; 5 – vamzdelis; 6 – vėjo apsauga; 7 – stovas; 8 – laipteliai; 9 – matavimo stiklinė]] Kritulmatis – neautomatinis prietaisas krituliams matuoti. Kritulmačiai skirti bendro kritulių kiekio, iškritusio per tam tikrą laikotarpį, matavimams. Meteorologijos stotyse, vykdančiose standartinę matavimų programą, kritulių kiekis matuojamas kas 6 valandas. Sunkiai pasiekiamuose rajonuose kartais naudojami suminiai kritulmačiai, kurie leidžia įvertinti kritulių kiekį per žymiai ilgesnį laiką (dešimtadienį, mėnesį, sezoną ir pan.).
Pliuviografas
Siekiant gauti duomenis apie lietaus trukmę, jo kiekį ir intensyvumą, naudojami prietaisai, skirti nenutrūkstamam skystų kritulių (lietaus, dulksnos ir pan.) matavimui. Labiausiai paplitęs automatinis plūdinio tipo pliuviografas ir pliuviografas su sūpuokliniu mechanizmu.
Pliuviografas su plūdiniu mechanizmu
none|thumb|Pliuviografas su plūdiniu mechanizmu Iškritusių kritulių surinkimui naudojamas surinkimo indas, iš kurio vamzdeliu krituliai patenka į matavimo cilindrą su plūde. Plūdė sujungta su rašikliu, kuris liesdamas sugraduotą popierinę juostą (pliuviogramą), uždėtą ant būgno, brėžia liniją.
none|thumb|Pliuviograma Būgno viduje įtaisytas laikrodinis mechanizmas, kuris leidžia jam apsisukti vieną kartą per parą. Norint užtikrinti nenutrūkstamą mechanizmo veikimą, esant skirtingam kritulių kiekiui, į matavimo cilindrą įtaisomas sifonas. Sifono išlinkimas atitinka rašiklio padėtį viršutinėje pliuviogramos dalyje. Pliuviograma sugraduota ne tik horizontaliomis (rodančiomis kritulių kiekį) ir vertikaliomis (rodančiomis iškritimo laiką), bet ir įstrižomis linijomis. Pastarosios skirtos kritulių iškritimo intensyvumui įvertinti: jei pliuviogramos kreivė palinkusi 45° kampu, intensyvumas – 0,04 mm/min.
Pliuviografas su sūpuokliniu mechanizmu
Pliuviografas su sūpuokliniu mechanizmu skirtas kritulių kiekio matavimui distancinėse ir automatinėse meteorologijos stotyse. Daviklis – į dvi vienodas dalis padalintas ir ant specialios ties viduriu įtaisytos ašies besisupantis elektros impulsus generuojantis lovelis.
none|thumb|Pliuviografas su sūpuokliniu mechanizmu Pagal lovelio supimosi dažnumą galima nustatyti kritulių kiekį ir intensyvumą. Prijungus prie daviklio specialų pašildymą, jais galima matuoti ir kietus kritulius. Duomenys iš daviklio gali būti perduodami palydoviniu, GSM ryšiais, taip pat perkeliant juos į kompiuterį ar įrašyti į atminties kortelę, todėl apdorojami ir kaupiami centrinėse duomenų bazėse.
Optiniai ir akustiniai kritulmačiai
Vykdant matavimus automatinėse meteorologijos stotyse, dažnai naudojami akustiniai ir optiniai kritulių matuokliai (leidžiantys iš karto įvertinti daugumą kritulius apibūdinančių charakteristikų). Optinių atmosferos kritulių matuoklių veikimas pagrįstas lazerio darbu, o akustinių – aukšto dažnio akustinio signalo pagalba nustatomo Doplerio poslinkio įvertinimu.
UEFA taurė 2008–2009 m.
UEFA taurė 2008-2009 m. – 38-asis UEFA taurės turnyras (51-asis įskaitant ir Mugių taurę). Prasidėjo 2008 m. vasarą.
Dalyviai
Turnyre dalyvaus 1-4 komandos iš kiekvienos šalies. Klubų skaičius šaliai priklauso nuo 2002–2007 m. UEFA lygų koeficiento.
Antrasis atrankos etapas (1/128 finalo)
Į šį etapą pateko ir Intertoto taurės 11 laimėtojų.
Grupių turnyras (1/32 finalo)
Klubai suskirstyti į 8 grupes. Grupių turnyrai vyko vieno rato sistema (be atsakomųjų rungtynių). Į kitą etapą pateko po 3 geriausias komandas iš grupės.
Šešioliktfinalis
Į šį etapą pateko 24 komandos iš praėjusio etapo ir 8 komandos, užėmusios trečiąsias vietas grupėse. Burtai surengti taip, kad UEFA taurės grupių nugalėtojai žaidžia su trečiąsias vietas užėmusiomis komandomis, o buvę Čempionų lygos dalyviai – su antrąsias vietas užėmusiais klubais. Komandos iš tos pačios grupės ar šalies tarpusavyje susitikti negali.
Benjamin Ruggiero
frame|right|Benjamin Ruggiero, [[FTB nuotrauka, apie 1981 m.]] Benjamin „Kairiarankis“ Ruggiero (1926 m. balandžio 19 d. – 1994 m. lapkričio 24 d. ) buvo Niujorko mafijos Bonanno šeimos narys (kareivis).
Stasė Nedzinskienė
Stasė Nedzinskienė (1950 m. vasario 15 d. Trakų rajonas – 2011 m. kovo 31 d. Alytuje) – Lietuvos pedagogė, poetė, visuomenės veikėja.
Biografija
Mokėsi Trakų rajono Gudakiemio aštuonmetėje mokykloje, Trakų internatinėjeo mokykloje. 1974 m. baigė Vilniaus universitetą, fizikos mokytoja, mokytoja ekspertė, švietimo administratorė.
Nuo 1989 m. Alytaus Panemunės vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotoja.
Vaikai Laimis, Linas, Antanas.
Įvertinimas
2008 m. Lietuvos metų mokytojo premija.
Kupiškio etnografijos muziejus
thumb||Kupiškio etnografijos muziejus pavasarį|alt=Kupiškio etnografijos muziejus – muziejus Kupiškyje, nuo 1984 m. veikiantis didikų Čartoriskių įsteigtos buvusios mokyklos akmens mūro pastate, klasicizmo stiliaus, statytame 1823 m., Gedimino g. 2. 1823 m. buvo įkurta parapinė Lankasterio sistemos mokykla, kurioje aukštesniųjų klasių mokiniai mokė jaunesniuosius. Mokykloje buvo dėstoma lenkų, rusų kalbos, lotynų gramatika, aritmetika, geografija, daržininkystė, religija. Mokėsi 60 mokinių, iš kurių dauguma sudarė vastiečių vaikai. Mokykla veikė iki 1909 m. Joje mokėsi prof. miškininkas Povilas Matulionis (1860–1932).
Istorija
1937 m. Kupiškio žemės ūkio kooperatyvo valdyba pradėjo rinkti eksponatus. 1941 m. spalio mėn. sudaryta komisija muziejui įsteigti 1941 m. spalio 24 d. Kupiškio pradžios mokykloje susirinko gausi iniciatyvi grupė muziejui Kupiškyje steigti. Buvo išrinkta organizacinė komisija. Į jos sudėti įėjo mokytojai: Povilas Spudas, Viktoras Kavoliūnas, Petras Snarskis, akušerė Stefanija Glemžaitė, agronomas Petras Pakarklis, valsčiaus viršaitis Jurgis Bukėnas, D.Vaitiekūnaitė, U. Merkienė, V. Jančienė, advokatas P. Baltuška, stalius J. Jakutis – iš viso per 30 žmonių. Muziejaus įkūrimo klausimais komisijos nariai susirašinėjo su Mokslų akademijos Lituanistikos institutu ir Vytauto Didžiojo kultūros muziejumi, tarėsi su patirtį turinčiais muziejininkais kilusiais iš Kupiškio krašto. Manoma, kad šiai puikiai idėjai pritarė Feliksas Bugailiškis, Juozas Petrulis, Povilas Karazija ir kiti. Muziejus įsteigtas 1942 m. lapkričio mėn. Kupiškio muziejaus vedėju paskirtas mokytojas Povilas Spudas.
1941 m. spalio 30 d. buvo gautos patalpos muziejui miesto centre esančioje Turgaus aikštėje, kupiškėnų vadinamojoje „austerija“ (dabar Lauryno Gucevičiaus aikštė). 1942 m. rugsėjo 10 d. įvyko steigiamasis susirinkimas, o 1943 m. vasario 2 d. remiantis švietimo generalinio tarėjo J. Reinio raštu, išrinkta muziejaus taryba. Direktoriumi išrinktas Povilas Spudas (1943–1944). Buvo pasiskirstyta pareigybėmis. Sekretoriumi išrinktas mokytojas Petras Baltuška, karininku tapo Petras Snarskis, mokytojas Kazys Pajarskas sutiko rašyti istoriją (muziejaus istorijos rankraštis nerastas).
Nors vokiečiai varžė bet kokią lietuvišką veiklą, tačiau muziejaus steigėjai sugebėjo viską atlaikyti. Į eksponatų rinkimą buvo įtraukti mokytojai, kunigas ir visi muziejaus įkūrimo iniciatyvinės grupės nariai.
Prasidėjus antrajai sovietinei okupacijai, 1946 m. valdžia šias patalpas atėmė. Jose apgyvendino karo belaisvius, o vėliau čia įkūrė javų sandėlį. Eksponatai išmetami į gatvę. Dalį eksponatų pavyksta sukrauti į sandėlį, kitus pas S. Glemžaitę. Daug eksponatų dingo, apie 500 buvo parduota Panevėžio kraštotyros muziejui. Pirmasis direktorius A. Karazija 1945 m. rugsėjo 10 d. žuvo. Nuo 1945 m. rudens muziejui vadovavo Alfonsas Žurauskas. Vėliau dirbo Vera Karneckienė, Algirdas Dirda, Birutė Vaitonienė ir kt.
Muziejaus taryba po šios kultūros įstaigos likvidavimo kreipėsi į Ministrų tarybą ir Centro komitetą, tačiau niekas nepakeitė tuometinių rajono vadovų nuomonės. 1951 m. eksponatai buvo sudėti suremontuotose Kupiškio žydų sinagogos III aukšto patalpose. Juos saugojo valdžios paskirtas darbuotojas. Nevyko jokia muziejinė veikla. Tuo metu sinagogos pastate veikė trys kultūros įstaigos: kultūros namai, muziejus ir biblioteka.
Svarbiausia paskata atkurti muziejų tapo 1961 m. Kupiškio vidurinėje buvo surengta seserų Stefanijos, Mikalinos ir Elvyros Glemžaičių etnografinė paroda. Ji sulaukė didelio pasisekimo, o LTSR Kultūros ministerija po parodos nupirko nemažai eksponatų, tapusių atkurto muziejaus rinkinių pagrindu. „Mikalina Glemžaitė muziejui perdavė gausius kraštotyros rinkinius: 15 albumų su 2448 tekstilės pavyzdžiais, įvairią dokumentinę medžiagą“. miniatiūra|Kupiškio etnografijos muziejus kairėje|miniatiūra|Kupiškio etnografijos muziejus 1962 m. atkuriamas muziejus, kuris priklausė Šiaulių „Aušros“ muziejui. Kupiškio muziejus turėjo filialo statusą. Muziejaus darbuotojams nebuvo sąlygų parodyti lankytojams daugelio surinktų ir saugomų eksponatų. Buvo parengtas etnografijos ir buities ekspozicijos. Muziejinį darbą dirbo vienas žmogus. „Politinei konjunktūrai reikalaujant buvo parengta ekspozicija, atskleidžianti Kupiškio krašto visuomeninį-politinį gyvenimą nuo 1917 metų“.
Šiaulių istorijos ir etnografijos muziejaus Kupiškio filialas 1984 m. persikėlė į 1823 m. statytą Kupiškio parapinės mokyklos pastatą ir muziejaus reikmėms pastatytą priestatą. Muziejuje buvo įrengtos etnografinė ir tautodailės nuolatinės ekspozicijos. Dvi salės skirtos parodoms rengti.
1984 m. balandžio 29 d. muziejui persikėlus į naujas patalpas kilo problemų įrengiant ekspozicijas. Ekspozicinį planą ruošė patys muziejininkai. Pagal išankstinį sumanymą muziejus turėjo vadintis Kraštotyros muziejumi. Jo ekspozicijos privalėjo atskleisti TSRS visuomenės raidos laikotarpius. Tuo metu įrengti ekspoziciją, ar jos dalį, skirtą tarpukario nepriklausomos Lietuvos laikotarpiu, buvo neįmanoma. Trūko ekspozicijoms ir sovietmečio laikotarpio eksponatų. Turint nemažai buities-etnografijos eksponatų, pasitariant su Šiaulių „Aušros“ muziejumi, Kupiškyje nutarta įrengti etnografinę ekspoziciją. Buvo užsakyti ekspoziciniai baldai. Etnografinė ekspozicija įrengta senajame pastate, o pastato pirmoje salėje-tautodailės ekspozicija. Likusios dvi priestato salės buvo paskirtos kilnojamosioms parodoms. Ekspozicijos bei ekspozicinių baldų projekto autorius Fridrikas Samukas.
Kultūros ministro įsakymu 1987 m. balandžio 6 d. Nr. 974 muziejus pavadintas Kupiškio etnografijos muziejumi. Kultūros ministerija patenkino kupiškėnų pageidavimą ir 1989 m. balandžio 6 d. įsakymu Nr. 974 muziejus pavadintas etnografijos muziejumi. Nes apie 80 % fonduose buvo sukaupta ir saugoma buities-etnografijos eksponatų. Daugiausia eksponatų surinko garsiosios seserys E. M. S. Glemžaitės.
Šiaulių „Aušros“ muziejaus filialu muziejus buvo 34 metus. Lietuvos vyriausybė 1995 m. lapkričio 13 d. Nr. 1436 nutarimu nuo 1996 m. sausio 1 d. Kupiškio etnografijos muziejus perduodamas rajono savivaldybei. Tų pačių metų pradžioje muziejus savo žinion perima du visuomeninius muziejus. Struktūriniais padaliniais tampa Adomo Petrausko muziejus Uoginių kaime ir Veronikos Šleivytės paveikslų galerija Viktariškių kaime. 2001 m. spalio mėnesį muziejaus struktūriniu padaliniu tampa Laukminiškių kaimo muziejus, o 2015 m. Uoginių amatų centras. Nuo 1990 m. iki 2007 m. laikotarpyje muziejų kasmet aplankė daugiau kaip 7000 lankytojų.
2007 m. viduryje muziejaus pastatas įrašomas į Lietuvos valstybės renovuojamų kultūros objektų sąrašą ir patenka į pirmą darbų etapą. Kultūros paveldo renovacija vyko 2007–2011 m.
Pastato apsauga
1992 m. pastatas įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (u. k. 1476). 2005 m. pripažintas valstybės saugomu. Statusas – valstybės saugomas. Reikšmingumo lygmuo – regioninis.
Kėdainiai
Kėdainiai – miestas vidurio Lietuvoje, Kauno apskrityje, abipus Nevėžio, už 51 km į šiaurę nuo Kauno. Kėdainių rajono savivaldybės ir seniūnijos centras.
Kupiškio etnografijos muziejus
Veikla
miniatiūra|Adomo Petrausko muziejus Renka, saugo, tiria ir eksponuoja krašto archeologijos, numizmatikos, buities ir etnografijos, meno, raštijos bei fotografijos medžiagą. Vykdo edukacinę veiklą, rengia dailės ir tautodailės, fotografijos ir kitų parodas. Muziejuje sukaupta apie 30 000 eksponatų (2006 m.); saugoma daug tautosakos, etnografinės ir dokumentinės medžiagos.
Kėdainiai
Senamiestis įtrauktas į kultūros paveldo registrą kaip valstybinės reikšmės urbanistikos paminklas. Čia stovi 4 bažnyčios ir 1 cerkvė (katalikų – Kėdainių Šv. Juozapo bažnyčia ir Kėdainių Šv. Jurgio bažnyčia, taip pat Kėdainių evangelikų liuteronų bažnyčia ir Kėdainių evangelikų reformatų bažnyčia, Kėdainių Viešpaties Atsimainymo cerkvė). Prie Kėdainių geležinkelio stoties stovi Lietuvos nepriklausomybės paminklas. Svarbus pramonės (daugiausia chemijos ir maisto perdirbimo) ir susisiekimo centras. Yra vienas pašto skyrius (LT-57001).
Kupiškio etnografijos muziejus
Veikla
Veikia etnografinė XIX a. pab. – XX a. pr., senosios ir šiuolaikinės tautodailės ekspozicijos. Parengta ekspozicijų apie kraštotyrininkių Elvyros, Stefanijos ir Mikalinos Glemžaičių, visuomenės veikėjų Viktorijos ir Broniaus Tūbelių (eksponuojami dail. Adomo Varno tapyti portretai) gyvenimą ir veiklą.
Kėdainiai
Miesto gimtadienis švenčiamas rugpjūčio 8–10 dienomis. Vasarą taip pat švenčiamos „Agurkų šventės“ (XIX a. Kėdainių žydai pradėjo agurkų verslą).
Kupiškio etnografijos muziejus
Veikla
Muziejuje saugomi beveik 4000 metų senumo tauro ragai. miniatiūra|Dailininkės Veronikos Šleivytės paveikslų galerija
Kėdainiai
Etimologija
H. Vartbergės kronikoje minima Gaydine gyvenvietė, Janas Dlugošas mini Kieidany. Vėlesni šaltiniai miestą vadina irgi įvairiai – Keidaini, Keidany, Keidony ir kt. XVII a. minima miesto lytis Kėdainys, XX a. tarpukariu – Kedainiai.
Kupiškio etnografijos muziejus
Muziejaus padaliniai
miniatiūra|Laukminiškių kaimo muziejus
Kėdainiai
Etimologija
Manoma, kad miesto pavadinimas kilęs nuo asmenvardžio daugiskaitos – pavardės Kėdainis, ši pavardė savo ruožtu kilusi iš veiksmažodžio kėdoti („sklaidyti, vartyti, kėtoti“). Tačiau legenda byloja, kad pavadinimas kilęs nuo iš Kuršo atvykusio pirklio Keidangeno, neva įkūrusio nedidelį žvejų kaimelį.
Stanislovas Radvila V
Stanislovas Radvila (, 1722 m. gegužės 8 d. Zietela– 1787 m. balandžio 22 d.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas.
Kėdainiai
Istorija
Nežinoma, kada į Kėdainių kraštą atkeliavo pirmieji gyventojai. Kad jų būta, liudija pavieniai ir dažniausiai atsitiktinai aptinkami akmens amžiaus dirbiniai: šlifuoti akmens kirvukai, įvairūs apdirbto titnago ir kaulo įrankiai.
Stanislovas Radvila V
Biografija
thumb|left|Stanislovo Radvilos žmona Karolina Pociejūtė Kunigaikštis, kilęs iš Radvilų giminės Olykos- Nesvyžiaus linijos Dzieciolo-Berdyčevo šakos, tėvas Mikalojus Faustinas Radvila, motina Barbora Pranciška Zavišaitė-Kęsgailaitė. Broliai Albertas Radvila III, Udalrykas Kristupas Radvila, Jurgis Radvila V. Seserys Teresė Barbora del Campo-Pacienė, Ona Augustina Radvilaitė, Marija Gertrūda Radvilaitė, Brigita Petronėlė Sologub.
Kėdainiai
Prekybininkų miestas
thumb|right|250px|Švedų žygis į Kėdainius. (Dailininko Jozefo Brandto paveikslas) thumb|right|250px|[[Radvilos|Radvilų dvaro rūmai XIX a.]] 1372 m. Kėdainiai pirmą kartą paminėti rašytiniuose šaltiniuose (H. Vartbergės kronikoje). Pasak legendos, Kėdainių pavadinimas yra kilęs iš turtingo pirklio Keidangeno, atvykusio iš Kuršo ir įkūrusio nedidelį žvejų kaimelį, vardo. Archeologiniai kasinėjimai paliudijo, kad Kėdainiai išaugo iš nedidelės žvejų ir žemdirbių gyvenvietės, kuri XIV a. pradžioje jau buvo įsikūrusi dešiniajame Nevėžio krante. To kaimelio šiaurėje augo didžiulė giria, kurioje būta pagonių šventyklos. Ją kryžiuočiai sunaikinę, o jos vietoje 1403 m. pastatę mūrinę bažnyčią. Spėjama, kad pirmasis miesto savininkas Radvila Astikaitis apie XV a. vidurį ant stataus ir vaizdingo kairiojo Nevėžio kranto pastatė dvarą. Žemiau dvaro kūrėsi miestas (kurį XV a. mini Janas Dlugošas), per kurį nuo XV a. vidurio ėjo prekybos vieškeliai iš Vilniaus į tuo laiku svarbų Žemaitijos centrą Raseinius ir iš Kauno į Rygą ir Šiaulius. Šio vieškelio pašonėje, netoli Smilgos upelio žiočių, atsirado turgaus aikštė, dabar vadinama Senąja rinka. 1520 m. jau buvo 145 gyvenamieji namai ir apie 1160 gyventojų, vykdavo turgūs ir buvo renkami turgaus mokesčiai.
Stanislovas Radvila V
Šeima
Žmona Karolina iš Pociejų giminės. Vaikai Jurgis, Jeronimas ir Liudvikas mirė maži. Sūnus Mikalojus Radvila XII. Duktė Pranciška Teofilė Radvilaitė ištekėjo už Stanislovo Soltano. Duktės Onos Barboros (1762–1833) pirmasis vyras Augustas Pšezdeckis, po jo mirties 1782 m. ištekėjo antrąkart už politiko Tado Mostovskio. Ji žinoma kaip rašytoja Ana Olimpija Mostovska.
Kėdainiai
Prekybininkų miestas
1535 m. Kėdainių savininką kunigaikštį Joną Radvilą paskyrus Žemaičių seniūnu miestas tapo Žemaitijos administraciniu centru. Kėdainių ūkinę ir prekybinę veiklą pagyvino 1568 m. Gardino seime suteikta teisė plėtoti laivinę prekybą Nevėžio upe, 1581 m. Varšuvos seime įteisintas laisvas uostas besikuriančiame Skongalio priemiestyje ir 1585 m. patvirtinti nuostatai miesto amatininkams. Nuo 1574 m. valdant Jonui Kiškai, Kėdainiuose vykdavo visuotiniai Žemaičių bajorų seimeliai. Jo rūpesčiu 1590 m. balandžio 15 d. karalius Zigmantas Vaza Kėdainiams suteikė Magdeburgo teises, o kartu ir teisę rengti šeštadieninius turgus, tris metines muges, miestiečiams statyti parduotuves ir laikyti pavyzdines svarstykles, ilgio bei saiko matus. Taip pat patvirtintas ir pirmasis Kėdainių herbas su Kiškų giminės simbolika: žydrame herbinio skydo lauke pavaizduota sidabrinė pasaga su trimis auksiniais kryžiais; pasagos viduryje – dvi lašišos, nukreiptos į priešingas puses. XVI a. pabaigoje buvo pastatyta pirmoji mūrinė gotikinio stiliaus miesto rotušė.
Per 1598 m. gaisrą sudegė 196 gyvenamieji namai, o per 1600 m. gaisrą – 59. Tačiau jau 1604 m. Kėdainiuose buvo 348 gyvenamieji namai ir apie 2 800 gyventojų. Tuo laiku mieste veikė net 104 smuklės: 82 alaus, 21 degtinės ir viena midaus. Nuo 1614 m. Kėdainiai vėl priklausė kunigaikščių Radvilų giminės protestantiškosios Biržų-Dubingių šakos atstovams. Valdant Lietuvos didiesiems etmonams ir Vilniaus vaivadoms – Kristupui Radvilai ir jo sūnui Jonušui (1612–1655) – miestas išgyveno ūkinį ir kultūrinį pakilimą. XVII a. pirmoje pusėje Kėdainiuose veikė 10 amatininkų cechų, kuriems priklausė apie 300 amatininkų. Mieste veikė siuvėjų, puodžių, odminių, kalvių, audėjų, batsiuvių, dailidžių, gyvulių skerdikų cechai ir pirklių brolijos. 1627 m. rugpjūčio 24 d. Kristupas Radvila patvirtino senąsias Kėdainių miesto laisves ir suteikė naująjį herbą, kuriame panaudotos dviejų miestą valdžiusių giminių – Radvilų ir Kiškų – heraldinės figūros: auksiniame lauke juodas Radvilų erelio sparnas su koja, naguose laikančia plieninę Kiškų pasagą su trimis auksiniais kryžiais žydrame lauke.
Stanislovas Radvila V
Valstybės tarnyba
1752 m. Lietuvos didysis raikytojas, 1759–1779 m. Lietuvos didysis pakamaris, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės generolas leitenantas.
Kėdainiai
Dvimiestis
thumb|right|250px|Didžioji gatvė
Stanislovas Radvila V
Valstybės tarnyba
1757 m. rugpjūčio 3 d. apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Nuorodos
Trimitų herbo Radvilos lenkų kalba
Kėdainiai
Dvimiestis
1629 m. vakarinėje Kėdainių dalyje plytėjusiuose dvaro laukuose apsigyveno vokiečiai evangelikai liuteronai, kurie dešimčiai metų buvo atleisti nuo mokesčių. Naujame miesto rajone, pavadintame Jonušava, apsigyveno apie 80 atvykėlių šeimų. 1648 m. balandžio 28 d. Lietuvos valdovas Vladislovas Vaza Jonušavai patvirtino teisę rengti turgus, turėti savo burmistrą ir atskirą herbą. Jį sudarė žydrame lauke inicialas I ir virš inicialo geltoname lauke raudona kunigaikščio kepurė. Kėdainiuose pradėjo gyvuoti dvi juridiškai įteisintos bendruomenės: Senųjų Kėdainių, kurios pagrindą sudarė evangelikai reformatai, ir Jonušavos, arba Naujųjų Kėdainių, kurioje gyveno vokiečiai evangelikai liuteronai. Lietuvos miestų istorijoje tai antras atvejis po Trakų, kai viename mieste gyvavo dvi juridiškai įteisintos bendruomenės. Be to, 1648 m. pietinėje Kėdainių dalyje prie Knypavos turgavietės įsikūrė rusų stačiatikiai, kadangi Jonušo Radvilos žmona Marija Mogilaitė buvo stačiatikė, todėl jos prašymu Jonušas Radvila 1652 m. pietinėje Knypavos dalyje pastatydino medinę cerkvę ir prie jos įkūrė vienuolyną. Mieste gyvavo ir arijonų bendruomenė, kuri čia veikė viešai iki 1658 m., kai visi arijonai Seimo sprendimu buvo išvaryti iš Lietuvos ir Lenkijos valstybės. 1655 m. Kėdainiuose buvo apie 500 gyvenamųjų namų, per 4 tūkst. gyventojų. 1667 m. Kėdainių dvaras priklausė Vilniaus vaivadai kunigaikščiui Jonušui Radvilai (su 534 valstiečių dūmais).
Valdymas
thumb|left|260px|Šv. Juozapo bažnyčia thumb|right|250px|[[Kėdainių cerkvė]] thumb|left|250px|Evangelikų reformatų bažnyčia left|thumb|250px|right|Kėdainių senamiestis, vaizdas į sinagogas left|thumb|250px|right|Pagrindinė senamiesčio gatvė Miestas buvo valdomas ir tvarkomas miestiečių renkamo Magistrato, kurį sudarė 18 asmenų: vaitas, 3 burmistrai, 4 teismo tarėjai, raštininkas, 5 šuolininkai, iždininkas, iždo raštininkas, antstolis ir cechų dekanas. Magistrato nariai galėjo būti visų tikybų ir tautybių miestiečiai, kuriais Kėdainiuose buvo tampama tik prisiekus kunigaikščiui ir Magistratui.
Prie pagrindinių kelių į Kėdainius stovėjo miesto vartai, kuriuos naktimis saugojo iš miestiečių sudarytos sargybos, o atvykusieji buvo registruojami. Visi miestiečiai privalėjo dalyvauti piniginėse rinkliavose, karinėse pratybose ir eisenose. Kunigaikščiai Radvilos rūpinosi socialinėmis miestiečių reikmėmis, todėl 1629 m. vargingiems gyventojams buvo pastatytos 3 špitolės, našlaičių namai ir ligoninė. Mieste įkurta viena iš pirmųjų vaistinių Lietuvoje. Žinoma, kad 1636 m. čia dirbo vaistininkas Elijus.
Skirtingų religinių konfesijų miestiečius saugojo 1627 m. pasirašytas taikaus sambūvio susitarimas. Jį pasirašę Kristupas Radvila ir Vilniaus vyskupas Eustachijus Valavičius pripažino evangelikų reformatų ir katalikų tikybų lygiateisiškumą.
Kėdainių klestėjimą nutraukė 1654–1660 m. karas su Rusija ir Švedija. Rusijos kariuomenei okupavus beveik visą Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, 1655 m. rugpjūtį mieste prasidėjo derybos su Švedijos karaliaus Karolio X Gustavo atstovais dėl LDK pasidavimo Švedijai. Derybos baigėsi 1655 m. spalio 20 d. pasirašytu aktu, kuriuo LDK nutraukė uniją su Lenkija ir sudarė naują uniją su Švedija. Iš lietuvių pusės uniją pasirašė Jonušas Radvila.
Krizės metai
Nuo 1659 m. Kėdainius pradėjo valdyti Jonušo Radvilos pusbrolis ir žentas, Prūsijos generalgubernatorius Boguslavas Radvila (1620–1669 m.). Jis bandė atgaivinti karo nusiaubtą miestą: suteikė naujų prekybos bei laivininkystės lengvatų, patvirtino naujus miesto valdymo ir tvarkymo nuostatus. Tačiau miesto prekyba merdėjo, o dauguma miestiečių pasitraukė svetur. 1663 m. Kėdainiuose buvo tik 40 apgyventų sklypų ir penktadalis čia anksčiau gyvenusių amatininkų. XVII a. pabaigoje atgyjantį miestą nusiaubė didelis gaisras: sudegė apie 100 gyvenamųjų namų, gimnazija ir biblioteka. 1701 m. ir 1704 m. miestas buvo apsuptas švedų kariuomenės. 1709–1711 m. mieste siautėjo maras. Per jį išmirė daug kėdainiškių ir apylinkių gyventojų. Tik nuo XVIII a. vidurio Kėdainiai pradėjo atsigauti: gausėjo gyventojų, daugėjo pirklių ir amatininkų. 1765 m. Kėdainiuose buvo apie 300 namų, per 2150 gyventojų, veikė 16 cechų.
XVIII a. pabaigoje žlugus Lietuvos ir Lenkijos valstybei visi LDK miestai neteko savivaldos, tarp jų ir Kėdainiai. 1795 m. rusų armijos generolo A. Tormasovo nurodymu buvo panaikintas miesto Magistratas. Vietoj jo Kėdainiams paskirtas teisėjas ir asesorius, kurie turėjo spręsti visų tikybų ir tautybių gyventojų bylas. Tačiau miesto savininkas Dominykas Jeronimas Radvila (1786–1813) iš dalies atkūrė ir savivaldą. Jo nurodymu miestiečiams buvo leista išsirinkti 5 asmenis, kurie privalėjo vykdyti kunigaikščio administracijos funkcijas.
1811 m. Kėdainiai atiteko grafo Pranciškaus Čapskio nuosavybėn. Jo nurodymu miestui buvo palikta savivalda. Tačiau 1817 m. Raseinių apskrities teismo sprendimu Kėdainių savivalda buvo panaikinta, o miestas tapo valsčiaus centru. 1831 m. sukilimo metu sukilėliai užėmė miestą ir įvyko Kėdainių mūšis, kurio metu daugiatūkstantinė carinės Rusijos armija nesugebėjo įveikti sukilėlių. Numalšinus 1863 m. sukilimą Kėdainių dvaras buvo konfiskuotas. Jo savininkas M. Čapskis apkaltintas sukilimo rėmimu ir ištremtas į Sibirą. 1866 m. dvaras atiteko rusų armijos generolui, karo inžinieriui grafui Eduardui Totlebenui (1818–1884). 1871 m. per šiaurinę miesto pusę nutiestas Liepojos–Romnų geležinkelis. Juo Kėdainiai buvo sujungti su kitais Rusijos imperijos miestais. 1886 m. dvaras buvo atskirtas nuo miesto, Kėdainiai vėl atgavo savivaldą.
XIX a. pabaigoje Kėdainiai buvo privatus miestelis ir dvaras Kauno apskrityje, valsčiaus centras. Čia buvo 674 namai, 6113 gyventojų. Daugiau nei pusė gyventojų buvo žydai. Mieste veikė 50 įvairių dirbtuvių, 140 parduotuvių. Tuo laiku Kėdainiai garsėjo arklių turgumis. Kėdainių daržininkai, daugiausia žydai, pradėjo auginti agurkus, ir nuo tada Kėdainiai garsėja kaip agurkų augintojų kraštas.
Atgimimas
thumb|[[Kėdainių rotušė ir paminklas Radviloms]] thumb|[[Kėdainių Šv. Jurgio bažnyčia ir Nevėžis]]
1919 m. vasario 7–11 d. prie Kėdainių vyko pirmosios nepriklausomybės kovų kautynės, kuriose žuvo kraštietis Povilas Lukšys – pirmasis žuvęs Lietuvos savanoris. Kautynės sustabdė bolševikų puolimą laikinosios sostinės Kauno link.
Nepriklausomybės metais Kėdainiai tapo apskrities centru ir buvo priskirti pirmos eilės miestų kategorijai. Miestas augo ir plėtėsi: 1923 m. Kėdainiuose buvo 7 415, o 1939 m. – 8 622 gyventojai. Tačiau 1941 m. birželio 14 d. daugelis miesto ir apylinkių gyventojų buvo ištremta į Sibirą. Tų pačių metų rugpjūčio 28 d. naciai bei jų talkininkai, sušaudę 2 076 Kėdainių žydus, sunaikino per 400 metų gyvavusią jų bendruomenę. 1944 m. liepą traukdamiesi naciai susprogdino buvusius grafo E. Totlebeno rūmus, gimnaziją, apskrities ligoninę ir banką, tiltus. 1946 m. rugpjūčio 3 d. tapo apskrities pavaldumo miestu, 1950 m. – rajono pavaldumo. Po Antrojo pasaulinio karo Kėdainiai vystėsi kaip pramonės, ypač – chemijos pramonės (1963 m. ėmė veikti chemijos kombinatas, Kėdainių biochemijos gamykla) centras, pastatytas cukraus fabrikas, grūdų produktų kombinatas, elektros aparatūros gamykla. Sparčiai augo gyventojų skaičius: 1959 m. mieste buvo 10,6 tūkst. gyventojų, o 1972 m. – 23,6 tūkst. gyventojų.
1988 metų vasarą Kėdainiuose, atvykus dviratininkų žygio kolonai, vedamai kovo 11-os akto signataro Rimanto Astrausko, įvyko Lietuvos sąjūdžio mitingas, kuriame buvo pareikalauta panaikinti Molotovo-Ribentropo paktą ir žmonės raginti siekti nepriklausomybės. Netrukus Lietuvos žalieji vedami Sauliaus Griciaus surengė protesto – valandos tylėjimo akciją SSRS karinių oro pajėgų aerodrome. 1988 metų rudenį Kėdainiuose, chemijos gamykloje įvyko pirmasis Lietuvos žaliųjų suvažiavimas. Jų pastangomis gamykloje buvo uždaryta senoji sieros rūgšties gamybos linija. Netrukus po to, Kėdainiuose žymiai sumažėjo plaučių vėžio atvejų.
Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d., Kėdainių rajonui priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Nuo 1990 m. kovo 24 d. vėl renkama Kėdainių rajono savivaldybės taryba. 1991 m. patvirtintas naujasis Kėdainių herbas.
2009 m. Kėdainių miestas padalintas į 11 seniūnaitijų (Babėnų, Liaudės, Naujoji, Parko, Pergalės, Radvilų, Senamiesčio, Smilgos, Statybininkų, Taikos, Žemaitės).
Geografija
Miestas išsidėstęs Vidurio Lietuvos žemumos centre. Kėdainiuose į Nevėžį įteka Dotnuvėlė ir Smilga (iš vakarų pusės) bei Obelis (iš rytų pusės).
Miesto dalys
thumb|right|230px|„Danisco Sugar“ – cukraus fabrikas
Pagrindinės Kėdainių miesto dalys yra Babėnai (šiaurėje), Janušava (vakaruose) ir Kėdainių senamiestis centre. Kitos miesto dalys yra faktiškai nedideli mikrorajonai, susiformavę iš buvusių kaimų arba pramoninių plotų.
Ekonomika
thumb|right|240px|AB „Lifosa“ thumb|right|240px|AB „Kėdainių grūdai“ Kėdainiai – svarbus šalyje chemijos pramonės centras. AB „Lifosa“ gaminamos mineralinės trąšos, produkcija eksportuojama į Vakarų Europos ir NVS šalis.
Kėdainiuose išvystyta ir maisto pramonė. Konservų, mėsos, duonos, ledų, grūdų, cukraus įmonės dirba pelningai, jų produkcija patiekiama visos Lietuvos ir užsienio vartotojams. Taip pat yra metalo apdirbimo, odų, medienos apdirbimo pramonės bendrovių. Kėdainiuose Nepriklausomybės metais buvo įkurtas stambus UAB „Lukoil Baltija“ naftos produktų terminalas.
Kėdainių rajone sėkmingai veikia kelios žemės ūkio bendrovės. Miestas garsėja agurkų auginimo tradicijomis. Užimtumo lygis Kėdainiuose aukštas – nedarbo lygis procentais nesiekia natūralaus lygio (2006 m. buvo apie 4 proc.).
Svarbiausios pramonės įmonės yra šios:
Be to, netoli miesto, Mantvilonių ir Šingalių kaimuose įsikūrusi AB „Krekenavos agrofirma“ (mėsos gaminiai) ir UAB „Kėdainių konservų fabrikas“ (konservuotos daržovės). 2012 m. įkurta Kėdainių LEZ.
Žymūs žmonės
Kėdainiuose gimė:
Švietimas ir ugdymas
thumb|right|240px|Atžalyno gimnazija
Yra 4 vaikų darželiai. Veikia Kėdainių Mikalojaus Daukšos viešoji biblioteka.
Sportas
thumb|right|240px|Kėdainių šiaurinės dalies vaizdas
Kėdainių mieste yra profesionalus krepšinio klubas „Nevėžis BC“, žaidžiantis aukščiausioje šalies lygoje – LKL. Klubo arena įsikūrusi Kėdainių priemiestyje Vilainuose.
Miestas turi taip pat vieną profesionalią futbolo komandą „Nevėžį“, kuri žaidžia LFF I Lygoje. Rungtyniauja Kėdainių stadione, kuris 2008–2009 m. buvo kapitališkai renovuotas.
Dar žiūrėkite: Futbolo klubai Kėdainiuose
Žiniasklaida
Leidžiami du laikraščiai – „Kėdainių mugė“ (trečiadieniais ir šeštadieniais) ir „Rinkos aikštė“. Nuo 1926 m. leistas „Kėdainių garsas“ 2013 m. nustotas leisti (tai buvo vienintelis nepriklausomas vietinis žiniasklaidos šaltinis). Veikia Kėdainių Krašto Televizija (KKTV). Veikia naujienų portalas kėdainiečiams – www.kedainietis.lt, kuriame publikuojama didžiausia Kėdainių fotogalerija. Per radiją transliuojami savivaldybės tarybos posėdžiai.
Susisiekimas
thumb|right|240px|[[Kėdainių geležinkelio stotis]] thumb|right|240px|[[Kėdainių autobusų stotis]] thumb|240px|[[Kėdbusas mikroautobusas. Didelę dalį viešojo miesto transporto dabar sudaro mikroautobusai]]
Miesto pakraštyje yra Daukšių buv. karinis aerodromas.
Architektūra ir kultūra
thumb|250px|Kėdainių folkloro kolektyvas „[[Jorija“]]
Mieste yra kultūros centras, Kėdainių krašto muziejus, veikiantis nuo 1921 m., vienas seniausių Lietuvoje. Nuo 2000 m. rugsėjo mėnesio persikėlė į restauruotas buvusio Kėdainių karmelitų vienuolyno (XVIII–XIX a.) patalpas. Svarbiausieji muziejaus eksponatai: XVII a. dokumentai, kunigaikščio Jonušo Radvilos (1612–1655 m.) įkapinis rūbas, XVII a. drabužių detalės iš Kėdainių Evangelikų reformatų bažnyčios kriptų, ragų baldai iš Apytalaukio dvaro, gotikinė XV a. šv. Jono Krikštytojo skulptūra, dievdirbio Vinco Svirskio kryžiai. Muziejui priklauso:
Istorinis Kėdainių senamiestis
Dabartinis Kėdainių senamiestis užima 86 ha ploto. Nuo reformacijos laikų išlikęs unikalus išplanavimas, gatvių ir aikščių tinklas, pastatai, archeologinis sluoksnis. Urbanistiniu požiūriu senamiestis yra ketvirtas Lietuvoje, išlaikęs savita XVII–XVIII a. suformuotą vaizdą. Jame surastos XIV–XV a. medinės gyvenvietės (trečias atvejis po Vilniaus ir Kernavės, kai randamos medinių gyvenviečių liekanos). 1969 m. Kėdainių senamiestis paskelbtas respublikinės svarbos urbanistikos paminklu, taip pat archeologijos, architektūros ir istorijos paminklu.
XVII a. valdant įtakingiems didikams Radviloms, miestas buvo planuojamas ir tvarkomas Europos miestų pavyzdžiu. Tai buvo kultūrinis ir religinis protestantizmo centras – veikė kelios bažnyčios, gimnazija, spaustuvė, aktyvūs intelektualai. Kėdainiai tapo ypatingu urbanistiniu-ekonominiu reiškiniu, kadangi jame susiformavo 6 prekybinės aikštės (atskiruose konfesiniuose kvartaluose). XVII ir XVIII a. veikė 10–16 amatininkų cechų.
Mieste vyravo tolerantiška politika kitataučių ir kitatikių atžvilgiu – 6 religinės bendruomenės turėjo įvairių laisvių, privilegijų ir nuolaidų. Čia buvo ne tik katalikai, protestantai ir stačiatikiai, bet sugyveno ir žydai, vokiečiai, net škotai (didžiausia bendruomenė Baltijos jūros regione).
Kulto pastatai
thumb|200px|[[Kėdainių minaretas]]
Kiti statiniai
thumb|250px|Senoji gatvė
Kitos lankytinos vietos
thumb|right|240px|Fosfogipso kalnai – „Kėdainių Alpės“ thumb|right|240px|Babėnų karjeras
Miestų partnerystė
thumb|210px|Miestų partnerių herbai prie savivaldybės pastato Miestai, su kuriais Kėdainiai yra užmezgę partnerystės ryšius:
Spitrėnai
Spitrėnai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 5 km į pietryčius nuo Vaikutėnų. Stovi Švč. Mergelės Marijos Taikos Karalienės bažnyčia (pastatyta 1917 m.), stūkso du Spitrėnų akmenys su dubenimis, Spitrėnų piliakalnis.
Istorija
miniatiūra|210px|left|Koplytstulpis ir [[akmuo su dubeniu]]
XVIII a. kaime buvo dvaras, kurį prieš I pasaulinį karą nupirko Jonas Balaiša. Pokario metais apylinkėse veikė Vytauto apygardos, Liūto partizanų rinktinės partizanai. Iki 1985 m. veikė biblioteka ir paštas, vėliau perkelta į Vaikutėnus.
Bolivudas
thumb|200px|Pirmojo garsinio Indijos filmo „[[Alam Ara|Alam Ara“ (1931) plakatas]]
Bolivudas  – Indijos kino industrijos atšaka, apimanti filmus, sukurtus daugiausia hindi/urdu kalba. Kartais vadinamas tiesiog Hindi kinu. Neretai klaidingai manoma, jog Bolivudas – tai visas Indijoje sukuriamas kinas. Visgi Bolivude sukuriama tik trečdalis visos Indijos kino produkcijos. Centras – Mumbajaus (buv. Bombėjaus) miestas Maharaštros valstijoje. Bolivudas yra vienas didžiausių kino industrijos centrų pasaulyje.
Pavadinimo etimologija
Pavadinimas sukurtas pagal Holivudo analogiją, tik raidę H pakeitus į B (nuo Bombėjaus pavadinimo). Skirtingai nei Holivudas, Bolivudas neturi konkrečios fizinės lokacijos. Terminas Bolivudas vartojamas nuo aštuntojo dešimtmečio – jo kūrėjais laikomi dainų autorius, filmų kūrėjas bei aktorius Amit Khanna ir žurnalistas Bevinda Collaco.
Bolivudas pavadintas pagal Tolivudo pavyzdį – Vakarų Bengalijos kino industriją, įkurtą 1932 m. Visgi šiandien neologizmas Tolivudas vartojamas kaip telugų kino sinonimas.
Pirmieji filmai
Pirmieji filmai Indijoje parodyti dar XIX a. pab. (1896–1897 m.). 1913 m. pastatytas pirmasis komercinis pilnametražis filmas „Raja Harishchandra“. Tai mitologinė istorija, paremta senovės Indijos epų – „Mahabharatos“ ir „Ramajanos“ – siužetais. Vėliau, trečiajame dešimtmetyje, išsikristalizavo trys pagrindiniai Indijos kino žanrai: mitologiniai, istoriniai bei „kaskadiniai“ (angl. stunt) filmai. Pažymėtina, jog iki 1931 m. visi filmai buvo kuriami be garso. Per beveik dvidešimt metų trukusią Indijos tyliojo kino epochą šalyje sukurta 1313 filmų. 1931 m. sukurtas pirmasis garsinis Indijos filmas „Alam Ara“, kuriame buvo ir septynios dainos. 1937 m. pastatytas pirmas spalvotas Bolivudo filmas „Kisan Kanya“. Visgi iki šeštojo dešimtmečio pabaigos Indijoje kurtos daugiausia nespalvotos kino juostos.
Aukso amžius
thumb|200px|[[Raj Kapoor – Indijos kino legenda]]
1950–1960 m. – vadinamasis Bolivudo aukso amžius, kai kūrė režisieriai Raj Kapoor, Guru Dutt, Mehboob Khan, iškilo Indijos lakštingala vadinama Lata Mangeshkar bei sužibo tokios žvaigždės kaip Nargis, Madhubala, Dilip Kumar, Dev Anand. Sukurti didžiulės sėkmės susilaukę filmai: „Mother India“, „Awara“ , „Shree 420“.
Indijos kino aukso amžių galima vadinti socialinio filmo era. Pagrindinės kine reflektuotos temos buvo pasiturinčių ir vargšų priešprieša, skurdas, tradicijos ir modernybės sankirta, indų migracija iš kaimų į miestus. Šių reiškinių atspindėjimas kine glaudžiai susijęs su tuo metu šalyje vykusiomis socialinėmis ir politinėmis permainomis – nepriklausomybės atgavimu 1947–aisiais, Pakistano atsiskyrimu, stambiųjų žemvaldžių savivale.
Šalies vyriausybė hindi kiną laikė komerciniu, meninės vertės neturinčiu fenomenu, todėlIndijos kino aukso amžiaus metu atsirado ir vadinamasis Paralelinio kino judėjimas, kurio atstovai norėjo sukurti atsvarą Bolivudui. Vadinamoji „Naujoji Indijos banga“ buvo paveikta italų neorealizmo, kine atsisakyta šokių, dainų, vaizduotos socialinės realijos. Skirtingai nei Bolivudo filmai, Paralelinis kinas gaudavo finansavimą iš valdančiųjų institucijų. Žymiausi atstovai – Satyajit Ray, Ritwik Ghatak, Mrinal Sen. 1946 m. sukurta paralelinio kino juosta „Neecha Nagar“  – pirmasis tarptautinio pripažinimo sulaukęs indiškas filmas, pelnęs apdovanojimą Tarptautiniame Kanų kino festivalyje.
Modernusis kinas
Septintojo dešimtmečio pabaigoje kurtos tiek romantinės, tiek veiksmo juostos. Aštuntajame dešimtmetyje daugėjo filmų, vaizduojančių Indijos nusikalstamo pasaulio užkulisius. Būtent šiuo laikotarpiu iškilo Amitabh Bachchan, kurį po 1973 m. pasirodžiusio filmo „Zanjeer“ imta vadinti „piktu jaunu vyruku“. Aštuntajame dešimtmetyje komercinis kinas išgyvenimo pakilimą – sukurtos tokios juostos kaip „Sholay“, „Deewaar“. thumb|200 px|upright|left|[[Shahrukh Khan su Aishwarya Rai filmo „Devdas“ filmavime (2002)]] Devintajame dešimtmetyje bei dešimtojo dešimtmečio pradžioje, norint reabilituoti klasikinės šeimos konceptą, kurti romantiniai, miuziklus primenantys filmai, kaip antai: „Hum Aapke Hain Koun..!“, „Maine Pyar Kiya“ , „Dil“ , „Dilwale Dulhania Le Jayenge“. Šiuo laikotarpiu iškilo tokios žvaigždės kaip Aamir Khan, Shahrukh Khan, Sridevi, Madhuri Dixit, Kajol. Devintajame dešimtmetyje, išpopuliarėjus vaizdo kasetėms, dauguma žmonių ėmė filmus ir serialus žiūrėti namuose, o kino teatrai tapo neišsilavinusių, žemiausių klasių žmonių pramoga. Nepaisant modernizacijos, nuo 1991 m. kino teatrai vėl aktyviai lankomi – tam didžiausią įtaką padarė reklama bei patogumai salėse.thumb|upright=0.9|alt=Deepika Padukone is smiling away from the camera|[[Deepika Padukone]] 1993 m. pasirodė „Bhaji on the Beach“  – filmas, sujungęs britiško, amerikietiško bei Bolivudo kino tradicijas. 1998–2001 m. vyko Indijos kino, kaip oficialios meno industrijos, formalizavimo procesas. Šiuo laikotarpiu sukurta juosta „Kuch Kuch Hota Hai“  – pirmasis indiškas filmas, patekęs į populiariausių Jungtinės Karalystės filmų dešimtuką. Kitas to paties režisieriaus (Karan Johar) filmas –„Kabhi Khushi Kabhie Gham“ taip pat susilaukė milžiniško populiarumo.
Maždaug nuo 2000 m. auga Bolivudo populiarumas Vakarų šalyse. Tai paskatino naudoti šiuolaikinę kinematografiją, kurti animaciją, pridėti daugiau specialiųjų efektų ir t. t. Šio laikotarpio filmų kūrimo magnate laikoma „Yash Raj Films“. Žymesni filmai – „Koi… Mil Gaya“, „Dhoom“ , „Hum Tum“ , „Jab We Met“. XXI a. pradžioje ėmė kilti nauja aktorių karta – Saif Ali Khan, Shahid Kapoor, Abhishek Bachchan, Rani Mukerjee, Preity Zinta, Priyanka Chopra, Aishwarya Rai.
Ilgą laiką Bolivudo režisieriai stengėsi kurti filmus, skirtus kuo platesniam žiūrovų ratui, tačiau pastaruoju metu stebimas segmentavimas: juostos, skirtos provincijos/miestų gyventojams, emigrantams.
Nuo 2010 m. kyla nauja aktorių karta – Ranbir Kapoor, Arjun Kapoor, Imran Khan, Vidya Balan, Deepika Padukone, Parineeti Chopra.
Šiandien Bolivudui didelę įtaką turi indų diasporos angliškai kalbančiose šalyse bei globalizacija. Keičiasi veikėjų kostiumai, rodomos emigravusių indų kasdienybės realijos, tarkim, atitolimas nuo tradicijų. Pavyzdžiui, 2012 m. pristatytos juostos „Cocktail“ veikėja Veronika (Deepika Padukone) vaizduojama kaip nuolat vartojanti alkoholį (viena filmo dainų vadinasi „Main Sharabi“, turinti daugybę partnerių, tėvų nepažįstanti moteris.
Masala filmai
Šis žanrą galima vadinti tam tikru veiksmo, komedijos, romantikos bei dramos kokteiliu. Tokios juostos primena miuziklus, o dainų klipai neretai filmuojami vaizdingose vietovėse. Pats žodis „masala“ reiškia įvairių prieskonių mišinį. Manoma, jog tai populiariausias indiško filmo žanras. Tokio tipo filmai neturi segmentuotos auditorijos.
Dainos ir šokiai
Dainų ir šokių gausa – vienas ryškiausių Bolivudo bruožų. Paprastai viename filme būna 6–11 specialiai filmui įrašytų garso takelių. Šių dainų patys aktoriai dažniausiai neatlieka, tik filmo metu šokdami žiopčioja. Kaip išimtį būtų galima paminėti Kishore Kumar, kuris buvo ne tik aktorius, bet ir dainininkas. Muzika įrašoma ir išplatinama dar prieš pasirodant filmui. Tiesa, maždaug iki 1990 m. kai kurių filmų dainos būdavo išplatinamos jau po filmo pasirodymo – tik įsitikinus, kad garso takeliai turės paklausą. Žymūs Bolivudo dainų atlikėjai yra Lata Mangeshkar, Asha Bhosle, Shreya Ghoshal, Geeta Dutt, Mukesh, Udit Narayan, Alka Yagnik ir kt. thumb|left|Indijos lakštingala vadinamos [[Lata Mangeshkar|Latos Mangeshkar karjera tęsiasi jau beveik 70 metų]]
Išskiriamos įvairios dainų ir šokių filmuose funkcijos, kaip antai: išreikšti tai, kas žodžiais neperteikiama (tarkim, vidinius herojų išgyvenimus), užtikrinti filmo populiarumą, padėti žiūrovui nusikelti į tolimas, nepasiekiamas pasaulio šalis (kai kurių dainų klipai filmuojami Europoje – ten, kur daugelis Indijos gyventojų niekada negalės nuvykti) ir pan. Ilgi muzikiniai intarpai kartais yra ir filmo siužeto dalis.
Šiandien Bolivudo filmų kūrėjai noriai eksperimentuoja, daugėja filmų, kuriuose nėra muzikinių intarpų.