cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Klaipėdos krašto spauda
Istorija
Klaipėdoje buvo leidžiami ir anksčiau ėję, ir nauji laikraščiai bei savaitraščiai, orientuoti į viso krašto, kaip regiono, visuomenę. Buvo tebeleidžiamas dar 1849 m. įsteigtas laikraštis vokiečių kalba „Memeler Dampfboot“, kuris nuo 1872 m. ėjo kaip dienraštis iki 1944 m., kai buvo perkeltas į Vokietiją, Oldenburgą. Ėjo ir 1878 m. pradėtas leisti laikraštis gotiškomis raidėmis „Lietuviška ceitunga“, kuris ėjo iki 1939 m. Iki 1920 m. buvo leidžiamas mėnesinis laikraštis „Birutė“, pradėjęs eiti 1909 m. Prūsų lietuvių susivienijimas, įsteigtas 1919 m., 1920–1923 m. Klaipėdoje leido savo dienraštį „Prūsų lietuvių balsas“, kuris iki tol, 1919–1920 m., ėjo Tilžėje. 1924 m. šį leidinį pakeitė laikraštis (nuo 1927 m. – dienraštis) „Lietuvos keleivis“, kurį leido 1926 m. vietoj ankstesnės organizacijos įkurtas Klaipėdos krašto lietuvininkų susivienijimas, jis ėjo iki 1939 m. Įvairiu laiku ėjo ir daugybė šio laikraščio priedų.
1920–1921 m. buvo leidžiamas Klaipėdos krašto lietuvių organizacijoms atstovaujančios Tautos tarybos laikraštis lietuvių ir vokiečių kalba „Tarybos žinios“, 1920–1939 m. – „Klaipėdos krašto valdžios žinios“, 1921–1937 m. – informacinis laikraštis „Klaipėdos krašto statistikos žinios“.
Šilutėje 1921–1933 m. ėjo dienraštis vokiečių kalba „Memellandische Rundschau“ (Klaipėdos krašto apžvalga), o 1922–1923 m. Klaipėdoje savaitraštis „Memeler Landeszeitung“ (Klaipėdos krašto laikraštis).
1923 m. po Klaipėdos sukilimo Klaipėdos kraštui prisijungus prie Lietuvos, pasirodė nemažai naujų laikraščių ir savaitraščių, tačiau tarp jų ilgaamžių buvo nedaug. 1924–1926 m. ėjo dienraštis „Klaipėdos žinios“, 1924 m. savaitraštis „Klaipėdos sargas“, 1924–1925 m. – dvisavaitis laikraštis „Pajūrio sargas“, 1925–1926 m. – mėnesinis laikraštis lietuvių ir vokiečių k. „Valstybinis valdininkas“, 1926 m. savaitraštis „Klaipėdos krašto žodis“, 1926–1927 m. – politikos, ekonomikos ir literatūros laikraštis „Klaipėdos garsas“.
1928–1936 m. buvo leidžiamas „Klaipėdos krašto maudyklių laikraštis“ (lietuvių ir vokiečių k.), 1931–1939 m. laikraštis „Vokiečių žinios Lietuvoje“ (lietuvių ir vokiečių k.), 1931–1935 m. – kurorto laikraštis „Palangos pajūris“, 1931–1932 m. – visuomeninis literatūros ir kritikos laikraštis „Baltijos aidas“, 1932 m. – tautinis dvisavaitis leidinys „Klaipėdos krašto laikraštis“ (lietuvių ir vokiečių k.) ir laikraštis „Mažoji Lietuva“. 1933 m. Palangoje ėjo laikraštis „Palanga“ (informacinis ir linksmos minties leidinys), o Klaipėdoje m. savaitraštis „Savaitė“. Nuo 1935 m. iki 1939 m. Klaipėdoje buvo leidžiamas dienraštis „Vakarai“, kuris 1937–1938 m. turėjo savaitinį priedą „Vaikų vakarai“.
Ne ilgiau ėjo ir daugelis laikraščių vokiečių kaklba, įsteigtų po 1923 m. ir skirtų Klaipėdos krašto žmonėms. 1924–1925 m. buvo leidžiamas laikraštis „Memel-Zeitung“ (Klaipėdos laikraštis), 1924–1927 m. laikraštis „Arbeiter-Zeitung“ (Darbininkų laikraštis), 1925–1929 m. dienraštis „Litauische Rundschau“ (Lietuvos apžvalga), 1926 m. laikraštis „Die Memelwarte“ (Klaipėdos sargas), 1926–1927 m. – nepriklausomos minties laikraštis „Memel Morgenstimme“ (Klaipėdos rytinis balsas), 1927 m. – iliustruotas dienraštis „Morgen-Kurrier“ (Rytinis pasiuntinys). 1927 m. taip pat pasirodė populiarus dienraštis „Memeler Allgemeine Zeitung“ (Klaipėdos visuotinis laikraštis), ėjęs iki 1933 m. 1933–1934 m. buvo leidžiamas nepriklausomas iliustruotas dienraštis „Memeler Neueste Nachrichten“ (Naujausios Klaipėdos žinios). Vienas po kito ėjo dienraščiai „Ostsee-Beobachter“ (Baltijos jūros apžvalgininkas, 1934–1935 m.) „Memeler Beobachter“ (Klaipėdos apžvalgininkas, 1935 m.) „Baltischer Beobachter“ (Baltijos apžvalgininkas, 1936–1939 m.).
1933 m. buvo leidžiamas iliustruotas savaitraštis jidiš kalba „Memeler Idiše Nais“ (Klaipėdos žydų naujienos). 1923–1939 m. Klaipėdoje ėjo ir įvairių politinių partijų bei organizacijų leidiniai, taip pat laikraščiai, savaitraščiai ir žurnalai, skirti įvairioms skaitytojų grupėms, atskirų profesijų ir veiklos sričių žmonėms, religiniai periodiniai leidiniai.
Prajagradžas
Prajagradžas arba Ilahabadas, Alahabadas  – miestas Indijoje, Utar Pradešo valstijoje, prie Gangos ir Jamunos upių santakos. Išvystyta maisto pramonė.
Svarbus hinduizmo religinis centras, gaminama daug religinio kulto atributų. Yra vienas svarbiausių šalyje Alahabado universitetas. Mieste gimė Indijos nepriklausomybės veikėjas Džavaharlalas Neru.
Pavadinimo kilmė
Iki XVII a. miestas buvo vadinamas Prajaga, kas sanskrito kalba reiškia „aukojimo vieta“ (manoma, aukojimas susijęs su Brahma). 1583 m. mogolų imperatorius Akbaras pavadino miestą Alahabadu, tačiau pavadinimas kilęs ne nuo Alacho dievo vardo, bet nuo Akbaro sukurtos religijos Din-Ilahi, todėl indai miestą vadina Ilahabadu. -ābād persiškai reiškia „vietovė, gyvenvietė“. Prajagos pavadinimas šiuo metu dažnai vartojamas kasdienėje kalboje.
2018 m. spalį Alahabadas oficialiai pervadintas Prajagradžu.
Religinė reikšmė
7 km atstumu nuo Prajagradžo miesto yra Jamunos (dar vadinama Džamnos upe) ir Gangos upių santaka, kuri vadinama Triveni Sangam Prayag. Tai vieta, kurioje susitinka trys upės: Gangas, Jamuna ir (hinduizmo mitologijos) mitinė Sarasvatės upė. Čia vyksta Kumbha mela ritualinės maudynės. Triveni Sangama („trilypė santaka“) yra ypatingai šventa vieta – hinduizmo mitologija teigia, būtent šioje vietoje išsiliejo keletas amritos lašų iš ąsočio, kurį savo rankose laikė Dievas ir todėl kiekvienas žmogus, išsimaudęs šioje šventoje vietoje, iškart nuplauna visą savo blogą karmą. Į šią šventą vietą plūsta daugybė piligrimų tam, kad galėtų pasinert į šventą vandenį. Hinduizmo mitologija teigia, kad būtent šitoje vietoje Brahma atliko prakrišta jadžną, ir būtent šitoje vietoje lankėsi Rama, kai jis buvo tremtyje. Būtent šioje šventoje vietoje buvo išbarstyti Indijos nacionalinių didvyrių pelenai, tarp jų ir Mohando Gandžio 1948 metais.
Aleksandar Đorđević
Aleksandras Džiordževičius (ser. Александар „Саша“ Ђорђевић, g. 1967 m. rugpjūčio 26 d.) – buvęs Jugoslavijos ir Serbijos rinktinių krepšininkas ir treneris. Savo krepšininko karjerą Aleksandras pradėjo Belgrado mokyklos komandoje, su kuria 1986 m. tapo šalies čempionais.
1995 m. krepšininkas buvo pripažintas geriausiu Jugoslavijos sportininku.
Iš profesionalaus sporto Džiordževičius pasitraukė sužaidęs parodomąsias rungtynes 2005 m. liepos 3 d. Belgrade.
Čiveras
Čiveras, anksčiau Makilveino ežeras  – tvenkinys ant Manjamos upės Zimbabvėje, pietvakariuose nuo sostinės Hararės.
Seniau vadinosi Makilveino ežeras, taip buvo pavadintas buvusio Zimbabvės Aukščiausiojo teismo teisėjo ir Zimbabvės dirvų ir vandens apsaugos judėjimo įkūrėjo garbei.
Tvenkinys yra Hararės miesto vandens išteklis. Jis naudojamas ir kaip vandens šaltinis laukų drėkinimui. Taip pat – komercinei žvejybai.
Tvenkinys buvo statomas 2,5 metų ir atidarytas 1952 m. Užtvankos ilgis 400 m.
Tvenkinyje aptinkamos tokios žuvys kaip baltasis amūras, didžioji tigrinė tetra ir kitos.
Tvenkinį ir pakrantės žemės saugomi kaip Čivero ežero rekreacinis parkas.
,
Lisiškė
Lisiške vadinami kaimai Ignalinos rajone:
Konstantinas Kristupas Višnioveckis
Konstantinas Kristupas Višnioveckis (1633–1686) – kunigaikštis, ATR valstybinis ir karinis veikėjas, Braclavo vaivada nuo 1677 metų, Belzo vaivada nuo 1678 metų.
Biografija
thumb|left|150px|Konstantino Kristupo Višnioveckio antroji žmona Ana Chodorovska thumb|left|Čirnoostrivo pilis Kunigaikščių Višnioveckių giminės vyresnės linijos atstovas, herbo „Koributas“ savininkas, kildinęs save iš Zbaraskių. Jonušo Višnioveckio (1598–1636) ir Katerinos Eugenijos Tiškevičiūtės jaunesnysis sūnus.
Rusijos-Lenkijos karo 1660 metais dalyvis. Buvo ATR šarvuotos kavalerijos organizatoriumi ir globėju. Jo vėliava antroje XVII amžiaus pusėje dalyvavo Lenkijos karuose su Rusija ir Turkija. Po to Lenkijos karūnos šarvuotos kavalerijos raiteliai kovėsi Vienos mūšyje 1683 metais ir Lenkijos–Turkijos kare 1683–1699 metais.
Šeima
Antrą kartą Konstantinas Kristupas paėmė į žmonas Aną Chodorovską, Lietuvos pakamario Kristupo Chodorovskio ir Anos Jablonovskos dukrą. Nuo tos santuokos buvo trys vaikai: duktė Pranciška (nuo 1688 metų ištekėjo už Gošinsko seniūno Kazimiero Tarlos ir du sūnūs: Jonušas Antanas Višnioveckis ir Mykolas Servacijus Višnioveckis. Po vyro mirties Ana Ištekėjo už Lietuvos dvaro (po to didysis) maršalkos Jono Karolio Dolskio ir pakartotinai tapus našle, mirė Lvove 1711 metais.
Augustavo lyguma
Augustavo lyguma  – mezoreljefas, esantis Baltijos aukštumose šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Tai yra zandrinė lyguma, kuri užima apie 1170 km² Lenkijos teritorijos. Lygumos aukščio skirtumai yra netolygūs, šiaurinėje dalyje, Suvalkuose, žemės aukštis virš jūros lygio siekia 150 m, o pietinėje dalyje netoli Augustavo – 120 m virš jūros lygio.
Nemažą dalį lygumos sudaro Augustavo giria ir kitos gamtos apsaugos teritorijos. Lygumoje taip pat yra Augustavo kanalas ir daug ežerų, iš kurių didžiausi pietinėje dalyje esantys Vygrių, Saino, Balčio, Mėtos, Sirvo, Kaleitų, Studzieničnės ežerai. Pietvakariniame lygumos kampe yra vienintelis miesto statusą turintis lygumos miestas – Augustavas.
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose lygumose gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. šios lygumos buvo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdose. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį šios vietovės pateko į Lietuvos Respublikai priskirtą teritoriją.
Šiupšinskas
Šiupšinskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Šiupšinskienė (ištekėjusi moteris) ir Šiupšinskaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vilniaus Žėručio pradinė mokykla
Vilniaus „Žėručio“ pradinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, Žėručio g. 15, vykdanti pradinio ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 195007921. Steigėjas Vilniaus miesto savivaldybės taryba.
Istorija
Įkurta 2001 m. Vilniaus „Minties“ gimnazijos pagrindu buvusiose Vilniaus Simono Daukanto vidurinės mokyklos patalpose.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1982–1983 m.
Liuksemburgo futbolo varžybos 1982–1983 m.
Suchaja (Jokanga)
Suchaja  – upė Rusijoje, Murmansko srityje, Kolos pusiasalyje; dešinysis ir didžiausias Jokangos intakas. Prasideda Keivų aukštumoje, Ilgajame kalnagūbryje. Prateka Suchojės ežerą.
Didžiausi intakai: Zolotaja, Siomužja.
Aukštupio krantai pelkėti, žemupio – skardingi. Slenkstėta, sudaro krioklius. Suchajos pakrantės negyvenamos.
Drobiškės
Drobiškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės rytus nuo Salako, prie Asavo ežero, Sausašilio-Tumiškės miškų pakraštyje, Gražutės regioniniame parke. Praeina kelias.
Istorija
XX a. pr. kaimas pateko į Novoaleksandrovsko apskritį, Smalvų valsčių.
Gyventojai
thumb|left|255px|Sodyba pakelėje
Konsumpcija
Konsumpcija – prekių ir paslaugų tiesioginis naudojimas.
Plingės
Plingės – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės vakarus nuo Skaudvilės.
Konsumpcija
Naudojimas skirstomas į autonominį ir pridėtinį. Autonominiu vadinamas toks naudojimas, kai prekės ir paslaugos naudojamos patenkinant minimalius, būtiniausius poreikius. Pridėtiniu vadinamas ne būtiniausių prekių ir paslaugų naudojimas.
Kalninis zebras
Kalninis zebras (Equus zebra) – arklinių (Equidae) šeimos neporakanopis žinduolis. Rūšis negausiai išliko Pietų Afrikos Respublikoje ir Angoloje.
Lina Braknytė
Lina Braknytė (g. 1952 m. lapkričio 19 d. Vilniuje) – lietuvių aktorė.
1991 m. Europos krepšinio čempionatas
XXVII Europos krepšinio čempionatas vyko 1991 m. Romoje (Italija). Čempionatą penktą ir paskutinį kartą laimėjo Jugoslavijos vyrų krepšinio rinktinė, finale rezultatu 88:73 laimėjusi prieš Italijos rinktinę. Rezultatyviausiu žaidėju čempionų komandoje buvo T. Kukočius, įmetęs 30 taškų. Jis taip pat tapo ir naudingiausiu (MVP) viso čempionato žaidėju.
Lina Braknytė
Pirmas vaidmuo kine – Vika Arūno Žebriūno filme „Paskutinė atostogų diena“ (1964).
Po dvejų metų Aleksejus Batalovas iš kelių šimtų pretendenčių ją išsirinko Suok vaidmeniui filme „Trys dručkiai“. Žiūrovams įsiminė ir pagrindinis jaunos aktorės vaidmuo filme „Dubravka“, Respublikiniame kino festivalyje 1967 m. gavęs geriausio moters vaidmens prizą. Linos Braknytės vaidyba išsiskyrė nuoširdumu ir tiesumu.
Baigusi mokyklą Lina norėjo stoti į Maskvos kinematografijos institutą VGIK (ВГИК), bet nestojo. Baigė bibliotekininkystės studijas Vilniaus Universiteto Istorijos fakultete. Kine daugiau nevaidino.
Vyras – fotografas ir leidėjas Raimondas Paknys. Duktė Vika.
Filmografija
! Metai ! Filmo pavadinimas ! Kino studija ! Vaidmuo (TSRS ekranuose filmas vadinosi "Девочка и Эхо" (Mergaitė ir aidas))
Argentinos istorija
Argentinos istorija skirstoma į tris pagrindines dalis: ikikolumbinį laikotarpį, XVI a. prasidėjusį kolonijinį laikotarpį ir nuo XIX a. pradžios prasidėjusį nepriklausomos Argentinos valstybės laikotarpį.
Priešistorė ir Inkų imperija
Šiais laikais Argentinai priklausančios teritorijos iki ispanų kolonizacijos buvo palyginti mažai apgyvendintos. Manoma, kad pirmieji žmonės čia pasirodė maždaug 10 tūkst. metų pr. m. e., nors pagal kai kuriuos tyrimus teigiama, kad pirmieji žmonės čia atsirado jau prieš 20 tūkst. metų, taip pat nėra tiksliai nustatyta ar apgyvendinimas vyko per Šiaurės Ameriką ar per Polineziją, kaip teigia kai kurie tyrinėtojai.
Pampoje gyvenusios gentys – kverandžiai, tehuelčai iki ispanų pasirodymo buvo klajokliškos ir neturėjo jokios pažangesnės technologijos, tuo tarpu šiaurės vakaruose gyvenusios gentys nuo ankstyvųjų viduramžių užsiiminėjo gyvulininkyste ir ypač architektūros srityje buvo toli pažengusios. Tai liudija Kilmio įtvirtinimai Tukumano provincijoje. XIII-XIV a. inkų imperija stipriai pasistūmėjo į pietus ir apie 1450 m. apėmė didelę Argentinos šiaurės rytų dalį, o didžiausio išsiplėtimo laikotarpiu pasiekė šiuolaikinės Mendosos provincijos šiaurę. Daugelis šio regiono genčių, pvz., kolai Punos aukštikalnėje, perėmė kečujų kalbą ir inkų technologiją. Šiaurės vakarų Argentinoje gyvenusios sėslios diagitų gentys ilgai priešinosi inkų imperijos ekspansijai. Gvaraniai ir su jais susiję čirigvaniai, Mbya ir Chané gyveno dar toliau į rytus Didžiajame Čake, dabartinėje Misioneso provincijoje ir inkų imperija jų nesiekė.
Ispanijos kolonija
Pirmąkart regioną europiečiai pasiekė Amerigo Vespučio kelionės metu 1502 m. Ispanų jūrininkas Juan Díaz de Solís dabartinę Argentiną aplankė 1516 m.
Dabartinės Argentinos teritoriją XVI a. ispanai kolonizavo dviem kryptimis: iš Peru užėmė šiaurės vakarų dalį, o iš kitos pusės nuo Atlanto, buvo kuriamos ispanų kolonijos La Platos baseine, tarp jų ir Buenos Airės, kur 1580 m. ispanai ilgam įsitvirtino, po to kai pirmosios kolonijos kūrimas 1536 m. dėl pampos indėnų pasipriešinimo sužlugo. Ispanai teoriškai taip pat pretendavo ir į toliau į pietus esančias teritorijas, tačiau kolonializmo laikotarpiu faktiškai tos žemės ispanams nepriklausė.
Argentinos pavadinimas kilęs iš lotyniškojo sidabro pavadinimo – argentum. Pirmieji europiečiai, vadovaujami Juan Díaz de Solís, pasiekė La Platą. Čia jie pas vietinius gyventojus rado šiek tiek sidabro bei išgirdo legendą apie Sidabro šalį (Sierra del Plata). Dėl to Paranos estuarija praminta Río de La Plata („Sidabro upe“), o šalis įgijo Argentinos vardą. Pirmą kartą Argentinos vardas rašytiniuose šaltiniuose paminėtas 1612 m. Ruy Díaz de Guzmán Argentinos užkariavimo metraščiuose.
Administraciškai šiuolaikinė Argentina iš pradžių buvo Peru vicekaralystės, kuri apėmė visą Pietų Ameriką, išskyrus portugalų įtakos sferą, dalimi.
XVIII a. ispanų Pietų Amerika politiškai buvo perdalinta. Po to, kai 1717 m. nuo Peru vicekaralystės buvo atskirta šiaurėje esanti Naujosios Granados vicekaralystė, 1776 m. pietinėje dalyje nuo Peru buvo atskirta Rio de la Plata vicekaralystė. Ji taip pat apėmė dabartinę Boliviją, Paragvajų ir Urugvajų. thumb|Amerigas Vespučis Rio de la Platos vicekaralystės sostine tapo Buenos Airės. Miestas taip pat įgavo teisę savarankiškai vykdyti prekybą. Tai sukėlė greitą miesto augimą paskutiniais XVIII a. dešimtmečiais ir pažadino argentiniečių nacionalinę savimonę.
1806 ir 1807 m. konflikto su Ispanija metu anglai du kartus bandė užimti Buenos Aires. Šios pastangos baigėsi nesėkmingai, bet daugiausia ne dėl ispanų kariuomenės, bet vietinių gyventojų pasipriešinimo. Ši pergalė sustiprino nacionalistų ambicijas ir paruošė dirvą nepriklausomybei.
Nacionalinės valstybės kūrimas
thumb|left|200px|Argentinos nacionalinis didvyris – Chosė de San Martinas Padedamos Prancūzijos revoliucijos ir sėkmingo JAV nepriklausomybės karo Lotynų Amerikoje plito liberalios idėjos.
1810 m. gegužės 25 d. Buenos Airėse paskelbta nepriklausomybė turėjo tik vietinį poveikį; didelė dalis Rio de la Platos teritorijų siekė savo kelio. 1811 m. atsiskyrė Paragvajus.
Karinės Chosė de San Martino ir Simono Bolivaro pergalės 1814–1817 metais pakeitė situaciją ir likusi Rio de la Platos dalis 1816 m. liepos 9 d. pasiskelbė nepriklausoma.
Po to keletą metų vyko vidiniai konfliktai, kurių metu atsiskyrė Bolivija (1825 m.) ir Urugvajus (1828 m.). Tuo pačiu metu įsižiebė konfliktas tarp vadinamųjų unitarų, kurie siekė Buenos Airėmis besiremiančios centralizuotos valstybės ir federalistų, kurie siekė atskirų provincijų nepriklausomybės. 1827–1852 m. provincijos buvo nepriklausomos viena nuo kitos, tačiau Buenos Airės dėl savo prekybinės galios pasiekė hegemoniją.
Po išsivadavimo kovų nuo 1829 iki 1852 m. sekė konservatyvus ir federalistinis kontrsąjūdis vadovaujamas Chuano Manuelio de Rosas (Juan Manuel de Rosas), kai liberalūs politikai buvo priversti išvykti į tremtį.
Roso diktatūra baigėsi generolo Justo José de Urquiza perversmu, kurį rėmė Urugvajus ir Brazilija. 1853 m.provincijos priėmė respublikonišką Konstituciją, kurios nepripažino Buenos Airės.
1859 m. nesutarimai pasibaigė pasiekus karinę pergalę ir Argentina buvo suvienyta. Liberalus politikas Bartolomé Mitre Nacionalinio susirinkimo buvo išrinktas prezidentu. Po jo 1868 m. sekė Domingo Faustino Sarmiento.
Šiuo laikotarpiu vyko Trigubo aljanso karas tarp karą laimėjusių – Argentinos, Brazilijos ir Urugvajaus prieš Paragvajų (1865–1870 m.). Per tolesnį dešimtmetį generolas Julio Argentino Roca pilnai pajungė pampą, o 1880 m. tapo prezidentu. Tais pačiais metais Buenos Airės buvo paskelbtos oficialiai Argentinos sostine.
Konservatyvi oligarchinė demokratija
thumb|right|200px|Chulijus A. Roka 1880–1929 m. Argentinoje vyko ekonominis pakilimas ir didėjo imigracija, daugiausia iš Europos. Imigraciją paskatino prezidentas Nicolás Avellaneda, kuris supaprastino reikalavimus gyvenimo leidimui gauti. Ekonomikai buvo būdingas žaliavų eksportas ir pramoninių prekių importas. Ekonominio pakilimo laikotarpis baigėsi su pasauline ekonomine krize.
Nuo 1900-ųjų išpopuliarėjo nacionalistinės idėjos, kurios orientavosi labiau į Europą, nei JAV.
Imigrantai tuo tarpu organizavosi į solidarias bendruomenes, kurios vėliau sudarė pagrindą profesinėms sąjungoms. 1901 m. susikūrė anarchistinės orientacijos profsąjungų susivienijimas FORA, kuris kartu su Unión Cívica ir socialistinėmis partijomis sudarė opoziciją. FORA ir socialistai vyriausybės buvo brutaliai persekiojami, pripažinimą pasiekė tik Unión Cívica. 1912 m. opozicija privertė prezidentą Roque Sáenz Peña įvesti privalomą balsavimą, kuris sugriovė vyravusią sukčiavimo balsavimo metu sistemą.
Demokratija
1916 m. esančią vyriausybę pakeitė Radikalų partija vadovaujama Hipólito Yrigoyen, kuri buvo atsiskyrusi nuo Unión Cívica. Ši pergalė įvyko tik dėl 1912 m. pasiektos rinkimų reformos.
Yrigoyen ir po jo prezidentavęs Marcelo T. de Alvear (1924-28) bandė vykdyti nacionalinės santarvės politiką. Profesinės sąjungos buvo įtrauktos į derybas, taip pat ir su studentų judėjimu, kuris 1918 m. Kordoboje (Córdoba) reikalavo sustabarėjusios universitetų hierarchijos reformos. Nepaisant to, kilo kruvini darbininkų maištai Buenos Airėse (1919 m.) ir Patagonijoje (1921-22 m.).
1928 m. Yrigoyen perrinktas prezidentu. Kartu su pasauline ekonomine krize konservatyvioji opozicija ėmė įgauti paramą ir kurti perversmo planus.
Pasaulinė ekonominė krizė
1930 m. Yrigoyenas buvo nuverstas karinio pučo metu. Konservatyvus generolas José Félix Uriburu stengėsi atstatyti senąją tvarką, tačiau demokratinė sistema išliko. 1932 m. rinkimus laimėjo Agustín Justo.
Pasaulinės prekybos žlugimas paskatino industrializaciją, kuri turėjo pakeisti importą ir sustiprinti ekonominę Argentinos nepriklausomybę. Tuo metu augo įtampa tarp dešiniųjų, fašistinių ir kairiųjų, radikaliųjų partijų. Argentinos politikai tuo metu būdingos dešiniosios ir karinės vyriausybės. Demokratija egzistavo tiktai popieriuje, rinkimų klastojimas buvo įprastas. 1938 m. prezidentu išrinktas Roberto Ortiz bandė stiprinti demokratiją, tačiau jam nepavyko ir 1942 m. jį pakeitė ultrakonservatyvus Ramón Castillo, kuris sugrąžino rinkimų klastojimo sistemą, tačiau jo pozicijos buvo silpnos, taip pat ir dėl karinių sluoksnių nepasitenkinimo jo pastangomis palaikyti sąjungininkus Antrajame pasauliniame kare, ypač iš profašistinių generolų pusės.
Antrasis pasaulinis karas
Ramón Castillo 1943 m. nuvertė pučistai ir iki 1946 m. valdė kariškiai. Antrajame pasauliniame kare Argentina oficialiai laikėsi neutraliteto, tačiau simpatizavo Ašies valstybėms, o karo pabaigoje palaikė sąjungininkus. Tuo metu jaunam karininkui Chuanui Peronui (Juan Perón) pavyko prisibrauti iki valdžios: jam kariškiai patikėjo Darbo ministeriją ir dėl savo plačių nuolaidų profesinėms sąjungoms jis greitai tapo darbininkų klasės didvyriu. Kai 1945 m. prieš kariškius susiformavo demokratinė opozicija, kariškiai pabandė atkurti socialinę santarvę, o Peroną atleido ir suėmė. Tačiau, kai opozicinis judėjimas toliau demonstravo reikalaudamas demokratinių permainų ir padėtis pasidarė nebepakenčiama, kariškiai nusprendė Peronui suorganizuoti propagandinę kampaniją ir sužlugdyti opoziciją. Paleistas Peronas pasinaudojo savo populiarumu ir pasirūpino laisvų rinkimų suorganizavimu.
Peronizmas
thumb|right|Chuanas Peronas Chuanas Peronas laimėjo 1946 m. rinkimus nedidele persvara, tačiau su savo žmona Eva Perón (dar vadinta Evita, m. 1952) dominavo Argentinos politiniame gyvenime iki 1955 m. Dalis peronistinės politikos buvo svarbių pramonės šakų nacionalizavimas ir importo pakeitimo vietine gamyba modelio vystymas. 1949 m. Peronas įgyvendino konstitucijos pakeitimą, kuris jam leido antrą prezidento kadenciją.
Perono valdymo laikotarpį galima apibūdinti kaip demokratijos ir diktatūros hibridą: kitos partijos buvo leidžiamos ir vyko laisvi rinkimai, tačiau žiniasklaida ir profesinės sąjungos buvo kontroliuojamos Perono ir jo partijos aparato. Asmenybės kultas ir nacionalistinė propaganda buvo Perono valdymo pagrindiniai ramsčiai. Perono valdymo metu, ypač per pirmąją kadenciją Argentinos ekonomika suklestėjo ir buvo pasiektas gerovės lygis, kurio niekada vėliau pasiekti nepavyko. Iš to laikotarpio kilęs Perono posakis, kad iš to, ką viena argentiniečių šeima išmeta į šiukšlyną, galėtų pragyventi penkios europiečių šeimos.
Konservatoriai stebėjo Perono veiklą su nepasitikėjimu ir antrosios jo kadencijos metu nusprendė surengti perversmą. Susiformavo platus konservatorių-liberalų opozicinis judėjimas, kuris rėmėsi, visų pirma, senąja dvarininkų oligarchija, bet palaikomas dalies profesinių sąjungų ir vėliau net Katalikų bažnyčios. Ekonominės problemos lėmė, kad šis judėjimas buvo palaikomas ir dalies vidurinio sluoksnio, bet darbininkų klasė liko ištikima Peronui.
Pučas ir nestabilumo laikotarpis
1955 m. Perono valdymą nutraukė Eduardo Lonardi vadovaujamas karinis pučas, kurio metu žuvo apie 4000 žmonių. Net ir po pašalinimo nuo valdžios Peronas liaudyje išliko populiarus ir turėjo įtaką gyvendamas tremtyje.
Tolimesniais metais išryškėjo konfliktas tarp politinių interesų grupių: nacionalpopulistai norėjo tik truputį reformuoti peronistinę ekonomikos politiką ir toliau remtis industrializavimu remiantis Argentinos kapitalu. Vystymosi politikos šalininkai norėjo industrializacijos procesą išplėsti pusfabrikačių ir ilgalaikio naudojimo prekių (pvz., automobilių) gamybai, taip pat į sektorius dominuojamus užsienio kapitalo. Liberalai, daugiausia remiami dvarininkų ir buržuazijos, siekė atsisakyti nerentabilių pramonės šakų ir pereiti prie laisvosios prekybos.
Lonardi dar 1955 m. pakeitė Pedro Aramburu, kuris vėl įteisino 1853 m. Konstituciją. 1956 m. rinkimuose daugumą laimėjo Ricardo Balbín (Radikalų partija); 25 % biuletenių buvo tušti, kurių nežymėti ragino uždrausta peronistų partija. Naujai išrinktas parlamentas patvirtino 1853 m. Konstitucijos grąžinimą. 1958 m. vasario m. rinkimuose laimėjo vystymosi politikos šalininkas Arturo Frondizi iš UCRI (Unión Cívica Radical Intransigente – Nesutaikoma radikalų piliečių sąjunga), kairiosios senosios UCR (Unión Cívica Radical – Radikalioji piliečių sąjunga) frakcijos, kurią iš dalies rėmė peronistai, įvairios provincijų partijos bei komunistai.
Frondizi vyriausybę 1962 m. nuvertė kariškiai, kurie jai prikišo simpatijas peronistams. Vietoje Frondizi, kuris buvo internuotas Martín García saloje paskirtas senato pirmininkas José María Guido. Kitus rinkimus 1963 m. liepą, kuriuose peronistams ir komunistams buvo uždrausta dalyvauti, laimėjo Arturo H. Illia iš UCPR (Unión Cívica Radical del Pueblo – Radikali liaudies pilietinė sąjunga), kuris nors ir skelbėsi nesąs peronistas, tačiau atstovavo nacionalpopulistams ir bandė grįžti prie peronistinės politikos, nors ir griežtai neįtraukiant peronistų judėjimo. UCRP gavo balsų daugumą, tačiau ši dauguma sudarė tik 25 % visų atiduotų balsų. Nuverstojo prezidento Frondizi partija UCRI su 16 % balsų gavo trečią vietą. Apie 40 % likusių balsų pasidalino tarp 47 kitų partijų.
Peronistų sėkmė regioniniuose rinkimuose ir papildomuose rinkimuose 1965 m., taip pat darbininkų neramumai sukelti blogos ekonominės padėties, sukėlė naują pučą 1966 m. birželio 27 d., kuriam vadovavo generolas Chuanas Karolosas Onganija (Juan Carlos Onganía). Pareigas einantis prezidentas Arturo Umberto Illía paskelbtas nuverstu. Konservatyvusis Onganija birželio 28 d. prisiekė kaip naujas prezidentas ir įvedė diktatūrą, kurioje vadovauti turėjo „ekspertai“. Buvo paleistas parlamentas ir uždrausto politinės partijos. Onganijos vyriausybė siekė ekonomikos vystymo ir industrializacijos. Opozicija ir nebendradarbiaujančios profesinės sąjungos buvo griežtai persekiojamos. Tuometinis peronistinių profsąjungų lyderis Augusto Vandor, dar vadinamas el lobo (vilkas), sumania taktika ir derybomis pasiekė tam tikrų vyriausybės nuolaidų, tačiau įgautą valdžią naudojo asmeniniam praturtėjimui, kas sukėlė oficialaus profsąjungų susivienijimo CGT skilimą į du sparnus. 1969 m. Vandorą nužudė dešinieji teroristai.
Tais pačiais metais kilo neramumai Kordoboje (Córdoba) ir Rosarijuje (Rosario), dėl kurių Onganija prarado prezidento postą. Jo įpėdinis Roberto Levingston tikėjosi pereiti prie demokratinio valdymo, tačiau jau 1971 m. po naujų neramumų Kordoboje turėjo atsistatydinti. Šiuo laikotarpiu išaugo įvairios partizaninės grupuotės. Didžiausia iš jų Montoneros buvo peronistinės, o kitos, pvz., Ejército de Liberación Nacional (ELN) ir Ejército Revolucionario del Pueblo (ERP) komunistinės pakraipos. Dėl savo socialinės veiklos (pvz., maisto dalinimo lūšnynuose) labiausiai išsiskyrė ERP, kuri buvo mėgstama studentų ir liaudies.
Paskutinis kariškių paskirtas prezidentas Alejandro Lanusse, pradėjęs eiti pareigas 1971 m. ruošė šalį demokratijos atkūrimui. 1972 ir 1973 m. būdingi protestai, smurtas ir tremtyje gyvenančio Perono bei Lanusse varžymasis. 1973 m. kovo mėnesio rinkimus laimėjo peronistai, kurių atstovas Héctor José Cámpora laimėjo prezidento rinkimus, bet jau rinkimų kampanijos metu pareiškė, kad jei grįžtų Peronas, atiduotų jam savo postą. Augant kairiųjų ir dešiniųjų terorui bei grįžus iš tremties Peronui jam buvo suteikta galimybė vėl užimti prezidento pareigas. Tuo metu Peronas laikėsi kieto dešiniojo kurso ir negailestingai persekiojo opoziciją, ypatingai komunistus ir socialistus. Ekonominių problemų išspręsti jam nepavyko. Po Perono mirties 1974 birželio mėnesį, jo vietą užėmė jo trečioji žmona Isabel Perón. Jos prezidentavimo laikotarpiui būdingas ekonominis nuosmukis ir atsinaujinęs terorizmas. Už daugybę vadinamųjų „dingusiųjų“ ir nužudytų opozicionierių ir kairiųjų aktyvistų buvo atsakinga dar Perono įkurta pusiau valstybinė teroro brigada Alianza Anticomunista Argentina (AAA).
Karinė diktatūra ir valstybinis teroras
1976 m. kovo mėn. kariškiai, vadovaujami Jorge Rafael Videla vėl perėmė valdžią į savo rankas, remiami liberalų grupės, kuri ekonominės krizės akivaizdoje matė savo įsitvirtinimo galimybes. Vadinamasis „nacionalinės reorganizacijos procesas“ turėjo „ligota“ apibūdinamą Argentinos visuomenę grąžinti prie konservatyviųjų idealų ir galutinai sunaikinti kairiasias partizanines grupuotes. Valdžia pradėjo „Nešvarųjį karą“ (Guerra Sucia), kurio metu buvo „pradanginami be žinios“ komunistų veikėjai, peronistai ir kiti valdžiai nepalankūs asmenys. Daugybė oponentų įkalinta kalėjimuose, nuteista myriop. Iš viso karinės diktatūros laikotarpiu „pradanginta“ apie 30 000 žmonių. Nepaisant to, ši diktatūra neoficialiai buvo remiama JAV, kuri bijojo komunistų įtakos Lotynų Amerikoje. 1981 m. prezidentu de facto tapo generolas Leopoldas Galtjeris. Jo nurodymu šalies karinės pajėgos įsiveržė į Folklando salas, valdomas britų, ir paskelbė jas Argentinos teritorija. Jungtinė Karalystė netrukus ėmėsi atsakomųjų veiksmų, tuo pradėdama 2 mėnesius trukusį Foklando karą. Nepaisant to, kad Folklando salos labai nutolusios nuo Jungtinės Karalystės, britai sugebėjo pasinaudodami didesne karine patirtimi ir ginkluote įveikti argentiniečius. Karo metu žuvo 655 Argentinos kariai. Po nesėkmės kare Galtjeris buvo pašalintas iš posto, o šalies vadovu tapo Reinaldas Bignonė. Dėl didelio visuomenės spaudimo jis buvo priverstas paskelbti nepriklausomus rinkimus, tuo užbaigdamas karinę diktatūrą.
Demokratijos sugrįžimas
1983 m. spalio 30 d. prezidento rinkimus laimėjo Raulis Alfonsinas. Šalis sugrįžo prie konstitucinio valdymo. Netrukus buvo įsteigta komisija karinės chuntos nusikaltimams tirti, vadovaujama rašytojo Ernesto Sábado. Komisija ištyrė daugelį karo nusikaltimų, tačiau dauguma chuntos lyderių rimtų bausmių išvengė. Šalis turėjo rimtų ekonominių problemų. 1989 m. prezidento rinkimuose laimėjo peronistas Karlosas Menemas. Jis ėmėsi radikalių ekonominių reformų. Pradėta privatizacija, Argentinos pesas susietas su JAV doleriu, padidėjo užsienio investicijos, sumažėjo infliacija. Jam pavyko atnaujinti diplomatinius santykius su Jungtine Karalyste. Tai leido Menemui laimėti kitus prezidento rinkimus. Tačiau bedarbystės problemos panaikinti nepavyko. Be to labai išsikerojo korupcija, suaktyvėjo radikalai ir teroristai (1992 ir 1994 m. teroro aktai prieš žydus).
Ekonominė krizė
1999 m. į valdžią atėjus Fernandui de la Rua šalį jau slėgė ekonominės problemos. Pakilus dolerio kursui padidėjo infliacija, prasidėjusios ekonominės krizės kitose šalyse, užsienio skolos. Galiausiai 2001 m. prasidėjo masinis indėlių atsiėmimas iš bankų, kapitalo nutekėjimas. Vyriausybė, siekdama sustabdyti bankų krizę, paskelbė corralito programą, kuri sukėlė visuomenės nepasitenkinimą. Prasidėjo masinės demonstracijos ir riaušės. Finansų ministras Domingo Cavallo atsistatydino. Netrukus atsistatydino viceprezidentas ir kiti aukšti pareigūnai. Galiausiai ir de la Rua buvo priverstas atsistatydinti. Krizė apėmė ir Senatą. Laikinieji prezidentai keitė vienas kitą kas kelios dienos. Tik 2002 m. sausio 2 d. paskirtas laikinasis prezidentas, peronistas Eduardas Dualdė sugrąžino šalyje stabilumą.
Aa (upė)
Aa – Prancūzijos upė, esanti šiaurinėje šalies dalyje. Ištakos yra šalia Burto kaimo. Upė įteka į Šiaurės jūrą.
Aa upė vandeningiausia nuo gruodžio iki kovo mėnesių (labiausiai sausį-vasarį). Labiausiai nusekusi upė būna liepos-rugsėjo laikotarpiu. Šalia upės įsikūręs Saint Omero miestas.
Upės ilgis – 89 km, baseino plotas – 1 215 km². Upė gana stipriai užteršta pramoniniais teršalais.
Upės žiotis, kurios baigiasi kanalu, mėgo tapyti Prancūzijos dailininkas Žoržas Sera.
Raibenių ežeras
Raibenių ežeras – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, apie 10 km į šiaurės rytus nuo Naujojo Daugėliškio. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,48 km, plotis – iki 0,4 km. Altitudė 145,8 m. Vakarinis krantas žemas ir pelkėtas, kiti krantai – aukštesni ir sausi. Šiaurinėje pakrantėje stūkso miškas, kitose pakrantėse plyti pievos ir dirbami laukai. Vakaruose išteka Popovkos upelis link Dysnos upės. Aplink ežerą įsikūrę Baikelių, Kajotų ir Raibenių kaimai.
Mėgdžiojimo efektas
thumb|300px|right|P – kaina, Q – nupirktas prekių kiekis, D' – mėgdžiotojų vartojimo kreivė, D – įprastų vartotojų vartojimo kreivė Mėgdžiojimo efektas – reiškinys, kai vartotojai nori būtinai turėti tą, ką turi kiti, nežiūrint į aukštas kainas.
Tai atsiranda dėl to, kad dalis žmonių mėgdžioja kitus asmenis. Toks reiškinys iš dalies skatina reklamos kūrimą.
Tokios vartotojų grupės vartojimo kreivė yra aukštesnė palyginus su įprastais vartotojais, o jos kritimo tendencija yra silpnesnė.
LTL (tankas)
LTL, ''LT vz. 40, LT-40'' – čekoslovakiško lengvojo tanko LT vz. 38 variantas, skirtas Lietuvos kariuomenei.
LTL tankų istorija
Užsakymą Čekoslovakijos kompanija ČKD iš Lietuvos gavo 1937 m. Jau 1938 m. buvo sukurtas tanko prototipas. 1939 m. sausio mėn. prasidėjo tankų gamyba. Tankus pagaminus, Lietuva jau buvo praradusi nepriklausomybę, todėl tankai liko gamykloje.
Tankus LT-40 siūlė pirkti Bulgarijai ir Slovakijai. 1940 m. rugpjūčio 28 d. Slovakija sutiko juos pirkti, tačiau ji pareikalavo, kad jie būtų ginkluoti 37 mm patrankomis, kaip ir LT vz. 38. Pradinis variantas buvo ginkluotas 20 mm patrankomis. Tačiau tuo metu gamykla gamintoja neturėjo reikiamų patrankų ir bokštų priekinių šarvinių plokščių. Tad Slovakija šiuos tankus gavo ginkluotus tik kulkosvaidžiais.
Vokietijai užpuolus TSRS, Slovakija buvo Vokietijos sąjungininkė. 1941 m. vasarą tankai LT-40 (vis dar ginkluoti tik kulkosvaidžiais) kartu su Slovakijos daliniais buvo pasiųsti į Ukrainą. Po kelių mėnesių jie buvo grąžinti į Slovakiją ir perginkluoti. Dabar jie jau oficialiai buvo įtraukti į Slovakijos armijos ginkluotę. Tuo metu vienas jų jau buvo sunaikintas Lipoveco mieste (Ukraina).
Vėliau šiuos tankus daugiausia naudojo kaip mokomuosius. 1944 m. Slovakijos kariuomenė ginkluotėje tebeturėjo 15 LT-40 tankų. Keli šie tankai buvo panaudoti 1944 m. rudenį prieš Trečiąjį Reichą vykusio Slovakijos sukilimo metu.
Konstrukcijos ypatumai
Vikšrų plotis - 27 cm. Slėgis į gruntą - 0,049 MPa.
Šarvų storis:
Rova
Rova  – upė Rusijoje, Murmansko srityje, Kolos pusiasalyje. Prasideda Keivų aukštumoje, Jumperuaivo kalno šlaite. Įteka į Kalmo ežerą, pro kurį teka Jokangos upė.
Didžiausi intakai: Mažoji Rova, Kalmijokas.
Leterkenis
Gyvenvietė susikūrė XVII a. pradžioje.
Argirantema
Argirantema (Argyranthemum) – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis. Šios genties augalai yra endeminiai Makaronezijoje ir sutinkami tik Kanarų ir Madeiros salose.
Bražuolė
Bražuolė – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Trakų, prie kelio. Per kaimą teka Bražuolė. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka. Šiauriniame pakraštyje yra saugomas Krakovskio akmuo.
Istorija
thumb|left|250px|Pilys Mindaugo žemėse
Apylinkėse gyventa dar bronzos amžiuje, prie kaimo yra I tūkstantmečio pr. m. e. – XIV a. senovės gyvenvietė, išlikęs IX a. – XII a. Bražuolės pilkapynas, vadinamas Kapčiais. Bražuolės upės kairiajame krante yra Bražuolės piliakalnis, kuriame buvo Bražuolės pilis, XIV a. įėjusi į Vilniaus gynybinę sistemą. Istoriniuose šaltiniuose Bražuolė minima 1382 m. – joje pasirašyta Bražuolės sutartis tarp kunigaikščio Jogailos ir Kryžiuočių ordino dėl nepuolimo, kuri buvo nukreipta prieš Kęstutį.
1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
Carlos Fumo Gonçalves
Karlušas Fumo Gonsalvesas (Carlos Fumo Gonçalves; 1979 m. rugsėjo 22 d.) – Mozambiko futbolininkas, rungtyniaujantis kairiojo atakuojančio saugo pozicijoje. Žaidžia Kipro klube Olympiakos Nicosia.
Nors pačioje karjeros pradžioje Fumo priklausė Lisabonos „Sporting“ klubui, bet jame nežaidė ir buvo skolinamas antros ar trečios Portugalijos lygos komandoms. Vėliau kas sezoną keitė įvairias ne pirmo pajėgumo Portugalijos komandas. Nuo 2008 m. persikėlė į Kiprą, tačiau ir ten ilgai neužsilaiko tame pačiame klube.
Fumo yra Mozambiko nacionalinės rinktinės žaidėjas. Su komanda dalyvavo 2010 m. Afrikos Tautų taurėje, kur įmušė įvartį į Benino rinktinės vartus.
Evaldas Mikaliūnas
Evaldas Mikaliūnas (1960 m. rugpjūčio 22 d. Kaune – 2009 m. balandžio 19 d. Vilniuje) – Lietuvos lėlių teatro aktorius, vaikystėje kino aktorius.
Biografija
1978 m. įstojo ir 1982 m. baigė LTSR valstybinės konservatorijos dramos aktoriaus specialybės studijas Henriko Vancevičiaus ir Rimo Tumino kurse. Nuo 1984 m. birželio mėn. dirbo teatre „Lėlė“, sukūrė vaidmenis daugiau kaip trisdešimtyje šio teatro spektaklių.
Kansajaus regionas
Kansajaus regionas, dar vadinamas Kinki regionu (近畿地方; Kinki-chihō) – Japonijos regionas, esantis į pietus nuo Honšiū salos centro. Regionui priklauso Naros, Vakajamos, Mijės, Kioto, Osakos, Hiogo ir Šigos prefektūros.
Pelkinė raistenė
Pelkinė raistenė (Hydrocotyle vulgaris) – aralijinių (Araliaceae) šeimos daugiametis augalas. Lietuvoje apie 1950 m. augo Kelmės r., Tytuvėnų apyl., kur nyko eksploatuojant durpyną.
Biologija
Pelkinė raistenė auga pelkėse, šlapiose pievose, ant kranto šalia vandens, pelkėtose vietose ir durpynuose bei vandenyje.
Žydi nuo liepos iki rugpjūčio mėnesio.
Stiebas
Labai plonas, turintis 15-40 cm ilgio, kartais net iki 60 cm.
Lapai
Apvalūs, žiedyno pažiedės apačioje.
Žiedai
Raudonai baltos spalvos, mažomis grupėmis paslėptos po lapais.
Ispanijos futbolo varžybos 1950–1951 m.
Ispanijos futbolo varžybos 1950–1951 m.
Drublionys
Drublionys – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Zibalų.
Juozas Leonavičius
Juozas Leonavičius (1927 m. rugpjūčio 11 d. Škėvonyse, Jiezno valsčius – 2008 m. rugsėjo 26 d. Kaune) – Lietuvos sociologas, filosofas, istorikas, redaktorius, komjaunimo darbuotojas, habilituotas socialinių mokslų daktaras.
Biografija
1945–1946 m. darbininkas. 1946–1949 m. ir 1953 m. auklėtojas amatų mokykloje. 1951 m. baigė Centrinę komjaunimo mokyklą. 1951–1952 m. komjaunimo darbuotojas Kaune. 1953 m. neakivaizdiniu būdu baigė Maskvos M. Lomonosovo universiteto Filosofijos fakultetą.
1953–1961 m. ir 1963–2004 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. KTU) dėstytojas, 1968 m. docentas. 1958–1960 m. dar ir laikraščio „Kauno tiesa“ redaktorius. 1985 m. filosofijos mokslų daktaras. Nuo 1988 m. Sociologijos katedros profesorius.
KTU Sociologinių tyrimų laboratorijos steigėjas, 1966–1992 m. vadovas. Nuo 1975 m. Sociologijos problemų mokslo tarybos prie LSSR MA pirmininko pavaduotojas. 1991–2001 m. konferencijų ciklo „Sociologija Lietuvoje: praeitis ir dabartis“ iniciatorius ir vienas rengėjų. 1995–1998 m. tęstinio leidinio „Socialiniai mokslai. Sociologija“ atsakingasis redaktorius.
Mokslinė veikla
J. Leonavičius buvo pirmasis KPI sociologijos aspirantūros, vėliau – doktorantūros komisijos pirmininkas, daug prisidėjęs prie sociologijos magistrantūros įsteigimo. Jam vadovaujant keliolika sociologijos daktarų apgynė daktaro disertacijas, buvo kelių dešimčių doktorantūros komitetų narys. Daug prisidėjo plėtojant Lietuvos sociologų draugijos veiklą, ilgą laiką buvo šios draugijos Kauno skyriaus pirmininku.
Mokslinės veiklos sritys – sociologijos istorija, laiko biudžetas, aukštojo mokslo socialinės problemos, žmonių socialinės padėties kaita ir jos priežastys. Parengė pirmąjį lietuvių kalba „Sociologijos žodyną“ (1993 m.).
Mindaugas Kazimieras Leonavičius
Mindaugas Kazimieras Leonavičius (g. 1942 m. kovo 3 d. Kruonyje) – Lietuvos mechanikos inžinierius, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1967 m. baigė Kauno politechnikos instituto Vilniaus filialą. 2000 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
1962-1971 m. dirbo Metalo pjovimo staklių institute; 1971 m. vyresnysis mokslo darbuotojas. Nuo 1971 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto (iki 1991 m. Vilniaus inžinerinis statybos institutas, 1991-1996 m. Vilniaus technikos universitetas) dėstytojas, 1998–2000 m. Stiprumo mechanikos laboratorijos vedėjas, nuo 2000 m. – jos mokslinis vadovas; nuo 2000 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Mokslinių darbų svarbiausios sritys: konstrukcijų elementų atsparumas irimui ir deformavimui, t. p. jų prisitaikomumas. Daugelio tarptautinių projektų dalyvis. Parengė medžiagų mechanikos mokomųjų knygų ir priemonių, paskelbė mokslinių straipsnių. 4 išradimų autorius.
Kurlianskis
Kurlianskis − rusiška ir lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios lietuviškos pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kurlianskienė (ištekėjusi moteris) ir Kurlianskytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Semaška
Semaška − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Semaškienė (ištekėjusi moteris) ir Semaškaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Konstantinopolio žlugimas
Konstantinopolio žlugimas įvyko 1453 m. gegužės 29 d., kai Bizantijos imperijos sostinė Konstantinopolis buvo užimta Osmanų imperijos kariuomenės, vadovaujamos Mehmedo II. Su Konstantinopolio žlugimu siejamas Bizantijos imperijos suirimas bei paskutinio imperiją valdžiusio imperatoriaus Konstantino XI mirtis. Mehmedo II pergalė garantavo Osmanų imperijos įsitvirtinimą Viduržemio jūros rytinėje dalyje. Konstantinopolis tapo Osmanų imperijos sostine ir ja išliko iki 1922 m.
Konstantinopolio žlugimu dažnai pažymima ir Viduramžių periodo pabaiga.
Istorinės prielaidos
Per savo tūkstantmetę istoriją Konstantinopolis buvo ne kartą apgultas, tačiau užimtas tik vienintelį kartą Ketvirtojo kryžiaus žygio metu (1204 m.) Miestas buvo apgriautas, o jo turtai, kokių, pasak amžininko niekas nebuvo matęs nuo pasaulio sukūrimo, išgrobstyti. Netrukus Konstantinopolis buvo paskelbtas naujai įkurtos Lotynų imperijos sostine. Likusi Bizantijos imperijos dalis suskilo į keletą graikų valstybių, tarp jų svarbiausios buvo Nikėja, Epyras ir Trebizondas. 1261 m. liepos mėnesį nedidelis Nikėjos graikų samdinių karinis dalinys, pasinaudodamas tuo, kad Konstantinopolyje nebuvo pagrindinių pajėgų, prasmuko į miestą ir jį užėmė. Tokiu būdu miestas vėl atsidūrė atnaujinamos Bizantijos sudėtyje. thumb|left|Konstantinopolio žemėlapis 1422 m. Bizantijos imperija buvo atkurta, tačiau per kitus du šimtus metų jai nuolat grėsė Lotynų imperija, Serbija, Bulgarija ir, svarbiausia, turkai osmanai. Dėl osmanų puolimų Bizantija prarado didžiąją dalį savo teritorijos. XIV amžiaus viduryje Bizantijos imperija prarado Azijoje turėtas teritorijas. Karų ir vidinių konfliktų išsekinta imperija nebuvo pajėgi ne tik susigrąžinti anksčiau prarastas teritorijas, bet ir ginti dar likusias. XIV amžiaus pabaigoje – XV amžiaus pradžioje, nugalėjusi serbus ir bulgarus, Osmanų imperija pradėjo įsitvirtinti Europoje. Jos teritorijas Azijoje ir Europoje skyrė tik Bizantijos imperija, kuri tuo metu apėmė kiek daugiau nei pačią sostinę, keletą salų bei dalį Peloponeso pusiasalio. Didėjanti islamiškos Osmanų imperijos galia regione vertė Bizantijos imperatorius ieškoti sutarimo su Vakarų Europos šalimis. Imperatorius Jonas VIII, siekdamas užtarimo, 1439 metais pritarė konfesijų unijai tarp Katalikybės bei Stačiatikybės 1453 m. „imperijai“ priklausė tik Konstantinopolio miestas ir nedidelė Peloponeso dalis. thumb|200px|Bizantijos imperijos teritorijos pokyčiaithumb|200px|Imaginacinis panoraminis Konstantinopolio vaizdas
Pajėgų telkimas
1449 metais Bizantijos imperatoriumi buvo paskelbtas Konstantinas XI – ketvirtasis imperatoriaus Manuelio II sūnus, nuo 1428 m kartu su broliais buvęs Morejos despotu. Valdydamas Moreją, jis pasižymėjo kovose, užimdamas Atėnus, Tėbus.
1444 metais Osmanų imperijos sultonu tapo Mehmedas II. Dar būdamas vienuolikos metų, jis buvo paskirtas valdyti vieną iš Osmanų imperijos provincijų. Jis domėjosi Graikijos bei Bizantijos istorija, buvo išsilavinęs. Nors 1446 metais jis trumpam užleido sultono vietą savo tėvui Muradui II, bet 1451 metais jis vėl tapo sultonu. Tais pačiais metais Mehmedas suformulavo naują tikslą:
thumb|200px|[[Mehmedas II, buvo du kartus tapęs Osmanų imperijos sultonu:1444-1446 bei 1451–1481]] Konstantinopolis trukdė Osmanų imperijos plėtrai, taip pat blokavo Bosforo sąsiaurį, kuriuo ėjo svarbus prekybos kelias. Dėl šių priežasčių Mehmedas Konstantinopolio užėmimą laikė vienu svarbiausiu savo tikslų. Savo ruožtu Konstantinas XI bandė pasinaudoti Osmanų imperijos vidaus nesutarimais, bet nesėkmingai, ir Mehmedas išliko valdžioje.