cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Warwick Davis
Jis pasižymi itin mažu – 1,07 m ūgiu, kadangi serga liliputizmu. Deivisas geriausiai žinomas iš šių suvaidintų veikėjų: Vilou, Wicket W. Warwick filme Žvaigždžių Karai Epizodas VI: Džedajaus Sugrįžimas, Profesorius Flitvikas Hario Poterio heptalogijose ir Leprechaunas tokio pat pavadinimo filme.
Tarybų Sąjunga
thumb|left|Etnografinis TSRS žemėlapis, 1930 m. thumb|left|Gyventojų tankumo žemėlapis, 1982 m.
Geografija
Didžiausia TSRS teritorija buvo nuo Antrojo pasaulinio karo pabaigos iki valstybės suirimo. Antrojo pasaulinio karo metu TSRS okupavo Baltijos valstybes (Estiją, Latviją, Lietuvą), Besarabiją, Tuvą, šiaurinę Rytprūsių dalį, taip pat dalį Suomijos, Lenkijos, Čekoslovakijos ir Japonijos teritorijų.
Po 1945 m. Tarybų Sąjunga vakaruose ribojosi su Rumunija (sienos ilgis – 1208 km), Vengrija (103 km), Čekoslovakija (97 km), Lenkija (1258 km), Baltijos jūra, Suomija (1340 km), Norvegija (196 km); šiaurėje – su Barenco jūra, Karos jūra, Laptevų jūra ir Rytų Sibiro jūra; rytuose – su Ochotsko jūra, Beringo jūra ir Ramiuoju vandenynu; pietuose – su Šiaurės Korėja (19 km), Kinija (6513 km), Mongolija (3485 km), Afganistanu (2264 km), Iranu (2013 km) ir Turkija (529 km). Tarybų Sąjungos teritorija apėmė 22,4 mln. kvadratinių kilometrų (apie šeštadalį Žemės sausumos).
Rytų-vakarų kryptimi Tarybų Sąjungos teritorija tęsėsi beveik 8800 km, o iš šiaurės į pietus – 5200 km. Tarybų Sąjunga apėmė 11 laiko juostų.
Respublikos
Nuo 1956 m. Sovietų Sąjungą sudarė 15 respublikų:
1940–1956 m. taip pat egzistavo Karelijos-Suomijos Tarybų Socialistinė Respublika.
Istorija
Paskutinysis Rusijos imperatorius Nikolajus II valdė iki 1917 m. kovo mėn., kai buvo pašalintas iš valdžios. Įkurta trumpai gyvavusi demokratinė respublika, kurios vyriausybę 1917 m. spalio mėn. nuvertė Leninas. Nuo 1917 iki 1922 m. didžiojoje buvusios Rusijos imperijos dalyje gyvavo Rusijos Tarybų Federacinė Socialistinė Respublika (RTFSR), o kitos tarybinės respublikos, susikūrusios tuo pačiu metu, buvo laikomos nuo jos nepriklausomomis. Po Spalio revoliucijos bolševikų valdoma Tarybų Rusija ilgai buvo didžiųjų valstybių nepripažįstama, tačiau, pasibaigus pilietiniam karui, situacija pasikeitė.
thumb|left|Ateizmo politika: 1931 m. sprogdinama [[Maskvos Kristaus Gelbėtojo katedra ]] Sąjungos pradžia – 1922 m. gruodžio 30 d., kai Rusijos Tarybų Federacinė Socialistinė Respublika privertė Užkaukazės TFSR, Baltarusijos TSR ir Ukrainos TSR pasirašyti sąjungos aktą. 1934 m. rugsėjo 18 d. Tarybų Sąjunga buvo priimta į Tautų Sąjungą. Kai, nepaskelbusi karo, Tarybų Sąjunga 1939 m. lapkričio 30 d. užpuolė Suomiją, 1939 m. gruodžio 14 d. Tautų Sąjungos taryba pašalino TSRS iš organizacijos ir paragino savo nares remti Suomiją.
XX a. trečiajame dešimtmetyje Tarybų Sąjungoje, siekiant įgyvendinti komandinės ekonomikos tikslus, įvesti penkmečio planai, valstiečiai pradėti varyti į kolūkius.
Prieš Antrąjį pasaulinį karą TSRS pasirašė nepuolimo sutartį su Vokietija, kuria taip pat pasidalino įtakos sferomis Rytų Europoje. Pagal šio padalijimo sutartis TSRS atiteko ir Lietuva, kuri kartu su Latvija ir Estija buvo okupuotos 1940 m. birželį, o rugpjūtį – aneksuotos.
1941 m. Vokietijai sulaužius Nepuolimo sutartį, Tarybų Sąjunga įsitraukė į Antrąjį pasaulinį karą, kurį kartu su Vakarų sąjungininkais laimėjo 1945 m. Po karo prasidėjusiame Šaltajame kare Tarybų Sąjunga buvo viena pagrindinių konfliktuojančių šalių.
thumb|left|Spalio revoliucijos metinių paradas Maskvos Raudonojoje aikštėje 1983 m. 1985 m. į valdžią atėjus Michailui Gorbačiovui, prasidėjo reformos (glasnost, perestroika), užbaigusios Šaltąjį karą bei privedusios prie taikaus valstybės suirimo. Valstybė galutinai iširo 1991 m. gruodžio 1 d. Ukraina referendume pasisakė už nepriklausomybę, gruodžio 8 d. pasirašytas Belovežo susitarimas, gruodžio 21 d. pasirašytas Almatos protokolas ir įkurta NVS, gruodžio 25 d. atsistatydino TSRS prezidentas Michailas Gorbačiovas, gruodžio 31 d. valstybė galutinai nustojo egzistuoti, o jos tęsėja tapo Rusijos Federacija.
Ekonomikos raida ir ekonominė politika
TSRS ekonomika ilgą laiką buvo viena iš pirmaujančių pasaulio ekonomikų. Pagal BVP dydį TSRS ekonomika buvo antra pasaulyje po Jungtinių Amerikos Valstijų Joje buvo pagaminama 1/5 viso pasaulio pramonės produkcijos.
Iki TSRS įkūrimo 1922 metais, pilietinio karo metu, ekonomika būsimose TSRS valstybėse buvo organizuojama laikinuoju karinio komunizmo principu. 1920 metais Rusijoje parengtas pirmas ekonominis planas – „RTFSR elektrifikacijos planas“, kurį parengė Valstybinė Rusijos Elektrifikacijos Komisija. Šis planas rėmesi V. I. Lenino iškeltu šūkiu: „Komunizmas – tai tarybų valdžia plius šalies elektrifikacija“.
1921 metais, karui einant į pabaigą, buvo paskelbta Naujoji Ekonominė Politika (NEP’as). Joje suteikta laisvė privačiai iniciatyvai ir rinkai. Įsteigtas TSRS valstybinis bankas, leidęs pinigus, atlikęs kitas bankines operacijas, taip pažabodamas šuoliuojančią infliaciją.
1927 metais, XV VKP (b) suvažiavimo metu faktiškai buvo nuspręsta užbaigti NEP’o politiką ir pradėta kurti centralizuotą, stiprią planinę ekonomiką. Planavimo vienetu pasirinktas penkmetis. Iš viso TSRS buvo 13 penkmečių:
Nuo Spalio revoliucijos iki Tarybų Sąjungos sukūrimo Rusijos vadovybė skelbė, kad šalyje kuriama socialistinė ekonominė-visuomeninė santvarka. Deklaruojamas socializmo principas – „iš kiekvieno – pagal galimybes, kiekvienam – pagal darbą“. Socializmas – tai pirmoji komunizmo fazė. Oficialus Komunistų Partijos tikslas buvo po socialistinės santvarkos pastatyti komunistinę santvarką.
Stalino valdymo metu šalyje buvo pravesta industrializacija ir kolektyvizacija, ekonomika centralizuota ir įvesta griežta jos kontrolė. Visiškai panaikinta privati nuosavybė, vietoj jos įvesta asmeninė, visuomeninė (socialistinė) ir kooperatinė. 1937 m. įkurtas Kovos su Socialistinio Turto Grobstymu Skyrius (, sutrumpinimas ОБХСС ГУМ НКВД СССР), baudęs už ekonominių nusikaltimus, spekuliaciją, bei socialistinio turto grobstymą. Ilgą laiką už socialistinio turto grobstymą buvo baudžiama itin griežtai, netgi mirties bausme (priklausomai nuo nusikaltimo mąsto).
Nikita Chruščiovas XXII TSKP suvažiavimo metu paskelbė, jog pagal planus 1980 m. Tarybų Sąjungoje turėtų būti sukurta komunizmo ekonominė bazė, o, skirtingų politikų vertinimais, komunistinė santvarka Tarybų Sąjungoje turėjo būti pastatyta 2000 metais.
1965 m., lėtėjant ekonominiam augimui, buvo pravesta Kosygino reforma. Ji buvo pavadinta tuometinio Ministrų tarybos pirmininko Aleksejaus Kosygino garbei. Vakaruose dar žinota kaip Libermano reforma – taip pavadinta šios reformos koncepcijos tikrojo autoriaus vardu (Евсей Григорьевич Либерман). Po jos prasidėjo laikotarpis, vadinamas „Auksiniu penkmečiu“. Aštuntojo penkmečio metu (1966–1970 m.) Tarybų Sąjungos ekonomika visais atžvilgiais stabiliai augo ir lenkė daugumą pasaulio ekonomikų. Po „Auksinio penkmečio“ TSRS ekonomika vis labiau ėmė artėti prie stagnacijos. thumb|Eilės į kinoteatrą Charkove 1981 m. thumb|Liaudies vartojimo prekė – 1983 m. Vilniaus Spalio gamybiniame susivienijime pagaminta elektrinė krosnelė vafliams kepti
1985 m. generaliniu sekretoriumi išrinktas jaunosios kartos atstovas Michailas Gorbačiovas, kuris buvo senosios ekonomikos politikos priešininkas. Jis pradėjo ekonominę reformų grandinę, pavadintą „Pertvarka“ (rus. „перестройка“). „Perestroikos“ metu sudarytos sąlygos kurtis kooperatyvams, vėliau įteisinta privati nuosavybė. Visa tai privedė prie visiškos suirutės: administracinė sistema nebuvo pritaikyta tokio tipo rinkos kontrolei, prasidėjo masiniai ekonominiai nusikaltimai. Suirutės pasekmė – masinis deficitas ir hiperinfliacija, šalis pateko į gilią ekonominę krizę, pasibaigusią Tarybų Sąjungos žlugimu.
Ekonominė doktrina
Oficialiai Tarybų Sąjunga rėmėsi marksizmo-leninizmo principais sudaryta politine ekonomija. Tačiau iš tikro K. Marksas buvo klasikinės politinės ekonomijos kritikas, o savo naujo „idealaus“ ekonominės raidos scenarijaus jis nesuformavo, tik paliko itin abstraktų socialistinės ekonomikos aprašymą „Gotos programos kritikoje“. Čia jis teigė, jog komunizmas susideda iš dviejų fazių – socializmo ir komunizmo. Socializmo principas – „iš kiekvieno – pagal sugebėjimus, kiekvienam – pagal darbą“, komunizmo – „iš kiekvieno – pagal sugebėjimus, kiekvienam – pagal poreikius“.
Bandymų atsakyti, kokia iš tikro turi būti socialistinė ekonomika, taip pat būta įvairių. Kaip vakarietiškų marksizmo ekonomikos pavyzdžius galima pateikti prancūzų marksisto Michel Aglietta „reguliavimo mokyklą“ (Régulation School), taip pat „Judėjimą už Radikalią Politinę Ekonomiją“ (Union for Radical Political Economy), italų marksisto Antonio Negri autonomizmą.
Vadovai
thumb|Didieji Kremliaus rūmai – TSRS Aukščiausiosios Tarybos sesijų vieta, 1982 m.
Nuorodos
Bendra informacija apie TSRS: TSRS įv. žemėlapiai:
Eras ir Luaras
Eras ir Luaras (28)  – Prancūzijos departamentas šalies centro šiaurinėje dalyje, Centro regione, vadinamas Ero ir Luaro upių vardu. Administracinis centras – Šartras (Chartres).
Departamentą sudaro 4 apskritys, 15 kantonų, 28 municipaliniai susivienijimai ir 365 komunos.
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais Orleano ir Meno provincijų dalyje.
Geografija
thumb|Ero ir Luaros keliai Ero ir Luaro departamentas ribojasi su Luaros ir Šero, Luarės, Esono, Ivlino, Ero, Orno ir Sarto departamentais.
Rajoną kerta automagistralė A10 ir TGV geležinkelis.
Kalba
Departamento pietuose kalbama Langedoko oksitanų kalba, šiaurėje – Langedoilio prancūzų kalba.
Ekonomika
Pagrindinė ekonomikos šaka – tradicinis žemės ūkis. Sėjamas rapsas, grūdinės kultūros, aginami burokėliai. Ypač gerai dera kviečiai.
Pramonę galima suskirstyti į tris šakas:
Politika
Departamentas pasižymi radikalaus socializmo tradicijomis, tačiau pastaruoju metu valdžioje daugiau dešiniųjų partijų atstovų.
Ero ir Luaro departamentui Prancūzijos senate atstovauja Žoelis Bijaras ir Žeraras Kornu, Atstovų rūmuose – 4 deputatai. Generalinę tarybą sudaro 29 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Jasų apskritis
Jasų apskritis  – apskritis šiaurės rytų Rumunijoje, Moldavijos regione. Tai 23-a pagal plotą ir 3-a pagal gyventojų skaičių šalies apskritis. Administracinis centras – Jasai.
Geografija
Teritorija yra Moldavijos aukštumoje, plytinčioje tarp Pruto ir Sireto upių. Be jų, čia dar teka Žižija ir Bahlujus.
Gyventojai
2011 m. tautinė sudėtis:
Administracinis suskirstymas
Apskritis suskirstyta į 2 savivaldybes, 3 miestelius ir 93 bendruomenes.
Kanumanas
Kanumanas-Sukunduris  – upė Brazilijoje, Amazonės valstijoje; Madeiros dešinysis intakas. Prasideda Sukundurio pavadinimu Amazonės valstijos pietuose, prie ribos su Mato Grosu, šalia Žakaretingos gyvenvietės. Teka į šiaurę lygiagrečiai su Žuruena, suformuoja daug slenksčių (Kotovelo, Upui, Airo, Fura Braso ir Tukuribos) ir krioklių (Boneto, Puros ir Moros). Po santakos su Akario upe gauna Kanumano vardą. Ties žiotimis (prie Nova Olinda do Nortės) šiaurės rytų link atsišakoja Parana-Urarijos atšaka (~400 km ilgio), kuri teka per didelius šlapynių ir ežerų plotus, ir sudarydamaą Tupinambaranos salą Parintinso apylinkėse įteka į Amazonę.
Didžiausi intakai: Uruku, Kamaiu, Akaris (kairieji); į Parana-Urariją įteka Abakašisas, Mauesas, Andira, Mamuru.
Prateka šias gyvenvietes: Tera Preta, Bon Lugaras, Vila Porto Frankas, Tukuma, Tukuriba, Vila Meritis, Ariranija. Prie Parana-Urarijos įsikūrę Maueso, Boa Višta do Ramoso, Bareirinijos miestai. Teka pro Akario nacionalinį parką, Koatų-laranžalių indėnų teritoriją.
Dinderas
Dinderas  – dešinysis Žydrojo Nilo intakas. Upės ilgis 480 km, teka pro Etiopiją ir Sudaną.
Dinderas kyla iš Etiopijos kalnyno, nuo Tanos ežero į vakarus, Etiopijoje. Teka šiaurės vakarų kryptimi, kol ištekėjusi iš aukštumų, pasiekia vieną iš Sudano valstijų – Senarą. Vinguriuoja per lygumas, netoli Senaro miesto įteką į Žydrąjį Nilą.
Į pietus nuo upės esantis nacionalinis parkas taip pat pavadintas upės vardu – Dindero nacionalinis parkas. Kiek seniau šioje vietoje gyveno Afrikos hieniniai šunys, tačiau augant žmonių populiacijai, jie atsidūrė ant išnykimo ribos.
Bugailiškiai
Bugailiškiai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 7 km į rytus nuo Šimonių, 10 km į šiaurės vakarus nuo Svėdasų, prie Adomynės–Šimonių kelio. Į šiaurės vakarus yra Bugailiškių piliakalnis.
Etimologija
Spėjama, kad kaimo pavadinimas yra asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo asmenvardžio Bugailiškis.
Istorija
Spėjama, jog kaimas susiformavo Valakų reformos metu, XVII–XVIII a. priklausė Pienionių seniūnijai, Šernupių vaivadijai. Vėliau priskirtas Šimonių valstybiniam dvarui, 1861–1915 m. priklausė Ukmergės apskrities Puponių valsčiui, 1919–1946 – Panevėžio apskrities Šimonių valsčiui.
1950 m. sausio 19 d. kaime įkurtas „Šešiakalnio“ kolūkiui, vėliau sujungtas su „Ąžuolu“ ir „Auksine varpa“ į Bugailiškių kolūkį. Galiausiai 8-ame dešimtmetyje prijungtas prie Adomynės kolūkio.
1920 m. Bugailiškiuose atidaryta pradinė mokykla, 1938 m. pastatytas atskiras mokyklos pastatas.
Gyventojai
Šaltinis:
Mercury Sable
Mercury Sable – didelės klasės automobilis, kurį nuo 2008 m. gamina „Mercury“. 1986–2005 m. modelis gamintas vidutinio automobilio klasėje.
Sable kartos:
Giljotina
Pirmieji giljotinos tipo įrenginiai galvos nukirsdinimui atsirado Italijoje, Vokietijoje, Škotijoje ir daugelyje Europos valstybių dar XIV−XV a. Dar anksčiau analogiški mechanizmai buvo naudojami senovės Persijoje.
Tačiau giljotina išgarsėjo ir gavo vardą gydytojo Žozefo Igno Giljoteno (Joseph Ignace Guillotin) dėka. Jis 1789 m. spalio 10 d. Prancūzijos nacionalinės konstitucinės asamblėjos posėdyje pasiūlė nuteistųjų nužudymui naudoti specialų įrenginį. 1791 m. spalio 6 d. buvo priimtas įstatymas, draudžiantis kankinimus tardymo metu ir nurodantis, kad kiekvienam nuteistajam mirties bausmė bus vykdoma nukertant galvą. Pirmaisiais metais giljotina buvo vadinama daktaro Lui vardu „luizeta“, ir tik vėliau prigijo Giljoteno vardas.
Kiek galvų nukirsta giljotinomis, niekas niekada neskaičiavo. Yra žinoma, kad paskutinė vieša mirties bausmė įvyko 1939 m., kai buvo nukirsta galva žudikui−maniakui Alenui Vaidmanui.
Paskutinį kartą giljotinos peilis nukirto nusikaltėlio galvą 1977 m. rugsėjo 10 d.
Bistėja
thumb|200px|Pagaminta bistėja
Bistėja (ar. بسطيلة‎ bastiyya), dar vadinamas Pastilja – šventinis Maroko virtuvės patiekalas, gaminamas iš paukštienos ir kvietinės tešlos. Jame dera sūrus ir saldus skoniai.
Receptas
Tradiciškai bistėjai būdavo naudojama balandžių mėsa, tačiau dabar dažniausiai naudojama vištiena, kartais žuvis.
Mėsa yra ilgai troškinama su prieskoniais (dažine ciberžole, cinamonu, svogūnais, petražolėmis, druska), kol tampa minkšta ir nukrenta nuo kaulų. Nuoviras sutirštinamas kiaušiniais, gaunant padažą. Migdolai nulupami ir apspraginami, o vėliau smulkinami su cukrumi, cinamonu, sviestu ir apelsinų žiedų vandeniu.
Speciali labai plona kvietinė tešla, vadinama varka, ištiesiama ant stalo. Į ją dedami trys įdaro sluoksniai: smulkinta mėsa, kiaušinių padažas ir smulkinti migdolai. Tešla apspaudžiama, ir pyragas padengiamas dar vienu sluoksniu, sueikiant penkiakampę formą. Tada kepamas įkaitintuose riebaluose keptuvėje, kol peršyla.
Maltos futbolo varžybos 1949–1950 m.
Maltos futbolo varžybos 1949–1950 m.
Laukininkų patarėjas
Laukininkų patarėjas – laikraščio „Lietuvos keleivis“ dvisavaitis priedas, ėjęs 1927–1931 m. Klaipėdoje.
Istorija
Leido Lietuvių susivienijimas Klaipėdos krašte. Spausdino įvairius patarimus žemdirbiams, mokė naujų ūkininkavimo būdų. Spausdino „Ryto“ spaustuvė Klaipėdoje gotišku šriftu.
Atsakingieji redaktoriai: J. Jakužaitis, V. Jokaitis.
Vakarų Sachara
Vakarų Sachara – regionas šiaurės vakarų Afrikoje, neapibrėžto statuso teritorija. Ribojasi su Maroku šiaurėje, Alžyru šiaurės rytuose, Mauritanija rytuose ir pietuose, Atlanto vandenynu vakaruose. Nėra vieningos nuomonės, ar Vakarų Sachara yra Maroko dalis, ar atskira Sacharos Arabų Demokratinė Respublika. Šiuo metu teritorija okupuota Maroko, bet dalis valstybių nepripažįsta šios okupacijos.
Istorija
thumb|230px|left|[[Ispanijos Sachara bei kitos Ispanijos ir Prancūzijos kolonijos Afrikoje]] Nuo senų laikų Vakarų Sacharoje gyveno negroidų ir berberų gentys, kurios užsiiminėjo medžiokle, gyvulių ganymu bei žemdirbyste. VII a. į Magribą atvyko arabų gentys ir šis faktas nulėmė Vakarų Sacharos arabizaciją. Jau VIII amžiuje didelė dalis berberų priėmė islamą. XI a. berberų gentys įkūrė Almoravidų imperiją, kuri buvo galinga valstybė Vakarų Magribe. Tačiau imperija ilgai neišsilaikė ir po Almohadų sukilimo, nustojo egzistuoti.
Po Almoravidų imperijos žlugimo vyko tolesnė regiono arabizacija. Arabų gentys, atvykusios XIII a., susimaišė su berberų gentimis ir susiformavo nauja etninė grupė – sahraviai. XV a. į Vakarų Sacharą vergų medžioklei atvyko pirmieji europiečiai. XV a. pabaigoje po sutarties tarp Portugalijos ir Ispanijos pasirašymo, Vakarų Sachara buvo įtraukta į Ispanijos įtakos zoną, tačiau oficialiai Vakarų Sachara tapo Ispanijos kolonija ir buvo vadinama Ispanijos Sachara tik po Berlyno konferencijos, vykusios 1884–1885 m.
Vietiniai gyventojai, sahraviai, priešinosi ispanų valdžiai ir 1975 m. Tarptautinis teisingumo teismas nutarė, kad Vakarų Sacharos gyventojai turi teisę į apsisprendimą. Tačiau tokiam nutarimui pasipriešino Marokas. Mauritanija, Ispanija ir Marokas nutarė padalinti Vakarų Sacharą į dvi dalis: viena atiteko Marokui, kita Mauritanijai. Vakarų Sacharos sukilėlių organizacija Polisario 1976 m. vasario 27 d. paskelbė Sacharos Arabų Demokratinės Respublikos įkūrimą ir iki 1991 m. vadovavo partizaniniam karui prieš Maroką.
Administracinis suskirstymas
Sacharos Arabų Demokratinė Respublika neturi administracinio suskirstymo.
Marokas kontroliuoja pajūrio zoną į vakarus nuo Maroko sienos (, o Polisario – didžiąją dalį rytinio pasienio su Alžyru ir Mauritanija.
Trys Maroko regionai yra visiškai arba iš dalies Vakarų Sacharos teritorijoje:
Geografija
thumb|200px|Vakarų Sacharos topografinis žemėlapis
Vakarų Sachara šiaurėje ribojasi su Maroku, rytuose su Alžyru, taip pat ir Mauritanija. Jūros sienos ribojasi su Kanarų salomis. Vakaruose skalauja Atlanto vandenynas. Vakarų Sacharos rytai ir šiaurė aukštesnės nei vakarai. Aukščiausias Vakarų Sacharos taškas 805 metrai, o žemiausias – 55 metrai (Sebdžet Tahas). Visą kraštą užima Sacharos dykuma. Nuolatinių upių nėra.
Vakarų Sacharą kerta Šiaurės atogrąža, todėl vyrauja atogrąžų žemyninis klimato tipas. Vidutinės mėnesio temperatūros svyruoja tarp 17–20 ir 25–30 °C, metinis kritulių kiekis – 50–200 mm.
Ekonomika
thumb|200px|Natūralūs produktai vaistinėje
Vakarų Sachara turi nedidelę vidaus rinką. Žvejyba, fosfatų kasyba ir gyvulių ganymas tai pagrindinės pramonės šakos šalyje. Sausas Vakarų Sacharos klimatas ir dykuma daro žemdirbystę beveik neįmanomą ir todėl daug maisto turi būti importuota iš kitų šalių.
Maroko vyriausybė administruoja Vakarų Sacharos ekonomiką. Būtent Marokas yra pagrindinis užimtumo, infrastruktūros plėtros ir socialinių išlaidų šaltinis šalyje. Dėl neišspręsto Vakarų Sacharos teisinio statuso vis gimsta ginčai tarp Maroko ir Polisario dėl gamtos išteklių naudojimo Vakarų Sacharoje.
Nors Vakarų Sacharoje nebuvo rasta didelio naftos išteklių kiekio, tačiau Maroko ir Polisario ginčijosi dėl to, kas turi teisę į naftos eksploataciją Vakarų Sacharos teritorijoje. Šiandien pagrindinis Vakarų Sacharos ilgalaikis ekonominis iššūkis tai užtikrinti pramonės įvairovę, kuri galėtų būti didesnio užimtumo ir pajamų šaltiniu šalyje.
Demografija
Pagal 2013 m. apskaičiavimus Vakarų Sacharoje buvo 554 795 gyventojai. Dauguma jų – arabai ir arabizuoti berberai. Arabų kalba yra nacionalinė Vakarų Sacharos kalba. O pagrindinė religija šalyje tai islamas.
Šiuo metu vyksta intensyvi Maroko kolonizacija, kuria yra siekiama pakeisti etnines proporcijas šalyje prieš referendumą, kuriame Vakarų Sacharos gyventojai nuspręs savo šalies ateitį.
Tadžura Va al Navahi al Arbos savivaldybė
Tadžura Va al Navahi al Arbos savivaldybė  – buvusi Libijos savivaldybė šalies šiaurės vakaruose, prie Viduržemio jūros. Sostinė – Tadžura.
2007 m. prijungta prie Tripolio savivaldybės.
Michnovcė
Michnovcė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Krasnapolio valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į rytus nuo Krasnapolio, apie 6 km į vakarus nuo Seinų ir 112 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Gimtoji kalba
Kadangi žmogaus tautybė priklauso nuo individualaus pasirinkimo, gimtoji kalba ir tautybė ne visada sutampa, pavyzdžiui, 18,2 % Lietuvoje gyvenančių baltarusių ir 15,4 % ukrainiečių savo gimtąja kalba laiko rusų kalbą.
Sviliai
Sviliai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Josvainių, prie Josvainių–Ariogalos kelio, dešiniajame Šušvės krante. Į pietus nuo Svilių plyti Pernaravos-Šaravų miškai. Seniūnaitijos centras.
Kaimo šiaurinėje dalyje, ties Šušvės ir Žagrupio santaka, aptiktas kapinynas ir senovės gyvenvietė (dabar užarti).
Istorija
Sviliai minimi 1575 metais. 1820 m. kaime būta 13 kiemų. XX a. pr. ant Šušvės upės buvo vandens malūnas. Buvo Liudkevičių valda Josvainių valsčiuje. Tarybiniais metais buvo Svilių kolūkio pagalbine gyvenviete.
NNTP
Network News Transfer Protocol (angl. tinklo žinučių perdavimo protokolas). Protokolas, artimas el. pašto perdavimo protokolui SMTP, tačiau orientuotas į prisijungimą prie naujienų serverių.
Techninės detalės
Kiekvienas naujienų serveris pateikia vartotojams „naujienų grupių“ sąrašą. Vartotojas, prisijungęs prie pasirinktos grupės, pamato naujausius grupės laiškus bei gali rašyti pats. Serverio administratoriai gali numatyti kiekvieną laišką trinti po nustatyto laiko tarpo. Kai kurie forumai turi moderatorius, kurie ištrina netinkamus laiškus bei gali apriboti vartotojų teises.
NNTP paprastai skiriamas TCP portas 119. Jei NNTP perduodamas šifruotu kanalu (SSL), tada jam įprasta skirti portą 563. Toks šifruotas NNTP kartais vadinamas NNTPS.
NNTP programos
Galigesni el. pašto klientai dažnai gali jungtis ir prie NNTP naujienų serverio. Daugelis NNTP žinučių sukuriama universaliomis programomis Thunderbird bei MS Outlook Express.
KDE langų aplinkos vartotojai vertina specializuotą NNTP klientą KNode.
Skaidrė (Anykščiai)
Skaidrė – kaimas šiaurinėje Anykščių rajono savivaldybės dalyje, 4 km į šiaurės rytus nuo Viešintų.
Didieji Krauleidžiai
Didieji Krauleidžiai (, nuo 1938 m. liepos 16 d. Groß Heidenstein, nuo 1946 m. Bolšojė Chrustalnojė ) – buvusi Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Slavsko rajone, 28 km į šiaurės vakarus nuo Slavsko, nuo 2008 m. birželio 30 d. Jasnojės kaimo gyvenvietės Chrustalnojės kaimo teritorija.
Istorija
Skalvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Lankos apskrities kaimas. 1947–2008 m. Prochladnojės apylinkės teritorija.
Lesoto himnas
Lesotho Fatse La Bontata Rona yra nacionalinis Lesoto himnas nuo 1967 m.
Žodžiai:
Vyriškoji gegužraibė
Vyriškoji gegužraibė (Orchis mascula) – gegužraibinių (Orchidaceae) šeimos augalas, įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Normandų kalba
Normandų kalba (Normand) – indoeuropiečių kalbų šeimai, romanų kalbų grupei priklausanti kalba, vartojama daugiausia Prancūzijos regione Normandijoje bei Jungtinei Karalystei pavaldžiose Normandijos salose. Seniau ši kalba taip pat vartota Sicilijoje, Anglijoje, Kanadoje, Antiochijos kunigaikštystėje. Artima prancūzų kalbai, dažnai laikoma jos tarme.
thumb|250px|left|Šiaurės vakarų [[Prancūzija|Prancūzijoje esanti Normandija ir Didžiajai Britanijai priklausančios Normandijos salos, kur savaime vartojama normandų kalba]]
Normanų kalba pradėjo formuotis ankstyvaisiais viduramžiais iš vikingų į tuometinę Neustriją atneštos senovės skandinavų kalbos ir vietinių galų-romanų kalbų. 1066 m. normanams užkariavus Angliją ten su didikais atkeliavo ir normandų kalba, padariusi didelę įtaką anglų kalbai. Tokie anglų žodžiai kaip fashion, candle, castle, cherry, poor, war yra normandų kilmės. Vėliau kalba po normanų užkariavimų paplito ir Sicilijoje bei pietų Italijoje ir paliko keletą skolinių siciliečių kalboje.
Pastaraisiais amžiais normandų kalba nyksta, užleisdama vietą standartinei prancūzų kalbai. Ji plačiau tebevartojama atokesniuose Normandijos karštuose (Kotanteno pusiasalyje, Pai de Koše ir kt.).
Išskiriamos šios pagrindinės normandų kalbos tarmės:
ISSN
International Standard Serial Number (ISSN, ) – unikalus tarptautinis standartinis aštuonių skaitmenų kodas, identifikuojantis serialinį (periodinį) leidinį. ISSN numeris 1975 m. adaptuotas kaip tarptautinis ISO 3297 standartas.
Numerio formatas
ISSN numeris susideda iš aštuonių skaitmenų, brūkšneliu atskirtų į dvi dalis po keturis skaitmenis. Paskutinis kaitmuo, kuris gali būti nuo 0 iki 9 arba (X, reiškiantis 10), yra kontrolinis, leidžiantis patikrinti, ar ISSN numeris teisingas.
Pavyzdžiui, žurnalo „Mokslas ir gyvenimas“ ISSN numeris yra 0134-3084. Norėdami patikrinti, ar jis teisingas, atliekame šiuos veiksmus:
ISSN numerių pagrindu formuojami periodinių leidinių brūkšniniai kodai. ISSN priskiriami numeriai leidžia atsisakyti vietinių numerių, supaprastinti leidyklų ir poligrafijos įstaigų bei bibliotekų bendradarbiavimą, taip pat su ISSN numeriu atlikti informacijos apie leidinius paiešką automatizuotose sistemose.
Heptalogija
Heptalogija – septynių kūrinių (dažniausiai literatūros ar filmų) rinkinys, kuriuose rutuliuojasi ta pati tema. Heptalogijose dažniausiai būna pasakojama viena istorija, nors neretai jos dalys būna susijusios tik tais pačias veikėjais ar dar mažiau. Retkarčias heptalogijoms vadinami ir daugiau nei septynias dalis turintys rinkiniai, bet į heptalogiją įeina tik pirmosios septynios dalys.
Heart of Midlothian FC
Heart of Midlothian FC – Škotijos futbolo klubas iš Edinburgo.
Istorija
Heart of Midlothian FC įkurtas 1874 m. Manoma kad klubas pavadintas pagal sero Valterio Skoto novelę The Heart of Midlothian. Pirmasis klubo kapitonas buvo Tom Purdie.
1895 m. ir 1896 m. klubo komanda tapo Škotijos futbolo lygos čempionais, 1891–1906 m. keturis kartus laimėjo Škotijos taurę. Vėliau pusę amžiaus (1906–1954 m.) neiškovota svarbių pergalių lygoje ar taurėje. 1955 m. vėl laimėta Škotijos taurė, 1958 m. ir 1960 m. – čempionatas, 1959 m., 1960 m. ir 1963 m. dar tris kartus iškovota taurė.
XX a. aštuntajame dešimtmetyje keletą sezonų žaidė ne aukščiausioje lygoje, vėliau klubo komanda nepasiekė didelių aukštumų. 1998 m., 2006 m. ir 2012 m. iškovojo Škotijos taurę.
Stadionas
Stadione devynis kartus žaidė Škotijos vyrų futbolo rinktinė.
Jonija
Jonija ( arba Ἰωνίη) istorinis regionas Anatolijos pakrantėje (dabar Turkija). Jos vardas kilo nuo jonėnų genties, kuri archajiniu laikotarpiu gyveno Egėjo jūros salose ir pakrantėse. Jonėnai laikomi rytų graikais.
Geografija
thumb|left|Jonijos geografija Joniją sudaro pajūrio ruožas Mažojoje Azijoje nuo Fokėjos šiaurėje netoli Hermo (dabar Gedizas) upės žiočių iki Mileto netoli Meandro žiočių. Be to Jonijai priklausė Chijo ir Samo salos.
Pajūryje su Jonija ribojosi Eolidė šiaurėje ir Doridė pietuose. Krašto gilumoje buvo Lydija rytuose ir Karija pietryčiuose.
Istorija
Bronzos amžiaus hetitų šaltiniuose yra minimas regionas, vadinamas Ahhiyawa, etimologiškai siejamas su achajais. Greičiausiai taip hetitai įvardijo graikiškas Mažosios Azijos pajūrio sritis su svarbiausiu miestu Miletu (Milawanda). Šis regionas sudarinėjo sąjungas prieš hetitus su kaimynine Arcava (Lydijoje). Pastaroji greičiausiai valdė didelę dalį vėlesnės Jonijos teritorijos, ir ji buvo žinoma kaip Mira.
Graikų mitai teigia, kad Jonijos miestus įkūrė graikai iš kitų regionų. Kolonistai buvo susiję su Atikos jonėnais, nes, teigiama, kolonistams vadovavo Nelėjas ir Androklas, paskutinio Atėnų karaliaus Kodro sūnūs. Vėlesni chronologai apskaičiavo, kad „Jonėnų migracija“ turėjo būti 140 metų po Trojos karo ir 40 metų po Herakleidų sugrįžimo į Peloponesą.
Jonija niekada nebuvo vieninga valstybė, ir ją sudarė daugybė atskirų miestų-valstybių. VII a. pr. m. e. jie susijungė į politinę konfederaciją – Jonijos lygą. Ji susidėjo iš 12 narių, kurie turėjo bendrą pavadinimą dodekapolis. Nariai buvo: Miletas, Mijus, Prienė, Efesas, Kolofonas, Lebedas, Teas, Klazomenai, Fokėja, Chijas, Eritrai ir Samas.
VI a. pr. m. e. Jonija buvo užimta Persijos, ir tapo jos satrapija. Jonijos miestai aktyviai dalyvavo Graikų-persų karuose.
Romėnų laikais ji priklausė Azijos provincijai.
Lietuvos sporto enciklopedija
Lietuvos sporto enciklopedija (LSE) – enciklopedinis Lietuvos sporto informacijos centro leidinys apie sportą.
Apimtis
Per 5 000 biografinių ir 800 bendrųjų straipsnių.
Enciklopedijoje pateikiama informacija apie svarbiausius Lietuvos sporto reiškinius ir įvykius. Bendrųjų straipsnių turinį sudaro svarbiausi kūno kultūros, sporto terminai, sąvokos, sporto įstatymų, valstybinių ir visuomeninių sporto organizacijų, sporto klubų (ir išeivijos lietuvių), miestų, rajonų sportinės veiklos, sporto šakų, tradicinių varžybų, žymių sporto komandų, sporto mokyklų, aukštųjų mokyklų, rengiančių kūno kultūros, sporto specialistus, periodinių sporto leidinių, sporto bazių aprašymas. Biografiniuose straipsniuose pateikiamos pagrindinės žinios apie žymiausius sportininkus, trenerius, sporto šakų teisėjus, kūno kultūros mokytojus, sporto mokslininkus, medikus, organizatorius, žurnalistus. Skiriamas visiems, kas domisi kūno kultūra, sportu, jo istorija.
Dvaras
thumb|250px|Pavyzdinis dvaro planas Dvaras – feodalo valda ir gyvenvietė feodalizmo, stambus žemės savininko ūkis kapitalizmo laikotarpiu.
Waldo's People
„Waldo’s People“ – suomių šokių muzikos grupė. Grupės lyderis yra Waldo, kurio tikrasis vardas Marko Reijonen.
Dvaras
Istorija
Karolingų imperijos valdovo dvaras buvo šalies kultūrinio ir politinio gyvenimo centras, nes nuolatinės sostinės nebuvo. Karolio Didžiojo dvarą tvarkė palatinas, kuriam padėjo kiti pareigūnai. Šio dvaro tradicijas perėmė visos Europos šalys. Valdovas, stambiausias, daugiausia teisinių galių turintis žemvaldys, už karo ir kitokią tarnybą leno teisėmis dalijo žemes didikams ir Bažnyčiai, didikai – bajorams. Ilgainiui gauti dvarai tapo visiška šių nuosavybe. Jau X a. – XI a. Vakarų Europoje, o Italijoje net VIII a. – IX a. dvaras tapo tipiška ir svarbiausia žemėvaldos ir ūkio institucija. Jį sudarė domenas ir priklausomų valstiečių naudojama skirtinė žemė.
Ūkine prasme feodalinis dvaras – savarankiškas vienetas, pagamintais produktais beveik visiškai aprūpinantis jo gyventojus. Dvarai, ypač rezidenciniai, tapo kultūrinio gyvenimo centrais, jie atliko visuomenės telkimo vaidmenį, buvo svarbus tautos kultūros vienijimo, literatūrinės kalbos formavimosi veiksnys, juose formavosi viešojo elgesio, papročių ir kitos tradicijos. XV a. Florencijos, Milano, Feraros, Burgundijos dvaruose suklestėjo renesanso kultūra. Dvaras turėjo ir politinės reikšmės. Valdomoje teritorijoje administravimu ir teismais rūpinosi pats dvarininkas arba jo skirtas pareigūnas.
Waldo's People
2009 m. grupė buvo išrinkta atsovauti Suomijai „Eurovizijoje“ su daina „Lose Control“. „Waldo’s People“ dainų konkurse surinko 22 taškus ir užėmė paskutinę vietą iš 25 dalyvių.
Dvaras
Istorija
Nuo XIII a. valstybinės ir ūkinės dvaro funkcijos pamažu išsiskyrė. Feodalų politines teises pradėta riboti, didėjant valdovo galioms naujaisiais laikais, XVII a. – XVIII a. Prancūzijoje dvarų sistema visiškai panaikinta 1789 m. XIV a. pabaigoje – XVII a. plėtojantis prekybai, kylant miestams, dvarų reikšmė pradėjo nykti. Plėsdami ir atnaujindami dvarus, savininkai įtvirtino jų specializaciją, valstiečių žemių sąskaita plėtė domeną.
XIV–XVI a. atsirado ir Vakarų Europoje įsivyravo dvarai be domeno, vadinamosios senjorijos, kuriose valstiečiai rentą žemvaldžiui mokėjo pinigais arba produktais. Dėl kapitalistinio ūkininkavimo pranašumo valstiečiai iš teisiškai priklausomų ilgainiui tapo laisvai samdomais darbininkais ir laisvaisiais nuomininkais. Anglijoje šis procesas vyko XV a. Dvarų savininkų pelną didino ir pradėta diegti nauja žemdirbystės technika. Vidurio ir Rytų Europoje dvarai atsirado XII a. – XIV a., bet iki XIX a. rėmėsi daugiausia baudžiaviniu darbu. Panaikinus baudžiavą dvaras pamažu prisitaikė prie kapitalistinės žemėvaldos, o XX a. trečiajame dešimtmetyje dėl žemės reformų ir po Antrojo pasaulinio karo komunistų valdžios buvo suardyti.
Dvaras Lietuvoje
thumb|[[Alantos dvaras]] thumb|[[Siesikų pilis]] thumb|[[Veprių dvaras]] thumb|[[Pakruojo dvaras|Pakruojo dvaro tiltas]]thumb|[[Raudondvaris]] thumb|[[Vladikiškių dvaras]] thumb|[[Kurtuvėnų dvaras|Kurtuvėnų dvaro svirnas]] Lietuvoje dvaras buvo svarbiausia feodalinio ūkininkavimo forma – vyravo žemės ūkyje ir apėmė dalį pramonės. Be to, dvaras buvo vienas svarbiausių kultūrinio gyvenimo centrų. Dvaro žemę sudarė savininko žemė ir priklausomų valstiečių naudojama skirtinė žemė. Dvarininko žemę dirbo lažininkai. Dvaras iš kiemo ėmė formuotis XIV a. pabaigoje ir XV a. pirmoje pusėje, įvedus krikščionybę, bei didžiajam kunigaikščiui pradėjus atidavinėti valstiečius veldamus bajorams ir stiprinti bajorus kaip karo jėgą.
Visiškai dvaras susiformavo XV a. antroje pusėje, kai turtingesnių kiemininkų bajorų sodybos atsiskyrė nuo baudžiauninkų sodybų. Didžiojo kunigaikščio žemių kiemų vietininkai tapo dvaro laikytojais. Tokioms feodalų sodyboms iki XVI a. visiškai prigijo dvaro terminas. 1557 m. Valakų reformos nuostatuose nurodyta dvarus steigti visuose valsčiuose. Daug bajorų gyveno bajorkaimiuose, kiti paprastai turėjo įvairaus dydžio dvarus, bet ilgainiui atsirado ir bežemių, titulinių dvarininkų.
Didelį dvarą XVI a. – XIX a. pirmoje pusėje sudarė žemvaldžio pagrindinė sodyba, keli palivarkai – dvaro arimai su dvarų pramonės įmonėmis ir priklausantys tam žemvaldžiui valstiečių kaimai, o kartais ir miesteliai. Dvarininkų pajamos iš Lietuvos (be Žemaitijos) palivarkų sudarė apie 40 % visu jų pajamų. Kitos pajamos buvo gaunamos iš valstiečių činšo ir duoklių.
Lietuvoje nesusiklostė į vadinamąsias Rusijos pomestijas panaši tarnybinių dvarų rūšis, nes iš didžiojo kunigaikščio už karo tarnybą ar nuopelnus gautas beneficijas bajorai galėjo paveldėti. Beneficijos ilgainiui susiliedavo su tėvoninės žemės valdomis. Žemvaldžio teisė disponuoti savo dvarais iki 1564–1566 m. reformų buvo varžoma draudimo parduoti daugiau, kaip 1/3 ir įkeisti daugiau, kaip 2/3 dvaro beneficinės ir tėvoninės žemės valdų.
Lietuvos Didžiojoje kunigaikštystėje, kaip ir visoje Vidurio ir Rytų Europoje, XVI–XVIII a. susidarė dideli ir vidutiniai su rinka susiję dvarai, kuriuose išliko ar net padidėjo pačių dvarų dirbamos žemės plotai, įsigalėjo palivarkinė lažinė ūkio sistema. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikai Pacai, Radvilos, Sapiegos ir kiti didžiausius dvarus ir jų kompleksus turėjo dabartinėje Baltarusijoje (Kleckas, Maladečina, Myrius, Nesvyžius ir kt.) bei dabartinės Lenkijos (Suražas, Tikocinas) teritorijoje.
Bažnytiniai dvarai
Bažnytiniai ir vienuolynų dvarai pradėjo kurtis anksčiau už kitus, po 1387 m. Lietuvos krikšto, nes Vidurio ir Vakarų Europos šalių pavyzdžiu sparčiai kuriama bažnytinė žemėvalda plėtojosi labiau, nei bajorų elito. Plėtros galimybės susilygino tik XV a. antroje pusėje. Nuo tada bažnytiniai dvarai nesiskyrė nuo pasaulietinių. Juose dirbo bažnytiniai valstiečiai. Po 1830–1831 m. sukilimo Rusijos imperijos valdžia atėmė visus bažnyčių ir vienuolynų dvarus. Lietuvos Respublikos laikais bažnytinė nuosavybė iš dalies grąžinta, bet 1940 m. SSRS okupacinė valdžia tą nuosavybę nacionalizavo.
Dvarų naikinimas
1861 m. panaikinus baudžiavą, kaimas atsiskyrė nuo dvaro. Dvarais imta vadinti tik dvarininkų sodybas su tam tikru žemės plotu. XIX a. antroje pusėje dauguma dvarų pamažu virto dideliais rinkos ekonomikos ūkiais, kurie rėmėsi žemės ūkio darbininkų ir kumečių darbu. 1922 m. žemės reformos įstatymas nustatė dvaro dydį iki 80 ha., o kita dvarų žemė buvo nusavinta. 1929 m. dvaro dydis padidintas iki 150 ha.
Dvarai Mažojoje Lietuvoje
Vokiečių ordino užkariautoje Mažojoje Lietuvoje dvarus pradėjo steigti vokiečių riteriai, Katalikų bažnyčia, o savo domenuose ir ordino magistrai. Dėl nuolatinių karų su Lietuvos Didžiąja kunigaikštyste iš pradžių dvarų Mažojoje Lietuvoje buvo mažai. Jų ėmė daugėti po 1410 m. Žalgirio mūšio ir 1422 m. Melno taikos.
Mažojoje Lietuvoje iki XVIII a. pabaigos vyravo valstybiniai dvarai, esantys Prūsijos valdovo domenuose. Per didžiąją vokiečių kolonizaciją, 1717 m. karaliaus ediktu bajorų dvarai ir kulmiškių ūkiai buvo paversti alodiniais. XVIII a. pab. Lietuvos departamente vokiečių bajorų dvarams priklausė tik apie 2300, arba 7 %, valstiečių ūkių. Dauguma tų dvarų buvo nedideli. Į XVIII a. pabaigą Prūsijos karalius domenus ėmė nuomoti, pardavinėti ir dovanoti bajorams, juose kūrėsi ir dideli stambiųjų žemvaldžių junkerių dvarai. Dėl to daug lietuvių valstiečių atiteko privatiems dvarininkams vokiečiams, sustiprėjo jų socialinė ir tautinė priespauda.
Vokiečių dvarai buvo plečiami ir nuvarant lietuvininkus nuo žemės. Bajorų dvarų, turinčių 12-30 ūbų (200–500 ha), XVIII a. Mažojoje Lietuvoje, kaip ir visoje Prūsijoje, buvo daugiausia. XVIII a. pradžioje vidutiniais buvo laikomi 100–200 ha dvarai, XIX a. pradžioje – 400–1000 ha dvarai. Daugiausia junkerių dvarų buvo Mažosios Lietuvos pietinėje ir pietrytinėje dalyje – Darkiemio, Įsruties, Geldapės ir Girdavos apskrityse – Didieji Beiniūnai, Bubainiai, Puškiemis ir kiti dvarų kompleksai). Mažiausiai dvarų buvo Klaipėdos krašte.
Girsteikiai
Girsteikiai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Kupreliškio, 4 km į šiaurę nuo Alizavos, 22 km į šiaurę nuo Kupiškio, Pyvesos dešiniajame krante.
Istorija
Minimas XVI–XVII a. Biržų Radvilų archyvų registruose, 1645 m. pažymėtas Biržų kunigaikštystės plane, priklausė Radviloms. 1861–1919 m. priklausė Panevėžio apskrities Čypėnų valsčiui, 1919–1947 m. – Biržų apskrities Vabalninko valsčiui.
1949 m. įkurtas Girsteikių kolūkis, vėliau sujungtas su Žadeikių ir Muntvydų kolūkiais, o nuo 1975 m. priklausė Alizavos kolūkiui.
Trumpai veikė 1917 m. įkurta mokykla, 1927 m. atidaryta iš naujo ir dirbo iki 1978 m.
Tert-Butil hidroperoksidas
Tert-Butil hidroperoksidas (TBHP, tBuOOH) yra organinis peroksidas, naudojamas kai kuriuose oksidaciniuose procesuose. Jis dažniausiai saugomas apie 70 % vandens tirpalo pavidalu. Toks tirpalas padegtas vis dar dega, tačiau jei liepsna atvira, nesprogsta.
Tert-Butil hidroperoksidas žinomas kaip itin pavojingas junginys, kai kuriuose šaltiniuose žymimas NFPA 704 kodu 4-4-4 (itin nuodinga, savaime užsiliepsnojanti, sprogstamoji medžiaga, dar ir aktyvus oksidatorius). Tačiau kiti šaltiniai pateikia nuosaikesnį vertinimą (3-2-2 ar 1-4-4)
Pramonėje šis junginys naudojamas pradėti laisvųjų radikalų polimerizacijos reakcijoms, praskiesti tirpalai ar junginiai naudojami dezinfekcijai bei nuotekų valymui. Tert-Butil hidroperoksidas yra Sharpless reakcijos komponentas. Šios reakcijos metu iš pirminių ar antrinių alkilnių alkoholių pagaminami 2,3-epoksialkoholiai: Sharpless reakcijos produktai gali būti panaudojami daugelio įvairių medžiagų sintezėje, o jos komponentai palyginus pigūs ir nesunkiai gaunami:
Laukininkų prietelis
Laukininkų prietelis – laikraščio „Lietuviška ceitunga“ mėnesinis priedas, leistas 1896–1900 m. Klaipėdoje.
Tert-Butil hidroperoksidas
400px|center|Sharpless reakcija
Sharpless reakcijos metu gali susidaryti vienas iš dviejų galimų stereoizomerų, priklausomai nuo naudojamo katalizatoriaus (dietiltartrato).
Laukininkų prietelis
Istorija
Spausdino žemdirbystei, ūkininkavimui, namų tvarkymui skirtus straipsnius, patarimus.
Tert-Butil hidroperoksidas
Žinomi keli Tert-Butil hidroperoksido sintezės būdai.
Laukininkų prietelis
Istorija
Atsakingasis redaktorius J. Šmitas.
Alejus
Alejus  – miestas Kalnų Libano muchafazoje, Libane.
Vietiniai gyventojai daugiausia drūzai, nors pasitaiko ir maronitų bei krikščionių melkitų ir stačiatikių. Daug žmonių iš Arabų šalių, ypač iš Persijos įlankos, čia yra įsigiję nekilnojamojo turto, norėdami vasarą išvengti karščio ir drėgmės savo šalyse. 2010 m. savivaldybės rinkimuose buvo užregistruoti 12 504 rinkėjai.
1770 m.
1770 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Siela
Siela – religinė, filosofinė sąvoka, reiškianti nematerialią substanciją, nepriklausomą nuo kūno.
Jurgis Kunčinas
Jurgis Kunčinas (1947 m. sausio 13 d. Alytuje – 2002 m. gruodžio 13 d. Vilniuje) – poetas, eseistas, vertėjas, vienas žymiausių lietuvių prozininkų po Lietuvos nepriklausomybės atgavimo.
Siela
Filosofijoje ir religijose labai dažnai „siela“ yra apibrėžiama štai tokiu apibrėžimu: „siela yra kūno ir materijos priešingybė“
Jurgis Kunčinas
J. Kunčinas Vilniaus universitete 1964–1968 m. studijavo vokiečių filologiją. Pirmoji jo publikacija pasirodė 1968 m. Yra parašęs literatūrinės kritikos, satyrų, esė, radijo pjesių, kino scenarijų. Publikuodavo esė laikraščiuose „Lietuvos aidas“, „Valstiečių laikraštis“, „Šiaurės Atėnai“.
Siela
Religijose siela dažniausiai laikoma nemirštančia ir amžina; manoma, kad ji atsiskirianti nuo kūno mirties metu.
Jurgis Kunčinas
J. Kunčinas buvo Lietuvos rašytojų sąjungos narys (nuo 1989 m.), PEN centro narys (nuo 1995 m.). Žinomiausias jo romanas yra „Tūla“ (1993 m.). Už šį romaną J. Kunčinui 1993 m. paskirta Lietuvos rašytojų sąjungos premija už geriausią metų knygą. Taip pat jis yra gavęs „Nemuno“ žurnalo premijas už poeziją (1972 m.) ir prozą (1994 m.), Alytaus miesto Kultūros premiją (1996 m.), literatūrinę Vilniaus miesto premiją (1996 m. už novelių knygą „Laba diena, pone Enrike!“).
J. Kunčino kūrinių yra versta į anglų, rusų, latvių, švedų, estų, lenkų, baltarusių ir vokiečių („Blanchisserie, arba Žvėrynas–Užupis“, „Kilnojamosios Röntgeno stotys“) kalbas.
J. Kunčinas mirė ir yra palaidotas Vilniuje, Antakalnio kapinių Rašytojų kalnelyje, greta Ričardo Gavelio. Dalis J. Kunčino kūrinių ir vertimų išleista tik po mirties.
Siela
Žodis psichologija kilo iš 'siela'. Lotynų kalbos žodis spiritus turi žodžio „siela“ šaknį ir išvertus reiškia „kvėpavimas“. Hebrajų kalba žodis nepheš reiškia ne tik 'siela', bet ir 'gyvenimas' arba 'būtinas kvėpavimas'.
Siela krikščionybėje
thumb|Paveiksle vaizduojamas [[Dievas, stebintis angelo ir velnio kovą dėl žmogaus sielos]] Sielos nemirtingumas ir pomirtinis gyvenimas yra svarbi krikščionių mokymo dalis. Krikščionys tiki, kad po mirties Dievas atlygins kiekvienam už jo gerus ir blogus darbus. Teisuoliams žadamas amžinas gyvenimas rojuje, o nusidėjėlių sielos būsiančios atskirtos nuo Dievo ir pasmerktos amžinai kančiai pragare. Katalikybėje tikima ir skaistykla, kurioje žmonių sielos apsivalančios per kančią.
Katalikų Bažnyčios katekizme yra parašyta kad „kartais siela ir dvasia laikomos skirtingais dalykais“, o kartais nelaikomos. Katalikų Bažnyčios katekizme teigiama kad „siela yra žmogaus gyvybė“, „siela yra žmogaus asmuo“, „siela yra dvasinis lygmuo“, „siela yra kūno forma“ ir taip toliau.
Siela hinduizme
Hinduizmo šventraštyje Bhagavadgytoje rašoma, kad: „sielos neįmanoma suskaidyti į dalis, siela yra netrapi.“  Pagal vedantinę filosofiją, kiekviena gyva būtybė turi atmaną – aukščiausiojo dieviškumo (brahmano) atspindį savyje.
Siela islame
Apie sielos sampratą islame žr. nafs.
Pagenaičiai (Jurbarkas)
Pagenaičiai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Žukų, 1 km į šiaurės vakarus nuo Jūravos.
Istorija
Anksčiau vadinti Mažaisiais Šusteriais. Pažymėti 1802 m. žemėlapyje. 1815 m. minėta nuomininkų sodyba, 1905 ir 1925 m. – girininkijos sodyba su 15 gyventojų. 1902 m. pro Pagenaičius pravestas siaurasis geležinkelis (veikė iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos), įrengta stotelė.
Pjūklas
Pjūklų naudojimas
Pjūklų funkciją neretai gali atlikti ir kitokie įtaisai. Pvz., kai kurių peilių (paprastai išgyvenimo, kareiviškų) geležčių nugarėlės turi pjūkliškus dantis, todėl jais galima patogiau pjauti šakas ir pan. Kai kurie lenktiniai peiliai ar universalūs įrankiai turi geležtes metalo pjūklelius.
Graikų mitologijoje minimas pjūklo išradėjas – Perdiksas, Dedalo sūnėnas.
Maltos futbolo varžybos 1950–1951 m.
Maltos futbolo varžybos 1950–1951 m.
Tarhuna Va Msalatos savivaldybė
Tarhuna Va Msalatos savivaldybė – buvusi Libijos savivaldybė šalies šiaurės vakaruose. Sostinė – Tarhuna.
Mikolajevas (Seinai)
Mikolajevas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Krasnapolio valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Lauko darbininkas
Istorija
Leido profsąjungos Centro valdyba. Spausdino Raidės spaustuvė. Išėjo 15 numerių.
Informavo apie jos veiklą, svarstė žemės ūkyje dirbančių žmonių reikalus, žemės reformos klausimus, socialinės politikos problemas. Bendradarbiavo A. Dagys, J. Papartis, V. Sakalauskas ir kt.
Atsakingasis redaktorius Juozas Paplauskas.
Ficrojus (reikšmės)
Ficrojus gali reikšti:
Jonas Burdulis-Burdulevičius
Jonas Burdulis-Burdulevičius (, 1802 m. birželio 10 d. Vaiponiškių kaime, Andrejevo valsčius, Suvalkų apskritis – 1886 m. Bartninkuose) – Romos katalikų kunigas, visuomenininkas, lietuvybės puoselėtojas.