cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zibalai
Istorija
XVIII a. Zibalų palivarką valdė Vilniaus vyskupijos kurija. 1744 m. Zibalų palivarke įsteigta koplyčia, ant kurios pamatų 1861 m. iškilo dabartinė Zibalų bažnyčia; pastačius bažnyčią, Zibalai tapo Širvintų parapijos filija. XIX a. pabaigoje Zibalai buvo kaimas ir bajorkaimis Vilniaus apskrities Širvintų valsčiuje.
1920 m. kunigo Kazimiero Lajausko (1892−1921) rūpesčiu įsteigta Zibalų parapija. Kuriantis nepriklausomai Lietuvai, Zibaluose ir apylinkėse vyko lietuvių kovos su į Lietuvą besiveržiančiais lenkais, kurių kariai bei partizanai pridarė daug žalos vietos gyventojams. Zibalai plačiai išgarsėjo 1921 m., kai neutralioje zonoje veikę lenkų žandarai nužudė Zibalų kleboną Kazimierą Lajauską. Nuo 1920 m. pab. iki 1923 m. kovo Zibalai buvo Lietuvos ir Lenkijos kariuomenes skyrusioje neutralioje zonoje, vėliau – netoli demarkacinės linijos su Lenkija.
Gyventojai
thumb|240px|Zibalų bendruomenės namas
Aukšlės
Aukšlėmis vadinamos karpinių šeimos dviejų pošeimių kai kurių genčių žuvys:
Alburninae pošeimis:
Rasborinae pošeimis:
Dvareliškiai (Joniškis)
Dvareliškiai – kaimas šiaurės rytinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 1 km į šiaurę nuo Kriukų.
Jokūbas Šimkevičius
Jokūbas Šimkevičius (, g. 1775 m. liepos 8 d. arba gruodžio 3 d. Raseinių paviete – m. 1818 m. lapkričio 6 d. Taukeliuose, Daugailių valsčiuje) – garsus XIX a. pradžios Vilniaus gydytojas, vienas pediatrijos pradininkų bei blaivybės idėjos propaguotojas Lietuvoje ir Lenkijoje, žymus masonas, visuomenės veikėjas, satyrikas, filantropas.
J. Šimkevičius kartu su kitais įkūrė ir ypač sustiprino pirmąją Rytų Europoje medicinos draugiją, siekiančią skleisti medicinos naujoves tarp gydytojų. Jis buvo pirmųjų modernių teorinės ir praktinės chirurgijos (1806 m.) bei vaikų ligų (1810 m.) vadovėlių autorius, kaulų lūžių chirurginio gydymo, vaikų chirurgijos, ortodontologijos pradininkas tiek Lietuvoje, tiek tuometėje Rusijos imperijoje. J. Šimkevičiaus veikalą apie girtuoklystę (1818 m.) reikėtų laikyti XIX a. viduryje kilusio blaivybės sąjūdžio Lietuvoje pirmtaku. Visuomeninė gydytojo veikla, pasireiškusi garsiosios „Nenaudėlių“ draugijos įkūrimu ir satyrinio laikraščio „Grindinio žinios“ leidyba,  brandino  krašte  liberalias švietėjiškas, antibaudžiavines idėjas. miniatiūra|180px|left|Koplytstulpis Jokūbui Šimkevičiui prie [[Taukelių koplyčia|Taukelių koplyčios]]
Biografija
Mokėsi Raseiniuose. 1796 m. įstojo į Vilniaus universitetą. Studijuodamas medicinos mokslus, privalėjo užsidirbti pragyvenimui. Vertėsi daugiausia  privačiomis  pamokomis,  buvo įsidarbinęs raštinėje. Universitetą baigė 1802 m. Jaunas gydytojas sparčiai ėmė kopti profesinės karjeros laiptais. Trumpos stažuotės Paryžiuje  metu  J.  Šimkevičius  įgijo  mokslų  daktaro  laipsnį  ir  teisę  vadintis  imperatoriaus  leibmediku. Grįžęs iš Paryžiaus, dirbo Vilniuje, Gailestingųjų seserų ligoninėje, tapo jos vyriausiuoju gydytoju. buvo gerai žinomas Vilniuje gydytojas praktikas.
1805 m.  Vilniaus  gydytojai  susibūrė  į  vieną  pirmųjų to meto Rusijos imperijoje Medicinos draugiją. Jos organizavimo darbuose tarp 15 aktyvistų dalyvavo ir J. Šimkevičius. Draugijos veikla buvo labai reikšminga medicinos mokslo plėtrai, medikų kvalifikacijai kelti, apskritai sanitariniam švietimui  plisti  Lietuvoje. J. Šimkevičius vėliau buvo išrinktas ir šios draugijos pirmininku.
J. Šimkevičiaus veikla buvo pažymėta ryškiomis patriotinėmis nuostatomis. Gydytojas priklausė elitinei Vilniaus šviesuomenės masonų ložei „Uolusis lietuvis“, siekusiai liberalių pažiūrų ir švietimo sklaidos. Ložės veiklos formos, ypač mistifikuotos apeigos, jau nebeatitiko laiko dvasios. Todėl jis siūlę reformą, įtikinėdamas narius, kad visa veikla ir lėšos turėtų būti skiriamos savo krašto liaudies švietimo reikalams. Daugumai narių su šiais siūlymais nesutikus, J. Šimkevičius su vienminčiais įkūrė naują ložę „Reformuotas uolusis lietuvis”.
Daugiausia energijos ir išmonės J. Šimkevičius įdėjo į naujai steigiamą „Nenaudėlių“ („Szubrawcy”) draugiją, kurios pirmuoju prezidentu ir buvo išrinktas. Turėjo Perkūno slapyvardį. Tokia savo veikla jis norėjo paremti satyrinį laikraštėlį „Grindinio žinios“ („Wiadomości Brukowe“).
Mokslininko, gydytojo  praktiko  ir  rašytojo  darbą  J. Šimkevičius derino su labai aktyvia visuomenine veikla. 1817 m.  J.  Šimkevičiaus  sveikata  smarkiai  pablogėjo. Jis sirgo  plaučių  džiova. Matyt, atsiliepė  jaunystės nepriteklių  metai. 1818 m.  gegužę  jis  nusprendė  palikti miestą, vildamasis, kad kaimo oras ir natūralus maistas gali kiek pagelbėti. Išvyko į savo nusipirktą dvarelį Taukeliuose, netoli Daugailių. Čia vienatvėje praleido paskutines savo gyvenimo dienas. J. Šimkevičius mirė 1818 m. lapkričio 6 d. būdamas 43 metų. Palaidotas, vykdant jo valią, po beržais dvaro kapinaitėse prie Taukelių koplyčios.
J.Šimkevičius mokėjo ir rašė keturiomis kalbomis: lenkų, prancūzų, vokiečių ir lotynų. Rašė daugiausia lenkų kalba, kad būtų suprantama daugumai studentų ir Vilniaus gydytojų.
Kuprys
Kuprys − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kuprienė (ištekėjusi moteris) ir Kuprytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Raistiniai (Punskas)
Raistiniai – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietus nuo Punsko, apie 14 km į šiaurės vakarus nuo Seinų ir 121 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Į Raistinių sudėtį įjungtas buvęs Poklaštornės kaimelis. 70 % gyventojų – lietuviai. Valsčiaus kelias Smalėnai -Skarkiškės. Seinos upė. Valstybės saugoma 24,0 m aukščio ir 4,8 m kamieno apimties baltoji tuopa, keletas XIX a. statytų pastatų. Smalėnų bibliotekos filialas su lietuviškomis ir lenkiškomis knygomis.
Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaimas minimas nuo 1642 metų. 1906 m. Raistiniuose buvo pastatytas pirmasis Punsko – Seinų krašte saviveiklininkų spektaklis. Tarpukaryje veikė lietuviškų organizacijų skyriai. 1957 m. gruodžio 29 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos padalinys. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 171 žmogus, iš kurių 86 lenkai ir 85 lietuviai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Literatūra
Tarybų Lietuvos enciklopedija, 4 tomas, Vyriausioji Enciklopedijų Redakcija, Vilnius, 1988, 496 psl.
Vinkšninės
Vinkšninės – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Rimėnų.
Kupstas
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kupstienė (ištekėjusi moteris) ir Kupstaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Bendra užsienio ir saugumo politika
Bendra užsienio ir saugumo politika (BUSP)  – tai ES valstybių narių sutarti ES užsienio politikos veiksmai.
Bendros užsienio ir saugumo politikos tikslai:
Elektros perdavimo linija
thumb|right|280px|Elektros perdavimo linijos. Rusija
Aukštos įtampos perdavimo linija – elektros perdavimo linija, skirta elektros energijos perdavimui iš elektros jėgainių generuojančių šią energiją (pvz., vandens, atominių ar šiluminių jėgainių, taip pat saulės, vėjo bei geoterminę energiją elektros energiją verčiančių jėgainių ir kitų) į vietas netoliese šios energijos vartotojų, kur vėliau ši elektros energija yra transformuojama, bei žemos įtampos linijomis (per žemos įtampos tinklą) perduodama galutiniams vartotojams. Aukštos įtampos linija yra laikoma tokia linija, kurioje įtampa yra lygi ar viršija 110 kV.
Lietuvos aukštos įtampos perdavimo tinklas
thumb|left|Lietuvos aukštos įtampos perdavimo tinklas thumb|left
2010 m. Lietuvos aukštos įtampos perdavimo tinklą sudarė:
Šiuo metu Lietuvos elektros tinklai keturiomis 330 kV elektros linijomis yra sujungti su Latvijos, penkiomis – su Baltarusijos ir trimis – su Rusijos Kaliningrado srities 330 kV elektros tinklais. Strateginiai Lietuvos elektros energetikos plėtros planai – naujos elektros energijos tiekimo jungtys LitPol jungtis ir NordBalt, kurios Lietuvos aukštos įtampos perdavimo tinklą sujungs su Lenkijos ir Švedijos tinklais.
Nuorodos
Електрически далекопровод
Višnicės Senosios žydų kapinės
Višnicės Senosios žydų kapinės  – žydų kapinės Višnicės kaime, ''ul. Warszawskiej'' gatvėje. Tarpukariu kapinės buvo uždarytos ir žmonės pradėti laidoti Višnicės Naujosiose žydų kapinėse. Per II pasaulinį karą sunaikintos, paminklų neišlikę.
Piengrybis
Piengrybis – ūmėdinių (Russulaceae) šeimos grybų gentis.
Visi piengrybiai yra mikoriziniai grybai. Šie grybai, išskyrus samaninį piengrybį (Lactarius helvus), yra valgomi.
Būdingiausias šios genties grybų požymis – pieno konsistencijos sultys, kurios būna baltos, oranžinės, geltonos, raudonos, violetinės spalvos. Kai kurių rūšių baltos sultys esant sąlyčiui su oru nusidažo melsvai, rausvai, pilkai, gelsvai. Sultys sudarytos iš dervinių, riebalinių, aliejinių ir baltyminių medžiagų, todėl dažniausiai būna kartaus, aitraus skonio. Pamirkius ar išvirus šis kartumas pranyksta. Kitas piengrybiams būdingas požymis – jų kotai vienodo storumo ir be rinkio.
Grybų vaisiakūniai įvairaus dydžio. Kepurėlė 1-1,5 cm skersmens, įvairių spalvų, forma – pusrutuliška, gaubta, įdubusi, su gūbreliu arba be jo. Lakšteliai įvairiaspalviai, priaugtiniai. Hifai su pieniškomis ir bespalvėmis sultimis, kurios baltos, rožinės ir kitokių spalvų.
Piengrybiuose gausu baltymų, mineralinių medžiagų, fermentų, vitaminų, ypač gausu ergosterolio (vitamino D). Visus piengrybius galima vartoti maistui, bet kadangi dauguma jų kartaus, aštraus, deginančio skonio, juos geriau sūdyti arba marinuoti, prieš tai 10-15 (24) valandų pamirkius šaltame, silpnai pasūdytame vandenyje. Marinuojant piengrybius, be kitų prieskonių, patartina dėti peletrūno ir kadagio uogų, o marinato nedaryti stipraus. Piengrybį paliepį, piengrybį grūzdą galima džiovinti, gaminti iš jų grybų miltus. Visiškai nerenkami rudasis, paprastasis, glebusis, ąžuolyninis, apysaldis, švelnusis piengrybiai.
Iš viso žinoma apie 90 rūšių, o Lietuvoje – virš 50.
Suražo Senoji sinagoga
Suražo Senoji sinagoga  – nebeegzistuojanti sinagoga, stovėjusi Suražo mieste.
Istorija
Mūrinė sinagoga buvo pastatyta 1910–1911 metais. Per I pasaulinį karą 1914 m. sinagoga buvo sugriauta ir po karo nebeatstatyta.
Santa Elena (Ekvadoras)
Santa Elena  – miestas vakarų Ekvadore, šalia Ramiojo vandenyno pakrantės, 107 km į vakarus nuo Gvajakilio; Santa Elenos provincijos centras.
Istorija
Miestas iki 2007 m. priklausė Guajaso provincijai, bet vėliau tapo naujai sukurtos provincijos centru.
Viekšnaliai
Viekšnaliai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 6 km į pietus nuo Luokės. Seniūnaitijos centras. Yra medinė Viekšnalių Švč. Mergelės Marijos Globos bažnyčia (pastatyta 1912 m.), Viekšnalių pagrindinė mokykla, kultūros centras, biblioteka. Į šiaurės vakarus nuo kaimo telkšo Viekšnalių ežeras.
miniatiūra|250px|left|Bendruomenės namai miniatiūra|250px|left|Tvenkinys miniatiūra|250px|left|Mokykloje įsikūręs daugiafunkcis centras
Istorija
1950–1963 m. buvo Viekšnalių apylinkės centras.
Edmundas Arimantas Arbas
Edmundas Arimantas Arbas (1950 m. gruodžio 28 d. Detroite, JAV  – 1995 m. birželio 18 d. Meksikoje) – lietuvių neurobiologas, neuromokslų profesorius.
Dėstė Oregono, Harvardo, Arizonos universitetuose. Paskelbė per 30 mokslinių straipsnių. Tragiškai žuvo Meksikoje. 1997 m. jo palaikai parvežti į Lietuvą.
Kupčinskienė
Kupčinskienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Kupčinskaitė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Kupčinskas.
Juan de Garay
thumb|left|Monumentas Ch. de Garajui Buenos Airėse
Chuanas de Garajus (1528 m. Ordunjoje, Baskonijoje – 1583 m. prie La Platos) – ispanų keliautojas ir konkistadoras.
Garajus buvo Ispanų imperijos pareigūnas ir karys pradžioje Peru vicekaralystėje, vėliau La Platos gubernijoje. Jis buvo Asunsjono gubernatorius, įkūrė daug miestų Argentinoje (ypač prie Paranos). 1580 m. Chuanas de Garajus antrą kartą (po nesėkmingo Pedro de Mendosos bandymo) įkūrė Buenos Aires.
1543 m. Chuanas su dėde Pedru de Sarate ir vicekaraliumi Blasku Nunjesu Vela atliko ekspediciją į Peru. 1561 m. dalyvavo Santa Kruso miesto įkūrime. 1568 m. persikėlė į Asunsjoną, kur tapo svarbiu politiniu asmeniu. 1573 m. Garajus su 80 vyrų išsiųstas į ekspediciją Paranos upe. Jos metu įkūrė Santa Fė ir Buenos Airių miestus. Chuanas de Garajus žuvo 1583 m., keliaudamas iš Buenos Airių į Santa Fė, užpuolus indėnams.
Šiaulių savivaldybės stadionas
Šiaulių miesto savivaldybės stadionas yra įvairios paskirties stadionas Šiauliuose, talpinantis 4000 žiūrovų.
Istorija
Atidarytas 1962 m. Jame namų rungtynes žaidžia FA Šiauliai ir GIntra.
Stadionas turi vaizdo ekraną, tribūną su stogu. Yra įrengtos vietos ir neįgaliesiems. Ateityje čia planuojama rengti ir Lietuvos nacionalinės vyrų rinktinės varžybas.
Stadiono adresas yra S. Daukanto g. 23, Šiauliai.
Grubynai
Grubynai – kaimas šiaurės rytinėje Joniškio rajono savivaldybės dalyje, 1 km į šiaurę nuo Kriukų.
Valteris Baliukonis
Valteris Baliukonis (1969 m. Buenos Airėse, Argentina – 2014 m. kovo 8 d. Antazavėje, Zarasų rajonas) – Lietuvos diplomatas, valstybės tarnautojas.
Biografija
1987 m. baigė Vilniaus 23-iąją vidurinę mokyklą. Studijavo Vilniaus universiteto Chemijos fakultete bei VU Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institute.
1995 m. pradėjo dirbti LR užsienio reikalų ministerijoje, buvo Valstybinio ir diplomatinio protokolo tarnybos direktoriaus pavaduotojas. Nuo 2000 m. rudens ėjo Lietuvos generalinio konsulo Jungtiniuose Arabų Emyratuose pareigas, vėliau buvo laikinuoju reikalų patikėtiniu Lietuvos ambasadoje Argentinoje.
2004–2009 m. prezidento Valdo Adamkaus patarėjas diplomatiniais klausimais, Užsienio politikos grupės vadovas. 2006 m. suteiktas nepaprastojo pasiuntinio ir įgaliotojo ministro diplomatinis rangas. Pasibaigus V. Adamkaus kadencijai kurį laiką dirbo Seimo pirmininko Arūno Valinsko vyresniuoju patarėju. Planuota V. Baliukonį skirti Lietuvos ambasadoriumi Ispanijoje (tam buvo pritaręs LRS Užsienio reikalų komitetas, buvo gautas Ispanijos vyriausybės pritarimas), tačiau prezidentė Dalia Grybauskaitė atsisakė jį skirti ambasadoriumi.
2010–2013 m. vadovavo Lietuvos specialiajai misijai Afganistano Islamo Respublikoje, vėliau buvo Lietuvos URM ambasadorius ypatingiems pavedimams.
Žuvo 2014 m. kovo 8 d. savo sodyboje Antazavėje.
Kurkauskas
Kurkauskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kurkauskienė (ištekėjusi moteris) ir Kurkauskaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Monako istorija
thumb|right|200px|Monako herbas Monako istorija susijusi su strategine Monako uolos, kuri yra svarbus srities geologinis objektas, reikšme. Uola anksčiau pirmykščiams žmonėms teikė prieglobstį, o vėliau tarnavo kaip tvirtovė. XII–XIV a. pradžioje dėl šios teritorijos buvo varžomasi dėl politinių priežasčių. Nuo to laiko, neskaitant Prancūzijos okupacijos, Monaką valdė Grimaldi šeima.
Ankstyvoji istorija ir ligūrų gyvenvietė
Monako uola buvo prieglobstis pirmykščiams žmonėms nuo paleolito laikų, 300 000 m. pr. m. e. Įrodymų tam pagrįsti buvo rasta Švento Judisto Sodo urve. Pagal istoriką Diodorą Sikulą ir geografą Staboną pirmieji nuolatiniai srities gyventojai buvo kalniečiai ligūrai, atsikėlę iš gimto miesto Genujos Italijoje. Tačiau senovės ligūrų kalba, kuri matyt nepriklausė indoeuropiečių kalboms, nesusijusi su italų kalbos dialektu, kuriuo kalba šiuolaikiniai Ligūrijos gyventojai, nei su šiuolaikine monegaskų kalba.
Graikų kolonija ir Heraklio legenda
Finikiečiai iš Marselio įkūrė Monoikos koloniją, taip pavadintą dėl vietinių ligūrų, VI a. pr. m. e. dabartinėje Monako teritorijoje. Monoikos buvo susijusi su Herakliu, ir tik čia jis buvo garbinamas kaip Hercules Monoecus. Pagal „Heraklio kelionių“ temą, taip pat aprašytą Diodoro Sikulo ir Stabono, graikai ir ligūrai tvirtino, jog Heraklis pro čia keliavo.
Šiuolaikinis uostas kartais vadinamas „Heraklio uostu“. 1907 m. Katalikų enciklopedijoje parašyta: „Nuo seniausių laikų iki XIX a. Monako uostas buvo tarp svarbiausių prancūzų Viduržemio jūros uostų, bet dabar jis praradęs savo komercinę svarbą“.
Romėnų valdymas
Po galų karų Monoecus, kuris buvo naudojamas kaip sustojimo punktas Julijui Cezariui jo kelionėje į Graikiją, tapo pajūrio Alpių Romos provincijos, vadinamos Transalpine Galija, dalimi.
Vergilijus rašė „įtvirtinta uola, Monakas šalia jūros“ (Eneida, VI.830) Uostą mini Plinijus Vyresnysis Gamtos istorijoje ir Tacitas savo Istorijose.
Viduramžiai
Monakas buvo valdomas romėnų iki Vakarų Romos imperijos žlugimo 476 m., o po to sritis buvo siaubiama saracėnų ir įvairių barbarų genčių. Per šiuos puolimus srityje beveik neliko gyventojų, saracėnai buvo išvaryti 975 m., o XI a. Monaką apgyvendino Ligūrijos gyventojai.
1191 m. Šventosios Romos imperatorius Henrikas VI suteikė šios srities siuzereno valdžią Genujos miestui. 1215 m. birželio 10 d. Genujos gibelinų dalinys, vadovaujamas Fulco del Cassello ant Monako uolos pradėjo statyti tvirtovę. Ši data dažnai laikoma šiuolaikinės Monako istorijos pradžia.
Gibelinai norėjo padaryti Monaką svarbia karine tvirtove ir srities valdžios centru, tad nusprendė šalia uolos įkurti gyvenvietę, kuri paremtų įgulą. Kad priviliotų gyventojus iš Genujos ir kitų miestų jie nemokamai dalino žemę ir naujus gyventojus atleido nuo mokesčių.
Grimaldžių iškilimas
Grimaldžiai yra kilę iš Oto Kanelos ir pasivadino jo sūnaus Grimaldo Kanelos vardu, buvo sena ir svarbi Genujos gvelfų šeima, per susirėmimus tarp gvelfų ir gibelinų Genujoje, pabėgo į Monaką, lydima kitų gvelfų šeimų, pvz.: Fiešių.
Fransua Grimaldis užvaldė Monako uolą 1297 m., ir jų šeima ją valdo iki šių laikų, išskyrus prancūzų okupaciją 1793–1814 gegužės 17 d. Po Napoleono pralaimėjimo 1815 m. Vienos kongresas paskyrė Monaką Sardinijos karalystei kaip protektoratą. Monako nepriklausomybė pripažinta Prancūzų – monegaskų sutartimi 1861 m. Monako princas buvo absoliutus valdovas iki 1911 m. įvestos konstitucijos.
Nors princo Liudviko II simpatijos buvo proprancūziškos, jis stengėsi, kad Monakas Antrojo Pasaulinio karo metu būtų neutralus, tačiau rėmė Viši režimą, kuriam vadovavo jo armijos kolega Philippe Pétain. Be to jo maža kunigaikštystė patyrė konfliktą iš dalies dėl Liudviko neryžtingumo ir dėl to, kad dauguma gyventojų buvo italų kilmės ir rėmė fašistinį Benito Mussolini režimą. 1943 m. Italijos armija įsiveržė ir okupavo Monaką, o į valdžią pastatė marionetinę vyriausybę. Greitai po to Musolinis žlugo, Vokietijos armija okupavo šalį ir pradėjo deportuoti žydus. Tarp jų buvo René Blum, Operos įkūrėjas, kuris mirė nacių koncentracijos stovykloje. Pagal slaptą Liudviko įstatymą, Monako policija labai rizikuodama pranešdavo gyventojams, kad Gestapas ruošiasi juos suimti. Monakas tapo laisvas, kai vokiečiai atsitraukė.
Dabartinis Monako princas yra Albertas II, valdantis po tėvo Rainerio III mirties 2005 m. Raineris tapo princu po tėvo Liudviko II mirties 1949 m.
1962 m. peržiūrėta Monako konstitucija panaikino mirties bausmę, suteikė moterims rinkimų teisę, įkūrė Aukščiausią Teismą pagrindinėms žmogaus teisėms užtikrinti ir apsunkino prancūzų persikėlimą į Monaką.
1993 m. Monakas tapo visišku JTO nariu. 2002 m. nauja sutartis tarp Monako ir Prancūzijos teigė, kad jei dinastija išmirs, Monakas vis tiek išliks nepriklausoma valstybė, o nebus prijungtas prie Prancūzijos. Tačiau Monako karinė gynyba išliko Prancūzijos rankose.
Švelnus klimatas, patrauklūs vaizdai, lošimo namai padarė Monaką pasaulinio lygio turizmo ir poilsio centru.
Kraujospūdis
thumb|Kraujospūdžio matavimo prietaisas Kraujospūdis – kraujo spaudimas (kraujo slėgis) į kraujagyslių sieneles.
Skiriamas arterinis ir veninis kraujospūdis.
Arterinis kraujospūdis tiesiogiai priklauso nuo:
Kraujospūdžio matavimas
VAS = 2/3 DKS + 1/3 SKS VAS = DKS + [0.33 (SKS - DKS)] VAS = 80 +[0.33 x (120-80)] ≈ 93 mmHg
Padidėjusio kraujospūdžio gydymas
Kraujospūdis yra normali organizmo reakcija į kraujagyslių pokyčius ir jeigu jis nesiekia kritinės ribos, tai jį mažinti medicininiais preparatais nederėtų. Nuolat aukštas kraujospūdis (hipertenzija) gydomas įvairiais medicininiais preparatais, praplečiančiais žmogaus kraujagysles. Tokie preparatai paties kraujospūdžio padidėjimo neišgydo, o jį trumpam laikui sumažina.
Rekomenduojama padidėjusį kraujospūdį koreguoti ne medikamentais, o sveika ir subalansuota mityba, fiziniu aktyvumu, kadangi kraujospūdis kyla dėl kraujagyslių užkalkėjimo arba jų sienelių elastingumo sumažėjimo.
Antanas Zenkevičius
Antanas Serafinas Zenkevičius (1935 m. gruodžio 8 d. Gelčiuose, Gudelių valsčius, Marijampolės apskritis – 2012 m. liepos 22 d.) – Lietuvos inžinierius, sovietinis partinis bei politinis veikėjas, socialinių mokslų daktaras.
Biografija
Mokėsi Gelčių pradinėje, Gudelių septynmetėje mokyklose, 1955 m. baigė Krokialaukio vidurinę mokyklą, 1961 m. baigė Vilniaus statybos technikumą.
1961–1962 m. Kapsuko rajono LDT vykdomojo komiteto Statybos skyriaus inžinierius. 1962–1963 m. Kapsuko rajono gamybinės kolūkių ir tarybinių ūkių valdybos statybos inžinierius. 1963–1966 m. Kapsuko rajono LDT vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas, Plano komisijos pirmininkas. 1966–1990 m. Birštono LDT Vykdomojo komiteto pirmininkas.
1990–1991 m. ir 1994–2008 m. Birštono savivaldybės meras. 1991–1994 m. UAB direktorius. 1996–2007 m. Lietuvos savivaldybių asociacijos Tarybos narys. Europos Tarybos Vietų ir regionų valdžių kongreso narys. Europos kurortų asociacijos (ESPA) Tarybos narys, Lietuvos nacionalinės kurortų asociacijos prezidentas. 1998–2007 m. Kauno regiono plėtros tarybos narys.
1990–1995 m. Birštono miesto tarybos deputatas, 1995–2011 m. Birštono savivaldybės tarybos narys.
1993–2007 m. Lietuvos socialdemokratų partijos (LSDP) narys, Birštono skyriaus pirmininkas, nuo 2001 m. LSDP tarybos narys, Birštono skyriaus pirmininkas. 1999–2001 m. Socialdemokratų savivaldybininkų sąjungos pirmininkas.
Sutuoktinė Joana, vaikai Vilma, Antanas. Palaidotas Škėvonių kapinėse. 2017 m. jo vardu pavadinta krantinė Birštone.
Makemakė
thumb|[[Nykštukinė planeta Makemakė]] Makemakė (simbolis: )  – trečioji pagal dydį žinoma nykštukinė planeta Saulės sistemoje ir viena iš dviejų didžiausių klasikinės Koiperio juostos objektų. Jos skersmuo yra 3/4 Plutono skersmens. Ji neturi palydovų ir tai yra Makemakės išskirtinis bruožas tarp didžiausių nykštukinių planetų. Jos paviršiaus temperatūra ~30 K, vadinasi jos paviršius padengtas metano, etano ir tikriausiai azoto ledu.
Makemakė yra antras pagal ryškį Koiperio juostos objektas po Plutono. Kovo mėnesį, opozicijos metu Berenikės Garbanų žvaigždyne, planetos ryškis siekia 16,7 mag. 2008 m. planeta buvo nutolusi nuo Saulės 52 av., tai yra beveik toliausiai kiek tik gali savo orbitoje nutolti. Orbitos posvyris 29°, ekscentricitetas 0,16. Orbitos periodas beveik 310 m.
Makemakė yra klasikinis Koiperio juostos objektas, tai reiškia, kad jos orbita yra pakankamai toli nuo Neptūno, kad išliktų stabili pakankamai ilgai Saulės sistemoje.
Vinkšnupiai (Kazlų Rūda)
Vinkšnupiai – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 3 km nuo Jankų.
Makemakė
Makemakės orbitos ir fiziniai duomenys:
Lu Jen Hsunas
Lu Jen-Hsunas (g. 1983 m. rugpjūčio 14 d.) – profesionalus Taivano tenisininkas, olimpietis. Jis profesionalu tapo 2001 metais. Per savo karjerą Hsunas dar nesugebėjo laimėti ATP turnyro. Aukščiausias jo pasiekimas ATP reitinge buvo 55 vieta. Jen pradėjo žaisti tenisą būdamas aštuonerių. Žaisdamas tenisą jis jau užsidirbo 1 132 820 JAV dolerių. Jį treniruoja Dirkas Hordorfas. Lu gimė Taojuane, Taivane. Dabar jis gyvena Taipėjuje, Taivane.
Tikrasis kazlėkas
Tikrasis kazlėkas, kazlėkas, slidukas – baravykinių (Boletaceae) šeimos, kazlėkų (Suillus) genties grybų rūšis.
Eglyninė rudmėsė
Eglyninė rudmėsė arba ruduokė (Lactarius deterrimus) – ūmėdinių (Russulaceae) šeimos grybas, priklausantis piengrybių genčiai.
Tikrasis kazlėkas
Pušynai, ypač jauni. Vasara, ruduo. Gleivėtas, geltonai rudas smėlėtų pušynų grybas.
Eglyninė rudmėsė
Grybo kepurėlė 5-12 cm skersmens, iš pradžių išgaubta, vėliau paplokščia, vidurys įdubęs, kraštai užlinkę žemyn. Luobelė priaugusi prie tramos. Kepurėlė rausvai oranžinės, nešvariai ochrinės spalvos, su žalsvomis dėmėmis. Lakšteliai priaugtiniai, rudai raudoni. Trama morkų, kreminės spalvos, malonaus kvapo.
Auga vasaros pabaigoje ir rudenį grupelėmis, eglynuose, sudaro mikorizę su eglėmis. I kategorijos valgomasis grybas, bet kirmijantis. Vartojamas sūdytas, marinuotas.
Tikrasis kazlėkas
Vaisiakūniai vidutinio dydžio, retai dideli. Kepurėlė 3–8 (12) cm skersmens, jauna apvaliai kūgiška, varpelio formos, senesnių – iškiliai paplokščia, gleivėta, padengta lengvai nusilupančia luobele, šokoladiškai ruda, rausvai ruda, geltona. Vamzdeliai jauni - šviesiai geltoni, su balto skysčio lašeliais, pridengti violetine plėvele, vėliau, plėveliai pranykus, tampa pilkšvai geltoni. Kotas 3–10×1–3 cm, su pilkai violetiniu ar gelsvai rudu žiedu. Trama balta, gelsva, minkšta, malonaus kvapo ir skonio, įpjauta spalvos nekeičia. Sporos 6–11×2,5–3,5 μm.
Būdingi požymiai: kepurėlė labai gleivėta, kotas su žiedu, tramos spalva nesikeičia.
Auga smėlinguose, net žolėtuose pušynuose, eglynuose su pušies priemaiša, grupėmis, kartais kolonijomis. Luobelė nulupama. Skanus, valgomas grybas. Labai dažnas. Domina ir medikus.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 70 psl.
Bolcmano konstanta
Bolcmano konstanta (k arba kB) – fizikinė konstanta, susiejanti temperatūrą ir energiją.
Ji pavadinta vardu žymaus austrų fiziko Liudvigo Bolcmano, įnešusio žymų indėlį į statistinę mechaniką.
Makroskopinės ir mikroskopinės charakteristikos
kur
Įvedus pažymėjimą medžiagos kiekiui n=N/NA, kur NA(=6,0221367×1023 mol−1) yra Avogadro konstanta, pereinama prie mikroskopinių – molekulių/atomų charakteristikų:
Nova Pavluvka
Nova Pavluvka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Prieraslio valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Santa Elena
Santa Elena ( – „Šv. Elena“) gali reikšti:
Ačehų kalba
Ačehų kalba – malajų-polineziečių kalbų pošeimiui priklausanti kalba, vartojama ačehų, gyvenančių Ačeho provincijoje Indonezijoje. Ji yra užrašoma lotynų abėcėle ir turi 10 dialektų.
Vembūtai
Vembūtai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Viešvėnų, prie kelio į Varnius. Seniūnaitijos centras. Yra Viešvėnų mokyklos skyrius, biblioteka, koplyčia.
Vembūtų gręžinyje (314,2 m) yra didžiausias kvartero nuogulų storis Lietuvoje.
Kurlavičius
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kurlavičienė (ištekėjusi moteris) ir Kurlavičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
FKK Šiauliai
Šiaulių futbolo ir krepšinio klubas „Šiauliai“, o trumpai FKK Šiauliai – buvusi Lietuvos futbolo komanda iš Šiaulių.
Istorija
Futbolo komanda buvo suburta 1995 m. prie Šiaulių krepšinio klubo.
Tuo metu buvo Šiaulių futbolo ir krepšinio klubas „Šiauliai“. Krepšinio komanda Šiauliai nuolatos dalyvavo LKL pirmenybėse ir eilę metų buvo viena iš stipriausių krepšinio komandų Lietuvoje. Tuo tarpu FKK „Šiaulių“ futbolo komanda žaidė žemesniuosiuose divizionuose (trečioje pakopoje).
Lemtingais tapo 2003 m., kai po nesėkmingo A lygos sezono apie bankrotą paskelbė FK Sakalas Šiauliai (2001).
Galiausiai, buvo nuspręsta, kad reikia sukurti atskirą futbolo klubą, o nebūti FKK Šiauliai dalimi.
2004 m. pradžioje buvo įkurta VšĮ „Šiaulių futbolo klubas“ (kitaip FK Šiauliai), o FKK Šiauliai darinys likviduotas. Liko atskiras krepšinio klubas, o futbolo komanda išformuota.
Sezonai
<...>
Marija Naumova
thumb|right|Marija Naumova thumb|Marija Naumova Eurovizijos dainų konkurse
Marija Naumova (dar žinoma sceniniu vardu Marie N, g. 1973 m. birželio 23 d., Rygoje) – rusų kilmės Latvijos dainininkė. Didžiausias Naumovos pasiekimas yra pergalė 2002 m. Eurovizijos dainų konkurse su daina I Wanna.
Biografija
Kadangi Marijos Naumovos motina yra aktorė, tai ji jau vaikystėje buvo susijusi su teatru, savo pirmą vaidmenį atliko būdama 10 metų. Lankė ir dainavimo užsiėmimus. Nuo 1995 m. dalyvavo keliuose naujų dainininkų konkursuose, o 1997 m. pirmąkart bendradarbiavo su kompozitoriumi Raimondu Paulu, šį bendradarbiavimą tęsdama ir vėliau. 1998 m. išėjo pirmasis Naumovos solo albumas rusų kalba До светлых слёз (Do svietlich slioz) su R. Paulo dainomis.
Kaimo žodis (1924)
Kaimo žodis – LKP CK laikraštis, legaliai ėjęs 1924 m. gruodį Kaune.
Marija Naumova
Biografija
2000 m. pirmąkart dalyvavo Latvijos nacionalinėje Eurovizijos atrankoje su daina For You, My Friends. 2000 m. gruodžio mėn. išleistas pirmasis Marijos Naumovos albumas latvių kalba Ieskaties acīs, sukurtas bendradarbiaujant su Niku Matvejevu, Elina Garanča ir Jazepo Medinio muzikos mokyklos berniukų choru. Albumas Latvijoje tapo platininiu.
Kaimo žodis (1924)
Istorija
Išėjo du numeriai. Kauno apskrities viršininko nutarimu uždarytas.
Bendradarbiavo Zigmas Angarietis, Jonas Runkevičius ir kt. Oficialus redaktorius Juozas Mačys, o faktinis – Karolis Požėla.
Marija Naumova
Biografija
2001 m. pradžioje dainininkė vėl dalyvavo Eurovizijos atrankoje, šįkart su daina Hey Boy, Follow Me ir užėmė II vietą po nugalėtojo Arnio Mednio. Tų metų pabaigoje išėjo kitas jos solo albumas Ma Voix, Ma Voie prancūzų kalba.
2002 m. Marijai Naumovai prasidėjo pergale Latvijos nacionalinėje Eurovizijos atrankoje su daina I Wanna. Gegužės 25 d. Eurovizijos finaliniame koncerte Taline Naumova, startuodama su pseudonimu Marie N, tapo nugalėtoja, daugiausia dėka puikaus šou. Tais pačiais metais išleisti iškart du albumai On A Journey ir jo latviška versija Noslēpumi.
2003 m. albumas išleistas ir Vokietijoje. 2003 m. gegužės mėn., kai Latvija rengė Eurovizijos finalinį koncertą, Marija Naumova kartu su Renaru Kauperiu vedė šį renginį.
2004 m. išėjo kitas Naumovos albumas Nesauciet sev līdzi, kuriame buvo sudėtos dainos latvių, anglų, prancūzų ir portugalų kalbomis.
2005 m. Marija Naumova paskirta UNICEF geros valios pasiuntine. Tų pačių metų pabaigoje išėjo kol kas paskutinis albumas Another Dream su dainomis prancūzų ir anglų kalbomis.
Bendra bazė
Įėjimo signalas paduodamas į emiterio išvadą, išėjimo signalas nuimamas nuo kolektoriaus išvado. Dėl tranzistoriaus ypatybių kolektoriaus srovė (per RC) tokioje schemoje beveik lygi (nežymiai mažesnė) nei emiterio srovė (srovės bendros bazės schema nestiprina). Tačiau jei apkrovos varža (RC) pakankamai didelė, ja tokia pati srovė teka tik esant daug didesnei įtampai, nei įėjimo signalo įtampai. Taip schema sustiprina įtampą.
Charakteristikos
(Lygiagrečios linijos nusako lygiagrečiai sujungtų rezistorių bendrą varžą)
Įtampos stiprinimo koeficientas:
Didelis stiprinimo koeficientas pasiekiamas tik jei RC pakankamai didelė ir išėjimas neapkrautas (didelė išėjimo varža). Įėjimo varža:
Srovės stiprinimo koeficientas:
Ši reikšmė paprastai būna artima vienetui.
Išėjimo varža:
čia:
KamAZ-65226
KamAZ-65226 – vilkikas, gaminamas Kamos automobilių gamykloje (KamAZ) Tatarstane (Rusija).
Nova Prieraslis
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Upytės žemė
Upytės žemė buvo vidurio Lietuvoje. Centras – Upytė. Apėmė teritoriją abipus Nevėžio vidurupio ir aukštupio dešinėje pusėje, rytuose ribojosi su aukštaičių Deltuvos žeme, Nalšios žeme, vakaruose – su žemaičių Šiaulių žeme.
Istorija
Upytės žemei buvo priskiriami kunigaikščiai Ruškaičiai – Butautas, Kitenis, Kintibutas, Plikienė, Višlys, Vižeikis. Kunigaikščio valdžia Upytėje jau buvo paveldima. Kunigaikščių sąraše Upytės kunigaikščiai vardijami trečioje vietoje, iš karto po žemaičių kunigaikščių. Tai rodo gana aukštą jų padėtį, o kartu ir pačios Upytės žemės svarbą žemaičių ir aukštaičių žemių konfederacijoje.
Rašytiniame šaltinyje Upytės žemės pavadinimas pirmą kartą paminėtas 1254 m., Rygos arkivyskupui Albertui ir Livonijos ordino magistrui dalijantis Žiemgalą. 1345 m. Algirdui ir Kęstučiui pasidalijus LDK, Upytės žemė atiteko Kęstučiui. Livonijos ordinas Upytės žemę puolė 1368, 1370, 1371, 1372, 1377, 1378 ir 1394 m.
Nueva Ginėja
Nueva Ginėja  – miestas pietryčių Nikaragvoje, Pietų Atlantiko regione, 292 km nuo Managvos. Į miestą ateina San Karloso–Chuigalpos kelio atšaka. Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu (galvijų auginimas, manijokai, bananai, pomidorai, ryžiai). Veikia kelių universitetų filialai, žemės ūkio technikos švietimo centras.
Istorija
XIX a. vid. šioje vietovėje kūrėsi medkirčių gyvenvietės. Nueva Ginėja įkurta 1965 m.
Ona Miciūtė
Ona Miciūtė (1909 m. gruodžio 14 d. Vilnius – 1973 m. vasario 2 d. ten pat) – Lietuvos poetė, vertėja.
Biografija
Gimė darbininkų šeimoje, kur nuolat stigo duonos ir vaikystė prabėgo skurdžioje vaikų prieglaudoje. Šeimoje, be Onos, augo dar dvi seserys ir brolis, tad vargas ir skurdas buvo kasdienybė. Tačiau ji nuo pirmųjų sąmoningo gyvenimo dienų aistringai siekė tikslo, mokslo sau ir visam Vilnijos jaunimui – šviesos ir padorumo. Buvo mažesnė už mažesnį, bet neleido savęs pažeminti ir pati nesižemino. Gyvendama prieglaudoje baigė pradinius mokslus. Vėliau – Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnaziją, kur gyveno mokinių bendrabutyje. Baigusi gimnaziją ir gavusi Vilniaus lietuvių komiteto stipendiją, 1932 m. įstojo į Vilniaus Stepono Batoro universiteto Humanitarinių mokslų skyrių, pasirinkdama polonistiką (į programą įėjo ir bibliotekininkystės disciplinos) ir antrąją sritį – lituanistiką. 1937 m. Vilniaus universitete baigė lenkų kalbą ir literatūrą.
Bendradarbiavo literatūros leidiniuose „Varsnos“, „Varpos“. Dalyvavo Vilniaus lietuvių meno ir literatūros draugijos, Vilniaus lietuvių studentų sąjungos veikloje. 1939–1941 m. dirbo Vilniaus radiofone vertėja į lenkų ir lietuvių kalbas, hitlerinės okupacijos metais iki 1942 m. balandžio – bibliotekininke. 1944–1950 m. dirbo Lietuvių literatūros instituto vyresniąja bibliografe ir Lietuvių grožinės literatūros rankraštyno vedėja. Tuo metu parašė mokslinį darbą „Simono Daukanto rankraštinis palikimas“ (MA Lietuvių literatūros instituto leidinys „Darbai“. I tomas). NKVD suėmus vyrą pašalinta iš Lietuvos rašytojų sąjungos ir atleista iš darbo.
Kūryba
Pirmuosius dainiškosios intonacijos eilėraščius išspausdino 1929 m. Eilėraščių rinkiniuose „Žiburiai pelkėse“ ir „Slėnių paukščiai“ poetizuojama gamta, būdingi emocingi pakartojimai, impresionistinė stilistika, Vilniaus krašto socialiniai kontrastai, stoiško žmogaus pasaulėvaizdis savitai derinamas su moterišku naiviu tyrumu. Jos pasaulėjauta ir poetika neoromantinė, jos kūryba artima S. Nėries poezijai. Parašė eilėraščių vaikams, pjesę „Laimės dėžutė“ (1957 m.), autobiografinę apysaką apie vaikystę. Į lietuvių kalbą išvertė lenkų rašytojų J. Andžejevskio, M. Dombrovskos, J. Parandovskio ir kitų kūrinių.
Kurmytė
Kurmytė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Kurmienė (ištekėjusi moteris).
Adonis (mitologija)
thumb|Adonio skulptūros rastos [[Pompėja|Pompėjoje XIX a. reprodukcija]] Adonis – graikų mitologijos veikėjas, vyriškojo grožio simbolis (panašiai kaip Afroditė – moteriškojo), kilęs iš sirų-finikiečių augalijos (augimo, vegetacijos) dievo.
Kurmytė
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Kurmis.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Adonis (mitologija)
Graikų mitologijoje Adonis yra grožio dievas ir Afroditės (romėnų – Veneros) mylimasis. Adonis simbolizuoja kasmetinę gyvybės mirtį ir prisikėlimą, tapęs augimo dievu. Susitikimo ir išsiskyrimo su Afrodite dienos būdavo švenčiamos. Moterys sodindavo darželiuose greitai augančias ir vystančias gėles, šitaip pabrėždamos gyvenimo praeinamumą ir mirties sąlygiškumą. Rytų kultūrose Adonio šventės būdavo siejamos su sakraline prostitucija.
Pasak mito, Afroditė Adonio ant žemės nukritusį kraują pavertė adoniais (augalais), kai pavydus Arėjas jį nužudė.
Gimimas
Yra keletas Adonio gimimo versijų.
Viena dažniausių versijų yra tai, kad Adonis gimė iš incestinių santykių tarp Kipro karaliaus Kinaro ir jo duktės Miros.
Kita versija, kad Adonis gimė iš medžio. Afroditė privertė Mirą atlikti kraujomaišos aktą su tėvu (Theias), Smirnos arba Sirijos karaliumi (tai padeda nusakyti Adonio kilmės vietą). Tam pagelbėjo Miros auklė. Pasišvietęs aliejaus lempa Tėjas sužinojo apie apgavystę. Įsiutęs jis vaikėsi dukrą su peiliu. Mira pabėgo nuo savo tėvo, ir Afroditė pavertė ją į miros medį. Kai Tėjas šovė iš lanko į medį (arba kai šernas iltimi trenkėsi į medį) iš medžio gimė Adonis. Pagal mitą Adonis tinka būti augimo dievu, pagal jo kilmę dykumose auga miros medžiai (Sirijoje).
Hesiodo fragmente teigiama, kad jis yra Fenikso ir Aefesibojos sūnus.
Gimęs Adonis buvo toks gražus, kad pati Afroditė paslėpė jį skrynioje, kurią nunešė saugoti Persefonei. Persefonė, sužavėta jo nežemiško grožio, atsisakė jį grąžinti. Ginčas tarp dviejų deivių buvo išspręstas Dzeuso arba Kaliopės (Calliope): Adonis leidžia 4 mėnesius su Afrodite, kuri suviliojo jį Elenos (Helene), jos draugės pagalba, 4 mėnesius leidžia su Persefone, 4 mėnesius – su kuo jis pasirinks. Jis visada pasirinkdavo Afroditę, nes Persefonė buvo šalta, bejausmė požemio karalystės deivė.
Adonis ir Afroditė
Afroditė mylėjo Kipro karaliaus sūnų Adonį, kuriam nė vienas mirtingasis neprilygo grožiu – jis buvo gražesnis net už Olimpo dievus. Užmiršo Afroditė ir Patmą, ir žydinčią Kiterą. Adonis jai buvo mielesnis net už šviesųjį Olimpą. Visas dienas ji praleisdavo su jaunuoju Adoniu, medžiodama Kipro kalnuose ir miškuose, nelyginant mergelė Artemidė. Užmiršo Afroditė savo auksinius papuošalus, savo grožį. Svilinant kaitrai ir per darganą medžiojo ji kiškius, baikščiuosius elnius ir kalnų ožkas, vengdama nušauti grėsmingąjį liūtą ar šerną. Ji prašė, kad ir Adonis nemedžiotų liūtų, lokių ir šernų, kad neištiktų jo nelaimė. Retai palikdavo deivė karaliaus sūnų, o palikdama kaskart maldavo prisiminti jos prašymą. Kartą medžioklėje Adonio šunys aptiko didžiulį šerną. Jie išbaidė žvėrį ir, įnirtingai lodami, nusivijo. Džiaugdamasis tokiu dideliu laimikiu, Adonis nenujautė, jog ši medžioklė bus paskutinė. Vis arčiau loja šunys, štai jau šmėkštelėjo tankmėje didžiulis šernas. Adonis jau rengėsi persmeigti įniršusį žvėrį ietimi, bet staiga šis puolė jį ir savo didžiulėmis iltimis mirtinai sužeidė. Mirė Afroditės mylimasis nuo baisios žaizdos. Afroditė sužinojo apie Adonio mirtį ir, kamuojama neapsakomo sielvarto, iškeliavo į Kipro kalnus ieškoti mylimojo kūno. Stačiais kalnų skardžiais, niūriais tarpekliais, giliųjų bedugnių pakraščiais žengė Afroditė. Aštrūs akmenys ir erškėčių spygliai subadė švelnias deivės kojas. Jos kraujo lašai krito ant žemės, žymėdami taką. Pagaliau Afroditė surado Adonio kūną. Gailiai verkė ji be laiko žuvusio puikaus jaunuolio. Norėdama, kad visada išliktų prisiminimas apie jį, deivė pavertė Adonio kraują švelniąja anemone. O ten, kur iš žaizdotų deivės kojų krito kraujo lašai, išdygo puošnios rožės, raudonos, kaip Afroditės kraujas. Pasigailėjo griausmavaldis Dzeusas meilės deivės ir įsakė savo broliui Hadui ir jo žmonai Persefonei kasmet išleisti Adonį iš liūdnos mirusiųjų šešėlių karalystės į žemę. Nuo tada pusę metų Adonis praleidžia Hado karalystėje, o kitą pusę gyvena žemėje su deive Afrodite. Visa gamta džiūgauja, kai sugrįžta į žemę, į skaisčią saulės šviesą jaunas, puikus Afroditės mylimasis Adonis.
Manoma, kad šerną pasiuntė Arėjas arba Artemidė, Arėjo prašoma.
Vinkšnupiai (Šakiai)
Vinkšnupiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, netoli Griškabūdžio.
Šakotajuostis lemūras
Šakotajuostis lemūras (Phaner furcifer) – nykštukinių lemūrų (Cheirogaleridae) šeimos primatas. Paplitęs šiaurinėjs Madagaskaro dalyje.
Dziga Vertov
Dziga Vertov (,, tikras vardas David Abelevič Kaufman) (1896 m. sausio 2 d. Balstogėje, Rusijos imperijoje – 1954 m. vasario 12 d. Maskvoje, Tarybų Sąjungoje) − žydų kilmės TSRS dokumentinio kino pradininkas, režisierius ir kinematografas. 2012 m. britų žurnalas Sight and Sound išrinko jo filmą Žmogus su kino kamera (1929 m.) 8 geriausiu filmu istorijoje. Jo broliai Boris Kaufman ir Michail Kaufman taip pat buvo filmų kūrėjai, jo žmona Jelizavieta Svilova taip pat kūrė filmus.
Biografija
Dziga Vertovas gimė 1896 m. sausio 2 d. Balstogėje, kaip David Abelevič Kaufman. Tėvas dirbo knygyne. Apie 1918 m. surusino savo vardą ir pavardę ir pasivadino Denis Arkadjevič. Vertovas studijavo Balstogės muzikos mokykloje iki I pasaulinio karo. 1915 m. prasidėjus karui kartu su šeima pasitraukė į Maskvą. Vėliau persikėlė į Sankt Peterburgą, kur jis rašė poeziją ir satyras. 1916-1917 m. studijavo Psichoneurologijos institute.
Po Spalio Revoliucijos ėmė vadovauti Maskvos kino komiteto kronikos skyriui. 1918 m. jis jau vadovavo fronto kino operatoriams, dalyvavo agitacinių traukinių reisuose, sudarinėjo ir montavo aktualiems įvykiams skirtą kino žurnalą "Kino savaitė" ("Kinonedelia"). Pirmieji Vertovo dokumentiniai filmai buvo skirti pilietiniam karui. 1922 m. Vertovo iniciatyva pradedamas leisti kino žurnalas "Kino tiesa" ("Kinopravda"). XX a. 4-ajame dešimtmetyje Vertovas apkaltinamas formalizmu, nušalinamas nuo kino kūrimo. Paskutiniais gyvenimo metais jis dirbo dokumentinių filmų studijoje - atstumtas ir užmirštas.
Svirkos
Svirkos – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 10 km į vakarus nuo Adutiškio, prie kelio, 3,5 km nuo sienos su Baltarusija. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Veikia Svirkų pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1953 m.), paštas (LT-18036), koplyčia.
thumb|left|Svirkų kryžius
Kaimo žodis (1926)
Kaimo žodis – LKP CK laikraštis, legaliai ėjęs 1926 m. sausį – vasarį Klaipėdoje.
Istorija
Buvo leidžiamas vietoj „Valstiečių žodžio“. Bendradarbiavo Zigmas Angarietis, Vincas Kapsukas, Jonas Žagas ir kt. Oficialus redaktorius Michelis Hermanaitis, o faktinis – Bronius Pušinis.
La Libertadas (Ekvadoras)
Istorija
La Libertado apylinkėse suklestėjo vienos pirmųjų kultūrų Amerikoje. Iki XIX a. tai buvo mažas žvejų kaimas, bet smarkiai išaugo čia įsikūrus britų naftos bendrovei „Anglo Ecuadorian Oilfields“.
Japoniškas siaubo žanras
Japoniškas siaubo žanras, dar vadinamas J-Horror – Japonijos siaubo kūriniai, siauresne prasme – japoniškas siaubo kinas. Iš kitų šalių, ypač Vakarų, japonų siaubo žanras išsiskiria žymiai dažnesniu psichologinio siaubo (psychological horror) naudojimu bei žymiai mažesniu žudynių ir panašių „tiesiogiai“ siaubingų vaizdų akcentavimu. Japoniškame siaubo žanre labai populiarūs vaiduoklių, ypač – moters vaiduoklio motyvai. Taip pat svarbų vaidmenį užima Japonijos folkloras – apsėdimai ir egzorcizmas, yokai pabaisos, yūrei vaiduokliai, pranašystės.
Aukštadvario herbas
Aukštadvario herbas – vienas iš Aukštadvario heraldikos atributų.
Japoniškas siaubo žanras
Dabartinis japoniškas siaubo žanras kildinamas dar iš Edo periodu populiarių vaiduoklių istorijų, vadinamųjų kaidan. Jų pačių šaknys yra dar senesnės ir datuojamos Heian laikotarpyje, maždaug IX a.
Aukštadvario herbas
Aprašas
Herbo sidabriniame lauke du raudoni šokantys upėtakiai nugaromis, skydo viršuje - raudona kunigaikščio karūna su auksiniais lankais.
Istorija
Pro Aukštadvarį ėjo senovinis kelias iš Lietuvos į Lenkiją, vadintas karališkuoju traktu. Aukštadvario dvaras priklausė Lietuvos didžiajam kunigaikščiui. 1906 m. Aukštadvaryje pradėjo veikti upėtakių veisimo ūkis. Šiomis vertingomis žuvimis aprūpinęs Vilniaus ir Kauno aukštuomenę. Svarstant herbo idėjas, nuspręsta pabrėžti Aukštadvario išskirtinumą.
Herbo etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas. Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą 2008 m. lapkričio 26 d. patvirtino dekretu Nr. 1K-1608.
Japoniškas siaubo žanras
Kinas
Amerikiečių siaubo režisierius Eli Roth teigė, kad šiais laikais vieninteliai azijiečių, ypač – japonų režisieriai stato tikrus siaubo filmus. Japoniški siaubo filmai dabar iš tiesų yra vieni reikšmingiausių pasaulio kine, labai dažnai yra kopijuojami ar perstatomi Vakaruose. Žymiausi japonų siaubo režisieriai yra Hideo Nakata („Skambutis“, „Tamsūs vandenys“), Takashi Shimizu („Ju-on“ franšizė), Takashi Miike („Vienas praleistas skambutis“, „Peržiūra“), Kiyoshi Kurosawa („Kairo“), Tsurita Norio („Kakashi“, „Skambutis 0: gimtadienis“), Nobuo Nakagawa. Kai kurie japonų siaubo filmai yra perstatomi ir Pietų Korėjoje ar kitose Azijos šalyse.
Manga ir anime
Tarp žymiausių siaubo mangų patenka „Berserk“ (pagal ją pastatytas anime serialas tokiu pačiu pavadinimu bei statomi filmai), „Battle Royale“ (pagal ją pastatytas vaidybinis filmas tokiu pačiu pavadinimu), „Kakashi“ (taip pat sukurtas filmas tokiu pačiu pavadinimu), „Requiem from the Darkness“ (pagal ją sukurtas anime serialas), „Elfen Lied“ (bei anime serialas tokiu pačiu pavadinimu), „Another“, „Jigoku Shōjo“, ir kitos.
Vacys Vaivada
Vacys Vaivada (g. 1958 m. lapkričio 29 d. Telšiuose) – istorikas, humanitarinių mokslų daktaras.