cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kontracepcijos efektyvumas
Kontracepcijos patikimumas gyvenimo eigoje (priklausomai nuo amžiaus)
Duomenys iš 1995 m. NSFG tyrimo gali būti naudojami siekiant nustatyti, kaip kinta kontracepcijos efektyvumas priklausomai nuo amžiaus, idant būtų galima nustatyti kaip jis keičiasi per visą gyvenimą: tai yra kontracepcijos nesėkmių skaičius, kurias patirtų moteris, įprastai naudodamasi šia kontracepcija visą vaisingą gyvenimą (nuo 15 iki 45 metų) ir nuolatos (išskyrus nėštumo laiką, kuris atsiranda dėl kontracepcijos nesėkmės). Šis įvertinimas, žinoma, remiasi prielaida, kad moteriai, besinaudojančiai ta pačia kontracepcija visą laiką, tos kontracepcijos veiksmingumas pamečiui nesikeičia. Jeigu moteris naudoja grįžtamąją kontracepciją (t. y. bet kokią, išskyrus sterizilizaciją) nuolatos, tuomet per 30 metų ji patirs vidutiniškai 1,8 nesėkmės (beveik du nėštumai). Jeigu į skaičiavimus įtrauktume taip pat ir sterilizaciją, tuomet šis rodiklis būtų lygus 1,3.
Veiksniai, sąlygojantys efektingumą
Tiek kontracepcijos gamintojai (tiekėjai), tiek ir jų pacientai lengviau supras, kodėl į tokį lengvą klausimą kaip „Ar suveiks?“ yra toks sudėtingas atsakymas, jeigu žinos, kokie veiksniai sąlygoja efektingumą. Veiksniai, turintys įtakos rezultatams ir tikimybėms, kurie yra pateikiami literatūroje, iš esmės gali būti skirstomi į tris grupes:
Metodo efektingumas
Kai kurių metodų, tokių kaip sterilizacija, implantai ir gimdos spiralės, efektingumas yra toks didelis, o jų tinkamo ir nuoseklaus naudojimo sėkmė yra tokia didelė, kad tokie rezultatai, kada itin retai pasitaiko nėštumų atvejai, yra pateikiami daugelyje tyrimų, o nėštumų dažnumas nedaug svyruoja.
Kitiems metodams (piliulės ar injekcijos) metodo efektingumas yra didelis, tačiau yra galimybių netinkamam naudojimui (pamirštant išgerti piliules arba sekančios injekcijos laiką), todėl pastarieji veiksniai ir nulemia skirtingus rezultatus iš skirtingų tyrimų.
Yra nemažai išsamių ir autoritetingų tyrimų dėl sterilizacijos, injekcijų, implantų, piliulių, kontraceptinių pleistrų, žiedų ir spiralės naudingumo. Tačiau tyrimai dėl periodinio susilaikymo, spermicidų ir kitų barjerinių metodų pateikia gana skirtingus duomenis apie nėštumų dažnį, kadangi yra didelės galimybės netaisyklingam naudojimui, metodo efektingumas yra sąlyginai žemas, o tyrėjų kompetencija – ne visuomet pakankama.
Vartotojo charakteristikos
Vartotojo savybės gali turėti įtakos nėštumų dažnumo nustatytmui bet kokiame tyrime, tačiau bendra tendencija yra ta, kad naudojant metodą įprastai, nėštumų dažnumas didesnis, arba dėl mažesnio metodui būdingo efektingumo, arba dėl metodo naudojimo sudėtingumo (sunku naudoti taisyklingai ir nuosekliai).
Neidealus naudojimas
Pati svarbiausia iš visų charakteristikų yra „neidealus“ kontracepcijos naudojimas. Deja, bet beveik visi tyrėjai, kurie tyrimuose stengėsi nustatyti nėštumų dažnį, siejamą su pasirinktu metodu, pačiu vartotoju, tai yra paskaičiavę neteisingai.
Tyrėjai paprastai neplanuotus nėštumus išskiria į dvi grupes. Nėštumai, atsirandantys per mėnesį (kurio metu kontracepcija nebuvo tinkamai naudojamas) yra priskiriami nėštumams dėl vartotojo klaidų (nors nėštumas gali būti ir dėl metodo klaidų, jeigu jis buvo naudojamas taisyklingai vienais atvejais, bet netaisyklingai kitais), o visi kiti nėštumai priskiriami metodo klaidoms. Tačiau iš tikrųjų tyrėjai visiškai neatskiria kiekybinio ekspozicijos masto (vardiklio, kuris būtinas skaičiuojant nėštumų dažnį dėl metodo arba vartotojo klaidų) šiose dviejose grupėse.
Tarkime, kad iš 100 stebimųjų metų (pvz., 200 moterų buvo stebimos 6 mėnesius [0,5 metų] arba 50 moterų buvo stebimos 2 metus), pasitaikė 2 nėštumai dėl metodo klaidų ir 8 nėštumai dėl vartotojų. Tuomet paprastai skaičiuojama taip, kad dėl vartotojo klaidų priskaičiuojama 8 proc. metodo taikymo nesėkmių, metodo klaidos atsako už 2 proc. nėštumų, ir bendras nėštumų dažnumas lygus jų sumai (10 proc.).
Tačiau pagal apibrėžimą, metodo taikymo klaidos gali pasitaikyti tik tuo atveju, jei metodas yra naudojamas idealiai, tuo tarpu kai vartotojo klaidos negalimos idealaus naudojimo atveju. Jeigu iš to 100 stebimųjų metų 50 buvo idealaus naudojimo ir 50 neidealaus (suminė ekspozicija – 100 stebimųjų metų), tokiu atveju, metodo klaidų dažnumas yra 4 proc. (2 iš 50), o vartotojo klaidų dažnumas 16 proc. (8 iš 50). Bendras rezultatas (t. y. vidurkis – 12 proc.) nelygus tam, kuris buvo apskaičiuotas pirmuoju būdu; be to, šis rezultatas iš tikrųjų duoda reikšmę, nusakančią metodo griežtumą (arba reiklumą – kaip smarkiai metodas jautrus neidealiam naudojimui).
Tačiau kadangi paprastai nematuojamas idealus naudojimas (neskaitant nėštumų, atsirandančių vėliau nei po 1 mėnesio metodo naudojimo), tinkami skaičiavimai nėra atliekami. Idealaus naudojimo svarbą parodė keletas tyrimų, kuriuose buvo renkama atitinkama informacija. Pavyzdžiui, Pasaulio sveikatos organizacijos tyrimas apie periodinio susilaikymo metodą nustatė, kad idealiai naudodamos šį metodą vienerius metus moterys pastodavo tik 3,1 proc. atvejų, tuo tarpu neidealiai naudodamos net 86,4 proc.
Viename didelio masto klinikiniame tyrime (atliktame Los Andžele) apie gimdos kaklelio gaubtuvėlį, 5 proc. moterų naudojo metodą idealiai visais atvejais, o 95 proc. naudojo metodą neidealiai (t. y. bent kartą netaisyklingai arba nenuosekliai). Pirmojoje grupėje nėštumų dažnumas buvo 6,1 proc., o antrojoje – beveik dvigubai didesnis – 11,9 proc.
Tulkarmo muchafaza
Tulkarmo muchafaza  – Palestinos muchafaza, esanti Vakarų Kranto šiaurės vakaruose. Administracinis centras – Tulkarmas.
Kontracepcijos efektyvumas
Sueities dažnumas
Tarp tų, kurie metodą naudoja nuosekliai ir taisyklingai (idealus naudojimas), svarbiausia vartotojo charakteristika, turinti įtakos nėštumo rizikai, yra sueities dažnumas. Pavyzdžiui, tyrime, kuriame dalyvavo dvi tiriamųjų grupės, kurioms atsitiktinai buvo paskirta naudotis diafragma arba makšties kempine, diafragmos naudotojos, besimylinčios keturis ar daugiau kartų per savaitę, pastojo dvigubai dažniau nei moterys, besimylinčios rečiau. Šiame klinikiniame tyrime, tarp moterų, naudojusių diafragmą kiekvienos sueities metu, besimylinčios rečiau nei triskart per savaitę pastojo tik 3,4 proc. atvejų per pirmuosius metus, palyginus su 9,7 proc. tarp moterų, besimylinčių dažniau.
Tulkarmo muchafaza
Administracinis suskirstymas
Muchafazos sudėtyje yra 51 gyvenvietė (8 savivaldybės, 43 kaimai) ir 2 pabėgėlių stovyklos.
Kontracepcijos efektyvumas
Amžius
Moters biologinis gebėjimas pastoti ir pagimdyti su amžiumi mažėja. Šis mažėjimas ypač išreikštas tarp moterų, sergančių ar sirgusių tokiomis lytiniu keliu plintančiomis infekcijomis kaip chlamidiozė ar gonorėja. Tarp tokiomis ligomis nesirgusių moterų vaisingumo mažėjimas yra vidutiniškai išreikštas iki 35–40 metų amžiaus. Nors daug tyrėjų nustatė, kad kontracepcijos nesėkmių skaičius mažėja kartu su amžiumi, tačiau grynas amžiaus poveikis kontracepcijos veiksmingumui daugelyje tyrimų yra pervertintas, kadangi amžius visų pirma yra susijęs su sueities dažnumu, kuris mažėja tiek su amžiumi, tiek ir su ilgesne santuoka. Tokios vartotojų charakteristikos kaip rasė ar pajamos atrodo neturinčios žymios įtakos kontracepcijos veiksmingumo skaičiavimams.
Tyrėjo įtaka
Tyrėjo kompetencija ir sąžiningumas taip pat turi įtakos publikuojamiems rezultatams. Klaidos, padaromos tyrėjo, įvairauja nuo paprastų aritmetinių klaidų iki visiškos apgaulės. Vienas gerai dokumentuotas pavyzdys apie apgaulę buvo „Dalkon“ atvejis. JAV žurnale „American Journal of Obstetrics and Gynecology“ buvo išspausdintas dviejų puslapių straipsnis, kuriame buvo pateikta nėštumo tikimybė naudojant metodą pirmaisiais metais 1,1 proc., su komentaru, kad „tik oralinė mišri kontracepcija suteikia šiek tiek didesnę apsaugą“. Tačiau tyrėjas nepranešė, kad kai kurios moterys buvo apmokytos naudoti spermicidus kaip papildomą kontracepciją (siekiant sumažinti nėštumų dažnį), ir nepranešė, kad jis yra vienas iš „Dalkon Corporation“ savininkų. Dar daugiau – jis po to niekur nepranešė (išskyrus „A. H. Robins Company“, kuri pirko iš „ Dalkon Corporation“ kontraceptines priemones, bet irgi šių rezultatų nepateikė), kad pabaigus visą tą tyrimą, nėštumų dažnumas per pirmuosius metodo naudojimo metus beveik padvigubėjo.
Vaistų tikrinimo (testavimo) sistema Jungtinėse Valstijose reikalauja, kad kompanija, siekianti paleisti į rinką savo vaistą, būtų atsakinga už tyrimų dėl vaisto efektingumo ir saugumo atlikimą; tai suteikia galimybes kompanijoms stengtis pateikti rezultatus, bent šiek tiek nutolusius nuo tikrovės. Esama sistema tam tikra prasme net palaiko tokias iniciatyvas. Pavyzdžiui, pastojusi moteris gali būti tiesiog pašalinta iš klinikinio tyrimo, jeigu tyrėjas įdėmiai paieškojęs suranda aplinkybių, kad moteris nevisiškai atitiktų tyrimo protokolą. Arba galima nelabai atidžiai ieškoti tiriamųjų, kurios tyrimo eigoje pasitraukė (prarasti tiriamieji). Standartinė prielaida yra tokia: prarastos tiriamosios patiria maždaug tokį patį nėštumų dažnį kaip ir moterys, likusios tyrime. Ši prielaida nėra tokia reikšminga, jeigu prarastų tiriamųjų yra gana nedaug. Tačiau jeigu tokių moterų yra daugiau nei 20 proc. (skaičiuojant nuo tyrimo pradžios), tuomet rezultatai apie prarastąsias gali iš esmės pakeisti bendrus rezultatus apie nėštumų dažnį. Mūsų įsitikinimu (tvirtu spėjimu), prarastos tiriamosios dažniau pastoja negu likusios tyrime. Pavyzdžiui, vienas tyrimas nustatė, jog nėštumų dažnumas kalendoriniam metodui padidėjo nuo 9,4 proc. neskaičiuojant prarastųjų iki 14,4 proc. jas įskaitant.
Metodiniai neaiškumai, kliūtys ir trūkumai
Tyrėjų gali tykoti keletas pavojų, susijusių su tyrimų metodika. Vienas iš labiausiai paplitusių yra kontracepcijos nesėkmių skaičiavimas naudojantis Perlo indeksu, kuris yra gaunamas padalinant neplanuotų nėštumų skaičių iš stebimųjų metų skaičiaus (visų moterų stebimųjų metų visuma). Šis rodiklis gali būti klaidingas tais atvejais, kai tiriamos moterys yra stebimos gana nevienodą laikotarpį. Nėštumo tikimybė mažėja su laiku, kadangi tos moterys, kurios turi didžiausią predispoziciją pastoti, pastoja anksčiau ir „atneša“ į skaičiavimus trumpą laikotarpį. Tuo tarpu kitos moterys, kurios naudoja kontracepciją ilgesnį laikotarį, turi mažesnę tikimybę pastoti, todėl tyrėjas tyčia ar ne gali pakreipti tyrimą ta linkme, kad nėštumo dažnumas būtų kuo mažesnis (teoriškai, tyrimas gali trukti iki amžinybės). Du tyrėjai, naudodami NSFG duomenų bazę, gali gauti skirtingą Perlo indeksą prezervatyvui – 4,4, ir 7,5 nėštumų per 100 stebimųjų metų. Pirmasis tyrėjas priima sąlygą, kad moteris tyrime dalyvauja iki penkerių metų, o antrojo tyrėjo sąlyga – iki vienerių metų. Ir kuris gi tyrėjas klysta? Nė vienas. Tiesiog tie du skirtingi rezultatai nėra palyginami. Tuo tarpu, kontracepcijos nesėkmių dažnumas priklausomai nuo stebimųjų metų būtų gana lengvai suprantamas ir kontroliuojamas dėl iškraipiančiųjų veiksnių. Kita problema atsiranda sprendžiant, kuriuos nėštumus įskaičiuoti. Daugelis tyrimų skaičiuoja tik tuos nėštumus, kurie atsiranda tarp moterų, nepasitraukusių iš tyrimo, ir remiamasi pačios moters pateikiama informacija. Tačiau viena vertus, jeigu nėštumo testas būtų atliekamas kas mėnesį, nėštumų skaičius (vadinasi, ir dažnumas) būtų didesnis, kadangi būtų aptinkami ir tie nėštumai, kurie pasibaigia ankstyvu gemalo praradimu, pačiai moteriai net nepastebint. Toks rutininis nėštumo testo įtraukimas į tyrimus kai kuriuose neseniai atliktuose tyrimuose apie kontraceptikus sąlygojo tai, kad buvo gauti didesni nėštumo dažnumo rodikliai, ir dėl tyrimo savybių negali būti lyginami su kitais tyrimais, kuriuose nėštumas buvo nustatomas tiesiog apklausiant moteris. Taip pat pasitaiko kitų, labiau techninio pobūdžio, klaidų.
Paskatos atlikti tyrimus apie kontracepcijos veiksmingumą gana stipriai priklauso ir nuo kontracepcijos metodo. Daugelis tyrimų apie piliules ir gimdos spirales atliekami dėl to, kad kompanijos yra suintersuotos paleisti kontraceptiką rinkon ir todėl turi atlikti tyrimus, įrodančius jų efektyvumą. Tačiau tik keletas tyrimų yra atlikta apie nutrauktosios sueities veiksmingumą, kadangi tam nėra jokių finansinių paskatų ar apčiuopiamos naudos. Be to, tyrėjams iškyla problemų tuomet, kai rezultatai yra „nedėkingi“, t. y. neatitinka tyrėjų (ir ypač – finansuotojų) lūkesčių. Literatūroje apie vazektomiją (vyrų sterilizaciją) yra gana daug trumpų straipsnių apie gydytojus, atlikusius 500, 1000 ar net 1500 tokių operacijų. Kai jie pateikia duomenis apie nėštumų dažnį (keista, tačiau kalbant apie vazektomiją nėštumų problema kaip ir pamirštama), tai skaičiai būna ypatingai maži. Chirurgai, dėl kurių operacijų pasitaiko daugiau nėštumų, nėra linkę publikuoti savo duomenų, pasikuklindami, kad jie galbūt nepakankamai gerai tas operacijas atliko. Lygiai taip pat vaistų kompanijos paprastai nelinkusios publikuoti tyrimų apie vaistų nesėkmes. Ir netgi jei tyrėjas vistik pateikia ataskaitą apie tokias nesėkmes, žurnalų redakcijos paprastai nėra linkusios juos publikuoti.
Išvados
Iš šios apžvalgos išplaukia tokios išvados:
Sasanidų imperija
Sasanidų imperija ar Sasanidų dinastija (persų kalba: ساسانیان [sɒsɒnijɒn] ) – trečioji Irano ir antroji Persijos valdovų dinastija, valdžiusi nuo 226 ar 227 iki 651 ar 652 m., Artimuosiuose ir Viduriniuosiuose Rytuose. Sasanidų dinastiją įkūrė Ardaširas I, nugalėjęs paskutinį partų karalių Artabaną IV (persų kalba: اردوان Ardavan) ir užbaigė Jazdegerdas III (632–651 m.). pralaimėjęs 14 metų trukusią kovą su ankstyvuoju Arabų Kalifatu, pirma islamiška imperija. Imperijos tradicinė teritorija buvo visas Iranas, Irakas, Armėnija, Afganistanas, rytinė Turkijos dalis, tam tikros Sirijos, Pakistano, Kaukazo, Centrinės Azijos ir Arabijos sritys.
Mančiūnų piliakalnis
Mančiūnų piliakalnis – piliakalnis Kaišiadorių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Mančiūnų, Žaslių seniūnija. Pasiekiamas keliu Žasliai – Zūbiškės už Laukystos upelio pasukus į kairę šiaurės vakaruosna lauko keliuku, už 300 m yra kairėje.
Sasanidų imperija
Sasanidų kultūros įtaka jaučiama ir ankstyvajame Islamo pasaulyje. Dinastijos unikali aristokratiška kultūra islamišką Irano užkariavimą pavertė Persų renesansu. Daugelis dalykų vėliau priskirtų Islamo architektūrai, kultūrai ir literatūrai buvo perinta iš Sasanidų Persijos ir išplatinta po visą Islamo pasaulį.
Mančiūnų piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Laukystos dešiniojo kranto aukštumos kyšulyje. Aikštelė trikampė, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 67 m ilgio ir 50 m pločio šiaurės vakarų krašte. Čia supiltas puslankio formos 52 m ilgio, 1 m aukščio, 15 m pločio pylimas, kurio išorinis 1,5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 4 m pločio, 0,5 m gylio griovį. Už griovio supiltas antras 0,5 m aukščio, 4 m pločio pylimas, už kurio iškastas antras 2 m pločio, 0,3 m gylio griovys, geriau pastebimas tik šiaurės vakarų šlaite prie upelio. Šlaitai vidutinio statumo, 13–­4 m (šiaurės vakaruose) aukščio.
Sasanidų imperija
Kilmė ir ankstyvoji istorija (205–310 m.)
thumb|right|250px|Sasanidų imperijos griuvėsiai Irane Sasanidų dinastiją įkūrė Ardaširas I (226–241 m.), kilęs iš deivės Anahitos šventikų šeimos, gyvenusios Istakre, Persio provincijoje. Jo tėvas Papagas (taip pat tariama Babakas ar Papakas) iš pradžių buvo mažo miesto Kheiro valdytojas, bet sugebėjo 205 m. nuversti Gocihrą, paskutinį Bazrangidų dinastijos (vietinė Persio dinastija, partų vasalai) karalių ir tapo nauju Persio valdytoju. Jo motina Rodhagh buvo Persio provincijos valdytojo duktė. Dinastija pavadinta Ardaširo I senelio iš tėvo pusės Sasano, didžiojo Anahitos šventiko, vardu.
Papago pastangos įgyti vietinę galią praslydo pro partų karaliaus Artabano IV akis, nes šis kariavo su savo broliu Vologasu (Walakhsh) VI Mesopotamijoje. Tuo pasinaudodamas Papagas ir jo vyriausias sūnus Šapuras užvaldė visą Persio provinciją. Kas buvo po to neaišku dėl duomenų trūkumo. Bet žinoma, kad po Papago mirties apie 220 m. Ardaširas, tuo metu buvęs Darabgirdo valdytoju, kovojo dėl valdžios su vyresniuoju broliu Šapuru. Šaltiniai teigia, kad 222 m. Šapuras vykdamas į susitikimą su broliu žuvo, kai ant jo nugriuvo namo stogas.
Mančiūnų piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 16500 m².
Tyrimai
1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Išmatavimai: apie 140 x 140 m dydžio.
Sasanidų imperija
Kilmė ir ankstyvoji istorija (205–310 m.)
Tuo metu Ardaširas perkėlė savo sostinę į Persio pietinę dalį ir įkūrė Ardašir-Kvarą (Ardashir-Khwarrah, anksčiau Gur, dabar Firouzabadas). Miestą supa aukšti kalnai ir jį lengva ginti dėl siaurų perėjų, tad iš čia Ardaširas toliau plėtė savo įtaką regione. Be to miestą supo aukšta siena, tikriausiai nukopijuota nuo Darabgirdo, ir šiaurinė sienos dalis bei rūmus išliko.
Sutvirtinęs savo valdžią Persyje, Ardaširas plėtė savo teritoriją, reikalaudamas priesaikos iš Persio princų, ir užvaldė Kermano, Isfahano, Susos ir Mesenės provincijas. Ekspanciją greitai pastebėjo Artabanas IV, Ardaširo I valdovas. Jis iš pradžių įsakė Kuzestano valdytojui žygiuoti prieš Ardaširą 224 m., bet jo žygis baigėsi didele Ardaširo pergale. Šįkart pats Artabanas išžygiavo prieš Ardaširą. Jų armijos susidūrė Hormizdegane ir Artabanas IV žuvo mūšyje. Po to Ardaširas įsiveržė į vakarines žlugusios Partų imperijos provincijas. 226 m. Ktesifone jis buvo karūnuotas vieninteliu Partijos valdovu ir pasivadino Shahanshah ("Karalių karalius") (Įrašai mini Adhur-Anahid kaip jo "Karalienių karalienę, bet jų santykiai tiksliai nenustatyti) taip užbaigdamas 400 metų partų valdymą ir pradėdamas Sasanidų.
Kitus kelerius metus imperijos pakraščiuose buvo maištai. Juos numalšinęs Ardaširas užėmė rytines ir šiaurės vakarų Sistano, Gorgano, Khorasano, Margianos (dabar Turkmėnijoje), Balko, Chorasmijos provincijas. Be to jis prijungė prie savo imperijos Bahreiną ir Mosulą. Vėlesni Sasanidų įrašai liudija, kad Kušano, Turano ir Mekrano karaliai pripažino Ardaširo viršenybę, tačiau remiantis to meto monetomis labiau tikėtina, kad šie nuopelnai priklauso jo sūnui Šapurui I. Vakaruose Hatros, Armėnijos ir Adiabenės antpuoliai nebuvo tokie sėkmingi. 230 m. Ardaširas įsiveržė giliai į Romos imperiją, o romėnų kontrataka po dvejų metų nebuvo sėkminga.
Ardaširo sūnus Šapuras I (241-272 m.) toliau plėtė imperiją, užkariavo Baktriją ir vakarinę Kušano imperijos dalį bei kelis kartus įsiveržė į Romos imperiją. Romėnų Mesopotamijoje Šapuras užėmė Haraną ir Nisibį, bet 243 m. romėnų generolas Timesitėjus nugalėjo persus Resenos mūšyje ir atgavo prarastas žemes. Romos imperatorius Gordianas III (valdė 238–244 m.) po to žygiavo palei Eufrato upę, bet buvo nugalėtas Mesichės mūšyje (244 m.) ir nužudytas savo paties karių. Tai leido Šapurui sudaryti nepaprastai naudingą taikos sutartį su nauju Romos imperatoriu Filipu Arabu (valdė 244–249 m.), pagal kurią gavo 500 000 denarų iš karto ir vėliau metinę duoklę. Greitai Šapuras atnaujino karą, nugalėjo romėnus Barbaliso mūšyje (252 m.), užgrobė Siriją, nusiaubė Antiochiją (253 ar 256 m.). Romos imperatoriaus Valeriano (valdė 253–260 m.) kontrataka baigėsi katastrofa, kai romėnų armija buvo nugalėta ir apgulta Edesoje, o pats Valerianas buvo paimtas į nelaisvę per taikos derybas ir likusį gyvenimą liko Šapuro kaliniu. Šapuras I šventė neįtikėtiną pergalę ir Romos imperatoriaus paėmimą į nelaisvę liepdamas iškalti uolose reljefus Naqsh-e Rostame ir Bišapure. Be to liepė padaryti įrašus graikų ir persų kalbomis Persepolio apylinkėse. Jis išnaudojo pergalę įsiverždamas į Anatoliją (260 m.), bet Palmyros, romėnų ir Odenato jungtinės pajėgos jį sutriuškino. Jo haremas pateko į nelaisvę ir jis prarado užimtas romėnų teritorijas.
Šapuras kūrė didelius plėtros planus. Jis įkūrė daugybę miestų, kai kuriuos iš dalies apgyvendino emigrantai iš Romos imperijos. Jiems priklausė krikščionys, kurie Sasanidų imperijoje galėjo išpažinti savo tikėjimą. Bišapuro ir Nišapuro miestai pavadinti jo vardu. Šapuras I ypač buvo palankus manicheizmui. Jis saugojo pranašą Manis|Manį (kuris jam dedikavo vieną savo knygą, Šaburaganą) ir išsiuntė į užsienį daugybę misionierių. Šapuras taip pat susidraugavo su Babilono rabinu Samueliu iš Nehardėjos. Ši draugystė suteikė žydų bendruomenei atokvėpį nuo juos persekiojančių įstatymų.
Vėlesni karaliai atmetė Šapuro religinę toleranciją. Bahramas I (273-276 m.) spaudžiamas zoroastrizmo magų persekiojo Manį ir jo pasekėjus. Bahramas I įkalino Manį ir įsakė jį nužudyti. Viena legenda teigia, kad jis mirė kaleime nesulaukęs nuosprendžio, pagal kitą jį nuplakė ir nukirsdino.
Bahramas II (valdė 276–293 m.) tęsė tėvo religinę politiką. Jam valdant Sasanidų sostinę Ktesifoną nusiaubė Romos imperatororius Karas (valdė 282–283 m.). Be to didžioji dalis Armėnijos, po pusės šimtmečio persų valdymo, buvo atiduota Diokletianui (284–305 m.). right|200px|thumb| Hormizdo I moneta, išleista Afganistane. Po to valdę Bahramas III (293 m.) ir Narsė (293-302 m.) pradėjo naują karą su romėnais. Po ankstyvos pergalės prieš imperatorių Galerijų (293–305 m. Cesaris, 305–311 m. Augustas) prie Kaliniko šalia Eufrato 296 m., Narsės pajėgos buvo visiškai sutriuškintos pasaloje, kai jis pats su haremu buvo Armėnijoje 297 m. Pagal taikos sutartį persai prarado 5 provincijas į rytus nuo Tigro ir sutiko nesikišti į Armėnijos ir Gruzijos reikalus. Po pralaimėjimo Narsė atsistatydino 301 m. ir mirė sielvarte kitais metais. Narsės sūnus Hormizdas II (valdė 302–309 m.) užėmė sostą ir, nors jis numalšino maištus Sistane ir Kušane, buvo silpnas valdovas, nesugebantis suvaldyti kilmingųjų. Jį medžioklėje užmušė beduinai 309 m.
Pirmasis Aukso amžius (309–379 m.)
Po Hormizdo II mirties arabai pradėjo plėšti pietinius imperijos miestus, netgi pasiekdami Persio provinciją, Sasanidų gimtinę. Tuo metu persų kilmingieji nužudė vyriausią Hormizdo sūnų, apakino antrąjį, įkalino trečiąjį (vėliau jis pabėgo pas romėnus). Sostas buvo rezervuotas negimusiam vienai iš Hormizdo žmonų vaikui. Sakoma, kad Šapuras II (309-379 m.) tikriausiai yra vienintelis karalius istorijoje karūnuotas gimdoje: karūna buvo padėta ant motinos pilvo. Šapuro jaunystėje imperiją kontroliavo jo motina ir kilmingieji. Užaugęs jis pradėjo pats valdyti ir įrodė esąs aktyvus ir stiprus valdovas.
Iš pradžių jis vedė mažą, bet disciplinuotą armiją į pietus prieš arabus, kuriuos jis nugalėjo ir užtikrino pietinių sienų apsaugą. Po to jis pradėjo pirmą kampaniją prieš romėnus vakaruose, kur persai laimėjo keletą mūšių, bet negavo naujų teritorijų dėl to, kad niekaip negalėjo užimti Nisibio, o romėnai sėkmingai atgavo Singaros ir Amidos miestus, kuriuos buvo užėmę persai. Karą su romėnais nutraukė klajoklių gentys, kurios įsiveržė per rytinę imperijos sieną ir kėlė grėsmę Transoksianai, strateginei sričiai šilko kelio kontrolei. Taigi Šapuras pasirašė taikos sutartį su Konstancijumi II (353–361 m.), pagal kurią abi pusės susitarė laikinai viena kitos nepulti.
Po to Šapuras išžygiavo į Transoksianą pasitikti klajoklių. Jis sumušė Centrinės Azijos gentis ir prijungė jų valdas kaip naują provinciją. Jis galutinai užkariavo teritoriją, kur dabar yra Afganistanas. Po šios pergalės sekė kultūrinė ekspancija ir per Turkmėniją persų menas pasiekė Kiniją. Šapuras II su klajoklių vadu Grumbatu 359 m. pradėjo naują karą su romėnais ir vėl užėmė Singarą ir Amidą. Atsakydamas į tai Romos imperatorius Julianas (valdė 361–363 m.) įsiveržė giliai į persų žemes, nugalėjo Šapuro pajėgas prie Ktesifono, bet neužėmė miesto. Julianas buvo nužudytas, kai bandė grįžti į romėnų teritoriją. Jo įpėdinis Jovianas (363–364 m.) įkliuvo rytiniame Tigro krante ir turėjo grąžinti visas Persijos Romai 298 m. atiduotas provincijas bei Nisibį ir Singarą už saugų kelią jo armijai iš Persijos.
Šapuras II vykdė nuožmią religinę politiką. Jam valdant buvo baigta Avesta, šventa zoroastrianizmo knyga, buvo persekiojamos erezijos, tikėjimo išsižadėjimas bei krikščionys. Pastarųjų persekiojimą sukėlė Konstantino Didžiojo (apie 272–337 m.) Romos imperijos sukrikščioninimas. Šapuras II, kaip Šapuras I, buvo draugiškas žydams, kurie turėjo santykinę religinę laisvę ir privilegijų.
Šapurui II mirus Persų imperija buvo stipresnė nei bet kada. Armėnija buvo jų valdžioj, o priešai rytuose numalšinti.
Tarpinis laikotarpis (379–498 m.)
Nuo Šapuro II mirties iki Kavado I (488-531 m.) pirmos karūnacijos Sasanidų imperija buvo stabili valstybė ir kariavo tik kelis karus su Bizantijos imperija. Tuos metu karalių vykdoma religinė politika buvo labai skirtinga. Nepaisant eilės silnų karalių Šapuro II sukurta administracinė sistema veikė gerai.
Bahramo sūnus Jazdegerdas I (399-420 m.) dažnai lyginamas su Konstantinu I. Abu buvo galingi fiziškai ir diplomatiškai. Abu buvo opurtunistai ir tolerantiški visoms religijoms. Jazdegerdas I nutraukė krikščionių persekiojimą ir baudė žynius ir kilminguosius, kurie juos persekiojo. Jo valdymas buvo gan taikus laikotarpis. Jis sudarė ilgalaikę taikos sutartį su Bizantija ir priglaudė jaunąjį Teodosijų (408–450 m.) Jis taip pat vedė žydų princesę, kuri jam pagimdė sūnų Narsį.
Jazdegerdo įpėdinis buvo jo sūnus Bahramas V (421–438 m.), vienas iš žymiausių Sasanidų ir daugelio mitų herojus. Šie mitai išliko net kai arabai sunaikino Sasanidų imperiją. Bahramas V, geriau žinomas kaip Bahram-e Gur, gavo sostą po staigios tėvo mirties (ar nužudymo) prieš didikų valią, bet jam padėjo arabų Al-Mundhirų dinastijos atstovas iš al-Hiros. Bahramo motina buvo Soshandukht, žydų eksilarcho duktė. 427 m. jis nugalėjo klajoklių heftalitų invaziją rytuose, išplėtė savo įtaką CentrinėjeAzijoje, kur jo atvaizdas daugybę šimtmečių buvo naudojamas Bucharos monetose (Uzbekija). Bahramas V nuvertė persams priklausančios Armėnijos vasalinį karalių ir padarė ją provincija. 200px|thumb|left|Bahramas V labai mėgstamas persų literatūroje ir poezijoje. "Bahramas ir Indijos princesė juodame paviljone." XVI a. persų poeto Nizamio kūrinio iliustracija. Bahramas V labai mėgstamas persų tradicijoje ir išliko daugybę pasakojimų apie jo drąsą ir grožį, pergales prieš romėnus, turkus, indus, afrikiečius, nuotykius medžioklėje ir meilėje. Jis vadinamas Bahram-e Gur, o Gur reiškia onagrą (laukinį asilą), nes mėgo medžioti ir ypač onagrus. Jis kovojo dėl sosto su broliu ir ilgai kovojo su užsienio priešais, bet daugiausia laiko praleido medžioklėje ir rūmų puotose garsių damų draugijoje. Jam valdant parašyti geriausi Sasanidų literatūros kūriniai, didelė dalis Sasanidų muzikos ir tokios sporto rūšys kaip polo tapo karalių laisvalaikio praleidimo būdu, ši tradicija išliko daugybėje karalysčių iki šių dienų.
Bahramo V sūnus Jazdegerdas II (438-457 m.), palyginus su Jazdegerdu I, buvo vidutiniškas monarchas, kuris persekiojo religines mažumas, ypač krikščionybę.
V a. pradžioje heftalitai (Baltieji hunai) ir kitos klajoklių gentys užpuolė Persiją. Iš pradžių Bahramas V ir Jazdegerdas II laimėjo keletą lemiamų mūšių ir išvijo juos į rytus. Amžiaus pabaigoje Baltieji hunai sugrįžo ir nugalėjo Perozą I (457–484 m.) 483 m. Po pergalės hunai dvejus metus niokojojo rytinę Persijos dalį. Po to jie dar gavo didelę duoklę.
Šios atakos sukėlė suirutę ir nestabilumą valstybėje. Perozas I vėl bandė išvyti heftalitus, bet pakeliui į Heratą, jį ir jo armiją dykumoje užpuolė hunai. Perozas buvo nužudytas, o jo armija sunaikinta. Po pergalės hunai žygiavo į Heratą, sukeldami chaosą imperijoje. Galiausiai kilmingas persas iš Kareno Zarmiras (ar Sokra) iš dalies atkūrė tvarką. Jis pasodino Balašą (484-488 m.), vieną iš Perozo brolių į sostą, bet hunų grėsmė išliko iki Khosrau I laikų. Balašas buvo švelnus ir dosnus valdovas, daręs nuolaidų krikščionims, tačiau jis nesiėmė veiksmų prieš imperijos priešus t. y. Baltuosius hunus. Balašas, po ketverių metų valdymo, buvo apakintas ir nuverstas (tai priskiriama didžiūnams) ir į sostą sėdo jo sūnėnas Kavadas I (488-531 m.).
Kavadas buvo energingas valdovas ir reformatorius. Jis rėmė komunistinę sektą, kurią įkūrė Mazdakas, Bamdado sūnus, kuris reikalavo, kad turtingieji savo turtais ir žmonomis pasidalintų su vargšais. Jis ketino pasinaudodamas mazdakitų mokymu palaužti stiprėjančios aristokratijos įtaką. Dėl šių reformų jis buvo nuverstas ir įkalintas "Užmaršties pilyje" (Letėje) Susoje, o imperatoriumi tapo jo jaunesnysis brolis Djamaspas (496-498 m.). Tačiau Kavadas pabėgo 498 m. ir gavo prieglobstį pas baltųjų hunų vadą.
Djamaspas buvo geras karalius ir sumažino mokesčius, kad padėtų valstiečiams ir vargšams. Be to jis buvo Mazdako pasekėjas, nors tai jo broliui kainavo sostą. Jo valdymas baigėsi, kai Kavadas I sugrįžo į sostine su baltųjų hunų vado duota armija. Djamaspas atidavė karūną savo broliui. Po sosto atsisakymo Djamaspas nebeminimas, bet manoma, kad su juo brolio rūmuose buvo gerai elgiamasi.
Antrasis Aukso amžius (498–622 m.)
Antrasis klestėjimo laikotarpis prasidėjo Kavadui I vėl tapus imperatoriumi. Remiamas heftalitų jis pradėjo karą su Bizantija. 502 m. jis užėmė Teodosiopolį (Erzurumas šiuolaikinėje Turkijoje), bet greitai prarado. 503 m. persams pavyko užimti Amidą (Diarbekrą). 504 m. vakarų hunų iš Kaukazo įsiveržimas į Armėniją baigėsi paliaubomis, pagal 506 m. taikos sutartį buvo prarasta Amida. 521/522 m. Kavadas prarado Lazicą, kurios valdovai perėjo į Bizantijos pusę. Kaukazo iberų bandymas pasielgti taip pat 524/525 m. sukėlė karą tarp Persijos ir Bizantijos. 527 m. bizantiečių vykdomas Nisibio puolimas buvo atmuštas ir iškilo grėsmė jų pozicijoms prie fronto. 530 m. Kavadas pasiuntė Firouzo Mirano vadovaujamą armiją užimti pasienio miesto Daros. Armiją pasitiko generolas Belisarijus ir nors turėjo mažiau karių nugalėjo persus Daros mūšyje. Tais pačiais metais Mihr-Mihroe vadovaujami persai pralaimėjo Sito ir Dorotėjaus vadovaujamiems bizantiečiams prie Satalos. Bet 531 m. persų armija su lakmidais, vadovaujamais al-Mundhiro IV nugalėjo Belisarijų Kaliniko mūšyje ir 532 m. buvo pasirašyta "amžina" taika. Nors nesugebėjo išsivaduoti nuo baltųjų hunų jungo, Kavadas įvedė imperijoje tvarką, sėkmingai kovojo su Bizantija, įkūrė keletą miestų, iš kurių keli pavadinti jo vardu, pradėjo tvarkyti mokesčius ir administraciją.
Po Kavado I valdė jo sūnus Khosrau I, taip pat žinomas kaip Anuširvanas ("su nemirtinga siela"; valdė 531–579 m.). Jis buvo labiausiai garbinamas Sasanidų valdovas. Khosrau I labiausiai žinomas dėl savo administracinių reformų. Jis įvedė mokesčių rinkimą remiantis žemės nuosavybės aprašymu, kurį bandė įvesti jo tėvas ir įvairiais būdais bandė padidinti imperijos iždo įplaukas. Anksčiau karaliaus vasalai parūpindavo armijai ginkluotę, karius ir tarnus. Khosrau I sukūrė naujas dehkanų arba "riterių" pajėgas, kurias aprūpindavo centrinė vyriausybė ir biurokratija. Tokiu būdu biurokratai ir armija tapo labiau priklausomi nuo imperatoriaus nei didikų. thumb|200px|Medžioklės scena sidabriniame dubeny, vaizduojanti imperatorių [[Khosrau I.]] Nors Bizantijos imperatorius Justinianas I (527–565 m.) jam mokėjo 440 000 svarų aukso, kad išliktų taika, Khosrau I 532 m. įsiveržė į Siriją, nusiaubė Antiochiją ir gavo dideles sumas iš kitų miestų. Po to 541 m. Lazica perėjo į persų pusę, o 542 m. Bizantijos antpuolis Armėnijoje buvo nugalėtas Anglone. 545 m. pasirašytos paliaubos nutrūko, kai 547 m. kai Lazica vėl perėjo į priešų pusę su su Bizantijos pagalba išvijo persų karius. Karas apsiribojo Lazica, kuri išliko Bizantijos rankose, kai buvo pasirašyta taikos sutartis 562 m.
565 m. Justinianas I mirė ir Justinas II (565–578 m.) tapo imperatoriumi ir nustojo mokėti arabų vadams, kad jie nesiveržtų į Bizantijai priklausančią Siriją. Po metų Sasanidų paskirtas Armėnijos valdytojas iš Surenų šeimos pastatė ugnies šventyklą Dvine prie šiuolaikinio Jerevano ir nužudė įtakingos Mamikonų šeimos narį, sukeldamas maištą, per kurį 571 m. buvo jis nužudytas su savo sargybiniais. Be to sukilo Kaukazo Iberija. Justinas II tuo pasinaudojo kaip pretekstu nemokėti Khosrau I už Kaukazo perėjų gynybą. Armėnai tapo jo sąjungininkais ir Bizantijos armija 573 m. apgulė Nisibį. Tačiau dėl nesutarimų tarp Bizantijos generolų ne tik, kad buvo nutraukta apgultis, bet jie paeiliui buvo apgulti persų Daros mieste, kurį jie užėmė ir nusiaubė Siriją, priversdami Justiną II mokėti kasmetinę duoklę mainais į penkerių metų paliaubas Mesopotamijos fronte, nors karas tęsėsi kitur. 576 m. Khosrau I vadovavo paskutinei savo kampanijai, įsiveržė į Anatoliją, nusiaubė Sivą ir Melitenę, bet tai baigėsi katastrofa: po pralaimėjimo už Melitenės persai patyrė didelių nuostolių, kai kėlėsi per Eufratą atakuojant Bizantijos pajėgoms. Tuo pasinaudodami bizantiečiai giliai veržėsi į persų žemes, net rengdami desantines atakas kitapus Kaspijos jūros. Khosrau prašė taikos, bet nusprendė toliau kariauti, kai po jo generolo Tamkhosrau pergalės Armėnijoje 577 m., tad atsinaujino karas Mesopotamijoje. Armėnijos maištas baigėsi suteikus visuotinę amnestiją ir ji grįžo į Sasanidų imperijos sudėtį.
Apie 570 m. "Ma 'd-Karib" Jemeno karaliaus pusiau brolis paprašė Khosrau įsikišimo. Khosrau I nusiuntė laivyną ir mažą armiją, vadovaujamą Varizo, į vietovę netoli šiuolaikinio Adeno, iš kur jie žygiavo į sostinę San'a'l ir ją užėmė. Saifas, Mard-Karibo sūnus, lydėjęs persus, tapo karaliumi tarp 575 ir 577 m. Taigi Sasanidai sugebėjo įgyti bazę pietų Arabijoje iš kur galėjo kontroliuoti prekybos jūrinį kelią su Rytais. Vėliau pietų Arabijos karalystė atsisakė pripažinti Sasanidų viršenybę ir persai 598 m. pasiuntė kitą ekspediciją, kuri sėkmingai pavertė tą karalystę Sasanidų provincija. Sasanidai valdžią pietų Arabijoje išlaikė iki neramumų po Khosrau II.
Khosrau I valdymo metu iškilo dihkvanai (pažodžiui kamų valdovai) smulki žemvaldžių aristokratija, kurie vėlesniais laikais buvo Sasanidų provincijų valdymo ir mokesčių rinkimo pagrindas. Khosrau I buvo didis statytojas, puošė sostinę, įkūrė naujų miestų, pastatė naujų pastatų. Jis atstatė kanalus ir aprūpino fermas, kurias sugriovė karas. Be to jis pastatė stiprias tvirtoves perėjose, apgyvendino pavaldžias gentis kruopščiai parinktuose pasienio miestuose, kad jos gintų imperiją įsiveržimo metu. Jis buvo tolerantiškas visoms religijoms, tačiau paskelbė, jog zoroaatrizmas yra valstybinė religija ir labai nesutriko, kai vienas iš jo sūnų tapo krikščionimi.
Po Khosrau I valdė Hormizdas IV (579–590 m.). Karas su Bizantija buvo nuožmus ir nerezultatyvus, kol generolas Bahramas Chobinas, Hormizdo atleistas ir pažemintas, 589 m. sukilo. Kitais metais Hormizdą nuvertė rūmų perversmas ir jo sūnus Khosrau II (590–628 m.), bet valdovo pasikeitimas nenuramino Bahramo, kuris nugalėjo Khosrau, privertė jį bėgti į Bizantiją ir užėmė sostą kaip Bahramas VI. Padedamas Bizantijaus imperatoriaus Mauricijaus(582–602 m.) karių, Khosrau II sukilo, Khosrau ir Bizantijos generolų Narso ir Jono Mystakono armijos nugalėjo Bahramą Ganzako mūšyje (591 m.). Už Bizantijos pagalbą Khosrau II turėjo jai grąžinti per karą užimtas teritorijas ir atiduoti vakarinę Armėnijos ir Kaukazo Iberijos dalį.
Kai Mauricijų nuvertė ir nužudė Fokas (602–610 m.) 602 m., Khosrau II tuo pasinaudojo kaip pretekstu įsiveržti į Bizantiją ir dėl užsitęsusio pilietinio karo jis beveik nesutiko pasipriešinimo. Khosrau generolai sistemingai užiminėjo pasienio tvirtoves Armėnijoje ir Mesopotamijoje, ruošdamiesi neeilinei ekspancijai. Sirija buvo vėl nuniokota, o Antiochija užimta 611 m., o paties Bisantijos imperatoriaus Heraklijaus (610-641 m.) vadovaujama kontrataka buvo sutriuškinta šalia Antiochijos persų generolų Šarbarazo ir Šahino. po to persai žygiavo nesutikdami pasipriešinimo. Jie užėmė Jeruzalę 614 m., Aleksandriją 619 m., likusį Egiptą 621 m. Sasanidų svajonė atkurti Achemenidų sienas buvo beveik įgyvendinta. Ekspancijos pikas atitiko Persijos meno, literatūros ir muzikos suklestėjimą. Tuo tarpu Bizantija išgyveno gilią krizę.
Nuosmukis ir žlugimas (622–651 m.)
Nors iš pirmo žvilgsnio Khosrau II kampanija buvo sėkminga, ji nuvargino persų armiją ir užkrovė didelius mokesčius gyventojams. Bizantijos imperatorius Heraklijus (610–641 m.) sutelkė mažus nusiaubtos imperijos resursus, reorganizavo armiją ir sėkmingai kontratakavo. 622-627 m. jis kariavo su persais Anatolijoje ir Kaukaze, pasiekė eilę pergalių prieš Khosrau, Šarbarazo, Šahino ir Šaraplakano vadovajamus persus, nusiaubė zoroastrizmo šventyklą Ganzake, užsitikrino kazarų ir Vakarų turkų kaganato paramą. 626 m. Konstantinopolį apgulė slavai ir avarai, kurias iš kitos Bosforo pusės rėmė Šarbarazo persų armija, bet persų bandymus persikelti sužlugdė bizantiečių laivynas ir apgultis baigėsi nesėkme. 627-28 m. žiemą Heraklijus įsiveržė į Mesopotamiją ir nepaisant to, kad jį paliko sąjungininkai kazarai, nugalėjo Razado vadovaujamus persus Ninevės mūšyje. Po to jis žygiavo palei Tigrą niokodamas kraštą ir apiplėšė Khosrau rūmus Dastagerde. Tačiau Heraklijus neužpuolė Ktesifono, nes buvo sugriauti tiltai per Naravano kanalą ir jis po kelių antpuolių grįžo už Dijalos upės šiaurės vakarų Irane.
Heraklijaus pergalės, turtingiausių Sasanidų imperijos teritorijų nusiaubimas, žeminantis didelio prestižo objektų Ganzake ir Dastagerde sunaikinimas pakirto Khosrau prestižą ir paramą persų aristokratijoje ir 628 m. pradžioje jo sūnus Kavadas II (628 m.) nuvertė ir nužudė savo tėvą. Jis tuoj pat sudarė taiką su Bizantija, sutikęs atiduoti okupuotas teritorijas. Po kelių mėnesių jis mirė, kilo chaosas ir pilietinis karas. Per keturiolika metų, kuomet paeiliui valdė dvylika karalių, įskaitant dvi Khosrau dukras ir spabodą Šarbarazą, Sasanidų imperija labai nusilpo. Centrinės valdžios galia atsidūrė generolų rankose. Prireikė kelerių metų, kol po daugybės perversmų atsirado stiprus karalius, bet Sasanidai niekada pilnai nebeatsigavo.
632 m. pavasarį Khosrau I anūkas Jazdgerdas III, anksčiau slapstęsis, užėmė sostą. Tais pačiais metais į Persiją įsiveržė pirmieji arabų genčių, suvienytų islamo, žvalgai. Karo metai išsekino Bizantiją ir Persiją. Be to, Sasanidus dar labiau nusmukdė ekonominis nuosmukis, dideli mokesčiai, religiniai neramumai, socialinis susisluoksniavimas, didėjanti provincijos žemvaldžių galia ir dažna valdovų kaita. Šie faktoriai leido arabams užkariauti Persiją.
Sasanidai nesugebėjo rimtai pasipriešinti įsiveržusiems arabams. Jazdegerdas buvo tik berniukas ir visiškai priklausė nuo patarėjų, tad nesugebėjo suvienyti milžiniškos šalies, byrančios į mažas feodalines karalystes, nepaisant to, kad Bizantija, irgi susidūrusi su arabų problema, nebekėlė grėsmės. Pasirodė disciplinuota Chalido ibn al Valido, Mahometo bendražygio, arabų armija. Po Chalido ibn al Valido atšaukimo į Palestiną, Sasanidai arabus sumušė Tilto mūšyje. Naujos arabų pajėgos, vadovaujamos Sado ibn Abu Vako, nugalėjo didesnes Rostamo Farokzado persų pajėgas Kadisijos mūšyje ir 637 m. apgulė Ktesifoną, kuris krito po ilgos apgulties. Jazdgerdas pabėgo į rytus, palikęs milžinišką imperijos iždą, atitekusį arabams. Daugybė imperijos valdytojų bandė susivienyti, kad išvytų užkariautojus, bet sutrukdė centralizuotos valdžios nebuvimas ir jie buvo sumušti Nehavendo mūšyje.
Išgirdęs apie Nehavendo mūšio baigtį, Jazdgerdas III ir persų kilmingieji bėgo dar toliau į rytus, į Chorasano provinciją. 651 m. pabaigoje Merve jį nužudė malūnininkas, o likusioji persų aristokratija įsikūrė Centrinėje Azijoje ir labai prisidėjo prie persų kultūros ir kalbos išplitimo tose srityse bei pirmos vietinės islamiškos Irano dinanstijos - Samanidų dinastijos - įkūrimo. Samanidai siekė atgaivinti Sasanidų tradicijas.
Per penkerius metus Sasanidų imperija visiškai žlugo, o jos žemės buvo prijungtos prie Arabų Kalifato, bet daugybė Irano miestų priešinosi užkariautojams net ne po vieną kartą. Tokie miestai kaip Rėjus, Isfahanas ir Hamadanas malšinant sukilimus arabų buvo triskart sunaikinti. Vietiniai gyventojai savo noru priėmė Islamą ir mokėjo Pagalvės mokestį (jizya) arba buvo priversti pakeisti religiją. Dėl priverstinio atvertimo diskutuojama, nors dauguma atvertimų įvyko Abasidų kalifate. Arabai sunaikino Gundišapuro akademiją, sudegino jos biblioteką. Dauguma Sasanidų raštų ir literatūros veikalų buvo sunaikinta. Išlikę buvo išversti į arabų, o vėliau ir šiuolaikinę persų kalbą. Per arabų užkariavimus daugybė Irano miestų buvo sugriauti ar apleisti, rūmai ir tiltai sunaikinti, kaip ir įspūdigi Persijos sodai.
Rykliniai šamai
Rykliniai šamai (Pangasiidae) – šamažuvių (Siluriformes) šeima. Paplitę gėluose ir sūrokuose vandenyse pietų Azijoje, nuo Pakistano iki Borneo. Viena rūšis auginama akvariumuose.
Šeimoje 3 gentys, apie 30 rūšių, tarp jų ir nykstanti Mekongo gigantiškoji katžuvė, viena didžiausių gėlųjų vandenų žuvų.
Taksonomija ir fosilijos
Nors rykliniai šamai laikomi natūralia grupe, kai kurie tyrimai nurodo, kad ji gali būti priskiriama prie paprastųjų stiklinių šamų. Dėl to ilgainiui ši grupė gali prarasti šeimos statusą.
Gentys:
Kuprės miškai
thumb|265px|Kelias per Kuprės mišką šalia Žibuoklių
Kuprės miškai – miškų masyvas Lietuvoje, Kelmės rajone, 7 km į pietvakarius nuo Kelmės, į šiaurės vakarus nuo Pakražančio. Plotas – 14,2 km². Susideda iš Kuprės, Paprūdžių, Pagojo, Ganyprovos, Rombardiškės, Švedkalnio miškų. Priklauso Tytuvėnų miškų urėdijos Pakražančio girininkijai.
Paviršius kalvotas, būdingi jauriniai smėliai, priesmėliai, vietomis su priemolio podirviu, taip pat velėniniai jauriniai priesmėliai ir priemoliai. Pietrytiniais pakraščiais teka Kražantė, pro miškus – jos intakas Kuprė. Yra karjerų.
Medynų sudėtis:
Kuprės miškuose gyvena briedžiai, stirnos, šernai, taurieji elniai, lapės, kiaunės, usūriniai šunys, kiškiai.
Masyvą skiria vieškelis. Miške iš šalimais įsikūrę Petkiškiai, Pluskiai, Paprūdžiai, Kūprė, Žibuoklės, Morkiškė, Šuneliai, Išlinskiškiai, Juodeikiai, Burbiškė, Šilos.
Sibirinis maumedis
Sibirinis maumedis (Larix sibirica) – pušinių (Pinaceae) šeimos, maumedžių (Larix) genties medžių rūšis. Auga Vakarų Sibire nuo Obės ir Irtyšiaus vakaruose iki Baikalo ežero rytuose. Šiaurėje arealas siekia tundrą, pietuose – Mongoliją ir Kiniją.
Morfologija
thumb|left|230px|Sibirinio maumedžio kankorėžiai
Tai iki 30–40 m aukščio užaugantis medis, tiesiu, išbėginiu kamienu. Laja siauroka, piramidinė. Žievė stora, išilgai gūbriuota, pilkai arba rausvai rudos spalvos. Jaunų medžių šakos kylančios, senų – auga horizontaliai. Ilgieji ūgliai gelsvi, šiek tiek plaukuoti, žvilga. Pumpurai rudi, kiek sakingi. Spygliai šviesiai žali, 3-4 cm ilgio, ant trumpųjų ūglių auga po 30-50. Vyriškieji strobilai šviesiai geltoni, moteriškųjų spalva priklausomai nuo medžio svyruoja tarp violetiškai raudonų iki šviesiai gelsvai žalių. Sibirinis maumedis žydi ir spygliai skleidžiasi balandžio pabaigoje. Kankorėžiai kiaušiniškos arba ovališkos formos, apie 3 cm ilgio ir 2 cm skersmens. Spalva šviesiai ruda, sudaro 20-25 išgaubti, minkštoki, tankiai plaukuoti sėkliniai žvynai. Dengiamieji žvynai trumpesni už sėklinius ir matyti tik prie kankorėžio pamato. Sėklos šviesiai rusvos arba gelsvos, 3-5 mm ilgio, su 1-1,5 cm ilgio sparneliu. 1000 sėklų sveria 6-10 g. Daigumas 60-80 %. Sėklos prinoksta rugpjūčio pabaigoje arba rugsėjo mėnesį ir greitai išsisėja. Auga sparčiai, bet lėčiau už europinį maumedį. Gyvena 300–400, retai iki 900 metų. Atviroje vietoje derėti pradeda 15 metų, medyne – 30-50 metų.
Ekologija
thumb|240px|left|Sibiriniai maumedžiai Mongolijoje
Tipiškas kontinentinio klimato ir kalnų medis. Pavasarį anksti skleidžia spyglius, o rudenį anksti numeta. Labai atsparus šalčiui, užterštam orui. Gerai auga giliuose puriuose karbonatiniuose priesmėliuose ir priemoliuose. Šaknys gilios. Išsilaiko ir šlapiame dirvožemyje. Šviesamėgis.
Panaudojimas
Mediena kietesnė ir patvaresnė už europinio maumedžio, labai vertinga statyboms, povandeniniams įrengimams. Lietuvoje apyretis, dekoratyviniuose želdiniuose rečiau auginamas už europinį maumedį, nors pavienių medžių aptinkama parkuose.
Juchnovo kultūra
Juchnovo kultūra – ankstyvojo geležies amžiaus archeologinė kultūra, V a. pr. m. e. – I a. pr. m. e. paplitusi Desnos vidurupyje ir žemupyje bei Seimo baseino šiaurinėje dalyje (dabartinė Ukrainos Černihovo sritis ir Rusijos Briansko, Kursko bei Oriolo sritys).
Sibirinis maumedis
Porūšiai
Išskiriama keletas sibirinio maumedžio ekotipų:
Juchnovo kultūra
Tyrimai
Pirmasis kultūros tyrinėtojas – Dmitrijus Samokvasovas, kasinėjęs dvi gyvenvietes netoli Juchnovo kaimo. 1949 m. Juchnovo kultūrą išskyrė Michailas Vojevodskis ir pavadino ją piliakalnio prie Juchnovo kaimo (netoli Severianų Naugardo, Ukraina) vardu.
Žmonės kūrėsi nedideliuose piliakalniuose, upelių krantuose. Gyveno pusiau žeminėse ir antžeminiuose pastatuose, apdrėbtuose moliu su atvirais židiniais. Rasta stulpinės konstrukcijos ilgųjų pastatų liekanų. Pagrindiniai verslai – žemdirbystė ir gyvulininkystė, taip pat medžioklė ir žvejyba. Naudojo daug kaulo ir rago dirbinių. Greta jų randama metalinių peilių, ietigalių, papuošalų (geležinių lazdelinių smeigtukų, rastas smeigtukas su kiaurarašte kriaušės formos galvute). Keramika lipdyta – dažniausiai aukšti plačia anga ir siauru dugnu puodai, kartais petelių srityje puošti 1-2 duobučių eilėmis, o angos kraštas ornamentuotas įkartėlėmis. Piliakalniuose dar rasta molinių pasvarų ir verpstukų, gyvulių bei žuvų kaulų, grūdų duobių ir žmonių kapų.
Etninė Juchnovo kultūros genčių kilmė nėra aiški, kultūra priskiriama rytų baltams arba protoslavams. B. Rybakovo nuomone, šią kultūrą paliko Herodoto minimi budinai, kiti tyrėjai mano, kad tai buvo boruskai.
Ribojosi su Dnepro-Dauguvos, Milogrado, Okos aukštupio kultūromis.
Vokietijos futbolo varžybos 1992–1993 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1992–1993 m.
Vladas Vansevičius
Vladas Vansevičius (g. 1958 m. vasario 18 d.) – Lietuvos astrofizikas, profesorius, daktaras, fizinių ir technologijos mokslų centro Puslaidininkių fizikos instituto fundamentinių tyrimų skyriaus vadovas, Vilniaus universiteto Astronomijos observatorijos vedėjas.
Baigė Panevėžio Senvagės pagrindinę mokyklą. Buvęs rutulio stūmikas.
Aktyviai dalyvauja ugdant šalies moksleivių domėjimąsi mokslu ir mokslininko profesija, rengia moksleivius Europos Sąjungos jaunųjų mokslininkų konkursams.