cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paskutinis Škotijos karalius
Siužetas
1970 m. škotas Nicholas Garrigan baigia medicinos mokyklą ir nusprendžia išvažiuoti į Ugandą, kur įsidarbina misijos ligoninėje pas Merrit šeimą. Vieną dieną jų kaime apsilanko prezidentas Idi Aminas ir surengia šventę. Tačiau netrukus po jos, prezidentas patenka į avariją, ir Nikolasas iškviečiamas padėti sužeistam prezidentui. Jų susitikimo metu, Nikolasas drąsiai nušauna sužeistą bulių ir taip palieka įspūdį Aminui. Dar labiau jam patinka, kad Nikolasas yra škotas ir prašo jo škotiškų futbolo marškinėlių. Po kelių dienų Nikolasas iškviečiamas į prezidento rūmus Kampaloje – Aminas prašo jaunojo škoto tapti jo asmeniniu gydytoju. Nikolasas sutinka, jam patinka prezidento lengvabūdiškumas ir humoro jausmas, juos vienija priešiškumas anglams.
Netrukus Nikolasas tampa vis svarbesnis Aminui – prezidentas tariasi su juo visais reikalais, paskiria savo artimiausiu patarėju. Jį bando užverbuoti britai, bet jaunasis Amino patarėjas atsisako tapti jų šnipu. Tačiau Nikolasui vis labiau nepatinka Amino elgesys su užsieniečiais, opozicija, savo vaikais ir žmonomis. Jis susideda su Amino žmona Kay ir rezga planą kaip pabėgti iš šalies, nes Aminas Nikolasui išvykti neleidžia ir atėmė jo Britanijos pasą. Tada Gariganas kreipiasi pagalbos į britus, tačiau šie sutinka padėti tik tuo atveju, jei šis nužudys Aminą.
Smarkiai sumuštas Nikolasas pristatomas Aminui. Prezidentas įsako jaunuolį pakabinti ant kablių ir kankinti, kol šis mirs. Tačiau daktarui Džundžu pavyksta išgelbėti Nikolasą ir įsodinti į lėktuvą, kuriuo išgabenama dalis įkaitų.
Įvertinimas
Filmas susilaukė itin teigiamų įvertinimų. Rotten Tomatoes jį įvertino 87 % „šviežumo“. Forest Whitaker už Idi Amino vaidmenį gavo „geriausio aktoriaus“ apdovanojimą BAFTA, „Oskarų“, „Auksinio gaublio“ ir Kino aktorių gildijos apdovanojimuose. Taip pat filmas laimėjo dar 2 BAFTA apdovanojimus kaip geriausias britų filmas ir geriausia knygos adaptacija.
Aktorius Forest Whitaker, besiruošdamas Amino vaidmeniui, turėjo priaugti daug svorio, išmokti afrikietišką anglų kalbos tarmę ir šiek tiek suahilių kalbą, jis taip pat nuodugniai domėjosi Amino gyvenimo faktais, lankėsi Ugandoje pas žmones, pažinojusius Aminą. Drama filmuota Jungtinėje Karalystėje ir Ugandoje.
Hibridinis automobilis
200px|right|thumb|Honda insight – vienas iš ekonomiškų hibridinių automobilių Hibridinis elektrinis automobilis – automobilis, naudojantis vidaus degimo variklį ir integruotą pakartotinai įkraunamą energijos saugojimo sistemą, kad būtų efektyviau naudojami degalai ir automobilis nebūtų apribotas atstumo iki įkrovimo kolonėlės, kaip elektra varomi automobiliai, kurie naudoja baterijas, įkraunamas išorinių įkroviklių.
Dažniausiai hibridinis elektrinis automobilis naudoja vidaus degimo variklį ir elektros akumuliatorius, varančius elektrinius variklius. Šiuolaikiniai masinės gamybos hibridiniai elektriniai automobiliai prailgina baterijos įkrovimą panaudodami variklį, kuris suka generatorių. Taip įkraunama baterija arba energija tiesiogiai teikiama į elektros variklius, varančius automobilį.
Hibridinis elektrinis automobilis padeda mažiau teršti orą, negu panašus įprastinis automobilis su vidaus degimo varikliu.
Technologija
Hibridiniai automobiliai turi elektros variklį, kurio baterijos kraunasi, kai automobilis važiuoja. Tokie modeliai ypač taupūs miesto gatvėse, kur reikia dažnai stoviniuoti.
2007 m. keletas gamintojų pranešė, kad automobiliai turės hibridinių elektrinių technologijų savybių, kad sumažintų degalų sunaudojimą. Variklio išjungimas važiuojant sumažintų degalų sąnaudas ir išmetamųjų dujų kiekį. Tačiau tai atsiliepia kainai, reikalingi papildoma erdvė baterijoms, papildomi elektros generatoriai, didėja automobilio masė.
2000 m. buvo išvystyta prijungiamų hibridinių elektrinių automobilių technologija. Šie automobiliai gali būti įkrauti stacionarioje kolonėlėje, jai nereikalingi degalai trumpoms kelionems. Renault Kangoo buvo pirmasis šios konstrukcijos modelis, išleistas Prancūzijoje 2003 m.
Benzinas
Benzininiai varikliai yra naudojami daugelyje hibridinių automobilių. Tikėtina, tokie varikliai dominuos ir artimiausioje ateityje. Benzinas išgaunamas iš naftos ir yra pagrindiniai degalai, tačiau jį įvairiais santykiais galima maišyti su etanoliu, gaunamu iš atsinaujinančių energijos šaltinių. Kaip ir įprasti automobiliai, hibridiniai gali naudoti iki 15 % bioetanolio.
Dyzelinas
Dyzeliniai hibridiniai automobiliai naudoja dyzelinius variklius energijai gauti. Dyzelinių automobilių taupumas kartu su hibridinėmis technologijomis gali gerokai padidinti nuvažiuotą atstumą. Daugelis dyzelių gali naudoti 100 % biodyzeliną. Jiems gali būti visiškai nebereikalingi naftos kilmės degalai (tačiau mišiniai yra labiau paplitę, ir tebenaudojami tokie naftos produktai kaip tepalai). Dyzeliniai hibridiniai variantai pradėjo plisti komerciniame transporte (daugiausiai autobusuose).
Lietuvoje
2013 metais Lietuvoje įregistruotas 131 hibridinis automobilis. Perkamiausi – „Lexus“ modeliai (jų įregistruota 70 vnt., 2012 m. – 85). „Toyota“ modelių parduota nuo 37 vnt. 2012 m. iki 57 vnt. 2013 m. „Yaris“ su hibridine pavara – 44 automobiliai.
Gaublys
Gaublys - daug kartų sumažintas planetos paviršius, pateiktas ant apvalaus arba planetos formos sferos, dažnai būna pritvirtintas prie stovo. Kadangi žemėlapis apvalus, jame dydžiai daug tikroviškesni, nei ant plokščio žemėlapio. Gaublys negali būti tam tikro regiono žemėlapis. Gaublys, kaip ir žemėlapis, dažnai būna suskirstytas į dienovidinius, bei lygiagretes. Būna įvairių tipų (politinis, geografinis, teminis, taip pat ir reljefinis). thumb|left|150px|Guiljelmus Jansonius Blaeuw [[Amsterdamas|Amsterdame 1622 m. pagamintas gaublys Vilniaus universiteto Baltojoje salėje]]
Istorija
Nuo XV a. pabaigos žmonės Europoje pradėjo vis labiau domėjosi žemės ir dangaus sferų bei žiediniais gaubliais (prietaisais rodančiais dangaus kūnų judėjimą aplink Žemę ir Saulę). Taigi jau apie 1492 m. Martinas Behaimas sukūrė seniausią žinomą gaublį.
Patogumas
Nors gaublys rodo tikslesnį vaizdą, tačiau dauguma žmonių mieliau renkasi žemėlapį. Taip yra todėl, nes gaublys didelis ir nepatogus, o maži gaubliai nėra tikslūs. Mokslininkai bando kurti patogų bei praktišką gaublį, kurį būtų galima nešiotis visur ir visada.
Vandens lelija
Vandens lelija (Nymphaea) – lūgninių šeimos gentis. Vandeniai, žoliniai, daugiamečiai augalai, turintys gerai išsivysčiusius šakniastiebius ir plūduruojančius didelius lygiakraščius lapus. Žiedai pavieniai, iškilę virš vandens. Vaisius – sultingas ąsotėlis, panašus į uogą. Auginamos ir kaip dekoratyviniai augalai. Paplitusios visame pasaulyje, žinoma apie 50 rūšių.
Lietuvoje auga 3 rūšys:
Évariste Lévi-Provençal
Evaristas Levi-Provansalis (, gimimo vardas Makhlóuf Evariste Levi, 1894 m. sausio 4 d. Konstantina, Alžyras – 1956 m. kovo 23 d. Paryžius) – prancūzų orientalistas arabistas.
Biografija
Baigė Alžyro universitetą. Nuo 1920 m. Aukštojo mokslo instituto Rabate, 1935–1940 m. Alžyro universiteto profesorius. 1940–1944 m. gyveno Prancūzijoje ir Egipte. Nuo 1944 m. Sorbonos profesorius.
Tyrinėjo viduramžių, musulmonų laikų Šiaurės Afrikos ir Ispanijos istoriją. Vienas Islamo enciklopedijos 2-ojo leidimo iniciatorių ir redaktorių. 1954 m. įsteigė žurnalą „Arabica“.
Feleštis
Feleštis – miestas vakarų Moldavijoje; rajono centras. Geležinkelio stotis. Išvystyta cukraus, siuvimo pramonė.
Istorija
Miesto teisės nuo 1940 m.
Angolinis akmeninis strazdas
Angolinis akmeninis strazdas (Monticola angolensis) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių rūšis, priklausanti akmeninių strazdų (Monticola) genčiai. Šios rūšies paukščiai aptinkami Angoloje, Botsvanoje, Burundyje, Zairas, Malavyje, Mozambike, Ruandoje, Tanzanijoje, Zambijoje ir Zimbabvėje. Jų natūralios buveinės yra sausosios savanos.
Krasnapolio sinagoga
Krasnapolio sinagoga – sinagoga, pastatyta 1850 m. prie nedidelio Krasnapolio kaimo žydų turgaus. Per II pasaulinį karą sinagoga stipriai nukentėjo. Po karo ilgai stovėjo apleista. 1988 m. buvo restauruota. Po restauravimo sinagogoje veikė parduotuvė, baras ir gyvenamieji kambariai. Sinagoga stačiakampio formos.
Antanava (Mažeikiai)
Antanava (arba Antanavas) – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 13 km iki Viekšnių pašto, į rytus nuo Purvėnų. Šiaurėje ribojasi su Duobgiriais, pietuose ir vakaruose – su Purvėnais. Tarp Antanavo ir Medemrodės miškų iš šiaurės įsiterpusi Kamanų pelkė.
VfL Osnabrück
Verein für Leibesübungen von 1899 e.V. Osnabrück – Vokietijos futbolo klubas iš Osnabriuko miesto, Žemutinėje Saksonijoje.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1899 m. Pastaraisiais metais žaidė 3. Liga, o buvo iškopę į 2.Bundesliga, tačiau joje neįsitvirtino ir iškrito.
Suvieko seniūnija
Suvieko seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Zarasų rajono savivaldybės šiaurėje, Latvijos pasienyje.
Geografija
Seniūnija yra Aukštaičių aukštumoje. Būdingi nedideli miškai (Stelmužės, Suvieko, Medenos). Gausu ežerų, ypač pietinėje dalyje: Čičirys, Ilgys, Lukštas, Suvieko ežeras, Sodžių ežeras, Stelmužės ežeras, Kiečių ežeras, Padegėlių ežeras ir kt. Didžiuma seniūnijos patenka į Dauguvos baseiną (pagrindinės upės – Rauda, Lukšta, Kriaunelė). Viena rečiausiai apgyvendintų Lietuvos seniūnijų.
Istorija
Seniūnija sudaryta 1995 m. iš ligtolinės Suvieko apylinkės.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 3 seniūnaitijos:
Veiksmo žaidimas
Veiksmo žaidimas – kompiuterinių žaidimų žanras, kuriame svarbiausia yra įtampa ir veiksmas. Veiksmo žaidimai iš žaidėjo reikalauja greitos reakcijos, įgūdžių greitai panaudoti valdymo priemones. Juose tikroviškumas kartais būna supaprastintas (pavyzdžiui, herojaus padėtis dažnai įvertinama „gyvybėmis“, kurios mažėja į jį šaudant ar mušant; žaidimas galutinai baigiasi praradus visas, bet jas dažnai galima atstatyti paprastomis priemonėmis, tokiomis kaip vaistinėlės pakėlimas nuo žemės).
Išskiriami tokie pagrindiniai veiksmo žaidimų požanriai:
Dar ir iki interneto išpopuliarėjimo veiksmo žaidimai buvo patogūs tuo, kad juos neretai buvo galima žaisti dviese (prie vieno kompiuterio).
Petras Aleksandravičius
Petras Aleksandravičius (1906 m. spalio 21 d. Vartai, Marijampolės apskritis – 1997 m. gruodžio 25 d. Vilnius) – Lietuvos skulptorius, profesorius.
Biografija
1928–1933 m. studijavo skulptūrą Kauno meno mokykloje (dėstytojai Juozas Zikaras, Kajetonas Šklėrius, Jonas Mikėnas) ir literatūrą Vytauto Didžiojo universitete. Nuo 1940 m. dėstė Vilniaus dailės akademijoje, 1951–1977 m. Piešimo katedros vedėjas, 1946 m. profesorius.
Kūryba
Kamerinių skulptūrų (reljefai, skulptūrinės grupės) pagrindinės temos – jaunystė, motinystė, darbas („Pajūryje“, 1938 m., „Kopose“, 1966 m., „Poilsis“, 1973 m., „Pavasaris“, 1975 m., „Motina ir vaikas“, 1992 m., „Tautos kančia“, 1994 m., „Obuolius skina“, 1995 m.)
Skulptūroms dažniausiai naudojama bronza, medis, marmuras, granitas. Nuliejo akvarelių, vaizduojančių Vilnių ir jo apylinkes, pajūrį, nupiešė piešinių. Kūryboje nuosekliai laikėsi realistinių principų, suformavo savitą, išgrynintą stilių. Kūriniai atskleidžia reiškinių esme, yra pozityvių nuostatų, apibendrintos, įtaigios plastikos, emocionalūs, lyriški.
Darbai
Portretai:
Paminklai:
Antkapinių paminklai:
772 m.
772 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Vasaris
Klausučių apylinkė (Biržai)
Klausučių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Biržų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Biržų rajonui. 1954 m. prijungta dalis Ripeikių apylinkės ir dalis Biržų miesto. 1963 m. sausio 12 d. Klausučių apylinkė prijungta prie Biržų apylinkės.
Virbališkių piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje Dievogalos dešiniajame krante, jos santakoje su Balnaraviu. Aikštelė ovali, orientuota rytų – vakarų kryptimi, 9 m ilgio, 10 m pločio. Jos rytiniame krašte supiltas 10 m ilgio, 2 m aukščio, 16,5 m pločio pylimas, už kurio iškastas 16 m pločio, 1 m gylio griovys. Šlaitai statūs, 20 m aukščio.
Aikštelė apardyta duobės, piliakalnis apaugęs pušimis, vakarinė jo pusė nuplauta.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 15 000 m².
Sorbų marka
Sorbų marka  – pasienio regionas (marka) rytinėje Rytų Frankijos dalyje IX–XI a. Marką sudarė kelios grafystės, besiribojančios su sorbų žemėmis. Sorbų marka sudarė rytinę Tiuringijos dalį.
Sorbų marką kartais vadindavo Tiuringijos marka. Pavadinimas Sorbų marka keturis kartus paminėtas Rytų Frankijos kronikoje Annales Fuldenses, išvardinti tik trys markos valdovai – Popas (Poppo), Tachulfas (Thachulf) ir Radulfas (Radulf). Sorbų markos vadai Analuose pavadinti hercogais (dux Sorabici (limitis)), bet kitur jie vadinami grafais, markgrafais ir Tiuringijos hercogais. Manoma, kad marką daugiausia valdė Babenbergų giminė.
Tuo metu Erfurtas buvo pagrindinis rytų Tiuringijos ekonominis centras. Siena tarp Tiuringijos ir sorbų žemių buvo Zalės upė. Kurioje vietoje tiksliai buvo Sorbų marka nėra žinoma. Ar ji buvo į vakarus nuo Zalės, ar į rytus, ar abiejuose krantuose, nėra aišku. Gali būti, kad Sorbų markai priklausė žemės į rytus nuo Zalės iki Elsterio (Elster) ir Pleisės (Pleisse) upių.
IX a. Sorbų marką dažnai siaubė germanų pavergtų slavų sukilimai. X a. Sorbų marka tapo didelės Gero markos dalimi, kuria buvo 937–965 m. Tuo metu sorbai buvo paversti baudžiauninkais, sukilimai markos žemėse buvo nuslopinti. Po 965 m. Sorbų markos žemės tapo Meiseno markos dalimi.
Vincentas Vaitiekūnas
Vincentas Vaitiekūnas (1908 m. spalio 24 d. Šlapakiuose, Joniškio raj. – 1987 m. birželio 8 d. Šiauliuose) – kraštotyrininkas, muziejininkas, esperantininkas.
Biografija
1929 m. baigė Šiaulių berniukų gimnaziją. Dirbo tarnautoju Šiaulių apygardos teisme. Nuo 1928 m. laisvalaikiu bendardarbiavo Šiaulių Aušros muziejuje, vyko į ekspedicijas, tvarkė surinktus eksponatus, juos katalogavo, rašė straipsnius į leidinius „Šiaulių metraštis“, „Gimtasai kraštas“. 1933–1940 m. Šiaulių kraštotyros draugijos sekretorius.
Karo metais dalyvavo Aušros muziejaus evakuacijos darbuose. Nuo 1957 m. iki mirties – etatinis Aušros muziejaus darbuotojas, vyr. mokslinis bendradarbis, Dailės skyriaus vedėjas. Surinko etnografinių, tautodailės eksponatų, parengė kelias ekspozicijas, bendradarbiavo miesto ir respublikinėje spaudoje.
Mokėjo keletą užsienio kalbų, tarp jų ir esperanto, vedė ekskursijas, skaitė paskaitas. 1977 m. Lietuvos kraštotyros draugijos garbės narys. Šiauliuose pasodino per 20 ąžuolų įžymiems žmonėms, svarbiems įvykiams atminti.
Prie Aušros muziejaus 1994 m. atidengta atminimo lenta.
Frankfurto mokykla
thumb|232px|right|Priekyje M. Horkheimeris (kairėje) ir T. Adornas (dešinėje), toliau dešinėje Jurgenas Habermasas, 1965 m. Su Frankurto mokykla tiesiogiai susijusi „kritinės teorijos“ sąvoka. Jos panaudojimas turėjo kelis tikslus: 1) jis išsiskyrė iš tradicinių teorijų įvardijimų; 2) leido išvengti „marksizmo“ etiketės; 3) tiesiogiai siejosi su I. Kantu, kuriam terminas „kritika“ reiškė filosofinių apribojimų pateikimą, ryšį tarp jų ir moralinės nepriklausomybės; 4) parodė sąsają su K. Markso pagrindiniu veikalu „Kapitalas: politinės ekonomijos kritika“.
Frankfurto mokykla laikėsi neomarksistinių nuostatų, derino K. Markso buržuazinės visuomenės kritiką su Hėgelio ir Froido idėjomis. Vėliau analizavo industrinę kultūrą, kurią suformuoja racionalumas ir noras valdyti. Teigė, kad technikos pažanga ir pastangos valdyti gamtą sudaro sąlygas žmonių susvetimėjimui. Industrinėje visuomenėje žmogus praranda individualybę, formalus proto kultas veikia dorovę, kultūrinę veiklą, mokslą, todėl kelia grėsmę individualumui, žmogaus saviraiškai (M. Horkheimeris, T. Adorno). Frankfurto mokyklos filosofai kultūros problemų analizę pradėjo sieti su politika. Jie aptarė nuo intelektualumo ir kultūros normų nepriklausantį racionalumą (H. Markuzė), kūrė visuomenės komunikacijos teoriją (J. Habermasas), nagrinėjo visuomenės depolitiškumo priežastis, sudarančias sąlygas susiformuoti totalitarinėms valdžios sistemoms (H. Arent). Mokyklos atstovai daug dėmesio skyrė masinei, populiariajai kultūrai. Įvairios jos raiškos formos, tokios kaip pop muzika, džiazas, kičas dėl savo estetinio patrauklumo laikytos kultūrinės industrijos, palaikančios kapitalizmo gyvybingumą, dalimi. Šiuolaikinis menas, esą, turi peržengti tradicinę estetikos sampratą, sunaikinti grožio ir gėrio idealus.
Kritinės teorijos principai
Filosofija perpinama su politine ekonomija ir sociologija:
Denaras
Denaras, arba denarijus (denarius) – nedidelė sidabrinė moneta, pagrindinis Senovės Romos piniginis vienetas iki III a. Denaras svėrė nuo 3 iki 4,5 gramo. Imperijos laikais ant denarų paprastai būdavo vaizduojami imperatorių portretai.
Raida
Išreikšti iki XX a. cirkuliavusių pinigų vertę mūsų laikų pinigais – labai sudėtinga dėl skirtingų ekonomikų. Palyginimui galima pasakyti, kad istorikų nuomone vėlyvojoje Romos Respublikos ir ankstyvojoje Romos imperijoje darbininko dienos uždarbis būdavo vienas denaras.
Romos Respublikos laikais ir susidėjo iš 10 bronzinių monetų asų. Iš čia ir jo pavadinimas: maždaug „susidedantis iš dešimt“. Bet nuo 118 m. pr. m. e. moneta jau susidėjo iš 16 asų, ir nuo to laiko šis santykis buvo fiksuotas. Egzistavo ir tarpiniai nominalai:
Po to, kai erų sandūroje Romos imperijoje buvo įvesta auksinė moneta aurėjas, lygus 25 denarams, denaras išliko pagrindine imperijos moneta. Tačiau jis greitai ėmė susidurti su kokybės prastėjimo problema. Mažėjant sidabro išteklių, Romos imperijos kalyklose buvo vis dažniau primaišoma vario ir bronzos, kas prastino sidabro kokybę. III a. denarai buvo kaldinami iš bronzos, tik apipurškiami sidabru. Todėl aurėjo ir denaro santykis sparčiai kito.
215 m. Karakala išleido naują sidabrinę monetą antoninianą, lygią 2 denarams. Po to iki III a. vidurio denarai išėjo iš apyvartos.
Įtaka ir atgimimas viduramžiais
Nepaisant to, kad nuo III a. vidurio denarai nebuvo kalami, vėlyvojoje Romos imperijoje jie vis dar buvo prisimenami, ir naudojami kaip tam tikras skaičiavimo vienetas. Pietų Europoje denaras tapo bendriniu žodžiu, reiškiančiu 'pinigus', ir taip perėjo į ispanų (dinero), italų (dinaro), portugalų (dinheiro), slovėnų (denar) kalbas. Denaro pavadinimą VII a. perėmė arabai, kurie iš Bizantijos išmoko kalti auksinius pinigus – solidus, tik vadino juos dinarais. Auksiniai dinarai tapo svarbiausiu islamiškų šalių pinigu. Iki šiol kai kuriose arabų šalyse oficiali valiuta vadinama dinaru. Balkanuose nemažai istorinių valiutų irgi vadintos denarais ar dinarais. Šios valiutos garbei čia yra Dinarų kalnai, kur buvo kasamas monetoms kaldinti reikalingas metalas.
Viduramžių Europoje sidabrinis denaras atgijo Frankų (vėliau Prancūzijos) piniginėje sistemoje kaip denjė. Nusižiūrėjus į denjė, pradėtos kaldinti kitos Krikščioniškosios Europos sidabrinės monetos: Italijos denarai, Ispanijos dinerai, Portugalijos dinheirai, Bohemijos denarai, Vengrijos denarai, Lenkijos (vėliau – Lietuvos) denarai ir pan. Kai kuriuose kalbose sidabriniai denjė pakeitė pavadinimą: Anglijoje jie tapo žinomi kaip pensai, o Vokietijoje – kaip pfeningai. Visos šios monetos buvo kaldinamos ir kursavo tuometinėje Europoje.
Vokietijos futbolo varžybos 1934–1935 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1934–1935 m.
Gremzdelis (ežeras)
Gremzdelis – ežeras Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Seinų apskrityje ir Krasnapolio valsčiuje. Šalia ežero yra Čarna Buchtos ir Eglinės kaimai. Iš ežero išteka Pavluvkos upė. Ežeras pailgos formos, dugnas smėletas. Mažais šaltinėliais ir Pavluvkos upe ežeras jungiasi su Bočnelio ir Eglinio ežerais. Ežero pakrantėse dirbami laukai ir pievos. Vandens skaidrumas apie 1,5 m. 1992 m. grupė mokslininkų iš Balstogės nustatė ežero vandens švarumą ir priskyrė III ežero vandens švarumo kategorijai. Ežere auga švendrai, balinis ajeras, paprastoji lūgnė, paprastoji vandens lelija ir paprastoji nendrė. Taip pat povandeniniai augalai: kanadinė elodėja, varnotoji plunksnalapė, permautalapė plūdė, paprastoji nertis ir maurabragiečiai.
Haris Poteris ir Ugnies taurė
„Haris Poteris ir Ugnies Taurė“ – ketvirta Hario Poterio serijos knyga, parašyta Dž. K. Rouling. Išleista 2000-ųjų liepos 8-ąją, ši dalis susilaukė visuotinio dėmesio. Didesnio atgarsio susilaukė tik kitos serijos knygos – „Haris Poteris ir Fenikso brolija“, „Haris Poteris ir Netikras Princas“ bei „Haris Poteris ir Mirties relikvijos“. „Ugnies Taurė“ pritraukė dar daugiau susidomėjimo autorei pranešus, jog vienas iš veikėjų bus nužudytas.
Apysaka pelnė 2000 metų Hugo apdovanojimą. Pagal ją sukurtas filmas, kurio pasaulinė premjera įvyko 2005 metų lapkričio 18 dieną.
Siužetas
Prieš penkiasdešimt metų dėl Ridlių žmogžudystės apklaustas jų sodininkas Frenkas Braisas, vidury nakties pabunda ir senojo šeimos dvaro lange pamato šviesą. Viduje jis išgirsta, kaip Valdovas Voldemortas ir Piteris Trumpulis (Kirmis) planuoja nužudyti Harį Poterį. Frenką aptinka besiklausantį už durų ir jį užmuša Voldemortas Avada Kedavros kerais. Tuo metu, kitoje šalies dalyje, su skaudamu randu iš košmaro pabunda Haris, regėjęs senuko mirtį.
Vėliau Haris, Hermiona Įkyrėlė ir Vizlių šeima (išskyrus Molę) kartu su keliais pažįstamais burtininkais išvyksta į Pasaulio kvidičo taurės pirmenybes. Po rungtynių, žiūrovų stovyklą nusiaubia keliolika Mirties Valgytojų (Valdovo Voldemorto parankiniai), sukeldami visuotinį sąmyšį ir paniką. Haris pastebi, jog prarado lazdelę ir ima nerimauti. Jis Ronis ir Hermiona pasitraukia į mišką, kuriame kažkas į nakties dangų paleidžia Voldemorto Mirties ženklą. Akimirksniu į vietą atvyksta Tarptautinio magų bendradarbiavimo departamento vadovas Bartemijus Susitraukėlis su grupe burtininkų ir pareiškia trijulei įtarimus, išbūrus Mirties ženklą. Tačiau neilgai trukus, tarp medžių jis suranda savo paties namų elfę Vinkę, laikančią Hario lazdelę. Susitraukėlis nusprendžia griežtai nubausti Vinkę, taip sukeldamas Hermionos pyktį ir užsitraukdamas jos nemalonę.
Paprastasis elniavabalis
Paprastasis elniavabalis (Lucanus cervus) – elniavabalių (Lucanidae) šeimos vabalas. Tai didžiausias Europos ir Lietuvos vabalas. Kūnas iki 7,5 cm ilgio, su atsikišusiais į priekį didžiuliais, į elnio ragus panašiais žandais. Patelė 3-3,5 cm ilgio. Aptinkami ąžuolynuose, kur vasaros pabaigoje jie iš ąžuolų geria rudą rūgtelėjusią sulą. Susitikę du patinai įnirtingai kaunasi savo galingais žandais-ragais. Pralaimėjusysis dažniausiai atsiduria ant nugaros.
Patelės ąžuolų drevėse, išpuvusiuose kelmuose deda stambokus kiaušinėlius. Išsiritusios lervos maitinasi sutrūnijusio ąžuolo mediena. Lervos auga lėtai, subręsta tik penktaisiais metais. Ilgiausiai besivystantis vabalas Lietuvoje.
Lietuvoje labai reta rūšis. Įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Nuorodos
thumb|left|210px|Paprastasis elnivabalis
Saulėtekio pagrindinė mokykla
Saulėtekio pagrindinė mokykla:
Liudvikas Strolis
Liudvikas Strolis (1905 m. rugsėjo 1 d. Gankiuose, Baisogalos valsčius – 1996 m. gruodžio 29 d. Kaune, palaidotas Petrašiūnų kapinėse) – Lietuvos dailininkas, keramikas, lietuviškos keramikos mokyklos kūrėjas.
Biografija
thumb|250px|Liudvikas Strolis (centre) 1972 m. kartu su [[Antanas Gudaitis (1904)|Antanu Gudaičiu ir Stasiu Ušinsku.]] 1926 m. baigė Šiaulių gimnaziją. 1926–1929 m. tapybos mokėsi Kauno meno mokykloje, studijavo tapybą pas Justiną Vienožinskį. Po 1929 m. kilusio moksleivių streiko iš mokyklos buvo pašalinti 36 aktyviausi mokiniai. Kaip vienas streiko organizatorių, L. Strolis pašalintas iš mokyklos, perduotas Kauno karo komendantūrai, nubaustas kaip kenksmingas visuomenės tvarkai ir ištremtas iš miesto. 1929–1933 m. tapybos ir keramikos mokėsi Paryžiuje privačiose studijose ir Nacionalinėje dailės ir amatų konservatorijoje (Conservatoire National des Arts et Me’Fiers).
1932–1935 m. Žemės ūkio rūmų keramikos kursų vedėjas. 1935 m. su kitais įsteigė I amatų mokyklą, 1935–1938 m. amatų mokyklos mokytojas (antraeilės pareigos). 1934–1940 m. Kauno meno mokyklos dėstytojas. Skaitė glazūros technologijos paskaitas, parengė keramikos mokymo programas. Aktyviai dalyvavo kuriant Lietuvos dailininkų sąjungą, 1936–1940 m. dailininkų sąjungos valdybos narys.
Italijos karalystės vėliava
thumb|right|250px Italijos karalystės vėliava pradėta naudoti 1861 m. suvienijus Italiją ir sukūrus Italijos Karalystę. Vėliavos trys spalvos simbolizavo šalies kelią į piliečių laisvę ir demokratiją. Vėliavos viduryje vaizduojamas Savojų dinastijos herbas.
Liudvikas Strolis
Biografija
1944–1946 m. KTDI direktorius. 1946 m. tapo profesoriumi bei KTDI Dailiosios keramikos katedros vedėju. 1946 m. vasario 6 d. atleistas iš pareigų. Nuo 1950 m. rugpjūčio 31 d. pašalintas iš pedagogų. 1950–1953 m. dirbo Kauno „Dailės“ kombinato dailininku, dalyvavo tarptautinėse parodose. 1953–1962 m. Lietuvos valstybinio dailės instituto (LVDI) profesorius. 1962–1975 m. LVDI keramikos katedros vedėjas. 1975–1991 m. LVDI keramikos katedros profesorius-konsultantas.
Italijos karalystės vėliava
Pirmą kartą šią vėliavą panaudojo 1848 m. Sardinijos karalystės ir Pjedmonto kariuomenė kaip karo vėliavą.
Liudvikas Strolis
Biografija
1965 m. LSSR nusipelnęs meno veikėjas. 1975 m. LSSR liaudies dailininkas. 1995 m. už nuopelnus Lietuvos kultūrai, menui ir mokslui apdovanotas DLK Gedimino 3-ojo laipsnio ordinu.
Kūryba
Nuo 1935 m. pradėjo dalyvauti parodose. Jau du pirmi alaus servizai, sukurti 1935 ir 1936 m. Kaune, rodė jį esant ryškų, savitą, subrendusį menininką. 1937 m. Paryžiaus tarptautinėje meno ir technikos parodoje L. Stroliui už juos įteiktas garbės diplomas. 1938 m. dalyvavo tarptautinėje dailiųjų amatų parodoje Berlyne, kurioje apdovanotas medaliu. Originaliai atrodė 1939 m. į Niujorko tarptautinę parodą išsiųsta ir iš ten negrįžusi vaza „Žuvų karalystė“. Vėliau dalyvavo šiose parodose: Ostendėje, Varšuvoje (1958 m.), Monrealyje (1967 m.), Prahoje (1962 m. ir 1969 m.), Erfurte (1974 m.) ir kitose.
Sukūrė servizų (alaus, 1936 m.; vyno, 1960 m.), dekoratyvinių vazų („Flora“, 1938 m.; „Žuvų karalystė“, 1938 m.; „Taika“, 1953 m., „Tulpės“, 1953 m.; „Lašišos“, 1959 m.), lėkščių („Plekšnės“, 1944 m.; „Lynai“, 1960 m.; su žalčiais, 1965 m.) bei vazų komplektų, servizų etalonų serijiniams dirbiniams. Darbai aiškios paskirties, subtilių, dažnai tamsių (juoda, pilka, tamsiai mėlyna) spalvų. 1953 m. atliko keraminį pano Sąjunginėje žemės ūkio parodoje.
Penkininkai (Kretinga)
Penkininkai – Kretingos miesto dalis, esanti pietiniame miesto pakraštyje.
Hepatocitas
300px|thumb|Žmogaus kepenų mikroskopinis vaizdas Hepatocitai yra liaukų epitelio ląstelės, pagrindinės kepenų ląstelės, sudarančios iki 80 % kepenų masės.
Hepatocitų struktūra
Hepatocitai yra daugiakampės formos ląstelės. Jos liečiasi su sinusoidais (mažomis kraujagyslėmis) (sinusoidinė pusė) arba su gretimais hepatocitais (lateralinė pusė). Dalies hepatocitų lateralinės pusės suformuoja tulžies kanalėlius. Sinusoidinėje pusėje yra daug mikroplaukelių.
Dauguma hepatocitų turi vieną branduolį, tačiau dvibranduolės ląstelės taip pat dažnos. Taigi daugelis subrendusių žmogaus ir žiurkės hepatocitų yra tetraploidiniai. Hepatocitų branduoliai paprastai yra apvalūs, su vienu ar dviem gerai matomais branduolėliais.
Hepatocitai ypač aktyviai gamina baltymus ir lipidus, skirtus sekrecijai. Todėl elektroninės mikroskopijos nuotraukose matomas gausus šiurkštusis ir lygusis endoplazminis tinklas.
Glikogeno kaupimas ir gliukozės kiekio kraujyje reguliavimas
Hepatocitai labai svarbūs gliukozės metabolizmui, jie gali kaupti arba gaminti gliukozę, priklausomai nuo organizmo poreikių.
Badaujant α ląstelės, esančios kasos Langerhanso salelėse, išskiria daugiau gliukagono, dėl ko pakyla gliukozės lygis kraujyje. Gliukagonas jungiasi prie savo receptoriaus, esančio hepatocitų paviršiuje, ir aktyvuoja serino/treonino kinazę PKA. Šis fermentas fosforilina ir aktyvuoja kitus du fermentus – glikogeno fosforilazės kinazę ir glikogeno fosforilazę – ir taip pagreitina glikogenolizę. Tačiau glikogeno atsargos gana greitai išsenka, todėl gliukozės lygiui kraujyje palaikyti svarbiausia yra hepatocituose vykstanti gliukoneogenezė.
Pavalgius kepenys pašalina gliukozės perteklių iš kraujo ir laiko jį glikogeno pavidalu arba metabolizuoja jį glikolizės metu. Gliukozės difuziją per hepatocito plazminę membraną lemia transporteris GLUT2. Jis skiriasi nuo gliukozės transporterio GLUT4, randamo raumenyse ir riebaliniame audinyje, tuo, kad visą laiką yra plazminėje membranoje ir turi mažą giminingumą gliukozei bei didelį VMAX.
Tulžies gamyba ir sekrecija
Hepatocituose iš cholesterolio sintetinamos tulžies rūgštys (pagrindinės: cholinė rūgštis ir chenodeoksicholinė), kurios išskiriamos į tulžį.
Daugelio kraujo baltymų sintezė
Hepatocitai sintetina ir sekretuoja albuminą, fibrinogeną, transferiną, kraujo krešėjimo faktorius ir kt. baltymus.
Lipoproteininių dalelių sintezė
Hepatocitai yra pagrindinė organizmo sritis, kurioje sintetinamos labai mažo tankio lipoproteininės dalelės. Šios dalelės perneša lipidus krauju į kitas kūno dalis. Fermentai, kurie sintetina lipoproteinų lipidinius komponentus, yra išsidėstę lygiojo endoplazminio tinklo membranoje.
Toksinių junginių biodegradacija
Lygiojo endoplazminio tinklo membranoje yra išsidėstę fermentai, katalizuojantys lipiduose tirpių vaistų bei įvairių kenksmingų junginių detoksifikacijos reakcijas. Todėl hepatocitai turi daug lygiojo endoplazminio tinklo membranų.
Kai į organizmą patenka dideli kiekiai toksiškų junginių, tokių kaip fenobarbitaliai, kepenyse imami sintetinti neįprastai dideli kiekiai detoksifikacijos fermentų, ir lygiojo endoplazminio tinklo membrana padvigubėja per keletą dienų. Kai chemikalas pašalinamas, perteklinė lygiojo endoplazminio tinklo membrana greitai ir specifiškai pašalinama autofagocitozės būdu.
Medžiagų kaupimas
Hepatocitai yra vitamino B12 ir geležies talpyklos.
Hepatocitų vystymasis
Normalių kepenų ląstelių apykaita yra labai lėta. Subrendusiose kepenyse tik viena iš maždaug 20 000–40 000 ląstelių stebimu momentu bus mitozės stadijoje. Paprastai kepenų ląstelės atsinaujina maždaug kartą per metus, o, pvz., žarnyno epitelio ląstelės atsinaujina kas 2–5 dienas, odos – kas 12–30 dienų. Tačiau pažeidus kepenis hepatocitai ima proliferuoti itin intensyviai – pvz., pašalinus du trečdalius žiurkės kepenų, pradinė kepenų masė atstatoma per dvi savaites.
Svarbi hepatocitų ypatybė yra tai, kad net subrendę hepatocitai yra išlaikę gebėjimą dalintis ir kepenų regeneracijai nereikalingos savitos kamieninės ląstelės. Hepatocitai gali išsivystyti iš ovaliųjų ląstelių, monocitų, embrioninių kamieninių ląstelių, hematopoetinių kamieninių ląstelių, gali susidaryti susiliejant kaulų čiulpų makrofagams su jau egzistuojančiais hepatocitais ir kitais būdais.
773 m.
773 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Šačių šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
'''Šačių šv. Jono Krikštytojo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Šačių kaime, 7,5 km į vakarus nuo Barstyčių.
Parapijoje stovi Šačių kapinių koplyčia, Kaukolikų šv. Ansgaro koplyčia.
Istorija
thumb|left|200px miniatiūra|160px|right|Klebono V. Senkaus kapas šventoriuje
Jonas Volskis 1670 m. pastatė bažnyčią. Jai 1690 m. dovanoti 3 valakai žemės. A Sapiega 1771 m. pastatė naują medinę bažnyčią. 1802 m. įsteigta altarija. 1806 m. veikė parapinė mokykla. 1851 m. įkurta parapija.
1871 m. pradėta rūpintis mūrinės bažnyčios statyba. Leidimas gautas tik 1880 m. Klebono Simono Lukoševičiaus rūpesčiu 1882–1886 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Ją konsekravo žemaičių vyskupas sufraganas Aleksandras Kazimieras Beresnevičius.
Šventoriuje palaidotas nuo 1956 m. Šatėse gyvenęs klebonas kunigas Vincentas Senkus (1912–1986; 1947–1956 m. politinis tremtinys).
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano, dvibokštė. Bažnyčioje yra 23 langai, 6 durys, 14 meniškų stacijų, sakykla. Įrengti 3 altoriai. Didysis altorius pastatytas 1891 m. klebono Ignaco Stankūno rūpesčiu. Altoriuje du paveikslai: šv. Jono Krikštytojo ir Marijos belaisvių globėjos. Šoniniai altoriai pastatyti 1904 m. 1906 m. įsigyti 17 balsų vargonai. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Zuntė
Zuntė – Kupiškio miesto dalis, esanti į šiaurę nuo miesto centro, pietiniame Kupiškio tvenkinio pakraštyje.
Italijos Egėjo salos
Italijos Egėjo salos, Italijos Dodekanesas – 1912-1947 m. Italijos karalystei priklausiusi valda iš 12 didesnių ir daugelio smulkių salų pietrytinėje Egėjo jūros dalyje.
Istorija
Dodekanesą, išskyrus Kastelorizą, Italijos karalystė okupavo 1912 m. Italijos-Turkijos karo metu. Italija buvo sutikusi grąžinti salas Osmanų imperijai pagal 1912 m. Ouchy sutartį. , tačiau neaiškiai suformuluotas tekstas leido veikti laikinajai itališkai salų administracijai. Pagal 1923 m. Lozanos sutarties 15 straipsnį Turkija galutinai atsisakė visų teisių į Dodekanesą. Pirmojo pasaulinio karo metais Prancūzija laikinai okupavo Kastelorizą, kurį Italija aneksavo (iš Osmanų imperijos) 1919 m.
Fašistinė Italija formaliai aneksavo Dodekanesą kaip Possedimenti Italiani dell'Egeo.
Italijos ineresai Dodekanese buvo pagrįsti strateginiais tikslais, buvo ketinama jomis remtis toliau formuojant Italijos imperiją. Lero ir Patmo salose buvo įkurtos Italijos karalkiškojo laivyno bazės.
Administracinė politika
1923 m. karinius valdytojus pakeitė civiliniai gubernatoriai. Italų politika vietinių gyventojų atžvilgiu turėjo dvi fazes: 1929 m. Pizos universitete buvo įvestos stipendijos studentams iš Dodekaneso, tai turėjo platinti italų kultūrą ir kalbą tarp vietinių profesionalų. Vienintelė sritis, kur Lago neieškojo kompromisų, buvo religija. Graikų stačiatikių apeigos buvo slopinamos, leidžiamos tik katalikiškos. Italų valdžia stengėsi apriboti Graikų stačiatikių bažnyčios įtaką, nesėkmingai bandė organizuoti vietinę autonominę Dodekaneso bažnyčią.
Salose veikė fašistinės jaunimo organizacijos, pvz., Opera Nazionale Balilla. Italų valdžia skatino vardų italinimą. Juridinis salų statusas buvo tarpinis (possedimento) tarp kolonijos ir pačios Italijos. Salų gyventojai formaliai buvo Italijos piliečiai, tačiau neturėjo visų piliečių teisių, jie neprivalėjo tarnauti Italijos kariuomenėje.
Italų kolonistų kėlimas
Italų valdžios pastangos keldinti italus kolonistus į salas nebuvo labai sėkmingos. 1936 m. Dodekanese gyveno 16711 italų, kurių dauguma gyveno Rodo ir Lero salose. Rode ir Kose gyvenę italai buvo ūkininkai, gyvenę naujai kurtose žemės ūkio gyvenvietėse. O Lero italai daugiausia buvo kariuomenę aptarnavę darbuotojai, gyvenę kariuomenės bazėse naujai italų pastatytame mieste Portolage (dabartinis Graikijos miestas Lakki).
Viešieji statiniai
Musolinis siekė Dodekaneso salas paversti Italijos kolonijinės imperijos vitrina, tad ėmėsi stambių statybų archipelage. Buvo tiesiami nauji keliai, statomi monumentalūs statiniai (fašistinio stiliaus architektūra). Statybose kartais naudojo priverstinį graikų darbą.
Salose iki šiol stovi daug itališkosios architektūros pavyzdžių:
Italai atidžiai išžvalgė salas (pirmas kartas istorijoje) ir ėmė diegti masinį turizmą Rodo ir Koso salose. Mažesniosios salos liko primirštos, jose niekas nebuvo statoma ir vystoma.
Planuota ekspansija
Po Graikijos operacijos fašistinė Italija siekė prie Italijos Egėjo salų valdos prijungti Kikladas ir Sporadas, bet Vokietija prieštaravo bet kokiam marionetinės Graikijos (1941–44) teritorijos sumažinimui. Kadangi italai buvo okupavę Kikladas, jie ruošėsi oficialiai aneksuoti šias salas, nežiūrint į Vokietijos prieštaravimus.
Italijos valdžios pabaiga
Po Italijos kapituliacijos 1943 m. rugsėjį salos trumpam buvo mūšių tarp vokiečių, britų ir italų arena. Kovos veiksmuose viršų paėmė vokiečiai, ir nors iš žemyninės Graikijos juos išvarė 1944 m., Dodekanesuose jie liko iki karo galo. Vokiečių okupacijos metu Dodekanesai formaliai liko pavaldūs Italijos Socialinei Respublikai, bet de facto buvo Vokietijos karinės vadovybės valdžioje.
Pagal 1947 m. Taikos su Italija sutartį salos buvo perduotos Graikijai.
Romos katalikų bažnyčios Palestrinos suburbinė diecezija
thumb|right|200px|Palestrinos Sant’Agapito katedra Romos katalikų bažnyčios Palestrinos suburbinė diecezija  – Romos katalikų bažnyčios suburbinė diecezija, kurios centras yra Palestrinos miestas Italijoje.
Dabartinis diecezinis Palestrinos vyskupas yra Domenikas Sigalinis (Domenico Sigalini), kurį 2010 m. lapkričio 3 d. popiežius Benediktas XVI paskyrė ir Italijos Azione Cattolica nel mondo organizacijos generaliniu ekleziastiniu padėjėju.
Dabartinis kardinolas vyskupas yra José Saraiva Martins.
Istorija
XVII a. dabartinės Palestrinos komunos žemės buvo žinomų Italijos kilmingųjų giminių, tokių kaip Barberiniai (Barberini), Kolonos (Colonna) ir d'Estės (d’este), žemės. Daug šių giminių atstovų buvo Palestrinos vyskupais, ypač 1600–1800 m. Popiežius Urbonas VIII, kuris buvo Barberinis, daug savo giminaičių ir šalininkų buvo paskyręs į pareigas Palestrinos diecezijoje,
Po 1960 m.
Po 1960 m. Palestrinos diecezija kaip ir kitos suburbinės diecezijos turi du vyskupus:
Rezidenciniai vyskupai buvo :
Vatikano valstybės sekretoriatas
miniatiūra|250px|right|Romos kurija Vatikano valstybės sekretoriatas – aukščiausia Romos kurijos institucija, Vatikano vyriausybė, per kurią popiežius vykdo savo apaštališkąją misiją. Institucijai vadovauja Šventajam Tėvui ištikimas kardinolas, drauge einantis ir Valstybės sekretoriaus pareigas.
Šiuolaikinio Valstybės sekretoriato prototipu laikoma sukurta prie popiežiaus Martyno V (1417–1431 m.) sekretorių (secretarii) institucija. Savo pavadinimą gavo nuo slaptosios kolegijos Camera Secreta. Sekretoriai operatyviai ir konfidencialiai sprendė klausimus, susijusius su Šventojo Sosto diplomatiniu susirašinėjimu. Popiežius Paulius VI 1967 m. sekretoriatui oficialiai suteikė aukščiausios institucijos statusą Romos kurijoje. Šiuolaikinę jos struktūrą Kanonų teisės kodeksas patvirtino 1983 m.
Struktūra
Valstybės sekretoriatas (Secretaria Status) turi dvi sekcijas: Bendrųjų reikalų ir Santykių su valstybėmis. Pirmajai sekcijai, atsakingai už Bažnyčios vidaus reikalus, vadovauja arkivyskupas, Bendrųjų reikalų sekcijos substitutas, padedant prelatui asesoriui. Ši sekcija gali būti prilyginama valstybinei kanceliarijai, o įvairios Romos kurijos įstaigos – ministerijoms ir jų padaliniams. Sekretoriato II sekcija – tai Vatikano diplomatinis aparatas. Jam vadovauja arkivyskupas pasekretoris, pataria tam tikras apibrėžtas skaičius kardinolų ir kai kurių vyskupų. Plečiantis tarptautiniams santykiams su valstybėmis ir tarptautinėmis organizacijomis, sekretoriatui būtina vis labiau specializuotis, todėl jis yra paskirstęs darbą atitinkamais veiklos sektoriais.
Bendrųjų reikalų sekcija
Bendrųjų reikalų sekcija (a Sectio prior de generalibus negotiis), arba I sekcija, turi kompetenciją spręsti viską, kas susiję su kasdieniu popiežiaus darbu: Bažnyčios valdymu, bendradarbiavimu su dikasterijomis ir jų darbo koordinavimu. Bendrųjų reikalų sekcija skirsto darbuotojus, kuriems reikia popiežiaus aprobacijos visos Romos kurijos aukštesnėse grandyse, tvarko ir skelbia žiniasklaidoje oficialius dokumentus. Spaudos biuru – pateikia informaciją apie Apaštalų Sosto veiklą. Apaštalų Sosto spaudos biuras leidžia oficialius pranešimus ir komunikatus. Spaudos biuro direktorius pavaldus Valstybės sekretoriatui. Biurui pavaldi Vatikano spaudos tarnyba, leidžianti biuletenį „Servizio Telematico quotidiano del V.I.S.“ (įskaitant ir elektroninę jo versiją). Šį didelį darbą organizuoja nuolatinės personalo, žiniaraščio ir titulų skyrimo komisijos. I sekcija kontroliuoja Vatikano dienraštį „L’Osservatore Romano“, Vatikano radiją, televiziją.
Bažnyčios centrinė statistikos tarnyba kaupia ir skleidžia duomenis apie Bažnyčią, redaguoja oficialius leidinius „Annuario Pontificio“ ir „Annuarium Statisticum Ecclesiae“. Pontifikaliniame žinyne pateikiamas visų Romos kurijos struktūrų vadovų ir darbuotojų sąrašas, diplomatinės atstovybės, esančios prie Šventojo Sosto, ir atvirkščiai – popiežiaus atstovai kitose valstybėse ir hierarchija vietinėse pasaulio Bažnyčiose.
Sekcija santykiams su valstybėmis
Sekcija santykiams su valstybėmis (Sectio altera de rationibus cum Civitatibus), arba II sekcija, vadovauja Šventojo Sosto užsienio politikai, kurią apibrėžia Kanonų teisės kodekso kanonai ir popiežiškieji valdymo dokumentai. II sekcija vadovauja popiežiaus diplomatinei atstovybei, rūpinasi Šventojo Sosto santykiais ir veikla su valstybių vyriausybėmis ir vietinėmis Bažnyčiomis, tarptautinėmis organizacijomis. Sekcijai priklauso spręsti politinius klausimus ir plėtoti diplomatinius ryšius su tarptautinėmis institucijomis, dalyvauti konferencijose, palaikyti ryšius su valstybių vyriausybėmis.
Devizas (šūkis)
Devizas (šūkis) – frazė, žodis ar posakis, bendrai nusakantis socialinės grupės ar organizacijos motyvaciją ar intenciją. Šūkis gali būti nurodomas bet kuria kalba, tačiau dažniausiai būna lotynų kalbos šūkiai ir devizai. Vietinės vyriausybinės organizacijos naudoja vietinės kalbos šūkius.
Heraldikoje šūkis parašomas herbo apačioje, o Škotijoje tai daroma viršuje jo.
Honorata Danilčenko
Honorata Danilčenko (g. 1948 m. vasario 20 d. Murlinė, Rudaminos valsčius) – Lietuvos agronomė, biomedicinos mokslų daktarė.
Biografija
1971 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1985 m. žemės ūkio mokslų kandidatė.
1975–1980 m. dirbo Kauno šiltnamių kombinate. Nuo 1981 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos (nuo 1996 m. Lietuvos žemės ūkio universitetas) Agronomijos fakulteto dėstytoja, nuo 2008 m. profesorė.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritis – abiotinių ir biotinių sąlygų įtaka augalinės žaliavos ir perdirbimo produktų kokybei ir saugai. Paskelbė apie 90 mokslinių ir apie 60 mokslo populiarinimo straipsnių.
Lenčiai (Kėdainiai)
Lenčiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, prie pietinio Ažytėnų kaimo pakraščio. Pro kaimą teka Šušvės intakas Ažytė.
Istorija
Kaimo apylinkėse rasti du akmeniniai kirviai. Lenčiai rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo 1578 m. Prie Lenčių 1863 m. balandžio 1 d. įvyko mūšis tarp caro kariuomenės ir ~600 sukilėlių (vad. Kletas Ciškevičius, Boleslovas Dluskis, Boleslovas Koliška, Tomas Kušleika).
Gyventojai
Lenčių kaimo kapinėse yra etnografo, liaudies švietėjo Mikalojaus Katkaus kapas. Lenčiuose 1864 m. sausio 27 d. gimė Lietuvos gydytojas, aušrininkas, publicistas, tautosakos rinkėjas, visuomenės veikėjas Mykolas Kuprevičius.
Boleslovas I Narsusis
Boleslovas I Narsusis (967 m. – 1025 m.) – Lenkijos karalius.
Valdymas
Siekdamas išplėsti savo įtaką prūsų žemėse, suorganizavo Šv. Brunono misiją į jotvingių žemes, dėl kurių varžėsi su Rusios didžiuoju kunigaikščiu Vladimiru.
Live in NYC 12/31/92
„Live in NYC 12/31/92“ – amerikiečių alternatyvaus roko grupės „Pearl Jam“ koncertinis albumas, išleistas 2006 m. gegužės 2 d. Jis buvo išleistas ribotu tiražu ir įsigyti galėjo tik tie, kas iš anksto užsisakė grupės albumą „Pearl Jam“ iš grupės tinklapio.
Albumo detalės
Albume skambantis koncertas įrašytas 1992 m. gruodžio 31 d., „The Academy Theate“ koncertų salėje Niujorke. Albume skamba pagreitinta dainos „Wash“ verisja, kurios grupė daugiau nebegrojo. Į albumą nepateko Ted Nugent dainos „Stranglehold“ koveris, kurį grupė atliko koncerte. Tačiau albume skamba ankstyva dainos „Daughter“ versija, su kitokiais žodžiais, nei jos galutinėje versijoje, išleistoje albume „Vs.“ Dainos „Why Go,“ „Alone“ ir „Garden“, skambančios šiame albume, vėliau buvo pridėtos 2009 m. išleistame „Ten“ albumo perleidime „iTunes“ parduotuvėje.
Nors albumas buvo išleistas oficialiai, garso kokybė primena megėjiškus įrašus. Taip yra todėl, kad grupė tuo metu savo koncertams įrašyti vis dar naudojo paprastus, kasetinius įrašytuvus.
BEA Systems
BEA Systems – programinę įrangą gaminusi firma, pavadinta pagal įkūrėjų (Bill Coleman, Ed Scott and Alfred Chuang) vardų pirmąsias raides.
Kompanija buvo įkurta Kalifornijoje, San Chozė mieste, 1995 m. Kompanijos specializacija – middleware programinė įranga. 1998 m. rugsėjį bendrovė įsigijo „WebLogic“. 2000 m. sausio 31 d. bendrovės metinės pajamos siekė 464 mln. dolerių, kompanija veikė apytikriai 26 pasaulio šalyse.
2007 m. spalio 12 d. kompanija „Oracle“ pranešė apie ketinimus įsigyti „BEA Systems“ už 6,7 mlrd. dolerių. Ryšium su tuo „BEA Systems“ akcijų kaina, pradėjus prekybą akcijomis, viršijo 5 dolerius už akciją. Tą pačią dieną bendrovė pasiūlymą atmetė, tvirtindama, kad yra „verta gerokai daugiau“. 2008 m. sausio 16 d. „Oracle“ pasirašė susitarimą įsigyti „BEA“ už 8,5 mlrd. dolerių. Manoma, kad prie šio sandorio svariausiai prisidėjo Carl Icahn, vienas iš žymiausių bendrovės akcininkų.
Įsigijimo sandoris užbaigtas 2008 m. balandžio 29 d. „BEA Systems“ iki šio sandorio dirbo apie 4100 darbuotojų.
Shadowrun (Mega CD)
Shadowrun – „Shadowrun“ serijos žaidimas, sukurtas 1996 m. ir skirtas Sega Mega-CD konsolėms. Ši „Shadowrun“ dalis buvo pristatyta ir leidžiama tik Japonijoje, todėl apie ją labai mažai žinoma kitose šalyse.
Apžvalga
thumb|200px||left|Neo Tokijo miestas „Shadowrun“ žaidime Apie šį „Shadowrun“ žaidimą žinoma mažai, nes jis buvo išleidžiamas tik Japonijoje, bet žinoma, kad šio žaidimo veiksmas vyksta tolimoje ateityje, 2053 m., Neo Tokijo mieste. Pagrindiniai veikėjai yra samurajus Rikudo, šamanė Mao ir kompiuteristas D-Head. Dar žinoma, kad žaidime yra daug veikėjų ir galimybių, pagrindinis veikėjai gali judėti, kovoti ir naudoti magiją su ginklais. Šiame „Shadowrun“ žaidime daugiau išryškinamos aplinkos ir veikėjų detalės, yra didelė dialogų gausa. Išliko galimybė „hakinti“ ir dirbti žmonėms už pinigus.
774 m.
774 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.