cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Socialinis vaidmuo
Stadijos
Žmonės atlieka savo vaidmenį keisdami elgesį taip, kad padarytų įspūdį kitiems. Tuo pačiu vaidmenį jie pasisavina ir įjungia į bendrą savo asmenybės kontekstą. Skiriamos keturios socialinio vaidmens stadijos, kurias suformulavo G. V. Olportas:
Vaidmenų konfliktai
Dažnai vieni vaidmenys trukdo, prieštarauja kitiems. Žmogaus dalyvavimas daugelyje grupių su skirtingais reikalavimais sąlygoja konfliktus. Priežastys dėl kurių kyla šie konfliktai:
Vaidmenų konfliktai ir jų sprendimai gali tapti žmogaus vertybių, pareigų, brandumo patikrinimu. Sprendžiant vaidmenų konfliktus paprastai pasitelkiamas vienas vaidmuo ir laikomasi su juo susiėjusių vertybių. Vaidmens atlikimą reguliuoja socialinė kontrolė.
Bakučiai (Zarasai)
Bakučiai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Antazavės.
FK Babrungas Plungė
Plungės futbolo klubas „Babrungas“, trumpai Plungės „Babrungas“ bei FK „Babrungas“ – Lietuvos futbolo klubas iš Plungės.
Istorija
thumb|right|[[Babrungas (upė)|Babrungas – pro Plungę tekanti upė.]]
Plungės futbolo komanda žinoma nuo XX a. pirmosios pusės.
1935 – 1991
Logotipe puikuojasi 1935 metų data, kuri laikoma įkūrimo metais.
Po II pasaulinio karo ji atstovavo didžiausią Plungės miesto fabriką „Linų audiniai“.
Didžiausi klubo laimėjimai LTSR pirmenybėse ir taurėje buvo pasiekti 1955–1960 metais.
Aukščiausias pasiekimas Plungės futbolo istorijoje − 1956 metais Lietuvos futbolo varžybose iškovota pirmoji vieta. Plungės „Linų audiniai“ tapo šalies čempionais.
Plungės komanda iki 1979 m. daugumą sezonų žaidė aukščiausiojoje lygoje. Vėliau ji iškrito į I lygą.
1992 – 2014
Atgavus nepriklausomybę, 1992 m. įkurtas futbolo klubas „Babrungas“. Vadovauti paskirtas Regimantas Simonavičius.
Žaisdavo dažniausiai antros pakopos pirmenybėse. Nuo 1996 iki 2006 m. žaidė Pirmojoje lygoje. 2007 m. nebesurinko komandos. Nuo 2008 m. žaidė antros pakopos pirmenybėse (LFF II lyga, Vakarų zona).
Nuo 2015 metų iki šiol
2015 metais dėl finansinių ir žmogiškųjų išteklių stokos žaidė III lygoje, Klaipėdos zonoje. 2015 m. spalio mėnesį buvo įkurta VšĮ „Plungės futbolas“. Ši organizacija suvienijo visas futbolo komandas į vieną klubą. Buvo tikimasi, kad toksai žingsnis pastūmės Plungės futbolą į priekį.
2016 m. vasario mėnesį atnaujino savo logotipą. 2016 m. sezone žaidė II lygoje, Vakarų zonoje. Nuo 1994 metų klubo spalvos buvo žalia ir balta, tačiau 2016 m., pasikeitus klubo logotipui, spalvinė gama pakito ir tapo geltona bei mėlyna.
2017 m. sezone dalyvavo LFF II lyga, kurioje neiškovojo nei vieno taško ir pasiekė šios lygos antirekordą. Liko paskutinėje vietoje (devinti).
2018 m. Antroje lygoje (vakarų zonoje) pirmavo, bet pirmenybių pabaigoje išbarstė turėtą taškų persvarą. Reguliarusis čempionatas baigėsi, o su FK Minija (2017) Kretinga turėjo surinkę vienodai taškų. Vyko papildomos rungtynės, kad išsiaiškinti pirmenybių nugalėtoją. Plungiškiai pralaimėjo šias rungtynes rezultatu 0-5 ir liko antroje vietoje.
2019 m. Babrungas žaidė Antros lygos, Vakarų zonoje. Sezonas buvo vidutiniškas ir komanda liko penktoje vietoje. Įspūdingiausia pergale tapo 2019 m. rugsėjo 20 d. rungtynės Plungėje, kai „Babrungas“ nugalėjo varžovus iš Joniškio rezultatu 18-0.
2020 m. kovojo Antroje lygoje, pateko į geriausių ekipų šešetuką, o antrame etape sunkiai sekėsi rinkti taškus ir komanda liko šeštoje vietoje. Sezono įspūdingiausia pergalė buvo pasiekta prieš Saned, kuriuos sutriuškino rezultatu 11:0.
2021 m. ekipa gavo Pirmos lygos licenciją ir dalyvavo Pirmos lygos pirmenybėse. Žydrūnas Urbonas (krepšinio treneris) po savo komandos pralaimėjimo sakė, kad žaidė prastai lyg koks... babrungas. O „Babrungui“ Pirmoje lygoje sekėsi neprastai, pirmenybių pradžioje buvo arti lyderių. 2021 m. rugpjūčio d. LFF taurės turnyro ketvirtfinalyje susitiko su FA Šiauliai. Pagrindinis laikas baigėsi be įvarčių, pratęsimo metu rezultatas nepakito. baudinių serijoje sėkmė lydėjo plungiškius, kurie nugalėjo 4:2 ir pateko į pusfinalį. Į LFF taurės turnyro pusfinalį pateko po 43 metų pertraukos. Galutinėje komandų rikiuotėje ekipa liko aštuntoje vietoje.
2022 m. klubas licencijavosi Pirmai lygai; ir tapo vienu iš dalyvių, kurie rungtyniavo 2022 m. Pirmoje lygoje.
Sudėtis
Atnaujinta:
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
̺ ̺
Rodrigo Borja Cevallos
Rodrigas Borcha Sevaljosas (Rodrigo Borja Cevallos, g. 1935 m. birželio 19 d. Kite) – teisininkas, Ekvadoro politinis veikėjas, 1988–1992 m. Ekvadoro prezidentas.
Biografija
Baigė Kito Amerikos koledžą, Ekvadoro universitetą, 1958 m. licenciatas, 1960 m. teisės daktaras. Studijų metais vadovavo Moksleivių teisių asociacijai, dirbo HCJB radijuje, dienraštyje „El comercio“, vėliau vertėsi advokato praktika, dėstė kaip valstybinės teisės profesorius, parašė konstitucinės teisėtyros straipsnių ir monografijų.
1962 m. nuo Liberalų partijos buvo išrinktas parlamento – Nacionalinio kongreso nariu. Po 1963 m. karinio perversmo atsidėjo profesijai – 1963 – 1983 m. Ekvadoro centrinio universiteto profesorius. 1966 m. grįžus civilinei valdžiai išrinktas (steigiamosios) Konstitucinės Asamblėjos nariu, kartu su kitais teisininkais rengė naują šalies Konstituciją.
1967–1970 m. Ekvadoro demokratinės kairės partijos (PID) iniciatorius ir ideologas, Ekvadoro Nacionalinio kongreso narys. 1983 m. Konstitucijos reformos dalyvis.
1978, 1984, 1998 ir 2002 m. kandidatavo prezidento rinkimuose, 1988–1992 m. Ekvadoro prezidentas. Jo valdymo pradžioje infliacija siekė 75,6 %, pabaigoje ekonomikos augimas, atgaivinus verslus ir žemės ūkį siekė 4,4 %. Įsteigė valstybinę naftos įmonę „Petroecuador“, įvykdė darbo rinkos reformą, padidinęs profsąjungų teises, 1992 m. inicijavo Andų pakto pasirašymą.
Nuo 1994 m. Šiaurės Karolinos universiteto profesorius. Sorbonos, Buenos Airių, Bolivijos, Ešvilio (JAV), Kordobos universitetų garbės daktaras. Keliolikos knygų, tarp jų „Politikos enciklopedija“ ir „Politinė ir konstitucinė teisė“ autorius.
Jurga. Atsiminimai, pokalbiai, laiškai
'''Jurga. Atsiminimai, pokalbiai, laiškai''' – 2008 m. išleista knyga, kurioje prisiminimais apie menininkę Jurgą Ivanauskaitę dalinasi ją pažinoję asmenys – šeimos nariai, kultūros veikėjai, filosofai, bendražygiai. Taip pat publikuojami interviu, laiškai, kuriuos Jurga Ivanauskaitė rašė artimiesiems bei draugams. Knygos sudarytoja – Dovilė Zelčiūtė.
Rodrigo Borja Cevallos
Biografija
1986–1989 m. Socialistų Internacionalo vicepirmininkas, nuo 1989 m. Socialistų Internacionalo garbės pirmininkas.
Jurga. Atsiminimai, pokalbiai, laiškai
Knygos struktūra
Knyga pradedama sudarytojos žodžiu bei Ingridos Korsakaitės parengtu svarbiausių J. Ivanauskaitės gyvenimo datų sąrašu. Knygoje yra 6 dideli skyriai: „Artimiausios“ (prisiminimais dalinasi motina ir sesuo), „Iki Pakalnučių“ (prisiminimais dalinasi studijų draugai, dėstytojai), „Didžiosios ir mažosios kelionės“ (prisiminimais dalinasi orientalistai, įvairių sričių menininkai, keliautojai, bičiuliai), „Iš gildijos“ (prisiminimais dalinasi J. Ivanauskaitės knygų į užsienio kalbas vertėjai, menininkai ir kt.), „Kaukės veidas“ (prisiminimais daugiausia dalinasi teatro, kino žmonės), „Dviese“ (interviu, laiškai ir kt.)
Mono departamentas
Mono departamentas  – departamentas Benino pietvakarinėje dalyje, Togo pasienyje ir Gvinėjos įlankos pakrantėje. Administracinis centras – Lokosa.
1999 m. iš šiaurinės departamento dalies sudarytas Kufo departamentas.
Teritorija teka Mono, Kufo upės.
Gyventojai
Religinis pasiskirstymas:
Etninis pasiskirstymas:
Dnipro arena
Dnipro arena yra futbolo stadionas Dnipras, Ukrainoje. Pastatytas vietoje seno Meteor stadiono. Naujasis stadionas atidarytas 2008 m. rugsėjo 14 d. Stadionas talpina 31 003 žiūrovus. Namų rungtynes žaidžia FK Dnìpro futbolo klubas.
Dnipro arena buvo pasirinkta kaip stadionas, kuriame turėjo vykti Euro 2012, bet dėl vietų trūkumo buvo išmestas iš sąrašų. Pagal UEFA reikalavimus, minimalus žiūrovų skaičius turi būti ne mažesnis nei 33 000 sėdimų vietų.
2009 m. stadione vyko Ukrainos futbolo taurės finalas, kuriame FK Vorskla Poltava 1:0 laimėjo prieš FK Šahtar Donecʹk.
Gambijos demografija
thumb|right|350px|Gambijos gyventojų sk. kitimas 1961-2003 m. thumb|300px|Gyventojų amžiaus piramidė
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Gambijos demografiją.
Gyventojų skaičius: 1 824 158 (2010 m. apskaičiavimai)
Struktūra pagal amžių: Gyventojų amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 2,528 % (2010 m. apsk.)
Mirtingumas: 12,03 mirčių/1000 gyv. per metus (2010 m. apsk.)
Migracijos indeksas (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): 0 migrantų/1000 gyv. (2010 m. apsk.)
Miestuose gyvenančių žmonių procentas: 57 % (2008 m. apsk.)
Miestuose gyvenančių žmonių procento metinis kitimas: 4,2 % (2005 m. apsk.)
Lyčių pasiskirstymas:
Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus: 67,49 mirusiųjų/1000 gimimų (2010 apsk.)
Vidutinė gyvenimo trukmė:
15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:
Heseno landgrafystė
1458–1500 m. Heseno landgrafystė buvo padalinta į Aukštutinį Heseną ir Žemutinį Heseną.
Landgrafystės svarba padidėjo valdant landgrafui Filipui I Kilniaširdžiui (Philipp I, der Großmütige), kuris 1524 m. priėmė protestantizmą, todėl ėmėsi žygių sukurti protestantų kunigaikščių ir protestantų valdų sąjungą.
1567 m. Filipas I mirė, ir landgrafystė buvo padalinta jo sūnums iš pirmosios santuokos:
Arthur Andersen
Arthur Andersen LLP – buvo viena iš „Didžiojo penketo“ įmonių, teikusi audito ir konsultacines paslaugas. Iki 2002 m. nepriekaištinga reputacija ir aukšti darbo kokybės standartai lėmė tai, kad „Andersen“ išaugo iki 9,3 milijardo dolerių metinės apyvartos bendrovės, turinčios 350 biurų visame pasaulyje (veikė ir Vilniuje), kuriuose dirbę 85 tūkstančiai darbuotojų teikė audito, finansines ir mokesčių konsultacijų paslaugas daugiau kaip 100 tūkstančių klientų, tarp jų buvo ir tarptautinių korporacijų, ir valstybinių įstaigų. Vienu metu tai buvo pati didžiausia iš visų audito kompanijų, kol 1989 m. nuo jos neatsiskyrė konsultacijų padalinys, 2000 m. persivadinęs į „Accenture“, tebeveikia ir šiandien. O „Arthur Andersen“ savo ruožtu persivadino į „Andersen“ ir netrukus įkūrė kitą konsultacinį padalinį „Arthur Andersen Business Consulting“. Šią įmonę prie subyrėjimo privedė Rugsėjo 11-osios teroristinių išpuolių sukeltas chaosas akcijų rinkose ir visa virtinė įmonių bankrotų, su kuriomis buvo susijusi „Andersen“ įmonė. 2002 m. birželio 15 d. „Andersen“ buvo pripažinta kalta dėl kliudymo teisingumui už tai, kad sunaikino dokumentus, susijusius su „Enron“ apskaita. Tokių kaltinimų ir prisipažinimų akivaizdoje rugpjūčio 31 d. „Andersen“ savanoriškai atsisakė savo audito ir konsultacijų licencijos. Bendrovės biurai ir padaliniai buvo parduoti kitoms „Didžiojo ketverto“ (taip jis nuo tada buvo vadinamas) įmonėms, daugiausia „PricewaterhouseCoopers“ bei „Ernst & Young“.
317 m.
317 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Auksadumbliai
Auksadumbliai (Chrysophyta) – eukariotų (Eukaryota) domeno pirmuonių (Protista) karalystės skyriaus dumbliai. Rudai auksinės spalvos. Turi 1 - 3 žiuželius. Kartais turi pseudopodijas. Asimiliacijos produktas leukozinas.
318 m.
318 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Eigulių kapinės
Eigulių kapinės – kapinės Kaune, Eiguliuose, Neries kairiajame krante (Jonavos g. 269), netoli magistralės. Plotas 12 ha. Kapinės suskirstytos į 23 kvartalus, aptvertos metaline tvora, sujungta mūro stulpais. Pagrindiniai vartai iš Jonavos g. pusės. Antkapiniai paminklai daugiausia iš akmens. Kapinėse palaidota nemažai žymių žmonių, įrengtas Lietuvoje cirko artistų panteonas:
Istorija
Eigulių kaimo kapinės įsteigtos apie 1880 m. Iš pradžių laidoti kaimo ir apylinkės gyventojai. Eigulius 1959 m. ir 1977 m. prijungus prie Kauno, tapo miesto kapinėmis. Kapinėse yra Lietuvos cirko artistų panteonas. 1993 m. Eigulių kapinės įrašytos į kultūros paminklų sąrašą.
Kapinėse palaidoti
1958 m. naikinant Kauno centrines kapines šiose kapinėse perlaidoti savanoriai: Kauno miesto ir apskrities komendantūros eilinis Pranas Eimutis, antrosios oro eskadrilės leitenantai Vytautas Rauba ir Pranas Stelmokas.
Balaganai
Balaganai – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 11 km nuo Dusmenų.
Shelbourne FC
Shelbourne FC – Airijos futbolo klubas iš Dublino.
Istorija
Klubas įkurtas 1895 m. Daugkartiniai šalies čempionai ir taurės laimėtojai.
2006 m. laimėjo Airijos čempionatą, tačiau dėl finansinių problemų buvo perkelta į žemesnį Airijos lygos divizioną.
Pastaraisiais metais buvo iškritę į Pirmą divizioną, kurį 2019 m. laimėjo ir gavo teisę žaisti Premjer divizione.
Šachtaro stadionas
Šachtaro stadionas yra įvairios paskirties stadionas Donecke, Ukrainoje. Stadionas pastatytas 1936 m., o 1950, 1966, 1981 ir 2000 m. rekonstruotas. Talpina 31 718 žiūrovų. Namų rungtynes žaidžia FC Shakhtar Donetsko rezervinė ir jaunimo komandos, taip pat Europos klubines varžybas žaidžia Metalurh Donetsk klubas.
Adolfas Neimanas
Adolfas Neimanas (1845 m. lapkričio 28 d. Bielske, Gardino gubernija – 1921 m. rugpjūčio 24 d. Semipaltinske, Sibiras) – Lietuvos evangelikų reformatų kunigas, vertėjas.
Biografija
1858-1866 m. mokėsi reformatų Slucko gimnazijoje, gyvendamas reformatų Sinodo išlaikomame konvikte. 1867-1873 m. studijavo teologiją Dorpato universitete.
1873 m. ordinuotas diakonu, 1874 m. rugpjūčio 23 d. Biržų reformatų bažnyčioje ordinuotas kunigu ir paskirtas Švobiškio parapijos klebonu, kur ištarnavo iki 1894 m. 1894-1915 m. Papilio parapijos klebonas.
Parapijose išvystė plačią labdarą, Švobiškio ir Papilio parapijose įkurdamas paliegėlių prieglaudas. Jam vadovaujant per trumpą laiką buvo suremontuoti bažnyčios tarnų namai, iškastas miestelio gyventojų patogumui šulinys bažnyčios rajone ir nudažytas ne tik bažnyčios stogas, bet ir jos sienos iš lauko ir iš vidaus.
1915 m. per Pasaulinį karą, turėjo išvykti į Rusijos gilumą, į tolimą Semipalatinską, kur, besiruošdamas grįžti į Lietuvą ir mirė.
Su žmona Marija Grinfesaite užaugino keturis sūnus ir šešias dukteris. Aleksandra (Alisa) Neimanaitė – pirmoji Biržų bibliotekos vedėja, Ona Yčienė – LERB kuratorė, daug jėgų atidavusi Lietuvos reformatų Bažnyčiai, Marija Neimanaitė caro laikais tėvo įsteigtoje Papilyje liaudies mokykloje mokė vaikus lietuvių kalbos, Elena Seryskienė ir anksti mirusi Jadvyga Ježek – pianistės, savo muzikinę veiklą pradėjusios koncertuodamos Biržų krašte, Stasys Neimanas – Lietuvos evangelikų reformatų generalinis superintendantas.
Įvertinimas
Apdovanotas aukso kryžiumi ir Aleksandro III sidabro medaliu.
Sergejus Andrejevskis
Sergejus Andrejevskis (, 1847 m. gruodžio 29 d. Aleksandrovka, Jekaterinoslavo gubernija – 1918 m. lapkričio 9 d. Petrogradas) – rusų teisininkas, poetas, literatūros kritikas.
Biografija
Gimė dvarininkų šeimoje, brolis dvynys – anksti (39 m.) miręs matematikas, Varšuvos universiteto profesorius Michailas Andrejevskis. Abu baigė Charkovo universitetą.
1871-1878 m. apygardos teismo prokuroro draugas (padėjėjas) Sankt Peterburge. Už tai, kad negynė valstybės interesų Veros Zasulič byloje ir teisiamoji buvo išteisinta, pašalintas. Nuo 1878 m. advokatas. Gindamas kaltinamąjį beveik nenagrinėjo įkalčių ir įrodymų, analizavo teisiamojo asmenybę, jo gyvenamąją aplinką, jos įtaką. Vienas iš 7 advokatų, be atlyginimo gynusių kaltinamuosius Kražių byloje.
1891 m. išleido knygą „Ginamosios kalbos“. Parašė eilėraščių, straipsnių apie rusų rašytojų kūrybą. Išvertė prancūzų poetų eilėraščių.
319 m.
319 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Lietuvos archeologijos draugija
Lietuvos archeologijos draugija – Lietuvos archeologijos visuomeninė mokslinė organizacija, nuo 1989 m. sausio 11 d. veikianti Vilniuje.
Struktūra
Lietuvos archeologijos draugija vienija Lietuvos ir užsienio šalių archeologus, besidominčius Lietuvos archeologijos problematika. Lietuvos archeologijos draugiją sudaro nariai (2008 m. – 97, iš jų 78 steigėjai), kandidatai, rėmėjai ir garbės nariai. Draugijai vadovauja taryba ir pirmininkas.
Veikla
Lietuvos archeologijos draugija koordinuoja archeologų veiksmus tiriant, saugant ir propaguojant Lietuvos archeologinį paveldą, rūpinasi archeologijos mokslo plėtojimu, rengia mokslines konferencijas ir seminarus, populiarina Lietuvos archeologiją užsienyje, remia archeologinės literatūros leidybą, kuria duomenų bazes.
Draugija surengė minėjimų, kuriuose prisiminti archeologai Jonas Puzinas, Eustachijus Tiškevičius, Eduardas Volteris, Vladas Nagevičius, Marija Gimbutienė ir jų darbai, rengia kasmetines gyvosios archeologijos jaunimo vasaros stovyklas. Lietuvos archeologijos draugija tvarko ir prižiūri J. Puzino tėviškę Svaronių kaime (Ukmergės raj.).
Džilijas
thumb|250px|Džilijo krantinė
Džilijas  – Italijos sala Tirėnų jūroje, prie Toskanos krantų, priklauso Groseto provincijai. Plotas 23,8 km².
Nuo žemyno salą skiria 16 km pločio sąsiauris. Paviršius kalnuotas, sudarytas iš granito, krantai daug kur statūs, skardingi, vietomis įsiterpia vaizdingos įlankėlės. Aukščiausia vieta – Podžio dela Pagana (496 m). Džiliją dengia subtropikų kietalapiai krūmynai bei pinijų giraitės.
Saloje gyvena 1458 gyventojai (2009 m.), kurie susitelkę Kampesės kaime. Verčiamasi vynuogininkyste, vyno gamyba bei turizmu. Yra išlikusi I-II a. romėnų vila, Džilijo Šv. Petro Apaštalo bažnyčia bei pilis.
Alofis
2004 m. miestelį nusiaubė Hetos ciklonas, todėl nauji vyriausybės pastatai perkelti 3 km nuo kranto.
Cerpigužo geležinkelio stotelė
Cerpigužo geležinkelio stotelė  – geležinkelio stotelė Cerpigužo kaime, šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Sedlcių apskrityje, Pžesmikų valsčiuje. Per stotelę eina Sedlcos-Siemianuvka geležinkelio linija. Nuo stotelės iki Nemojkų geležinkelio stoties yra 8 km ir iki Mordi Miasto geležinkelio stotelės yra 5,7 km.
Uemės departamentas
Uemės departamentas  – departamentas Benino pietrytinėje dalyje, Nigerijos pasienyje ir Gvinėjos įlankos pakrantėje. Administracinis centras – Porto Novas.
1999 m. iš šiaurinės departamento dalies sudarytas Plynaukštės departamentas.
Teritorija teka Uemės upė, gausu lagūnų (Nakujės ežeras, Porto Novo lagūna).
Gyventojai
Religinis pasiskirstymas:
Etninis pasiskirstymas:
Administracinis suskirstymas
thumb|left|250px|Uemės komunos Departamentas padalintas į 9 komunas:
Kasparas Gorkšas
Kaspars Gorkšs (Kasparas Gorkšas, gimė 1981 m. lapkričio 6 d.) – Latvijos futbolininkas, gynėjas. Karjerą Gorkšas pradėjo komandoje FK Auda, 2003 m. persikėlė į Švediją, kur žaidė Östers IF ir Assyriska FF komandose. 2006 m. Kasparas Gorkšas grįžo į Latviją, kur FK Ventspils sudėtyje tapo Latvijos čempionu. 2006 m. pabaigoje jis pasirašė sutartį su Anglijos klubu Blackpool FC. 2008 m. liepos 28 d. Gorkšas buvo iškeistas į du QPR London žaidėjus, bei 250 000 tūkst. svarų sumą. 2011 m. rugpjūčio 24 d. pasirašė trejų metų sutartį su Reading FC klubu.
Latvijos rinktinėje Gorkšas debiutavo 2005 m. gruodį prieš Tailando rinktinę, tačiau rinktinėje įsitvirtino 2006 m. rudenį.
Artūras Žulpa
Artūras Žulpa (g. 1990 m. birželio 10 d.) – Lietuvos futbolininkas, šiuo metu žaidžiantis Aktobės „Aktôbe“ komandoje saugo pozicijoje.
Karjera
Profesionalią karjerą pradėjo FC Vilnius komandoje, vėliau perėjo į kitą sostinės ekipą Vilniaus „Vėtrą“. Šiai bankrutavus, pasirašė kontraktą su Pakruojo „Kruoja“. 2013 m. sezono pradžioje persikėlė į Vilniaus „Žalgirį“. „Žalgiryje“ vietoje anksčiau įprasto atakuojančio saugo pozicijos, užėmė atraminio saugo vietą. Savo pirmąjį įvartį „Žalgirio“ gretose pelnė antrojo sezono pirmosiose rungtynėse su FK Šiaulių komanda. .
2014 m. gruodžio pabaigoje pasirašė trejų metų sutartį su Kazachstano FK Aktôbe klubu.
2016 m. perėjo į FK Tobyl Ķostanaj. 2019 m. už ekipą Premjer lygoje sužaidė 29 rungtynes, įmušė du įvarčius ir atliko du rezultatyvius perdavimus.
2020 m. tapo Taldykorgano „Žetìsu“ nariu.
2021 n. grįžo į Kazachstaną. Rungtyniavo FK Aktôbe klube. 2023 m. sausio mėn. tapo žinoma,kad ir toliau lieka klube.
Žaidimas rinktinėje
2009 m. vasario mėnesį debiutavo Lietuvos jaunimo iki 21 metų rinktinėje draugiškose rungtynėse prieš Estijos bendraamžius. 2013 m. birželio 7 d. debiutavo nacionalinėje rinktinėje varžybose prieš Graikiją.
2018 m. spalio 11 d. rungtynėse su Rumunijos rinktine pasižymėjo įvarčiu.
Pasiekimai
VMFD Žalgiris Vilnius
Paežerojus
left|120px
Paežerojus (Paežeris) – ežeras Kaišiadorių rajono savivaldybėje, Rumšiškių seniūnijoje. Ežeras telkšo Rumšiškių miške, šalia magistralės. Vandens telkinys savo forma ištisęs šiaurės – pietryčų kryptimi 0,59 km, didžiausias plotis iki 0,16 km. Altitudė 82,8 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais ir krūmais. Ežeras nenutekantis, priklauso Kauno marių intako Pravienos baseinui.
Prie Paežerojaus ežero 54.88095°N, 24.17804°W, Rumšiškių pusėje, įrengta poilsiavietė su miško baldais, laužaviete, kita minimalia rekreacine įranga lankytojams. Šalia veši prižiūrimi įvairaus tankumo medynai. Šiame pakraštyje vietovė pakili, su nuolydžiu į ežero pusę. Pakrantės pelkėtos, supantis pušynas ir mišrus miškas su pušimis priskiriamas kertinėms miško buveinėms.
Gelis
thumb|right|Apverstas indelis su plaukų geliu. Gelis ( 'stingti, sušalti') – koloidas, dispersinė sistema (paprastai drebučių pavidalo), kuri dėl sandaros turi kieto kūno savybių. Gelį sudaro mažiausiai dvi fazės. Viena fazė yra skysta (tirpiklis, paprastai – vanduo), kita – disperguota medžiaga. Geliai susidaro koaguliuojant ir koalescuojant zoliams, kai disperguotosios medžiagos molekulės sudaro trimatį tinklą. Gelių konsistencija gali būti nuo minkštų drebučių iki tvirtos elastingos medžiagos.
Džiūdami geliai negrįžtamai suyra.
Geliai plačiai naudojami gaminant įvairius namų ūkio, buities chemijos gaminius.
Sudėtis
Geliuose trimatis susijungusių dalelių tinklas sutvirtina skystą fazę (tirpiklį). Dalelės jungiasi cheminiais ryšiais ar fizikinėmis sąveikomis. Skystąja faze gali būti bet koks skystis, dažniausiai vanduo, bet taip pat aliejus, skysti angliavandeniliai (pvz., benzinas) ir kt. Didžiąją dalį gelio medžiagos sudaro skystis, todėl geliai pagal tankį yra artimi juos sudarantiems skysčiams.
Atskiras gelių variantas yra aerogelis, kuris vietoj skystosios fazės turi dujinę fazę. Jie gaunami kitaip, nei skystiniai geliai.
Hidrogeliai
Hidrogelis (kartais vadinamas akvageliu) paprastai yra vandenyje netirpių polimero grandinių tinklas, kurio tarpai užpildyti vandeniu. 99 % hidrogelio masės gali sudaryti vanduo. Polimerai gali būti natūralūs ar sintetiniai. Dėl didelio vandens kiekio hidrogeliai pasižymi ir stangrumu bei lankstumu, kas būdinga ir biologiniams audiniams (nesukaulėjusiems ir nesumedėjusiems).
Hidrogelių panaudojimas:
Tokių hidrogelių komponentai yra polivinilo alkoholiai, natrio poliakrilatai, akrilatiniai polimerai ir kopolimerai, turintys daug hidrofilinių grupių.
Audinių inžinerijoje tiriami natūralūs hidrogeliaim kurių pagrindą sudaro agarozė, metilceliuliozė, hialurono rūgštis ir kiti natūralūs polimerai.
Organogeliai
Organogelis yra gelis (nekristalinė, nestikliška medžiaga), sudarytas iš organinio skysčio, sukaustyto trimačiame tinkle. Tirpiklis gali būti mineralinė alyva, augalinis aliejus, organinis tirpiklis. Tinkladarės fazės junginio tirpumas ir dalelių dydis lemia susidarančio organogelio elastingumą ir tvirtumą. Organogeliai susidaro tinkladario junginio molekulėms susimontuojant į trimatį tinklą.
Organogeliai gali būti naudojami daugelyje sričių, pvz., kuriant farmacinius, kosmetinius gaminius, meno kūrinių konservantus , maisto produktus.
Kserogeliai
Kserogelis yra kieta medžiaga, susidaranti iš džiūstančio ir netrukdomai susitraukiančio gelio.
Kserogeliai paprastai išlaiko didelį porėtumą (iki 25 %), labai didelį paviršiaus plotą (iki 150–900 m²/g), o jų poros būna itin mažos (1-10 nm). Kai tirpiklis šalinamas hiperkritinėmis sąlygomis, tinklas nesusitraukia, ir gali susidaryti itin mažo tankio medžiaga, vadinama aerogeliu.
Kai kuriuos kserogelius kaitinant aukštoje temperatūroje vyksta klampusis sukepimas (kserogelis traukiasi dėl klampaus tekėjimo) ir porėtas kserogelis virsta tankiu stiklu.
Stanislovas Sajauskas
Stanislovas Sajauskas (g. 1946 m. vasario 25 d. Jungėnuose, Kalvarijos vlsč., Marijampolės apskr.) – Lietuvos mokslininkas fizikas, habilituotas daktaras, tremtinys, kraštotyrininkas, muziejininkas, buvęs Kauno miesto tarybos narys. Brolis – rašytojas, muziejininkas Justinas Sajauskas.
Biografija
S. Sajauskas vaikystę su kitais šeimos nariais 1949–1959 metų laikotarpyje praleido tremtyje Sibire (Biriulkos k. prie Kačiugo, Irkutsko sr.). Mokėsi Marijampolės 4-ojoje vidurinėje mokykloje, kurią baigė sidabro medaliu 1963 m. Su pagyrimu 1968 m. baigė studijas Kauno politechnikos institute. Tapęs elektronikos inžinieriumi, visą gyvenimą iki išėjimo į pensiją (2011 m.) dirbo KTU įvairiose pareigose, vykdė mokslinius tyrimus ultragarso, holografijos, akustooptikos ir paviršinių akustinių bangų srityse. Šiuo metu gyvena Kaune.
Mokslinė veikla
1975 m. apgynė technikos mokslų kandidato (dab. daktaro) disertaciją. Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, 1994 m. tapo habilituotu daktaru. 1995 m. suteiktas profesoriaus pedagoginis vardas. Profesoriaus pareigose dirbo Elektronikos inžinerijos katedroje. Be 69 išradimų ir LR patento dar išleido 4 monografijas.
Muziejinė veikla
Nuo 1968 m. S. Sajauskas domisi Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės numizmatika. 1995–2011 m. dirbo Nacionalinio M. K. Čiurlionio dailės muziejaus Numizmatikos skyriuje, tyrinėjo lietuviškas monetas, Lietuvos valstybinę heraldiką.
1997-2011 m. buvo Lietuvos banko mokslinio žurnalo „Pinigų studijos“ Redaktorių kolegijos narys, 1996–2011 m. buvo Lietuvos banko Pinigų projektavimo ir gamybos komisijos konsultantas; nuo 2008 m. yra tarptautinio konkurso Coins Constellation žiuri komisijos narys nuo Lietuvos Respublikos.
Kita veikla
S. Sajauskas domisi Lietuvos fotografijos, ypatingai Sūduvos krašto, istorija.
Kaip Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos (LPKTS) narys buvo išrinktas į Kauno miesto tarybą, 1997–2000 m. joje dirbo Pavadinimų sumanymo ir atminimo įamžinimo komisijos pirmininku.
Bibliografija
Svarbesnės išleistos knygos:
thumb|left|140px|S. Sajausko ir kolegų knyga, 2007 m.
Vevė
Vevė − miestas Šveicarijos vakaruose, prie Ženevos ežero, į pietryčius nuo Lozanos, Vo kantone.
Vevė miestas yra prancūziškai kalbančioje Šveicarijos dalyje.
Vevė gerai žinomas ir dėl vykstančių didelių turgų antradieniais ir šeštadieniais.
Istorija
Antikoje Vevė buvo žinomas kaip Viviscus ar Vibiscum. Pirmą kartą miestas paminėtas senovės graikų filosofo Ptolemėjaus, kuris jį pavadino Ouikos.
Nuorodos
Vevė miesto internetinis puslapis
Luponiai
Luponiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo kelio Kužiai-Gruzdžiai, kelio Verbūnai–Noreikiai dešinėje pusėje, 1,9 km į pietryčius nuo Verbūnų gyvenvietės. Kaime yra Luponių piliakalnis
Istorija
Spėjama, kad iki XIV a. čia stovėjo viena iš Saulės žemės pilių. Medinė pilis, buvusi vietos gyventojams slėptuve tarpusavio kovose ir kovose su kryžiuočiais. Istorikų nuomone, Luponių pilis buvo viena iš pagrindinių pilių Šiaurės Lietuvos gynybos sistemoje kare su kryžiuočiais. Piliakalnio papėdės archeologinė gyvenvietė datuojama X–XIII a.
Bolsena
Bolsena  – vulkaninės kilmės ežeras vidurio Italijoje, Lacijuje, Viterbo provincijoje. Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 13 km, plotis iki 11 km. Bolsena susidarė prieš 370 tūkst. metų, sugriuvus Vulsinio ugnikalnio masyvui į gilų vandeningąjį sluoksnį. Dar romėnų laikais kalderoje vyko vulkaniniai procesai. Ežere yra dvi salos – Bisentina (17 ha) ir Martana.
Bolseno ežeras yra maitinamas kritulių ir požeminio vandens, iš jo išteka viena upė – Marta, kuri įteka į Tirėnų jūrą.
thumb|left|400px|Ežero panorama
Masių spektrometrija
thumb|300px|Tiksli ankstyvaus masių spektrometro kopijaMasių spektrometrija (MS) – analitinis metodas, kuriuo matuojamas įkrautos dalelės masės ir krūvio santykis. Metodas nustato dalelių masę, kad būtų galima sužinoti bandinio arba molekulės cheminę struktūrą, pvz., baltymo. Tipinė MS procedūra:
MS prietaisai yra sudaryti iš 3 modulių:
Istorija
Pirmasis masių spektrometro panaudojimas analizuojant aminorūgštis ir baltymus buvo paskelbtas 1958 m.
Balalė
Balalė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Naudvario.
Archaeologia Baltica
Archaeologia Baltica – tarptautinis archeologijos tematikos atviros prieigos žurnalas, kurį anglų kalba leidžia Klaipėdos universiteto Baltijos regiono istorijos ir archeologijos institutas. Nuo 1995 m. žurnalą anglų ir vokiečių kalbomis leido Lietuvos istorijos institutas, 2006 m. leidybą perėmė Klaipėdos universitetas.
Leidinys
Žurnalas yra atviras visoms Europos archeologijos sritims, tačiau ypatingą dėmesį skiria Baltijos jūros regiono archeologijos problemoms, naujausiems tarpdisciplininio pobūdžio tyrimams, diskutuojantiems naujų metodų taikymo galimybes, aptariantiems teorinių prieigų taikymą šiuolaikinėje archeologijoje. Žurnale spausdinami originalūs, recenzuoti ir anksčiau niekur nepublikuoti straipsniai, kurių autoriai – Lietuvos, Rytų Baltijos jūros regiono, Skandinavijos, Vidurio bei Vakarų Europos šalių mokslininkai.
Žurnalas yra indeksuojamas „Scopus“, „Web of Science“, „Lituanistika“ (LDB) ir kitose duomenų bazėse.
Leidinys iliustruotas. Iki 2021 m. išleisti 27 tomai – 1995 m., 1997 m., 1998 m., 2000 m., 2002 m., 2006 m. (du tomai), 2007 m. 2008–2013 m. kasmet buvo leidžiami du tomai. Nuo 2015 m. leidžiamas vienas tomas per metus.
Pirmųjų tomų atsakingasis redaktorius buvo Vytautas Kazakevičius. 2006–2019 m. redaktorių kolegijos pirmininkas buvo Vladas Žulkus. Nuo 2020 m. žurnalo vyriausioji redaktorė yra Audronė Bliujienė.
Sergejus Madalovas
Sergejus Madalovas (g. 1945 m. birželio 29 d.) – čečėnų kilmės aukšto rango Lietuvos karininkas, vidaus tarnybos generolas.
Biografija
Senelis buvo karys, tėvas – karininkas.
1967 m. baigė inžinerijos studijas, įgijo inžinieriaus kvalifikaciją.
1968 m. buvo paskirtas į Magadaną vadovauti kuopai. Pulkininko laipsnį įgijo iki Lietuvos Nepriklausomybės atkūrimo, buvo brigados vadas, jam buvo pavaldūs apie 5 500 karių. Tarnavo TSRS daliniuose Lietuvoje.
1986 m. (nors metų pabaigoje būtų galėjęs gauti generolo laipsnį) nusprendė pasitraukti iš sovietinės kariuomenės, kadangi TSRS prasidėjo Tbilisio, Uzbekistano, Tadžikistano įvykiai, galėjo kilti pilietinis karas, o jis nenorėjo dalyvauti pilietiniame kare. Dėl to jam buvo iškelta baudžiamoji byla. Vėliau 3,5 mėnesio praleido ligoninėse.
Išvyko į Uzbekistaną, ten pradėjo verslą. TSRS kariuomenei traukiantis ir esant išprovokuotų riaušių tikimybei, grįžti į Lietuvą ir joje dirbti įkalbėjo tuometinis LR vidaus reikalų viceministras Arvydas Svetulevičius, 1991 m. pasiūlęs kurti vidaus tarnybos pulką Kaune ir jam vadovauti.
1991–2007 m. Vidaus tarnybos 1-ojo pulko vadas. 2007–2015 m. Viešojo saugumo tarnybos vadas. .
Vedęs; turi dukrą. Šeima gyvena Rumšiškėse (Kaišiadorių rajonas).
320 m.
320 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Adrian Năstase
Adrianas Nastasė (g. 1950 m. birželio 22 d. Bukarešte) – teisininkas, Rumunijos politinis veikėjas.
Biografija
1973 Bukarešto universitete baigė teisę, 1978 m. filosofiją ir sociologiją, 1987 m. tarptautinės teisės daktaras.
1973 – 1990 m. Bukarešto teisės tyrimų instituto darbuotojas, 1977 – 1979 m. ir 1984 – 1985 m. Bukarešto ekonominių studijų akademijos profesorius. 1977 – 1984 m. Tarptautinių teisių ir tarptautinių santykių asociacijos pirmininko pavaduotojas, 1984 – 1990 m. Prancūzijos tarptautinių teisių bendrijos narys, Tarptautinio žmogaus teisių instituto Strasbūre studijų direktorius. 1991 – 1996 m. Niujorko Rytų ir Vakarų saugumo studijų instituto direkcijos narys, 1990 – 1992 m. Nikolajės Titulesku fondo pirmininkas.
Buvo Rumunijos komunistų partijos narys, todėl savo dažnai publikuojamuose straipsniuose spaudoje atspindėjo komunistų ideologiją. Vienas iš jo straipsnių vadinosi „Žmogaus teisės – atgyvenusi koncepcija“ („Drepturile Omului, un concept retrograd“). Dar 1989 m. pradžioje pasisakė prieš M. Gorbačiovo „Perestroiką“.
1990 m. Rumunijos Nacionalinio gelbėjimo fronto narys, užsienio reikalų ministras. 1992 – 1996 m. ir nuo 2004 m. parlamento Deputatų rūmų pirmininkas. 2000 – 2004 m. Rumunijos ministras pirmininkas.
1993 – 1997 m. Rumunijos socialinės demokratijos partijosPDSR pirmininkas, PDSR atstovas parlamente, 1996 -2000 m. parlamentinės grupės lyderis, parlamento pirmininko pavaduotojas. 1997 m. ir 2000 m. PDSR pirmininko pirmasis pavaduotojas, nuo 2001 m. sausio 19 d. pirmininkas, nuo 2001 m. birželio 16 d. partijai pakeitus pavadinimą – Socialdemokratų partijos (PSD) pirmininkas. 2005 m. jį pakeitė Mirča Geoana.
Nuo 2003 m. Socialistų Internacionalo Pietryčių Europos komiteto pirmininkas.
Daugiau, kaip 150 mokslinių darbų autorius.
Buvo vedęs komunistų veikėjo Grigoro Preotaso dukrą Iličą, išsikyręs, vedė Daną Mikulesku, turi du vaikus.
Maria Znamierowska-Prüfferowa
Marija Znamierovska-Priuferova (1898 m. gegužės 13 d. Kybartuose, Rusijos imperijoje - 1990 m. rugpjūčio 20 d. Torūnėje, Lenkija) – etnografė, etnologė, Torūnės Mikalojaus Koperniko universiteto profesorė, Torūnės etnografinio muziejaus įkurėja ir direktorė.
Biografija
Gimė 1898 m. gegužės 13 d. Kybartuose. Jos tėvas Stanislovas buvo muitinės darbuotojas, vyresnis brolis Jerzy Znamierowski filosofas. Vaikystėje bendraudama su lietuvių vaikais, gerai išmoko lietuvių kalbą. 1915 m. baigė Liepojos gimnaziją. Nuo 1915 m. spalio trejus metus gyveno Kijeve, kur aktyviai įsitraukė į vietos lenkų bendruomenės gyvenimą, taip pat dalyvavo filologijos fakulteto paskaitose.
1918 m. rudenį persikėlė gyventi į Varšuvą. 1920 m. pabaigoje atvyko gyventi į Vilnių, kur studijavo Vilniaus Stepono Batoro universiteto humanitarinių mokslų fakultete. Vėliau studijavo matematikos ir gamtos mokslų fakultete, kur nuo 1922 m. dėstytoju dirbo profesorius Jan Prüffer. 1925 m. vasario 4 d. Znamierovska susituokė su profesoriumi Priuferiu.
Aktyviai puoselėjo etnografinio muziejaus įkūrimą Vilniuje. Kaip teigė pati profesorė: Vilniaus muziejus po atviru dangumi turi mums duoti visų sluoksnių, kaimo, dvarų, miestų ir miestelių buvusios Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės teritorijoje tradicinės kultūros vaizdą jos charakteringais materialiniais ir dvasiniais kūriniais. 1926 m. pradėjo studijuoti etnografiją, dirbo etnografijos muziejuje. 1930 m. išleido leidinį apie Trakų krašto ežerus. Iki 1939 m. kartu su talkininkais rinko žvejybos įrankius Vilniaus, Trakų ir Zarasų apylinkėse. 1942 m. vokiečiai nebeleido jai daugiau dirbti Vilniaus etnografijos muziejuje, 1944 m. liepą grįžo dirbti į muziejų.
1945 m. liepos mėnesį kartu su kitais Vilniaus universiteto akademikais repatrijavo į Lenkijos Torūnės miestą, kur įsidarbino Torūnės universiteto etnologijos skyriuje. Po karo išleido knygą apie Vilnių - Vilnius, miestas arčiausia širdies. 1955 m. gavo profesorės laipsnį. Per savo darbo metus išleido apie 130 leidinių.
Pakrantės departamentas
1999 m. sudarytas iš dalies Atlanto departamento.
Gyventojai
Religinis pasiskirstymas:
Etninis pasiskirstymas:
Birutė Kudzienė
Birutė Kudzienė (1927 m. gegužės 23 d. Dūkšte – 2010 m. birželio 1 d.) – chemikė, ilgametė Lietuvos mokslų akademijos chemijos ir cheminės technologijos instituto mokslinė bendradarbė.
Biografija
1967 m. apgynė technikos mokslų daktaro disertaciją.
Nuo 1960 m. iki 1989 m. Lietuvos mokslų akademijos chemijos ir cheminės technologijos instituto mokslinė bendradarbė.
Studijų metais Kauno politechnijos instituto moterų tinklinio rinktinės žaidėja.
Mokėjo rusų, vokiečių ir lenkų kalbas.
Ištekėjusi; vyras Antanas Kudzys (g. 1925 m.), inžinierius-statybininkas, akademikas, VGTU profesorius, sūnūs Vytautas (g. 1952 m.) ir Algirdas (g. 1956 m.).
Afganistano herbas
Afganistano herbas – oficialus Afganistano simbolis.
Afganistano herbas vyravo šalies vėliavoje nuo pat 1919 m., kai šalis atgavo nepriklausomybę nuo Didžiosios Britanijos imperijos.
Afganistano herbas visais laikais buvo panašus, išskyrus du periodus – nuo 1978 iki 1987 m., kai šalį valdė komunistai ir nuo 1996 iki 2001 m., kai valdžioje buvo Talibano režimas.
Originaliame šalies herbe yra pavaizduota mečetė, kuri nukreipta į Meką, o jos viduryje padėtas maldos kilimėlis. Prie mečetės šonų yra pakabintos dvi vėliavos, simbolizuojančios Afganistano vėliavas. Visą mečetę supa javų vainikas, surištas juosta, o po mečete yra užrašytas šalies pavadinimas. Be to, čia iki 2004 m. buvo užrašyti arabiški skaičiai 1348. Šie metai islamo kalendoriuje atitinka krikščioniškojo kalendoriaus 1929 metus.
Materhornas
thumb|220px|Materhorno kalnas Materhorno kalnas – 4478 m aukščio Alpių viršukalnė Šveicarijos ir Italijos pasienyje. Beveik simetriškos piramidės formos kalnas yra viena aukščiausių Alpių ir Europos viršūnių.
Materhornas garsus savo ragu – šiek tiek palinkusia piramidiška viršūne. Tai savita piramidiška Materhorno smailė, arba ragas, yra aštrių, rantytų keterų, vadinamų aretes, susikirtimo vieta. Šios keteros susidarė, kai uolose buvo išskobtos keturios apvalainos įdubos, vadinamos karomis, arba ledyniniais cirkais. Trys piramidės šonai – šiaurinis, rytinis ir pietinis – yra tipiškos lygios užpakalinės karos sienos. Kara susidaro, kai sniego griūtys kalno šlaite išgraužia pridengtą įdubą. Metai po metų nesutirpusį sniegą viršutiniai sluoksniai kietai suspaudžia į ledą. Kasmet uolienas pamažu skaldo šalčiai, ardo ledai, graužia polaidžio vanduo – įduba vis gilėja. Pamažu didėjantis svoris spaudžia ledą, ir šis neatlaikęs ima plūsti per žemiausią įdubos kraštą žemyn – susidaro naujas ledynas.
Nuo 1983 m. Materhornas yra Šveicarijos federaliniame gamtos paminklų sąraše. Kalnas atvaizduotas populiariame šveicariškame šokolade "Toblerone".2
Pavadinimai
Vokiškas kalno pavadinimas Matterhorn kilęs nuo Matertalio ir Cermato pavadinimų.
Tarp Materhorno ir Italijos viršūnės Monte Roza (4634 m) yra Teodulo perėja (3301 m), iš čia Julijaus Cezario konsulas Servius Galba 55 m. pamatė Materhorną. Galbūt tuo paaiškinamas ir prancūziškas jo pavadinimas Servin.
Alpinizmas
Į Materhorną ilgai nebuvo įkopta, net ir tada, kai daugelis Alpių viršūnių jau buvo įveiktos, ir kalnas tapo tarptautinio varžymosi objektu. Pirmą kartą į kalną įkopti pavyko 1865 m. iš Cermato vykusiai Edward Whymper grupei, tačiau žygis pasibaigė tragiškai, kai keturi grupės nariai žuvo leidžiantis nuo viršūnės. Šis žygis ir jo tragiška pabaiga, vėliau tapusi kelių filmų siužetu, pažymėjo auksinės alpinizmo eros pabaigą. Iš šiaurinės pusės į kalną nepavyko įkopti iki 1931 m. Šis šlaitas yra vienas iš trijų didžiųjų Alpių šiaurinių šlaitų, vadinamų "Trilogija". Vakarine puse, kuri yra aukščiausia, pilnai įkopti pavyko tik 1962 m. Skaičiuojama, kad nuo pirmojo įkopimo į kalną 1865 m. kopdami į kalną žuvo 500 alpinistų, dėl to Materhornas yra viena iš daugiausiai aukų pareikalavusių pasaulio viršukalnių.
Kasmet į Materhorną užkopia apie 2000 žmonių.
Archaeologia Lituana
Archaeologia Lituana – Vilniaus universiteto Archeologijos katedros iliustruotas tęstinis leidinys, kasmet po vieną tomą leidžiamas nuo 1999 m. Vilniuje.
Leidinys
Straipsniai spausdinami lietuvių, anglų, vokiečių, prancūzų ir rusų kalbomis. Leidinyje bendradarbiauja įvairių šalių archeologai. „Archaeologia Lituana“ skelbia straipsnius apie Lietuvos ir baltų archeologiją, mokslinių darbų recenzijas bei mokslinio gyvenimo kroniką.
Atsakingasis redaktorius Mykolas Michelbertas.
Luponių piliakalnis
Luponių piliakalnis, Perkūnkalnis, Perkūno kalnas, Raganų kalnas (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A663KP, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1013) – piliakalnis Šiaulių rajono savivaldybės teritorijoje, Luponių kaime, Kužių seniūnija, 2 km į rytus nuo kelio Kužiai-Gruzdžiai, kelio Verbūnai–Noreikiai dešinėje pusėje, 1,9 km į pietryčius nuo Verbūnų gyvenvietės. Pasiekiamas iš autostrados ties Kuzavinėmis pasukus į dešinę šiaurės kryptimi, pavažiavus iki Luponių, jų centre pasukus į kairę pietvakarių kryptimi link Norutaičių, yra už 300 m dešinėje.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Piliakalnio šiaurės rytų, pietryčių ir pietvakarių šlaitai statūs, 8–9 m aukščio. Šiaurės vakarų šlaitas kiek žemesnis, jis remiasi į 30x35 m dydžio ir apie 4 m aukščio terasą. Aikštelė ovalo formos, orientuota pietryčių–šiaurės vakarų kryptimi, 45 m ilgio ir 33 m pločio, buvusi ariama. Jos šiaurės vakarų pakraštyje supiltas 22 m ilgio ir 3 m aukščio smarkiai apardytas pylimas. Į pietryčius nuo piliakalnio, už kaimo gatvės likusioje kalvos dalyje, išlikęs senkapis ir kaimo kapinaitės. Kiek toliau į pietvakarius nuo piliakalnio teka melioruotas Luponės upelis.
Šiaurės vakarų šlaite, 4 m žemiau aikštelės yra priešpilis. Jo aikštelė trikampė, orientuota pietryčių–šiaurės vakarų kryptimi, 30x35 m dydžio. Pietvakarių šlaite, 2 m žemiau aikštelės yra 5 m pločio terasa 2 m aukščio išoriniu šlaitu. Šlaitai vidutinio statumo, 4-5 m aukščio.
Piliakalnio pylimai apardyti apkasų, šiaurės vakarų pylime įkastas reperis, jo papėdėje aikštelės pusėje išlyginta keturkampė aikštelė gegužinėms. Priešpilis apardytas tiesiant kelią, jo vakarinis kampas nukastas čia statant sodybą. Piliakalnis ir priešpilis dirvonuoja, piliakalnio šlaituose auga keli klevai, priešpilio šlaituose – krūmai. Piliakalnio šiaurinėje pusėje stovi dvi sodybos, pietvakarinėje pusėje, greta senkapio, prie keliuko – viena.
Gyvenvietė
Pietryčių – rytų papėdėje, 3 ha plote yra papėdės gyvenvietė, tyrinėta 1997 m., kurioje rastas iki 50 cm storio X a. – XIII a. kultūrinis sluoksnis su geležiniu ietigaliu, yla, akmeniniu galąstuvu, žalvarine movele, grublėta ir žiesta keramika.
Istorija
Duomenų istorinėje literatūroje apie piliakalnį nėra. Spėjama, kad iki XIV a. čia stovėjo viena iš Šiaulių žemės pilių. Medinė pilis, buvusi vietos gyventojams slėptuve tarpusavio kovose ir kovose su kryžiuočiais. Istorikų nuomone, Luponių pilis buvo viena iš pagrindinių pilių Šiaurės Lietuvos gynybos sistemoje kare su kryžiuočiais.
Tyrimai
Luponių piliakalnis archeologinėje literatūroje minimas nuo XIX a. pabaigos. 1900 ir 1901 m. jį žvalgė Liudvikas Kšivickis. 1968 m. piliakalnį žvalgė Lietuvos istorijos institutas (LII). 1997 m. LII ekspedicija (vadovas Romas Jarockis) tyrinėjo Luponių piliakalnio papėdės gyvenvietės dalį, esančią namų valdoje.
Radiniai
LII archeologinės ekspedicijos nustatė, kad piliakalnio pylimą sužalojo karo metais iškasti apkasai ir pastatytas topografinis bokštas, o pietvakarinį šlaitą deformavo į piliakalnio aikštelę vedantis keliukas, nors šis keliukas galėjo likti ir nuo tų laikų, kai piliakalnyje stovėjo pilis.
Tiriant papėdės gyvenvietės kultūrinį sluoksnį namų valdos teritorijoje, į pietryčius, pietus ir pietvakarius nuo piliakalnio buvo iškasta 12 1x1 m dydžio šurfų ir ištirtas 9 m² dydžio plotas. Iš viso papėdės gyvenvietėje ištirtas bendras 21 m² plotas. Nustatyta, kad intensyvus, su gausiais degėsiais ir molio tinko gabaliukais, iki 50 cm storio vientisas kultūrinis sluoksnis yra išlikęs 40–50 m atstumu į visas puses nuo piliakalnio ir šalia kaimo kapinaičių. Beveik visur jį užklojęs 30–40 cm storio XIX–XX a. buvusios Luponių kaimavietės sluoksnis. Aptikta sudegusio pastato liekanų, daug gyvulių kaulų, rasta archeologinių radinių: įtveriamasis geležinis ietigalis, akmeninis galąstuvas, kaulinės rankenos ruošinys, geležinė yla, žalvarinė movelė nuo medinės rankenos, bangelėmis ornamentuotos žiestosios keramikos šukių.
Šurfuose rastos kelios lipdytinės keramikos šukės grublėtu paviršiumi leidžia teigti, kad gyvenvietės čia būta ir anksčiau. Pietryčiuose ir pietuose nuo piliakalnio laukuose rasta lipdytinės grublėtu paviršiumi ir žiestosios keramikos. Vietos gyventojų teigimu, netoli piliakalnio buvęs akmuo su velnio pėda, bet prieškaryje suskaldytas, o sodyboje netoli piliakalnio gulėjęs dubenuotas akmuo dingęs.
Legendos
Padavimas byloja, kad kalne yra nugrimzdusi bažnyčia, piliakalnio pylimo gale buvusi skylė, į kurią vaikai mėtydavo akmenukus, norėdami išgirsti juos krentant. Kartą per skylę į kalną buvo nuleistas vaikas, jis ten pamatė bažnyčią, kunigą, suklupusius besimeldžiančius žmones. Kartą ant kalno buvo išarta bažnyčios karnos galvelė.
321 m.
321 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Bangladešo herbas
thumb|right|200px|Bangladešo herbas, įteisintas [[1971 m.]] Bangladešo herbas buvo įteisintas netrukus po šalies nepriklausomybės paskelbimo 1971 m.
Herbo centre pavaizduota vandens lelija, o jo šonuose - ryžio šiaudai. Herbo viršuje yra keturios žvaigždės, kurios simbolizuoja keturis šalies principus, nuodytus 1972 m. įsteigtoje konstitucijoje - nacionalizmą, sekuliarizmą, socializmą ir demokratiją. Vandens lelija yra nacionalinė šalies gėlė ir ji simbolizuoja daugybę upių, tekančių per Bangladešą. Ryžiai yra vienas svarbiausių šalyje auginamų maisto produktų, tad jo vieta herbe rodo jo svarbą šaliai.
Migdolų pienas
thumb|right|200px|Itališkas migdolų pieno butelis Migdolų pienas – gėrimas, gaminamas iš vandenyje sumaltų migdolų. Naudojamas kaip pieno pakaitalas, populiarus veganiškoje arba pienui alergiškų žmonių mityboje. Nuo seno vartojamas Artimuosiuose Rytuose ir Vakarų Europoje.