cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Prevlakos pusiasalis
Istorija
1806 m. Napoleonui užkariaujant Europą, Rusijos karalius Aleksandras I siekė sustabdyti prancūzų veržimąsi į Adrijos jūrą ir tuo tikslu pasiuntė Viduržemio jūros ekspediciją, vadovaujamą viceadmirolo Dmitrijaus Senjavino, kuri iki 1806 m. rugsėjo mėn. pasiekė nemažų teritorinių laimėjimų regione, įskaitant Prevlakos pusiasalį ir visą Kotoro įlanką. 1807 m. liepą rusai ir prancūzai sudarė Tilžės taiką, pagal kurią ši teritorija buvo perduota Pirmajai Prancūzijos imperijai. 1808 m. prancūzai naujai įsigytą teritoriją priskyrė savo pavaldžiai valstybei – Napoleono Italijos karalystei, o 1810 m. ją vėl perdavė Pirmajai Prancūzijos imperijai kaip neseniai sukurto autonominio vieneto – Ilyrijos provincijų – dalį.
Po Napoleono pralaimėjimo 1813 m. buvusi Ragusos teritorija, įskaitant Prevlaką, atiteko Austrijos imperijai. 1815 m. Vienos kongresas patvirtino Austrijos valdžią, ir ši teritorija tapo naujai sukurto administracinio vieneto – Dalmatijos karalystės – dalimi. Po 1867 m. Berlyno kongreso ir Austrijos imperijos pertvarkos į Austrijos-Vengrijos dualistinę valstybę ji išliko tokioje pat sudėtyje. XIX a. pabaigoje, generolui Lazarui Mamulai pasiūlius, Austrijos-Vengrijos valdžia nusprendė Oštro kyšulyje ir Mamulos saloje pastatyti tvirtovę, kad būtų užtikrinta karinė įplaukimo į Kotoro įlanką kontrolė. Austrijos valdžia sėkmingai įtvirtino Mirištės kyšulį ir Mamulos salelę. Pranešama, kad valdžios institucijos taip pat nusprendė išmokėti kompensaciją vietos ūkininkams už nusavintą žemę, tačiau iki pat dualistinės valstybės žlugimo pinigai nebuvo išmokėti.
1918 m., pasibaigus Pirmajam pasauliniam karui ir žlugus Austrijai-Vengrijai, Prevlaka tapo naujai sukurtos Serbų, kroatų ir slovėnų karalystės dalimi. 1922 m., kai naujoji valstybė nusistatė savo administracinį suskirstymą ir padalijo savo teritoriją į 33 sritis, pusiasalis buvo įtrauktas į karalystės Dubrovniko sritį. 1929 m., kai Serbų, kroatų ir slovėnų karalystė buvo pertvarkyta į Jugoslavijos karalystę, o jos administracinis suskirstymas pertvarkytas į 9 banovinas, Prevlaka kartu su Dubrovniku buvo įtraukta į Zetos banoviną. Praėjusio amžiaus trečiajame dešimtmetyje karališkoji Jugoslavijos kariuomenė dar labiau sustiprino Prevlaką. 1939 m. ši teritorija buvo priskirta naujai sukurtam Jugoslavijos karalystės administraciniam vienetui – Kroatijos banovinai.
Antrasis pasaulinis karas buvo vienintelis laikotarpis nuo XV a., kuomet buvo pakeistos Konavlės ribos. 1941 m. balandį Trečiasis Reichas įsiveržė į Jugoslaviją, užkariavo ją mažiau nei per tris savaites, o paskui ėmė skaidyti jos teritoriją į mažesnius administracinius vienetus, taip sukurdamas keletą vietinių fašistinių marionetinių valstybių. Dėl strateginės svarbos ašies sąjungininkė Italijos karalystė, vadovaujama ministro pirmininko Benito Musolinio, neleido Kotoro įlankos regiono kontroliuoti nė vienam iš dviejų naujai įkurtų vietinių marionetinių fašistinių režimų – nei Nepriklausomai Kroatijos valstybei, nei Italijos Juodkalnijos gubernijai. Kotoro įlanką kartu su aplinkinėmis teritorijomis, įskaitant rytinę Konavlę ir Prevlaką, pagal 1941 m. gegužės mėn. Romos sutartį, tiesiogiai kontroliavo Italija.
Įsibėgėjus Antrajam pasauliniam karui, 1943 m. vasarą, reaguodama į sąjungininkų pasiekimus Italijos kampanijoje, nacistinė Vokietija perėmė Kotoro įlankos, įskaitant Prevlaką, administravimą. 1944 m. gruodžio 22 d. Jugoslavijos partizanai perėmė regiono kontrolę, o po karo Prevlaka tapo naujai paskelbtos Jugoslavijos Socialistinės Federacinės respublikos, tiksliau, vienos iš jos valstybių – Kroatijos Socialistinės Respublikos, dalimi.
1955 m. Jugoslavijos karinės pajėgos uždarė priėjimą prie Prevlakos dėl joje esančių pakrantės artilerijos įrenginių.
Per Jugoslavijos karus, kurie kilo po Jugoslavijos subyrėjimo, šią teritoriją, kaip ir didžiąją dalį Dubrovniko regiono, užėmė Jugoslavijos pajėgos Dubrovniko apgulties metu. Vienu metu Kroatijos kariuomenė laikinai kontroliavo Prevlaką, bet po to ją vėl užėmė Jugoslavija. Abi pusės susitarė dėl pusiasalio demilitarizavimo, o 1992 m. spalio 6 d. Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos rezoliucija Nr. 779 buvo pratęstas Jungtinių Tautų apsaugos pajėgų (UNPROFOR) mandatas. Šio susitarimo įgyvendinimą kartu vykdė ir Europos bendrijos stebėjimo misija. Konfliktas buvo išspręstas 1996 m., kuomet Jungtinių Tautų Organizacija pradėjo tarpininkauti konflikte ir įsteigė stebėtojų misiją (UNMOP), kuri prižiūrėjo demilitarizaciją ir veikė kaip buferis.
Konfino ir Kobalos pasienio punktas veikia nuo 1999 m.
Jungtinių Tautų misija baigėsi 2002 m. gruodį, o teritorija, kuri anksčiau priklausė Kroatijos Socialistinei Respublikai, buvo grąžinta Kroatijai. Likus penkioms dienoms iki Jungtinių Tautų misijos išvykimo abi šalys pasirašė susitarimą, pagal kurį Prevlaka buvo demilitarizuota ir tapo neutralia teritorija.
Kepler-1047 c
Kepler-1047 c (dar žymima KOI-2004 c, KOI-2004.02, KIC 12154526 c, Gaia DR2 2133309160710350336 c ) – egzoplaneta, skriejanti apie geltonąją nykštukę Kepler-1047, esančią Gulbės žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 2665,4 šviesmečio (817,2 parseko).
Kepler-1047 c yra uolėta Žemės tipo planeta. Jos masė siekia 0,937 Žemės masės, o spindulys – 0,99 Žemės spindulio. Apie Kepler-1047 žvaigždę ši egzoplaneta apskrieja per ~3,19 paros. Tai reiškia, jog Kepler-1047 c skrieja per arti savo žvaigždės, kad patektų į šios sistemos gyvybės zoną.
Kepler-1047 c atrasta „Kepler“ kosminiu teleskopu, taikant tranzitų metodą. Apie jos ir daugelio kitų egzoplanetų atradimą pranešta 2016 m. gegužės 10 d. Be Kepler-1047 c, šioje sistemoje dar aptikta Kepler-1047 b planeta.
Česlovas Iškauskas
Česlovas Iškauskas (g. 1950 m. liepos 12 d. Balbieriškyje, Prienų rajonas) – Lietuvos žurnalistas, politikos apžvalgininkas.
Biografija
1968 m. baigė Balbieriškio vidurinę mokyklą. Neįstojęs į VU lietuvių literatūrą dirbo Prienų rajono laikraštyje „Naujas gyvenimas”, tarnavo SSRS kariuomenėje, dirbo Prienų kultūros skyriuje. 1976 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę. Nuo 1976 m. Lietuvos radijo politikos komentatorius, nuo 1984 m. Lietuvos radijo ir televizijos politikos apžvalgininkas, kūrė televizijos laidą „Lietuva – pasaulyje, pasaulis – Lietuvoje“.
Nuo 1990 m. dienraščio „Lietuvos rytas“ apžvalgininkas tarptautiniais klausimais. Po 1992 m. dirbo Lietuvos bankų (Lietuvos banko, „Litimpeks“, LTB) sistemoje atstovu spaudai, Ryšių su visuomene departamento direktoriumi, rengė Baltijos TV laidą „Lietuva pasaulyje“, nuo 1994 m. vasaros – Tele-3 laidą „Žvelkime atidžiau“. 1997 m. TV3 laidos „Akcentai“ vedėjas. Nuo 2000 m. kovo mėn. „Žinių radijas“ apžvalgininkas. Bendradarbiauja su interneto portalais alkas.lt, balsas.lt, delfi.lt, geopolitika.lt, žurnalu „Apžvalga“ ir kt.
Mykolas Jackevičius
Mykolas Jackevičius (1921 m. spalio 19 d. Kaune – 2003 m.) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, publicistas, rašytojas, sovietinis diplomatas.
Biografija
1942–1945 m. Raudonosios armijos 16-osios lietuviškosios šaulių divizijos karys. 1946–1951 m. laikraščio „Tiesa“ redakcijos informacijos skyriaus literatūrinis darbuotojas, atsakingojo sekretoriaus pavaduotojas, skyriaus vedėjas. 1952 m. baigė Vilniaus pedagoginio instituto Užsienio kalbų fakultetą.
1951–1956 m. redagavo žurnalą „Sportas“. 1956 m. laikraščio „Sportas“ redaktorius. 1956–1960 m. SSRS ambasados Vokietijos Demokratinėje Respublikoje spaudos atašė. 1960–1966 m. laikraščio „Tėvynės balsas“, 1967–1969 m. savaitraščio „Gimtasis kraštas“ redaktorius. 1971 m. LTSR nusipelnęs žurnalistas. 1971–1978 m. dirbo diplomatinį darbą Lenkijoje, 1978–1990 m. Lietuvos SSR užsienio reikalų ministerijoje.
Kūryba
Išleido antiamerikietiškos propagandos politinių feljetonų rinkinį „Džonis iš Vinipego“ (1962 m.), publicistinį romaną „Brandenburgo vartai“ (1964 m.), vaizduojantį karo meto pabėgėlių gyvenimą. Kartu su Jokūbu Skliutausku, remdamiesi vokiečių kompozitoriaus E. Geisto, žuvusio Kauno IX forte, dienoraščiu, parašė pjesę „Aš girdžiu muziką“ (1973 m.). Periodikoje paskelbė humoreskų, išspausdino kelionių po Vokietiją reportažų knygą „Vatikano Antrasis ir po jo“ (1968 m.). Išvertė vokiečių rašytojo G. Weisenborno autobiografinę knygą „Dienoraštis“ (1990 m.).
Raudėnų I tvenkinys
Raudėnų I tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Šiaulių rajone, 13 km į vakarus nuo Kuršėnų. Sudarytas užtvenkus Raudos upelį (Žižmos intakas, Ventos baseinas) 2,2 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,4 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 114,9 m. Krantai žemi, vietomis pelkėti. Priešsroviui už 0,2 km yra mažesnis – 0,45 ha Raudėnų II tvenkinys. Vakarinėje ir šiaurinėje pakrantėse yra Raudėnų kaimas. Į rytus plyti dirbami laukai. Pietvakarine pakrante eina kelias, šalia jo yra Raudėnų kaimo kapinės.
Ulšiškiai
Ulšiškiai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Musninkų.
Mikas Ilgūnas
Mikas Ilgūnas (1911 m. Bebrininkuose, Paežerių valsčius, Vilkaviškio apskritis – 1967 m. birželio 7 d. Alytuje, Palaidotas Šunskų kapinėse.) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1929 m. baigęs Marijampolės Rygiškių Jono gimnaziją, Vytauto Didžiojo universitete studijavo teisę.
Dirbo laikraštyje „Lietuvos aidas“ reporteriu ir redakcijos nariu, 1931 m. faktiškasis žurnalo „Savivaldybė“ redaktorius, nuo 1936 m. Darbo rūmų leisto laikraščio „Darbas“ redaktorius. Nuo 1941 m. pasirašinėjo biuletenį „Lietuvos Raudonojo Kryžiaus Žinios“, Sveikatos globos valdybos propagandos skyriaus vedėjas. 1943 m. redagavo savaitraštį „Lietuviai“. 1946 m. Kaune suimtas, nuteistas, išvežtas į Sibirą. 1959 m. grįžo į Lietuvą.
Kartu su P. Babicku parengė leidinį „Lietuva vasarį“. Nuo 1931 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
Rokas Baciuška
Rokas Baciuška (g. 1999 m. gruodžio 10 d. Tauragėje) – profesionalus autosporto lenktynininkas iš Lietuvos. Paskutiniu metu R. Baciuška dalyvauja ralio reido lenktynėse, 2022 m. debiutavo Dakaro ralyje.
Karjera
Savo lenktynininko karjerą R. Baciuška pradėjo 7 metų debiutiuodamas kartingų čempionate. Vėliau R. Baciuška dalyvavo ralio, ralio kroso ir ralio reido čempionatuose.
2016 m. lenktynininkas debiutavo FIA ralio kroso Europos čempionate bei laimėjo Super1600 klasėje.
2022 m. R. Baciuška debiutavo Dakaro ralyje SxS (T4) kategorijoje. Lietuvis pelnė dvi pergales etapuose bei užėmė 3 vietą SxS kategorijoje. Taip pat R. Baciuška išrinktas geriausiu Dakaro metų naujoku.
Po Dakaro ralio R. Baciuška laimėjo Maroko ralio reido lenktynes bei tapo 2022 m. FIA ralio reido čempionato nugalėtoju.
2023 m. Dakaro ralyje lietuvis buvo gamyklinės „Red Bull Can-Am“ komandos nariu. Šiame ralyje lietuvis laimėjo 4 greičio ruožus ir iki paskutinio etapo pirmavo galutinėje įskaitoje, tačiau paskutiniame greičio ruože prarado laiką konkurentams bei liko 2 vietoje.
CB Richard Ellis
CB Richard Ellis Group, Inc. – pirmaujanti pasaulyje komercinio nekilnojamojo turto paslaugų įmonė. Ši bendrovė buvo įkurta 1998 m. po to kai susijungė „Richard Ellis International Limited“ ir „CB Commercial“ bendrovės.
Paslaugos
Jos teikiamos kapitalo rinkų paslaugos aprėpia investicinio NT pardavimo konsultacijų paslaugas. Šios paslaugos taip pat apima komercinės paskirities hipotekos obligacijų kūrimą bei jų pardavimą.
NT turto vertinimo paslaugos apima NT objektų rinkos vertės įkainojimą, bylinėjimosi paramą, diskontuotų pinigų srautų analizavimą, projektų įgyvendinamumo įvertinimą ir nešališkų patarimų davimą.
„CB Richard Ellis Group“ taip pat siūlo rangos paslaugas, kurios apima įmonių ir viešųjų įstaigų paslaugų rinkinį, įskaitant transakcijų valdymą, projektų vadybą, infrastruktūros valdymą, strateginį konsultavimą bei NT objektų portfelio valdymą.
Be to, jos transakcijų valdymas apima NT valdymo paslaugas, statybos darbų valdymo paslaugas, rinkodaros, nuomos, apskaitos ir finansines paslaugas skirtas instituciniams investuotojams.
Ši bendrovė teikia ir investicijų valdymo paslaugas labdaros ir pensijų fondams bei kitoms įstaigoms inevstuojančioms į nekilnojamąjį turtą. Be to, dar ji užsiima NT vystymu bei investavimu į tokios pobūdžio objektus.
Elžbieta Čartoriskaitė
Izabelė Liubomirska (netekėjusi Elžbieta Elena Ana Čartoriskaitė) (1733 m. gegužės 21 d., kitais duomenimis – 1736 m, Varšuva – 1816 m. lapkričio 25 d., Viena) – Lenkijos aristokratė, mecenatė ir rokoko epochos meno kūrinių kolekcionierė.
Biografija
thumb|left|150px|Elžbieta Čartoriskaitė jaunystėje thumb|left|150px|Izabelė Liubomirska thumb|left|150px|Izabelė Liubomirska 1816 metais Rusios vaivados, kunigaikščio Augusto Aleksandro Čartoriskio (1697–1782), ir Marijos Sofijos Seniavskytės (1699–1771) duktė. Kunigaikščio Adomo Kazimiero Čartoriskio (1734–1823) vyresnioji sesuo. Austrijos Haličo ir Lodomerijos vietininko Alfredo Potockio prosenelė.
Izabelės Liubomirskos nuosavybė buvo Lenkijos rūmai Vilianuve, Ursinove ir „Mon Kto“ Mokotuve. Ji padėjo kertinį Varšuvos nacionalinio teatro statybai. Buvo Lancuto pilies rokoko stiliumi pertvarkos iniciatorė tarp XVIII–XIX amžių.
Viena iš pačių žinomiausių ATR XVIII amžiaus moterų. Aktyviai dalyvavo to meto politiniuose žaidimuose. Iš pradžių buvo palanki Lenkijos karaliui Stanislovui Augustui Poniatovskiui, bet vėliau kovojo su juo. Atsižvelgiant į jos politinės kovos nesėkmes emigravo į Paryžių, o po didžiosios Prancūzijos revoliucijos išvažiavo į Vieną, kur praleido paskutinius gyvenimo metus. Be politinės veiklos, išsiskyrė ypatinga valstiečių globa.
Valdė 14 miestų ir 366 kaimus, žymi dalis kurių buvo išdėstyta Ukrainos žemėse (tarp jų Stanovas su aplinkiniais kaimais.
Šeima ir vaikai
1753 metų birželio 9 d. Elžbieta tapo Karūnos didžiojo maršalkos, kunigaikščio Stanislovo Liubomirskio (1722–1783), Černigovo vaivados Juozapo Liubomirskio (1676–1732) ir Terezos Mnišek (1690–1746) antro sūnaus žmona. Santuokoje gimė keturi vaikai:
Andrija Kaludžerovič
Andrija Kaludžerovič (, g. 1987 m. liepos 5 d. Bačka Topola) – žaidėjas iš Serbijos, FK Žalgiris Vilnius klubo puolėjas.
2016 m. FK Žalgiris
2016 m. vasarą atvyko į Lietuvą. Sezoną baigė Vilniaus „Žalgiryje“ ir per 19 rungtynių įmušęs 20 įvarčių tapo rezultatyviausiu A lygos futbolininku.
2017 m. pradžioje persikėlė į Tailandą ir pasirašė sutartį su Bankoko FC „Port“ ekipa.
2020 m. FK Žalgiris
2020 m. vasarą vėl grįžo į FK Žalgiris. Dėl pandemijos sezonas buvo trumpesnis ir iš viso buvo sužaista vos 20 rungtynių A lygoje. Serbas spėjo sužaisti aštuonerias rungtynes ir pasižymėjo trimis įvarčiais (likus žaisti vienerias rungtynes). Pirmas rungtynes sužaidė 2020 m. liepos 23 d. prieš FK Riteriai. Pirmose keturiose rungtynėse žaidė po keitimų, o rugpjūčio 22 d. rungtynėse prieš FK Riteriai žaidė nuo rungtynių pradžios iki finalinio švilpuko ir per tą laiką pelnė du įvarčius. Dar vieną įvartį pelnė rugsėjo 27 d. prieš FK Panevėžys.
Žaidė Europos lygos rungtynėse prieš estų Paidės klubą ir norvegų Bodø/Glimt. Rungtynėse prieš estus pasižymėjo įvarčius ir padėjo žalgiriečiams iškovoti pergalę.
2021 m. sausio mėn. buvo išplatintas pranešimas, kad žaidėjo šeimoje įvyko nelaimė ir puolėjas į Lietuvą nebegrįš.
Ramelsbergo kasyklos
Ramelsbergo kasyklos  – istorinis kalnakasybos kompleksas Vokietijoje, Žemutinėje Saksonijoje, Harco kalnuose. Ramelsbergo kalnas yra 635 m aukščio, iškilęs į pietus nuo Goslaro miesto. Čia prieš 1000 metų pradėta kasti metalų rūdas. Uždarius kasyklas, Ramelsberge įkurtas pramoninis muziejus, kuriame lankytojams demonstruojama įvairi įranga ir senosios kasybos technologijos. miniatiūra|240px|left|Vandens ratas požemyje miniatiūra|240px|left|Antžeminiai statiniai
Istorija
Praeityje pagrindinis iškasamas metalas buvo sidabras, po to – varis, o vėliau – švinas. Ramelsbergo kasyklos buvo išnaudotos 1980-aisiais ir galiausiai uždarytos 1988 m. Rūdos sudėtis buvo maždaug tokia: 14% cinko, 6% švino, 2% vario, 1 g/t aukso ir 140 g/t sidabro. Kasyklos darbas buvo toks pelningas, kad jau XI a. pradžioje Romos imperatorius Henrikas II pastatė šalia esančiame Goslare eilinius imperatoriaus rūmus – kaizerpfalcą.
Nors pirmieji dokumentiniai įrodymai apie Ramelsberge esančių kasyklų egzistavimą yra susiję su kronikų įrašais 968 m., tačiau naujausi archeologiniai radiniai byloja, kad čia kasyba buvo vykdoma dar IV–III a. pr. m. e.
Ramelsberge išlikę įvairių epochų pramoniniai objektai: X a. rūdos sąvartynas, viena seniausių šachtų Vokietijoje, datuojama XII a., seniausia požeminė galerija Europoje iš XIII a., XV a. kasyklos bokštas Maltermeisterturm, XVIII-XIX a. kasykla su dviem vandens ratais, sukusiais požeminius įrenginius, XX a. pradžios antžeminiai statiniai.
1992 m. Ramelsbergo kasyklos buvo paskelbtos UNESCO pasaulio paveldo objektų sąraše.
Umėnai
Umėnai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Troškūnų. Yra kapinės su dvarininkų Brazdžių pastatyta Umėnų koplyčia.
Unėniškės
Unėniškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 12 km nuo Nemenčinės.
Chakaltekai
Chakaltekai  – indėnų (majų) tauta, gyvenanti šiaurės vakarų Gvatemaloje (Kučumataneso kalnuose) ir pasienio srityse Meksikoje (Grichalvos aukštupio miškuose). Populiacija neaiški (tarp 47 ir 88 tūkst. žmonių; XX a. II pusėje – 40 tūkst.). Jų gimtoji chakaltekų kalba, priskiriama majų kalbų šeimai, apie pusė populiacijos taip pat kalba ispaniškai. Tikintieji formaliai katalikai, tačiau paplitusi senoji tikyba.
thumb|left|190px|Chakaltekas su pučiamuoju ginklu
Iki ispanų užkariavimo 1528 m., chakaltekai buvo sukūrę keletą valstybių, buvo pavaldūs mamams, kariavo su kaimynais, aršiai priešinosi ispanams. Kadangi chakaltekai gyvena atokiose vietose, akultūruojasi lėčiau, nei kitos Gvatemalos indėnų tautos. Gvatemalos pilietinio karo metu iš valdžios patyrė represijas, keletas tūkstančių chaklatekų pasitraukė į Meksiką.
Tradicinis verslas – rankinė lydiminė žemdirbystė (kukurūzai, pupelės, moliūgai, aitrieji pipirai, pomidorai, daugiausia pardavimui – tabakas, kakava, cukranendrės, kava, bananai, svogūnai, apelsinai). Laiko kiaules, avis, rečiau karves, taip pat vištas, kalakutus. Verčiasi medžiokle (su pučiamaisiais vamzdžiais), žvejyba, rankiojimu. Išvystyti amatai: rankinis audimas, puodininkystė, medžio drožyba, pynimas (ypač Chakaltenange), juvelyrika (miestuose). Dirba samdiniais kavos plantacijose. Būstas stačiakampio plano, vienos patalpos, statomas iš žiogrių, dengtų moliu, stogas iš šiaudų ir lapų, keturšlaitis. Statosi garines pirtis. Virtuvei būdingi tradiciniai Meksikos gaminiai – tortilijos, pupelės, kukurūzų miltų košės ir gėrimai, kava su ruduoju cukrumi. Chakaltekų moterys vilki ilgus sudurtus arba klostuotus sijonus, paprastai mėlynus, su statmenomis įvairiaspalvėmis juostomis, baltus marškinius, stačiakampes skaras, plačias juostas, geometriniais raštais išsiuvinėtus uipilius. Vyrai vilki marškinius (išsiuvinėtus ties pečiais ir atlapais), baltas plačias kelnes, sandalus, raudoną kaklaskarę, šiaudinę skrybėlę. Kiekvienam kaimui būdingas savitas rūbas. Šeima dažniausiai mažoji, kartais – didžioji. Santuoka patrilokalinė, santuokos pradžioje matrilokalinė. Giminė patrilinijinė. Išlikusi nuotakos išpirka. Bendruomenėse didelę įtaką turi kofradijų sistema.
Chakaltekai išlaikę ikikrikščioniškosios tikybos bruožų – gerbiamos kalnų, urvų, šaltinių, kryžių, lietaus, protėvių dvasios, paplitęs raganavimas, šamanizmas, agrarinės apeigos. Išlaikę tautosaką, mitologiją. Senosios naujųjų metų šventės Vajeb, vadovaujamos kaimo žynio, metu vyksta spalvingi karnavalai, šokiai (krikščioniški ir senosios tikybos motyvai).
Unguriai (Telšiai)
Unguriai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Varnių.
Tarkvinija
Tarkvinija  – miestas Italijoje, Lacijaus regione, į šiaurės vakarus nuo Romos, netoli Viduržemio jūros kranto. Šalia miesto praeina Romos–Genujos greitkelis. Šiame regione gaminamas itališkas DOC baltasis putojantis vynas. Veikia muziejus (XV a. rūmuose), Šv. Margaritos ir Šv. Martyno katedra. Taip pat yra keletas XII a. romaninių bažnyčių, tvirtovių, renesansinių rūmų.
240px|thumb|left|Tarkvinijos nekropolis
2004 m. Tarkvinijos ir Červeterės etruskų nekropoliai buvo įrašyti į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą. Pagrindiniai netoli esantys nekropoliai yra Moterokio vietovėje – čia yra apie 6000 kapų, iš kurių apie 200-uose yra puikiai išlikusios sienų tapybos.
Istorija
Tarkvinija (etr. Tarch(u)na, ) buvo vienas svarbiausių etruskų miestų. Su juo siejamas mitinis etruskų kultūrinis herojus Tarkonas. Miestas darė didelę įtaką ankstyvosios Romos karalystės raidai. Tarkvinija garsėjo savo haruspikais (ateities spėjėjais), kurių kolegija čia gyvavo ir imperiniais laikais. Iš šio miesto kilęs Romos karalius Lucijus Tarkvinijus Išdidusis 509 m. pr. m. e. sukurstė miestą sukilti prieš Romą. Romėnai sukilimą numalšino. IV a. pr. m. e. miestas išgyveno suklestėjimą. Vėliau miestas palaipsniui inkorporuotas į Romos valstybę. 1250 m. senasis Tarkvinijos miestas paminėtas paskutinį kartą – jį nustelbė šalia iškilęs Kornetas (Corneto). 1922 m. Kornetas pervadintas į Tarkviniją.
Jonas Kadžionis
Jonas Kadžionis (slapyv. Bėda; g. 1928 m. sausio 29 d. Piktagalio k., Kavarsko vls. (dab. Anykščių raj.)) – partizaninio judėjimo dalyvis, politinis kalinys, visuomenininkas. 1990 m. atkurto Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio Algimanto apygardos partizanų vadas, dimisijos kapitonas, partizaninės kovos atminimo paminklų iniciatorius ir įgyvendintojas.
Biografija
J. Kadžionis gimė žemdirbių ūkininkų Alekso ir Petronėlės Kadžionių šeimoje, turėjusioje 6 ha žemės ir 4 ha miško, auginusioje 11 vaikų. 1936–1940 m. mokėsi Pienionių pradžios mokykloje, kur baigė keturis skyrius. Gyveno ir dirbo pas tėvus ūkyje.
1948 m. pavasarį buvo ištremti jo šeimos nariai: motina, seserys, brolis (į Lietuvą visi grįžo 1958 m.). Vengdamas tarnybos sovietinėje kariuomenėje, J. Kadžionis 1948 m. gegužę išėjo partizanauti. Jis buvo Algimanto apygardos Šarūno rinktinės Butageidžio kuopos Alekso Velanio‑Tigro būrio partizanu. 1948 m. rudenį rinktinės vado nurodymu išvyko gyventi į Panevėžį, kur legalizavosi ir slapta vykdė partizanų nurodymus. 1949 m. pavasarį iškilo pavojus būti suimtam, todėl gegužę vėl išėjo pas partizanus. Rugpjūčio 17 d. dalyvavo Piktagalio kautynėse. 1949 m. lapkritį žuvus Algimanto apygardos vadams ir suėmus Butageidžio kuopos vadą A. Velanį‑Tigrą, perėmė šios kuopos vado pareigas. Tuo metu aktyvi partizaninė veikla šiose apylinkėse nutrūko.
1978 m. buvo paleistas grįžti į Lietuvą. Apsigyveno pas žmoną Pajūrio miestelyje (Šilalės raj.), kur dirbo bažnyčios valytoju. Sovietinio saugumo persekiojamas slapstėsi. 1983 m. buvo apkaltintas veltėdžiavimu ir ištremtas į Kaliningrado sritį. 1989 m. paleistas grįžti į Lietuvą, apsigyveno Skaudvilėje, vėliau Adakavo, Bebrūnų (Kavarsko sen.) kaimuose, Anykščiuose.
2009 m. vasarą įgyvendino seną sumanymą: surado ir atkūrė savo buvusio bunkerio vietą Dabužių miške (Kavarsko sen.).
Bibliografija
2020 m. išleista J. Kadžionio-Bėdos prisiminimų knyga „Per skausmo pelkes“.
KF KEK
KF KEK – Kosovo futbolo klubas iš Kastrioto.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1928 m. Kosovui tapus nepriklausoma valstybe, klubas dalyvauja šalies futbolo pirmenybėse.
Ponas Tadas (poema)
thumb|Mykolo Elvyro Andriolio iliustracija Adomo Mickevičiaus poemai „Ponas Tadas” „Ponas Tadas” arba „Ponas Tadas, arba Paskutinis antpuolis Lietuvoje: Bajorų nuotykiai iš 1811 ir 1812 metų dvylikoje eiliuotų knygų“ (Pan Tadeusz, czyli ostatni zajazd na Litwie. Historia szlachecka z roku 1811 i 1812 we dwunastu księgach wierszem pisana) – vienas žymiausių Adomo Mickevičiaus kūrinių, epinė poema, parašyta 1832–1834 m. Paryžiuje, publikuota ten pat 1834 m.
Poema sudaryta iš 12 „knygų”, parašytų lenkų kalba.
Turinys ir struktūra
thumb|left|Poemos „Ponas Tadas” rankraščio 8 puslapis
Pilnas poemos pavadinimas „Paskutinis antpuolis Lietuvoje: Bajorų nuotykiai iš 1811 ir 1812 metų dvylikoje eiliuotų knygų (Pan Tadeusz, czyli ostatni zajazd na Litwie. Historia szlachecka z roku 1811 i 1812 we dwunastu księgach wierszem pisana).
Poema prasideda žodžiais: „Lietuva, Tėvyne mano…“.
Poemoje Adomas Mickevičius aprašė smulkiųjų bajorų (šlėktos) gyvenimą Naugarduko apylinkėse, Nemuno pakrantėse, buvusioje Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės žemėse, prieš Napoleono invaziją į Rusijos imperiją. Pagrindiniai poemos veikėjai – Tadeušas ir Zosia, dviejų konkuruojančių bajorų giminių atstovai.
Poemoje pavaizduoti epiški žlungančios bajorijos vaizdai, jų pasaulėžiūros permainos; poetizuojama gimtojo krašto gamta, reiškiami meilės Lietuvai jausmai. Joje nuolat atsikartoja istoriografiniai duomenys, realijos, liudijančios jau išdraskytos LDK tradicijų gyvastingumą ir tęstinumą. Poetas įvairiomis progomis mini šiuos faktus, įvykius, kronikose, dokumentuose arba žmonių atmintyje užfiksuotus asmenis, viešo gyvenimo reiškinius, iškelia jų reikšmingumą ir vertę.
Rašydamas poemą Adomas Mickevičius panaudojo visiškai skirtingą metrinę formą, lyginant su kitais jo kūriniais. Jis paėmė lenkų poezijoje populiarią trylikos skiemenų eilutę su vienoda cezūra (eilėraščio eilutės pauzos tarpas) po septinto skiemens, rimuodamas poromis.
Adomo Mickevičiaus poemai „Ponas Tadas“ iliustracijas sukūrė dailininkas Mykolas Elvyras Andriolis.
Poemos reikšmė
Adomo Mickevičiaus poemoje „Ponas Tadas“ aprašytos Lietuvos girios paskatino Antaną Baranauską parašyti „Anykščių šilelį“.
Praeities griuvėsiai
Praeities griuvėsiai – 2013 m. JAV trileris, kurį parašė ir režisavo Jeremy Saulnier. Saulnier filmo gamybą finansavo per sėkmingą „Kickstarter“ kampaniją, kurią MTV pavadino „puikiu sutelktinio finansavimo pavyzdžiu“.
Ponas Tadas (poema)
Poemos reikšmė
Tai viena paskutinių ryškių epinių poemų „the last epos" Europos literatūroje. Adomo Mickevičiaus poema „Ponas Tadas” išversta į 33 pasaulio kalbas. 2014 m. poema „Ponas Tadas” buvo įtraukta į UNESCO programos „Pasaulio atmintis“ sąrašą.
Praeities griuvėsiai
Filmas sukasi apie paslaptingą pašalietį, kurio ramus gyvenimas apsiverčia aukštyn kojomis, kai jis grįžta į savo vaikystės namus, kad įvykdytų keršto aktą.
Ponas Tadas (poema)
Poemos reikšmė
Poemos rankraštis saugomas Nacionaliniame Osolinskių institute (Lenkija).
Apple TV
Jame įdiegta „tvOS“ operacinė sistema, tad į jį galima įrašyti įvairias programėles bei žaidimus iš „App Store”, taip pat muzikos ir filmų iš „iTunes Store“, „Apple Music“ „Netflix“, „Hulu“, „YouTube“, „Vimeo“, „Vevo“ ir kt., nuotraukas iš „500px“. Naudojant „AirPlay“ funkciją, tiesiai į televizorių galima transliuoti įvairų turinį iš „iPhone“, „iPod“, „iPad“, „Mac“ įrenginių, pavyzdžiui, asmenines nuotraukas bei vaizdo įrašus iš „iCloud“ programėlės.
2022 m. Europos vandens sporto čempionatas
2022 m. Europos vandens sporto čempionatas – 36-asis geriausių Europos vandens sporto šakų sportininkų čempionatas, kuris vyko rugpjūčio 11 d. – rugpjūčio 24 d. Italijos sostinėje Romoje.
Reaguojant į 2022 m. Rusijos invazija į Ukrainą, čempionate neleista startuoti atletams iš Rusijos ir Baltarusijos.
Ritualas (2017 filmas)
Filmo pasaulinė premjera įvyko 2017 m. rugsėjo 8 d. Tarptautiniame Toronto kino festivalyje, o Jungtinėje Karalystėje filmas buvo išleistas 2017 m. spalio 13 d. Jis uždirbo daugiau nei 1 mln. dolerių. Vėliau, 2018 m. vasario 9 d., filmas buvo išleistas „Netflix“ platformoje.
WASP-5 b
thumb|220px| ir Jupiterio dydžių palyginimas
2022 m. Europos vandens sporto čempionatas
Į čempionato programą pirmą kartą įtrauktos dailiojo plaukimo vyrų solo rungtys.
WASP-5 b
WASP-5 b – egzoplaneta, skriejanti apie geltonąją nykštukę WASP-5, esančią Fenikso žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi 1017 šviesmečių.
2022 m. Europos vandens sporto čempionatas
Atviras vanduo
Programoje turėjo vykti ir 25 km plaukimo varžybos, bet dėl esktremalių oro sąlygų varžybos atšauktos.
WASP-5 b
WASP-5 b yra karštojo Jupiterio tipo dujinė milžinė. Šios egzoplanetos atmosfera įkaista iki 1717 K. WASP-5 b masė siekia 1,58 Jupiterio masės, o spindulys – 1,087 Jupiterio spindulio. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per 1,6 paros, jos orbitos spindulys – 0,0267 av.
Planeta atrasta 2007 m., taikant tranzitų metodą. WASP-5 b yra vienintelė WASP-5 sistemoje aptikta planeta.
Unguriškės
Unguriškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Sužionių, raistų apsuptyje, prie vietinio keliuko Kaidonėliai–Stankai. Yra kaimo kryžius. Pietvakariuose telkšo Karnelio ežeras, toliau vakaruose – Širvinas.
thumb|left|200px|Kaimo kryžius
FIBA Afrika
FIBA Afrika – FIBA padalinys, atsakingas už tarptautines krepšinio varžybas ir čempionatus Afrikos žemyne, įkurtas 1961 m. 2011 m. FIBA Afrika jungė 53 Afrikos nacionalines vyrų krepšinio rinktines.
Fundación CB Granada
Istorija
„Fundación CBG“ įkurtas 2006 m. Pradžioje klubo branduolį sudarė jaunimas, klubas priklausė stambesnei krepšinio klubo „CB Granada“ organizacijai. Tačiau šiam iširus 2012 m. buvo nutarta formuoti suaugusiųjų komandą ir pakeisti „CB Granada“ aukščiausiojo lygio krepšinyje. Pirmajame sezone klubui buvo leista varžytis Liga EBA.
Praėjus dvejiems metams, 2015 m., „Covirán Granada“ pateko į paskutinį Liga EBA etapą ir finišavo Albasetėje vykusių varžybų grupės viršūnėje, tokiu būdu automatiškai įgydama teisę varžytis trečioje pagal pajėgumą Ispanijos krepšinio lygoje LEB Plata.
Dargaičių tvenkinys
Dargaičių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Šiaulių rajone, 2 km į šiaurės vakarus nuo Gruzdžių. Sudarytas užtvenkus Kūros upę (Mūšos intakas) 9,3 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 1,6 km, plotis – iki 0,48 km. Yra 6 miškingos salos (0,95 ha, 0,44 ha, 0,35 ha, 0,23 ha, 0,22 ha ir 0,16 ha). Altitudė 98,5 m. Krantai žemi, daugiausia apaugę medžiais ir krūmynais. Aplink tvenkinį plyti dirbami laukai. Pietinis tvenkinio galas užpelkėjęs, labai užžėlęs vandens augalais. Pietinę tvenkinio dalį kerta kelias. Prie tvenkinio yra Dargaičių ir Poviliškių kaimai.
Fundación CB Granada
Istorija
2017 m. sausio 21 d. „Covirán Granada“ iškovojo pirmąjį titulą LEB Plata taurės varžybose 80–74 nugalėjusi „HLA Lucentum“, tačiau nesugebėjo pakilti į LEB Oro lygą po to, kai pusfinalyje nusileido „Sammic ISB“ ekipai.
FIBA Afrika
FIBA Afrika būstinės yra Kaire Egipte ir Abidžane Dramblio Kaulo Krante.
Dargaičių tvenkinys
Tvenkinys įrengtas 1977 metais.
Fundación CB Granada
Istorija
2018 m. sausio 28 d. ekipa dar kartą iškovojo LEB Plata taurę, po pratesimo 71–63 įveikusi „Fundación Globalcaja La Roda“, bei pakilo į LEB Oro lygą laimėjusi ir LEB Plata lygos reguliarųjų sezoną.
2022 m. gegužo 12 d. Coviran Granados pakilo į ACB lygą laimėjusi ir LEB Oro lygos reguliarųjų sezoną.
Pskovo gubernija
Pskovo gubernija – vakarinė Rusijos imperijos gubernija, buvusi dabartinės Rusijos vakarinėje dalyje, pasienyje su dabartine Latvija ir Baltarusija. Administracinis centras – Pskovas, kurį laiką – Opočka.
Istorija
Gubernija sudaryta 1772 m. birželio 8 d. carienės įsakymu ir patvirtinta lapkričio 3 d. senato nutarimu. Teritorija suformuota iš buvusių Didžiųjų Lukų ir Pskovo provincijų (priklausė Naugardo gubernijai) bei pirmojo ATR padalijimo metu užimtų ATR teritorijų – jose sudarytos Dvinsko, Polocko ir Vitebsko provincijos. Centru paskirta Opočka. 1773 m. rugpjūčio 2 d. senato nutarimu 3 ATR naujosiose provincijose suformuotos 9 apskritys. 1776 m. rugsėjo 4 d. carienės nutarimu iš naujųjų ATR provincijų sudaryta atskira Polocko gubernija, o Pskovo gubernijai priskirtos 2 apskritys, priklausiusios Naugardo gubernijai. 1777 m. rugpjūčio 14 d. gubernija pavadinta vietininkyste, jos centras perkeltas į Pskovą.
Gubernija panaikinta 1927 m. rugpjūčio 1 d.
Administracinis suskirstymas
1802–1924 m. Pskovo gubernijai priklausė 8 apskritys:
TvOS
„tvOS“ – „Apple“ bendrovės operacinė sistema, skirta „Apple TV“ priedėliui.
Kitaip nei ankstesnės mažiau tobulintos „tvOS“ versijos, 4-osios kartos „Apple TV“ įrenginiams 2015 m. rugsėjo 9 d. išleista versija buvo sukurta „iOS“ operacinės sistemos pagrindu. Tai leido pasiekti turinį ne tik iš „tvOS“ „App Store“ programėlės, bet ir kitų gamintojų turinį, kaip antai muzikos ir filmų iš „Netflix“, „Hulu“, „YouTube“, „Vimeo“, „Vevo“ ir kt., nuotraukas iš „500px“, be to, ir iš „iTunes Store“, „Apple Music“.
Naujasidabris
thumb|300px|Šukos iš naujasidabrio ([[Pauniai|paunių gamyba; 1984 m.)]]
[[Vaizdas:Cu-alloy-colours.svg|300px|miniatiūra|dešinėje|Vario ir jo lydinių spalvos:
Naujasidabris  – vario lydinys su nikeliu, dažnai ir su cinko priedu. Vienas iš dažnų naujasidabrio variantų sudarytas iš 60 % vario, 20 % nikelio ir 20 % cinko.
Naujasidabris taip pavadintas dėl sidabriškos išvaizdos, nors sidabro visai neturi. Pavadinimas 'vokiškasis sidabras' rodo į tai, kad naujasidabris XIX a. buvo sukurtas vokiečių metalurgų, kurie stengėsi imituoti kinišką lydinį, kuris vadintas paktong (kupronikelis) Visi šiuolaikiniai, komerciškai svarbūs naujasidabrio variantai (tie, kurie standartizuoti ASTM B122 standartu) turi didelį kiekį cinko, todėl kartais laikomi žalvario atmaina.
Panaudojimas
Naujasidabris pradžioje išpopuliarėjo kaip pagrindinis metalas sidabruotiems stalo įrankiams ir kitiems sidabriniams namų dirbiniams, kurie paprastai dengiami sidabru elektrocheminiais metodais.
XX a. pradžioje naujasidabrį naudojo ir automobilių gamintojai, vėliau jį pakeitė plieno skarda. Pvz., iš naujasidabrio buvo gaminami garsieji 1907 m. Rolls-Royce Silver Ghost ('sidabriniai vaiduokliai'). Po 1920 m. naujasidabrį ėmė plačiai naudoti lenktinių peilių gamyboje dėl tinkamumo apdirbimui ir atsparumo korozijai, iki tol tam dažniausiai naudojo geležį.
Muzikos instrumentų gamyba
Tokie muzikos instrumentai kaip fleita, saksofonas, trimitas ir valtorna gali būti gaminami iš naujasidabrio. Profesionalios valtornos dažnai gaminamos iš naujasidabrio. Dalis saksofonų gamintojų, pvz., Julius Keilwerth, gamina saksofonus iš naujasidabrio (modelis Shadow), kurie retesni nei tradiciniai lakuoti žalvariniai saksofonai. Studentų lygio fleitos ir pikolos irgi būna gaminamos iš sidabru dengto naujasidabrio,, nors aukščiausios klasės modeliai dažniausiai būna iš sterlingo sidabro. Teigiama, kad naujasidabrio instrumentai galingiau ir skaisčiau skamba, be to, naujasidabris yra kietesnis ir atsparesnis korozijai negu žalvaris. Dėl kietumo naujasidabris dažnai naudojamas medinių muzikos instrumentų vožtuvėliams gaminti – daugelis klarnetų, fleitų, obojų ir panašių medinių pučiamųjų turi vožtuvėlius iš sidabru dengto naujasidabrio. Daug žalvarinių pučiamųjų dalių (vožtuvėliai, vamzdeliai ir pan.) irgi gaminamos iš naujasidabrio. Daug gamintojų siūlo trombonų slankiojamą dalį iš lengvesnio naujasidabrio, kuri užtikrina spartesnį slankiojimą ir geresnį masės balansą.
Gitarų, mandolinų, bandžų ir panašių styginių instrumentų skirsniai paprastai daromi iš naujasidabrio.
Klastotėse
thumb|right|300px|Suklastotas [[Morgano doleris (dešinėje) ir tikras JAV sidabrinis erelis (kairėje)]] Klastotojai naudojo naujasidabrį gaminti monetas ir medalionus, kurie turi atrodyti sidabriniai ir kuriuos neįtariantys pirkėjai nupirktų už sidabrinių kainą. Iš šio metalo klastotojai gamino, pvz., Morgano dolerius.
Vienas iš sukčiavimo variantų yra kaupiamųjų luitelių, pažymėtų užrašais Nickel Silver ('nikelio sidabras') ar German Silver ('vokiškasis sidabras') ir nurodyta mase 1 Trojos uncija. Jie parduodami nenurodant, kad juose sidabro visiškai nėra.
Istorija
Naujasidabris pirmiausiai buvo imtas naudoti Kinijoje. Čingų dinastijos laikais „naujasidabrį kontrabanda gabeno į įvairias Rytų Indijos dalis“, nežiūrint į vyriausybės draudimą išvežti naujasidabrį. Vakaruose apie šį lydinį sužinojo iš importuojamų dirbinių, kuriuos vadino bai-tong ar paktong (, 'baltasis varis'). Dėl sidabriškos spalvos metalas buvo naudotas sterlingo sidabrui imituoti.
Europoje jis pradžioje buvo vadintas paktong (taip žodis pai t’ung tariamas Kantono dialektu). Ankstyviausias Europoje paktong paminėjimas užfiksuotas 1597 m. Nuo tada iki XIII a. pabaigos buvo minima, kad jis gabentas iš Kantono į Europą.
Apie 1750 m. ėmė pasirodyti vokiški paktong pakaitalai. 1770 m. Zūlio (Vokietija) metalurgai jau sugebėjo lieti panašų lydinį. 1823 m. Vokietijoje vyko konkurencija, kas ištobulins naujasidabrio gamybą, buvo norima sukurti lydinį, kuris būtų maksimaliai panašus į sidabrą. Tokį lydinį sugebėjo nepriklausomai išrasti broliai Henigeriai (Henniger) Berlyne ir Ernstas Augustas Geitneris (Ernst August Geitner) Šneberge (Schneeberg).
Gamintojas Berndorfas įvedė prekinį ženklą Alpacca, kuriuo naujasidabris pagarsėjo šiaurinėje Europoje. 1830 m. vokiškasis naujasidabrio gamybos būdas buvo įdiegtas Anglijoje, o paktong importas iš Kinijos po palaipsniui sunyko. Todėl lydinys palaipsniui nustotas vadinti originaliuoju pavadinimu paktong ir tapo žinomas pavadinimu 'vokiškasis sidabras'. 1832 m. naujasidabrio atmainą sukūrė Birmingame.
Po 1840 m. išrasto elektrocheminio dengimo naujasidabrį ėmė plačiai naudoti. Jis tapo tinkamu pamatiniu metalu sidabrinėms dangoms. O pigesnius stalo įrankius ėmė gaminti iš nesidabruoto naujasidabrio.
Uniūnai
Uniūnai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 4 km nuo Guostagalio.
Ūnikiai
Ūnikiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Raseinių, 4 km nuo Alėjų I, šalia Blindies upelio. Greta praeina kelias.
Istorija
Ūnikiai šaltiniuose minimi nuo 1589 m.
WatchOS
„watchOS“ turi telefono bei interneto ryšį, todėl jame galima priimti skambučius, gauti tekstines žinutes bei socialinių tinklų pranešimus, naujienų antraštes, naudotis „Apple Music“ programėle.
„Apple“ ir „Nike“ „Apple Watch Nike+“ sportinis laikrodis suderintas su „Nike+ Run Club“ programėle.
Kvapioji dirvuolė
Kvapioji dirvuolė (Agrimonia procera) – erškėtinių (Rosaceae) šeimos dirvuolių (Agrimonia) genties žolinis augalas. Tai reta rūšis, įrašyta į Suomijos, Švedijos, Lenkijos bei Lietuvos raudonąsias knygas. Anksčiau jis buvo naudojamas kaip vaistinis augalas.
Paplitimas ir augavietės
thumb|left|300px|Iliustracija iš Flora Batava Natūraliai paplitusi Vakarų, Centrinėje ir Pietų Europoje. Šiaurėje pasiekia Skandinaviją ir Pietų Suomiją, pietuose – Pirėnų ir Balkanų pusiasalius, vakaruose – Angliją ir Airiją, rytuose – Dniepro vidurupį. Lietuvoje aptinkama tik pietinėje dalyje, dauguma radaviečių telkiasi pietvakarinėje dalyje. Rasta Lazdėnuose, Nemuno saloje Druskininkuose, po kelias radavietes žinoma Lazdijų, Marijampolės, Šalčininkų, Varėnos, Vilkaviškio rajonuose.
Auga šviesiuose lapuočių miškuose, pamiškėse, miškų aikštelėse, upių ir ežerų pakrančių šlaituose. Dažniausiai aptinkamas Carpinion sąjungos lapuočių miškuose ir Trifolio-Geranietea bei Rhamno-Prunetea klasių bendrijose. Žinomose radavietėse auga pavieniui arba negausiomis grupėmis.
Biologija
Tai daugiametis, žolinis, 50-180 cm aukščio augalas. Turi šakniastiebį. Nuo kitų Lietuvoje paplitusių šios genties rūšių skiriasi viršūnėje gana giliai iškirptais vainiklapiais. Stiebas su ilgais liaukiniais plaukelais. Lapai sudėtiniai, sudaryti iš 3-7 dantytų lapelių, žalios ar pilkai žalios spalvos, neturi daug liaukinių plaukelių. Sutrinti lapai skleidžia stiprų, panašų į citrinos aromatą.
Žydi nuo birželio iki rugpjūčio mėnesio. Žiedynas – kekė. Žiedai didesni už vaistinės dirvuolės, kvepiantys. Vainiklapiai penki, 4-5 mm ilgio, geltonos spalvos. Taurėlapiai penki, žalios spalvos. Įprastai turi dvylika kuokelių. Vaisius – obuolys. Obuolys 11 mm ilgio, šeriuotas, viršutinė dalis vagota. Subrendusių vaisių išoriniai dygliai nulinkę žemyn. Apdulkina vabzdžiai arba pats savidulkos būdu. Dauginasi sėklomis, kurias platina gyvūnai, ir vegetatyviai šakniastiebiais. Augalas diploidinis, 2n = 56.
Apsauga
Kvapioji dirvuolė įrašyta į saugomų augalų rūšių sąrašą 1962 m. Auga Čepkelių rezervate, Druskininkų botaniniame, Ūlos kraštovaizdžio draustiniuose. Dėl menko gausumo gresia išnykimas atliekant miško ruošos darbus, iškertant krūmynus, ariant, pievoms užželiant medžiais, nustojus jose ganyti ir šienauti.
Barbora Mačiulaitytė
Barbora Mačiulaitytė (g. 2004 m. balandžio 8 d. Kaune) – Lietuvos šachmatininkė, Lietuvos jaunučių mergaičių (iki 10 m.) šachmatų čempionė (2014 m.) ir vicečempionė (2013 m.).
Biografija
Nuo 2011 metų Kauno mokyklos-darželio "Rūtelė" mokinė. Vaikų ir jaunimo papildomojo ugdymo įstaigos Kauno „Jaunalietuvių sporto organizacijos“ auklėtinė. Treneris Laimutis Šolys.
Ubigau rūmai
thumb|right|250px|Vaizdas iš parko pusės Ubigau rūmai – vėlyvojo baroko stiliaus pastatas Vokietijos Drezdeno Ubigau priemiestyje. Stovi ant upės kranto ir įeina į Drezdeno Elbės slėnio arealą, kurį UNESCO buvo įtraukusi į Pasaulio paveldo sąrašą.
Istorija
Saksonijos kurfiurstas grafas fon Flemmingas, savo laiku garsėjęs turtais ir aistra pramogoms, 1720 m. sugalvojo Drezdeno priemiestyje pasistatyti vasaros rezidenciją. Buvo parinkta puiki vieta su vaizdu į kurfiursto reprezentacinius statinius kitame Elbės krante. Keturi valstiečiai, auginę vynuoges šioje teritorijoje, buvo priversti perleisti jį didikui.
Unkonys
Unkonys – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Varkalių, prie Virkiaus upelio.
Bulgarijos futbolo varžybos 2023–2024 m.
Bulgarijos futbolo varžybos 2023–2024 m.
Arvydas Ramonas
Arvydas Ramonas (1968 m. gruodžio 19 d. Salantuose, Kretingos rajonas) – Romos katalikų kunigas, Klaipėdos universiteto teologijos profesorius. LKMA akademikas.
Biografija
Baigęs Salantų vidurinę mokyklą, 1989 m. įstojo į atkurtą Telšių kunigų seminariją. 1991 m. išvyko studijuoti į Romą: Popiežiškajame Šventojo Kryžiaus universitete įgijo filosofijos bakalauro, o Popiežiškajame Grigaliaus universitete – teologijos bakalauro laipsnius. 1995 m. Žemaičių Kalvarijos bazilikoje įšventintas kunigu. Vėliau studijavo Popiežiškajame Laterano universitete. Jį baigus, 1998 m. suteiktas teologijos licencijato vardas, o 2000 m. šioje aukštojoje mokykloje apgynė teologijos daktaro disertaciją.
Kauno mokykla-darželis Rūtelė
Istorija
Įstaiga įkurta 1994 m., reorganizavus lopšelį-darželį Nr. 22, siekiant įgyvendinti humanistinio, orientuoto į vaiką ugdymo idėjas.
Uodynė
Uodyne vadinami kaimai Radviliškio rajone:
Unkuriai
Unkuriai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Kulių, Paalantės miške, Reiskių tyro rytiniame pakraštyje.
Vincas (Bonaventūra) Zajančkauskas
Vincas Zajančkauskas (vienuoliškas vardas Bonaventūra) OFM (1884 m. balandžio 5 d. Pumperiškėje, Molėtų valsčius, Rusijos imperija – 1956 m. gruodžio 6 d. Bridžvilyje, Pensilvanijos valstija, JAV) – Lietuvos ir JAV vienuolis pranciškonas, filosofijos daktaras, pedagogas ir literatas.
Biografija
Gimnaziją lankė Sankt Peterburge, ją baigęs mokėsi Vilniaus kunigų seminarijoje. 1905 m. pradėjo studijuoti Sankt Peterburgo dvasinėje akademijoje, 1907 m. įšventintas kunigu. Po metų buvo pasiųstas į Šveicarijos Fribourgo universitetą studijuoti filosofijos, po ketverių metų šioje aukštojoje mokykloje jam buvo suteiktas filosofijos daktaro laipsnis.
Grįžęs į Lietuvą trejus metus dirbo gimnazijos kapelionu Vilniuje, po to klebonavo Vyšniavo ir Geranainių parapijose. 1919–1930 metais dirbo pedagoginį darbą Vytauto Didžiojo gimnazijoje ir Lietuvių mokytojų seminarijoje, taip pat Vilniaus universitete. Nuo 1930 m. iki 1934 m. mokytojavo Švenčionių lietuvių gimnazijoje. Aktyviai dalyvavo Vilniaus krašto lietuvių kultūriniame gyvenime: 1923 m. išrinktas Laikinojo Vilniaus lietuvių komiteto vicepirmininku, kartu su su Danieliumi Alseika Lenkijos vyriausybei nusiuntė griežtą memorandumą dėl lietuviškos veiklos varžymo. 1926 ir 1929 metais atstovavo Krašto lietuvius tautinių mažumų suvažiavimuose Šveicarijoje.
Kartu su Antanu Smetona ir Juozu Tumu-Vaižgantu buvo vieni pirmųjų „Lietuvos Aido" redakcijos bendradarbių. Talkino ir kituose leidiniuose: „Viltyje", „Ateityje", „Draugijoje" ir „Naujojoje Romuvoje". Pirmosios mokyklinės Bažnyčios istorijos lietuvių kalba autorius, taip pat prašė liturgijos ir lietuvių literatūros vadovėlius. 1918 m. išleido lenkams skirtą „Lietuvių kalbos gramatiką“, o 1923 m. – brošiūrą iš lietuvių kalbos sintaksės „Periodai lietuvių kalboje“.
1934 m. pervažiavo gyventi į Lietuvos Respubliką, Kretingoje įstojo į Pranciškonų ordiną ir gavo Bonaventūros vardą. Mokytojavo miesto gimnazijoje, kelerius metus buvo jos direktoriumi. Antrojo pasaulinio karo metais proza išvertė visą Dantės „Dieviškąją komediją“ (rankraštis). Artėjant frontui pasitraukė į Vokietiją, vėliau į Austriją. 1948 m. persikėlė į JAV ir darbavosi lietuvių pranciškonų vienuolynuose. Palaidotas Šv. Kazimiero kapinėse Pitsburge.
Viktoras Rakštelis
miniatiūra|Viktoras Rakštelis su dukra Anastazija. 1947 m., Vokietija. miniatiūra|V. Rakštelio šeimos nuo pokario laikų saugomas tarpukario Vytis. <references group="https://kultura.lrytas.lt/istorija/2015/02/11/news/tarpukario-lietuvos-pasieniecio-vyti-saugos-proanukis-4223421/#foto=477948 " />Viktoras Rakštelis (1896 m. sausio 21 d. – 1969 m. rugpjūčio 12 d.) – tarpukario Lietuvos kariuomenės kūrėjas savanoris, Klaipėdos krašto prijungimo prie Lietuvos 1923 m. karinės akcijos dalyvis (laikomas pasižymėjusiu operacijoje), vienas pirmųjų tarpukario Lietuvos pasieniečių.
Biografija
1915–1917 m. buvo carinės Rusijos kariuomenės vyr. puskarininkis, tarnavo šeštajame inžinerijos pulke.
Nuo 1919 m. sausio 25 d. įstojo savanoriu į Lietuvos kariuomenę, priimtas į Utenos komendantūros dalinį. Karinės tarnybos metu dalyvavo mūšiuose su Lietuvos priešais.
1924 m. vasario 22 d. priimtas į Pasienio policijos Utenos baro I-ą rajoną, netrukus paskirtas sargybos viršininku II-ame rajone. 1926 m. gruodžio 31 d. dėl etatų mažinimo atleistas iš Pasienio policijos Utenos baro. 1927 m. gruodžio 4 d. priimtas į Pasienio policijos Trakų apskritį, po to perkeltas į V-ą rajoną. 1928 m. kovo 20 d. Trakų V rajono viršininkas Petras Vaisiūnas skyrė nuobaudą Pasienio policininkui V.Rakšteliui už tai, kad jis nesudrausmino ir dangstė savo kolegą, kuris tarnybos metu buvo neblaivus. Po šio įvykio V. Rakštelis pasiprašė atleidžiamas iš pareigų. 1928 m. balandžio 16 d. buvo atleistas iš tarnybos Pasienio policijoje, pačiam prašant.
1930 m. pardavęs žemes ir sodybą Trakų apskrityje, su šeima apsigyveno sutuoktinės Anastazijos Rakštelienės gimtinėje – Vaišniūnų k., Ignalinos rajone.
1929–1944 m. ūkininkavo, turėjo medžio apdirbimo dirbtuves.
1944 m. pasitraukė į Vakarus, kelerius metus praleido Vokietijoje, vėliau iki 1969 m. gyveno Australijoje, Melburne.
Mirė 1969 m. rugpjūčio 12 d. Melburne, palaidotas Fawkner kapinėse.