cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maisto davinio šildytuvas
Veikimo principas
Geležies ir magnio metalai elektrolite (tokiame kaip sūrus vanduo) sukuria galvaninį elementą, arba „bateriją“, kuri gali generuoti elektros srovę. Į maisto davinio šildytuvą įpylus vandens, jis tirpina sausame cheminiame mišinyje esančią druską ir sukuria sūraus vandens elektrolitą, tokiu būdu kiekvieną geležies ir magnio miltelių dalelę paversdamas į mažytę bateriją. Geležies ir magnio dalelės tarpusavyje kontaktuoja ir jos staiga sudega, įvykstant daugybei miniatiūrinių trumpųjų jungimųsi. Tokiu būdu išsiskiria didelis kiekis šilumos.
Petras Montvila
Petras Montvila – karininkas, pulkininkas leitenantas, Lietuvos Respublikos gynybos atašė Rusijoje.
Biografija
P. Montvila baigė Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademiją, vyresniųjų štabo karininkų kursus Baltijos gynybos koledže.
Krašto apsaugos sistemoje dirba nuo 1992 m.
P. Montvila yra tarnavęs Jungtinių Tautų apsaugos pajėgų misijoje Kroatijoje, ėjęs štabo viršininko pareigas Vytauto Didžiojo jėgerių batalione, štabo viršininko-vado pavaduotojo pareigas Didžiojo Lietuvos etmono Jonušo Radvilos mokomajame pulke, tarnavęs NATO tarptautiniame kariniame štabe Briuselyje (Belgijoje), vadovavęs Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytenio bendrosios paramos logistikos batalionui, taip pat šio bataliono pagrindu suformuotai Lietuvos nacionalinės paramos elemento septintajai karių pamainai, ji buvo atsakinga Afganistane dislokuotų Lietuvos karių logistinį aprūpinimą.
2017 m. paskirtas Lietuvos Respublikos gynybos atašė Rusijoje.
Mrkonič Gradas
Mrkonič Gradas  – miestas ir savivaldybė vakarų Bosnijoje ir Hercegovinoje, Serbų respublikoje, Bania Lukos regione, tarp Bania Lukos ir Jaicės. 2013 m. duomenimis, mieste gyveno 7 915 žmonių, savivaldybės teritorijoje 18 136 gyventojai.
Istorija
Nuo 1929 iki 1941 m. priklausė Jugoslavijos karalystei.
Belford Rošas
Belford Rošas  – miestas Brazilijos pietryčiuose, Rio de Žaneiro valstijoje; Rio de Žaneiro priemiestis. 508 tūkst. gyventojų (2018). Vyrauja atogrąžų klimatas, vidutinė temperatūra – 18 °C. Yra „Bayer do Brasil“ chemijos gamykla, „Termolite“ ir „Lubrizol“ gamyklų padaliniai.
Įkurtas 1990 m., miesto gyventojų greitai pagausėjo. Miestas pavadintas pagal brazilų inžinierių Raimundo Teixeira Belfort Roxo, išsprendusį Rio de Žaneiro vandens trūkumo problemą.
Javaravas
Javaravas – buvęs kaimas dabartinėje Marijampolės savivaldybėje, 8 km nuo Marijampolės, 4 km į vakarus nuo Igliškėlių, šiauriau kelio, tarp Kuktų ir Meškėnų.
Kaime auga Meškėnų liepa.
Etimologija
Dvaro pavadinimas kilo nuo šiose vietose augusių jovarų – jais buvo apaugusios abi Valčiuvos upelio pakrantės.
Istorija
XVIII a. įkurtas Javaravo dvaras, XIX a. pabaigoje jame buvo valsčiaus centras. Dvaras išparceliuotas iki 1925 m.
Giovanni Battista Pergolesi
Džovanis Batista Pergolezis (, 1710 m. sausio 4 d. − 1736 m. kovo 16 d. ?) – italų vėlyvojo baroko kompozitorius, vienas žymiausių Neapolio mokyklos atstovų, italų komiškosios operos kūrėjas (opera buffa). Žymiausias jo kūrinys − religinė kantata „Stabat mater“, vienas populiariausių − komiškoji opera „Tarnaitė − ponia“ (La serva padrona).
Biografija
Džovanis Batista Pergolezis gimė 1710 m. sausio 4 d. Džezyje (Jesi), Umbrijoje. Jis buvo vadinamas pravarde pagal gimtojo miesto vardą ir pagal giminės Draghi pavardę. Pavardė Pergolezis kilusi nuo miesto vardo Pergola, kuriame giminė gyveno, kol persikėlė į Džezį. Kompozitoriaus tėvas Francesco Andrea Draghi-Pergolesi buvo kilmingųjų savininkų žemių prižiūrėtojas Džezio apylinkėse, motina – Anna Vittoria Giorgi. Pergolezis turėjo du brolius ir seserį, kurie visi mirė būdami dar maži. Pats nuo pat vaikystės buvo labai silpnos sveikatos. Pradines muzikos žinias jis gavo iš Džezio katedros kapelmeisterio Francesco Santi, smuiko − iš Francesco Mondini. Būdamas maždaug 15 metų, remiamas Markizo Cardolo Maria Pianetti išvyko į Neapolio Poveri di Gesù Cristo konservatoriją. Konservatorijoje jis mokėsi pas Gaetano Greco, Leonardo Vinci ir Francesco Durante. Už mokslus mokėti nereikėjo, nes jis dainavo konservatorijos berniukų chore, vėliau smuikavo. Konservatoriją Pergolezis baigė 1731 metais.
Pirmoji Pergolezio oratorija (drama sacra) „Šv. Vilhelmo Akvitaniečio atsivertimas ir mirtis“ (La conversione e morte di San Guglielmo d' Aquitania) San Bartolomeo teatre buvo atlikta 1731 metais, opera seria „Salustija“, pastatyta 1732 metai. Jaunojo kompozitoriaus talentą pastebėjo princas Ferdinando Colonna Stigliano, kuris paskyrė Pergolezį savo kapelos kapelmeisteriu. Opera „Lo frate ‘nnamorato“, parašyta neapolietišku dialektu, turėjo pasisekimą. Pergolezis parašė muziką keletui švenčių Šv. Emidijaus garbei, nes po 1731 ir 1732 metų žemės drebėjimų Neapolio miestas prašė šio šventojo pagalbos. 1733 metais Neapolyje buvo pastatyta Pergolezio opera „Il prigionero superbo“. Vienu garsiausių Pergolezio kūrinių tapo intermezzo tipo komiška opera „Tarnaitė − ponia“ (La serva padrona).
Sunjanis
Sunjanis  – miestas vakarų Ganoje, 75 km nuo sienos su Dramblio Kaulo Krantu. Brongų–Ahafų regiono administracinis centras. Gyventojų 248 tūkst. (2012 m. duomenys). Miestas įsikūręs gausiai drėgnaisiais atogrąžų miškais apaugusioje teritorijoje, kurioje sutinkama didžiausia dramblių populiacija Ganoje, todėl miestas nuo seno garsėja prekyba dramblio kaulu. Sunjanį supa miškingos Ašančio aukštumos.
Veikia Sunjanio oro uostas, tiesa dėl per trumpo kilimo ir tūpimo tako, gali aptarnauti tik vidutinio dydžio orlaivius. Paprastai keleiviai juo tik perskraidinami iki Kumasio oro uosto arba Takoradžio oro uosto.
Istorija
Sunjanio miestas iškilo XIX a. kaip dramblių medžiotojų apsistojimo postas. Pavadinimas Sunyani kilo nuo akanų žodžio Osono, reiškiančio 'dramblys'. 1924 m. Britų imperijos nutarimu Sunjanis tapo apskrities centru. Nutiesus plentą iš Sunjanio į Kumasį, Sunjanis tapo svarbiu prekių (gabenta kakava, kolamedžio riešutai, kukurūzai, batatai) gabenimo centru.
Miestai partneriai
Kartu su šalimais esančiu Tekimanu, Sunjanis palaiko ryšius su:
Viktoras Martynovas
Viktoras Martynovas (,, 1924 m. sausio 25 d. Odesa, Ukraina – 2013 m. sausio 25 d. Minskas, Baltarusija) – baltarusių kalbininkas. Darbavosi slavistikos, lyginamosios kalbotyros, semantikos formalizavimo ir dirbtinio intelekto kalbinių problemų srityse. Universaliojo semantinio kodo (USK) kūrėjas.
Biografija
Gimė Odesoje. 18-os metų išėjo į frontą. Kariavo III Ukrainos fronto sudėtyje, vadovavo automatininkų padaliniui. Dalyvavo sovietinei kariuomenei išstumiant hilerinės Vokietijos pajėgas iš Moldovos, Jugoslavijos, Austrijos, Rumunijos, Bulgarijos ir Vengrijos. Apdovanotas Tėvynės karo II laipsnio ordinu.
1948 m. baigė Odesos universiteto filologijos fakultetą, 1951 m. – slavistikos studijų aspirantūrą Lvovo universitete. 1951 m. apgynė mokslų kandidato disertaciją apie lenkų poeto Julijušo Slovackio (Juliusz Slowacki) kūrybą. 1952–1960 m. dirbo Odesos universiteto užsienio kalbų katedros vadovu.
1960 m. persikėlė į Minską ir dirbo Baltarusijos TSR Mokslų akademijos Kalbotyros institute, kuriame nuo 1962 iki 1990 m. vadovavo bendrosios ir slavų kalbotyros skyriui. Nuo 1992 m. – Minsko lingvistikos universiteto bendrosios kalbotyros katedros profesorius ir mokslinio tyrimų centro „Semantika“ vadovas.
Apgynė daktaro disertaciją, tema – „Seniausiųjų laikų slavų – germanų leksikos sąveika. Apie slavų protėvynės problemą“. 1971 m. tapo profesoriumi. V. Martynovas 1989 m. įrašytas į JAV „Garbės knygą“. 1990 m. jam suteiktas Nusipelnusio Baltarusijos TSR mokslo veikėjo vardas. 1993 m. Tarptautinis Kembridžo biografijų centras įvertino V. Martynovo indėlį į mokslą kaip „XX a. pasiekimą“ ir šį mokslininką įvardijo „amžiaus žmogumi“.
Jis yra daugiau kaip 20 knygų ir apybraižų, daugiau kaip 200 straipsnių autorius, jam vadovaujant buvo apginta 17 mokslo kandidato ir 4 mokslo daktaro disertacijos.
Lyginamoji kalbotyra ir slavistika
Mokslininko lyginamosios kalbotyros ir slavistikos tyrimai skirti išaiškinti slavų glotogenezę (kalbos plėtrą) ir ontogenezę (individualiąją raidą), slavų leksikos kilmę, slavų kontaktus su neslavais, slavų prokalbės susidarymą kalbiniu-kultūriniu atžvilgiu. Monografijose „Seniausiųjų laikų slavų – germanų leksikos sąveika. Apie slavų protėvynės problemą“ (1963), „Kalba erdvėje ir laike. Apie slavų glotogenezės klausimą“ (1983) ir daugybėje kitų darbų tiriami slavų prokalbės santykiai su baltų, italikų, iranėnų, keltų ir germanų kalbomis, pagal lyginamosios-istorinės kalbotyros duomenis teikiami priešistorinių laikotarpių kalbos vartotojų sluoksniavimo erdvėje ir laike metodai.
Baltarusistika
V. Martynovo mokslinių interesų sričiai priklauso ir baltarusių kalbos etimologija bei tarmėtyra, tekstynų kalbotyros metodų taikymas baltarusių kalbai tirti. Nuo 1969 m. jis buvo daugiatomio „Etimologinio baltarusių kalbos žodyno“ (t. 1–7, 1978–1991) redaktorius ir bendraautoris. Jam vadovaujant buvo parengta trijų mokslo kandidato disertacijų apie tarminę leksikografiją medžiaga, ji apibendrinta kolektyvinėje monografijoje „Polesės leksika erdvėje ir laike“ (1971). Kiti du V. Martynovo vadovaujami kolektyvai parengė monografijas apie šiuolaikinę baltarusių kalbą: „Morfemų distribucija baltarusių kalboje. Veiksmažodis“ (1967) ir „Dabartinės baltarusių kalbos žodžių darybos sistema“. Jam vadovaujant buvo sudaromi baltarusių kalbos konkordansai: „XIX a. baltarusių kalbos konkordansas“ ir „Baltarusių rašytojų konkordansai. Kuzmos Čorno konkordansas“ (neišleistas).
Semantikos formalizavimas ir dirbtinis intelektas
Sintezavęs kalbinių tyrimų ir semiologijos, praktinės veiklos teorijos bei informacijos teorijos pasiekimų rezultatus, mokslininkas pateikė „kalbinių prasmių apskaičiavimo“ būdą. Monografijoje „Kibernetika. Semiotika. Kalbotyra“ (1966) išdėstyti dedukcinės semiologijos pagrindai ir perspektyvos. Darbe „Semiologiniai informatikos pagrindai“ (1974) galima rasti universaliojo semantinio kodo (USK), kaip natūralios kalbos neapibrėžtumą šalinančios priemonės, prototipą. Monografijoje „Universalusis semantinis kodas“ (1977) pateikiama pirmoji USK versija, kurią mokslininkas tobulino vėlesniuose darbuose: „Kalbos kategorija. Semiologinis aspektas“ (1982), „Universalusis semantinis kodas: USK – 3“ (1984), „Universal Semantic Code. USC – 5“ (1995), „Semantinio kodavimo pagrindai. Žinių pateikimo ir keitimo patirtis“ (2001) ir kt.
Соавторы П. П. Шуба, М. И. Ярмош.
Simonas Stanaitis
Simonas Stanaitis (1898 m. spalio 27 d. Žemojoje Panemunėje, Šakių apsk. – 1994 m. rugsėjo 24 d. Kaune) – Nepriklausomybės kovų savanoris, Lietuvos karo lakūnas, aviacijos dimisijos pulkininkas leitenantas, šachmatininkas, sovietinių represijų auka.
Biografija
Mokėsi ir baigė Vilkijos pradinę mokyklą, 1912–1915 m. baigė „Saulės“ draugijos mokytojų seminariją. 1915 m. su tėvais evakavosi į Voronežą, ten baigė evakuotą Vilkaviškio gimnaziją. 1918 m. gegužę grįžo į Lietuvą, gyveno Mikytų kaime (Lekėčių valsčius, Šakių apskritis).
1919 m. sausio 26 d. savanoriu įstojo į Lietuvos kariuomenę, paskirtas į komendantūros kuopą. 1919 m. vasario 1 d. priimtas į Karo aviacijos mokyklą. 1919 m. liepos 21 d. paskirtas į instruktoriaus Ericho Kuligovskio grupę mokytis skraidyti. 1919 m. gruodžio 16 d. baigė mokslus (Karo mokyklos II laida, Karo aviacijos mokyklos I laida), suteiktas inžinerijos leitenanto laipsnis ir paskirtas Aviacijos dalies adjutantu. Būdamas Karo aviacijos mokyklos lakūnu mokiniu dalyvavo kovose su bolševikais Panevėžio, Utenos ir Daugpilio apylinkėse. 1920 m. spalio 4 d. su V. Šenbergu dalyvavo antskydyje prieš lenkų užimtą Varėnos geležinkelio stotį. Po šios operacijos 1920 m. spalio 12 d. skrido į Alytų atvežti žuvusio kovoje lakūno ltn. Juozo Kumpio kūną.
1920 m. liepos 7 d. paskirtas mokomosios eskadrilės adjutantu. 1920 m. lapkričio 20 d. paskirtas Linksmadvario lakūnų bazės komendantu. 1921 m. baigė aviacijos karininkų kursus. 1922 m. lapkričio 1 d. perkeltas į 2 oro eskadrilę, paskirtas Švietimo komisijos pirmininku. 1923 m. liepos 1 d. paskirtas eskadrilės komandos viršininku.
1924 m. sausio 1 d. pakeltas į vyr. leitenantus. 1924 m. lapkričio 8 d. suteiktas karo lakūno vardas. Be tiesioginių pareigų kurį laiką buvo Karo technikos tiekimo skyriaus pirkinių dalies ekspertu, vėliau – viršininku.
Janava
Janava – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Suvainiškio.
Internavimas
thumb|[[Būrai|Būrų moterys ir vaikai britų sukurtoje internuotų asmenų stovykloje Pietų Afrikoje (1900-1902 m.)]]
Internavimas – tai dažniausiai didelių žmonių grupių įkalinimas ar jų laisvės apribojimas, nesant jokiam teismo sprendimui (be teismo). Collins anglų kalbos žodyne internavimas apibrėžiamas kaip „internavimo [asmens laisvės suvaržymas, apribojimas] veiksmas, ar padėtis (būsena), kai asmuo yra internuotas, ypač karo metu priešo civilių gyventojų; arba terorizmu įtariamų asmenų.” Nors kartais internavimas tiesiog reiškia įkalinimą, tačiau dažniausiai jis reiškia prevencinį laisvės suvaržymą, o ne laisvės suvaržymą, paskirtą pripažinus asmenį kaltu padarius kokį nors nusikaltimą. Šių terminų naudojimas vis dar diskutuotinas, politiškai jautrus klausimas.
Internuoti asmenys gali būti laikomi kalėjimuose arba specialiose internuotų asmenų stovyklose. Tam tikruose kontekstuose tokios stovyklos yra žinomos kaip koncentracijos stovyklos.
Internavimu taip pat laikoma neutralių šalių karo metu naudojama praktika, remiantis 1907 metų Hagos konvencija, sulaikant kovojančių šalių ginkluotąsias pajėgas ir techniką, patekusią į neutralios šalies teritoriją.
Visuotinė žmogaus teisių deklaracija riboja internavimo naudojimą. 9 straipsnis teigia, kad „Niekas negali būti savavališkai suimtas, sulaikytas ar ištremtas.”
Internavimo istorija ir „koncetracijos stovyklos” terminas
thumb|right|Dešimt tūkstančių kalinių buvo laikomi italų koncentracijos stovykloje Libijoje, Al-Ageiloje italų kolonizacijos metu. thumb|Žydai vergai-darbininkai [[Buchenvaldo koncetracijos stovykla|Buchenvaldo koncetracijos stovykloje netoli Veimaro, 1945 m. balandžio 16 d.]]
Gorodecas
Gorodecas  – miestas Rusijoje, Žemutinio Naugardo srityje, Volgos (Gorkio tvenkinio) kairiajame krante, 53 km į šiaurės vakarus nuo Žemutinio Naugardo; rajono centras. Yra prieplauka Volgos pakrantėje, laivų remonto dirbtuvės, veikia maisto, medžio apdirbimo, dailiųjų amatų pramonės įmonės. Veikia 3 Rusijos ortodoksų cerkvės (XVIII–XIX a.), sentikių bei vienatikių cerkvės, ortodoksų vyrų vienuolynas. Veikia krašto, virdulių, verpimo, meistrystės, vaikų muziejai. Gorodecas garsėja savo medžio dirbinių puošybos tradicijomis.
Istorija
Miestas ėmė kurtis XII a. vid. kaip tvirtovė Vladimiro Rusios pasienyje su Volgos Bulgarija. Rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1172 m. Miestą 1238 m. sudegino Batijaus kariauna. 1263–1282 m. Gorodeco kunigaikštystės sostinė. 1263 m., pakeliui iš Aukso Ordos, Gorodece mirė kunigaikštis Aleksandras Neviškis. XIV a. miestas pateko Žemutinio Naugardo–Suzdalės kunigaikštystę. 1408 m. miestą suniokojo Edigėjaus totorių kariuomenė.
Nuo XVI a. pradėti plėtoti dalieji amatai, laivų statyba, miestas tapo svarbiu prekybiniu centru. Rusijos imperijos laikais buvo sentikystės centras. XIX–XX a. malimo, odos, verpimo, laivų statybos, medienos apdirbimo pramonės centras.
Tariamas iš tamsos
Tariamas iš tamsos – lietuvių rašytojos Vandos Juknaitės parengta pokalbių knyga, išleista 2007 m. Perleista 2012 m.
Knygoje kalbinami vaikai, turintys regėjimo, klausos ar intelektinę negalią, taip pat nusikaltę, neturintys stabilios šeimos. Čia atsiskleidžia vaikų gebėjimas samprotauti svarbiausiais būties klausimais: apie meilę, Dievą ir tikėjimą, žmogiškųjų ryšių būtinybę. Knygos kalba mažai redaguota.
Knyga išversta į hebrajų, lenkų, anglų ir vokiečių kalbas, įtraukta į vidurinės mokyklos privalomų skaitinių programą. 2012 m. knygos motyvais pastatytas filmas „Pokalbiai rimtomis temomis“ (rež. Giedrė Beinoriūtė).
Tai antroji Vandos Juknaitės knyga apie dramatiško likimo vaikus.
Slidinėjimo lenktynės olimpinėse žaidynėse
thumb|Olimpinė piktograma thumb|Švedijos atstovė [[Britta Norgren 2010 m. olimpiadoje]] Slidinėjimo lenktynės olimpinėse žaidynėse pirmą kartą pasirodė 1924 m. žiemos olimpinėse žaidynėse. Varžybas rengia Tarptautinė slidinėjimo federacija.
Ilgą laiką varžybose dalyvavo tik vyrai. Moterims leista dalyvauti tik nuo 1952 m.
Kapčiamiesčio žydų kapinės
Kapčiamiesčio žydų senosios kapinės (regioninio reikšmingumo lygmens registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas –, senas vertybės kodas – L129) – neveikiančios žydų bendruomenės kapinės Lazdijų rajono savivaldybėje, Kapčiamiestyje, Mechanizatorių gatvės dešinėje pusėje, Niedos upės (Kapčiamiesčio hidroelektrinės tvenkinio) kairiajame krante. thumb|left|300px|[[Stela|Stelos kapinių pietrytinėje dalyje]]
Vieta
Įrengtos upės (tvenkinio) pakrantėje stūksančios aukštumos kyšulyje, apaugusios pušynu. Keturkampio plano, aptvertos medine tvora, kuri šiaurės vakaruose – horizontalių lentų, o likusioje dalyje – statinių. Tvoros perimetras 239 m, kraštinių ilgis: šiaurės vakaruose – 72 m, rytuose – 69 m, pietuose – 45 m, pietvakariuose – 53 m. Ties pietvakarinės dalies viduriu įrengti dvivėriai vartai, prie kurių pritvirtinta ažūrinė Dovydo žvaigždė. thumb|left|300px|Memorialinis akmuo Šiaurės vakarinėje dalyje ant betoninio pamato pastatytas plokščias, stačiakampio pavidalo, rudos spalvos, stambiagrūdžio, skaldyto granito paminklas. Jo priekinė plokštuma nušlifuota, joje iškalta Dovydo žvaigždė ir užrašas jidiš ir lietuvių kalba, skelbiantis: „Senosios žydų kapinės. Tebūnie šventas mirusiųjų atminimas“.
Į rytus ir pietryčius nuo paminklo kapinių paviršius link kraštų žemėja. Teritorijoje išlikę apie 70 įvairaus dydžio ir formų granito ir lauko akmenų antkapinių paminklų su epitafijomis hebrajų rašmenimis. Daugiausia jų yra rytiniame ir pietrytiniame kapinių pakaštyje.
Teritorijos plotas – 3481 m².
Istorija
Kapinės įrengtos XVIII a. pab. Seniausia išlikusi stela datuojama 1843 m.
1996 m. kapinės registruotos Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąraše (kodas L129), 2005 m. paskelbtos valstybės saugoma kultūros vertybe regioninio reikšmingumo lygmens kultūros paveldo objektu, turinčiu memorialinį vertingųjų savybių pobūdį.
Gintautas K. Ivanickas
Gintautas Kęstutis Ivanickas (g. 1967 m. vasario 16 d. Kaune) – lietuvių fantastikos rašytojas, vertėjas.
Biografija
Gimė 1967 metų vasario 16 d. Kaune. 1985 metais baigė Kauno 22 vidurinę mokyklą. 1997 m. spaudoje (Šiuolaikinės fantastikos almanachas „Kaukas. Vasara’97“) pasirodė pirmasis apsakymas „Nubrauk sapnus man nuo akių“, vėliau verstas į rusų, lenkų, latvių kalbas, konkurse „Geriausia Lietuvos fantastika 1998“ pelnęs paskatinamąją premiją, 2002 metais nominuotas premijai „Interpresscon“. Apsakymai ne sykį publikuoti „Geriausia Lietuvos fantastika“ rinkiniuose ir pelnę apdovanojimus. 2003 metais pasirodęs debiutinis maginės fantastikos romanas „Laumės mėnuo“ tų pačių metų Kaune vykusio Lituanicon XIV metu išrinktas geriausiu metų lietuvių fantastikos kūriniu.
Minnie Driver
Minė Draiver (g. 1970 m. sausio 31 d. Londone) – anglų aktorė ir daininkė, 1998 m. nominuota Oskarui kaip geriausia antrojo plano aktorė.
Biografija
Tikrasis jos vardas yra Amelia Fiona Jessica, o pravardę Minė sugalvojo vyresnioji sesuo Kate.
Jos tėvai nebuvo vedę – tėvas oficialiai buvo susituokęs su kita moterimi, tačiau gyveno su Minės motina. Jiedu išsiskyrė, kuomet šiai buvo 6. Minė gyveno bei mokėsi Hampšyre ir Barbadose, lankė Webber Douglas dramos akademiją bei Collinghamo koledžą Kensingtone. Vyresnioji sesuo Kate yra kino prodiuserė. Minė taip pat turi puseserę Susan Driver bei pusbrolį Charlie Driver iš ankstesnės tėvo santuokos bei jaunesnį brolį Ed Churchward iš naujos motinos santuokos.
Kinas
1991 m. Minė nusifilmavo dezodoranto reklamoje bei tais pačiais metais ėmė koncertuoti kaip džiazo vokalistė. Ji pasirodydavo įvairiuose TV projektuose, tačiau plačiai žinoma tapo dėka vaidmens filme „Circle of Friends“ (1995). Netrukus jis gavo epizodinį vaidmenį filme „Auksinė akis“, „Sleepers“, „Big Night“, o 1997 m. juosta „Gerasis Vilas Hantingas“ atnešė jai Oskaro nominaciją.
1999 m. Minė nusifilmavo veiksmo filme „Hard Rain“ su Christian Slater bei Morgan Freeman, taip pat įgarsino animacinius filmus „Tarzanas“, „Princesė Mononokė“. 2004 m. ji nusifilmavo Joel Schumacher filme „Operos fantomas“, o 2007-08 m. atilko pagrindinį vaidmenį seriale „The Riches“. Kiti serialai, kuriuose Minė sukūrė pagrindinius vaidmenis – „The Red Tent“ (2014), „About a Boy“ (2014-15), „Speechless“ (2016-19).
Muzika
Groti gitara ir dainuoti Minė pradėjo dar mokykloje, vėliau dalyvavo įvairių grupių įrašuose. 2001 m. ji pasirašė sutartį su EMI ir dalyvavo SXSW muzikos festivalyje. Pirmasis solinis Minės albumas „Everything I've Got in My Pocket“ pasirodė 2004 m. – ji parašė 10 iš 11 jame esančių dainų. Viso ji yra išleidusi 3 studijinius albumus.
2021 m. ji pradėjo savo tinklalaidę „Minnie Questions with Minnie Driver“.
Asmeninis gyvenimas
Filmuojantis juostoje „Gerasis Vilas Hantingas“ ji susipažino ir daugiau kaip metus susitikinėjo su tame filme vaidinusiu Matt Damon. 2001 m. trumpą laiką buvo susižadėjusi su aktoriumi Josh Brolin.
2008 m. susilaukė sūnaus Henry iš trumpalaikių santykių su prodiuseriu bei scenaristu Timothy J. Lea.
2016 m. prisipažino, kad būdama 17, atostogų Graikijoje metu buvo išprievartauta.
Krumpliaratis (simbolis)
Krumpliaratis – naujas heraldinis simbolis, imtas naudoti heraldikoje XIX a. antroje pusėje.
XVIII–XIX a. krumpliaratis kartais būdavo naudojamas vokiečių heraldikoje „kalbančiuose“ herbuose, dažniausiai žmonių, kurių pavardė būdavo Miuleris ('malūnininkas').
Maždaug po 1848 m. krumpliaratis imtas vaizduoti miestų herbuose, kur reiškė pramoninę gamybą. Pirmiausia šis heraldinis simbolis paplito Vokietijoje, Austrijoje, Čekijoje, Skandinavijoje, Suomijoje, Pabaltijyje – visur, kur XIX a. vokiečių pramonės įtaka buvo pakankamai didelė, kur dirbdavo vokiečių inžinieriai, mechanikai ir kt.
Dėl aukšto to meto inžinierių prestižo krumpliaratis ne tik tapo visuotinai priimtu technikos ir pramonės simboliu, bet ir pripažintu simboliu vokiškoje heraldikoje.
Enošima
thumb|350px|Enošima Enošima (, enoshima) – maža (perimetras apie 4 km) sala, esanti Japonijoje, Kanagavos prefektūroje, Fudžisavos mieste, į Sagamio įlanką įtekančios Katasės upės žiotyse. Būdama netoli Tokijui ir Jokohamai artimiausių paplūdimių, Enošima yra populiari poilsio vieta.
Saloje garbinama Bendzaiten, muzikos ir pramogų deivė. Jai skirta visa sala, nes teigiama, jog ši deivė privertė salą iškilti iš jūros dugno VI a. Enošima yra Šonano, poilsio zonos palei Sagamio įlanką, žinomos dėl gražių vaizdų, centras.
Lietuvių liaudies dainos
Lietuvių liaudies dainos – lietuvių liaudies muzikinės kultūros dalis, vokalinė muzika. Dainos sudaro didžiąją dalį lietuviško muzikinio folkloro greta instrumentinės muzikos ir šokių. thumb|right|300px|[[Luokės ansamblis dainuoja liaudies dainas]]
Bendri bruožai
Lietuvių liaudies dainoms būdingas švelnumas, lyriškumas, neretai liūdesys.
Dainų siužetuose atsispindi gamtos vaizdai, žvėrių ir paukščių gyvenimas. Taip pat dainuojama ir apie skaudžią našlaičių dalią, sunkų žemdirbio triūsą, švelnius mergelės ir bernelio jausmus. Dainose labai daug palyginimų: žmogaus gyvenimas lyginamas su augalų, ypač medžių, gyvenimu, prašoma paukščių ir žvėrių pagalbos.
Lietuvių liaudies dainų ritmas gana sudėtingas. Tai tarsi gyvas pasakojimas, nuolat besikeičiantis ir vis bėgantis tolyn. Jį gana sunku užrašyti, nes dažnai kinta metras, gausu fermatų. Tai – svarbiausi lietuvių liaudies dainų bruožai, atspindintys tik joms būdinga nuotaiką ir savitumą.
Lietuvių liaudies vokalo ornamentika labai įvairi. Liaudies dainininkai dainas puošia melizmomis, subtiliai išvingiuoja, suteikia emocinio kolorito. Dainoms būdingi subtilūs tempo kitimai, garso stiprumo svyravimai, vienos dainos atliekamos švelniai ir jautriai, kitos oriai ir karingai, dar kitos šūksmingai ar pamaldžiai. Dainų ritmikai ir balso pastatymui didelę įtaką daro tarmių artikuliacija ir priegaidės.
Stiliai ir įvairovė
Lietuvių liaudies dainos skiriasi priklausomai nuo etninių regionų. Svarbiausios tradicijos yra žemaičių, dzūkų (pietų aukštaičių), vakarų aukštaičių (pastarieji aprėpia Lietuvos Užnemunę ir Mažąją Lietuvą su Klaipėdos Kraštu) ir šiaurės rytų aukštaičių dainos.
Regioniniai skirtumai pirmiausia išryškėja dainavimo stiliuose, kurie gali būti: vienbalsiškumas (monofonija), homofoninis daugiabalsumas, heterofonija (mišrus vienbalsio ir daugiabalsio dainavimo tipas) ir polifonija.
Žanrai
Visos lietuvių liaudies dainos (plačiąja prasme) gali būti skirstomos į dainas (siaurąja prasme), giesmes, raudas, sutartines.
Raudos
Yra veikiausiai pats seniausias žanras, susijęs su laidojimo ir vestuvių apeigomis. Pagal tai raudos skirstomos į raudas (laidotuvių) ir verkavimus (vestuvių).
Raudos atliekamos subtiliai imituojant verkimą, profesionalūs raudotojai buvo kviečiami į laidotuves ir vestuves atlikti subtiliems raudojimams, jie sugebėdavę pravirkdyti minias žmonių.
Raudotojų vis dar yra pietų ir rytų Lietuvoje.
Sutartinės
Sutartinės yra archajiškas aukštaičių dainavimo stilius. Jos dar vadintos saugėmis, nes jų atlikimas yra stiprus ir grubokas, tačiau šis terminas baigiamas užmiršti. Dauguma sutartinių atliekamos su šokio judesiais. Sutartinės yra vieni seniausių dviejų – trijų balsų polifonijos pavyzdžiai. Joms būdingi 4 pagrindiniai senovinės polifonijos principai: heterofonija, paralelizmas, kanonas ir imitacija.
Mette Frederiksen
Biografija
2000–2001 m. buvo Danijos profesinių sąjungų konfederacijos jaunimo reikalų patarėja. Į šalies parlamentą pirmąkart išrinkta 2001 m., pakartotinai – 2005, 2007, 2011, 2015, 2019 ir 2022 m. 2005–2011 m. užėmė Danijos socialdemokratų partijos parlamentinės frakcijos vicepirmininkės postą. Nuo 2011 m. spalio 3 d. iki 2014 m. spalio 10 d. ėjo darbo reikalų ministrės, nuo 2014 m. spalio 10 d. iki 2015 m. birželio 28 d. – teisingumo ministrės pareigas. 2015 m. parlamento rinkimai socialdemokratams susiklostė nesėkmingai, iš pirmininko posto pasitraukė partijos lyderė H. Thorning-Schmidt, 2015 m. birželį M. Frederiksen tapo Danijos socialdemokratų partijos pirmininke. 2015–2019 m. buvo parlamento opozicijos lyderė.
2019 m. birželio 27 d. M. Frederiksen tapo šalies premjere, vadovavo socialdemokratų mažumos vyriausybei, kurią rėmė kitos kairiosios partijos. Ši vyriausybė gyvavo iki 2022 m. pabaigos, kai gruodžio 15 d. pareigas pradėjo eiti naujoji M. Frederiksen vyriausybė, sudaryta iš trijų partijų – socialdemokratų, „Venstre“ ir Nuosaikiųjų partijos (Moderaterne).
Politinės pažiūros
M. Frederiksen pasisako už tai, kad būtų griežtinama imigracijos tvarka, prieglobsčio teikimo sąlygos.
Asmeninis gyvenimas
Susilaukė dukters ir sūnaus.
2020 m. liepos 15 d. ištekėjo už ilgamečio draugo filmų režisieriaus Bo Tengberg.
Wyn Hoop
Biografija
1961 m. vedė Vienos dainininkę Andrea Horn (žinoma Hedi Prien sceniniu vardu). Nuo 1964 m. abu dainuoja duete „Wyn & Andrea“.
TEO LT
Istorija
2015 m. lapkritį į Konkurencijos tarybą dėl „TEO“ ir „Omnitel“ Konkurencijos įstatymo pažeidimo kreipėsi kabelinės televizijos, „Bitė“ bei „Telecentras“. Konkurencijos taryba atmetė skundą, nes „Omnitel“ įsigijimui, nei jos sujungimui su „Teo LT“ tarybos leidimo nereikia. Pasak tarybos, šiam sandoriui leidimo prašyti nereikėjo, nes sandoris nelaikomas koncentracija. Dar iki jo abi bendroves kontroliavo ta pati savininkė – Švedijos „TeliaSonera“.
2016 m. „TEO“ plačiajuosčio interneto prieigų skaičius didėjo 3,4% ir metų pabaigoje siekė 404 tūkst. Iš jų šviesolaidinio interneto prieigų skaičius augo 9,3%. ir metų pabaigoje pasiekė 246 tūkst.
2017 m. vasario 1 d. Teo susijungė su Omnitel ir „Baltic Data Center“ ir persivadino į Telia Lietuva. „TEO" bendrovė „Omnitel“ akcijas įsigijo už 220 mln. eurų. Po „Telia Lietuva“ vardu apjungtos „Teo“, „Omnitel“ ir „Baltic Data Center“ tapo daugiausiai telekomunikacijų, IT ir TV paslaugų teikiančia bendrove Lietuvoje. Susijungusi įmonė pasivadino „Telia Lietuva“.
„Telia Lietuva“ pirmojo 2017 m. ketvirčio pajamos, lyginant su tuo pačiu laikotarpiu 2016 m., padidėjo 3,3% iki 85,3 mln. 2017 m. gruodį „Telia Lietuva“ su „Bitė Lietuva“ ir „Tele2“ į lygias dalis pasidalino (33,3% kiekvienai)  „UAB Mobilieji Mokėjimai” akcijas.
Policininkė (1980 filmas)
Turinys
Nuvykusi užfiksuoti dingusios mergaitės artimųjų parodymų, Korina užčiuopia didesnio nusikaltimo pėdsakus ir atskleidžia veikiantį vaikų prostitucijos tinklą, kuriam vadovauja turtingiausia ir įtakingiausia miestelio šeima. Ji siekia kartu su savo viršininku ir prokuroru apkaltinti šeimą, tačiau šie atsisako ją paremti ir eiti prieš įtakingus miestelėnus. Korina dar bando su kolegomis rinkti įkalčius, tačiau netrukus supranta negalėsianti nieko įrodyti ir yra priversta pasitraukti iš tarnybos.
Kristupas Radvila
Kristupas Radvila - kelių Lietuvos didikų vardas:
Romas Austinskas
Biografija
Dar studijų metais R. Austinskas tapo automobilių sporto klubo „Politechnika“ nariu ir garsaus ralio meistro Romo Jakučionio mechaniku. Tuo metu pradėta kaupti patirtis lenktynių trasose tiek vairuojant automobilį, tiek atliekant šturmano pareigas. Važiuodamas drauge su Gintautu Firantu bei Jonu Dereškevičium Lietuvos bei sovietų sąjungos ralio čempionatuose R. Austinskas yra tapęs atskirų etapų prizininku.
Po privalomos tarnybos armijoje (1980 – 1982 m.), prisijungė prie vieno garsiausių visoje Rytų Europoje automobilių sporto klubų „Banga“, veikusio prie Kauno radijo gamyklos. Čia (1983 – 1990 m.) R. Austinskas dirbo administratoriumi ir rūpinosi komandos, kurios branduolį sudarė tokios tuo metu vienijusios legendines ralio asmenybės kaip broliai K. ir A. Girdauskai, V. Rožukas, V. Sabataitis ir t. t., reikalais.
Šeima
R. Austinskas turi du sūnus. Vyresnysis Andrius Austinskas jau turi nuosavo transporto verslą, o jaunėlis Rapolas yra Tarptautinės Amerikos mokyklos Vilniuje (AISV) šeštokas. Žmona Elgė dirba bendrovėje „Autopaslauga“. Laisvalaikis šeimoje dalijamas tarp automobilių sporto renginių, kelionių, poilsio gamtoje ir kultūros renginių.
Karjera
1988 m., kai tik atsirado galimybės plėtoti nuosavą verslą, R. Austinskas įkūrė kooperatyvą „Autopaslauga“ (lengvųjų automobilių servisas, variklių sportiniams bolidams ruošimas) ir tapo jo direktoriumi.
Sėkminga veikla paskatino imtis naujų projektų, todėl 1990 m. buvo įkurta uždaroji akcinė bendrovė „Autopaslauga“ (www.autopaslauga.lt), teikusi krovinių gabenimo paslaugas.
1994 m. įmonė ėmėsi kur kas sudėtingesnių uždavinių ir pradėjo dirbti su pavojingais kroviniais. R. Austinsko vadovaujama bendrovė šiuo metu eksploatuoja 59 naftos bei chemijos pramonės produktų gabenimui skirtus sunkvežimius. Įmonės metinė apyvarta siekia 5 mln. eurų, o vidutinis 57 darbuotojų užmokestis viršija 1000 eurų. 1998 – 2004 m. R. Austinskas ėmėsi vadovauti Lietuvos kartingo federacijai;
2004 – 2009 m. dvi kadencijas Lietuvos automobilių sporto federacijai (www.lasf.lt).
R. Austinskas buvo vienas pagrindinių lenktynininko Benedikto Vanago partnerių ir trejus metus vadovavo „General Financing – Autopaslauga by Pitlane“ komandai, startavusiai „Dakaro“ maratone Pietų Amerikoje.
Už asmenines lėšas verslininkas atliko kapitalinį LASF patalpų remontą.
Visžalis kiparisas
Augalas labai ilgaamžis, gali išgyventi iki 1000 metų. Mediena labai tvirta. Nuo senovės laikų visžalis kiparisas auginamas Viduržemio regiono soduose, alėjose ir yra neatsiejamas regiono kraštovaizdžio elementas. Augalas introdukuotas ir kituose pasaulio subtropikuose: Kalifornijoje, Pietų Afrikoje, Australijoje.
Visžalis kiparisas antikinėje mitologijoje turėjo gedulingo medžio, pasaulio medžio, jungiančio požemių karalystę ir gyvųjų pasaulį, reikšmę. Dėl to kiparisas buvo svarbus su mirtimi susijusiuose ritualuose: lydintys mirusiojo palaikus rankose nešdavo kipariso šakeles, šie medžiai sodinti kapinėse, jo šakomis buvo apmėtomas kelias į mirusiojo namus.
Vladas Bobinas
Mokėsi Kreivosios kaimo pradinėje mokykloje, vėliau Kalvarijos vidurinėje mokykloje. 1954 m. dar besimokydamas mokykloje gavo šaukimą į tarybinę armiją. Grįžęs iš tarnybos armijoje dirbo Kapsuko elektros tinklų įmonėje ir kartu užbaigė Kapsuko J. Jablonskio vardo vidurinės mokyklos vakarinį skyrių. 1960 m. įstojo į Kauno tarpdiecezinę kunigų seminariją ir 1965 m. balandžio 14 d. buvo įšventintas kunigu. Savo kunigavimo laikotarpiu dirbo įvairiose Lietuvos parapijose (pradžioje šakių, Kauno, Vilkaviškio bažnyčiose, vėliau paskirtas klebonu Krosnos, Santaikos, Rudaminos, Išlaužo, Šilavoto parapijose).
1979 m. rugpjūčio 23 d. pasirašė 45 pabaltijiečių memorandumą, dėl to 1980 m. gegužės mėn. iškviestas į Vilniaus KGB rūmus ir tardytas. Be memorandumo kunigas buvo pasirašęs ir nemažai protesto laiškų ir pareiškimų LTSR ir TSRS valdžiai dėl tikėjimo suvaržymų ir politinių tikinčiųjų bylų.
Nuo 2002 m. gegužės 18 d. - kunigas altarista (pradžioje Garliavos parapijoje, vėliau Marijampolės Šv. Vincento Pauliečio parapijoje). Paskutinius gyvenimo metus praleido tarnystėje Kauno Švč. Jėzaus Širdies bažnyčioje.
Mirė 2013 m. sausio 20 d., palaidotas Kauno Švč. Jėzaus Širdies bažnyčios šventoriuje.
Atevos kalnagūbris
Kalnagūbris driekiasi apytikriai iš šiaurės į pietus. Susideda iš stačiašlaičių kalvų, turinčių pakankamai lygias viršūnes, grandinės. Atevos kalnagūbris yra paskutinė kainozojaus peneplenos, dengusios pietinę Ganą, liekana. Jo dirvožemis praturtintas boksitu. Kalnagūbryje įsiterpęs svarbus miško rezervatas. Čia prasideda trys svarbios upės: Ajensu ir Densu, kurios teka pietų kryptimi į Atlanto vandenyną, ir Birimas, kuris pirmiausia teka į šiaurę, darydamas lankstą apie Atevos kalnagūbrį, paskiau pasuka į pietvakarius ir susilieja su Pra upe. Birimas yra svarbus, nors ir senkantis deimantų šaltinis.
Žagarės I piliakalnis
Tyrimai
1956 m. Julius Naudužas (Šiaulių Aušros muziejus)aikštelės šiauriniame kampe ištyrė 50 m² plotą, bet neparašė ataskaitos. Aptikta XVI a. – XVIII a. dvaro pastato vieta, sudegusio XIII a. medinio pastato liekanos, XIII­ a. – XVII a. radinių: žalvarinės pasaginės segės, geležiniai kaltelis, ietigalis, sagtis, lygios ir žiestos keramikos, koklių, XVII a. Rygos moneta.
1999 m. Romas Jarockis, (Lietuvos istorijos institutas) aikštelės šiaurės vakarų dalyje ištyrė 3 m² dydžio plotą, rado iki 1,2 m storio kultūrinį sluoksnį su žiesta XIII a. ir XVI a. – XVII a. keramika.
Kultūrinis sluoksnis sudarytas iš 50-120 cm storio tamsios žemės, su išsiskiriančiais dviem horizontais, kurių viršutinis su įvairiais archeologiniais radiniais: koklių fragmentais, žiesta glazūruota ir neglazūruota keramika, stiklo šukėmis, plytų duženomis ir kt., skiriamas dvaro egzistavimo laikotarpiui, bei apatinis horizontas su sudegusio pastato liekanomis ir įvairiais archeologiniais radiniais: žiesta keramika, pasaginėmis segėmis cilindriniais ir gyvuliniais galais, žvangučiais, įmoviniais ietigaliais, degusio molio tinko gabalais ir kt., datuojamas vėlyvuoju geležies amžiumi; kultūrinis sluoksnis apardytas įvairių žemės judinimo darbų metu.
2010 m. piliakalnio 50 m² plotą tyrė Šiaulių Aušros muziejaus archeologas Ernestas Vasiliauskas su studentais, atliekančiais praktiką. Patvirtinta, kad tai piliakalnis, aptikta XIII a. antrosios pusės radinių: penkis arbaletus, ledo pasagėles. Arbaletai - kryžiuočių arba Livonijos ordino palikimas. Ledo pasagėles jie įkaldavo žirgui į kanopas, kad žiemą būtų lengviau keliauti per upes. Tokių ledo pasagėlių labai daug randama Livonijos pilyse. Surasta ir buities fragmentų, tai – peiliukai ir moteriški papuošalai: segės, ornamentuotas kryželis, žvangučiai nuo kaklo vėrinio. Tai – tipiškas XIII a. pabaigos moteriškų papuošalų komplektas. Atidengta metro pločio akmenų eilė bylotų, jog tai – gynybinės vidinės sienos dalis. Kad buvo piliakalnis, yra ir išorinių bruožų: statūs 45 laipsnių šlaitai, gynybiniai grioviai, kurių vienas labai gerai matomas nuo miestelio pusės. Apie piliakalnį liudija ir pylimo likučiai, nors jie netipiški baltiškiems pylimams, yra labai žemi, vos vienas metras. Greičiausiai, pilį statė vokiečiai. Tai patvirtina ne tik radiniai, kurie yra ne baltiškos kilmės, bet ir piliakalnio forma: keturkampis, tiksliau, trapecija, su grioviais ir terasomis. Baltai mėgsta ovalo formą, o pylimas - gale, su grioviu. Vokiečių medinės pilys buvo statomos kaip laikini pastatai. Čia taip pat turėjo stovėti medinė pilis. Ordino politika buvo tokia - norint įsisavinti naujas žemes, reikėjo pristatyti pilių.
Istorija
Piliakalnis greičiausiai yra XVI a. – XVIII a. dvarvietė, įrengta XIII a. neįtvirtintos gyvenvietės vietoje. Senosios Žagarės dvaras (Aukštadvario) minimas nuo 1495 m., išlikęs detalus jo 1647 m. inventorius.
2010 m. tyrimų metu paneigta, kad ant šio piliakalnio buvo pasistatęs pilį Lietuvos kunigaikštis Žvelgaitis. Žagarė paminėta ne su karyba susijusiuose dokumentuose. 1254 m. Žiemgalos dalybos dokumente, Žiemgala dalijama į tris lygias dalis. Viena atitenka ordinui, antra - Rygos arkivyskupui ir Rygos kapitulai. Žagarė atitenka Rygos arkivyskupui kartu su Sirene. 1271 m. rugpjūčio 27 d. sutartyje tarp Ordino magistro Valterio iš Nordekos ir Rygos arkivyskupo rašoma: jei Ordinas pastatys pilį Žagarėje arba Sirenėj, jam atiteks ta žemė. Tikriausiai pilis ir buvo pastatyta Žagarėje, tai bylotų radiniai, rasti piliakalnyje. Galima spėti, kad pilis buvo naudota ir antrąjį kartą užkariaujant Žiemgalą 1272 m. Ir ji galėjo egzistuoti iki didžiojo žiemgalių sukilimo 1279 m. 1426 m. vyko sienų koregavimas tarp Livonijos ir Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės. Nuo Joniškio iki Akmenės 40 kilometrų tikslinta siena, ir Žagarė atiteko Livonijos ordinui. Tik XV a. pabaigoje – XVI a. pradžioje siena „pastumta“ į Šiaurę.
Literatūra
Šliavas J. Kai kurie Joniškio rajono archeologiniai paminklai // Kraštotyra. Vilnius, 1969. p. 92.
Skindzežas
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1975–1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
G-funk
Prasilaužti į populiarumą šiam žanrui labiausiai padėjo Dr. Dre 1992 m. išleistas albumas „The Chronic“, pardavęs daugybę jo kopijų ir išleidęs kelis singlus, patekusius į muzikos top'us.
Bruožai
Šiame žanre pasitelkiami daugiasluoksniai ir melodingi sintezatoriai, itin žemo dažnio bosinės gitaros partijos, būgnai, plačiai naudojami Parliament-Funkadelic sukurtų melodijų fragmentai, kaip ir fone pritariantys moteriški balsai. Muzikos tekstuose dažniausiai atsispindi meilė miesto gatvėms, draugams, šeimai, o taip pat atsipalaidavimas vartojant kvaišalus ir užsiimant seksu. G-funk įprastai girdimas santūresnis ritmas ir palaikomas ramesnis bei vangesnis repavimo būdas.
Savo piko metu G-funk labai išskyrė vakarinės pakrantės repo muziką nuo rytinės ir tarnavo kaip patikimas prekinis ženklas, kuris bylojo apie Kalifornijos ramesnio gyvenimo kultūrą, kas buvo priešinga Niujorko agresyvesniam ir greitesnio tempo repui.
Šackas (Puchavičai)
Istorija
XIX a. buvo miestelis ir dvaras, Ihumeno apskrities Šacko valsčiaus centras.
Densu
Pietuose palei upės krantus plyti savana, galeriniai miškai, šiaurėje augmenija pereina į drėgnuosius atogrąžų miškus.
Upės vanduo taip pat naudojamas pasėliams drėkinti. Dėl į upę išpilamų Akros ir kitų prie upės įsikūrusių miestų nuotėkų kyla jos vandens užterštumo lygis. Ant Densu upės 1978 m. pastatyta Veidža užtvanka (Weija Dam). Metinis upės debitas siekia 499 * 106 m³.
Sablatnig P.III
Eksploatacijos istorija
1921 m. ir vėliau Vokietijoje buvo įregistruoti 17 Sablatnig P.III. „Sablatnig“ įmonės savininkas Fritz Sablatnig teigė, jog iš viso buvo pagaminta nuo 30 iki 40 orlaivių, iš jų 12 - „Dwigatel“ įmonėje, Estijoje.
P.III naudojo kelios oro linijų bendrovės Vokietijoje ir kitose šalyse, įskaitant „Lloyd Luftverkehr Sablatnig“, „Deutsche Luft Hansa“, „Danish Air Express“, „Aeronaut“, taip pat Šveicarijos karinės oro pajėgos.
Naudotojai
Danija
Estija
🇩🇪 DEU
Specifikacijos
miniatiūra| Sablatnig P.III piešinys iš 3 perspektyvų. Žurnalas „L’Aerophile“, 1921 m. sausis
Kiti naudoti varikliai: 192 kW (258 AG) Armstrong Siddeley Puma, 172 kW (230 AG) Benz Bz.IVa, BMW IV, 220 AG (160 kW), Junkers L 2, 230 AG (170 kW)
Taip pat skaitykite
Panašaus pobūdžio, laikotarpio ir konfigūracijos orlaiviai
Jean-Paul Belmondo
Biografija
Boksą netrukus pakeitė susidomėjimas vaidyba. Jis ėmė lankyti privačią dramos mokyklą ir kurti trumpus pasirodymus. Budamas 20-ies įstojo į Paryžiaus konsevatoriją, kurioje mokėsi trejus metus. Vėliau jis vaidino teatre ir rengė gastroles provincijoje kartu su vėliau išgarsėjusia aktore Annie Girardot ir scenaristu Guy Bedos. left|thumb|180px|1960 m. Kine Ž. Belmondo debiutavo nedideliais vaidmenimis 1957 m., o jau po metų gavo pirmuosius pagrindinius vaidmenis („Les Copains du dimanche“). 1959 m. režisierius Claude Chabrol pakvietė jį į savo pirmąjį trilerį „Aistros pinklės“, o 1960 m. Jean-Luc Godard juosta „Paskutinis atodūsis“, viena pirmųjų ir ryškiausių Prancūzų naujosios bangos pavyzdžių, išpopuliarino ir Belmondo ne tik Prancūzijoje, bet ir už šalies ribų. 1960–1961 m. jis nusifilmavo dviejuose filmuose Italijoje – „Dvi moterys“ su Sophia Loren ir „Meilužiai“ su Claudia Cardinale. Juostos buvo populiarios JAV bei Didžiojoje Britanijoje, kur aktorių taip pat ėmė atpažinti gerbėjai, juo susidomėjo ir kino kritikai.
Puskiparisis
Puskiparisis (Chamaecyparis) – pušūnų (Pinophyta) skyriaus, kiparisinių (Cupressaceae) šeimos spygliuočių augalų gentis. Paplitusi Rytų Azijoje ir Šiaurės Amerikoje.
Tai 20-70 m aukščio visžaliai medžiai plokščiomis šakelėmis. Kaip ir kitų kiparisinių, puskiparisio spygliai – maži žvyneliai, prigludę prie šakų.
Jean-Paul Belmondo
Biografija
Belmondo vaidino įvairiausius personažus: kunigą („Leonas Morenas, kunigas“, 1961 m.), buvusį gangsterį („Žmogus, vardu Roka“, 1961 m.), girtuoklį („Beždžionė žiemą“, 1962 m.), o filmai taip pat buvo paties įvairiausio žanro: dramos, komedijos, veiksmo ir kariniai filmai. 1964 m. filmas „Žmogus iš Rio“ sulaukė didžiulio populiarumo tiek Prancūzijoje, tiek JAV. Gimtinėje jis tapo pirmo ryškumo žvaigžde ir sulaukė ne vieno kvietimo vaidinti Holivude, tačiau beveik visus juos atmetė, nenorėdamas vykti filmuotis už šalies ribų.
Po 1967 m. juostos „Le voleur“ Belmondo padarė pusantrų metų pertrauką, kurios metu tris mėnesius praleido Holivude, tačiau ir toliau atsisakė siūlomų vaidmenų, nenorėdamas mokytis anglų kalbos ir vaidinti šia kalba. right|thumb|170px|1962 m. 1968 m. jis grįžo vaidmeniu juostoje „Ho!“, o 1970 m. pasirodė didžiulio populiarumo sulaukusiame filme „Borsalino“ kartu su Alain Delon. Įkvėptas Delono sėkmės prodiusuojant savo filmus, Belmondo įkūrė kompaniją „Cerito Films“, kurią pavadino savo senelės Rosina Cerrito garbei. Pirmasis jos sukurtas darbas buvo komedija „Daktaras Popolis“ – tuo metu didžiausios sėkmės sulaukęs Claude Chabrol darbas. Kompanija prodiusavo eilę sėkmingų filmų – „Stavisky“ (1974), „Baimė virš miesto“ (1975), „Mano priešo kūnas“ (1976) ir kitus. 1981 m. pasirodė didžiulio populiarumo sulaukęs politinis trileris „Profesionalas“, o 1982 m. – komedija „Asų asas“.
1987 m., po 26-erių metų pertraukos, Belmondo grįžo į teatro sceną: „Vaidinau teatre dešimt metų iki perėjimo į kiną ir kiekvienais metais planuodavau grįžti. Sugrįžau, kol dar nesu senas“. Tai, kad 9-ajame dešimtmetyje jis vis mažiau filmuodavosi, Belmondo paaiškino savo kaip prodiuserio užimtumu ir gerų scenarijų trūkumu. Jis pasirodė dvejuose Claude Lelouch filmuose („Likimo numylėtinis“ 1988 m. ir „Vargdieniai“ 1995 m.), bei eilinį kartą nusifilmavo kartu su Alain Delon („Viena galimybė dviem“ 1998 m.).
2001 m. Belmondo patyrė širdies smūgį ir praktiškai pasitraukė iš ekranų iki 2008 m., kol pasirodė filme „Vyras ir jo šuo“.
Įvertinimas
right|thumb|170px|1960 m. right|thumb|170px|1988 m. right|thumb|170px|2001 m. Ž. Belmondo yra Nacionalinio ordino už nuopelnus kavalierius nuo 1986 m. ir šio ordino komandoras nuo 1994 m.
1991 m. jis apdovanotas Legiono garbės ordinu, o 2007 m. tapo šio ordino komandoru.
2010 m. Los Andželo kino kritikų asociacija apdovanoja Belmondo už viso gyvenimo pasiekimus.
Šeima
1952–1965 m. jis gyveno su šokėja Elodie Constantin (oficialiai išsiskyrė 1968 m.). Jie susilaukė trijų vaikų: dukterų Patricijos (1953–1993, žuvo gaisro metu), Florence (g. 1958 m.) ir sūnaus Paulo (g. 1963 m.), buvusio lenktynininko, trumpai dalyvavusio ir „Formulė 1“ varžybose. Vėliau Belmondo gyveno su aktorėmis: šveicare Ursula Andress (1965–1972 m.), itale Laura Antonelli (1972–1980 m.) ir brazile Carlos Soto Mayor (1980–1987 m.).
1989 m. 56-erių Belmondo susipažino su 24-erių šokėja Natty Tardivel. Jiedu kartu gyveno daugiau kaip dešimt metų, kol 2002 m. oficialiai susituokė. 2003 m. jiems gimė duktė Stella Eva Angelina (aktoriui tuo metu buvo 70). Jie išsiskyrė 2008 m.
2008–2012 m. jo gyvenimo palydovė buvo buvęs modelis iš Belgijos Barbara Gandolfi.
Aminata Savadogo
Biografija
2015 m. balandžio 8 d. Aminata išleido debiutinį studijinį albumą „Inner Voice“.
Laura Troschel
Laura Tročel (, dar žinoma pseudonimu Costanza Spada; 1944 m. lapkričio 3 d. – 2016 m. rugsėjo 29 d.) buvo italų dainininkė ir aktorė.
Biografija
Laura gimė Varezėje, augo Genujoje, o nuo 14 metų – Romoje.
Jos karjera prasidėjo Brancaccio teatro muzikinėse komedijose, o nuo 1966 m. – pirmieji vaidmenys kine. Nors vėliau Laura sėkmingai dirbo ir kine, ir televizijoje, ji visą karjerą daugiausia dėmesio skyrė teatrui, kur atlikdavo vaidmenis tiek komedijose, tiek dramose.
1977 m. įrašė pirmą muzikos albumą (viso per karjerą jų išleido 3).
Buvo ištekėjusi už atlikėjo, aktoriaus ir TV laidų vedėjo Pippo Franco, su kuriuo kartu vaidino keliuose filmuose.
Šiltadaržio gatvė
Istorija
Ties 3-iuoju namu iki 2012 m. augo saugomas kaštonas.
Dabartis
Iš viso Šiltadaržio gatvėje yra 6 namai. Namų su lyginiais numeriais yra 5, nelyginiais – 1. Gatvėje veikia Žaislų muziejus (Šiltadaržio g. 2), Menų spaustuvė. Važiuojamoji dalis grįsta klinkerio plytelėmis. Gatvėje eismas vienpusis, iš Barboros Radvilaitės gatvės link Bernardinų gatvės.