cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Muziejus
Labiausiai lankomais pasaulio muziejais yra Luvras, Londono nacionalinė galerija, Vatikano muziiejai, Nacionalinis Kinijos muziejus, Pompidu centras, Britų muziejus, Teit galerija, Metropoliteno muziejus, Ermitažas ir kt thumb|410px|Luvro muziejus Paryžiuje
Istorija
Pirmieji muziejai atsirado XVII a. universitetuose ir dvaruose. Iki tol jų raida siejama su kolekcionavimu (Nabuchodonosaro II kolekcija, kuri galėjo būti prieinama; Ptolemajo I Sotero įkurtas muziejus Aleksandrijoje ir kiti). Nuo XVIII a. steigiami valstybiniai muziejai; pirmasis – Britų muziejus Londone, įkurtas 1753 m. Manoma, svarbią įtaką muziejų raidai darė Luvro muziejus, įkurtas 1793 m. kaip Prancūzų muziejus.
Nuo XIX a. daugėjo viešųjų muziejų, jų rūšių (atsirado nacionalinių, krašto, vietinių, istorijos, etnografijos, skansenų, amatų, technikos muziejų), atsisakyta ankstesnės pasaulio veido, universalaus, enciklopedinio ar retenybių muziejaus sampratos.
XX a. pradžioje susiklostė du muziejų modeliai: Vakarų Europoje muziejus buvo suvokiamas kaip mokslo, švietimo įstaiga, JAV – kaip bendravimo vieta su sureikšmintomis rekreacinėmis funkcijomis. Nuo XX a. Europoje derinami muziejų tikslai ir jų lankytojų poreikiai, muziejai tampa mokymo ir mokymosi vietomis.
XXI a. pradžioje 165 pasaulio valstybėse veikia daugiau kaip 22 000 muziejų. Pasaulio muziejais rūpinasi Tarptautinė muziejų taryba (ICOM).
Veikla
Didžiojoje Britanijoje 2000 m. įsteigta bendra muziejų, archyvų ir bibliotekų taryba; JAV 1996 m. – muziejų ir viešųjų bibliotekų institutas. Lietuvoje bibliotekų ir muziejų veiklą kuruoja Kultūros ministerijos Informacinės visuomenės plėtros skyrius. Šiuolaikinis muziejus vertinamas kaip mokymo ir mokymosi centras moderniomis technologijomis (ypač viešosiose vietose) teikiantis daugelio sričių žinių.
Siekiama, kad muziejaus veikla padėtų tobulėti žinių visuomenei, o muziejinės vertybės būtų prieinamos visuomenei ir pasauliui. Paskutiniais dešimtmečiais plėtojami virtualūs muziejai – susietų skaitmeninių objektų rinkinys internete (pvz., Gugenheimo muziejus, įkurtas 2000 m.). Virtualūs muziejai išplečia muziejinių vertybių ir informacijos apie jas teikimo galimybes; juos galima paversti asmeniniais, sukurtais pagal asmeninius poreikius, naudojant kompiuterines programas, muziejais. Lietuvoje tokia veikla vykdoma nuo 2007 m.
Architektūra
Muziejų pastatai dažniausiai reprezentaciniai, specialiai suprojektuoti arba jų reikmėms pritaikyti architektūros paminklai, kiti išskirtinės architektūros statiniai. Muziejai projektuojami atsižvelgiant į ekspozicijos reikalavimus – botanikos ir zoologijos muziejai – tai ne tik akvariumai, terariumai, oranžerijos, bet ir specifinis apšvietimas, vėdinimo sistemos. Meno muziejai dažniausiai išsiskiria savita architektūra.
Iki XVIII a. antrosios pusės muziejai veikė nespecializuotuose pastatuose, viduramžiais – bažnyčiose ir vienuolynuose, XVI a. – XVIII a. Europos valdovų dvaruose buvo paplitusios kunstkameros. XVIII a. antroje pusėje muziejinio pastato tipui susiklostyti įtakos turėjo „Villa Albani“ Romoje (baigta 1762 m., architektas G. Markionis), „Fridericianumas“ Kaselyje (1769–1779 m., architektas S. L. Du Ry). Pirmuoju, tik meno muziejui skirtu, statiniu laikomi popiežiaus Klemenso XIV rūmai Romoje (pradėti 1770 m., architektai A. Dori, M. Simonetis, G. Kamporezė). Išryškėjo pagrindiniai muziejaus pastato kompozicijos elementai – platūs laiptai, galerijos, rotonda su kupolu, atviras kiemas, dideli kabinetai. Panašiai buvo suplanuoti muziejai Vokietijoje: gliptoteka Miunchene (1816–1830 m., architektas F. K. L. fon Kincė), Senojo muziejaus (1830 m., architektas K. F. Šinkelis – laiptų takas, vedantis portalo link – toks modelis muziejų architektūroje naudotas daugiau kaip 100 metų), Naujojo muziejaus (1859 m., architektas F. A. Štileris) rūmai Berlyne.
Iki XVIII a. pabaigos dažniau taikytas viršutinis patalpų apšvietimas. Iki XIX a. vidurio architektūroje vyravo neoklasicistinis stilius, XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje įtakos turėjo tarptautinių parodų paviljonų architektūra. Art nouveau stiliaus muziejuose pradėta taikyti viršutinį ir šoninį apšvietimą, erdvei formuoti naudotos judančios pertvaros.
XX a. daugiausia suprojektuota savitų architektūros formų, miesto urbanistinėje erdvėje išsiskiriančių muziejų: Moderniojo meno muziejus Niujorke (1939 m., architektai P. L. Gudvinas, E. D. Stonas), Abteibergo muziejus Menchengladbache (1972–1982 m., architektas H. Holeinas).
Po Antrojo pasaulinio karo, iš dalies pakitus muziejų funkcijoms, jie tapo edukacijos, komunikacijos, aktyvaus poilsio centrais. Muziejai pradėti projektuoti kaip daugiafunkcės kultūros erdvės: Metropoliteno meno muziejus Niujorke (1967 m., architektai K. Rochas, J. Dinkelu), Nacionalinis Žoržo Pompidu meno ir kultūros centras Paryžiuje (baigtas 1977 m., architektai R. Rodžersas, R. Piano), Sainsbury vizualiųjų menų centras Norviče (1978 m., architektas N. Fosteris), Naujoji nacionalinė galerija Berlyne (1968 m., architektas L. Miesas van der Rohe).
XX a. pabaigoje – XXI a. pradžioje žymesni muziejai; Luvro priestatas Paryžiuje (1989 m., architektas I. M. Pei), Nacionalinis romėnų meno muziejus Meridoje (1985 m., architektas R. Moneo). Kartais muziejaus pastatas virsta savarankišku meno kūriniu (Gugenheimo muziejus Bilbao, 1997 m., architektas F. Gery, Berlyno žydų muziejus (2001 m., architektas D. Libeskindas).
Lietuvoje
thumb|Baublys Bijotuose thumb|Vytauto Didžiojo karo muziejus Kaune thumb|Nacionalinis muziejus Vilniuje thumb|Lietuvos jūrų muziejus Klaipėdoje Lietuvoje nuo XVI a. muziejinių vertybių rinkiniai kaupti Lietuvos didžiojo kunigaikščio rūmuose, didikų dvaruose, XVIII–XIX a. – Vilniaus universiteto numizmatikos, tapybos ir grafikos, botanikos, mineralogijos kabinetuose. Pirmasis specializuotas muziejaus pastatas – Baubliai Bijotuose (Šilalės raj.), jį 1812 m. įkūrė rašytojas Dionizas Poška.
Muziejų statistika
2009 m. Lietuvoje buvo 106 registruoti muziejai, tarp kurių 4 nacionaliniai, 62 savivaldybių, 5 nevalstybiniai. Muziejų rinkiniuose saugota 6,2 mln. eksponatų, iš jų eksponuota tik nedidelė dalis (530 tūkst., arba 9 proc.) muziejuose saugomų meno vertybių. Be nuolatinių ekspozicijų, muziejuose rengiamos Lietuvos ir užsienio šalių muziejų parodos.
Daugumoje Lietuvos savivaldybių yra regioniniai muziejai – savivaldybių įkurtos ir išlaikomos biudžetinės kultūros įstaigos. Be to, žymių žmonių gimtinėse veikia memorialiniai muziejai. Visuomeniniai kraštotyros muziejai į šią muziejų statistiką neįtraukti.
2009 m. šalies muziejuose dirbo 3,1 tūkst. darbuotojų, iš jų trečdalis buvo kvalifikuoti specialistai-muziejininkai, ekskursijų vadovai ir restauratoriai.
Prigorodnojė (Hasenbergas)
Prigorodnojė (, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Gvardeisko miesto gyvenvietės dalis į šiaurės vakarus nuo Gvardeisko.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas. 1910 m. buvo 146 gyventojai
Gondingos HE tvenkinys
Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 4,5 km, plotis – iki 0,47 km. Altitudė 104 m. Krantai statūs, šlaitai apaugę medžiais ir krūmynais. Šiaurinėje pakrantėje įsikūrusios Plungės ir Kaušėnų kolektyvinių sodų bendrijos, pietinėje – Noriškių gyvenvietė. Šiaurrytinėje pakrantėje, pusiasalyje, stūkso Plungės piliakalnis.
Užtvankos keteros aukštis virš jūros lygio 105,5 m, ilgis 140 m, plotis 6,5 m. Vandens pralaida – šachtinė. Skaičiuotinis užtvankos debitas – 21 m³/s. Mariose pūpso 3 nedidelės salos, didžiausia iš jų – Lobių sala (0,16 ha).
2013 m. lapkričio mėn. išvalyta šiaurinė tvenkinio dalis ir šiaurės rytinė tvenkinio priekrantė.
Architekto prof. Algirdo Žebrausko 2014 m. projekte ketinama ateityje pritaikyti marių pakrantes rekreacijai ir įkurti prieplauką.
Samaipatos fortas
thumb|250px|Šventvietės liekanos Samaipatoje
Samaipatos fortas  – archeologinė vietovė Bolivijoje, Santa Kruso departamente, Floridos provincijoje, netoli Samaipatos miesto. Įeina į Amboro nacionalinį parką. Tai Rytinių Andų priekalnėse įrengtas tvirtovių ir šventyklų kompleksas.
Samaipata manoma žymėjo rytinę Inkų imperijos ribą, tačiau pati tvirtovė ir šventyklos pastatytos dar prieš inkus. Archeologinį paminklą sudaro dvi dalys: kalva, kur yra įvairių zoomorfinių raižinių, mitinių būtybių atvaizdų – ji XIV–XVI a. galėjo būti naudojama kaip šventvietė; į pietus nuo kalno įsikūrusi administracinė dalis. Samaipata žymi ir savo milžinišku petroglifu ant uolos.
Dėl savo istorinės ir kultūrinės reikšmės Samaipatos fortas 1998 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Vidmantas Jurgis Krapavickas
Vidmantas Jurgis Krapavickas (g. 1944 m. lapkričio 12 d. Račiupėnuose, Kupiškio valsčiuje) – Lietuvos kultūros darbuotojas.
Biografija
1963 m. baigė Kupiškio Vlado Rekašiaus vidurinę mokyklą. 1974 m. stažavosi Maskvos dailės teatre. 1983 m. stažavosi Maskvos mažajame teatre. Dalyvavo statant 95 spektaklius. Lietuvos teatro sąjungos narys.
Darbinė veikla
Nuo 1964 m. mokėsi Kauno Politechnikos instituto Panevėžio vakariniame skyriuje, bet dėl ligos 1965 m. mokslą turėjo mesti. Nuo 1967 m. iki 1971 m. dirbo Panevėžio operetės liaudies teatro pastatyminės dalies vedėju. Nuo 1971 m. iki 1973 m. dirbo Kupiškio rajoninių kultūros namų direktoriumi. Nuo 1973 m. iki 1984 m. dirbo Panevėžio dramos teatro pastatyminės dalies vedėju. Nuo 1984 m. iki 2002 m. dirbo Kauno valstybinio akademinio dramos teatro pastatyminės dalies vedėju. Nuo 1998 m. iki 2001 m. buvo Scenos darbuotojų profesinės sąjungos Kauno skyriaus pirmininkas (visuomeniniais pagrindais). Nuo 1999 m. iki 2002 m. Lietuvos respublikos scenos darbuotojų profesines sąjungos pirmininko pavaduotojas (visuomeniniais pagrindais). 2009 m. išvertė Nikolajaus Barsukovo knygą "Jekaterinos II-sios sekretoriaus Aleksandro Vasiljevičiaus Chrapovickio dienoraštis". Surinko šeimos geneologinį medį, kuris siekia 1800 m.
Kūryba
Pastatymai Panevėžio operetės liaudies teatre
Pastatymai-renginiai Kupiškio rajono kultūros namuose:
Pastatymai Panevėžio dramos teatre:
Pastatymai Kauno dramos teatre:
Štrbske Plesas
Geografija
Ežeras susidarė dėl tirpstant ir judant ledynams susiformavusių morenų. Tai antras pagal dydį ledyninis ežeras Aukštųjų Tatrų Slovakijos pusėje po Velke Hincovo Pleso ežero. Štrbske Plesas maitinamas požeminių šaltinių vandenų, neturi akivaizdaus paviršinio nuotėkio. Ežerą apie 155 dienas per metus sukausto ledas.
Turizmas
thumb|left|250px|Vaizdas į ežerą, žvelgiant nuo [[Krivanis|Krivanio kalno]] Ežero kaimynystėje įsikūręs to paties pavadinimo kaimas. Vaizdingas kalnų ežeras Štrbske Plesas yra svarbi turizmo traukos vieta, visus metus veikiantis kurortas su puikiai įrengta infrastruktūra. Čia atveda siaurojo dantytojo geležinkelio linija.
Pomorišjė
thumb|300px|right| Pomorišjė – istorinis geografinis regionas Murešo upės pakrantėse, kur seniau gyveno gana didelė serbų populiacija. Dabar Pomorišjės regionas padalintas tarp Rumunijos ir Vengrijos, maža dalis yra šiaurės Serbijoje. Šiais laikais Rumunijoje ir Vengrijoje esančiose dalyse tebegyvena serbų mažuma.
Geografija
Pomorišjė neturi griežtai apibrėžtų ribų, šiuo žodžiu vadinamos žemės palei Murešo upę. Skirtingi apibrėžimai apima žemes prie Murešo nevienodai plačiai. Kartais apimamos žemės abiejuose krantuose (įskaitant šiaurines Banato žemes pietinėje Murešo pakrantėje bei pietines Krišanos žemes šiauriniame Murešo krante), kartais Pomorišjei priskiria tik šiaurinę Murešo pakrantę, neįskaitant Banato žemių.
Regionas daugiausia apima dabartinę Arado apskritį (Rumunija) ir nedideles Timišo apskrities (Rumunija) ir Čongrado medės (Vengrija) dalis. Platesne prasme šiam regionui priskiria ir Segedą (Čongrado medė Vengrijoje) bei Novi Kneževacą (Šiaurinio Banato rajonas Serbijoje). Tačiau šie du rajonai dažniau priskiriami Potisjei, o ne Pomorišjei.
Pomorišjės Vengrijos dalyje gana didelės serbų bendruomenės gyvena Deszk, Szőreg ir kt. kaimuose.
Pavadinimas
Pavadinimas reiškia 'žemė prie Murešo upės'. Panašus žodžiai yra (Potisjė 'žemės prie Tisos'),  (Podunavljė 'žemės prie Dunojaus'),  (Posavina ' žemės prie Savos').
Šiais laikais daugelyje šių regionų nėra daug gyventojų serbų. Pavadinimas Pomorišjė retai vartojamas, tačiau serbų bendruomenės vis dar gyvena Pomorišjės tiek Vengrijos, tiek Rumunijos dalyse.
Dave Mustaine
Dave Mustaine (g. 1961 m. rugsėjo 13 d. La Mesoje, Kalifornija) – sunkiojo metalo grupės Megadeth įkūrėjas, gitaristas, vokalistas ir pagrindinis dainų autorius.
Pradžia
Dave Mustaine karjerą pradėjo 1982 m., ką tik susikūrusioje grupėje Metallica. Jis ženkliai prisidėjo prie pirmojo grupės albumo Kill `Em All, išleisto jau po Mustaine atleidimo 1983 m., skambesio. Oficialiai Mustaine įvardijamas kaip vienas iš kūrėjų tokių ankstyvojo thrash metal hitų, kaip The Four Horsemen, Jump in the Fire, Phantom Lord, Metal Millitia iš Kill 'Em All, Ride the Lightning ir The Call of Ktulu iš Ride the Lightning albumo.
Megadeth
1983 metais Dave Mustaine kartu su bosistu David Ellefson įkūrė thrash/speed metal grupę Megadeth. Niekaip negalėdamas rasti tinkamo vokalisto, Mustaine, šalia gitaristo pareigų, nutarė būti ir grupės dainininkas. Maždaug po metų susiformavo pastovi grupės sudėtis: Dave Mustaine, David Ellefson, gitaristas Chris Poland bei būgnininkas Gar Samuelson.
1985 metų gegužę pasirodė pirmasis grupės albumas Killing Is My Business... and Business Is Good!.
1986 metais pasirašė sutartį su žinoma leidybos firma Capitol Records, ir išleido antrąjį albumą Peace Sells... But Who‘s Buying?. Tai vienas įtakingiausių thrash metal albumų.
1990 metais, prie grupės prisijungus gitaristui Marty Friedman bei būgnininkui Nick Menza, Megadeth išleidžia albumą Rust In Piece. Tai vienas brandžiausių grupės darbų, 2010 m. dvidešimtmečio sukakties proga grotas koncertiniuose turuose po Šiaurės ir Pietų Ameriką, Europą bei Australiją.
1992 metais pasirodė komerciškai sėkmingiausias grupės albumas Countdown to Extinction, reprezentuojamas tokių hitų kaip Symphony of Destruction arba Skin O My Teeth.
1995 metais pasirodė iki tol nepublikuotų kūrinių rinkinys Hidden Treasures.
1997 metais, po ilgokos pertraukos, Megadeth išleido septintąjį studijinį albumą Cryptic Writings. Tai dar lengvesnis darbas nei prieš tai buvę, laviruojantis tarp sunkiojo roko ir metalo stilių.
1999 metais išleistas albumas Risk, bene labiausiai nutolęs nuo Megadeth muzikinių šaknų. Tais pačiais metais grupę paliko ilgametis narys Marty Friedman.
2001 metais Megadeth grįžo prie įprastesnio skambesio, išleisdami albumą The World Needs A Hero.
2004 metais, praėjus nemažam laiko tarpui dėl išsklaidytos grupės sudėties ir Mustaine rankos traumos, pasirodo albumas The System Has Failed, iš pradžių numatytas kaip Mustaine solo projektas ir įrašytas su kviestiniais muzikantais, tarp jų ir originaliu grupės gitaristu Chris Poland. Mėnuo po albumo išleidimo Mustaine suformuoja naują grupės sudėtį: broliais – gitaristu Glen Drover bei būgnininku Shawn Drover – ir bosistu James MacDonough. Vėliau jį pakeičia James LoMenzo.
2007 metais Megadeth pasirašo sutartį su Roadrunner Records ir išleidžia vienuoliktąjį grupės albumą United Abominations. 2008 metais gitaristą Glen Drover pakeičia Chris Broderick.
2009 metais pasirodo dvyliktasis grupės albumas Endgame, sulaukęs nemažos sėkmės ir palankių kritikų vertinimų. 2010 metų pavasarį į grupę sugrįžta bosistas David Ellefson.
Gitaristas
2004 metais Guitar World žurnalas skyrė Dave Mustaine (kartu su Marty Friedman) 19-tąją vietą geriausių visų laikų gitaristų sąraše. 2009 metais Joel McIver knygoje The 100 Greatest Metal Guitarists Mustaine gavo pirmąją vietą.
Autobiografija
2010 metų rugpjūtį JAV pasirodė Mustaine autobiografija pavadinimu Mustaine: A Heavy Metal Memoir. Knygoje pasakojama apie Mustaine gyvenimą nuo pat vaikystės iki 2009 metų. Jungtinėje Karalystėje, Europoje, Naujoje Zelandijoje bei Australijoje knyga pasirodė pavadinimu Hello Me... Meet the Real Me, Mustaine: A Life in Metal.
Trauma
2002 metais Dave Mustaine susižalojo kairės rankos nervą ir prarado galimybę ją valdyti, tačiau (priešingai medikų prognozėms) fizinės terapijos dėka, žala buvo visiškai atitaisyta.
Šeima
Dave Mustaine nuo 1991 metų yra susituokęs su Pamela Mustaine ir turi du vaikus: Justis David Mustaine (g. 1992 m.) ir Elektra Nicole Mustaine (g. 1998 m.).
Azerbaidžanas
Azerbaidžanas, oficialiai Azerbaidžano Respublika – valstybė Vakarų Azijoje, Pietų Kaukazo regione. Šiaurėje ribojasi su Rusija, šiaurės vakaruose – su Gruzija, pietvakariuose ir vakaruose – su Armėnija ir Turkija, pietuose – su Iranu. Rytuose šalies krantus skalauja Kaspijos jūra. Azerbaidžanui priklausančią Nachičevanės Autonominę Respubliką nuo pagrindinės jo teritorijos skiria Armėnija. Azerbaidžanas nuo 2001 m. priklauso Europos Tarybai, bet Jungtinės Tautos laiko jį pietvakarių Azijos dalimi dėl jo geografinių ir kultūrinių charakteristikų.
Istorija
Istorinis Azerbaidžano regionas yra kur kas didesnis nei dabartinė valstybė: jis buvo suprantamas kaip teritorija, besiribojanti su Didžiąja Armėnija, Turkijos ir Irano Kurdistanu, Persijos Gilanu ir Talyšu. Pagal vieną iš versijų Irano Azerbaidžano provincija visada buvo laikoma teritorija į pietus nuo Arakso upės, kaip žymima daugumoje enciklopedijų iki 1918 m. Tik po Pirmojo pasaulinio karo dalyje istorinio regiono susikūrusi nauja nepriklausoma vyriausybė draugiška Osmanams pavadino šalį, dabar žinomą kaip Azerbaidžano respublika, Azerbaidžanu.
Bucharos emyratas
Bucharos emyratas (uzbekų kalba: Buxoro Amirligi) – buvusi Vidurinės Azijos valstybė, egzistavusi nuo 1747 m. iki 1920 m. Šio emyrato sostinė ir svarbiausias politinis ir ekonominis centras buvo Buchara.
Azerbaidžanas
Senovės istorija
Azerbaidžano istorija yra labai artimai susijusi su kitų Irano tautų istorija. I tūkst. pr. m. e. čia gyveno tauta medai, ir regionas buvo vadinamas Medija. Nuo VI a. pr. m. e. dalis ir priklausė Persijos Achemenidų imperijai. Po Aleksandro Makedoniečio užkariavimų tapo savarankiška Atropatenės satrapija. Vėliau vėl buvo užkariauta persų (Sasanidų). Romos imperijos laikais čia keletą šimtmečių gyvavo Albanijos valstybė, dėl kurios varžėsi Bizantija ir Persija.
Bucharos emyratas
Valstybė susikūrė, kai Bucharos chanatą užkariavo Nadiras Šachas, ir ją valdė Mangito dinastijos emyrai. Kadangi jie nebuvo kilę iš Čingischano, jiems atiteko žemesnis „emyro“ titulas.
Azerbaidžanas
Islamiška istorija
VIII a. užkariavo arabai, kurie pastatė Derbento tvirtovę. Tuo metu čia paplito islamas. VIII–X a. čia buvo vienas iš svarbių prekybos taškų – Bardos miestas. XI a., visą Didįjį Iraną užkariavus Seldžiukams, keitėsi regiono tautinė sudėtis: senąsias iranėnų tautas pakeitė tiurkai, vėliau žinomi kaip azeriai. Jie ir tapo dabartinių Azerbaidžano gyventojų protėviais, o regionas imtas vadinti Azerbaidžanu. XIII a. regioną užkariavo totoriai. XVI–XVII a. dėl Azerbaidžano varžėsi Turkija ir Persija. thumb|right|290px|Azerbaidžano žemėlapis
Bucharos emyratas
1873 m. Bucharos miestą užėmė Rusijos imperijos kariuomenė, emyratas tapo Rusijos protektoratu.
1920 m. Bucharos emyratą užėmė bolševikai ir pervadino jį Bucharos Liaudies Sovietų Respublika. Mūsų laikais didžioji buvusio emyrato teritorijos dalis priklauso Uzbekijai, o nedideli plotai – Tadžikijai, Turkmėnijai ir Kazachstanui.
Azerbaidžanas
Rusijos įtakoje
Petro I laikais, XVIII a. pirmoje pusėje, Rusija užkariavo didžiąją dalį Persijos teritorijos Kaukazo regione, įskaitant ir šiaurinį Azerbaidžaną. Vėliau iš čia buvo išstumti ir vėl užėmė šalį 1828 m., pagal Turkmančajaus sutartį. XIX–XX a. Rusija siekė prisijungti visą Azerbaidžano regioną. Rusų valdžia skatino tiurkų ir armėnų varžymąsi dėl šalies ekonomikos valdymo. Vietos musulmonai turėjo privilegiją išsipirkti iš tarnybos kariuomenėje sumokėdami specialų mokestį. 1873 m. Azerbaidžane rasta naftos. Baku tapo dideliu pramoniniu miestu.
1920 m. įkurta Azerbaidžano TSR (1920–1922 ir nuo 1936 m.). Ji sudaryta iš buvusių Baku ir Jelizavetpolio (Gandžos) gubernijų (be Zangezuro ir dalies Kazacho apskričių) ir Zakatulų apygardos. 1922–1936 m. Azerbaidžanas kartu su Gruzija ir Armėnija sudarė Užkaukazės SFSR.
Nepriklausomybė
Azerbaidžanas tapo nepriklausoma valstybe po Tarybų Sąjungos žlugimo 1991 m.
Politinė sistema
Prezidentinė respublika. Per paskutinius parlamento rinkimus Europos Tarybos stebėtojai nustatė daug rinkimų įstatymo pažeidimų.
Administracinis suskirstymas
Azerbaidžanas yra suskirstytas į:
Geografija
thumb|right|Azerbaidžano kraštovaizdis
Azerbaidžanas išsidėstęs Užkaukazės regiono rytuose, prie vakarinio Kaspijos jūros kranto. Apie pusę šalies ploto užima kalnai: šiaurėje iškilęs Didžiojo Kaukazo kalnagūbris, kuriame yra aukščiausia šalies vieta – Bazardiuziu kalnas (4466 m). Pietvakariuose iškilę Mažojo Kaukazo kalnai, o pietryčiuose – Talyšo kalnai, kuriuos nuo Kaspijos skiria Lenkoranės žemuma. Centrinę Azerbaidžano dalį užima Kuros-Arakso žemuma.
Būdingas daugiausia subtropinis klimatas. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra nuo 0 °C iki +3 °C lygumose ir nuo +3 °C iki –10 °C kalnuose. Liepos mėnesį atitinkamai nuo +25 °C lygumose iki +5 °C kalnuose. Prieškalnėse per metus vidutiniškai iškrenta 200 mm kritulių, o kalnuose ir Lenkoranės žemumoje – 1400 mm.
Svarbiausia šalies upė Kura su intakais Araksu, Ganychu, Gabyru, Terteru. Keletas neilgų upių įteka į Kaspiją (Samuras, Sumgaitas, Kubialčajus). Kalnuose telkšo keletas nedidelių ežerų (didžiausias – Sarysu, 67 km²), o Kuros slėnyje įrengtas didelis Mingečauro tvenkinys.
Iki 200 m aukščio vyrauja pilkžemių dirvožemiai, aukščiau – kalnų miškiniai ir kalnų pieviniai, Lenkoranės žemumoje – geltonžemiai. Būdingos pusdykumės, sausosios stepės. Kalnuose auga ąžuolų, bukų, kaštonų miškai, o aukštikalnėse – subalpinės ir alpinės pievos.
Ekonomika
thumb|right|Du trečdaliai Azerbaidžano yra praturtinti nafta ir gamtinėmis dujomis
Svarbiausia Azerbaidžano ekonomikos šaka yra naftos pramonė. Auginamos avys, ožkos, kupranugariai.
Gyventojai
thumb|right|Tautinį šokį šokančios azerbaidžanietės Etninė sudėtis (1999 m. surašymo duomenys) :
Pasiskirstymas pagal kalbas atspindi etninę sudėtį: 90,3 % kalba azerbaidžanietiškai, 2,2 % – lezginų kalba, 1,8 % – rusiškai, 1,5 % – armėniškai (beveik visi gyvena Kalnų Karabache), 3,3 % – kitomis kalbomis.
Daug rusų ir armėnų paliko šalį devintame XX amžiaus dešimtmetyje: pasak ankstesnio surašymo, 1989 m. Azerbaidžane gyveno 392 000 rusų (5,6 % visos tuometinės šalies gyventojų) ir 390 000 armėnų. Didelė dalis etninių azerbaidžaniečių gyvena Irane. Pasak CŽV pasaulio faktų knygoje pateiktų apskaičiavimų, ten jų yra net 16 milijonų, jie sudaro 24 % Irano gyventojų. Azerbaidžaniečių kalbą moka maždaug ketvirtadalis Irano gyventojų. thumb|Mečetė [[Baku mieste]] Azerbaidžanas neturi jokios oficialios religijos, konstitucija garantuoja tikėjimo laisvę. Pasak 1995 m. surašymo, 93,4 % gyventojų yra musulmonai (tarp jų 85 % yra šiitai, 15 % – sunitai), 4,8 % – stačiatikiai ir 1,8 % – kitų religijų atstovai. Tiesa, šie duomenys rodo tik priskyrimą religijai. Realybėje daug žmonių nepraktikuoja jokios religijos.
Didžiausi miestai (pagal 2009 m. apskaičiavimus ):
Kultūra
Didžiąją dalį Azerbaidžano gyventojų sudaro azerbaidžaniečiai, bet yra ir tautinių mažumų, kurios gyvena skirtingose šalies dalyse ir taip pat daro įtaką šalies kultūrai.
Ahomai
Ahomai – Asamo tauta, kilusi iš tajų, kurie su princu Sukapha atvyko į Brahmaputros slėnį 1228 m. ir valdė sritį šešis šimtus metų. Sukapha ir jo įpėdiniai įkūrė Ahomo karalystę (1228–1826 m.), kurią valdė ir išplėtė Ahomų dinastija, kol po 1826 m. Britų-Mianmaro karo, sritis Yandabo sutartimi atiteko britams. Asamo pavadinimas kilo nuo Ahomo karalystės.
Šiuolaikinių ahomų kultūra atsirado susimaišius atvykusiems tajams su vietiniais bamarais ir perėmus hinduizmą. Dauguma Sukaphos palydovų buvo vyrai, kurie vedė vietines moteris. Ahomai asimiliavo keletą vietinių tibetiečių-mianmariečių tautų, tarp jų borahius. Ahomai pripažino savais Ahomo karalystės sąjungininkus. Ahomams perimant indų kultūrą ir religiją, ahomų kalbą pakeitė asamų kalba. Ahomų kalba praktiškai išnyko, ją ritualuose vartoja tik 100–200 šventikų.
XXI a. pradžioje ahomai pradėjo domėtis ahomų kalbos studijomis ir galvoti apie jos atgaivinimą. Per 1901 m. Indijos surašymą 179 000 žmonių pripažino save ahomais. Dabar virš 2 mln. žmonių save laiko ahomais, bet manoma, kad iš viso Indijoje gyvena apie 8 mln. kadaise atvykusių tajų palikuonių.
Grynasis pelnas
Grynasis pelnas – gautų bendrųjų pajamų dalis, liekanti, atėmus (finansines) subjekto veiklos sąnaudas, ypatinguosius praradimus bei sumokėtus mokesčius.
Tai vienas finansinių rodiklių, svarbių sprendžiant apie ūkio subjekto pelningumą.
Manihikis
thumb|right|250px|Manihikis vaizdas iš paukščio skrydžio Manihikis – atolas Ramiajame vandenyne, priklausantis šiaurinei Kuko salų grupei,  1160 km į šiaurę nuo didžiausios Rarotongos salos, 363 km – nuo Penrino salos. Dar pavadinamas Perlų sala.
Geografija
thumb|left|250px|Manihikio žemėlapis, 1943 m. Atolas yra trikampio formos, iškilęs ant povandeninio 4000 m aukščio kalno viršūnės. Manihikio lagūna yra 10 km pločio, ją supa išilgai rifo išsibarstę 43 motu, mažos salelės. Sausumos plotas 5,3 km².
Istorija
Iš europiečių pirmasis 1606 m. čia apsilankė ispanų-portugalų keliautojas Pedras Kirosas (Pedro Fernandes de Queiros), salą pavadindamas Gente Hermosa (Puikūs žmonės). Tačiau 1822 spalio 13 d. čia laivu Good Hope atplaukęs iš JAV kapitonas Patriksonas (Captain Patrickson) ją pavadino Humprey Island. Po čia atplaukusio 1928 m. banginių medžiotojų laivo Ganges salą pervadino Great Ganges Island. Vėliau sala vadinta Liderous, Gland, Sarah Scott. Nežiūrint keliatojų ir tyrinėtojų keičiamų pavadinimų, esamas Manihikio atolo vardas yra seniausias, duotas čiabuvių. 1889 m. dalis vietinių gyventojų pasipriešino misionieriams ir sutarė dėl salos „atidavimo“ su prancūzais, valdžiusiais Taitį. Nors prancūzų laivas ir nuvo atplaukęs prie Manihikio krantų, misionieriai jau buvo iškėlę Didžiosios Britanijos vėliavą. 1901 sala perduota Naujajai Zelandijai. Nuo 1822 m. į salą savo pretenzijas reiškė ir JAV, bet tik 1980 m. galutinai pripažino jos priklausymą Kuko saloms.
Jasujuki Konno
(g. 1983 m. sausio 25 d.) – japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Manihikis
Gyventojai
Manihikis garsėja juodųjų perlų auginimo ūkiais, suvenyrų gamyba, puikiomis galimybėmis povandeninio nardymo, žvejybos mėgėjams. Yra du kaimai: Tauhunu vakariniame atolo pakraštyje ir Tukao šiaurinėje dalyje. Čia 1996 m. gyveno	662, 2008 –	468 žmonės, priklausantys Matakeinanga ir Tukuwhare gentims. Vartojamos Rakahangos-Manihikio ir anglų kalbos. Žmonių skaičius linkęs mažėti dėl jų emigracijos į kaimynines Australiją ir Naująją Zelandiją.
Jasujuki Konno
Nacionalinėje komandoje žaidė 2005–2015 m., su ja dalyvavo 2010 ir 2014 m. pasaulio futbolo čempionatuose.
Dandolkas
Dandolkas – miestas rytinėje Airijoje, maždaug pusiaukelėje tarp didžiausių Airijos salos miestų – Dublino ir Belfasto. Išsidėstęs prie Kasltauno (Castletown) upės. Miestas išlaikęs viduramžišką struktūrą. Yra technologijos institutas, geležinkelio stotis, rotušė, šv. Patriko katedra.
Istorija
Kadaise šiose vietose gyveno keltų gentys. 1169 m. čia atsikėlė normanai. Dandolkas miesto teises gavo 1189 m.
Frank Marshall
Frenkas Maršalas (1877 m. rugpjūčio 10 d. – 1944 m. lapkričio 9 d.) – JAV šachmatų čempionas nuo 1909 iki 1935, vienas stipriausių XX amžiaus pradžios šachmatininkų, vienas iš pirmųjų 5 didmeistrių. 1907 m. žaidė su E. Laskeriu mačą dėl pasaulio čempiono titulo, bet jį pralaimėjo 3½ : 11½ (+0 -8 =7). Žaisti pradėjo Kanadoje.
Birbinčiai
Birbinčiai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 4 km į vakarus nuo Gargždų.
Adolfas Kaziliūnas
Adolfas Kaziliūnas (1942 m. Baibokuose, Vabalninko valsčius) – Lietuvos inžinierius, chemikas technologas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1949 m. ištremtas į Kimiltejų (Irkutsko sritis). 1956 m. grįžo į Lietuvą. 1967 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1976 m. KPI apgynė disertaciją „Dažytų kaproninių ir acetilceliuliozinių audinių fotocheminės destrukcijos procesų ypatumų tyrimas“, chemijos mokslų kandidatas. 1989 m. Leningrado S. Kirovo tekstilės ir lengvosios pramonės institute apgynė disertaciją „Acetilceliuliozinių ir poliamidinių tekstilinių medžiagų atsparumo šviesai padidinimo būdų paieškos įdiegimas ir teorinis pagrindimas“, technikos mokslų daktaras.
1968–1975 m. dirbo Utenos trikotažo fabrike, 1968–1969 m. technologas, 1969–1975 m. taurinimo cecho viršininkas. 1975–1990 m. šilko audinių fabriko „Kauno audiniai“ centrinės laboratorijos vedėjas, 1990–1991 m. UAB „Ekonova“ prie Kauno technologijos universiteto Inžinerinės ekologijos katedros vyr. mokslinis bendradarbis, 1991–1995 m. Lietuvos valstybinės kokybės inspekcijos viršininkas. 1995–2002 m. dėstė Vilniaus universitete, nuo 1998 m. profesorius. Nuo 2002 m. Lietuvos teisės universiteto (nuo 2004 m. Mykolo Romerio universitetas) Strateginio valdymo ir politikos fakulteto. Valdymo teorijos katedros profesorius. 1995 m. stažavo Stokholmo universitete (Švedija), 1996 m. ir 1997 m. Luveno karališkajame universitete (Belgija).
1990–1995 m. Kauno miesto tarybos deputatas.
Mokslinė veikla
Tyrimų sritis – tekstilės medžiagų cheminė technologija (dažymas, marginimas, terminis ir kitoks apdorojimas). 37 išradimų autorius.
Silamejė
Silamejė – miestas šiaurės rytų Estijoje, Suomijos įlankos pakrantėje, prie Sytkės upės žiočių, 25 km į vakarus nuo Narvos. Chemijos, tekstilės, žuvies perdirbimo pramonė. Uostas prie Suomijos įlankos, kurortas.
Istorija
Pirmieji Silamejės aprašymai randami 1502 m. raštuose. 1700 m. pastatytas malūnas ir tiltas. 1849 m. susiformavo kaip atskira gyvenvietė. XIX a. pab. iškilo kaip kurortas. Čia ilsėjosi garsūs to meto Rusijos žmonės (Piotras Čaikovskis, Ivanas Pavlovas). 1928 m. pradėta vystyti pramonė (įkurta skalūnų perdirbimo gamykla). 1946 m. Silamejėje pradėta urano gavyba iš vietinių telkinių. Miesto statusą gavo 1957 m. Sovietiniu laikotarpiu Silamejė buvo uždaras miestas, kadangi čia vystyta atominė pramonė. Manoma, kad pirmoji Tarybų Sąjungos atominė bomba pagaminta iš Silamejėje išgauto urano. Po 1990 m. miestas vėl tapo kurortu.
Gyventojai
80 % miesto gyventojų – rusai, 3 % – ukrainiečiai, 3 % – baltarusiai, 3 % – estai. Beveik 7000 Silamiajės gyventojų – Rusijos Federacijos piliečiai.
Kvarkas
thumb|300px|Šeši kvarkai ir jų skilimai. Masė mažėja iš dešinės į kairę. Kvarkas – viena iš dviejų fundamentaliųjų medžiagos sudedamųjų dalių pagal standartinį modelį (kita dalis – leptonai). Kvarkų antidalelės vadinamos antikvarkais. Kvarkai ir antikvarkai – vienintelės elementariosios dalelės, veikiamos visų keturių fundamentaliųjų sąveikų rūšių.
Sunkiausio iš žinomų kvarkų – viršūninio – masė yra beveik lygi aukso atomo masei, tačiau jis gyvuoja tik apie 10-25 s. Tai vienintelis kvarkas, kurį pavyko stebėti laisvą, visi kiti randami tik kitų dalelių sudėtyje. Gelminis kvarkas irgi yra gana sunkus – maždaug kaip helio atomo branduolys. Žavusis kvarkas yra maždaug protono masės, kiti kvarkai lengvesni.
Hadronizacijos procesas šiuo metu dar nėra visiškai aiškus.
Žinomi kvarkai
Šiuo metu žinomi šeši kvarkai, nors įprastinėje medžiagoje randami tik pirmieji du (pirmoji karta). Kvarkų savybės pateikiamos lentelėje. Fizikai pasirinko gana neįprastus dalelių pavadinimus, kuriuos būtų lengva įsiminti.
Sterdinas
Sterdinas  – kaimas Lenkijos rytuose, Sterdino valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 18 km į šiaurę nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 96 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Per kaimą teka Bučinkos upė. Kaime įsikūręs Sterdino dekanatas.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1425 metais. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Apie 1456 m. įkurta Sterdino Šv. Anos parapija. 1472 m. pastatyta pirmoji kaimo medinė bažnyčia, tuo metu kaimas priklausė Kiškų giminei. 1518 m. bažnyčią pašventino Vilniaus vyskupas Povilas Alšėniškis. XVIII a. kaimas atiteko Osolinskių giminei. 1737 m. karalius Augustas III suteikė gyvenvietei miesto teises. 1778-1783 m. pastatyta ''Šv. Anos'' neobarokinė mūrinė bažnyčia. 1869 m. iš gyvenvietės buvo atimtos miesto teisės. XIX a. buvo pastatyti barokinio architektūros stiliaus Osolinskių rūmai. Iki II pasaulinio karo mieste veikė Sterdino žydų kapinės.
Vytautas Pranciškus Lukaševičius
Vytautas Pranciškus Lukaševičius (1932 m. spalio 19 d. Pagečiuose, Jonavos valsčius – 1994 m. liepos 3 d. Vilniuje) – Lietuvos miškininkas, partinis veikėjas.
Biografija
1961–1964 m. LKP Revizijos komisijos narys, nuo 1964 m. LKP CK narys. 1963–1971 m. LSSR AT deputatas. Paskelbė straipsnių apie Lietuvos miškų ūkio raidą, populiarino gamtosaugos idėjas.
Vilius Martusevičius
Vilius Martusevičius (g. 1969 m. gruodžio 1 d. Kėdainiuose) – Lietuvos politikas, nuo 2014 m. LR žemės ūkio ministerijos viceministras.
Biografija
Gimė 1969 m. gruodžio 1 d. Kėdainiuose. Dirbo vadybininku Krekenavos agrofirmoje. Nuo 2005 m. įmonės UAB „Ekspora“ rinkodaros direktorius. Dirbo ministro Vigilijaus Juknos ir ministrės Virginijos Baltraitenės patarėju. Nuo 2014 m. rugsėjo 24 d. LR žemės ūkio ministerijos viceministras.
Stirniškis
Stirniškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Kazliškio.
Vaideginė
Vaidegine vadinami kaimai:
CA Tiro Federal Argentino
Rosarijo „Tiro Federal“ – Argentinos futbolo klubas, 1905 metais įkurtas Rosarijuje.
Istorija
2005 m. „Tiro Federal“ buvo iškopęs į aukščiausiąją Argentinos lygą, bet po sezono iškrito. Vėliau 4 sezonus varžėsi antrojoje lygoje. 2013 m. tapo „Rosario Central“ dublerių komanda. 2015 m. iškrito iš ketvirtojo diviziono, ir dabar varžosi regioninėje Rosarijo lygoje.
Čivonys
Čivonys yra:
Šv. Pranciškaus Asyžiečio ekstazė
thumb|Šv. Pranciškaus Asyžiečio ekstazėSaint Francis of Assisi in Ecstasy (Caravaggio) – tai italų dailininko Michelangelo Merisi da Caravaggio darbas. Manoma, kad jis buvo nutapytas 1595 metais.
Skytalė
thumb|250px|Skytalė Skytalė ( – lazda) – senovinis sukeičiamojo šifravimo prietaisas, naudotas Senovės Spartoje. Tai siaura odinė juostelė, ant kurios užrašytas tekstas.
Ant tokios juostelės tekstą rašydavo taip: užvyniodavo juostelę ant lazdelės taip, kad sluoksniai būtų šalia vienas kito, ir rašydavo ant jos eilutę po eilutės vis pasukant lazdelę. Užrašius tekstą, juostelę nuvyniodavo. Ant jos matosi tik pabiros raidės, kurios atrodo, kad yra išdėstytos be jokios tvarkos. Skaitant raides iš eilės užrašyto teksto perskaityti neįmanoma. Norint jį suprasti, juostelę reikia užvynioti ant tokio pat skersmens lazdelės. Taip užšifruoto teksto siuntėjas ir gavėjas turi turėti tokias pat lazdeles.
Marijampolė
Marijampolė – miestas pietvakarių Lietuvoje, 56 km į pietvakarius nuo Kauno. Neoficiali Suvalkijos (Sūduvos) sostinė, taip pat Marijampolės apskrities, Marijampolės savivaldybės ir kaimiškosios seniūnijos centras. Tai septintasis pagal dydį Lietuvos miestas.
Miesto centre – Jono Basanavičiaus aikštė, Degučiuose – apskrities ligoninė. Mieste dveji globos namai (Šv. Arkangelo Mykolo ir Švč. Marijos), 3 pašto skyriai (centrinis LT-68001).
thumb|left|[[Vytauto Didžiojo paminklas]]
Etimologija
Pirmasis gyvenvietės pavadinimas buvo vandenvardinis vietovardis – Pašešupys (pagal čia tekančią Šešupės upę), minimas nuo XVII a. 2-osios pusės. Vėliau, XVIII a. 1-ojoje pusėje pervadinta Starapole – vietovardis kilęs nuo bendrinių žodžių (stara – „senas“ + pole – „laukas“) ir aptinkamas nuo 1736 m. kaip Starepol.
Vėliau miestelio atsiradimui ir augimui esminės įtakos turėjo marijonai, todėl jų garbei gyvenvietė ir pavadinta (pridedant -polė). Kadangi n prieš p lietuvių kalboje dėsningai virsta lūpiniu m, Marijanpolė virto Marijampole. Tačiau sandas -polė nėra vienareikšmiškai aiškinamas: jis galėjo būti graikų kilmės (graikiškai polis – „miestas, pilis“), kadangi Europoje ilgą laiką buvo madinga kurti vietovardžius antikiniais pavyzdžiais (dažniausiai – dvarus, palivarkus ir pan.). Kita vertus, slaviškai pole reiškia „laukas“. Tačiau veikiausiai tikroji bus pirmesnė versija, kadangi tai asmenvardinis vietovardis (slaviška -pole galūnė būdingesnė oronimams, kilusiems nuo bendrinių žodžių), nors ankstesnis gyvenvietės pavadinimas Starapolė kilęs nuo bendrinių žodžių. Kaip ir Budapešto atveju, upė (šiuo atveju Jevonis) skyrė Starapolę ir Marijampolę kaip dvi atskiras gyvenvietes, kurios ilgainiui susijungė. Vincas Kudirka XIX a. pabaigoje raštuose mini miestą kaip Senapilė (plg. dabartinis Kudirkos Naumiestis vadintas Naupile). XX a. tarpukariu norminė lytis buvo Mariampolė.
1955 m. balandžio 9 d. LTSR AT įsaku Marijampolė buvo pervadinta Kapsuku lietuvių komunistų veikėjo Vinco Mickevičiaus-Kapsuko garbei (pastarasis reiškia „jaunas kapsas“; Vincas Mickevičius taip aiškindavo: „jeigu Vincas Kudirka-Kapsas, tai aš tik Kapsukas“). 1989 m. kovo 21 d. LSSR AT prezidiumo įsaku miestui vėl sugrąžintas Marijampolės vardas, vadovaujantis gyventojų referendumo rezultatais.
Geografija
Marijampolė išsidėsčiusi 2050,7 ha žemės plote. Šešupė miestą skiria į dvi dalis, kurias jungia 6 tiltai. Didžioji miesto dalis yra dešiniame upės krante. Atstumas nuo Vilniaus – 139 km, nuo Klaipėdos – 236 km. Mieste yra 3 seniūnijos: Degučių seniūnija, Mokolų seniūnija, Narto seniūnija.
Susisiekimas
Iš šiaurės į pietus tęsiasi geležinkelis, yra Marijampolės geležinkelio stotis.
Per miestą eina pagrindinis kelias: Vakarų pusėje pagrindinį miesto kelią aplenkia: Taip pat vakarinėje dalyje, miesto pagrindinis kelias virsta: Pietuose eina kelias:
Istorija
thumb|[[Marijampolės mūšis|Marijampolės 1831 m. sukilimo mūšis]]
Miesto apylinkės dar iki viduramžių pabaigos buvo gyvenamos jotvingių genties. Juos mena Šešupės ardomas Marijampolės piliakalnis ir greta Marijampolės stūksantis Kumelionių piliakalnis. Manoma, kad iki XVI a. dabartinio miesto vietoje buvo miškai, į kuriuos kolonistai pradėjo kraustytis tik XVI a. Kolonizaciją galėjo paspartinti rusų invazija į Lietuvą 1655 m., kadangi pabėgėliai nuo rusų ieškojo prieglaudos Sūduvos miškuose.
Įprasta manyti, kad Marijampolė įkurta 1667 m. (remiantis istoriko ir kunigo Jono Totoraičio „Sūduvos Suvalkijos istorija“; kaimas minimas Kauno pavieto mokesčių sąraše). Ji kildinama iš Pašešupio kaimo, kuris buvo dabartinės J. Basanavičiaus aikštės vietoje ir priklausė Prienų seniūnijai. Tačiau dar 1662 m. įrašuose nurodoma, kad 1659–1661 m. buvo mokami mokesčiai kariuomenės reikalams nuo Pašešupio valdos laikytojo Adomo Narbuto ir jo žmonos. Be to, rasta dokumentų, dar 1626 m. mininčių Pašešupio kaimą.
Šiaurės karo metu 1701 m. Marijampolės apylinkės buvo nusiaubtos ir po Prienų pilies sugriovimo į nuošalesnę vietą prie Šešupės atsikraustė grafo G. Butlerio giminė, kuri 1717 m. netoli kaimo įkūrė Kvietiškio dvarą ir tapo miestelio įkūrimo iniciatoriumi. Prienų seniūnui Pašešupio vardas nepatiko, todėl jį pervadino Starapole (minima nuo 1736 m.). Besikuriant Starapolei netoliese ėmė augti kitas miestelis (nuo 1756 m. minimas kaip Marijampolė), kurį pastačiusi bažnyčią įkūrė grafienė Pranciška Ščiukaitė-Butlerienė. 1750 m. Prienų seniūnė grafienė P. Butlerienė iš marijonų vienuolyno išrūpino Starapolei kunigą ir tarp Šešupės bei Jevonio upių pastatė vienuolyną su bažnyčia. XVIII a. bažnytkaimis išaugo į prekybinį miestelį.
Pastačius marijonų vienuolyną, miestelis pavadintas Marijampole, kuri minima nuo 1756 m. Dvaras ir kaimas susijungė, 1792 m. vasario 23 d. ATR valdovas Stanislovas Augustas Poniatovskis suteikė Magdeburgo savivaldos teisių privilegiją ir herbą. 1812 m. gruodžio 5 d. pro Marijampolę grįždamas į Varšuvą pravažiavo imperatorius Napoleonas Bonapartas. 1829 m. baigtas tiesti Peterburgo–Varšuvos plentas (su atšaka į Karaliaučių). 1831 m. sukilimo metu 1831 m. balandžio 22 d. įvyko Marijampolės mūšis. 1863 m. sukilimo metu prie Marijampolės vyko aršios dalgininkų kovos su caro kariuomene. XIX a. pabaigoje Marijampolė – miestas, Suvalkų gubernijos Marijampolės apskrities centras.
Marijampolė garsi savo šimtamete gimnazija, kurioje mokėsi tautinio atgimimo žadintojai Jonas Basanavičius ir Vincas Kudirka. Lietuviškos spaudos draudimo laikotarpiu aktyviai veikė „Varpo“ platintojai, susibūrę į slaptą „Sietyno“ organizaciją. Marijampolė nuo senų laikų yra švietimo centras, tarpukario laikotarpiu čia veikė ne viena leidykla, kuria rūpinosi vienuoliai marijonai.
Tarpukariu nutiestas geležinkelis Kazlų Rūda–Šeštokai, 1926 m. pastatyta Marijampolės geležinkelio stotis (architektas Edmundas Alfonsas Frykas). 1931 m. AB „Lietuvos cukrus“ Marijampolėje pastatė cukraus fabriką, kuris ilgą laiką buvo pagrindinis pramonės objektas. 1936 m. įkurtas „Šešupės“ audimo fabrikas.
Dobričo sritis
Dobričo sritis  – sritis šiaurės vakarų Bulgarijoje. Padalinta į aštuonias savivaldybes (vns., dgs. oбщини). 2011 m. duomenimis, srityje gyveno 189 677 žmonės. Sritis šiaurėje ribojasi su Rumunija, šiaurės vakaruose su Silistra, vakaruose su Šumenu, pietuose su Varna, pietinius krantus skalauja Juodoji jūra.
Marijampolė
Istorija
1940–1941 m. sovietų valdžia ištrėmė kelis šimtus Marijampolės apskrities gyventojų. Pirmosiomis Antrojo pasaulinio karo dienomis miestas buvo bombarduotas, prie Šešupės vokiečiai sušaudė žydų tautybės asmenis. 1944 m. gegužės 15 d. SS išformavo nepaklususį generolo Povilo Plechavičiaus vietinės rinktinės padalinį – 2 tūkst. karo mokyklos kursantų.
Dobričo sritis
Svarbesnės gyvenvietės: Balčikas, Dobričius, Dobričiaus apskritis, General Toševas, Kavarna, Krušaris, Šabla, Tervelis.
Marijampolė
Istorija
Sugrįžus frontui SSRS armijos kontražvalgyba „SMERŠ“ Marijampolėje represavo apie 500 asmenų. Pokaryje apylinkėse veikė partizanų „Tauro“ apygardos būriai. Sovietmečiu miestas buvo industrializuotas ir gerokai išaugo, buvo pervadintas LKP lyderio Vinco Kapsuko garbei – Kapsuku, siekiant panaikinti religinį atspalvį miesto pavadinime.
1946 m. rugpjūčio 3 d. tapo apskrities pavaldumo miestu. Sovietmečiu pastatytas didelis pramonės automatų gamybinis susivienijimas, putliųjų verpalų fabrikas, pieno konservų kombinatas, automobilių remonto gamykla, grūdų produktų kombinatas, įkurtas agroprekybinis sovietinis ūkis-technikumas. Pastatyti Degučių, Mokolų ir Draugystės mikrorajonai, poilsio parkas, 10 aukštų viešbutis „Sūduva“ (archit. Aldona Kačerauskaitė), universalinė parduotuvė „Gulbė“ (archit. A. Kačerauskaitė), naujas paštas (archit. J. Putna), kraštotyros muziejus.
1977 m. kovo 30 d. miestas tapo respublikinio (nebe rajoninio) pavaldumo miestu. 1997 m. gruodžio 18 d. patvirtintas naujasis Marijampolės herbas.
Architektūra ir kultūra
Marijampolėje veikia kelios bažnyčios: Marijampolės Šv. arkangelo Mykolo mažoji bazilika, greta – Šv. Jurgio (marijonų) vienuolynas, Marijampolės Šv. Vincento Pauliečio bažnyčia (XIX a. pabaiga), priklausančios Vilkaviškio vyskupijai, Marijampolės evangelikų liuteronų bažnyčia, stačiatikių Marijampolės Švč. Trejybės cerkvė, priklausanti Marijampolės Švč. Trejybės parapijai. P. Butlerienės g. stovi buvę žydų maldos namai – Marijampolės sinagoga, Kauno g. – Marijampolės didžioji sinagoga. 2014 m. pastatyta Marijampolės Palaimintojo popiežiaus Jono Pauliaus II bažnyčia.
Senose miesto kapinėse stovi antkapinis paminklas rašytojai Žemaitei, R. Juknevičiui ir kitiems Lietuvai nusipelniusiems žmonėms. Vytauto g. stovi paminklas Ldk Vyteniui (stovėjo dar tarpukariu, atstatytas 2009 m. kovo 7 d., skulptorius Julius Narušis), o miesto parke – dar keli paminklai. 2010 m. pagrindinėje miesto aikštėje pastatytas paminklas lietuvių kalbai, tautai ir Lietuvos vardo paminėjimo tūkstantmečiui atminti (skulptorius Kęstutis Balčiūnas).
Marijampolėje Vytauto g. veikia „Tauro“ apygardos partizanų ir tremties muziejus, kitoje Vytauto gatvės pusėje, miesto parke, yra skulptoriaus A. V. Ambraziūno paminklas „Tauro“ apygardos partizanams. Miesto centrinėje dalyje yra Kultūros centras, jame įrengta Stankūnienės dailės galerija. Vienas iš miesto parkų – Pašešupio parkas – gamtos paveldo objektas.
Švietimo ir ugdymo įstaigos
Marijampolėje veikia šios valstybinės švietimo įstaigos: Kitos:
Gyventojai
Marijampolė 10-oje vietoje pagal Baltijos valstybių etninių (lietuvių, latvių, estų) gyventojų kiekį.
Žymūs žmonės
Marijampolės senosiose kapinėse palaidota rašytoja Žemaitė, poetas Petras Arminas-Trupinėlis, užnemunės istorijos autorius kun. Jonas Totoraitis, nepriklausomybės kovų dalyviai. Už kapinių tvoros ant Šešupės kranto pastatyti kryžiai – meno dirbiniai Lietuvos partizanų atminimui.
Pramonė
Nuo 1977 m. mieste veikia „Marijampolės pieno konservų“ kombinatas. Pietrytiniame miesto pakraštyje – seniausias Lietuvoje cukraus fabrikas (dab. „ARVI“ priklausantis „Lietuvos cukrus“). Savo veiklą vykdo pakavimo įmonė AB „Fasa“. Nuo 1998 m. savo veiklą pradėjo ir vykdo duonos, užkandžių ir šaldytų gaminių kompanija UAB „Mantinga“. 2011 m. šalia miesto įkurta Marijampolės LEZ. Metalo apdirbimo pramonės įmonės – UAB „STEVILA“, UAB „CIE LT Forge“, UAB „Pakma“.
Nevada
Nevada  – 36-oji JAV valstija (nuo 1864 m. spalio 31 d.). Valstija yra vakarinėje Šiaurės Amerikos dalyje: vakaruose ribojasi su Kalifornija, rytuose su Juta, šiaurėje su Oregonu, pietuose su Arizona. Per valstiją teka Kolorado upė. Valstijos sostinė – Karson Sitis. Plotas – 286,4 tūkst. km².
Istorija
Pirmieji europiečiai aplankę šią teritoriją buvo ispanai. Davę Sierra Nevada pavadinimą 1821 m. perleido ją Meksikai. 1848 m. po Amerikos–Meksikos karo teritorija perleista JAV. 1859 m. atrastas sidabras paskatino gyventojų migraciją į Nevadą.
Didžiausi miestai
2010 m. duomenys
thumb|left|250px|Nevados peizažas thumb|left|240px
Steponas Kazimieraitis
Steponas Kazimieraitis (1933 m. lapkričio 1 d. Gasčiūnai – 1995 m. sausio 6 d. Vilnius) – Lietuvos dailininkas vitražistas.
Biografija
Baigė Joniškio vidurinę mokyklą. 1959 m. baigė Lietuvos dailės institutą. Nuo 1961 m. dirbo Vilniaus „Dailės“ kombinate.
Kūryba
Sukūrė teminių ir dekoratyvinių vitražų visuomeninių pastatų interjerams: „Jūratė ir Kastytis“ (1963 m.), Gintaro muziejuje Palangoje, vitražus Gvinėjos (1970 m.), Zambijos (1973 m.), ambasadose Maskvoje. Vitražai dažniausiai iš storo luitinio stiklo, dekoratyvūs, griežtos kompozicijos, apibendrintų formų („Partizanai“ 1964–1965 m.).
Suprojektavo odos dirbinių, sukūrė plakatų, bendradarbiavo su Lietuvos kino studija, apipavidalino filmą „Kanonada“ 1961 m., rež. Arūnas Žebriūnas. Parodose dalyvavo nuo 1960 m.