cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Štuthofo koncentracijos stovykla
Stovykla
Pradinė stovykla (vadinama senąja stovykla) buvo apsupta spygliuotos vielos tvora. Ją sudarė aštuoni barakai kaliniams ir „kommandantur“, kuris buvo skirtas SS sargybiniams, iš viso 120 000 m². 1943 m. stovykla buvo išplėsta ir nauja stovykla buvo įkurta šalia jau seniau egzistavusios. Stovykla buvo apsupta elektrifikuota spygliuotos vielos tvora ir turėjo trisdešimt naujų barakų, o jos teritorija išsiplėtė iki 1,2 km². 1943 m. stovykloje buvo pastatytas krematoriumas (skirtas žmonių kūnams deginti) ir dujų kamera. Šie statiniai buvo pastatyti kaip tik laiku tam, kad būtų pradėtas masinis žydų naikinimas. Pagal „Galutinį Sprendimą“ („Galutinis sprendimas“ buvo nacių parengta žydų masinio naikinimo programa) Štuthofo stovykla buvo įtraukta į masinio naikinimo, kuris turėjo prasidėti 1944 m. birželį, sąrašus. Taip pat prireikus buvo naudojami mobilūs dujų vagonai, skirti dujų kameros našumui maksimaliai padidinti (per vieną egzekuciją buvo nužudoma 150 žmonių). thumb|Įėjimas į stovyklą, 2008 m. thumb|Štuthofo stovyklos administracija
Stovyklos personalas
Stovyklos apsaugoje dirbo SS pareigūnai, o po 1943 m. – ukrainiečių pagalbininkai. 1942 m. pirmoji vokietė moteris SS Aufseherinnen atvyko į Štuthofo koncentracijos stovyklą kartu su kitomis kalinėmis. Štuthofo koncentracijos stovyklos komplekse dirbo 295 moterys sargybinės. Tarp žinomų koncentracijos stovyklos prižiūrėtojų moterų buvo Elisabeth Becker, Erna Beilhardt, Ella Bergmann, Ella Blank, Gerda Bork, Herta Bothe, Erna Boettcher, Hermine Boettcher-Brueckner, Steffi Brillowski, Charlotte Graf, Charlotte Gregor, Charlotte Klein, Gerda Steinhoff, Ewa Paradies ir Jenny-Wanda Barkmann. Trisdešimt keturios koncentracijos stovyklos apsauginės (tarp jų: Becker, Bothe, Steinhoff, Paradies ir Barkmann) vėliau buvo pripažintos atlikusios nusikaltimus prieš žmogiškumą. Moterys iš Dancigo miesto ir kitų apylinkių Štuthofo stovykloje apsauginėmis-sargybinėmis buvo įdarbinamos nuo 1944 m. birželio mėn. Jos buvo treniruojamos dėl sargybinių trūkumo po to, kai buvo įsteigtas Štuthofo koncentracijos padalinys Bromberg-Ost (Konzentrationslager Bromberg-Ost) Býdgoščiaus mieste.
Pasak Terje Emberlando, vyriausiojo tyrėjo Norvegijos holokausto ir religinių mažumų centre, keletas Waffen SS savanorių iš Norvegijos dirbo sargybiniais arba instruktoriais su kaliniais iš Šiaurės valstybių.
Kaliniai
Pirmieji Štuthofo koncentracijos stovykloje 1939 m. rugsėjo 2 d. įkalinti kaliniai buvo 150 Lenkijos piliečių, areštuotų Dancigo miesto gatvėse iškart po to, kai prasidėjo karas. Jau po pirmų dviejų savaičių, 1939 m. rugsėjo 15 d., kalinių skaičius pasiekė 6 000. Dešimtis tūkstančių žmonių, tiksliau, net apie 100 000 žmonių, įskaitant lenkus, lietuvius, komunistus ir žydus iš visos Europos, deportavo į Štuthofo koncentracijos stovyklą. Šis 100 000 žmonių skaičius yra laikomas ganėtinai kukliu, nes tikslus skaičius nėra žinomas dėl to, kad pirmos aukos nebuvo tvarkingai registruojamos žudymo sąrašuose ir buvo nusiųstos skubiai sunaikinti. Kai 1944 m. liepos ir rugpjūčio mėnesiais sovietų pajėgos pradėjo žengti į priekį per Estijos teritoriją, Klogos koncentracijos stovyklos personalas evakavo daugumą kalinių jūra, nusiųsdami juos į Štuthofo koncentracijos stovyklą.
Lietuviai
Koncentracijos stovykloje 1943 m. buvo įkalintos žinomos Lietuvos asmenybės: Kazys Bauba, Rapolas Mackonis, Vincas Blažys, Mykolas Mačiokas, Juozas Brėdikis, Petras Mačiulis, Ignas Budrys, Jonas Maliniauskas, Petras Buragas, Zigmantas Masaitis, Vladas Butkus, Vytautas Meilus, Jonas Čiuberkis, Juozas Narakas, Adolfas Darginavičius, Jonas Noreika, Vladas Darginavičius, Mykolas Pečeliūnas, Pranas Germantas, Stasys Puodžius, Bronius Grigas, Leonas Puskunigis, Antanas Januškevičius, Kazys Rakūnas, Vladas Jurgutis, Jonas Rimašauskas, Aleksandras Kantvilas, Balys Sruoga, Jonas Katiniauskas, Vytautas Stanevičius, Petras Kerpė, Antanas Starkus, Petras Kiškis, Jonas Šernas, Mečys Kriaučiūnas, Algirdas Tumėnas, Vytautas Tumėnas, Antanas Kučinskas, Juozas Valenta, Kazys Kuprėnas, Jurgis Valiukevičius, Alfonsas Lipniūnas, Stasys Yla, Antanas Liūdžius, Pilypas Žukauskas, Mečislovas Mackevičius. Vėliau atvežti: Antanas Šapalas, Vladas Čekauskas, Vladas Grudzinskas, Klemensas Gumauskas, Mykolas Mačiukas, Vaclovas Alksninis, Antanas Starkus, Henrikas Ernestas Blazas, Vladislovas Telksnys (Lankaitis).
Štuthofo konclagerio buvusio krematoriumo patalpose atidengta atminimo lenta, įamžinanti kalėjusių lietuvių atminimą. Knygas apie savo išgyvenimus Štuthofe yra parašę Balys Sruoga („Dievų miškas“, parašyta 1945 m., išleista 1957 m.), Stasys Yla („Žmonės ir žvėrys“) ir (Vladislovas Telksnys („Kamino šešėlyje“, 1990 m.). Rapolas Mackonis parašė rankraštį, kuris saugojamas Lietuvos ypatingajame archyve.
Sąlygos
thumb|Krematoriumas Žmonės koncentracijos stovykloje gyveno brutaliomis sąlygomis. Daug kalinių mirė nuo dėmėtosios šiltinės epidemijos, kuri stovykloje kilo du kartus – 1942 m. žiemą ir 1944 m. SS sargybiniai atrinkdavo kalinius. Tie, kurie buvo silpni arba sergantys, būdavo nužudomi dujomis mažose dujų kamerose. Dujų kamerose nuo 1944 m. birželio mėn. buvo naudojamos ciklono B (zyklon B) dujos. Koncentracijos stovyklos gydytojai taip pat žudė sergančius, sužeistus ir silpnus kalinius, suleisdami mirtinas injekcijas ar išbandydami preparatus su žmonėmis. Šioje koncentracijos stovykloje buvo nužudyta daugiau kaip 85 000 žmonių.
Naciai naudojo Štuthofo koncentracijos stovyklos kalinius priverstiniams darbams. Daug kalinių dirbo SS priklausančiuose versluose, tokiuose kaip DAW (Deutsche Ausrüstungswerke), labai saugomoje ginkluotės gamykloje, kuri buvo įkurta stovyklos teritorijoje šalia kalinių barakų. Kiti kaliniai dirbo vietinėse plytinėse, privačiose pramonės įmonėse, žemės ūkyje arba koncentracijos stovyklos darbuose. 1944 m. prievartinius darbus atliekančių kalinių jėga tapo labai svarbi ginklavimosi pramonei, Focke-Wulfaircraft gamykla buvo pastatyta Štuthofo koncentracijos stovyklos teritorijoje. Galiausiai Štuthofo koncentracijos stovyklos sistema tapo plačiu priverstinių darbų stovyklų tinklu. Remiantis Holokausto enciklopedija, šiaurinėje ir centrinėje Lenkijos teritorijoje buvo įkurti 105 Štuthofo koncentracijos stovyklos padaliniai (kiti šaltiniai priskaičiuoja jų mažiau). Didžiausi Štuthofo stovyklos padaliniai buvo Torunėje ir Elbinge.
Mirties žygis
thumb|[[Nawitz]] Kalinių evakuacija iš Štuthofo koncentracijos stovyklų sistemos šiaurės Lenkijoje prasidėjo 1945 m. sausio 25 d. Prasidėjus galutinei evakuacijai Štuthofo koncentracijos stovyklų sistemoje buvo beveik 50,000 kalinių, dauguma iš jų buvo žydai. Apie 5,000 kalinių iš Štuthofo koncentracijos stovyklos padalinių buvo nuvaryti iki Baltijos jūros kranto, suvaryti į vandenį ir sušaudyti iš kulkosvaidžio. Likę buvo marširuoti į Lauenburg miestą rytų Vokietijoje. Sovietų kariams užkirtus kelią, vokiečiai suvarė išgyvenusius kalinius atgal į Štuthofo koncentracijos stovyklą. Žygiuodami didelius atstumus žiauriomis žiemos sąlygomis ir kęsdami žiaurų prižiūrėtojų elgesį tūkstančiai mirė.
1945 m. balandžio mėn. likę Štuthofo stovyklos kaliniai buvo pašalinti iš stovyklos Baltijos jūros keliu, nes stovykla buvo apsupta sovietų karių. Dar kartą šimtai kalinių buvo suvaryti į jūrą ir sušaudyti. Apie 4,000 kalinių buvo pasodinti į mažą laivą ir išsiųsti į Vokietiją. Kai kurie buvo išsiųsti į Neuengamme koncentracijos stovyklą šalia Hamburgo miesto ir kai kurie į koncentracijos stovyklas išilgai Baltijos jūros. Daugelis pakeliui nuskendo. Barža pilna kalinių buvo išmesta ant kranto Klintholm Havn Danijoje. 1945 m. gegužės mėnesį iš 370 kalinių net 351 buvo išgelbėti. Netrukus prieš vokiečiams pasiduodant kai kurie kaliniai buvo perkelti į Malmö miestą Švedijoje ir paleisti neutralioje šalyje. Buvo apskaičiuota, kad apie 25 000 kalinių (kas antras) mirė per Štuthofo koncentracijos stovyklų evakuaciją.
Sovietų pajėgos išlaisvino Štuthofo koncentracijos stovyklą 1945 m. gegužės 9 dieną, išgelbėdami apie 100 kalinių, kurie sugebėjo pasislėpti galutinės stovyklos evakuacijos metu.
Štuthofo teismai
thumb|Elisabeth Becker (pirmoje eilėje iš kairės) Niurnbergo teismai neteisė Štuthofo koncentracijos stovyklos sargybinių, tačiau Lenkija surengė keturis teismus Gdanske prieš buvusius sargybinius ir Štuthofo kapos'us, kaltindama juos padarius karo nusikaltimus ir nusikaltimus prieš žmoniją. Pirmas teismas vyko nuo 1946 m. balandžio 25 d. iki 1946 m. gegužės 31 d., jis iškeltas prieš 30 buvusių pareigūnų ir Štuthofo stovyklos sargybinių. Sovietų/Lenkijos specialusis baudžiamasis teismas nustatė, kad visi kaltinamieji yra kalti dėl jiems pateiktų kaltinimų. Vienuolika kaltinamųjų, įskaitant buvusį komendantą Johann Pauls, buvo nuteisti mirties bausme. Likę buvo taip pat nuteisti ir gavo įvairių terminų laisvės atėmimo bausmes.
Antrasis teismas vyko nuo 1947 m. spalio 8 d. iki 1947 m. spalio 31 d., prieš Lenkijos specialųjį baudžiamąjį teismą. 24 buvę pareigūnai ir Štuthofo koncentracijos stovyklos sargybiniai buvo patraukti atsakomybėn, teismas pripažino juos kaltais ir nuteisė. Dešimt iš jų buvo nuteisti mirties bausme.
Ketvirtasis ir paskutinis teismas taip pat vyko prieš Lenkijos specialųjį baudžiamąjį teismą nuo 1947 m. lapkričio 19 d. iki 1947 m. lakričio 29 d. 27 buvę pareigūnai ir Štuthofo koncentracijos stovyklos sargybiniai buvo patraukti atsakomybėn ir nuteisti. 26 pripažinti kaltais ir vienas išteisintas.
Richlord Ennin
Ričlordas Eninas arba vadinamas tiesiog Richie (Ričiu) (Richlord Ennin; g. 1998 m. rugsėjo 17 d.) – Kanados futbolininkas, žaidžiantis puolėjo arba saugo pozicijoje.
Karjera
Karjerą pradėjo Kanadoje, „Toronto“ akademijoje, o vėliau pateko į šio klubo dublerių komandą.
Kanadietis žaidė 2019 m. žaidė Latvijos „Virsliga“ pirmenybėse per 22 rungtynes įmušė 5 įvarčius ir atliko 8 rezultatyvius perdavimus.
FK Žalgiris (2020 m. sezone)
2020 m. sausio 16 d. pranešta, kad atvyko į Lietuvą ir atstovaus Vilniaus „Žalgirio“ klubui. (Išsinuomotas iš Jūrmalos „Spartako“.) Debiutavo 2020 m. kovo 6 d. pirmojo turo rungtynėse prieš FK Panevėžys, kurias žalgiriečiai laimėjo rezultatu 4-0. Ričis pelnė pirmą rungtynių įvartį, o vėliau atliko du rezultatyvius perdavimus.
2020 m. spalio 17 d. išplatinta informacija, kad žaidėjas paliko „Žalgirio“ klubą ir toliau tęs karjerą Rusijoje. Už FK Žalgiris sužaidė 11 rungtynių A lygoje ir pasižymėjo keturiais įvarčiais. Taip pat žaidė rugpjūčio 27 d. UEFA Europos lygos rungtynėse prieš „Paide“, kuomet pasirodė po keitimo.
Nuo 2020 m. sezono
2020 m. debiutavo Rusijos Premjer lygos rungtynėse. Tuo metu buvo nuomos pagrindais išnuomotas Tomės klubui.
Vėliau išnuomotas Nižnij Novgorodo klubui, kuriam atstovavo 2021–2022 m. sezone, o Prmejer lygoje sužaidė devyniolika rungtynių, pelnė vieną įvartį.
2022 m. liepos mėn. pranešta, kad keliasi į Vengriją, į Honved.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Rinktinės
Kitados atstovavo Kanados U-17 ir U-20 rinktinėms.
Šmuiliškė
Šmuiliškė – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, netoli Lukšių.
Malavio ežero nacionalinis parkas
Malavio ežero nacionalinis parkas  – saugoma gamtos teritorija Malavyje, ties Malavio ežero pietiniu galu. Parkas įkurtas 1980 m. ir apima 94 km² teritoriją.
Parkas apima Malavio ežero pietinį galą, Maklyro pusiasalį, 12 salų ir 3 sausimos plotus. Būdingi įvairūs kraštovaizdžiai – skardingi ir uolingi šlaitai, smėlėti paplūdimiai, miškingos pašlaitės, pelkės, lagūnos. Ežero paviršius yra 475 m aukštyje, o aukščiausia parko vieta – 1140 m aukštyje.
Be vaizdingų kraštovaizdžių Malavio ežero nacionaliniame parke saugoma šio krašto bioįvairovė. Malavio ežeras pasižymi endeminių gyvūnų gausa, jame yra 500–1000 žuvų rūšių, beveik visos jų yra endeminės (ypač įvairūs cichlidai). Ežero pakrantėse gyvena begemotai, pavianai, dygliatriušiai, pekariai, drambliai, dukeriai, vervetos. Salose gyvena gausūs būriai paukščių (ypač kormoranai), krokodilai, varanai.
Malavio ežero nacionalinis parkas 1984 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Luko pilis
Elko pilis – Vokiečių ordino pilis Luke, Luko ežero pusiasalyje (anksčiau saloje). Pilis yra įtraukta į Lenkijos paminklų registrą.
Šlyna
Šlyna – upė vidurio vakarų Lietuvoje, Raseinių ir Jurbarko rajonuose; dešinysis Šaltuonos intakas (Jūros baseinas). Prasideda 7 km nuo Raseinių, prie Bakučių kaimo. Teka pietų, pietvakarių kryptimi. Įteka Paišlynio kaime, 41 km nuo Šaltuonos žiočių.
Intakai: miniatiūra|250px|left|Ties [[Pareizgupis|Pareizgupiu]]
Vidutinis upės nuolydis – 246 cm/km. Aukštupio ir vidurupio vaga daug kur sureguliuota. Gyvenvietės prie Šlynos: Ramonai, Paraseinys, Raseiniai, Pareizgupis, Beržtai, Paišlynys.
Upėvardis kildinamas iš žodžio šlynas („molis puodams žiesti, molis su priemaišomis“).
Naminė antis
Naminė antis (Anas platyrhynchos domesticus) – žąsinių (Anseriformes) būrio naminis paukštis. left|thumb|170px|Naminės antys left|thumb|170px|Naminis ančiukas
Naminių ančių kilmė
Naminės antys ir jų veislės kilo iš didžiųjų ančių (Anas platyrhynchos).
Kitos naminių paukščių rūšys
Kartais šios naminių paukščių rūšys painiojamos su naminėmis antimis:
Biologija
Naminės antys daugiausia poligamai ir tarpusavyje mažiau agresyvios, nei jų laukiniai protėviai - didžiosios antys.
Auginimas Lietuvoje
Labiausiai Lietuvoje paplitusios Pekino antys.
Maistas
Naminės antys visaėdės. Jos maitinasi augaliniu ir smulkiu gyvuliniu maistu.
Nauda
Naminės antys yra trijų paskirčių: mėsinės, dėsliosios ir dekoratyvinės.
Kiaušiniai
Naminės antys, skirtingai nuo kitų naminių paukščių, deda kiaušinius ankstų rytą. 70 procentų kiaušinių sudeda iki 6 valandos ryto. Priklausomai nuo veislės, naminės antys per metus sudeda iki 200 vienetų kiaušinių.
Šmukštai
Šmukštai – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Gelvonų.
Šifonas
Šifonas – labai minkštas, lengvas, permatomas, paprastai drobinio pynimo audeklas šalikams arba vakarinėms suknelėms iš šilko arba dirbtinio pluošto daugiagijų siūlų. Krepiniai sukrūs šifono verpalai padaro išaustą audeklą šiek tiek raukšlėtą į abi puses, dėl ko šifonas šiek tiek tamprus ir liečiant grubokas.
VN
VN gali reikšti:
Šifonas
Šifonas audžiamas iš medvilnės, šilko, sintetinio pluošto. Stebimas didinamuoju stiklu šifonas primena tinklą, dėl ko šifonas yra šiek tiek perregimas. Šifonas dažomas bet kokiomis spalvomis, tačiau poliesterinis šifonas gali prastai dažytis.
Siūdami šifoną kai kurie siuvėjai tarp dviejų siuvamų šifono sluoksnių deda sluoksnį minkštojo popieriaus. Minkštasis popierius padeda šifono audeklo sluoksnius laikyti kartu, nes šiurkštus popieriaus paviršius susikabina su šifono paviršiumi. Baigus siūti minkštasis popierius kruopščiai nuplėšiamas. Siuvant šifoną galima prismaigstyti, nes dėl stangrumo smeigtukų žymės pasislepia. Siuvėjams rekomenduojama šifoną siūti lėtai ir tolydžiai, nes per greitai traukiamas per siuvimo mašiną šifonas ima glemžtis ir garankščiuotis.
Šifonas dažniausiai naudojamas vakarinei aprangai, ypač viršutinio sluoksnio drabužiams, kurie suteikia elegantišką, plazdančią išvaizdą. Jis populiarus ir palaidinių, kaspinų, šalių ir apatinių drabužių gamyboje. Šifonas, kaip ir kiti krepiški audeklai, gali būti nepatogus siūti dėl lengvos ir slidokos tekstūros. Dėl gležnos sandaros šifonas skalbiamas labai švelniai.
Šifonas yra lengvas audeklas, kuris labai lengvai spūra, tad nuo spurimo jį apsaugo specialiomis siūlėmis. Šifonas yra lygesnis ir blizgesnis negu panašus audeklas žoržetas.
VE
VE gali reikšti:
ve gali reikšti:
Mary Wollstonecraft
Meri Volstonkraft (Mary Wollstonecraft, arba  ; 1759 m. balandžio 27 d. – 1797 m. rugsėjo 10 d.) – anglų rašytoja, filosofė ir moterų teisių gynėja. Iki XX amžiaus pabaigos Volstonkraft gyvenimas, ypač romantiniai santykiai, sulaukė daugiau dėmesio nei jos kūryba. Šiandien Volstonkraft laikoma viena iš pirmųjų feminisčių filosofių, kurios tiek idėjos, tiek gyvenimas padarė įtaką kitų kartų feministėms ir feministams.
Per savo trumpą karjerą yra parašiusi romanų, traktatų, kelionių literatūros, išleidusi Prancūzijos revoliucijos istoriją, socialines normas mokančią knygą ir knygą vaikams. Volstonkraft žymiausias veikalas – „Moters teisių apgynimas“ (1792 m.), kuriame ji teigė, kad moterys iš prigimties nėra prastesnės už vyrus, o tokios atrodo tik todėl, kad neturi išsilavinimo. Veikale siūlo protu pagrįstą socialinę tvarką, kurioje tiek vyrai, tiek moterys turėtų būti traktuojami kaip racionalios būtybės.
Po dviejų nelaimingų romanų su Henriu Fuseliu ir Džilbertu Imlei (su pastaruoju susilaukė dukters Feni Imlei) Volstonkraft susituokė su filosofu Viljamo Godvino, vieno iš anarchistinio judėjimo pradininkų. Meri Volstonkraft mirė sulaukusi 38 metų, palikdama keletą neužbaigtų rankraščių, praėjus 11 dienų po to, kai pagimdė savo antrąją dukrą Meri Šeli, vėliau tapusią žymia rašytoja, plačiai žinomą kaip „Frankenšteino“ autorę.
Prancūzijos politinė sistema
Prancūzija yra pusiau prezidentinė respublika. Jos vyriausybės vadovas – ministras pirmininkas, kurį paskiria prezidentas. Valstybės vadovas – prezidentas – renkamas per tiesioginius rinkimus.
thumb|250px|Prancūzijos politinė sistema
Prancūzijos teritorija suskirstyta į 18 administracinių regionų – 13 žemyninės Prancūzijos regionų (Europoje) ir 5 užjūrio regionus. Visi penki užjūrio regionai ir San Martenas (Prancūzijos teritorija Karibuose) laikomi ES dalimi (jie turi atokiausių regionų statusą).
Prancūzijos miestas Strasbūras yra vienas iš trijų miestų, kuriuose įsikūrusios oficialios Europos Sąjungos institucijų būstinės. Kiti du tokie miestai yra Briuselis ir Liuksemburgas.
Aukščiausiosios valdžios institucijos
Pagal 1958 m. konstituciją Prancūzija – pusiau prezidentinė respublika. Valstybės vadovas ir vyriausiasis kariuomenės vadas – 5 metams tiesiogiai renkamas prezidentas (gali būti renkamas ne daugiau kaip 2 kadencijoms iš eilės). Vykdomoji valdžia priklauso prezidentui ir vyriausybei, kuriai vadovauja prezidento skiriamas ministras pirmininkas. Vyriausybės narius rekomendavus ministrui pirmininkui skiria prezidentas, vyriausybę tvirtina ir gali paleisti Nacionalinis Susirinkimas.
thumb|250px|Nacionalinio Susirinkimo rūmai Paryžiuje
Įstatymus leidžia 2 rūmų Parlamentas (Parlement), kurį sudaro vietos rinkimų apygardoms atstovaujantis 5 metams tiesiogiai renkamas Nacionalinis Susirinkimas (Assemblée Nationale) ir specialios kolegijos, turinčios apie 150 000 vietos rinkėjų, 6 metams renkamas Senatas (Sénat). Abejų rūmų narių posėdžiai balsuojant dėl Konstitucijos pataisų ar klausantis prezidento kalbų vadinami Kongresu (Congrès). Nacionalinį Susirinkimą sudaro 577, Senatą – iki 348 narių, kurių pusė atnaujinama kas 3 metai. Iki 2004 m. Senatas buvo renkamas 9 metams, jį sudarė 321 narys, trečdalis jų buvo atnaujinama kas 3 metai. Nacionalinis Susirinkimas turi daugiau galių nei Senatas.
thumb|250px|Nacionalinio Susirinkimo sesija Burbonų rūmuose
Vietos valdžia
22 regionams vadovauja 4 metams tiesiogiai renkamos regionų tarybos ir jų prezidentai, 96 departamentams – 6 metams tiesiogiai renkamos generalinės tarybos (visose apie 4000 narių) ir jų prezidentai, apie 36 000 komunų – 6 metams tiesiogiai renkamos savivaldos tarybos ir merai.
Teismų sistema
Vykdomajai valdžiai pataria ir kaip paskutinės instancijos administracinis teismas veikia Valstybės Taryba (Conseil d’État), kuriai vadovauja ministras pirmininkas ir sudaro aukšti valstybės pareigūnai. Teismų sistemą sudaro Konstitucinė Taryba, Aukščiausiasis teisingumo, Kasacinis, Audito, Konfliktų, administraciniai, civiliniai, komerciniai, kriminaliniai, tarpiniai apeliaciniai, žemesnieji teismai. Jų veiklą prižiūri Teisėjų taryba.
Klibių seniūnija
Klibių seniūnija – istorinis teritorinis-administracinis vienetas, buvęs Kretingos valsčiaus šiaurės rytinėje dalyje, į šiaurės rytus nuo Kretingos, abipus kelio Kretinga-Salantai.
Istorija
Įkurta 1919 m. 1919-1940 m. priklausė Kretingos valsčiui (Kretingos apskritis). Prasidėjus Lietuvos sovietizacijai, 1940 m. pavadinta Klibių apylinke. TSRS-Vokietijos karo pradžioje 1941 m. atkurta. Grįžus sovietų valdžiai, 1944 m. vėl pavadinta Klibių apylinke.
Seniūnijai vadovavo seniūnijos kaimų atstovų krivulėje 3 metams renkamas seniūnas, o jį pavadavo seniūno padėjėjas.
Seniūnijos administracinis centras: Klibiai.
Seniūnijai priklausę kaimai:
Benz Bz.IV
'''Benz Bz. IV''' buvo Vokietijos imperijos įmonėje „Benz & Cie., Rheinische Automobil- und Motorenfabrik AG“ 1915 m. pabaigoje sukurtas ir 1916 m. pradėtas gaminti vandeniu aušinamas vienaeilis, šešių cilindrų, aviacinis vidaus degimo variklis. Iš viso buvo pagaminta apie 6400 šio tipo variklių.
Konstrukcija ir gamyba
Bz. IV – keturtaktis vienaeilis šešių cilindrų vidaus degimo variklis varikis, turėjęs du paskirstymo velenus, po du įsiurbimo ir du išmetimo vožtuvus cilindrui. Jo konstruktorius Artūras Bergeris (vok. Artur Berger) Bz. IV kūrė kaip ankstesnio modelio Bz. III modifikaciją, su 30% didesniu darbiniu tūriu, dvejais Benz dvejų purkštukų karbiuratoriais, kiekvienas kurių tiekė kurą trims cilindrams. Cilindrų vožtuvai buvo valdomi dvigubu kumšteliniu velenėliu, valdančiu po du įsiurbimo ir išmetimo vožtuvus cilindrui.
Cilindrai buvo gaminami iš ketaus, apsupti lakštiniu gaubtu. Karteris buvo gaminamas iš aliuminio, stūmokliai iš pradžių buvo plieniniai, vėlesnėse versijose – iš aliuminio.
Nuo 1917 m. buvo gaminama modifikacija su aukštu suspaudimo laipsniu (Bz. IVü). Šios serijos variklius galima atpažinti iš ant kiekvieno cilindro nudažytų raudonų juostų.
1918 m. vasario mėn. aliumininiai Bz. IV stūmokliai tapo pirmaisiais stūmokliais, kuriuos, kaip tokio tipo trofėjinės technikos pavyzdžius, ištyrė Didžiosios Britanijos šaudmenų ministerija.
Abejų modifikacijų Bz. IV buvo montuojami į C tipo orlaivius (ginkluotus žvalgybinius biplanus), taip pat į pirmąjį serijiniu būdu gamintą visiškai metalinį šturmo / pėstininkų paramos lėktuvą Albatros J.I. Po karo jie buvo montuojami į Sablatnig gamintus keleivinius lėktuvus.
Naudojimas
miniatiūra|Benz BZ.IV variklis. National Air and Space Museum’s Steven F. Udvar-Hazy Center in Chantilly, Virginia, USA Bz. IV buvo daugiausiai montuojamį į Vokietijoje gamintus AEG, Albatros, DFW, Friedrichshafen, Halberstadt, LVG, Pfalz, Sablatnig orlaivius.
1923 m. kurdamas Dobi-II, Karo aviacijos turėtą atsarginį Bz. IV panaudojo ir Jurgis Dobkevičius. Šio variklio vamzdeliniai radiatoriai, paprastai montuoti biplano viršutinio sparno centroplano vietoje, monoplane Dobi-II negalėjo būti pritaikomi, todėl J. Dobkevičius suprojektavo reikalingų dydžių korinio ir briauninių radiatorių sistemą, kuri buvo pagaminta Centrinėse kariuomenės dirbtuvėse.
Bz. VI buvo naudojami, pagal šalį gamintoją:
Šmulkiškiai
Šmulkiškiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurę nuo Pašušvio.
VG
VG arba vg gali reikšti:
Selifas ap Kinanas
Selifas ap Kinanas (, m. apie 613 m.) – Poviso karalius (586–613 m.), Kinano Garuino ir Gvenvinvinos sūnus. 610 metais jis tapo Poviso karaliumi. Jis įstojo į britų karalių koaliciją, bet mūšyje prie Česterio ta koalicija buvo visiškai sutriuškinta Nortumbrijos karaliaus Etelfrito. Būtent po šito mūšio Nortumbrijos autoritetas pakilo. Mūšyje krito ne tik pats Selifas, bet ir jo dėdės Iago ap Brachvailas ir Maunas ap Brochvailas, brolis Dinoganas ap Kinanas ir giminaitis Biorderchas ap Gvilavras. thumb|left|150px|Velso žemėlapis
Dominikiečiai
Dominikiečiai  – lotynoamerikiečių tauta, susiklosčiusi Dominikos Respublikoje. Dabar domininkiečiai sudaro didelę diasporą JAV, taip pat gyvena Ispanijoje, Puerto Rike, Kanadoje, Venesueloje, Argentinoje ir kt. Populiacija – apie 10–12 mln. žmonių. Didžiuma dominikiečių yra mulatai (75 %), kiti – baltieji (15 %) ir juodaodžiai (daugiausia haitiečių kilmės). Vartoja vietinę ispanų kalbos tarmę. Tikintieji – krikščionys (daugiausia Romos katalikai, yra adventistų, sekmininkų ir kt.).
Dominikiečiai susidarė susimaišius atvykėliams iš Europos (daugiausia ispanams, prancūzams) ir iš Vakarų Afrikos atgabentiems vergams. Dalis dominikiečių kilę iš Espanjoloje iki užkariavimo gyvenusių indėnų tainų.
Būdingas dominikiečių valstiečių būstas – boyo, dažnai žydraspalvis, su raudonais apvadais ir durimis. Miestams būdinga tradicinė pietų Ispanijos architektūra.
Liaudies muzikoje, šokiuose persipina ispaniškos, afrikietiškos ir indėniškos tradicijos. Pats populiariausias šokis merengė paplito XIX a. Liaudies dainos skirstomos į džiugiąsias aginaldo (aguinaldo) ir graudžiąsias viljasinko (villacinco).
Tonuti Spagnol
Tonutis (Antonijas) Spanjolas (, 1930 m. Kazarsa, Italijos karalystė – 2017 m. Verona, Italija) – friulų poetas, literatas.
Gimė valstiečių dalininkų šeimoje. T. Spanjolo šeima ir P. P. Pazolinio motina buvo kilę iš to paties krašto. P. P. Pazolinis skatino palaikyti friulų kalbą, friuliškai rašyti, ir T. Spanjolas laikomas vienu paskutinių P. P. Pazolinio mokinių, juodu visą gyvenimą palaikė ryšį. T. Spanjolo brolis Dantė buvo misionierius Afrikoje. Tonutis Spanjolas kūrė friulų ir italų kalbomis. Sulaukęs 87–erių metų 2017 m. lapkričio 5 d. mirė Veronoje, palaidotas San Džovanio kapinėse.
Domenico Naldini
Domenikas (Nikas) Naldinis (, 1929 m. gegužės 1 d. – 2020 m. rugsėjo 9 d.) – friulų romanų rašytojas, poetas ir kino režisierius. Kai kurie darbai išversti į anglų kalbą.
D. Naldinis gimė Kazarsa dela Delicijoje, Pordenonės provincijoje, Friulyje Antonijo Naldinio ir Enriketos Kolusi šeimoje. Jo motina buvo Suzanos Kolusi sesuo, Suzana buvo P. P. Pazolinio motina, taigi D. Naldinis ir P. P. Pazolinis buvo pusbroliai. D. Naldinis buvo savo pusbrolio biografas. Trento universitete D. Naldinis dirbo dėstytoju ir profesoriumi, Tuniso universitete ėjo italų literatūros profesoriaus pareigas. D. Naldinis visame pasaulyje populiarino italų literatūrą ir kultūrą.
Damenikas Naldinis mirė Trevize 2020 m. rugsėjo 9 d., sulaukęs 91 m.
VI
vi gali reikšti:
Červenės rajonas
Červenės rajonas – rajonas rytų Baltarusijoje, Minsko srities rytinė dalyje. Administracinis centras – Červenė.
Gyvenvietės
Vienintelis miestas – Červenė, miesto tipo gyvenvietė – Smilavičai.
Koncertas klarnetui (Mocartas)
Koncertas klarnetui A-dur (K622) – austrų klasikinės muzikos kompozitoriaus V. A. Mocarto (1756–1791) koncertas klarnetui, parašytas 1791 metais.
Istorija
V. A. Mocartas „Koncertą klarnetui“ A mažoro tonacijoje parašė 1791 m. ir jis buvo skirtas klarnetistui Antonui Štadleriui. Su juo V. A. Mocartas buvo nuo seno pažįstamas. A. Štadleris tuo metu buvo oficialus Vienos rūmų orkestro klarnetistas ir tos pačios masonų ložės kaip V. A. Mocartas narys. Sakoma, kad V. A. Mocartas jį mėgo ir skolindavo pinigų, net kai jo paties šeimai jų trūkdavo. Po kompozitoriaus mirties buvo rasta nemenkos klarnetisto skolos raštų. Tuo metu klarnetas dar buvo mažai paplitęs instrumentas ir A. Štadleris naudojosi savo paties patobulintu bosiniu klarnetu, su kuriuo galėjo išgauti keletą žemesnių natų nei su įprastu klarnetu. V. A. Mozartas parašė koncertą būtent šiam klarnetui, bet tai buvo taip neįprasta, kad 1801 metais pasirodžiusiuose koncerto leidimuose leidėjai transkribavo žemąsias natas oktava aukščiau, kad partiją būtų galima atlikti įprastu klarnetu.
Manoma, kad V. A. Mocartas parašė koncertą per pirmą 1791 m. spalio savaitę ir naudojosi prieš metus ar du pradėtu kūriniu bosiniam ragui. A. Štadleris pirmą kartą atliko koncertą klarnetui iškart po jo užbaigimo, tikriausiai 1791 m. spalio 16 d. Prahoje. Šis koncertas užima ypatingą vietą V. A. Mocarto biografijoje, nes yra paskutinis užbaigtas kompozitoriaus kūrinys, tik apie du mėnesius iki jo mirties gruodžio 5 dieną. Vieni autoriai koncerto muzikoje randa sąsajų su artėjančia kompozitoriaus mirtimi, kiti tvirtina, kad V. A. Mocartas tuo metu dar buvo geros savijautos ir nenumanė apie greitą mirtį. Kita dėmesio priežastis koncertui yra toji, kad vėliau muzikos istorijoje buvo parašyti tik keli kiti sėkmingi kūriniai klarneto atlikimui. Po kompozitoriaus mirties jo našlė Konstanca kreipėsi į A. Štadlerį siekdama susigrąžinti rankraštį, tačiau A. Štadleris jai pasakė, kad jis buvo pavogtas gastrolių po Vokietiją metu. Konstanca tuo nepatikėjo ir kaltino klarnetistą užstačius rankraštį lombarde. Kaip ten bebūtų, autorinis V. A. Mocarto rankraštis neišliko. Taip pat neišliko ir A. Štadlerio klarnetas, tad paprastai koncertas atliekamas pagal 1801 m. leidimą įprastiems klarnetams. XX a. antrojoje pusėje padaugėjo originalaus kūrinio rekonstrukcijų bosiniam klarnetui, tačiau atlikimas su įprastu klarnetu išliko populiarus.
Koncerto dalys
V. A. Mocarto „Koncertas klarnetui“ skirtas atlikti klarnetu su kamerinio orkestro (be timpanų, trimitų, obojų) pritarimu ir sudarytas iš trijų dalių:
Saldumas
right|thumb|Saldūs produktai, tokie kaip šis braškių tortas, sukelia saldumo pojūtį. Saldumas – vienas pagrindinių skonių, dažniausiai jaučiamas valgant cukringus maisto produktus. Saldus skonis paprastai laikomas maloniu, išskyrus, kai produktas yra per saldus. Be cukrų, tokių kaip sacharozė, saldūs yra daugybė kitų cheminių junginių, įskaitant aldehidus, ketonus ir cukraus alkoholius. Kai kurie jų yra saldūs labai mažomis koncentracijomis, todėl juos galima naudoti kaip nekaloringus cukraus pakaitalus, pvz. sacharinas ir aspartamas. Kiti junginiai, pavyzdžiui, mirakulinas, gali pakeisti paties saldumo pojūtį.
Tyrimai rodo, kad reakcija į cukrų ir saldumą turi labai senas evoliucines ištakas ir pasireiškia chemotakse net tokiose judriose bakterijose kaip E. coli. Naujagimiai ir kūdikiai taip pat demonstruoja pirmenybę didelei cukraus koncentracijai ir teikia pirmenybę tirpalams, kurie yra saldesni už motinos piene esančią laktozę.
Saldumas turi aukščiausią skonio atpažinimo slenkstį – žmogus aptinka sacharozės dalį, esančią 1:200 santykio tirpale. Palyginimui, kartumas turi mažiausią aptikimo slenkstį – žmogus atpažįsta maždaug 1 dalį iš 2 milijonų tirpale esančio chinino.
Natūralioje aplinkoje, kurioje išsivystė žmogaus protėviai, saldumo intensyvumas rodė maiste esantį energijos kiekį, o kartumas – toksiškumą. Dėl aukštos saldumo aptikimo ribos ir mažos kartumo aptikimo ribos, žmonių protėviai ieškojo saldaus (ir suteikiančio daug energijos) maisto ir vengė kartaus maisto.
Šnieriškėlės
Šnieriškėlės – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 15 km į šiaurės rytus nuo Mindūnų, 1–2 km į vakarus nuo Šnieriškių. Išsimėtęs Labanoro girioje, prie Aiseto pietinio kranto ir kelio.
Gianfranco D'Aronco
Džanfrankas D’Aronkas (, 1920 m. spalio 19 d. Udinė, Italijos karalystė – 2019 m. gruodžio 3 d. Udinė, Italija) – friulų politikas, kalbininkas ir akademikas.
Biografija
Inteligentas, iš jaunystės atsidavęs Friulio autonomijos idėjai, buvo įstojęs į Friulų filologijos draugiją, čia susipažino su Ticianu Tesitoriu. Su juo jau 1945 m. priklausė Friulio autonomijos asociacijai, o 1947 m. sausio 19 d. ją teisiškai įkūrė. T. Tesitoris (vėliau išrinktas į Steigiamąjį susirikimą) drauge su kitais friulų intelektualais, pavyzdžiui, su P. Pazoliniu ir Č. Ermakora, subūrė Friulų liaudies judėjimą dėl regioninės autonomijos. 1950 m. jis įstojo į Krikščionių demokratų partiją, o santykiai su 1966 m. įsteigta Friulio autonomijos šalininkų partija „Movimento Friuli“ buvo permainingi.
Dž. D’Aronkas dalyvavo ilgame ginče dėl autonominio Friulio–Venecijos Džulijos regiono konstitucijos, kuriame figūravo priešingi Friulio ir Triesto autonomijos atvejai. 2005 m. jis kartu su kitais įkūrė „Comitât pe autonomie e il rilanç dal Friûl“ ir tapo šio Friulio autonomijos komiteto pirmininku.
Drauge jis pradėjo universiteto dėstytojo karjerą, dėstytojavo Milane, Padujoje ir Trieste, čia jis tapo liaudies tradicijų istorijos ir romanų filologijos profesoriumi.
1983 m. trimis tomais išleido „Niekada negimęs Friulis: dvidešimt metų kovų už autonomiją, 1945–1964“. Tapęs pensininku grįžo į aktyvią politiką: priėmė kvietimą eiti Šiaurės Friulio lygos garbės pirmininko pareigas, kurį jam 10–ajame dešimtmetyje pateikė P. Fortaninis, o 2000 m. jis kreipėsi į S. Čekotį, Friulio–Venecijos Džulijos prezidentą. 2005 m. jis vėl buvo naujai suformuoto Friulio autonomijos ir atnaujinimo komiteto (Comitato per l’autonomia e il rilancio del Friuli) pirmininkas.
Sulaukęs 99 metų Džanfrankas D’Aronkas mirė 2019 m.
Eugène Boudin
Eženas Budenas (, 1824 − 1898 m.) – XIX a. prancūzų tapytojas-peizažistas, daugiausiai vaizdavęs jūrų ir paplūdimių scenas. Vienas impresionizmo pirmtakų.
Biografija
Eženas Budenas gimė 1824 m. liepos 12 d. Honflere, Normandijos pajūrio mieste. Jo tėvas buvo laivo kapitonas. 1844 m. E. Budenas atidarė kanceliarijos prekių ir rėminimo krautuvėlę gretimame Havro mieste. Jame susipažino su Normandijos pajūryje besilankančiais dailininkais, tarp kurių Tomas Kutiūras, Konstanas Truajonas, Žanas Baptistas Izabė. Fransua Milė paskatino E. Budeną tapyti. 1847 m. E. Budenas persikraustė į Paryžių, mokėsi kopijuodamas Luvro salėse. 1850 m. Havro miestas įsigijo iš jo du paveikslus ir paskyrė trejų metų stipendiją mokslams Paryžiuje. Likusį gyvenimą E. Budenas daugiausiai praleido Normandijos pajūryje: Havro, Honflero, Truvilio miestuose. Trumpai keliavo į Belgiją ir Olandiją. E. Budeno ankstyvąjį tapybos stilių paveikė Žanas Baptistas Izabė, kiek vėliau − olandų tapytojas Johanas Jongkindas, kuris paskatino tapyti peizažus. E. Budenas susipažino su daugeliu į Normandijos pajūrį atvykstančių dailininkų, tarp kurių Gustavas Kurbė, Kamilis Koro, Fransua Dobinji, Narcisas Dijas de la Penja. 1858 m. su juo susipažino Klodas Monė, kurį E. Budenas paskatino tapyti peizažus plenere.
E. Budeno kūryba laikoma svarbia jungtimi, jungusią Kamilio Koro realistinę dailę su prancūzų impresionistų tapyba. E. Budenas dalyvavo pirmojoje impresionistų grupės parodoje 1874 m. Paryžiuje, tačiau nei tuomet, nei vėliau jo dailė nebuvo tokia inovatyvi kaip impresionistų. 1875 m. ir vėliau jis eksponavo oficialiame akademistiniame Paryžiaus Salone. Pripažinimo dailininkas pradėjo sulaukti nuo 1888 m., kai Prancūzijos valstybė pradėjo pirkti keletą jo paveikslų Liuksemburgo muziejui. 1892 m. E. Budenas buvo apdovanotas valstybiniu Garbės Legiono ordinu, mirė Dovilyje 1898 m. rugpjūčio 8 d. Palaidotas Paryžiaus St. Vincent kapinėse. Apie 6000 savo piešinių, pastelių, akvarelių ir pan. padovanojo Luvro piešinių kabinetui. Nemažai jo kūrinių yra Orsė muziejuje Paryžiuje ir E. Budeno vardo muziejuje Honflere. Jo peizažai, daugiausiai mažo formato marinos, pasižymi išryškintu plačiu dangaus erdvės vaizdavimu.
EH
EH gali reikšti:
Johan Huizinga
Johanas Huizinga (1872 m. gruodžio 7 d. – 1945 m. vasario 1 d.) – Nyderlandų istorikas, kultūros teoretikas, žaidimo teorijos kūrėjas, vienas šiuolaikinės kultūros istorijos pradininkų. Istorikas tyrinėjo tuo metu mokslininkų ne itin rimtai vertintas meno, religijos bei ritualų, manierų, literatūros, moralės temas, kasdienybės normas.
Huizinga dukart vedė, turėjo 3 vaikus. Pirmoji žmona gana anksti mirė. Po to jis vedė dar kartą. Huizinga buvo krikščionis, tai atsispindi visuose jo darbuose.
Johanas Huizinga iš pradžių tyrė sanskritą, indoeuropiečių kalbas. 1905–1915 m. dėstė istorijos katedroje Groningeno universitete. Vėliau dėstė Leideno universitete iki 1942 m. Per II pasaulinį karą, vokiečiams okupavus Nyderlandus, Huizinga buvo persekiojamas už antifašistinius įsitikinimus, 1942 m. buvo nacių suimtas ir kalintas lageryje, vėliau sunkiai susirgo ir iš lagerio paleistas, bet iki pat mirties 1945 m. nebuvo visiškai laisvas.
Johano Huizingos Viduramžių ir Renesanso sandūros interpretacija įkvėpė naują istoriografijos kryptį, siekiančią aprėpti kultūros formų visumą.
J. Huizinga buvo ne tik istorikas, bet ir talentingas rašytojas, nominuotas Nobelio literatūros premijai. Amžininkas, vokiečių literatūros kritikas, poetas Hermanas Hesė, perskaitęs Huizingos veikalo vertimą į vokiečių kalbą jo recenzijoje rašė, kad „labai didelis laimėjimas, kai didis tyrinėtojas kartu yra ir didis rašytojas“.
Dėl savo būdo Huizinga neturėjo daug mokinių ar sekėjų.
Žymiausi kūriniai
Pirmuosiuose savo veikaluose Huizinga tyrinėjo Indijos literatūrą ir kultūrą. Labiausiai išgarsėjo 1919 m. išleidęs veikalą „Viduramžių ruduo“. Gyvas, įtraukiantis knygų stilius pavertė jas ne tik istoriniais veikalais, bet ir literatūros kūriniais.
Eglė Kižaitė
Biografija
Baigė Mažeikių Gabijos gimnaziją.
Šnipaičiai
Šnipaičiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 8 km nuo Kaulakių.
Eglė Kižaitė
Biografija
Meninio sindikato „Bad Rabbits“ narė. 2017 m. įsteigė „Vėjų teatrą“.
Kuria spektaklius vaikams ir jaunimui.
YE
YE gali reikšti:
Šiaurės Makedonijos moterų futbolo rinktinė
Šiaurės Makedonijos moterų futbolo rinktinė – nacionalinė šalies moterų rinktinė, Šiaurės Makedonijai atstovaujanti futbolo tarptautinėse varžybose.
Istorija
2005 m. gegužės 21 d. makedonietės pelnė pirmąjį įvartį rinkinės istorijoje rungtynėse prieš Slovėnijos rinktinę. Varžovės sutriuškino makedonijos atstoves rezultatu 7:1.
Mameliukai
thumb|right|250px|Mameliukų karys Mameliukai − tiurkų, taip pat gruzinų, čerkesų ir kitų kaukaziečių kilmės kariai, XII−XIX a. pradžioje veikę daugiausia Artimuosiuose Rytuose.
Mameliukai valdė Egiptą (iki 1517 m.) ir Siriją (iki 1516 m.). Žinomos dvi mameliukų sultonų dinastijos: tiurkiškos kilmės Bachrių (1250−1390 m.) ir kaukaziečių Burdžių (1390−1517 m.).
1260 m. mameliukų kariuomenė įveikė įsiveržusius į Palestiną mongolus, 1268 m. išstūmė kryžininkus iš Sirijos ir Palestinos, 1272 m. sumušė izmailitus asasinus. Mameliukų sultonai pajungė Libijos rytinę dalį (Barką), Nubiją, Chidžazą, Kilikiją, Kiprą.
1516−1517 m. Egiptą, Siriją ir Palestiną užkariavo turkai ir atėmė iš mameliukų valdžią. Egipto mameliukams turkai paliko dalį žemių, už kurias iš jų gavo duoklę.
XVII a. pabaigoje, nusilpus Osmanų imperijai, mameliukai vėl atkūrė savo valdžią.
1808 m. Egipto paša Muchamedas Ali atėmė iš mameliukų žemę, o 1811 m. išžudė jų diduomenę.
Cesare Bortotto
Čezarė Bortotas (, 1923 m. Kazarsa dela Delicija, Italijos karalystė – 1996 m. kovo 7 d. Udinė, Italija) – geležinkelininkas, friulų poetas.
Biografija
Su P. P. Pazoliniu susipažino dar 1938 m., kai šis vasarą buvo atvykęs į motinos namus, o 1941 m. juodu tapo draugais. 1942 m. Č. Bortotas baigė vidurinę mokyklą ir Zopoloje dirbo pradinių klasių mokytoju. Vėliau pasirinko kitą kelią ir kaip tarnautojas dirbo Venecijos ir Trevizo geležinkelyje, galiausiai apsigyveno Udinėje. Č. Bortotas priklausė P. P. Pazolinio politinių, istorinių-kalbinių ir literatūrinių diskusijų būreliui. Č. Bortotas atidžiai sekė friulų politinio ir kultūrinio gyvenimo įvykius, jo poezija buvo spausdinama friulų leidiniuose.
Į Č. Bortoto kūrybą, kaip nuorodos ir užuominos, meistriškai įpinti P. P. Pazolinio žodžiai ir idėjos, Č. Bortotas kūrė originalius tekstus žaisdamas vakarų friulų kalbos garsinėmis ypatybėmis, jo kūryboje gausu nostalgiškų apmąstymų ir prisiminimų. Č. Bortotas rašė Friulų filologijos draugijos žurnalams.
Dziaržynsko rajonas
Dziaržynsko rajonas (1924–1932 m. Kaidanavos rajonas) – rajonas vidurio Baltarusijoje, Minsko srities vakarinėje dalyje. Administracinis centras – Dziaržynskas.
Gyvenvietės
thumb|left|Rajono apylinkių žemėlapis
Yra du miestai – Dziaržynskas ir Fanipalis.
Tjetė
Tjetė  – upė pietryčių Brazilijoje, San Paulo valstijoje; kairysis Paranos intakas. Prasideda Sera do Maro kalnagūbryje, ties Salesopoliu, visai netoli Atlanto vandenyno kranto. Teka į šiaurės vakarus per metropolinę San Paulo teritoriją. Įteka į Paraną ties Tres Lagoaso miestu.
Didesni intakai: Pinjeirosas, Tamanduatėjus, Batalija, Bauru, Kapivara, Doradas, Žakarė Guasu, Žakarė Pepira, Žau, Žundiajus, Pirasikaba, Sorokaba. Natūralios vagos išlikę labai nedaug: aukštupyje vaga daug kur kanalizuota, o toliau įrengta ištisa hidroelektinių kaskada. Aukštupio baseinas smarkiai užterštas. Upė intensyviai laivuojama.
Didesni miestai prie Tjetės: Saleaspolis, San Paulas, Barueris, Santana de Parnaiba, Itu, Saltas, Porto Felisas, Tjetė, Bara Bonita.
Upės pavadinimas kilo iš tupių kalbos ir reiškia „vandeninga upė“.
Šnipeliai
Šnipeliai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Kalvių, Lapainios aukštupyje. Piečiau kaimo – Šnipelių zoologinis draustinis.
Alison Doody
Elison Dudi (g. 1966 m. lapkričio 11 d. Dublinas) – airių kino ir televizijos aktorė bei modelis.
Gimė pasiturinčioje šeimoje ir buvo jauniausia iš 3 vaikų. Mokėsi Dublino menų koledže, tačiau jį metė, nusprendusi tapti modeliu.
1985 m. ji debiutavo kine, bondidos filme „Žvilgsnis į žmogžudystę“. Vaidmuo buvo epizodinis, tačiau Elison vis vien yra vadinama Bondo mergina ir iki šiol yra jauniausia iš visų aktorių. 1986 m. žurnalas „Screen World“ įtraukė ją tarp dvylikos perspektyviausių aktorių.
1989 m. ji vaidino filme „Indiana Džounsas ir paskutinis kryžiaus žygis“, o 1991 m. – TV seriale „ Selling Hitler“.
1994-2006 m. buvo ištekėjusi už media kompanijos „Independent News & Media“ vadovo Gavino O‘Reilly, su kuriuo susilaukė 2 dukterų.
Dekoratyvinė virvelė
Anksčiau terminu vadino tik virveles su šerdimi ar vielute centre, o dabar šis žodis dažnai reiškia ir patį puošinį iš tokios virvelės. Kai kurios dekoratyvinės virvelės būna padengtos karoliukais ar blizgučiais.
Fotopopierius
dešinėje|250px Fotopopierius – nepermatoma, lanksti medžiaga, skirta pozityviniams vaizdams gauti.
Priklausomai nuo fotografavimo proceso, fotopopierių galima vadinti šviesai jautria medžiaga arba specialiu popierium, skirtu nuotraukų spausdinimui.
Fotopopierius – šviesai jautri medžiaga
Fotopopierius naudojamas tradicinėje fotografijoje yra padengtas šviesai jautria emulsija.
Fotopopierius paprastai yra eksponuojamas iš negatyvo (fotojuosta, fotoplokštelė) naudojant fotodidintuvą arba kontaktinio spausdinimo būdu. Paveiktoje šviesos emulsijoje vyksta cheminės reakcijos ir susiformuoja nematomas vaizdas, kuris išryškėja atliekant tolimesnį cheminį apdirbimą (ryškinimas, fiksavimas).
Efektyvusis fotopopieriaus jautrumas yra dešimtis kartų mažesnis nei fotojuostų ir sudaro vienetus ir vienetų dalis pagal GOST. Tipiniai išlaikymai spausdinant – minutės ar sekundės, o juostos eksponavimo laikas – dešimtosios ir šimtosios sekundės dalys.
Fotopopieriaus klasifikavimas
Fotopopierius gali būti skirtas tiek spalvotai, tiek juodai baltai fotografijai.
Juodai balto fotopopieriaus emulsijos rūšys
Popierius, juodai baltam spausdinimui, gaminamas pastovaus ir kintančio kontrasto. Pastovaus kontrasto popierius skirstomas į minkštą, normalų, kontrastinį ir ypač kontrastinį. Pagal TSRS standartus buvo žymima nuo Nr. 1 iki Nr. 7, priklausomai nuo kontrastingumo.
Popierius su kintančiu kontrastu skirtas multikontrastiniam spausdinimui, jo kontrastingumas reguliuojamas filtrais. Šis popierius yra gana plačiai naudojamas, todėl pastovaus kontrasto popierius sutinkamas rečiau.
Paviršiaus faktūra
Fotopopierius gaminamas matiniu, blizgiu ir įspaudiniu paviršiumi. Blizgus paviršius gaunamas jį blizginant po visų cheminių procedūrų.
Spausdintuvų fotopopierius
Taip pat galima išskirti šilumai jautrų popierių skirtą faksimiliniams aparatams.
Žoržetas
150px|miniatiūra|dešinėje|1910 m. vestuvinė suknelė, kurią siuvant panaudoti šilkiniai satinas, žoržetas ir muslinas Žoržetas, krepžoržetas – krepas, išaustas drobiniu pynimu iš krepinių S ir Z sukrumo metmenų ir ataudų, paeiliui poromis. Pasižymi pusskaidrumu. Audžiami šilko, cheminių pluoštų, medvilniniai ir vilnoniai žoržetai. Vartojami moteriškiems viršutiniams drabužiams.
Audeklas pavadintas žymios XX a. pradžios moteriškų drabužių siuvėjos prancūzės Georgette de la Plante vardu.
Kapyliaus rajonas
Kapyliaus rajonas – rajonas pietų Baltarusijoje, Minsko srities pietinėje dalyje. Administracinis centras – Kapylius.
Gyvenvietės
thumb|left|Apylinkių žemėlapis
Yra vienintelis miestas – Kapylius.
Žoržetas
Vienspalviai ir raštuoti žoržetai naudojami palaidinėms, suknelėms, vakarinėms suknelėmss ir drabužių aplikacijoms. Žoržetas yra stangresnis ir mažiau blizgus negu jam giminingas šifonas.
ZM
ZM gali reikšti:
Lichtenšteino moterų futbolo rinktinė
Lichtenšteino moterų futbolo rinktinė – nacionalinė šalies moterų rinktinė, Lichtenšteinui atstovaujanti futbolo tarptautinėse varžybose.
Istorija
2021 m. birželio 24 d. iškovojo pirmąją pergalę oficialiose rungtynėse, kai rezultatau 4-1 nugalėjo.
Šnipiškiai
Šnipiškiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Pandėlio.
Rudolfas II
Rudolfas II (1552 m. liepos 18 d. – 1612 m. sausio 20 d.) – Šv. Romos imperatorius (1576–1612 m.), Austrijos ir Kroatijos karalius (1572–1608 m.), Čekijos karalius (1575–1611 m.), Vokietijos karalius (1575–1612 m.); Habsburgų dinastijos narys.
Gyvenimas
kairėje|miniatiūra|175px|Rudolfas II (15 metų) Rudolfas II gimė Vienoje, 1552 m. liepos 18 d. Jis buvo vyriausiasis Maksimiliano II, Šv. Romos imperatoriaus, ir Marijos Ispanės, Karolio V ir Isabelės Portugalės dukros, sūnus.
Rudolfas II, būdamas 11 m., aštuonerius metus praleido pas dėdę Pilypą II Habsburgą Ispanijoje. Būdamas 19 m. grįžo į Vieną.
Nuo 1583 m. gyveno Prahoje, čia įkūrė kunstkamerą, turėjusią didelės reikšmės XVII a. Europos mokslo plėtrai. Rudolfas II atsisakė religinės tolerancijos politikos, apribojo protestantų privilegijas ir atnaujino karą su Osmanų imperija.
Likusią savo gyvenimo dalį Rudolfas II gyveno itin saugomas pavaldinių, gyvendavo slaptai ir dažniausiai likdavo namuose, nenorėjo keliauti ar net dalyvauti kasdieniuose valstybės reikaluose. Jį labiau domino okultiniai mokslai, daugiausia astrologija ir alchemija, kuri Renesanso laikotarpiu buvo ypač populiari, taip pat daugybė asmeninių pomėgių, tokių kaip jodinėjimas, laikrodžiai, kolekcionavimas ir mecenavimas. Rudolfą kankindavo periodiškai pasireiškiantys melancholijos (depresijos) atvejai, kurie buvo dažni tarp Habsburgų.
Mirė 1612 m. sausio 12 d. Prahoje, sulaukęs 59 metų.