cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Viešvilė
Istorija
XX a. pradžioje visame Klaipėdos krašte tebuvo penkios teismo apygardos – Klaipėdos, Priekulės, Šilutės, Rusnės ir Viešvilės. 1900–1943 m. Viešvilėje veikė dar viena didelė įmonė – lentpjūvė. Per metus buvo išpjaunama 40–80 tūkst. kietmetrių medienos. Nuo 1902 m. lentpjūvės gaminiai buvo išvežiojami ką tik nutiestu Tilžės-Pagėgių-Smalininkų siauruku. XX a. pradžioje miestelyje gyveno apie 1400 gyventojų.
Sovietmečiu veikė vidurinė, pagalbinė, žemės ūkio mokyklos, vaikų globos namai. Netoli Viešvilės, miškuose buvo dislokuotos sovietų strateginės raketos su branduoliniais užtaisais. 2011 m. patvirtintas Viešvilės herbas.
Muoriškių pilkapynas
Muoriškių pilkapynas – pilkapynas Biržų rajono savivaldybės teritorijoje, Nemunėlio Radviliškio seniūnija, 1,2 km į rytus nuo Muoriškių atodangos, apie 800 m į šiaurės vakarus nuo Tabokinės atodangos. Dalis pilkapių yra prie Muoriškių kaimo kapinių.
Pilkapynas
Pilkapynas apnaikintas kapų plėšikų ir laidojant mirusiuosius XVII a. – XIX a. Išliko 5 pilkapiai. Jų sampilai 8 12 m skersmens ir iki 1,5 m aukščio. Sampilus juosė 9–11 m skersmens akmenų vainikai. 1974 m. ir 1975 m. pilkapyną tyrė Biržų krašto muziejus (vadovai Eugenijus Jovaiša ir J. Merkelevičius). Rasti 58 kapai. Mirusieji laidoti nedeginti skobtiniuose karstuose, keliuose kapuose laidoti keli žmonės. Rasti 163 radiniai: papuošalai (smeigtukai, segė, žiedas, apyrankės, antkaklės, įvijos, pakabučiai), darbo įrankiai (peiliai, pjautuvėliai–dalgeliai, ylos), ginklai (siauraašmeniai pentiniai kirviai, rombo formos plunksnos ietigaliai). Datuojamas III a. – V a., priskiriamas sėliams. Radinius saugo Biržų krašto muziejus „Sėla“.
Viršvyriausybinė teisė
Viršvalstybinė teisė, viršnacionalinė teisė – teisės normos, pagal teisinę galią viršesnės už nacionalinę teisę ir nuo jos nepriklausančios, privalomos atitinkamoms valstybėms, viršvalstybinės organizacijos narėms.
Viršvalstybinė teisė įgyvendinama specialių institucijų pagalba. Priešingai nei tarptautinė teisė, kurios normų laikymasis ir vykdymas dažnai priklauso nuo tarptautinės teisės subjektų geros valios, viršvalstybinė teisės ir jos privalomumas garantuojamas atitinkamo specialaus administracinio mechanizmo dėka.
For Your Entertainment (daina)
„For Your Entertainment“ – amerikiečių dainininko Adamo Lamberto pirmasis singlas iš debiutinio albumo „For Your Entertainment“, išleistas 2009 m.
Viršvyriausybinė teisė
Istorija
1951 m. balandžio 18 d. Paryžiuje sudaryta Europos anglių ir plieno bendrijos steigimo sutartimi įsteigus pirmąją istorijoje viršvalstybinę organizaciją (Europos Anglių ir Plieno Bendrija, EAPB), buvo sukurtos prielaidos ir viršvalstybinei teisei, kadangi buvo sukurta atskira valstybėms narėms nepavaldžia institucijų sistema, pagrįsta viršnacionalinės teisės normomis.
For Your Entertainment (daina)
Dainą parašė Claude Kelly ir Dr. Luke, kuris anksčiau bendradarbiavo su tokiais artistais kaip Britney Spears, Katy Perry, Avril Lavigne, Flo Rida ir Kelly Clarkson.
Viršvyriausybinė teisė
Istorija
Kiti pavyzdžiai – ES teisė, Afrikos Sąjungos teisė.
For Your Entertainment (daina)
Gyvi pasirodymai
Daina „For Your Entertainment“ pirmą kartą gyvai buvo atlikta 2009 m. lapkričio 22 d. Amerikos muzikos apdovanojimuose. Sadomazochistinis pripildytas seksualumo pasirodymas sukėlė diskusijų, o šou transliavusi ABC sulaukė daugiau kaip 1 500 nusiskundimų.
2009 m. lapkričio 24 d. buvo paskelbta, kad numatytas Lamberto pasirodymas laidoje „Good Morning America“ yra atšaukiamas. Tuomet CBS nusprendė pakviesti Lambertą pasirodyti laidoje „The Early Show“.
Vikšralesiniai
Vikšralesiniai (Campephagidae) – žvirblinių (Passeriformes) būrio tropinių paukščių šeima.
Išvaizda
Priklauso maži ir vidutinio dydžio spalvingi paukščiai. Kūnas 13-35 cm, svoris - 6-180 g. Snapas prie pamato platus, šiek tiek lenktas žemyn, su danteliais, pritaikytas gaudyti ore skraidančius vabzdžius. Patinai raudoni ir juodi, o patelės geltonos ar oranžinės su juoda ir pilka spalva. Be to, daugelio rūšių patelėms apie snapo pagrindą auga šeriai. Sparanai ilgi, gale susiaurėjantys. Uodega vidutinio ilgio, užapvalinta.
Biologija
Gyvena medžiuose, dažniausiai viršutiniame arde. Dauguma rūšių mėgsta miškų giraites, kitos - atviras vietas.
Lizdas
Lizdus krauna aukštai medžiuose. Deda 2-5 kiaušinius.
Mityba
Minta vabzdžiais, plaukuotais vikšrais, taip pat smulkiais stuburiniais, vaisiais, sėklomis ir kt.
Paplitimas
Paplitę Afrikoje, pietryčių ir pietų Azijoje, Ramiojo vandenyno salose, Australijoje.
Šeimoje 8 gentys, 85 rūšys.
Pietinė kuoduotoji karakara
Pietinė kuoduotoji karakara (Caracara plancus) – sakalinių (Falconidae) šeimos plėšrūs paukštis.
Paplitimas
Ši rūšis paplitusi Pietų Amerikoje maždaug į pietus nuo Amazonės upės.
Mityba
Minta driežais, varliagyviais, smulkiais žinduoliais, dvėselena. Lizdus suka medžiuose arba ant žemės, peri 2-4 kiaušinius.
Karsakiškio apylinkė
Karsakiškio apylinkė (arba Karsakiškės apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Piniavos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Panevėžio rajonui. 1954 m. prijungtos Tiltagalių apylinkė, Bygailių apylinkė ir dalis Naujikų apylinkės, 1963 m. – Sodelių apylinkė ir dalis Narbutų apylinkės. 1969 m. dalis teritorijos prijungta prie naujos Taruškų apylinkės.
Meliaušiškis
Meliaušiškis – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Rubikių.
Ustka
Ustka  – kurortinis miestas Lenkijos šiaurėje, prie Baltijos jūros. 16 tūkst. gyventojų (2006 m.).
Istorija
Įsikūrė IX a. kaip žvejų gyvenvietė, pavadinimu Ujść. Miesto teisės suteiktos 1935 m.
Picromerus
Picromerus – negausi skydblakių (Pentatomidae) šeimos blakių gentis.
Rūšys:
Smiltyninis gvazdikas
Smiltyninis gvazdikas  – gvazdikinių (Caryophyllaceae) šeimos, gvazdikų (Dianthus) genties augalas.
Daugiametis, daugiastiebis, melsvai žalias, 15-30 cm aukščio žolinis augalas. Bežiedžiai stiebai gulsti, šakoti, žiediniai, statūs arba kylantys. žiedai apie 2,5 cm skersmens, pavieniai, kvapūs. vainiklapiai balti, kartais rožiniai, su žalia dėme prie pamato, apaugę baltais arba raudonais plaukeliais. Vaisius – daugiasėklė dėžutė. Žydi birželio-rugpjūčio mėn. auga sausose vietose, sausuose pušynuose.
Augalas turi saponinų, flavonoidų, antocianų, alkaloidų, angliavandenių, fenolinų ir mineralinių medžiagų.
thumb|left|240px|Žydi smiltyniniai gvazdikai. [[Marcinkonių geomorfologinis draustinis, Dzūkijos nacionalinis parkas]]
Augalas įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Fernand Braudel
Svarbiausios tyrimų sritys – Viduržemio jūros regiono istorija ir socialinė bei ekonominė XV – XVII amžiaus Europos istorija. Savo darbuose didelį dėmesį skyrė ekonomikos ir gamtos veiksniams, kaip turintiems lemiamą įtaką civilizacijų raidai. Tai, taip pat ir indėlis į visuomenės struktūrų tyrimus, Brodelį padarė vienu įtakingiausių XX amžiaus istorikų.
Vaikystė, jaunystė ir branda
Fernanas Brodelis gimė 1902 m. rugpjūčio 24 d. Mezo (Meuse) departamente (prie Prancūzijos sienos su Vokietija, matematikos mokytojo šeimoje. Dėl silpnos sveikatos ankstyvąją vaikystės dalį praleido pas močiutę Lotaringijoje (Lorraine) regione. Vėliau grįžo pas tėvus į Paryžių, kur baigė mokyklą, o vėliau studijavo studijavo istoriją Sorbonoje.
1923 m. baigęs universitetą, Brodelis atsiribojo nuo miestietiško Paryžiaus gyvenimo ir pasirinko istorijos mokytojo darbą Konstantine, tuometinės prancūzų kolonijos – Alžyro mieste. Vengdamas politizuotų nacionalinių temų, Brodelis pradėjo domėtis Ispanijos karaliaus Pilypo II politika Viduržemio jūroje tarp 1559 m. ir 1574 m. Tuo pat metu ėmė žavėtis Lucieno Febvre (Lučiano Febro), vieno Analų mokyklos pradininkų, idėjomis.
1932 m., jau pagarsėjęs kaip ekspertas savo pasirinktoje srityje, Brodelis grįžo į Paryžių. Būdamas gabus mokytojas, jis ėmė gauti darbo pasiūlymų iš vis prestižiškesnių licėjų. 1933 m. vedė vieną ankstyviausių savo mokinių Alžyre.
1935 m. priėmė pasiūlymą dirbti naujame, su prancūzų pagalba įsteigtame San Paulo universitete Brazilijoje. Ten praleido penkerius metus, per kuriuos, jo paties žodžiais, iš tikro tapo protingas. Vasaromis rinko medžiagą svarbiausių Viduržemio jūros prekybos miestų archyvuose, o Brazilijoje ją studijavo. 1937 m. grįždamas atostogų į Europą Brodelis laive sutiko Febvre, kuris nuo to laiko tapo artimu draugu ir patarėju.
Karo ir pokario metai
Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui Brodelis buvo mobilizuotas į artilerijos dalinį Elzaso fronte ir beveik iš karto pateko į vokiečių nelaisvę su didele prancūzų kariuomenės dalim. 1940–1942 m. kalėjo Maince, vėliau dėl simpatijų Charles de Gaulle (Šarliui de Goliui) perkeltas į „disciplinos stovyklą“ Liubeke, kur išbuvo iki 1945 m. Per nelaisvės metus parašytas juodraštis tapo 1947 m. apginta F. Brodelio daktaro disertacija „Viduržemio jūra ir Viduržemio jūros pasaulis Pilypo II epochoje“.
Po karo, grįžęs iš nelaisvės Brodelis tapo direktoriaus (Febvre) asistentu École Pratique des Hautes Études Šeštajame skyriuje, žymiausių prancūzų humanistikos talentų (tokių kaip Levi-Straussas, Le Goffas, Duby, Ladurie, Locanas ir t. t.) kalvėje. Prieš pasirodant jo pirmajam darbui, Brodelis bandė gauti profesoriaus vardą Sorbonoje, tačiau novatoriška jo istorijos mokslo samprata liko nesuprasta konservatyvių universiteto akademikų. Tačiau nepaisant to 1949 m. tapo Brodelio pripažinimo metais. „Viduržemio jūros ir Viduržemio jūros pasaulio Pilypo II epochoje“ išleidimas tapo itin svarbiu įvykiu Prancūzijos akademiniam gyvenimui. Tais pačiais metais Brodelis buvo išrinktas į Prancūzijos kolegiją bei gavo Agregacijos komisijos prezidento pareigas, iš kurių po šešerių metų buvo išstumtas dėl radikalaus požiūrio į istorijos dėstymą mokykloje.
1956 m. mirus Febvre, Brodelis perėmė „Annales“ žurnalo ir École Pratique des Hautes Études Šeštojo skyriaus vadovavimą. Pastaroji, jo ir kitų Analų mokyklos atstovų dėka, 1975 m. tapo nepriklausoma institucija: École des Hautes Études en Sciences Sociales.
1967 m. buvo išleistas antras didelis Brodelio veikalas „Civilizacija ir kapitalizmas“, tuo pat metu tarp jo ir trečiosios Analų mokyklos kartos ėmė augti atstumas; Brodelis sunkiai ir nenoriai priėmė Naujosios mentaliteto istorijos idėjas. Tai nulėmė jo atsiribojimą nuo „Annales“ 1969 m. Septintojo dešimtmečio pabaigos neramumai Prancūzijoje taip pat palietė Brodelį. Nepaisant to (o gal būtent dėl to), kad nepriskyrė savęs nei kairiesiems, nei dešiniesiems jis dažnai buvo nemėgstamas politikų ir akademikų abiejose barikadų pusėse. Po 1968 m. gegužės revoliucijos ir ypač vėliau į valdžią vėl grįžus dešiniesiems Brodelis buvo nustumtas į akademinio ir visuomeninio gyvenimo pakraštį. 1979 m. išleista „Viduržemio jūros ir Viduržemio jūros pasaulio Pilypo II epochoje“ anglų k. versija išgarsino Brodelį pasaulyje.
Dar vienas fundamentalus veikalas – „Prancūzijos identitetas“ – 1985 m. lapkričio 27 d. Brodeliui mirus liko nebaigtas. Palaidotas Paryžiaus Per Lašezo kapinėse.
Viduržemio jūra Pilypo II epochoje
Veikalo rankraštis buvo parašytas vokiečių nelaisvėje naudojantis prieškario tyrimais bei Febvre rekomendacijom. Išleistas 1949 m. trimis tomais. Jame Brodelis, derindamas istoriko vaizduotę su detaliom žiniom apie žemės ūkio ir amatų technologijas, prekybą ir jūreivininkystę, geografinę įvairių regionų specifiką, atskleidė ištisą Viduržemio jūros pasaulį. Atsigręžimas į socialinius ir ekonominius procesus sukėlė perversmą istoriografijoje ir padarė Brodelį praktiškai įžymiausiu XX amžiaus istoriku.
Viduržemio jūra senovės pasaulyje
„Les mémoires de la Méditerranée“ („Viduržemio jūros atsiminimai“) rankraštis buvo parašytas dar 1969 m. kaip pirmoji serijos knygų apie Viduržemio jūros istoriją dalis. Susiklosčius aplinkybėms leidybinis projektas liko neįgyvendintas, o pats darbas nebuvo išleistas iki 1998 m.
Šiame veikale Brodelis į Viduržemio jūrą atskleidžia ne kaip geografinį, o kaip istorinį fenomeną, prasidedantį dar Paleolite. Tuo pačiu išplečia geografinį jūros kontekstą, įtraukdamas Mesopotamiją, Egiptą, Britaniją, Rusijos stepes, Vokietijos miškus, Sacharą. Taip jis iškart atsiskiria nuo tradicinių Viduržemio jūros istorikų, savo tyrimų objekto pradžią siejusių su Mino Kretos iškilimu. Aprėpdamas tokį didžiulį plotą, Brodelis derina du žvilgsnius. Pirmiausia jį jis mato kaip vientisą istorinį darinį veikiamą klimato svyravimų, naujų technologijų sklaidos, atskirų regionų tarpusavio santykių. Bet tuo pačiu jis nepamiršta ir pastarųjų socialinės, politinės, ekonominės ir kultūrinės raidos ypatumų.
Civilizacijų gramatika
„Civilizacijų gramatika“ buvo parašyta kaip įvadas į istorijos dėstymą vidurinėje mokykloje. Ji atskleidžia Brodelio idėjas, kuriomis remdamasis jis nesėkmingai mėgino reformuoti istorijos mokymą eidamas agregacijos komisijos prezidento pareigas (1949–1955). Pagrindinė mintis – istoriją padalinti į šešias civilizacijas: Vakarų, Sovietų, Musulmonų, Tolimųjų Rytų ir Pietryčių Azijos.
Struktūralizmas ir long durèe
Long durèe arba „ilgos trukmės“ sąvoka tikriausiai yra pats žymiausias Brodelio indėlis į istoriosofiją. Pirmą kartą pavartota Annales žurnale, debatuose su Claude Levi-Strauss. Nors Brodelis greičiausiai buvo pirmasis istorikas savo teiginiuose pavartojęs žodį „struktūra“, tačiau Levi-Strauss siūlytą struktūralizmo teoriją, aiškinančią socialinį žmonių organizavimąsi, laikė antiistoriška. Jis suprato, kad priėmus teoriją tokią, kokia ji yra, nebeliktų vietos istorinei įvairovei ir kaitai. Taigi, long durèe buvo tam tikras struktūralizmo adaptavimas istorijai. Ši koncepcija visuomenės kaitą apibūdinantis kaip inertišką lėtą procesą, veikiamą įvairių „jėgų“, reguliuojančių žmonių elgesį. Tokių kaip geografinės, klimato sąlygos, socialiniai papročiai, ekonominis spaudimas ar „staigūs“ įvykiai (gamtos katastrofos, mūšiai, reformos).
Civilizacija ir kapitalizmas
Antrasis fundamentalus tritomis Brodelio veikalas „Materialinė civilizacija, ekonomika ir kapitalizmas“, išėjęs 1979 m., nupiešė gyvą Naujųjų laikų socialinio gyvenimo ir jo struktūrų paveikslą iki Pramonės perversmo. Pirmajame tome nagrinėtas klausimas dėl šiuolaikinio kapitalistinio pasaulio ištakų. Antrasis tyrė verslo, manufaktūrų ir kapitalizmo organizavimąsi, trečiasis pasaulinės ekonomikos ir prekybos augimą.
Prancūzijos identitetas
Paskutinis didelis Brodelio darbas buvo „Prancūzijos identitetas“. Jis liko nepabaigtas. Pirmieji du tomai buvo išleisti prieš Brodelio mirtį. Trečiojo fragmentai – 1997 metais. Pirmosios dvi dalys buvo skirtos Prancūzijos geografijai, demografijai ir ekonomikai. Trečioje buvo numatyta peržvelgti valstybę, kultūrą ir visuomenę. Ketvirtoje „Prancūziją ne Prancūzijoje“.
Becamex Bình Dương FC
„Becamex Bình Dương“ – Vietnamo futbolo klubas iš Tu Zau Moto.
Namų rungtynes žaidžia „Gò Đậu“ stadione.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1976 m. Rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje.
Mažosios Sundos salos
thumb|300px|Mažųjų Sundos salų žemėlapis thumb|300px|Vaizdas iš kosmoso
Nuorodos
Mažųjų Sundos salų kelionių gidas
Alis Springsas
Alis Springsas  – miestas Australijoje, Šiaurinės Teritorijos pietuose. Tai antras pagal dydį provincijos miestas ir svarbus aborigenų kultūrinio regiono centras. Per miestą eina svarbus plentas, jungiantis Darviną su pietine Australija. Išvystytas turizmas.
Sportas
Mieste populiarios sporto šakos yra tenisas, žolės riedulys, australiškasis futbolas, krepšinis, beisbolas, golfas, kriketas, regbis, futbolas ir boksas.
Kultūra
Mieste didelis dėmesys skiriamas aborigenų kultūrai ir jos išsaugojimui. Vyksta menų ir muzikos festivaliai.
Neftečala
Neftečala – miestas pietryčių Azerbaidžane, prie Kaspijos jūros; rajono centras. Geležinkelio stotis. Yra jodo ir bromo gamykla, išgaunama nafta. Kraštotyros muziejus.
Istorija
1959 m. gavo miesto teises.
Europos teisė
Europos teisė (europinė teisė) – Europos regiono teisė. Įvairiomis prasmėmis tai gali būti viršvalstybinė, tarptautinė, tarptautinių Europos regiono organizacijų arba nacionalinė (Europos) regiono) valstybių teisė (tokia samprata naudojama, pvz., Lyginamojoje teisėtyroje).
Europos Sąjungos teisė
Europos teisė taip pat gali reikšti Europos Sąjungos (pačia siauriausia prasme - tik Europos Bendrijų) teisę (žr. ES teisė).
Tarptautinė Europos regiono teisė
Kaip tarptautinės teisės dalis (viršnacionalinių, tarptautinių Europos regiono organizacijų teisė) Europos teise gali būti laikoma ES teisė, Europos Tarybos teisė (pvz., EŽTT teisė), Europos Ekonominės Plėtros Organizacijos (OECD), Europos Saugumo ir Bendradarbiavimo Organizacijos, Vakarų Europos Sąjungos teisė ir pan.
Vokietijoje veikia šios srities mokymo įstaiga - Europos teisės akademija (ERA).
Hyphaene petersiana
Hyphaene petersiana – arekinių (Arecales) šeimos palmė. Palmės gimtinė – PAR, Namibija, Botsvana ir Zimbabvė.
Augalo morfologija
Ši masyvi palmė užauga iki 25 m aukščio, auga po vieną, kartais kaip dvynės. Auga prie lokalių sezoninių vandens baseinų, upių, molingame ir sūriame dirvožemyje, nemėgsta Kalahario dykumos smėlio. Kamienas tiesus su pastorėjimu viduryje. Lapas vėduoklės formos – pirštuotas, pilkai žalios spalvos su geltonais segmentais ir su lapkotis yra 1,5–2 m ilgio. Lapo lapeliai a simetriški bazei, lapkotis su juodais dygliais.
Vyriški ir moteriški žiedai žydi ant atskirų medžių, vyriškasis žiedas mažesnis. Tamsiai rudos spalvos vaisiai beveik apvalūs 4-6 cm skersmens. Kiekvieno vaisiaus viduje yra viena balta sėkla, kuri vadinamas augaliniu dramblio kaulu. Sėklos viduje esantis skystis spalva ir skoniu primena kokosą.
Vardai
Palmė pavadinta Berlyno profesorius Vilhelmo Peterso (1815–1863 m.), kuris XIX a. pradžioje aprašė Mozambiko gamtą, vardu. Ši hifenė dar vadinama:, }.
Panaudojimas
Ši palmių rūšis labai panaši į Standžialapę hifenę, naudojama medienai, iš suplėšytų lapų pinami krepšiai. Maistui naudojama susmulkinti lapai ir kamieno šerdis. Palmės vaisiai maistui nenaudojami – tik bado metu, paprastai juos ėda žvėrys. Iš palmės sulčių gaminamas vynas ir walende.
Anžu
Anžu ( – istorinė sritis Prancūzijos Šiaurės vakaruose. Beveik sutampa su Meno ir Luaros departamentu. Didžiausias miestas – Anžeras.
Istorija
thumb|left|120px|Anžu kunigaikščių ir žemės herbas Pirmojo tūkstantmečio pradžioje srityje gyveno galų gentis andegavai. Teritoriją valdė Romos imperija, vėliau Suasono domenas, Frankų valstybė (Neustrija), Frankų imperija.
Nemėjos žaidynės
miniatiūra|300px|Nemėjos stadionas Nemėjos žaidynės – senovės graikų sportinės ir muzikinės varžybos Argolidės Nemėjos slėnyje (Peloponesas), šalia Dzeuso šventyklos. Anot padavimo, Nemėjos žaidynes įsteigęs Adrastas (septyneto žygiui prieš Tėbus vadovavęs herojus), arba Heraklis. Žinoma, kad žaidynės rengtos nuo 573 m. pr. m. e. Vykdavo kartą per dvejus metus, per birželio jaunatį. Iš pradžių Nemėjos žaidynės buvo organizuojamos Kleono, nuo 460 m. pr. m. e. – Argo miesto gyventojų.
Anžu
Istorija
Nuo 870 m., kai Orleano ir Anžero žemes pradėjo valdyti vikontas Ingelgeras, Anžu tapo grafyste. Iš Anžu grafų giminės prasidėjo trys garsios Europos dinastijos, vadinamos Anžu namais: Anglijos Plantagenetai, Anžu dinastija ir Valua Anžu dinastija. 1154 m. Anžu grafas tapo Anglijos karaliumi Henriku II, o Anžu – Anglijos valda. Vedybinių ryšių dėka Plantagenetai sukūrė milžinišką dinastinę Anžu imperiją, kuri valdė Angliją ir visą vakarinę Prancūziją.
Nemėjos žaidynės
Nugalėtojai būdavo apdovanojami alyvmedžių arba salierų vainikais.
Anžu
Istorija
1204 m. Pilypas II Augustas prijungė Anžu prie Prancūzijos. 1297–1328 m. ir nuo 1360 m. – Anžu kunigaikštystė. 1480 m. Liudvikas XI, išmirus tiesioginiams kunigaikštystės paveldėtojams, Anžu prijungė prie karaliaus domeno ir tapo viena iš Prancūzijos provincijų. Ja išbuvo iki 1790 m.
Nemėjos žaidynės
Žaidynes nustota rengti, IV a. pabaigoje įsigalėjus krikščionybei.
Kauno Švabės hebrajų gimnazija
Kauno Švabės hebrajų gimnazija – buvusi žydų gimnazija su dėstomąja hebrajų kalba, veikusi 1927-1940 m. Kaune.
Istorija
Nuo 1927 m. gimnazija buvo įsikūrusi Draugijos mokslams skleisti tarp žydų naujai pastatytoje mokykloje Prieplaukos Kranto gatvėje (dab. Karaliaus Mindaugo pr. 11).
1929–1930 mokslo metais joje mokėsi 202 berniukai ir 166 mergaitės (viso 368). Dabar šiame pastate įsikūręs Kauno paslaugų verslo darbuotojų profesinio rengimo centras, o prie įėjimo pritvirtinta lentelė lietuvių ir hebrajų kalbomis skelbia: „Šiuose rūmuose 1927–1940 veikė Kauno žydų (hebrajų) gimnazija, kurios dauguma auklėtinių žuvo per holokaustą“.
Mokyklą įkūrė žymus žydų švietėjas Moshe Schwabe (1889-1956).
Joana Griniuvienė
Joana Dominika Griniuvienė-Pavalkytė (1865 m. rugpjūčio 18 d. Šikšniuose, Kybartų valsčius – 1918 m. spalio 8 d. Kislovodske, Rusija) – Lietuvos knygnešė, spaudos darbuotoja, visuomenės ir politinė veikėja.
Biografija
Gimė Kybartų valsčiaus Šikšnių dvare, kuriame jos tėvas Juozas Pavalkis dirbo administratoriumi. Motina Joana Dovsinaitė buvo Lukšių dvaro vaito duktė. Pavalkiai gyveno lenkų kultūros įtakoje, simpatizavo 1863 m. sukilimui, namuose kalbėjo lenkiškai, tačiau mokėjo ir lietuviškai.
1896 m. ištekėjo už gydytojo Kazio Griniaus. Su vyru apsigyvenusi Virbalyje tapo knygneše. Iš Kybartų į Eitkūnus per sieną ji nešdavo vyro rankraščius, atgal – draudžiamą lietuvišką spaudą. Rudenį Griniams persikėlus į Naumiestį, jos kelionės per sieną į Širvintą ir atgal buvo nuolatinės. Į Mažają Lietuvą ji nešdavo „Varpo“ korektūras, atgal – laikraščius „Varpas“ ir „Ūkininkas“.
Kai Stasį Matulaitį ištrėmė į Rusiją, jo prašymu Kazys ir Joana Griniai 1898 m. birželio mėnesį iš Naumiesčio persikėlė į Pilviškius. Knygnešys Juozas Rimša nustebo šventadienį užėjęs pas Grinius ir radęs ponią daktarienę mazgojant grindis. Po to jis ją vadino dėdiene. Šį J. Rimšos duotą vardą vėliau J. Griniuvienė pasirinko slapyvardžiu.
1899 m. rudenį pagimdė sūnų, kurį pakrikštijo Kaziu. (Kazys Grinius – Lietuvos kariuomenės pulkininkas, karo atašė Vokietijoje). Kai 1902 m. iš tremties grįžo S. Matulaitis, kartu su vyru apsigyvenusi Marijampolėje 1902 m. lapkričio 8 d. pagimdė dukrą Gražiną. 1902–1903 m. žiemą J. Griniuvienė daugiausia laiko praleido su dukra. Pavasarį, vėl įsitraukė į visuomeninę veiklą.
1904 m. Griniai gavo kvietimus į Keturakio spektaklio „Amerika pirtyje“ premjerą Kauno miesto teatre. Į spektaklį išvažiavo J. Griniuvienė. Tas vakaras paliko jai didžiulį įspūdį, kilo mintis spektaklį pastatyti ir Marijampolėje. Repeticijos prasidėjo 1905 m. sausio mėn, o gegužės 15 d. įvyko „Amerika pirtyje“ premjera Marijampolėje.
1904–1905 m. subūrė pirmąjį chorą, su kuriuo dalyvaudama bažnyčios mišiose pasiekė, kad mišios būtų laikomos lietuvių kalba. 1905 m. įsteigė organizaciją „Šviesa“ ir prie jos lietuvišką pradžios mokyklą.
Nuo 1897 m. būdama viena pirmųjų moterų – Lietuvos socialdemokratų partijos narių, ji buvo aktyvi 1905–1907 m. revoliucinių įvykių Užnemunėje dalyvė, LSDP Suvalkų krašto organizacijos vadovė. 1905 m. rengė Marijampolėje stovėjusio 111-ojo Dono pėstininkų pulko kareivių sukilimą, bet, paaiškėjus, kad pasipriešins husarų pulkininkas, sukilimas buvo atidėtas. 1906–1908 m. buvo aktyvi Kankinių kasos veikėja, organizavo revoliucijos veikėjų išvykimą į užsienį. 1907 m. ir 1908 m. kalinama Suvalkų Kalvarijos ir Marijampolės kalėjimuose.
Bendradarbiavo laikraščiuose „Echo“, „Naujoji Gadynė“, „Ūkininkas“, „Lietuvos ūkininkas“, „Vilniaus žinios“ (slapyvardis Dėdienė).
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui 1915 m. su vyru pasitraukė į Rusiją, gyveno ir dirbo Kislovodske. Prasidėjus pilietiniam karui Kislovodskas ne kartą ėjo iš rankų į rankas. Per Raudonosios armijos puolimą 1918 m. spalio 8 d. plėšikaujantys kareiviai nušovė Joaną Griniuvienę ir sunkiai sužeidė dukrą Gražiną, kuri netrukus po sužeidimo mirė. Kazys Grinius jas palaidojo Kislovodsko stačiatikių kapinėse. Vėliau greta jų buvo palaidotas ir miręs J. Griniuvienės brolis gyd. Bronius Pavalkis. Kapas neišlikęs.
Didžiosios Sundos salos
Didžiosios Sundos salos – salų grupė vakarinėje Malajų salyno dalyje. Pagrindinės grupės salos: Borneo (Kalimantanas Indonezijos pietuose), Java, Sulavesis ir Sumatra. Kartu su Mažosiomis Sundos salomis sudaro Sundos salų grupę.
Administracinis suskirstymas
Salos padalintos tarp Indonezijos, Brunėjaus ir Malaizijos.
Jokūbas Stanišauskas
Jokūbas Stanišauskas (1892 m. sausio 24 d. – 1943 m. balandžio 14 d.) – prieškario nepriklausomos Lietuvos susisiekimo ministras, geodezijos inžinierius, profesorius. Lietuvių tautininkų sąjungos narys.
Biografija
Dėdės kunigo globojamas, mokėsi Papilės pradžios mokykloje, 1903–1910 m. – Liepojos komercinėje mokykloje. 1910–1912 m. dirbo raštininku Liepojos Bekerio fabrike. 1912-1917 m. studijavo Maskvos Konstantino matininkų institute, kuriame įgijo geodezijos inžinieriaus specialybę. 1917–1918 m. dirbo Maskvos–Tverės žemės ūkio ir valstybės turtų valdyboje, 1918–1920 m. – Maskvos–Bresto geležinkelių valdyboje, – tyrė durpynus Oršos apskrityje.
1920 m. grįžo į Lietuvą. 1920–1921 m. Žemės tvarkymo departamento melioracijos ir matavimo skyrių vedėjas, 1921 – 1922 m. – Dotnuvos matininkų kursų vadovas, 1922–1924 m. – Dotnuvos žemės ūkio technikumo vicedirektorius, 1924–1926 m. – Dotnuvos žemės ūkio akademijos bei matininkų kursų dėstytojas, 1926–1927 m. – Žemės tvarkymo departamento direktorius, žemės reformos valdybos pirmininkas. 1927 m. jo pastangomis įkurta Kėdainių aukštesnioji kultūrtechnikų mokykla. 1927–1934 m. Kėdainių aukštesniosios kultūrtechnikų mokyklos direktorius.
1934 m. birželio 12 – 1938 m. gruodžio 5 – Juozo Tūbelio, Vlado Mirono Ministrų kabinetuose susisiekimo ministras. 1939 m. pradžioje paskirtas specialinio mokslo departamento direktorium ir pakviestas docentu į Žemės ūkio akademiją Kaune dėstyti geodezijos. Kai 1940 m. spalio 1 d. Žemės ūkio akademijos miškų skyrius buvo perkeltas į Vilniaus universitetą, profesoriavo Vilniuje.
J. Stanišauskas parengė ir išleido du vadovėlius kultūrtechnikams, parašė daug straipsnių geodezijos ir kultūrtechnikos klausimais į leidinius „Žemėtvarka ir melioracija“, „Žemės ūkis“, „Savivaldybė”, „Technika ir ūkis“, „Kosmos“, „Sąsieka“ ir kitur.
1941 m. birželio 14 d. sovietų valdžios suimtas ir nuvežtas į Krasnojarsko lagerių valdybos Rešiotų skyriaus 7-ą režimo lagerį. Jokūbas Stanišauskas buvo paskirtas geležinkelininkų brigados Nr.45, kurie tiesė geležinkelį miškui išvežti, brigadininku. 1941 m. spalio mėnesio vidury Jokūbas Stanišauskas kartu su kitais buvusiais ministrais ir kitais aukšto rango žmonėmis (jų buvo apie 38) išvežtas į senelių lagerį Buriatkoje, kuriame mirė nuo bado 1943 m. balandžio 14 d. Kapo vieta nežinoma.
Daugyvenė
Daugyvenė – upė šiaurės Lietuvoje, dešinysis ir ketvirtas pagal ilgį Mūšos intakas.
Ištakos yra Ežerbalos pelkėje, esančioje už 5 km į pietvakarius nuo Šeduvos (Radviliškio rajonas). Teka į šiaurės rytus per Raudondvarį, Pakalniškius, apjuosia Raginėnų pilkapius, teka pro Rozalimą ir Klovainius.
Žiotys – už 91,4 km nuo Mūšos žiočių ties Rimšonių kaimu (Pakruojo rajonas). Čia stovi siaurojo geležinkelio Rimšonių tiltas. Beveik nuo 26 iki 60 km (skaičiuojant nuo upės žiočių) aplink Daugyvenę yra saugoma teritorija – Daugyvenės hidrografinis draustinis. Už 50,7 km nuo žiočių ties Raudondvariu upė užtvenkta. Raudondvario tvenkinio plotas 8,6 ha. Vaga aukštupyje yra koreguota, sausą vasarą aukštupys išdžiūsta.
Upėvardžio daryba neaiški (šaltiniuose dar užrašytas kaip Довгивена, Долгивеня, Давгивене): šaknis, matyt, daug- („gausu, apsčiai“), o priesaga -yv-.
Kiti duomenys
thumb|240px|Daugyvenė ties [[Prastavoniais]]
Pikčiūnai (Utena)
Pikčiūnai – kaimas Utenos rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 4 km į pietryčius nuo Daugailių.
Batakių šv. Onos bažnyčia
Istorija
Pirmąją medinę bažnyčią Batakiuose 1509 m. pastatė Žemaičių seniūnas Stanislovas Kęsgaila. Jai paskirtas Pilsūdų kaimas. 1614 m. pastatyta nauja medinė, 1776 m. – trečioji bažnyčia. 1820 m. jai priklausė Jakštų, Nosaičių, Panykštelių, Pilsūdų kaimai, Paančio palivarkas. 1888 m. apmūrytas šventorius, bažnyčia remontuota, įdėtos naujos lubos.
1908–1911 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Bažnyčia 1970 m. sudegė, nuošaliau nuo bažnyčios stovėjusi varpinė išliko. Pamaldos laikytos pritaikytoje medinėje varpinėje. Prie jos 1989 m. pristatyta medinė bažnyčia. Atstatytą bažnyčią 1991 m. spalio 13 d. pašventino ir šv. Mišias laikė vyskupas Antanas Vaičius.
Architektūra
Dabartinė bažnyčia stačiakampio plano, vienanavė, su nedideliu prieangiu. Už presbiterijos iškylantis bokštas yra senosios varpinės likučiai.
Du šimtmečius išstovėjusioje bažnyčioje 1970 m. gaisre buvo sunaikintas unikalus barokinis interjeras su didžiausia vertybe – skulptūrine šv. Onos grupe, sukurta XVI a. pradžioje. Dabartinės bažnyčios šventoriuje paliktos autentiškų pamatų liekanos. Iš senųjų statinių atokiau tebestovi mūrinė šv. Roko koplytėlė. Atskirai nuo bažnyčios stovėjusi varpinė rekonstruota, prie jos pristačius bažnyčios pastatą.
Bažnyčios didžiajame altoriuje, pagal senąją tradiciją, įtaisytas šv. Onos, mokančios švč. Mergelę Mariją, paveikslas. Varpinėje išlikęs bene seniausias bažnyčios objektas - 1626 m. Karaliaučiuje Nikalojaus Šmidheno (Nicolavs Schmidhen) nulietas varpas. Išliko XIX a. antrojoje pusėje sukurti nešiojami altorėliai. Manoma, kad gaisro metu jie buvo laikomi varpinės pastate, taip išvengę liepsnos. Jų siužetai artimi Batakiuose labiausiai gerbtiems šventiesiems - šv. Onai ir šv. Rokui. Buvusios bažnyčios pasididžiavimas – didžiojo altoriaus Švč. Mergelės Marijos su Kūdikėliu Jėzumi ir šv. Ona skulptūrinė grupė – šiuo metu žinoma tik iš nuotraukų.
Sencovas (Amvaldė)
Sencovas (,, iki 1907 m. Gut Pabbeln, nuo 1938 m. liepos 16 d. , 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Svobodos kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos-vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas. 1947–2008 m. Svobodos apylinkės kaimas.
Plungės Olimpas
Plungės „Olimpas“ – Lietuvos krepšinio klubas, įkurtas 1989 m. 1993 m. debiutavo pirmajame LKL čempionate ir užėmė penktąją vietą. LKL pirmenybėse rungtyniavo 4 sezonus, iki 1997 m. Paskutinį gyvavimo sezoną klubas buvo pervadintas į „Žemaitijos Lokiai“. Plungės „Olimpas“ yra vienintelis krepšinio klubas, atstovavęs Plungės miestui aukščiausioje Lietuvos krepšinio lygoje. Aukščiausias pasiekimas – 1997 m. LKL užimta 2-oji vieta.
2011 m. Plungės „Olimpas“ atgimė ir pradėjo žaisti Lietuvos regionų krepšinio lygoje. Jau pirmąjį sezoną laimėjęs RKL žaidė pereinamąsias rungtynes su Šiaulių „Universitetas-ABRO“, kurias laimėjo bendra serija 2:0, ir išsikovojo teisę žaisti NKL lygoje.
Kalnėnai (Jurbarkai)
Kalnėnai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, piečiau krašto kelio. Žvyro telkinys. Rytinė kaimo dalis priklauso Jurbarko miestui, ten yra senoji Kalnėnų piliavietė.
Istorija
1259 m. Kalnėnuose ant piliakalnio pilį pasistatė kryžiuočiai. Vėliau gyvenvietė įėjo į LDK sudėtį ir buvo pasienio su Rytprūsiais gyvenvietė. Po Trečiojo ATR padalijimo priklausė Rusijos imperijos Kauno gubernijai. 1891 m. užtvenktame ir pagilintame užutekyje caro administracija įrengė uostelį šimtui laivų: buvo pastatytas namas ir laivų remonto dirbtuvės. Per Pirmąjį pasaulinį karą įranga buvo išvežta į Rusijos gilumą.
1919 m. uostą perėmė Lietuvos susisiekimo ministerija. Neturinčiu infrastruktūros uostu Nemuno upeiviai tarpukaryje beveik nesinaudojo. Vyriausybė 1935 m. nutiesė kelią ir sumažino mokesčius 75 %, vėliau dar kartą pamažino 10 proc., bet laivų kapitonai ir toliau vengė švartuotis žiemai Kalnėnuose. Ne sezono metu jame tik buvo sandeliuojamos valdiško pontoninio tilto konstrukcijos ir prisiglausdavo keletas užklydusių sielių.
Krekenavos apylinkė
Krekenavos apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Krekenavos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ramygalos rajonui. 1954 m. prijungta Pasodėlės apylinkė ir dalis Šambalionių apylinkės, o dalis Krekenavos apylinkės prijungta prie Iciūnų apylinkės. 1963 m. prijungta Bartkūnų apylinkė, Žemontiškių apylinkė, dalis Bartkūnų apylinkės ir dalis Radviliškio apylinkės. 1966 m. dalis teritorijos prijungta prie Petriškių apylinkės. 1988 m. prijungta visa Petriškių apylinkė.
Bazilionų šv. Bazilijaus Didžiojo bažnyčia
'''Bazilionų šv. Bazilijaus Didžiojo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Bazilionų miestelyje, Deglės (Dubysos dešiniojo intako) kairiajame krante. Architektūros paminklas.
Istorija
Padubysio malūno savininkai Jonas ir Antanas Beinorai 1749 m. pasikvietė vienuolius bazilijonus, pastatė bažnyčią ir dovanojo vienuolynui žemės. Prie vienuolyno 1773 m. įkurta aukštesnioji parapinė mokykla. Ji 1793 m. pertvarkyta į keturklasę apygardėlės mokyklą. Vienuolynui XVIII a. pabaigoje priklausė Bazilionų miestelis ir Mekių kaimas (19 valakų). XIX a. pradžioje buvo medinis vienaaukštis vienuolynas ir mokykla. Ji 1835 m. uždaryta.
1836 m. vienuolynas uždarytas ir perduotas stačiatikiams. Bažnyčia 1838 m. atiteko stačiatikiams. 1900 m. patvirtintas naujos cerkvės projektas. Bažnyčia 1918 m. grąžinta katalikams. 1918 m. rugsėjo 8 d. laikytos pirmos katalikų mišios. Bažnyčia buvo Kurtuvėnų parapijos filija. 1933 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia.
2019 m. paminėtas bažnyčios 270 metų jubiliejus.
Architektūra
Bažnyčia Liaudies architektūros formų, su klasicizmo elementais. Ji stačiakampio plano, su aukštu cokoliu, penkiasiene apside, žemu bokšteliu. Vienanavė. Šventoriuje stovi registrinis stogastulpis.
Mėlidai
Mėlidai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Aukštelkų.
Saljanas
Saljanas – miestas pietryčių Azerbaidžane, dešiniajame Kuros krante; rajono centras. Geležinkelio stotis. Išvystyta medvilnės, plastmasės, gėrimų pramonė.
Stasys Čaikauskas
Stasys Čaikauskas (1912 m. balandžio 26 d. Sankt Peterburge – 1988 m. sausio 20 d. Kapsuke) – Lietuvos aktorius, režisierius, pedagogas.
Biografija
1928–1931 m. lankė Valstybės teatro vaidybos mokyklą (Konstantino Glinskio kursas). 1931–1933 m. ir 1934–1941 m. Valstybės teatro aktorius. 1933–1934 m. Jaunųjų teatro aktorius. 1941–1948 m. Jaunimo teatro aktorius ir režisierius.
1941–1948 m. Kauno jaunojo žiūrovo teatro, 1947–1950 m. Kauno muzikinės komedijos teatro režisierius. 1956–1962 m. Kapsuko dramos teatro vyriausiasis režisierius. 1962–1964 m. Kapsuko liaudies teatro režisierius. 1966–1973 m. Kapsuko kultūros mokyklos dėstytojas.
France Prešeren
France Prešerenas (1800 m. gruodžio 3 d. Vrba na Gorenskem, Slovėnija – 1849 m. vasario 8 d. Kranis) – slovėnų poetas ir teisininkas.
France Prešerenas laikomas žymiausiu Slovėnijos poetu. Jo eilėraščio „Tostas“ („Zdravljica“) dalis, parašyto 1844 metais, tapo Slovėnijos respublikos valstybiniu himnu. F. Prešerenas gimė valstiečių šeimoje. Po studijų Vienos universiteto teisės fakultete, grįžo į Liublianą, kurioje dirbo advokatu. Būtent čia sukurti daugelis jo eilėraščių. Prešerenui kurti eilėraščius padėjo jo draugas Matija Čopas (kuris paskendo, būdamas labai jaunas). F. Prešerenas tapo pirmuoju slovėnų poetu, kuris savo eilėraščių kokybe galėjo konkuruoti su amžininkais Europoje, kurioje tuo metu dominavo romantizmas.
Poeto gyvenimo kelyje buvo daug įvairių sukrėtimų. F. Prešerenas visą gyvenimą be atsako mylėjo turtingą Juliją Primic, jai dedikavo „Sonetų vainiką“ („Sonetni venec“) (1834) bei kitus meilės eilėraščius. Vienas po kito mirė jo draugai, o gyvas poetas taip pat nesulaukė pripažinimo. Paskutiniais gyvenimo metais atsirado vis didesnis potraukis alkoholiui, stiprėjo liga, sukėlusi mirtį.
Jaunystė ir išsilavinimas
200px|thumb|left|Prešereno gimtasis namas Vrba na Gorenskoje
France Prešerenas buvo trečias vaikas ir pirmas sūnus Minos ir tėvo Šimen. Jų ūkis buvo garsus ir stiprus, dėlto tėvai galėjo leisti sūnų France, kuris, dar būdamas vaikas, pasirodė turintis išskirtinių gabumų, išsiųsti mokytis. Tam labai pagelbėjo motinos įkalbinėjimai, nes ji buvo itin išsilavinusi, palyginus su kitais kaimo gyventojais, todėl suvokė išsilavinimo reikšmę, taip pat norėjo, kad jos sūnus taptų dvasininku.
Studijų pasirinkimas sukėlė tėvų prieštaravimus, nes motina troško, kad jis taptų dvasininku. Prešerenas atkakliai siekė savo tikslo, nors jo namiškiai ir giminaičiai – dėdės kunigai, kurie jį materialiai rėmė, nenorėjo teikti finansinės paramos. Nepaisydamas to, jis pasiekė savo, nes gavo Knafelio stipendiją. Prešerenui vis dar padėjo dėdė Jozefas, pinigų taip pat užsidirbo, mokytojaudamas Klinkowströmo katalikų jaunimo organizacijoje. Šį darbą Prešerenas turėjo palikti dėl savo laisvamaniškumo, taip pat dėl to, kad auklėtiniui Anastazijui Grün (tikrasis vardas Anton Alexander von Auersperg), kuris vėliau tapo poetu ir politiku – Auerspergi grafui – skolino uždraustas knygas. Gyvendamas Vienoje Prešerenas perskaitė daugelio poetų darbus, sukurtus skirtingose epochose ir taip atrado poetinį pasaulį.
Liubliana, Čopas ir „Kranio bitelė“ („Krajnska čbelica“)
thumb|200px|Titulinis almanacho „Kranio bitelė“ puslapis
1832 metais Prešerenas Klagenfurte išlaikė advokatūros ir teisėjų egzaminą, tačiau be pagyrimo, nes tuo metu prasidėjo pirmoji gyvenime krizė dėl giminaičių spaudimo, kurie norėjo, kad jis vestų vokietę Mariją Johaną Kchlunaitę iš Graco. Vestuvės greitai buvo atšauktos. Dėl šių priežasčių net buvo sukurti „Nelaimės sonetai“ („Sonetje nesreče“).
Prešerenas tapo svarbiausiu poetu literatūrinio leidinio „Kranio bitėlė“ („Krajnska čbelica“) (pirmasis slovėnų poetų almanachas), kurį redagavo Miha Kastelicas. Almanachas buvo išleistas penkis kartus: 1830, 1831, 1832, 1834 ir 1848 metais. Ruošiant spaudai ketvirtą numerį atsirado cenzūros problemų, kurias sukėlė jansenistai su Bartalomėju Kopitaru. Jų ginčas kilo dėl skirtingų nuomonių apie tolimesnę slovėnų literatūros raidą (almanacho atstovai kartu su Prešerenu ir Čopu gynė „aukštojo stiliaus“ literatūrą slovėnų kalba; jansenistai teigė, kad literatūra turi būti grindžiama tautosaka, kaip serbų literatūra (ypač Vuko Karadžičio, kurį labai vertino Kopitaras, pavyzdį). „Abėcėlių karas“ („Abecedna vojna“) (kultūrinė – literatūrinė polemika, kuri prasidėjo ginču dėl trijų sudarytų slovėnų abėcėlių), kuris vyko tuo metu, dar labiau pagilino konfliktą tarp Prešereno ir Kopitaro.
Reikalavimas „atskiras garsas – atskira raidė“ abėcėlėje buvo paskelbtas Kopitaro, tuometinės Bochoričiaus rašybos, sukurtos XVI amžiuje priešininko gramatikoje. Šį principą įgyvendino kalbininkai Francas Serafinas Metelka bei Peteras Danka: kiekvienas paskelbė savo naujojo raidyno variantą: vienas vadinosi metelčica, kitas – dančica. Abėcėlės neatitiko slovėnų kalbos ir buvo labai komplikuotos: metelčica buvo sudėtingesnė nei dančica, nes joje buvo per daug sunkiai suprantamų ir nereikalingų raidžių, paimtų iš kirilicos. Metelčica buvo uždrausta įstatymu 1833 metais, o dančica, kurią iš dalies buvo vartojama Štajerskos regione, buvo uždrausta 1838 – 1839 metais.
F. Prešerenas dalyvavo „abėcėlių kare“, rašė ir skelbė eilėraščius. Sukūrė satyrinį sonetą apie košę („Sonetom o kaši“) sąmojingai šaipydamasis iš Kopitaro dėl paminėtų skirtingų literatūros sampratų (pvz., sonetas „Apel in čevljar“ baigiasi žymia fraze: „Lai Koptaras reiškia savo nuomonę tik dėl batų!“
Gyvenimo patirtis, santykiai su Ana Jelovšek
180px|thumb|right|[[Julija Primic|Julijos Primic portretas]]
1833 balandžio 6 dieną Prešerenas Trnovo bažnyčioje pamatė Juliją Primic, turtingos šeimos iš Liublianos dukterį, ir ją įsimylėjo. Ši meilė padarė stiprią įtaką tolimesniam poeto gyvenimui ir kūrybai. (1834) metais jis tapo seno draugo Blažo Krobato advokato padėjėju. Daugelį kartų rašė prašymus dėl leidimo dirbti advokatu, tačiau jo prašymą Austrijos imperijos teisingumo administracija visą laiką atmesdavo, nes Prešerenas kėlė politinį nepasitikėjimą dėl savo laisvamaniškumo.
1833 – 1849 F. Prešerenas patyrė daug nelaimių, kurios stipriai paženklino poeto gyvenimą ir kūrybą. Julija taip pat neatsakė į jo meilę ir susižadėjo su turtingo aristokrato sūnumi Šoichenšteliu bei su juo 1839 metais susituokė.
1835 metais mirė Prešereno dėdė Jozefas, kuris visą laiką jį rėmė. Be to, vasarą Savos upėje nuskendo jo draugas Čopas: šis įvykis taip pat jį stipriai paveikė. Dėl Čopo mirties jis priekaištavo sau – jam buvo gaila, kad tą kartą nėjo kartu maudytis, nes jautė, kad būtų galėjęs išgelbėti, nors pats nemokėjo plaukti. F. Prešerenas draugui dedikavo daug kūrinių, vienas iš jų – poema „Krikštas prie Savicos upės“ („Krst pri Savici“).
Apie 1837 metus pradėjo gyventi drauge su Ana Jelovšek, varginga Krobatų šeimos tarnaite, kuri tuo metu dar buvo nepilnametė. Jiems gimė trys vaikai: Terezija, Ernestina ir Jože. Tačiau judviejų santykiai nebuvo gilūs, nes neišsilavinusi Ana nesugebėjo suvokti poetinio Prešereno pasaulėvaizdžio. Tą galima pastebėti iš fakto, kad Prešerenas jai nepaskyrė nei vieno eilėraščio apie meilę – kitaip nei Julijai, kuriai dedikavo vieną iš svarbiausių savo kūrinių – „Sonetų vainiką“ („Sonetni venec“), kuriame apdainavo savo meilę jai. F. Prešerenas ir A. Jelovšek taip pat skyrėsi charakteriais: poetas buvo drovus ir uždaras, Ana kitaip nei jis, buvo gyva ir patraukli daugeliui vyrų. Vis dėlto, su ja ir vaikais palaikė nuolatinius santykius ir, turėdamas galimybę, rėmė finansiškai. Dukra Ernestina vėliau parašė atsiminimus, kuriuose apibūdino savo tėvų tarpusavio santykius.
thumb|right|200px|Andrejus Smolė
1839 metais į tėvynę grįžo senas Prešereno draugas Andrejus Smolė, kuris buvo išvykęs dėl įsiskolinimų ir didžiąją gyvenimo dalį praleido užsienyje. Išvargintas neramaus ir bohemiško gyvenimo, A. Smolė pagaliau įsikūrė Prežeko pilyje, Dolenskoje. F. Prešerenas jį dažnai lankė, kartu leido knygas (pavyzdžiui, Valentino Vodniko eiles ir Anton Tomaž Linhart „Ši (ta) linksma diena arba Mitičekas veda“ („Ta veseli dan ali Matiček se ženi“), planavo leisti naują laikraštį, kurio pasirodymui sutrukdė cenzūra. Andrejus Smolė mirė 1840 metais per savo vardadienio šventę Prešereno akivaizdoje.
Dar kartą jis nesėkmingai įsimylėjo: šįkart Jerica Podboj, smuklininkės Metkos dukterį, pas kurią visą laiką lankėsi. Šiai merginai paskyrė kelis eilėraščius. 1843 metais pradėtas leisti slovėnų laikraštis „Valstiečių ir rankdarbių (amatininkų) naujienos“ („Kmetijske in rokodelske novice veterinarja“), kuris pranašavo slovėnams naujos epochos pradžią. Laikraščio redaktorius buvo veterinaras ir politikas Janezas Bleiveisas. Jis nesiūlė F. Prešerenui bendradarbiauti, bet vietoj to gyrė ir spausdino Janezo Veselo (Koseskio) kūrinius, nors pastarąjį kūrybos meninė verte Prešerenas nepalyginamai aplenkė. Po kurio laiko Bleiveisas vis tik išspausdino keletą Prešereno eilėraščių sunkiai pastebimoje laikraščio vietoje.
Po kurio laiko F. Prešerenas vėl pradėjo kurti eilėraščius, parengė leisti poezijos rinkinį, pavadinęs „Eilėraščiai“ („Poezije“), kurio galutinį variantą atidavė peržiūrėti cenzūrai 1846 metais. Tuometinis cenzorius Franas Miklošičius tais pačiais metais liepos 22 dieną leido spausdinti, bet Prešerenas turėjo išimti keletą eilėraščių, tarp jų „Tostą“ („Zdravljica“), parašytą 1844 metais. Rinkinys spaudai buvo paruoštas 1846 metų gruodį Liublianos spaustuvininko Jozefo Blazniko, išleistas 1846 metais, bet knygoje parašyti 1847 leidimo metai.
thumb|left|200px|Pirmasis poezijos rinkinio „Eilėraščiai“ puslapis
Persikėlimas į Kranį ir mirtis
1846 metais pagaliau buvo patvirtintas Prešereno prašymas – šeštasis iš eilės – dėl nepriklausomo advokato praktikos. Tąkart jis nebeprašė kontoros Liublianoje, tačiau Postojnos arba Kranio miestuose. Valdžia jį paskyrė į Kranį. France Prešerenas labai daug dirbo, jo poezijos rinkinys „Eilėraščiai“ („Poezije“) buvo sėkmingas ir gerai pardavinėjamas.
Po 1848 metų Tautų pavasario galiausiai buvo paskelbtas „Tostas“ („Zdravljica“). Eilėraštis buvo išspausdintas Bleiveiso laikraštyje, kai kurie eilėraščiai buvo paskelbti paskutiniame literatūrinio žurnalo „Kranio bitelė“ („Kranjska čbelica“) numeryje. Prešereno kūrybinis potencialas ėmė silpnėti, jis jautė kartėlį ir nusivylimą, taip pat pasirodė vis rimtesni ligos požymiai. Netrukus jau nebegalėjo atsikelti, kentė nuo kepenų cirozės. F. Prešerenas buvo paskendęs skolose, neturėjo pinigų, nes kartais vargšams klientams jis atstovavo netgi be atlyginimo. Testamente jis pripažino du savo vaikus paveldėtojais ir jiems paliko kuklius turto likučius.
France Prešerenas mirė 1849 metų vasario 8 dieną, ketvirtadienį. Palaidotas vasario 10 dieną Kranyje. Po jo mirties Kranio miesto autoritetingi žmonės nusprendė sunaikinti tam tikrą dalį Prešereno literatūrinio palikimo, greičiausiai „smuklinius“ ar kitus panašius eilėraščius, kuriuos tuo metu laikė nepadoriais bei nešvankiais.
Janezas Bleiveisas greičiausiai dėl politinių sumetimų paskatino aukų rinkimą Prešereno paminklo statybai Kranio kapinėse. Nepaisant to, kad tuometinė žmonių reakcija nebuvo ypač entuziastinga, 1852 metais dabartinėje Prešereno giraitėje buvo pastatytas paminklas mirusiam poetui, kuris tik vėliau buvo pripažintas didžiuoju slovėnų literatūros kūrėju.