cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Foretold in the Language of Dreams
Foretold in the Language of Dreams – 2002 m. bendras Natacha Atlas ir Marc Eagleton albumas. Jame skamba Natašos Atlas atliekamos arabiškos dainos, tačiau joms būdingas ambient stilius (poetiškos, melodijos gilios, daugiatoniai balsai), mistiniai, psichodeliniai motyvai.
Žešuvas
Žešuvas – miestas-apskritis pietryčių Lenkijoje, vaivadijos centras. Išvystyta mašinų, maisto pramonė. XV–XVIII a. architektūros paminklai.
Istorija
Įkurtas XIV a.
Abramas Romas
Abramas Romas (1894 m. birželio 28 d. Vilniuje, Rusijos imperijoje – 1976 m. liepos 26 d. Maskvoje) – rusų teatro ir kino režisierius, pedagogas ir aktorius.
Biografija
Gimė 1894 m. liepos 28 d. Vilniuje, tuometinėje Rusijos imperijoje. 1914–1917 m. mokėsi Petrogrado psichoneurologijos institute, 1917–1922 m. Saratovo universiteto medicinos fakultete. Lygiagrečiai dėstė pastarojo universiteto meno skyriuje ir ėjo Aukščiausiųjų teatro meno dirbtuvių rektoriaus pareigas. Taip pat vadovavo Ekscentriškųjų pasirodymų teatrui. Nuo 1923 m. dirbo režisieriumi Maskvos Revoliucijos teatre (kartu su V.Mejerholdu 1923 m. pagal A.Faiko pjesę pastatė spektaklį „Liulio ežeras“), bei režisieriumi ir pedagogu Maskvos VCIK Aukščiausioje pedagoginėje mokykloje. 1925–1934 m. dirbo VGIK docentu. 1935 m. po sovietinės vadovybės parodyto nepasitenkinimo jo filmu „Griežtas jaunuolis“, Abramas Romas buvo atleistas iš visų užimamų pareigų ir neteko visų apdovanojimų. 1954 m. reabilituotas ir paskirtas „Mosfilmo“ kino studijos režisieriumi. Buvo vedęs aktorę Olgą Žiznevą.
Virviškasis sūris
thumb|200px|Tradicinis slovakiškas virviškasis sūris korbačikas Virviškasis sūris  – specifinės sandaros sūris, kuris plėšiamas iš luito sudaro virvelių ar juostelių pavidalo gabalėlius. Ši sūrio sandaros savybė atsiranda dėl gamybos technologijos ypatumų, kurių dėka sūrio baltymų molekulės tvarkingai išsirikiuoja.
Rytų Europa
Slovakijoje gaminamas tradicinis virviškasis sūris korbačikas  – tai sūrus avies pieno sūris, kuris gali būti rūkytas ar nerūkytas. Jį gaminant pakaitintą sūrio masę rankomis ištempia į virveles, kurias supina į kasas.
Armėnijoje irgi gaminamas tradicinis virviškasis sūris čečilas, paprastai gaminamas iš avių ar ožkų pieno, priklausomai nuo regiono tradicijų. Į šį sūrį deda sėjamosios juodgrūdės sėklų ir Vidurio Rytų prieskonio mahleb. Pagamintas sūris būna virvučių, iš kurių supinama begalinė kilpa, pavidalo. Sūrio virvelės susidaro tempiant sūrio masę. Gaminamas ir panašaus pavidalo siriškas sūris. Kiti sūriai tik presuojami ir pjaustomi, iš jų neformuojamos virvelės.
V. Europa ir Š. Amerika
Europoje virviški sūriai ėmė tapti populiaria užkanda XX a. 10-tą dešimtmetį. Juos ten gamina iš lydyto sūrio. thumb|right|200px|Tlajuda, papuošta virviškuoju [[Oachakos sūris|Oachakos sūriu.]] Š. Amerikoje populiarus virviškasis sūris yra meksikietiškas Oachakos sūris, paprastai lydytas patiekiamas kesadilijose. Šis sūris per daug metų buvo pritaikytas greitojo maisto industrijai, kur naudojamas kaip komercinis maisto ingredientas daugeliui greitojo maisto patiekalų.
JAV virviškuoju sūriu paprastai vadina užkandžių dydžio ir mažo drėgnio mocarelą. Šio virviškojo sūrio gabalėliai būna grubiai cilindriški, apie 15 cm ilgio, plonesni nei 2,5 cm. Šį sūrį beveik visada gamina iš mocarelos ar mocarelos ir čederio sūrių mišinio.
Kvapioji aniužė
Kvapioji aniužė (Elsholtzia ciliata) – notrelinių (Lamiaceae) šeimos, aniužių (Elsholtzia) genties augalas.
Vienmetis žolinis augalas stipraus mėtų kvapo. Žiedai tankiuose, vienašoniuose, varpos pavidalo žiedynuose. Pavieniai žiedai smulkūs, rausvi, pažiedės kiaušiniškos, blakstienuotos, jų viršūnė ištįsusi į trumpą smaigą lėlį. Taurelė varpiška, penkiadantė, plaukuota ir nusėta liaukučių. Vainikėlis rausvai violetinis arba melsvas, neryškiai dvilūpis, apaugęs plaukeliais, viršutinė lūpa vos pastebimai įkirpta, apatinė ilgesnė už viršutinę, gana giliai įkirpta. Vainikėlio vamzdelio viduje yra plaukelių lankas. Kuokeliai šiek tiek ilgesni už vainikėlį, kraštiniai ilgesni negu viduriniai. Vaisius – skeltavaisis iš 4 tamsiai rudų, mažų riešutėlių. Stiebas status, šakotas. Lapai priešiniai, pailgi, elipsiški viršūnės nusmailėjusios, pamatai pleištiški, kraštas pjūkliškai dantytas, su koteliais.
Pražysta liepos viduryje ir žydi iki rugsėjo mėn. Auga daržuose, patvoriuose, pakelėse, panamėse, apleistose sodybose, bergždynuose. Dažnesnis drėgnesniuose dirvožemiuose.
Trečiadienis
Trečiadienis taip pat yra savaitės vidurys kraštuose, kuriose savaitė prasideda sekmadieniu. Todėl vokiečių kalboje „trečiadienis“ vadinasi „Mittwoch“ („savaitės vidurys“).
Kvapioji aniužė
Žiedus lanko vabzdžiai, bitės surenka daug medaus. Sėklų aliejus vertinamas lako gamyboje. Auginamas kaip vaistinis ir prieskoninis augalas, turintis eterinių aliejų. Lietuvoje sulaukėjęs.
Literatūra
Rudenį žydintys augalai, Ramunėlė Jankevičienė, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1991, 80 psl.
Remigijus Gaška
Remigijus Gaška (, g. 1958 m. lapkričio 10 d. [spalio 28 senuoju kalendoriumi] Vilnius) – JAV ir Lietuvos fizikas, fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1981–1992 m. Vilniaus universiteto dėstytojas. Nuo 1996 m. dėstė Virdžinijos universitete Šarlotesvilyje, 1996–1998 m. dirbo puslaidininkinių prietaisų kūrimo bendrovėje „APA Optics“ Mineapolyje (Minesotos valstija), 1999–2001 m. dirbo mokslinį darbą Renselaerio politechnikos institute (Niujorko valstija). Nuo 1999 m. iki 2015 m. bendrovės „Sensor Electronic Technology, Inc.“ įkūrėjas, prezidentas ir vykdomasis direktorius (www.s-et.com). Nuo 2017 m. bendroves „UVTON, Inc.“ įkūrėjas, prezidentas ir vykdomasis direktorius (www.uvton.com)
Mokslinė veikla
Svarbiausios mokslinio darbo kryptys: puslaidininkinių darinių savybių tyrimas, naujų puslaidininkinių medžiagų ir prietaisų kūrimas. Sukūrė pirmuosius galio nitrido (GaN) puslaidininkių pagrindu pagamintus didelės galios lauko tranzistorius, ultravioletinę spinduliuotę skleidžiančius puslaidininkinius šviesos diodus, sukūrė pirmuosius galio nitrido (GaN) fotodetektorius, pjezoelektrinius ir piroelektrinius jutiklius. Daugiau kaip 500 mokslinių straipsnių, daugiau kaip 200 išradimų autorius.
Trečiadienis
Etimologija
Terminą „trečiadienis“ sukūrė kalbininkas Jonas Jablonskis.
Remigijus Gaška
Labdara
Įsteigė stipendiją geriausiems Vilniaus Universiteto Fizikos Fakulteto Bakalauro darbams apdovanoti. Kasmetinės Vilniaus Universiteto Fiziko Dienos šventės rėmėjas.
Polična
Polična  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kleščelių valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į rytus nuo Kleščelės, apie 18 km į pietus nuo Hainuvkos ir apie 63 km į pietus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1952-1954 m. kaimas buvo Poličnos valsčiaus centras. Kaime yra Poličnos geležinkelio stotelė.
Didysis Sausasis (ežeras)
Didysis Sausasis ežeras – ežeras, Sūduvos aukštumoje, Vakarų Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje, Suvalkų valsčiuje, Vygrių nacionaliniame parke į šiaurę nuo Vygrių ežero. Netoli ežero yra Kreivojo kaimas. Tai distrofinis ežeras, kuriame yra nemažai durpių. Ežero vandenyje beveik nėra kalcio. Ežero apylinkėse gyvena bebrai. Nuo 1985 m. ežeras įtrauktas į gamtos apsaugos teritoriją. Ežero vanduo yra tamsiai rudos spalvos, kurią sukelia augalų liekanos humusas, susidaręs iš aplinkinių miškų spyglių, šakų ir lapų. Ežere ir aplink ežerą auga daug samanų. Ežere trūksta pH, kalcio, fosforo, azoto, natrio ir kalio. Taip pat šiam ežerui būdinga stratifikacija, kai ežero paviršiaus beveik neveikia vėjai dėl aplinkinių medžių ir augalų gausos. Vasarą vandens temperatūros skirtumas 1 m gylyje kartais svyruoja tarp 5-6 laipsnių Celsijaus. Nešvarus ir neskaidrus vanduo neleidžia augti vandens augalijai, 2 metrų gylyje yra labai mažai kalcio todėl negali gyventi moliuskai, nes kalcis reikalingas jų kriauklėms susidaryti. Taip pat auga šios augalų rūšys: kupstinis švylys, Andromeda, spanguolė, apskritalapė saulašarė. Vietomis pakrantėse auga beržai ir pušys.
Taitiškės
Taitiškės – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Mindūnų, siaurymėje tarp Ilmėdo ir Stirnių ežerų. Keliukai į Zamokus, Purvėnus, Toliejus.
Istorija
1554 m. inventoriuje minima Taitiškių dykynė (Pustowszczyzna Fotkiszka) tarp Giedraičių klebono ežero Ilmėdo ir Stirnių ežero, priklausiusio bajorams Giedraičiams, netoli Balninkų dvarui priklausančio Aiginčių kaimo, kuris dabar identifikuotinas su Toliejais.
Pilis II
Pilis II – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, šiauriau Pilies I kaimo.
Bregerio kaurė
Bregerio kaurė (Cypraea bregeriana) – kaurinių (Cypraeidae) šeimos moliuskas. Dydis 20-25 mm. Randamos nuo 10 iki 45 metrų gylyje.
Naujinė
Naujinė, Novinka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Naujinės valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra Naujinės valsčiaus centras. Taip pat čia yra įsikūrusios pradinė ir vidurinė mokyklos.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1919-1954 m. kaimas buvo Ščebros-Olšankos valsčiaus centras. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Žaliasis (ežeras)
Žaliasis ežeras – ežeras Sūduvos aukštumoje, Vakarų Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje, Suvalkų valsčiuje. Pietuose ežeras jungiasi sąsmauka su Kreivųjų Vygrių ežeru, o šiaurėje trumpu kanalu su Kolešnio ežeru. Ežero pakrantės neišvystytos, nėra patogaus priėjimo maudytis ar stovyklauti.
Čiulėnų seniūnija
Čiulėnų seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Molėtų rajono savivaldybės šiaurės rytuose.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 5 seniūnaitijos:
Rimantas Gasparavičius
Rimantas Gasparavičius (g. 1959 m. balandžio 14 d. Vilnius) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.
Biografija
1982 m. baigė ekonominės kibernetikos specialybę Vilniaus universitete. 1986–1990 m. dirbo Vilniaus universitete. 1990–1991 m. Socialinės apsaugos ministerijos vadovaujantysis referentas. 1991–1998 m. Krašto apsaugos departamento (nuo 1991 m. lapkričio mėn. – Krašto apsaugos ministerija, KAM) skyriaus viršininko pavaduotojas, viršininkas, 1998–2002 m. KAM Personalo ir socialinės saugos, 2002–2006 m. – Lietuvos kariuomenės Materialinių resursų departamento direktorius. Nuo 2006 m. Gynybos štabo viršininko pavaduotojas personalui, nuo 2008 m. lapkričio mėn. – Karinio personalo departamento direktorius. 2008 m. pulkininkas.
Bulgarijos herbas
Bulgarijos herbas – vienas iš Bulgarijos valstybės simbolių.
Aprašas
Skydininkai du auksiniai karūnuoti liūtai raudonais liežuviais. Virš skydo Bulgarijos caro karūna. Skydo pamate žalios ąžuolo šakelės su auksinėmis gilėmis. Po ąžuolo šakelėmis baltas devizo kaspinas su Bulgarijos vėliavos spalvų apvadais ir šūkiu „Vienybė suteikia galią“.
Aprašymas
Dabartinis yra pertvarkytas 1927–1946 m. Bulgarijos herbas.
415 m.
415 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Danijos futbolo varžybos 1958–1959 m.
Danijos futbolo varžybos 1958–1959 m.
Ketvirtadienis
Ketvirtãdienis – savaitės diena tarp trečiadienio ir penktadienio. Ši diena yra savaitės vidurys šalyse, kuriose savaitė prasideda pirmadienį. Pagal kai kurias konvencijas (pvz., ISO 8601), savaitės numeruojamos pagal ketvirtadienius – pirmoji metų savaitė yra ta, kuri turi pirmąjį metų ketvirtadienį.
415 m.
Mirtys
Nedatuota
Ketvirtadienis
Etimologija
Terminą „ketvirtadienis“ sukūrė kalbininkas Jonas Jablonskis.
Staliova Volia
Staliova Volia – miestas pietryčių Lenkijoje, prie Vyslos ir Sano santakos. Išvystyta sunkioji, ypač plieno pramonė, statybų sektorius.
Kijevo Rusia
Rusia, arba Kijevo Rusia (sen. rusų kalba рѹсьскаѧ землѧ; gudų k. Кіеўская Русь; ; ), nuo IX a. II pusės iki XII a. vidurio daugiausia Nevos, Narvos, Volchovo, Dauguvos aukštupio bei vidurupio, Dniepro, Dniestro aukštupio, Volgos aukštupio ir Okos baseinuose egzistavusi r. slavų ankstyvojo feodalizmo valstybė. Viena didžiausių viduramžių Europos valstybių; sostinė – Kijevas.
Pavadinimas
Kijevo Rusia – istoriografinis terminas, vartojamas nuo XIX a. apibūdinti rytų slavų valstybei. Jos gyventojai valstybę vadino „Rusų žemė“ (рѹсьскаѧ землѧ), o save – „rus“ (рѹсь). Graikai šią šalį vadino „Rosia“ (Ρωσία), o skandinavai – „Gardariki“ (Garðaríki).
Medpadžiai
thumb|230px|Čekiški medpadžiai thumb|230px|Kiniški medpadžiai
Jurzdikas (Anykščiai)
Jurzdikas – Anykščių miesto dalis, esanti į pietvakarius nuo miesto centro, kairiajame Šventosios krante už Anykščių bažnyčios. Stovi senųjų miesto kapinių koplyčia, yra žydų kapinės, Anykščių kapinės, karių kapinės.
Kijevo Rusia
Įkūrimas
Metraštyje „Senujų laikų pasakojimas“ aprašomi politiniai įvykiai nuo 852 m. Jo žiniomis, 862 m. buvęs pakviestas variagų kunigaikštis Riurikas su variagų (normanų) kariauna (tuo remiantis, XVII a. buvo sukurta normaniškoji teorema teigianti, kad variagai sukūrę valstybę). Riurikui pavaldūs bojarinai Askoldas ir Dyras žygyje Dniepru į Konstantinopolį (apie 886 m.) pakeliui užvaldė Kijevą. Mirus Riurikui, valdžia atiteko variagų kunigaikščiui Olegui (mirė 912 m.). Nužudęs Askoldą ir Dyrą, 882 m. jis užgrobė Kijevą, 883–885 m. prijungė drevlianų, severianų, radimičių žemes, 907 ir 911 m. žygiavo į Bizantiją. Jo įpėdinio kunigaikščio Igorio žmona Olga (957 m.) viena pirmųjų Rusioje priėmė krikščionybę. Jų sūnus Sviatoslavas (valdė 964–972 m.) rūpinosi rytinių prekybos kelių – per Pavolgio bulgarų ir chazarų žemes – saugumu. 988 m. Vladimiras Sviatoslavičius (valdė 980–1015 m.) priėmė krikščionybę iš Bizantijos stačiatikybės forma, apsikrikštijęs su savo dvariškiais ir Kijevo diduomene, prievarta bei bausmėmis vertė krikštytis visus šalies gyventojus. 968 m. Kijevą užėmė pečenegai.
Medpadžiai
Medpadžiai (t. p. klumbokai, kurpės, medkurpės, medžiokai, mediniai, šliurės) – tradicinis liaudiškas apavas mediniu padu su odiniu viršumi. XIX amžiaus pabaigoje – XX amžiaus pirmojoje pusėje buvo daugelio valstiečių ir miestelių gyventojų kasdieninis apavas; kai kur avėti ir po Antrojo pasaulinio karo. Buvo su užkulniais, be jų (dažniausiai avėti moterų) arba su aulais. Kartais buvo puošiami įspaustais raštais, skylutėmis, iškarpytais dantukais.
Kijevo Rusia
Suklestėjimas
Jaroslavo Vladimirovičiaus (1019 – 1054), praminto Išmintinguoju, valdymo laikotarpis – Kijevo Rusios didžiausio suklestėjimo metas. Karingi klajokliai pečenegai, nuolat puldinėję Rusią, buvo sumušti ir atstumti nuo valstybės sienų, o naujos stabmeldžių tiurkų gentys – polovcai – dar nebuvo atėjusios iš rytų.
Medpadžiai
Medpadžiai buvo patogesnis apavas už klumpes. Žemaitijoje jie avėti lygiagrečiai su klumpėmis. Suvalkijoje buvo gaminami medpadžiai vaikščiojimui lauke ir namuose – pastarieji buvo lengvesni (kaip šlepetės). Medpadžių viršui tiko senų aulinių batų aulai. Nunešiojus vienus medinius padus, ta pati oda tiko naujai porai padaryti.
Kijevo Rusia
Suklestėjimas
Jaroslavo valdymo laikotarpiu Kijevo Rusia pasiekė didžiausią galybę, tačiau jau ryškėjo kai kurių dalinių kunigaikščių noras atsikratyti Kijevo didžiojo kunigaikščio valdžios.
Medpadžiai
thumb|left|230px|Angliški medpadžiai batai
Medpadžius darė klumpdirbiai arba patys valstiečiai.
Kijevo Rusia
Suirimas ir vienijimo bandymai
Feodaliniai santykiai, natūrinis ūkis lėmė, kad Kijevo Rusią sudarančios žemės izoliavosi, rutuliojosi netolygiai, jose stiprėjo vietinė diduomenė. Tai skatino feodalinį susiskaldymą.
Po Jaroslavo mirties 1054 m. Rusia padalinta į atskirus teritorinius vienetus – žemes, kurios paskirstytos tarp jo sūnų. Jau tuo metu praktiškai nepriklausomai egzistavo Polocko žemė ir Naugardo žemė. Jaroslavo palikuonys iš karto pradėjo kovoti dėl valdžios. Situaciją labai apsunkino tai, kad labai netrukus po Jaroslavo mirties, 1078 m. Kijevo žemę valdžiusi kunigaikščių linija nutrūko, ir tai sukėlė aplinkinių žemių konkurenciją, siekiant įsigalėti Kijevo soste, o kartu politiškai iš naujo suvienyti Rusią.
Tai iš dalies pavyko Perejeslavlio žemės kunigaikščiams. 1078 m. į Kijevo sostą sėdo Vsevolodas Jaroslavičius (valdė iki 1093 m.), kuris apjungė savo, Kijevo ir Černigovo žemes. Vėliau į Kijevo didžiojo kunigaikščio sostą buvo pakviestas jo sūnus Vladimiras Monomachas (1113–1125 m.), kuris sustabdė valstybės skilimą. Jam valdant į vieno valdovo rankas sugrąžinti trys ketvirtadaliai Kijevo Rusios. Kijeve viešpataujant jo sūnui Mstislavui (1125–1132 m.) laikinai išlaikyta vienybė, tačiau 1132 m. į valdžią atėjus Jaropolkui, Rusia galutinai suskilo į daugybę savarankiškų feodalinių kunigaištysčių.
Ekonomika ir valdymas
miniatiūra|[[Jaroslavas Išmintingasis|Jaroslavo Išmintingojo moneta]] Kijevo Rusios santvarkos pagrindas buvo žemės feodalinė nuosavybė. Susidarė kunigaikščių ir bajorinių tėvonijos. Vyko laipsniškas valstiečių bendruomenininkų (jie sudarė gyventojų daugumą) vertimas baudžiauninkais. Išliko patriarchalinės vergovės elementų (cholopai). Buvo valstiečių, netekusių gamybos priemonių, išėjusių iš bendruomenės ir tapusių darbo jėga tėvonijoje. Stambiosios feodalų žemėvaldos didėjimas, laisvųjų bendruomenininkų vertimas baudžiauninkais sustiprino klasių kovą (1024 m. sukilimas Suzdalėje, apie 1071 m. Belozerske, – Kijevo sukilimai). Ypač stiprūs valstiečių bruzdėjimai vyko XI a. 7–8 d-metyje.
IX a. – XI a. vid. prekiavo su arabais, Bizantija, Chazarų kaganatu. XII a. pab. imta prekiauti šiaurėje – per Novgorodą, Smolenską ir Polocką. Kelias iš Skandinavijos į Bizantiją (iš variagų į graikus) ėjo Lovate arba Dauguva, toliau Dniepru. Vystantis amatams ir prekybai, IX–X a. atsirado naujų miestų: Černigovas, Novgorodas, Perejaslavas, Smolenskas, Rostovas, Ladoga, Pskovas, Polockas. Nuolat kariavo su klajokliais (chazarais, ugrais, pečenegais, torkais, ypač polovcais) gyvenusiais stepėse prie Juodosios jūros.
Valdymo forma – ankstyvojo feodalizmo monarchija. Valdžia priklausė Kijevo kunigaikščiui; jam buvo pavaldi kariauna. IX–X a. turėjo reikšmės ir liaudies susirinkimas – večė. XI–XII a. pr., atsiradus stambiajai žemėvaldai su įvairiomis feodalinės rentos formomis kunigaikštis organizavo dar ir domeno ūkį. Kunigaikščio valdžią iš dalies ėmė kontroliuoti bajorinai. Večė neteko ankstesnės reikšmės.
Dalyvis
Dalyvis reikšmės:
Gudiškių piliakalnis
Gudiškių piliakalnis, minimas ir Čedasų ar Daliečių pavadinimais – piliakalnis Rokiškio rajono savivaldybės teritorijoje, į rytus nuo Čedaso ežero, Juodupės seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Onuškis – Čedasai Kirmėliškyje pasukus keliu į šiaurę per mišką ir pavažiavus 2,8 km – yra miške, matyti priekyje ties keliuko posūkiu į dešinę rytuose, link iškirsto miško ploto.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiros ilgos kalvos pietiniame krašte. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 19x15 m dydžio. Šlaitai statūs, 5-6 m aukščio, išskyrus šiaurinį, kuris yra tik 1,5 m aukščio, viršutinėje 1,5 m aukščio dalyje pastatinti.
Piliakalnis apardytas arimų, pietinis šlaitas nuardytas kasant karjerą. Aikštelė dirvonuoja, šlaitai apaugę spygliuočiais.
Repčicė
Repčicė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kleščelių valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Šalia kaimo teka Nužeco upė.
Shania Twain
Shania Twain (g. 1965 m. rugpjūčio 28 d., gimtasis vardas Eilleen Regina Edwards) – kanadiečių dainininkė ir dainų autorė. Twain yra pardavusi per 100 milijonų įrašų ir yra visų laikų geriausiai parduodama kantri atlikėja, bei viena geriausiai parduodamų visų laikų atlikėjų. 2023 m. duomenimis, atlikėja yra išleidusi šešis studijinius albumus, iš kurių naujausiasis, „Queen of Me“, išleistas 2023 m. vasarį.
Asmeninis gyvenimas
Shania ištekėjo už muzikos prodiuserio Robert John 1993 m. gruodžio 28 d. Pora turi sūnų, kuris gimė 2001 m. rugpjūčio 12 d. Shania Twain su šeima šiuo metu gyvena Šveicarijoje ir Naujojoje Zelandijoje, kur turi du namus.
Neustrija
thumb|right|300px|Neustrija Frankų imperijoje
Neustrija (Neustria; Neustrasia 'naujoji vakarų žemė'), Neustrijos karalystė  – istorinė karalystė, viena iš keturių (vėliau trijų) Merovingų frankų valstybės dalių VI–VII a. Pagrindinės jos teritorijos buvo frankų valstybės šiaurės vakaruose, bet ji taip pat valdė dalį Akvitanijos. Kitos Frankų valstybę sudariusios karalystės buvo Austrazija ir Orleano karalystė (rytuose), Paryžiaus karalystė (pietuose).
Karalystės branduolį sudarė regionas tarp Senos ir Luaros. Pagrindiniai miestai buvo Suasonas, vėliau Paryžius. Dėl to iš pradžių dar vadinta Suasono karalyste.
Po karalystės panaikinimo 751 m. Neustrijos regionas buvo Karolingų imperijos, o po to – Vakarų Frankų imperijos dalis. Karolingų karaliai sukūrė Neustrijos marką, kuri buvo pasienio darinys, nukreiptas prieš bretonus ir vikingus. Marka egzistavo iki Kapetingų monarchijos X a. pabaigoje.
Merovingų karalystė
Teritorija tapo atskiru regionu po Chlodvigo (valdžiusio 482–511 m.) mirties, kai jo sūnūs pasidalijo jo žemes. 511 m., mirus frankų karaliui Chlodvigui, suformuota viena iš keturių karalysčių, kurią sudarė žemės, apėmusios pagrindinį Chlodvigo domeną, taip pat dalį piečiau buvusių teritorijų, anksčiau priklausiusių Suasono domenui.
Nuolatiniai Chlodvigo palikuonių teritorijų perdalijimai sukėlė daug varžymosi dėl žemių, todėl Neustrija daugiau kaip du šimtus metų beveik be perstojo kovojo su Austrazija – rytine Frankų karalystės dalimi ir su Orleano karalyste.
Po motinos mirties 597 m. Chlotaras II toliau kovojo prieš Austrazijos karalienę Brunhildą, kol pasiekė pergalę 613 m., kai Brunhildos pasekėjai išdavė senąją karalienę Chlotarui II, kuris ją žiauriai nužudė. Brunhilda tris dienas ištempta kabojo kankinimo staklėse, o po to buvo pririšta prie keturių žirgų, kurie pavaryti į keturias šalis nutraukė jos galūnes. Taip Chlotaras II suvienijo dvi karalystes. 628–637 m. Neustriją ir Austraziją valdė jo sūnus Dagobertas I.
Pipino palikuonys Karolingai toliau valdė abi karalystes kaip majordomai. Popiežiaus Stepono II palaimintas Pipinas Trumpasis formaliai nuvertė Merovingus ir pats ėmėsi valdyti abi karalystes. Taip karališką valdžią perėmė Karolingai. Neustrija, Austrazija ir Burgundija buvo suvienytos vienos valdžios, ir pavadinimai Neustrija ir Austrazija palaipsniui nunyko.
Karolingų pakaralystė
748 m. broliai karalius Pipinas Trumpasis ir majordomas Karlomanas perdavė savo jaunesniajam broliui Grifui dvylika Neustrijos grafysčių su centru Le Mane. Ši valda buvo pavadinta Maino hercogyste, ir šis pavadinimas beveik šimtą metų konkuravo su pavadinimu Neustrijos karalystė.
Žodis Neustrija ėmė reikšti 'kraštas tarp Senos ir Luaros' tuo metu, kai Karolis Didysis atidavė jį 790 m. savo vyresniajam sūnui Karoliui Jaunesniajam kaip pakaralystę. Tuo metu svarbiausias pakaralystės miestas buvo Le Manas, kuriame buvo Karolio karališkieji rūmai. Valdant Karolingų dinastijai Neustrijos karalių užduotis buvo ginti Frankų žemes nuo bretonų.
817 m. Liudvikas Pamaldusis padovanojo Neustriją savo vyriausiajam sūnui Lotarui I. Po 831 m. Lotaro I maišto jis atidavė karalystę Akvitanijos karaliui Pepinui I, o po šio mirties 838 m. – Karoliui Plikajam.
Neustrija kartu su Akvitanija sudarė didelę dalį Karolio Vakarų Frankų karalystės, kuri buvo suformuota pagal 843 m. Verdeno sutartį. Karolis tęsė tradiciją savo vyriausią sūnų paskirti valdyti Neustriją su dvaru Le Mane. Jis Liudviką Miknių padarė karaliumi 856 m. Liudvikas vedė Bretanės hercogo Erispo (kartais vadinto Bretanės karaliumi) dukrą. Liudvikas Miknius buvo paskutinis frankų karalius, tėvo paskirtas valdyti Neustriją. Karolingų tradicija sukurti pakaralystę sūnums išnyko.
Karolingų marka
Neustrijos marką įkūrė Karolingas Karolis Plikasis 861 m. Pradžioje buvo dvi markos: Markas valdė paskirti asmenys, vadinti prefektais ar markgrafais.
911 m. Robertas I Prancūzas tapo abiejų markų markgrafu ir pasiėmė titulą demarchus. Jo giminė, vėliau tapusi Kapetingais, valdė Neustriją iki 987 m., kai Hugo Kapetingą išrinko karaliumi. Po to nustota skirti Neustrijos markgrafus, ir Neustrijos vardas po truputį išnyko.
Neustrija Italijoje
Pavadinimą Neustrija vartojo ir šiaurės vakarų Italijai pavadinti Lombardų dominavimo laikais. Tuo tarpu šiaurės rytų Italija vadino Austrazija. Čia panaudojo Neustrijos ir Austrazijos pavadinimų porą, perimtą iš dabartinės Prancūzijos teritorijoje egzistavusių valdų.
Čorlis
Čorlis  – miestas Jungtinėje Karalystėje, vidurio-vakarinėje Anglijoje, Lankašyre, 31 km į šiaurės vakarus nuo Mančesterio. Stotis prie Mančesterio-Prestono geležinkelio, keliai į Mančesterį, Prestoną, Viganą, Blekberną, praeina Liverpulio–Lidso kanalas. Tekstilės (medvilnės) pramonė, malimo mašinų, dažų, kaučiuko gamyba. Yra XIX a. rotušė, XIV a. Šv. Lauryno bažnyčia, taip pat viena seniausių reformistų bažnyčių šalyje.
Istorija
thumb|left|450px|Miesto reginys
416 m.
Mirtys
Nedatuota
UTC-4
thumb|400px|UTC-4 laiko juosta: mėlyna – žiemą, oranžinė – vasarą, geltona – visus metus
UTC-4 – viena iš pasaulio laiko juostų, einanti keturiomis valandomis vėliau už pasaulinį laiką. Driekiasi per Amerikos rytus.
Išskiriamos šios UTC-4 laiko juostos zonos:
Kaip standartinis laikas, visus metus
Kaip standartinis laikas, šiaurės pusrutulio žiemą
Kaip vasaros laikas, šiaurės pusrutulyje
Časové pásmo Huso horario
Krasaušiškės
Krasaušiškės – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Stakliškių.
Marijonas Kuleša
Marijonas Kuleša (1878 m. lapkričio 11 d. Suvalkai – 1943 m. gruodžio 24 d. Vilnius) – Lietuvos tapytojas.
Biografija
Tapybos mokėsi Varšuvoje, 1899-1900 m. Krokuvos, 1900-1909 m. Peterburgo dailės akademijoje. Nuo 1910 m. gyveno Varšuvoje, nuo 1919 m. Vilniuje, mokytojavo A. Mickevičiaus gimnazijoje, Vilniaus menininkų draugijos įkurtuose piešimo kursuose. Nuo 1929 m. dalyvavo Vilniaus dailininkų plastikų draugijos veikloje, parodose Lietuvoje ir Lenkijoje, 1935 m. Varšuvoje surengė individualią parodą.
Kūryba
Nutapė portretų (Nikodemo Silvanavičiaus portretas, H. Marinovskos portretas 1938 m.), architektūros paminklų interjerų (Vilniaus bernardinų vienuolyno fragmentas, Šv. Mykolo bažnyčios interjeras), natiurmortų („Natiurmortas su verbomis“ 1929 m.), kaimo peizažų, žanrinių kompozicijų („Motinos minis valstiečio šeimoje“ 1909 m.), religinių paveikslų. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus
12 įtūžusių vyriškių
12 įtūžusių vyriškių  – 1957 metais sukurtas filmas, pasakojantis apie prisiekusiųjų diskusiją priimant verdiktą dėl įvykdyto nusikaltimo. Beveik visas juostos veiksmas vyksta nenutrūkstamai prisiekusiųjų pasitarimo kambaryje. Juosta sukurta pagal to paties pavadinimo televizijos novelę.
1997 metais buvo sukurta nauja šio filmo versija. 2007 m. JAV Kongreso biblioteka filmą įtraukė į Nacionalinį filmų registrą.
Trumpa santrauka
Pasibaigus teismui, dvylika prisiekusiųjų susirenka specialiame kambaryje, kad priimtų nuosprendį byloje, kur jaunuolis kaltinamas nužudęs tėvą. Įkalčiai ir liudininkų parodymai atrodo svarūs ir pirminiu balsavimu 11 prisiekusiųjų nusprendžia, kad jaunuolis kaltas, tuo abejoja tik prisiekusysis Nr. 8. Kadangi nuosprendžiui priimti reikia vienbalsio sprendimo, tarp prisiekusiųjų prasideda ginčai. Mėgindami atkurti liudininkų parodymus, jie atranda vis daugiau smulkmenų ir pradeda abejoti savo pačių pasirinkimu.
Apdovanojimai
Filmas pelnė 16 įvairių prizų ir dar 6 buvo nominuotas.
Oskaras
BAFTA
Auksinis gaublys
Bronius Babkauskas
Bronius Babkauskas (1921 m. balandžio 9 d. Pilviškiuose, Vilkaviškio apskritis – 1975 m. spalio 21 d. Panevėžyje) – Lietuvos kino ir teatro aktorius.
12 įtūžusių vyriškių
Apdovanojimai
Tarptautinis Berlyno filmų festivalis
Bronius Babkauskas
Biografija
Nusižudė. Palaidotas Panevėžio Ramygalos g. kapinėse. Antkapinio paminklo autorius skulpt. J. Lebednykas, archit. R. Eigelis. Sūnūs: aktorius Aurimas Babkauskas, Ramūnas Babkauskas.
Pasak Laimono Tapino, Bronius Babkauskas buvo iš tų retų kino aktorių, kurie beveik nepatyrė nesėkmių; net ir labai vidutiniuose filmuose jo sukurtas vaidmuo dažnai tapdavo estetine vertybe.
1844 m.
1844 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gožuvas
Gožuvas (arba Didžiosios Lenkijos Gožuvas)  – miestas-apskritis vakarų Lenkijoje, prie Vartos upės, buvęs vaivadijos centras. Išvystyta mašinų, chemijos, tekstilės, maisto pramonė.
1844 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Jostedalio ledynas
Jostedalio ledynas (nor. Jostedalsbreen) – didžiausias Europos žemyninėje dalyje esantis ledynas. Ledynas yra Sogno ir Fjordanės apskrityje, vakarinėje pietų Norvegijos dalyje. Didžiausias apskritai Europos ledynas yra Vatnajokiudlis Islandijoje. thumb|left|Ledyno liežuvis Jostedalis išsidėstęs Luster, Balestrand, Jølster and Stryn savivaldybėse. Ledyno plotas 487 km². Šis ledynas – kalnų ledynas, likęs nuo paskutinio ledynmečio. Per paskutinį apledėjimą Jostedalio ledynas buvo dalis milžiniško kontinentinio ledyno, dengusio Skandinavijos šalis, Baltijos šalis ir kitas Šiaurės Europos šalis.
Jostedalio ledynas turi 22 atšakas (liežuvius). Turistų lankomiausias liežuvis – Briksdalsbreen. Netoli šio liežuvio įsikuręs Jostedalio ledyno nacionalinio parko direkcija ir informacinis, muziejinis pastatas.
Alžyro ekonomika
Alžyras – agrarinė, pramoninė šalis, pramoniniu atžvilgiu – viena stipriausių Afrikoje. BVP/1 gyv. 7700$. Žemės ūkyje dirba >50 % šalies gyventojų. 13 % Alžyro teritorijos užima ganyklos, 3,3 % ariamoji žemė. Žemdirbystė duoda 3/4 žemės ūkio produkcijos. 4/5 ariamosios žemės užima grūdinės kultūros (daugiausia šalies šiaurėje ir šiaurės vakaruose); kviečiai (2000 m.; 0,8 mln. t), rugiai, miežiai (0,4 mln. t), ryžiai, sorgai, ankštiniai augalai. Vynuogininystė (180 tūkst. t), alyvuogių auginimas (130 tūkst. t, 1994 m.), citrusai (270 tūkst. t, 1994 m.), oazėse auginamos datulių (265 tūkst. t, 1994 m) palmės. Pakrantėje auginamos daržovės (600 000 t). Pusdykumių rajonuose surenkama ir perdirbama alfa-alfa žolė (90–100 tūkst. t kasmet), naudojama popieriaus gamybai. Gyvulininkystė: avys (18,2 mln., 2000 m.), ožkos (3,4 mln.), galvijai (1,6 mln.), kupranugariai, arkliai, mulai, asilai. Viduržemio jūroje žvejojamos sardinės, silkės, ančiuviai (viso 99 332 t, 1997 m.).
Pagrindinė pramonės šaka – gavyba. Naftos gavyba (1,4 mln. barelių per dieną; 1999 m.) Hasi Mesaudo, El Agrebo, Hasi Tuilio, Zarazitino, Edželės, Tin Fuė ir kt. telkiniuose; gamtinių dujų gavyba (82 mlrd. m³) Hasi Rmelio, In Amenaso telkiniuose. Be to kasama geležies, cinko, švino rūdos, fosforitai (1,1 mln t, 1999 m.). Elektros energijos gavyba (HE ir ŠE). Vyrauja maisto, metalo apdirbimo, cemento, tekstilės, siuvimo, naftos perdirbimo, chemijos, metalurgijos pramonė.
UTC-4:30
thumb|400px|UTC-4:30 laiko juosta: mėlyna – žiemą, oranžinė – vasarą, geltona – visus metus
UTC-4:30 – viena iš pasaulio laiko juostų, einanti keturiomis su puse valandos vėliau už pasaulinį laiką.
Išskiriamos šios UTC-4:30 laiko juostos zonos:
Kaip standartinis laikas, visus metus
Časové pásmo
Rovai
Rovai  – nausėdija Lenkijos šiaurės rytuose, Kleščelių valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Štabinas
Štabinas (arba Stabinis; ) – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Štabino valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. – XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis jotvingiai. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1795 metų kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1506 metais karalius Aleksandras suteikė dalį šių žemių dvarininkui Chreptavičiui (Chreptavičiai). Kaimą ant upelio kranto įkurė Adomas Chreptavičius 1598 metais keliaudamas iš Augustavo į Knišiną. Pirmuosius šimtą egzistavimo metų kaimas buvo vadinamas Osinkio vardu. Štabino pavadinimas buvo įvestas 1760 metais kurį pateikė Joachimas Chreptavičius, Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės kancleris. Ankstesnį Osinkio pavadinimą jis paskyrė trikampiui gatvių tinklui ir turgui. XVII a. pabaigoje ši miestelio dalis pradėjo transformuotis į miesto centrą. 1766 metais Štabinas gavo karaliaus privilegiją turguose ir mugėse.
Kaimas labiausiai garsus dėl socialinių ir ekonominių veiksnių ekspermentuotojo grafo Karolio Bžostovskio. XIX a. jo valdomos teritorijos buvo vadinamos Štabino Respublika. Jis išlaisvino valstiečius nuo baudžiavos, įsteigė mokyklą bei davė nemažai savo turto privalomajam nemokamui mokslui ruošti, modernizavo žemės ūkį (sėjomainą, ir pradėjo naudoti naujus įrankius), pastatė ligoninę, kuri ruošė gydytojus, nustatytas Baudžiamasis kodeksas, įkurtas taupomasis bankas ir paskolos. Jis pastatė stiklo fabriką, plytinę, lentpjūvę, gamyklą ketaus gaminiams ruošti (pastatyta lydimo krosnis pelkių geležies rūdai lydyti). Jam valdant 1895 metais buvo įkurta parapija, pastatyta prieplauka ant Bebro upės kranto. Po savo mirties 1854 metais atidavė savo turtą valstiečiams amžinai nuomai, tačiau Rusijos valdžios institucijos panaikino testamentą. 1895 m. įkurta Štabino Šv. Apaštalo Jokūbo parapija. Štabinas po truputį prarado savo svarbą ir 1897 metais buvo panaikintos miestelio pilietines teisės.
Gyvatgalvė kaurė
Paplitusi Indijos ir Ramiojo vandenynų pakrantėse ties Afrika, Azija, Australija ir Naująją Zelandija
Štabinas
Istorija
Štabino gyventojai aktyviai dalyvavo išsivadavimo kovose. Per 1863 metų sukilimą rajone veikė pasipriešinimo grupė, kurios vadas buvo pulkininkas Konstantinas Ramotovskis – Vavra. Šios grupės kovotojai Augustavo girioje aktyviai kovojo prieš Rusijos imperijos kariuomenę.
Visual kei
Tokių grupių populiarumas už Japonijos ribų yra gan nedidelis. Nors populiarioji X japan bandė patekti į tarptautinę rinką dar 1992 m., prireikė dešimtmečio, kol visual kei grupių koncertai tapo įprasti Europoje ir Amerikoje.
Štabinas
Pavadinimo kilmė
Tikėtina, kad kaimo pavadinimas kilęs nuo jotvingių kalbos žodžio stabis (akmuo), kaip ir Ščeberkos upė, Ščebros, Stabingio ir Stabienščiznos kaimai.
Vandens pusrutulis
thumb|200px|right|Vandens pusrutulis Vandens pusrutulis  – Žemės rutulio paviršiaus pusė, taip išskirta, kad turėtų maksimalų vandens plotą. Jo centras yra -47.21667°N, 178.46667°W, netoli Naujosios Zelandijos Baunčio salų. Likusi Žemės pusė yra sausumos pusrutulis, kurio centras yra Prancūzijoje.
Vandens pusrutulyje yra tik 1/8 Žemės sausumos paviršiaus : Australija, N. Zelandija, Antarktida, Malajų salynas, pietinė Pietų Amerikos dalis, Vandens pusrutulį sudaro dauguma Ramiojo vandenyno ir Indijos vandenyno.
Plaskai
Plaskai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Plaskų valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Miestelis yra Plaskų valsčiaus centras, kuriame yra mokymo ir sveikatos apsaugos įstaigų. Aplink miestelį yra išsidėstę keturi ežerai: Poboinas, Sirvas, Orlis ir Panievas. Pastarieji Orlio ir Panievo ežerai yra Augustavo kanalo vandens kelio dalys.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Zakavoliai
Zakavoliai – kaimas Varėnos rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 2 km į šiaurę nuo Merkinės, Subartonių miškuose, prie Laujos ežero ir Straujos žemupio. Prie upės kranto veikia juodosios keramikos meistro Petro Pretkelio dirbtuvės. Pietiniu pakraščiu eina vieškelis, ruože nuo Merkinės link Straujos upelio vedė akmeninis grindinys, 2021–2022 m. rekonstruojant kelią sunaikintas.
Istorija
thumb|left|250px|Akmenų grindinys į Straujos slėnį (2021–2022 m. sunaikintas)
Komorai olimpinėse žaidynėse
Komorai olimpinėse žaidynėse kaip nepriklausoma šalis dalyvauja nuo 1996 m. Nors šalies nacionalinis olimpinis komitetas buvo įkurtas 1979 m., bet tarptautinis olimpinis komitetas] šalies narystę patvirtino tik 1993 m. Nei vienam Komorų sportininkui nepavyko laimėti nei vieno medalio. Aukščiausias šalies pasiekimas – 32 vieta 400 m barjeriniame moterų bėgime, kurią pasiekė Salhate Djamalidine. Žiemos olimpinėse žaidynėse kol kas nedalyvavo nei vienas šalies sportininkas.
Šeštadienis
Šeštãdienis – savaitės diena tarp penktadienio ir sekmadienio.
Zakavoliai
Istorija
XIX a. pabaigoje Zakavolių arba Pamelnyčės užusienis pateko į Trakų apskrities Merkinės valsčių ir apylinkę. Buvo Merkinės dvaro valda. Veikė vandens malūnas. 1865 m. gyveno 56 katalikai ir 7 žydai.
Šeštadienis
Iš senovės žydų kildinamoje tradicijoje šeštadienis yra paskutinė savaitės diena. Ši koncepcija yra pripažįstama JAV, tačiau šiuolaikinėje Europoje šeštadienis yra priešpaskutinė savaitės diena. Pastaroji konvencija yra apibrėžta ISO 8601 standarte. Žydams šeštadienis („sabata“ arba „šabas“) yra šventa diena.
Skandinavų šalyse šeštadienis vadinamas „Lördag“, „Löverdag“ ir pan. – pavadinimas yra kilęs iš žodžio „laugr“ (prausimasis), t. y. tą dieną senovės skandinavai prausėsi. Anglų kalboje šeštadienis yra Saturno diena (Saturday), vokiečių – Saulės vakaras (Sonnabend).
Etimologija
Terminą „šeštadienis“ sukūrė kalbininkas Jonas Jablonskis.
Senovės lietuvių religija
Šiame straipsnyje aprašoma XIII–XIV amžiaus senoji lietuvių religija, jos istorija, panteonas, kultas, pagrindinės apeigos, šventės ir koncepcijos.
Pagrindinis apibrėžimas
Sovietmečiu mokslinėje literatūroje įsivyravo klaidingų, ateistine pasaulėžiūra grindžiamų nuomonių, jog senoji lietuvių religija buvo gamtos jėgų ir reiškinių garbinimas, kylantis iš baimės. Šiandien į senosios religijos tyrinėjimus žiūrima plačiau. Mokslininkai pradėjo tyrinėti jos senąsias apeigas, koncepcijas, etiką. Senoji lietuvių religija yra politeistinė, viena iš baltų religijų. Jai artimiausios buvo prūsų ir latvių religijos, taip pat giminingos visos senosios Europos religijos, kilusios iš vienos senųjų indoeuropiečių sistemos bei šiek tiek sumišusios su ankstesniais Europos kultais. Pastebėtina, jog lietuviai buvo vieninteliai baltai, sukūrę savo valstybę, kuri XIII–XIV a. vis dar buvo pagoniška. Taigi senieji šaltiniai mini dievų kultus, praktikuotus karių ir valdovų. XIII–XIV a. kariai buvo ir valstiečiai, taigi ne mažesnę svarbą jų gyvenime užėmė agrarinių dievybių kultai. Apie juos daugiausia sužinome iš XV–XVI amžių šaltinių ir XIX–XX amžių folkloro ir etnografijos duomenų. Taip pat daug svarbios medžiagos atskleidžia archeologiniai tyrinėjimai.
Šaltiniai
Seniausi pagoniškosios baltų (taigi tam tikru atžvilgiu ir lietuvių) religijos pažinimo šaltiniai yra Publijaus Kornelijaus Tacito (I–II a.) „Germanija“, anot kurios vad. estijai (matyt, vakarų baltų) garbinę „Dievų Motiną“, ir kur kas vėlesniais laikais gyvenusių keliautojo Vulfstano (IX a.) bei bažnyčios istoriko Adomo Bremeniečio (XI a.) raštai. Iš ankstyviausių lietuvių pagonybės pažinimo šaltinių paminėtini arabų geografo al-Idrisio „Rodžerio knyga“ (XII a.), XIII a. sudarytas Volynės metraštis, kuriame įvardytos kelios Lietuvos valdovų ir karių anuomet garbintos dievybės, taip pat Malalos kronika (XIII a.), perteikianti vad. Sovijaus mitą. Šiek tiek duomenų (tiesa, daugelio religijotyrininkų dabar laikomų bent iš dalies „politiškai tendencingais“) apie senąją lietuvių religiją dar esama Gedimino laiškuose, Petro Dusburgiečio ir kitose viduramžių Prūsijoje bei Livonijoje rašytose kronikose, taip pat XV a. rašiusių E. S. Pikolominio ir J. Dlugošo veikaluose.
Daugiau ir konkretesnių žinių apie senąją tautinę lietuvių religiją bei mitologiją pateikta Renesanso ir baroko epochų šaltiniuose. Bychovco kronikoje (XVI a.) akcentuojamsas pagoniškosios lietuvių religijos monoteistinis pobūdis; M. Strijkovskis apie XVI a. vidurį sudarė 16 svarbesnių lietuvių garbintų dievybių sąrašą, J. Lasickis tame pačiame šimtmetyje apibūdino gausų būrį ano meto žemaičių pažinotų dievybių bei žemesnio rango antgamtinių būtybių (dviejų pastarųjų autorių informacija apie senąją lietuvių religiją šiuo metu laikoma ne itin patikima). Fragmentiškų žinių apie daugelio lietuvių dar ir XVII a. praktikuotą pagonybę pateikta Lietuvos jėzuitų dokumentuose; M. Pretorijus XVII a. II pusėje gana išsamiai aprašė to meto lietuvininkų pagoniškus papročius ir apeigas.
Rekonstruoti autentišką senosios lietuvių religijos (ypač apeiginio jos aspekto) vaizdą labai padeda ir gausi archeologinė, etnografinė bei folkloristinė medžiaga, XIX–XX a. sukaupta Lietuvoje ir gretimuose kraštuose
Religinės reformos
Religijų istorikas Gintaras Beresnevičius užčiuopė baltų religinėje tradicijoje 3 ryškias religines reformas. Ryškiausiai Lietuvos teritorijoje gyvenusius baltus ir Lietuvos pagoniškąją valstybę paveikė Sovijaus ir Šventaragio religinės reformos.
Panteonas
13 a. rankraščiai mini lietuvių garbintus dievus. Apie 1252 Ipatijaus rankraštis mini po krikšto Mindaugo slapčia garbintus dievus: aukščiausiąjį Nonadievį, Teliavelį, Diviriksą, Kiškių dievą, Medeiną. Apie 1258 minima, jog lietuviai garbina Andajų ir Diviriksą. Jono Malalo kronikos vertime apie 1261 minima, jog Sovijus aukojo Andajui, Perkūnui, Žvorūnai ir Teliaveliui. Tai labai platus ir patikimas lietuvių elito senojo panteono aprašymas, nes šaltiniai vieni kitus patvirtina. Šis panteonas buvo oficialieji, aukščiausiųjų luomų (dvasiškių ir valdovų) ir visų lietuvių garbinti dievai.
Dievas
Užėmė svarbiausią vietą 13-14 a. panteone. Priėmus krikščionybę buvo sutapatintas su Kristumi. Turi begalę epitetų: Andajus, Nonadievis, Aukštėjas, Prakorimas, vėliau – Praamžius ir t.t…
Perkūnas
Antras dievas po aukščiausiojo. Priėmus krikščionybę, aptinkami folklore, pavyzdžiui, Dundulis… Jis yra pasaulio tvarkos palaikytojas, dangiškasis teisėjas, moralės sargas. Didžiausias jo priešas – Velnias, atstovaujantis žemiškosioms chaotiškosioms galioms. Lietuvos kaime XX amžiaus pirmojoje pusėje Perkūnui plačiai aukoti smilkalai, maldose prašoma dangiškosios Perkūno karalystės. Perkūnas – žemės apvaisintojas, pavasarį ją apvalantis nuo piktų jėgų žaibais. Liaudies tikėta, jog po perkūnijos galima pradėti maudytis vandens telkiniuose bei imtis žemės ūkio darbų. Daug perkūno funkcijų perėmė Šv. Jurgis ir Elijas.
Tikėta, kad Perkūnas duoda žemei lietų, griausmu pažadina derlingumą, persekioja piktąsias dvasias. Perkūnas, kaip audros ir griaustinio dievas, dar vadinamas Diviriksu – Dievo rykšte. Mat jis teisybės saugotojas ir nusikaltėlių baudėjas, piktas ir nepermaldaujamas, bet kartu teisingas. Griaustinio buveinė buvo siejama su kalnu, ąžuolu, debesimis, o jis pats įsivaizduojamas žmogaus pavidalo, dažnai kaip žilabarzdis senis, o kartais ir su raudona varine barzda, gyvenąs debesyse ir važinėjąs padangėse ratais. Rankose jis laikąs kirvį, kuris, sviestas į žemę, grįžtąs atgal. Perkūno simbolis – kirvukas. Lietuviai ir jotvingiai buvo karingos tautos, todėl Perkūną labai garbino. Perkūnas nebuvo vyriausiasis dievas, nes baltai iš viso tokio vyriausiojo dievo neturėjo.
Lietuvos valdovai Vilniuje XIII–XIV a. buvo įsteigę Perkūno šventovę dabartinės Vilniaus Arkikatedros vietoje.
Teliavelis
Mitinis kalvis nukalęs saulę ir įsviedęs ją dangun. Kai kurie mitologai jį sieja su Velniu, nors pats Teliavelis neturi mitinio kalvio požymių. K. Būga, teigia jog tai iškraipytas mitinis Kalvelis, tačiau ši nuomonė nėra labai pagrįsta, nes vardas užrašytas kelis kartus skirtinguose šaltiniuose. Kalvio motyvas susijęs su saule išliko tautosakoje. Žiemos saulėgrįžos kalendorinių apeigų dainų cikle dažnai minimi kalviai, kalantys ant elnio ragų Saulės žiedą, karūną, arba taurę. Kalviai minimi šalia Saulės ir vestuvių dainose bei kalendorinių apeigų dainose, susijusiose su vestuvių tematika.
Kalvis nugalintis Velnią ir išlaisvinantis auksaplaukę merginą iš pragaro aptinkamas stebuklinėse pasakose. Įveikdamas Velnią Kalvis tampa jo įpėdiniu ir išminties paveldėtoju. Iš vienos pusės, tai siejasi su žmogaus siekiu kurti kultūrą, sukultūrinti pirmapradį chtoniškų būtybių (Velnio) atstovaujamą chaosą, iš kitos – gamtos virsmą, kai tamsųjį metų laiką pakeičia šviesusis.
Velnias
Velnias buvo požeminio pasaulio dievas. Jo žinioje mirusieji, išmintis, požemio turtai, magija, metamorfozės, burtai, žolininkystė.
Medeina (Žvorūna)
Medeina buvo medžioklės ir miškų deivė. Kitas jos vardas Žvorūna. Tautosakoje ji artimai siejasi su Ragana, XVI a. šaltiniuose ji kartu su Ragana apibūdinama kaip miškų deivė. J. Greimas pastebėjo, jog ji gali būti dviveidė deivė, turinti tiek dieviškų, tiek demoniškų bruožų, kaip ir graikų Artemidė-Hekatė. Pasak A. J. Greimo, Medeina esanti netekėjusi, graži medžiotoja, mergina arba „vilkmergė“, lydima vilkų. Ji artima Velniui, tačiau yra moteriškojo prado, sakmėse pirmoji Ragana visą išmintį išgauna iš Velnio jį pergudraudama.
Kosmogonija
Apie kosmogoniją žinoma iš lietuvių etiologinių sakmių. Pradžioje buvo pirmykštis chaosas, nebūtis, ir chaoso vandenys. Šioje nebūties erdvėje egzistavo du kūrėjai – Dievas ir Velnias. Vienose sakmėse pasakojama, jog Velnią Dievas sutvėrė nusispjaudamas, arba iš tinago kibirkšties – šie mitologiniai elementai išryškina Velnio chtoniškąją prigimtį. Kitose sakmėse Velnias buvo pirmasis, o Dievas jaunesnysis jo brolis, per vieną naktį praaugęs. Šiose sakmėse išryškinamas Velnio pirmapradiškumas, išreiškiantis nesukultūrintą chaosą. Dievas pasiunčia Velnią į marių dugną parnešti grumsto, purvo, ar dumblo. Velnias dalį jo prisikiša į burną, dalis patenka į jo panages, likusį purvą vandenys išplauna. Dievas pradeda kurti pasaulį iš Velnio panagių purvo ir sukuria viską, kas tobula – lygumas, laukus, velnias pradeda spjaudyti nurytą purvą ir sukuria viską, kas chaotiška – kalnus, akmenis. Kai sukūręs žemę Dievas nutaria pailsėti, Velnias jį miegantį ketina paskandinti, bando įtempti jį vandenin suėmęs už kojų, taip žemė tampa labai didelė. Prabudęs Dievas nubaudžia Velnią ir išsiunčia jį į požemį – Pragarą.
Dievas sukuria paukščius – atstovaujančius dangiškosioms vertybėms, o Velnias – gyvulius ir žvėris, dominuojančius chtoniškoje erdvėje – žemėje. Tačiau Dievas apgauna Velnią sukurdamas tvartus ir suvarydamas gyvulius. Kad Velnias gyvulių nepažintų, perskelia jiems kanopas – taip atsiranda naminiai žmogui naudingi gyvuliai. Taigi Velnias atstovauja žmogui svetimam pasauliui už kultūros ir pažinimo slenksčio, o Dievas – gyvųjų pasauliui ir kultūrai.
Yra sakmių, kur vietoj Velnio veikia vandens paukštis – antis. Ji padeda kiaušinį, iš kurio atsiranda pasaulis ir Dievas, kitoje versijoje Dievas iš kiaušinio sukuria pasaulį. Kiaušinis simbolizuoja gyvybės šaltinį, kurį sudaužant ji išlaisvinama. Taigi Dievas kartais siejasi su gyvybe arba jos išlaisvinimu, o antis – su pirmapradiškumu, chaosu, mirtimi.
Tokia kosmogonija paplitusi rytų Europoje, tarp Iranėnų, šiaurinėje Azijoje.