cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hinduizmas
Religinė praktika
Vienas specifinių hinduizmo bruožų yra piligrimystės į šventas vietas: prie šventovių kalnuose, upių (ypač jų santakų). Dauguma pilgrimystės objektų vietinės reikšmės, kiti – regioninės, kai kurie sutraukia piligrimus iš visos šalies: šventasis miestas Varanasis Gangos ir Jamunos (Džamnos) santakoje, Ajodhja (laikoma Ramos rezidencija), Haridvaras („Dievo vartai“) Himalajų priekalnėse prie Gango posūkio į lygumą, Mathura (Krišnos vaikystės ir jaunystės miestas) ir kt. Piligrimystės tikslas – apsiplovimas šventos upės vandenyje. Kiekviena šventa vietovė lankoma tam tikru laiku kasmet ar rečiau (Haridvaras kas 12 metų).
Joga
Pagrindinis straipsnis: Joga
Joga yra indų filosofijos mokymas, apimantis įvairius fizinius ir mentalinius pratimus kaip asanas, pranajamą, meditaciją bei askezę.
Štai keturios pagrindinės jogos rūšys:
Statistika
Indijoje hinduizmą išpažįsta apie 83 % gyventojų, Nepale apie 90 %. Hinduizmo išpažinėjų yra Šri Lankoje, Pakistane, Bangladeše, Mianmare, Butane, Singapūre, Indonezijoje, Malaizijoje.
Taip pat tarp indų diasporos Artimuose Rytuose, Pietų Afrikoje, JAV, Kanadoje, Australijoje, Naujojoje Zelandijoje, Didžiojoje Britanijoje, Norvegijoje ir kt.
Iš viso hinduizmą išpažįsta 1 mlrd. (15 %) pasaulio gyventojų.
Didieji Lygainiai
Didieji Lygainiai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės rytus nuo Mažųjų Lygainių. Lygainių seniūnaitijos centras.
Kukurūzas
Kukurūzas (Zea) – miglinių (Poaceae) šeimos augalų gentis.
Augalas vienmetis, 1–3, o kartais net iki 5 m aukščio. Lapai platūs. Vyriški kuokeliniai žiedai sukrauti viršūninėje šluotelėje, moteriški piesteliniai – lapų pažastyse burbuolėse (tokie žiedynai). Burbuolės apsuptos dengiamųjų lapų, pro kurių viršūnes nukąra kuokštas siūliškų purkų. Vaisius – stambus, plikas, apvalus grūdas. Žydi liepos–spalio mėn. Įvairių veislių grūdai skiriasi savo forma ir spalva. thumb|left|210px|Kukurūzų grūdai
Kukurūzai kilę iš Meksikos. Vėliau paplito Šiaurės, Centrinėje ir Pietų Amerikoje. Pirmieji europiečiai, 1492 m. pamatę kukurūzus Kubos saloje, buvo Kolumbo jūrininkai. Šį augalą, iš kurio indėnai gamino skanų valgį, Kolumbas pavadino mais (indėnų machiz). Kukurūzai greitai paplito Afrikos pakrantėje, Pietų Europoje, o per Mažąją Aziją – Indijoje, Kinijoje.
Būdami tinkami pašarui, maistui, įsigalėjo žemės ūkyje. Pagal pasėlių plotą kukurūzai užima antrąją vietą pasaulyje po kviečių.
Lietuvoje kukurūzai auginami nuo XIX a. Iš pradžių darželiuose, o nuo 1955 m. kaip pašarinė lauko kultūra.
Iš grūdų gaunami miltai, kruopos, krakmolas, sirupas, spiritas. Stiebai ir lapai naudojami žaliajam pašarui ir rauginami. Kai kuriuose kraštuose didesnė kukurūzų derliaus dalis naudojama žmogaus maistui.
Yra kelios kukurūzų rūšys: paprastasis kukurūzas (Zea mays).
Šimaičiai (Ukmergė)
Šimaičiai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Žemaitkiemio.
Urvinis liūtas
Urvinis liūtas arba eurazinis urvinis liūtas, europinis urvinis liūtas (Panthera spelaea) – išnykusi panterų (Panthera) genties rūšis, žinoma iš fosilijų ir priešistorinio meno pavyzdžių.
thumb|220px|left|Urvinio liūto skeletas iš Sloupo urvų prie [[Brno (Čekija)]]
Istorija ir paplitimas
Urviniai liūtai (Panthera spelea) kilę iš anksčiau egzistavusių fosilinių liūtų (Panthera leo fossilis), kurie Europoje pasirodė prieš 700 000 metų. Urviniai liūtai Europoje gyveno prieš 370 000 – 10 000 metų pleistoceno metu. Manoma, kad išnyko prieš 10 000 metų Viurmo apledėjimo metu. Nors yra duomenų, kad jie gyveno ir istoriniais laikais prieš 2000 m. Balkanuose.
Urviniai liūtai buvo paplitę Europoje nuo Britų salų, Vokietijos, Iberijos pusiasalio iki pat Beringo sąsiaurio Azijoje, bei Šiaurės Amerikos žemyne – Aliaskoje (JAV) ir Jukone (Kanada). Gyveno tundroje ir tundrastepėse, ypač atviro tipo buveinėse.
Arčiausiai nuo Lietuvos urvinio liūto fosilijų liekanų, datuojamų vėlyvuoju viduriniojo pleistoceno ir vėlyvojo pleistoceno laikotarpiais, rasta Smurgainyse.
Praėjus 6–8 tūkstančiams metų po urvinių liūtų išnykimo, dabartiniai liūtai (Panthera leo) holocene paplito į didelius pietryčių Europos stepių regionus dabartinėje Ukrainoje, Vengrijoje, kur anksčiau buvo gyventa urvinių liūtų.
Išvaizda
Urvinių liūtų išvaizda spėjama remiantis iškastais griaučių fragmentais, mumifikuotomis fosilijomis, priešistorinio ant olų sienų išlikusio iki šių dienų meno pavyzdžiais ir šiuolaikinių liūtų išvaizda.
Urviniai liūtai buvo vieni stambiausių liūtų. 1985 m. prie Zygsdorfo (Vokietija) rasti kaulai, priklausę suaugusiam patinui, kurio aukštis per pečius buvo apie 1,2 m, o kūno ilgis – 2,1 m be uodegos. Tai atitinka labai didelį šiuolaikinį liūtą. Šį patiną dydžiu aplenkė kiti šio porūšio atstovai, todėl manoma, kad šis porūšis buvo iki ar virš 12% didesnis už šiuolaikinius liūtus (Panthera leo), bet smulkesnis už fosilinį liūtą (Panthera leo fossilis) bei amerikinį liūtą (Panthera atrox). Stambiausias urvinis liūtas galėjo sverti apie 339 kg.
Urviniai liūtai žinomi ir iš paleolitinių urvų tapybos kūrinių, dramblio kaulo raižinių, molio figūrėlių. Šie atvaizdai rodo, kad urviniai liūtai turėjo apvalias kyšančias ausis, uodegas su kutais, o patinai neturėjo karčių, o patelės buvo smulkesnės. Palyginant su dabartiniais liūtais, urvinių liūtų snukis buvo ilgesnis ir siauresnis.
thumb|220px|left|„Spartos“ (a, c, e, f) ir „Boriso“ (b, d) mumifikuotos fosilijos
Urvinių liūtų plaukai buvo šiek tiek kitokių spalvinių bruožų. Jie turėjo labai storą ir tankų pavilnį, apimantį uždarus ir suspaustus banguotus pūkuotus plaukus su medula. Be to, nors urvinių liūtų plaukų smegenų ir žievės mikrostruktūros panašios tiek pas išnykusius urvinius liūtus ir dabartinius liūtus, urvinių liūtų plaukų odelių skalės yra didesnės nei dabartinių liūtų, kas parodo, kad urvinių liūtų plaukai buvo stipresni ir tvirtesni, nei dabartinių liūtų. Manoma, kad skirtumai tarp urvinių liūtų ir dabartinių liūtų plaukų galėjo atsirasti dėl urvinių liūtų prisitaikymo prie atšiaurių to meto klimato ir aplinkos sąlygų pleistoceno ledynmečio laikotarpyje.
2018 m. prie Jakutijos Semyuelyakh upės buvo rasta urvinių liūtų patelės pavadintos „Sparta“ mumija, kuri buvo datuojama 27 962 ± 109 metų. O jauno patinėlio mumija vardu „Borisas“ buvo rasta prieš metus anksčiau 15 m atstumu nuo šios vietos ir ji datuojama 43 448 ± 389 metų. Mumijos rastos amžino įšalo žemėje ir jos buvo gerai išsilaikiusios, kurios nepriklausė tai pačiai vadai, bet šie mumifikavęsi jaunikliai buvo 1 ir 2 mėnesių amžiaus.
Aplinka
Ši rūšis pavadinta urvine, kadangi urvuose aptikta daug jos liekanų. Tiesa, abejojama, ar liūtai tuose urvuose gyveno. Manoma, kad jie gyveno įvairiose buveinėse, tačiau labiau mėgo spygliuočių miškus ir žolėtas lygumas, kur gyveno vidutinių ir stambių žolėdžių. Fosiliniai urvinių liūtų pėdų atspaudai buvo aptikti greta šiaurės elnių pėdų. Tai rodo, kad urviniai liūtai gyveno ir subpoliariniuose rajonuose.
thumb|200px|left|Urviniai liūtai priešistorinių laikų [[Šovė urvas|Šovė urvo sienų piešiniuose (Prancūzija)]]
Urvinių liūtų skeletų su visomis dalimis neretai aptinkama urvuose, urvinių lokių (Ursus spelaeus) guoliuose. Manoma, jog tai rodo, kad kartais urviniai liūtai lįsdavo į urvinių lokių guolius medžioti žiemos miegu miegančių lokių, bet kartais žūdavo patys. Gerokai lengvesnis urviniams liūtams grobis buvo urvinių lokių jaunikliai, kuriuos gerokai dažniau susimedžiodavo.
Urviniai liūtai daugiausia medžiodavo šiaurinius elnius (Rangifer tarandus). Tarp jų dietos ir kiti įvairūs žolėdžiai gyvūnai, tarp jų laukiniai arkliai (Equus ferus), stepiniai stumbrai (Bison priscus), gigantiškieji elniai (Megaloceros giganteus), taurieji elniai (Cervus elaphus), avijaučiai (Ovibos moschatus), taurai (Bos primigenius), stumbrai (Bison bonasus). Medžiojo gauruotųjų raganosių (Coelodonta antiquitatis) ir vilnoninių mamutų (Mammuthus primigenius) jauniklius. Kai kurių urvų tapyba rodo, kad liūtai kartais medžiodavo po kelis, kaip kad šiuolaikiniai liūtai. Dėl grobio konkuruodavo su urvinėmis dėmėtosiomis hienomis (Crocuta crocuta spelaea), ledynmečio europiniais leopardais (Panthera pardus spelaea), pilkaisiais vilkais (Canis lupus) ir urviniais lokiais (Ursus spelaeus).
Smulkų grobį paprastai partrenkdavo letenos smūgiu ir prispausdavo abiem priekinėmis letenomis. Pribaigdavo galingu įkandimu į kaklo pagrindą, gerklės sritį, kartais ir krūtinę. Urviniai liūtai negalėjo bėgioti taip greitai kaip jų grobis, tačiau galėdavo iš netoli šokti ant jo iš nugaros pusės ar prišokti iš šono ir letenomis pargriauti. Smūgis iš šono leisdavo nesunkiai išvesti bėgantį gyvūną iš pusiausvyros.
Manoma, kad urviniai liūtai buvo vieni gausiausių didžiųjų lygumų ekosistemų plėšrūnų po urvinių dėmėtųjų hienų (Crocuta crocuta spelaea).
Klasifikacija
Dėl urvinio liūto sisteminės padėties anksčiau buvo išskiriamos šios prielaidos:
Pastaruoju metu remiantis DNR ir morfologija, teigiama, kad urviniai liūtai nebuvo giminingi šiuolaikiniams liūtams (Panthera leo).
Išnykimo priežastis
Urvinių liūtų išnykimo priežastis nėra aiški, bet kaip manoma jie išnyko dėl žmonių veiklos, kuriuos medžiojo dėl trofėjų bei religinių apeigų. Taip pat matyt kailį naudojo išklojant olos grindinį, bei dekoruojant lūšneles. Dantis naudojo kaip įrankius ir dekoracijai.
Auseklis (1850)
Auseklis (tikrasis vardas Mikelis Kruogzemis, 1850 m. rugsėjo 18 d. Sypuolai, Ungurpilio valsčius, Valmieros apskritis – 1879 m. vasario 6 d. Sankt Peterburgas, palaidotas Aluojoje, Limbažių savivaldybė) – latvių poetas, pedagogas, publicistas. Vienas iškiliausių latvių romantizmo poetų, latvių tautinio atgimimo idėjos pradininkas.
Nukuoras
thumb|250px|Nukuoras iš palydovo
Nukuoras  – atolas Ramiajame vandenyne, priklauso Mikronezijos Federacinėms Valstijoms, Ponpėjos valstijai. Tai viena toliausiai į pietus nutolusių šalies salų. Atolo plotas drauge su lagūna 40 km², tačiau sausuma sudaro tik 1,7 km². Atolo žiedą sudaro 40 salelių, išsidrikusių rytuose, pietuose ir šiaurėje. Pagrindinė Nukuoro salelė, kurioje ir susitelkę dauguma gyventojų yra atolo pietryčiuose. Lagūnos skersmuo 6 km.
Auseklis (1850)
Biografija
Dirbo mokytoju Cėsyse, Lielvardėje, kur organizavo pirmuosius teatro vaidinimus, dalyvavo pirmojoje Dainų šventėje. 1874 m. antrojoje mokytojų konferencijoje Rygoje išdėstė liaudies mokyklos idėją. Tačiau tai nepatiko vietinei valdžiai, jis neteko mokytojo vietos ir išvyko mokytojauti į Peterburgą. Dirbo satyriniame žurnale „Dunduri“. Mirė nuo šiltinės, jo laidotuvės tapo didžiule tautine manifestacija.
1898 m. jam pastatytas paminklas. Jo vardu pavadinta gatvė Rygoje, Aluojos vidurinė mokykla.
Kūryba
Pirmuosius eilėraščius išspausdino 1872 m. laikraštyje „Baltijas Vēstnesis“. Eilėraščiuose vyrauja gimtojo krašto gamtos ir istorijos motyvai, gausu alegorinių, mitologinių įvaizdžių, žymi liaudies dainų poetikos įtaka. Herojinėse baladėse „Šviesos pilis“ (Gaismas pils), „Beverinios dainininkas“ (Beverinas dziedonis) simboliniais vaizdais reiškė tautos ir dainų nemarumą. Parašė satyrinių eilėraščių, apsakymų.
Makapa
Makapa  – miestas šiaurės rytų Brazilijoje, prie Amazonės upės žiočių, 345 km nuo Beleno. Amapos valstijos sostinė. Miestas įsikūręs tiesiai ant pusiaujo linijos. 368,4 tūkst. gyventojų (2006 m.). Svarbus upių prekybos uostas, tarptautinis oro uostas. Vienintelė Brazilijos valstijos sostinė, neturinti tiesioginio susisiekimo greitkeliais su kitų valstijų sostinėmis. Geležies, aukso, mangano, alavo gavyba, medienos apdirbimas, žvejyba. Makapos universitetas. Miesto įžymybė – Zerão futbolo stadionas, kurio viena aikštės pusė yra šiaurės, kita – pietų pusrutulyje. Klimatas ekvatorinis, labai mažai kintant vidutinei metų temperatūrai.
Savivaldybės plotas – 6409 km², gyventojų skaičius – 522 357 (2021 m.).
Istorija
1544 m. Ispanijos keliautojas ir konkistadoras Francisco de Orellana vietovę pavadino Nueva Andalucia Adelantado ir paskelbė ją Ispanijos nuosavybe. 1738 m. įkurtas karinis postas, o 1758 m. Sebastião Veiga Cabral įkūrė Makapos miestą. Spartus miesto augimas prasidėjo 1943 m., kai Makapa tapo naujai sudarytos Amapos valstijos sostine.
Lomazų įduba
Lomazų įduba  – Vakarų Polesės mezoreljefas, esantis rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje. Vakaruose ir šiaurėje ribojasi su Lukuvo lyguma, rytuose su Kodenio lyguma ir pietuose su Parčevo lyguma bei Sosnovicos įduba. Didžiausios regiono gyvenvietės yra Lomazai ir Dreluvas. Ant regiono ribos įsikūrę Palenkės Bialos ir Palenkės Mendzyžeco miestai. Per regioną teka Zielavos ir Kžnos upės.
Varėnos rajono savivaldybė
Varėnos rajono savivaldybė – administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos pietuose, pasienyje su Baltarusija. Administracinis centras – Varėna.
Geografija
thumb|left|Savivaldybė Alytaus apskrityje
Kelių tinklas gana retas, Vilniaus–Marcinkonių geležinkelis sujungia rajoną su Vilniumi. Jo stotys yra Valkininkuose, Matuizose, Varėnoje, Marcinkonyse, o stotelės Kalviuose, Pamerkiuose, Zervynose, Darželiuose, Margionyse, Kabeliuose, Senovėje (paskutinės keturios, nutraukus traukinių reisus į Gardiną, nebeveikia).
Istorija
Sovietinės okupacijos metais formuojant rajoną buvo svarstoma, kurį miestą patvirtinti jo administraciniu centru. Buvo nutarta juo padaryti nedidelę Varėnos gyvenvietę prie geležinkelio, o ne tuo metu kur kas didesnį Senosios Varėnos miestą, nuo kurio vardo ir kilo geležinkelio stoties gyvenvietės pavadinimas. Taip buvo nuspręsta dėl geležinkelio teikiamų privalumų, tačiau praėjo laiko, kol Varėna išties tapo regiono centru. Tai įvyko tik joje įkūrus pramonės įmonių. Dabar tik buvusi geležinkelio gyvenvietė tebesivadina Varėna, o tas kadaise didžiausias regione miestas dabar yra prilyginamas kaimui ir vadinasi Senąja Varėna.
Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš buvusios Varėnos apskrities 22 apylinkių ir Varėnos miesto. 1950–1953 m. rajonas priklausė Vilniaus sričiai. 1955 m. Varėnos rajonui perduotos panaikinto Druskininkų rajono 5 apylinkės, 1959 m. panaikinto Daugų rajono 1 apylinkė, 1962 m. – Eišiškių rajono 5 apylinkės. 1977 m. sujungtos 2 apylinkės. 1960, 1973, 1984 m. nežymiai pakeistos rajono ribos.
1995 m. įsteigta Varėnos rajono savivaldybė, pavaldi Alytaus apskričiai. 1999 m. gruodžio 21 d. pietvakarinė dalis (Grūto, Švendubrės ir Viečiūnų kadastrinės vietovės – Ratnyčios seniūnija) perduota naujai Druskininkų savivaldybei. 2009 m. balandžio 28 d. savivaldybės tarybos sprendimu Nr. T-VI-663 įsteigtos 63 seniūnaitijos.
Gyventojai
Urbanizacija:
Lytinė sudėtis:
Gyvenvietės
Savivaldybės teritorijoje yra:
Didžiausios gyvenvietės (2021 m.):
Administracija
Atstovaujamoji valdžia – Varėnos rajono savivaldybės taryba, vykdomoji valdžia – Varėnos rajono savivaldybės administracija.
Seniūnijos
thumb|300px|Savivaldybės seniūnijos
Savivaldybėje yra 8 seniūnijos (skliausteliuose – seniūno būstinė):
Partnerystės ryšiai
Savivaldybės, su kuriomis Varėnos rajonas yra užmezgęs partnerystės ryšius:
Kultūra
Varėnos rajonas – Dzūkijos krašto dalis. Nepaisant to, kad nemaža jo dalis tarpukariu priklausė Lenkijai, dabar čia, skirtingai nei Šalčininkų ir kai kuriuose kituose gretimuose rajonuose, lenkų nėra daug.
Rajone yra keletas muziejų: Gamtos kūrinių muziejus „Rojaus kampelis“, V. Krėvės-Mickevičiaus memorialinis muziejus, Merkinės kraštotyros ir genocido muziejus.
Švietimas ir ugdymas
Varėnos rajono savivaldybėje yra šios mokyklos:
Organinė chemija
Organinė chemija - chemijos mokslo šaka, nagrinėjanti organinių junginių (turinčių anglies atomus) struktūrą, savybes ir reakcijas. Nagrinėjant anglies junginių struktūrą yra nustatoma jų cheminė sudėtis ir cheminė formulė. Tiriant fizikines ir chemines savybes įvertinamas organinių junginių cheminis reaktyvumas. Organinių reakcijų tyrimų metu yra atliekama natūralių produktų, vaistų ir polimerų cheminė sintezė.
Organinė chemija nagrinėja ne tik angliavandenilius ar junginius sudarytus iš anglies, bet ir kitus elementus, ypač deguonį, azotą, sierą, fosforą ir halogenus.
Organinių junginių milžinišką įvairovę lemia anglies atomų savybė jungtis tarpusavyje į beveik neriboto dydžio grandines ir ciklines struktūras, kuriose kiekvienas anglies atomas sudaro keturis ryšius su kitais atomais.
Istorija
Iš pat pradžių plačiai moksle pripažinta vitalistinė teorija žlugdė organinės chemijos raidą. Bandymai su organinėmis medžiagomis, gaunamomis iš gamtos, buvo neatliekami ir į tokius bandymus buvo žvelgiama kaip į beprasmius ir beviltiškus.
1816 m. Michel Chevreuil atlikinėjo praktiškai svarbius bandymus su nuo senovės žinoma „muilinimo reakcija“: Jis toliau veikdamas muilą rūgštimi išskyrė riebalų rūgštis ir pastebėjo, kad jos reguoja su gliceroliu ir taip vėl gaunami riebalai. Tai buvo stiprus, bet nepakankamas smūgis vitalistinei teorijai.
1828 m. Friedrich Wöhler atliko reakciją: Jis tikėjosi su tokia mainų reakcija gauti amonio cianatą, bet netikėtai pastebėjo toliau vykstančią reakciją ir taip gavo karbamidą, kuris sutinkamas žinduolių šlapime:
Šie du darbai paskatino ekspermentuoti toliau ir netrukus atsirado organinė chemija, kaip atskira chemijos šaka.
Organinės chemijos svarba
Tik organinės chemijos pažangos dėka galima pagaminti tokias medžiagas, kurios šiandien plačiai naudojamos. Tai dažai, plastikai (plastikus plačiau nagrinėja polimerų chemija), kai kurie maisto produktai, sprogmenys, vaistai, kuras ir kita.
Moldavijos futbolo supertaurė
Moldavijos futbolo supertaurė – trofėjus, dėl kurio nuo 2003 metų varžosi šalies čempionai ir taurės laimėtojai.
Rasa Andrašiūnaitė
Rasa Andrašiūnaitė (1940 m. sausio 13 d. Prienai – 2003 m. birželio 2 d. Vilnius) – Lietuvos teatro veikėja, dramaturgė.
Ramana Maharšis
Šri Ramana Maharšis (,, 1879 m. gruodžio 30 d. – 1950 m. balandžio 14 d.) – tamilų kilmės žymus Indijos dvasinis mokytojas, advaitavedantos filosofijos atstovas, dvasinės literatūros kūrėjas. Tikrasis vardas – Venkataramanas Ijaras. Vėliau jį pavadino Maharšiu (kas reiškia „didysis išminčius“), o Ramana yra sutrumpinimas iš Venkataramanas.
Rasa Andrašiūnaitė
Biografija
1962 m. baigė Vilniaus universiteto Gamtos fakultetą, 1973 m. – Maksimo Gorkio literatūros institutą Maskvoje.
Ramana Maharšis
Biografija
Gimė kaip Venkataramanas Ijaras (Veṅkaṭarāman Aiyar) pietų Indijoje, Tamilnade Tiručulio (Tiruccuẕi) kaimelyje (~50 km į pietus nuo Madurajaus), smarta brahmanų (Ijarų) šeimoje. Tėvas Sundaramas Ijaras buvo teismo advokatas. Venkataramanas Ijeras dar turėjo du brolius – dvejais metais vyresnį Nagasvamį ir šešeriais metais jaunesnį Nagasundaramą, taip pat seserį Alamelu. Gimtajame kaime lankė pradinę tamilišką mokyklą, vėliau metams išsiųstas į Dindigalo mokyklą, kur įgijo anglų kalbos žinių. Būdamas dvylikos, Venkataramanas neteko tėvo, todėl su motina ir broliais bei seserimi persikėlė pas savo dėdę iš tėvo pusės Subajarą, gyvenusį Madurajuje. Ten lankė Skoto pagrindinę mokyklą, taip pat – amerikiečių misijos mokyklą. 1895 m., būdamas 16-os metų, Venkataramanas iš savo giminaičio Ramasvamio išgirdo apie Arunačalos kalną. Nuo to laiko, jis ėmė skaityti „Didžiąją puraną“ (Periya-purāṇam), aprašančią šaivų šventųjų gyvenimus, bei ėmė domėtis bendrai dvasiniu gyvenimu. Po metų jis išgyveno mirties potyrį bei Aukštesniojo Aš išgyvenimą. Po šio nutikimo jis atsižadėjo pasaulietinio gyvenimo (tapo sanjasinu), paliko namus iš išėjo prie Arunačalos kalno (Tiruvanamalajuje), kur praleido visą savo gyvenimą. thumb|left|180px|Ramana 1902 m. – anksčiausia žinoma jo nuotrauka
Rasa Andrašiūnaitė
Biografija
1975–1977 m. Klaipėdos dramos teatro literatūrinės dalies vedėja. 1992 m. prie Lietuvos teatro sąjungos įkūrė leidyklą „Scena“, jai vadovavo. Almanacho „Teatras“ projekto autorė ir leidėja.
Ramana Maharšis
Biografija
Patekęs į Arunačalą atsidėjo tyliam viešpaties Šivos Arunačalešvaros garbinimui. Nors oficialiai į sanjasinus Ramana įšventintas nebuvo, jis nusiskuto plaukus, išmetė turėtus pinigus, maistą bei rūbus (brahmano įšventinimo juostą – jadžniapavitą). Pradžioje jis praktikavo samadhį pagrindinėje Arunčalešvaros šventykloje, bet vėliau pasitraukė nuo trukdymų į tamsią kriptą už šiva-lingos. Svamį Ramaną ėmėsi globoti vienas kitas sadhus, jis apsistodavo tai vienoje, tai kitoje šventykloje, giraitėje. Su niekuo nebendravo, nors tylos įžado priėmęs nebuvo. Vienas dvasininkas Anamalajus Tambiranas buvo sumanęs garbinti Ramaną kaip šventyklos dievybę, ir ėmė lieti ant jo pieną, sandalą ir kitus aukojimo lajus. Ramana anglimi užrašė prieštaravimą tokiam jo sudievinimui. Palaipsniui apie Ramaną ėmė sklisti kalbos, ir jį ėmė lankyti vis daugiau smalsuolių, bandė sužinoti, iš kur jis esąs. Iš giminaičio apie Ramaną sužinojusi jo motina nuvyko į Arunčalą ir bandė perkalbėti svamį grįžti namo, tačiau šis tvirtai laikėsi savo atsižadėjimo.
Rasa Andrašiūnaitė
Biografija
Parašė ir pastatė pasaką „Tumsius, Dumsius ir Janytis“ (1979 m.), dramą „Talentas gyventi“ (1985 m.) Paskelbė per 200 straipsnių teatro ir dramaturgijos temomis. Jos įkalbinti atsiminimus parašė Laimonas Noreika, Regimantas Adomaitis.
Ramana Maharšis
Biografija
Ramana apsigyveno Virupakšos oloje Arunačalos kalne, kur jį lankydavo įvairūs žmonės, taip pat ir kiti sadhūs, teiraudamiesi jo paaiškinti nesuprantamas šventraščių vietas. Ramana atsakydavo užrašais lentelėje. 1903 m. Ramaną jo oloje aplankė žymus atsiskyrėlis, poetas Ganapatis Munis ir prašė paaiškinti, kaip įgyti tapasą (dvasinį įkarštį). Ramana jam nurodė tirti savąjį Aš, ir jis taip rasiąs tapasą. Ganapatis, paveiktas atsakymo, paskelbė Ramaną savuoju guru ir jam suteikė Bhagavano Šri Ramanos Maharšio titulą. Ganapatis Munis paskyrė Ramanai kelias savo poemas – „Keturiasdešimt Šri Ramanos garbinimo posmų“ (Śrī Ramaṇa catvāriṃśat) bei „Šri Ramanos giesmę“ (Śrī Ramaṇa gīta).
Kęstutis Šeštokas
Kęstutis Šeštokas (g. 1976 m. balandžio 15 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkas, 7 kartus laimėjęs LKL čempionatą. Nuo 2010 m. rungtyniauja Molėtų „Ežerūno-Kario“ komandoje.
Ramana Maharšis
Biografija
Nuo 1916 m. iki savo mirties 1922 m. su Ramana gyveno jo motina Alagamal. Motinos samadhio vietoje buvo pastatyta šiva-linga, pavadinta Matribhūtešvara („Motina Tapusysis Viešpats“). Šioje vietoje netrukus apsigyveno pats Ramana, o 1939 m. ten pradėtas statyti Ramanos ašramas. Į ašramą pas Ramaną ėmė plūsti ne tik indai, bet ir vakariečiai (pirmasis 1911 m. jį aplankė teosofija besidomėjęs britų tarnautojas Frankas H. Hamfrisas, vėliau – žymus britų rašytojas V. Somersetas Momas). Ramana rūpindavosi ašrame apsigyvenusiais gyvūnais – karvėmis, beždžionėmis, šunimis, paukščiais. Ypač mėgo ašrame gyvenusią karvę Lakšmę, kuri, jo teigimu, irgi patyrusi samadhį. Ramana Maharšis visą gyvenimą praleido savo ašrame, niekur iš Arunačalos nevyko. Laiką leido priiminėdamas svečius, skaitydamas, durstydamas lapų lėkštutes, ruošdamas daržoves.
Česlovas Valadka
Česlovas Valadka (g. 1933 m. vasario 8 d. Kaune) – Lietuvos žurnalistas, satyrikas.
Biografija
1953 m. baigė Kauno žemės ūkio technikumą. Studijavo Kinematografijos institute Maskvoje.
Dirbo Žemės ūkio ministerijoje, Lietuvos kino studijoje, 1958–1963 m. – Lietuvos radijo ir televizijos komiteto vaikų ir jaunimo bei literatūros laidų redaktorius. Nuo 1964 m. – žurnalo „Šluota“ skyriaus redaktorius. „Šluotoje“ ir kt. periodiniuose leidiniuose spausdino satyros ir humoro kūrinius. Bendrus su Ryčiu Tilvyčiu darbus pasirašinėjo „Tilval“. 1990–1991 m. redagavo atgaivintą kreivos minties laikraštį „Kuntaplis“.
Ramana Maharšis
Biografija
1948 m. Ramanai buvo diagnozuota sarkoma, tiek operacijos, tiek ajurvedinės priemonės nepadėjo ir 1950 m. balandžio 14 d. Ramana Maharšis mirė (kaip teigiama – patyrė mahanirvaną). Ramanos kūnas palaidotas šalia motinos šiva-lingos. 1967 m. toje vietoje pastatyta šventykla.
Karažiškės
Karažiškės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Rūdiškių.
Gyventojai
miniatiūra|Gėlių namas Karažiškėse
Ramana Maharšis
Kūriniai
Ramana rašė retai, o savo nedidelį palikimą proza ar eilėmis sukūrė daugiausia atsakinėdamas į klausimus.
Svarbiausias jo veikalas – tamiliškai parašytas „Keturiasdešimt posmų apie Esatį“ (Uḷḷadu nāṟpadu). Taip pat sukūrė eiliuotą veikalą „Pamokymų syvai“ (Upadeśa-sāra), kur išdėstyta advaita vedantos esmė, sueiliavo 5 stotras Arunačalai (Aruṇācala pañcakam). Didžiuma jo raštų tamiliški, bet jis taip pat rašė malajalių ir telugų kalbomis.
thumb|left|240px|Ramanos ašramas
Kęstutis Šeštokas
K. Šeštoko ūgis yra 202 cm, svoris 101 kg. Žaidžia sunkiojo „krašto“ pozicijoje.
Ramana Maharšis
Kūriniai
Ramanos pokalbius su pašnekovais užrašinėdavo ar iš atminties atgamindavo Maharšio pasekėjas Mungala S. Venkataramiahas. 1955 m. jis savo užrašus trimis tomais išleido pavadinimu „Pokalbiai su Šri Ramana Maharšiu“ (Talks with Sri Ramana Maharshi), tačiau dar anksčiau, peržvelgęs Venkataramiaho užrašus, iš Lenkijos kilęs teosofas, visuomenės veikėjas Morisas Frydmanas 1939 m. išleido knygą „Maharšio evangelija, Bhagavano Šri Ramanos Maharšio atsakymai į klausimus, užduotus atsidavusiųjų“ (Maharshi’s Gospel) – šią knygą peržiūrėjo ir vietomis pataisė pats Ramana. 1923 m. kitą pokalbių su Ramana knygą "Aš kas? " (Nāṉ-ār) parašė Maharšiui atsidavęs Šivaprakašamas Pilajus – jis su Ramana bendraudavo tik gaudamas atsakymus ant smėlio ar grifelinės lentelės, ir viską užrašydavo iš atminties grįžęs namo. Vėliau šis veikalas gerokai pakeistas paties Ramanos. Apie Ramaną, naudojantis įvairia medžiaga, hagiografijas sukūrė T. M. P. Mahadevanas, Šri Krišna Bhikšu, Gabrielė Ebert.
Ramanos mokymas
Ramano dvasinių pratybų pagrindas – atsakymo nereikalaujanti savikvota (atma vičara), per kurią kamantinėjant save: „Kas aš esu“, atsiskleidžia savaiminga tikroji prigimtis – neduali palaimingoji Aš (aham) sąmonė. Tokia būsena leido Ramanui teigti, kad jis yra atjašramis, t. y. žinojimas, nesaistomas nei varnos, nei ašramo.
Nuožvarba
Nuožvarba  – lėtinis dermatitas, pasireiškiantis odos paraudimu ar pamėlynavimu. Pažeista oda niežti, kartais įplyšta, atsiranda opos.
Paprastai nužvarbsta rankų pirštai, bet gali būti pažeista nosis, ausys, blauzdos. Nuožvarbą sukelia nuolatinis nelabai stiprus ilgas atšalimas, pavyzdžiui, metalinių detalių čiupinėjimas ir kt. Teigiamai veikia šiltos vonios ir kitos šiluminės procedūros. Vasarą nuožvarbos reiškiniai paprastai pranyksta.
Fukušimos I atominė elektrinė
Fukušimos I atominė elektrinė – Japonijos branduolinė jėgainė, esanti Okumos mieste, Futabos apskrityje, Fukušimos prefektūroje. Elektrinė turi 6 verdančio vandens reaktorius, kurių bendra galia siekia 4,7 GW. Reaktoriai aprūpinti stabdymo sistema, tačiau ilgai dirbusį reaktorių staiga ir visiškai sustabdyti neįmanoma – lieka keli procentai buvusio galingumo kurie išnyksta labai pamažu (vadinamoji liekamoji šiluma). Todėl sustabdžius, aušinimo sistemos siurbliai kurį laiką turi veikti ir toliau, maitinami jau išorinio energijos šaltinio. Reaktoriai apsaugoti gaubtais, todėl katastrofos metu visa radioaktyvi medžiaga teoriškai turėjo likti viduje. Vėliau įvykusios katastrofos metu visgi nutekėjo daug radiacijos, nes šie gaubtai turėjo būti atidaryti dėl pavojingai aukšto slėgio; taip pat kai kurie galėjo būti pažeisti. Kompleksas turėjo šešių metrų aukščio apsauginę sieną kuri nepadėjo nuo 14 metrų aukščio cunamio bangos.
2011 m. žemės drebėjimo ir cunamio pasekmės
Po 2011 m. kovo 11 d. žemės drebėjimo automatiškai sustojo 1, 2 ir 3 elektrinės blokai (4, 5 ir 6 buvo išjungti planiniam patikrinimui). Netekusi vietinio energijos šaltinio, vis dar būtina aušinimo sistema ėmė naudoti išorinę, skirstomojo tinklo energiją. Drebėjimui pažeidus išorines elektros linijas, buvo paleisti avariniai dyzeliniai generatoriai, kuriuos netrukus užpylė kilęs cunamis. Sustojusiuose blokuose sutriko reaktorių aušinimas, pradėjo kilti temperatūra ir slėgis. Pradėjo veikti avarinės, elektros nereikalaujančios aušinimo sistemos, tačiau jų nepakako. Atgabentų kilnojamų elektros generatorių nebuvo kaip prijungti nes rūsiuose esantys įvadai tebebuvo užtvindyti. Aušinančiam vandeniui pradėjus virti ir išgaravus, reaktorių aktyvi dalis likusi be aušinamojo skysčio ir per keletą dienų ar valandų išsilydė, susidariusiai lavai nutekant į apsauginių pastatų dugnus. Įkaitusiems vandens garams reaguojant su reaktoriuje naudojami cirkoniu, susidarė daug vandenilio kuris vėliau 1,2 ir 3 blokuose sprogo, sugriaudamas išorinius pastatus (jų viduje esantys reaktorių apsauginiai statiniai išliko). Vandenilis nutekėjo ir sprogo bandant išleisti reaktoriuose susikaupusias dujas, ką būtinai reikėjo padaryti dėl pavojingai didelio slėgio. Vėliau išorinis elektros tiekimas buvo atstatytas, tačiau sprogimų ir potvynių sugadintos aušinimo sistemos ir toliau neveikė.
Ilgainiui buvo pastatytos labiau uždaros aušinimo sistemos, apvalant nuo radioaktyvumo ir pilant į reaktorius rūsiuose esantį vandenį. Panaudojant tą patį vandenį, potvyniai šiuo metu jau nebegresia. Reaktorių temperatūra per kelis mėnesius nukrito žemiau 100 °C ir pati savaime taip pat nekelia pavojaus. Tačiau kada, ir kaip pavyks išardyti ir nukenksminti išsilydžiusius reaktorius, šiuo metu dar nėra aišku. Šiai katastrofai priskirtas septintas INESA reikšmingumo lygmuo – toks pats kaip ir Černobylio įvykiams.
Sa Huin kultūra
Sa Huin kultūra – geležies amžiaus archeologinė kultūra, paplitusi I tūkst pr. m. e. ir pirmaisiais mūsų eros amžiais vidurio Vietnamo pakrantėse.
Aprašymas
Plito I tūkstantmetyje pr. m. e. siauroje Vietnamo pajūrio pakrantėje. Pavadinta pagal to paties pavadinimo archeologinę vietovę, kuri atrasta 1909 m.
Kultūrai būdingi gausūs vietinės gamybos geležies dirbiniai: kovos kirviai, kardai, peiliai, ietigaliai. Tuo ši kultūra išsiskyrė nuo kaimyninių kultūrų: pvz., šiaurėje klestėjusioje Dongsono kultūroje vyravo bronzos dirbiniai. Vietos gyventojai mirusiuosius degino ir laidojo dengtuose induose. Kaip įkapės buvo paplitę nefrito ir stiklo figūrėlės, karoliukai. Paplitęs dvigalvių gyvūnų motyvas.
Kultūrai būdinga plataus masto prekybai. Daug prabangos prekių, papuošalų buvo pagaminti iš retųjų akmenų, kurių nerandama vietos teritorijose. Be to, randama kiniškų artefaktų, ypač bronzinių veidrodžių. Ha Huino kultūrai priskiriamas auskarų tipas aptinkamas dabartinio Tailando, Taivano, Filipinų teritorijose.
Naujosios Zelandijos doleris
Naujosios Zelandijos doleris (valiutos kodas NZD) – Naujosios Zelandijos valiuta, taip pat cirkuliuojanti Kuko salose, Niujėje, Tokelau, ir Pitkerno salose. Dažniausiai trumpinama $, arba NZ$ taip išskiriant nuo kitose šalyse cirkuliuojančio dolerio. Padalinta į 100 centų.
Gajanos prezidentas
1970 m., kai Gajana buvo paskelbta respublika, nacionalinė šalies asamblėja Gajanos prezidentą rinko pati penkerių metų kadencijai ir skyrė jam daugiau ceremonines galias. Po 1980 m. referendumo šalies prezidentu automatiškai tampa didžiausios partijos ar koalicijos lyderis penkerių metų kadencijai.
Denjė
Denjė arba denaras  – Frankų imperijos, vėliau Prancūzijos moneta, pradėta kaldinti Karolio Didžiojo ankstyvaisiais viduramžiais. Pavadinimas atsirado suprancūzinus romėnų denarų pavadinimą.
Vertė ir įtaka
Karolis Didysis, sukūręs Frankų imperiją, įvykdė jos piniginę reformą, kuri vėliau tapo visos krikščioniškos viduramžių Europos monetų pagrindu. Pagrindiniu atsiskaitymo vienetu tapo sidabro svaras (romėnų libra, prancūziškas livras ). Jis buvo dalijamas į 20 dalių – solidų (prancūziškų sū, ). Vienas solidas buvo dalinamas į 12 denarų. Taip Karolis Didysis atgaivino sidabrinį romėnų denarą, kaldintą iki III a., ir jo pavadinimą. Tokiu būdu vienas denaras sudarė 1/240 svaro sidabro.
Ši sistema tapo pavyzdžiu didelei daliai Europos monetų sistemų. Karolingų denarai pateko ir į kitų šalių monetų sistemas: jie kaldinti Italijoje (denaro), Ispanijoje (dinero), Portugalijoje (dinheiro), Čekijoje (denar), Vengrijoje (denar), Lenkijoje (denaro), iš kur XIV a. pabaigoje pasiekė ir Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę (numizmatikoje vadinami pinigėliais). Anglijoje denjes atitiko pensai, o Vokietijoje – pfeningai (240 pensų ar pfeningų sudarydavo 1 svarą arba 20 šilingų). Nepaisant pavadinimo skirtumo, pensus ir pfeningus sutrumpinimuose žymėdavo, kaip ir denjes, t. y. raide d.
Prancūziškų denjė raida
Pačioje pradžioje Prancūzijoje iš vieno svaro gryno sidabro nukaldindavo 240 denjes, kurie sverdavo 1,3 g. Smulkesnė moneta buvo obolas, lygus pusei denjės. Denjų masė didėjo, paskui vėl mažėjo. X a. pabaigoje denjės vėl svėrė apie 1,2-1,3 g, o sidabro grynis krito iki 416 prabos – moneta jau buvo nebe sidabrinė, o biloninė.
XII–XIII a. kaldino kelių rūšių denjes – Paryžiaus denjes, Turo denjes, kurių vertė skyrėsi: 1 Paryžiaus denjė buvo tolygi 1,25 Turo denjės. Buvo kaldinamos ir dviejų denjų nominalo monetos, o XIV a. pasirodė ir 3 denjų nominalo moneta liardas, dar vėliau – 4 denjų nominalo moneta.
Karceviškiai
Karceviškiais vadinami kaimai:
Monarchy of Roses
„Monarchy of Roses“ – grupės „Red Hot Chili Peppers“ daina iš jų 2011 m. išleisto albumo „I'm with You“. Daina vėliau buvo išleista kaip antrasis singlas. Kartu pasirodė ir vaizdo klipas.
Hektoro delfinas
Hektoro delfinas (Cephalorhyncus hectori) – delfininių (Delphinidae) šeimos jūrų žinduolis.
Patinai lytiškai subręsta 6–9 metų amžiaus, o patelės jauniklių pirmąkart atsiveda 7–9 metų, po to – kas 2–3 metus. Per gyvenimą patelė daugiausia susilaukia 4–7 jauniklių.
Išskiriami du porūšiai: C. h. hectori ir C. h. maui.
Karbonka
Karbonka – viensėdis Panevėžio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Krekenavos.
Moorėja-Majao
Moorėja-Majao – komuna Prancūzijos Polinezijoje, Draugijos salose. Apima Moorėjos salą ir nedidelį Majao atolą, esantį 78 km į pietvakarius nuo Moorėjos. Plotas 141,8 km². Gyvena 17,8 tūkst. gyventojų (2017 m.). Administracinis centras – Afareaitu (Moorėjos saloje).
Bandajaus-Asahio nacionalinis parkas
Bandajaus-Asahio nacionalinis parkas  – saugoma gamtos teritorija Japonijoje, Honšiū saloje, Ou kalnagūbrio pietinėje dalyje. Įkurtas 1950 m. ir apima 1870 km² plotą. Parką sudaro trys sektoriai: Devasanzano-Asahio, Ijidės, Bandajazumos-Inavaširo.
Parke saugomas aukštkalnių reljefas su Bandajaus ir Adzumos ugnikalniais, ežerais (didžiausias – Inavaširas). Auga plačialapių ir spygliuočių miškai, sutinkami himalajiniai lokiai, japoniniai goralai, japoninės makakos.
Šajas
Šajas, Slana  – upė Slovakijoje ir šiaurės Vengrijoje; Tisos dešinysis intakas. Prasideda Žemutiniuose Tatruose, netoli Dobšinos miesto. Pradžioje teka į pietryčius, vėliau pasuka į pietvakarius per Košicės regioną. Nuo Vengrijos sienos pasuka į pietryčius, teka per Boršodo-Abaujo-Zempleno medę. Įteka į Tisą netoli Tisaujvarošo.
Didžiausi intakai: Muranas, Turiecas, Rimava, Bodva, Hernadas.
Prie Šajaus įsikūrę miestai: Dobšina, Rožniava (Slovakija), Miškolcas (Vengrija).
The Screen Behind the Mirror
The Screen Behind the Mirror – ketvirtasis studijinis muzikinio projekto Enigma albumas. Išleistas 1999 m.
Albumas Graikijos topuose užėmė pirmą, Vokietijos, Portugalijos, Danijos, Norvegijos – antrą, JK, Švedijos – septintą, Prancūzijos – 11 poziciją. Albumas turi 2 singlus: Gravity of Love ir Push the Limits.
Aprašymas
Albumą The Screen Behind the Mirror pradeda tradicinis Enigmos rago garsas ir Elisabeth Houghton balsas, skelbiantis astronominius duomenis. Staiga pasigirsta ištrauka iš Carl Orff kantatos Carmina Burana. Vėliau balsas toliau skelbia duomenis, ir persikelia į antrąjį kūrinį Push the Limits. Šio kūrinio pirmojoje pusėje skamba elektroninė muzika su sintezuotais balsais. Vėliau pasigirsta šnabždantis Elisabeth Houghton vokalas. Po jo vėl skamba įvairių melodijų kombinacijos. Gravity of Love prasideda chorui giedant „O Fortuna, velut Luna“ iš Carmina Burana. Vėliau prasideda Ruth-Ann Boyle atliekama daina aidinčiu vokalu. Dainoje keliskart įsiterpia Carmina Burana garsai.
Smell of Desire pradžioje skamba sjakuchati fleitos garsai, vėliau prisideda Jens Gad grojimas gitara, ištraukos iš dainos Mea Culpa. Modern Crusaders dainoje vyrauja ryškus, roko stiliaus Andru Donalds vokalas su gitaros garsų bei Carmina Burana ištraukomis, o paskutinį akordą uždeda Bacho Toccata and Fugue in D Minor. Traces (Light And Weight) girdimi lašančio vandens ir įžiebiamo degtuko garsai, kartais pasigirsta enigmatiški varpų garsai bei tolumoje aidinčių vokalų intarpai. The Screen Behind the Mirror pradžioje skamba garsų sintezė iš ankstesnių Enigmos kūrinių, o vėliau Andru Donalds ir Ruth-Ann Boyle atlieka ištraukas iš Gravity of Love. Endless Quest kūrinį pradeda būgnų garsai, vėliau įsijungia dvi sjakuchati fleitos, po jų – elektrinių gitarų garsai, pabaigoje gitarų garsai ir būgnai pasidaro lyg nekontroliuojami, pasigirsta smarkaus kvėpavimo garsas. Camera Obscura iškart pradedama reversiniu Andru Donalds vokalu iš Modern Crusaders, vėliau reversinė Carmina Burana ir instrumentų garsai susilieja į chaosą.
Between Mind & Heart – lengva ir rami daina. Joje skamba aidintis Michael Cretu vokalas, Sandra Cretu šnabždesys, daug sintezuotų vokalų (primenančių žynių sušukimus), trumpam pasigirsta kiniško jangčino garsas. Paskutinį kūrinį Silence Must Be Heard atlieka Ruth-Anne Boyle su Andru Donalds vokalo intarpais. Albumas užbaigiamas Enigmos rago garsu.
Tuskegee
Tuskegee – dešimtasis studijinis amerikiečių atlikėjo Lionel Richie albumas, išleistas 2012 m. kovo 5 d. Visos albumo dainos yra naujai įrašytos senos atlikėjo dainos. Kiekviena daina atliekta su skirtingu kviestiniu atlikėju. Albumas susilaukė daugiausiai teigiamų kritikų įvertinimų ir susilaukė netikėto pasisekimo – jis debiutavo antrojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, pardavus 199 tūkstančius kopijų. Antrąją savaitę albumas, pardavus 95 tūkstančius kopijų, nukrito į ketvirtąją vietą, tačiau trečiąją savaitę iškilo į pirmąją vietą, pardavus 129 tūkstančius kopijų. Viršūnėje išbuvo dvi savaites. 2012 m. gruodžio mėn. duomenimis, JAV parduota 1,071,000 „Tuskegee“ kopijų.
Nove Rakovas
Nove Rakovas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Malų Plocko valsčiuje, Kolno apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į pietus nuo Kolno ir apie 84 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW648.
Didsodė
Didsodė – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Juodupės. Seniūnaitijos centras. Į šiaurę nuo kaimo teka Vyžuona, pietuose dunkso Apūniškio miškas. Yra biblioteka. Pro kaimą eina vieškelis.
Istorija
LTSR metais buvo „Tikruoju keliu“ kolūkio centrinė gyvenvietė.
Gyventojai
Kaime gimė žinomas vyskupas Antanas Deksnys.
Vanai
Skandinavų mitologijoje vanai – vaisingumo dievų grupė. Manoma, kad senesni už asų grupės dievus, kurie tapo pagrindiniais dievais. Jie buvo vaisingumo, jūros ir klestėjimo dievai. Buvo laikomi turto, derlingumo, taikos globėjais, o su asais – vienybės nešėjais. Vanai buvo burtininkai ir pranašai, gerai išmanė magijos meną, mokėjo įžvelgti ateitį. Buvo manoma, kad deivė Frėja išmokė asus magijos meno. Vanai praktikavo endogamiją ir kraujomaišą, priešingai nei asai, kurie tai draudė. Vanų kraujomaišos pavyzdys: Freiras ir Frėja buvo Njordo ir jo sesers Nertos (vers. deivės Skadi) vaikai. Jų buveinę Snoris Sturlusonas vadina Vanaheimu.
Skandinavai praktikavo pasiriktinai asų, vanirų arba abu kultus. Krikščionims buvo ypač sunku atversti į savo religiją vanų kulto išpažinėjus. Vanų kultas dominavo tose vietovėse, kur pagrindinis pragyvenimo šaltinis buvo žvejyba.
The Ramones
The Ramones – viena įtakingiausių JAV roko grupių, dažnai vadinama pirmąja pankroko grupe. Jų muzika pasižymėjo paprastumu, tiesmukiškumu ir greitumu – tai yra priešingybė tais laikais įsivyravusiai progresyviojo roko muzikai. The Ramones vokalistas Joey Ramone teigė, kad jiems įgriso „ilgos, dešimties minučių gitaros ir būgnų soluotės”, visur iš visur lendantis virtuoziškumas. Teigiama, kad Johnny Ramone nemėgo gitaros soluočių, todėl, ko gero, nėra nei vienos sugrojęs nei Ramones įrašuose (ten esančias soluotes įrašė kiti muzikantai), nei koncertuose. Toks požiūris į muziką atvėrė kelią daugeliui kitų grupių – Ramones parodė, kad „nebūtina žinoti visus Jimmy Page „rifus”, kad galėtum sukurti grupę”, nebūtina būti visiškam virtuozui, kad išreikštum save per muziką. Taip yra dėl to, kad Ramones kūrybai didelės įtakos turėjo populiarioji šeštojo ir septintojo dešimtmečio roko ir rokenrolo muzika, kurios grupės nariai klausėsi nuo vaikystės, – tai yra Elvis Presley, The Beach Boys, The Beatles, The Kinks, The Ronettes ir daugelis kitų, – ir Ramones buvo svarbu tiesiog išreikšti save, o ne sukurti virtuozišką šedevrą.
Nors Ramones yra laikomi pankroko pradininkais, reikia turėti omenyje keletą dalykų. Pirma, jų muzikoje daugiau atsispindi rokenrolo ir pop muzikos įtaka, dvasia, tuo tarpu The Sex Pistols labiau panašu į The Stooges. Antra, Ramones dainų tekstai nėra nihilistiniai kaip Sex Pistols, The Stooges ir daugelio kitų pankroko grupių. Galima daryti išvadą, kad Ramones yra pankroko pradininkai ta prasme, kad pateikė naują požiūrį į muziką ir naują būdą groti – greitai ir paprastai, naudojant vos keletą barre akordų ir be jokių soluočių. The Sex Pistols nebuvo pateikę tokio naujo muzikos interpretavimo – jie orientavosi į The Stooges, ir pastarieji buvo toli nuo Ramones revoliucingumo muzikos atžvilgiu. Kita vertus, pankroko kaip maišto prieš visuomenę, persmelkto nihilizmo, pradininkai yra, ko gero, The Sex Pistols, sėmęsi įkvėpimo iš The Stooges. Daugelis vėliau susikūrusių pankroko grupių Ramones buvo skolingi už naują požiūrį į muziką ir į grojimo techniką, bet ne už pasaulėžiūrą ir ideologinę muzikos pusę.
Nors tai buvo viena iš dažniausiai minimų kaip didelę įtaką padariusių grupių, nei vienas įrašas niekad nebuvo didelis hitas, nebuvo grojamas per radiją ir apskritai įrašų buvo parduodama gana mažais kiekiais, taigi komercinės sėkmės grupė nesusilaukė. Daugiausiai perkamas buvo 1988 metais išleistas geriausių dainų rinkinys „Ramones Mania”.
Grupė susibūrė 1974 metų kovą Forest Hills, Niujorke. Tuomet Johnny Ramone grojo gitara, Dee Dee Ramone grojo bosine gitara ir atliko vokalisto vaidmenį, Joey Ramone grojo būgnais ir Tommy Ramone buvo grupės vadybininkas. Greitai Dee Dee suprato, kad negali kartu ir groti, ir dainuoti, taigi galiausiai Joey Ramone tapo vokalistu ir būgnininko vietą užėmė Tommy Ramone. Iš tiesų iš pradžių norėta rasti būgnininką, ir Tommy kviekvienam atėjusiam į perklausą parodydavo, kaip groti jų kūrinius būgnais, ir galiausiai buvo nuspręsta, kad Tommy labiausiai tinka šiam darbui. Po keleto metų Tommy išėjo ir jo vietą užėmė Marky Ramone. Po to būgnininkai dar keitėsi, kol galiausiai grįžo 1987 metais Marky ir 1989 metais išėjo Dee Dee ir jo vietą užėmė C. J. Ramone. 1995 metais grupė surengė koncertinį atsisveikinimo turą, kuris truko maždaug metus, ir 1996 metais iširo. Iš viso buvo sugrota 2,263 koncertų ir išleista 14 studijinių muzikos albumų.
Joey Ramone mirė 2001 metų balandžio 15 dieną nuo vėžio. Johnny Ramone mirė 2004 metų rugsėjo 15 dieną, taip pat nuo vėžio. Dee Dee Ramone mirė 2002 metų birželio 5 dieną nuo narkotikų perdozavimo – buvo praėję maždaug dešimt metų nuo to, kaip jis liovėsi vartojęs narkotikus.
Liemuo
Liemuo gali būti:
Jurgis Ciapinskis
Jurgis Ciapinskis (Georgii Ciapiński, 1718–1768) – pamokslininkas, poetas.
Paskelbė pamokslų rinkinį Zbiór kazań („Pamokslų rinkinys“, 1754), Przy zaczęciu Trybunału Głównego W. X. Litewskie[go] („Pradedant Lietuvos DK Vyriausiąjį tribunolą“, 1757) ir kitų. Rašė epigramas, panegirikas ir odes Lietuvos didikams lotynų ir lenkų kalbomis. Išleido didaktikos vadovėlį Methodus docendi pro Scholis Piis Provinciae Lituaniae („Mokymo metodas Lietuvos provincijos pijorų mokykloms“, 1754).
Nuorodos
Lietuvių literatūros enciklopedija
Liemuo (dendrologija)
thumb|Maumedžio liemuo
Liemuo – pagrindinė medžio stiebo dalis nuo šaknies kaklelio iki viršūnės.
Liemuo pamažu laibėja viršūnės link. Dažniausiai viršutinė liemens riba yra neaiški, nes sunku nustatyti, kuri medžio vainiko šaka yra pagrindinio stiebo tąsa. Aiškiausiai liemuo išreikštas kai kurių spygliuočių, pvz., eglės, kėnio, maumedžio. Apatinė medžio liemens dalis, neturinti šakų, vadinama kamienu.
Užupė (Telšiai)
Užupė – kaimas šiaurinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 10 km į šiaurės rytus nuo Telšių.
Užubaliai (Ukmergė)
Užubaliai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Vidiškių.
Auseklis (ženklas)
thumb|right|150px Auseklis – latvių tautinės kultūros simbolis, sukryžiuota aštuoniakampė žvaigždė. Šiuo žodžiu vadinama ir aušrinė žvaigždė, jis kilęs iš veiksmažodžio aust 'aušti' (pvz., išaušo rytas).
Ženklas siejamas su latvių mitų veikėju Ausekliu, naudojamas Latvijoje ir Šiaurės Lietuvoje audžiant tautines juostas, rankšluosčius, kapas, mezgant megztinius, pirštines, riešines, tautinius drabužius. Latvijoje dar vadinamas ir lietuviška žvaigžde. Piešiamas nenutrūkstama uždara linija, simbolizuojančia dienos ir nakties kaitos nenutrūkstamumą.
Prasidėjus Atgimimui Auseklis naudotas kaip tautinės santarvės, ateities siekio simbolis.
Vilnūnė
Vilnūnė (Holcus) – miglinių (Poaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso daugiametės žolės su šluotelės pavidalo žiedynu. Pašarinė vertė menka.
Gentyje yra 8 rūšys, iš jų dvi auga Lietuvoje:
thumb|left|210px|[[Švelnioji vilnūnė (Holcus mollis)]]
Opačičiai
Opačičiai  – apleistas miestelis Ukrainoje, Kijevo srityje, Ivankovo rajone, į pietryčius nuo Černobylio AE. Jis buvo evakuotas 1986 m. dėl Černobylio AE katastrofos.
5 eurų banknotas
Penkių eurų banknotas (5 € arba 5 Eur, užsienyje – €5) – mažiausios vertės euro popierinis pinigas. Jis naudojamas nuo 2002 m. euro įvedimo (grynaisiais pinigais). Banknotas naudojamas 25 šalyse (legaliai – 23), kur tai yra vienintelė valiuta (apie 338 milijonai žmonių). *
Opačičiai
Nepaisant radiacijos pavojaus, dalis gyventojų į kaimą grįžo. 2006 m. čia gyveno 19 gyventojų.
5 eurų banknotas
Ši kupiūra yra mažiausia pagal matmenis (120×62 mm), o jos pagrindinė spalva – pilka. Penkių eurų banknotai vaizduoja klasikinės architektūros tiltus ir arkas (iki V a.).
Plukė
Plukė (Anemone) – vėdryninių (Ranunculaceae) šeimos augalų gentis. Gentį sudaro apie 120 rūšių.
5 eurų banknotas
Penkių eurų kupiūros turi sudėtingus apsaugos požymius, kurie įrodo autentiškumą (pavyzdžiui, vandens ženklai, nematomas rašalas, hologramos ir mikrotekstas). 2018 m. sausio mėn. Euro zonos apyvartoje buvo apie 1 805 102 964 vnt. penkių eurų kupiūrų.
2012 m. lapkričio 8 d. Europos Centrinis Bankas pranešė, kad pirmoji banknotų serija bus pakeista nauja, pradedant nuo 5 eurų banknoto pakeitimo 2013 m. gegužės 2 d.
Plukė
Lotyniškas pavadinimas kildinamas iš graikų k. žodžio anemos 'vėjas'; augalo vainiklapius nešioja vėjas.
5 eurų banknotas
Istorija
Euras buvo įvestas 1999 m. sausio 1 d. ir tapo valiutai daugiau nei 300 milijonų žmonių. Pirmus trejus metus tai buvo „nematoma“ valiuta, naudota tik apskaitai. Grynieji pinigai į apyvartą išleisti 2002 m. sausio 1 d. Jie pakeitė 12 euro zonos šalių nacionalinius banknotus ir monetas.