cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tigranas Petrosianas
Tigranas Petrosianas (1929 m. birželio 17 d. – 1984 m. rugpjūčio 13 d.) armėnų didmeistris, devintasis pasaulio šachmatų čempionas nuo 1963 m. iki 1969 m. Jis aštuonis kartus (1953 m., 1956 m., 1959 m., 1962 m., 1971 m., 1974 m., 1977 m. ir 1980 m.) žaidė kandidatų turnyruose, ar mačuose. 1963 m. laimėjo pasaulio čempiono titulą prieš M. Botviniką. 1966 m. T. Petrosianas titulą apgynė žaisdamas prieš B. Spaskį, tačiau kitoje – 1969 m. dvikovoje jam pralaimėjo. Įskaitant ir kandidatų pretendentus turnyrus, jis dešimt trimečių ciklų kovojo dėl pasaulio čempiono vardo. Keturis kartus (1959 m., 1961 m., 1969 m. ir 1975 m.) laimėjo Sovietų Sąjungos šachmatų čempionatus. Filosofijos mokslų daktaras, šachmatų teoretikas ir žurnalistas: mėnesinio šachmatų leidinio „Šachmatnaja Moskva“ redaktorius (1963 m. – 1966 m.). Savaitraščio „64“ atkūrėjas ir vyr. redaktorius (1968–1977 m.). Petrosianas buvo laikomas sunkiausiai įveikiamu žaidėju per visą šachmatų istoriją.
Jaunystė
Tigranas Petrosianas gimė Gruzijos sostinėje Tbilisyje, armėnų šeimoje. Gyveno Tbilisio centre karininkų rūmuose esančiame bute, nes tėvas dirbo karininkų rūmų darbininku. Kai buvo jaunas, kaip ir brolis Hmayak bei sesuo Vartoosh, mokėsi armėnų mokykloje, buvo geras mokinys. Būdamas 11 metų išmoko žaisti šachmatais. Bet jo tėvas Vartanas ragino jį geriau mokytis, negu žaisti šachmatais, nes manė, kad iš šachmatų duonos nevalgys. Kai 1943 m. mirė motina, o 1944 m. ir tėvas, tapo našlaičiu, juo rūpinosi vyresnioji sesuo. Materialinė padėtis buvo sunki ir teko prisidėti prie savo išlaikymo, dirbant kiemsargiu. Kaip vėliau pasakojo Petrosianas, šis darbas nepatiko – buvo gėda. Išgyventi padėjo teta – tėvo vyresnioji sesuo, kuri maitino, o kai Tigranas sirgdavo, slaugė. Dėl silpnos sveikatos metus nesimokė mokykloje. Tuo metu pradėjo silpti klausa, dėl kurios jis vargo visą gyvenimą, nes turėjo naudoti klausos aparatą.
Už Antrojo pasaulinio karo laiko maisto davinį nusipirko Danijos didmeistrio Arono Nimcovičiaus knygą „Mano sistema praktikoje", kurią, kaip vėliau teigė Petrosianas, buvo išmokęs beveik mintinai, ir kuri jam, jaunam šachmatininkui, turėjo didžiausią įtaką.
Būdamas 11 metų Tbilisio pionierių rūmuose pradėjo treniruotis pas Archil Ebralidze, kuris buvo Nimcovičiaus ir Ch. R. Kapablankos žaidimo stiliaus gerbėjas. Trenerio mokslinis požiūris į šachmatus neskatino auklėtinių veltis į aštrias ir nepagrįstas kombinacijas, todėl Petrosianas rinkosi solidžius debiutus, pav.: Karo-Kano gynyba. . Po metų treniruočių jis simultane įveikė didmeistrį Salo Florą. Kaip prisiminė pats Petrosianas, tobulinti variantų skaičiavimo techniką jam padėjo šachmatų knygų skaitymas be šachmatų lentos: nuo vienos diagramos iki kitos. Kai jam buvo 13-15 metų, daug žaisdavo nežiūrėdamas į lentą su kitais šachmatų būrelio nariais. Perskaitė daugybę šachmatų knygų: mėgstamiausi autoriai buvo Ch. R. Kapablanka, Nimcovičius, E. Laskeris. Po 4,5 užsiėmimo metų 1945 m. pabaigoje tapo kandidatu į meistrus. 1945 m. pasidalijo 1-3 vietas, 1946 m. užėmė pirmąją vietą Sovietų Sąjungos jaunimo čempionate. 1945 m. Gruzijos šachmatų čempionate sužaidė ne tik lygiosiomis su didmeistriu Pauliu Keresu, bet ir laimėjo pirmąją vietą, o 1946 m. išvyko gyventi į Jerevaną. Tais pačiais metais laimėjo Armėnijos šachmatų čempionatą. Nors jam per 1947 m. XVI Tarybų Sąjungos čempionato pusfinalį patekti į finalą nepavyko, tačiau tapo meistru. Jis gerino žaidimą studijuodamas Nimcovičiaus knygą Mano sistema praktikoje. 1949 m. Tbilisyje vykusiame XVII SSRS čempionato pusfinalyje sėkmingai dalyvavo ir Petrosianas, patekdamas į 1950 m. finalą. 1949 m. persikėlė gyventi į Maskvą.
Kelias link pasaulio čempiono
Persikėlęs į Maskvą, Petrosianas dalyvavo XVII SSRS čempionato finale. Pirmą kartą žaisdamas su stipriausiais, užėmė 16-tą vietą. Tačiau nesėkmė nepalaužė Tigrano, palaipsniui rezultatai pradėjo gerėti ir 1951 m. laimėjo Maskvos čempionatą. 1951 m. Sovietų Sąjungos čempionate pralaimėjęs tik dvi partijas pasidalijo 2-3 vietas su J. Geleriu. Be to, gavo prizą už geriausią režultatą prieš didmeistrius. Čempionate jis pirmą kartą susitiko su pasaulio čempionu  M. Botviniku. Žaisdamas baltaisiais, po debiuto gavo truputi prastesnę padėtį. Partija tęsėsi ilgai – 11 valandų, buvo du kartus atidėta, kol galų gale baigėsi lygiosiomis. Petrosiano rezultatai čempionate leido jam žaisti sekančiais metais 1952 m. Stokholmo tarpzoniniame turnyre. Jame užėmė antrąją vietą, tapo didmeistriu, pateko į 1953 m. kandidatų į pretendentus turnyrą.
1953 m. Kandidatų turnyre Petrosianas užėmė penktąją vietą. Nuo šio laikotarpio jo šachmatininko karjeroje prasidėjo stabtelėjimo laikotarpis. Atrodė, kad jį tenkino lygiosios su silpnesniais varžovais, jei tai leido jam palaikyti didmeistrio reputaciją, o ne tolesnis žaidimo gerinimas, siekiant tapti pasaulio čempionu. Tai iliustruoja jo rezultatai 1955 m. Sovietų Sąjungos čempionate, kuriame jis iš 19 partijų nepralaimėjo niekam, bet laimėjo tik keturias, o likusias, kurios tęsdavosi 20, ar mažiau ėjimų, baigė lygiosiomis.
„Realių šansų nugalėti, be M. Botviniko ir V. Smyslovo, iki 15 rato turi J. Geleris,  Spaskis ir  Taimanovas. Aš į šią grupę neįtraukiau Petrosiano, nes nuo pat pirmųjų ratų tapo aišku, kad jo tikslas lengvesnis, bet taip pat garbingas – iškovoti vietą ketverte kas leistų patekti į tarpzoninį turnyrą.“
Nors stabilus žaidimas duodavo gerus turnyrinius rezultatus T. Petrosiano vardas, dėl didelės kritikos spaudoje, visuomenės akyse ir Sovietų šachmatų vadovybėje šiek tiek smuko. Dažna kritika spaudoje jį labai liūdino – net ėmė galvoti, kad gal reikia mesti šachmatus, bet 1955 m. nuvykęs į Armėniją, kurios gyventojai labai vertino T. Petrosiano pasiekimus, apsisprendė toliau žaisti šachmatais.
1963 m. pasaulio čempionatas
Petrosianas 1962 m. kandidatų turnyrą laimėjo surinkęs 17½ taško. Po jo sekė Geleris,  P. Keresas – po 17 taškų ir  R. Fišeris 14 taškų. Vėliau Fišeris kaltino Sovietų žaidėjus susitarimais žaisti silpnai ir baigti partijas lygiosiomis, taip siekiant jam neleisti laimėti turnyro. Paremdamas kaltinimus jis teigė, kad žaistų tarpusavyje 12 partijų tarp Petrosiano, J. Gelerio ir  P. Kereso baigėsi lygiosiomis vidutiniškai po 19-kos ėjimų, kai tų pačių žaidėjų su kitais varžovais lygiosiomis pasibaigusios partijos vidutiniškai trukdavo 39 ėjimus. Nors atgarsiai į šiuos Fišerio kaltinimus buvo įvairūs, bet vėliau FIDE pakeitė Kandidatų į pretendentų turnyrų taisykles, kad ateityje galimų susitarimų per kandidatų mačus būtų išvengta.
Laimėjęs Kiurasao vykusį 1962 m. kandidatų turnyrą, Petrosianas įgijo teisę į 24 partijų mačą dėl pasaulio čempiono vardo su pasaulio čempionu M. Botviniku. Be šachmatų Petrosianas mačui ruošėsi ir fiziškai – slidinėjo kiekvieną dieną po kelias valandas, nes manė, kad tokio ilgo mačo pabaigoje fizinis pasiruošimas gali suteikti pranašumą žaidžiant paskutines partijas. Tuo labiau, kad M. Botvinikas už Petrosianą buvo žymiai vyresnis. Petrosiano atsargus žaidimo stilius labai tiko mačų žaidimui, nes jis galėjo paprasčiausiai laukti kol jo varžovas padarys klaidą ir ja pasinaudoti. 1963 m. pasaulio čempionato mače Petrosianas įveikė M. Botviniką laimėjęs penkias, pralaimėjęs dvi ir sužaisdęs 15 partijų lygiosiomis.
Pasaulio čempionas
Tapęs čempionu Petrosianas ir toliau sėkmingai žaidė komandiniuose čempionatuose, olimpiadose ir tarptautiniuose turnyruose. 1963 m. su Pauliu Keresu pasidalijo 1-2 vietas Los Andžele vykusioje Piatigorskio taurės varžybose 1964 m. – užėmė 2 vietą Buenos Airių tarptautiniame turnyre. 1965 m. buvo 3-ias Zagrebo tarptautiniame turnyre ir tais pačiais metais pasidalijo 2-3 vietas Jerevano tarptautiniame turnyre. Po trejų metų, 1966 m. Maskvoje sėkmingai sužaidė pasaulio čempionato mačą prieš B. Spaskį, laimėdamas santykiu 12½ : 11½.
1967 m. pasidalijo 2-3 vietomis tarptautiniame turnyre Venecijoje. Tiesa, nepasisekė 1967 m. Maskvos tarptautiniame turnyre, kur tarp 18 dalyvių pasidalijo tik 9-12 vietas. 1968 m. pasidalijo 2-3 vietas tarptautiniame turnyre Bamberge.
Sekančiame čempionato cikle Spaskis vėl žaidė sėkmingai kandidatų į pretendentus turnyre ir vėl tapo pretendentu, nugalėjęs  Jefimą Gelerį,  Bentą Larseną ir  Viktorą Korčnojų. 1969 m. Petrosianas dar kartą žaidė mačą dėl pasaulio čempiono vardo su Spaskiu. Mačą Petrosianas pralaimėjo 10½ –12½.ir prarado pasaulio čempiono titulą.
Po pasaulio čempiono titulo praradimo
Po pralaimėjimo Spaskiui T. Petrosianas dar ne vienerius metus dalyvavo turnyruose ir varžybose dėl pasaulio čempiono titulo. 1971 m. Kandidatų mačų ketvirtfinalyje Sevilijoje prieš R. Hiubnerį laimėjo 4:3 (+1–0=6). Tiesa, mačas baigėsi anksčiau laiko: po pralaimėtos 7-osios partijos, kurioje R. Hiubneris pražiopsojo figūrą, jis dėl netinkamų žaidimo sąlygų: iš šalia esančios gatvės į žaidimo patalpą patenkančio triukšmo, pasitraukė iš mačo. Patekęs į pusfinalį, nugalėjo Korčnojų – 5,5:4,5 (+1–0=9), bet finale  Buenos Airėse pralaimėjo  Fišeriui 2,5:6,5 (+1–5=3).
1974 m. Kandidatų mačuose ketvirtfinalyje nugalėjo L. Portišą 7:6 (+3–2=8). Pusfinalyje, kuris vyko Odesoje, susitiko su V. Korčnojumi ir esant rezultatui 1,5:3,5 (+1–3=1), tarp varžovų iškilus konfliktui, mačas toliau nebebuvo žaidžiamas. Be to, Petrosianas susirgo, buvo paguldytas į ligoninę, išėjęs iš jos, dėl sveikatos būklės pasidavė.
Per kitus du pasaulio čempionato ciklus abu kartus pradėdavo nuo tarpzoninių turnyrų iš kurių patekdavo į kandidatų mačus: 1976 m. Bilio tarpzoniniame turnyre užėmmė antrą vietą, o 1979 m. Rio de Žaneiro tarpzoniniame, surinkęs po lygiai taškų su Hiubneriu ir  Portišu užėmė atrą vietą.
Kandidatų mačuose abu kartus susitiko su Korčnojumi ir jam pralaimėjo ketvirtfinalyje: 1977/78 m. Kandidatų mačuose Il Ciocio – 5,5:6,5 (+1–2=9) ir 1980/81 m. Kandidatų mačuose Veldene – 3,5:5,5 (+0–2=7).
1969 m. ir 1975 m. tapo Sovietų Sąjungos čempionu.
Dalyvavo tarptautiniuose turnyruose, kur pasidalijo 1-3 vietas  1972 m. San Antonijuje, užėmė pirmą: 1976 m. Lon Paine, 1979 m. P. Kereso atminimo turnyre Taline (12 iš 16), ir 1980 m. Bare 1981 m. buvo antras Tilburge, kur puse taško atsiliko nuo A. Beliavskio. Kaip tik šiame turnyre, stebuklingai apsigynęs, jis pasiekė savo įžymiąją pergalę prieš Garį Kasparovą.
Olimpiados ir komandiniai čempionatai
Petrosianas nuo 1958 m. už Sovietų Sąjungos rinktinę žaidė dešimtyje  šachmatų olimpiadų, kuriose laimėjo devynis komandinius aukso medalius, vieną komandinį sidabro medalį ir už individualų pasirodymą šešis aukso medalius. Bendras žaidimo olimpiadose rezultatas įspūdingas: +78 −1 =50, kas sudarė 79.8 % galimų taškų – tai po M. Talio (81.2 %) ir A. Karpovo (80,1 %) yra trečias rezultatas. Iš olimpiadose 129 sužaistų partijų pralaimėjo vienintelę partiją Robertui Hiubneriui. Asmeniniai rezultatai pagal atskiras olimpiadas: Petrosianas už Sovietų Sąjungos komandą žaidė nuo 1957 m. iki 1983 m. pirmuose aštuoniuose Europos komandinių šachmatų čempionatuose, kuriuose laimėjo aštuonis komandinius aukso medalius ir keturis individualius aukso medalius. Bendras rezultatas yra: (+15 −0 =37), kas sudaro 64.4 % galimų taškų. Asmeniniai rezultatai pagal atskirus čempionatus:
Žaidimo stilius
Petrosianas buvo apdairus, atsargaus gynybinio stiliaus žaidėjas, Nimcovičiaus „profilaktikos“ idėjos šalininkas. Jis dėdavo daugiau pastangų varžovo atakuojančių galimybių mažinimui, nei savo atakuojančių galimybių stiprinimui. T. Petrosianas labai retai atakuodavo, kol nebūdavo įsitikinęs savo pozicijos visišku saugumu. Jis paprastai žaisdavo ramiai, savo pozicijoje nedarydamas silpnų vietų, o kai agresyvus varžovas padarydavo klaidą, ja pasinaudodavo ir laimėdavo. Toks žaidimo stilius prieš neatakuojančius žaidėjus dažniausiai vesdavo į lygiąsias. Iš kitos pusės, jo kantrybė ir meistriškumas darė jį sunkiai įveikiamu: žaisdamas 1952 m. ir 1955 m. tarpzoniniuose turnyruose, taip pat 1962 m. turnyruose, jis nepralaimėjo nei vienos partijos. Už pastovų gebėjimą nepralaimėti buvo vadinamas „Geležiniu Tigranu“.
Petrosianas buvo linkęs žaisti uždarus debiutus, kur figūros nėra išdėstomos konkretaus plano įgyvendinimui. Mokėjimas žaisti uždaras sistemas atnešė jam daug taškų, todėl jis su malonumu žaisdavo prieš mėgstančius žaisti Senąją indiškąją gynybą. Kaip mėgdavo kalbėti Petrosianas: „Senoji indiškoji maitina mane ir mano šeimą“. Beto, baltaisiais dažnai žaisdavo ir Angliškąjį debiutą. Žaisdamas juodaisiais, mėgdavo rinktis Prancūziškąją gynybą, ar Siciliškosios gynybos Najdorfo variantą Jis, kaip žuvis vandenyje jausdavosi prieš azartiškus atakuotojus.
Petrosianas dažnai debiute, arba pabaigose, po keletą kartu vaikščiodavo ta pačia figūra, taip grasindamas tris kartus pakartoti poziciją ir pasiekti lygiąsias. 1955 m. SSRS čempionate, partijoje su Marku Taimanovu jis per 24 ėjimus 6 kartus, tarp kurių, 4 kartus iš eilės, vaikščiojo bokštu. . Galbūt dėl Nimcovičiaus įtakos, jam labiau patiko žaisti žirgais negu rikiais. T. Petrosianas kritikams atsakydavo: „Jie sako, kad mano partijos galėtų būti „įdomesnės“. Aš, kaip ir kiti, galėčiau būti įdomesnis, bet nenoriu pralaimėti.“
Petrosianas įvedė į šachmatus „pozicinę kokybės auką“, kai viena iš pusių aukoja bokštą už žirgą ar rikį, kad gautų gerą, ilgalaikę, nepriklausančią nuo tempų, persvarą. Net ir dabar yra nedaug žaidėjų, kurie vedini tokiais abstrakčiais motyvais, galėtų prie lentos ryžtis tokiai aukai. Iki Petrosiano tokios aukos beveik nebuvo sutinkamos. Paaukojęs bokštą, už tam tikrą ilgalaikę persvarą, nežiūrint to, kad materialinis balansas pažeistas, jis rasdavo paslėptų resursų, kuriuos nedaugelis gebėdavo pamatyti ir tinkamai įvertinti. Geriausias tokios aukos pavyzdys – partija su Samueliu Reševskiu žaista 1953 m.
Petrosianas apie savo žaidimo stilių yra pasakęs:
“Taip, galbūt aš gintis mėgstu labiau negu atakuoti, bet kas yra įrodęs, kad gynyba – mažiau pavojingas ir rizikingas už ataką užsiėmimas. Argi mažai partijų pateko į pasaulio šachmatų lobyną dėka virtuoziškos gynybos? Aš šachmatuose už viską daugiau vertinu logiką. Esu giliai įsitikinęs, šachmatuose nieko nėra atsitiktinio. Tai mano kredo. Aš tikiu logišku, arba „teisingu“ žaidimu.“
Dar apie savo stilių jis sakė: „Tai varžovo galimybių ribojimas, žaidimo visoje lentoje strategija, varžovo karaliaus apsupimas ir žiedo aplink jį gniuždymas.“
Pats Petrosianas sakė, kad jam svarbiausia yra šachmatų kūryba ir tik antroje vietoje – praktiškoji žaidimo pusė ar pasiektas sportinis rezultatas. Kaip tik kūrybinė pusė padarė šachmatus žaidimu, kuriuo žaidžia visas pasaulis, neišnyko per šimtmečius. „Kai kūrybinė pusė bus tvarkoje – ateis ir sportinės pergalės“,- sakė Petrosianas.
Indėlis į debiutų teoriją
Petrosianas buvo Senosios indiškosios gynybos žinovas, jis ją dažnai naudodavo. Jo žaistas indiškosios gynybos variantas dabar vadinamas Petrosiano sistema. , Naujoje indiškojoje Petrosianas tam, kad neleistų juodiesiems žaisti… Rb4 pasiūlė variantą 1.d4 Žf6 2.c4 e6 3.Žf3 b6 4.a3 , kurį vėliau naudojo Garis Kasparovas. Dar ir šiandien šis Petrosiano variantas populiarus meistrų partijose. Petrosiano sistemą galima rasti ir Griunfeldo gynyboje: 1.d4 Žf6 2.c4 g6 3.Žc3 d5 4.Žf3 Rg7 5.Rg5, , Prancūziškoj gynyboje po 1.e4 e6 2.d4 d5 3.Žc3 Rb4 4.e5 Vd7.
Vertinimai
G. Kasparovas: „Dėl reto mąstymo aiškumo Petrosianui būdingas gilus šachmatų ne tik globalinių šachmatų problemų suvokimas, tai seka iš strateginių bei taktinių žaidimo plonybių supratimo“.
Tuoj po pralaimėto mačo M. Botvinikas pasakė:
„Naujasis pasaulio čempionas žaidžia nuostabiu stiliumi: pirma rūpinasi savo saugumu, trukdydamas varžovui atakuoti. Tai jis daro meniškai, be jokios įtampos. Aš nesugebėjau prie tokio Petrosiano žaidimo prisitaikyti ir man taip pat nepavyko jo ištraukti iš įprastų jam debiutinių schemų ir pozicijų.“
Buvusio pasaulio čempiono Kramniko žodžiais: "Petrosianas buvo pirmasis gynėjas iš didžiosios raidės. Jis parodė gynybą kaip šachmatų žaidimo elementą, demonstravo kaip bet kokioje padėtyje galima gintis, kad šachmatų žaidime, be kitų, yra ir gynybos resursų."
Didmeistris S. Floras sakė:
„Nėra ko slėpti: dažnai kalbama, kad Petrosianas žaidžiąs „nuobodžiai“. Bet kodėl tada stipriausi pasaulio šachmatininkai – kandidatų į pretendentus turnyro dalyviai, nesugebėjo jo už tai nubausti, o dabar ir M. Botvinikas pabrėžė didžiulę Petrosiano pergalę. Tai reiškia, kad ne taip „nuobodžiai“ jis žaidžia.“
Svetozaras Gligoričius sakė, kad Petrosianas „daro labai didelį įspūdį savo nepalyginamu gebėjimu numatyti pavojus ant lentos ir taip išvengti pralaimėjimų. Jo objektyvus požiūris neleisdavo pervertinti savųjų galimybių.“
Kita veikla
Petrosianas užsiiminėjo žurnalistine veikla: nuo 1963 m. iki 1966 m. dirbo šachmatų mėnesinio leidinio „Šachmatnaja Moskva“ redaktoriumi. Jis kartu su Aleksandru Rošaliu atgaivino šachmatų savaitraštį „64“, kuris 1941 m. buvo sustabdytas. Nuo 1968 m. iki 1977 m. dirbo leidinio „64“ vyriausiuoju redaktoriumi. Po pralaimėjimo ketvirtfinalio mače Korčnojui 1977 m., buvo atleistas iš savaitraščio vyriausiojo redaktoriaus pareigų. Petrosianas siekė, kad šachmatų savaitraštis „64“ būtų platinamas ne tik Maskvoje, bet ir visoje Sovietų Sąjungoje.
Petrosianas buvo Jerevane įgijęs pedagogo specialybę. 1968 m. Jerevano universitete apgynė filosofijos  daktaro  disertaciją tema „Šachmatų logika. Kai kurios loginio mastymo šachmatuose problemos.“
Paola Pitagora
Paola Pitagora (tikrasis vardas – Paola Gargaloni ; g. 1941 m. rugpjūčio 24 d. Parma) – italų kino aktorė.
Biografija
left|thumb|170px Gimusi Parmoje, Paola lankė Alessandro Ferseno aktorystės mokyklą, o 1960 m. debiutavo televizijos kanalo RAI programose kaip pagalbinė laidų vedėja. 1962 m. ji pirmą kartą pasirodė teatro scenoje ir vėliau joje sukūrė ne vieną svarbų vaidmenį. 1965 m. Paola sulaukė pripažinimo ir dėmesio dėl pagrindinio vaidmens TV seriale „Promessi sposi“.
Kine ji pirmą kartą pasirodė 1959 m. filme „Costa azzurra“, tačiau nebuvo paminėta titruose. 1965 m. Paola sukūrė vieną geriausių savo vaidmenų juostoje „I pugni in tasca“, o 1969 m. pelnė Italijos nacionalinio kino žurnalistų sindikato skiriamą apdovanojimą „Sidabrinė juosta“ už darbą filme „Senza sapere niente di lei“.
Paola yra sukūrusi keletą dainų vaikams, už kurias 1962 m. pelnė „Zecchino d‘Oro“ apdovanojimą.
1982 m. jos aktai buvo išspausdinti itališkame žurnalo „Playboy“ leidinyje.
Su Ciro Ciri turi dukterį, taip pat aktorę Evita Ciri, su kuria 2004 m. kartu vaidino spektaklyje „Magnificat“.
Dalinė filmografija
right|thumb|150px
Klampučiai
Klampučiai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, prie kelių ir, 9 km į pietvakarius nuo Vilkaviškio. Seniūnaitijos centras. Veikia Klampučių pagrindinė mokykla, biblioteka (įkurta 1958 m.). Išlikęs Klampučių dvaras. 2 km į šiaurės vakarus nuo kaimo stūkso Šukių piliakalnis.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Bendruomenės namai
1883 m. minimas Klampučių dvaras. 1946 m. jo teritorijoje įsteigta pradinė mokykla. 1950–1992 m. kolūkio centrinė gyvenvietė. 1958 m. įkurta biblioteka, medicinos punktas.
FK Feniksas Kaunas
Kauno „Feniksas“ – Lietuvos futbolo klubas iš Kauno.
Istorija
Klubas įkurtas 2006 metais iš socialinių paskatų, siekiant integruoti į visuomenę benamius ir turinčius priklausomybių žmones. Šios asociacijos tikslas – sporto pagalba suvienyti ir padėti integruotis į visuomenę žmones, turinčius problemų dėl alkoholio ar narkotikų vartojimo. Idėja suburti tokią komandą kilo dviem kauniečiams – Stasiui Pranevičiui ir Giedriui Lubui. Bendraujant užsienyje su žmonėmis, turinčiais priklausomybę nuo alkoholio, buvo sužinota, kad daugelyje šalių seniai yra susikūrusios tokios komandos ir net dalyvauja įvairiuose tarptautiniuose turnyruose, kasmetiniuose Pasaulio ir Europos benamių futbolo čempionatuose.
Per trumpą laiką buvo suburta aštuonių žmonių komanda (beveik visi turnyrai vyksta pagal salės ar gatvės futbolo taisykles) ir laukė pirmoji išvyka į atvirąjį Rusijos benamių čempionatą. Čia komanda iš Lietuvos tapo turnyro nugalėtoja ir iškovojo teisę žaist Pasaulio benamių čempionate Keiptaune. Benamių futbolo čempionatuose gali dalyvauti žmonės, turintys priklausomybę nuo alkoholio ar narkotikų, benamiai ir pabėgėliai
Pasiekimai
Nuo 2006 m. Pasaulio ir Europos benamių futbolo čempionatų dalyvis:
Nuorodos
http://www.lfml.lt/ https://www.facebook.com/fkfeniksas/?ref=bookmarks
Šakalinė
Šakalinė – kaimas pietrytinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 4 km į šiaurės rytus nuo Varnių.
Imma Be
„Imma Be“ ketvirtasis oficialusis singlas Jungtinių Amerikos Valstijų hiphopo grupės Black Eyed Peas penktojo albumo The E.N.D.. Daina buvo išleista kaip pirmasis reklaminis singlas iš albumo.
Vaizdo klipas
Vaizdo klipas buvo filmuotas 2010 m. sausio 13 d. Klipe taip pat pasirodė dainininkė ir šokėja Fergie, avinti Louboutino batus ir važiuojanti BMW S1000RR motociklu.
Pasisekimas topuose
Nors daina buvo išleista tik JAV, tačiau ne tik pajėgė debiutuoti Bilboard Hot 100 tope 50-oje pozicijoje, tačiau pakliuvo ir į kitų šalių topus. Australijoje dar neišleistas singlas pasiekė 73-ąją vietą. O Kanados tope Canadian Hot 100 – 47 pozicija.
Ožkasviliai
Ožkasviliai – kaimas Marijampolės savivaldybės vakaruose, 3 km į rytus nuo Balsupių. Rytiniu pakraščiu prateka Paikis.
Ilgučio botaninis draustinis
Ilgučio botaninis draustinis – draustinis Lietuvoje, Trakų rajone, 10 km į pietus nuo Trakų. Apima 18 ha ploto Ilgučio ežerą ir jo apyežerę. Draustinio plotas 60 ha. Įkurtas 1960 m., siekiant išsaugoti retų augalų augavietes.
Saugomi čia augantys reti, į raudonąją knygą įrašyti augalai: liekninė viksva, pelkinis gencijonas, plačialapis begalis, miškinė lelija, glotnioji bokštytė, šakotasis šiaudenis.
Klevenė
Klevenė  – upė Rusijoje (Briansko ir Kursko srityse) ir Ukrainoje (Sumų sritis); dešinysis ir didžiausias Seimo intakas (Desnos baseinas). Prasideda Vidurio Rusijos aukštumos pietvakariniuose šlaituose. Teka į vakarus, pietvakarius, aukštupyje sudaro Rusijos-Ukrainos sieną.
Didžiausi intakai:
Slėnis nuo 2-2,5 iki 3,5-4 km pločio. Salpa abipusė, vietomis užpelkėjusi, 1-1,5 km pločio. Vaga sureguliuota 95 km ruože.
Prancūzijos futbolo varžybos 1938–1939 m.
Prancūzijos futbolo varžybos 1938–1939 m.
Ravis Šankaras
Ravis Šankaras (, ; 1920 m. balandžio 7 d. Varanasis, Indija – 2012 m. gruodžio 11 d. San Diegas, JAV) – indų kompozitorius ir sitaro virtuozas.
Alaudino Chano mokinys, Ravis Šankaras buvo vienu žinomiausių indų instrumentalistų pasaulyje ir indų klasikinės muzikos, tradicijos ir atlikėjų populiarintojas vakaruose.
Susilaukė dviejų dukterų, kurios taip pat žymios muzikantės – Anuška Šankar ir Nora Džouns.
Ravis Šankaras studijavo muziką ir šokį, su brolio Udajaus Šankaro šokio trupe gastroliavo po Indiją ir Europą. 1938–1945 m.mokėsi griežti sitaru, surbaharu, vyna ir rebabu. 1939 m. pradėjo groti kaip sitarininkas. 1948–1956 m. dirbo All‑India Radio muzikinės dalies vedėju. 1949 m. Ravis Šankaras įkūrė Indijos nacionalinį orkestrą, instrumentinį ansamblį, kuriam vadovavo ir rašė muziką. 1962 m. Bombėjuje, 1967 m. Los Andžele įsteigė indų muzikos, šokio ir teatro mokyklą „Kinnara“.
Ravis Šankaras bendradarbiavo su įvairių šalių ir skirtingų stilių muzikos atlikėjais, rengė bendras improvizacijas. R. Šankarą Vakaruose išgarsino tuo metu labai žymus „The Beatles“ gitaristas Džordžas Harisonas.
Muzikantas laimėjo 5 Grammy apdovanojimus (1967, 1973, 2002, 2013 m. – tarp jų, už visą kūrybą), tarptautinės muzikos tarybos apdovanojimu (1975 m.), aukščiausiais valstybiniais Indijos apdovanojimais.
Toliūnų dvaras
Toliūnų dvaras – dvaras, buvęs Toliūnuose, Pasvalio raj, kairiajame Levens krante. Pagarsėjo 1965 m. čia filmuotu kino filmu „Niekas nenorėjo mirti“.
Istorija
Toliūnų dvaras minimas 1587 m. 9 kiemais ir 10 valakų žemės. 1799 m. inventoriaus aprašyme nurodyti dvaro pastatai, koplyčia, šunidė, gyvuliai, pasėliai ir t. t. 1857 m. Toliūnų dvare veikė spirito varykla, vandens malūnas ir alaus bravoras. XIX a.-XX a. sandūroje medinis dviejų aukštų dvaro pastatas sudegė. Sudegė ir medinė koplyčia, buvusi nuo rūmų kiek į vakarus.
XVIII a. pabaigoje Toliūnų dvaras priklausė Majorų (Magjor) šeimai. Švobiškio bažnyčios mirties metrikų knygoje rašoma, kad 1805 m. mirė Toliūnų malūno savininkas Andžejus Miuleris. Sudegus dvaro rūmams, lenkų kilmės savininkas Karolis Balsevičius gyvenamas patalpas įsirengė piečiau stovėjusiame ūkiniame pastate. Pastatas buvo drėbtas iš molio tik kampai plytų mūro. Iš lauko buvo tinkuotas ir nudažytas baltai. Pastato viduje buvo parketo grindys. XX a. pradžioje pastatus ir žemę įsigijo Alfonsas Mitka Vincento. Sovietmetmečiu Pušaloto kolūkis čia laikė gyvulius, o dali žemės buvo įsigijęs ūkininkas Nevulis, kuris buvusios dvaro sodybos šiaurės vakarų kampe surentė pastatus ir čia gyveno.
Dabar Toliūnų dvaro pastatų bei želdinių neliko.
Netoli Lėvens, pro dvarą, ėjo kelias. Čia pat sodyboje prie kelio buvo bravoras. Nuolaidus Lėvens upės krantas buvo nukastas trimis terasomis, kurios matomos ir dabar. Nuo netoliese esančio kalnelio, sodu į rūmų pusę, buvę du nupilti žvyru takai. Vienas jų ėjęs upės kranto terasa tiesiog į rūmus, o kitas atokiau kranto vedęs į koplytėlę. Tarp sudegusios koplytėlės pamatų ilgą laiką stovėjo liaudies meistrų išdrožtas koplytstulpis.
Dvarą valdant K. Balsevičiui buvo įrengtas gražus Lėvens pakrantės šaltinio rentinys. Dabar versmė sunykusi ir vos pastebima.
Los Sedralesas
Los Sedralesas – miestelis rytų Paragvajuje, Aukštutinės Paranos departamente, į pietvakarius nuo departamento sostinės Siudad del Estės. Apygardos centras. 3,4 tūkst. gyventojų (2009 m.). Per miestą eina Siudad del Estės-Jatytajaus kelias, bei atšaka į Santa Rosą. Verčiamasi žemės ūkiu (auginama soja, kviečiai, manijokas, saulėgrąžos, medvilnė).
Xenu incidentas
thumb|350px|Xenu žvaigždėlaivis, panašus į Douglas DC-8 Xenu incidentas yra scientologų platinamas mitas apie 75 milijonų metų senumo įvykius Žemės planetoje. Scientologai jį pateikia po ilgo parengtinio paruošimo, pasiekus jų hierarchijoje reikiamą lygmenį (sutartinai žymimą kaip QT III). Žemesnio rango scientologams, juoba eiliniams žmonėms, mitas ilgą laiką buvo griežta paslaptis, tačiau informacija nutekėjo. Šios istorijos sužinojimas scientologui kainuodavo apie 19500 JAV dolerių.
Šie įvykiai scientologams žinomi kaip „Incidentas II“, o trauminiai prisiminimai – Ugnies siena arba R6 implantas. Ksenu istorija yra dalis bendrų scientologų įsitikinimų apie nežemiškas civilizacijas ir jų kišimąsi į Žemės įvykius.
Mite pateikiama informacija apie tos civilizacijos gyvenimo smulkmenas, kurios daug nesiskyrė nuo maždaug 1950-1960 metų gyvenimo Žemėje (panašūs namai, rūbai, automobiliai ir pan).
Nors moksliškai visa tai neatrodo įtikinama, mitas gali būti įdomus psichologiniu požiūriu.
Išnašos
Scientology
Dirvėnai (Tauragė)
Dirvėnai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 7 km nuo Žygaičių. Auga Dirvėnų kadagys (gamtos paminklas).
Istorija
Tai 1925 m. išparceliuotas Starlaukio dvaras, gavęs Dirvėnų pavadinimą.
Kazimieras Martinkus
Kazimieras Martinkus (slap. Saga, 1917 m. Vaineikių k., Darbėnų vls., Kretingos apskr. – 1950 m. birželio 3 d., Nausėdų k., Darbėnų vls., Kretingos apskr.) – Lietuvos partizanas, Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Kardos rinktinės štabo viršininkas.
Biografija
Užaugo Vaineikiuose, dirbo tėvų ūkyje. 1944 m. rudenį slapstėsi nuo mobilizacijos į okupacinę sovietų kariuomenę, tapo partizanu, Lietuvos laisvės armijos nariu. Vienas iš LLA Žemaičių legiono Kardo rinktinės kūrėjų, apie 1949 m. paskirtas rinktinės štabo viršininku.
Žuvo 1950 m. birželio 3 d. kartu su rinktinės vadu Juozu Paulausku-Daliumi, partizanais Justinu Rimkumi-Ąžuolu, Leonora Viluckyte-Širšyne ir Vytautu Zalecku-Vaivoru patekęs į Nausėdų kaimo Ganyklėlių miške MGB vidaus kariuomenės kareivių ir Darbėnų vls. stribų apsuptį. Palaikai išvežti į MGB Darbėnų valsčiaus poskyrį. Užkasimo vieta nežinoma.
Vardas įamžintas paminkluose žuvusiems Kardo rinktinės partizanams atminti Kretingos senosiose kapinėse (1992 m). ir Nausėdų kaimo miške (1995 m.).
Šaltiniai
J. Baužys. Nausėdų girios sakalai. – Švyturys – 2003, kovo 8. – P. 1, 6
Komandoro salos
thumb|270px|Komandoro salos ir Kamčiatkos pusiasalio pietinė dalis
Komandoro salos  – Rusijai priklausantis keturių salų salynas Beringo jūroje (Ramusis vandenynas), ~200 km į rytus nuo Kamčiatkos pusiasalio. Administraciškai priklauso Kamčiatkos kraštui Aleutų rajonui. Bendras archipelago plotas – 1848 km². Salyną sudaro dvi didelės salos – Beringo (1660 km²) ir Medno (186 km²) – bei dvi mažos – Toporkų ir Arij Kamenio. Salos susidariusios iš bazalto, andezito. Aukštis iki 755 m (Beringo s.). Būna žemės drebėjimų.
Būdingos okeaninės pievos, kalnų tundra, vietomis slėniuose yra beržų, šermukšnių, erškėčių, kadagių sąžalynų. Pakrantėse – šiaurinių jūrų lokių, šiaurinių jūrų liūtų, jūrinių ūdrų gulyklos, krantų uolose – paukščių turgūs. 1993 m. įsteigtas Komandoro rezervatas.
Salas 1741 m. atrado V. Beringas, turėjęs kapitono komandoro laipsnį (iš čia pavadinimas). Beringo saloje mirė. Šiose salose susimaišė rusų ir aleutų tautų kultūros. Vienintelė gyvenvietė – Nikolskojė (Beringo saloje, 654 gyv. 2021 m.).
Čižiūnai (Varėna)
Čižiūnai – gatvinis kaimas Varėnos rajono savivaldybės šiaurės rytuose, šalia kelio Vilnius-Varėna, į šiaurę nuo Valkininkų, dešiniajame Merkio krante. Čižiūnų seniūnaitija. Apie 1 km ilgio akmenimis grįsta gatvė apstatyta XIX a. ir XX a. pradžios namais, kurie į gatvės pusę nukreipti galais.
Istorija
Čižiūnai įsikūrė XVI a. per Valakų reformą Valkininkų karališkajame dvare ir miestelyje plėtojantis amatams. Pirmosios sodybos įsikūrė prie senojo vieškelio Vilnius – Gardinas. Iki XVII a. vidurio kaime gyveno Valkininkų ginklų kalyklos geležies lydytojai ir kalviai, vėliau – žemdirbiai. Dauguma pastatų pastatyti XIX a. pabaigoje.
Čižiūnų kaimas per visą savo gyvavimo istoriją socialiniu, ekonominiu ir teisiniu požiūriu nebuvo vientisas. Kaimas susidėjo iš dviejų dalių: Pirmųjų Čižiūnų ir Antrųjų Čižiūnų. Taip buvo iki kolūkių sukūrimo. Pastaruoju metu kaimas turi vieną pavadinimą – Čižiūnai.
Toks kaimo suskirstymas įvyko dėl istorinių aplinkybių. Pirmųjų Čižiūnų žemė visą laiką buvo kartu su valkininkiečių, užuperkasiečių ir paklėštariečių žeme. Todėl Pirmųjų Čižiūnų gyventojai daug artimiau buvo susiję su minėtų kaimų žmonėmis ir laukuose, ir pievose. Jie nuolat bendravo, net mokėjo kalbėti ir lenkiškai, ir gudiškai.
Pruchenkai
Pruchenkai – kaimas Lenkijos rytuose, Olšankos valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje.
Istorija
Kaimas įkurtas XIII a. amžiuje. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1577 m. pastatyta stačiatikių cerkvė. 1669 m. pastatyta unitų cerkvė. 1921 m. stačiatikių parapija buvo panaikinta ir įkurta katalikiška Pruchenkų Švenčiausiosios Jėzaus Širdies parapija. 1989-1992 m. buvusioje cerkvės vietoje pastatyta nauja stačiatikių cerkvė.
Čižiūnai (Varėna)
Istorija
Antrųjų Čižiūnų kūrimosi istorija buvo visai kitokia. Teigiama, kad tai – tipiškas, pagal žemės reformos dėsnius suformuotas kaimas, susikūręs XVI a. viduryje kaip Valkininkų pramonės komplekso sudedamoji dalis, geležies lydymo ir apdirbimo meistrų, kalvių gyvenvietė. Dėl to ir pirminis kaimo pavadinimas buvo Čužoprudcai ( – „svetimi tvenkiniai“), nes kaimavietė šliejosi prie miestelio greta Valkininkų dvaro tvenkinių. Vėliau (1641 m.) žinomi kaip Kalviai, o nuo 1662 m. – Čižiūnai,
Gyventojų buitis
Apie gyventojų verslus liudija 1641 m. inventoriuje nurodytos prievolės. Tuo metu gyvenusios 7 šeimos turėjo po valaką žemės ir už jį mokėjo činšo 8 grašius, privalėjo duoti statinę avižų, vežimą šieno, žąsį, 2 vištas, 20 kiaušinių ir tt. Visą natūra nustatytą duoklę galėjo apmokėti pinigais. Karališkajai Valkininkų kalvei turėjo duoti po 3 svarus geležies rūdos. 1605 m. kaimas turėjo 7 valakus žemės, o pagal 1641 m. inventorių – 15 valakų, kuria naudojosi 3 žemdirbių ir 12 kalvių šeimos, be to, kaimui prirašyti 9 valakai Valkininkų girininkijos žemės. Šią žemę dirbo 22 šeimos, 3 šeimos, valdžiusios vieną iš šių valakų, gyveno miestelyje. Tad iš viso kaime šiuo laikotarpiu galėjo gyventi apie 34 šeimos.
Kaimo žemės plotas, gyventojų ir sodybų skaičius keitėsi. Čižiūnai II smarkiai nukentėjo per žiaurius karus su Rusija ir Švedija. Po niokojančių karų kaimas po truputėlį pradėjo atsigauti. Baudžiavos panaikinimo išvakarėse jam priklausė 15 sodybų, 486,35 dešimtinės žemės, iš jų – 93,73 dešimtinės miško, o valakinėse sodybose buvo nuo 3 iki 6 pastatų. Po baudžiavos panaikinimo žemės plotas sumažėjo: buvo atskirtas miškas, išperkamaisiais mokesčiais apdėta 373,18 dešimtinės žemės, suskirstytos į 8 valakinius ir 3 pusvalakinius ūkius. Kiekvienas valakas – 36,39 dešimtinės žemės. Už ją reikėjo mokėti po 19,88 rublių išpirkos per metus. Tarpukario laikotarpiu, iki kolektyvizacijos, kaimo valdytos žemės plotas pasikeitė nedaug. Pirmuosiuose Čižiūnuose buvo 12 valakų, o Antruosiuose – 9,5 valako žemės. Iš viso – apie 725 dešimtinės.
Valstiečiai, kaip ir kitų kaimų gyventojai, laikė po 1-2 arklius, 3-4 karves ir po keletą smulkesnių gyvulių bei paukščių.
Įdomybės
Šioje Dzūkijos dalyje žmonės turėjo labai keistas pravardes. Antai Čižiūnų gyventoją visi vadino Jono Franka, nors iš tikrųjų jis buvo Aleksas Verseckas. Saulėnų šeimos turi pravardes: Mėkalikai, Blatkos, Fockės, Jurčikės. Kazlauskų šeimos vadinamos Buržuliais, Mulais; Markevičių – Andromis ir Čižikėmis, Černiauskai – Kriseliais, Galvanauskų – Raibiais, Sinkevičių – Baronais, Uždavinių – Zavadskais, Žydelių – Karaliais.
Šio kaimelio gyventojai buvo itin pamaldūs ir eidavo melstis daugiau kaip 50 km iš Valkininkų į Vilniaus Kalvarijas, Aušros Vartus. Pasiimdavo duonos, sūrio į kelionę. Eidavo basi, apavą per petį persimetę, kad turėtų kuo Vilniuje apsiauti. Čia jie susitikdavo su žmonėmis iš Varėnos, Tverečiaus, Adutiškio, Dūkšto. Maldininkai nakvodavo Šv. Mikalojaus bažnyčios, kurioje vykdavo pamaldos lietuviškai, šventoriuje.
Gyventojai
XVII a. buvo 7 sodybos, 7 valakai, XIX a. viduryje – 15 sodybų, 486 gyventojai, 1907 m. – 10 sodybų, 224 gyventojai.
Pabalvė
Pabalvė – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, šalia kelio, 7 km nuo Tryškių.
Istorija
Kaimas pirmą kartą minimas 1563 m.
Lentinė (Telšiai)
Lentinė – kaimas pietrytinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 4 km į rytus nuo Varnių, prie kelio. Į vakarus nuo kaimo auga Nakačios miškas.
Marijampolės laisvoji ekonominė zona
Marijampolės laisvoji ekonominė zona – laisvosios ekonominės zonos statusą turinti 77,73 ha pramoninės plėtros teritorija, kur klientams yra nustatytos mokesčių, muitų, kvotų lengvatos ir specialiosios veiklos taisyklės, siekiant investuotojams sudaryti palankesnes veiklos sąlygas. Marijampolės laisvoji ekonominė zona įsteigta 2011 m. gruodžio 23 dieną Marijampolės apskrityje šalia magistralinio kelio.
Zona įsteigta 49 metams, specializuojasi keturiose kryptyse „4М: Mokslas-Mediena-Metalas-Maistas“ ir savo rinkodarą yra nukreipusi skandinaviškai auditorijai.
Infrastruktūra
Zonoje suprojektuota 15 pramoninės paskirties gamybinių sklypų, kurių dalis skirti vidutinės taršos įmonėms. Europos Sąjungos struktūrinių fondų lėšomis kiekviename sklype įrengta infrastruktūra: elektra, vandentiekis, nuotekų ir lietaus kanalizacija, nutiesti C ir D kategorijos privažiavimo keliai, įrengtas apšvietimas, pagal poreikį atvestas dujotiekis. Ateityje prie ekonominės zonos bus atvesta europinės vėžės Rail Baltica atšaka.
LEZ įmonės
2018 m. zonoje įsikūrė įmonė Dovista, per 10 metų planuojanti investuoti virš 100 mln. eurų. 2018 metų gegužę buvo likę neišnuomota dar 20 ha. Toliau LEZ teritorijas planuojama plėsti pagal regioninės plėtros darnaus vystymo strategiją ir tarptautinių investuotojų lūkesčius.
Moldavijos ryšiai
thumb|Radio Basarabia, 1940 m.
Visi Moldavijos ryšių tinklai Tarybų Sąjungos laikais priklausė valstybei. Šaliai atgavus nepriklausomybę, ryšiai pradėti atnaujinti, o po 2000 m. Moldavijos ryšiai tapo modernūs.
Moldavijos telefono kodas – 373
Vytautas Zaleckas
Vytautas Zaleckas, slap. Vaivoras (1920 m. Salantai, Salantų vls., Kretingos apskr. – 1950 m. birželio 3 d., Nausėdų k., Darbėnų vls., Kretingos apskr). – Lietuvos partizanas, Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Tauragio kuopos vadas.
Biografija
Užaugo Salantuose. Nuo 1945 m. Lietuvos laisvės armijos Žemaičių legiono Kardo rinktinės Slyvos, 1946 m. pavadintos Tauragiu, kuopos narys, vado pavaduotojas, nuo 1947 m. – vadas.
Žuvo 1950 m. birželio 3 d. kartu su rinktinės vadu Juozu Paulausku, štabo viršininku Kazimieru Martinkumi–Saga, partizanais Justinu Rimkumi–Ąžuolu ir Leonora Viluckaite–Širšyne patekęs į Nausėdų kaimo Ganyklėlių miške MGB vidaus kariuomenės kareivių apsuptį. Palaikai išvežti į MGB Darbėnų valsčiaus būstinę. Užkasimo vieta nežinoma.
Vardas įamžintas 1995 m. Nausėdų miške pastatytame paminkle.
Libijos Arabų Džamahirijos ginkluotosios pajėgos
thumb|Libijos fregata „Al Ghardabia“ [[2005 m. Valetoje]]
Libijos Arabų Džamahirijos ginkluotosios pajėgos – Libijos, valstybės Šiaurės Afrikoje, prie Viduržemio jūros, ginkluotosios pajėgos.
Organizacija
Ginkluotosios pajėgos komplektuotos iš savanorių ir šauktinių. Šaukdavo pasirinktinai nuo 17 m., tarnybos trukmė – 2 metai. Vyriausiasis vadas – Visuotinio liaudies susirinkimo renkamas rugsėjo 1 d. revoliucijos vadas, faktinis valstybės vadovas.
Karinės išlaidos – 742 mln. JAV dolerių, 4,2% BVP (2003 m.). Pagrindiniai ginklų tiekėjai, iki 2011 m., Rusija, Argentina.
Struktūra
Karinėse jūrų pajėgose tarnavo 8000 žmonių, įskaitant sukarintą kranto apsaugą. Yra dvi fregatos, 2 korvetės, 2 povandeniniai laivai, 14 greitosios atakos katerių (2004 m.). Pagrindinės bazės: al Humsas, Bengazis, Tobrukas ir Tripolis.
Karinėse oro ir oro erdvės gynybos pajėgose tarnavo 22 000 žmonių. Joms priklauso apie 350 kovos lėktuvų, 21 kovos sraigtasparnis, 125 zenitinės artilerijos pabūklai (2004 m.).
Sukarintas Revoliucinės gvardijos korpusas (3000 žmonių) t. p. yra ginkluotas tankais, šarvuočiais ir sraigtasparniais (2004 m.).
La Madalenos mūšis
Priešistorė
1793 m. pradžioje revoliucionieriai Paryžiuje nutarė užkariauti Sardinijos karalystę. Jie planavo armiją perkelti per Alpes ir sumušti Pjemontą ties Alpėmis, kai iš kitos pusės flotilė užimtų Sardiniją. Esmė buvo Kaljario miestas. Norėdama jį užimti, flotilė, vadovaujama admirolo L. Jean Truguet, iškeliavo iš Tulono į Ajačą. Šis laivynas vasario 14-22 d. buvo visiškai sumuštas ties Kaljariu ir kitomis pietinėmis Sardinijos vietomis.
Sausį, salos kariuomenės vado prašymu, du Šveicarijos pulko „Courten“ fuzilierių korpusai, apie 400 karių, patraukė iš Sasario į La Madaleną. Taip pat iš šiaurės Sardinijos atvyko apie 100 savanorių.
Keletas senų karališkojo Sardinijos laivyno laivų plūduriavo mažoje pietinės salos dalies įlankoje esančiame uoste Kala Gaveta, laukdami išmontavimo. Antrasis būrys, sudarytas iš 150 reguliariųjų karių bei 450 naujokų su keturiomis pulkininko Quenza bataliono patrankomis, buvo sulaipintas 16 valčių, kurias lydėjo tik viena korvetė. Ekspedicijos vadas – Pietro Paolo Colonna-Cesari, Paoli pusbrolis.
Leitenantas Napoleonas Bonapartas kartu su Karališkosios gvardijos naujokais buvo „La Fauvette“ korvetėje. Napoleono armija buvo neprofesionali, neapmokyta, nemotyvuota, negaunanti atlyginimų, be ginkluotės.
Mūšio eiga
Kariuomenė turėjo numalšinti sukilimą Bonifačo mieste. Dėl didelio vėjo jiems nesisekė išplaukti iš uosto, kol galų gale vasario 22 d. 9 valandą ryto išplaukė iš uosto ir pasiekė Spardžio salą, kur vyrai gavo poilsio. Vėliau flotilė išplaukė ir užsiėmė pakrantės pozicijas ties Punta Li Tegghj bei bandė atakuoti, tačiau buvo atmušti sausumos baterijų.
Naktį per smarkią liūtį Napoleonas su nedidele baterija bei 3 patrankomis išsilaipino iš savo laivo į Santo Stefano salą, priešais La Madalenos miestelį, nuo kurio skyrė 700 metrų pločio jūros ruožas.
Po įnirtingos muškietų krušos bei kelių patrankų šūvių užėmė gynybinį bokštą, ginamą 25 karių, iš kurių 17 buvo paimta į nelaisvę, kurių vienas Salvatore Ornano sugebėjo pabėgti ir perplaukęs sąsiaurį, įspėjo miesto kariuomenę apie Napoleono operaciją.
Napoleonas būtų iš karto puolęs La Madalena, tačiau vadas Colonna Cesari buvo visiškai kitos nuomonės. Jis bijojo karių pasipriešinimo. Napoleonas su Cesari susiriejo, Napoleonas išplūdo vadą, pavadino jį netinkamu rikiuotei, dėl ko Napoleonas su savo vyrasi visą naktį turėjo perkelti 36 colių mortyrą ant kalvos ir nutaikyti į apgyvendintą teritoriją. Vasario 23 d., sekmadienio rytą Napoleonas pradėjo La Madalenos bombardavimą. Pirmasis šūvis pataikė į bažnyčios stogą, išgąsdindamas ir išvaikydamas gyventojus, kurie slėpėsi bažnyčioje. Antrasis pataikė į bažnyčios fasadą, kiti du į kaimyninių namų stogus. Penktasis šūvis pataikė į šventoriaus aikštės centrą, šeštasis įskriejo į bažnyčią per langą ir smogė prie pat Santa Maria Maddalena statulos kojų, nepadarydamas didesnių nuostolių statulai. Tikslus prancūzų bombardavimas tesėsi. Pasak Sardinijos laivyno, mažiausiai 1050 šūvių kliuvo miestui, buvo sugriauta arba smarkiai apgadinta apie 80 pastatų. Kanonada tęsėsi visą dieną ir naktį, kartkartėmis buvo iššaunama padegamųjų sviedinių, kurie darė didelę žalą kaimui. Bombardavimas su nedidelėmis pertraukomis tęsėsi ir 24 bei 25 dienomis, herojiškas miesto gynimas buvo ties žlugimo riba.
Medinių pastatų degimas rodės silpnino gynėjus. Napoleono baterijos kanonada sunaikino ar išvedė iš rikiuotės pakrantės Sardinijos baterijas, kurios pridarė didžiulės žalos prancūzų laivams, ypač La Fauvette, į kurį pataikė kelis sykius pakrantės patranka. 22 ir 23 dienomis laivai buvo apšaudomi La Madalenos baterijų, kurios buvo išlaipintos ties Punta Li Tegghj vasario 22 d. naktį, viršilos vairininko Domenico Millelire vadovaujamo laivyno. Vasario 24 d. rytą į korvetę pataikė daugybė patrankų šūvių baterijos ties Capo d’Orso ir Palau, atgabentos taip pat Domenico Millelire. Korvetė buvo smarkiai apgadinta, tai privertė laivą slėptis ties Villa Marina, kur prisijungė ir mažesnieji ekspedicijos laivai.
Vasario 24 d. maža flotilė, dengiama La Fauvette patrankų, išplaukė mėgindama priartėti prie Kapreros tiesiai per Dela Monetos sąsiaurį ir taip pamėginti išsilaipinti. Šį manevrą nuspėjo salos gynėjai, ties sąsiaurio krantu išdėstydama 65 šaulius. Smarkus apšaudymas atmušė flotilės mėginimą išsilaipinti. Kitą dieną, vasario 25 d., La Fauvette priplaukė arčiau ir bandymas išsilaipinti buvo kartojamas. Tačiau korvetė patyrė nuostolių dėl Sardinijos karių krušos, oficialiai teigiama, kad šiame mūšyje žuvo 201 karys.
Tuo pačiu metu Domenico Millelire vadovaujama maža valtis su 14 irklininkų, vienu ginklininku ir žaizdre gaminančiu kulkas kariu priartėjo prie prancūzų laivų, atakuojančių dvi feliugas. Tai sukėlė prancūzų paniką ir La Fauvette per nelyg skubotai išplaukė į atvirą jūrą. Colonna Cesari nusiuntė Napoleonui įsakymą mesti visus ginklus bei įrankius ir skubiai palikti salą. Napoleonas norėjo išsaugoti bent jau ginklus ir įsakė vyrams juos perkelti į paplūdimį.
Atsitraukimas
Per smarkų lietų ir vėją Napoleonas padėjo savo kariams pergabenti patranką į paplūdimį, tačiau savo pabūklą teko palikti paplūdimyje, nes La Fauvette jūrininkai atsisakė į kelti patranką, kad negaištų brangaus laiko. Bėgimas buvo toks skubotas, kad Napoleonui teko palikti patranką, kad galėtų išsigelbėti su savo kariais nuo paėmimo į nelaisvę. Domenico Millelire su savanoriais, įlaipintais Sardinijos krantuose išsilaipino pietinėje Santo Stefano salos pusėje bei darbuodamiesi muškietomis atsiėmė bokštą, paimdami į nelaisvę kelis prancūzus.
Šveicarijos pulko karys Asmard pasižymėjo rizikingame žygyje. Jis rizikavo sudegti, bėgdamas su Napoleono uždegtu padegamąja virvele, susprogdindamas parako sandėlį Villa Marina saloje. Napoleonas labai rizikavo patekti į nelaisvę.
Atsakomybė ir apdovanojimai
Grįždamas pas Napoleoną, kartu su savo kolegomis leitenantas Colonel Quenza parašė oficialų raportą Karo ministrui į Paryžių. Jie suvertė kaltę Colonna Cesari poelgiui, kuriam įtakos turėjo slapti Pasquale Paoli įsakymai, kurie suplanavo misijos prieš Sardiniją nesėkmę, įgyvendindami Korsikos, aneksuotą Anglijos, atskyrimą nuo Prancūzijos. Po raporto Prancūzijos vyriausybė apkaltino Paoli ir jo šalininkus išdavyste. Paoli pabėgo slapstytis, vengdamas suėmimo į Corte, kur įsteigė Korsikos Įgaliotojų Susirinkimą, kad Korsika patektų Anglijos karūnos įtakon. 1795 spalį jis išvyko į Londoną, kur gyveno kaip karaliaus pensininkas iki savo mirties 1807 m. vasario 5 d.
Viršila Domenico Millelire buvo apdovanotas pirmuoju Sardinijos Valdžios aukso medaliu ir 300 lirų pensija visam gyvenimui. Šveicarijos pulko karys Asmard gavo sidabro medalį ir buvo paaukštintas į leitenantus. Jis atsisakė atlygio, bet priėmė algas, sakydamas “…vado atsakomybė gali būti perimto to, kuris mėgsta ją…”.
Njembi
Njembi – miestas Paragvajuje, Centriniame departamente, 20 km į pietryčius nuo Asunsjono centro, Asunsjono aglomeracijoje. Išsidėstęs ant trijų kalvų, prie Njembi upelio. Pro Njembi eina kelias į Itą.
Yra katalikų, mormonų bažnyčios, José Meza sporto mokykla, prekybinis kvartalas. Nuo vienos iš Njembi kalvų (aukštis 176 m) atsiveria vaizdingos panoramos.
Šaltiniai
Reportaje al País. Tomo 2. Año 2001.
Accept
Accept – Vokietijos power metal grupė kilusi iš Zolingeno miesto, kuri savo veiklą pradėjo dar septintame dešimtmetyje. Stipriai įtakojo tokių metalo žanrų kaip speed metal ir power metal formavimąsi ir vystymąsi. Grupė iširo 1997 metais, buvo trumpam atsikūrusi 2004. 2009 m. vėl grįžo į sceną su nauju vokalistu Mark Tornillo. 2010 m. išleido albumą Blood of the Nations, kuris pasiekė aukščiausią poziciją grupės istorijoje Vokietijos albumų pardavimų pasiekimuose.