cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gailiutiškės pilkapynas
Tyrimai
Apardytas, apie 0,46 ha plote išliko daugiau kaip 30 pilkapių. Sampilai 8–10 m skersmens ir iki 1,5 m aukščio, jų pagrindus supa grioviai. 1914 m. Gailiutiškės pilkapyną kasinėjo Dūkšto dvarininkas, 1933 m. – Varšuvos archeologai. Rasta žąslų, balno kilpų (radiniai neišliko). 1958 m. ir 1972 m. žvalgomuosius tyrimus atliko Istorijos instituto archeologai. Pagal pilkapių formą ir sampilus Gailiutiškės pilkapynas datuojamas IX a. – XII a. 0,4 km į pietryčius nuo Gailiutiškės pilkapyno yra Gailiutiškės pilkapis.
Vytautas Andrius Graičiūnas
Vytautas Andrius Graičiūnas (1898 m. rugpjūčio 17 d. Čikagoje – 1952 m. sausio 9 d. Olžerase, Rusija, palaidojimo vieta nežinoma) – vienas žinomiausių pasaulio vadybos mokslo pradininkų, tarpukario Lietuvos vadybos mokslo teoretikas ir praktikas, vadybos konsultantas užsienio įmonėse.
Biografija
Gimė žinomo lietuvių bendruomenės veikėjo, laisvamanio gydytojo Andriaus Graičiūno šeimoje. Vaikystėje mokėsi muzikos ir baleto mokykloje. 1914–1917 m. studijavo Čikagos universitete, Administracijos ir komercijos fakultete. 1918 m. baigė karo aviacijos mokyklą. Pirmajame pasauliniame kare dalyvavo savanoriu, tapo karo lakūnu. 1919–1923 m. mokėsi Čikagos technologijos institute.
Iki 1927 m. dirbo įvairiose Čikagos firmose technologu ir gamybos organizatoriumi. 1924 m. susituokė su žymia kino ir teatro aktore Une Babickaite.
1927 m. atvyko į Lietuvą – apsigyveno Kaune. Čia pradėjo dirbti brolių Šmitų fabrike ir Jono Vailokaičio fabrike „Metalas“ techniniu vedėju, parengė gamybos organizavimo ir plėtros programą, pasiūlė steigti „Ford“ automobilių surinkimo įmonę. Savininkui nepritarus jo vadybos idėjoms, tais pačiais metais išvyko į Vakarų Europą, kur sėkmingai dirbo gamybos konsultantu Vokietijoje, Nyderlanduose, Šveicarijoje, Prancūzijoje, Jungtinėje Karalystėje, Ispanijoje, Italijoje bei gilinosi į vadybos teoriją.
1935 m. Graičiūnai, pardavę namą Paryžiuje, vilą Šveicarijoje grįžo į Kauną. Būdamas žinomu vadybos specialistu įsidarbino patarėju Lietuvos Krašto apsaugos ministerijoje ir pradėjo dėstyti Vytauto Didžiojo universitete, sudarinėjo perspektyvinės pramonės plėtros žemėlapius, akcentuodamas chemijos (vaistų, parfumerijos), precizikos (optika) pramonę bei medžio apdorojimą. Tais pačiais metais apdovanotas DLK Gedimino 3-ojo laipsnio ordinu.
1936–1939 m. dirbo Ginklavimo valdyboje, Aviacijos dirbtuvėse, Lietuvos filmo bendrovėje, organizavo vadybos kursus įmonių specialistams.
1938 m. birželio 1 d. subūrė kelias dešimtis vadybos entuziastų į Lietuvos mokslinės vadybos draugiją, propaguojančią vadybos principų taikymą viešajame administravime ir gamyboje, buvo pirmasis jos pirmininkas.
Sovietų okupacijos metais dirbo Vietinės pramonės liaudies komisariate tecninio skyriaus viršininku, vėliau – „Lietstatprojekto“ tyrimų skyriaus vedėju, II pasaulinio karo metais, užėjus vokiečiams – Verslų ūkio generalinės direkcijos vadybos patarėju. Artėjant frontui nusprendė nepalikti Lietuvos.
Pasibaigus karui gyveno Kaune. 1945–1948 m. laikinai ėjo VDU Statybos fakulteto docento pareigas. 1948 m. atleistas iš universiteto vėl ėmėsi vadybos patarėjo darbo – tobulino „Kotono“ ir „Silvos“ fabrikų darbo organizavimą. Nuvykęs į Maskvą su studentų ekskursija užsuko į JAV ambasadą, kur jam paaiškino, kad išvykti tegali vienas, nes žmona neturi pilietybės. Po šio pastebėto apsilankymo, Graičiūnų namuose buvo atlikta krata, pateikti kaltinimai šnipinėjimu ir 1951 m. balandžio 19 d. abu Graičiūnai suimti.
1951 m. spalio 6 d. įvyko teismas. Pritrūkus kaltės įrodymų, Maskvoje, Lefortovo kalėjime, panaudotas provokatorius ir abu Graičiūnai netrukus išvežti į Sibiro lagerius. Žmonai draugų pastangomis bausmė buvo sušvelninta, po Stalino mirties grįžo į Lietuvą, o Vytautas Andrius Graičiūnas 1952 m. Kemerovo srities Prokopjevsko raj. Olžeraso lageryje, neišlaikęs kalėjimo sąlygų, nusižudė (pasak kitų šaltinių – žuvo neaiškiomis aplinkybėms, mirė nuo išsekimo). 1988 m. rugpjūčio 15 d. reabilituotas.
Palikimas
Žinomiausias V. A. Graičiūno, iki šių dienų vadybos (jam priklauso ir šis lietuviškas „menedžmento“ terminas) mokslui ir praktikai aktualus, veikalas – „Organizacijos vidiniai ryšiai“ (Relationship in organization), kuriame suformuluotas piramidinis („septyniukėmis“) kolektyvo darbo organizavimo principas, pagrįstas matematikos metodais. Jis buvo išspausdintas 1933 m. Ženevoje, išleistas anglų, vokiečių ir prancūzų kalbomis, bei perspausdintas Niujorke. Lietuvos vadybos ir vieno žymiausių pasaulio mokslinės vadybos pradininkų fundamentalųjį vadybos veikalą citavo žinomiausi vadybos mokslininkai D. O’Šonesis, H. Kuncas, S. O’Donelas, D. Gvišianis ir kiti. V. A. Graičiūno teorija dėstoma viso pasaulio universitetuose, o pats autorius priskiriamas prie žinomiausių vadybos teorijos mokslininkų – klasikų.
Lietuvoje veikia jo vardu pavadinta V. A. Graičiūno aukštoji vadybos mokykla.
Jonas Raudonis
Jonas Raudonis (1899 m. gruodžio 12 d. Liepojoje, Latvija – 1978 m. Vilniuje) – Lietuvos agronomas, IV Seimo narys, visuomenės veikėjas, tremtinys.
Biografija
Gimė ir užaugo Liepojos darbininkų šeimoje. 1911 m. su tėvais persikėlė į Aleksandriją (dab. Skuodo raj.). Tarnavo pas ūkininkus, nelegaliai mokė bažnytkaimio vaikus skaityti ir rašyti lietuviškai.
1927 m. iš valstybės išsinuomavo, o 1939 m. – nusipirko buvusį grafo A. Tiškevičiaus Žadeikių palivarką su 55 ha žemės, kuriame pavyzdingai ūkininkavo, specializavosi gyvulininkystėje. Jo užauginti galvijai pelnė įvairių žemės ūkio parodų apdovanojimus.
Dalyvavo visuomeniniame gyvenime, buvo Kretingos valsčiaus tarybos ir kontrolės komisijos narys. 1936 m. išrinktas Kretingos apskrities tautos atstovu į IV Seimą.
1941 m. su šeima buvo įrašytas į tremiamų asmenų sąrašus ir iki pat karo slapstėsi. 1945 m. sausio 23 d. paskirtas Kartenos progimnazijos mokytoju-organizatoriumi, bet netrukus buvo suimtas ir kovo 11 d. išvežtas į Belomorkanalo lagerį, Karelija. Paleistas 1946 m. kovo 31 d. grįžo į Žadeikius.
1948 m. gegužės 22 d. su žmona Zofija, dukromis Zofija Vladislava ir Milda Filomena ištremtas į Zaledejevą, Bogučianų rajonas, Krasnojarsko kraštas. 1951 m. kovo mėn. buvo ištremti nepilnamečiai J. Raudonio vaikai Anatolijus ir Natalija bei suaugęs sūnus Jonas, kurie glaudėsi pas gimines Skuodo rajone. Paleistas 1957 m. birželio 17 d. Į Lietuvą grįžo 1958 m. Gyveno Vilniuje.
Palaidotas Rokantiškių kapinėse.
Lengva nuodėmė
Lengva nuodėmė – 1974 m. Italijoje sukurta komedija.
Turinys
Paauglys Sandro nerūpestingai leidžia laiką su draugais paplūdimyje ir, kaip ir visi jo bendraamžiai, turi daugybę nerealizuotų seksualinių idėjų. Vieną dieną į jų namus vyresnysis brolis Renzo parveda savo žmoną Laurą ir prašo Sandro palaikyti jai kompaniją, kol pats bus išvykęs. Pradžioje Sandro iš aukšto žiūri į Laurą, laikydamas ją nuobodžia ir per sena, tačiau ilgainiui, leidžiant laiką kartu, paaugliškose fantazijose ji tampa tikru geismo objektu. Užvaldytas minčių apie vyresnę moterį, Sandro nepastebi, jį patį įsimylėjusios bendraamžės Rouzės...
Vilbėnas (ežeras)
Vilbėnas – užpelkėjęs ežeras vidurio Lietuvoje, Kelmės rajone, apie 6 km į vakarus nuo Kelmės. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,23 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 140,5 m. Ežeras telkšo apie 11 ha pelkės pietinėje dalyje. Pelkės pakraščiai apaugę Ustronės mišku. Ežeras užankantis. Išteka upelis į Vilbėno upę (Kražantės baseinas). Pelkės šiaurinėje dalyje už 0,35 km nuo Vilbėno ežero telkšo nedidelis Vilbėnuko ežeras. Į pietus įsikūręs Gaštynų kaimas, į rytus – Duburių kaimas.
Ežerėvardis Vilbė́nas bandomas kildinti nuo žodžių vilbti, vilbėti („čiulbėti“), velbesas („šveplys“).
Širvintos valsčius
Širvintos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje. Centras – Keturkaimis. Valsčius vadinosi Šešupės intako Širvintos vardu.
Istorija
Valsčius buvo įkurtas XIX a. ir egzistavo iki 1870 m., priklausė Lenkijos Kongreso karalystės, Suvalkų gubernijos, Vilkaviškio apskričiai. 1870 m. gegužės 31 d. visi valsčiaus kaimai buvo prijungti prie Kybartų valsčiaus.
Alzetas
Alzetas  – upė Prancūzijoje ir Liuksemburge; Zauerio dešinysis intakas (Reino baseinas). Prasideda Prancūzijoje, Mertos ir Mozelio departamente, netoli Vijerupto miestelio. Toliau teka per Liuksemburgą, pradžioje į šiaurės rytus, vėliau – į šiaurę. Įteka į Zauerį ties Etelbriuku.
Svarbiausi intakai: Eišas ir Atertas (kairieji).
Prie Alzeto įsikūrę šie Liuksemburgo miestai: Ešas prie Alzeto, Šiflanžas, Betembūras, Liuksemburgas, Meršas, Etelbriukas.
Vudstokas
Vudstokas  – miestas Karltono grafystėje, Naujojo Bransviko provincijoje, Kanadoje. Išsidėstęs vakariniame Sent Džono upės krante, 92 km į vakarus nuo Frederiktono miesto.
Pirmieji šių vietovių gyventojai atsikraustė XVIII a. pabaigoje, kai čia buvo išdalintos žemės, amerikiečių kolonistų šeimoms, kurios kovojo Didžiosios Britanijos pusėje JAV nepriklausomybės kare ir dėl pralaimėjimo turėjusios palikti gimtąsias vietas. Gyvenvietė pavadinta 1786 m. įkurtos Vudstoko parapijos vardu, kuri savo ruožtu pavadinta Viljamo Kavendišo, 3-iojo Portlando hercogo garbei, kuris 1783 m. buvo Didžiosios Britanijos ministru pirmininku.
1856 m. Vudstokui suteiktos miesto statuso teisės. Taip jis tapo seniausiu miestu Naujajame Bransvike.
1897 m. Rusijos gyventojų surašymas
1897 m. Rusijos gyventojų surašymas vyko 1897 m. sausio 28 d. Tai buvo pirmasis visuotinis Rusijos gyventojų surašymas. Kadangi tuo metu Lietuva buvo Rusijos sudėtyje, šio surašymo metu taip pat surašyti ir Lietuvos gyventojai. Surašymui vadovavo rusų geografas ir statistikas Piotras Semionovas-Tianšanskis.
Amalė (Ringuva)
Amalė – upelis Šiaulių rajone, Ringuvos kairysis intakas. Išteka iš pelkėtos pietinės Švendrės miško dalies ties Sauginiais, koordinatės: 55.91667°N, 23.125°W, teka į šiaurę, ties Tyrelkais pasuka į rytus, ties Džuikais pasuka į vakarus, apjuosdama kaimelį, kerta kelią Kužiai-Gilaičiai ir melioruotu grioviu teka į šiaurės – šiaurės rytus, ties Amalių (Kužių) geležinkelio stotimi kerta geležinkelį Šiauliai–Liepoja ir autostradą Šiauliai – Kuršėnai, aplenkia Kužius ir įteka į Ringuvą.
1897 m. Rusijos gyventojų surašymas
Surašymas rinko duomenis apie gyventojų amžių, lytį, socialinę struktūrą, religiją, užsiėmimą ir kt. Jo metu pagal kalbą priskaičiuota 897,1 tūkst. kalbančiųjų lietuvių kalba ir 447,6 tūkst. – žemaičių kalba.
Gyvenvietės
Gyvenvietės, kurių skaičius buvo bent 500 gyventojų, buvo išvardytos leidinyje „Населенные места Российской империи в 500 и более жителей“, išleistame 1905 m. Didžiausi imperijos miestai (tūkst. gyventojų):
Amalė (Ringuva)
Upės pavadinimas neaiškios kilmės: vienų autorių siejamas su augalu amalu, kitų – su indoeuropiečių prokalbe (plg. albanų amë – „upės vaga“, hetitų amiḭara- – „griovys“, graikų ἀμάρα – „griovys“, hipotetinė *am- – „upės vaga, griovys“). Tačiau šaknis gali būti ir neskaidyta – plg. trakų *Amala, *Amela, lenkų Jemielnia.
1897 m. Rusijos gyventojų surašymas
Gyvenvietės
Miesto gyventojų Lietuvoje buvo 11,1 proc. Miestuose gana daug buvo nelietuvių (pvz., Kaune 63,1 proc. gyventojų buvo atvykėliai, 18,1 tūkst. tarp jų – caro kolonistai ir 1,1 tūkst. jų šeimos). Vilniuje žydų buvo 40 proc. Tautybių registravimas tikriausiai nebuvo labai objektyvus, kadangi buvo mėginama nuslėpti lietuvių skaičių. Daugelyje vietų kaimo moterų raštingumas buvo didesnis nei miesto. Iš penkių miestų, kuriuose gyveno daugiausiai lietuvių, net trys buvo už Lietuvos etnografinių ribų, tačiau buvo užrašoma ne tautybė, bet gimtoji kalba, o jos ne visada sutapdavo.
Miestai, kuriuose gyveno daugiausiai lietuvių:
Lietuva
1897 m. etninėje Lietuvoje (91 200 km²) gyveno 3,79 mln. žmonių, tarp jų 63 proc. lietuviai. Lietuviškų gubernijų gyventojai:
Apskritys
Žemiau pateikiami apskričių, kurių teritorijoje buvo bent dalis dabartinės Lietuvos žemių, pagrindiniai duomenys.
Gardino gubernija
Apžvalginis gubernijos leidinys – ''Первая всеобщая перепись населенія Россійской имперіи 1897 г. XI. Гродненская губернія (1904).''
Kauno gubernija
Apžvalginis gubernijos leidinys – ''Первая всеобщая перепись населенія Россійской имперіи 1897 г. XVII. Ковенская губернія (1904).''
Kuršo gubernija
Apžvalginis gubernijos leidinys – ''Первая всеобщая перепись населенія Россійской имперіи 1897 г. XIX. Курляндская губернія (1905).''
Suvalkų gubernija
Apžvalginis gubernijos leidinys – ''Первая всеобщая перепись населенія Россійской имперіи 1897 г. LIX. Сувалкская губернія (1904).''
Vilniaus gubernija
Apžvalginis gubernijos leidinys – ''Первая всеобщая перепись населенія Россійской имперіи 1897 г. IV. Виленская губернія (1901–1904).''
Skramasaksas
thumb|Korodavę skramasaksai muziejuje thumb|Korodavusi seno skramasakso geležtė ir pagal ją rekonstruotas skramsaksas
Skramasaksas – europinis geležtinis ginklas, tarpinis tarp peilio ir kalavijo. Tai stambus vienašmenis peilis (kartais jų bukasis kraštas prie smaigalio irgi gali būti su ašmenimis). Geležtė dažnai būdavo simetriška, plokščia (be ją sutvirtinančių griovelių ir briaunų). Ilgis įvairus, ilgiausi buvo iki 90 cm ilgio.
Pavadinime saks kilęs iš 'peilis; geležtė'. Saksonai, kurie masiškai naudojo šį ginklą, pavadinti jo pavadinimu. Skramasaksus naudojo langobardai ir, manoma, kitos germanų gentys.
Vikingai skyrė vienašmenius kalavijus saksus (sax) ir skramasaksus (scramasax).
Skramasaksai buvo grubesni, jų geležtės paprastesnės, jie neturėjo kryžmės, todėl buvo pigesni už kalavijus. Juos ankstyvaisiais viduramžiais naudojo tie, kurie neįpirkdavo kalavijo. Tačiau anglų lankininkai skramasaksus naudojo kaip atsarginį ginklą iki 1450 m. Skramasaksai buvo visai efektyvūs prieš nešarvuotus priešininkus.
Skramasaksus naudojo ir kaip įrankius, jie yra europinis mačetės analogas. Valstiečiai tuos pačius skramasaksus naudojo kaip didelius peilius miške ar ūkyje (kirsti žabams, krūmams, skaldyti prakuroms ir panašiai), mažesnius naudojo kaip virtuvinius peilius. Prireikus juos naudojo kaip savigynos ginklus, mobilizuotiems į pėstininkus valstiečiams jie tapdavo ginklais.
Falčionas, palyginus su skramasaksu, yra jau labiau kalavijas, nes turi stambią kryžmę, kuri peiliams nėra būdinga.
Liosas
thumb|right|200px|Lioso gamtovaizdis prie Hunjuano ([[Šansi provincija, Kinija)]] thumb|right|200px|Lioso atodanga šiaurinėje [[Patagonija|Patagonijoje (Argentina)]]
Liosas – eolinės kilmės nuosėdinė uoliena, susidariusi iš ledyninės kilmės nuogulų.
Liosas yra purus, akytas, gelsvos, rusvos spalvos, sudarytas iš molio ir smulkaus smėlio dalelių. Stambios dalelės yra kvarcas, lauko špatas, smulkesnės – hidrožėručiai, kaolinitas, montmorilonitas. Kartais aptinkamos klinties konkrecijos, gyvūnų kaulai, moliuskų kiautai ir vulkaniniai pelenai. Poringumas siekia 40-50 %. Liosas sudaro dideles storymes, kurių storis siekia 50-100 m. Ši nuogula yra labai nestabili, yra lengvai eroduojama.
Pavadinimas kilo iš vok. Löss, kuris, savo ruožtu, kilęs iš šveicarų 'purus'.
Lioso nuogulos paplitusios Europoje, Azijoje, Pietinėje ir Šiaurės Amerikoje vidutinio klimato juostoje, dykumų ir pusdykumių rajonuose.
Rankinis 1996 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Rankinio rungtynės 1996 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Atlantoje vyko nuo liepos 24 iki rugpjūčio 4 d. Turnyre varžėsi 12 vyrų ir 8 moterų komandos.
Tetrarchija
thumb|right|250px|„Tetrarchai“. Skulptūra stovinti [[Venecija|Venecijoje, Šv. Morkaus bazilikoje]] thumb|250px|Žemėlapis rodantis tetrarchų valdytas teritorijas po tetrarchijos įkūrimo Tetrarchija  – senovės Graikijos ir Romos valdymo sistema, įvesta imperatoriaus Diokletiano. Pagal ją imperijoje valdžią dalijosi 4 valdovai: 2 vyresnieji, turėję augustų titulus, ir 2 pagalbininkai, vadinti cezariais (įpėdiniai).
284−476 m. buvo senovės Romos valstybės periodas − Dominatas (imperijos forma, kai imperatorius tampa viešpačiu savo pavaldinių atžvilgiu). Prasidėjo nuo Diokletiano reformų. Jis nustūmė į šalį senatą, liaudies susirinkimą ir suėmė į savo rankas visą valdžią. Stengdamasis sustabdyti imperijos irimą, ėmėsi visapusiškos centralizacijos ir biurokratizacijos, valstybės kišimosi į ekonominius reikalus. Įvedė naują administracinės ir teritorinės valdžios padalinį − tetrarchiją, kurią sudarė 2 augustinai ir 2 cezariai (įpėdiniai).
Keturių tetrarchų sostinė buvo ne Roma, o kiti miestai, išsidėstę arčiau imperijos sienų:
Nors tetrarchija gyvavo iki 313 m., daugelis jos funkcijų išliko ir vėliau.
Afrikiniai durklasnukiai
Afrikiniai durklasnukiai (Hepsetidae) – characidų (Characiformes) būrio žuvų šeima, kurioje 1 gentis ir 1 rūšis – afrikinis durklasnukis (Hepsetus odoe). Kūnas iki 30 cm ilgio. Paplitęs tropikinėje Afrikoje.
La Specijos provincija
La Specijos provincija – Italijos provincija Ligūrijoje. Provincijos sostinė – Specija.
Provincijos plotas – 881 km², joje gyvena 223606 žmonės. Provincijoje yra 32 savivaldybės. Brugnato, Montemarcelo, Telaro ir Varese Ligure kaimai yra gražiausių Italijos kaimų sąraše.
Didžiausios provincijos savivaldybės
Mažiausia savivaldybė yra Karodanas su 535 gyventojais.
Kareivos (Pakražantis)
Kareivos – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Grinių, prie Kareivų miško. Pro kaimą teka Žalpikė. Praeina kelias.
Istorija
Sovietmečiu Žalpikės upelis buvo užtvenktas, vėliau atitvenktas.
Išdagiečiai
Išdagiečiai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 7 km nuo Lygumų.
Sagaredžas
Sagaredžas  – miestas Gruzijos rytuose, Kachetijos regione, apie 35 km į šiaurės rytus nuo Tbilisio, prie kelio į Gurdžaanį. Vyno, konservų gamyba. Muziejus.
Istorija
Miestelis tradiciškai laikomas pagrindine Išorinės Kachetijos gyvenviete. Pirmą kartą paminėtas XI a. Tvali vardu (pažodžiui „akis“). Miesto statusą gavo 1962 m.
Linkuvos specialioji mokykla
miniatiūra|265px|Right|Bendrabutis
Pakruojo rajono Linkuvos specialioji mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Linkuvoje (Pakruojo raj.), Gimnazijos g. 30, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba sutrikusio intelekto vaikams. Įstaigos kodas 290985820. Steigėjas Pakruojo rajono savivaldybės taryba.
Istorija
1889–1918 m. Pakruojyje veikė dviklasė valdinė mokykla. 1918 m. lapkričio 29 d. atidaryta progimnazija, kuri 1923 m. liepos 1 d. pertvarkyta į valstybinę gimnaziją. 1949–1979 m. veikė vidurinė mokykla, kurios pastatuose 1981–1989 m. veikė tarpmokyklinis gamybinio mokymo kombinatas. 1990 m. įsteigta pagalbinė mokykla-internatas, vėliau pavadintas specialiąja internatine mokykla. 1996 m. rugsėjo 1 d. įsteigta pirmoji lavinamoji klasė, kurioje ugdomi vidutinio ir žymaus protinio atsilikimo vaikai. Nuo 2005 m. rugsėjo 1 d. Linkuvos specialioji mokykla.
Mokiniai
2006 m. pavasarį mokykla išleido 13-ąją dešimtokų laidą. Per 16 metų mokyklą baigė 120 mokiniai. 2007 m. pavasarį mokyklą baigė pirmoji lavinamųjų klasių moksleivių laida, 7 mokiniai.
Hormizdas VI
Hormizdas VI buvo dvidešimt aštuntas Sasanidų dinastijos atstovas. Jis buvo vienas iš aristokratų, iškilusių po Khosrau II (590–628 m.) nužudymo 628 m. Jis valdė apie dvejus metus ir iš visos Persijos jam pakluso tik Nisibio sritis.
Taip pat buvo uzurpatorius Hormizdas V. Jis valdė trumpai 593 m.
Raudonė
Raudonė – miestelis Jurbarko rajono savivaldybėje, 28 km į rytus nuo Jurbarko, šalia kelio. Seniūnijos centras, Raudonės seniūnaitija. Garsi Raudonės pilis (XVI a.) su dideliu parku, stovi Raudonės Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia (pastatyta 1932 m.), veikia biblioteka, Veliuonos kultūros centro Raudonės skyrius, Raudonės bendruomenės centras, 3 prekybos įmonės, paštas (LT-74057), vaistinė, medicinos punktas.
thumb|left|Raudonė (upė)|Raudonės upelis ties Raudonės miesteliu
Etimologija
Miestelio vardas – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo čia tekančio Raudonės upėlio (dešinysis Nemuno intakas).
Geografija
Raudonė įsikūrusi Panemunių reg. parke, dešiniajame Nemuno krante, žemutinėje ir viršutinėje Nemuno terasose. Pro miestelį iš rytų į vakarus teka Raudonės upelis, kuris miestelio vakaruose pasuka pietų kryptimi ir įteka į Nemuną. Nuo Raudonės atsiveria gražios paukščių regyklos, yra pėsčiųjų takas. Dvare vyksta muzikos koncertai.
Istorija
Su Raudone siejama garsioji Rytprūsių legenda apie Bajerburgo mergelę.
Praeityje Raudonė neturėjo nei savivaldos teisių, nei herbo, bet vietovę išgarsino Raudonės pilis, pastatyta dar XVI a. Iki XVI a. čia buvo karališkasis Raudonės dvaras, priklausė Ldk Žygimantui Augustui, vėliau kunigaikštis dvarą perleido prūsų kilmės pirkliui Krišpinui Kiršenšteinui. 1636 m. minima koplyčia. XIX a. Raudonė – dvarvietė Kauno apskrityje.
Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1998 m. patvirtintas Raudonės herbas. 2018 m. uždaryta Raudonės pagrindinė mokykla.
Pilis
thumb|left|[[Raudonės pilis (dabar Raudonės pagrindinė mokykla)]]
Parke auga sena devynių kamienų liepa. Jos šakose dviejų metrų aukštyje yra įaugęs geležinis strypas. Pagal žmonių pasakojimus Raudonės ponai čia rišdavę ir plakdavę baudžiauninkus. Raudonės parke auga ir daugiau senų įspūdingų savo išvaizda medžių: ąžuolų, kaštonų, liepų. Iš jų saugomi išskirtiniai medžiai: Gediminaičio ąžuolas, Raudonės liepa, Raudonės juodoji tuopa.
Prie tvenkinio išlikęs mūrinis malūnas. Pilies bokšte įrengta paroda, nuo kurios matomas Nemuno slėnis iš viršaus.
Perdalė
Perdalė – ežeras vidurio Lietuvoje, Kelmės rajone, apie 4,5 km į šiaurę nuo Kelmės. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,27 km, plotis – 0,19 km. Altitudė 146,7 m. Pietinis ir vakarinis krantai žemi, užpelkėję. Aplinkui stūkso miškelis. Ežeras nenutekantis, priklauso Vilbėno intako Verpelio baseinui. Į šiaurę įsikūręs Vargeniškės kaimas, į pietus – Dievonių kaimas. Rytine pakrante eina kelias.
Vandenvardis Perdãlė kildinamas iš žodžio persti („garsiai gadinti orą“).
Klerfas
Klerfas  – upė šiaurės Liuksemburge; Vilco kairysis intakas (Zauerio baseinas). Prasideda aukštumose pačioje šalies šiaurėje, prie Huldanžo. Vingiuoja aukštumomis į pietus. Įteka į Vilcą ties Kautenbachu.
Liuksemburgo istorija
Liuksemburgo istorija susijusi su aplinkinėmis šalimis, tautomis ir dinastijomis. Laikui bėgant Liuksemburgo teritorija mažėjo, jo savininkai vis keitėsi, bet jo nepriklausomybė didėjo.
Senovės Liuksemburgas (iki 963 m.)
Žmonės Liuksemburgo teritorijoje gyvena 35 tūkst. metų. Seniausias to laikotarpio radinys yra puoštas kaulas Oetrange.
Seniausi patikimi radiniai yra neolitiniai namai iš V tūkst. m. pr. m. e. Jie rasti Pietų Liuksemburge, Grevenmacheryje, Diekirche, Aspelte ir Weiler-la-Tour. Jų pagrindas medinis, sienos molinės, o stogai šiaudiniai. To meto puodai rasti Remerschene.
Rastos XIII–VIII a. Bronzos amžiaus gyvenvietės Nospelte, Dalheime, Mompache ir Remerschene su papuošalais, puodais ir peiliais.
Keltai gyveno Liuksemburge 600 m. pr. m. e. – 100 m. Lateno kultūra|Lateno kultūros laikotarpiu čia gyveno keltai treverai, klestėję I a. pr. m. e. Jie statė įtvirtintas gyvenvietes (opidiumus) prie Mozelio slėnio Pietų Liuksemburge, Vakarų Vokietijoje ir Rytų Prancūzijoje. Daug to meto daiktų rasta kapuose prie Titelbergo radimvietės.
Julijus Cezaris užėmė sritį 53 m. pr. m. e. Liuksemburgo apylinkės pirmąkart paminėtos jo „Galų karų užrašuose“. Treverai bendradarbiavo su romėnais ir greitai perėmė jų kultūrą. Du maištai I a. ilgam neaptemdė gerų santykių.
Viduramžių Liuksemburgas (963–1477 m.)
thumb|right|250px|Liuksemburgo kunigaikštienė Elžbieta Gorlitz, [[Jan van Eyck paveikslas, 1437 m.]] Liuksemburgui svarbus įvykis buvo pilies statyba. Ardėnų grafas Zygfrydas I, kuris savo dalį žemių išmainė į Šv. Maksimino vienuolynui Tryre į seną, teigiama romėnų, tvirtovę, vadinamą Lucilinburhuc, 963 m. Istorikai vietovardį kildiną iš žodžio Letze, reiškiančio tvirtovę.
Aplink pilį atsirado miestas, tapęs mažos, bet stategiškai Prancūzijai, Vokietijai ir Nyderlandams svarbios valstybės centru. Tvirtovė ant uolos, vadinamos Bock, buvo plečiama Burbonų, Habsburgų ir Hohencolernų, kurie padarė ją stipriausia tvirtove Europoje. Todėl ji buvo vadinama „Šiaurės Gibraltaru“.
Kunigaikštystė
Liuksemburgas buvo nepriklausomas Šventosios Romos imperijos feodas, kol 1354 m. Karolis IV padarė jį kunigaikštyste. Tuo metu Liuksemburgiečiai buvo Bohemijos karaliai, tad Liuksemburgas kaip apanažas atiteko kitai šeimos atšakai. 1437 m. imperatoriškoji Liuksemburgiečių šaka išmirė. Tuo metu kunigaikštystė priklausė Bohemijos princesei Elžbietai Gorlitz, Karolio IV anūkei. Bevaikė Elžbieta 1440 m. susitarė po mirties atiduoti kunigaikštystę Burgundijos kunigaikščiui Pilypui Gerajam. Ji mirė 1451 m., bet Pilypas Gerasis reikalą pagreitino ją išvydamas 1443 m. Tuo buvo nepatenkinta pagrindinė Liuksemburgiečių atšaka, kelis kartus bandžiusi atimti kunigaikštystę iš Burgundijos. Habsburgų princui Ladislajui Pomirtiniui kunigaikščio titulas priklausė prieš mirtį 1457 m. Po to jo mirties svainui Viljamui Tiuringiečiui priklausė Liuksemburgo kunigaikščio titulas (arba jis į jį kėsinosi 1457–1469 m.
1467 m. paskutinė Ladislajaus sesuo ir Lenkijos karalienė Elżbieta Rakušanka atsisakė kunigaikštystės Burgundijos naudai. 1467–1469 m. Liuksemburgas tapo viena iš Nyderlandų provincijų. Marijai Burgundei vedus Habsburgą, šalį pradėjo valdyti Imperatorius Maksimilijonas I, o vėliau jų sūnus Pilypas Gražusis.
Habsburgų (1477–1795 m.) ir prancūzų (1795–1815 m.) valdymas
Brandenburgo elektoriai, vėliau Prūsijos karaliai, reiškė pretenzijas į Liuksemburgą, nes buvo Viljamo Tiuringiečio palikuonys, o jo žmona Ana buvo paskutinio Liuksemburgo kunigaikščio įpėdinė. Nuo 1609 m. iš Klevo kunigaikštystės jie plėtė savo žemes Reino krašte. Dėl Branderburgiečių pretenzijų keli Liuksemburgo rajonai buvo prijungti prie Prūsijos 1813 m.
Liudvikas XIV įsiveržė į Liuksemburgą 1684 m. Sunerimę Prancūzijos kaimynai suformavo Augsburgo lygą 1686 m. Po to kilusiame Didžiosios sąjungos kare Liudvikas XIV buvo priverstas užleisti kunigaikštystę. Ji atiteko Habsburgams Rysviko sutartimi 1697 m.
Valdant prancūzams tvirtovę sustiprino žymus apgulčių inžinierius Vaubanas. Liudvikas XV Mylimasis (1710–1774 m.) buvo Alberto VII įpėdinis nuo 1712 m. Albertas VII buvo Anos Bohemės ir Viljamo Tiuringiečio palikuonis per savo danę prosenelę, bet nebuvo tikrasis tos linijos įpėdinis. Liudvikas XV buvo pirmas tikras Liuksemburgo pretendentas, kilęs iš abiejų Elžbietos Bohemietės dukrų.
Habsburgų valdžią Liuksemburge patvirtino Utrechto sutartis 1715 m. ir jis buvo prijungtas prie Austrijos Nyderlandų. Imperatorius Juozapas I ir imperatorius Karolis VI buvo Alberto VII palikuonys.
KAdangi austrai buvo pasiryžę atiduoti savo valdas Nyderlanduose, kad išplėstų savo teritoriją prie Vienos, atsirado Bavarijos kandidatai į Liuksemburgą. Bet šie planai vaisių nedavė. Imperatorius Juozapas II ketino paskelbti Karolį Teodorą Liuksemburgo kunigaikščiu, Žemutinių Nyderlandų karaliumi mainais į jo valdas Frankonijoje ir Bavarijoje. Tam pasipriešino Prūsija. Karolis Teodoras irgi buvo tolimas Elžbietos ir Anos palikuonis.
Per Pirmosios koalicijos karą Liuksemburgą užėmė revoliucinė Prancūzija. Jis tapo Forêts departamento dalimi 1795 m. Aneksiją patvirtino Kampo Formijo sutartis 1797 m. Liuksemburgo valstiečiai sukilo prieš revoliuciją 1798 m., bet maištas buvo greitai numalšintas.
Nepriklausomybės plėtra (1815–1890 m.)
Prancūzai valdė Liuksemburgą iki Napoleono pralaimėjimo 1815 m., kai Vienos kongresas jam suteikė autonomiją. Į jį reiškė pretenzijas Prancūzijos Burbonai, o Austrijos imperatorius neberodė susidomėjimo Nyderlandais, nes jam labiau rūpėjo Balkanai.
Po to atsirado nauji pretendentai: Prūsijos karalius ir Nyderlandų karalius Vilhelmas I. Prūsija gavo jam priklaususią Oranžo-Nasau kunigaikštystę, o Vilhelmas I tapo Liuksemburgo kunigaikščiu. Jis buvo pirmas Liuksemburgo valdovas, kurio pretenzijos buvo labai silpnos (pagal feodalinius įstatymus Prūsijos karalius buvo geresnis kandidatas). Tačiau dėl karinės jo reikšmės Prūsijai Liuksemburgas netapo Olandijos dalimi. Po Napoleono pralaimėjimo Liuksemburgo tvirtovėje šeimininkavo Prūsijos kariai, o šalis tapo Vokietijos konfederacijos nare.
Dauguma liuksemburgiečių prisidėjo prie Belgijos revoliucijos prieš olandų valdžią. 1830–1839 m. Liuksemburgas, išskyrus pilį ir jos apylinkes, buvo Belgijos provincija. Londono sutartis 1839 m. patvirtino Liuksemburgo Didžiosios kunigaikštystės statusą ir jo kunigaikščiu liko Nyderlandų karalius. Šalis jungė personalinė unija. Prancūziška Liuksemburgo dalis tapo Belgijos Liuksemburgo provincija.
Po to Liuksemburgas tapo vokiška šalimi, bet buvo jaučiama didelė prancūzų kultūros įtaka. Belgijos rinkos praradimas smarkiai atsiliepė Liuksemburgui, tad jis įstojo į Vokietijos muitų sąjungą 1842 m. Visgi Liuksemburgas per visą XIX a. liko neišsivysčiusi žemės ūkio šalis. Penktadalis Liuksemburgo gyventojų išvyko į JAV 1841–1891 m.
Tik 1867 m. Liuksemburgo nepriklausomybė buvo ratifikuota po pilietinių neramumų, sukeltų nenoro prijungti šalies prie Prancūzijos, Vokietijos ar Belgijos. Tuo metu kilo karas tarp Prancūzijos ir Prūsijos dėl Liuksemburgo, nes jis ištrūko iš vokiečių rankų panaikinus Vokietijos konfederaciją po Austrijos-Prūsijos karo 1866 m.
Nyderlandų karalius Vilhelmas III norėjo parduoti Liuksemburgą Napoleonui III už Limburgą, bet atsitraukė, kaip pasipriešino Prūsijos kancleris Otto von Bismarck. 1867 m. Didžioji Britanija tarpininkavo sudarant antrą Londono sutartį, kuri užtikrino Liuksemburgo nepriklausomybę ir neutralitetą. Tvirtovės sienos buvo nugriautos, prūsų kariai išvyko.
XVIII–XIX a. Liuksemburge lankėsi tokie garsūs žmonės kaip poetas Johann Wolfgang von Goethe, prancūzų rašytojai Émile Zola ir Victor Hugo, kompozitorius Ferencas Listas, britų dailininkas Joseph Mallord William Turner.
Pasauliniai karai (1890–1945 m.)
thumb|right|250px|Kunigaikštienė Šarlota. Liuksemburgas priklausė Nyderlandams iki 1890 m., kai mirė Vilhelmas III. Tada jis atiteko Nasau-Vailburgo šeimai dėl Nasau įpėdinystės pakto 1783 m.
Per Pirmą pasaulinį karą maža kunigaiktystė (1914 m. joje gyveno 260 tūkst. gyventojų), kuriai vadovavo Paul Eyschen vyriausybė, nusprendė likti neutrali, nors ją okupavo vokiečiai. Tą stategiją palaikė kunigaikštienė Marija Adelaidė. Nos politinis testinumas išliko, dėl karo kilo pilietiniai neramumai, susikūrė pirmos šalyje profesinės sąjungos.
Pasibaigus okupacijai 1918 m. lapkritį šalies ateitis buvo neaiški: Sąjungininkams nepatiko neutralumas, belgai norėjo prijungti Liuksemburgą. Nors stipri mažuma reikalavo respublikos, Liuksemburgas išliko kunigaikštyste, bet pasikeitė monarchė. Nauja kunigaikštiene tapo Šarlota. 1921 m. Liuksemburgas ir Belgija sudarė monetarinę ir ekonominę sąjungą (UEBL), bet per beveik visą XX a. Vokietija liko svarbiausia prekybos partnere.
Įvedus visuotinį balsavimą moterims ir vyrams, Rechtspartei (Dešiniųjų partija) valdė Liuksemburgą, išskyrus 1925–1926 ir 1974–1979 m., kai šalį valdė liberalų ir socialdemokratų koalicija. Šią partiją rėmė bažnyčia (90 proc. liuksemburgiečių katalikai), jai priklausė laikraštis Luxemburger Wort.
Liuksemburgas bandė pasižymeti tarptautiniu mastu. Kai Joseph Bech buvo Užsienio reikalų departamento vadu, Liuksemburgas įstojo į Tautų Sąjungą 1920 m. gruodžio 16 d. Tarpukariu sumenko žemės ūkio vaidmuo, plėtėsi paslaugų ir pramonės sektoriai. 1935 m. paslaugas suteikinėjo 31 proc. gyventojų.
Kilus Antram pasauliniui karui Liuksemburgas paskelbė neutralitetą 1939 m. rugsėjo 6 d. Įsiveržus vokiečiams 1940 m. gegužės 10 d. monarchija ir vyriausybė pasitraukė į tremtį. Liuksemburgo policija bandė priešintis, o dauguma savanorių liko barakuose. Buvo sugauti 75 policininkai ir kariai, 6 policininkai ir 1 karys sužeisti.
Liuksemburgo karališkoji šeima pro Bordo ir Portugaliją išvyko į JAV.
Vokietijos armija valdė Liuksemburgą iki 1942 m. rugpjūčio, kai jis buvo prijungtas prie Mozelio krašto. Liuksemburgo piliečiai buvo paskelbti Vokietijos piliečiais, 13 tūkst. jų gavo šaukimus į armiją. 2848 jų žuvo kaudamiesi Vokietijos armijoje.
Liuksemburgiečiai okupacijai priešinosi pasyviai, atsisakydavo kalbėti vokiškai. Kai prancūzų kalba buvo uždrausta, kilo archaiškos liuksemburgiečių kalbos renesansas. Vokiečiai į tai atsakė deportacijomis, priverstiniu darbu, koncentracijos stovyklomis, mirties bausme.
Paskelbus apie priverstinį šaukimą į armiją 1942 m. rugsėjo 1-3 d. Liuksemburge kilo visuotinis streikas, po kurio 21 streikuotojui įvykdyta mirties bausmė, o šimtai išvežta į koncentracijos stovyklas. Šaliai vadovavęs gauleiteris Gustavas Simonas pareiškė, kad Liuksemburgas turi prisidėti prie vokiečių karo pastangų.
Amerikiečiai išvadavo Liuksemburgą 1944 m. rugsėjį. Per Ardėnų puolimą naciai kelioms savaitėms atgavo Šiaurės Liuksemburgą. Sąjungininkai galutinai išvijo vokiečius 1945 m. sausį.
Per karą žuvo 5259 liuksemburgiečiai.
Dabartinis Liuksemburgas (nuo 1945 m.)
thumb|250px|right|[[Henris (kunigaikštis)|Kunigaikštis Henris.]] Po karo Liuksemburgas atsisakė savo neutraliteto, kai tapo vienu iš NATO (1949 m.) ir JTO įkūrėjų. Jis pasirašė Romos sutartį, su Belgija ir Nyderlandais įkūrė Beneliuksą, monetarinę ir ekonominę sąjungą.
1945–2005 m. Liuksemburgo ekonomika smarkiai pasikeitė Metalurgijos krizė XX septintame ir aštuntame dešimtmetyje vos nesukėlė ekonomikos recesijos, nes ji dominavo Liuksemburgo pramonėje. Trijų dalių koordinacinis komitetas, kurį sudarė vyriausybės, vadybininkų ir profsąjungų atstovai, sugebėjo išvengti socialinių neramumų ir davė pagrindą „Liuksemburgo modelio“, pasižyminčio socialine ramybe, mitui. Nors XXI a. Liuksemburgo BNP vienam gyventojui buvo vienas didžiausių pasaulyje, taip nutiko dėl finansų sektoriaus, kuris pradėjo plėstis XX a. septinto dešimtmečio pabaigoje. Po 30 metų trečdalis mokesčių ateidavo iš to sektoriaus. Mokesčių suvienodinimas Europos Sąjungos šalyse pablogino kunigaikštystės padėtį.
Tarptautiniuose santykiuose Liuksemburgas dažnai tarpininkaudavo tarp Prancūzijos ir Vokietijos, nepasirinkdamas pusės. Jame yra įsikūrusių daug tarptautinių organizacijų.
Mažas dydis nebebuvo kliūtis Liuksemburgo nepriklausomybei. Banque Centrale du Luxembourg (1998 m.) ir Liuksemburgo universiteto (2003 m.) įkūrimas buvo žingsniai link „tikros“ šalies. Liuksemburgiečių kalbos paskelbimas valstybine 1985 m. buvo vienas iš tokių žingsnių. Tuo metu vyravo trikalbystė: liuksemburgiečių kalba buvo kalbama, vokiečių – rašoma, o prancūzų buvo teisinė kalba.
1985 m. Liuksemburge įvyko paslaptinga elektros mazgų sprogdinimų serija.
1995 m. Europos komisijos prezidentu tapo Liuksemburgo premjeras Jacques Santer, vėliau atsistatydinęs dėl korupcijos kaltinimų.
Dabartinis kunigaikštis yra Henris, sostą paveldėjęs iš tėvo Žano. Pastarasis pakeitė Šarlotę 1964 m. lapkričio 12 d.
Doni Tondo
thumb|right|310px| Lankytojai ties „Doni Tondo“ Uficių galerijoje Doni Tondo arba Tondo Doni, kitaip ''Šv. Šeima arba Doni Madona'' – italų renesanso dailininko Mikelandželo paveikslas, atliktas apie 1506 m. ir esantis Uficių galerijoje Florencijoje. Tai vienintelis Mikelandželo baigtas panelės darbas ir vienintelis, dėl kurio autorystės nėra kilę abejonių.
Liuksemburgo istorija
Dabartinis Liuksemburgas (nuo 1945 m.)
Po premjero Juncker grasinimų atsistatydinti už Europos konstituciją balsavo 56.52% gyventojų 2005 m. liepos 10 d.
Doni Tondo
Istorija
Paveikslas sukurtas apie 1506 m. Mikelandželo draugo ir patrono Agnolo Doni ir jo žmonos Maddalena Strozzi šeimos užsakymu. Strozzi giminė buvo viena iš turtingiausių ir įtakingiausių Florencijos giminių. Pats Agnolo Doni buvo sėkmingas tekstilinių gaminių prekiautojas. Pasak Giorgio Vasari, Agnolo Doni iš pradžių siūlė Mikelandželui 40 dukatų vietoj prašytų 70. Tai sužinojęs Mikelandželas liepė grąžinti paveikslą arba sumokėti 100. Esą Doni užsigavo ir sumokėjo 140 dukatų. Dabartiniai tyrinėtojai vertina šią istoriją kaip prasimanymą. Darbo užsakymo proga diskutuotina. Jis buvo siejamas su Agnolo Doni ir Maddalena Strozzi vestuvių 1504 m. proga ir turėjo simbolizuoti šeimos tvirtybę. Kitu spėjimu, paveikslas galėjo būti skirtas šeimos duktės Marijos gimimui 1507 m. − versija, kurią paremia scenos vaizdavimas: Šv. Juozapas dovanoja kūdikį Marijai.
Paveikslas atliktas apskritoje formoje (tonde) − tuo metu tai buvo įprasta paveikslo forma privačių užsakovų pageidavimu. Mikelandželas šio paveikslo sukūrimo metu buvo tik ką išgarsėjęs savo „Dovydo“ statula ir Florencijos aukštuomenėje siekė įtvirtinti savo padėtį. Tuo galima paaiškinti, kad jis nutapė šį paveikslą, nors gerai žinoma, kad Mikelandželas skulptūrą laikė svarbiausiu menu, o tapyba jo vertinimu buvo antravertis menas. Tondo rėmo auksinis apvadas buvo sukurtas auksakalių brolių Marco ir Francesco del Tasso dirbtuvėse. Jame pavaizduotos Jėzaus Kristaus, 2 pranašų ir 2 sibilių galvos, Strozzi ir Doni giminių simbolika. Paties apvado detalės primena Giberčio kurtų Florencijos baptisterijos antrųjų durų, žinomų kaip „Rojaus vartai“, kurias Mikelandželas labai aukštai vertino, elementus. Ypač aukšta apvado meninė vertė leido iškelti mintį, kad jį projektavo pats Mikelandželas (paveikslas ir šiuo metu yra išlikęs originaliame rėme). 1635 m. paveikslas perkeltas į Uficių Tribūną.
Tema ir stilistika
„Doni Tonde“ vaizduojama tradicinė renesanso dailės tema − Šv. Šeima, kurią sudaro Mergelė Marija, Šv. Juozapas ir kūdikis Kristus. Kiek toliau, dešiniau, vaizduojamas perpus išlindęs Šv. Jonas Krikštytojas. Už vandens juostos, prie baliustrados vaizduojamos penkios apsinuoginusių vyrų figūros − elementas, būdingas Mikelandželo būsimai tapybai Siksto koplyčioje. Scenoje Madona vaizduojama priimanti kūdikį iš Šv. Juozapo rankų. Šv. Juozapas vaizduojamas iškilęs virš Marijos − tėvo globėjo vaizdinys. Marijos poza sudėtinga, jos judesys sukuria sukamojo spiralinio judėjimo įspūdį − šie bruožai vėliau bus perimti vėlesnių manierizmo dailininkų, kurie įkvėpimo sėmėsi iš Mikelandželo. Kad išlyginti Marijos ir Šv. Juozapo figūrų vertę, Marija vaizduojama didesne ir centrine paveikslo figūra. Muskulingos Marijos rankos taip pat suteikia jai tvirtumo ir pasitikėjimo savimi įspūdį.
Paties Mikelandželo darbas siejamas su Luka Sinjorelio, apie 1500 m. tapytu analogiškos temos paveikslu, kuris taip pat yra tondo formos, jame vaizduojamos apsinuoginusios vyrų figūros ir ant žemės klūpanti Marija (šis paveikslas irgi Uficių galerijoje). Žinoma, kad Mikelandželas aukštai vertino Lukos Sinjorelio talentą. Kita įtaka pasireiškia Marijos pozoje ir visoje Šv. Šeimos trikampėje kompozicijoje. Tai Leonardo da Vinčio įtaka. „Doni Tondo“ siejamas su Leonardo paveikslu „Marija su Kūdikiu ir Šv. Ona“ (dabar Luvre). Tačiau Mikelandželas visiškai nenaudojo Leonardo sfumato technikos. „Doni Tondo“ figūrų linijos aiškios, skulptūrinio vaizdavimo.
Penkių vyrų figūrų prasmė sulaukė daug interpretacijų. Pagal plačiai paplitusį vertinimą, „Doni Tonde“ vaizduojamas krikščionybės gimimas − Marija priima iš Šv. Juozapo Kristų. Nuogi vyrai simbolizuoja pagoniškąjį pasaulį, už jų nugarų − nepaliestas žmogaus rankos laukinis peizažas. Krikščionybę su pagonybe susieja Šv. Jonas Krikštytojas, kuris tuoj turėtų krikštyti (arba nuplauti nuodėmes) nusirengiančius vyrus. Prie Marijos kojų vaizduojamas augantis vaistinis citrinmedis, prie Šv. Jono − tikriausiai isopas. Augalai, irgi turintys prasmę krikščioniškosios mitologijos kontekste. Paveikslo kompozicinėse linijose galima įžvelgti pentagramos simbolį. Marijos trikampės formos figūra ir dvi aiškios horizontalės (priešais Šv. Joną ir ties baliustrada, ant kurios atsirėmę 5 vyrai) užtvirtina paveikslo kompozicinį darnumą.
XV pasaulio krepšinio čempionatas/Rezultatai/D grupė
XV pasaulio krepšinio čempionato grupės varžybų pirmo turo rungtynių statistika.
Rytų Baltijos mažoji rasė
Sąvokos atsiradimas ir naudojimas
„Rytų Baltijos rasės“ terminą XX a. trečiajame dešimtmetyje įvedė suomių-švedų antropologas Rolfas Nordenstrengas. Vėliau šį terminą vartojo vokiečių antropologas Hansas Giunteris, švedų antropologas Bertilas Lundmanas, taip pat amerikiečių antropologai K. Kunas ir R. Makalokas. Analogiškas antropologinis tipas, pavadintas „Rytų Europos“, buvo išskirtas I. Denikerio ir E. F fon Eikštedto. Vėliau ši sąvoka vartota sovietų antropologų, kurie laikėsi populiacinės rasės koncepcijos: V. P. Eleksejevo klasifikacijoje (1974 m.) išskiriama „Rytų Baltijos populiacijų grupė“, M. G. Abdušelišvilio klasifikacijoje (1990 m.) – „Rytų Baltijos tipas“.
Arealas
Pagrindinis arealas sutampa su Atlanto-Baltijos mažosios rasės arealu – Skandinavija, Britanijos salos, Vakarų ir Rytų Europos šiauriniai rajonai, bet šio tipo žmonės dažniausiai sutinkami teritorijose tarp Baltijos bei Baltosios jūrų.
Šios mažosios rasės atstovai sudaro didelę dalį šiaurinių rusų, baltarusių, lietuvių, latvių, estų, karelų, vepsų, nemažai komių.
Požymiai
Šio mažosios rasės arealo populiacijoms būdinga:
Išdega
Išdega – viensėdis Molėtų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Alantos.
Ford D2C platforma
D2C („D-klasė 2-durų kupė“ dar žinoma kaip DC2 ir S197) yra Ford'o naujausia globali platforma galinių ratų varomiems automobiliams.
Didžiulis (Alytaus r.)
Didžiulis (arba Daugų ežeras) – ežeras pietų Lietuvoje, Alytaus rajone, prie pat Daugų, Dzūkų aukštumos centrinėje dalyje, hidrografiškai priklauso Merkio baseinui.
Ford D2C platforma
Platforma naudojantys automobiliai:
Didžiulis (Alytaus r.)
Istorija
Didžiulio vardu anksčiau buvo vadinama tik pietvakarinė ežero dalis.
Ford D2C platforma
Galimi ateities automobiliai:
Didžiulis (Alytaus r.)
Istorija
1986 – 1989 m. buvo tiriama bendro fosforo ir azoto kiekio kaita Nemuno baseino ežeruose. Pagal išmatuotą biogeninių medžiagų koncentraciją Daugų ežeras buvo priskirtas prie švariausių ežerų.
2004 m. bendradarbiaujant su Lietuvos geologijos institutu buvo parengtas ežero batigrafinis žemėlapis.
2023 m. įvertinta jog neteisėtai atliekant Daugų ežero tvarkymo darbus padaryta 7747 eurų žala aplinkai.
thumb|left|240px|Didžiulis nuo Daugų pusės
Duomenys
Daugų ežeras yra rininio tipo. Jo dubenį sudaro keturios skirtingos krypties rinos. Dugno reljefą sudaro: daubos, iškilimai, seklumos, salos. Pietvakarinėje ežero dalyje vyrauja 30-40 m gyliai, o didžiausias gylis jos gale 44 m. Vidutinis gylis 13,2 m. Abi ežero šakas jungianti juosta sekli, dugnas lygus. Didžiulio baseino plotas 58 km². Ežeras turi pusiasalį vadinamą Kirklių ragu. Daugų ežeras yra pratakinis. Jo pratakumas yra 12 %. Rytuose išteka Abistos upė link čia pat telkšančio Savisto ežero. Į ežerą įteka 10 mažų upelių, kurie neturi pavadinimų. Kai kurie upeliai vasara išdžiūsta. Daugų ežero pakrantėse yra šaltinių, kurie taip pat didina ežero vandens kiekį. Ežeras surenka vandenį iš 64,9 kvadratinių km ploto. Ežero baseine surenkamas vanduo nuteka Abistos upeliu į Varėnę, kuri vėliau vandenį neša į Merkį.
Aukščiausi krantai (20-30 m) yra vakarinėje ir šiaurinėje ežero pusėje, o rytinėje ir pietrytinėje krantai žemesni, vietomis tik keletą metrų. Krantai beveik ištisai apaugę medžiais ir krūmais. Abu ežero pusiasaliai užpelkėję, vietomis sunku praeiti, apaugę mišku (Papiškių miškas), bet yra paplūdimių ir vietų, tinkamų poilsiui, vandens sportui bei turizmui. Ežero pakrantėse yra įsikūrusios kelios kaimo turizmo sodybos, irklavimo bazė, vandens batutų parkas.
Aplink ežerą įsikūrę šie kaimai: Sala, Doškonys, Andriūnai, Papiškiai, Sokonys, Padaugė, Bukaučiškės II, Dvarčėnai, Daugų kaimas. Šiaurine pakrante eina kelias.
Gyvūnija ir augalija
Daugų ežere gausu žuvų. Kuojos, karšiai, karpiai, aukšlės, lydekos, ešeriai, stintos, šamai, sykai, lynai, karosai, seliavos, unguriai…
Augalija skurdi ir nevienoda. Auga švendrai, meldai, nendrės. Povandeniniai augalai auga iki 7 m gylio. Labiausia paplitę atabrade maurabraginių klasės dumbliai bei vyrauji melsvai žali dumbliai, kurie sukelia vandens “žydėjimą”. Dumbliai ežere sudaro beveik nenutrūkstamą visą ežerą juosiantį povandeninių pievų žiedą. Daugų ežero litoralinėje zonoje yra elodėjų, plūdžių ir kitų augalų. Supelkėjusiose įlankose augalija turtingesnė ir užima didelius plotus, juose ryškios trys augalų juostos: sekliųjų vandenų augalų, nendrių meldų ir makrofitų. Auga nežymios vandens lelijų ir plačialapių plūdžiųjuostos. Ežere rasta apie 650 žiedinių ir sporinių induočių rūšių. Taip pat rasta 76 dekoratyvinės ir kultūrinės rūšys.
Kuma
Kuma  – upė Rusijoje, Šiaurės Kaukaze. Prasideda Karačajų Čerkesijoje, Kaukazo kalnų Uoliniame kalnagūbryje. Teka į šiaurės rytus, pradžioje kaip kalnų upė, toliau teka Stavropolio kraštu, už Mineralinių Vandenų virsta lygumų upe, pradeda daryti meandras, skaidytis į protakas. Už Neftekumsko Kuma patenka į Pakaspijo žemumą, kur išsiskiria į kelias protakas, sudarančias ribą tarp Dagestano ir Kalmukijos, kurios paprastai Kaspijos jūros nepasiekia.
Pagrindiniai intakai – Podkumokas, Zolka, Darja (dešinieji), Tomuzlovka, Sausasis Karamykas, Drėgnasis Karamykas, Drėgnoji Buivola (kairieji).
Vanduo labai drumzlinas. Upės vanduo naudojamas drėkinimui, atsišakoja Tersko-Kumos, Kumos-Manyčiaus kanalai. Patvenkta Otkaznojės tvenkiniu.