cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Žibuntas Mikšys
Žibuntas Mikšys (1923 m. gruodžio 12 d. Kaunas – 2013 m. lapkričio 16 d. Paryžius) – Lietuvos grafikas.
Biografija
Motina aktorė, režisierė Zuzana Arlauskaitė-Mikšienė, žmona tapytoja Miriam Meras. Meno pagrindus įgijo pas skulptorių A. Janulį Kauno jėzuitų gimnazijoje. 1946–1949 m. studijavo Niurnbergo ir Štutgarto meno akademijose. 1962 m. apsigyveno Paryžiuje. 1979–1988 m. dėstė lietuvių kalbą ir Lietuvos istoriją (iki 1985 m.) Nacionaliniame Rytų kalbų ir civilizacijų institute (INALCO) Paryžiuje. Prancūzijos lietuvių bendruomenės tarybos ir valdybos pirmininkas.
Manganas
Manganas – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Mn, atominis skaičius 25.
Gamtoje manganą galima rasti piroliuzito MnO2, hausmanito MnO·Mn2O3, braunito Mn2O3, manganito MnOOH, rodochrozito MnCO3 ir kt. mineraluose.
Savybės
Manganas yra sidabro baltumo, trapus sunkusis metalas, savo išvaizda panašus į geležį, gamtoje aptinkamas tik įvairiuose junginiuose. Jo randama mineraluose: piroliuizite (MnO2), braunite (Mn2O3), manganite (Mn2O3H2O), mangano špate (MnCO3) ir kt.
Panaudojimas
Gamyboje daugiausia naudojami baziniai mangano oksidai (MnO, MnO2, Mn2O3), mangano chloridas (MnCl2), mangano sulfatas (MnSO4), kalio permanganatas (KMnO4).
Manganas (jo oksidai ir druskos) vartojamas plieno, gumos, keramikos, stiklo pramonėje, elektrinio suvirinimo elektrodų fliusams, sausiems elementams, dažams gaminti. Kalio permanganatas kaip oksidatorius plačiai naudojamas pramonėje, kaip antiseptikas – medicinoje.
Apsinuodijimas manganu
Didžiausias apsinuodijimo pavojus esti dirbant mangano rūdos kasimo ir malimo, plieno lydymo, taip pat elektros suvirinimo darbus.
Mangano poveikis žmogaus organizmui
Manganas į organizmą dažniausiai patenka įkvepiamas (jo dulkės ir aerozoliai). Patekęs į organizmą, manganas susijungia į nepatvarų kompleksą su baltymais. Kaupiasi kauluose, plaučiuose, kepenyse, inkstuose, blužnyje. Pasišalina iš organizmo su tulžimi, šlapimu. Apsinuodijimai manganu dažniausiai būna lėtiniai. Manganas labiausiai pažeidžia nervų sistemą. Apsinuodijimo pradžioje nusiskundimai būna astenovegetacinio sindromo pobūdžio: bendri negalavimai, silpnumas, greitas nuovargis, atminties susilpnėjimas, galvos skausmai, miego sutrikimai, impotencija, hiperhidrozė ir kt. Ligonis prislopintas, niekuo nesidomi, emocijos vangios, intelektas sutrikęs, gali sutrikti ir psichika. Būna priverstinio nevalingo juoko arba verksmo priepuoliai, veidas be mimikos („mangano kaukė“), kūno judesiai nerangūs. Vėliau pradeda drebėti rankos, sutrinka kalba, padidėja raumenų tonusas, judesiai pasidaro sukaustyti, sutrinka eisena, ligonis eina palinkęs į priekį, remdamasis pirštų galais (gaidžio eisena), nepastovi Rombergo pozoje. Šie simptomai primena Parkinsono ligą, todėl vadinami mangano parkinsonizmu. Paliečiamos ir kitos organizmo sistemos. Netenkama apetito, vargina seilėtekis, pykinimas, rėmuo, išsivysto vidutinio sunkumo hepatitas. Neretai padidėja skydliaukė, atsiranda tireotoksikozės požymių, pulsas padažnėja, sumažėja arterinis kraujospūdis, pakinta morfologinis kraujo vaizdas. Plaučiuose gali būti pneumokoniozės tipo pakitimų (manganokoniozė). Svarbu apsinuodijimą anksti diagnozuoti, nes pradinės ligos stadijos simptomai paprastai praeina nutraukus kontaktą su manganu ir pritaikius tinkamas gydymo ir reabilitacijos priemones. Apsinuodijimų manganu profilaktikai svarbu mechanizuoti ir automatizuoti mangano rūdos malimo, sijojimo, lydymo darbus, tobulinti technologinį procesą. Elektrinio suvirinimo darbai turi būti vykdomu naudojant efektyvią ventiliacinę sistemą, darbuotojas turi naudotis veido ir akių apsauginiu skydu, dėvėti specdrabužius, laikytis asmens higienos. Svarbu atlikti išankstinius ir periodinius darbuotojų sveikatos tikrinimus. Atsiradus kontraindikacijų darbui su manganu, darbą reikia keisti. Kontraindikuotina dirbti su manganu sergant organinėmis nervų sistemos, inkstų, kepenų ligomis, sergant tuberkulioze, lėtinėmis plaučių ligomis, nėščioms ir maitinančioms moterims. Maksimaliai leidžiama mangano koncentracija darbo patalpų ore – 0,3 mg/m³.
Famagusta
Famagusta – miestas rytų Kipre (Turkų Kipre), prie Viduržemio jūros; apskrities centras. Nuo 1974 m. tapo vienu svarbiausių turkų mažumos Kipre miestų.
Kreditorius
Kreditorius – juridinis ar fizinis asmuo, suteikęs, teikiantis arba suinteresuotas įmonei, įstaigai teikti skolon finansus, prekes, paslaugas.
Prie kreditorių priskiriama: Kreditoriai rodomi balanso pasyvinėje pusėje.
Dvariūkai
Dvariūkai (arba Dvariukai) – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Linkuvos, Mūšos pakrantėje. Yra Dvariūkų užtvanka (telkšo Dvariukų tvenkinys). Seniūnaitijos centras. Praeina kelias.
Antstolio patvarkymas
Antstolio patvarkymas – teisės aktas, kuriuo vykdymo proceso metu antstolis iškylančius klausimus išsprendžia (LR CPK 613 str. 1 d.).
Turinys
Patvarkyme antstolis nurodo patvarkymo surašymo datą, savo vardą ir pavardę, vykdomosios bylos numerį, bylos šalis, sprendžiamo klausimo esmę, motyvus, kodėl priimamas vienoks ar kitoks sprendimas.
Patvarkymo rezoliucinėje dalyje nurodami priimtas sprendimas ir patvarkymo apskundimo tvarka.
Patvarkymą antstolis pasirašo ir patvirtina antstolio antspaudu. Reikiamais atvejais patvarkyme nurodomi ir kiti duomenys.
Vandensvydis olimpinėse žaidynėse
Šaltiniai
{{reflist}]
Lukuvo lyguma
Lukuvo lyguma - Pietinės Palenkės žemumos mezoreljefas esantis rytų Lenkijoje, išsidėstęs Mazovijos ir Liublino vaivadijose. Šiaurės vakaruose ribojasi su Sedlcų aukštuma, šiaurės rytuose su Palenkės Bugo kanjonu, rytuose su Lomazų įduba ir Kodenio lyguma. Didžiausios regiono gyvenvietės yra Lukuvas, Kockas, Palenkės Radzinas, Palenkės Mendzyžecas, Palenkės Biala, Hušlevas, Palenkės Lešna, Konstantinuvas, Palenkės Januvas ir Rokitnas.
Rui Veloso
Dainos „Chico Fininho“ ir „A Rapariguinha do Shopping“ iš karto tapo klasikos, kai 1980 metais albumas buvo išleistas. Albumo tekstai, paprastai parašyti Carlos Tê, rodo Porto kultūros įtaką. Būdamas besąlygiškai įsimylėjęs bliuz1, R. Velosas kelis kartus grojo kartu su B. B. King. Jis tapo vienu iš pelningiausių ir žinomiausių portugalų muzikantų, ką patvirtina jo diskografija.
Komarovo kultūra
Komarovo kultūra – bronzos amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1934 m. tyrinėtą pilkapį prie Komarovo kaimo (Ivano Frankivsko sritis, Ukraina).
Kultūra
Komarovo kultūros žmonės kūrė atviras gyvenvietes, gyveno žeminėse ir antžeminiuose būstuose. Vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste. Naudojo lipdytus indus (puodus, dubenis ir vazas), puoštus geometriniu, dažniausiai virvelių ornamentu, akmeninius, kaulinius ir raginius įrankius, bronzinius, dažniausiai įvežtinius ginklus.
Mirusiuosius laidojo pilkapiuose ir kapinynuose nedegintus – akmeninėse dėžėse, sudegintus – duobėse, su įkapėmis. Rasta keramikos, akmeninių, kaulinių ir raginių įrankių, žalvarinių ir auksinių papuošalų. Komarovo kultūra artima Tšinieco kultūrai, kartais laikoma jos vietine kultūra. Manoma, ją paliko protoslavai arba dakai-trakai.
Zalaegersegas
Zalaegersegas – miestas pietvakarių Vengrijoje, prie Zalos upės, netoli Austrijos ir Slovėnijos sienų. Zalos medės centras. Keliai į Sombathėjų, Nadkanižą, Kesthėjų, Vašvarą. Geležinkelių mazgas. Yra 1760 m. pastatyta barokinė bažnyčia, XVIII a. barokinė rotušė.
Moderniosios Serbijos istorija
thumb|left|Karadžiordžė Petrovičius - 1804 m. serbų sukilimo lyderis Moderniosios Serbijos istorija - Serbijos istorijos laikotarpis tarp nepriklausomybės atgavimo XIX a. iki Pirmojo pasaulinio karo pabaigos.
Serbijai pavyko gauti autonomiją Osmanų imperijoje po dviejų sukilimų 1804 m. ir 1815 m. 1815 m. buvo sudaryta Serbijos kunigaikštystė. 1829 m. Graikijai buvo suteikta nepriklausomybė, o Serbija tapo autonomija, kuri buvo pusiau priklausoma nuo Turkijos, tačiau turkų garnizonas sostinėje Belgrade išliko iki 1867 m. Šie sukilimai suteikė serbams vilties atkurti savo viduramžiais klestėjusią imperiją.
1848 m. revoliucijų metu Austrijos imperijos serbai paskelbė autonominę Serbų Vojvodinos provinciją (darbatiniais laikais šis regionas vadinamas Vojevodina). Austrijos imperatoriaus sprendimu 1849 m. lapkričio mėnesį ši provincija buvo performuota į Austrijos karūnos žemę Serbijos Vojevodina ir Tamiš Banatas (Serbijos ir Tamiš Banato kunigaikštystė). Nepaisant serbų valios, ši provincija 1860 m. buvo panaikinta ir kita galimybė iškelti savo reikalavimus regiono serbams atsirado tik 1918 m.
Po Rusijos ir Turkijos karo 1877 m. Serbija tapo visiškai nepriklausoma ir jai atiteko didelės teritorijos pietryčiuose, įskaitant Nišą, antrąjį pagal dydį Serbijos miestą. Serbijos nepriklausomybė ir teritorijos išplėtimas buvo patvirtintas 1878 m. Berlyno sutartimi, tačiau visos serbų gyvenamos žemės nebuvo sujungtos į vieną valstybę. Milijonai serbų tebegyveno kaimyninėse valstybėse - Austrijos-Vengrijos imperijoje (Bosnija, Kroatija, Vojevodina, Sandžakas) ir Osmanų imperijoje (Pietų Serbija, Kosovas. Makedonija). 1882 m. buvo paskelbta Serbijos karalystė ir karūnuotas karalius Milanas Obrenovičius IV. Serbija buvo viena iš nedaugelio tuo metu susikūrusių valstybių, turinčių savą valdančiąją dinastiją.
Naujai susikūrusioje valstybėje, kaip ir daugelyje Balkanų šalių, vyravo agrarinis ūkis, pramonės ir modernios infrastruktūros buvo nedaug. Bendras gyventojų skaičius išaugo nuo vieno milijono XIX a. pradžioje iki 2,5 mln. 1900 m., Belgrado gyventojų skaičius pasiekė 100 000 (be šiaurinės miesto dalies, kuri priklausė Austrijai-Vengrijai), Nišo - 24 000 gyv., kelete kitų miestų buvo po 10-15 tūkst. gyventojų. thumb|Serbijos karalystė 1913 m. Serbų vadovybė, paveikta sėkmingo Vokietijos ir Italijos suvienijimo XIX a. orientavosi į pietų slavų išvadavimą iš Habsburgų ir Osmanų imperijų. Dėl to 1912 – 1913 m. kilo Balkanų karai, tai buvo viena iš I pasaulinio karo priežasčių. Serbų propaguota pietų slavų suvienijimo programa skyrėsi nuo tradicinės nacionalistinės programos, pagal kurią siekiama į vieną valstybę suvienyti tik vienos tautos žmones. Tačiau reikia atsižvelgti į tai, kad daugelis dabartinių šioje teritorijoje esančių tautų tuo metu buvo menko tautinio sąmoningumo ir serbai jų nepripažino savarankiškomis tautomis. Pirmą kartą serbų nacionalistinė programa buvo suformuluota I. Garašanino veikale Načertanije ("metmenys"), išleistame 1844 m. Pagrindinius programos punktus sudarė;
XVII pasaulio futbolo čempionatas
Turnyro metu netikėtai greitai iš varžybų pasitraukė Prancūzija, Portugalija ir Argentina, nepatekusios į atkrintamąsias varžybas, o Italiją ir Ispaniją nugalėjo Pietų Korėja. Trys komandos pirmąkart savo istorijoje pasiekė ketvirtfinalį: Senegalas, Turkija ir Pietų Korėja; pastarosios dvi pateko net į pusfinalį. Šiame čempionate debiutavo Senegalo, Kinijos, Ekvadoro ir Slovėnijos komandos.
Godzebai
Godzebai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vyškų valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės vakarus nuo Vyškų, apie 23 km į šiaurės vakarus nuo Bielsko ir apie 31 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Auktalytė
Istorija
Bartos žemės kaimo pavadinimas Auktōlītē prūsiškos kilmės. 1326 m. minima Ochtolite. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Frydlando apskrities (nuo 1927 m. Barštyno apskritis) Althofo valsčiaus kaimas. Auktalytės parapijos centras. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Frydlando rajono, vėliau Pravdinsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Družbos apylinkės kaimas.
Pirmoji bažnyčia pastatyta XV a. antroje pusėje. 1702 m. sudegė jos bokštas. 1912 m. parapijai priklausė 18 kaimų, kuriuose buvo 1700 gyventojų. Per Antrąjį pasaulinį karą 1945 m. bažnyčią sugriovė TSRS kariuomenė.
Kindu
Kindu  – miestas Kongo Demokratinės Respublikos rytinėje dalyje, prie Lualabos upės, ~400 km į vakarus nuo Bukavu. Maniemos provincijos administracinis centras. Yra oro uostas, upių uostas, geležinkelio linija į Kabalą, keliai į Kalemiję, Kisanganį. Prekybinis centras.
Istorija
XIX a. Kindu buvo prekybos auksu, dramblio kaulu, vergais centras. Kolonijiniais metais vadintas Kindu-Port Empenu (Kindu Port-Empain).
Mobutu laikais miestas buvo Šiaurės Kivu subregiono sostine.
Burniai (Telšiai)
Burniai – kaimas centrinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 8 km į pietvakarius nuo Ubiškės.
Kultūrų geografija
500px|right|thumb|Kultūros sritys
Kultūros sritis – pasaulio teritorija vienijama kultūros. Panašios kultūros bruožų erdvės plyti labai didelėse teritorijose – kartais tai ištisi žemynai, kartais jos driekiasi per įvairias geografines zonas. Valstybių sienos dažnai yra kultūros sričių riba. Joms susikirtus kinta ir pačios kultūros. Pavyzdžiui, Afrika yra vienas žemynas, tačiau jis dalomas į dvi kultūros sritis – baltosios Afrikos ir juodosios Afrikos. Juodosios Afrikos sritį apibūdina rasės ir ūkininkavimo būdas, o Islamo kultūros sritį – religija.
Kultūros sričių ribos gali keistis. Pavyzdžiui, būtų naujai brėžiama Šiaurės Amerikos ir Lotynų Amerikos kultūrų riba, jei į JAV pietų valstijas imigruotų daugiau italų ar ispanų. Kitas pavyzdys – Sovietų Sąjunga. Po jos subyrėjimo buvusios pietinės respublikos, atgavusios nepriklausomybę, integravosi į islamo bendruomenę. Dabar jos priskiriamos islamo kultūrai.
Kultūros sritys
Iš viso yra 9 kultūros sritys:
Europos kultūros sritis
Europos Viduržemyje glūdi šios kultūros šaknys. Tai graikų mokslas, romėnų teisė, krikščionių religija. Čia kūrėsi mokslas bei menai, čia buvo padėti geografinių Žemės tyrinėjimų pagrindai. Ilgainiui tai susipynė į savitą Europos kultūrą. Nuo seno Europa buvo nuolatinė idėjų, partijų, valstybių kovų arena. Todėl Europoje anksčiau nei kur kitur atsirado pramonė, sparčiai augo miestai, plito miestiškas gyvenimo būdas. Palankiame klimate plėtojosi žemdirbystė. Šimtmečius trukusi sparti Europos valstybių raida suformavo nepakartojamą Europos kultūros mozaiką. Nedidelėje Europoje yra per keturiasdešimt valstybių, vartojama dešimtys skirtingų kalbų, išpažįstamos įvairios religijos. Įvairių kultūrų įvairovė kai kada tampa karinių konfliktų priežastimi įvairiuose žemyno kampeliuose.
Europa – vienas stipriausios ekonomikos regionų pasaulyje. Daugelyje jos šalių labai aukštas gyvenimo lygis yra pavyzdys kitoms valstybėms. Stiprina valstybingumo pagrindus ir siekia sumažinti ekonominį atsilikimą ir iš socializmo išsilaisvinusios šalys. Europos valstybės vienijasi – kuria bendrus Europos namus ir sprendžia iškylančias socialines bei ekonomines problemas.
Šiaurės Amerikos kultūros sritis
200px|right|thumb|Laisvės statula Niujorke
Šiai kultūros sričiai priskirtinos dvi valstybės – JAV ir Kanada. Nuo seno čia gyvenusias indėnų gentis per kelis šimtus metų išstūmė europiečiai. Jie atvežė krikščionišką kultūrą ir tęsė europines tradicijas. Per kelis šimtus metų išeiviai iš Europos įsitvirtino šiose žemėse.
Šiaurės Amerikos gamtos sąlygos panašios į Europos. Šiaurėje gausu miškų, atšiauresnis klimatas, viduryje yra dideli žemdirbystei tinkami plotai. Naujajame pasaulyje, priešingai negu Europoje, gausu naudingųjų iškasenų.
JAV ir Kanada sudaro vieną ekonominę erdvę. Aukštas šių šalių gyvenimo lygis, išplėtota paslaugų sfera ir verslai. Nuo XX a. pradžios JAV pagaminamos produkcijos ir teikiamų paslaugų visuminė vertė yra didžiausia pasaulyje.
Lotynų Amerikos kultūros sritis
200px|left|thumb|Maču Pikču „prarastasis inkų miestas“
Ji yra atogrąžų, subtropikų ir vidurinėje klimato juostose. Didelės teritorijos dalies klimatas karštas ir drėgnas, todėl sąlygos žemdirbystei puikios. Žemės gelmėse daug naudingųjų iškasenų.
Iki XV a. čia klestėjo aukštos kultūros indėnų civilizacijos. XV a. pabaigoje šią sritį pradėję užkariauti išeiviai ir Europos Viduržemio šalių – ispanai ir portugalai – ne tik atsivežė savo kultūrą, bet ir savo krašto tradicijas.
Europiečių tvarkai labai priešinosi indėnai, todėl jų nemažai europiečiai išnaikino. Likusieji per laiką sumišo su atėjūnais. Dauguma Lotynų Amerikos gyventojų yra krikščionys, tačiau vietos krikščionybė skiriasi nuo europietiškosios. Vietos gyventojų ir atvykėlių nesantaika, kultūrų nesutapimas, gamtos skirtumai ir kitos priežastys trukdė Lotynų Amerikos visuomenės raidai. Dabar regione sparčiai plinta miestietiškas gyvenimo būdas, nes vis daugiau žmonių iš kaimų keliasi gyventi į miestus. Todėl aplink didmiesčius per kelias dešimtis metų atsirado lūšnynų, keliančių daug socialinių problemų.
Islamo kultūros sritis
200px|left|thumb|Dykumos formavo musulmonų gyvenseną
Ji aprėpia Šiaurės Afrikos ir Pietvakarių Azijos atogrąžų ir subtropikų dykumų klimato juostą. Iš čia kilo dvi svarbiausios pasaulio religijos: krikščionybė ir islamas. Dėl nepalankių gamtos sąlygų žmonių čia gyvenama retai. Paplitęs tradicinis klajoklinis gyvenimo būdas. Sėsliai ir tankiai gyvenama tik oazėse, kur prateka upė, yra ežeras arba gruntinio vandens. Čia plėtojama žemdirbystė.
Oazės yra pirmųjų civilizacijų lopšys. Jose kūrėsi pirmieji Afrikos ir Azijos miestai, formavosi miestų kultūra. Šiuo metu visas Šiaurės Afrikos ir Pietvakarių Azijos Šalis jungia islamas, lemiantis gyvenimo būdą, papročius, savitą pasaulio suvokimą.
Tūkstančius metų oazių gyventojai kovojo su klajokliais dėl vandens, derlingos žemės, naudingų iškasenų. Tarpusavio vaidai trukdė pažangai, todėl šio regiono šalys ilgą laiką buvo ekonomiškai atsilikusios. Permainos prasidėjo atradus naftos ir pradėjus ją išgauti bei eksportuoti. Todėl kai kurių islamo šalių vaidmuo pasaulio ūkyje vis labiau didėja.
Indijos kultūros sritis
150px|right|thumb|[[Tadž Mahalis|Tadž Mahalio mauzoliejus – vienas iš Indijos simbolių]]
Ši kultūra plyti atogrąžų klimato juostoje ir apima visą Indostano pusiasalį bei Šri Lankos salą. Tai sausojo ir lietingojo sezonų kaitos klimato juosta. čia per metus nuimami du derliai. Dauguma žmonių gyvena kaimuose. Pastaruoju metu sparčiai daugėja miestiečių.
Reikšmė
Indijos kultūros sritis yra senųjų civilizacijų sritis. Pirmieji miestai čia susikūrė prieš 4000 metų. iš čia kilo hinduizmas ir budizmas. Šios religijos persipynė, kai XII a. į šį regioną įsiveržė islamas. Senąją civilizaciją paveikė ir krikščionybė. Todėl susiformavo savita, labai atsiliepianti kasdieniniam gyvenimui kultūra.
Demografija
Šios kultūros regione gyvena šimtai tautų ir tautelių, yra gaji kastų sistema, lemianti žmonių socialinę padėtį ir galimybes. Ypatingas religingumas bei didelis gimstamumas stabdo ūkio plėtrą. Žemiškojo gyvenimo niekinimas ir pasyvumas leido ilgą laiką europiečiams valdyti šią sritį ir naudotis jos gamtos turtais.
Rytų Azijos kultūros sritis
Ši kultūra paplitusi didžiulėje, net kelių klimato juostų, teritorijoje. Gamta – labai kontrastinga – miškai, stepės, dykumos, kalnai ir t. t. Žiemą toliau nuo jūros dažnai speigai, o vasarą – sausros, žemės drebėjimai, dideli potvyniai, taifūnai ir kt. Tokios gamtos sąlygos grūdino žmones ir vertė nenuilstamai dirbti bei kurti. Kinijoje buvo išrastas kompasas, pradėtas gaminti popierius, šilkas, sukurtas hieroglifų raštas ir t. t. Iš Pietų ir Pietryčių Azijos į šią sritį plito įvairios religijos. Rytų Azijai būdinga savotiška kultūra ir gyvenimo būdas. Gyventojų darbštumas, dalykiškumas ir taupumas yra tie bruožai, kurie itin reikalingi dabarties ekonomikos plėtrai.
Japonija buvo pirmoji Rytų Azijos valstybė, kuri XIX a. vid. „atvėrė duris“ pasauliui ir ėmė plėtoti pramonę. Mokslo ir technikos laimėjimai padėjo Japonijai tapti viena iš ekonomiškai stipriausių valstybių. Kinija ir Korėja permainų neskatino, todėl iki pat XX a. vid. Buvo tipiški atsilikę žemės ūkio kraštai. Dabar šių šalių ekonomika kyla labai sparčiai, buvęs atsilikimas mažėja. Teigiama, kad XXI a. Rytų Azijai teks svarbiausias vaidmuo pasaulio ekonomikoje.
Juodosios Afrikos kultūros sritis
Jai priskirtina beveik visa Afrika į pietus nuo Sacharos. Gamtos sąlygos nėra palankios, nors ištisus metus šilta, bet drėgmės vienur per daug, kitur – per mažai.
Ilgą laiką apie Juodąją Afriką europiečiai žinojo mažai. Tai lėmė jos geografinė padėtis: iš šiaurės – milžiniška dykuma, o iš vakarų ir rytų – vandenynai. Tačiau net ir tuomet, kai ši žemės dalis tapo atvira visam pasauliui, atėjūnų tikslas veikiau buvo priešiškas nei draugiškas. Tai rodo net tris šimtus metų Juodąją Afriką buvus žmonių medžioklės vieta ir dar šimtą metų Europos šalių kolonija. Kitų kultūrų brovimasis ir su tuo susiję dideli praradimai trukdė Juodosios Afrikos tautoms perimti išorinio pasaulio laimėjimus.
XX a. 6 dešimtmetyje prasidėjo Afrikos dekolonizavimas – kūrėsi nepriklausomos valstybes. Tačiau iki šiol dauguma Afrikos šalių tebėra ekonomiškai atsilikusios. Jose vyrauja primityvioji žemdirbystė. Šioms šalims daug socialinių problemų kelia didelis gyventojų prieauglis ir sparti urbanizacija.
Feliksas Žemulis
Feliksas Žemulis (g. 1953 m. vasario 21 d. Vaitiekūnuose, Radviliškio rajonas) – Lietuvos žurnalistas.
Biografija
1965–1967 m. mokėsi Kalnaberžės mokykloje-internate (Kėdainių rajonas), 1967–1968 m. Barkūniškio aštuonmetėje mokykloje (Kėdainių rajonas), 1969–1971 m. Grinkiškio vidurinėje mokykloje (Radviliškio rajonas). 1971–1973 m. Radviliškio rajono laikraščio korektorius, literatūrinis darbuotojas, skyriaus vedėjas. 1972–1983 m. Vilniaus universitete studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą, vėliau žurnalistiką.
1973–1976 m. Jurbarko rajono laikraščio korespondentas, skyriaus vedėjas. Nuo 1976 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. 1976–1977 m. dienraščio „Komjaunimo tiesa“ korespondentas. 1977–1983 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos konsultantas, skyriaus vedėjas. 1983–1984 m. LSSR AT Prezidiumo pirmininko Antano Barkausko padėjėjas. 1984–1985 m. Vyriausiosios enciklopedijų redakcijos skyriaus redaktorius. 1985–1993 m. žurnalo „Mūsų gamta“ atsakingasis sekretorius, skyriaus vedėjas. 1993–2006 m. dienraščio „Lietuvos rytas“ korespondentas. 2006–2013 m. dienraščio „Lietuvos žinios“ specialusis korespondentas.
Veikla
Rašė daugiausia ekologijos, gamtos ir gamtosaugos temomis. Paskelbė apybraižų apie žymius Lietuvos gamtininkus ir gamtosaugininkus. Kritiniuose straipsniuose ir žurnalistiniuose tyrimuose gvildeno aktualias ekologijos problemas. Išspausdino apsakymų, novelių, humoreskų.
2009–2010 m. buvo LR Vyriausybės darbo grupės, suburtos Lietuvos teisės aktams tobulinti įgyvendinant Orhuso konvenciją dėl visuomenės teisės gauti informaciją aplinkos klausimais narys.
Vestminsterio laikrodžio bokštas
thumb|Bokštas thumb|Laikrodis su žmogumi, norint palyginti laikrodžio dydį Vestminsterio laikrodžio bokštas (Elžbietos bokštas) stovi Londone, Anglijoje, šiaurės rytiniame Jungtinės Karalystės Parlamento rūmų kampe. Bokštas pastatytas 1858 m., jo aukštis yra 96,3 m. Bokšte sumontuotų laikrodžių ciferblatų skersmuo yra 7 m.
Belgrano universitetas
Belgrano universitetas  – privatus universitetas, įsikūręs Argentinos sostinėje Buenos Airėse, Belgrano kvartale. Įkurtas 1964 m.
Vestminsterio laikrodžio bokštas
Nors bokštas dažnai žinomas kaip Didysis Benas, šis vardas iš tiesų reiškia didžiausią, 14,5 tonų sveriantį, bokšto varpą. Varpas niekada neturėjo oficialaus pavadinimo, nėra visiškai aišku ir iš kur kilusi ši jo pravardė. Manoma, kad ji gali reikšti serą Bendžaminą Holą (Benjamin Hall), Parlamento rūmų atstatymo darbų vykdytoją, arba sunkiasvorį XIX a. boksininką Bendžaminą Kauntą (Benjamin Caunt).
2012 m. bokštas oficialiai pervadintas Elžbietos vardu pažymint karalienės Elžbietos II valdymo 60-metį.
Raudongalvis cichlidas
Raudongalvis cichlidas, ugniagalvis cichlidas – daugiaspalvių ešeržuvių (Cichlidae) šeimos žuvis.
Paralimnis
Paralimnis – miestas rytiniame Kipre; laikinasis Famagustos apygardos centras (po to kai 1974 m. buvo okupuota Famagusta). Išvystytas turizmas.
Raudongalvis cichlidas
Tai įvairiaspalvis didelis cichlidas, kurio subrendusiems patinams ant galvos išauga gumbas. Suaugę patinai būna iki 40 cm, bet dažniausiai mažesni; patelės mažesnės.
Paplitęs Centrinėje Amerikoje.
Acetilcholinas
Acetilcholinas – cheminė medžiaga, kurią organizme išskiria nervinės ląstelės. Tai parasimpatinės nervų sistemos mediatorius. Acetilcholinas skatina griaučių raumenų bei vidaus organų lygiųjų raumenų susitraukimą. Acetilcholino cheminė formulė yra C7H16NO2.
Birutė Balynienė
Birutė Balynienė (g. 1954 m. rugpjūčio 22 d. Zalumajaus k., Zimos rajonas, Irkutsko sritis, Rusija) – Lietuvos televizijos žurnalistė, redaktorė.
Biografija
1971 m. baigė Stoniškių vidurinę mokyklą, 1977 m. Vilniaus universiteto (VU) Istorijos fakultete - žurnalistikos specialybę.
Nuo 1977 m. Lietuvos televizijos ir radijo komiteto (dabar - LRT) Radijo programų direkcijos redaktorė. Rengė laidą „RTV savaitė“, rašė straipsnius į savaitraštį „Kalba Vilnius“. 1981 m. pervesta dirbti vyresniąja redaktore į Informacijos šaltinių skyrių, 1989 m. – į Televizijos propagandos redakciją. Rengė laidų ciklus „Informatika ir skaičiavimo technika“, „Mokslo pasaulyje“, „Gamtos apsauga“, baltarusių programą „Siabryna“ (režisierius Saulius Merkys). Nuo 1991 m. tiesioginės televizijos laidos "Valstybės studija" redaktorė ir vedėja. 1992 m. gruodžio mėn. su redaktoriumi Stasiu Grigaliūnu ir režisiere Živile Grigiene sukūrė „Politikos studiją“, 1993 m. sausio mėn. – „Atminties tiltus“. 1993 m. kovo mėn. su garso režisieriumi ir kompozitorium Kęstučiu Ligeika rengė TV visuomeninį architektūrinį žurnalą „Tiltai“. Nuo 1994 m. rengė TV muzikinį mokslo ir verslo žurnalą „9 amatai“. Nuo 1999 m. LTV laidos "Kelionės" kūrėja ir vedėja (režisierė Aurika Grigalavičienė). Nuo 2007 m. - Lietuvos darbo biržos atstovė spaudai, nuo 2010 m. - Vilniaus Jaunimo darbo centro skyriaus vyriausioji specialistė.
Lietuvos žurnalistų sąjungos Vilniaus skyriaus valdybos narė.
Tesco
„Tesco plc“ – Jungtinėje Karalystėje įkurtas tarptautinis maisto bei kitų prekių mažmeninės prekybos tinklas. Tai didžiausias britų mažmenininkas tiek pagal pasaulinę, tiek pagal vietinę rinkos dalį. Įmonės pelnas viršija 2 mlrd. svarų. 2008 m. įsigijus Vokietijos mažmeninės prekybos kompaniją „Metro AG“, „Tesco“ tapo ketvirtuoju pagal dydį mažmenininku pasaulyje.
Pradėjęs specializaciją maisto prekyboje, savo veiklą išplėtė į drabužių, buitinės technikos, finansinių paslaugų, DVD ir CD pardavimą bei nuomą, muzikos parsisiuntimą, interneto paslaugas, telekomunikacijas, sveikatos draudimą, programinę įrangą ir pan.
Dvarviečiai
Dvarviečiai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, prie kelio, 3 km į pietryčius nuo Laukuvos. Pro kaimą teka Viksvė. Yra molio telkinys. 1995 m. kaime pašventintos Laukuvos naujosios kapinės. 2010 m. pastatyta Dvarviečių koplyčia.
Tesco
Įkūrimas
Jack Cohen įkūrė „Tesco“ 1919 m. prekiaudamas pertekliniu maistu nuo prekystatlio Londono East End’e. „Tesco“ prekės ženklas pirmą kartą pasirodė 1924 m. Pavadinimas kilo kai Džekas nusipirko arbatos siuntą iš T. E. Stockwell. Pavadinimą sudarė tiekėjo inicialai (TES) ir pirmos dvi Džeko pavardės raidės (CO), ir taip atsirado žodis „Tesco“.
Pirmoji „Tesco“ parduotuvė buvo atidaryta 1929 m. Burnt Oak, Edgware, Middlesex. 1947 m. Londono vertybinių popierių biržoje pasirodė kaip „Tesco Stores (Holdings) Limited“. Pirmoji savitarnos parduotuvė atidaryta St Albans 1951 m. (2008 m. dar veikė kaip „Metro“), o pirmasis prekybos centras „Maldon“ 1956 m.
1950–1960 „Tesco“ augo tiek organiškai, tiek įsigijimo būdu kol valdė daugiau nei 800 parduotuvių. Bendrovė įsigijo 70 Williamsons parduotuvių 1957 m., 200 „Harrow Stores“ parduotuvių 1959 m., 212 „Irwins“ parduotuvių 1960 m., 97 „Charles Phillips“ parduotuvių 1964 m. ir „Victor Value“ tinklą 1968 m. (parduotas „Bejam“ 1986 m.).
Komornicos kultūra
Arealas
thumb|left|100px|Stavinogo mikrolitas Komornicos kultūra 8–7 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitusi Vyslos baseine ir Oderio žemupyje, dab. Lenkijos teritorija, Maglemozės kultūros ankstyvasis laikotarpis.
Kultūra
Komornicos kultūros žmonės laikinas gyvenvietes dažniausiai kūrė prie upių ar kitų vandens telkinių, gyveno mažose, greičiausiai palapinės tipo mediniuose pastatuose. Vertėsi medžiokle ir žvejyba, rinko maistą. Naudojo titnaginius gremžtukus, rėžtukus, ovalius kirvelius ir kaulinius raginius durklus, kaplius, peiliukus, antgalius, žeberklus. Rasta daug titnaginių geometrinių mikrolitų, daugiausia lygiašoniai ir nelygiašoniai trikampiai, manoma, naudoti kaip antgaliai ir žeberklai. Komornicos kultūra turėjo įtakos Janislavičių kultūros susiklostymui.
Lietuvoje
Lietuvoje Komornicos kultūrai būdingų lygiašonių trikampių mikrolitų ir mikrolitinių antgalių aptikta Kabelių 2 senovės gyvenvietėje (Varėnos rajono savivaldybės teritorija).
Fricis Barda
Fricis Barda (, 1880 m. sausio 25 m. Rumbiniai, Pociemo valsčius, dab. Valmieros savivaldybė – 1919 m. kovo 13 m. Ryga) – latvių poetas. Vienas žymiausių latvių neoromantikų.
Biografija
Mokėsi Pociemo pradžios mokykloje, Umurgos bendruomenės mokykloje ir Limbažių miesto mokykloje. 1898-1901 m. studijavo Valkos mokytojų seminarijoje, ją baigęs mokytojavo Katlkalnio mokykloje. 1906–1907 m. studijavo filosofiją Vienos universitete. Grįžęs į Latviją mokytojavo A. Kenino realinėje mokykloje, dirbo žurnalo „Stari“ redakcijoje. Iki Rygos atsiritus Pirmojo pasaulinio karo frontui pasitraukė į Rusiją, grįžo 1918 m. Mokytojavo Valmieroje, dirbo mokyklų inspektoriumi, 1919 m. dėstė latvių kalbą ir literatūrą Baltijos aukštojoje technikos mokykloje. Peršalęs mirė.
Kūryba
Jo estetinėms pažiūroms įtakos turėjo H. Bergsono intuityvizmas, Europos romantikų kūryba. Esė „Romantizmas kaip meno ir pasaulėžiūros pagrindinė problema“ jis pateikė savitą romantizmo apibūdinimą. Poezijai būdinga gyvybės ir mirties tema, personifikuoti gamtos vaizdai; pabrėžiama dieviška pasaulio sandara, Dievo ir žmogaus vienovė; ryškūs latvių liaudies dainų motyvai.
Pombero
Pombero  – gvaranių folkloro mitologinė būtybė, panaši į elfą. Nors gvaraniškas pavadinimas reiškia „Saulės šeimininkas“, tačiau pasak legendų, tai naktinis padaras. Apibūdinamas kaip žemas, bjaurus, plaukuotomis rankomis ir kojomis. Dėl plaukuotų kojų gali vaikščioti be triukšmo. Gyvena kaimiškose vietovėse, paprastai miškuose ar apleistuose namuose.
Pasak legendų Pombero imituoja paukščių garsus, švilpauja ir gina paukščius. Jis kelia rūpesčių kaimo gyventojams: pradangina galvijus, vagia kiaušinius, medų, grūdus, gąsdina arklius. Žmonės, norėdami pamaloninti pombero, palieka jam romo, tabako ar medaus. Pombero gąsdinami vaikai, jaunos moterys.
Pombero mitas tebėra populiarus Paragvajaus kaimuose bei vietomis Argentinoje ir Brazilijoje.
Prekybos kreditorius
Prekybos kreditorius – juridinis ar fizinis asmuo juridiniams ar fiziniam asmeniui suteikiąs ar potencialiai galintis suteikti prekes ar paslaugas.
Juridinis ar fizinis asmuo norėdamas greičiau ar daugiau parduoti prekių ar suteikti paslaugų jas suteikia skolon, tikėdamasis pinigus atgauti vėliau. Kreditoriui teikiant prekes ar paslaugas svarbus pirkėjo, paslaugų gavėjo (debitoriaus) mokumas.
Iš mažai žinomų pirkėjų įprastai reikalaujama už prekes ar paslaugas visą sumą sumokėti avansu. Kitais atvejais tiekiant nedidelius prekių kiekius ar suteikiant paslaugas už nedidelę sumą pinigų paprastai tik išrašoma sąskaita – faktūra. Parduotos prekės ar paslaugos iš karto tampa pirkėjo, paslaugų gavėjo nuosavybė. Jei pirkėjas ar paslaugų gavėjas laiku neatsiskaito įprastai nenorint gadinti santykių delspinigiai neskaičiuojami.
Tiekiant didesnius prekių kiekius ar paslaugas sudaromos prekių ir paslaugų tiekimo sutartys, kuriose gali būti numatyti delspinigiai nesavalaikio atsiskaitymo atveju. Dažniausiai prekė pereina pirkėjo nuosavybėn tik pilnai atsiskaičius. Kartais (ypač atliekant statybos, remonto darbus ir kt.) reikalaujama draudimo kompanijos laidavimo rašto, kuriuo draudimo kompanija netesybų atveju įsipareigoja padengti įsiskolinimą.
Prekybos kreditoriai kaip ir paskolų kreditoriai rodomi balanso pasyvinėje pusėje.
Šeškinės ozas
Šeškinės ozas – ozas Vilniaus Šeškinės mikrorajono teritorijoje, gamtos paminklas, ledynmetinio akumuliacinio reljefo reliktas.
Geologinis aprašymas
thumb|280px|right|Šeškinės ozas thumb|280px|right|Šalia ozo esantis termokarstinės kilmės ežeriukas
Vingiuotas iš p.v. į š.r. besitęsiantis pylimo formos (turi tris ryškius posūkius) kalvagūbris, kurio matmenys tokie: Šeškinės ozą sudaro įžambiai sluoksniuotas žvyras ir įvairiagrūdis smėlis; žvyre yra nemažai riedulių (>0,5 m skersmens). Kai kur lopiniais kalvagūbrio viršuje (keteroje) slūgso nestora (0,2-0,7 m) rudo priemolio ar priesmėlio danga.
1977 m. vasarą atlikto 13,5 m gylio gręžinio duomenimis, ozo sandara yra tokia: Šiame gręžinio pjūvyje Šeškinės ozo apačia laikytina žvyro storymės apatinė riba 12 m gylyje. Žemiau susiklostęs smulkus smėlis, matyt, irgi yra susiklostęs šalto klimato metu.
Šeškinės ozo kilmė
Šeškinės ozas atsirado prieš 16-18 tūkst. metų, paskutinio pleistoceno ledyno pakraštyje, kur ledas užėmė pažemėjimą. Ozas susidarė iš fliuvioglacialinių sąnašų stambiame ledo plyšyje. Šiame plyšyje tekėdamas vanduo sunešė ir suklostė iš pradžių stambesnę medžiagą, o vėliau ir smulkesnę. Visai ištirpus ledynui ir šioms sąnašoms suslūgus, žemės paviršiuje išryškėjo pailgas vingiuotas kalvagūbris, kurio dabar matoma tik viršutinė dalis.
Izola
Izola – miestas pietvakarių Slovėnijoje, Istrijos pusiasalyje prie Adrijos jūros; savivaldybės centras. Išvystytas vandens turizmas.
Krūmokšnis
thumb|250px|right|Pušyne augantys [[Mėlynė|mėlynių krūmokšniai]] Krūmokšnis – sumedėjęs, žemas, dažniausiai visžalis augalas, kuris užauga nuo 5 cm iki 60 cm aukščio ar kiek aukštesni. Dažnai tai neilgaamžiai augalai, bet pasitaiko gyvenančių iki 50 metų (Šilinis viržis). Daugelis jų dauginasi požeminiais, šliaužiančiais ūgliais, šakniastiebiais, sėklomis. Paplitę vidutinių platumų klimato zonų pušūnų miškuose, tundroje. Krūmokšniai taip pat gana dažni Lietuvos miškuose, ypač paplitę pušūnų medžių dominuojamuose miškuose. Daug erikinių šeimos augalų rūšių priskirtini prie krūmokšnių. Vietinių Lietuvos krūmokšnių sąrašas:
Kiuris (radiacija)
Kiuris (Ci) – ne SI sistemos vienetas radioaktyvumui matuoti. Pavadintas fizikės Marie Curie garbei. 1 Ci tai aktyvumas šaltinio, kuriame įvyksta 3,7 × 1010 skilimų per sekundę, t. y. Ci = 3,7 × 1010 Bq. Biologiniuose tyrimuose vartojami smulkesni vienetai: milikiuris (mCi) ir mikrokiuris (μCi).
Ninstincas
Ninstincas (,, haid. SG̲ang Gwaay Llnaagay – „Raudonos Menkės salos kaimas“) − haidų genties indėnų gyvenvietė Kanadoje, Britų Kolumbijos provincijoje, Haida Gvai salose, Gvaji Hano nacionaliniame parke.
Ninstinco pavadinimas kilęs nuo žymaus indėnų vado, gyvenusio čia XIX a. Kaimas yra piečiausiame taške nuo visų haidų indėnų gyvenviečių: turistams tai pats nepatogiausias maršrutas, nes kaimą pasiekti galima tik plaukiant jūra arba skrendant lėktuvu iš miestelių išsidėsčiusių šiaurinėje salos dalyje.
Ninstince surinkta didžiausia kolekcija totemų stulpų. Nors palaipsniui jie pūva dėl labai drėgno vietinio klimato.
1981 m. Ninstincas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Sakalai I
Sakalai I – kaimas centrinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 10 km į pietvakarius nuo Ubiškės. Yra Sakalų alkakalnis.
Togo tarptautiniai santykiai
Togo tarptautiniai santykiai yra istoriškai susiję su Vakarų Europa, ypač Prancūzija ir Vokietija. Būtent nuo Prancūzijos Togas atgavo nepriklausomybę 1960 m. Togo vyriausybė pripažįsta tokias šalis kaip Kinija, Šiaurės Korėja ir Kuba. Nuo 1987 m. Togas yra atnaujinęs ryšius su Izraeliu.
Gurskiai (Bielsko apskritis)
Gurskiai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vyškų valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į vakarus nuo Vyškų, apie 21 km į vakarus nuo Bielsko ir apie 36 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Togo tarptautiniai santykiai
Togas yra aktyvus užsienio ryšiais ir aktyviai dalyvauja tarptautinių oprganizacijų veiklose. Ypač Togas pastebimas Vakarų Afrikos regione, priklauso Afrikos Sąjungai. Togo santykiai su kaimyninėmis šalimis (Gana, Beninu ir Burkina Fasu) yra apibūdinami kaip geri.
Togo ir JAV sanktykiai nuo pat Togo nepriklausomybės paskelbimo yra geri, nors JAV niekada nebuvo viena iš pagrindinių Togo prekybos partnerių. Didžiausią dalį importo iš JAV Toge sudaro rūbai ir tekstilės gaminiai. Togo sostinėje Lomėje yra įkurta JAV ambasada.
Meškėnai
Meškėnai (Procyon) – meškėninių (Procyonidae) šeimos žinduolių gentis. Daugiausia paplitę Amerikoje. Gentyje 7 rūšys:
Vykdymo procesas
Vykdymo procesas – civilinio proceso baigiamoji stadija, kuomet yra realizuojami vykdomieji dokumentai. Reglamentuoja Civilinio proceso kodeksas, kiti specialūs norminiai aktai. Lietuvoje – LR CPK. Vykdymo procesą atlieka antstolis (Lietuvoje – privatus asmuo su specialiais įgaliojimais).
Vašingtonija
Vašingtonija (Washingtonia) – arekinių (Arecaceae) palmių šeimos gentis, kilusi iš pietvakarinių Jungtinių Amerikos Valstijų (Pietų Kalifornijos, Pietvakarių Arizonos) ir Šiaurės Vakarų Meksikos.
Yra dvi vašingtonijų rūšys:
Abi palmių rūšys yra plačiai paplitusios kaip dekoratyviniai augalai Kalifornijos valstijoje, Viduržemio jūros regione ir kai kuriose Australijos dalyse. Vaisiai valgomi.
Eurovizijos dainų konkursas 1984
'''1984 m. Eurovizijos dainų konkursas''' – dvidešimt devintasis Eurovizijos dainų konkursas, vykęs 1984 m. gegužės 5 d. Liuksemburge, Liuksemburgo mieste. Konkurso nugalėtoja tapo Švedijos atstovai – grupė Herreys su daina „Diggi Loo, Diggi Ley“.
Žalia: 1984 m. konkurse dalyvavusios šalys. Geltona: šalys, 1984 m. Eurovizijos dalyvavime padariusios pertrauką.|thumb|450px|left thumb|300px|Herreys – 1984 m. Eurovizijos nugalėtojai
Paskolų kreditorius
Paskolų kreditorius – juridinis ar fizinis asmuo suteikias ar teikiantis juridiniam ar fiziniam asmeniui finansinias paskolas ar potencialus finansinių paslaugų tiekėjas.
Dažniausiai lėšos suteikiamos sudarant sutartį, nusiperkant paskolos lakštus, obligacijas, gaunant vekselį. Paskolų kreditoriams labai svarbus skolininko (debitoriaus) mokumas. Juridiniai ar fiziniai asmenys, suteikdami lėšas juridiniams ar fiziniams tikisi iš jų gauti palūkanas.
Dekanai
Dekanai – gyvenvietė pietvakarių Slovėnijoje. Švč. Mergelės Marijos bažnyčia (nuo 1229 m.).
Vengrijos medės
Vengrija administraciškai padalinta į 20 regionų. Iš jų vienas yra sostinė (főváros) Budapeštas ir 19 medžių arba apskričių (megye). Jos padalintos į 173 subregionus (kistérségek).
Skolininkas
Prie debitorių priskiriama:
Dekanai
Istorija
Minimi nuo 1467 m.
Skolininkas
Debitoriai rodomi balanso aktyvinėje pusėje.
Vengrijos medės
Taip pat skaitykite
Comitatele Ungariei
Tarptautinės populiacijos paslaugos
thumb|170px|PSI vykdomos vaikų sveikatai skirtos programos „Five & Alive“ logotipas. Tarptautinės populiacijos paslaugos (sutrumpintai: PSI) – 1970 m. įkurta tarptautinė labdarą teikianti nevyriausybinė organizacija, veikianti pasaulinės sveikatos gerinimo srityje, ypač besivystančiose šalyse. Jos vykdomos programos daugiausiai dėmesio teikia maliarijos, ŽIV ir kitų labiausiai paplitusių ligų prevencijai, vaikų mirtingumo mažinimui, šeimos planavimo skatinimui, švietimui apie higieną. Bendradarbiaudama su šalių vyriausybėmis ir vietos organizacijomis, PSI užsiima švietimu, medikamentų ar kitų susijusių produktų tiekimu. PSI veikla finansuojama iš donorų paramos, tarp kurių didžiausią indelį įneša JAV, Anglija, Vokietija, Nyderlandai, JTO agentūros, privatūs fondai, verslo kompanijos. Organizacijoje dirba apie 9000 žmonių, metinis biudžetas siekia apie 680 mln. JAV dolerių, centrinė būstinė įsikūrusi Vašingtone.
Eglesiai
Eglesiai – kaimas Akmenės rajono savivaldybės pietuose, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka (nuo 1967 m.). Pietiniu pakraščiu teka Eglesys. Buvęs Medemrodės dvaro palivarkas. Maždaug nuo 1820 m. valdė Karlas Johanas Frydrichas fon Medemas.
Achelojas (upė)
Achelojas  – upė pietvakarių Graikijoje, sudaro ribą tarp istorinių Etolijos ir Akarnanijos regionų. Prasideda Pindo kalnuose, Lakmo masyvo papėdėje, 2200 m aukštyje virš jūros lygio. Teka į pietus, prateka didelius Kremastos, Kastrakio ir Strato tvenkinius. Įteka į Jonijos jūrą ties Patrų įlankos žiotimis, į vakarus nuo Mesologiono.
Didžiausi intakai: Aspropotamas, Agrafiotis, Megdovas, Dimikas. Upės aukštupio slėnyje yra kanjonų, žemupyje teka pelkėtais plotais. Upės vanduo naudojamas drėkinimui.
Senovės graikų mitologijoje su upe buvo susietas dievas Achelojus.
Komsos kultūra
Komsos kultūra – mezolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1925 m. tirtą piliakalnį prie Komsos (Norvegija).
Arealas
Komsos kultūra IX tūkst. pr. m. e.–III tūkst. pr. m. e. buvo paplitusi dabartinėje Šiaurės Norvegijoje ir gretimose Suomijos bei Rusijos vietovėse, netoli Arkties vandenyno, į šiaurę nuo poliarinio rato. Šios kultūros nešėjai buvo pirmieji gyventojai šiaurės Skandinavijoje, jūros pakrantės ruožu migravę iš Vakarų Norvegijos ir Triondelago (ten tuo metu klestėjo Fosnos kultūra).
Ilgą laiką buvo laikoma atskira kultūra, bet nuo XX a. 8 deš. laikoma Fosnos kultūros dalimi.
Kultūra
Komsos kultūros žmonės kūrė nedideles gyvenvietes jūrų pakrantėse ir žemyne, jų žinoma apie 100. Gyveno lengvos konstrukcijos keturkampiuose ar ovalo formos pastatuose. Vertėsi medžiokle ir žvejyba, rinko maistą. Naudojo akmeninius dirbinius, daugiausia mikrolitinius antgalius, gremžtukus. Rasta akmeninių dirbinių iš 9–8 tūkstantmečio pr. m. e., giminingų Fosnos kultūrai. Manoma, kad Komsos kultūrą paliko samių protėviai.
Zenonas Petrauskas
Zenonas Petrauskas (g. 1950 m. birželio 22 d. Čekiškėje, dab. Kauno rajone – 2009 m. sausio 18 d. Vilniuje) – teisininkas, teisėtyrininkas tarptautininkas, diplomatinės ir konsulinės teisės ekspertas, teisės pedagogas, Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakulteto docentas, politinis veikėjas, Lietuvos užsienio reikalų viceministras, ESBO Sutaikymo ir arbitražo teismo sutaikytojas.
Vaikystė, šeima
Zenonas Petrauskas gimė Čekiškėje, pakrikštytas Čekiškės Švč. Trejybės bažnyčioje. Užaugo ir mokėsi Ariogaloje (Raseinių rajonas). Tėvas – Vaclovas Petrauskas (1916–1951), motina – Pranciška Petrauskienė (vėliau – Mamaitienė). Tėvas mirė, kai Zenonui buvo vos 1 metai. Šeimoje be Zenono dar užaugo brolis ir sesuo.
Išsilavinimas, pedagoginė, mokslinė ir praktinė veikla
Baigė Ariogalos vidurinę mokyklą. 1975 m. VU Teisės fakultete – teisės studijas, įgijo teisininko kvalifikaciją. Studijavo Mokslų akademijos (MA) Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto aspirantūroje. 1982 m. liepos 1 d. Leningrado A. Ždanovo valstybiniame universitete apgynė teisės mokslų kandidato disertaciją „Lietuvos nacionalinio valstybingumo atkūrimas 1918-1919 m.“,teisės mokslų kandidatas (vėliau nostrifikuotas į socialinių mokslų (teisės krypties) daktaro laipsnį).
Nuo 1978 m. iki 1984 m. LMA Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto mokslinis bendradarbis, nuo 1985 m. iki 1990 m. MA Prezidiumo Leidybinės tarybos mokslinis sekretorius, nuo 1992 m. iki 2001 m. VU TSPMI docentas, nuo 1991 m. iki 2001 m. VU Teisės fakulteto docentas, nuo 1991 m. iki 2005 m. rugsėjo mėn. – VU TF Tarptautinės ir Europos Sąjungos teisės katedros vedėjas.
1991 m. stažavosi Kelno universiteto (Šiaurės Reinas-Vestfalija) Rytų Europos teisės institute (Vokietija), 1994 m. – Umeo universiteto Politikos mokslų institute (Švedija), 1995 m. – Aarhus universiteto Tarptautinių santykių institute (Danija), 1997 m. – Briuselio laisvajame universitete (Belgija).
Mokslinių interesų kryptys buvo tarptautinė viešoji teisė, tarptautinių santykių ir tarptautinės teisės istorija, diplomatinė ir konsulinė teisė. Zenonas Petrauskas paskelbė mokslo darbų, straipsnių monografijų tarptautinių santykių, tarptautinės teisės klausimais. Monografijų „Lietuvos nacio­na­linio valsty­bin­gumo atkūrimas 1918, 1919 metais“ ir „Konsulinė teisė“ autorius, monografijos „Diplomatinė teisė“ bendraautoris. VU Teisės fakultete bei VU TSPMI dėstė dalykai buvo diplomatijos istorija, tarptautinių santykių istorija, diplomatinė ir konsulinė teisė.
Nuo 1995 m. iki 1996 m. Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijos (ESBO) misijos Ukrainoje teisės ekspertas, nuo 1998 m. – ESBO Susitaikymo ir arbitražo teismo sutaikytojas, nuo 1999 m. iki 2001 m. – ESBO misijos (Kosove) teisės patarėjas, nuo 2004 iki 2006 m. Lietuvos užsienio reikalų viceministras.
Buvo vedęs. Dukra Indrė.
Vedė antrą kartą. Sūnus Balys.
Mirė 2009 m. sausio 18 d. Vilniuje. Palaidotas Ariogalos kapinėse.
Juan Manuel Peña
Juan Manuel Peña Montaño (g. 1973 m. sausio 17 d.) – Bolivijos futbolininkas, ilgametis Bolivijos rinktinės gynėjas.
Karjerą pradėjo Bolivijoje, gimtojo Santa Kruso komandoje „Club Blooming“. Vėliau rungtyniavo Kolumbijoje, o nuo 1995 m. beveik iki pat karjeros pabaigos – Ispanijos klubuose. 2009 m. paskelbė apie karjeros pabaigą, bet 2010 m. buvo įkalbėtas JAV klubo D. C. United ir žaidė MLS divizione.
žaidė nuo 1991 m. Su rinktine dalyvavo, 6 Copa America turnyruose.
Jazilikaja
thumb|right|200px|Tudhalijo IV reljefas
Jazilikaja ( 'išraižyta uola') – hetitų imperijos šventovė esanti prie istorinės hetitų sostinės Hatušo, Turkijoje.
1838 m. Jazilikają atrado prancūzų mokslininkas Š. Teskje. Sienų raštai buvo iššifruoti ir perskaityti prancūzų mokslininko E. Laroše 1952 – 1969 m.. Seniausi komplekso dalys ir keramikos pavyzdžiai, atrasti archeologinių kasinėjimų metų, datuojami XV a. pr. m. e.
Archeologų nuomone, šventovė pradėjo funkcionuoti XV a. pr. m. e., o uoloje apie šimtą išraižytų reljefų su įvairiomis figūromis, kurios šiai šventovei davė pavadinimą 'akmuo su užrašu', atsirado ne anksčiau XII a. pr. m. e. Panašiai tuo metu buvo pastatyti vartai ir šventovės pastatas iš kurios dabar liko tik pamatas. Šventovė hetitų laikais buvo keletą kartų perstatyta.
Šventovė susideda iš dviejų uolos patalpų: Didžiosios galerijos ir Mažosios galerijos, tokių pat kaip ir šventovė Hatuše. Vakarinėje didžiosios galerijos sienoje yra iškalti bareljefai, vaizduojantys vyriškus dievus, o priešingoje sienoje – moteriškus. Bet ši diferenciacija nėra absoliučiai išlaikyta: tarp vyriškų dievų yra trys deivės, o tarp deivių – vienas dievas. Dievai aprengti trumpais chitonais su diržais ir batais su kulniukais. Kai kurie pavaizduoti išlenktais pečiais. Deivės aprengtos ilgais sijonais su cilindro pavidalo galvos apdangalais.