cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vilniaus herbas
Istorija
1795 m. po trečiojo valstybės padalijimo Vilnius tapo Rusijos gubernija. Virš Šv. Kristoforo atsiranda dvigalvis erelis – Rusijos imperijos simbolis. Nuo 1845 m. imperatoriui Nikolajui I panaikinus herbą su Šv. Kristoforu, Vilniui suteikiamas naujas – raudoname lauke per žalią žemę šuoliuojantis sidabrinis raitelis (paimtas iš senosios Vilniaus vaivadijos heraldikos) su skyde įkomponuotu dvigalviu ereliu. Šis herbas išliko iki pat XX a. pradžios.
1920 m. Vilniaus kraštą okupavusi Lenkija sugrąžino miestui herbą su Šv. Kristoforo atvaizdu. Toks herbas išliko iki 1940 m.
Po II pasaulinio karo Sovietinės okupacijos metu bandyta atkurti herbą, tačiau dėl religinio turinio toks herbas nebuvo patvirtintas.
Dabartinis Vilniaus herbas buvo atkurtas po Sovietinės okupacijos ir patvirtintas Lietuvos Respublikos Aukščiausios Tarybos Prezidiumo 1991 m. balandžio 17 d.
Šaltiniai
Lietuvos heraldika I. Baltosios lankos, 1998. ISBN 9986-861-33-0
Triušiai (Klaipėda)
Triušiai – kaimas šiaurės vakarinėje Klaipėdos rajono savivaldybės dalyje, 3 km į šiaurės rytus nuo Plikių, šalia kelio. Pro kaimą teka Bonalė.
Amiens SC Football
Amjeno SC – Prancūzijos futbolo klubas iš Amjeno.
Vilkickio sąsiauris
thumb|230px|Vilkickio sąsiauris žemėlapyje
Amiens SC Football
Istorija
Klubo ištakos siekia 1901 m. Kitados rungtyniavo aukščiausioje lygoje. Pastaruoju metu rungtyniavo Ligue 2.
Vilkickio sąsiauris
Vilkickio sąsiauris  – sąsiauris, skiriantis Taimyro pusiasalį (Eurazija) ir Bolševiko salą (Šiaurinė Žemė). Jungia Karos (vakaruose) ir Laptevų (rytuose) jūras. Ilgis – 104 km. Mažiausias plotis – 55 km. Mažiausias gylis – 32 m, didžiausias – virš 200 m. Vakaruose yra 4 Heibergo salos. Sąsiauris didžiąją metų dalį dengiamas ledo.
Palokis I
Palokis I – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 2 km nuo Pašilių.
Vilkickio sąsiauris
Vilkickio sąsiauris praplauktas 1878 m., vėliau tyrinėtas XX a. pr. Pavadintas keliautojo Boriso Vilkickio garbei.
Zapselis
Zapselis arba Zapsaitis – ežeras pietų Lietuvoje, Lazdijų rajone, apie 2 km į šiaurės rytus nuo Kučiūnų. Įsiterpęs tarp Zapsio ežero pietuose ir Galsto ežero rytuose. Ilgis šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi 0,58 km, plotis iki 0,37 km. Altitudė 119,8 m. Būdingi žemi, supelkėję krantai – į šiaurę plyti ~ 12 ha dydžio Galsto pelkė. Vakarinėje pakrantėje plyti pievos, rytinėje – pievos ir miškelis. Zapselis upeliais jungiasi su Zapsiu ir Galstu (Zapsės upės baseinas).
Greta ežero yra Puodžiškės ir Saločių kaimai.
Figeira da Fosas
Figeira da Fosas – miestas vidurio vakarų Portugalijoje, prie Koimbros, Atlanto vandenyno pakrantėje. Geležinkelio stotis.
Istorija
Figeira minima nuo 1237 m., miesto teisės nuo 1882 m.
Išorinis filtras
Išorinis filtras kalbotyroje – garsų pokyčių rūšis, kuri veikia ne tam tikru laikotarpiu, o ilgesniu laiko periodu. Išorinis filtras paprastai daro įtaką bet kokiam fonetiniam deriniui, kuris pagal kalbos fonetikos dėsnius yra neleistinas, ir taip išsaugo tos kalbos fonotaktiką. Neretai jis yra tam tikrų garsų rinkinių distribucijos tipų šaltinis.
Paprastas išorinio filtro pavyzdys – tai svetimos kalbos garsų keitimas savos kalbos garsais. Pavyzdžiui, kalba, neturinti priešakinių suapvalintų balsių, gali juos pakeisti arba priešakiniais nesuapvalintaisiais, arba užpakaliniais suapvalintaisiais, kai pasiskolinami tokių balsių turintys žodžiai. Griežtai žiūrint, tai nėra išorinis filtras, nes tokiu būdu paprasčiausiai randami svetimos kalbos fonetikos atitikmenys. Vis dėlto šis pavyzdys iliustruoja išorinio filtro svarbą, kalboje išsaugant fonologinę žodžių struktūrą. Dažniausiai išoriniu filtru vadinamos taisyklės, galiojančios tiek saviesiems žodžiams, tiek skoliniams.
M1 Abrams
M1 Abrams – pagrindinis tankas, sukonstruotas ir gaminamas Jungtinėse Amerikos Valstijose, pavadintas generolo Creighton Abrams garbei. Tankas yra gerai ginkluotas, šarvuotas ir labai mobilus, pritaikytas šiuolaikiniams mūšiams. Į Abrams‘ą įmontuotas daugiakuris turbininis variklis, naujos kartos šarvai. Tanko šaudmenų saugyklos izoliuotos dėl įgulos saugumo, jei kartais šaudmenys užsidegtų. Tačiau jis yra ir vienas iš sunkiausių tankų, sveriantis daugiau kaip 61 toną.
M1 Abrams į Amerikos kariuomenę priimtas 1980 metais, pakeitė M60 kovos tanką, turintį 105 mm patranką, bet patobulintas M60A3 tarnavo dar gerą dešimtmetį. Dabar M1 tankas turi net keletą pagrindiniu versijų M1, M1A1, M1A2 (SEP Sistemos patobulinimo paketas) kuriuose yra patobulinti ginklai, saugumas ir elektronika. Tokie patobulinimai tankui leidžia prailginti tarnavimo laiką ir dalyvauti aktyviuose mūšiuose. Šis tankas yra naudojamas Jungtinių Amerikos Valstijų, Egipto, Kuveito, Saudo Arabijos ir nuo 2007 metų Australijos armijos.
Sukūrimo istorija
Pirmasis bandymas pakeisti M60 tankų seriją buvo neišsiplėtojęs MBT-70 tanko projektas, kuris buvo kurtas kartu su Vakarų Vokietija. Tačiau dėl daugybės kilusių problemų projektas buvo atšauktas, bet pradėta dirbti ties žymiai sėkmingesniu M1 Abrams projektu.
Kūrimas
Prototipinio tanko „XM1 Abrams“ dizainas buvo sukurtas „Chrysler Defense“ kompanijoje, o dabar tankas kuriamas „General Dynamics“ kompanijos padalinyje Limos mieste, Ohajo valstijoje. Pradinė tanko versiją M1 teturėjo 105 mm „Royal Ordinance L7“ patranką.
Patobulintos M1 ir M1A1 versijos buvo sukurtos 1985 metais. M1A1 versija jau turėjo 120 mm M256 patranką, pagaminta Vokietijoje ir skirtą Leopard 2 tankui. Pabūklas taip pat turi CBRB (Cheminė, Biologinė, Radiologinė, Branduolinė) apsaugą. M1A2 tanko versija buvo papildyta nepriklausoma šilumine sensorine kamera ir ginklų sistema tanko vadui, vietovės navigacijos sistema, skaitmeninės laikmenos ir radijo signalo sąsajos terpė. O M1A2 SEP tanko versija buvo papildyta skaitmeniniais žemėlapiais, XXI amžiaus mūšio lauko komandos vadovavimo galimybėmis dėl į M1A2 versiją įmontuotų papildomų kompiuterių ir pagerinta vėdinimo sistema.
1454 m.
1454 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Sveika, Irena
Sveika, Irena – lietuviška situacijų komedija, Lietuvos televizijos. Vaidmenų atlikėjais buvo profesionalūs aktoriai ir eiliniai televizijos darbuotojai. Serialo autoriai anksčiau kūrė 8 sezonus rodytą „Petraičių šeimoje“.
Madagaskarinės pitos
Madagaskarinės pitos (Philepittidae) – žvirblinių (Passeriformes) būrio paukščių šeima. Šeimą sudaro dvi gentys kuriose yra keturios rūšys. Šios šeimos paukščiai aptinkami tik Madagaskare.
Sveika, Irena
Siužetas
Pagrindinė herojė – Irena, vieniša pusamžė moteris, gyvenanti standartiniame daugiabutyje, papuolanti į visokias situacijas.
Pas Ireną atvyksta giminaitis, užsiimantis tų laikų neteisėtu verslu – subūręs nelegalią dailininkų komandą gamina ir aprūpina kolūkius, įmones deficitine vaizdinės agitacijos atributika (įvairūs stendai, garbės lentos). Praktiškai bet kurio ūkio subjekto garbės reikalu buvo apsirūpinimas gausia ideologine atributika, šlovinančia darbo pirmūnus ir komunistų partiją. Akivaizdu, kad „nelegalai“ suskubdavo pateikti trūkstamą produkciją ir iš to gaudavo nemažą pinigą. Šiuo reikalu susidomi ir Irenos žentas, tačiau gauti greitą uždarbį sutrukdo milicija…
Pliupiai
Pliupiai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Girdiškės, vakariau Pilsūdų ir į pietus nuo Šunijos ištakų. Aukščiausias kaimo taškas – 151 m virš jūros lygio.
Šilų apylinkė (Panevėžys)
Šilų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Vadoklių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ramygalos rajonui. 1954 m. prijungta Kartanų apylinkė. 1963 m. sausio 12 d. Šilų apylinkė prijungta prie Raguvos apylinkės.
Novosibirsko enciklopedija
Novosibirsko enciklopedija ('Энциклопедия Новосибирска') – enciklopedinis leidinys apie Novosibirsko sritį, kraštą ir jo žmones.
Novosibirsko enciklopediją išleido Novosibirsko knygų leidykla (Новосибирское книжное издательство) 2003 metais. Tiražas – 6 000 egz.
Apimtis
Novosibirsko enciklopediją sudaro 1 072 psl.
Nuorodos
Apie Novosibirsko enciklopediją
Korėjos istorija
Korėja nuo seno nebuvo visiškai vienalytė. Nors didelę dalį istorijos čia egzistavo vieninga valstybė, tam tikrais tarpsniais ji suskildavo į tris (vadinamieji Samguk laikotarpiai) arba į dvi atskiras valstybes (tokį laikmetį Korėja išgyvena dabar).
Priešistorė
right|thumb|Korėjiečių puodas, pagamintas apie 4000 m. pr. m. e., Amsa-dongas, [[Seulas, dabar Britų muziejus]] Nėra rasta Homo erectus fosilijų Korėjos pusiasalyje, nors buvo pranešta apie kandidatą. Archeologiniais duomenimis hominidai Korėjos pusiasalyje apsigyveno prieš 700 000 m. Kai kurie Šiauės Korėjos atstovai tvirtina, kad šalis galėjo būti apgyvendinta jau prieš 1 mln. metų. Paleolito kultūros užuomazgos pusiasalyje aptinkamos nuo 30 000 m. pr. m. e., o Neolito laikų keramikos dirbiniai – pradedant 8000 -6000 m. pr. m. e. Manoma, kad dabartiniai korėjiečiai kilo iš Altajaus ar proaltajaus kalbas vartojančių genčių, kurios į Korėją atsikėlė iš Centrinio Sibiro pietinės dalies ir su savimi atsinešė šamanistinę religiją bei kultūrą (dolmenų statybą, įvairių rūšių keramiką bei kita). . Šie duomenys sutampa ir su palyginamaisiais genetiniais tyrimais, kurie teigia, jog korėjiečiai yra itin artimi Centrinės Azijos mongolams
Pietų Korėjoje žmonės pradėjo intensyvią sausų ir užliejamų laukų žemdirbystę su daugybe įvairių pasėlių Ankstyvojo Mumuno laikotarpiu (1500–850 m. pr. m. e.). Pirmos visuomenės su vadais atsirado Viduriniame Mumuno laikotarpyje (850–550 m. pr. m. e.), o pretenzingos elito atstovų laidotuvės prasidėjo Vėlyvajame Mumuno laikotarpyje (apie 550–300 m. pr. m. e.). Bronziniai dirbiniai pasirodė Viduriniajame Mumuno laikotarpyje ir tapo vis svarbesni politiškai ir ceremoniškai po 700 m. pr. m. e. Archeologiniai radiniai Songguk-ri, Daepyeonge, Igeum-donge ir kitur parodo, kad Mumuno laikotarpiu atsirado pirmos vadų kontroliuojamos visuomenės. Didelio nuotolio prekybos, vietinių konfliktų, bronzos ir geležies metalurgijos atsiradimas yra siejamas su Mumuno laikotarpio pabaiga apie 300 m. pr. m. e.
Kočioson
Kočioson korėjietiškai reiškia „senasis Čioson“. Paprastai tokiu terminu įvardijama galinga gentinė valstybė Šiaurės Korėjoje ir Pietų Mandžiūrijoje, kuri sėkmingai puldinėjo Kinijos imperijos teritorijas.
Jau nuo II tūkst. pr. m. e. vidurio Korėjoje paplito beornamentė 無文 mumun keramika, pradėtas naudoti žalvaris, statomi megalitiniai statiniai. Ši naujoji kultūra, atrodo, formavosi liao upės slėnyje (Pietų Mandžiūrijoje), ir pamažėle slinkosi į pietus. Jos nešėjai buvo lydiminiai žemdirbiai, propagavę ryžių auginimą.
Mumun keramikos laikotarpio pirmoji pusė (1126–194 m. pr. m. e.) dažnai siejama su hipotetine Gidžia Kočioson valstybe. Legenda pasakoja, kad ją įkūręs princas iš Kinijos Šangų dinastijos Gidža (kin. Jizi, 箕子). Tačiau šios valstybės egzistavimu rimtai abejojama nuo XX a.
Tikrasis, istorinis, Kočioson pirmąkart paminėtas kinų kronikose VII a. pr. m. e. pradžioje. IV a. pr. m. e. jo egzistavimas Kinijoje buvo gerai žinomas, o sostinė persikėlė į Pchenjaną. Tuo metu susiformavo vieninga agresyvi valstybė. Ji ne tik puldinėjo Kiniją, bet ir plėtė ekspansiją į rytus: kirsdama jūrą, tungūzams artima Kočioson tauta apgyvendino Japonijos Kiūšiū salos šiaurines dalis, iš kur plito po visą Japoniją ir Riūkiū salyną. Ši tauta, Japonijoje įvardijama kaip jajojaus tauta, suvaidino svarbų vaidmenį japonų ir Riūkiū tautų etnogenezėje. Tai ir lėmė dabartinį japonų ir korėjiečių kalbų panašumą.
195 m. pr. m. e. Kočioson karalius Džunas priglaudė karo vadą Viman iš iš Kinijos Yan karalystės. 194 m. pr. m. e. šis pabėgėlis uzurpavo sostą ir įkūrė Viman Kočioson valstybę. Džunas pabėgo į pusiasalio pietinę dalį. 300 m. pr. m. e. pusiasalio pietūs, atrodo, tuo metu buvo susijungę į valstybę 辰 Čin, kuri prekiavo su Kinija ir Japonija. 108 m. pr. m. e. Viman Kočioson valstybę nugalėjo Hanų dinastija ir Šiaurės Korėjoje įkūrė 4 vasalines valstybes. Trys iš jų krito ar atsitraukė į vakarus per kelis dešimtmečius, o Lelangas buvo Korėjos mainų su Kinija centras keturis šimtmečius, kol jį užėmė Kogurio 313 m.
Kočiosone klestėjo senoji korėjiečių religija Sinkio, protėvių kultas.
Ankstyvasis Samguk laikotarpis (108 m. pr. m. e. – 313 m.)
108 m. pr. m. e. Han Kinija įsiveržė į Korėją, dėl ko Kočiosonas žlugo. Dalyje šalies buvo įkurti keturi administraciniai kinų kontroliuojami padaliniai, valdę šiaurės vakarines pusiasalio dalis. Didžiausias jų buvo Lelang dabartiniame Pchenjane. Korėjos šiaurės rytuose susiformavo keletas valstybių – Kočiosono palikuonių: Puje, Okdžie, Tongje ir kitos, pietuose, greičiausiai suskilus Čin – trys smulkių valstybėlių federacijos, įvardijamos bendru Samhan vardu.
Jau nuo pirmųjų m. e. amžių palengva vyko vienijimas, kuris baigėsi IV a. Šiaurėje pamažu įsigalėjo nuo Puje atskilusi Kogūrijos (Goguryeo) valstybė, kurios centras buvo aplink dab. Jian miestą (dabartinėje Šiaurės Kinijoje prie Šiaurės Korėjos sienos), kuri suvienijo visas korėjietiškas valstybes, o 313 m. užėmė Lelangą, tuo padarydamas galą kinų viešpatavimui Korėjoje (tai laikoma oficialia Samguk laikotarpio pradžia). Aplink dab. Seulą susikūrusi Paikčės (Baekje) valstybėlė apie 3 a vidurį suvienijo Korėjos pietvakarius, o aplink dab. Giongdžiu (Gyeongju) miestą susikūrusi Saro (Silla) valstybė IV a. antroje pusėje užėmė Korėjos pietryčius. Taip galutinai buvo pereita į Trijų valstybių Samguk laikotarpį.
Samguk – trijų valstybių laikotarpis (313–668 m.)
Tuo laikotarpiu Korėja buvo padalinta tarp trijų didžiausių valstybių (buvo ir keletas smulkesnių, kurios ilgainiui absorbuotos): Kogurie, Silla ir Paikčės, kurios nuolat kariavo tarpusavyje, siekdamos hegemonijos.
IV a. II pusėje stipriausia tarp jų buvo Paikčė, kuri, karaliaus Kunčiogo laikais aktyviai kariavo su Kogurie, stipriai išplėsdama savo ribas į šiaurę. Tuo tarpu V a. 2-oje pusėje, karaliaus Gvangeto laikais, labai sustiprėjo Kogurie, kuri ne kartą sumušė Paikčę, o 475 m. užėmė jos sostinę (dab. Seulas). Paikčė perkėlė sostinę piečiau – iš pradžių į Ungdžiną, o vėliau – į Sabi (Puje).
Pergalę šioje kovoje šventė Silla, kuri VI a. absorbavo Kaja konfederaciją, ir remdamasi stipriais apmokytų jaunuolių Hvaran (Hwarang) būriais, taip pat pasikliaudama Tang Kinijos pagalba, 660 m. užėmė Paikčę, o 668 m. – Kogurie sostinę.
Suvienytoja Silla (668–935 m.)
Sillai pavykus suvienyti didžiąją dalį šalies, šiaurės ji visgi nevaldė: Tangų armijai neskubant išeiti teko jai atiduoti Korėjos dalis į šiaurę nuo Pchenjano. Tiesa, ilgainiui kinus iš šių teritorijų išvijo kita valstybė, įkurta Kogurio pabėgėlių ir besiskelbianti Kogurie įpėdine – Palhė. Tai – pirmasis istorijoje Korėjos pasidalinimas į Šiaurę ir Pietus.
Gorjo (Korie) (936–1392 m.)
Gorjo dinastiją įkūrė Vang Geonas 918 m. ir 936 ji pradėjo valdyti visą Korėją. Dinastijos pavadinimas kilo iš Kogurio (Goguryeo), nes Vang Geonas, kilęs iš Kogurio aristokratijos, ją laikė Kogurio įpėdine. Jis padarė savo gimtą miestą Kesongą valstybės sostine. Dinastija valdė iki 1392 m., nors buvo valdoma karinio režimo 1170–1270 m. Iš šios dinastijos pavadinimo kilo Korėjos pavadinimas daugelyje kalbų.
Japonų okupacija (1910–1945 m.)
XIX a. paskutiniame dešimtmetyje Europos imperialistinėms valstybėms keliant vis didesnę grėsmę Rytų Azijoje, Japonija, siekdama saugumo užtikrinimo, nusprendė įtraukti Korėją į savo įtakos zoną. Šalis sėkmingai pašalino kitų dviejų regiono valstybių – Kinijos ir Rusijos – įtaką, laimėdama prieš jas karus (žr. 1894-1895 m. kinų-japonų karas ir 1904-1905 m. Rusijos-Japonijos karas) ir 1910 m. rugpjūčio 29 d. prijungė Korėją prie Japonijos imperijos.
1919 m. kovo 1 d. įvyko pirmosios didesnės demonstracijos, kuriomis buvo reiškiamas nepasitenkinimas Japonijos okupacija, tačiau jos buvo žiauriai numalšintos policijos ir armijos, žuvo keli šimtai žmonių. Tai paskatino Kinijoje gyvenančius politinius aktyvistus 1919 m. balandžio 13 d. Šanchajuje įkurti Laikinąją Korėjos Respublikos vyriausybę.
Korėjos padėtis žymiai pasikeitė XX a. ketvirtajame dešimtmetyje, kuomet Japonijos valdžioje įsitvirtino nacionalistai. Šalis tapo svarbia išteklių baze, skirta patenkinti Japonijos karinius poreikius. Korėjoje buvo pastatytos naujos sunkiosios pramonės gamyklos, suaktyvintas gamtinių išteklių gavyba. Šalyje pastebimai išaugo darbininkų klasė, padidėjo gyventojų mobilumas, nes ieškodami geresnio uždarbio, žmonės kėlėsi iš kaimo į miestus arba emigravo į Japoniją, Mandžiūriją. Be to, daug korėjiečių buvo mobilizuoti į armiją arba priverstinai perkelti į kitas Japonijos imperijos vietas kaip pigi darbo jėga (apie 200 000 moterų buvo įtrauktos į priverstinę prostituciją). Šalyje taip pat pradėta aktyviai taikyti kultūrinės asimiliacijos programa, su siekiu ateityje prijungti Korėją kaip pilnavertę Japonijos dalį. Mokyklose buvo įvesta japonų kalba, suvaržytas korėjiečių kultūros mokymasis, kalbos ir rašto naudojimas, gyventojai buvo verčiami savo vardus ir pavardes keisti į japoniškas, pradėtas stiprinti imperatoriaus kultas, populiarinamas šintoizmas. Buvo panaikintos anksčiau susikūrusios socialinės ir kultūrinės organizacijos.
Per 35 metus trukusį valdymą Japonija gan stipriai prisidėjo prie šalies ekonomikos augimo, modernizacijos, naujų technologijų įdiegimo, žemės ūkio našumo didinimo, sveikatos apsaugos ir švietimo sistemos gerinimo. Manoma, jog Japonijos valdymas padėjo pagrindus sparčiam nepriklausomos Pietų Korėjos ekonominiam augimui, suformavo naują verslininkų klasę. Vertinant tik iš materialinės pusės, daugumai korėjiečių Japonijos okupacija buvo naudinga. Iš kitos pusės, šalyje buvo naikinamas kultūros paveldas, veikė autoritarinė valdžios struktūra, buvo varžoma politinė, kultūrinė, visuomeninė veikla, korėjiečiai buvo žeminami ir laikomi prastesniais už japonus žmonėmis, dalis jų patyrė išnaudojimą, vergiją.
Skilimas (1945–1948 m.)
1945 m. pasibaigus Antrajam Pasauliniam karui Tarybų Sąjunga užėmė šiaurinę (iki 38 lygiagretės), o amerikiečiai pietinę Korėjos dalį. 1946 m. Tarybų Sąjungos ir JAV kariniai vadovai surengė kelis susitikimus Seule, kuriuose derėjosi dėl Korėjos suvienijimo, tačiau jie buvo nesėkmingi dėl įsibėgėjančio Šaltojo karo. JAV iškėlė Korėjos klausimą Jungtinių Tautų organizacijos generalinė asamblėjoje, kuri pasiūlė surengti visuotinius visą Korėjos teritoriją apimančius rinkimus, tačiau šiaurinė dalis šį pasiūlymą atmetė, atsisakydama į savo teritoriją įleisti JT komisiją. 1948 m. abi pusės priėmė savas konstitucijas ir buvo suformuotos dvi atskiros valstybės.
Pietų Korėja (1948–)
Pietų Korėjos istorija pasižymi besikeičiančiais demokratiniais ir autokratiniais režimais. Atsižvelgiant į Konstitucijos pakeitimus, šalies istorija neretai dalinama į respublikas, pradedant 1948 m. pirmąja ir baigiant dabartine šeštąja. Pirmosios respublikos valdymas pradiniu laikotarpiu buvo demokratinis, tačiau palaipsniui peraugo į autokratinį. Antroji buvo demokratiška, tačiau nepraėjus nei metams buvo nuversta įvykdžius karinį perversmą. Trečioji, Ketvirtoji ir Penktoji respublika buvo teoriškai demokratinės, tačiau daugelio vertinamos kaip karinio režimo tąsa. Esamos Šeštosios respublikos metu šalyje stabilizavosi liberalios demokratijos santvarka.
Pradedant septintuoju XX a. dešimtmečiu šalis patyrė stiprų ekonominį vystymąsi ir tapo viena iš ekonomiškai stipriausių pasaulio valstybių.
Šiaurės Korėja (1948–)
Pirmuoju šalies vadovu tapęs Kim Ir Senas savo rankose sutelkė visą politinę galią ir šalį valdė savitai interpretuodamas stalinizmą-leninizmą. Šiaurės Korėjoje buvo nacionalizuotas visas turtas, panaikinta privati nuosavybė, vykdoma griežta planinė ekonomika, kitų valstybių atžvilgiu izoliacinė politika, varžomos žmonių teisės, susidorojama su opozicija. 1950 m. šalis pradėjo Korėjos karą, kuriam pasibaigus Šiaurės ir Pietų Korėjos santykiai išgyveno tiek agresija, tiek bendradarbiavimu paremtus laikotarpius.
Po Kim Ir Seno mirties 1994 m. šalies vadovu tapo jo sūnus Kim Džong-ilas, kuris į šalies politiką neįnešė jokių žymesnių permainų. Šiaurės Korėja pradėjo vykdyti branduolinio ginklo ir vidutinio bei ilgojo nuotolio raketų kūrimo programas, kurios nuo paskutinio XX a. dešimtmečio yra atsidūrusios užsienio valstybių dėmesio centre ir tapusios daugelio derybų objektu.
Korėjos karas (1950–1953 m.)
1948–1950 m. tarp Šiaurės ir Pietų vis stiprėjo konfrontacija, pasireikšdavusi tiek per retoriką, tiek ir per nedidelius konfliktus pasienyje. Sulaukusi Tarybų Sąjungos ir Kinijos palaikymo, 1950 m. birželio 25 d. Šiaurės Korėjos kariuomenė pradėjo Korėjos karą puldama Pietų Korėją ir greit užimdama beveik visą pusiasalį. Tačiau JTO Saugumo Tarybos sprendimu tarptautinės pajėgos (daugiausia JAV) sustabdė puolimą ir priartėjo prie Kinijos sienos. Į karą įsitraukus Kinijos armijai ir (neoficialiai) dalyvaujant TSRS instruktoriams, padėtis stabilizavosi. 1953 m. liepos 27 d. buvo pasirašytos paliaubos, Šiaurės ir Pietų teritorijos išliko tokios pačios, kaip ir prieš karą.
Argentėjas
Argentėjas  – Romos imperijos sidabro moneta, kaldinta nuo Diokletiano pinigų reformos 294 m. iki maždaug 310 m.
Argentėjo masė maždaug atitiko Nerono laikų denaro masę. Monetos masė turėjo būti lygi 1/96 Romos svaro (apie 3 g), ką rodė romėniškas skaičius XCVI monetos reverse. Žodis argenteus 'sidabro, sidabrinis' pirmą kartą panaudotas Plinijaus Vyresniojo veikale Naturalis Historia, jame buvo frazė argenteus nummus 'sidabro moneta'. Tą pačią frazę naudojo ir IV a. istorikas Amianas Marcelinas (Ammianus Marcellinus), tačiau neaišku, ar tai buvo oficialus šios monetos pavadinimas.
LBR
LBR, Lbr arba lbr be taškų arba su taškais gali reikšti:
Vištos
Vištos, arba laukinės vištos, džiunglinės vištos (Gallus) – vištinių paukščių (Galliformes) būrio, fazaninių (Phasianidae) šeimos paukščių gentis. Gentyje 4 rūšys.
Akuotuotasis alavijas
Akuotuotasis alavijas (Aloe aristata) – plėnūninių šeimos augalų rūšis auganti Pietų Afrikoje ir aplinkinėse valstybėse. Tai bestiebis, pjūkliškais mėsingais lapais augalas. Jo žiedai turi daug nektaro todėl pritraukia daug paukščių, bičių ir vapsvų. Kai nežydi labai panašus į juostuotąją avortiją (Haworthia fasciata) todėl jie dažnai painiojami.
Dvalinas
Skandinavų mitologijoje Dvalinas – nykštukų dvergų valdovas, pats galingiausias iš visų dvergų. Dvalinas pagamino deivės Sivės auksinį peruką, dievo Odino ietį Gungnirą, dievo Freiro laivą Skidbladnį bei magišką kardą Tirfingą.
Kartu su Alfriku, Berlingu ir Greru pagamino Frėjos nepakartojamą vėrinį Brisingameną (Frėja užmokėjo praleisdama po naktį su kiekvienu amatininku, iš viso keturias naktis).
Taip pat Dvalinu vadinamas vienas iš keturių elnių, esančių ties pasaulio medžio Igdrasilo viduriu ir graužiančių medžio žievę.
Piotras Grigorenko
Piotras Grigorenko (, 1907 m. spalio 16 d. Borisovka, Zaporožės sritis, Ukraina – 1987 m. vasario 27 d. Niujorkas) – Rusijos disidentas, nelegalaus demokratinio judėjimo veikėjas, generolas majoras.
Biografija
Gimė valstiečių šeimoje, nuo 1922 m. komjaunuolis, nuo 1923 m. dirbo geležinkelio depe, nuo 1925 m. mašinisto padėjėjas, 1926 m. trumpai – nepilnamečių nusikaltėlių darbo mokyklos politinis vadovas, 1926–1927 m. Selidovo rajono, 1927–1929 m. transporto kombinato komjaunimo sekretorius. 1929–1931 m. mokėsi Charkovo technologijos institute, pervestas į Karo technikos akademiją, o ją performavus 1934 m. baigė Karo inžinerijos akademiją. 1939 m. baigė Generalinio štabo akademiją. 1949 m. karo mokslų kandidatas. 1961 m. parengė karo mokslų daktaro disertaciją, bet jos ginti nebuvo leista.
1939 m. Chalkin-Golo mūšio metu fronto grupės generalinio štabo karininkas, buvo sužeistas. Vėliau 1-osios atskirosios Tolimųjų Rytų armijos štabo karininkas, 1942–1943 m. 18-osios atskirosios šaulių brigados vadas. Antrojo pasaulinio karo dalyvis. Nuo 1943 m. gruodžio mėn. 2-ojo Pabaltijo fronto 10-osios gvardijos divizijos štabo viršininko pavaduotojas. 1944 m. sunkiai sužeistas, nuo rugpjūčio mėn. – 4-ojo Ukrainos fronto 8-osios šaulių divizijos štabo viršininkas, dalyvavo Karpatų mūšiuose. 1945 m. vasario mėn. pulkininkas. Kritikavo maršalą Žukovą už didelius žmonių nuostolius.
Nuo 1945 m. M. Frunzės karo akademijos bendrosios taktikos katedros dėstytojas, mokslo tyrimų skyriaus viršininkas, 1958 m. karinės kibernetikos katedros steigimo iniciatorius, 1959 katedros viršininkas. 1959 m. generolas majoras.
1961 m. už N. Chruščiovo kritiką perkeltas Tolimuosius Rytus, 5-osios armijos štabo operatyvinio skyriaus viršininkas. 1963 m. įkūrė „Kovos už leninizmo atgimimą sąjungą“. 1964 m. neteko karinio laipsnio (grąžintas 1993 m.), apdovanojimų, pensijos. 1964–1965 m. ir 1969–1974 m. prievarta laikytas Černiachovsko psichiatrijos ligoninėje. 1976 m. su kitais įkūrė Maskvos Helsinkio grupę. Nuo 1976 m. Ukrainos Helsinkio grupės atstovas Maskvoje. Gynė Krymo totorių teises. 1977 m. išvyko į JAV gydytis ir aplankyti anksčiau ten išvykusios sūnaus, bet 1978 m. iš jo buvo atimta TSRS pilietybė.
1997 m. Ukrainos prezidentas Leonidas Kučma jį apdovanojo ordinu „Už didvyriškumą“ (po mirties), jo vardu pavadintas Kijevo prospektas.
Gehamas Grigorianas
Gehamas Grigorianas (, 1951 m. sausio 29 d. Jerevane – 2016 m. kovo 23 d.) – Lietuvos ir Armėnijos dainininkas (tenoras).
Biografija
1977 m. baigė Jerevano konservatoriją. 1976–1978 m. ir nuo 1988 m. Jerevano operos ir baleto teatro solistas, teatro meno vadovas. 1978–1979 m. stažavo Milano „La Scala“. 1980–1988 m. Lietuvos operos ir baleto teatre solistas. 1982–1988 m. dėstė Lietuvos konservatorijoje.
Dainavo Londono „Covent Garden“, Niujorko „Metropolitan Opera“, Milano „La Scala“, Buenos Airių „Colon“, Sankt Peterburgo Marijos ir kt. teatruose. Gastroliavo buvusioje TSRS, Prancūzijoje, Olandijoje, Vokietijoje, Italijoje, JAV. 1982 m. tarptautiniame Čaikovskio konkurse Maskvoje laimėjo II vietą.
Airijos futbolo varžybos 1947–1948 m.
Airijos futbolo varžybos 1947–1948 m.
Boras (mitologija)
Skandinavų mitologijoje Boras – antrasis dievas, Odino, Vilio ir Vė tėvas. Pirmojo dievo Būrio sūnus, milžinės Bestlos vyras. Minimas „Jaunesniojoje Edoje“ Gylfaginning dalyje.
Tulkarmas
Dauguma Tulkarmo gyventojų – musulmonai palestiniečiai, yra kelios krikščionių šeimos. 1997 m. apie trečdalis miesto gyventojų buvo pabėgėliai, gyvenantys daugiausia stovyklose.
Istorija
1187 m. Saladinui užkariavus Palestiną, dabartinio Tulkarmo vietoje įsikūrė šeimos, priklausančios Zaidanų kurdų klanui. Osmanų laikais Tulkarmo gyventojai mokėjo duoklę kviečiais, alyvuogėmis, miežiais, ožkomis, daržovėmis, bičių spiečiais.
Breiviškiai
Breiviškiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Karsakiškio.
1455 m.
1455 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Oljaunas
Oljaunas – miestas pietų Portugalijoje, 7 km į rytus nuo Faro, prie Ria Formozos įlankos. Išvystyta žvejyba.
Jiezno žydų žudynių vieta ir kapas
1941 metų rugpjūčio 9 dieną nacistinės Vokietijos valdžios suorganizuotos egzekucijos metu Strazdiškių kaime buvo nužudyti ir užkasti 144 Jiezno žydų tautybės gyventojai (26 vyrai, 72 moterys, 46 vaikai).
Jonas Juška (1919)
Jonas Juška (1919 m. rugpjūčio 3 d. Pasvaliečiai, Pabiržės valsčius – 2012 m. spalio 24 d. Melburne, Australija) – Lietuvos vargonininkas, chorvedys.
Jiezno žydų žudynių vieta ir kapas
Istorija
Egzekucijos išvakarėse apie 6 val. vakaro viršaitis J. Randis išsikvietė seniūną A. Norkūną ir liepė jam surasti darbininkų, kurie turės prie Mekšrupio upelio ties ežeru iškasti duobes. A. Norkūnas, vykdydamas viršaičio nurodymą, ėjo per Jiezno gyventojų namus, liepdamas šiems pasiimti kastuvus ir eiti kasti duobių. Duobių kasti buvo pasiusti 5–8 žmonės. Darbininkai kasė maždaug 50 metrų ilgio ir 5 metų pločio duobę. Duobkasiams už darbą buvę sumokėta. Maždaug tuo pat metu, kai buvo pradėtos kasti duobės, Jiezno policijos nuovados policininkai ir baltaraiščiai pradėjo suiminėti žydus – vyrus, moteris ir vaikus. Tai darė maždaug 20 asmenų. Žydų vyrai buvo nuvesti į valsčiaus valdybos kiemą ir įkalinti pastato rūsyje, o suimtos žydės moterys ir vaikai uždaryti sinagogoje. Kitą dieną į Jiezną atvyko 3 vokiečių ir 2 lietuvių karininkai bei apie 20 karių Lietuvos kariuomenės uniformomis. Greičiausiai, tai buvo liūdnai pagarsėjęs Hamanno skrajojantis būrys, kurį sudarė keli vokiečiai ir B. Norkaus ir J. Obelenio vadovaujamas būrys, taip vadinamoji 1-ojo bataliono 3-ioji kuopa. Vos atvykę, karininkai nuėjo pas policijos nuovados viršininką V. Bajerčių. Netrukus prasidėjo žydų žudynės. 2 karininkai (vokietis ir lietuvis), atvykę lietuvių kariai, V. Bajerčius su policininkais ir Jonas Valatka su pagalbiniais policininkais nuėjo prie valsčiaus valdybos rūsio, kur buvo uždaryti žydų vyrai. Jie buvo išvedami ir nurengiami iki apatinių drabužių, nuaunami batai, atimami vertingi daiktai. Lietuvių karininkas vaikščiojo su rimbu ir mušė žydus, kurie lėtai nusirenginėjo. Paskui, kai žydų vyrai buvo nurengti, minėti du karininkai ir lietuvių kariai konvojavo juos į žudynių vietą prie ežero. Trys karininkai (2 vokiečių ir 1 lietuvių) su dalimi lietuvių karių ir vietiniais policininkais iš sinagogos išvestas moteris su vaikais, nurengę juos iki apatinių, rikiavo į koloną. Kiti saugojo į koloną surikiuotus žydus. Žydų moteris ir vaikus į žudynių vietą konvojavo J. Palionis, vietiniai baltaraiščiai ir policininkai. Kai kolona buvo atvesta į žudynių vietą, žydų vyrai jau buvo sušaudyti, jų lavonai, neapiberti žemėmis, gulėjo duobėje. Ten žudynėms vadovavo ir komandas davė atvykęs lietuvių karininkas. Dalis Jiezno pagalbinių policininkų V. Bajerčiaus ir J. Valatkos įsakymu saugojo suimtuosius ir žudynių vietą, kad kas nors iš pasmerktųjų nepabėgtų. Taip pat jie privalėjo neprileisti prie egzekucijos vietos gyventojų. Žydų moterys ir vaikai buvo atvesti prie duobės. Lietuvių karininkas paklausė, kas nori eiti šaudyti savanoriais. Pasisiūlė keli pagalbiniai policininkai. Paskui lietuvių karininkas davė komandą „Ugnis!“ Žydus iš maždaug 10 metrų atstumo šaudė Jiezno policininkai ir baltaraiščiai. Pasmerktuosius sušaudžius, lietuvių kariai sėdo į mašiną ir išvyko į Jiezną. Policininkai ir baltaraiščiai grįžo pėsti. Šaudymo vietoje buvo palikti keli pagalbiniai policininkai prižiūrėti duobes užkasančių darbininkų. Pagal K. Jegerio raportą, buvo nužudyti 144 žydai: 26 vyrai, 72 moterys ir 46 vaikai.
Jonas Juška (1919)
Biografija
Motina Rozalija Zajarskaitė-Juškienė buvo garsi apylinkės dainininkė, mokėjo daug liaudies dainų ir giesmių, todėl ir sūnus iš mažens pamilo dainą. Vargonininkaudamas Grūžiuose (Biržų r.), neakivaizdiniu būdu baigė keturių klasių gimnazijos kursą Savišvietos institute Kaune. Nuo 1938 m. mokėsi muzikos pas Suosto (Biržų r.) parapijos vargonininką Praną Jurkūną, 1941–1942 m. vargonų dar mokėsi pas Biržų bažnyčios vargonininką A. Strazdą.
Jiezno žydų žudynių vieta ir kapas
Šaltiniai
[70] N. Schoenburg, S. Schoenburg, op. cit., p. 383–384; P. Biržys-Akiras, op. cit., p. 666–667.
Jonas Juška (1919)
Biografija
1944 m. rudenį pasitraukęs į Vokietiją, pateko į Hanau stovyklą, kur akompanavo solistams ir dalyvavo koncertuose. 1946 m. apsistojo Neumunsteryje (Schleswig Holstein provincija) ir įsitraukė į lietuvių kultūrinę veiklą, pats mokėsi skambinti fortepijonu, griežti akordeonu ir diriguoti. 1947 m. darbams išvežtas į Angliją. Ten po keleto metų jam susidarė sąlygos savaitgaliais vadovauti chorams bei vokaliniams ansambliams Tadkasteryje ir Bradforde. Suburtas vyrų choras populiarino lietuvių kompozitorių dainas, o mišrusis – daugiausia giesmes.
Jiezno žydų žudynių vieta ir kapas
Šaltiniai
[72] A. Norkūno 1944 m. rugpjūčio 24 d. tardymo protokolas, LYA, f. K-1, ap. 58, b. 44163/3, l. 24; Jiezno valsčiaus viršaičio J. Randžio 1941 m. rugsėjo 21 d. asmens žinių lapas, LCVA, f. R-1436, ap. 1, b. 18, l. 10.
Jonas Juška (1919)
Biografija
Nuo 1974 m. J. Juška kurį laiką mokė vaikus dainuoti Melburno lietuvių parapijos mokykloje, buvo Australijos lietuvių katalikų federacijos valdybos narys ir dainų švenčių dirigentas. Nemažai rašė spaudoje Australijos lietuvių kultūrinio gyvenimo klausimais – daugiausia „Mūsų pastogėje“. Visi vaikai baigė aukštuosius mokslus ir aktyviai dalyvauja lietuvių kultūrinėje veikloje.
Jiezno žydų žudynių vieta ir kapas
Šaltiniai
[73] A. Norkūno 1944 m. rugsėjo 30 d. tardymo protokolas, LYA, f. K-1, ap. 58, b. 44163/3, l. 24.
[76] J. Valatkos 1958 m. gruodžio 15 d. ir V. Česnavičiaus 1959 m. sausio 17 d. apklausų protokolai, LYA, f. K-1, ap. 58, b. 45002/3, t. 1, l. 103–104, 235.
[79] J. Randžio 1944 m. rugsėjo 30 d. ir spalio 9 d. tardymo protokolai, ibid., l. 198, 232 a. p., 239, 247–248, 261.
[80] A. Norkūno 1944 m. rugsėjo 23 d. ir J. Randžio 1944 m. rugsėjo 30 d. tardymo protokolai, ibid., l. 38–38 a. p., 239, 242.
[82] Alytaus apskrities Jiezno policijos nuovados viršininko 1941 m. rugpjūčio 16 d. raportas Nr. 7 sl. Policijos departamento direktoriui, ibid., l. 23; Masinės žudynės Lietuvoje, d. 2, p. 86.
[99] J. Palionio 1944 m. rugsėjo 6 d. ir spalio 1 d. tardymo protokolai, ibid., l. 195 a. p., 205.
Molinisas
Istorija
1335 m. minimas Mulina pavadinimu.
Blūdikalnis
Blūdikalnis – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Bezdonių, šalia Blūdikalnio miško ir Vilniaus–Turmanto geležinkelio. Toliau pietuose plyti raistai. Blūdikalnyje įsteigtos sodų bendrijos „Romuva“ bei „Ramunė“, kuriasi nausėdijos.
Anglijos futbolo varžybos 1919–1920 m.
Anglijos futbolo varžybos 1919–1920 m.
Cynotilapia
Cynotilapia – daugiaspalvių ešeržuvių (Cichlidae) šeimos žuvų gentis.
Sakališkės (Vilnius)
Sakališkės – šiaurės rytinė Vilniaus miesto dalis, esanti į šiaurę nuo miesto centro, dešiniajame Neries krante. Šiaurėje ribojasi su Bireliais, šiaurės rytuose – su Ustrone, pietuose – su Pagube. Iš vakarų juosia Verkių regioninio parko miškas, iš rytų – Raudondvario miškas. Kolektyviniai sodai.
Cynotilapia
Paplitusios Malavio ežere (R. Afrika). Poligamai. Ikrus inkubuoja burnoje.
Sakališkės (Vilnius)
Sakališkes aptarnauja 76 nr. autobusas (stotelės „Sakališkės“, „Ąžuolynas“).
Istorija
Iki 1996 m. Sakališkės buvo viensėdis Riešės apylinkėje.
Madagaskarinės pitos (gentis)
Madagaskarinės pitos (Philepitta) – madagaskarinių pitų (Philepittidae) šeimos paukščių gentis.
1456 m.
1456 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Cipkiškiai
Cipkiškiai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės vakarus nuo Bijotų ir 1 km į pietus nuo automagistralės. Bijotų seniūnaitijos centras.
Balstogės Farnos kapinės
thumb|right|300px|Farnos kapinės Balstogės Farnos kapinės  – vienos iš seniausių katalikų kapinių Balstogės mieste. Kapinės įkurtos apie 1886 metus. 1888 m. kapinėse buvo pastatyta Jėzaus Kristaus Išganytojo koplyčia. Kapinėse yra Ellert, Kucharski, Kośc, Wieczork, Kitszel, Malinowski, Zbirochowski-Kośc šeimų mauzoliejai. Taip pat čia palaidoti 1920 m. ir 1939 m. nuo bolševikų ir vokiečių žuvę kareiviai.
Sekykla
thumb|right|250px|[[gelžbetonis|Gelžbetoninė sekykla karinio aerodromo gynybos sistemoje]] thumb|right|250px|Laivų konvojus (1944 m. birželis) su stebėjimo aerostatais Sekykla – laikina ar nuolatinė vieta, iš kurios stebimas priešas, savi padaliniai ir artilerijos ugnis.
Skiriamos pagrindinės, atsarginės ir pagalbinės sekyklos.
Nuolatinės sekyklos paprastai yra įtvirtintos, kad stebėtojai būtų apsaugoti nuo priešo ugnies, todėl jos yra įtvirtinimų rūšis. Tokios sekyklos gali turėti šarvuotuosius gaubtus. Tuo tarpu laikinosios sekyklos gali būti visiškai neįrengtos (tiesiog patogūs krūmai ar kraštinis gyvenvietės namas, iš kurių patogu stebėti) ar įrengtos minimaliai (pvz., apkasas ir nutiesta telefoninio ryšio linija; platforma medyje ir ryšio linija). Gali būti naudojamos ir mobilios sekyklos – patogioje vietoje stovintis šarvuotis, anksčiau naudoti stebėjimo aerostatas, o šiais laikais – baražuojantis lėktuvas.
Puolime, kai daliniai juda pirmyn, stebyklomis būna tam skirtos kovos mašinos, žvalgybiniai šarvuočiai, bet gali būti ir paprasti tankai, savaeigės ar kt.
Nuorodos
Nuotraukos:
Snieginė kurapka
Snieginė kurapka (Lerwa lerwa) – fazaninių (Phasianidae) šeimos paukštis.
Kūnas 38-40 cm ilgio, patelės svoris 450-580, patino – 550-700 g.
Opera Mini
Opera Mini – interneto naršyklė tai sukurta mobiliesms telefonams, išmaniesiems telefonams ir delniniams kompiuteriams. Iki 4.0 versijos programa buvo parašyta Java ME programavimo kalba. Nuo 5.0 versijos interneto naršyklė buvo sukurta ir Android OS, iOS, Symbian OS, Windows Mobile operacinėms sistemoms.
Naršyklė interneto puslapius krauna naudodama Proxy serverius palaikomus „Opera Software“ kompanijos. Šie serveriai konvertuoja tinklalapį į specialų formatą suprantamą Opera Mini naršyklei. Konvertuoti tinklalapiai užima mažiau vietos nei originalūs, be to yra sumažinama paveikslėlių dydis. Dėl šių priežasčių sumažėja persiunčiamų duomenų kiekis, sutrumpėja tinklalapio krovimo laikas. Pavydžiui, su įprasta telefono naršykle tinklalapis užima apie 2 megabaitus, užkrovimo laikas ilgesnis. O su Opera Mini tas pats tinklalapis užima vos ~150 kB. thumb|left|300px|Opera Mini veikimo principas
Opera Opera (browser) Opera (navigator web)
Londono susitarimas (šachmatai)
Londono susitarimas – dokumentas, nustatantis pasaulio vyrų šachmatų čempionato mačo vykdymo sąlygas. Sudarytas pasaulio čempiono R. Kapablankos ir jo, bei kitų, to laikotarpio stipriausių pasaulio šachmatininkų: A. Aliochino, E. Bogoliubovo, M. Vidmaro ir A. Rubinšteino, pasirašytas per 1922 m. Londono tarptautinį turnyrą (iš čia ir pavadinimas).
Priešistorė
R. Kapablanka, pats patyręs, kaip sunku iškviesti žaisti mačą pasaulio čempioną, nusprendė padaryti galą ginčams ir nesusipratimams, kurie atsirasdavo nesant pastovių pasaulio šachmatų čempionato nuostatų. Jis kreipėsi į to meto vedančiuosius šachmatininkus – A. Aliochiną, A. Rubinšteiną, E. Bogoliubovą, R. Retį, G. Marocį, M. Vidmarą ir S. Tartakoverį ir pasiūlė paruošti tipinius pasaulio šachmatų čempionato nuostatus. Po diskusijų, per Londono turnyrą, 1922 m., galimi pretendentai į mačą: A. Aliochinas, A. Rubinšteinas, E. Bogoliubovas ir M. Vidmaras pasirašė R. Kapablankos parengtą pasaulio čempionato mačo nuostatų projektą.
Londono susitarimo punktai
Pagrindiniai Londono susitarimo punktai:
Taikymas
Londono susitarimas buvo naudotas, ruošiant 1927 m. pasaulio čempionato tarp R. Kapablankos ir A. Aliochino mačo nuostatus, bet 1929 m. pasaulio čempionato mačas tarp A. Aliochino ir E. Bogoliubovo jau buvo žaidžiamas su nukrypimais nuo Londono susitarimo.
Atspindžiai (Vilnius)
Atspindžiai – Lietuvos liaudies kultūros centro dvisavaitis metodinis informacinis leidinys, ėjęs 1989–1992 m. Vilniuje.
Istorija
Iki 1991 m. Nr. 18 ėjo kaip žurnalo „Liaudies kultūra“ priedas. Tiražas 1989 m. – 4000 egz., 1992 m. – 3600 egz.
Adomavos apylinkė
Adomavos apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Atspindžiai (Vilnius)
Istorija
Skirtas kultūros namams, bibliotekoms, mokykloms, įvairioms kultūros institucijoms.
Adomavos apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Pumpėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Joniškėlio rajonui. 1954 m. prijungtos Gegužynės apylinkė ir dalis Mickeliūnų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Adomavos apylinkė prijungta prie Piniavos apylinkės.
Atspindžiai (Vilnius)
Istorija
Atsakingasis redaktorius Aleksandras Šidlauskas, redaktorė Irena Alperytė.
Vahagnas Grigorianas
Vahagnas Grigorianas (g. 1942 m. kovo 27 d. Jerevane) – Lietuvoje gyvenantis Armėnijos rašytojas ir vertėjas.
Biografija
1964 m. baigė filologiją Jerevano universitete. Nuo 1995 m. gyvena Lietuvoje.
Novelėse ir apysakose nagrinėjamos dorovinės ir psichologinės problemos. Romane „Priešaušrio tamsa“ vaizduojami Armėnijos žmonių likimai istorinių lūžių laikotarpiais. Apysakų ir novelių rinkinyje „Paukščio siela“ satyros, fantastikos ir parabolės priemonėmis atskleidžiami gyvenamojo laikotarpio žmonių santykiai, yra lietuviškų motyvų. Parašė kūrinių vaikams. Išvertė ir išleido armėnų kalba J. Avyžiaus romaną „Sodybų tuštėjimo metas“ (1981 m.), J. Baltušio „Sakmė apie Juzą“ (kartu su žmona N. Grigolavičiūte, 1984 m.)
Airijos futbolo varžybos 1948–1949 m.
Airijos futbolo varžybos 1948–1949 m.
Pitagoro darna
Pitagoro darna muzikoje – vadinama garsų derinimo sistema, kurioje visi intervalai gali būti išvedami remiantis pagrindiniu kvintos intervalu, kurio garsų dažnių santykis lygus (3:2). Šios darnos atradimas ir formalizavimas yra priskiriami senovės graikų matematikui Pitagorui ir jo mokiniams, iš ko ir atsirado jos pavadinimas. Tai yra seniausias žinomas būdas sudaryti pilnai chromatinei gamai, iš kurio palaipsniui išsivystė net keli kiti variantai, tarp kurių yra ir šiais laikais naudojama lygioji temperacija.
Pitagoriškoji intonacija yra pagrįsta kvintų rato principu, tai yra, visi intervalai yra sudedami iš tam tikro kvintų skaičiaus. Pavyzdžiui, santykis A:D yra lygus 3:2, kaip ir santykis E:A, vadinasi, intervalas E:D (sekunda) iš viso yra 9:4. Kadangi kalbant apie garsų derinimą yra priimta, jog visos natos yra vienos oktavos ribose, gautąjį santykį reikia padalinti iš dviejų (atimti vieną oktavą), kad gautume tikrąją sekundos vertę – 9:8. Tęsiant šią operaciją toliau, galiausiai gautume visas dvylika natų, sudarančių chromatinę gamą.
Eurobandið
Eurobandið (Euroband) – Islandijos technopop ir šokių duetas, kurį sudaro Friðrik Ómar ir Regína Ósk. Duetas atstovavo Islandijai 2008 m. Eurovizijos dainų konkurse, kuris vyko Belgrade. Jie atliko dainą „This Is My Life“ antrajame konkurso pusfinalyje, kuris vyko 2008 m. gegužės 22 dieną, jiems pavyko patekti į gegužės 24 d. vyksiantį finalą. Atstovai užėmė 14 vietą iš 25 finalo dalyvių ir surinko 64 taškus.
Pitagoro darna
Pitagoriškoji intonacija turi vieną rimtą trūkumą – iš jokio kvintų skaičiaus negalima gauti sveikojo oktavų skaičiaus. Taigi, tarp dvyliktojo gautosios chromatinės gamos garso ir pradinės natos susidaro netaisyklingas intervalas, dar žinomas vilko kvintos pavadinimu, kuris yra ketvirčiu pustonio trumpesnis už standartinę kvintą. Kadangi toks skirtumas labai akivaizdžiai jaučiamas ir yra nemalonus ausiai, tai padaro neįmanomu grojimą tonacijose, kuriose pasitaikytų šis intervalas.
Anything Goes (albumas)
Anything Goes – antrasis amerikiečių kantri dueto „Florida Georgia Line“ studijinis albumas, išleistas 2014 m. spalio 14 d. Albumas susilaukė nevienareikšmių kritikų įvertinimų ir debiutavo pirmoje „Billboard 200“ topo vietoje, per pirmą savaitę pardavus 197 000 kopijų.
Pitagoro darna
Žemiau pateiktoje lentelėje galima akivaizdžiai pastebėti, kaip susidaro vilko kvinta:
Lygiojoje temperacijoje garsai C# ir Db enharmoniškais (t. y. tapačiais vienas kitam), tačiau Pitago darnoje mes matome, kad tarp jų yra 7153:497664 arba 23,47 centų skirtumas. Šis skirtumas muzikos teorijoje yra žinomas Pitagoro komos vardu.
Praktikoje ši problema buvo sprendžiama C# vertę pakeičiant pradine Db verte ir kartojant ciklą iš naujo. Dėl to atsirasdavo labai prastai skambantis intervalas F#:C#, ir tonacijų, kuriose pasitaikydavo šis intervalas, būdavo vengiama. Esant reikalui groti tokioje tonacijoje, reikėdavo perderinti instrumentą, tačiau tokiu atveju vilko kvinta būdavo tiesiog perkeliama į kitą vietą, o problema neišsprendžiama.
Pitagoriškoji intonacija šiais laikais yra itin retai naudojama, nors kadaise buvo labai populiari. Dažniausiai ja grojama muzika, kurioje tonacija nesikeičia arba melodija nėra itin įvairi harmoniniu požiūriu. Be to, kadangi Pitagoriškoje tonacijoje kvintos yra paprasti intervalai ir skamba idealiai, o tercijos disonuoja, ji ypač tinka groti ankstyvajai muzikai (kurtai iki XVI a.).
Irena Mačiūnaitė-Čokovienė
Irena Mačiūnaitė-Čokovienė (1934 m. balandžio 15 d. Kaune – 1995 m. balandžio 16 d. Šiauliuose) – Lietuvos bibliotekininkė, kultūros veikėja.
Biografija
1955–1959 m. studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą Šiaulių pedagoginiame institute. Vėliau baigė bibliotekininkystės studijas Vilniaus universitete.
1964–1972 m. Šiaulių viešosios bibliotekos (dab. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka) bibliotekininkė. 1977–1987 m. Šiaulių miesto centrinės bibliotekos (dab. Šiaulių miesto savivaldybės viešoji biblioteka) vedėja. Trumpai ėjo miesto Kultūros skyriaus vedėjos pareigas. Nuo 1992 m. iki mirties dirbo Šiaulių centrinės bibliotekos 3-jame filiale.
Dalyvavo visuomeninėje veikloje, Lietuvos kultūros fondo Šiaulių skyriaus sekretorė, Respublikos centrinių bibliotekų direktorių tarybos pirmininkė.
Kurapkos
Kurapkos (Perdix) – fazaninių (Phasianidae) šeimos paukščių gentis.
Gentyje 3 rūšys.
Rūšys
thumb|left|210px|[[Tibetinė kurapka (Perdix hodgsoniae)]]
Baltų žemės
thumb|250px|Baltų genčių teritorijos
Baltų žemės – teritoriniai-politiniai vienetai, XI–XIII a. egzistavę dabartinės Lietuvos, Latvijos, Lenkijos (istorinė Palenkė), Kaliningrado srities (istorinė Prūsija), Baltarusijos teritorijose, sukurti baltų genčių: prūsų, skalvių, jotvingių, žemaičių, lietuvių (aukštaičių), sėlių, žiemgalių, kuršių ir latgalių.
Žemių pobūdis
Tokiu būdu žemės formavosi aplink stiprius piliakalnius, jose iškildavo karo vadai, iš pradžių tituluoti kunigais (plg. senovės skandinavų konung), vėliau kunigaikščiai. Žemių ribos labai dažnai nusistovėdavo natūraliai: jų sienomis tapdavo miškai, pelkės, dykros.
Žemių skaičius nuolat keitėsi ir nebuvo pastovus, tačiau dauguma jų ir jų pavadinimai žinomi daugiausia iš XIII a. šaltinių. Šiuose šaltiniuose yra minimos 8 latgalių, 7 žiemgalių, 9 kuršių, 5 sėlių, 11 prūsų, 2 skalvių ir pan. žemės.
Konfederacijos ir žemių likimas
right|thumb|250px|Prūsų žemės Nuo XII a. pabaigos, pirmiausia dėl išorės priešų (t. y. kryžiuočių antpuolių) atskiros baltų žemės ėmė jungtis tarpusavyje į žemių junginius, konfederacijas. Konfederacijos dažniausiai susidarydavo kalbiniu-gentiniu pagrindu ir yra žinomos pagal genčių pavadinimus. Jas sukūrė ne visos gentys.
Iki XIII a. pabaigos visos žemės nustojo egzistuoti kaip nepriklausomi vienetai ir buvo įjungti į Livonijos, Vokiečių Ordino arba LDK sudėtį. LDK senosios žemės paverstos administraciniais vienetais valsčiais.
Spekuliacija
Spekuliacija ( – 'sekimas, stebėjimas') – prekyba, kuria siekiama (greitai ir lengvai) pasipelnyti. Nepainiotina su arbitražu.
Spekuliaciją vykdantys asmenys perka nekilnojamąjį turtą, kolekcinius daiktus, automobilius ar įvairias žaliavas (naftą, dujas, varį, kviečius ir kt. ateities sandorių pagalba, tačiau fiziškai jų neįsigija) ne savo poreikiams ar norėdami perdirbti ar kitaip apdoroti ir ne todėl, kad nuolat jomis prekiauja, bet siekdami gauti pelną iš vienkartinio jų perpardavimo. Be to, spekuliantas siekia gauti naudą dėl vertybiniu popierių kitimo, priešingai nei gauti tiesioginio pelno, pvz., akcijų dividendų, obligacijų palūkanų pavidalu.