cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kazachstano ir Lietuvos santykiai
Santykiai po 1991 m.
Tarp Lietuvos ir Kazachstano yra įvykę du aukščiausio lygio vizitai – 2011 m. Kazachstane su oficialiu vizitu lankėsi Lietuvos Respublikos prezidentė Dalia Grybauskaitė, kur susitiko su Kazachstano prezidentu Nursultanu Nazarbajevu. 2001 m. balandžio 4-7 dienomis Lietuvoje viešėjo Kazachstano prezidentas Nursultanas Nazarbajevas ir įteikė Lietuvos prezidentui Valdui Adamkui archyvinę medžiagą apie lietuvių tremtinius Kazachstane, taip pat susitiko su ministru pirmininku Rolandu Paksu. Tarp šalių pasirašyta daug dvišalių sutarčių: oro susisiekimo sutartis (1993 m.), susitarimas dėl geležinkelių susisiekimo ir bendradarbiavimo geležinkelių transporto srityje (1993 m.), susitarimas dėl keleivių ir krovinių tarptautinių vežiojimų automobiliais (1993 m.), sutartis dėl tarpusavio supratimo ir bendradarbiavimo (1993 m.), Lietuvos ir Kazachstano deklaracija (1994 m.), protokolas dėl Lietuvos uostų naudojimo perdirbant ir transportuojant Kazachstano krovinius (1994 m.), sutartis dėl teisinės pagalbos ir teisinių santykių civilinėse, šeimos ir baudžiamosiose bylose (1994 m.), sutarties dėl teisinės pagalbos ir teisinių santykių civilinėse, šeimos ir baudžiamosiose bylose protokolas (1997 m.), Lietuvos Respublikos Vyriausybės ir Lietuvos Banko bei Kazachstano Respublikos Vyriausybės ir Kazachstano Respublikos Nacionalinio Banko susitarimas dėl Lietuvos Respublikos ir Kazachstano Respublikos ūkio subjektų atsiskaitymų (1994 m.), sutartis dėl investicijų skatinimo ir abipusės apsaugos (1994 m.), sutartis dėl pajamų ir kapitalo dvigubo apmokestinimo ir fiskalinių pažeidimų išvengimo (1997 m.), susitarimas dėl prekybinio ir ekonominio bendradarbiavimo (1997 m.), susitarimas dėl bendradarbiavimo standartizacijos, metrologijos ir sertifikacijos srityje (1997 m.), susitarimas dėl transporto ir kitų paslaugų teikimo, vežant Kazachstano Respublikos krovinius tranzitu per Klaipėdos valstybinį jūrų uostą (1997 m.), bendras pareiškimas dėl tolesnės Lietuvos Respublikos ir Kazachstano Respublikos draugiškų santykių ir bendradarbiavimo plėtros (2000 m.), susitarimas dėl bendradarbiavimo turizmo srityje (2000 m.), susitarimas dėl bendradarbiavimo kovojant su organizuotu nusikalstamumu, neteisėta narkotinių ir psichotropinių medžiagų apyvarta, terorizmu ir kitais nusikaltimais (2000 m.), susitarimas dėl bendradarbiavimo ir tarpusavio pagalbos muitinės veiklos srityje (2000 m.), susitarimas dėl bendradarbiavimo kovojant su mokesčių įstatymų pažeidimais (2001 m.), susitarimas dėl vizų režimo panaikinimo diplomatinių pasų turėtojams (2009 m.), susitarimas dėl bendradarbiavimo švietimo, mokslo, kultūros ir meno srityse (2011 m.), susitarimas dėl asmenų readmisijos (pasirašytas 2011 m., ratifikuotas 2012 m.), susitarimas dėl įslaptintos informacijos abipusės apsaugos (pasirašytas 2015 m., ratifikuotas 2016 m.), sutartis dėl asmenų, kuriems paskirta laisvės atėmimo bausmė, ir asmenų, kuriems pritaikytos priverčiamosios medicinos priemonės, perdavimo (2017 m.)
2020 m. spalį Vienybės aikštėje Kaune atidarytas Kazachstano garbės konsulatas.
Švietimo, mokslo, sporto ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
thumb|Rudnyje esantis paminklas Marytei Bižytei. Į lietuvių kalbą išversta kazachų liaudies pasakų, Džambulo Džabajevo, Muhtaro Auezovo, Sabito Mukanovo, Gabideno Mustafino, Anuaro Alimžanovo, Abdižamilo Nurpejisovo, Berdibeko Sokpakbajevo, Adžio Šaripovo kūrinių. Kazachų kalba išleista lietuvių liaudies pasakų ir lietuvių rašytojų apsakymų rinktinės, Jono Avyžiaus romanas „Sodybų tuštėjimo metas“, paskelbta Mykolo Sluckio apsakymų vaikams, Antano Venclovos, Teofilio Tilvyčio, Eugenijaus Matuzevičiaus, Pauliaus Širvio, Antano Drilingos eilėraščių vertimų.
Rusijai nebeįsileidus jaunimo ekspedicijos „Misija Sibiras“ projekto dalyvių, nuo 2018 m. lietuvių savanoriai projekto dalyviai vyksta į Kazachstaną. 2018 m. aplankė tremtinių kapus Žezkazgano apylinkėse, 2019 m. – Karagandoje. Pirmąkart „Misija Sibiras“ ekspedicija į Kazachstaną suorganizuota 2009 metais. Taip pat 2000, 2003 metais lietuvių tremties vietose Kazachstane lankėsi ir kapus tvarkė Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių bendrijos ekspedicijos, 2017 m. – bendrovės „Kultūros vertybių paieška“ ekspedicija, 2018 m. – ekspedicija „Gabalėliai Lietuvos“.
Lietuvos ir Kazachstano vyrų futbolo rinktinės iki 2021 m. gruodžio yra tarpusavyje sužaidusios trejas rungtynes, kurių po vieną laimėjo abi komandos, o vienerios sužaistos lygiosiomis.
Ekonominiai santykiai
2020 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Kazachstano siekė 996,99 mln. eurų, o Kazachstanas buvo 20-as pagal prekybos apimtis Lietuvos prekybos partneris.
Prekybos balanse vyrauja importas iš Kazachstano į Lietuvą.
Tiesioginių Kazachstano užsienio investicijų Lietuvoje dydis 2020 m. nebuvo nurodytas. Savo ruožtu Lietuvos tiesioginių investicijų dydis Kazachtane 2020 m. buvo 5,01 mln. eurų (29-a vieta pagal apimtį).
2017 m. Lietuvoje lankėsi Šiaurės Kazachstano srities vicegubernatorius Ratmiras Achmetovas, kuris susitiko su vietos politikais, pramonininkų atstovais.
Liminėlis (Zarasų r.)
left|120px
Plyniai (Pilkalnio apskritis)
Plyniai (, nuo 1928 m. Walddorf) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, 10 km į šiaurės rytus nuo Pilkalnio, 17 km į pietryčius nuo Lazdynų.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Plynių kaimo bendruomenė 1938 m. 1723-1818 m. priklausė Įsruties apskrities Grumbkaukaičių domenų valsčiui, 1818-1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Viliūnų valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Viliūnų evangelikų liuteronų parapijai. Katalikai iki 1930 m. priklausė Bildviečių parapijai, vėliau – naujai įkurtai Šilėnų parapijai.
Liminėlis (Zarasų r.)
Liminėlis – ežerėlis Lietuvoje, Zarasų rajone, 3,5 km į rytus nuo Degučių. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,1 km, plotis – iki 0,06 km. Altitudė 153,3 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję. Ežerėlis užankantis. Iš rytų ir pietų ežerėlį supa Gražutės miškas, į vakarus ir šiaurę yra eksploatuojamas Liminėlio durpynas. Šiauriniame pelkės pakraštyje esančiu kanalu nuteka vanduo link Nikajaus intako N-4. Į rytus įsikūręs nebegyvenamas Liminiškių kaimas.
Plyniai (Pilkalnio apskritis)
Istorija
1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 9 ugniakurais, 1818 m. – mišrusis kaimas su 9 ugniakurais ir 60 gyventojų, 1839 m. – valstiečių kaimas su 9 ugniakurais ir 82 gyventojais. 1901 m. per kaimą nutiestas siaurasis geležinkelis. 1928 m. prie kaimo prijungta Ežerupių (vok. Eszeruppen) dvaro apygarda. Kaimo rytuose buvo kasamas durpynas. Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. buvusio kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
Gyventojai
Be to, Ežerupių dvare 1905 m. buvo 54, 1910 m. – 56 gyventojai.
Norycos valsčius
Norycos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės Baltarusijos teritorijoje. Centras – Noryca, vėliau – Lasica.
Istorija
Įkurtas XIX a. viduryje Vilniaus gubernijoje. 1873 m. prijungta dalis Zariežės valsčiaus (Mikailavos seniūnija). 1927 m. balandžio 1 d. apsikeista nedidelėmis dalimis su Dunilovo valsčiumi. 1929 m. balandžio 1 d. dalis Norycos valsčiaus perduota Gluboko valsčiui.
Gyvenvietės
Valsčiaus gyvenvietės 1870 m. (skliausteliuose – baltarusiškai):
Pečiuliškis
Pečiuliškiu vadinami kaimai:
Bismarko bokštai
200px|thumb|Bokšto projektas „Dieviška prieblanda“ Bismarko bokštai  – paminkliniai atminimo bokštai, skirti Vokietijos imperijos kūrėjui „geležiniam kancleriui“ Otui fon Bismarkui. Laikotarpyje tarp 1869 m. ir 1934 m. Europoje, Amerikoje, Afrikoje ir Australijoje iškilo apie 240 Vokietijos nacionaliniais simboliais tapusių Bismarko bokštų, 175 vnt. išliko iki mūsų laikų.
Istorija
Dar nesusikūrus Šiaurės Vokietijos sąjungai prasidėjo paminklų statyba jos iniciatoriui ir pirmajam kancleriui (1868 m. Silezijoje pastatytas pirmas 12 m aukščio obeliskas, o po metų tame pačiame krašte iškilo apžvalgos aikštele tarnavęs pirmasis Bismarko bokštas). Po Otto fon Bismarko mirties 1898 m. ėmė masiškai kurtis komitetai, siekiantys įamžinti jo atminimą. 1899 m. Vokietijos studentų organizacija „Deutsche Studentenschaft“ paskelbė konkursą, kuriame nugalėjo architekto Vilhelmo Kraizo projektas „Dieviška prieblanda“. Jis ir tapo tipiniu pavyzdžiu, pagal kurį (su nedideliais pakeitimais) įvairiose imperijos vietovėse buvo sumūrytos 47 galingos keturkampės kolonos, viršuje turėjusios vietas laužui uždegti. Tačiau dar daugiau miestų ir miestelių aukštesnėse vietose norėjo turėti savitus bokštus, kuriuos vienijo tik viena detalė – ugniavietė viršūnėje (kanclerio pagerbimo dieną visoje šalyje turėjo suliepsnoti laužai). Pagerbimo dieną organizatoriai sutarė paskelbti kanclerio gimtadienį – balandžio 1–ąją, bet tuo metu studentai atostogaudavo ir sunešti žibale įmirkytas pliauskas (ar kitą degią medžiagą) į viršūnes nebebuvo kam. Ugnys buvo kūrenomis ne visur ir vis rečiau, galiausiai ši tradicija pasimiršo. 200px|thumb|left|Bismarko bokštas [[Gorinas (Eisuliai)|Eisuliuose (1926 m. atvirutė)]] 200px|thumb|left|Laiptai nuo [[Nemunas|Nemuno veda prie bokšto Eisuliuose (fotografuota 2009 m.)]] Bismarko bokštai (kai kuriose vietose liauni statiniai vadinami kolonomis ) buvo statomi iš vietinių žaliavų: vienur iš granito, kitur iš paprastų lauko akmenų. Vieni iš jų buvo su skulptūromis, kai kurie su reljefinėmis paminklinėmis lentomis, landšafto architektai prie šių statinių projektuodavo želdinių kompozicijas ar fontanus. Laiptai į viršų tarnaudavo kopiantiems pasižvalgyti po apylinkes. Keliasdešimt metrų aukščio statiniai buvo masyvūs ir turėjo išlikti amžiams, jų statybai noriai aukojo plačiosios liaudies masės (skirtingai nuo valdančiųjų sluoksnių inicijuojamų masiškų paminklų imperatoriui Vlhelmui I). Būta ir privačių iniciatyvų: taip 1903 m. Kelne 27 m aukščio bokštą fundavo šokolado karalius Henrikas Štolverkas. Kartu su paminklų ir bokštų statybomis visoje imperijoje plito Bismarko garbinimo kultas.
Vokiečių valdomame Klaipėdos krašte Bismarko bokštų nebuvo, o likusioje Mažojoje Lietuvoje iškilo trys. Ant Pabudkalnio, kairiajame Nemuno krante prie Eisulių (dabar Gorino kaimas Kaliningrado srityje) stovėjo 23 m aukščio toks plytų mūro bokštas. Buvęs skalvių piliakalnis gerai matosi nuo dešiniojo upės kranto, pats mūras gerokai apgriuvęs ir apaugęs medžiais. 1913 m. Netynuose Emilis Kaderaitis iš lauko akmenų sumūrijo 15 m aukščio paminklinį bokštą Bismarkui (išliko griuvėsiai). Dar vienas bokštas dunksojo ant Kalnų aukštumos, prie Kalnių kaimo netoli Gumbinės (1945 m. susprogdintas atsitraukiančios nacių kariuomenės).
Pirmojo pasaulinio karo metais vokiečių kareiviai, švęsdami „geležinio kanclerio“ šimto metų gimtadienio jubiliejų, ėmė statyti jam paminklus okupuotose teritorijose. 1915 m. pirmas paminklas kancleriui iškilo Buinvilyje (Prancūzija), po to imta mūryti ir Bismarko bokštus. Kai kuriose šalyse juos pastatė vokiečių emigrantai.
Pasibaigus Pirmajam pasauliniam karui dėmesys „Antrojo reicho“ kūrėjui Otui fon Bismarkui nuslūgo, vis dažniau jis buvo kritikuojamas dėl šalyje vykdytų demokratijos varžymų. Dar vėliau į valdžią atėjo naciai ir tautiečiams ėmė siūlyti savo didvyrius. Paskutinis Bismarko bokštas buvo pastatytas 1934 m.
Antrojo pasaulinio karo metu daug Bismarko bokštų buvo apgriauti, kai kurie sprogimų nušluoti nuo žemės paviršiaus. Nemažai šių statinių, kaip militarizmo simbolių, buvo sunaikinti Vokietijos Demokratinėje Respublikoje. Dabartinius laikus Bismarko bokštai sulaukė ne tik Vokietijoje, bet ir Prancūzijoje, Lenkijoje, Rusijos Kaliningrado srityje, Čekijoje, Austrijoje, Kamerūne, Čilėje ir Tanzanijoje (Danijoje ir Papua Naujojoje Gvinėjoje nebeliko). Būdami valstybių apsaugoje šiandien jie tarnauja kaip istorijos ir architektūros paminklai.
Michele Polverino
Mikelis Polverinas (Michele Polverino; g. 1984 m. rugsėjo 26 d.) – iš Šveicarijos kilęs Lichtenšteino futbolininkas, rungtyniaujantis saugo ir puolėjo pozicijose. Lichtenšteino rinktinės žaidėjas.
Karjera
Nuo 2002 m. rungtyniavo FC Vaduz, o 2005 m. perėjo į Olbia Calcio. Nuo 2006 m. vėl žaidė FC Vaduz.
Nuo 2009 m. atstovavo FC Aarau, 2011–2012 m. rungtyniavo Steel Azin, o nuo 2012 m. Wolfsberger AC.
2014–2015 m. sezoną praleido FC Vaduz, o vėliau perėjo į austrų SV Ried.
2016 m. trumpai žaidė FC Rapperswil-Jona. Jame praleido du mėnesius ir sužaidė trejas rungtynes.
Rinktinė
Lichtenšteino rinktinėje debiutavo 2007 m.
Pelnė įvarčius San Marino, Lietuvos bei Suomijos rinktinėms (visos šios varžybos baigėsi Lichtenšteino pergale arba lygiosiomis).
Afrikos ekspresas
Afrikos ekspresas – 1975 m. Italijoje sukurtas ir Rodezijoje nufilmuotas nuotykių filmas.
Turinys
Antrojo pasaulinio karo metais anglų karininkas Robertas Prestonas, apkaltintas išdavyste, pabėgo į Afriką, kur, metams bėgant, tapo sėkmingu verslininku, organizuojančiu safarius bei nelegaliai tiekiančiu laukinius žvėris į Europos zoologijos sodus.
Džonas Baksteris, visur keliaujantis su savo šimpanze, taip pat rengia safarius bei svajoja uždirbti pinigų benzino kolonėlei Detroite. Kartą jis džiunglėse sutinka paslaptingą merginą Madeleinę, persekiojamą Prestono žmonių. Baksteris padeda jai pasprukti ir taip tampa įtakingojo verslininko priešu...
Ivoniškė (Švenčionys)
Ivoniškė – buvęs viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Šutų.
Pečiulinė
Pečiulinė – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Lavoriškių, Vilnios hidrografiniame draustinyje.
Birutė Markuzaitė-Bialostocka
thumb|right|Birutė Markuzaitė-Bialostocka (2020 m.) Birutė Markuzaitė–Bialostocka (g. 12.06.1936 m. Palangoje) – Lenkijos lietuvių dailininkė ir rašytoja, vertėja.
Biografija
Gimė Lietuvos pašto tarnautojo Klaipėdoje Juozo Markuzos šeimoje. 1939 m. naciams užėmus Klaipėdos kraštą, Markuzos pervažiavo gyventi į Lietuvos Respubliką. 1940 m. mirė Birutės motina ir mergaitė augo našlaite. Antrojo pasaulinio karo metu grįžo į uostamiestį, tėvas įsidarbino Klaipėdos taupomajame banke. Artėjant frontui, tėvas su dukra pasitraukė į Karaliaučiaus kraštą, vėliau atsidūrė Vakarų Lenkijoje. Pokaryje Markuzai kartu su giminaičiais apsigyveno vokiečių paliktame namelyje prie Ščecineko. Šeimai nuolat grėsė deportacija į Lietuvos TSR ir galima tremtis į Sibirą kaip atsitiko su motinos broliu karo lakūnu Feliksu Tyškumi.
Birutė studijavo dailę Krokuvos Meno akademijoje pas profesorių Aleksandrą Kobzdėjų, po aukštosios mokyklos baigimo kūrė scenografijas Tadeušo Konvickio, Ježio Skolimovskio ir Voiciecho Gvinėjaus režisuotiems filmams. Po Stalino mirties, nuo 1956 m. pradėjo privačiai lankytis Lietuvoje. Metus laiko gyveno Kanadoje ir JAV, po to ilgai dirbo žurnale „Magazyn Rodzinny”: iš pradžių kaip iliustratorė, vėliau vadovavo patarimų skyriui. 1984–1989 m. gyveno Papua Naujoji Gvinėjoje – mokslo leidyklų užsakymu piešė egzotinius augalus. Daug keliavo po Papua, Australiją ir Naująją Zelandiją. Kiek ilgiau buvo apsistojusi Laė mieste, kuris garsėja savo dideliu botanikos sodu – Laė Technologijos universiteto Architektūros fakultete vieną semestrą dėstė perspektyvos kursą.
Sugrįžusi į Lenkiją atsidėjo literatūriniam darbui. Išleido keliolika knygų apie lietuvių ir kitų tautų virtuves. Knygų viršeliuose pasirašydavo įvairiai: Birutė Markuzaitė, Biruta Markuza–Bieniecka, vėliau – Biruta Markuza–Bialostocka. Išvertė į lenkų kalbą Kazio Borutos „Baltaragio malūną”, Arnoldo Piročkino „Devyneri Adomo Mickevičiaus metai”, 2001 m. pasirodė jos ir kitų versta šiuolaikinių lietuvių rašytojų antologija.
1994 m. mirė tėvas, palikdamas lietuvių kalba rašytus memuarus. Juos B.Markuzaitė–Bialostocka išvertė į lenkų kalbą, kartu pridėjo savo prisiminimus apie itin sudėtingą aprašomą laikotarpį. Tokio pobūdžio literatūra, kai įvykiai vaizduojami iš skirtingų asmenų pozicijos Lenkijoje yra gana populiari, todėl tėvo ir dukters parašyta knyga „Iš kur grįžo lietuviai” (išleista 2013 m. Varšuvoje) sukėlė didelį susidomėjimą.
Laisvalaikiu B.Markuzaitė–Bialostocka mėgsta tapyti, jos kūrinių turi įsigiję privatūs kolekcionieriai. 2008 m. ji dalyvavo grupinėje išeivijos dailininkų parodoje A.Mončio namuose–muziejuje Palangoje.
Šveplavimas (rašyba)
miniatiūra|300px|right|[[Ąžerty klaviatūra]] Šveplavimas, taip pat švepla kalba – tarp interneto vartotojų paplitęs rašymas lietuvių kalba nenaudojant rašmenų su diakritiniais ženklais. Valstybinės lietuvių kalbos komisijos vertinimu be diakritinių ženklų pateikti ("šveplai" parašyti) užrašai neatitinka bendrinės kalbos normų, priskiriami kalbos klaidoms. Kompiuterininkų teigimu, nėra pateisinamų priežasčių nenaudoti lietuviškos abėcėlės. Lietuviškas tekstas koduojamas tarptautine universalia sistema „Unicode“, kurios nepalaiko tik seniausi telefonai. Švepla rašyba gali būti suprantama kaip nepagarba raštui, kalbai, kultūrai.
Dauguma lietuviškų rašmenų nėra unikalūs. Lietuvių kalbos abėcėlė turi devynias savitąsias raides: ą, č, ę, ė, į, š, ų, ū, ž. Kai kurios iš tų raidžių sutinkamos ir kitose kalbose: ą ir ę – lenkų, č, š ir ž – latvių, čekų, kroatų, slovėnų, ū – latvių, į – navachų. Tik lietuvių yra vartojamos raidės ė, ų.
Kita vertus, švepla kalba nerodo nepagarbos, o tiesiog gali būti ribotų IT galimybių pasekmė, kuomet „taisyklingo“ e-laiško gavėjas seno modelio įrenginyje jo gali išvis nesuprasti. Renkant tekstą lietuviškomis raidėmis iš tiesų galima užtrukti ilgiau, bet užduočiai palengvinti galima taikyti mygtukiniame telefone įjungus žodžių nuspėjimo funkciją, vadinamąją T9 (Text on 9 keys), o išmaniajame – įdiegus papildomus klaviatūros išdėstymus su patogiai pasiekiamais lietuviškais rašmenimis. Kitas dažnas argumentas prieš taisyklingą rašymą – didesnė lietuviškų pranešimų kaina. Iš tikrųjų, specifiniai lietuviški rašmenys koduojami kitaip, į juos telpa mažiau simbolių, negu į šveplus – vos 70 vietoje 160-ies.
Istorija
Praėjusio šimtmečio pabaigoje švepląjį raštą lėmė iš pradžių lietuviškoms raidėms nepritaikyta programinė įranga ir įrenginiai. Mobiliųjų telefonų eros pradžioje neturėta galimybės rašyti ir atvaizduoti specifinių lietuviškų raidžių SMS žinutėse, todėl buvo įprasta pranešimus siųsti lotyniška abėcėle.
Kalbos sergėtojai pasigedo pilnaverčio valstybinės kalbos raidyno vartojimo ne tik mobiliųjų paslaugų sektoriuje, dalykiniame susirašinėjime, bet ir asmeniniame bendravime. Valstybinė lietuvių kalbos komisija (VLKK) ir Valstybinė kalbos inspekcija kreipėsi į Ryšių reguliavimo tarnybą ir mobiliojo ryšio paslaugų įmonių vadovus, kad Lietuvoje siunčiamos trumposios žinutės būtų parengtos ir išsiųstos lietuvišku raidynu. Pasak buvusios VLKK pirmininkės Irenos Smetonienės, kovos su švepla kalba pradžioje buvo kreiptasi į mobiliųjų telefonų gamintojus „Nokia“ ir „Samsung“. Šios kompanijos aparatai buvo pritaikyti lietuvių kalbai, todėl toliau buvo vystoma taisyklingai rašomų tekstų technologija.
Technologinis atsilikimas, kalbos kultūros trūkumas trukdė neiškreiptu raštu į vartotojus kreiptis privačioms ir net valstybinėms įmonėms. Technologija, skirta siųsti SMS žinučių tekstus įvairiomis kalbomis, taip pat ir taisyklinga lietuvių kalba, Lietuvos kompiuterininkų sąjungos teigimu, buvo sukurta ir patvirtinta dar 2003 m. (tarptautinis standartas ETSI ES 202 130, apibrėžiantis įvairių kalbų raidžių rinkinius mobiliuose telefonuose, raidžių išdėstymą klaviatūroje). Ryšių reguliavimo tarnyba taip pat pripažino, kad nėra pateisinamų priežasčių iškraipyti lietuvišką raštą trumposiose žinutėse. Dar 2006-aisiais buvo atlikti daugiau kaip 40 skirtingų telefonų aparatų testai - iš jų vos du nerodė lietuviškų pranešimų.
2004 m. kovo 30 d. pradėti registruoti lietuviški (nešvepli) interneto srities .lt vardai, turintys savitųjų lietuvių kalbos abėcėlės raidžių. Registratorių duomenimis, vis daugiau lietuviškų prekių ženklų ir įmonių steigėjų apsisaugodami ėmėsi registruoti dvejopus domeno vardus – taisyklingą su savitosiomis lietuviškomis raidėmis ir šveplą variantą be diakritikų. Taip pavadinimas vartotojams pasiekiamas abiem būdais.
Jamie Vardy
Džeimis Ričardas Vardis (g. 1987 m. sausio 11 d.) – Anglijos futbolininkas, žaidžiantis puolėjo pozicijoje Premier League klube Leicester City FC bei Anglijos rinktinėje.
Karjera
Futbolininko karjerą pradėjo 2002 m. Sheffield Wednesday FC akademijoje. 2003–2007 m. žaidė Stocksbridge Park Steels FC jaunimo komandoje. Pagrindinėje sudėtyje debiutavo 2007 m., joje praleido 3 sezonus. 2010 m. persikėlė į Northern Premier League klubą FC Halifax Town. Pirmajame sezone pelnė 26 įvarčius bei laimėjo „Player’s Player of the Year“ apdovanojimą. 2011 m. rugpjūčio mėn. tapo Conference National klubo Fleetwood Town FC žaidėju. Tame sezone klubas laimėjo diviziją, Vardy pelnė 31 įvartį bei laimėjo komandos metų žaidėjo apdovanojimą.
2012 m. gegužės mėn. pasirašė trejų metų sutartį su Football League Championship klubu Leicester City FC. Naujajam klubui 2014 m. padėjo laimėti čempionatą. 2015–2016 m. Premier League sezone 11 rungtynių iš eilės mušdavo įvarčius. Pagerino Ruud van Nistelrooy ankstesnį rekordą. Buvo nominuotas Premier League metu žaidėju bei Futbolo rašytojų asociacijos metų žaidėju.
Anglijos rinktinėje debiutavo 2015 m. birželio mėn. Buvo pakviestas atstovauti rinktinei UEFA Euro 2016 m. čempionate.
Ir kartu su Anglijos vyrų futbolo rinktinė dalyvavo 2018 FIFA pasaulio čempionate.
John Sulston
thumb|Dž. Salstonas, 2006 m. Džonas Edvardas Salstonas ; 1942 m. kovo 27 d., Kembridžas, JK – 2018 m. kovo 6 d.) – britų biologas, Nobelio premijos laureatas fiziologijos ir medicinos srityje (kartu su Sydney Brenner ir H. Robert Horvitz).
Biografija
Dž. Salstonas 1963 m. baigė organinės chemijos studijas Pembroko koledže prie Kembridžo universiteto ir 1966 m. Kembridžo universitete apsigynė daktaro laipsnį iš nukleotidų chemijos. Po to trejus metus dirbo JAV ir 1969 m. prisijungė prie Sydney Brenner grupės Anglijos Medicinos tyrimų taryboje. Jis prisidėjo įsteigiant Sangerio centrą (dabar institutas) prie Kembridžo ir buvo jo direktorius 1992−2000 m. Jo vadovaujamas centras dalyvavo Žmogaus genomo projekto tyrimuose.
Dž. Salstono pagrindinė tyrimų kryptis buvo užprogramuota ląstelių mirtis − sąlygos, kuriomis ląstelės išduoda signalą sau žūti. Pavyzdžiui, iki gimstant kūdikiui daugybė žuvusių ląstelių pasišalina iš jo organizmo. Suaugusiame žmoguje kasdien susidaro apie trilijoną naujų ląstelių ir panašiai tiek pat turi pasišalinti. Sveiko žmogaus organizmas turi palaikyti šį balansą. 1970-aisiais Dž. Salstonas tyrė nematodą, dirvos kirmėlę Caenorhabditis elegans. Jis ištyrė kiekvienos ląstelės žūtį jai skylant ir diferencijuojantis nuo kirmėlės kiaušinio iki suaugusio individo stadijos ir atrado, kad atskirais atvejais tai atlieka vienos ir tos pačios 131 ląstelė užprogramuota mirtimi. Jis taip pat atrado pirmąsias genų mutacijas vykstant šiam procesui. 2002 m. Dž. Salstonui už šiuos tyrimus skirta Nobelio fiziologijos ir medicinos premija (kartu su Sydney Brenner ir H. Robert Horvitz). Tyrimai buvo reikšmingi nagrinėjant organizmo augimo ir vėžio atsiradimo procesus.
Algirdas Stanaitis
Algirdas Jurgis Stanaitis (1934 m. vasario 15 d. Ąžuolų Būdoje, Kazlų Rūdos valsčiuje – 2023 m. gegužės 7 d. Vilniuje ) – Lietuvos geografas.
Biografija
Mokėsi Ąžuolų Būdos pradinėje mokykloje, vėliau – Kazlų Rūdos gimnazijoje. 1958 m. su pagyrimu baigė Vilniaus universitetą. 1958–1962 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Geologijos ir geografijos institute. Nuo 1962 iki 2013 m. dėstė Vilniaus pedagoginiame institute (VPI) (1992–2011 m. Vilniaus pedagoginis universitetas, 2011–2018 m. – Lietuvos edukologijos universitetas). Nuo 1965 m. docentas, 1989 m. – profesorius, 1985 m. – Lietuvos nusipelnęs dėstytojas.
1965–1987 m. vadovavo VPI Gamtos ir geografijos fakultetui, 1972–1982 ir 1987–1992 m. – Geografijos katedrai. 1986–1989 m. Lietuvos geografų draugijos prezidentas, 2005–2012 m. Gamtos bičiulių asociacijos (GBA) prezidentas. Taip pat buvo LR švietimo ir mokslo ministerijos Lietuvos ir Lenkijos istorijos ir geografijos vadovėlių ekspertų komisijos narys; Lietuvos mokslo ir studijų, Statistikos departamentų, geografijos mokslinių žurnalų ir leidinių komisijų narys, ekspertas.
Mokslinė veikla
A. Stanaičio mokslinis darbas buvo kelių krypčių: iš pradžių skyrė dėmesį ežerų morfometrijai, paleogeografijai, bendrajai limnologijai. Kita svarbi sritis buvo demografijos ir gyventojų geografijos, urbanizacijos ir etnografijos problemos. Vėliau didelį dėmesį skyrė saugomų teritorijų problemoms, ekologiniam švietimui, gamtosaugai, kraštotyrai, Lietuvos istorinei geografijai. Paskelbė apie 500 mokslo ir mokslo populiarinimo straipsnių.
Lucko valsčius
Lucko valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės Baltarusijos teritorijoje. Centras – Luckas.
Istorija
Įkurtas XIX a. Vilniaus gubernijoje. 1927 m. spalio 7 d. reformuotas į Kazlouščynos valsčių.
Liepiškė (Švenčionys)
Liepiškė – buvęs kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Sarių.
Latvijos futbolo varžybos 2016–2017 m.
Latvijos futbolo varžybos 2016–2017 m.
Komandų rikiuotė
Pastabos:
Aštuntfinalis
Aštuntfinalio (1/8 f.) rungtynės buvo žaidžiamos 2016 m. liepos mėnesį. Į ketvirtfinalį pateko FK Ventspils, FK Liepāja/MOGO, BFC Daugavpils, Metta/LU, "Jelgava", FK Spartaks Jūrmala, Riga FC ir  RFS.
Ketvirtfinalis
Ketvirtfinalio (1/4 f.) rungtynės buvo žaidžiamos 2017 m. balandžio 8 ir balandžio 9 dienomis. Į pusfinalį pateko FK Ventspils, FK Spartaks Jūrmala, Riga FC ir  RFS.
Pusfinalis
Pusfinalio pirmosios rungtynės buvo žaidžiamos 2017 m. balandžio 26 d.
Atsakomosios pusfinalio varžybos vyko 2017 m. gegužės 3 d.
Pagal dvejų rungtynių rezultatus į finalą pateko Riga FC, kurie namie 2:0 ir išvykoje 2:1 palaužė FK Spartaks Jūrmala. Antrąja finalininke tapo FK Ventspils, kuri nugalėjo RFS.
Finalas
Rungtynėse dėl 2016-2017 metų LFF taurės susitiko Riga FC ir FK Ventspils.
2017 m. gegužės 17 d. įvykusiose varžybose po pagrindinio laiko rezultatas buvo lygus 1:1. Pratęsimo metu abi komandos pelnė po įvartį ir rezultatas tapo 2:2.
Teko mušti 11 metrų baudinius, o sėkmė lydėjo "Ventspils". 6:5, po baudinių serijos nugalėjo ventspiliečiai, kurie septintą kartą klubo istorijoje iškovojo šalies taurę.
Perevertailo Evgeny - Riga FC vyr. treneris. Ashworth Paul Anthony - FK Ventspils vyr.treneris.
Jordana Brewster
Džordana Briuster (Jordana Brewster, g. 1980 m. balandžio 26 d., Panamos mieste, Panamoje) – Panamos-JAV aktorė.
Biografija
Geriausiai žinoma dėl Mijos Toreto vaidmens filme „Greiti ir įsiutę“.
1995 m. ji debiutavo seriale „Visi mano vaikai“ serijoje.
Vėliau atliko Nikki Munson vaidmenį filme „As the World Turns“.
Pirmasis vaidmuo vaidybiniame filme buvo Roberto Rodriguezo siaubo mokslinėje fantastikoje „Fakultetas“ (1998).
Įkūnijo Mia Toretto heroję veiksmo filme „Greiti ir įsiutę“ (2001). Filmavosi tęsiniuose „Greiti ir įsiutę“ (2009), „Greiti V (2011), „Greiti ir įsiutę VI“ (2013), „Įsiutę VII“ (2015) ir „F9“ (2021).
Dar galima paminėti dramą „Nematomas cirkas“ (2001), veiksmo komediją „D.E.B.S. (2004 m.) ir siaubo filmą „The Texas Chainsaw Massacre: The Beginning“ (2006 m.).
Brewster vaidino seriale „Dallas“ nuo 2012 m. iki 2014 m.
Filmavosi penkiose serijose pirmajame FX tikrosios kriminalinės antologijos serialo „American Crime Story“ (2016 m.) sezone, bei veiksmo dramoje „Mirtinas ginklas“ (2016–2018).
Pečiuliškis (Anykščiai)
Pečiuliškis – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 10 km nuo Skiemonių.
Terciaras
Terciaras – plačiai naudojamas, bet pasenęs terminas, apibūdinantis geologinį laikotarpį, prasidėjusį prieš 66 mln. metų ir pasibaigusį prieš 2,6 mln. metų. Periodas prasidėjo dinozaurų išnykimu kreidos-terciaro masinio rūšių išnykimo periodu, kainozojaus eros pradžioje, ir tęsėsi iki kvartero ledyno pradžios plioceno epochos pabaigoje. Terciaro apimamas periodas neturi tikslaus atitikmens dabartinėje geologinėje laiko skalėje. Iš esmės tai yra susijungę paleogeno ir neogeno periodai, kurie neoficialiai atitinkamai vadinami ankstyvuoju terciaru ir vėlyvuoju terciaru. Šiuo laikotarpiu kaip atskiras ledinis salų žemynas susikūrė Antarktida.
Istorinis termino vartojimas
Ankstyvoje geologijos studijų vystymosi stadijoje, taip vadinami „šventraščio geologai“ teigė, kad geologinės istorijos laikotarpiai atitinka Biblijos pasakojimą, o terciaro laikotarpiu susiformavusios uolienos buvo susijusios su Didžiuoju potvyniu.
Terminą „terciaras“ XVIII a. viduryje pirmą kartą pavartojo italų geologas Džiovanis Arduinas. Jis suskirstė Žemės geologinę istoriją į pirminį, antrinį ir tretinį (terciaro) periodus, remdamasis geologiniais stebėjimais Aukštutinėje Italijoje. Vėliau buvo imtas taikyti ir ketvirtinis (kvartero) periodas.
1833 m. škotų geologas Čarlzas Lajelis įtraukė terciarą į savo, daug išsamesnę klasifikavimo sistemą, pagrįstą moliuskų fosilijomis, kurias jis 1828–1829 m. surinko Italijoje ir Sicilijoje. Terciarą jis padalino į keturias epochas pagal tuose sluoksniuose aptiktų moliuskų, panašių į šiuolaikines rūšis, fosilijų procentą. Tam jis panaudojo graikiškus pavadinimus: eocenas, miocenas, senasis pliocenas ir naujasis pliocenas.
Šis skirstymas atrodė tinkamas regionui, kuriam iš pradžių ir buvo taikoma klasifikacija (dalis Alpių ir Italijos lygumos). Tačiau kai vėliau ta pati sistema išplito ir kitose Europos dalyse bei Amerikoje, ji pasirodė esanti netinkama, todėl epochų apibrėžime buvo atsisakyta naudoti moliuskais paremtą klasifikaciją, o šios epochos buvo pervadintos ir apibrėžtos iš naujo. Didžiąją laiko dalį, terminas „terciaras“ nurodė laikotarpį, kuris prasidėjo prieš 65 mln. metų, o baigėsi prieš 1,8 mln. metų. Vėliau, kai iš naujo buvo apibrėžtos kreidos laikotarpio pabaigos ir kvartero pradžios datos, terciaro laikotarpis atitinkamai buvo nustatytas buvęs tarp prieš 66 ir 2,6 mln. metų.
Šiuolaikiniai atitikmenys
Terciaro laikotarpis yra apibrėžtas buvęs tarp mezozojaus ir kvartero periodų, nors Tarptautinė stratigrafijos komisija nebepripažįsta jo formaliu terminu. Terciaras yra skirstomas į paleoceną (prieš 66–56 mln. metų), eoceną (prieš 56–33,9 mln. metų), oligoceną (prieš 33–23,9 mln. metų), mioceną (prieš 23–5,3 mln. metų) ir plioceną (prieš 5,3–2,6 mln. metų). Periodas taip pat tęsėsi iki Gelazijos – pirmosios pleistoceno epochos.
Lê Công Vinh
Le Kong Vinis (g. 1985 m. gruodžio 10 d.) – Vietnamo futbolininkas, rungtyniavęs Vietnamo rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 2004–2016 m.
Džoserio piramidė
thumb|260px|dešinėje| Džoserio piramidė Džoserio piramidė – Senovės Egipto laiptuotoji piramidė, pastatyta apie 2670 m. pr. m. e. faraono Džoserio valdymo metu Sakaroje netoli Memfio. Tai seniausia Egipto piramidė ir seniausias monumentalaus dydžio akmens statinys istorijoje.
Apie piramidę
Džoserio piramidės pradžia buvo akmeninė mastaba, pastatyta iš kalkakmenio ir skirta faraonui palaidoti. Ankstesnieji Egipto faraonai buvo laidojami mastabose, kartais didžiulėse, bet pastatytose iš plaušaplyčių. Džoserio valdymo metu irgi buvo pastatyta tokia mastaba, bet niekuomet nenaudota. Mastabos būdavo viso laidojimo komplekso, pastatyto iš plaušaplyčių, centre. Džoserio valdymo metu įvyko esminis pasikeitimas faraono laidojimo komplekso statybose − viskas buvo pradėta statyti iš akmenų. Manetonas (III a. pr. m. e.) pavadino Džoserį akmens statybų išradėju, tačiau tikėtina, kad ne mažesnį indėlį į naujoviškumą įnešė faraono pirmasis viziris ir dievo Ra vyriausiasis žynys Imhotepas, kuris, be kita ko, paminėtas „skulptorių vyresniuoju“ ant Džoserio statulos. Pats faktas, kad Imhotepo vardas iškaltas ant faraono statulos, rodo, kad jis buvo labai reikšmingas ir gerbiamas asmuo gyvenimo metu. Imhotepas buvo Džoserio piramidės architektu ir pirmuoju žinomu architektu istorijoje.
Pradinė faraono mastaba buvo kelis kartus praplėsta, pakol įgavo 6 pakopų piramidės formą, tarsi vis mažesnių mastabų, sudėtų viena ant kitos. Iš pradžių mastaba buvo kvadratinės formos ir praplėsta į visas keturias puses. Praplėtimas buvo žemesniame lygyje ir tarp jo ir pirmosios mastabos suformuotas „laiptelis“. Vėliau ant pirmosios mastabos pastatytos 3 viena už kitą mažesnės mastabos ir ši minipiramidė praplėsta iki dabartinės gigantiškos struktūros. Džoserio piramidės pagrindo matmenys 125x109 m, originalus aukštis siekė 62 m. Didelis statinio svoris buvo iššūkis statytojams, jo akmenų blokai šiek tiek nukreipti palinkę statinio centro link, kad neįvyktų griūtis. Po piramide sukurtas didžulis požeminių tunelių tinklas, kuriuose buvo paslėpta granitinė faraono laidojimo patalpa. Tuneliuose rasta daugybė indų su faraono provizija pomirtiniame pasaulyje. Šalia piramidės rasta daug statinių, regis, skirtų Sed („Uodegos“) šventei. Tikriausiai tikėta, kad faraonas aname pasaulyje ves šią šventę kaip gyvenimo metu ir jam prireiks visų jos atributų. Esančiame kieme pažymėtos faraono procesijos vedimo vietos. Šiaurinėje pusėje nuo piramidės buvo faraono laidojimo šventykla, kurioje rasta Džoserio statula − seniausia iš Senovės Egipto valdovų (dabar Kairo muziejuje). Visas kompleksas buvo apjuostas 500x250 m matmenų stačiakampio formos siena. Į kompleksą vedė tik vienerios siauros durys. Tikėtina, kad statybos niekuomet nebuvo pilnai baigtos. Džoserio piramidė nėra tiksliai orientuota į pasaulio kryptis, kaip vėlesnės Egipto piramidės.
Safari ekspresas
Safari ekspresas – 1976 m. Italijoje sukurta nuotykių komedija, filmo „Afrikos ekspresas“ tęsinys.
Siužetas
Džonas ir Hovardas – du bičiuliai, kurių kompanija „Safari ekspresas“ organizuoja keliones bei pramogas turtingiems turistams. Kartą tokios kelionės metu Džonas džiunglėse randa moterį, kuri tvirtina neprisimenanti kas esanti ir kaip čia atsidūrė. Kol Džonas mėgina jai padėti, paaiškėja, kad šios ieško burys nusikaltėlių...
Mariana Popova
Biografija
Mariana Popova gimė Sofijoje, Bulgarijoje. Būdama vienuolikos studijavo muziką, vėliau studijavo šiuolaikinį džiazą ir baletą. 1996–2000 metais buvo grupės „Cocomania“ narė. 2005 metais ji laimėjo pirmąją vietą „Burgas and the Sea“ festivalyje su daina „Dream About Me“, kurią atliko su Dani Milev. 2006 metais Mariana Popova triumfavo Bulgarijos nacionaliniame finale su daina „Let Me Cry“ ir atstovavo Bulgarijai 2006 m. Eurovizijos dainų konkurse.
Lukiškė
Lukiškė – buvęs viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Dotenėnų.
Pečiuliškis (Molėtai)
Pečiuliškis – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Videniškių.
Siauralapis švylys
Daugiametis, 15-75 cm aukščio žolinis augalas. Šakniastiebis trumpas, su palaipomis. Stiebas vienas, rečiau 2-3, statūs, apvalūs, tik viršutinė dalis neryškiai tribriaunė, vagoti, žali, rudenį viršutinė dalis ruda ar rausva. Lapai linijiški, siauri (2-4 mm pločio), šiurkščiais kraštais, viršutiniai trumpi, apatiniai iki 0,5 m ilgio. Stiebo viršūnėje išauga iš 3-7 nulinkusių varpučių žiedynas, kurio pamatinė dalis apgaubta keliais pilkai rudomis makštimis viršūniniais lapais. Žiedyno šakelės lygios, švelnios. Varputės gausiažiedės. Žiedai dvilyčiai. Kuokeliai 3, purkos 3. Apyžiedis iš daugelio baltų plonų šerelių, kurie, vaisiams bręstant, pailgėja iki 4 cm, taip pasidengia baltu pūku. Vaisius – rudas riešutėlis su ilgų šerelių kuokštu, kuris sudaro skristuką. Tokį vaisių vėjas toli nuneša.
Žydi gegužės – birželio mėn. Labai dažnas visoje Lietuvoje. Auga pelkėtose, šaltiniuotose pievose, pelkių ir ežerų pakrantėse, durpynuose, sudaro nemažus sąžalynus. Švylio pūkus galima panaudoti kaip medvilnės pakaitalą ir termoizoliacinę medžiagą, be to, kaip celiuliozės šaltinį įvairioms įkamšoms. Verpti netinka. Iš šakniastiebių susidaro durpės.
Literatūra
Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 104 psl.
Masliškė (Sariai)
Masliškė – buvęs viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Sarių.
Medienos pjaustyklė
miniatiūra|250px|right|Pjaustyklė
Medienos pjaustyklė, taip pat skersapjūklis, skersinio pjovimo staklės, skersavimo ir suleidimo pjūklas – elektrinis medienos apdirbimo įrankis, diskinis pjūklas su nuleidžiamu bei vartomu pjovimo disku. Skirtas tiksliam ruošinių pjaustymui įvairiausiais kampais vertikalioje ir horizontalioje plokštumoje. Tai kompaktiškas ir lengvas pjūklas, tinkantis mobiliam naudojimui.
Apibūdinimas
Kombinuotoje pjaustyklėje kampiniai pjūviai atliekami dviejose plokštumose, todėl joje yra įrengtas papildomas šarnyras, leidžiantis sukioti pjūklą ir horizontalios ašies atžvilgiu. Paprastai toks posūkis galimas į vieną pusę, nes priešingoje pusėje įrengtas elektros variklis trukdo atlikti tokį veiksmą. Naudojami 190–355 mm skersmens pjovimo diskai. Toks įrankis riboja pjaunamo gaminio plotį, todėl sudėtingesniuose modeliuose pjūklas ne tik nuspaudžiamas žemyn, paverčiamas, bet dar ir paslenkamas horizontalioje plokštumoje išilgai kreipiančiųjų.
Šiuolaikiniai pjūklai turi lazerinius žymeklius, leidžiančius tiksliai pjauti nuosklembas, juose įrengtas dulkių nusiurbimas.
Simfonija Nr. 3 (Mendelsonas)
'''Simfonija Nr. 3 a-moll''' (op. Nr. 56, „Škotiškoji“) – vokiečių romantinės muzikos kompozitoriaus F. Mendelsono (1809–1847) simfonija.
Simfonijos sumanymas F. Mendelsonui kilo, kai jis su draugu K. Klingemanu 1829 m. keliavo po Škotiją. Savo laiške šeimai, datuotame 1829 m. liepos 30 d., F. Mendelsonas tvirtino, kad simfonijos idėja jam užgimė tuo metu apleistuose ir griūvančiuose Holirudo rūmuose Edinburge, kurie priminė Marijos, Škotijos karalienės, gyvenimo istoriją. Pagal išleidimo numeraciją, tai trečioji kompozitoriaus simfonija iš penkių, tačiau ji buvo užbaigta tik 1842 m. ir yra paskutinė pagal parašymą. 1829 m. F. Mendelsonas parašė tik menką eskizą, o pagrindinį simfonijos turinį parašė tarp 1840 m. pabaigos ir 1842 m. sausio 20 d. Simfonija dedikuota Britanijos karalienei Viktorijai, premjera įvyko 1842 m. kovo 3 d. Leipcige F. Mendelsonui diriguojant vietos Gėvendhauso orkestrą. Po smulkių pakeitimų kovo 17 d. pristatyta galutinė versija diriguojant Karlui Bachui.
Simfonijos dalys
F. Mendelsono „Simfonija Nr. 3“ skirta orkestro atlikimui ir sudaryta iš keturių dalių, kurios atliekamos be pauzių tarp jų:
Pranas Brazinskas
Pranas Brazinskas (1924 m. Beižonių kaime, Trakų apskrityje – 2002 m. Vasario 10 d. Santa Monika, JAV) – pirmasis asmuo buvusioje TSRS užgrobęs lėktuvą ir juo pabėgęs į užsienį.
Biografija
Baigė Beižonių pradinę mokyklą, vėliau – Žiežmarių žemės ūkio mokyklą. Dirbo Vievio vidurinės mokyklos ūkvedžiu, Vievio kooperatyvo ūkinių prekių sandėlio vedėju. 1955 m. už naudojimąsi tarnybinėmis pareigomis (didesnėmis kainomis ir be dokumentų pardavinėjo statybines medžiagas) P. Brazinskas buvo nuteistas. Po amnestijos liko gyventi Uzbekijoje.
Šaminėlis
Šaminėlis – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 8 km į šiaurę nuo Švenčionių. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,54 km, plotis – iki 0,2 km. Altitudė 157,2 m. Krantai beveik ištisai apaugę medžiais, šiaurvakarinis ir pietrytinis krantai aukštoki. Ežerą supa Rusališkės miškas, tik šiaurinėje pakrantėje plyti pievos. Iš pietų į šiaurę ežerą prateka Šventelės-Dėmės intakas Šaminė (teka link netoliese į šiaurės vakarus telkšančio Šaminio ežero).
Pranas Brazinskas
Biografija
1970 m. spalio 15 d. kartu su penkiolikmečiu sūnumi Algirdu užgrobė Aeroflot lėktuvą An-24, skridusį maršrutu Batumis-Suchumis. Lėktuve skrido 46 keleiviai. Nupjautavamzdžiu šautuvu nušovė stiuardesę Nadeždą Kurčenko, sužeidė pilotą, šturmaną bei vieną keleivį ir privertė nutupdyti lėktuvą Turkijos mieste Trabzone.
Šaminėlis
Prie ežero įsikūręs Senų Šaminių kaimas. Vakarine pakrante eina kelias.
Pranas Brazinskas
Biografija
Turkijos valdžia nepakluso TSRS valdžios reikalavimui ir negrąžino Brazinskų. Turkijos teismas P. Brazinską nuteisė aštuonerius, o Algirdą – dvejus metus kalėti. 1974 m. gegužės 21 d. Turkijos Respublikos 50-mečio proga Brazinskai buvo paleisti iš kalėjimo.
Negavęs JAV politinio pabėgėlio statuso, P. Brazinskas kartu su sūnumi persikėlė į Venesuelą. Skrisdami į Kanadą nelegaliai liko JAV, išeiviams lietuviams reikalaujant jiems leista čia gyventi.
P. Brazinskas su sūnumi persikėlė gyventi į Kalifornijos miestą Santa Moniką, dirbo dažytoju, pasiketė pavardę ir tapo Frenku Vaitu.
2002 m. vasario mėn. P. Brazinską konflikto metu nužudė sūnus Algirdas, už tai buvo nuteistas 20 metų kalėti.
Ukrainos kinas
Ankstyvasis kinas (1896–1921)
Pirmieji brolių Liumjerų kino rodymai įvyko 1896 m. spalio 13 d. Lvove. Tačiau kino ištakos Ukrainoje dažnai siejamos su vietiniu technologiniu atradimu – 1893 m. Odesoje Josip Timčenko (ukr. Тимченко Йосип Андрійович) ir M. Freidenbergo išrastu kineskopu. O pirmuoju kino operatoriumi laikomas fotografas Alfred Fedeckij (ukr.Федецький Альфред Костянтинович), 1896 m. Charkive nufilmavęs pirmąjį dokumentinį filmą, vaizduojantį  1-ojo Orenburgo kazokų pulko džiūgavimą (ukr. Джигітування козаків 1-го Оренбурзького козацького полку).
Ankstyvojo kino laikotarpiu kino kultūroje ypatingą vietą užėmė: Odesos, Kijevo, Charkovo ir Jekaterinoslavio (dabar Dniepras) miestai, juose įsikūrę pagrindiniai šalies kino teatrai ir filmų platinimo kontoros. 1909–1910 m. formuojasi vaidybinių filmų kūrybos pradžia, kurios pirmieji režisieriai, kaip ir įprasta anam metui buvo teatralai: Oleksa Oleksienko (ukr. Олекса Олексієнко), Dmitro Suhovii (ukr. Байда-Суховій Дмитро Михайлович) ir Danilo Sachnenko (ukr. Сахненко Данило). D. Sachnenko, Jekaterinoslavlio kino operatorius ir režisierius,  sukūrė pirmą ilgametražį vaidybinį filmą „Zaporožės sečė“ (ukr. Запорізька січ, 1912), apie XVIIa. kazokų kovas su turkais ir totoriais. Filmas laikomas ir pirmuoju istoriniu Ukrainos kino istorijoje.
VUFKU veikla (1922–1930)
1922 m. Ukrainai tapus viena iš Sovietų Sąjungos respublikų, visi kino raidos procesai siejami su ano meto pagrindine kino institucija -  Ukrainos foto-kino valdyba (VUFKU, ukr. Всеукраїнське фотокіноуправління) veikusia iki 1930 m. VUFKU veikė autonomiškai, nepriklausomai nuo centrinių SSRS kino institucijų Maskvoje ir buvo atsakinga už visus nacionalizuotus kino procesus (kino studijas, platinimą, kino teatrus ir t. t.). VUFKU veiklos etapas siejamas su kino gamybos vešėjimu, kultūros lauko ukrainizacija, avangardinio, meninių ambicijų turinčio kino klestėjimu. Šis turtingas kino etapas dar vadinamas „Ukrainos holivudu“.
Per aštuonis VUFKU veiklos metus buvo sukurta  apie 140 vaidybinių filmų, keli šimtai dokumentinių ir dešimtys animacinių filmų. Šiuo laikotarpiu buvo sukurti etapiniai pasaulio ir Ukrainos kino istorijoje filmai:  Žmogus su kino kamera (rež. Dziga Vertov, Людина з кіноапаратом, 1929), Žemė (rež. Aleksandr Dovženko, Земля, 1930) ir t.t  O Viačeslav Levandovskyj  (ukr. В’ячеслав Левандовський) 1927 m. sukuria ir pirmąjį Ukrainos kino istorijoje animacinį filmą „Pasaka apse šiaudinį oželį“ (Казка про солом’яного бичка).
Formuojasi aktyvi kino teorijos ir kritikos mokykla, kurios atstovai/ės aktyviai aptarinėja ir plėtoja vokiečių ekspresionizmo, prancūzų impresionizmo, sovietų montažo įtakas ano meto Ukrainos filmuose. 1929 m. Kyjive atidaryta tuo metu visoje Ukrainoje didžiausia kino studija, kuri 1957 m. pervadinta į O. Dovzhenko kino studija. Per ateinančius metus kino industrija stipriai išsiplečia, išauga kino teatrų lankomumas. Todėl Ukraina tapo vienu iš svarbiausių kino gamybos centru visoje Sovietų sąjungoje, kuomet buvo pagaminama apie 30 % visos Sovietų Sąjungos kino produkcijos.
1930 m. Ukrainos kino institucijos netenka autonomijos, sugriežtinta stalinizmo cenzūra lemia daugumos prieš tai sukurtų filmų draudimą, apkaltinus nacionalizmu, formalizmu ir natūralizmu. Palaipsniui įsigali socrealizmas, o 1932/33 metai ženklina kultūros, kino elito represijų pradžią ir holodomorą.
Nebylaus laikotarpio filmai
Šiuo etapu ryškių dokumentinių filmų sukūrė režisierius D. Vertovas Odesos, Kyjivo mietų apylinkėse filmuotas Žmogus su kino kamera – tapo reikšmingiausiu 3 deš. dokumentinio kino, miesto simfonijos žanro pavyzdžiu, jo sukurtas „Donbaso simfonija. Entuziazmas“ 1930 m. – pirmasis Ukrainos garsinis dokumentinis filmas.
1924–1925 m. Odesoje filmuojamas garsusis Sovietų sąjungos filmas Šarvuotis Patiomkinas (rež. Sergej Eizenštein) montažo teorijos įgyvendinimas viso filmo metu, ir ypatingai garsiojoje Odesos laiptų scenoje tampa paradigminių sovietinio montažo teorijos pavyzdžiu.
Ukrainos poetinis kinas
Pokariu, Ukrainos kino industrija išgyveno ekonominę, institucinę ir kūrybinę krizę, kino kūrybos atsigavimas siejamas su 7 deš. Poetinio kino srove/mokykla, kurios susiformavimui didžiulę įtaką darė autorinio kino savitumo ieškojimai, ukrainiečių tapatybės, grįstos nacionalinėmis mitologemomis ir kalba, konstravimas ir laisvesnė kultūros politika sąlygota “atlydžio”. Šiuo laikotarpiu lyderiauja A. Dovženkos studija Kyjive ir Odesos kino studija. Pastarojoje kuria ryškūs Sovietų Sąjungos autorinio kino režiserės/iai: Marlenas Chucijevas, Kira Muratova. Pagrindiniai poetinio kino režisieriai telkėsi Dovženko kino studijoje.
Stagnacija, kinas po Sovietų Sąjungos griūties
8 deš. Ukrainos kine, siejamas su stagnacija ir cenzūra, kuri žymėjo ir “poetinio kino” pabaigą – kino operatorius ir režisierius Iljenko, visam dešimtmečiui palieka Ukrainą ir kuria Jugoslavijos kino studijoje. Ukrainoje, kaip ir kitose Sovietų Sąjungos kino studijose pasirodo žanriniai, televiziniai filmai. Šiuo laikotarpiu Ukrainoje sukurti “Dartanjanas ir trys muškietininkai” (rež. Георгий Эмильевич Юнгвальд-Хилькевич, 1978) ar miuziklas “Elektroniko nuotykiai” (rež. Konstantin Bromberg, 1979) tapo vieni populiariausių Sovietų Sąjungos kino ir TV istorijoje. 9 deš. stagnacija eižėjimą ima ženklinti Muratovos ir Ijenko nauji darbai, tačiau sovietinės sistemos griūtis kine tampa akivaizdi po 1986 m. kuomet ekranus išvysta cenzūruoti, anksčiau nerodyti  autorinio kino filmai.
1991 – Sugriuvus Sovietų sąjungai, kartu iširo ir sovietinės kultūros institucijų sistema, įskaitant ir kino gamybos, platinimo centrus, kino teatrus. Kino industrija pateko į sąstingio būseną, nes kaip ir kitose neseniai nepriklausomybė atgavusiose valstybėse truko valstybinio ir privataus finansavimo. Šalia finansų trūkumo, atsirado poreikis ir kokybiniam kino industrijos pertvarkymui.