cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Walter Benjamin
Rašymo stilius
Valterio Benjamino rašymas leidžia jį laikyti modernistu, kuriam filosofija susilieja su literatūra: loginis filosofinis mąstymas negali paaiškinti visų patirčių, ypač ne saviraiškos per meną. Jis pristatė savo stilistikos problemas „Vertėjo užduotyje“ (The Task of the Translator), kuriame jis pateikia literatūrinį vertimą pagal apibrėžimus, sukėlusius deformacijas ir nesusipratimus originaliame tekste. Be to, deformuotame tekste, kitaip paslėpti originalo aspektai, šaltinio kalba yra išaiškinta, kol praeiti akivaizdūs aspektai tampa neįskaitomi. Toks išversto teksto modifikavimas yra produktyvus; kai panaudotas specifinėje idėjų terpėje, naujai atrastos pažiūros tarp istorinių objektų pasirodo ir yra filosofinės tiesos produktas.
Darbai
Tarp Valterioo Benjamin darbų yra:
Įamžinimas
thumb|Atminimo lenta, skirta Walter Benjamin, Berlin-Wilmersdorf Atminimo lenta, prikalta prie rezidencijos, kurioje Benjaminas gyveno Berlyne 1930–1933: (Prinzregentenstraße 66, Berlin-Wilmersdorf). Arti Kurfürstendamm, Charlottenburg-Wilmersdorf rajone, miesto aiskštė sukurta Hans Kollhoff 2001-aisiais buvo pavadinta „Walter-Benjamin-Platz“.
Kelmynė (Tauragė)
Kelmynė – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Mažonų, dešiniajame Šunijos krante, prie jos žiočių.
Mankiškė (Bijotai)
Mankiškė – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Tūjainių, kairiajame Laukės upelio krante. Aukščiausias kaimo taškas – 144,1 m.
Veronika Staskevičiūtė
Veronika Staskevičiūtė (g. 1932 m. Šaltėnų kaime, Punsko valsčius, Lenkija) – Lietuvos ekonomistė, poetė.
Biografija
Gimė ir augo ūkininkų šeimoje. Pradėtą lankyti mokyklą teko palikti – prasidėjo Antrasis pasaulinis karas ir kraštą užėmusi vokiečių okupacinė kariuomenė ištrėmė šeimą į Lietuvą. Staskevičiai keletą kartų keitė gyvenamą vietą, Veronika baigė pradinę mokyklą Mikėnuose, o Kaune – vidurinę. Tuometiniame Kauno Politechnikos institute įsigijo ekonomisto išsilavinimą. Dirbo tarnautoja įvairiose Kauno pramonės įmonėse, tuometinio Valstybinio banko skyriuose. Nuo jaunų dienų kūrė eiles, kurias spausdino Lietuvos žurnale „Tarybinė moteris“ ir Lenkijos lietuvių leidinyje „Aušra“. 2000 m. su Poezijos pavasario dalyviais-poetais lankėsi gimtajame Punsko krašte, skaitė savo kūrybą. Jos eilėraščiai buvo spausdinti Lenkijoje „Lietuvių kūrybos antologijoje“ (2000).
Cerberis
Cerberis arba Kerberis (gr. Κέρβερος, „bedugnės demonas“) graikų mitologijoje – trigalvis Hado šuo, saugojęs Tartaro vartus. Jo uodega buvo gyvatė, o ant nugaros turėjo nesuskaičiuojamą daugybę gyvačių galvų. Cerberis saugojo vartus į Tartarą, užtikrindamas, kad mirusieji negalėtų išvykti ir gyvieji negalėtų patekti. Cerberis buvo Echidnos ir Tifono vaikas. Jo brolis – Ortras.
Cerberis minimas ir Dantės „Dieviškoje komedijoje“.
thumb|center|350px|Cerberis
Lee Yun-Yeol
thumb|250px|right|Lee Yun-Yeol Lee Yun-Yeol (g. 1984 m.), žinomas pseudonimu [Red]NaDa ar trumpiau tiesiog NaDa – profesionalus StarCraft ir StarCraft 2 žaidėjas iš Pietų Korėjos. Jis yra tris sykius iš eilės laimėjęs OGN StarLeague prestižinį StarCraft turnyrą, taip pat jam priklauso aukščiausio visų laikų KeSPA StarCraft reitingo rekordas. Lee Yun Yeol yra ilgiausiai išsilaikęs KeSPA reitingų top 30: nuo 2002 m. kovo iki 2009 m. gegužės. KeSPA reitingų pirmojoje vietoje jis yra išsilaikęs 17 mėnesių ir pakartojęs Lim Yo-Hwan pasiektą rekordą. NaDa yra tituluočiausias profesionalus StarCraft žaidėjas. Iki 2011 m. vasaros jam priklausė ir daugiausiai pergalių TV transliuojamuose mačuose rekordas, tačiau 2011 m. rugpjūčio 21 d. NaDą pralenkė Lee Jae Dong.
NaDa žaidė IS, KTS ir WeMade FOX komandose.
2010 m., pasibaigus kontraktui su WeMade Entertainment, Lee Yun-Yeol pradėjo profesionalią StarCraft 2 karjerą ir prisijungė prie oGs ("Old Generation Starcrafters") komandos. 2012 m. pradžioje perėjo į tarptautinę compLexity Gaming komandą ir naudojo coL.NaDa pseudonimą. 2012 m. rugpjūčio 19 d. paskelbė apie karjeros pabaigą.
Zatoro kunigaikštystė
Zatoro kunigaikštystė  – viena iš Silezijos kunigaikštysčių. Žinoma ir kaip hercogystė dėl hercogo ir kunigaikščio titulų lygiavertiškumo.
Kunigaikštystė susidarė 1454 m., kai atskilo nuo Osvencimo kunigaikštystės. 1494 m. jos valdovas kunigaikštis Janas V (Jan V Zatorski), po paskutinio jo brolio ir bendravaldovio mirties (pradžioje kunigaikštystę valdė 4 kunigaikščiai), būdamas bevaikis ir neturėdamas įpėdinio, pardavė kunigaikštystę Lenkijos karaliui Janui I su sąlyga, kad jis iki mirties liks kunigaikštis.
1513 m. Zatoro kunigaikštystė oficialiai prisijungė prie Lenkijos, nuo 1563 m. ji buvo Lenkijos karūnos valdų dalimi (Krokuvos vaivadija). Kunigaikštystė teisiškai išlaikė kunigaikštystės statusą, nors neturėjo jokių privilegijų.
1772 m., Pirmojo ATR padalijimo metu, Zatoro kunigaikštystės žemės tapo Austrijos imperijos dalimi. 1815–1866 m. kunigaikštystė (vadinama hercogyste) buvo Vokiečių Sąjungos dalis. Iki 1918 m. Austrijos imperatoriai turėjo ir Zatoro hercogo (Herzog von Zator) titulą, kuris buvo Austrijos imperatoriaus didžiojo titulo dalis.
Kunigaikštystė panaikinta jos žemes prijungus prie Lenkijos respublikos.
Šilutė
Miesto centre yra Šilutės evangelikų liuteronų bažnyčia (iki bokšto viršūnės aukštis siekia 50 metrų, bokšte 3 varpai ir miesto laikrodis, mušantis laiką kas 15 minučių. Jis yra didžiausias Lietuvoje: jo ciferblato skersmuo 2,5 m, didžioji rodyklė 1,10, mažoji – 0,80 m ilgio. Miesto centre taip pat yra Karių kapinės. Prie geležinkelio stovi Šilutės Šv. Kryžiaus bažnyčia (pastatyta 1854 m.), bei netoliese yra Šilutės evangelikų baptistų bažnyčia. Taip pat mieste yra Šilutės Arkangelo Mykolo koplyčia, sentikių bendruomenė ir Šilutės Naujoji Apaštalų bažnyčia. Mieste buvo tuberkuliozės ligoninė, vakarinėje miesto dalyje yra kultūros namai, prie Šyšos – išlikę Hugo Šojaus dvaro rūmai (Šilutės muziejus), rajono centrinė ligoninė ir poliklinika; senelių globos namai, paštas, miesto parkas.
thumb|left|[[Šyša prie Geltonojo tilto Šilutės centre]] thumb|left|[[Šilutės geležinkelio stotis]] thumb|left||Šilutės autobusų stotis
Geografija
Šilutės miestas yra įsikūręs Pajūrio žemumoje, pietvakarių Lietuvoje, kuriame gyvena apie 20 tūkst gyventojų. Regionas yra mažai industrializuotas. Per miestą teka upė Šyša. Netoliese, prie Rusnės, teka Nemunas. Miesto pietryčiuose, vakaruose ir šiaurės vakaruose yra kolektyviniai sodai. Didžiosios pramonės dalis ir dauguma įmonių yra sutelkta šiaurinėje miesto dalyje.
Šilutei yra būdingas jūrinis klimatas, gana daug kritulių. Čia yra užfiksuota keletas Lietuvos klimato rekordų:
Rytinėje miesto dalyje yra Klaipėdos–Tilžės geležinkelis, yra Šilutės geležinkelio stotis. Maršrutu Klaipėda–Šilutė kursuoja keleivinis traukinys. Stoties rajoną su pietine miesto dalimi jungia Šilutės geležinkelio tiltas. Per miestą teka Šyšos upė, kurioje yra įsikūręs Šilutės mažųjų laivų uostas. Nuo Kuršių marių jis nutolęs 13 km. Iš uosto galima pasiekti Nemuno deltos upių tinklą, Kuršių marias ir Baltijos jūrą. Svarbiausi keliai:, ir.
Istorija
Miestas, įsikūręs buvusioje skalvių genties teritorijoje. Žemės aplink Šilutę ir toliau į šiaurę ir rytus buvo vadinamos Lamata. Per šias žemes Kryžiuočių ordino laikais (XIV a. – 1525 m.) Šilutės seniūnijos teritorijoje ėjo kelias iš Tilžės į Klaipėdą.
1511 m. įkurta smuklė, apie kurią susidarė Šilokarčemos gyvenvietė. XVI a. pr. atsikūrė Verdainė, 1540 m. joje gyveno 27 šeimos. 1566 m. pastatyta Verdainės evangelikų liuteronų bažnyčia. 1588 m. įsteigta Verdainės parapijinė mokykla su biblioteka. 1540 m. įkurta Žibų gyvenvietė, kurioje gyveno amatininkai. Nuo XVI a. antros pusės Šilokarčema ėmė garsėti savaitiniu turgumi, į kurį suvažiuodavo žvejai, žemdirbiai, amatininkai, pirkliai ne tik iš gretimų apylinkių, bet ir iš Žemaitijos, Kuršių Nerijos, Rusnės ir kt.
XVII a. įkuriami dvarai Barzdūnuose, Macikuose, Verdainėje ir kt. XVII a. Šilokarčemoje ir Verdainėje apsigyveno nuo religinio persekiojimų pabėgę škotai. Verdainėje įsteigta karčiama.
1684 m. Rusnės kunigas Mykolas Gaidys Verdainės pakraštyje įrengė sodybą, kuri tapo Gaidelių kaimo pradžia. 1525–1701 m. Šilutės seniūnijos teritorija priklausė Prūsijos kunigaikštystei. Karo metu, 1628–1635 m., ją valdė švedai, 1701–1871 m. – Prūsijos karalystė.
XVIII a. Šilutės seniūnijos teritorijoje pasikeitė gyventojų sudėtis – senieji gyventojai, kurių pagrindą sudarė lietuvininkai, žuvo ar išmirė per amžiaus pradžioje vykusį Šiaurės karą ir maro epidemiją, vėliau – Septynerių metų karą (1756–1763 m.), o jų vietas užpildė vokiečiai, austrai ir kt.
thumb|left|Šilutės–Kulėšų geležinkelio linijos traukinių stotis Šilutė–Miestas [[XX a. pradžioje]]
Nutiestas Tilžės–Klaipėdos plentas (1846–1850 m.), Klaipėdos–Tilžės geležinkelis (1872–1875 m.), keliai į Rusnę ir kitas didesnes gyvenvietes. Prie kelių įsteigtos karčiamos: Gnybaluose, Grabupiuose, Jonaičiuose ir kt. XIX a. gyventojus nuvargino – badas, epidemijos, potvyniai. 1871–1920 m. Šilutės seniūnijos teritorija priklausė Vokietijos imperijai, Šilokarčema buvo apskrities centras.
thumb|right|180px|[[Vokietijos imperija|Vokietijos imperijos karališkasis kokybės ženklas naudotas Šilutės apskrityje]]
1918–1921 m. Šilutės seniūnijos taryba išleido savo 25, 50, 75 pfenigių ir 1 markės vertės banknotus, kurie buvo naudojami Šilutės apskrityje iki 1922 m. vasario 21 d.
1918 m. Šilokarčemoje įsteigta vokiška gimnazija. XX a. pr. Šilutės seniūnijos teritorija daugiausia buvo lietuviška, nors kai kurie kaimai buvo suvokietėję: 1905 m. Kirlikuose gyveno tik 44 %, Barzdūnuose – 37 %, Liaučiuose – 32 % ir kt. lietuvių.
thumb|left|Paminklas Klaipėdos krašto prijungimui prie Lietuvos esantis šalia savivaldybės.
1920–1923 m. Prancūzijos valdymo metu, Šilokarčemoje būrėsi lietuvininkai, siekę Klaipėdos kraštą prijungti prie Didžiosios Lietuvos. 1922 m. pabaigoje Šilokarčemoje įsteigta Vyriausiojo Mažosios Lietuvos gelbėjimo komiteto skyrius, vėliau į Šilokarčemą persikelia ir Gelbėjimo komiteto nariai, kurie 1923 m. sausio 9 d. paskelbė manifestą, kad Klaipėdos direktorija ir kiti administraciniai organai paleidžiami, o visą valdžią perima nauja direktorija. 1923 m. sausio 10 d. vakare sukilėliai užėmė Šilokarčiamą. 1923 m. sausio 19 d. joje įvyko Vyriausio Mažosios Lietuvos gelbėjimo komiteto skyrių, Klaipėdos krašto lietuvių kult. ir ek. organizacijų suvažiavimas (120 žm.), kuris priėmė deklaraciją dėl Klaipėdos krašto prisijungimo prie Lietuvos autonomijos teisėmis.
1939 m. kovo 23 d. Klaipėdos kraštą aneksavus Trečiajam Reichui, buvo uždarytos lietuviškos mokyklos ir kitos lietuviškos įstaigos. Vydūno gimnazija buvo perkelta į Žemaičių Naumiestį. 1939–1945 m. Šilutės seniūnijos teritorija priklausė Gumbinės apygardai. 1941 m. Šilutė gavo miesto teises ir tuo metu mieste gyveno apie 5 400 gyventojų. Macikuose veikė vokiečių įsteigta karo belaisvių stovykla (1939–1944 m.). Tai buvo „Luft 6“ stovykla karinių oro pajėgų karo belaisviams, kur buvo kalinami Anglijos, JAV karo lakūnai. 1945 m. pradžioje sovietinės represinės struktūros perėmė Šilutės kalėjimą.
Po Antrojo pasaulinio karo iš esmės pasikeitė Šilutės seniūnijos teritorijos gyventojų sudėtis. Prieš karą gyvenę vokiečiai ir dalis lietuvininkų, artėjant frontui, pasitraukė į Vakarus, o dalis likusių buvo ištremti. Tuščiuose namuose apsigyveno atvykėliai iš įvairių Lietuvos vietovių ir Sovietų Sąjungos. Šilutės mieste iš 4500 (1939 m.) gyventojų liko tik 7 (1944 m. spalio vid.), o 1959 m. jau gyveno 8969 gyv. 1955 m. Vokietijos Federacinei Respublikai pasirašius su TSRS sutartį dėl buvusių Vokietijos piliečių išvykimo į Vakarų Vokietiją, ja pasinaudojo daugelis Šilutės seniūnijos teritorijoje gyvenusių gyventojų.
thumb|left|220px|Lietuviškas ir vokiškas užrašas ant pastato Šilutėje
1944–1947 m. Šilutė vėl tampa apskrities centru, o nuo 1950 m. – rajono centru. 1946 m. rugpjūčio 3 d. tapo apskrities pavaldumo miestu. Mieste atstatoma ir kuriama pramonė. Steigiamos mokyklos, atidaromos ligoninės, kultūrinės ir administracinės įstaigos. Kaimiškoje seniūnijos dalyje įsteigta Jonaičių apylinkė, keletas kolūkių, kurių pagrindu vėliau įkurti Jonaičių tarybinis ūkis ir Šilutės tarybinis ūkis–technikumas. Macikuose įsteigta karo belaisvių stovykla (1944–1946 m.), vėliau vietoj jos – TSRS Vidaus reikalų ministerijos Pataisos darbų stovyklų skyriaus Šilutės stovykla (1946–1955 m.). Ūkių centrinėse gyvenvietėse (Laučiuose, Pagryniuose) įsteigtos pagrindinės mokyklos, felčerių-akušerių punktai, ryšių skyriai, kultūros namai, bibliotekos, maisto parduotuvės. 1968 m. pastatyta universalinė parduotuvė (archit. A. Patalauskas), 1987 m. – nauji kultūros namai (archit. I. Kraniauskas). 1989 m. įkurta Šilutės stačiatikių Arkangelo Mykolo parapija.
thumb|Paminklas „Žuvis“ prie [[Šilutės Geltonasis tiltas|Geltonojo tilto]]
1995 m. patvirtintas dabartinis Šilutės herbas. 2011 m. išrinkta Lietuvos kultūros sostine. 2013 m. Šilutės evangelikų liuteronų parapija šventė 100 metų jubiliejų. Šventės metu į miestą atvyko daug svečių iš Lietuvos ir Vokietijos.
Ekonomika
thumb|270px|„Šilutės baldai“
XX a. pirmoje pusėje Armalėnuose buvo plytinė (molį atsiveždavo geležinkeliu iš karjero, esančio už 700 m). 1907 m. Verdainėje pastatytas dujų fabrikas, veikęs iki 1939 m., kuriame akmens anglis buvo perdirbama į degiąsias dujas, kurios buvo naudojamos Šilokarčemoje gatvių, butų apšvietimui ir kitiems buitiniams reikalams. Iki 1939 m. veikė daug svarbių įstaigų, nutiesta naujų gatvių, kelių, kūrėsi vietinė pramonė (saldainių, šepečių, limonado, muilo ir kt. fabrikėliai).
Seniausia įmonė yra „Šilutės Rambynas“, veikianti nuo 1842 m. ir gaminanti sūrį bei sviestą. „Šilutės baldai“ (įkurti 1890 m.) parduoda daugiau kaip 90 % savo produkcijos į užsienio šalis. „Šilutės durpės“ (veikia nuo 1882 m.) eksportuoja kasmet po 50 tūkstančių kubinių metrų durpių.
Tautinė sudėtis
thumb|right|200px|[[Vokiečiai|Vokiečių kilmės gyventojų draugija Šilutėje]] 0,56% Šilutės gyventojų yra vokiečiai, o dar dalis jų yra vokiečių kilmės arba turi vokiškų šaknų. Valstiečių g. 4 Šilutėje yra įsikūrųsi Šilutės rajono vokiečių kilmės gyventojų draugija „Heide“ ( – nuo vokiško Šilutės pavadinimo, kuris reiškia Šilokarčiama).
Religija
Šiuo metu Šilutės rajono savivaldybėje gyvena įvairius tikėjimus išpažįstančių žmonių. Didžiausia dalis jų išpažįsta katalikybę (81,09 %), po jos seka evangelikai liuteronai (4,45 %), stačiatikiai (0,95 %) ir kiti (1,2 %).
Bažnyčios:
Evangelikai
Kaimyninėje Verdainėje jau viduramžiuose buvo įsikūrusi bažnyčia, kurioje nuo 1588 m. kunigavo evangelikų pastoriai. 1913 m. įkurta Šilutės parapija ir pradėta statyti Šilutės bažnyčia, tačiau prasidėjęs Pirmasis pasaulinis karas statybas pristabdė ir jos atnaujintos tik 1924 m. Bažnyčia baigta statyti 1926 m. Bažnyčios sienos ir lubos dekoruotos dailininko Richardo Pfeiferio freskomis. Ant 80 m² altoriaus skliauto pavaizduota 120 originalaus dydžio žmonių figūrų. Viršuje, virš altoriaus priešais Dievo Avinėlį klūpo Adomas ir Ieva, o iš kairės ir dešinės pavaizduoti žmonės iš Bažnyčios istorijos. Tarp jų: reformatoriai Martynas Liuteris ir Žanas Kalvinas bei Paulius Gerchardtas, Lukas Kranachas Vyresnysis, Albrechtas Diureris, Johanas Sebastianas Bachas, Georgas Frydrichas Hendelis, Augustas Hermanas Frankė, Nikolajus Liudvigas fon Cincendorfas, Frydrichas fon Bodelšvingas, Matijas Klaudijus, Amalie Sieveking, Hugo Šojus ir daug kitų.
Senosios evangelikų kapinės yra už Šilutės geležinkelio stoties. Jos yra naudojamos iki šiol. 2009 m. restauruota ir 2013 m. pašventinta kapinių koplytėlė.
Iki 1945 m. Šilutė buvo bažnytinės apskrities, kuriai priklausė 9 parapijos, centras. Nuo 1920 m. iki 1939 m. parapija priklausė Klaipėdos kraštui, įėjusiam į Rytų Prūsijos bažnytinę provinciją, kuri buvo Unijinės senosios Prūsijos evangelikų Bažnyčios dalis.
Laisvųjų krikščionių bažnyčia
Baptistų koplyčia iki šių dienų neišlikusi. Šiuometinė Šilutės evangelikų baptistų bažnyčia įsikūrusi netoli Šilutės autobusų stoties gyvenamajame name.
Stačiatikiai
Šilutės Arkangelo Mykolo cerkvė yra įsikūrusi Šilutės jaunimo ir suaugusiųjų mokymo centro patalpose.
Katalikai
Šilutės miesto dalyje Žibuose 1903 m. pastatyta ir iki šių dienų išlikusi Šv. Kryžiaus bažnyčia. Bažnyčia turi neogotikos ir neoromanikos bruožų, stačiakampio plano, vienabokštė, su išsikišusiu prieangiu. Virš bažnyčios priekinio frontono iškilęs ažūrinis dviejų aukštų bokštelis. Dabartinis stogas uždengtas raudonai dažyta skarda, anksčiau jis buvo olandiškų čerpių. Presbiterijoje įrengti du vitražiniai langai.
Šilutė yra Lietuvos katalikų bažnyčios Telšių vyskupijos Šilutės dekanato centras.
Žydai
Pirmieji žydai į Šilokarčemą (Šilutę) atsikėlė 1819 m. iš Vakarų Prūsijos. Jų skaičius ilgainiui augo. 1855 m. Šilutės apskrityje gyveno 89 žydai. Pačioje Šilokarčemoje jų buvo 36, o Žibuose – 6. Pirmosios žydų kapinės mieste buvo įkurtos 1844 m., o antrosios – 1869 m. 1858 m. Šilokarčemoje susiformavo atskira žydų bendruomenė. Pirmuoju čionykščiu rabinu tapo Izraelis Šacas (Israel Schatz), o 1863 m. buvo pastatyta nedidelė sinagoga. Žydų skaičius mieste ypač išaugo po 1870 m., dauguma žydų atvyko iš Didžiosios Lietuvos. Didžioji jų dalis tapo Prūsijos piliečiais. Tie, kurie negavo pilietybės, 1885 m. buvo deportuoti.
1923 m., kai Klaipėdos kraštas buvo prijungtas prie Lietuvos, didelė dalis žydų pasitraukė į Rytų Prūsiją. Kai Klaipėdos kraštas 1939 m. buvo prijungtas prie Trečiojo Reicho, dauguma žydų pasitraukė į gretimus Lietuvos miestelius. Kai kuriems iš jų pavyko emigruoti. Sinagoga ir kapinės buvo sunaikintos 1939 m. 1941 m. Šilokarčemos SS dalinys mieste įkūrė žydų darbų stovyklą. Į ją per prievartą buvo įkalinti žydai iš aplinkinių Lietuvos miestų, ypač Švėkšnos, Žemaičių Naumiesčio, Vainuto ir Kvėdarnos. Apie 400 ten įkalintų žydų turėjo tiesti kelius ir dirbti durpyne. 1943 m. stovykla buvo panaikinta. Likę gyvi kaliniai buvo perkelti į Aušvicą. 1964 m. šiam nusikaltimui išaiškinti įvyko teismo procesas Auricho apygardos teisme, o 1965 m. ir Vokietijos Aukščiausiame Teisme. Kaltinamieji Verneris Šojus (Werner Scheu) ir Karlas Štruvė (Karl Struve) buvo nuteisti kalėti iki gyvos galvos. Pagal Lietuvos statistikos departamento 2011 m. duomenis Šilutės rajono savivaldybėje negyveno nė vieno asmens, išpažįstančio judaizmą.
Žymūs žmonės
thumb|200px|Paminklas [[Hugo Šojus|Hugo Šojui, prie Šojaus dvaro]]
Švietimas
Šilutėje pirmoji Herderio vardo gimnazija įkurta 1918 m. balandžio 16 d., kurioje mokyta vokiškai. Lietuviškos mokyklos atkūrimas pradėtas 1928 m., kai keletas lietuvių nutarė privačiai mokyti savo vaikus. Iš pradžių 4 pirmieji mokiniai rinkdavosi A. ir J. Jonušaičių bute. 1928 m. šią mokyklą savo globon paėmė Klaipėdos krašto mokyklų draugija. Šilutės pirmoji gimnazija įkurta 1928 m, o Šilutės Vydūno gimnazija 1930 m. Ši data laikoma lietuviškos mokyklos pradžia Šilutėje. Patalpos nuomojamos Herderio gimnazijoje, name dab. M. Jankaus gatvėje, vėliau Redveikio namuose dab. Atgimimo alėjoje, o 1938 m. įsikūrė naujuose gimnazijai pastatytuose rūmuose, dab. Šilutės Vydūno gimnazija. 1939 m. kovo 22 d. Vokietijai pareikalavus Klaipėdos krašto, gimnazija persikelia į Žemaičių Naumiestį. thumb|220px|[[Šilutės Vydūno gimnazija]] thumb|220px|[[Šilutės jaunimo ir suaugusiųjų mokymo centras]] Baigiantis karui, 1944 m. Herderio gimnazijos pastate darbą pradėjo lietuvių valstybinė Šilutės pirmoji gimnazija, vėliau pavadinta Šilutės 1-ąja vidurine mokykla.
Sovietiniais metais mieste buvo keturios vidurinės mokyklos (trys lietuviškos ir viena rusiška).
Dabar Šilutėje veikia šios švietimo įstaigos, bei biblioteka: Kitos švietimo įstaigos:
Kultūra ir menas
thumb|left|180px|Paminklas [[Hermanas Zudermanas|H. Zudermanui]] Šilutės muziejus paveldėjo Hugo Šojaus archeologijos, kartografijos rinkinius ir ypač vertingą etnografinį rinkinį. Muziejuje yra XVIII a. lietuvininkų baldai, audiniai, rūbai, įvairūs buities daiktai. Šilutė (Macikų k.) yra žymaus vokiečių rašytojo Hermano Zudermano gimtinė. Evangelikų liuteronų bažnyčios parkelyje atstatytas paminklas su rašytojo bareljefu.
Sovietiniais metais mieste buvo keturios vidurinės mokyklos (trys lietuviškos ir viena rusiška), kino teatras. Dabar mieste veikia muziejus, penkios bažnyčios, du viešbučiai, daug kavinių, barų bei restoranų.
Miesto šventės
Oficiali miesto diena – paskutinis gegužės mėnesio šeštadienis (miesto gimtadienis). Taip pažymima data, kai 1511 m. šile buvo įkurta pirmoji smuklė. Šventė vyksta prie Kultūros ir pramogų centro.
Šilutei yra itin svarbios pavasario šventės, kurios pritraukia nemažai svečių iš Lietuvos ir užsienio: daug svečių atvyksta iš Vokietijos.
Architektūra
Šilutės miesto senieji pastatai yra daugelis statyti prieškario metu. Dauguma pastatų yra statyti XIX a. pabaigoje ir XX a. pradžioje. Šilutės senieji pastatai teikia būdingą Klaipėdos krašto dvelksmą. Šilutės mieste pagrindiniai senieji pastatai yra šie: thumb|250px|[[Hugo Šojaus dvaras (Šilutės muziejus)]]
Be minėtų pastatų, Šilutėje yra daug senų gyvenamų ir negyvenamų statinių, kai kurie yra nugriauti – „Germanijos“ viešbutis. „Germanijos“ viešbutis buvo gana prabangus ir po gaisro 1929 m. atstatytas, tačiau 1945 m. vėl sudegė. Dabar šioje vietoje stovi Šilutės miesto ir rajono savivaldybė.
Sportas
thumb|230px|[[Šilutės miesto stadionas]] Nacionalinėje Krepšinio Lygoje rungtyniauja 1990 m. įkurta miesto krepšinio komanda „Šilutė“. Mieste veikia keletas sporto klubų, sporto mokykla, dziudo klubas, aero klubas, bei kitos sporto organizacijos. Iš Šilutės yra kile daug sportininkų. Tarp jų krepšininkai Rimas Girskis, Darius Sirtautas, Mindaugas Timinskas, Deividas Dulkys, dviratininkas Raimondas Rumšas, bei kiti.
Futbolas
Šilutėje yra arba buvo įsikūrę šie futbolo klubai:
ZPU-4
Aprašas
Šaudymo sparta – 600 šūvių/min. vienam vamzdžiui (visais vamzdžiais – 2400 šūv./min.). Masė 1,81 t.
Kulkosvaidžiai aušinami oru, vamzdžiai gali būti greitai pakeisti. Gali šaudyti įvairiais 14,5×114 mm šoviniais – šarvamušiais padegamaisiais, šarvamušiais trasuojamaisiais, padegamaisiais trasuojamaisiais.
ZPU-4 naudoja keturratę važiuoklę, panašią į pasenusios 25 mm kalibro 1940 m. modelio automatinės priešlėktuvinės patrankos 72-K važiuoklę. Parengtas šaudyti ZPU-4 įrenginys pastatomas ant specialių atramų, ši parengimo šaudyti (ar parengimo transportuoti) operacija trunka 15-20 sekundžių. Esant reikalui ZPU-4 gali šaudyti ir ir nuo ratų (transportavimo parengtis).
Istorija
ZPU-4 pradėtas kurti 1945 m. paskelbus konkursą. Konkurse dalyvavo gamykla Nr. 2 ir OKB-43. Pradiniai bandymai parodė, kad I. Leščinskio ZPU-4 (gamykla Nr. 2) pranašesnis už OKB-43 įrenginį. Likvidavus bandymuose aptiktus ZPU-4 trūkumus 1946 m. Leščinskio ZPU-4 buvo pakartotinai bandomas Donguzo poligone. 1948 m. rugpjūtį-rugsėjį įrenginys baigtas bandyti kariuomenėje ir 1949 m. priimtas į ginkluotę.
ZPU-4 Korėjos kare naudojo Šiaurės Korėjos ir Kinijos kariuomenė. Vietname amerikiečiai ZPU-4 laikė pavojingiausiu sraigtasparnių naikintoju. Irako kariuomenė naudojo ZPU-4 Persijos įlankos kare. Lengvuose sunkvežimiuose, krovininiuose lengvuosiuose automobiliuose įtaisytus ZPU-4 ir ZPU-2 Sirijos vyriausybinė kariuomenė naudoja prieš maištininkus, o šie – prieš vyriausybines pajėgas.
TSRS kariuomenėje kariuomenėje ZPU-4 pakeitė galingesnė sudvejinta patranka ZU-23-2.
Naudotojai
Žemiau pateikti 2010 m. duomenys pagal „Military Ballance 2010“ :
? rodo, kad žinyne skaičius nenurodytas.
Kamariškiai (Kelmė)
Kamariškiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Kražių, Kražantės pakrantėje, šalia kelio.
Vozareckie Pienkai
Vozareckie Pienkai  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Bialos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Pūstagiris
Pūstagiris – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Taujėnų.
Prano Juozapo Žemė
Didžiausios salos: Vilčeko Žemė, Grehamo Belo sala, Jurgio Žemė, Aleksandros Žemė, Vyner Noištatas, Rudolfo sala, Hukerio sala, Nortbrukas, Halo sala ir kt.
Priklauso Rusijai, Archangelsko sričiai.
Salyną 1873 m. atrado Austrijos-Vengrijos ekspedicija, vadovaujama tyrinėtojų Julius von Payer ir Karl Weyprecht. Austrijos-Vengrijos imperatoriaus Pranciškaus Juozapo I garbei naujai atrasta teritorija buvo pavadinta jo vardu. Kadangi ekspedicija buvo finansuota privačiomis lėšomis ir neoficiali, salynas niekada nepriklausė Austrijai.
Klimatas
Aukščiausia temperatūra sausį siekia -10,5 °C, liepą – +2,2 °C. Poliarinė žiema trunka aštuonis mėnesius.
Vilkyškių Johaneso Bobrovskio gimnazija
Pagėgių savivaldybės Vilkyškių Johaneso Bobrovskio gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilkyškiuose, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190697888.
Gimnazija pavadinta iš Tilžės kilusio vokiečių rašytojo Johaneso Bobrovskio vardu.
Istorija
miniatiūra|left|Gimnazija 2017 m.
Vilkyškiuose 1560 m. pastatyta bažnyčia, prie kurios veikė parapinė mokykla. 1770 m. joje mokėsi 70 vaikų. Mokykla turėjo tik 2 stalus, 5 suolus ir 1 juodą lentą. Privati lietuviška mokykla Vilkyškiuose veikė 1932 m. Buvo 4 klasės, jose mokėsi apie 50 mokinių, dirbo 2 mokytojai. Mokyklą savo lėšomis pastatė pašto viršininkas Ožkinis. Dabartinėje pradinėje mokykloje buvo vokiečių mokykla. Joje mokėsi ir katalikų, ir evangelikų vaikai. Mokoma buvo vokiečių kalba.
1944 m. pabaigoje, vokiečių kariuomenei pasitraukus iš Vilkyškių, gyventojai susirūpino vaikų švietimu. Buvo įsteigta pradinė mokykla. Jos pirmąja mokytoja dirbo Marytė Jonušaitienė. Pirmąsias dienas mokykloje mokėsi 5-6 mokiniai. Daugelis pastatų buvo užminuoti, todėl dirbta senajame mokyklos pastate (jau nugriautas), po mėnesio persikelta į dabartinę seniūniją, vėliau - į dabartinę pradinę mokyklą. Mokinių daugėjo. Atvyko mokytojas iš Mociškių pradinės mokyklos M. Ignatavičius. Abu mokytojai mokė po dvi klases. Vilkyškiuose pradinė mokykla veikė iki 1949 m., kai Lietuvoje buvo pereita prie visuotinio privalomo septynmečio mokymo pradinė mokykla peraugo į septynmetę. Joje mokėsi 156 mokiniai, buvo 2 penktos klasės. 1951–1952 m. buvo 264 mokiniai. 1953 m. baigė pirmoji septintokų laida. Mokykloje įrengta sporto aikštelė su bėgimo takais ir mokytojo Diškaus vadovaujamas bandomasis sklypas. Suburtas mokytojų saviveiklos kolektyvas. 1955 m. pradėjo veikti vidurinė mokykla. 1958 m. baigė pirmoji abiturientų laida.
2008 m. prijungta Žukų pagrindinė mokykla. Vėliau mokykla pavadinta Johaneso Bobrovskio vardu. 2015 m. mokykla tapo gimnazija.
Žygimantas
Žygimantas (kiti variantai: Sigismund, Zygmunt) – dvikamienis baltiškos kilmės vardas sudarytas iš šaknies žyg ir man(t)- siejamos su liet. žodžiais žygis; žygiuoti bei manta, kuris reiškia turtas, nauda arba mantus, kuris reiškia patogus, tinkamas. 1990–2013 m. laikotarpiu suteikti 2422 vardai.
Kramavos piliakalnis
Kramavos piliakalnis – prūsų sembų piliakalnis Sembos pusiasalio šiaurės vakarinėje dalyje, prie Kramavos kaimo, miške (buv. Žuvininkų apskritis, dab. Gračiovka, Zelenogradsko rajonas, Kaliningrado sritis).
Istorija
Vietovė Cromowo vardu minima 1420 m. Piliakalnyje nuo III a. iki XIII a. gyveno prūsų gentys, vėliau jį savo reikmėms pritaikė kryžiuočiai. Manoma, iš pradžių buvusi tik mažesnė, rytinė aikštelė, vėliau įrengta antroji, galėjo būti ir priešpilis. XIV a. viduryje piliakalnis apleistas. Į vakarus nuo piliakalnio yra senovinė gyvenvietė.
Piliakalnis
Piliakalnis yra dviejų nedidelių upelių santakoje su Katza. Piliakalnį iš rytų supa pelkėtas Katzos slėnis, iš pietų ir šiaurės – gilios upeliukų griovos, iš vakarų pusės – laukai. Šlaitai iš trijų pusių statūs, iš vakarų piliakalnis sutvirtintas trimis pylimais ir grioviais. Vidurinysis pylimas 3 m aukščio, išorinis griovys – 4 m gylio. Šiaurinėje pylimų dalyje yra senųjų vartų žymės. Piliakalnis turi dvi aikšteles, atskirtas 1 m aukščio pylimu ir grioviu. Vakarinė aikštelė 80 x 40 m, rytinė – 40 x 20 m dydžio.
Pagirdiškė
Pagirdiškė – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Girdiškės.
Tarybų Sąjungos vyrų futbolo rinktinė
Tarybų Sąjungos vyrų futbolo rinktinė – futbolo komanda, iki 1990 metų atstovavusi Tarybų Sąjungai. FIFA laiko NVS nacionalinę komandą ir Rusijos komandą Tarybų Sąjungos rinktinės įpėdine (skaičiuojant koeficientus ir pan.).
Rinktinė laimėjo I Europos čempionatą, du kartus laimėjo aukso medalius olimpinėse žaidynėse. 1988 metais Seulo olimpiadoje su TSRS rinktine aukso medalius iškovojo ir lietuvių futbolininkai Arvydas Janonis ir Arminas Narbekovas.
Rytis Naruševičius
Biografija
Iki 1991 m. žaidė Žalgiris Vilnius klube, Lietuvos rinktinėje. Treniruoja TuS Erkeln klubą.
Rudka (Bielskas)
Rudkà  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, 32 km į vakarus nuo Bielsko ir apie 53 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. DW681.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis - jotvingiai. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Gyvenvietė buvo įkurta XIV a. antroje pusėje. 1442 m. pastatyta pirmoji kaimo bažnyčia ir įkurta Rudkos Šv. Trejybės parapija. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1451 metais. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. XVI a. kaimas priklausė Hlebavičių šeimai, vėliau Mikalojui Kiškai ir kitiems Kiškų šeimos nariams iki 1647 metų. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. Nuo 1647 m. iki 1902 m. priklausė Osolinskių šeimai. 1664, 1728 ir 1774 m. kaimas gavo privilegijas rengti turgus ir muges. 1737 m. dėl prastos būklės buvo uždaryta medinė kaimo bažnyčia. 1753-1759 m. pastatyta nauja mūrinė barokinio architektūros stiliaus bažnyčia. 1763 m. pastatyti Rudkos Osolinskių rūmai, kurių statybas užsakė ir finansavo Aleksandras Motiejus Osolinskis. 1790 m. kaime gyveno apie keliasdešimt žydų.
Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. XIX a. pradžioje kaime buvo 64 namai ir 500 gyventojų. 1807-1842 m. priklausė Rusijos imperijos, Balstogės sričiai, 1842-1914 m. Gardino gubernijai. XIX a. tai buvo kaimas ir dvaras Bielsko apskrities Grodzisko valsčiuje.
Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919-1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1921 m. kaime buvo 166 namai ir 1060 gyventojų. 1939-1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Bielsko rajonui. 1941-1944 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945-1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1945 m. kaime gyveno 1541 gyventojas. 1959 m. atidaryta žemės ūkio mokykla. 1960 m. gegužės mėnesį kaime kilo didelis gaisras, kurio metu sudegė nemažai kaimo pastatų.
Škotijos futbolo varžybos 1929–1930 m.
Škotijos futbolo varžybos 1929–1930 m.
Finalo rungtynės
---
Užsienio reikalų ministerija
Užsienio reikalų ministerija, URM – viešojo administravimo (aukščiausio lygmens) įstaiga, ministerija, kuriai pavesta vykdyti valstybės užsienio politiką.
Lygmuo
Pagrindiniai uždaviniai, susiję su užsienio politikos įgyvendinimu, demokratinėse valstybėse tenka ministerijos lygmens valstybinei įstaigai. Respublikose paprastai Užsienio reikalų ministerijai (URM). Būtent ši žinyba palaiko nuolatinius santykius su užsienio valstybėmis.
URM – tai speciali institucija, tiesiogiai vadovaujanti užsienio politikai, atsakinga už derybas, reikiamų teisės aktų ruošimą. Ji nuolat įgyvendina valstybės diplomatinę veiklą, tiesiogiai rūpinasi valstybės užsienio santykių palaikymu.
Federacinėse valstybėse (JAV, Vokietijoje, Austrijoje ir Šveicarijoje) URM yra federalinė institucija.
Didelis vaidmuo įgyvendinant užsienio politiką užsienio santykiuose tenka užsienio reikalų ministrui kaip įstaigos vadovui.
Pavadinimas
Įvairiose valstybėse aukščiausio lygmens institucijos nebūtinai vadinamos ministerijomis. Pvz.:
Pietų Afrikos Respublika
Pietų Afrika, oficialiai Pietų Afrikos Respublika (PAR) – valstybė Afrikos pietuose, prie Atlanto ir Indijos vandenynų. Šiaurėje ribojasi su Namibija, Botsvana bei Zimbabve, šiaurės rytuose – su Mozambiku ir Svazilandu, apglėbia Lesotą.
Plotas – 1 221 037 km². Gyventojų skaičius – 44 819 778 (2001 m.). Pietų Afrikos Respublikoje yra 11 oficialų kalbų, iš kurių 9 priklauso bantu kalbinei grupe, o likusios 2 (anglų ir afrikanų) – indoeuropiečių kalboms. 79,3 % Pietų Afrikos gyventojų juodaodžiai, 9,1 % baltaodžiai, 9,0 % spalvotieji ir 2,6 % azijiečiai.
Istorija
Žmonės, dabartinių choisanų protėviai, šioje teritorijoje gyveno dar daugiau nei prieš 100 000 metų. Nuo V a. pr. m. e. tarp jų ėmė skirtis dvi svarbios grupės: sanai, kurie vertėsi pirmykščiu rinkimu bei medžiokle, ir hotentotai, kurie perėjo prie gyvulininkystės. Apie V a. PAR teritoriją pasiekė bantai, kurie atsinešė žemdirbystę, geležies apdorojimo technikas. Jie išstūmė vietos gyventojus į dykumingas vakarines sritis ir apgyvendino didžiąją dalį teritorijos.
1488 m. Bartolomėjus Diasas pasiekė Gerosios Vilties kyšulį ir atrado Keipo jūros kelią (Cape Sea Route). 1497 m. Vasco da Gama atrado Natalį. 1652 m. Nyderlandų Rytų Indijos kompanija nutarė čia įkurti pirmąją gyvenvietę (Kapą dabartinėje Keiptauno teritorijoje). Dėl tuo metu Europoje vykusių religinių karų čia prieglobstį rado daug savo šalyse persekiotų olandų, vokiečių, skandinavų. Jie maišėsi su vietos gyventojais, taip pat vergais iš Madagaskaro, Indonezijos, suformuodami naują etninę grupę afrikanus (arba būrus, tiesiogiai išvertus – valstiečius). Jie greitai prarado kontaktą su Nyderlandais, tad jų kultūra bei kalba ėmė rutuliotis atskirai, kiek veikiama vietos kultūrų. Afrikanai palengva plėtė savo teritorijas vakarinėse dabartinės PAR dalyse, naikindami vietos choisanus. thumb|left|[[Afrikanai|Būrų kolonizacija]] Pačioje XIX a. pradžioje prasidėjo vietos bantų konsolidacijos procesai rytinėje PAR teritorijoje. Tarp bantų atsirado dvi grupės: pakrantės nguniai ir giliau žemyne gyvenantys soto-tsvana. Nguniai sugebėjo sukurti trumpalaikę imperiją, vadovaujant vadui Šaka Zulu, ir jo užkariavimai pradėjo Mfekane. Per Mfekane užkariavimus vietos gentys masiškai migravo į šiaurę, naikindamos kultūriškai stipresnes Savanų Afrikos valstybes. Mfekane procesas taip pat skatino svazius, basotus ir kitas etnines grupes kurti savo valstybes.
Anglijos herbas
thumb|Anglijos herbas Anglijos herbas – oficialus Anglijos ir jos monarchų simbolis. Raudoname herbinio skydo lauke trys auksiniai liūtai ginkluoti mėlynais liežuviais ir nagais.
Pietų Afrikos Respublika
Istorija
Tuo pat metu vakarinėje dalyje 1806 m. Britų Imperija užėmė Kapo koloniją. Afrikanai kėlėsi į krašto gilumą ir kūrė savo nepriklausomas valstybes – Transvalį, Natalį, Oranžiją. Tai labai apsunkino padėtį, nes ėmė kovoti trys pusės: britai (vakariniame pajūryje), afrikanai (krašto gilumoje) ir zulai (rytiniame pajūryje).
Anglijos herbas
Herbas yra Jungtinės Karalystės herbo sudedamoji dalis.
Nuo 1603 m. yra Anglijos karalystės herbas.
Pietų Afrikos Respublika
Istorija
Britai plėtė savo teritorijas: 1879 m. jie užėmė nusilpusią Zulu karalystę, o per I ir II būrų karus ir afrikanų valstybes. 1910 m. iš visų politinių junginių suformuota Pietų Afrikos Sąjunga (ją sudarė keturi kraštai: Kapas, Transvalis, Oranžija bei Natalio provincija. Vėliau ji tapo dominija). Nuo tada anglų kalba ir kultūra įsigalėjo. Nauja valstybė buvo agresyvi: Pirmojo pasaulinio karo metais ji prisijungė ir Vokietijos Pietvakarių Afriką (dab. Namibiją).
Po II pasaulinio karo PAR įsigalėjo apartheidas, kuris skatino rasinę segregaciją ir įteisino diskriminaciją. Iš juodaodžių gyventojų daugumos buvo atimtos dauguma teisių, įkurti bantustanai. Tai skatino neramumus ir etninę įtampą šalyje, kėlė pasipriešinimo kovą.
1992 m. apartheidas buvo panaikintas, 1994 m. šalyje įvyko pirmieji demokratiniai rinkimai, ir Nelsonas Mandela tapo juodaodžiu prezidentu.
Politinė sistema
thumb|left|Vykdomosios valdžios namai Pretorijoje Valdymo forma – parlamentinė respublika. Šalies vadovas – prezidentas, kuris yra ir vyriausybės vadovas. Prezidentas renkamas Nacionalinės asamblėjos, 5 metų kadencijai. Dabartinis prezidentas – Jacob Zuma, išrinktas per paskutinius rinkimus (2009 m. gegužės 6 d.), gavęs 277 balsus iš 400-ų.
Įstatymų leidžiamoji valdžia yra dvejų rūmų parlamentas, sudarytas iš aukštesniųjų – Nacionalinės provincijų tarybos (90 vietų, po 10 narių iš kiekvienos 9 provincijų, išrinktų vietinės valdžios, 5 metų kadencijai; ši taryba atsakinga už regionų interesus, taip pat saugo kultūrines ir kalbines tradicijas tarp etninių mažumų) ir žemesniųjų – Nacionalinės asamblėjos rūmų (400 vietų nariai renkami visuotiniu balsavimu pagal proporcinių rinkimų sistemą, 5 metų kadencijai).
Pietų Afrikos Respublika yra viena iš nedaugelio Afrikos valstybių, kurioje niekad nebuvo karinio perversmo, todėl šalis laikoma viena stabiliausių demokratijų Afrikoje. Laisvi ir slapti rinkimai šalyje vyksta nuo XIX a. pabaigos, tačiau lygiais jie tapo tik nuo 1994 m. Nuo tada PAR valdo Afrikos nacionalinis kongresas.
Administracinis suskirstymas
thumb|350px|right|PAR provincijų ir apygardų žemėlapis (provincijos pagal spalvas: blyškiai rožinis [[Šiaurės Kapas, žalsvai melsvas Šiaurės Vakarai, violetinis Gautengas, žalias Limpopas, rudas Mpumalanga, rožinis Kvazulu-Natalis, geltonas Rytų Kapas, blyškiai žalias Fristeitas ir blyškiai geltonas Vakarų Kapas)]]
Pietų Afrikos Respublika suskirstyta į 9 provincijos, suformuotas 1994 m. per regionų reformą. Reformos metu 4 senosios provincijos (anksčiau buvusios kolonijos ir būrų valstybės) ir 10 bantustanų buvo perskirstyti, prie provincijų prijungiant bantustanus, bei suskaidant kai kurias provincijas. Kiekvienoje provincijoje gyvena po kelių tautybių atstovus, išskyrus Kvazulu-Natalį, kuriame vyrauja zulai bei Rytų Kapą, kuriame daugumą sudaro kosai.
Pietų Afrikos Respubliką sudaro šie regionai:
Geografija
thumb|Karu regiono kraštovaizdis
Žvynėnai (Vilnius)
Žvynėnai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 10 km nuo Buivydžių.
Pietų Afrikos Respublika
Geografija
Šalis yra pietinėje Afrikos žemyno dalyje, tarp Indijos ir Atlanto vandenynų. Gerosios Vilties bei Adatos kyšuliai žymi pietinę žemyno ribą ir vandenynų skirties liniją. Pakrantės ilgis sudaro 2798 km. Be to, šaliai priklauso nedidelės negyvenamos Princo Edvardo salos Indijos vandenyne.
Daugumą šalies užima 900–2000 m aukščio plokščiakalnis, vadinamas Veldu, stačiais sprūdžiais besileidžiantis pakrančių link. Ryškūs šio sprūdžio ženklai yra prie siauros rytinės pakrantės ir Didžiojo Karu įduboje pietuose. Toliau už šios įdubos kyla Kapo kalnai, iškylantys iki 2326 m aukščio, o Keiptauno apylinkėse jie sudaro žymųjį Stalo kalną. Rytuose ir pietryčiuose ties plokščiakalnio riba susidarę aukščiausi šalyje Drakeno kalnai, kuriuose yra ir aukščiausia PAR vieta – Mafadis (3450 m).
Pagrindinės šalies upės yra Atlanto vandenyno baseinui priklausanti Oranžinė (su intaku Valiu) bei Indijos vandenyno baseinui priklausanti Limpopo upė. Upės, kirsdamos plokščiakalnio šlaitus, suformuoja aukštus krioklius (Augrabio, Tugelos ir kt.). Ežerai nedideli, jų mažai, tačiau upių slėniuose įrengta daug tvenkinių.
Šalies šiaurėje (Limpopo baseine) driekiasi tankiais krūmynais apaugusi savana – bušveldas. Centriniuose rajonuose plyti sausų savanų ir pusdykumių plotai, pereinantys į Namibo dykumą vakaruose, Karu pusdykumes pietuose ir Kalahario dykumą šiaurėje. Rytinėje pakantėje yra savanų, drėgnuose kalnų šlaituose – musoninių miškų, o pietinėje pakrantėje – subtropikų augalijos. Pietų Afrikoje gausu savanų gyvūnijos (liūtų, hienų, dramblių, antilopių ir kt.). Šalyje įsteigta 20 nacionalinių parkų, užimančių 3 % šalies ploto.
Klimatas
Klimatas šalies centrinėje dalyje – kontinentinis tropinis, rytuose – jūrinis tropinis, į pietus nuo 30° platumos – mediterianinis ir jūrinis subtropinis. Plokščiakalnyje vasaros mėnesių vidutinės temperatūros 18-27 °C, žiemos 7-10 °C; vakaruose atitinkamai 17 °C (vasarą) ir 10 °C (žiemą), pietryčiuose – 22 °C ir 18 °C. Daugiausia kritulių būna Indijos vandenyno pakrantėje ir Drakono kalnų rytiniame šlaite (1000–2000 mm per metus), mažiausiai – Atlanto vandenyno pakrantėje (40 – 100 mm/m.). Žiemą kartais pasitaiko sniego.
Ekonomika
thumb|right|Johanesburgo centras Pietų Afrikos Respublika – ekonomiškai stipriausia Afrikos šalis. Keiptaunas, Johanesburgas, Port Elizabetas ir Durbanas – dideli pramonės centrai, kuriuose išvystyta įvairi gamybos pramonė – nuo chemikalų, audinių ir popieriaus iki automobilių, elektronikos prekių ir ginklų. Pietų Afrikos Respublikos klestėjimą skatino milžiniški vertingų mineralų ištekliai. PAR iki šiol pirmauja pasaulyje pagal aukso gavybą, nors šio metalo ištekliai mažėja. Be to, PAR iškasama daugiausia platinos, mangano, chromo, ir deimantų pasaulyje. Naftos šalyje nėra, tačiau ji turi didžiulius anglių išteklius. Anglys – pagrindinis šalies energijos šaltinis.
Pietų Afrikos Respublikoje išplėtota finansų ir teisės sistema, apskritai gera infrastruktūra (komunikacijos, energetikos ir transporto sritys). Nors per pastaruosius dešimt metų ekonomika augo, tačiau nedarbo lygis yra aukštas – 23 % (oficialiai) ir 34,3 % (neoficialiai) (2007 m. ).
Žemės ūkis sudaro tik apie 4 % BVP, tačiau daugybė žmonių dirba kalnakasyboje. Daugiausia auginami ir eksportuojami citrusiniai vaisiai, kukurūzai, kviečiai, cukranendrės, tabakas, vynuogės, medvilnė ir įvairios gėlės. Dėl savo padėties pietiniame pusrutulyje PAR gali eksportuoti vaisius į Europą ir Šiaurės Ameriką, kai jie tuo metu ten neauga (pavyzdžiui, žiemą eksportuojama vynuogės, kriaušės, šparagai, vasarą – apelsinai).
Turizmas
Nuo XX a. pabaigos turizmas tapo labai svarbiu Pietų Afrikos Respubliko ekonimikos sektoriumi. Labiausiai lankytinos šalies vietos: thumb|400px|Keiptauno panorama
2005 m. turizmo sektorius sudarė 7 % šalies BVP. 2002 m. šalį aplankė daugiau kaip 6 milijonai turistų. Apytiksiai daugiau nei 3 % visų Pietų Afrikos Respublikos darbuotojų dirba turizmo sektoriuje.
Gyventojai
Pasak 2009 m. apskaičiavimų, šalyje gyvena 49 052 489 žmonės. 61 % gyventojų gyvena miestuose, kita dalis – kaimo vietovėse. Žmonių tankumas šalies šiaurės rytuose yra žymiai mažesnis nei rytuose. Dauguma šalies gyventojų (65,8%) yra 15 – 64 m. amžiaus. Keturiolikmečiai ir jaunesni žmonės sudaro 28,9% populiacijos. 2003 m. duomenimis, 86.4 % vyresnių nei 15 m. šalies gyventojų laikomi raštingais. Pagal tai PAR yra viena raštingiausių Afrikos šalių.
Pietų Afrikos Respublikos gyventojų etninė sudėtis yra viena margiausių Afrikoje. Pietų Afrikos Respublikoje gyvena daugiausia europiečių kilmės gyventojų iš visų Afrikos šalių. Čia taip pat yra didžiausia indų bendruomenė už Azijos ribų. 2006 m. duomenimis šalyje daugumą sudaro juodaodžiai afrikiečiai (zulai, basutai, kosai) – 79,5 % gyventojų, europiečių kilmės gyventojai (afrikaneriai/būrai, anglai) – 9,2 %, spalvotieji – 8,9 %, indai ir azijiečiai – 2,5 %.
thumb|300px|right Tai tradiciškai Pietų Afrikoje išsikiriamos rasės:
Pietų Afrikos litvakai
Pietų Afrikoje yra didelė žydų bendruomenė. Dauguma Pietų Afrikos žydų yra kilę iš Lietuvos (apie 80 %), jų protėviai emigravo daugiausiai devyniolikto amžiaus pabaigoje. Kadaise jų buvo 120 000, dabar dėl emigracijos (daugiausia į anglakalbes šalis arba repatriacijos į Izraelį, tačiau pasitaikė ir keli repatriacijos į Lietuvą atvejai) jų liko apie 75 000. Pietų Afrikos žydai tradiciškai labiau sieja save su Izraeliu nei kai kurių kitų šalių žydai (trys ketvirčiai PAR žydų yra pabuvoję Izraelyje, 80 % save sieja su Izraeliu), tam įtakos galėjo turėti anksčiau draugiški PAR ir Izraelio santykiai.
Pietų Afrikos lietuviai
1930 m. Johanesburge įkurta Pietų Afrikos lietuvių draugija. Rašytojas Karolis Vairas-Račkauskas Keiptaune 1929–1932 m. ėjo Lietuvos konsulo pareigas. 1935 m. apie 400 lietuvių gyveno Pietų Afrikos Sąjungoje, daugiausia Johanesburge, Pretorijoje, Keiptaune, Port Elizabete. Po Antrojo Pasaulinio karo Pietų Afrikos Respublikoje gyveno jos gamtovaizdį tapantis dailininkas Pranas Domšaitis.
Kalbos
Pietų Afrikos Respublikoje yra 11 oficialių kalbų: afrikansas, anglų, zulų, kosų, svazių, ndebelių, bapedžių, sesuto, tsongų, tsvanų, vendų. Pagal jų skaičių PAR yra trečia pasaulyje po Indijos ir Bolivijos. Kalbos pagal vartojimą: zulų – 23,8 %, kosų 17,6 %, afrikansas 13,3 %, bapedžių 9,4 %, anglų 8,2 %, tsvanų 8,2 %, sesuto 7,9 %, tsongų 4,4 %, kitos 7,2 %. Nors oficialiai pripažįstamos 11 kalbų, faktiškai šalies lingua franca yra anglų kalba, o afrikanso (būrų kalbos) vaidmuo yra sumažėjęs.
Šalyje taip pat pripažįstamos dar septynios neoficialios kalbos: fanagalų, lobedų, Šiaurės ndebelių, fučių, hotentotų, namų ir bušmenų. Šios kalbos gali būti vartojamos kaip oficialios tik tam tikruose regionuose, kuriuose šios kalbos vyrauja. Kai kurie Pietų Afrikos baltieji taip pat kalba kitomis europiečių kalbomis – portugalų, vokiečių, graikų, o kai kurie azijiečiai ir indai kalba savomis kalbomis, pvz., gudžarati arba telugų kalba. Tačiau pastarųjų kalbų vartojimas ilgainiui sumažėjo.
Religija
79,7 % gyventojų yra krikščionys. Iš jų, daugiausiai yra siono krikščionių (11,1 % visos populiacijos). Sekmininkai (8,2 %), Romos katalikai (7,1 %), metodistai (6,8 %), olandų reformatai (6,7 %), anglikonai (3,8 %) yra kitos didelės krikščionybės atšakos, turinčios apylygiai tikinčiųjų. 36 % gyventojų sudaro kitų atšakų krikščionys. Šalyje palyginti nedaug musulmonų (1,5 %) bei hinduistų (1,3 %). Likę 15,1 % teigė esą netikintys (ateistai), 2.3% tiki kitas religijas, 1,4 % – nenustatyti.
Kultūra
Dėl savo istorinės raidos ir etninės įvairovės, Pietų Afrikos Respublika, neturi vieningos kultūros. Manieros ir papročiai, priklausomai nuo regiono ir gyventojų struktūros, labai skiriasi. Todėl Pietų Afrika yra dabar dažnai vadinama „Vaivorykštės tauta“, nes tik nedaugelyje pasaulio šalių esama tiek skirtingų kultūrų iš visos žemės.
Sportas
Pagrindinėmis PAR sporto šakomis laikomos futbolas, regbis, kriketas ir boksas.
Pietų Afrikos Respublikoje vyko 1995 m. pasaulio regbio čempionatas, kurį pati PAR rinktinė ir laimėjo. Taip pat laimėjo ir 2007 m. bei 2019 m. vykusį pasaulio regbio čempionatą. Taip pat šalyje vyko 2003 m. kriketo pasaulio turnyras, 2010 m. vyko XIX pasaulio futbolo čempionatas.