cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Michael Giacchino
Karjera
Džakino kompiuterinių žaidimų kūriniai privedė prie jo karjeros televizijoje. 2001 m. televizijos serialo „Slaptoji agentė“ (Alias) prodiuseris Dž. Dž. Abramsas pasiūlė jam sukurti garso takelį šiam serialui. Garso takelyje skambėjo orkestrinės ir elektroninės muzikos mišinys. Vėliau jis parašė muziką ir kitam Dž. Dž. Abramso serialui – „Dingę“.
2004 m. gavo pirmą stambų užsakymą kino pramonėje – sukurti garso takelį pilnametražiam animaciniam filmui „Nerealieji“.
Diskografija
{|
Kompiuteriniai žaidimai
Žymesni:
Antakalnis II
Antakalnis II – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Ukmergės, prie kelio. Nuo 1999 m. gyvenvietėje įsikūrusi medžio apdirbimo įmonė.
miniatiūra|250px|left|Pakelės sodyba miniatiūra|left|Medžių alėja, prasidedanti nuo kelio
Pžeždzecko Drogoševas
Pžeždzecko Drogoševas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zambruvo valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Lapskojis
Lapskojis – upelis Kėdainių rajone, Josvainių seniūnijoje; Šušvės dešinysis intakas. Prasideda Svilių miške, teka į rytus. Kerta plentą Kėdainiai–Cinkiškiai. Įteka į Šušvę į pietus nuo Josvainių. Didžioji vagos dalis sureguliuota, paversta melioracijos grioviu. Vasarą išdžiūsta.
Etimologija
Manoma, kad upės pavadinimas yra konfigūracinės kilmės vandenvardis, kilęs nuo lapės koja.
Fenologija
Fenologija (gr. phainomena – reiškiniai, logos – mokslas) – tai mokslo šaka, tirianti kasmet besikartojančius gyvosios ir negyvosios gamtos sezoninius reiškinius, vykstančius pagal tam tikrą periodiškumą. Pavyzdžiui, stebima, kada susidaro įvairių medžių, krūmų bei žolių tam tikros vystymosi fazės, registruojama paukščių keleivių parlėkimas ir išlėkimas. Fenologijos terminą XIX amžiaus viduryje pasiūlė vokiečių botanikas V. Moranas. Fenologinių reiškinių periodiškumą lemia Žemės sukimasis apie Saulę ir Žemės ašies polinkis į orbitos plokštumą. Šio mokslo duomenimis naudojasi agronomija, agrometeorologija, klimatologija, fitosociologija, žemės ir miškų ūkis, gamtosauga. Naudojantis fenologiniais žemėlapiais, kuriuose yra atvaizduotos vienodų fenodatų linijos (izofenos –  kreivės, fenologiniuose žemėlapiuose sujungiančios taškus su vienodų terminų fenodatomis), teritoriją galima suskirstyti į bioklimatinius rajonus. Pavyzdžiui, pagal augalų vystymosi priklausomybę nuo klimato sąlygų Lietuvos teritorija suskirstyta į tris fenoklimato rajonus: I – Vakarų Žemaičių lygumos bei Vidurio Lietuvos žemumos, II – Žemaičių aukštumos ir III – Aukštaičių.
Fenologijos tipai
Pagal tiriamąjį objektą fenologija skirstoma į: Bendroji fenologija tiria bendrus sezoninių reiškinių fenologinius geografinius dėsniningumus bei sezoninių pokyčių ryšius, nagrinėja klausimus, kaip sudaryti tam tikrai vietovei gamtos kalendorių ir numatyti fenologinius sezonus bei atskirus periodus.
Specialioji fenologija – nagrinėja sezoninius reiškinius pagal organizmų grupes ir  yra ypač svarbi taikomiesiems gamtos mokslams vykdyti. miniatiūra|352px|Fenologijos mokslo schema (pagal St. Nacevičių)
Raida
Fenologija susiklostė dėl žemės, miškų ir medžioklės ūkio praktinių poreikių. Žinių apie sezoninius gamtos reiškinius randama senovės graikų filosofo Teofrasto (372–287 prieš Kristų), romėnų mokslininkų ir rašytojų Plinijaus Vyresniojo (23-79) ir Plinijaus Jaunesniojo (61 – apie 114) veikaluose. Viduramžiais metraščiuose ir kronikose būdavo užrašomi ir svarbesni sezoniniai reiškiniai (medžių žydėjimas, paukščių parskridimas ir išskridimas).
Fenologijos mokslo ištakos siejamos su 801 m., kada Japonijoje pradėtas stebėti vyšnios žydėjimas. Senosios civilizacijos taip pat stebėjo gamtos vystymąsi. Spartesnis fenologijos mokslo vystymasis yra siejamas su XVIII a. Moksliškai fenologinius stebėjimus pagrindė žymus švedų gamtininkas, laikomas fenologijos pradininku, C. von Linné (Švedija), kuris nuo 1748 užrašinėjo įvairių augalų raidą. Sistemingi fenologiniai stebėjimai 1767 pradėti Vokietijoje (G. Reigeris), 1839 Belgijoje (L. A. J. Quételet), 1851 JAV, 1853 Austrijoje (K. von Fritschas). XIX a. 2 pusėje Europoje, Japonijoje jau buvo daug fenologinių stebėjimų punktų. Rusijoje Petras I 1721 įsakė rinkti duomenis apie medžių sprogimą ir žydėjimą. Augalus fenologiniu požiūriu stebėjo A. Bolotovas, D. Kaigorodovas (1846–1924), kultūrinius augalus tyrė I. Mičiurinas.
Fenologija tik nuo XIX a. vidurio išskiriama kaip atskiras mokslas. Iki to laiko ji buvo traktuojama kaip meteorologijos arba botanikos mokslo dalis.
Fenologija Lietuvoje
Lietuvoje pirmuosius fenologinius stebėjimus pradėjo Vilniaus universiteto Gamtos mokslų katedros vedėjas, botanikas, profesorius Ž. Žiliberas (Gilibert). Jis stebėjo augalų vystymąsi ir registravo įvairių augalų žydėjimo pradžią Gardino botanikos sode 1778–1781 m. laikotarpiu. Fenologijos mokslo pradininkas Lietuvoje buvo mokslininkas, visuomenininkas prof. Stasys Nacevičius. Savo fenologinius tyrimus aprašė knygoje „Taikomoji fenologija“. Iš viso yra trys „Taikomosios fenologijos“ leidimai – 1946 m., 1958 m. ir 1975 m. (prie antrojo leidimo tobulinimo ir informacijos išplėtimo prisidėjo agr. Augustas Vaineikis bei Lietuvos žemės ūkio akademijos vyr. dėstytojas H. Grinevičius). St. Nacevičius metus suskirstė į fenologinius sezonus ir periodus atsižvelgdamas į kenkėjų pasirodymo bei šalnų laikotarpius, beveik visoms daržovėms parinko geriausių terminų fenologinius indikatorius ir sudarė sėjos bei sodinimo fenologinį kalendorių. Vadovaujant prof. St. Nacevičiui, nuo 1923 m. išsamūs ir sistemingi fenologiniai stebėjimai bei tyrimai buvo atliekami Dotnuvoje. Čia 1925 m. St. Nacevičius įsteigė Lietuvos fenologinę asociaciją. Atgaivinant fenologinių reiškinių stebėjimus Lietuvoje, svarbiausi iniciatoriai buvo Ž. Žievytė-Kulvietienė ir A. Vaineikis. Pastarasis suorganizavo fenologinių stebėjimų tinklą respublikoje ir jam vadovavo. Tyrinėjant ir registruojant fenologinius reiškinius Lietuvoje, stebėjimams vadovavo ir tvarkė fenologinį archyvą Lietuvos žemdirbystės mokslinio tyrimo instituto vyr. mokslinė bendradarbė, ž. ū. m. kand. L. Kulienė. 1959 m. Lietuvos žemdirbystės mokslinio tyrimo institutas ėmėsi iniciatyvos išplėsti fenologinius stebėjimus respublikoje. Įkurta fenologinė komisija, kurios pirmininku nuo 1960 m. iki mirties (1966 m.) buvo A. Vaineikis. Lietuvos MA zoologijos ir parazitologijos institute 1973 m. įkūrus ornitologijos laboratoriją, išplėsti paukščių migracijos tyrimai.
Svarbios fenologijos sąvokos
miniatiūra|Knyga apie naminių gyvulių ir paukščių parazitus, suklasifikuotus pagal mėnesius
Gamtos kalendorius
Iš reguliarių daugiamečių fenologinių stebėjimų duomenų kiekvienai vietovei yra sudaromas gamtos kalendorius, pagal kurį galima iš anksto apskaičiuoti kiekvieno sezoninio gamtos reiškinio datą. Gamtos kalendoriaus datomis remiamasi ir tada, kai tenka nustatyti, kiek dienų tiriamaisiais metais fenologiniai reiškiniai vėluoja ar skuba, palyginus su įprastiniais. Šis nukrypimas nuo daugiametės sekos vadinamas intercepcija (pagal tarybinį fenologą D. Sviatskį šios intercepcijos susijusios su atmosferinės cirkuliacijos ir orų pobūdžio kitimu). Tam tikslui iš gamtos kalendoriaus atitinkamo reiškinio fenologinės datos reikia atimti tiriamųjų metų to paties reiškinio fenodatą. Jeigu skirtumas neigiamas, tai rodo, kad reiškinys įvyko anksčiau, o jeigu teigiamas – vėliau, negu įprasta. Neigiami skirtumai būdingi ekspresiniams, o teigiami – depresiniams metams. Nukrypimas nuo daugiamečių fenodatų vadinamas fenologine anomalija.
Raneboutas
Raneboutas – XX a. pradžioje populiarus automobilių kėbulų tipas. Raneboutai buvo maži, pigūs atviri automobiliai. Daugelis raneboutų turėjo tik vieną eilę sėdynių (2 vietos). Dalis raneboutų gale turėdavo porą papildomų sėdimų vietų. 1919-1930 m. apie pusė gaminamų automobilių buvo vadinami raneboutais.
Nakrūniškė
Nakrūniškė – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Seirijų, tarp Žagarių ir Straigiškės. Pro kaimą eina kelias Seirijai–Sutrė, piečiau dunkso Trako miškas.
Inkilai
Inkilai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Ukmergės, netoli kelio. Seniūnaitijos centras.
Nakrūniškė
Etimologija
Nakrūniškės pavadinimas kildinamas iš asmenvardžio Nakrū́nas (plg. pavardės Nakrẽvičius, Nakrỹs, Nakrošius).
Istorija
XIX a. pab. buvo Roskošnės kaimas Seinų apskrities Metelių valsčiuje, Seirijų parapijoje.
Pžeždzecko Mročkai
Pžeždzecko Mročkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zambruvo valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Per kaimą teka Brok Mali upė.
Pstrongi Gnevotai
Pstrongi Gnevotai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zambruvo valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Buivydžiai (Joniškis)
Buivydžiai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 9 km į pietryčius nuo Skaistgirio, šalia kelio.
Pirmą kartą paminėtas 1426 m. Livonijos-LDK sienos sutartyje, liko Ordino pusėje iki 1473 m.
Istorija
thumb|left|170px|Tarpukaryje naudotas Buivydžių antspaudas
Vilkdaržė
Vilkdaržė – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 15 km į vakarus nuo Kuršėnų, tarp kelių ir Raudėnai – Tryškiai.
Istorija
1950–1962 m. Kuršėnų rajono, 1962–1995 m. Šiaulių rajono Raudėnų apylinkės kaimas. 1950–1991 m. kaimas priklausė Raudėnų tarybiniam ūkiui.
Nakštiškių Petriškės
Nakštiškių Petriškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Glitiškių.
Adolfas Bolotinas
Adolfas Bolotinas (g. 1925 m. gegužės 20 d. Charkove) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1941 m. Charkove baigė 8 klases. Prasidėjus karui šeima evakavosi į Kirgiziją. 1943 m. sausio 21 d. buvo pašauktas į Raudonąją armiją, baigė Taškento pėstininkų mokyklą. 1944 m. sausį paskirtas 3-ojo Ukrainos fronto 1292-ojo šaulių pulko būrio vadu. Mūšiuose Rumunijoje sunkiai sužeistas. Gulėjo ligoninėse Tiraspolyje, Odesoje, Dneprodzeržinske. 1944 m. gruodį kaip 2-os grupės invalidas iš armijos demobilizuotas.
Įstojo į Leningrado elektrotechnikos institutą, studijavo signalizacijos ir ryšių inžineriją. 1945 m. persikėlė į Vilnių, įstojo į Vilniaus universiteto fizikos-matematikos fakulteto antrą kursą. Nuo 1947 m. pradėjo dirbti teorinės fizikos katedroje, kuriai vadovavo prof. Adolfas Jucys. 1954 m. apgynė mokslų kandidato, 1966 m. – daktaro disertaciją, 1967-1994 m. teorinės fizikos katedros profesorius. Vadovavo Atomų ir molekulių spektroskopijos problemų laboratorijai.
Nuo 1995 m. Niujorko mokslų akademijos, nuo 2003 m. – Izraelio nepriklausomosios akademijos tikrasis narys. Vilniaus žydų bendruomenės pirmininkas.
Profesorius 2018 m. rugsėjo 23 d. palaidotas šalia žmonos, Sudervės žydų kapinėse.
Mokslinė veikla
Svarbiausi darbai iš atomo ir molekulinių spektrų, grupių teorijos, atomų ir molekulių teorinio tyrimo metodų ir jų taikymo. Parašė 7 knygas ir daugiau nei 350 mokslinių straipsnių.
Al-Hussein SC (Bagdadas)
„Al-Hussein SC (Baghdad)“ – Irako futbolo klubas iš Bagdado.
Istorija
Klubas įkurtas 1999 m. Žaidė Premjer lygoje.
Diana de Puatjė
Diana de Puatjė (, 1499 m. rugsėjo 3 d. – 1566 m. balandžio 22 d. Anet pilis prie Evrio (Évreux), Normandija, (Eras ir Luara), Prancūzijos karaliaus Henriko II favoritė.
Biografija
Jos kilmės vieta tiksliai nežinoma, yra versija, kad ji gimusi 1500 m. sausio 9 d. Viene, arba Etualyje prie Ronos, Dromo departamente. Tėvas Žanas de Puatjė (m. 1539 m.), Estualio vikontas, buvo Sent Valjė (Saint-Vallier) ponas. Šešerių metų neteko motinos, ją augino princesė ir regentė Ona Prancūzė. Jaunystėje buvo karalienės Klaudijos, vėliau karaliaus Pranciškaus I motinos Luizos Savojietės ir karalienės Eleonoros Austrės kambarinė.
1515 m. balandžio 16 d. ištekėjo už keturiasdešimtmečio Molervjė kunigaikščio, Normandijos didžiojo senešalio Luiso de Brėzė. Jiems gimė dukterys Fransuaza (1518-1574 m.) ir Luiza (1521-1577 m.)
1531 m. mirus Luisui de Brėzė ja susižavėjo 18 metų jaunesnis, tada dar dvylikametis Orleano kunigaikštis Henrikas (nuo 1547 m. karalius Henrikas II). Ji tapo jo favorite, nors 1533 m. kunigaikščio žmona tapo jo vienmetė Kotryna Mediči. thumb|left|Dianos sodas Šenonso pilyje Nuo 1548 m. Valentinua kunigaikštienė, o 1549 m. karalius jai dovanojo Šenonso pilį. Jos iniciatyva buvo pastatytas tiltas per Šero upę ir įrengtas iki šių dienų išlikęs sodas.
Rėmė ir stengėsi sutaikyti abi religiniuose karuose tarpusavyje kovojančias de Gizų ir Monmorensi šeimų grupuotes, 1559 m. įtikino Henriką II patvirtinti Kato-Kambrėsi taiką, kuri baigė Prancūzijos ir Ispanijos karą.
1559 m. liepos 10 d. karalių Henriką II riterių turnyre mirtinai sužeidė normandų gvardietis Gabrielis Montgomeris. Karaliene tapusi Kotryna Mediči tuoj pat Dianą pašalino iš karaliaus dvaro ir atėmė Šenonso pilį. Diana grįžo pas dukterį į Anet pilį.
Apie Dianos gyvenimą 1956 m. Davidas Mileris pastatė filmą „Diana de Puatjė“, kuriame pagrindinį vaidmenį atliko Lana Turner.
Pakruojo seniūnija
Pakruojo seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Pakruojo rajono savivaldybės pietinėje dalyje.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 9 seniūnaitijos:
Nakvosėliai
Nakvosėliai – viensėdis Pasvalio rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Vaškų, prie kelio. Į rytus nuo kaimo teka Maučiuvis.
Rebeka Kim
Rebeka Kim (g. 1998 m. sausio 27 d.) – Pietų Korėjos ledo šokėja, dabar šokanti už Pietų Korėją su Kirilu Minovu. Ši pora buvo laimėjusi teisę 2013 m. Pasaulio jaunių dailiojo čiuožimo čempionate varžytis laisvos kūrybos šokio kategorijoje, kur užėmė 20 vietą). Anksčiau R. Kim varžėsi moterų vienetų dailiojo čiuožimo varžybose. 2009 m. buvo Nestle Nesquik Cup naujokų čempionė.
Biografija
Rebeka Kim užaugo Vilniuje. Laisvai kalba rusų, korėjiečių, anglų ir lietuvių kalbomis.
Sportinė karjera
Kim dailiuoju čiuožimu užsiėmė būdama 7 metų. Pradžioje čiuožė moterų vienetų kategorijoje. 2009 m. Lietuvos dailiojo čiuožimo čempionate laimėjo naujokų čempionės titulą. 2009 m. Korėjos žiniasklaida Rebeką Kim pavadino „kita Kim Yu-Na“. 2009 m. vasarį Korėjos televizijos kompanijos KBS kanalas Global network Korean rodė dokumentinį filmą apie Rebeką Kim.
2012 m. Rebeka Kim ėmė šokti ant ledo su partneriu Kirilu Minovu atstovaudami Pietų Korėją. Juos treniruoja Irina Žuk ir Aleksandras Svininas. Kim ir Minovo pora turėjo dalyvauti 2012–2013 m. ISU Junior Grand Prix renginiuose Austrijoje ir Kroatijoje, tačiau Austrijoje jiedu nedalyvavo, nes laukė kol Tarptautinė čiuožimo sąjunga patvirtins Minovo čiuožimą už kitą valstybę. Rugsėjo 21 d. TČS leido Minovui čiuožti už Pietų Korėją. Kim ir Minovas savo tarptautiniame debiute Kroatijoje finišavo 10-ti. Jie iškovojo teisę atlikti laisvąjį šokį 2013 m. Pasaulio jaunių dailiojo čiuožimo čempionate Milane, kur užėmė 20-tą vietą.
Rikačė
Rikačė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zambruvo valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietus nuo Zambruvo ir apie 63 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Čikagos lituanistinė mokykla
Istorija
Čikagos lituanistinė mokykla atvėrė duris 1992 m., sujungus Kristijono Donelaičio, Čikagos aukštesniosios bei Dariaus ir Girėno lituanistines mokyklas. Nuo pat įkūrimo iki 2012 m. mokyklai vadovavo direktorė Jūratė Dovilienė. Direktorė iki 2018 m. – Laima Apanavičienė. Dabartinė mokyklos vadovė – Vida Rupšienė.
Ožionys (Ignalina)
Ožionys – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Naujojo Daugėliškio. Ožionių ribose yra 2 ežerai (Audenis ir Samanis), kapinės, neveikiantys ūkiniai pastatai (ferma ir pan.), neveikiantis vandentiekio bokštas. Namai sustatyti palei kelią.
Ežerėlio šv. Antano Paduviečio bažnyčia
'''Ežerėlio šv. Antano Paduviečio bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Ežerėlio mieste, 20 km į vakarus nuo Kauno ir 5 km į pietus nuo Zapyškio.
Istorija
Ežerėlis priklausė Zapyškio parapijai. 1990 m. imta galvoti apie Ežerėlio parapijos ir bažnyčios steigimą. 1990 m. rugsėjo 1 d. Vilkaviškio vyskupas Juozas Žemaitis MIC užregistravo Ežerėlio Romos katalikų bendruomenės komitetą. Ežerėlio Romos katalikų bendruomenė įregistruota 1991 m. kovo 28 d.
Nuo 1999 m. rugpjūčio 15 d. klebonavo kunigas Vladas Čeriakovas, po jo tarnystę atliko kunigas Linas Dūkšta. Nuo 2003 m. pavasario Ežerėlio ir Zapyškio parapijoms bei Kačerginės koplyčiai klebonu skirtas kunigas Antanas Mickevičius.
Didieji Beiniūnai
Didieji Beiniūnai arba Černyševka (, nuo 1938 m. birželio 2 d. Großbeinuhnen, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Чернышевка) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Oziorsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Novostrojevo kaimo gyvenvietės kaimas.
Sasinai (Zambruvo apskritis)
Sasinai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zambruvo valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į pietus nuo Zambruvo ir apie 67 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Karbalaa FC
Kerbelos futbolo klubas, o angliškuose šaltiniuose „Karbalaa FC“ – Irako futbolo klubas iš Kerbelos.
Jogvilai
Jogvilai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 7 km nuo Lyduokių. Ribojasi su Ukmergės miesto rytine riba. Įsikūrusios sodininkų bendrijos. Per kaimą praeina automagistralė, per kurią nutiestas pėsčiųjų viadukas, tiltas per Šventąją. Netoli jo yra kaimo kapinaitės.
Karbalaa FC
Istorija
Klubas įkurtas 1958 m. Žaidė Premjer lygoje.
Juodkiškiai (Ukmergė)
Juodkiškiai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Lyduokių.
Aharon Barak
Aharon Barak (g. 1936 m. rugsėjo 16 d. Kaune) – Lietuvos žydų kilmės Izraelio teisininkas.
Biografija
Gimė 1936 m. rugsėjo 16 d. Kaune, Zvi Brick šeimoje. Nuo 1941 m. kartu su tėvais gyveno Kauno gete. Po karo pabėgo į Romą, iš kur po dvejų metų išvyko į Jeruzalę. Studijavo teisę, tarptautinius santykius ir ekonomiką Jeruzalės hebrajų universitete, mokslus baigė 1958 metais. Vėliau tarnavo Izraelio ginkluotosiose pajėgose. Atlikęs tarnybą 1963 m. tapo teisės mokslų daktaru. 1966-1967 m. studijavo Harvardo universitete. 1968 m. tapo Jeruzalės hebrajų universiteto profesoriumi, o 1974 m. teisės fakulteto dekanu. 1978-1995 m. buvo Izraelio aukščiausiojo teismo teisėjas, 1995-2006 m. aukščiausiojo teismo prezidentas. Baigęs darbą teisme toliau dėsto Izraelio aukštosiose mokyklose ir Jeilio teisės mokykloje. Už nuopelnus įgyvendinant Izraelio teismų reformas apdovanotas įvairiais valstybiniais apdovanojimais.
Eržvilko šv. Jurgio bažnyčia
Eržvilko šv. Jurgio bažnyčios statinių kompleksas (bažnyčia, varpinė, šventoriaus tvora, kryžiai, antkapinis paminklas) yra regioninės reikšmės architektūros paminklas.(unik. kodas ).
Istorija
miniatiūra|left|Interjeras
Buivydžiai (Rokiškis)
Gyventojai
Buivydžių kaimo šnektą 1903 m. aprašė prancūzų kalbininkas Roberas Gotjo. Tai labai retas atvejis, kai vakarų Europos kalbininkas aprašė mažo Lietuvos kaimo šnektą.
Eržvilko šv. Jurgio bažnyčia
Istorija
Eržvilkas iki 1842 m. priklausė Žemaičių vyskupams. 1528 m. pastatyta bažnyčia. Ją XVI a. antrojoje pusėje pasisavino evangelikai reformatai. Vyskupo Merkelio Giedraičio iniciatyva 1585 m. pastatyta nauja. Nuo to laiko iki XVIII a. vadinta Pašaltuonio bažnyčia. Ji po 1752 m. perstatyta.
Bažnyčiai 1847 m. sudegus, šventoriuje pastatyta laikina koplyčia.
1853 m. patvirtintas naujos medinės bažnyčios projektas, prašyta leisti statyti. Formaliai bažnyčia buvo Viduklės parapijos filija, nors vyskupas Motiejus Valančius 1854 m. teigė, kad ji veikia kaip parapinė. Bažnyčia 1855 m. pastatyta kitoje vietoje. Įsteigta parapija. 1902–1903 m. bažnyčia pailginta, pristatytas bokštelis. 1908 m. įsteigta parapijos bibliotekėlė.
1912–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Klebonas Juozas Čepėnas apie 1980 m. bažnyčią suremontavo.
Parapija garsėja Škaplierinės atlaidais.
Architektūra
Bažnyčia neogotikinė, stačiakampio plano, vienabokštė, su bokšteliu, iškilusiu virš apsidės. Vidus 3 navų, atskirtų kolonomis. Prie bažnyčios stovi medinė varpinė, kun. Izidoriaus Gudavičiaus antkapinis paminklas.
Bažnyčioje sumontuoti garsaus vargonų meistro Martyno Masalskio vargonai.
Nalivaikos
Nalivaikos – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 3 km nuo Ceikinių.
Gadūnavo Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia
'''Gadūnavo Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Gadūnavo miestelyje, 9 km į šiaurę nuo Telšių.
Istorija
Apie 1765 m. pastatyta Degenių kaimo koplyčia. 1783 m. Jurgis Gadonas kitoje vietoje, šalia kaimo, pastatė bažnyčią. Vietovę imta vadinti Gadūnavu.
1817 m. įsteigta parapija. Dar 1870 m. klebonas Vismontas, klebonavęs čia 30 metų, planavo statyti naują bažnyčią ir paskyrė 7000 rublių. Dabartinė mūrinė bažnyčia pastatyta 1901 m. kunigo Baltramiejaus Baltrėno rūpesčiu.
Architektūra
Bažnyčia neogotikinė, stačiakampio plano, su aukštu fasado bokštu. Vidus 3 navų, skliautuotas. Yra 3 ąžuoliniai altoriai. Šventoriaus tvora mūrinė, ažūrinė, su arkiniais vartais.
Sendzivujė
Sendzivujė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zambruvo valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Buivydžiai II
Buivydžiai II – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Buivydžių.
Tikroji rintausė
Tikroji rintausė (Enterolobium cyclocarpum) – pupinių (Fabaceae) šeimos medžių rūšis, priklausanti rintausių (Enterolobium) šeimai. Paplitusi Amerikos tropikuose: nuo vidurio Meksikos iki Venesuelos iš šiaurės Brazilijos (Roraimos).
Tai vidutinio aukščio, 25–35 m užaugantis medis, kurio kamieno skersmuo būna iki 3,5 m. Žievė yra šviesiai pilka, su tamsiais, raudonai rudais vertikaliais įtrūkimais. Medžio laja labai plati, ypač plačiai išsikeroja pavienės, saulėtose pievose augančios tikrosios rintausės. Miškuose augantys individai turi siauresnę lają. Lapai sudėtiniai, plunksniški, 15–40 cm ilgio ir 17 cm pločio, sudaryti iš 4–15 porų lapelių (jų ilgis 2–6 cm). Kiekvienas lapelis savo ruožtu sudarytas iš 40–70 mažų, 8–15 mm ilgio lapelių. Medis yra visžalis, tačiau sausojo laikotarpio metu (gruodį–vasarį) dalis lapijos gali nukristi. Žiedynai sferiški, 3 cm ilgio sudaryti iš ~50 kvapnių žiedų. Vaisius – 7–12 cm skersmens sausa dėžutė su spirališkomis ankštimis. Kiekvienoje jų yra po 8-20 sėklų.
Tikroji rintausė Centrinėje Amerikoje auginama kaip dekoratyvinis augalas, vertinama dėl savo pavėsingos lajos. Augalas gausiai lankomas bičių. Mediena lengva, atspari vandeniui, naudojama baldų, durų, langų rėmų, laivų gamybai. Meksikoje medžio sėklos vietomis valgomos. Tikroji rintausė yra Kosta Rikos nacionalinis medis, pagal jį pavadinta Gvanakastės provincija.
Juodžiūnai (Ukmergė)
Juodžiūnai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Lyduokių.
Stokas prie Trento
Stokas prie Trento – miestas vidurio vakarų Anglijoje, prie Trento upės. Susisiekimo mazgas. Išvystyta porceliano, metalurgijos, dažymo, padangų pramonė, kalnakasyba.
Stare Krajevas
Stare Krajevas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zambruvo valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Jakub Wilk
Jakubas Vilkas (, g. 1985 m. liepos 11 d. Poznanėje) – lenkų futbolininkas, saugas.
Biografija
Nuo 2003 m. iki 2005 m. žaidė Lech Poznań antrojoje komandoje.
Vėliau žaidė KKS Lech Poznań pagrindinėje komandoje. 2005–2006 m. sezone sužaidė tik 10 kartų.
2012 m. sausio 27 d. buvo paskolintas Lechia Gdańsk klubui iki 2011–2012 m. sezono galo.
Rinktinė
Lenkijos rinktinėje debiutavo 2009 m. vasarį, draugiškose rungtynėse prieš Lietuvos rinktinę.
Pasiekimai
VMFD Žalgiris Vilnius
Eimutis Žvybas
Eimutis Žvybas (g. 1957 m. Panevėžio rajonas) – Lietuvos vadybininkas, buvęs Panevėžio kineskopų gamybos AB „Ekranas“ vadovas.
Biografija
Baigė Ramygalos vidurinę mokyklą, vėliau Kauno technikos universitetą. 1990-2006 m. Eimutis Žvybas buvo Panevėžio bendrovės „Ekranas“ generalinis direktorius. Karjerą bendrovėje pradėjo 1980 m. paprastu inžinieriumi, vėliau dirbo cecho viršininku, vyriausiuoju gamyklos inžinieriumi. 2006 m. balandį dėl ypač sudėtingos situacijos tradicinių kineskopų rinkoje buvo priverstas inicijuoti AB „Ekranas“ bankroto procesą.
Iki 2007 m. vienas pagrindinių dienraščio „Panevėžio balsas“ bendrovės akcininkų (kitas akcijų paketų valdytojas – Aydinas Gizas).
E. Žvybas buvo išrinktas KTU Panevėžio instituto tarybos pirmininku. Su Aydin Giz yra įkūręs Labdaros ir paramos fondą, kuris kelerius metus buvo pagrindinis Panevėžio jaunimo renginių rėmėjas.
Lietuvos ūkio partijos kandidatas į 1996 metų Seimą.
Žvybas vedęs; žmona Aldona, sūnūs Audrius, teisininkas, advokatų kontoros „Bernotas ir Dominas Glimstedt“ advokatas, ir Ramūnas.
Moka anglų bei rusų kalbas.
Stare Vondolkai
Stare Vondolkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zambruvo valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Maulik Pancholy
Maulik Navin Pancholy (g. 1974 m. sausio 18 d. Jungtinėse Valstijose) – indų kilmės amerikiečių aktorius. Daugiausiai vaidina televizijoje, taip pat atlieka įvairius nežymius vaidmenis kine.
Geriausiai žinomas iš Showtime serialo „Weeds“, kuriame vaidino Sendžėjų; taip pat NBC situacijų komedijos „30 Rock“, kurioje atliko Džonatano vaidmenį. Vaidinęs ir komedijoje „Whitney“, bet tik vieną sezoną. Įgarsina įvairius animacinius personažus, tarp jų – „Phineas and Ferb“, „Sanjay and Craig“.
Atlikęs įvairius epizodinius vaidmenis ne viename garsiame seriale, tarp jų – „Charmed“, „Law & Order“, „Web Therapy“, „The Sopranos“.
Filmografija
{|
Tureris
Tureriai buvo populiarūs XX a. pradžioje, jie konkuravo su rodsteriais ir raneboutais. Jungtinėse Valstijose atsirado keli turerių variantai, populiariausias buvo 4 durelių tureris su nuleidžiamu stogu.
Turerių populiarumas ėmė nykti 3-iojo dešimtmečio pradžioje, kai ėmė populiarėti automobiliai su uždarais keleivių salonais, kurie ėmė išstumti didelius atvirus automobilius.
Grizz Chapman
Grizzwald „Grizz“ Chapman (g. 1974 m. rugpjūčio 16 d.  Jungtinėse Valstijose) – amerikiečių televizijos aktorius.
Geriausiai žinomas iš NBC situacijų komedijos „30 Rock“, kurioje vaidino Grizą. Seriale vaidino visus septynis sezonus nuo 2006 iki 2013 m. Atliko pagrindinio serialo veikėjo Treisio Džordano asistentento-padėjėjo vaidmenį.
Turi problemų su sveikata. 2010 m. vasarą Chapmanui buvo atlikta inksto transplantacija. Sveikatos problemos paskatino aktorių prisidėti prie labdaros organizacijos „National Kidney Foundation“, kurios tikslas yra pagelbėti žmonėms, sergantiems inkstų ligomis.
Turi savo Youtube kanalą.
Zakho FC
„Zakho FC“  – Irako futbolo klubas iš Zacho.
Istorija
Klubas įkurtas 1987 m. Žaidė premjer lygoje.
Namajūnai
Namajūnai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Kiemėnų.
Marijampolis (Anykščiai)
Marijampolis – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Pienionių. Stūkso Marijampolio piliakalnis.
Aaron Cook
Aaron Cook (g. 1991 m. sausio 2 d.) – anglų tekvondo sportininkas, olimpietis. Nuo 2015 m. atstovauja Moldovą.
Biografija
2006 m. sportininkas pelnė bronzos medalį pasaulio jaunimo čempionate. Jau po metų Cook būdamas dar 16-os pradėjo pelnyti medalius saugusiųjų varžybose. 2008 m. Stambule vykusiame Europos olimpiniame kvalifikaciniame turnyre britui pavyko patekti tarp trijų laimingųjų pelniusių olimpinius kelialapius. 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse sportininkas pasiekė pusfinalį, kuriame rezultatu 5-6 nusileido italui Mauro Sarmiento. Kovoje dėl bronzos medalio Cook 1-4 pralaimėjo kinui Zhu Guo. 2010 m. Rusijoje vykusiame Europos čempionate Aaron Cook pelnė savo pirmąjį Europos čempiono titulą. 2012 m. sportininkas sėkmingai apgynė čempiono titulą bei užėmė pirmą vietą pasaulio reitingo lentelėje. Tais pačiais metais Londone vykusiose 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Britanijos olimpinė asociacija nusprendė siųsti ne pirmą vietą pasaulio reitinge turintį Aaron Cook, o 53-ią vietą pasaulio reitinge užimantį Lutalo Muhammad, kuris galiausiai olimpiadoje pelnė bronzos medalį. Po BOA sprendimo Cook nusprendė nebeatstovauti tiesiogiai Jungtinės Karalystės ir pradėjo varžytis po Meno salos vėliava. 2014 m. Cook laimėjo aukso medalį Europos čempionate kovodamas už Meną. Kadangi Meno sala neturi olimpinio komiteto sportininkui vis tiek būtu tekę atstovauti Jungtinę Karalystę olimpinėse žaidynėse. 2015 m. Moldavijos milijardieriaus ir Moldovos tekvondo federacijos prezidento Igor Iuzefovici iniciatyva Cook priėmė Moldovos pilietybę. Britanijos olimpinė asociacija paskelbė jog neprieštaraus Cook sprendimui ir jam bus leista dalyvauti 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse po Moldovos vėliava. 2015 m. gegužės 18 d. Cook laimėjo pirmąjį medalį su Moldovos vėliava - bronzą pasaulio čempionate.
Tom Daley
Thomas Robert Daley labiau žinomas kaip Tom Daley (g. 1994 m. gegužės 21 d. Plimute) – anglų šuolininkas į vandenį, olimpietis. Pasaulio čempionas.
Namališkiai
Namališkiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 12 km nuo Dubingių.
Kosta Rikos demografija
thumb|right|350px|Kosta Rikos gyventojų sk. kitimas 1961-2003 m. thumb|260px|Gyventojų amžiaus piramidė
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Kosta Rikos demografiją.
Gyventojų skaičius: 4 636 348 (2012 m. apskaičiavimai)
Struktūra pagal amžių: Gyventojų amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 1,288 % (2011 m. apsk.)
Gimstamumas: 16,4 gimimų/1000 gyv. per metus (2012 m. apsk.)
Mirtingumas: 4,38 mirčių/1000 gyv. per metus (2012 m. apsk.)
Migracijos indeksas (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): +0,86 migrantų/1000 gyv. (2012 m. apsk.)
Miestuose gyvenančių žmonių procentas: 64 % (2010 m. apsk.)
Miestuose gyvenančių žmonių procento metinis kitimas: 2,1 % (2010 m. apsk.)
Lyčių pasiskirstymas:
'''15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:'''
Algebrinis skaičius
Algebrinis skaičius - realusis arba kompleksinis skaičius, kuris yra bet kokio baigtinio laipsnio polinomo lygties su racionaliais arba sveikaisiais koeficientais sprendinys (šaknis):
,
kur n yra natūralusis skaičius ir koeficientai a_{i} yra nelygūs nuliui racionalieji skaičiai.
Tokie skaičiai kaip pi, skaičius e yra vadinami transcendentiniais. Algebriniai skaičiai gali būti ir kompleksiniai.
Algebriniai skaičiai yra:
Haličo-Voluinės kunigaikštystė
Haličo-Voluinės kunigaikštystė, dar vadinama Galicijos-Vladimiro kunigaikštyste (rusėnų kalba: Галицко-Волинскоє Королѣвство, Regnum Galiciæ et Lodomeriæ) arba Rusios karalyste – egzistavo nuo 1199 m. iki 1392 m. ir buvo viena iš Kijevo Rusios įpėdinių.
Kunigaikštystės teritorija apėmė Galicijos, Voluinės ir Podolės istorinius regionus. Ji buvo dabartinės Ukrainos šiaurės vakaruose, Lenkijos rytuose ir Baltarusijos pietvakariuose, bet didžiausio išsiplėtimo metu ji kontroliavo ir teritorijas dab. Slovakijos šiaurės rytuose, Rumunijos šiaurės rytuose ir Moldavijos šiaurėje.
Kunigaikštija ribojosi su Juodąja Rusia, Lietuvos Didžiąja kunigaikštyste, Turovo–Pinsko kunigaikštyste, Kijevo kunigaikštyste, Aukso orda, Vengrijos karalyste, Lenkijos karalyste, Moldavijos kunigaikštyste ir Kryžiuočių ordino valstybe.
Ankstyvasis laikotarpis
thumb|left|250px|Kunigaikštija 1199 m. Kunigaikštija susidarė, kai 1199 m. susijungė dvi valdos: Haličo kunigaikštystė ir Voluinės kunigaikštystė.
Šios kunigaikštystės priklausė Riurikaičių dinastijos atstovams. XIII a. pradžioje tai buvo bene įtakingiausia kunigaikštija, pretendavusi į senrusių žemių vienytojos vaidmenį. Pirmuoju kunigaikščiu tapo Romanas Mstislavičius. 1204 m. kunigaikštijos kariuomenė, vadovaujama kunigaikščio Romanas Mstislavičius (Romano Didžiojo, užėmė Kijevą.
Kybartiškė
Kybartiškė – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 41 km į vakarus nuo Šiaulių, 15 km į vakarus nuo Kuršėnų, tarp kelių ir Raudėnai–Tryškiai.
Istorija
Kaime buvo Kybartiškės pilkapynas, kuriame vėliau buvo įrengtos kaimo kapinaitės. 1969 m. pilkapyno archeologinius tyrimus atliko Istorijos institutas (tyrimų vadovas Mykolas Michelbertas). 1950–1962 m. Kuršėnų rajono, 1962–1995 m. Šiaulių rajono Raudėnų apylinkės kaimas. 1950–1991 m. kaimas priklausė Raudėnų tarybiniam ūkiui.
Haličo-Voluinės kunigaikštystė
Ankstyvasis laikotarpis
1205 m. kilo karinis konfliktas tarp kunigaikštijos ir Lenkijos karalystės, kurio metu Zavichosto mūšyje žuvo kunigaikštis Romanas Mstislavičius. Po kunigaikščio mirties kunigaikštija nusilpo ir subyrėjo. Šis susiskaldymo laikotarpis tęsėsi iki 1238 m., kuomet atskirose dalinėse kunigaikštystėse įsiviešpatavo atskiri kunigaikščiai. Nusilpusi valstybė tapo Lenkijos ir Vengrijos taikiniu. Vengrijos karalius Andrius II pasiskelbė šių žemių karaliumi, bet po 1214 m. susitarimo tarp Vengrijos ir Lenkijos, Haličas buvo atiduotas Andriaus II sūnui Kolomanui. Tik 1221 m. Mstislavas Mstislavičius galutinai išvadavo Haličą iš Vengrijos.
Suklestėjimas
thumb|left|[[Levas Danilovičius, valdęs HVK 1293-1301 m.]] Visų žemių suvienytoju tapo Danielius Haličietis, Voluinėje viešpatavęs nuo 1215 m. 1238 m. jis paėmė Haličą ir pabaigė susiskaldymo laikotarpį. 1239 m. kunigaikštis užėmė Kijevą. 1239–1241 m. kunigaikštiją nusiaubė mongolai ir kuriam laikui pavertė ją Aukso ordos vasale. 1245 m. Danieliaus Haličiečio vadovaujami pulkai nugalėjo Lenkijos ir Vengrijos kariuomenes mūšyje prie Jaroslavo.
1245 m. popiežius Inocentas IV leido Danieliui Haličiečiui karūnuotis. 1253 ir 1254 m. sandūroje kunigaikštis Danielius gavo iš popiežiaus karūną ir titulavosi Rusios karaliumi. 1256 m. Danieliaus Haličiečio vadovaujama kariuomenė išstūmė mongolus iš kunigaikštystės, bet 1260 m. mongolai vėl užėmė kunigaikštystę.
Po Danieliaus Haličiečio mirties 1264 m. kunigaikščiu tapo jo sūnus Levas Danilovičius, kuris priešingai nei jo tėvas artimiau bendravo su mongolais, nei vakarų kaimynais. Kartu su mongolais Levas Danilovičius užpuolė Lenkiją ir pasiekė Racibužo miestą.
1272 m. Levas Danilovičius įkūrė Lvovo miestą ir ten perkėlė sostinę. 1279 m. kunigaikštis kartu su Bohemijos kunigaikščiu Vaclavu II Bohemiečiu užpuolė Lenkiją ir 1280 m. bandė užimti Krokuvą, bet to padaryti jam nepavyko. 1280 m. kunigaikštis nugalėjo Vengriją ir prisijungė Karpatijos Rusios kraštą. 1292 m. Levas I iš Lenkijos atkovojo Liubliną. Prieš jo mirtį 1301 m. Haličas-Volynė buvo pasiekusi savo galybės viršūnę.
Nuosmukis
Po Levo Danilovičiaus mirties 1301 m. prasidėjo kunigaikštystės nuosmukis. Jo įpėdiniu tapo jo sūnus Jurijus I Haličietis, kuris valdė kunigaikštystę tik septynerius metus.
1302 m. buvo prarastas Liublinas, kurį užėmė lenkai. Tais pačiais metais vengrai prisijungė Karpatų Rusėniją. 1308–1323 m. kunigaikštiją bendrai valdė Jurijaus I sūnūs Andrius Haličietis ir Levas II Haličietis. Broliai sudarė karinę sąjungą su lenkais bei kryžiuočiais nukreiptą prieš LDK bei totorius. Abu broliai žuvo 1323 m. mūšyje su totoriais. Manoma, kad po to trumpai valdė menkai žinomas Vladimiras Lvovičius, o po to į kunigaikštystę pakviestas Lenkijos Piastų didikas Jurijus Boleslovas II iš Mazovijos kunigaikštystės, kuris buvo ir Gedimino žentas. Šis priėmė ortodoksų tikėjimą.
Tais pačiais metais Lucke kunigaikščiu tapo Gedimino sūnus Liubartas, vedęs vietos kunigaikštytę, kuris taip prijungė Lucką prie LDK. 1340 m. nunuodijus Jurijų Boleslovą, Liubartas pareiškė teises į Haličo-Voluinės sostą ir pradėjo čia valdyti. Tuo pat metu teises į kunigaikštystę pareiškė ir Lenkijos karalius Kazimieras III. Vietos bajorai, tuo tarpu, išrinko naują kunigaikštį Dmitrijų Detko. Taip pradėti Haličo-Voluinės karai, kurie tęsėsi iki pat 1392 metų.
1341 m. žiemą buvo sudaryta bendra karinė sąjunga prieš lenkus tarp Liubarto vadovaujamos Voluinės, Haličo ir totorių, tačiau tų pačių metų vasarą mūšis prieš lenkus buvo pralaimėtas. Tai nulėmė, kad kunigaikštis Detko tapo Lenkijos vasalu, o po jo mirties Lenkijos karalius Kazimieras III Didysis 1349 m. prijungė Haličą prie Lenkijos karalystės. Voluinėje toliau viešpatavo Gediminaičiai, kurie titulavosi tik Voluinės kunigaikščiais.
Po Haličo-Voluinės karų pabaigos 1392 m. kunigaikštystė galutinai išnyko. Buvusią Haličo kunigaikštystės teritoriją prisijungė Lenkijos karalystė, kur buvo įkurta Rusios ir Belzo vaivadijos. Lenkijai atitekusi Galicija ilgainiui pradėta vadinti Raudonąja Rusia. Voluinės kunigaikštystės teritoriją prisijungė LDK, kur ilgainiui buvo įkurta Voluinės vaivadija ir dalis žemių prijungta prie Trakų vaivadijos. Voluinė buvo turtingiausia ir daugiausiai gyventojų turinti LDK rusėnų žemė.
Administravimas
thumb|right|250px|Kunigaikštystė 1245-1349 m.
Kunigaikštystę sudarė daug skirtingų feodalinių valdų, kurios decentralizacijos laikotarpiais būdavo linkusios įgauti autonomiją.
Šiaurinėje jos dalyje buvo Voluinės kunigaikštystė su sostine Vladimire. Ją savo ruožtu sudarė Belzo, Lucko, Červensko, Peresopnicės, Dorogobužo, Šumsko žemės, su atitinkamais miestais.
Pietinė, kalnuota, kunigaikštystės dalis priklausė Haličo kunigaikštystei, kurią sudarė keturios žemės: Peremyšlio, Trebovlės, Zvenigorodo ir pagrindinė Haličo.
Haličo-Voluinės kunigaikščiai
Vietinė kunigaikščių dinastija buvo Monomachovičių Iziaslavovičių atšaka, vadinamieji Romanovai. Pradedant 1254 m. jie titulavosi Haličo-Voluinės kunigaikščiais ir Rusios karaliais (Король Руси). 1325-40 m. valdęs valdovas priklausė Lenkijos Piastų giminei ir save titulavo tiesiog „įpėdiniu“ (дедичем). Nuo 1240 m. čia valdę Gediminaičiai save titulavo tik Voluinės didžiaisiais kunigaikščiais.
Francisco Goya
Franciskas Goja (Fransiskas Goja, ; pilnas vardas:, 1746 m. kovo 30 d. – 1828 m. balandžio 16 d.) – garsus ispanų dailininkas ir grafikas (litografija). Jis laikomas paskutiniu iš senųjų klasikinių dailininkų ir pirmuoju iš naujųjų laikų.
Goja buvo oficialus Ispanijos karališkosios šeimos portretų tapytojas. Didžiausia ir reikšmingiausia dailininko darbų kolekcija yra saugoma Prado muziejuje Madride.
Tarp žinomiausių Gojos paveikslų yra „Juodųjų paveikslų“ ciklas, nutapytas ant vidinių namo sienų ir išsiskyręs groteskiškais, siaubingais vaizdais (dabar Prado muziejuje). Gojos kūryba priskiriama romantinei dailės krypčiai.
Jaunystė
Franciskas Goja gimė 1746 m. kovo 30 d. Fuendetodoso kaime, Ispanijos Aragono provincijoje. Ten praleido savo vaikystę. Jo tėvų vardai buvo José Benito de Goya y Franque ir Gracia de Lucientes y Salvador. Tėvas buvo meistras-auksuotojas. Apie 1749 m.šeima persikėlė gyventi į Saragosą, kur tėvas buvo pasamdytas prižiūrėti vietos katedros altorinių paveikslų rėmų auksavimą. Goja lankė Escuelas Pias de San Antón mokyklą, kur užmezgė stiprią draugystę su Martynu Sapateru (Martin Zapater). Jų, daugiau nei 25 metus apimanti korespondencija vėliau tapo svarbiausiu šaltiniu, atskleidžiančiu Gojos asmenybę ir jo jaunystės karjeros faktus. Laiškuose beveik neminimos Gojos politinės pažiūros. Gali būti, kad dalį laiškų sunaikino Sapatero pusbrolis.
Keturiolikos metų Goja ėmė mokytis dailės pas Saragosos religinės tematikos dailininką Chosė Lusaną (José Luzán y Martinez). Goja susipažino su praeities dailininkų kūryba kopijuodamas kūrinius iš graviūrų. 1763 m. Goja pateikė savo piešinį San Fernando karališkajai meno akademijai Madride tikėdamasis į ją būti priimtas. Piešinys nesulaukė nei vieno žiuri nario balso. Dar kartą Goja bandė patekti į Akademiją 1766 m. ir vėl nesėkmingai. 1766−1770 m. laikotarpis Gojos gyvenime nežinomas. Gali būti, kad jis dirbo su dailininku Francisco Bayeu Madride, nes jis buvo įstojęs į brolių Francisco (1734–1795) ir Ramón Bayeu y Subías (1746–1793) studiją, kurią šie atidarė Madride 1763 m. Gojos laiškuose šie metai minimi „tuščiai praleista jaunyste“.
Po šių įvykių Goja 1770 m. iškeliavo į Italiją, tikriausiai aplankė Romą ir Neapolį. 1771 m. balandį jis pateikė tapybos darbą Parmos dailės akademijoje vykusiame dailės konkurse ir laimėjo antrąją vietą. Tų pačių metų birželį jis grįžo į Saragosą ir gavo pirmą svarbų užsakymą ištapyti Saragosos El Pilar katedros choro lubas. Tuo metu jo tapyboje ėmė atsirasti subtilios tonacijos, dėl kurių jis vėliau tapo gerai žinomas.
Branda ir sėkmė
1773 m. liepos 25 d. Goja vedė savo dailės mokytojo Francisco Bayeu seserį Josefą, kurią jis pats vadino „Pepa“. Ši santuoka ir bendravimas su Francisco Bayeu, kuris dirbo su tuo metu žymiausiu dailininku Ispanijoje, vokiečiu A. R. Mengsu, padėjo Gojai siekti karjeros. Su Josefa Goja iki jos mirties 1812 m. susilaukė 7 vaikų, bet tik vienas iš jų, Marijanas, išgyveno vaikystę. Apie Gojos žmoną žinoma labai mažai, tikriausiai ji nesidomėjo savo vyro dailininko veikla. Manoma, kad Goja ją nutapė vos vieną kartą.
1774 m. žiemą šeima persikėlė į Madridą. Tikriausiai tai buvo susiję su karališkuoju užsakymu gobelenams, kurių piešinių ant kartono atlikimą Gojai patikėjo Mengsas, tikriausiai ne be Francisco Bayeu tarpininkavimo. Šie gobelenai vaizdavo medžioklės scenas ir buvo skirti būsimo karaliaus Karolio IV pietų kambariui Eskoriale. Tai atkreipė monarchų dėmesį į dailininko talentą ir Goja buvo užsakytas sukurti daugiau raštų. Per penkerius metus Karališkajam gobelenų fabrikui Goja sukūrė 63 raštus dvejiems karališkiesiems rūmams, artimus Tjepolo stilistikai. Jie daugiausiai buvo panaudoti pietų kambariams ir akmeninėms kolonoms papuošti naujose Ispanijos monarchų rezidencijose. Taip pat Goja nutapė paveikslą San Francisco El Grande bažnyčios Madride altoriui. 1780 m. jis buvo priimtas į San Fernando karališkąją vaizduojamosios dailės akademiją, 1785 m. užėmė pavaduojančio direktoriaus postą tapybos skyriuje.
Karališkosios šeimos dailininkas
thumb|left|240px|„Juanito Apiñani greitis ir drąsa Madrido arenoje“, iš serijos „La Tauromaquia“, 1815-16 m. 1783 m. Floridablankos grafas, karaliaus Karolio III favoritas, pavedė Gojai nutapyti jo portretą. Per jį Goja susipažino su princu don Luisu, su kuriuo vėliau praleido dvi vasaras, tapydamas princo ir jo šeimos paveikslus. XVIII a. devintajame dešimtmetyje Goja tapė Osunos grafų, karaliaus ir kitų didikų portretus.
1786 m. Karolis III Gojai skyrė dailininko vietą su su 15 000 realų metiniu užmokesčiu. 1788 m. mirė Karolis III ir 1789 m. Goja buvo paskirtas dvaro dailininku naujojo karaliaus Karolio IV. Tai Goją suvedė su karališkosios šeimos nariais, aukščiausia Ispanijos aristokratija, tačiau dailininkas neapleido domėjimosi paprastų Ispanijos gyventojų, iš kurių pats buvo kilęs, gyvenimu. Todėl tarp Gojos kūrinių ne vien karališkosios šeimos ir aukštuomenės portretai, bet ir varganų Ispanijos gyventojų kasdienio gyvenimo vaizdai. Goja pritarė Švietimo amžiaus idėjoms ir veikėjams Ispanijoje, kad žemųjų socialinių sluoksnių skurdas esą kyla iš turtingųjų nenoro ir nesugebėjimo to pamatyti. Kritišką požiūrį į tų laikų socialinę santvarka dailininkas išreiškė piešiniais ir grafika, kurios formas talentingai talentingai įvaldė.
Po karaliaus Karolio III mirties ir Didžiosios Prancūzijos revoliucijos, valdant Karoliui IV, Goja pasiekė didžiausią pripažinimą tarp karališkosios šeimos narių. 1799 m. Goja gavo Pirmojo dvaro dailininko vietą su 50 000 realų atlyginimu. Jis tapė karalių ir karalienę, karališkąją šeimą, ministrą pirmininką Manuel de Godoy ir kitus kilminguosius. Šie portretai išskirtini tuo, kad juose nėra akivaizdaus meilikavimo įtakingiems aristokratams. Paveikslo „Karolis IV su šeima“ kairėje pusėje Goja nutapė save su molbertu šešėlyje. Daug meno interpretatorių mano, kad šis paveikslas yra satyrinis, o Teofilis Gotjė sakė, kad paveiksle nutapyti žmonės atrodo kaip „kepėjas su žmona, ką tik laimėję loterijoje“.
Liga ir prancūzų okupacijos metai
1792 m. Goja viešnagės Kadiso mieste metu susirgo ir pradėjo kentėti nuo kurtumo, kurį sukėlė infekcija. Jam kartais skaudėdavo ir girdėdavosi pašalinis triukšmas galvoje. Jis tapo užsidaręs ir linkęs į savistabą. Dar sveikdamas jis ėmėsi kelių eksperimentinių paveikslų. Šis naujoviškas grafikos menas – 80 ofortų, piešinių, tapytų paveikslėlių − buvo išleistas 1799 m. pavadinimu „Kapričai“ (isp. Los Caprichos). Tuo pat metu jis tapė ir portretus bei religinius paveikslus. thumb|right|240px| „[[1808 m. gegužės trečioji Madride“ (1814 m., Prado muziejus)]]
1806 m. į Ispaniją įžengė Prancūzijos kariuomenė po Karolio IV susitarimo su Napoleonu dėl Portugalijos nukariavimo, tačiau Napoleono armija nesiruošė trauktis iš Ispanijos. Madride kilo maištas prieš prancūzų okupantus (šiems įvykiams skirti vieni garsiausių Gojos paveikslų, vėliau nutapyti „1808 m. gegužės antroji Madride“ ir „1808 m. gegužės trečioji Madride“). 1808 m. Karolis IV atsisakė sosto ir Napoleonas Ispanijos karaliumi 1808 m. birželį patvirtino savo brolį Žozefą Bonapartą. Nėra žinoma, kaip artimai Goja bendravo su prancūzais ir Žozefu Bonapartu, tačiau jis nutapė keletą paveikslų, vaizduojančių prancūzus ir buvo vienu metu Žozefo Bonaparto dvaro dailininku. Galima spėti, kad Goja simpatizavo Prancūzijos Didžiajai revoliucijai ir jos nešamoms permainoms Europos socialiniame gyvenime, tačiau palankų požiūrį pakeitė prancūzų okupacija.
1812 m. Velingtono hercogo vadovaujama britų kariuomenė išvadavo Madridą. Ispanija entuziastingai pasitiko grįžusi karalių Ferdinandą VII, kuris oficialiai perėmė valdžią po Napoleono imperijos žlugimo 1814 m., tačiau piliečių viltys dėl konstitucinės monarchijos neišsipildė. Ferdinandas VII greit įtvirtino autokratinį režimą, išvaikė parlamentą, atkūrė Inkviziciją. Dėl ryšių su prancūzais Goja buvo iškvietas Inkvizicijos, tačiau paneigė bet kokius ryšius su okupantais. Esą jis niekuomet nenešiojo prancūziško medalio, o Žozefas Bonapartas jam esą niekuomet nepozavo, o jį Goja nutapė iš graviūros.
Vėlyvasis gyvenimas
1812 m. Gojos žmona Josefa mirė. Tais pat metais jo namų ūkvedei Leocadia Weiss gimė duktė Marija del Rosarijo, kuri, priimama, yra Gojos vaikas. Karalius Ferdinandas VII toliau patvirtino jį dvaro dailininku su ta pačia 50 000 realų metine alga. 1814 m. Goja nutapė paveikslus, vaizduojančius 1808 m. madridiečių sukilimą: „1808 m. gegužės antroji Madride“ ir „1808 m. gegužės antroji Madride“, bei ruošė graviūras serijai „Karo negandos“ (Los desastres de la guerra).
Nuo 1814 m. Goja gyveno su savo namų tvarkytoja Leocadia ir jos nesantuokine dukra Rosario Weiss. Iki 1819 m. jis daugiausia tapė užsakytus portretus ir dekoravo altorius, taip pat sukūrė seriją graviūrų „La Tauromaquia“, vaizduojančių bulių kautynes, bei ofortus „Los Disparates“.