cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eurovizijos dainų konkursas 2023
Pusfinalių burtų traukimas
‎Burtų traukimas, kurio metu yra nustatoma, kuriame pusfinalyje pasirodys ir/ar balsuos kiekviena šalis, vyko 2023 m. sausio 31 d. ‎‎Šv. Jurgio salėje Liverpulyje. Remiantis istoriniais balsavimo modeliais, 31 šalys, kurios dalyvaus pusfinaliuose buvo paskirstytos į penkis pogrupius. Tokių pogrupių tikslas yra sumažinti „bloko balsavimo“ tikimybę ir padidinti intrigą kiekviename pusfinalyje. Taip pat buvo traukiami burtai, kuriame pusfinalyje balsuos „Didžiojo penketo“‎‎ šalys ‎‎(Prancūzija,‎‎ ‎‎Vokietija,‎‎ Italija,‎‎ ‎‎Ispanija‎‎, Jungtinė Karalystė) ir praėjusių metų nugalėtoja Ukraina‎‎.‎‎ Ceremonijoje taip pat buvo perduotas simbolinis miesto-šeimininko raktas. Jį perdavė praėjusių metų miesto-šeimininko ‎‎Turino‎‎ meras Liverpulio merui.
Dalyviai
2022 m. spalio 20 d. EBU paskelbė, kad šių metų konkurse dalyvaus 37 šalys. Iš konkurso dėl finansinių priežasčių pasitraukė Bulgarija, Juodkalnija ir Šiaurės Makedonija. Visos šios šalys nepateko į finalą praėjusiais metais. Pirmą kartą nuo 2009 m. konkurso pusfinalių rezultatus lemė tik žiūrovų balsavimas.
1 pusfinalis
Pirmasis pusfinalis vyko 2023 m. gegužės 9 dieną. Jame dalyvavo 15 šalių. Be dalyvaujančių šalių šiame pusfinalyje balsuovo ir trys „Didžiojo penketo“‎‎ šalys: Italija, Prancūzija, Vokietija bei žiūrovai iš nedalyvaujančių valstybių.
Pažymėtos šalys pateko į finalą.
2 pusfinalis
Antrasis pusfinalis vyko 2023 m. gegužės 11 dieną. Jame dalyvavo 16 šalių. Be dalyvaujančių šalių šiame pusfinalyje balsavo ir trys „Didžiojo penketo“‎‎ šalys: Jungtinė Karalystė, Ispanija, Ukraina bei žiūrovai iš nedalyvaujančių valstybių.
Pažymėtos šalys pateko į finalą.
Finalas
Finale, kuris vyko 2023 m. gegužės 13 dieną, dalyvavo 26 šalys – automatiškai patekusios „Didžiojo penketo“ šalys, taip pat ir praėjusių metų nugalėtoja Ukraina ir po dešimt geriausiai įvertintų šalių iš kiekvieno pusfinalio.
I pusfinalis
miniatiūra|dešinėje|Pirmąjį pusfinalį laimėjęs Suomijos atstovas [[Käärijä šiame pusfinalyje surinko net 82% galimų taškų.]] {{Legend|navajowhite|Pateko į finalą}}
12 taškų
II pusfinalis
miniatiūra|dešinėje|Antrąjį pusfinalį laimėję Australijos atstovai [[Voyager (Australija|Voyager šiame pusfinalyje surinko 65% galimų taškų.]] Dėl mažo šalies dydžio San Marine žiūrovai nebalsavo, vietoj to ši mikrovalstybė vienintelė pusfinalių metu naudojo komisijos balsavimą. {{Legend|navajowhite|Pateko į finalą}}
‎Toliau pateikiama maksimalių 12 taškų, kuriuos finale skyrė kiekvienos šalies žiūrovai, santrauka.
Finalas
12 taškų
‎Toliau pateikiama maksimalių 12 taškų, kuriuos finale skyrė kiekvienos šalies komisjia ir žiūrovai, santrauka. ‎‎Paryškintos šalys‎‎ nurodytai šaliai skyrė 24 balus (tai reiškia, kad šalis buvo pirma tiek komisijos, tiek žiūrovų retinge).
Andreas Sigismund Marggraf
thumb|Andreas Sigismund Marggraf Andreas Sigismund Marggraf (1709 m. kovo 3 d. – 1782 m. rugpjūčio 7 d.) – vokiečių chemikas, išskyręs cukrų iš cukrinio runkelio bei išradęs metodą cukrui išgauti.
Tyrimai
1747 m. Marggraf alkoholiu ekstrahavo įvairių augalų sultis, vienas iš augalų, panaudotų eksperimente – cukrinis runkelis. Naudodamas mikroskopą nustatė, jog išdžiovintos ir kristalizuotos cukrinių runkelių sultys atrodo taip pat kaip cukranendrių cukrus ir tai buvo vienas pirmųjų mikroskopo panaudojimo cheminių medžiagų identifikavimui atvejų. Šis atradimas buvo pripažintas tik 1786 m., praėjus 4 metams po Marggraf mirties, o pirmoji cukrinių runkelių perdirbimo įmonė savo veiklą pradėjo tik 1802 m.
Mosėdžio kapinių koplyčia
'''Mosėdžio šv. Roko koplyčia''' – katalikų koplyčia, stovinti Skuodo rajone, Mosėdžio miestelio šiauriniame pakraštyje įsikūrusiose kapinėse. Koplyčia stūkso tolimajame kapinių kampe, jų šiaurės vakarinėje dalyje. miniatiūra|240px|left|Koplyčios interjeras. Už tekintų baliustrų tvorelės – šv. Roko altorius
Pavadinta Šv. Roko vardu. Šio šventojo atlaidai kapinių koplyčioje vyksta rugpjūčio mėn. Koplyčia patenka į Mosėdžio šv. arkangelo Mykolo parapijos teritoriją. Ji yra Žemaičių kraštui būdingas XIX a. vidurio mūrinės sakralinės architektūros statinys. Nuo 2005 m. koplyčia įrašyta Kultūros vertybių registre.
Istorija
Pastatyta 1845 m. parapijiečių lėšomis, konsekruota šv. Roko titulu. Koplyčioje buvo šarvojami mirusieji, o prie šv. Roko altoriaus – atliekamos Vėlinių mišios.
Architektūra
Koplyčia mūrinė, renesansinio stiliaus, vienaukštė, pailgo stačiakampio plano, su užapvalinta apside, priekiniu fasadu orientuota į pietryčius, pagrindinių kapinių vartų pusę. Koplyčios ilgis – 8 m, plotis – 5 m. Virš jos apsidės yra puskūgio formos dvišlaičio stogo dalis, statinio stačiakampė dalis dengta dvišlaičiu stogu. Nedidelis įmantrios formos bokštelis įtaisytas virš pagrindinio fasado, apkaustytas skarda, vainikuojamas ant profiliuotos smailės įtvirtintu metaliniu kryželiu. Apsidės puskūgio formos stogo dalis viršuje užbaigta ažūriniu metaliniu kryželiu - saulute. Pamatai ir sienos sumūryti iš lauko akmenų, su tinkuotais ir kalkėmis baltintais raudonų plytų mūro apvadais. Langai įstatyti į arkines angas, jie su plačiais tinkuoto mūro apvadais. Išsikišęs į priekį frontonas remiasi į keturias apvalias medines kolonas. Vidus - vienos patalpos, lubos - plokštuminės, apkaltos lentomis, šviesiai dažytos.
Stanislovas Lazutka
Stanislovas Lazutka (1923 m. gegužės 7 d. Baisogaloje, Novonikolajevsko gubernija – 2009 m. liepos 6 d. Vilniuje) – Lietuvos istorikas.
Biografija
Gimė Novosibirsko srities Vengerovo rajono Baisogalos kaime, kurį dar 1883–1885 m. įkūrė kolonistai iš Lietuvos. Broliai ir seserys – Vincusė Lazutkaitė, Veronika Lazutkaitė, Juozas Lazutka, Pranas Lazutka ir Valentinas Lazutka, sūnūs Juozas Rimantas Lazutka ir Andrius Lazutka. 1941–1946 m. tarnavo SSRS kariuomenėje. Į protėvių gimtinę Lietuvą pirmąkart ir visiems laikams atvyko 1944 m. kartu su kariuomene.
1950 m. Vilniaus universitete įgijo istoriko diplomą. 1958 m. baigė Visuomeninių mokslų akademiją prie SSKP CK. 1958 m. apgynė disertaciją „1859–1862 m. revoliucinė situacija Lietuvoje (1863–1864 m. sukilimo prielaidos)“, istorijos mokslų kandidatas, 1974 m. apgynė disertaciją „Pirmasis Lietuvos Statutas – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės feodalinis kodeksas“, istorijos mokslų daktaras.
1948–1952 m. ir 1959–2000 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1959–1963 m. mokymo reikalų prorektorius, nuo 1977 m. profesorius.
1945–1990 m. SSKP narys. 1951–1954 m. LKP CK mokslo ir kultūros skyriaus vedėjas. 1952–1954 m. kandidatas į LKP CK narius. 1954–1956 m. ir 1960–1963 m. LKP CK narys.
Mokslinė veikla
7-ojo dešimtmečio pabaigoje ėmėsi naujo darbo, tapusio jo opus vitae. Ištyrė 1529 m. Pirmojo Lietuvos Statuto rengimo sąlygas ir priežastis, interpretavo jo svarbiausias nuostatas ir jų reikšmę teisiškai įtvirtinant feodalinius santykius Lietuvos Didžiojoje kunigaikštystėje. Padarė išlikusių Pirmojo Statuto XVI a. nuorašų paleografinę ir tekstologinę analizę, iš užsienio archyvų pirmą kartą spaudai parengė trijų svarbiausių nuorašų spalvotas faksimiles, grafinį raidyno atlasą. Su kitais parengė Pirmojo Statuto akademinį tekstą, pagrįstą visais išlikusiais XVI a. nuorašais. Su E. Gudavičiumi ir I. Valikonyte Pirmojo Statuto tekstą 2001 m. išvertė į lietuvių kalbą, 2004 m. jį paskelbė su vertimu į rusų k. bei trikalbiu žodynu. Išnagrinėjo Lietuvos Metrikos XVI a. rankraštines knygas, pateikė išsamią Teismų bylų penkių knygų (Nr. 4, 6, 8,10 ir 11) kodikologiją bei paleografiją ir jas su kitais 1995–2003 m. paskelbė.
1983–1991 m. drauge su mokiniais akademiniame leidinyje „Pirmasis Lietuvos Statutas“ publikuotas tekstas tarsi kompensavo originalo netektį. Paskelbęs beveik visų Statuto nuorašų faksimiles, nors ir kopijų pavidalu, profesorius Lietuvai sugrąžino neįkainojamą turtą – visi nuorašai šiandien saugomi kitų valstybių dokumentų saugyklose.
Jo vadovavimo Statutų ir metrikos grupei metu spaudai parengtos ir publikuotos kelios kito unikalaus mūsų istorijos šaltinio – Lietuvos Metrikos – knygos, o jo rašyti įvadiniai straipsniai – indėlis į metrikos istorijos bei Lietuvos XVI a. pirmosios pusės teisės istorijos problemų tyrimus. Šie ir kiti darbai profesoriui pelnė vieno autoritetingiausių Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos istorijos šaltinių žinovų pripažinimą.
Zambijos transportas
Šiame straipsnyje pateikiama Zambijos transporto sistemos apžvalga.
Kadangi šalis neturi priėjimo prie vandens, Zambijoje naudojami tik sausumos ir oro keliai.
Geležinkeliai
Geležinkelių sistemą šalyje sudaro daugiau negu 2 tūkst. km kelių. Dauguma kelių yra 1 067 mm pločio. Traukiniais galima pasiekti:
Sausumos keliai
Šalyje iš viso yra 91 440 km sausumos kelių tinklas, iš jų 20 117 km – asfaltuoti. (2017 m.)
Oro uostai
Iš viso šalyje yra 88 oro uostai, iš jų didžiausias – Lusakos, iš ten galima pasiekti 8 kryptis.
Vamzdynai
Šalyje yra nutiesti 771 km ilgio vamzdynai naftai tiekti.
Mikalinė (Kelmė)
Mikalinė – buvęs viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Liolių.
Estijos gyvūnija
Estija – maža, labai miškinga šalis prie Baltijos jūros. Priklauso Palearktiniui ir Šiaurės Atlanto jūrų ekologiniui regionui.
Dėl nedidelio gyventojų tankio ir didelių plotų miškingų regionų Estijoje išgyveno paprastoji lūšis, šernas, rudasis lokys ir briedis. Estijoje gyvena apie 200 pilkųjų vilkų. Estijoje gyvena reti jūriniai paukščiai – Polysticta stelleri, mažoji žąsis (Anser erythropus) ir griciukas (Limosa limosa), pelkių paukščiai – stulgys (Gallinago media), sausesnių vietų paukščiai – griežlė (Crex crex) ir žalvarnis (Coracias garrulus) bei didieji plėšrieji paukščiai – didysis erelis rėksnys (Aquila clanga). Estija turi penkis nacionalinius parkus, iš kurių Lahemos nacionalinis parkas šiaurinėje pakrantėje yra didžiausias. Somos nacionalinis parkas, tarp Pernu ir Viljandžio yra garsus dėl savo pelkių. Tokie rezervatai kaip Käina Parish ir Matsalu nacionalinis parkas yra mėgstami vietinių gyventojų ir turistų. thumb|300px|right|[[Stirna yra labiausiai paplitęs kanopinis gyvūnas Estijoje.]]
Lenkijos gyventojai
thumb|360px|right|1961-2008 m. Lenkijos gyventojų skaičiaus kitimas. Gyventojų skaičius pateikiamas tūkstančiais.
Pagal Lenkijos Centrinės statitikos tarnybos (GUS) duomenis Lenkijos gyventojų skaičius 2011 m. pabaigoje buvo 38 538 447, o šalies gyventojų tankumas 123 gyv./km². 61.5% lenkų gyvena miestuose. Lenkija yra 33 pasaulio šalis pagal gyventojų skaičių (9-ta Europoje, Lenkijoje gyvena 5,4% Europos gyventojų). Bendras Lenkijos gyventojų skaičius beveik nesikeičia (gyventojų skaičiaus augimas buvo 0,08%).
Vidutinė gyvenimo trukmė: vyrų: 70,5 m., moterų: 78,9 m. Gyventojai Lenkijos teritorijoje pasiskirstę netolygiai.
Kaip ir daugelis išsivysčiusių šalių Lenkija sensta. 1950 m. amžiaus mediana buvo 25,8 m.: pusė Lenkijos gyventojų buvo jaunesni, o pusė vyresni. Dabar šis rodiklis yra 38,2 m., o jei išsilaikys dabartinės tendencijos 2050 m. amžiaus mediana bus 51 metai. Gyventojams senstant XX a. paskutiniajame dešimtmetyje ėmė mažėti gyventojų skaičius, daugiausia dėl nedidelio gimstamumo ir emigracijos, nors šios tendencijos ima keistis. Vidutinis vaikų skaičius šeimose (1,31, sumažėjęs nuo 2 1990 m.) yra vienas mažiausių Centrinėje Europoje, tačiau pastaruoju metu ėmė vėl augti.
Istorija
Dabartinė Lenkijos gyventojų struktūra pradėjo formuotis po Antrojo pasaulinio karo. Pokaryje sovietų ir Lenkijos vyriausybių sprendimu vyko kelios didelės priverstinio gyventojų perkėlimo bangos - lenkų tautybės gyventojų perkėlimas iš prieškarinės Lenkijos rytinių teritorijų, dabar tapusių Lietuvos, Baltarusijos ir Ukrainos dalimi (1944-1946 m.), ukrainiečių perkėlimas iš Lenkijos į Ukrainą (1944-1946 m.), vokiečių iškėlimas iš Lenkijos į Vokietiją (1945-1950 m.).
Dėl gyventojų perkėlimų po Antrojo pasaulinio karo Lenkija yra žymiai homogeniškesnė nei prieš karą ir yra viena iš etniškai vientisiausių Europos valstybių. 96,7% gyventojų yra lenkai. Tai nulėmė vokiečių iškraustymas iš vakarinių teritorijų ir dalies rytinių teritorijų praradimas. Be to, Holokausto metu buvo sunaikinti beveik visi Lenkijos žydai.
Statistika
Struktūra pagal amžių:
Metinis populiacijos prieaugis: -0,047 % (2009 m. apsk.)
Gimstamumas: 10,04 gimimų/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)
Mirtingumas: 9,99 mirčių/1000 gyv. per metus (2008 m. apsk.)
Migracija (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): - 0,47 migrantų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)
Lietuvos ir Moldavijos santykiai
Lietuvos–Moldovos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Lietuvos ir Moldovos. Diplomatiniai santykiai tarp dviejų valstybių oficialiai užmegzti 1992 m. liepos 8 d., tačiau de facto prasidėjo jau pirmaisiais nepriklausomybės mėnesiais, tuometei Moldavijos TSR pirmai pripažinus Lietuvos nepriklausomybę dar 1990 m. gegužės 31 d. Lietuva savo šalies ambasadą turi Kišiniove bei garbės konsulatą Belcyje, tuo tarpu Moldovos ambasada yra įsikūrusi Vilniuje ir vienas Lietuvos konsulatas – Marijampolėje.
Lenkijos gyventojai
Statistika
Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus: 6,8 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)
Vyresnių nei 15 metų žmonių raštingumas:
Lietuvos ir Moldavijos santykiai
Santykiai iki 1989 m.
Moldovos ir Lietuvos santykiai siekia Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikus. XIV–XVI a. LDK turėjo sieną su Moldavijos karalyste. 1939 m. abi šalys (Moldova iki tol buvo Rumunijos dalis Besarabija) tapo Molotovo-Ribentropo akto, padalijusio Europą, aukomis ir 1940 m. buvo okupuotos TSRS. Būtent TSRS okupacijos metais vyko intensyviausia migracija iš tuometės Moldavijos TSR į Lietuvą ir atvirkščiai.
Santykių istorija 1989-dabar
thumb|Moldovos parlamento pirmininkės [[Zinaida Greceanîi|Zinaidos Grečeani ir Lietuvos Seimo Tarpparlamentinių ryšių su Moldovos Respublika grupės susitikimas 2019 m.]] 1990 m. vasario-kovo mėn. Moldavijos TSR vykusiuose pirmuose rinkimuose į Aukščiausią Tarybą, kuriuose dalyvavo ir ne komunistų partijos kandidatai, daugumą balsų gavo nepriklausomybės siekiantis Moldavijos liaudies frontas. Lietuvai tapus pirmąja nepriklausomybę nuo TSRS paskelbusia tarybine respublika, Moldavijos TSR Aukščiausioji Taryba tapo pirmoji, pripažinusi Lietuvos valstybingumą dar 1990 m. gegužės 31 d., pati vis dar būdama TSRS sudėtyje (dėl to jau kitą dieną Sovietų Sąjungos Aukščiausioji Taryba priėmė nutarimą, kad toks Kišiniovo sprendimas yra niekinis.
Abiems šalims tapus nepriklausomoms Lietuvos ir Moldovos santykiai vystėsi ir apibūdintini kaip geri. Lietuva didelę dalį savo vystomojo bendradarbiavimo lėšų skyrė Moldovai, buvo viena entuziastingiausių Moldovos ir ES asociacijos sutartį palaikančių ES valstybių.
Seime veikia Tarpparlamentinių ryšių su Moldovos Respublika grupė, sudaryta iš 14 narių (dabartinis pirmininkas – Valerijus Simulik).
2011 m. gyventojų surašymo duomenimis, Lietuvoje gyvena 540 moldavų tautybę nurodžiusių asmenų (ir 77 rumunai). 2020 m. duomenimis, Lietuvoje gyveno 894 Moldovos piliečiai. Nuo 1989 m. Lietuvoje veikia Lietuvos rumunų (ir moldavų) kultūros bendrija „Dačija“. Moldavijoje taip pat gyvena gan gausi Moldovos lietuvių bendruomenė. Kišiniove gimė garsi lietuvių aktyvistė Emilija Jasmantaitė-Vileišienė.
Švietimo, mokslo, sporto ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
Lietuvių kalba išleista V. Beşleagă, Aureliu Busuioc, Ivano Čebano, Ion Creangă, Ion Druţă, Anos Lupan, S. Şleahu, Spiridono Vangelio, Vasilijaus Vasilakės kūrinių, moldavų poezijos antologija. Tarybiniais metais moldavų kalba (t. y., kirilica užrašyta rumunų kalba išleista Petro Cvirkos, Halinos Korsakienės, Justino Marcinkevičiaus, Eduardo Mieželaičio, Salomėjos Nėries, Antano Venclovos kūrinių, lietuvių eilėraščių ir novelių rinkinių.
Lietuvos ir Moldovos vyrų futbolo rinktinės tarpusavyje yra sužaidusios kelerias rungtynes.
Ekonominiai santykiai
2020 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Moldovos siekė 31,25 mln. eurų, o Moldova buvo 68-a pagal dydį Lietuvos prekybos partnerė.
Prekybos balanse vyrauja eksportas iš Lietuvos į Moldovą.
Pagal tiesioginių užsienio investicijų Lietuvoje dydį Moldova yra 83-a (investicijos siekia 30 tūkst. eurų). Tuo tarpu apie Lietuvos tiesioginių investicijų dydį informacijos nėra.
Pasiuntiniai Lietuvoje
Sąrašas nėra baigtinis
Moldovos ordinų kavalieriai lietuviai ir Lietuvos ordinų kavalieriai moldavai
Už nuopelnus Lietuvai apdovanoti 3 Moldovos piliečiai.
Moldovos valstybinį apdovanojimą yra gavęs bent vienas lietuvis. 2009 m. Vytautui Žaliui, pirmajam Moldovoje rezidavusiam ambasadoriui, „už ypatingą indėlį, plėtojant ir stiprinant draugiškus Lietuvos-Moldovos santykius, įteiktas Garbės ordinas.
Anne Rice
Anne Rice (tikrasis vardas Howard Allen O’Brien, 1941 m. spalio 4 d. – 2021 m. gruodžio 11 d. ) – amerikiečių rašytoja, rašiusi gotikine ir religine tematika.
Jos knygų yra parduota beveik 100 milijonų kopijų. Ji buvo antras vaikas katalikiškoje airių-amerikiečių šeimoje. Vyresnė sesuo Alice Borchardt – taip pat žinoma rašytoja. Anne buvo ištekėjusi už poeto ir dailininko Stan Rice 41-erius metus iki jo mirties 2002 m. Didžiąją dalį gyvenimo ji praleido Naujajame Orleane, Luizianoje. Tai suformavo geografinį pagrindą, nulėmusį, kur dažniausiai vyksta jos aprašytos istorijos.
Biografija
Tikrasis rašytojos vardas – Howard Allen – yra tikrai neįprastas, nes tai vyriškas vardas. „Mano motina manė, kad pavadinti mane Howard – puiki idėja. Mano tėvo vardas buvo Howard, ji norėjo mane pavadinti jo garbei, todėl pamanė, kad taip būtų įdomu“ – apie savo vardo kilmę pasakoja pati Anne.
„Anne“ ji pasivadino pirmąją dieną mokykloje, kai vienuolė paklausė kuo ji vardu. Ji atsakė „Anne“, nes šis vardas jai atrodė labai gražus. Motina, buvusi kartu su ja, nepataisė dukters atsakymo. Nuo tos dienos visi į ją kreipėsi ne tikruoju vardu, o „Anne“.
Anne Rice baigė Ričardsono aukštąją mokyklą, 1959 m. įstojo į Teksaso universitetą moterims Dentone, o vėliau į Šiaurės Teksaso universitetą. Po metų praleistų San Franciske, Anne grįžo į Dentoną Teksase, kur ištekėjo už mokyklos laikų mylimojo Stan Rice. Vėliau abu gyveno ir dirbo San Franciske, kur matė patį hipių revoliucijos užgimimą.
Dukra Michelle mirė 1972 m. nuo leukemijos, nesulaukusi šešerių. Antras vaikas, sūnus Christopher gimė 1978 m. Christopher šiek tiek prisidėjo prie 1988 m. Anne Rice romano „Prakeiktųjų karalienė“ (The Queen of the Damned). Dabar jis rašytojas ir žurnalistas.
Meninio rašymo magistro laipsnį Anne Rice įgijo San Francisko valstijos universitete. Jos pirmasis romanas „Interviu su vampyru“ (Interview with the Vampire) buvo išleistas 1976-aisiais.
Rašytojos karjera
1958 m., kai Anne buvo šešiolika, praėjus trejiems metams po jos motinos mirties nuo alkoholizmo, tėvas visą šeimą išsivežė į šiaurės Teksasą, kur nusipirko namą Ričardsone. Ričardsono aukštojoje mokykloje Anne susipažino su savo būsimuoju vyru Stan Rice. Ji įstojo į Teksaso universitetą moterims Dentone, bet vėliau su Stan persikraustė į San Franciską, kur Anne įstojo į vietinį universitetą ir įgijo politikos mokslų bakalauro laipsnį. „Aš esu visiškai konservatyvus žmogus“, pasakojo Anne „New York Times“ (1988 m. lapkričio 7 d.). „Haight-Ashbury viduryje, 1960-aisiais, aš leidau laiką rašydama, kai visi kiti vartojo narkotikus ir rūkė žolę.“ Į Naująjį Orleaną ji grįžo tik 1989 m.
Pirmąją savo knygą „Interviu su vampyru“ ji parašė 1973 m., išleido 1976 m. Ši knyga tapo pirmąja iš populiariosios „Vampyrų kronikų“ (Vampire Chronicles) serijos. „Vampyras Lestatas“ (The Vampire Lestat) ir „Prakeiktųjų karalienė“ (The Queen of the Damned) – taip pat šios serijos knygos.
Adaptacijos
1994 m. Neil Jordan surežisavo filmą „Interviu su vampyru“ pagal pačios Anne Rice scenarijų. Tom Cruise filme vaidino Lestatą, Brad Pitt – Louis’ą, o Kirsten Dunst, suvaidinusi mergaitę vampyrę Claudią, sėkmingai pradėjo savo aktorės karjerą.
Antrasis „Vampyrų kronikų“ filmas išėjo 2002 m. Pagrindinį vaidmenį (vampyro Lestato) atliko Stuart Townsend. Filme buvo rodomi įvykiai tiek iš antros, tiek iš trečios serijos knygų, tačiau buvo pavadintas trečiosios vardu – „Prakeiktųjų karalienė“.
Slovakų nacionalinė partija
Slovakų nacionalinė partija (Slovenská národná strana), sutrumpintai SNS – politinė Slovakijos partija. Įkurta 1989 m. pabaigoje. SNS turi 9 vietas 2010-2014 m. parlamente.
Slovakų nacionalinė partija ideologiškai pratęsia tokiu pat pavadinimu nuo 1871 iki 1938 metų egzistavusią partiją. Tai stipriausia ultra-dešiniosios pakraipos politinė jėga Slovakijoje, kuri pagarsėjusi savo ksenofobiškais, homofobiškais, nacionalistiniais pareiškimais ir neretai yra įvardinama kaip neofašistinė bei ultranacionalistinė.
SNS per visus rinkimus, išskyrus 2002 metais, sulaukdavo ženklaus palaikymo, peržengdavo 5 % barjerą ir patekdavo į parlamentą. 1992 ir 1996 metais ji bendradarbiavo su Judėjimu už demokratinę Slovakiją (Hnutie za demokratické Slovensko) ir buvo valdančiosios koalicijos sudėtyje. Į valdžią atėjus kairiesiems bei liberalams, jai teko pasitraukti į opoziciją ir SNS vaidmuo žymiai sumenko. Per 2006 m. rinkimus partija gavo beveik 12 % rinkėjų balsų ir buvo kairiųjų Kryptis – socialdemokratija (Smer – sociálna demokracia) pakviesta į valdančiąją daugumą. Partija palaiko prorusišką užsienio politikos kryptį.
Long Satonas
Long Satonas  – miestelis rytų Anglijoje, JK.
Istorija
XIII a. suteiktos prekybinio miestelio turgaus teisės. 1862 m. atidaryta Long Satono geležinkelio stotis.
Naudvaris (Užventis)
Naudvaris – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Užvenčio.
Pagiriai (Kukečiai)
Pagiriai – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Vijurkų.
Ruman Shana
Rumanas Šana (g. 1995 m. birželio 5 d.) – Bangladešo šaulys iš lanko. Pasaulio čempionato prizininkas.
Biografija
2014 m. Šana laimėjo Azijos Grand Prix turo Tailando etapo auksą. 2019 m. bangladešietis tapo Azijos taurės nugalėtoju.
2019 m. pasaulio šaudymo iš lanko čempionate Rumanas Šana pelnė bronzos medalį ir tapo pirmuoju Bangladešo atstovu pelniusio pasaulio čempionato medalį. Sportininkas taip pat iškovojo teisę dalyvauti 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
Richaun Holmes
Rišonas Diantė Holmsas (, g. ) – JAV krepšininkas, žaidžiantis NBA lygoje besivaržančioje Dalaso „Mavericks“ komandoje. Jis žaidė koledžo krepšinį Bouling Grino universitete.
Turizmas Albanijoje
Turizmas Albanijoje yra vienas iš svarbiausių šios šalies ekonomikos sektorių. Daugiausiai turistų į Albaniją atvyksta iš Europos, taip pat iš Azijos ir iš JAV. Šalis pasižymi turtingu archeologiniu paveldu iš Ilyrų, Senovės Graikijos, Senovės Romos ir Osmanų imperijos laikų, nepaliestais paplūdimiais, kalnais, tradiciniais patiekalais, Šaltojo karo artefaktais, unikaliomis tradicijomis ir svetingumu.
Šalis, pagal ją aplankančių turistų skaičių (3,8 mln.), užima 25-ąją vietą (iš 47-ių šalių) Europoje. „Lonely Planet“ įvertino Albaniją kaip kelionių kryptį numeris vienas 2011 m. „The New York Times“ reitingavo Albaniją ketvirtoje vietoje iš 52 krypčių, kurios bus aplankytos 2014 m.
Bioįvairovė
miniatiūra|[[Kilnusis erelis yra nacionalinis Albanijos simbolis. ]] Beveik trečdalis Albanijos teritorijos (10 000 km²) yra miškinga ir gausi savo flora. Albanijoje auga apie 3 000 skirtingų augalų rūšių, dauguma jų yra naudojami medicininiais tikslais. Dideli juodųjų pušų, bukų ir kėnių miškai yra randami aukštikalnėse, 1 800 m virš jų jūros lygio.
Albanijos miškuose gyvena nemaža didelių žinduolių populiacija – rudasis lokys, pilkasis vilkas, gemzė ir šernas.
Pasaulio paveldas
Albanijoje gausu ežerų. Šalyje yra trys seniausi ir didžiausi pietų Europos ežerai: Skadaro ežeras, Ochrido ežeras ir Prespos ežeras.
Dauguma turistų atvyksta iš Kosovo, Makedonijos, Juodkalnijos, Graikijos ir Italijos.
Nacionaliniai parkai
230px|thumb|right|[[Butrintas|Butrinto teatro liekanos.]]
Butrinto nacionalinis parkas yra įtrauktas į The Guardian Europos nacionalinių parkų dešimtuką. Labiausiai Butrintas yra žinomas dėl savo antikos laikų paveldo. Jame priešistoriniais laikais gyveno ilyriečių gentys. Yra išlikusių istorinių paminklų.
Liogaros nacionalinis parkas yra žinomas dėl savo gyvybingos floros ir faunos su daugiau nei 100 skirtingų laukinių gyvūnų ir paukščių rūšių, įskaitant elnius, laukines kates, lapes ir t. t.
Dajti nacionalinis parkas – nutolęs 26 km į rytus nuo sostinės Tiranos. Parke gyvena retos gyvūnų rūšys. Prespos ežeras yra aukščiausias tektoninis ežeras Balkanuose, esantis 853 m aukštyje.
Džaulio efektas
Džaulio efektas ir Džaulio dėsniai pagrindžia keletą skirtingų fizikinių reiškinių, kuriuos išaiškino ar apibūdino anglų fizikas Džeimsas Džaulis. Šie fizikiniai efektai nėra vienodi, bet visi literatūroje dažnai arba kartais yra vadinami „Džaulio efektu“ arba „Džaulio dėsniu“. Šie fizikiniai efektai apima:
Pirmasis Džaulio dėsnis
Nuo 1840 iki 1843 m. Džaulis atidžiai ištyrė šilumą, kurią sukuria elektros srovė. Remdamasis šiuo tyrimu, jis sukūrė Džaulio dėsnius šildymui, kurių pirmasis paprastai vadinamas Džaulio efektu. Džaulio pirmasis dėsnis išreiškia ryšį tarp šilumos, sukurtos laidininko, ir srovės srauto, varžos ir laiko.
Magnetostrikcija
Magnetostrikcijos efektas apibūdina feromagnetinių medžiagų savybę, kuri pasižymi magnetinamo kūno formos ir matmenų kitimu arba deformuojamo kūno įmagnetėjimo kitimu. Džaulis pirmą kartą pranešė apie feromagnetinių strypų ilgio kitimo stebėjimą 1842 m.
Džaulio plėtimasis
1845 m. Džaulis ištyrė laisvą dujų plėtimąsi į didesnį tūrį. Tai tapo žinoma kaip Džaulio plėtimusi. Dujų aušinimas, leidžiant jas laisvai išplėsti, kartais vadinamas Džaulio efektu.
Gafo-Džaulio efektas
Jei elastinga juosta iš pradžių ištempiama ir po to šildoma, ji susitrauks, o ne išsiplės. Šį poveikį pirmą kartą 1802 m. stebėjo Džonas Gafas, o 1850-aisiais tyrinėjo Džaulis, kol vėliau šis reiškinys tapo žinomas kaip Gafo-Džaulio efektas.
1957 m. Lietuvos šachmatų čempionatas
'''1957 m. Lietuvos šachmatų čempionatas''' – tai 24-asis Lietuvos vyrų ir 10-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatai.
Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas
24-asis Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas vyko 1957 m. kovo 2 – kovo 28 d. Vilniuje.
Dalyviai
Čempionate dalyvavo 17 dalyvių: 8 vilniečiai, keturi kauniečiai ir po vieną žaidėją iš Klaipėdos, Šiaulių, Žagarės ir Kybartų. Čempionate dalyvavo be konkurencijos ir tarptautinis meistras iš Sverdlovsko.
Rezultatai
Kova dėl pirmosios vietos vyko tarp V. Mikėno ir R. Cholmovo. 17-ame, paskutiniame rate, kai R. Cholmovas, nepralaimėjęs nei vienos partijos, baigęs čempionatą (14 tšk. iš 16) paskutiniame rate nežaidė, bet laukė, kaip baigsis paskutinis ratas. Tai jam buvo svarbu: V. Mikėnas dar galėjo jį pavyti, jei būtų laimėjęs paskutinio rato partiją. Bet V. Mikėnas, žaisdamas baltosiomis figūromis, pralaimėjo J. Zelinskui ir turėjo tenkintis sidabro medaliu (13 tšk.). Po šios partijos paaiškėjo, kad Ratmiras Cholmovas septintąjį kartą tapo Lietuvos šachmatų čempionu.
Nesunkiai bronzos medalį iškovojo Isakas Vistaneckis paskutiniame rate įveikęs L. Nadutą (12,5 tšk.), nors tos pergalės, siekiant bronzos medalio, jam ir nebereikėjo: nei J. Zelinskas (10 iš 15), nei Mečislovas Ostrauskas (9,5 tšk iš 15), nei Vytautas Baršauskas (9 tšk. iš 15) jo pavyti nebegalėjo. Ketvirtas (11,5 tšk.) liko G. Ilivickis, svečias iš Sverdlovsko, nekonkuravęs dėl čempionato medalių ir paskutiniame rate sužaidęs lygiosiomis su Vytautu Baršausku.
Lietuvos moterų šachmatų čempionatas
2-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatas vyko Vilniuje, 1957 m. kovo 9 – kovo 27 d. Jame dalyvavo 13 šachmatininkių, tarp jų, ir buvusi pasaulio moterų šachmatų čempionė – Liudmila Rudenko iš tuometinio Leningrado, likusios žaidėjos: penkios iš Vilniaus, keturios iš Kauno, po vieną iš Šiaulių, Marijampolės, Molėtų.
Nežiūrint pasaulio eksčempionės dalyvavimo Marija Kartanaitė, sužaidusi su ja lygiosiomis, o kitas partijas laimėjusi, sugebėjo ją turnyrinėje lentelėje (11,5 tšk. iš 12)aplenkti ir užėmė pirmąją vietą, bei antrą kartą tapti Lietuvos moterų šachmatų čempione.
Liudmila Rudenko. pralaimėjusi V. Kaušilatei, buvo antra, (10,5 tšk.) o trečia (8,5 tšk.) - Vilhelmina Kaušilaitė. Čempionatas parodė, kad pajėgiausios Lietuvos šachmatininkės pajėgios kovoti su stipriomis varžovėmis.
Pagiriai (Užventis)
Pagiriai – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Karklėnų.
Onuškio dvaras
Onuškio dvaras – dvaras Skuomantų kaime šalia Onuškio bažnytkaimio (Rokiškio rajono savivaldybė). Išlikę dvaro rūmai, parke yra du tvenkiniai, auga per 21 rūšį vietinių medžių ir krūmų – europiniai maumedžiai, Vermuto pušis, išsišakojusi į du liemenis.
Istorija
Onuškis pirmą kartą paminėtas 1529 m. Livonijos sienų aprašymų akte. XVI a. priklausė Rajeckiams, XVII a. valdė Mlečkos, Kaminskiai (1774 m. Onuškyje pastatė bažnyčią).
XVIII–XIX a. sandūroje dvarą nupirko Juzefas Komaras, Antano sūnus, vedęs Teklę Zyndram-Koščialovską (?-1855 m.), po kurio mirties 1847 m. Onuškį paveldėjo sūnus Teofilis (1800–1861 m.). Jis ir pastatė vėlyvojo klasicizmo rūmus (spėjamas architektas – Cezaris Anikinis), vėliau formuotas visas kompleksas.
Po rūmų statytojo mirties dvarą valdė jo sūnus Vladislovas Komaras (1848–1896 m.), po šio mirties – jo žmona Marija ir vaikai. Vedybų keliu dvaras atiteko Krasickiams, o 1922 m. dvaro žemės išparceliuotos žemės reformos metu. Rūmai sudegė dar Pirmojo pasaulinio karo metu.
Pavandenės valsčius
Pavandenės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje. Centras – Pavandenė.
Istorija
Minimas nuo XV a. pradžios. XV–XVI a. valsčius (pavietas) buvo administruojamas seniūno. 1567 m. minimas karinės prievolės sąrašuose. 1667 m. valsčiuje (paviete) buvo 73 bajorų dūmai.
Lietuvos ir Tailando santykiai
Lietuvos ir Tailando santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Lietuvos ir Tailando.
Nepriklausomybę pripažino 1991 m. rugsėjo 9 d. Diplomatiniai santykiai atkurti 1993 m. balandžio 9 d.
Tarpukariu Lietuvos nepriklausomybę de jure pripažino 1923 m. sausio 30 d. ar sausio 23 d. (tuomet vadintas Siamu).
Lietuvoje 2022 m. pradžioje gyveno 71 Tailando pilietis.
Tailandui Lietuvoje atstovauja nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius, reziduojantis Kopenhagoje, Danijoje, o Lietuvai Tailande – nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius, reziduojantis Pekine, Kinijoje. Vilniuje veikia Tailando Karalystės garbės konsulatas, Bankoke – Lietuvos garbės konsulatas.
Pirmieji kontaktai
1923 m. sausio 23 d. Tailandas (Siamas) pripažino Lietuvą de jure. Tarpukariu buvo užmegzti diplomatiniai santykiai, tačiau konsulatų įsteigta nebuvo.
Tarpukario Lietuvos spaudoje buvo publikuoti ,,Reuters“ ir ,,Eltos“ pranešimai apie 1932 metų Siamo sukilimą, žinias gaunant iš Siamo generalinio konsulo Singapūre.
Siame tarp 1933–1936 m. lankėsi lietuvių keliautojas ir žurnalistas Matas Šalčius. Savo kelionių užrašuose aprašė Birmos-Siamo sienos kirtimą, kuri Matui Šalčiui paliko įspūdį, nes buvo be sargybos. Taip pat Bankoke drugiu susirgo Mato Šalčiaus kelionės draugas amerikietis. Matas Šalčius Siame susitiko su princu (kuris tai princas – neįvardinama), kuris žinojęs apie Lietuvą. Kaip Matas Šalčius rašė knygoje „Svečiuose pas 40 tautų“, „Princas buvo daug keliavęs ir neseniai sugrįžęs iš Europos. Sakosi pravažiavęs pro Kauną. Bekeliaudamas susipažinęs su vienu lietuviu, kuris buvęs labai vaišingas, tai jis manąs, kad visi lietuviai turi būti labai geri.“
Yra duomenų, kad SSRS okupacijos metais Tailandas (Siamas) palaikė ryšius su Lietuvos diplomatinėmis atstovybėmis ir nors ir vengė deklaruoti savo oficialią poziciją, nepripažino Baltijos valstybių, įskaitant Lietuvos, kaip Sovietų Sąjungos dalies.
Santykiai po 1991 m.
Tarp Lietuvos ir Tailando surengti du aukščiausio lygio susitikimai. 2016 m. balandžio 14 d. į Lietuvą oficialaus vizito atvyko Tailando princesė Mahačakrė Sirindhorn, vizito metu susitikdama su Lietuvos prezidente Dalia Grybauskaite, o 2017 m. gegužės 14 d. Tailande su atsakomuoju vizitu viešėjo Lietuvos prezidentė Dalia Grybauskaitė, kur susitiko su Tailando princese ir pagerbė 2016 m. spalio mėn. mirusio Tailando Karaliaus Ramos IX atminimą.
Taip pat 2004 m. Tailande lankėsi Lietuvos užsienio reikalų ministro Antano Valionio vadovaujama delegacija, o 2008 m. liepą Lietuvoje trumpai viešėjo Tailando princas Maha Vadžiralongkornas.
Surengta keletas žemesnio lygio pareigūnų susitikimų politinių konsultacijų ir daugiašaliu formatais. Pirmosios politinės konsultacijos surengtos 2012 m. Bankoke, antrosios – 2017 m. Vilniuje, trečiosios – 2019 m. Vilniuje. 2016 m. spalio 12-14 d. Lietuvos užsienio reikalų viceministras Neris Germanas lankėsi Tailande, kur atstovavo Lietuvos Vyriausybei 21-ajame Europos Sąjungos ir Pietryčių Azijos tautų organizacijos ASEAN užsienio reikalų ministrų susitikime, pasirašė Tailando Karalystės užsienio reikalų ministerijos užuojautų knygoje, išreikšdamas gilią užuojautą dėl Tailando karaliaus Bhūmibolo Aduljadedžo mirties.
2018 m. vasario 13 dieną Bankoke buvo paminėtas atkurtos Lietuvos šimtmetis ir Lietuvos Respublikos bei Tailando karalystės diplomatinių santykių atkūrimo 25-metis. Tarp dalyvavusių svečių – Tailando užsienio reikalų ministras Donas Pramudvinajus, Turizmo ir sporto ministras Vyrasakas Kovsuratas, kiti aukšti karalystės pareigūnai.
2019 m. Lietuvos piliečiams Tailando vidaus reikalų ministerija įvedė bevizį režimą. Tailandas yra viena populiariausių Pietryčių Azijos šalių tarp turistų iš Lietuvos.
Švietimo, mokslo ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
2017 m. rugsėjį Tailando prekybos rūmų universitete vyko medicinos technologijų srityje dirbančių Europos mokslininkų susitikimas su šio universiteto dėstytojais ir studentais, kuriame dalyvavo ir Kauno technologijos universiteto atstovas.
2018 m. Tailando futbolo klube Ratchaburi Mitr Phol FC saugo pozicijoje rungtyniavo lietuvis Nerijus Valskis ir per sezoną pelnė 9 įvarčius.
2019 m. Tailande eksponuota M. Jovaišos paroda “Neregėta Lietuva”.
Ekonominiai santykiai
thumb|Tailando Karalystės garbės konsulatas Vilniuje.
2020 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Tailando siekė 35,5 mln. eurų, o Tailandas buvo 64-a pagal prekybos apimtis Lietuvos prekybos partneris.
Prekybos balanse vyrauja importas iš Tailando į Lietuvą.
Pagal tiesioginių užsienio investicijų Lietuvoje dydį Tailandas yra 28-as (investicijos siekia 50,2 mln. eurų). Tuo tarpu Lietuvos tiesioginių investicijų dydis Tailande 2020 m. buvo neigiamas. Daugiausiai Tailandas investavo Lietuvoje į apdirbamąją gamybą − Tailando chemijos bendrovės „Indorama Ventures“ gamykla, gaminanti PET granules, Klaipėdoje veikia nuo 2006 m.
Žmonių partija – judėjimas už demokratinę Slovakiją
Žmonių partija – judėjimas už demokratinę Slovakiją (Ľudová strana – Hnutie za demokratické Slovensko), sutrumpintai LS-HZDS – politinė Slovakijos partija. Įkurta 1991 m. Iki 2000 m. ji buvo žinoma Judėjimo už demokratinę Slovakiją (Hnutie za demokratické Slovensko), sutrumpintai HZDS, vardu. LS-HZDS per 2010 m. rinkimus pirmą kartą savo istorijoje nepateko į parlamentą.
Istorija
LS-HZDS pradininku buvo Judėjimas už demokratinę Slovakiją, įsikūręs 1991 metų balandį, kuomet nuo partijos Visuomenė prieš žiaurumą (Verejnosť proti násiliu, VPN) atsiskyrė Vladimír Mečiar vadovaujama grupė. Naujoji partija sulaukė žymiai didesnio palaikymo nei VPN ir per 1992 metų rinkimus gavo daugiausiai balsų (37,3 %) bei galėjo sudaryti vyriausybę. Pirmoji koalicija, kurią HZDS sudarė kartu su Slovakų nacionaline partija (Slovenská národná strana, SNS), buvo paremta ne bendru požiūriu į ekonominius bei socialinius klausimus, bet vieningumu nacionalistinėse bei identiteto sferose.
Koalicija išsilaikė neilgai ir 1994 metais Vladimír Mečiar neteko ministro pirmininko posto. Visgi jo partija neprarado visuomenės pasitikėjimo ir tais pačiais metais įvykusiuose rinkimuose HZDS laimėjo 35 % balsų. Mečiar vėl tapo ministru pirmininku. Lygiai kaip ir 1992 metais, buvo sudaryta koalicija su SNS, tačiau šįkart prie jos prisijungė dar ir Slovakijos darbininkų sąjunga (Združenie robotníkov Slovenska, ZRS).
Mečiar vadovavimo metai yra lig šiol vertinami gana prieštaringai. Neretai situacija apibūdinama kaip autokratinė, nacionalistinė, be didesnio progreso ekonominiuose, eurointegraciniuose bei demokratiniuose procesuose. Mečiar taip pat yra kaltinamas korupcija, neskaidrių privatizavimo procesų vykdymu, bandymais suvaržyti žiniasklaidos laisves be kita. Slovakija kritikos sulaukdavo ir dėl pernelyg ryškaus nacionalizmo. Jau 1993 metais Helsinkio Komisija apkaltino Slovakiją mažumų interesų nepaisymu, ši problema taip pat buvo aktuali svarstant šalies narystę Europos Sąjungoje. Nepaisant visų šių įtarimų neskaidrios politikos vykdymu, HZDS neprarado žmonių palaikymo ir 1998 metais vykusiuose rinkimuose vėl sugebėjo laimėti daugiausiai balsų – 27 %. Tačiau valdančiosios daugumos sudarymas nebuvo toks sėkmingas ir nepavykus rasti partnerių vadovavimą teko perduoti opozicinei koalicijai.
2000 metais HZDS buvo pervadinta į Žmonių partiją – judėjimą už demokratinę Slovakiją (Ľudová strana – Hnutie za demokratické Slovensko, LS-HZDS). 2002 rinkimuose pasikartojo tas pats scenarijus - LS-HZDS vėl laimėjo daugiausiai balsų (19,5 %), tačiau nesugebėjo rasti partnerių valdančiajai koalicijai sudaryti ir turėjo likti opozicijoje. Tais pačiais metais nuo LS-HZDS atskilo dalis narių ir įkūrė atskirą, lig šiol didesnio pasisekimo nesulaukusį Judėjimą už demokratiją (Hnutie za demokraciu, HZD). 2003 metais įvyko dar vienas skilimas ir buvo įkurta Liaudies partija (Ľudová únia, LÚ) (2007 m. pakeitė pavadinimą į Liberalų partiją (Liberálna strana, LS)).
2006 metų rinkimai buvo prasčiausi per visą LS-HZDS istoriją (8,8 %), tačiau jai pavyko patekti į valdančiosios koalicijos sudėti, kurią sudaro Kryptis – socialdemokratija (Smer – sociálna demokracia, SSD) bei patys pirmieji tuomet buvusios HZDS partneriai – SNS.
Per 2010 m. rinkimus pirmą kartą savo istorijoje LS-HZDS nepateko į parlamentą.
Rytų Europos medžiotojai-rinkėjai
Rytų Europos medžiotojai-rinkėjai – archeogenetinis terminas, naudojamas apibūdinti specifinį genetinės kilmės komponentą, kuris rodo mezolito medžiotojų-rinkėjų, kilusių iš Rytų Europos, kilmę. Mezolito laikotarpiu Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų gyvenama teritorija apėmė nuo Baltijos jūros iki Uralo kalnų, einant žemyn iki Ponto stepės.
Minėtas specifinis komponentas, kaip ir Skandinavijos medžiotojai-rinkėjai bei Vakarų Europos medžiotojai-rinkėjai, buvo vienas iš trijų pagrindinių genetinių grupių poledynmečio Europoje, ankstyvuoju holoceno periodu. Riba tarp Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų ir Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų ėjo maždaug nuo Dunojaus žemupio, šiaurės kryptimi palei Dniepro vakarinius miškus link Baltijos jūros vakaruose.
Manoma, kad Rytų Europos medžiotojai-rinkėjai turėjo apie 75 % senovės šiaurės eurazijiečių genetinės kilmės ir reikšmingai prisidėjo prie Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų ir Skandinavijos medžiotojų-rinkėjų kilmės. Neolito ir ankstyvojo eneolito laikotarpiais, Rytų Europos medžiotojai-rinkėjai suformavo Duobinių kapų kultūrą Ponto stepėje, galimai po tam tikros asimiliacijos su Kaukazo medžiotojai-rinkėjais. Genetinė grupė, susidariusi iš šio mišinio, žinoma kaip Vakarų stepių pastoralistai. Tikinama, kad Duobinių kapų kultūra pradėjo masinę ekspansiją, paskatinusią indoeuropiečių kalbų paplitimą didesnėje Eurazijos dalyje.
Tyrimai
Novatoriškame genetiniame tyrime, W. Haak ir kt. Rytų Europos medžiotojus-rinkėjus identifikavo kaip aiškią genetinę grupę dviejų vyrų mėginiuose. Nustatyta, kad Rytų Europos medžiotojas-rinkėjas, palaidotas Karelijoje apie 5500–5000 m. pr. m. e. turėjo haplogrupes R1a1 ir C1g. Taip pat tyrimo autoriai identifikavo Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų ir Skandinavijos medžiotojų-rinkėjų grupes. Pastaroji laikoma tarpine tarp Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų ir Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų. Buvo išsakyta mintis, kad Rytų Europos medžiotojai-rinkėjai turi maišytą senovės šiaurės eurazijiečių ir Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinę kilmę. Ištirta, kad Duobinių kapų kultūros atstovai yra Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų ir Artimųjų Rytų populiacijų asimiliacijos tarpusavyje rezultatas. 3 tūkstantmetyje pr. m. e. minėta kultūra pradėjo masinę ekspansiją per Europą, kuri ženkliai pakeitė žemyno genetinį žemėlapį. Ši ekspansija davė pradžią tokioms kultūroms kaip Virvelinės keramikos kultūra ir galimai buvo indoeuropiečių kalbų paplitimo Europoje priežastimi.
Rytų Europos medžiotojai-rinkėjai galėjo susimaišyti su Artimųjų Rytų populiacijomis, taip prisidėdami prie Duobinės kapų kultūros suformavimo jau neolite (5200–4000 m. pr. m. e.). Tyrėjai nustatė, kad Rytų Europos medžiotojai-rinkėjai turėjo 75 % senovės šiaurės eurazijiečių genetinės kilmės. Savo ruožtu Vakarų Europos medžiotojai-rinkėjai buvo Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų ir vėlyvojo paleolito Grotte du Bichon (Šveicarija) žmonių mišinys. Buvo ištirta, kad Skandinavijos medžiotojai-rinkėjai yra Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų ir Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų asimiliacijos tarpusavyje rezultatas.
Rytų Pabaltijo mezolitinės Kundos ir Narvos kultūrų atstovai buvo Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų ir Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų mišinys, parodantis artimiausią ryšį su Vakarų Europos medžiotojais-rinkėjais. Mėginiai iš Ukrainos mezolito ir neolito buvo atrasti kaip grupė glaudžiai susiliejanti tarp Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų ir Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų, taip parodanti genetinį tęstinumą Dniepro upės slenkstyje 4000 metų laikotarpiu. Ukrainos mėginiai priklauso haplogrupei U iš motinos pusės, kuri yra randama tarp 80 % visų Europos medžiotojų-rinkėjų mėginių.
Tuo tarpu, Rytų Pabaltijo Šukinės duobelinės keramikos kultūros atstovai atrodo glaudžiai susiję su Rytų Europos medžiotojais-rinkėjais. Kaip kontrastą šiam atvejui galima paimti ankstyvesnius medžiotojus-rinkėjus, kurie buvo labiau susiję su Vakarų Europos medžiotojais-rinkėjais. Tai buvo parodyta panaudojus Y-DNR mėginį, paimtą iš individo, priklausiusio Šukinės duobelinės keramikos kultūrai. Minėtas DNR pavyzdys priklauso R1a15-YP172. 4 išgautus mtDNR mėginius sudarė du U5b1d1 pavyzdžiai ir po  vieną – U5a2d ir U4a.
2018 m. sausį tyrėjai paskelbė 13 Skandinavijos medžiotojų-rinkėjų analizės detales. Jos atskleidžia, kad minėti individai buvo Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinės kilmės. Skandinavijos medžiotojai-rinkėjai iš vakarų ir šiaurės Skandinavijos turėjo daugiau Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinės kilmės (apie 49 %) negu individai iš rytų Skandinavijos (apie 38 %). Tyrimo autoriai teigia, kad Skandinavijos medžiotojai-rinkėjai buvo Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų, migravusių į Skandinaviją iš pietų, ir Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų, vėliau migravusių į pusiasalį iš šiaurės rytų palei Norvegijos pakrantę, asimiliacijos tarpusavyje rezultatas. Rytų Europos medžiotojai-rinkėjai ir Vakarų Europos medžiotojai-rinkėjai parodė mažesnius SLC45A2 ir SLC24A5, sukeliančių depigmentaciją, ir OCA/Herc2, atsakingų už šviesią akių spalvą, alelių dažnius negu Skandinavijos medžiotojai-rinkėjai.
Buvo nustatyta, kad Kundos ir Narvos kultūrų atstovai yra labiau susiję su Vakarų Europos medžiotojais-rinkėjais. Tuo tarpu Šukinės duobelinės keramikos kultūra buvo artimesnė Rytų Europos medžiotojams-rinkėjams. Taip pat ištirta, kad Rytų Pabaltijo šiaurinės ir rytinės teritorijos yra glaudžiau susijusios su Rytų Europos medžiotojais-rinkėjais negu pietinės. Tyrime nurodyta, kad Rytų Europos medžiotojai-rinkėjai, panašiai kaip Skandinavijos ir Rytų Pabaltijo medžiotojai-rinkėjai, turi aukštus SLC24A5 ir SLC45A2 išvestų alelių dažnius, atsakingus už šviesią odą.
Pietryčių Europos genomo istorija
Buvo surinkti 37 mėginiai iš mezolitinės ir neolitinės Ukrainos (9500–6000 m. pr. m. e.). Juose buvo nustatytas pereinamasis ryšis tarp Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų ir Skandinavijos medžiotojų-rinkėjų, nors Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinė kilmė išaugo šioje populiacijoje neolito laikotarpiu. Iš šių individų išgauti Y-DNR mėginiai priklausė tik R haplotipams (ypa2 R1b1) ir I haplotipams (ypač I2 subkladoms). Mitochondrinė DNR beveik išimtinai priklausė U (ypač U5 ir U4 subkladoms).