cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
1981 m. pasaulio šachmatų čempionatas
Pretendentas
Dėl sovietų didmeistrių boikoto, V. Korčnojui septynerius metu teko tenkintis antraeiliais turnyrais. Jo susitikimai su stipriais varžovais buvo reti, bet įtikinami.
Kauno autobusai
Istorija
Pirmiaisiais pokario metais keleivius vežiojo žmonių gabenimui pritaikyti sunkvežimiai ir suremontuoti besitraukiančių vokiečių pakelėse palikti autobusai. Taip pat buvo atvežti keli apgadinti autobusai iš okupuotos rytinės Vokietijos dalies bei Rytprūsių. Juos suremontavo KAG, ir tokiu būdu pavyko išleisti į maršrutus dar keletą autobusų. KAG taip pat vėl ėmė gaminti autobusus. Iš pradžių tai buvo perdirbtas Leningrade gaminto autobuso L-1 modelis. Vėliau buvo pradėti gaminti savos konstrukcijos autobusai KAG-1, sukurti GAZ-51 sunkvežimio pagrindu. Masiškiausiai gaminamas ir naudojamas Kaune buvo KAG-3 autobuso modelis.
1981 m. pasaulio šachmatų čempionatas
Pretendentas
Jam 1979 m. buvo „per ankšta" Bylyje (12 iš 13), San Paule (10 iš 13), Lon Paine (Kalifornija), Johanesburge (7½ iš 10) ir Buenos Airėse (10½ iš 13). 1980 m. nugalėjo Veik an Zee ir Londone (8½ iš 12).
Nijala
Nijala (Tragelaphus angasii) – dykaraginių šeimos jaučių (Bovinae) pošeimio vidutinio dydžio antilopė.
Kauno autobusai
Istorija
1950 m. įmonė pavadinta „Kauno autobusų-taksimotorų parku”. 1956 m. reorganizuota ir „Kauno autobusų parkas“ pradėjo savarankišką veiklą, turėdamas 177 autobusus, kurie vežiojo keleivius 18 miesto, 10 priemiesčio ir 30 tarpmiestinių maršrutų.
1958 m. Kaunas gavo pirmuosius keliasdešimt Ikarus autobusų. Tai buvo nuo 1951 m. gaminami Ikarus 60 modelio autobusai. Nuo 1970 m. imta eksploatuoti Ikarus 556 ir sudvejintas Ikarus 180. Aštunto dešimtmečio viduryje juos pakeitė Ikarus 260 ir sudvejintas Ikarus 280. 2008 m. gruodžio 19 d. atsisveikinta su paskutiniuoju „Ikarus“ autobusu.
Krekenavos seniūnija
Krekenavos seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Panevėžio rajono savivaldybės pietvakariuose.
Geografija
Plotas – 368,87 km², iš jų 70 km² užima miškai. Per teritoriją teka didžiausia vidurio Lietuvos upė Nevėžis ir daugiau kaip dešimt mažesnių upelių: Lokauša, Linkava, Upytė, Brasta, Žvirgždė, Želtupė, Ožupis, Rudupis, Šienėperšis, Paltis, Šventupis, Liaudė, Vadaktis ir kt. Yra du ežerai: visiškai užpelkėjęs Pasodėlės ir pelkėjantis Glitėno. Seniūnijoje išsidėstę 112 kaimų, didžiausi: Žibartoniai, Linkaučiai, Mitriūnai, Rūtakiemis, Naujarodžiai.
Kauno autobusai
Eksploatuojami autobusai
thumb|250px|Säffle (Volvo B10MA-55) Kaune
>60% autobusų parko sudaro naudoti įvairių markių (Volvo, Van Hool, Scania) autobusai. >30% sudaro tiesiai iš gamintojų pirkti autobusai – tai 1997 m. pagaminti Karosa modeliai B732 ir B741 bei 2004 ir 2012 m. pagaminti žemagrindžiai Solaris Urbino 12, bei Solaris Urbino 12 CNG autobusai. Seniau naudoti įvairūs Ikarus, Säffle ir Karosa markės autobusai nebeeksploatuojami.
Maršrutai
Ilgiausias bendrovės autobusų aptarnaujamas maršrutas Nr. 39 „Romainiai – Neveronys“ – jo rato ilgis 76 km. Vieną šio maršruto ratą įveikti užtrunka ~4 val. Trumpiausias maršrutas – Nr. 49 „Kauno pilis – Lampėdžiai“ nuvažiuojamas per ~30 min jo rato ilgis apie 11 km.
Maršrutai 1977 m.
1977 m. Kauno miesto autobusai važinėjo šiais maršrutais:
Krekenavos seniūnija
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 7 seniūnaitijos:
Nijala
Kūno aukštis 110–130 cm, masė 110–140 kg. Patinai pilkai rudi, patelės šviesiai rudos. Ant šonų baltos skersinės juostos. Tarp akių V raidės formos balta dėmė, 2-3 baltos dėmės ant skruostų ir viena pakaklėje. Patinai turi ilgus ir tankius plaukus ant kaklo, krūtinės, pilvo ir šlaunų. Ilgesnių plaukų juosta tęsiasi nuo viršugalvio iki uodegos, ant kaklo plaukai tamsūs, ant nugaros – balti. Patinai turi ragus, patelės – ne. Ragai būna apie 71 cm ilgio, susisukę spirale, tamsiai rudi arba juodi su šviesesnėmis viršūnėmis.
Paplitusi Pietryčių Afrikoje – Zimbabvėje, Malavyje, Mozambike, Pietų Afrikos Respublikoje. Nijalos gyvena prie vandens telkinių lygumose ir kalvotose vietovėse su krūmynais ir retais miškais. Laikosi būreliais, kuriuos sudaro patelė su jaunikliais ir patinas. Neretai patinai gyvena ir vieni. Minta medžių ir krūmų lapais, ūgliais, žoliniais augalais. Poruotis gali bet kuriuo metų laiku, nėštumas trunka apie 7 mėnesius. Gimsta 1 jauniklis. Gyvena iki 16 metų. 210px|thumb|left|Nijalos patelė
1981 m. pasaulio šachmatų čempionatas
Pretendentas
Tikraja atgaiva tapo eilinis pretendento atrankos ciklas, kur jis 1980/81 m. Kandidatų mačuose iš eilės įveikė T. Petrosianą (5½ : 3½) ir L. Polugajevskį (7½ : 6½) ir finale R. Hiubnerį, kuris pralaimėjęs dvi partijas iš eilės esant rezultatu V. Korčnojaus naudai (4½ : 3½) netikėtai pasidavė.
V. Korčnojus antrą kartą įgijo teisę žaisti mačą dėl pasaulio čempiono vardo su A. Karpovu.
Čempionas
Treji metai tarp dviejų mačų su V. Korčnojumi, A. Karpovui praėjo sėkmingai: 1979 m. (kartu su M. Taliu) tapo grandiozinio „žvaigždžių turnyro“ Monrealyje nugalėtoju (12 iš 15). Nugalėjo Tilburge (7½ iš 11). 1980 m. nugalėjo: Bad Kisingene (Bavarija) (4½ iš 6), Bugoine (8 iš 11), Amsterdame (10 iš 14) ir dar kartą Tilburge (7½ iš 11). Tik Buenos Airėse pasaulio čempionui, pralaimėjus J. Timanui ir F. Olafsonui, netikėtai teko dalintis 4-5 vietas su U. Andersonu.
Jis vedė SSRS šachmatų rinktinę į pergalę šachmatų olimpiadoje Maltoje, po to 1981 m. laimėjo Linareso turnyrą (8 iš 11), tarptautinį Maskvoje (9 iš 13) ir pasidalijo 2-3 vietas Amsterdame (pirmas – J. Timanas).
Tad čempionas turėjo puikią žaidimo praktiką ir gerą pagalbininkų komandą. Kai tik paaiškėjo, kad mače dėl „karūnos“ jo varžovu vėl bus V. Korčnojus, SSRS Sporto Komitetas, kad užtikrintų pergalę prieš „Piktadarį“, praktiškai pareikalavo iš vedančiųjų didmeistrių pasidalinti su A. Karpovu jų atrastomis debiutinėmis naujovėmis…
Rezultatų netruko laukti: kaip žinoma, pagarsėjusios debiutinės naujovės, panaudotos mačo pabaigoje, buvo gimusios J. Razuvajevui ir J. Geleriui kartu benagrinėjant atvirąjį ispaniškosios partijos variantą… A. Karpovas turėjo didžiulę pagalbą iš sovietų didmeistrių korpuso. Didmeistrio I. Zaicevo, A. Karpovo vyr. trenerio, žodžiais:
„Mače aš ir J. Balašovas buvome paskirti (A. Karpovo) padėjėjais, bet tiksliniame analitiniame pasiruošime mačui aktyviai dalyvavo M. Talis, L. Polugajevskis (jie taip pat buvo Merane), J. Geleris ir R. Vaganianas; atskirais laikotarpiais prisijungdavo E. Ubilava, A. Michalčišinas, V. Ceškovskis, A. Kapengutas, R. Kimelfeldas, V. Lepioškinas, S. Rosenbergas…“
Prognozės prieš mačą
Bet ir be šito, dauguma ekspertų manė, kad V. Korčnojui 1981 m. bus žymiai sunkiau nei 1978 m. mače. Apie tai kalbėjo kalbėjo rezultatai iki mačo – V. Korčnojus, neturėdamas rimtos praktikos, šį kartą laimėjo kandidatų mačus laimėjo mažesne persvara, nei prieš trejus metus. Be to, jam buvo jau 50 metų, kai varžovui – 30. O A. Karpovas, savo pasiektų pergalių šviesoje, atrodė pasiruošęs mačui nepriekaištingai.
Mačo eiga
Mačo partijų skaičius, kaip ir Bagijuje nebuvo ribojamas - norint nugalėti reikėjo šešių pergalių. Mačo pradžia buvo sėkminga čempionui: kad pasiektų pusę reikalingų pergalių, A. Karpovui pakako pirmų keturių partijų.
Čempionas 1-ąją partiją žaisdamas juodaisiais pasinaudojo V. Korčnojaus, kuris 24-me ėjime suklydo, neužtikrintu žaidimu ir laimėjo. Tai tęsėsi ir 2-ojoje partijoje, kurioje jis, pasirinkęs retą variantą, gavo prastesnę padėtį ir beveik neturėdamas šansų antrą kartą pralaimėjo… „Tapo aišku, kad pretendento gynyba – kažkada jo stiprioji pusė- trūkinėja, neatlaiko planingo, nors ir lėtoko čempiono puolimo!“ sakė J. Geleris. Tai patvirtino ir 4-oji partija. Rezultatas pagal pasiektas pergales tapo 3:0 A. Karpovo naudai.
Reikia pripažinti V. Korčnojaus kovingumą. Jis netik nesutriko tokioje netikėtoje situacijoje, bet ir sugebėjo susiimti, po kelių lygiųjų pasiekė puikią pergalę juodaisiais. Tai šiek tiek prigesino liepsnojančias varžovų akis: tuo metu žiniasklaidoje ėjo kalbos apie galimą „sausą“ (pagal pergales) mačo galutinį rezultatą.
13-ąją partiją čempionas žaidė netiksliai: buvo prispaustas iš visų pusių ir V. Korčnojus pasiekė antrąją pergalę. Bet mačo eigos tai niekaip nepaveikė…
Viską išsprendė dvi naujovės, kurias debiute panaudojo čempionas: ispaniškosios atvirajame variante 14-oje ir 18-oje partijose. Abejose rezultatas buvo aiškus po 20 ėjimų ir, nežiūrint visų pretendento bandymų išsisukti, jos pasibaigė jo pralaimėjimu. A. Karpovas pasiekė pirmasis 6-as pergales ir, laimėjęs mačą 6 : 2, dar trejiems metams išlaikė pasaulio čempiono titulą.
Aktis
Graikų mitologijoje Aktis – vienas iš heliadų, Helijo ir Rodės sūnus. Aktis kartu su Triopu, Makaru ir Kandalu nužudė savo brolį Tenagą, nes pavydėjo jam astronomijos talento. Vėliau Aktis pabėgo į Egiptą.
Pastora Soler
Maria Pilar Sančes Lukė (g. 1978 m. rugsėjo 27 d.; geriau žinoma sceniniu vardu Pastora Soler) – ispanų dainininkė.
Kęstutis Kasparavičius
Kęstutis Kasparavičius (g. 1954 m. birželio 2 d. Vladislavoje, Trakų rajone) – Lietuvos grafikas, knygų iliustratorius, rašytojas.
Biografija
Iliustravo apie 60 kitų autorių knygų, pats parašė ir iliustravo apie 10 knygų vaikams. Iliustracijų pagrindinė technika – pieštukas ir akvarelė. Jose perteikiama literatūros personažų charakterių įvairovė, dažnai sužmoginami gyvūnai, būdingi subtilūs pastelinių spalvų deriniai, pustoniai, detalizuoto realistinio piešinio ir fantastinių elementų derinimas. Pelnė įvairių apdovanojimų. Nuo 1982 dalyvauja parodose, iš jų daugiau, kaip 30 tarptautinių parodų, iš jų – 13 Bolonijos vaikų knygų mugių, 9 Bratislavos knygų bienalės ir kitos. Individualios parodos: Duisburgas 1997 m., Frankfurtas prie Maino 2002 m., Vilnius 2002 m., 2003 m., 2005 m.).
Camera obscura
thumb|Camera obscura thumb Camera obscura (, taip pat – Pinhole) – optinis įrenginys, naudotas dailininkų ir turėjęs įtakos fotografijos atsiradimui. Reiškinys, kuris padėjo sukurti camera obscura, tyrinėtas dar Modzi ir Aristotelio, tačiau pirmasis detalus prietaiso aprašas atsirado 1485 m., jo autorius – Leonardas da Vinčis.
Mikas Žukauskas
Mikas Žukauskas – Lietuvos kino režisierius.
Camera obscura
Camera obscura – pro mažą skylutę įsiskverbianti šviesa ant visiškai tamsios patalpos sienos projektuoja apverstą vaizdą. Taip buvo atrastas fotografavimo būdas.
Šiais laikais Pinhole technika fotografai naudojasi tik dėl smalsumo, noro sukurti ypatingas meniškas nuotraukas. Jie gaminasi kameras iš kavos, arbatos, tabako dėžučių ar kitokių dėžių. Dėžėje pragręžiama skylutė, o į dėžės vidų dedama šviesai jautri medžiaga. Fotografuojant šiuo būdu vaizdas gali būti fiksuojamas (eksponuojamas) labai ilgai: minutę, valandą ar net parą.
Mikas Žukauskas
Biografija
Mikas Žukauskas (g. 1986 m.) yra Lietuvos kino ir teatro režisierius, montažo režisierius, vaizdo projekcijų kūrėjas. 2009 m. LMTA baigė kino ir tv režisūros bakalauro, o 2013 m. vaizdo režisūros (montažo) studijas. Kine kūrė dokumentinius filmus, dirbo daugelio filmų montažo režisieriumi, LRT dokumentinių apybraižų „Laiko portretai“ ir „Procesai“ bendraautorius. Teatre ,,Lėlė“ 2014 m. pastatė spektaklį vaikams „Tiktaktika“, kūrė vaizdo projekcijas Oskaro Koršunovo, Gintaro Varno, Krystiano Lupos ir kitų režisierių spektakliams.
Darbai teatre:
Vaizdo projekcijų autorius:
Lepidopterologija
Lepidopterologija – zoologijos šaka, tirianti drugius.
Lietuvoje
Lietuvos drugiai buvo pradėti tirti tik XX a. pradžioje.
Pirmieji drugius Lietuvoje pradėjo tirti:
Šių dienų Lietuvos lepidopterologai:
Felicijonas Bortkevičius
Felicijonas Bortkevičius (1897 m. birželio 9 d. Raudėnuose, Šiaulių apskrityje, Rusijos imperijoje – 1977 m. spalio 12 d. Melburne, Australijoje) – tarpukario Lietuvos Respublikos Valstybės saugumo policijos viršininkas.
Biografija
Gimė 1897 m. birželio 9 d. Raudėnų miestelyje, Šiaulių apskr. bajoro šeimoje. Tėvai – Pranas Bortkevičius ir Ieva Klemanskaitė. 1912–1915 mokėsi Šiaulių gimnazijoje, baigė 5 klases. 1919 savanoriu stojo į Lietuvos kariuomenę. Mokėsi Karo mokykloje, kurią baigė 1919-12-16. Gavo pėstininko leitenanto laipsnį ir buvo paskirtas į 9-tą pėstininkų pulką. Tarnaudamas F. Bortkevičius buvo jaunesniuoju karininku, pulko komendantu, kuopos vadu, minosvaidžių komandos viršininku. Jis dalyvavo kovose prieš Lenkijos kariuomenę. 1920 buvo patekęs į lenkų nelaisvę, iš kurios po 20 dienų pabėgo. 1921 buvo paskirtas Kariuomenės teismo laikinuoju nariu. 1923 paskirtas prie Kariuomenės intendantūros. 1923-10-30 išėjo į atsargą.
1924-12-20 Kaune vedė Stefaniją Domaševičiūtę, gydytojo ginekologo ir LSDP (Lietuvos socialdemokratų partijos) įkūrėjo Andriaus Domaševičiaus dekterėčią. Jiems gimė dvi dukros – Danutė Jadvyga 1925-10-09 ir Laimutė Galina 1929-10-21.
1924–1925 Šiaulių gimnazijoje Felicijonas Bortkevičius eksternu išlaikė brandos atestato egzaminus ir 1925 įstojo į Lietuvos universiteto Teisės fakultetą. 1925–1926 dirbo Prekybos departamento Prekybos skyriuje buhalterio padėjėju. Nuo 1926 dirbo Vidaus reikalų ministerijos Kriminalinės policijos politinės policijos skyriaus vyr. valdininku, veliau kvotų skyriaus vedėju. 1934 baigė Vytauto Didžiojo universiteto Teisės fakultetą, 1934-10 – 1935-08 su šeimą gyveno Paryžiuje ir studijavo Paryžiaus universitete Kriminalogijos institute baudžiamąją teisę. Felicijonas Bortkevičius buvo vienas labiausiai išsilavinusių departamento valdininkų.
Banglenčių sportas
thumb|Banglenčių sportas Banglenčių sportas – ekstremalus vandens sportas, kurio metu sportininkas turi išsilaikyti ant banglentės čiuoždamas jūros ar vandenyno bangose. Čiuožiama ant dviejų tipų lentų: ilgųjų banglenčių ir trumpųjų. Manoma, kad banglenčių sportas kilęs iš Havajų.
2020 m. banglenčių sportas įtrauktas į olimpinę programą.
Makaronezija
thumb|200px|Makaronezija
Makaronezija (🇬🇷 'laimingosios salos') – bendras Atlanto vandenyno salų, esančių šalia šiaurės vakarų Afrikos ir pietvakarių Europos krantų, pavadinimas. Šiuo pavadinimu senovės graikų geografai vadino visas salas į vakarus nuo Gibraltaro.
Makaroneziją sudaro 5 salynai:
Visos šios salos yra vulkaninės kilmės. Klimatas subtropinis arba tropinis, Madeiroje ir Azoruose gan drėgnas, o Kanaruose ir Žaliajame Kyšulyje sausas. Makaronezijos salų aukštikalnėse plyti reliktiniai laurų miškai. Gausu endeminių augalų ir paukščių rūšių.
Dėl skurdžių dirvožemių daugelyje salų verčiamasi terasine žemdirbyste, taip pat žvejyba, druskos gavyba. Dabar daugelis Makaronezijos salų yra populiarus turistinis objektas.
Hermanai
Hermanai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Tykocino valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į vakarus nuo Tykocino ir apie 35 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaime gyvena apie 100 žmonių. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Kruglas
Kruglas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Dambravos valsčiuje, Sokulkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Bankso salos
thumb|200px|Salų žemėlapis
Bankso salos (, bislama Bankis) – salų grupė Ramiajame vandenyne, Vanuatu salyno šiaurėje. Kartu su Toreso salomis, esančiomis toliau šiaurės vakaruose, sudaro Torbos provinciją. Plotas 780 km².
Salos vulkaninės kilmės, dalyje jų yra aktyvių ugnikalnių. Aukštis iki 946 m (Suretimiato k., Vanua Lavos s.). Gaua saloje telkšo vulkaninės kilmės ežeras Letas (didžiausias šalyje). Taip pat yra kelios smulkios salelės ir atolai.
Bankso salos:
Bankso salose gyvena 8533 gyventojų (2009 m.). Svarbiausia gyvenvietė – Sola (Vanua Lavos s.). Yra 3 lėktuvų pakilimo takai. Verčiamasi žemdirbyste, kopros, kakavos, kavos eksportu. Kalbama 15 vietinių kalbų, iš kurių gausiausia – mvotlapų (2100 žmonių, Mota Lavos s.).
Stajėtiškio piliakalnis
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas ilgos moreninės kalvos aukščiausioje vietoje, ties Svylos ir Skaistupio upelių santaka. Aikštelė ovali, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 180x40 m dydžio. Joje rasta molinių verpstukų, 2 trinamosios girnos, kaulinių dirbinių fragmentų, brūkšniuotos, lygios keramikos, gyvulių kaulų. Šlaitai vidutinio statumo – statūs, 17 m aukščio, pietrytinis šlaitas – vos 1,2 m aukščio.
Piliakalnis labai suardytas arimų, aikštelės centre stovi 1928 m. statytas kryžius, šalia kurio guli trinamosios girnos. Dabar piliakalnis dirvonuoja.
Pietinėje ir pietvakarinėje piliakalnio papėdėse, 1,1 ha plote yra papėdės gyvenvietė. Joje rasta akmeninių trinamųjų girnų dalis, akmeninių dirbinių pusfabrikačių, lygios ir žiestos, puoštos bangelės ornamentu keramikos.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 62000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 869000 m². Išmatavimai: apie 300 m ilgio šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi ir iki 200 m pločio.
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Audronė Kasperavičienė
Audronė Kasperavičienė (1952 m. vasario 9 d. Vilniuje) – Lietuvos menotyrininkė.
Biografija
1974 m. baigė vaizduojamojo meno istoriją ir teoriją Lietuvos dailės institute. 1973–1993 m. dirbo Paminklų restauravimo institute. Atliko Lietuvos nekilnojamųjų kultūros vertybių ir statinių istorinių bei istorijos menotyrinių tyrimų, parengė, su kitais, tų statinių restauravimo projektų. 1998–2004 m. dirbo Vilniaus senamiesčio atnaujinimo agentūroje, nuo 2004 m. Vilniaus pilių valstybinio kultūrinio rezervato direktorė. 1996–2002 m. Tarptautinės paminklų ir paminklinių vietovių tarybos (ICOMOS) Lietuvos nacionalinio komiteto pirmininkė.
Kabora Basa
Kabora Basa arba Kahora Basa (Cahora-Bassa) – didelis tvenkinys Mozambike (Tetės provincijoje), Zambezės upės slėnyje. Tai vienas iš trijų tvenkinių Zambezės slėnyje (yra žemiau Karibos ir Iteži-Teži tvenkinių). Užtvanka pastatyta 1969 m. Tvenkinys užsipildė 1974 m. Ilgis apie 250 km, plotis – 38 km. Naudojamas drėkinimo ir hidroenergijos tikslams. Vystoma kapentų žvejyba.
Gibsono dykuma
Gibsono dykuma – dykuma Vakarų Australijoje, į pietus nuo Dižiosios Smėlio dykumos ir į šiaurę nuo Didžiosios Viktorijos dykumos.
Dykuma užima apie 155 tūkst. kvadratinių kilometrų. Vieninteliai dykumos gyventojai – Australijos aborigenai. Joje veisiasi kengūros ir emu.
1873 m. dykumą atrado Ernesto Džailso vadovaujama ekspedicija. Vėliau dykuma pavadinta vieno iš žuvusių ekspedicijos dalyvių – australų tyrinėtojo Alfredo Gibsono vardu.
Metinis kritulių kieikis kinta nuo 200 mm iki 250 mm ribose. Temperatūra vasarą siekia arba viršija 40 °C, žiemomis apie 18 °C.
thumb|left|200px|Australijos dykumos
Janinas
Janinas  – nausėdija Lenkijos šiaurės rytuose, Tykocino valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Lietuva (biuletenis)
Istorija
Leidžia filatelistų draugija „Lietuva“ 3 kartus per metus. Tiražas 1985 m. – 200 egz.
Rasa Leleivytė
Rasa Leleivytė (g. 1988 m. liepos 22 d. Vilniuje) – Lietuvos dviratininkė, nacionalinė čempionė.
2012 m. Leleivytė buvo išrinkta atstovauti Lietuvai 2012 m. olimpinėse žaidynėse, bet vėliau įkliuvo dėl kraujyje rasto dopingo eritropoetino ir šią vietą prarado. Sportininkei skirta 5040 eurų bauda ir dvejų metų diskvalifikacija, kuri baigėsi 2014 m. liepos 13 d.
Savo debiutinėse 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse atstovavo Lietuvai moterų masinio starto plento lenktynėse. Nuo nugalėtojos atsilikusi daugiau nei 7 minutes, Leleivytė finišavo 35-oje vietoje.
Grakščioji žvynabudė
Grakščioji žvynabudė (, sin. Macrolepiota nympharum) – pievagrybinių (Agaricaceae) šeimos, žvynabudžių (Macrolepiota) genties grybų rūšis.
Ekologija ir paplitimas
Augimo vieta: spygliuočių, mišrieji, drėgni, žolėti miškai. Pasitaiko pavieniui arba grupėmis, reti. Paplitę Eurazijoje.
Augimo laikas: vasara, ruduo.
Pagrindiniai požymiai
Kepurėlė baltai žvynuota, kotas lygus.
Būdingi požymiai
Vaisiakūniai balti, kepurėlė žvynuota, lakšteliai paspaudus rusvėja.
Auga po kelis ar net keliolika vaisiakūnių. 2004 m. rugsėjo mėn. Dubravos miškuose, Šilėnų girininkijoje sodintame eglyne (50–60 m.), kiekvienoje eglių eilėje, po kiekvienu medžiu augo šimtai vaisiakūnių. Gal tam įtakos turėjo didžiulės eglės, dar nesusinėrusios jų šakos. Tai greičiau kokia nors anomalija, nes ir vaisiakūniai buvo gerokai smulkesni. Valgoma, bet menkavertė.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 205 psl.
Stambiažiedė brunfelsija
Stambiažiedė brunfelsija (Brunfelsia grandiflora) – bulvinių (Solanaceae) šeimos augalų rūšis, priklausanti brunfelsijos genčiai, paplitusi Pietų Amerikoje.
Stambiažiedė brunfelsija turi haliucinogeninių savybių, naudota senovės šamanų ritualuose. Tradicinėje Amazonijos genčių medicinoje taikoma gydyti karščiavimą, reumatą, sifilį, artritą, gyvačių įkandimus. Jos dedama gaminant haliucinogeninį gėrimą ajahuaska. Laboratoriniais tyrimais nustatyta, kad augalo ekstraktas veikia prieš protozoa pirmuonis, sukeliančius leišmaniozę.
Natūralioje aplinkoje stambiažiedės brunfelsijos krūmas yra 2–2,5 m aukščio, apie 2 m skersmens, jo stiebų žievė ruda, besilukštenanti. Lapai pailgi, ovalios formos su užsmailintais galais, blizgūs, žalios spalvos, iki 30 cm ilgio, pražangaus išsidėstymo. Žiedai vamzdiški, malonaus aromato, žydintys po kelis skėtiniuose žiedynuose šakų galuose. Žiedai kintančios spalvos – per kelias dienas sugeba pakeisti spalvą nuo sodriai violetinių, mėlynų iki balsvų. Stambiažiedė brunfelsija auginama ir kaip dekoratyvinis augalas.
Kęstas Rimdžius
Kęstas Rimdžius (g. 1981 m. gruodžio 17 d. Šiauliuose) – stilistas, profesionalus plaukų meistras, stiliaus studijos „K&S“ bendraturtis ir įkūrėjas. Laidų „Mados vartai“, „Stilinga!“ vedėjas, įvaizdžio namų „KUKLA Beauty Box“ vienas iš bendraturčių.
Biografija
K. Rimdžiaus mama – buvusi pedagogė, jis yra baigęs Šiaulių 14-ąją vidurinę mokyklą - Lieporių gimnaziją, po to mokėsi Šiaulių buitininkų mokykloje, kur įgijo kirpėjo stilisto specialybę, stažavosi Italijoje, JAV, Rusijoje, Didžiojoje Britanijoje.
Privolnojė (Demeniai)
Privolnojė (,, nuo 1938 m. liepos 16 d. Demmen, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Slavsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Bolšakovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Lankos apskrities kaimas. 1947–2008 m. Slavsko rajono Gastelovo apylinkės kaimas.
Mažoji kudu
Mažoji kudu (Tragelaphus imberbis) – jaučių (Bovinae) pošeimio dykaraginis žinduolis.
Patinų kailis pilkšvai rudas, o patelių – rausvai rudas. Per nugarą driekiasi baltas dryžis, taip pat 11–14 baltų dryžių esama ant šonų. Patinai turi spirale susisukusius ragus (išauga 60–105 cm ilgio). Abipus kaklo – dvi baltos dėmės. Mažoji kudu sveria 60–105 kg, aukštis ties gogu – 90–110 cm.
Lytiškai subręsta 15–18 mėnesių, tačiau patinai poruotis pradeda sulaukę 4–5 metų. Nėštumas trunka 6–8 mėnesius, patelė atsiveda vieną jauniklį.
Laisvėje gyvena 10–15 metų.
Asaka
Asaka − miestas rytų Uzbekistane, Ferganos slėnio pietryčiuose, 20 km į pietvakarius nuo Andižano, prie Aravansajaus upės. Rajono centras. Pro miestą eina Andižano−Ferganos kelias ir geležinkelis į Samarkandą.
Veiki 2001 m. įkurta lengvųjų automobilių „Daewoo“ gamykla. Taip pat medžio apdirbimo, tekstilės, statybinių medžiagų, maisto pramonė. Apylinkėse išgaunama nafta, gamtinės dujos.
Istorija
XIX a. miesto vietoje buvo Ruskoje Selo kaimas. Miesto teisės sutektos 1938 m., miestas pavadintas Leninsku (Ленинск). Nuo 1991 m. vadinamas Asaka.
Kino istorija
thumb|right|Vienas pirmųjų viešai parodytų filmų – „Diksono pasveikinimas“ thumb|right|Pirmasis bučinys kine („[[Bučinys (1896 filmas)|Bučinys“, 1896 m.)]]
Kinas savo gyvavimo pradžioje buvo laikomas tik pramoga, tačiau ilgainiui išsivystė į atskirą meno rūšį. Dabar tai yra menas, pramoga, industrija, polemikos priemonė, turinti įtakos politikai, technologijoms bei visuomenės raidai. Kino istorijos pradžia laikomas XIX a. 9-asis dešimtmetis, kuomet buvo išrasta pirmoji kino kamera.
Kino atsiradimas
thumb|right|Kadras iš filmo „Didysis traukinio apiplėšimas“. Taip pat skaitykite: Kino priešistorė
Seniausiu išlikusiu kino filmu laikomas dviejų sekundžių trukmės filmukas - "Roundhay Sodo scena", nufilmuotas išradėjo Louis Le Prince 1888 metais spalio 14 d.
Svarbus išradimas, turėjęs įtakos kino atsiradimui, buvo celiulioidinė juosta, ant kurios buvo galima užfiksuoti paveikslėlių seriją (išradėjas Viljamas Kenedis Loris Diksonas). Ši juosta tapo judančių vaizdų fiksavimo bei projektavimo pagrindu. 1893 m. Pasaulinėje parodoje, vykusioje Čikagoje, Tomas Edisonas (Thomas Edison) pristatė du šios juostos pagrindu sukurtus išradimus: „kinetografą“ (pirmąją kino kamerą) ir „kinetoskopą“ (dėžę, kurioje per didinamąjį stiklą buvo galima žiūrėti į apšviestą judančią juostą). Kinetoskopui trumpi filmukai buvo kuriami „Juodojoje Marijoje“ (Black Maria) – pirmojoje pasaulyje kino studijoje. Filmukuose buvo vaizduojamos scenos iš kasdienio gyvenimo, akrobatų pasirodymai, miuzikholų ir bokso scenos.
Kinetoskopai sulaukė sėkmės ir Europoje, tačiau Edisonas JAV jų nepatentavo, nes jie rėmėsi daugeliu kitų išradimų už JAV ribų. Todėl netruko atsirasti įvairių kinetoskopo imitacijų, pavyzdžiui, brito Roberto V. Polo (Robert W. Paul) ir jo partnerio Berto Akreso (Birt Acres) sukurta kamera. Polas norėjo, kad filmus būtų galima demonstruoti ne vienam žiūrovui atskirai, o grupei, tad išrado projektorių ir 1895 m. surengė pirmąjį viešą seansą. Maždaug tuo pačiu metu Prancūzijoje broliai Ogiustas ir Lui Liumjerai (Auguste ir Louis Lumière) išrado „sinematografą“: nešiojamą įrenginį, kuriame buvo kamera, spausdinimo įrankis ir projektorius. 1895 m. pabaigoje Paryžiuje brolių tėvas pradėjo rodyti filmus už pinigus. Liumjerai greitai tapo pagrindiniais kino gamintojais Europoje. Pirmaisiais išgarsėjusiais Liumjerų trumpais kino filmais tapo tokie vaizdai kaip „Darbininkai, išeinantys iš fabriko“ ar „Aplietas laistytojas“. Net Edisonas, iš pradžių skeptiškai žiūrėjęs į filmų projektavimą, pamatęs Liumjerų sėkmę, pradėjo demonstruoti filmus „vitaskopu“. Tačiau Europoje pirmasis viešas kino seansas buvo surengtas Berlyne Makso ir Emilio Skladanovskių (Maxo ir Emil Skladanowsky) aparatu „bioskopu“ (1895 m. lapkritį). Ko gero apskritai pirmasis viešas filmo rodymas įvyko 1894 m. vasario 5 d. Niujorke (prancūzų fotografas Žanas Emė „Akmė“ Le Rua (Jean Aimé „Acme“ Le Roy) savo „nuostabųjį sinematografą“ demonstravo pramogų verslo atstovams).
Pirmieji filmai daugiausiai buvo rodomi laikinai apsistojančių kino rodytojų arba kaip sudedamoji programos dalis vodeviliuose. Filmas trukdavo mažiau nei minutę, rodydavo vieną kasdienio gyvenimo sceną (nufilmuotą iš realybės arba suvaidintą), viešą įvykį, sporto vaizdus arba slapstiko (slapstick) tipo istoriją. Kinematografinės technikos būdavo mažai arba visai nebūdavo: jokio montažo, kamera statiška, kompozicija teatrališka, neišradinga.
Nebylusis kinas
thumb|right|„[[The Birth of a Nation|Tautos gimimo“ plakatas.]] thumb|right|„[[Kabirija (1914 filmas)|Kabirijos“ plakatas]] thumb|right|1917-tųjų „Kleopatra“ su [[Theda Bara.]] thumb|right|„Nanukas iš šiaurės“ (1922 m.)
Nuo pat kino principo atsiradimo mėginta suderinti vaizdą ir garsą, tačiau iki pat trečiojo dešimtmečio pabaigos nerasta tinkamo būdo. Taigi pirmaisiais trisdešimt savo gyvenimo metų kinas buvo daugiau mažiau nebylus, tačiau filmams dažnai būdavo pritariama gyva muzika, garso efektais, pasakojimais ir aiškinimais, o į vaizdą įterptuose titruose buvo rašomi dialogai bei siužeto detalės.
Pradžia
1896 m. paryžietis iliuzionistas Žoržas Meljė (Georges Méliès) ėmė kurti filmus, daugiausia fantastinių, iki tol nemėgintų siužetų (pavyzdžiui, 1902 m. „Kelionė į Mėnulį“ – ko gero, pirmasis fantastinis filmas). Meljė laikomas specialiųjų efektų pradininku. Per jo filmus atėjo idėja, kad kine galima nebūtinai tiksliai atkartoti realybę, bet ir ją imituoti ar iškreipti. Meljė taip pat buvo pirmasis, rodęs ilgesnius nei vienos scenos filmus, kartais trukdavusius net iki penkiolikos minučių.
Edisono kompanijos pagrindinis režisierius buvo Edvinas S. Porteris (Edwin S. Porter). Jis padėjo pagrindus montažo menui (pavyzdžiui, pirmajame vesterne „Didysis traukinio apiplėšimas“ 1903 m.). Teigiama, kad Porteris pirmasis atrado, kad bazinis filmo struktūros vienetas yra kadras, o ne scena (pagrindinis struktūrinis vienetas teatro pjesėse).
Šių ir kitų kino meno pradininkų dėka kinas pamažu įsitvirtino, atsirado pirmieji nuolatiniai kino teatrai – „nikelodeonai“. Pastarųjų įstaigų, taip pavadintų, nes bilietas į jas kainavo vieną nikelį (penkis centus), 1908 m. vien JAV buvo 10 000. Kinas tapo nemenku verslu, ir tai skatino konsolidaciją. Prancūzų „Pathé Frères“ kompanija pasaulyje įsitvirtino nupirkusi pagrindinius kino technikos patentus, steigdama kino teatrus. JAV kino rinkoje monopolininkė kurį laiką buvo Edisono „Motion Picture Patents Company“, naudojusi gan agresyvias verslo taktikas.
Vaidybinių filmų atsiradimas ir kino kaip meno pradžia
Pirmajame XX a. dešimtmetyje standartinio filmo trukmė buvo viena ritė (10–15 min). Iš dalies tai lėmė prodiuserių įsitikinimas, kad auditorija (tuo metu daugiausiai sudaryta iš darbininkų) ilgiau neišlaikytų dėmesio.
Nerijus Ališauskas
Nerijus Ališauskas (g. 1991 m. birželio 6 d. Elektrėnuose) – ledo ritulininkas.
Kino istorija
Vaidybinių filmų atsiradimas ir kino kaip meno pradžia
Tačiau europiečiai greitai pralenkė australus filmų trukme. Didelės sėkmės susilaukė istoriniai filmai „Karalienė Elžbieta“ (Prancūzija, 1912 m.), „Quo Vadis?“ (Italija, 1913 m.), „Kabirija“ (Cabiria, Italija, 1914 m.). Pilno metražo filmai pamažu išstūmė trumpametražius.
Nerijus Ališauskas
2017 m. rugpjūčio 16 d. pasirašė vienerių metų sutartį su Latvijos Rygos „Dinamo“ klubu. 2020 m. rugpjūčio pradžioje prisijungė prie Slovakijos Bratislavos „Slovan“ klubo, pasirašydamas vienerių metų sutartį. 2022 m. vasario pradžioje persikėlė į Švedijos Noršiopingo „Vita Hasten“ klubą, kuris rungtyniavo antrajame divizione.
Kino istorija
Vaidybinių filmų atsiradimas ir kino kaip meno pradžia
JAV pagrindinis tokių filmų kūrėjas buvo D. W. Grifitas (D. W. Griffith). Jo filmai „Tautos gimimas“ (The Birth of a Nation, 1915 m.) ir „Nepakantumas“ (Intolerance) gerokai stumtelėjo į priekį montažo, siužeto vystymąsi, ten suformuluoti principai iki šiol yra kino gramatikos pagrindas. „Tautos gimimas“ taip pat buvo atvirai rasistinis.
Nerijus Ališauskas
2022 m. birželio pabaigoje sugrįžo į Slovakiją ir pasirašė sutartį su Spišska Nova Vesės klubu.
Kino istorija
Vaidybinių filmų atsiradimas ir kino kaip meno pradžia
Prie šių filmų prisidėjus literatūros ekranizacijoms, kinas tapo viduriniosios klasės pramoga ir buvo pripažintas pilnaverčiu menu.
Prancūzijoje 1907 m. buvo kuriami vadinamieji film d'art. Jų tikslas buvo pritraukti į kino teatrus aukštesniąsias visuomenės klases, nes šios kiną laikė beraščių pramoga ir toliau lankė teatrus. Film d’art buvo kino kamera nufilmuotos teatro pjesės. Tačiau ši idėja nepasiteisino: filmai buvo statiški, teatrališki ir tik įrodė, kad kinas turi turėti savitą, kitokią nei teatro meninę kalbą.
Holivudo iškilimas
Tuo metu populiariausias buvo Prancūzijos ir Italijos kinas, tačiau, Europoje įsisiūbavus Pirmajam pasauliniam karui, Europos kino gamyba gerokai smuko, ir tuo pasinaudojo JAV. Amerikiečių industrija, paprastai siejama su Holivudu (nes ten, Kalifornijoje, buvo šios industrijos centras), tuo metu įgavo ir praktiškai iki šiol išlaikė itin stiprią poziciją kino žemėlapyje: Holivudas tapo pasauliniu kino fabriku, ėmė eksportuoti savo produkciją į daugelį pasaulio šalių ir dominavo jų kino rinkose.
3-iajame dešimtmetyje JAV pasiekė didžiausius kino gamybos mastus (800 vaidybinių filmų per metus). Čarlio Čaplino (Charlie Chaplin) ir Basterio Kytono (Buster Keaton) komedijos, filmai su Daglu Ferbanksu (Douglas Fairbanks), Klara Bau (Clara Bow) ir kt. išgarsino šiuos kino žmones visame pasaulyje. Kino kalba, susiformavusi JAV, buvo perimta kitų kraštų, nors kai kuriose nevakarietiškose valstybėse, turėjusiose stiprias realistines tradicijas (pavyzdžiui, Japonijoje), prigijo lėčiau.
Nebyliojo kino aukso amžius
Tačiau Holivudo „mainstreamas“ dar nebuvo išsikerojęs tiek, kiek dabar. Kai 1915 m. į Prancūziją vėl leista importuoti užsienietiškus filmus, Holivudo produkcijos antplūdis ten paskatino kino avangardo atsiradimą. Kino kūrėjai eksperimentavo su optiniais efektais, ritminiu montažu. Ši kryptis vadinama prancūzų impresionistiniu kinu.
Didžiausia Amerikos konkurentė buvo Vokietija. Labiausiai išgarsėjo vokiečių ekspresionizmas, paskatinęs fantastinius, haliucinacinius, nerealius žmogaus vidinio pasaulio vaizdus perkelti į kino ekraną. Vokiečių ekspresionistai padarė didelę įtaką siaubo žanro atsiradimui. Tarp garsiausių ekspresionistinių filmų – Fridricho Vilhelmo Murnau (Friedrich Wilhelm Murnau) „Nosferatu“, Roberto Vynės (Robert Wiene) „Daktaro Kaligario kabinetas“ (Das Cabinet des Dr. Caligari).
Indijoje pirmasis pilnametražis nebylusis filmas sukurtas 1913 m. Tai buvo Dadasehebo Phalke „Raja Harishchandra“. Juo prasidėjo istorinių filmų serija.
Įvairių šalių avangardininkai kūrė eksperimentinius filmus (daugiausia trumpametražius), kuriuose atsisakė linijinio pasakojimo, žaidė abstrakcijomis, grynąja estetika, iracionalumu. Ypač tuo pasižymėjo ankstyvoji Luiso Bunjuelio (Luis Buñuel) kūryba. Galima teigti, kad tuo metu pirmą kartą ryškiai išsiskyrė „populiarusis“ ir „meninis“ kinas.
Tačiau ir „populiarusis“ kinas vystėsi sparčiai. Didėjo kinematografinės galimybės: kameros tapo mobilios, juostos – tobulesnės. Kino vaidyba atsikratė ankstesnio teatrališkumo, aktoriai išsiugdė naują, kinui reikalingą subtilumą, psichologinį realizmą. Mažėjo titrų. Kaip tik labiausiai ištobulėjus nebyliojo filmo priemonėms, kine atsirado garsas.
Garsinis kinas
thumb|right|„[[Kasablanka (filmas)|Kasablanka“]] thumb|right|[[Judy Garland 1944 m. filme „Susitiksime Sent Liuise“]]
Su garso įrašymu ir transliavimu projekcijos metu buvo eksperimentuojama per visą nebyliojo kino erą, tačiau buvo dvi kliūtys: kaip įrašytą garsą pakankamai sustiprinti ir kaip jį sinchronizuoti su vaizdu. 1926 m. Holivudo studija „Warner Bros“ sukūrė sistemą „Vitaphone“, kuria naudodamiesi rodė trumpus filmukus, vaizduojančius garsenybes ir įvairius pasilinksminimus, su garso efektais bei – svarbesniems filmams – orkestro įrašytais garso takeliais. 1927 m. pasirodė pirmasis vaidybinis filmas, kuriame buvo sinchronizuotų dialogų bei dainų: „Džiazo dainininkas“ (The Jazz Singer). Filmui sulaukus pasisekimo, „Warner“ studija toliau kūrė panašius filmus. 1928 m. į ekranus išleistas pirmasis nuo pradžios iki galo garsinis filmas „Niujorko šviesos“ (The Lights of New York). Vitaphone sistemą, pagal kurią garsas būdavo įrašomas į diskus, greitai pakeitė metodai, kuriuose garsas būdavo rašomas tiesiai į kino juostą: Fox Movietone, DeForest Phonofilm, RCA Photophone. Naujoji mada įtikino skeptikus, kad ateities kinas priklauso nebe tiesiog „judantiems“ (moving pictures, movies), bet „kalbantiems paveikslėliams“ (talking pictures, arba talkies).
Industrija pereina prie garso
Garso atsiradimas taip pat išėjo į naudą didžiosioms kino studijoms: perėjimas prie garso sužlugdė smulkesnius konkurentus, o žiūrėti garsinių filmų, kuriuos kūrė išlikę prodiuseriai, plūdo daug didesnės minios nei anksčiau. Kai kurie kino istorikai mano, kad būtent garsas išgelbėjo Holivudo studijų sistemą nuo žlugimo per Didžiąją depresiją. Prasidėjo vadinamasis „Holivudo aukso amžius“ (maždaug nuo garso atsiradimo iki penktojo dešimtmečio galo). Šiuo periodu amerikietiškasis kinas pasiekė didžiausio populiarumo visame pasaulyje. To meto aktoriai tapo klasikinėmis kino žvaigždėmis: Klarkas Geiblas (Clark Gable), Katarina Hepburn (Katharine Hepburn), Hamfris Bogartas (Humphrey Bogart), Širli Templ (Shirley Temple) ir kiti.
Garso įtaka kino menui
thumb|right|Garsi [[japonai|japonų aktorė Shirley Yamaguchi 1943 m. filme „Sayon no kane“]]
Žiūrint iš meninės pusės, perėjimas prie garso nubloškė kino meną atgal į jo vystymosi pradžią. Trečiojo dešimtmečio pabaigos filmai buvo statiški, teatrališki, nes aktorius ribojo nepaslanki garso įrašymo technika ir neįprasta garsinio kino specifika. Daug žmonių atėjo į kiną iš teatro, nes reikėjo dirbti su naujovišku, dialogais grįstu kino naratyvu. Nemažai nebyliojo kino kūrėjų bei aktorių nesugebėjo prisitaikyti prie naujų sąlygų ir buvo priversti baigti karjerą.
1929 m. įvyko lūžis: tokie režisieriai kaip Rubenas Mamoulianas (Rouben Mamoulian) („Applause“), Alfredas Hičkokas (Alfred Hitchcock) („Blackmail“) į garsinius filmus įnešė naujovių, ėmė eksperimentuoti su garso ekspresija. Jie paskatino tolesnį mikrofonų, kamerų, garso montažo ir sinchronizavimo tobulinimą.
Su garsu atsirado naujų žanrų. Ryškiausias jų, be abejo, buvo miuziklas. Pirmasis klasikinis Holivudo miuziklas buvo „Brodvėjaus melodija“ (The Broadway Melody, 1929 m.). Labiausiai miuziklas suklestėjo Indijoje: čia buvo populiarios tradicinės dramos su dainomis ir šokiais, tad miuziklas tapo pagrindiniu daugumos garsinių filmų žanru.
Tuo pat metu išpopuliarėjo amerikietiški gangsterių filmai („Mažasis Cezaris“ (Little Caesar), „Visuomenės priešas“ (The Public Enemy) – 1931 m.). „Slapsticką“ pakeitė dialogas. Vienais svarbiausių Amerikos kino istorijai metais 1939-aisiais sukurti tokie klasikiniai filmai kaip „Ozo šalies burtininkas“ (The Wizard of Oz) ir „Vėjo nublokšti“ (Gone With The Wind).
Penktasis dešimtmetis
Didžiojoje Britanijoje kino industrija atgijo, kai atsirado poreikis karo propagandai. Sukurta karinių dramų, Lorenso Olivjė (Laurence Olivier) darbas „Henrikas V“ (Henry V, 1944 m.) ir kt. Kai į Antrąjį pasaulinį karą įsitraukė JAV, čia taip pat atsirado patriotinių – propagandinių filmų. Tarp garsiausių karo meto filmų buvo ir „Kasablanka“ (Casablanca) bei „Maltos sakalas“ (The Maltese Falcon). Pastarasis laikomas klasikinio film noir pradžia.
Griežta karo metų cenzūra taip pat skatino kitokio pobūdžio filmų kūrimą: melodramų, siaubo filmų („Cat People“, „Isle of the Dead“, „The Body Snatcher“), vadinamųjų „moteriškų filmų“ („Random Harvest“, „Mildred Pierce“).
1941 m. pasirodė „RKO“ kino kompanijos prodiusuotas Orsono Velso (Orson Welles) filmas „Pilietis Keinas“ (Citizen Kane), pasižymėjęs inovacijomis ir padaręs didelę įtaką kino raidai.
1943 m. filmu „Ossessione“ prasidėjo Italų neorealizmo era. Penktajame dešimtmetyje sukurti šie garsūs neorealistiniai filmai: „Dviračių vagys“ (Ladri di biciclette), „Roma – atviras miestas“ (Roma, Città Aperta), „Žemė dreba“ (La Terra Trema). Paprastai paskutiniu neorealistiniu filmu laikomas 1952 m. sukurtas „Umberto D“.
Antroje penktojo dešimtmečio pusėje Kinijos kinas klestėjo: kūrėsi naujos kino kompanijos, sukurti vienais geriausių kiniškų filmų laikomi „Pavasario upė teka į rytus“ (一江春水向東流, Spring River Flows East), „Varnos ir žvirbliai“ (乌鸦与麻雀, Crows and Sparrows), „Pavasaris mažame mieste“ (小城之春, Spring in a Small Town).
Šeštasis dešimtmetis
Holivude šeštajame dešimtmetyje dėl neva prokomunistinių pažiūrų nemažai aktorių ir režisierių pakliuvo į „juodąjį sąrašą“ (tarp jų ir Čarlis Čaplinas). Vykstant Šaltajam karui, atsirado įvairių paranojiškų filmų, pasakojančių apie ateivių ar komunistų invazijas.
Iškart po karo kino industrijai ėmė grėsti konkurencija iš televizijos pusės. Nemažai kino teatrų bankrutavo. Klibanti „studijų sistema“ pati save analizavo tokiuose filmuose kaip „Sunset Boulevard“, „The Bad and the Beautiful“. Žiūrovus buvo mėginama į sales grąžinti įvairiais būdais. Atsirado didesni nei iki tol ekrano formatai. Jiems kurti biblinės, istorinės kostiuminės dramos: „Ben-Huras“ (Ben-Hur, 1959 m.), „Spartakas“ (Spartacus, 1960 m.), „El Cid“ (1961 m.) Taip pat atsirado trimačių filmų.
Šeštasis dešimtmetis buvo ypač produktyvus Indijoje: sukurta daugiau nei du šimtai filmų. Išgarsėjo Satjadžitas Rai (Satyajit Ray).
Septintasis dešimtmetis
thumb|right|[[Ingmaras Bergmanas ir Ingrid Thulin filmuojant „Tylą“ (1963 m.)]] thumb|right|[[Audrey Hepburn]] Holivudo studijų sistema septintajame dešimtmetyje ėmė griūti, nes nemažai filmų buvo kuriama kitose JAV vietose arba net užsienyje (pavyzdžiui, „Pinewood“ studijoje Anglijoje ar „Cinecittà“ Romoje). Holivudiniai filmai buvo daugiausiai orientuoti į visą šeimą. Didžiausios sėkmės susilaukdavo seno kirpimo filmai: „Merė Popins“ (Mary Poppins, 1964), „Mano puikioji ledi“ (My Fair Lady, 1964 m.), „Muzikos garsai“ (The Sounds of Music, 1965 m.) Ėmė daugėti nepriklausomų prodiuserių bei kompanijų, didesnės galios įgijo aktoriai.
Šeštuoju ir septintuoju dešimtmečiais klestėjo Prancūzų naujoji banga. Išgarsėjo režisieriai Fransua Triufo (François Truffaut) („400 smūgių“ – Les quatre cents coups , „Žiulis ir Džimas“ – Jules et Jim), Žanas Lukas Godaras (Jean-Luc Godard). Taip pat iškilo Federiko Felini (Federico Fellini) (1960 m. sukurtas jo „Saldus gyvenimas“ – La Dolce Vita), švedas Ingmaras Bergmanas.
Septintajame dešimtmetyje ėmė sparčiau vystytis Afrikos kinas. Tam įtakos turėjo Ousmane Sembène darbai. Lotynų Amerikos kino kūrėjai Fernando Solanas ir Octavio Gettino ragino kurti „Trečiąjį kiną“, kuris skirtųsi nuo holivudinių standartų ir nuo europietiško autorinio kino.
Dešimtmečio pabaigoje Holivudas atsiliepia į visame pasaulyje vykusius visuomenės bangavimus: filmai „Boni ir Klaidas“ (Bonnie and Clyde, 1967 m.), „2001: Kosminė odisėja“ (2001: A Space Odyssey, 1968 m.), „Rozmari kūdikis“ (Rosemary’s Baby, 1968 m.) ir kt.
Aštuntasis dešimtmetis
Studijų sistemos silpnėjimo ir ankstesnių filmų kūrimo standartų panaikinimo periodas vadinamas „Naujuoju Holivudu“, arba „postklasikiniu kinu“. Aštuntojo dešimtmečio filmuose daugėjo seksualinio turinio, susišaudymų, kruvinių kovinių scenų. „Naujojo Holivudo“ kino kūrėjų filmuose buvo eksperimentuojama su pasakojimo forma (pavyzdžiui, sujaukiama chronologija, neaiškios pabaigos), veikėjais. Tokios novatoriškos pasakojimo formos ištakos – dar penktojo ir šeštojo dešimtmečio film noir, taip pat tokiuose filmuose kaip „Maištas be priežasties“ (Rebel Without a Cause, 1955 m.), Hičkoko „Psichopatas“ (Psycho, 1960 m.).
Aštuntajame dešimtmetyje JAV iškilo nemažai talentingų kino kūrėjų: Frensis Fordas Kopola (Francis Ford Coppola), Stivenas Spilbergas (Steven Spielberg), Džordžas Lukasas (George Lucas), Brajanas de Palma (Brian de Palma). Tai sutapo su auteur koncepto išpopuliarėjimu kino kritikoje ir spaudoje. „Autorinio“ kino teorija teigė, kad filmas atspindi režisieriaus viziją. Tai suteikė režisieriams didesnę kino projektų kontrolę. Taip atsirado Kopolos „Krikštatėvis“ (The Godfather), Spilbergo „Nasrai“ (Jaws) ir „Artimi trečiojo laipsnio kontaktai“ (Close Encounters of Third Kind), Lukaso „Žvaigždžių karai“ (Star Wars). Tačiau kelios „autorių“ nesėkmės lėmė, kad režisierių laisvė vėl buvo apribota. „Nasrų“ ir „Žvaigždžių karų“ sėkmė paskatino vadinamųjų šiuolaikinių blockbusterių (komerciškai labai sėkmingų filmų) atsiradimą. Holivudo studijos ėmė gaminti po nedaug, bet labai didelio biudžeto filmų, kuriems paruošdavo milžiniškas reklamines kampanijas.
Aštuntajame dešimtmetyje taip pat atsirado daugiau pornografinius filmus demonstruodavusių įstaigų, vadintų „suaugusiųjų kino teatrais“. Pornografiniai filmai imti kurti legaliai. Pornografiniai kino teatrai ėmė nykti devintajame dešimtmetyje, kai atsirado vaizdajuostės.
Išgarsėjo Vakarų Vokietijos režisieriai Verneris Hercogas (Werner Herzog), Raineris Maria Fasbinderis (Rainer Maria Fassbinder), Vimas Vendersas (Wim Wenders).
Devintasis dešimtmetis
Šiame dešimtmetyje išpopuliarėjo vaizdajuostės. Iš kino studijų pusės buvo mėginimų uždrausti namie turėti vaizdajuosčių grotuvus, nes tai neva pažeidžia autorines teises. Vaizdajuostės ilgainiui tapo nauju papildomu uždarbio šaltiniu toms pačioms kompanijoms. Pakito Holivudo filmų premjerų tvarka: filmų premjeros rengiamos didesniame skaičiuje kino teatrų (nors iki šiol yra filmų, kurie pristatomi tik tam tikruose kino teatruose, surengiant šou). Kino multipleksuose didžiabiudžečiai „blockbusteriai“ galėjo būti rodomi dažniau, tad mažesniems filmams vėl nebeliko vietos. Tačiau pastarieji rado savo žiūrovą namų „kino teatruose“ per vaizdajuostes ir – vėliau – DVD.
Holivude devintajame dešimtmetyje dominavo Džordžas Lukasas ir Stivenas Spilbergas su „Žvaigždžių karų“ ir „Nasrų“ tęsiniais, taip pat „Indianos Džounso“ filmais. Tarp nepriklausomų kino kūrėjų iškilo Martinas Skorsezė (Martin Scorsese) („Įsiutęs bulius“ – Raging Bull). Išgarsėjo Timo Bertono (Tim Burton) „Betmenas“ (Batman).
Britų kinui pasitarnavo kompanija „Goldcrest Films“: sukurti filmai „Chariots of Fire“, „Gandis“, „The Killing Fields“, „A Room with a View“. Šie filmai pritraukė tą auditorijos dalį, kurią ignoravo Holivudas.
Kinijoje devintajame dešimtmetyje pradėjo kurti vadinamoji „Penktoji“ kino režisierių karta, kuriai priskiriami režisieriai Džangas Imou (Zhang Yimou), Čenas Kaige (Chen Kaige), Tian Džuangdžuangas (Tian Zhuangzhuang). Kinijos kinas pirmą kartą susilaukė nemažos sėkmės Vakaruose (filmai „Geltona žemė“ – 黄土地; „Raudonasis gaolianas“ – 红高粱).
Dešimtasis dešimtmetis
thumb|right|Filmo „[[Pasaulių karas (2005 filmas)|Pasaulių karas“ filmavimo aikštelė]]