cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Širdys
Siužetas
Istorija rutuliojasi jau po 1990-ųjų, toli nuo miesto šurmulio vaizdingame gamtos prieglobstyje įsikūrusioje sanatorijoje. Tik šios įstaigos gyventojai – ne kokie nors senukai, o stebuklo belaukiantys paaugliai. Jie serga širdies ligomis. Kai kurie viltingai laukia donorų... Į šią sanatoriją ir patenka vaikinukas Saulius, neblogas bėgikas, netikėtai susmukęs distancijos vidury. Kaip ir dera paaugliui, Saulius dygus ir pasišiaušęs, nenorintis suprasti, kodėl atsidūrė tokioje vietoje ir nuo pat pirmų dienų nelinkęs bičiuliauti su aplinkiniais. Jau pačią pirmąją dieną Sauliui į akį krinta sanatorijos senbuvė, donoro širdies belaukianti Milda. Nors visi tikina Saulių, kad mergaitė – ne jo nosiai, vaikinukas neketina pasiduoti. Įprastas paaugliškas susižavėjimas palaipsniui perauga į tikrą pirmąją meilę. Tokią, kuri negirdi proto balso, kuriai neįmanoma atsispirti, kuri yra pavojinga, kuri išlieka visam gyvenimui ir yra stipresnė net už mirtį.
Venancijus Ališas
Venancijus Ališas (tikroji pavardė Aleksandras Arminas,1908 m. gruodžio 2 d. Ožkabaliai – 1975 m. birželio 6 d. Maua (prie San Paulo), Brazilija) – Lietuvos poetas, Romos katalikų kunigas prelatas.
Biografija
1931 m. baigė Vilkaviškio kunigų seminariją. 1937 m. emigravo į Braziliją. Kunigavo įvairiose lietuvių ir brazilų parapijose, redagavo žurnalą „Šviesa“.
Kūryba
Lietuvoje 1938 m. išleistas eilėraščių rinkinys „Sao Bento varpai“, emigracijoje – rinkiniai „Pietų Kryžius“ (1948 m.), „Cascata Cristalina“ (1953 m.), rinktinė „Anapus marių“ (1984 m.), liko parengtas rinkinys „Saulės kalvarijos“. Poezijoje nostalgiški išgyvenimai susipynę su egzotiškais Pietų Amerikos gamtos vaizdais, minties racionalumas derinamas su emocine įtampa, filosofinė religinė refleksija. Ryškus simbolizmo estetikos poveikis. Eilėraščiai pasižymi klasikine forma, sukūrė sonetų.
Brolis kun. Albinas Arminas (1919–2008) – ilgametis Lugano miesto Moncucco klinikos kapelionas Šveicarijoje.
Atminimo įamžinimas
Poetas ir kun. Aleksandras Arminas (slp. Venancijus Ališas) Maua mieste įkūrė kolegiją, dabar vadinamą „Colégio Monsenhor Alexandre Venâncio Arminas“. Prie kolegijos 2005 m. atidengtas įkūrėjo biustas, o viena iš miesto aikščių, prie kurios stovi ši mokykla, pavadinta A. V. Arminas vardu.
Aluminė (reikšmės)
Aluminė reiškia šiuos objektus Argentinoje, Neukeno provincijoje:
Trūdai (Ignalina)
Trūdai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 25 km nuo Kazitiškio ir 1 km nuo Gubavos.
Kairiškė (Vidiškės)
Kairiškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km nuo Rimšėnų.
Estijos futbolo varžybos 1934 m.
Estijos futbolo varžybos 1934 m.
RCS Verviétois
RCS Verviétois – Belgijos futbolo klubas iš Vervjė miesto.
Escetas
200px|thumb|Raidė Escetas sans-serif ir serif šriftu thumb|200px|Įvairiais stiliais parašytas escetas
Escetas, raidė ß (vok. Eszett, paryškinta S, dviguba S (Šveicarijoje)) – priebalsis, kurio paskirtis susijusi su dusliojo s priebalsio tartimi. Raidė ß susidarė susiliejus ankstesniųjų laikų rašybos raidėms ʃ (s) ir ʒ (z). ß rašomas po dvibalsių ir ilgųjų balsių, o ss – po trumpųjų balsių. Šios raidės nereikėtų painioti su graikų abėcėlės raide beta (β).
Escetas „ß“ šiuo metu vartojamas tik vokiečių kalboje, Vokietijoje (Šveicarijoje ir Lichtenšteine esceto atsisakyta).
Mataičiai (Šilutė)
Mataičiai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje. Buvusio kaimo teritorija (plotas 125,5 ha) yra 5 km į vakarus nuo Švėkšnos, 0,4 km į šiaurę nuo vieškelio Švėkšna – Vilkyčiai; vakariniu pakraščiu teka Ašva (Veiviržo kairysis intakas), už kurios iki buvusios Mažosios ir Didžiosios Lietuvos ribos (apie 0,5 km) plyti Parubežio miškas, rytiniu pakraščiu šliejasi prie Bilviečio miško; iš šiaurės ir pietų ribojasi su buvusiomis Uoksų ir Pocių kaimų teritorijomis.
Buvusio Mataičių kaimo teritorijos vakariniame pakraštyje, kuris priklauso Veiviržo kraštovaizdžio draustiniui, yra Mataičių (Pocių) kapinynas (plotas 1,4 ha), rytiniame – kryžius (pastatytas 1999 m.), menantis ūkininkų Stanislovo ir Petronėlės Oželių sodybos vietą. Šiuo metu didelė dalis teritorijos – šienaujamos pievos.
Istorija
thumb|left|230px|Mataičių kapinynas
Mataičių kaimo apylinkėse gyventa jau I tūkstantmetyje. XIX amžiuje Šilinės lauke, kurį dar gyventojai vadino Švedų arba Karo kapais, kasant bulvėms rūsius, buvo randama įvairių daiktelių. 1909 m. šiame lauke Sankt Peterburgo Archeologijos instituto narys – korespondentas Vladas Nagevičius (1881–1954) atliko bandomuosius kasinėjimus ir nustatė, kad jame yra buvęs VIII-IX a. plokštinis griautinis ir degintinis kapinynas. Rastos įkapės buvo perduotos į Ermitažo muziejų Sankt Peterburge. Toje vietoje įkapių buvo randama ir vėliau.
Mataičių kaimas pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėtas 1644 m. Švėkšnos dvaro inventoriuje. Gyveno 3 drevininkų šeimos. 1695 m. – 8 drevininkų šeimos, priklausė Švėkšnos dvaro Mikužių vaitystei. Nuo XIX a. antros pusės, įsteigus Švėkšnos valsčių, Mataičių kaimas priklausė Skomantų seniūnijai.
Mataičių kaimas pažymėtas (užrašas Matajcie) 1855 m. Peterburge išleistame Žemaičių Vyskupijos žemėlapyje.
XIX a. Mataičių kaime buvo pastatytas „magazinas“, į kurį grūdus badmečiui pylė Mataičių, Uoksų, Gailaičių ir Pocių kaimo ūkininkai.
1938–1940 m. Mataičių kaime vykdyta žemės reforma – vietoj buvusių ritinėje kaimo dalyje 6 sodybų atsirado 12 vienkiemių.
Sovietmečiu kaimas priklausė Inkaklių apylinkei. 1963–1975 m. ūkininko Oželio buvusiuose ūkiniuose pastatuose buvo „Ašvos“ tarybinio ūkio Pocių brigados arklidė (apie 20 arklių), pašarai, javai; lankoje prie „Ašvos upės – arklių aptvaras; laukuose auginti linai, dobilai, javai, šakniavaisiai.
1923 m. kaime buvo 8 ūkiai, gyveno 50 gyventojų, 1975 m. – 9 ūkiai, 26 gyventojai (12 pensijinio, 6 dirbančio, 8 mokyklinio amžiaus).
Žymūs žmonės
Mataičių kaime gimė:
Mataičių kaime gyveno:
ADH
ADH gali reikšti:
Ciklobutanas
Ciklobutanas, C4H8, yra alkanas su keturiais ratu išsidėsčiusiais anglies atomais, dujos. Parduodamos kaip suskystintos dujos. Ciklobutanais taip pat vadinami ciklobutano junginiai.
Šio junginio atomai, išsidėstę 90° kampu, dėl ypatingai didelės įtampos turi aukštos energijos tarpusavio cheminius ryšius (aukštesnės nei linijinės struktūros butanai ar sudėtingesni cikloalkanai) ir daugiau nei 500 °C temperatūroje junginys tampa nestabilus.
Ciklobutano molekulė išsidėsčiusi erdvėje ne plokščiai, o „klostėmis“. Vienas anglies atomas sudaro 25° kampą su likusių trijų anglies atomų plokštuma.
Gamtoje ciklobutanas randamas kai kuriose molekulėse, pvz., pentacikloanamoksinė rūgštis, sudaryta iš penkių ciklobutano struktūrų, kurios vidinė įtampa trigubai didesnė nei ciklobutano. Ši rūgštis randama retų bakterijų, vykdančių anaerobinę amoniako oksidaciją, membranose. Taip pat gamtoje aptinkami susiję fenestranai (savo forma langus primenančios molekulinės struktūros, labai nestabilūs, ciklinių molekulių junginiai).
Estijos futbolo varžybos 1935 m.
Estijos futbolo varžybos 1935 m.
Kobilin Cešimai
Istorija
Kaimas įkurtas XV a. amžiuje. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1921 m. kaime buvo 23 namai ir 101 gyventojas, iš kurių 66 vyrai ir 54 moterys.
Göteborgs FF
Geteborgo FF – Švedijos futbolo klubas iš Geteborgo. Iš pradžių faktiškai buvo Orgryte Goteborg klubo dukterinė komanda.
Istorija
1897 m. rugpjūčio 20 d. įkurtas klubas.
Pastaruoju metu žaidė šeštos pakopos pirmenybėse.
James Harris Simons
James Harris (Jim) Simons (g. 1938 m.) – JAV kriptoanalitikas, fizikas, mokslininkas, investuotojas, fondų valdytojas, multimilijonierius ir filantropas.
Biografija
1958 m. įgijo matematikos bakalauro laipsnį Masačusetso technologijos institute. 1961 m. suteiktas daktaro laipsnis filosofijos, taip pat ir matematikos srityje Kalifornijos universitete. 1982 m. Simonsas įkūrė Renesanso technologijų korporaciją.
Metello
Metello – 1970 m. režisieriaus Mauro Bolognini sukurta drama, demonstruota Kanų kino festivalyje
Turinys
Už dalyvavimą neramumuose Metelo nuteisiamas kalėti pusantrų metų, o išėjęs į laisvę veda jauną merginą Ersiliją, kurią per tuos neramumus išgelbėjo. Jiedu susilaukia sūnaus, tačiau Metelo ilgainiui vėl grįžta prie savo buvusių „kovos draugų“. Jis tampa vienu iš streiko organizatorių, baigiasi pinigai, kas taip pat pradeda griauti jo šeimą. Negana to, Metelo tampa neištikimas su kaimyne, apie ką žmona netrunka sužinoti. Ersilija priversta viena išlaikyti šeimą, o sūnų atiduoti auginti motinai. Pinigų trūkumas ir spaudimas nutraukti streiką vis auga, dalis darbininkų pasiduoda ir galiausiai streikas baigiasi. Metelo grįžta namo ir spėja susitaikyti su žmona, nes vėl suimamas ir nuteisiamas už neramumų kurstymą. Filmo pabaigoje beišlaukianti Ersilija su sūnumi sutinka Metelo prie kalėjimo vartų ir pasakoja, kad išvakarėse pasiuntinukas jai perdavė voką su pinigais, o ši pro langą matė pasiturinčią moterį. Suprasdamas, kad tai buvo Viola, Metelo pavadina ją fėja...
FK Setas Vilnius
Vilniaus „Setas“ – Lietuvos futbolo klubas iš Vilniaus.
Istorija
Žinomas klubas nuo 2005 m.
Dalyvavo SFL pirmenybėse. Ypatingais laimėjimais negali pasigirti, nes tai mėgėjų komanda, kurios pagrindinis tikslas suburti žmones siekiančius ne tik rezultato.
Aklikas
Aklikas arba Grūdelis – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 16 km į pietus nuo Marcinkonių, 0,3 km į rytus nuo Grūdos ežero, Dainavos girioje. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,41 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 124,6 m. Krantai žemi, pelkėti. Ežeras nenutekantis, priklauso Grūdos upės baseinui (Merkio intakas).
Povilas Šarūnas
Povilas Šarūnas (g. 1985 m. lapkričio 14 d.) – Lietuvos futbolininkas, gynėjas.
Biografija
Nuo 2003 m. žaidė vakarų Lietuvos komandose (GMT-83 Gargždai, Atlantas Klaipėda, FK Šilutė, FC Klaipėda). 2009 m. su Panevėžio „Ekranu“ laimėjo Lietuvos pirmenybes. 2004–2005 m. žaidė Lietuvos U-21 rinktinėje. 2011 m. perėjo į Levadia Tallinn klubą.
Kobilin Kruševas
Kobilin Kruševas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kobilino Božimų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Netoli kaimo yra Narevo nacionalinis parkas.
Istorija
Kaimas įkurtas XV a. amžiuje. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 10 namų ir 48 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 33 namai ir 162 gyventojai, iš kurių 70 vyrų ir 92 moterys.
Tolimųjų Rytų virtuvė
Tolimųjų Rytų virtuvė – kultūrinis-geografinis maisto gaminimo tradicijų regionas, apimantis didelę dalį Kinijos, Korėją, Japoniją ir Vietnamą (t. y. Sinosferą). Paprastai šioje virtuvėje išskiriamos kelios savarankiškos virtuvės, tačiau neatmestina ir tai, kad visos jos dalijasi bendromis kultūrinėmis tradicijomis, maisto produktais, kulinarine filosofija bei gamybos principais.
Skirstymas
Egzistuoja daugybė variantų kaip skaidyti Tolimųjų Rytų virtuvę. Ypač nesutariama dėl žemyninės Kinijos skirstymo. Joje gali būti išskiriamos 2, 4, 8 ir dar daugiau atskirų kulinarinių tradicijų. Visgi pastaruoju metu dažnai linkstama išskirti 4 didžiąsias tradicijas, kurios kartu su kitomis šalimis sudaro šias virtuves:
Svarbiausi produktai
thumb|right|250px|Tolimuosiuose Rytuose yra vartojama gausybė neįprastų jūros gėrybių thumb|right|250px|Labai svarbus produktas Tolimųjų Rytų virtuvėje yra su actu, druska, sezamų aliejumi ir kitais prieskoniais marinuotos daržovės, kurios naudojamos apetitui sukelti ir tarp atskirų patiekalų thumb|right|250px|Pietinės regiono sritys gali pasigirti labai gausiais vaisiais. Vietiniai, nuo seno sukultūrinti vaisiai yra [[ličiai, persimonai, kaštainiai ir kiti]] Tolimųjų rytų regionas dėl palankių geografinių ir klimatinių sąlygų yra ne tik gausiausiai gyvenamas pasaulio regionas, bet ir pasižymi didžiausia maisto produktų įvairove. Čia valgoma beveik viskas, kas auga, plaukioja ar skraido.
Iš grūdinių kultūrų Šiaurės Kinijoje nuo seno buvo auginamos soros, šerytės. Rietmenė, atrodo, buvo Japonijoje prijaukintas javas. Gana seniai, iš Afrikos per Indiją Rytų Aziją pasiekė ir sorgas. Kviečiai buvo introdukuoti iš Vakarų Azijos, o Ryžiai – iš Pietryčių Azijos. Pastarieji yra beveik išstūmę vietines kultūras, mat svarbiausiu vietinių gyventojų maisto produktu tapo virti ryžiai, kurie dažnai valgomi vieni, su negausiais pagardais. Vartojami ir glitieji ryžiai, iš kurių dažniausiai gaminama lipni masė – svarbus desertų ingredientas.
Svarbią vietą visgi užima ir kvietiniai miltai, iš kurių svarbiausias gaminamas produktas yra makaronai 麺 mian.
Be grūdinių kultūrų labai svarbūs yra ankštiniai augalai. Tolimųjų Rytų virtuvėje nuo seno vartojamos iš Indijos ir Himalajų regionų atėję raudonosios, žaliosios, ryžių ir kitos pupelės.
Kadangi istoriškai regione nėra ganyklų, tad pieno produktai praktiškai nebuvo žinomi. Juos pakeičiantis svarbiausias baltymų šaltinis yra soja, ir įvairūs sojos produktai.
Svarbiausia paplitusi regione mėsa buvo kiauliena ir paukštiena (vištiena, antiena, žąsiena, iš kurių gaminami beveik visi produktai. Tačiau pastaruoju metu plinta ir jautienos tradicijos. Aviena beveik nežinoma. Iš gyvulinių produktų yra gausiai vartojami kiaušiniai. Jie dažnai pasitarnauja kaip apvalkalas kepant produktus. Ypač garsūs yra fermentuoti anties kiaušiniai shendan (sūdyti) ir pidan (laikyti specialiame druskos, anglies ir molio tirpale).
Naudojama labai daug jūros ir upės produktų. Be žuvies (tarp kurios svarbią vietą užima ir džiovinta), maistui plačiai vartojami moliuskai (įvairios geldelės, kalmarai, aštuonkojai), ir kiti jūrų gyvūnai (krevetės, krabai, medūzos, holoturijos ir kiti). Plačiai maistui naudojamos ir įvairių rūšių jūržolės.
Tolimųjų Rytų regione maistui vartojama gausu daržovių, tiek kultūrinių, tiek laukinių. Ypač svarbios racione yra lapinės ir laiškinės daržovės: Pekino kopūstai, kiniški kopūstai, mangoldai, špinatai, įvairių rūšių svogūnai ir česnakai. Svarbus vitaminų šaltinis, naudojamas kaip lapinė daržovė yra ir sojų daigai. Vertėtų pažymėti, kad lapinės daržovės beveik niekada nevalgomos žalios, o termiškai apdorojamos.
Tarp požeminių daržovių dažniausiai yra vartojami bambukų ūgliai, ir baltieji ridikai (daikon), tačiau nuo seno introdukuoti ir šakniavaisiai: taro bulvės, jamsas. Labai plačiai vartojamos ir koniaku augalo šaknys, iš kurių gaminama specifinė želė. Batatas, ir bulvės Tolimuosius Rytus pasiekė drauge su europiečių įtaka. Labai svarbus regiono virtuvėse produktas, – krakmolas, – seniau buvo gaminamas iš laukinių augalų šaknų.
Tarp vaisius vedančių daržovių žinomi įvairūs moliūginiai bei agurkai, taip pat populiarūs baklažanai. Jie visi taip pat termiškai apdorojami.
Grybai irgi yra žinomi ir plačiai naudojami maistui. Tiesa, grybų rūšys čia skiriasi nuo europietiškų.
Prieskoniai ir pagardai
Skirtingai nuo Vakarų, kur naudojama daug miltelių pavidalų prieskonių, Tolimuosiuose Rytuose labai paplitę skysti pagardai, kuriuos maišant, gaunamas reikiamas skonis. Tarp jų svarbiausi yra šie: Skirtingose virtuvėse maišant aukščiau išvardintus skysčius su prieskoniais yra išrasta dar daugybė specifinių skystų pagardų, būdingų vienam ar kitam regionui.
Iš prieskoninių daržovių labai svarbus yra imbieras. Jis retai vartojamas miltelių pavidalu. Kepintas imbieras įeina į daugybės patiekalų sudėtį, marinuotas tampa svarbiu užkandžiu, o trinta šaknimi pagardinami šalti patiekalai. Kita svarbi prieskoninė daržovė yra Perilla frutescens (kin. 紫苏, zǐsū), kurios specifinio kvapo ir skonio lapai naudojami kaip pagardas.
Labai svarbų vaidmenį vaidina iš Indijos introdukuotas sezamas. Jis naudojamas ne tik padažų gamyboje, kaip pabarstas, bet iš jo gaminamas kvapus aliejus yra nepakeičiamas norint suteikti patiekalui savitą kvapą.
Jau vėlesniais laikais introdukuotas aštrus raudonasis pipiras labai įsigalėjo Tolimųjų Rytų virtuvėse, kai kur stipriai pakoreguodamas tradicijas. Šis prieskonis stipriai paveikė korėjiečių ir Sičuano virtuves.
Gėrimai
Svarbiausias nealkoholinis gėrimas Tolimuosiuose Rytuose yra arbata, kurios egzistuoja įvairiausios rūšys. Vaisių sultys, pienas čia tradiciškai beveik nevartoti.
thumb|right|250px|Japoniškos [[sakės statinės.]] Alkoholiniai gėrimai Tolimuosiuose Rytuose žymimi bendra ideograma 酒 (kin. jiǔ, kor. ju,, viet. ???). Seniausi produktai, iš kurių jie gaminti, buvo sora, šerytė, tačiau, kaip ir maiste, šie javai buvo išstumti ryžių. Vėlesniais laikais ryžius ėmė keisti ir šakniavaisiai, kiti javai.
Nors atskiruose regionuose egzistuoja savos klasifikacijos, bendrai visus alkoholinius gėrimus šiame regione galima suskirstyti taip:
Filosofija
Visam regionui būdinga bendra kulinarinė filosofija, kuri savo ruožtu kyla iš senosios kinų filosofijos. Čia labai svarbus skaičius yra 5, susijęs su 5 pasaulio sandaros elementais, 5 planetomis. Dėl to ir išsikiriamos 5 grūdinės kultūros, 5 rūšių mėsa, 5 kvapai, 5 skoniai (saldu, sūru, rūgštu, kartu, aštru). Kadangi kulinarijoje didelis dėmesys kreipiamas patiekalo išvaizdai, čia dalyvauja ir 5 spalvų (geltona, raudona, balta, juoda, žalia) filosofija.
Maisto etiketas
Maisto etiketui skiriama labai daug dėmesio. Pagrindinis valgymo įrankis yra lazdelės, kurių naudojama pora. Jomis imamas maistas. Kadangi peiliai nenaudojami, o atsikandimas yra nemandagus, tai nulemia ir pačią patiekalų konsistenciją: visi produktai turi būti susmulkinti taip, kad tilptų į burną, arba tokie minkšti, kad būtų galima atgnybti.
Lazdelės gali būti gaminamos iš įvairių medžiagų, ir jos varijuoja priklausomai nuo regiono. Pietų Kinijoje paplitusios bambukinės lazdelės. Japonijoje labai populiarios medinės. Šventėms skiriamos dažniausiai yra lakuotos ir gausiai dekoruotos. Pastaruoju metu paplito ir vienkartinės lazdelės waribashi, kurios išskiriamos prieš pat valgant, o pavalgius yra išmetamos. Korėjoje naudojamos metalinės valgymo lazdelės. Serviruojant lazdelės dedamos ant specialių padėkliukų.
Egzistuoja kai kurie griežti tabu:
Šaukštas yra reikalingas valgant skystą ar birų maistą, pvz., sriubą. Kinijoje yra paplitęs specifinės formos (dažniausiai keramikinis) šaukštas, o Korėjoje naudojamas ilgakotis metalinis. Japonų kultūroje šaukšto iš viso buvo atsisakyta, o mandagumu laikoma, jeigu dubenėlyje esantis skystis yra tiesiog išgeriamas, kaip iš puodelio.
Dažniausiai ryžiai patiekiami atskirai nuo kito maisto, todėl jiems naudojami specialūs keramikiniai arba lakiniai indeliai. Dar labai svarbus indas yra dubenėlis su dangteliu sriubai. Kadangi kai kuriose virtuvėse patiekalai gaminami prėski, jiems skonis suteikiamas jau valgant – mirkant į padažą. Tam naudojamos specialios padažinės lėkštelės. Be to, egzistuoja daugybė indų rūšių. Maisto kultūroje yra išvystytas esteticizmas, todėl indas sudaro labai svarbią patiekalo dalį.
Tolimųjų Rytų virtuvėje neegzistuoja patiekalo atskiram žmogui sąvoka. Čia paplitęs dalijimasis: ant stalo stovi daugybė patiekalų, o visi turi savo lėkšteles, į kurias dedasi norimus valgius iš bendrų indų.
מטבח סיני
Estijos futbolo varžybos 1936 m.
Estijos futbolo varžybos 1936 m.
Storalūpis cichlidas
Storalūpis cichlidas (Amphilophus labiatus) – daugiaspalvių ešeržuvių (Cichlidae) šeimos žuvis.
Kūnas iki 35 cm. Šiai rūšiai būdingos storos lūpos, ypač suaugusiems patinams. Gamtoje sutinkami raudonos spalvos individai, yra dirbtinai išvesta ir kitokių spalvinių variantų. Agresyvus, gina teritoriją, aktyviai rausia. Patelės labiau rūpinasi mailiumi nei Amphilophus citrinellus. Paplitęs Nikaragvoje.
Investicijų bendrovė
Investicijų bendrovė – bendrovė, užsiimanti investicine veikla. Ji investuoja savo išteklius į kitas bendroves (įmones), projektus, nekilnojamą turtą bei kitas vertybes, siekdama gauti didesnę grąžą nei ji būtų gaunama verčiantis gamyba, prekyba ar kitokiu verslu.
Investicijų bendrovė sukaupia fizinių ir juridinių asmenų lėšas viešai platindama savo akcijas. Jos pagrindinė veikla, iš kurios gaunama daugiau kaip pusė pajamų, paprastai yra sukauptų lėšų investavimas ar reinvestavimas į vertybinius popierius ir (ar) prekyba vertybiniais popieriais arba daugiau kaip 50 procentų bendrovės turto vertės sudaro vertybiniai popieriai.
Investicijų bendrovės geriausias veiklos sąlygas turi liberaliose rinkose, kuriose kapitalo priežiūra nėra griežtai kontroliuojama, ir kur sudaromos sąlygos tinkamai investuotojų interesų apsaugai.
Klasifikacija
Investicinės bendrovės gali būti šių rūšių:
Bedaliai (Kupiškis)
Bedaliai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 2,5 km į šiaurės vakarus nuo Antašavos, 15 km į šiaurės vakarus nuo Kupiškio, 6 km į pietus nuo Vabalninko. Per žemes eina plentas, pietiniu pakraščiu teka Tatula, iš vakarų prieina Kiaulėdžių miškas.
Žalioji (Kazlų Rūda)
Žalioji – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 4,5 km į pietvakarius nuo Plutiškių, prie Varnabūdės girios ir Asinio ištakų. Praeina kelias.
Bedaliai (Kupiškis)
Istorija
Kaimas susiformavo XVII a., vadintas Vidiškiais, priklausė Upytės pavieto, Vabalninko seniūnijos Mažuknėnų vaitijai ir Vabalninko parapijai, o pirmą kartą paminėtas 1683 m. XIX a. pradžioje atiteko Vabalninko valstybiniam dvarui, o kai šį padalino – Stumbriškio valstybiniam dvarui. 1861–1915 m. priklausė Panevėžio apskrities Stumbriškio valsčiaus Daršiškių seniūnijai, 1919–1954 m. – Biržų apksrities Vabalninko valsčiui, nuo 1950 m. – Kupiškio rajonui.
Po karo priklausė „Žalgirio“ kolūkiui, nuo 1950 m. – Antašavos. Kaimas sunyko vykstant melioracijai.
Kastinis
left|120px
Kastinis – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 1 km į rytus nuo Marcinkonių, Dainavos girioje (Marcinkonių miške). Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,46 km, plotis – iki 0,34 km. Altitudė 123,4 m. Krantai neaukšti, sausi, ištisai apaugę medžiais. Vakariniame ir šiauriniame ežero krantuose įrengtos poilsiavietės. Ežeras nenutekantis, priklauso Grūdos intako Dorupio baseinui.
Ežerėvardis Kastìnis kildinamas nuo žodžio kastinis („iškastas“).
thumb|left|240px
FK Irtyš Pavlodar
Pavlodaro futbolo klubas „Irtyš“, o trumpai Pavlodaro „Irtyš“ – buvęs Kazachijos futbolo klubas iš Pavlodaro.
Istorija
Klubas įkurtas 1965 m. žaidė sovietų čempionatuose. Nuo 1992 m. kazachų elito lygoje. Penkis kartus tapo šalies čempionais.
2020 m. pranešta, kad klubas traukiasi iš Premjer lygos ir kitų turnyrų. Komanda buvo išformuota.
Kibelė
thumb|Kibelė Kibelė – frygiškos kilmės graikų ir romėnų deivė. Garbinta Anatolijoje dar neolito laikais. Dažnai tapatinama su Rėja (titano Krono žmona, Olimpo dievų motina) ir Gaja, kadangi artima savo funkcijomis. Romėnams dar žinoma kaip Mater Turrita.
Ji buvo kalnų ir urvų, sienų ir tvirtovių, gamtos bei laukinių gyvūnų (ypatingai liūtų ir bičių) deivė. Turėjo sūnų Atį, kuris buvo kastruotas ir prikeltas.
Atalantą ir Hipomeną pavertė liūtais, kai šie pasimylėjo vienoje iš jos šventyklų.
Jos dvasininkai ją garbindavo orgijose, šokdami ir gerdami apimti laukinės muzikos ekstazės. Kibelė ir jos sūnus Atis siejami su keista religija. Jos pasekėjai – koribantai (eunuchai šventikai ) ir kuretai, ją garbindavo šokiuose, dainose ir kitokiose linksmybėse, mušdami būgnus bei daužydami skydus ir ietis.
Vaizduojama auksiniame vežime, apsupta koribantų ir kuretų. Jos karūna yra miesto sienos formos.
Peta-
peta (žymima P) - SI sistemos priešdėlis, reiškiantis daugiklį 1015 arba 1 000 000 000 000 000. Priešdėlis kilo iš graikų kalbos žodžio (pente) 'penki', nes daugiklis yra lygus 10005.
Pavyzdžiai:
Kompiuterių moksle priešdėlis peta- gali reikšti 1 125 899 906 842 624 (10245 arba 250), o ne 1 000 000 000 000 000. Taigi, žodis petabaitas gali reikšti ir 1 000 000 000 000 000 baitų, ir 1 125 899 906 842 624 baitų. Norint išvengti dviprasmiškumo buvo pasiūlyta 250 žymėti priešdėliu pebi-, o peta- vartoti tik žymint 1015.
תחיליות במערכת היחידות הבינלאומית
Göteborgs IF
Geteborgo IF – buvęs Švedijos futbolo klubas, įkurtas Geteborge sujungus tris miesto klubus. Iš esmės buvo dukterinė Orgryte Goteborg klubo komanda.
Car and Driver
„Car and Driver“ – amerikiečių žurnalas apie automobilius. Žurnalo tiražas yra 1,36 mln., priklauso kompanijai „Hachette Filipacchi Magazines“. Pagrindinis biuras Niujorke, tačiau nuo XX a. 8-ojo dešimtmečio žurnalas leidžiamas Mičigano valstijoje.
Istorija
Pirmas žurnalas pasirodė 1955 metais ir vadinosi „Sports Car Illustrated“. Ankstyvaisiais metais žurnalas orientavosi prie mažų importuojamų sportinių automobilių. 1961 metais redaktorius Karl Ludvigsen pervadino žurnalą į „Car and Driver“. 2005 metais žurnalui sukako 50 metų.
Vietoje to, kad žurnalas išrinktų metų automobilį, jis kiekvienais metais išrenka 10 geriausių automobilių.
Yamoudou Camara
Jamudu Kamara (g. 1987 m. rugpjūčio 12 d. Sevre) – Prancūzijos futbolininkas, gynėjas.
Biografija
Kelerius metus pažaidęs Prancūzijoje,
2011 m. išvyko į Rumuniją. Atstovavo
Kobilin Kuleškai
Kobilin Kuleškai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Kobilino Božimų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1921 m. palivarke buvo 4 namai ir 52 gyventojai, iš kurių 24 vyrai ir 28 moterys, 41 lenkas, 7 gudai ir 4 žydai. XVIII a. pastatyta medinė koplyčia.
Ksena: karingoji princesė
Ksena: karingoji princesė yra JAV sukurtas televizijos fantastinis veiksmo serialas, nominuotas 6 Emmy apdovanojimams ir laimėjęs tik vieną. Serialas pasakoja apie karingąją princesę Kseną ir jos kolegę Gabrielle.
Serialas Lietuvoje buvo rodytas 20 a. pabaigoje - 21 a. pradžioje per TV3 televiziją, vėliau kartotas per TV6.
Heinrich Camerarius
Tėvas Hans Kemmer († 1549 m.), Braunšveigo pirklys. Motina Kunigunde Pelt.
Biografija
Mokėsi Braunšveige (mokytojas Joachim Mörlin). Nuo 1566 m. studijavo Vitenbergo, po 2 mėn. – Rostoko universitete. 1570 m. teisių magistras, 1574 m. teisių licenciatas (apgynė atitinkamas disertacijas).
Hanzos miesto Rostoko (Šiaurės Vokietija) sindikas, nuo 1578 m. universiteto teisių ordinarinis profesorius. 1579 m. rugpjūčio 13 d. apgynė disertaciją, teisių mokslų daktaras. Skaitė paskaitas (Liūbeko teisė ir jos modifikacijos Rostoke). Savo darbuose iš romėnų teisės atstovavo Jacques Cujas pozicijoms. 1583, 1589 ir 1595 m. Rostoko universiteto rektorius.
1575 m. vedė Margarete Dobbin (1554–1626). . Dukra Margarethe ištekėjo už teisėtyrininko Martin Chemnitz (1561–1627).
1601 m. mirė kelionės metu grįždamas iš Salzwedel į Rostoką, netoli Gieseritz, palaidotas Rostoke.
Tarptautinė raudonoji knyga
thumb|right|250 px|[[2006 m. baltasis lokys buvo įtrauktas į pažeidžiamų rūšių sąrašą]] Tarptautinė raudonoji knyga, pirmą kartą sudaryta 1963 m., yra Pasaulinės gamtos organizacijos administruojamas rūšių sąrašas, kuriame pateikiama informacija apie kiekvienos iš jų populiaciją ir išlikimui kylančias grėsmes. 2012 m. birželio mėnesio duomenimis, sąraše yra 63 837 rūšys, tarp kurių 19 817 gresia išnykimas (41% amfibijų, 33% koralų, 25% žinduolių, 13% paukščių ir 30% spygliuočių).
Apie kiekvieną rūšį, įtrauktą į šią Tarptautinę raudonąją knygą, pateikiami tokie duomenys: pavadinimas lotynų ir anglų kalbomis, sistematinė priklausomybė, paplitimas, populiacijos dydis, gyvenamoji vieta, ligšiolinės ir siūlomos apsaugos priemonės, individų skaičius nelaisvėje (zoologijos ir botanikos soduose), gebėjimas veistis, svarbiausieji literatūros šaltiniai.
Siūlymus įtraukti į Tarptautinę raudonąją knygą arba iš jos išbraukti teikia mokslinės organizacijos, įstaigos, mokslininkai. Rūšis išbraukiama iš Tarptautinės raudonosios knygos, tik praėjus jos išnykimo pavojui.
Admetas
Admetas – Ferajos Tesalijoje karalius, argonautas, jo tėvas Feretas, kurio garbei buvo pavadintas miestas. Admetas daugiausiai žinomas dėl savo romano su princese Alkestija. Ademtas su Alkestide susilaukė dviejų vaikų: Eumelo ir Perimelės.
Už tai, kad Apolonas užmušė Pitoną, jis buvo nubaustas Dzeuso – devyneriems metams išvarytas iš Olimpo. Per tą laiką jis piemeniu tarnavo karaliui Admetui. Kadangi Admetas buvo geras Apolonui, dievas pažadėjo jam, kad kai ateis laikas Admetui mirti, vietoje jo bus leista mirti kitam. Vėliau Admetas įsimylėjo Alkestidę. Jos tėvas buvo karalius Pelijas. Jis pasakęs, kad tik tada duosiąs sutikimą jų vedyboms, jeigu Admetas vadelios karo vežimą traukiamą liūtų, šernų ir kitų laukinių gyvūnų. Per vestuves Admetas užmiršo paaukoti Artemidei, todėl užpykusi deivė pasiuntė į jaunavedžių guolį daugybę gyvačių, pranašaudama Admetui greitą mirtį. Pagal Euripido tragediją „Alkestidė“ mirtis grėsė Admetui po kelių laimingos santuokos metų. Niekas, net tėvai, nesutiko mirti vietoj sūnaus, todėl pasiaukojo Admeto žmona Alkestidė. Tačiau ją nuo mirties išgelbėjo ir sugrąžino Admetui Heraklis (pagal kitą variantą Persefonė). (plačiau žr. Alkestidė)
Jonas Vitkauskas
Jonas Vitkauskas (g. 1971 m. birželio 28 d. Kaune) – Lietuvos leidėjas, žurnalistas ir redaktorius.
Biografija
Mama – mokytoja. Tėvas – inžinierius. 1989 m. baigė Kauno „Saulės“ vidurinę mokyklą, 1993 m. VDU Ekonomikos ir vadybos fakultete baigė verslo administravimo specialybę. 1990–1993 m. tautinės lietuvių studentų korporacijos „Neo-Lithuania“ valdybos pirmininkas. 1990–1996 m. VDU studentų laikraščių „Studentų dienos“, „Penktas aukštas“, „Savas“, žurnalo „Akademikas“ vyriausiasis redaktorius. 1993–2001 m. leidinio „Kas yra kas Lietuvoje“ vyriausiasis redaktorius. 1995–1999 m. korporacijos „Neo-Lithuania“ Filisterių sąjungos valdybos, Lietuvos tautininkų sąjungos valdybos narys. VšĮ Šilainių bendruomenės centro steigėjas. 1997–1998 m. ALF Kauno centro patarėjų tarybos narys. 2002–2003 m. Lietuvos prekybos, pramonės ir amatų rūmų asociacijos atstovas Ukrainai.
Lietuvių tautininkų sąjungos kandidatas į Lietuvos Respublikos Seimo narius Šilainių rinkimų apygardoje Nr. 11.
Žmona Agnė (g. 1977 m.), dukros Austėja (g. 1992 m.), Gabrielė (g. 1995 m.), Gytė (g. 2007 m.) ir Julija (g. 2010 m.).
Coritiba Foot Ball Club
Coritiba Foot Ball Club – Brazilijos futbolo klubas iš Kuritibos.
Jonas Vitkauskas
Biografija
Moka anglų, rusų, lenkų kalbas.
Coritiba Foot Ball Club
Istorija
Įkurtas 1909 metais. 1916 metais, klubo komanda pirmą kartą tapo Paranos valstijos čempionais.
Daukšviečiai
Daukšviečiai (arba Daugšviečiai) – buvęs kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 6 km į pietus nuo Švėkšnos, tarp kelių Švėkšna-Ž. Naumiestis ir Švėkšna-Šyliai, dešiniajame Žvelesio upelio krante. Ribojosi su Stankiškių, Žiogų, Nautiltės, Pūzraviečių, Meiželių ir Razmų kaimais. Daukšviečiuose rastas akmuo su iškaltais dubenimis, o lauke, vadintame Ragokalniu, iškasama medžio anglių.
Istorija
Daukšviečiai minimi 1644 m. Švėkšnos dvaro inventoriuje. Gyveno 3 šeimos. 1695 m. – 5 šeimos. Nuo 1820 m. priklausė Vilkėno dvarui. 1880–1882 m., vykęs dvaro žemių atribojimas nuo kaimo, sukėlė ginčus su Vilkėno dvaro savininku grafu Aleksandru Plateriu.
1923 m. kaime buvo 5 ūkiai, 36 gyventojai. Sovietmečiu kaimas sunyko.
Torkai
Torkai – tiurkų klajoklių gentis, X-XIII a. gyvenusi stepėse šiauriau Juodosios jūros.
985 m. torkai samdiniai dalyvavo kunigaikščio Vladimiro Sviatoslavičiaus žygyje prieš chazarus ir bolgarus.
XI a. pradžioje torkai, rytuose spaudžiami polovcų, atsitraukė prie Dniepro, kur susidūrė su rusiais. 1055 m. kunigaikštis Vsevolodas, gindamas Perejaslavlio kunigaikštystę, kariavo su jais. 1060 m. žygį prieš torkus surengė kunigaikščiai Iziaslavas, Sviatoslavas, Vsevolodas ir Vseslavas, torkai buvo sutriuškinti.
XII a. torkai pasirodė prie Dono. 1116 m. torkai ir pečenegai dvi dienas kovėsi prieš polovcus, po to pasiprašė Vladimiro Monomacho gyventi Rusios žemėse. 1121 m. Vladimiras iš Rusios žemių išvarė berendėjus, o torkai ir pečenegai pabėgo patys.
Dalis torkų dar XI a. apsigyveno Parosyje (žemėse palei Rosės upę) ir tapo pavaldūs vietiniams kunigaikščiams. Šių pusiau sėslių torkų žemių centras buvo miestas Torčeskas. Kairiajame Dniepro krante apsigyveno kita torkų grupė, pripažinusi Perejeslavlio kunigaikščių valdžią. XII a. duomenimis šie torkai gyveno palei Baručio (, dabartinė Baryševka) miestą. Dalis torkų persikėlė per Dunojų ir tapo Bizantijos pavaldiniais.
1240 m., Batijaus užkariavimo metu, Parosis buvo nuniokotas. Daug šio krašto gyventojų buvo perkeldinti prie Volgos. Likę torkai susiliejo su kitais vietiniais gyventojais.
Kauno miesto savivaldybė
Kauno miesto savivaldybė – administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos centrinėje dalyje. Sutampa su Kauno miesto ribomis.
Geografija
Savivaldybė įsikūrusi Lietuvos centrinėje dalyje, prie Nemuno ir Neries santakos. Savivaldybei priklauso Kauno miestas. Iš visų pusių miesto savivaldybę supa žiedinė Kauno rajono savivaldybė, rytuose prieina trumpas Kaišiadorių rajono savivaldybės ruoželis ir Kauno marios.
Istorija
Kauno miesto savivaldybės istorija siekia dar XV a., kai 1408 m. miestui suteiktos Magdeburgo teisės ir jis nepriklausė aplinkinei seniūnijai, valdomai iš Kauno pilies.
XX a. tarpukariu miestas buvo tiesiogiai pavaldus Lietuvos Respublikai, turėjo apskrities teises. II pasaulinio karo metais mieste įkurta Kauno miesto apygarda (nacių Ostlandas). 1941 m. Kaune buvo įkurti 3 miesto rajonai (Lenino, Stalino, Požėlos). 1946 m. rugpjūčio 3 d. miestas gavo respublikinio pavaldumo miesto statusą, t. y. tiesiogiai priklausė ne rajonui (kaip dauguma miestų tuomet), bet respublikai. 1946 m. balandžio 29 d. ir gruodžio 31 d. buvo nustatytos miesto ribos. 1950–1953 m. buvo srities pavaldumo miestas. 1954 m. gruodžio 20 d. panaikintos miesto apylinkės, 1955 m. rugsėjo 8 d. panaikinti ir miesto rajonai, bet 1962 m. gruodžio 10 d. vėl sudaryti (Lenino, Požėlos ir Panemunės).
1995 m. įkurta Kauno miesto savivaldybė, pavaldi Kauno apskričiai, 2000 m. įsteigtos seniūnijos. 2001 m. gruodžio 20 d. savivaldybės tarybos sprendimu Nr. 301 patvirtintas bendrasis planas, kuriame pažymėtos seniūnijos ir miesto dalys. 2014 m. balandžio 10 d. jis buvo atnaujintas, bet jau be miesto dalių.
(išsamiau) || 109,5 || || 3 miesto rajonai (7 miesto apylinkės) ||
Administracija
thumb|2023 m. thumb|2008 m.
Savivaldybės atstovaujamoji valdžia – Kauno miesto savivaldybės taryba, vykdomoji valdžia – Kauno miesto savivaldybės administracija. Savivaldybės funkcijas įgyvendina atitinkami jos struktūriniai padaliniai. Miesto savivaldybė įsikūrusi istoriniame pastate – Taupomųjų kasų rūmuose.
Vadovai
Burmistrai: Merai:
Seniūnijos
thumb|290px|Savivaldybės seniūnijos
Kauno miesto seniūnijos kaip teritoriniai vienetai įsteigtos 2000 m. vasario 24 d. savivaldybės tarybos nutarimu Nr. 20. Seniūnijas kaip administracinius vienetus numatyta steigti 2002 m. spalio 24 d. savivaldybės tarybos nutarimu Nr. 438 ir jos ėmė veikti 2003 m. balandžio 1 d. 2005 m. Dainavos seniūnija padalinta į Dainavos ir Gričiupio. Dabar savivaldybėje yra 11 seniūnijų:
Kairiškėlės
Kairiškėlės – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, esantis 8 km į pietvakarius nuo Žiežmarių.
Saldžioji stevija
Saldžioji stevija (Stevia rebaudiana) – astrinių (Asteraceae) šeimos, stevijų (Stevia) genties augalų rūšis.
Pavadinimas
Dabartinio mokslinio lotyniško rūšies pavadinimo autorius šveicarų botanikas Moisés de Santiago Bertoni, 1884 emigravęs į Pietų Ameriką, gyvenęs 1857–1929 metais.
Augavietės
Šis augalas natūraliai auga pusiau drėgno klimato Paragvajaus regione. Ten metinis kritulių kiekis apie 1500–1700 mm. Tad augalas puikiai ištveria drėgmę, bet neatlaiko sausros, kuri tiesiogiai pakenkia saldžiosios stevijos lapeliams. Ganėtinai pakanti žemesnei temperatūrai, nors žiemos periodu jų augimas lėtesnis. Idealiausia temperatūra sėklų sudaiginimui + 20ºC.
Morfologija
Iš pirmo žvilgsnio labai panašiai atrodo į Lietuvoje gerai žinomas mėtų genties augalus, nors pagal mokslinę klasifikaciją priklauso skirtingoms augalų šeimoms. Užauga 70-100 cm aukščio su 2-3 cm ilgio lapeliais. Žydi baltais, smulkiais žiedeliais.
Istorija ir panaudojimas
Pietų Amerikos indėnų gentis gvaraniai nuo seno šį augalą naudojo kaip saldiklį. O europiečiams tapo žinoma nuo XVI a., kada ten apie jos kaip saldiklio savybes pirmieji sužinojo ispanų konkistadorai. Vėliau ją apie 1888 metus tyrinėjo į Pietų Ameriką emigravęs šveicarų botanikas Moisés de Santiago Bertoni, kurią 1899 metais aprašė botaniškai.
Dėl lapų saldumo laikoma vienu saldžiausių pasaulyje augalu. Jos lapai 10-15 kartų saldesni už paprastą cukrų. O iš jos lapų išskiriamas natūralus, nemaistingas saldiklis neturintis kalorijų žinomas kaip steviozidas 250–300 kartų saldesnis už cukrų. Labai tinka vartoti sergantiems cukriniu diabetu. Saldžioji stevija dabar plačiai vartojama Japonijoje, Kinijoje ir kaip nuo seno – Pietų Amerikoje.
Estijos futbolo varžybos 1937–1938 m.
Estijos futbolo varžybos 1937–1938 m.
Jönköpings AIF
Jonšiopingo AIF – Švedijos futbolo klubas iš Jonšiopingo.
Mikoyan-Gurevich MiG-5
thumb|200px thumb|200px MiG-5 (DIS-200) buvo Sovietų Sąjungos eksperimentinis naikintuvas, skirtas lydėti bombonešius.
Istorija
Projekto pavadinimas ДИС-200 ( – tolimojo lydėjimo naikintuvas). Projektuoti pradėtas 1940 m. spalio 7 d. Buvo pasirinktas АМ-37 variklis.
MiG-5 (DIS-200) buvo projektuojamas kaip žemasparnis, mišrios konstrukcijos lėktuvas su dviguba uodega ir sudedama važiuokle. Jis buvo gaminamas iš kelių stambių agregatų, o tai palengvino jo surinkimą.
Nors pradžioje buvo numatyta VJ-23 patranka, parekomendavus projekto komisijai ir TSRS KOP, naikintuvui skirta MP-6 patranka su 200-300 šovinių (kalibras 23 mm). Taip pat du 12,7 mm kalibro BS ir keturi 7.62 kalibro ShKAS su 1 000-5 000 šovinių kulkosvaidžiai. Naikintuvai galėjo skraidinti iki 1 000 kg bombų arba 1 torpedą su parašiutu.
Pirmas skrydis įvyko 1941 m. birželio 11 d. Bandymai vyko nuo nuo liepos 1 iki spalio 5 d. Nutraukus MP-6 patrankos bandymus, rekomenduota pakeisti ją VJ-23 patranka, bet tam reikėjo didelių konstrukcijos pakeitimų.
Vykdant gamyklinius MiG-5 (DIS-200) bandymus atsiskleidė naikintuvo konstrukcijos ir skraidos trūkumai, todėl komisija nepatvirtino projekto, tačiau rekomendavo tęsti bandymus, kad būtų surinkti duomenis kitų tokio tipo lėktuvų projektavimui ir gamybai.
II pasaulinio karo metu naikintuvas evakuotas į Kazanę.
1942 m. projektavimo ir konstravimo darbai nutraukti.
Ginkluotė
thumb|200px
Koninklijke HFC
Harlemo KHFC – seniausias Nyderlandų futbolo klubas, įkurtas 1879 m. Harleme. Kartais painiojamas su kitu HFC Haarlem klubu, kuris įkurtas 10 metų vėliau. Tai seniausias iki šiol veikiantis šalies futbolo klubas, priklausantis „Club of Pioneers“ organizacijai.
Eldegizidai
Eldegizidai, dar vadinami Eldenizidai, Ildegizidai, Azerbaidžano atabegai – valdovų dinastija, kilusi iš istorinio Azerbaidžano regiono, valdžiusi 1136–1225 m., kurį laiką viešpatavusi ir vakariniame Irane. Jų valdoma valstybė vadinosi Azerbaidžano atabegatas.
Tolesnė raida
Nuo pat atabegato susikūrimo stipriausias priešas buvo Gruzija šiaurėje. Gruzinai puldinėjo pasienio teritorijas, ne kartą užvaldė Gandžą, neretai ėmė duokles iš Eldegizidų.
Po Eldegizo mirties 1175 m. jo sūnus Jahan Pahlavan tęsė tėvo liniją, išlaikydamas įtaką Seldžiukų soste. Jo valdymo laikai laikomi vieni taikiausių valstybės istorijoje, nes buvo sutramdyti smulkūs feodalai, užmegzti draugiški santykiai su Chorezmidais rytuose.
Dar gyvas būdamas Jahan Pahlavan perkėlė sostinę į Hamadaną ir ėmė valdyti iš Kurdistano, o Azerbaidžano regioną atidavė savo broliui Qizil Arslan, kuris naująją sostinę įtvirtino Tebrize. 1186 m. mirus broliui, jis tapo Atabegato paveldėtoju. Silpstant valdžiai, šiaurėje esantis Širvano valdytojas sukilo, tačiau pralaimėjo. 1191 m. Qizil Arslanas nuvertė paskutinįjį Seldžiukų sultoną Togrul III ir pasiskelbė sultonu.
Po Qizil Arslano mirties trys sūnus ėmė kariauti dėl valdžios silpstančioje valstybėje. Vienas jų, Abu Bakras išlaikė Azerbaidžano regioną, tuo tarpu kitos teritorijos buvo greitai prarastos. Abu Bakro įpėdinis Uzbekas (1210–1225) buvo paskutinis Azerbaidžano atabegas. Jį nuvertė Chorezmidas Jalal ad-Din Mingburnu, kuris trumpam prijungė Azerbaidžaną prie savo imperijos.
Papiškės (reikšmės)
Papiškėmis vadinami kaimai:
L. Shankar
thumb|L. ShankarLakšminarajananas Šankaras (g. 1950 m. balandžio 26 d.) – žinomas indų smuikininkas, vokalistas ir kompozitorius.
L. Šankaras gimė 1950 metais Indijoje, Madraso mieste, o užaugo Ceilone (dabartinė Šri Lanka), kur jo tėvas dirbo muzikos dėstytoju. Augdamas jis susipažino su Karnāṭaka saṃgītaṃ, viena iš dviejų pagrindinių Indų klasikinės muzikos rūšių, taip pat kitų stilių muzika. L. Šankaras tėvas buvo gerbiamas smuikininkas, motina grojo vyna (tradicinis skambinamasis indų chordofonas), broliai ir seserys taip pat aktyviai muzikavo. L. Šankaras kaip didžiausią įtaką jo muzikinei karjerai padariusius asmenis mini savo šeimą bei klasikinės Indų muzikos kompozitorių Tjagaradža.
Dainuoti L. Šankaras pradėjo būdamas dvejų, groti smuiku būdamas penkerių, o groti būgnais – septynerių metų amžiaus, taip pat būdamas septynerių sugrojo pirmąjį viešą koncertą. Dar būdamas jaunas L. Šankaras akompanavo žymiems Karnāṭaka saṃgītaṃ atlikėjams (Semmangudi Srinivasa Iyer, Chembai Vaithyanatha Baghavatar, Palghat Mani Iyer ir Alathur Srinivasa Iyer).
Baigęs fizikos bakalauro studijas Indijoje, 1969 metais Šankaras persikėlė į JAV ir ten, Veslejano universitete įgijo etnomuzikologijos daktaro laipsnį. JAV jis susipažino su tokiais džiazo muzikantais kaip Ornette Coleman, Jimmy Garrison ir John McLaughlin, o su pastaruoju 1975 metais įkūrė Shakti – įtakingą novatoriško stiliaus grupę, kuri sėkmingai jungė dvi, atrodytų sunkiai suderinamas, muzikines tradicijas – rytų ir vakarų.
L. Šankaras pirmąjį solinį albumą „Touch Me There“, prodiusuojamą Frenko Zapos, išleido 1979 metais, o 1982-aisiais kartu su kompozitore Caroline įkūrė savo grupę – The Epidemics, su kuria išleido tris albumus.
XX a. devintą dešimtmetį Šankaras periodiškai dalyvaudavo įrašuose kaip grupės lyderis, grodavo tiek džiazo, tiek Indų klasikinę muziką. 1980 metais išleistas albumas „Who's To Know“ pasižymi unikaliu garsu, išgaunamu paties Šankaro sugalvotu dešimties stygų dvigubu smuiku. Šis instrumentas, kurį pagamino žymus gitarų meistras Ken Parker, apima visą orkestro diapazoną, įskaitant kontraboso, violončelės, alto ir smuiko. Neseniai Šankaras sukūrė antrą šio instrumento versiją, kuri yra daug lengvesnė už savo pirmtaką.
1990 metais Šankaras prodiusavo režisieriaus H. O. Nazareth vienos valandos trukmės filmą. Ši juosta buvo nominuota geriausio dokumentinio filmo kategorijoje Kanų kino festivalyje. Taip pat jis įgrojo Peterio Gabrielo sukurtą filmo „The Last Temptation of Christ“ (1988 m.) garso takelį, kuris vėliau buvo išleistas kaip atskiras albumas, o pats Šankaras už jį 1994 metais gavo Grammy apdovanojimą. Beje, po dvejų metų Grammy buvo nominuotas jau solinis Šankaro albumas – „Raga Aberi“ (1995 m.).
Šankaras grojo keliuose Peterio Gabrielo albumuose, pavyzdžiui, „So and Us“. Nuo 1996 m. Šankaras ir jo dukterėčia Gingger keliavo po įvairias šalis koncertuodami kaip Shankar & Ginger susilaukdami kritikų pripažinimo ir populiarumo.
Šankaras yra grojęs su geriausiais savo laikmečio muzikantais, tokiais kaip Lou Reed, Echo & the Bunnymen, Talking Heads, Frank Zappa, Peter Gabriel, Elton John, Eric Clapton, Phil Collins, Charly García, Jonathan Davis, Bruce Springsteen, Van Morrison, Stewart Copeland, Yoko Ono, A. R. Rahman, John Waite, Steve Vai, Ginger Baker, Toto, Nils Lofgren, Mark O'Connor ir Sting. Šankaras yra giriamas už savo gebėjimus jungti ir maišyti rytų ir vakarų muzikos stilius, o jis pats yra sakęs – „Galų gale aš norėčiau suburti Rytus ir Vakarus draugėn. Toks, manau, yra mano vaidmuo“.
Michailas Lomonosovas
Michailas Vasiljevičius Lomonosovas (rus. Михаи́л Васи́льевич Ломоно́сов; 1711 m. lapkričio 19  Mišaninskaja k. –  1765 m. balandžio 15 d.  Sankt Peterburge) – rusų poetas, chemikas, rusų kalbos reformatorius – mokslininkas universalas. Tarp jo atradimų buvo Veneros atmosfera ir masių tvermės dėsnis cheminėse reakcijose.
Vaikystė
thumb|200 px|left|Gukor – žvejybinis laivas, XVIII a. Rusijos Šiaurė. Michailo Lomonosovo muziejaus eksponatas
Michailas Lomonosovas gimė 1711 m. lapkričio 19 d. Mišaninskajos kaime (vėliau jo garbei pervadintame Lomonosovu). Jo tėvas Vasilijus Dorofėjevičius Lomonosovas buvo pasiturintis valstietis žvejys, prasimušęs iki laivų savininkų. Turtą jis susikrovė vežiodamas prekes iš Archangelsko į Pustoziorską, Solovkus, Kolą ir Laplandiją. Motina – pirmoji Vasilijaus žmona, diakono duktė Jelena Ivanovna (mergautinė pavardė – Sivkova) šeimoje.
Nuo dešimties metų Michailas ėmė lydėti tėvą jo prekybinėse kelionėse. Kartu jie plaukė į Baltąją jūrą, į Solovkų salas. Jūros pavojai užgrūdino jaunojo Michailo valią ir davė patirties. Rusijos Šiaurės gamtos įtaka buvo juntama jau suaugusio Michailo Lomonosovo mąstyme, pasaulėžiūroje.
Vaikystėje Michailas mokėsi pas kaimo diakoną S.N.Sabelnikovą. Beveik visi tekstai, prie kurių jis turėjo priėjimą, buvo religinio pobūdžio. Būdamas paauglys, jis buvo supažindintas su M. Smotrickio „Gramatika“ bei L.Magnickio „Aritmetika“. Šios knygos padarė jaunuoliui nemažą įtaką – jos paskatino Michailą siekti tolesnio išsilavinimo ir nulėmė pagrindinius jo prioritetus – tiksliuosius mokslus bei kalbos meną. Būdamas keturiolikos metų Michailas laisvai skaitė ir rašė.
Mokslai Maskvoje ir Kijeve (1731–1735 m.)
thumb|200 px|right|Michailo Lomonosovo jaunystės laikų rašysena, 1725 m.
1731 m. sausio pradžioje Michailas Lomonosovas atvyko į Maskvą. Tam, kad įstotų į Slavų–graikų–lotynų akademiją, M.Lomonosovui teko suklastoti dokumentus ir pristatyti save kaip Cholmogorų dvarininko sūnų. 1734 m. šis pirmasis melas bei dar vienas melagingas teiginys, jog esąs šventiko sūnumi, vos netapo priežastimi išmesti jaunąjį mokslininką iš akademijos, tačiau bylos tyrimas praėjo be rimtesnių pasekmių.