cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elena Gaidienė
Elena Gaidienė (g. 1922 m. rugsėjo 21 d. Mikėniškio vkm., Utenos apsk.) – zoologė, ilgametė T. Ivanausko zoologijos muziejaus mokslo darbuotoja, Lietuvos entomologų draugijos narė.
1942 m. baigė Utenos gimnaziją, 1947 m. – Lietuvos žemės ūkio akademijos Agronomijos fakultetą. 1948–1950 m. studijavo Vilniaus pedagoginiame institute, bet jo nebaigė.
1953–1988 m. Kauno Zoologijos muziejaus Bestuburių sektoriaus vadovė, nuo 1989 m. Entomologijos skyriaus vedėja. Nuo 1996 m. Ekologijos insituto neetatinė mokslinė bendradarbė.
Parengė disertaciją “Paprastosios pušies kankorėžių ir sėklų kenkėjai Lietuvos respublikoje” (neginta). Sudarė ir išspausdino T. Ivanausko zoologijos muziejaus entomologinių rinkinių katalogą (1993), leidinį apie šio muziejaus istoriją (1999) ir kt.
Paskelbė mokslinių ir populiarių straipsnių Lietuvos ir užsienio spaudoje. Daugiausia rašė apie pušies kenkėjus, kitais entomologijos, gamtos muziejų istorijos klausimais.
Melsvakotė stirnabudė
Melsvakotė stirnabudė – baltikinių (Tricholomataceae) šeimos, stirnabudžių (Lepista) genties grybų rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Žolėti miškai, pievos, pamiškės. Vasara, ruduo. Kotas melsvas, violetinis.
Vaisiakūniai vidutinio dydžio, dideli. Kepurėlė 5–10 (15) cm skersmens, netaisyklingai paplokščia, matinė pilkšvai rusva, mėsinga. Lakšteliai tankūs, platūs, šviesiai pilki, priaugtiniai. Kotas 3–8 (10)×1–3 cm, kietas, plaušuotas, šviesiai violetinis, melsvas, pilkai melsvas, tvirtai suaugęs su substratu. Trama stora, balta, balsva, nemalonaus skonio ir kvapo. Sporos 6–8×4–5 μm.
Būdingi požymiai: atvirų, žolėtų krūmokšnių, ganyklų grybas, sporos dygliuotos.
Auga vasarą, rudenį, pavieniui, grupėmis. Valgomas, vertingas grybas. Saugomas.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 122 psl.
Eskadrilė
Eskadrilė  – pagrindinis taktinis karinės aviacijos dalinys.
Eskadrilę sudaro kelios grandys, priklausomai nuo paskirties nuo 8 iki 30 lėktuvų ar sraigtasparnių. Eskadrilės sudaro aviacijos pulką, sparną ar eskadrą.
Kai kuriose valstybėse eskadrilės būna ne tik aviacijos, bet ir priešlėktuvinės gynybos (raketų žemė-oras).
JAV eskadrilės
JAV Karinėse oro pajėgose eskadrilė laikoma daliniu (pagrindiniu karinių vienetų rangu). Eskadriles sudaro keletas padalinių, vadinamų flight. Eskadrilė turi kelis šimtus žmonių ir 8–24 lėktuvus. Jai paprastai vadovauja karininkas, kurio laipsnis gali būti nuo kapitono iki pulkininko leitenanto.
Tomas Dobrovolskis
Tomas Dobrovolskis (1966 m. gruodžio 28 d. Vilniuje – 2015 m. sausio 6 d. Vilniuje) – kompozitorius, perkusininkas, multiinstrumentalistas, išradęs varinį mušamąjį instrumentą Varinį Gaublį, kuriam sukūrė specialią grojimo techniką, skiemenuotę ir muzikinį raštą.
Biografija
Baigė Juozo Tallat-Kelpšos aukštesniąją muzikos mokyklą, akademinius mušamuosius. Toliau sekė studijos LMTA. Įstojo į Klaipėdos universitetą, Menų fakulteto Džiazo katedrą, bet po pusmečio mokslus metė. Negalėjo mokytis, nes Klaipėdoje neuždirbdavo pakankamai, kad galėtų išlaikyti šeimą. Vėliau tapo reklamos agentūros bendrasavininkiu. 7 metus dėstė reklamos verslą kolegijoje. Vilniuje vadovavo prekybos centro rinkodaros skyriui. Kurį laiką buvo reklamos redaktorius Baltijos televizijoje, LTV komercijos direktorius, po to dirbo dar vienoje reklamos agentūroje.
Grojo solo ir bendruose akademinės, eksperimentinės, improvizacinės, džiazo ir pasaulio muzikos bei šokio, teatro, TV ir kino projektuose, aktyviai koncertavo.
Jo muzika skambėjo Lietuvoje, Lenkijoje, Latvijoje, Danijoje, Švedijoje, Anglijoje, Belgijoje, Suomijoje, Islandijoje, Alandų salose, Izraelyje, Austrijoje, Italijoje, JAV (Niujorko, Čikagos, San Francisko, Nevados – „Burning Man“ festivalyje), Pietų Korėjoje.
Ryškiausias muzikos ir šokio projektas – tai „TRIMATRIX“ spektaklis (šokėjai Loreta Juodkaitė, Andrius Žužžalkinas ir Igoris Zaripovas) Menų spaustuvėje. Muzikiniai projektai – „Sainkho & The new art trio“ su Sainkho Namtchylak, Raimondu Sviackevičiumi ir Andre Pabarčiūte, „SoloDuo“ projektas su japone Satoko Aoki, „Folkex.lt“ su Sauliumi Petreikiu, „Exlex“ su Neda Malūnavičiūte. Soliniai projektai – „Varinis Gaublys“ ir paskutinis, ryškiausias, brandžiausias – „AXIS. The Brass Globe“.
Naktį iš 2014 m. gruodžio 23 į 24 d., apie 3 val. Tomas Dobrovolskis buvo žiauriai sumuštas Vilniuje, Vingrių gatvėje, šalia naktinio baro. Kompozitorius patyrė sunkią galvos traumą, jį ištiko koma. Kitų metų sausio 6 d. buvo paskelbta, jog menininkas mirė.
Jonas Čygas
Jonas Čygas (1910 m. kovo 11 d. Jasiškiuose, Nemunėlio Radviliškio valsčius, Biržų apskritis – 1959 m. liepos 25 d. Kaune) – Lietuvos veterinarijos gydytojas parazitologas.
Biografija
1928 m. baigė Biržų gimnaziją. 1929 m., gavęs LR žemės ūkio ministerijos stipendiją, išvyko studijuoti veterinarijos mokslų į Berlyno aukštąją veterinarijos mokyklą. 1929 m. perėjo į Vienos aukštąją veterinarijos mokyklą, 1935 m. ją baigė.
1936–1941 m. dirbo veterinarijos gydytoju Panevėžyje, Šiauliuose, Raseinių apskrityje. 1939 m. už antivalstybinę veiklą ištremtas iš Šiaulių. Prasidėjus karui evakavosi į Rusijos gilumą, dirbo Kirovo srities ūkio veterinarijos gydytoju. 1942–1943 m. 16-osios lietuviškosios divizijos 224 artilerijos pulko veterinarijos gydytojas.
1945–1947 m. mėsos ir pieno pramonės liaudies komisaras, ministras. 1947–1959 m. Lietuvos veterinarijos akademijos rektorius, Parazitologijos ir akušerijos katedros vedėjas, nuo 1948 m. docentas. 1956 m. biologijos mokslų kandidatas.
Stara Kosianka
Stara Kosianka  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grodzisko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Librevilis
Librevilis  – Gabono sostinė ir pagrindinis uostas, išsidėstęs šalies vakarinėje dalyje, prie Gabono upės žiočių (Gvinėjos įlanka). Kartu su greta esančiu Ovendo uostu jis yra pagrindinis šalies susisiekimo centras. Eksportas: kaučiukas, palmių produktai, kakava, atogrąžų mediena. Mieste išvystyta palmių aliejaus apdirbimo ir miltų pramonė. 1970 m. įkurtas Omaro Bongo universitetas.
Istorija
Miesto teritorijoje kadaise gyveno mpongvių (Mpongwé) gentis. 1839 m. žemę užėmė prancūzai, 1843 m. jie įkūrė Gabono miestą kaip prekybos centrą. 1848 m. į Gaboną atsikėlė vergai ir gyvenvietę pavadino Libreviliu. 1886 m. jis tapo Gabono kolonijos administraciniu centru, 1888 m. – Prancūzijos Kongo, 1910 m. – Prancūzijos Pusiaujo Afrikos kolonijos Gabono teritorijos centru. Tai buvo pagrindinis Vakarų Afrikos uostamiestis iki tol, kai išsiplėtė Puent Nuaras. 1960 m. miestas tapo nepriklausomo Gabono sostine.
Pavadinimo kilmė
Vergai, 1848 m. išsilaipinę iš laivo „L’Elizia“, gyvenvietę pavadino „laisvu miestu“ pagal analogiją su Siera Leonės sostine Fritaunu ( – „laisvas miestas“).
Antonijus Koracis
thumb|350px|right|Varšuvos Didysis teatras thumb|right|250px|Mostovskių rūmai right|250px|Pastatas Ujazdovskių g. right|250px|Obeliskas karininkams lojalistams Antonijus Koracis (, 1792 m. gruodžio 16 d. Livornas – 1877 m. balandžio 26 d. Florencija) – italų vėlyvojo klasicizmo architektas, dirbęs Lenkijoje bei Lietuvoje.
Biografija
Livorno Avvalorati teatro impresarijaus sūnus. 1811 m. baigė raštininkų mokyklą, 1816 m. baigė Florencijos dailės akademiją (Regia Accademia delle Belle Arti del Disegno). 1818 m. kunigaikštis Stanislovas Stasičius, ieškodamas architekto jo įsteigtos Mokslo draugų bendrijos pastato statybai, apsilankė Toskanoje ir jam buvo rekomenduotas gabus jaunas architektas Antonijus Koracis. Nuo 1819 m. gyveno ir kūrė Lenkijoje. Jo kūrybai nemažos įtakos turėjo tai, kad Lenkijos karalystė, atsigavusi po Abiejų Tautų Respublikos padalijimo ir Napoleono karų, vėl galėjo skirti nemažai lėšų valstybinių ir visuomeninių pastatų statybai. Prisidėjo prie XIX a. pirmosios pusės Varšuvos architektūrinio vaizdo formavimo, miesto planavimo, suprojektavo Teatro ir Banko aikštes.
Statiniai monumentalūs, paprastų formų, grakščių proporcijų. Jo kūrybą galima perskirti į du etapus. Maždaug iki 1830 m. ryškus neoklasicizmas, o po 1831 m. sukilimo – tų pačių formų interpretavimas romantizmo dvasia.
Geležies rūda
thumb|250px|Geležies rūda. Hematito luitas
Geležies rūda – mineralai ir uolienos, iš kurių ekonomiškai pagrįstas geležies išgavimas. Rūda paprastai turi daug geležies oksidų, todėl jos spalva – nuo tamsiai pilkos, šviesiai geltonos iki raudonos. Svarbiausi geležies rūdos mineralai – magnetitas, hematitas, getitas, limonitas, sideritas.
Daugiausia geležies rūdos išteklių randama Ukrainoje, Rusijoje, Brazilijoje, Kanadoje, JAV, Australijoje ir Indijoje. Didžiausi geležies rūdos telkiniai pasaulyje siekia nuo kelių iki keliasdešimties milijardų tonų: Kursko magnetinėje anomalijoje 55 mlrd. t., Brazilijos Minas Žeraiso valstijoje 25 mlrd. t.
Geležies rūda Lietuvoje
Lietuvoje didžiausi geležies rūdos ištekliai aptikti Varėnos rajone, vadinamojoje Varėnos geležies rūdos zonoje. Joje didžiausias yra Varėnos telkinys. Telkinio rūdinis mineralas magnetitas, nerūdiniai – serpentinas, olivinas, piroksenas. Varėnos geležies rūdos telkinio vidurinės dalies ištekliai siekia 142 mln. t. rūdos, visoje Varėnos geležies rūdos zonoje – kelis kartus didesni. Mažesni geležies rūdos kiekiai aptikti ties Kazlų Rūda, taip pat Lietuvos šiaurinėje dalyje, juros periodo uolienose.
Geležies rūdos gavyba
thumb|250px|Pasaulio geležies rūdos gavyba tonomis per metus šalies gyventojui thumb|250px|Pasaulio geležies rūdos atsargos tonomis šalies gyventojui
Aleksandras Kleinas
Aleksandras Kleinas (1904 m. birželio 16 d. Vilkaviškyje, Rusijos imperija - 1971 m. kovo 2 d. Maskvoje, Tarybų Sąjunga) – baleto šokėjas ir mokytojas, RTFSR nusipelnęs artistas.
Biografija
Gimė 1904 m. birželio 16 d. Vilkaviškyje. Baigė Maskvos choreografijos technikumą. Baigęs mokslus 1923 m. pradėjo dirbti Jaunojo baleto (Молодой балет) šokių kolektyve, kur pradirbo trejus metus. 1928 m. pakviestas dirbti į Baku darbininkų teatrą. 1930-1931 m. šoko Leningrado liaudies rūmų teatre.
1931 m. pradėjo šokti Maskvos dailininkų balete. Vėliau įsidarbino Maskvos muzikos akademijos teatre, kur dirbo iki 1965 metų. Buvo laikomas vienu iš geriausių pantomimos baleto vaidmenų atlikėjų, taip pat puikiai atlikdavo lyriškus ir juokingus vaidmenis. 1957 m. jam suteiktas RTFSR nusipelnusio artisto apdovanojimas. Mirė 1971 m. kovo 2 d. Maskvoje, palaidotas Vaganovo kapinėse.
Amūras (upė)
Amūras ( – „Juodojo drakono upė“; ; mandžiūrų k.: 25px, Sahalijan Ula – „Juodoji upė“) – upė Azijoje, Tolimuosiuose Rytuose, viena iš dešimties ilgiausių pasaulio upių.
Tėkmė
Upės ištakos yra šiaurės rytų Mongolijoje: Ononas ir Ingoda sudaro Šilką, o Kerulenas po liūčių pasiekia Argūnę. Šilka ir Argūnė teka Rusijos Užbaikalės kraštu. Šios upės susilieja į pietryčius nuo Mogočios ir sudaro Amūrą. Ši upė toliau teka rytų, pietryčių kryptimi Rusijos-Kinijos valstybine siena, istoriniu Mandžiūrijos regionu. Aukštupio slėnis siauras, už Zėjos žiočių – išsiplečia. Kertant Mažojo Chingano kalnus slėnis vėl susiaurėja. Už Chabarovsko Amūras pasuka į šiaurės rytus ir teka per Rusiją, sudaro platų, pelkėtą slėnį, skaidosi į protakas. Įteka į Ochotsko jūrą, Amūro limaną (Totorių sąsiaurio šiaurinė dalis) priešais Sachalino salą, ties Nikolajevsku prie Amūro.
Amūro tikrasis ilgis yra 2824 km, skaičiuojant nuo Argūnės ištakų – 4444 km. Vandens sistema Kerulenas-Argūnė-Amūras yra 10 pagal ilgį pasaulyje.
Intakai
Didžiausi intakai:
thumb|left|240px|Amūro baseinas
Hidrologija
Upės vidutinis debitas – 10 900 m³/s, didžiausias (ties Chabarovsku) – 40 000 m³/s (vasaros poplūdžių metu), minimalus – 345 m³/s. Dėl nesniegingų žiemų pavasario potvyniai nedideli, bet smarkiai ištvinta vasaros liūčių metu. Per parą upė nuneša 41 tūkst. tonų nešmenų. Aukštupyje upė būna užšalusi nuo lapkričio pradžios iki gegužės pradžios, žemupyje – nuo lapkričio pabaigos iki balandžio pabaigos.
Reikšmė
Amūro baseinas nuo seno buvo gyvenamas tungūzų tautų, mongolų, nivchių, kurias kinai vadino „laukiniais džiurdženais“. XIII–XIV a. upės pakrantėje pradėti kurti kinų postai. XVII a. dėl regiono kontrolės ėmė varžytis Rusija ir Kinija, o XIX a. šių valstybių siena nuvesta Amūro upe (Aigunės sutartis). Nikolajus Muravjovas-Amurskis vadovavo ekspedicijai palei Amūrą.
Amūre vykdoma pramoninė žvejyba (ketos, gorbušos, plačiakakčiai, daūriniai eršketai ir kt.). Upė yra svarbi laivybinė arterija (laivuojama per visą savo ilgį). Prie Amūro įsikūrę miestai: Huma, Heihė, Tongdziangas, Dziajinas, Fujuanas (Kinija), Blagoveščenskas, Chabarovskas, Amurskas, Komsomolskas prie Amūro, Nikolajevskas prie Amūro.
Pavadinimai
Kinai upę seniau vadino „juodąja upe“, o vėliau – Hēilóng Jiāng „juodojo drakono upe“. Mongoliškas pavadinimas Амур Хара-Мурэн reiškia „juoda plati upė“, o mandžiūrų Sahalijan Ula – taip pat „juodoji upė“. Rusiškas pavadinimas Amūras pateko per tungusų-mandžiūrų kalbų žodžius амар, дамур, reiškiančius „didelė upė“.
Cyrodiil
thumb|right|Cyrodiil provincijos žemėlapis
Cyrodiil – viena iš kompiuterinių žaidimų The Elder Scrolls serijos provincijų, esanti Tamriel žemyno centre. Ji ribojasi su Hammerfell, Skyrim, Morrowind, Black Marsh, Elsweyr ir Valenwood provincijomis. Cyrodiil apgyvendinta imperialų rasės atstovais. Ši provincija yra pirmasis Tamriel imperijos užimtas teritorinis vienetas.
Istorija
Cyrodiil žavinti šiuolaikinius archeologus ir nuotykių ieškotojus provincija, kuri optimistiškai vadinama spindinčiąja Nirn žemyno širdimi.
Pirmieji Cyrodiil provincijoje įsikūrė ayleidų rasės atstovai, kurių gretose buvo ir išvaryti iš Skyrim provincijos ayleidai. Kartu su Skyrim ayleidais į provinciją atvyko ir šiauriečių protėviai nedžiai, kurie ayleidų rasei tarnavo kaip vergai, tačiau pirmosios eros 242 m. Cyrodiil žemėse įvyko vergų sukilimas, kuriam vadovavo šventoji „vergų karalienė“ Alessia. Dėl sukilėlių jėgos ayleidams teko atsisakyti savo valdų ir provincija ėmė priklausyti nedžiams, kurie prisitaikę prie naujojo klimato, virto imperialų rase.
Pirmosios eros 2703 m. Cyrodiil provinciją užpuolė Akavir žemyno gyventojai, pirmojo Cyrodiil imperatoriaus Remano I armija ilgai kariavo su jais, tačiau Akavir pajėgos buvo stipresnės… Imperialai ilgai kentė akavirų priespaudą, bet antrosios eros 430 m. imperatorius Remanas III nugalėjo akavirus, mirė paskutinis akavirų valdovas ir provincija vėl tapo imperialų nuosavybe.
Trečiosios eros laikotarpiu Cyrodiil imperatoriumi tapo Tiberis Septimas, provincija pradėjo klestėti. Tiberis Septimas įvykdė begalė reformų, jo kariuomenė užėmė daug naujų žemių ir Cyrodiil virto rojaus kampeliu…
Geografija
thumb|right|Vaizdas nuo The Jerall kalno Cyrodiil provincijoje gausu augalijos ir gyvūnijos, teritorijos apylinkėse vidutinių platumų klimatas. Provincijos vakaruose „Aukso krantas“, kurį skalauja Abecean jūra, The Valus kalnai ir Blackwood miškas, šiaurėje The Colovian kalnynas ir The Jerall kalnas, pietuose Topal jūra, Cyrodiil centre lyguma, kurios viduryje Rumare ežeras ir Imperial miestas. Iš Rumare ežero išteka didžiulė Niben upė, kuri turi 4 intakus (Larsius, Corbelle, Silverfish ir Panther), visa upės teritorija sudaro The Nibenay baseiną ir slėnį.
Politinė sistema
Cyrodiil provincijoje monarchinė politinė sistema. Provincijoje ji mylima ir gerbiama, daugelyje miestų galima pamatyti statulų, skirtų Cyrodiil imperatorių ir dievų garbei.
Svarbiausios provincijos vietos
thumb|right|Miestas – sostinė Imperial City
Nuorodos
The Elder Scrolls Сиродиил
Jūratė Ladavičiūtė
Jūratė Ladavičiūtė (g. 1985 m. vasario 19 d. Panevėžyje) – Lietuvos plaukikė, 2000 m. vasaros olimpinių žaidynių dalyvė. Lietuvos olimpinio sporto centro auklėtinė, Lietuvos plaukimo rinktinės narė (2000-2003 m.), daugkartinė Lietuvos ir Baltijos šalių plaukimo čempionė.
J. Ladavičiūtė mokėsi Panevėžio Žemynos vidurinėje mokykloje. Ją baigė 2003 m. Mokėsi Niujorke (2004 m.) ESL centre.
Ji buvo jauniausia Lietuvos rinktinės dalyvė (15 metų ir 207 dienos) Sidnėjaus olimpinėse žaidynėse. Dalyvavo moterų 50 ir 100 m plaukimo laisvuoju stiliumi rungtyse. Finalo šiuose plaukimuose nepasiekė. Pasiekti rezultatai: 100 m įveikė per 58,75 s (41 v.), 50 m - per 27,54 s (50 v.).
Lietuvos gamtos mokslų olimpiadų asociacija
thumb|right|150px|LGMOA logotipas LGMOA (Lietuvos Gamtos Mokslų Olimpiadų Asociacija) – nevyriausybinė, pelno nesiekianti organizacija, vienijanti gamtos mokslų olimpiadų tobulinimu ir mokslo populiarinimu užsiimančius dėstytojus ir studentus – oranžinius. Asociacija suburta 2003 m. Asociacijos tikslai – pakeisti seną požiūrį į moksleivių ugdymą, skatinti jaunimą domėtis mokslu, tobulinti moksleivių švietimo ir lavinimo sistemą, suvienyti bendradarbiavimui mokytojus, dėstytojus, studentus bei pačius mokinius.
Pagrindiniai LGMOA organizuojami renginiai – LitBO (Lietuvos mokinių biologijos olimpiados II ir III turai), LitChO (Lietuvos mokinių chemijos olimpiados II ir III turai) ir LitFO (Lietuvos mokinių fizikos olimpiados II ir III turai).
Vienas iš didžiausių asociacijos laimėjimų – įgyvendintas „Olimpiados.lt“ projektas. Jo metu sukurta svetainė moksleiviams, mokytojams ir šiaip mokslu besidomintiems žmonėms. Didžiąją portalo, kurio internetinis adresas www.olimpiados.lt, turinio dalį sudaro informacija apie įvairius renginius, konkursus ir olimpiadas.
Juodkrantė
Juodkrantė – antra pagal dydį gyvenvietė Kuršių nerijoje, 18 km į pietus nuo Klaipėdos, prie kelio. Gyvenvietė yra Neringos savivaldybės teritorijoje. Istorinis-urbanistinis draustinis, linijinio plano gyvenvietė, nusidriekusi 2 km palei marias. Yra Juodkrantės evangelikų liuteronų bažnyčia (pastatyta 1885 m., dar vadinama Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia), veikiančios civilinės kapinės. Išlikę XIX a. pabaigos – XX a. pradžios vilų ir kitų pastatų, pamario žvejų sodybų, yra uostas prie Kuršių marių, jachtų prieplauka. Vasaros metu plaukia keltas iš Drevernos. Veikia poilsio namai, L. Rėzos jūrų kadetų mokykla, pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1959 m.), paštas (LT-93017), kultūros centras. Stovi paminklas biurokratijai.
Etimologija
Juodkrantė yra vertinys iš ankstesnio, vokiško vietovardžio Schwarzort, reiškiančio „juoda vieta“. Manoma, kad XIV a. Baltijos jūroje ties Juodkrante įvyko laivo katastrofa, todėl vietovė ir galėjusi būti pavadinta juoda vieta. Taip pat yra versija, kad nuo kito Kuršių marių kranto vietovė atrodė tamsiai dėl apaugusių spygliuočių medžių.
Geografija
thumb|left|[[Gintaro įlanka]]
Juodkrantė įsikūrusi senųjų – parabolinių kopų slėnyje, yra išlikę senų pušynų fragmentų. Netoli Juodkrantės yra saugomos Pilkosios kopos. Prie Juodkrantės yra apžvalgos aikštelė ant Garnių kalno. Netoli Juodkrantės yra nuo XIX a. pradžios stebima pilkųjų garnių ir kormoranų kolonija. Šiuo metu ji labai išsiplėtė ir pradeda kelti grėsmę miškui, mat nuo rūgščių jų išmatų džiūsta medžiai.
Prie Juodkrantės yra vieta, kur daugiausia Lietuvoje buvo iškasama gintaro. Jis čia kasamas nuo 1862 m., ta vieta pavadinta Gintaro įlanka.
Istorija
thumb|left|Juodkrantė XIX a. pabaigoje thumb|left|Kaimelis nuo Kuršių marių pusės (1936 m. atvirutė)
Čia žmonių gyventa nuo seno: jos apylinkėse rasta akmens, žalvario ir ankstyvojo geležies amžiaus archeologinių gintaro dirbinių. Juodkrantė rašytiniuose šaltiniuose minima jau 1429 m. Tada ji buvo arčiau jūros, 2,5 km į šiaurę nuo dabartinės gyvenvietės. 1509 m. Juodkrantė gavo žvejybos privilegiją. 1599–1600 m. senąjį kaimą (13 sodybų) beveik užpustė smėlis. 1603 m. jis labai nukentėjo nuo maro, čia liko tik 6 apgyventintos sodybos. Smėlis tebeslinko ir pajūrio Juodkrantė paskutinį kartą paminima 1724 m.
Priešais Gintaro įlanką anksčiau buvo kaimas Grikienė (arba Nuodėmių kaimas), dabar esantis Juodkrantės teritorijoje.
1669 m. miškų prievaizdas Hansas Reinishas gavo privilegiją šalia kelio įkurti karčiamą. 1682 m. gautas leidimas ir kurtis žvejams. XVIII a. pabaigoje į Juodkrantę persikėlė ir užpustyto Karvaičių kaimo gyventojai kartu perkeliant ir Karvaičių bažnyčią, kuri 1878 m. sudegė. Senoji Juodkrantė (šiaurėje), Naujieji Karvaičiai (pietuose) ir Juodkrantė prie bažnyčios (viduryje) susiliejo į vieną gyvenvietę. 1885 m. pastatyta mūrinė Juodkrantės bažnyčia.
Apie 1840 m. Juodkrantė ėmė garsėti kaip kurortas ir 1858 m. į ją pradėjo plaukti garlaiviai iš Klaipėdos, o vėliau ir Tilžės. Maždaug tuo metu (1855 m., 1860 m. ir 1861 m.), gilinant marių dugną, rasta gintaro. Tai dar labiau paskatino gyvenvietės vystymąsi. 1861–1882 m. prie Juodkrantės surasta labai vertingų priešistorinių laikų gintaro dirbinių. 1860–1890 m. kurorto plėtrą skatino kompanijos „W. Stantien & M. Becker“ gintaro gavybos veikla. XIX a. – XX a. pradžioje Juodkrantėje įsikūrė daug viešbučių, vilų, vasarnamių, restoranų ir parduotuvių.
1946 m. rugpjūčio 3 d. Juodkrantė tapo miesto tipo gyvenviete (kaip vasarvietė), 1947 m. prijungta prie Klaipėdos, o nuo 1961 m. įjungta į naują Neringos miestą. Sovietmečiu pastatyta poilsio namų, tarp jų – Vilniaus baldų kombinato „Ąžuolyno“ poilsio namai (architektas E. Guzas), respublikiniai žemės ūkio statybininkų poilsio namai (architektas E. Jurgelionis). Liuteronų bažnyčioje 1973 m. įkurtas miniatiūrų muziejus, kuriame eksponuotos tapytos miniatiūros, juvelyriniai dirbiniai, medaliai, languose buvo dailininko B. Bružo vitražai.
Žymūs žmonės
Nuo Juodkrantės, Karvaičių kaimo kilęs žymūs lietuvių tautosakininkas Liudvikas Rėza. Jam čia 1994 m. pastatytas paminklas (autorius Arūnas Sakalauskas). L. Rėzos vardu yra pavadinta ir Juodkrantės Liudviko Rėzos jūrų kadetų mokykla.
Juodkrantėje jaunystę praleido vokiečių tapytojas Gustavas Fenkolis (1872–1950). Juodkrantėje gimė publicistas Martin Kakies (1894–1987).
Sportas
Juodkrantė viena universaliausių buriavimo vietų Lietuvoje. Buriuojama jėgos aitvarais ir burlentėmis tiek marių, tiek jūros pusėje prie mažosios gelbėtojų stoties. Tinka visos vėjo kryptys.
Vasilijus Kuznecovas
Vasilijus Kuznecovas (, 1901 m. vasario 13 d. Kostromos gubernijoje, Rusija – 1990 m. birželio 5 d. Maskvoje) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs TSKP CK Politinio biuro narys, tris kartus ėjęs TSRS vadovo pareigas.
Biografija
1940 m. tapo Valstybinio plano komiteto (GOSPLAN) pirmininko pavaduotoju bei Valstybinio gynybos komiteto pirmininko pavaduotojo G. Malenkovo pavaduotoju metalurgijos klausimais. 1943 m. paskirtas Juodosios metalurgijos darbuotojų profsąjungos pirmininku. Nuo 1944 m. iki 1953 m. dirbo Visasąjunginės profesinių sąjungų centro tarybos prezidiumo pirmininko pavaduotoju, 1945-1953 m. buvo Pasaulinės profesinių sąjungų federacijos viceprezidentas. Tuo pat metu 1946 – 1950 m. buvo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Tautybių Tarybos pirmininkas, o 1952–1953 m. – TSKP CK Prezidiumo užsienio reikalų komisijos narys. 1944 m. buvo V. Molotovo vadovaujamos TSRS delegacijos, dalyvavusios Jungtinių Tautų organizacijos statuto kūrimo konferencijoje, narys.
Po Stalino mirties 1953 m. kovo mėn. paskirtas TSRS ambasadoriumi Kinijoje, tais pačiais metais tapo TSRS Užsienio reikalų ministro pavaduotoju, kuriuo dirbo iki 1977 m.
1977 – 1986 m. buvo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo pirmininko pirmasis pavaduotojas. Po L.Brežnevo, J. Andropovo ir K. Černenkos mirties ("Puošnių laidotuvių epocha") iki išrenkant naują šalies vadovą V. Kuznecovas triskart ėjo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo pirmininko (nominalaus TSRS vadovo) pareigas.
1952-1989 m. – TSKP CK narys, 1952 m. spalio mėn. – 1953 m. kovo mėn. buvo TSKP CK Politinio biuro narys, 1977 – 1986 m. – kandidatas į Politinio biuro narius. Dukart Socialistinio darbo didvyris (1971 ir 1981 m.), apdovanotas septyniais Lenino ordinais, Spalio revoliucijos, Darbo raudonosios vėliavos, Raudonosios žvaigždės bei Garbės ženklo ordinais.
Šventaragio slėnis
thumb|right|165px|Dr. Karl von Spruner’io 1854 m. žemėlapyje pažymėtas Šventaragio slėnis (Swintoroha) Šventaragio slėnis – slėnis Vilniuje prie Neries ir Vilnios santakos. Pagal Lietuvos metraštį toje vietoje buvo deginami Lietuvos didžiųjų kunigaikščių palaikai. Pasak legendos, šią laidojimo tradiciją pradėjęs valdovas Šventaragis, kurio palaikai sudeginti XIII a.
Vasilijus Kuznecovas
Biografija
Palaidotas Novodevičės kapinėse Maskvoje.
Šventaragio slėnis
Po senosios Vilniaus katedros liekanomis rasta XI–XIII a. aukojimo vietų. Nors su Šventaragio slėniu susijusios legendos istorikų atmetamos kaip prasimanymai, jas iš lietuvių mitologijos perspektyvos tyrė Vladimiras Toporovas, Gintaras Beresnevičius, Norbertas Vėlius, Vykintas Vaitkevičius ir kiti.
Legenda
Kunigaikštis Šventaragis (priklausęs legendinei Palemono dinastijai) pasirinko gražią vietą slėnyje, Neries ir Vilnios santakoje ir nurodė savo sūnui Skirmantui pastatyti ten šventyklą, kurioje jis po mirties turėsiąs būti sudegintas. Jis taip pat nurodė čia deginti Lietuvos kunigaikščių ir didikų palaikus. Po daugelio metų didysis kunigaikštis Gediminas medžiojo ir sustojo slėnyje. Čia jam prisisapnavo staugiantis Geležinis Vilkas, o žynys Lizdeika sapną paaiškino kaip ženklą, kad čia Gediminas pastatys Lietuvos sostinę. Taip Gediminas tapo Vilniaus įkūrėju.
Istoriografija
Šventaragio slėnio legendos buvo perpasakojamos vėlesnių istorikų, tarp jų Motiejaus Stryjkovskio ir Teodoro Narbuto, ir tapo labai populiariomis. 1582 m. išleistame darbe M.Stryjkovskis pridėjo, kad slėnyje buvo Perkūno šventykla, buvo deginama amžinoji ugnis, o toje vietoje vėliau pastatyta Vilniaus katedra. T. Narbutas, remdamasis abejotina Rivijaus kronika, net pateikė šventyklos išmatavimų ir joje atliekamų ritualų aprašymą. Iš tų aprašymų daryta išvada, kad Šventaragio slėnis pagoniškoje Lietuvoje buvęs svarbus kulto centras – čia stovėjusi šventykla Perkūnui, degė amžinoji ugnis, buvo atliekamos įvairios apeigos.
Akademinė diskusija apie tai, ar legendos susijusios su realia Vilniuje buvusia pagonių šventykla, tebesitęsia. Pagonių šventykla, kuri buvo sugriauta ir vietoje jos pastatyta katalikų bažnyčia, minima 1388 m. popiežiaus Urbono VI bulėje. Visgi bulė nėra labai konkreti ir joje aprašyti karaliaus Jogailos veiksmai yra panašūs į aprašytus Pakartoto Įstatymo knygoje (12:3–4).
Doxa Katōkopia
Katokopijos „Doxa“ – Kipro futbolo klubas iš Katokopijos (Peristeronos).
Istorija
Klubas įkurtas Katokopijoje. 1974 m. turkams okupavus regioną, klubas įsikūrė Peristeronoje.
Sudėtis
Atnaujinta: 2022 m. rugsėjo 17 d.
Visokiai (reikšmės)
Visokiais vadinamos šios gyvenvietės:
Bakalariavos valsčius
thumb|Teritorija priskirta Lietuvai pagal [[Lietuvos-Tarybų Rusijos taikos sutartis|1920 metų liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį]] Bakalariavos valsčius  – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje. Valsčiaus centras – Bakalariava. Ribojasi su Alėckos, Pilypavo, Račkų ir Veličkos valsčiais bei Suvalkų miestu. Valsčius priklauso Bakalariavos Šv. Apaštalo Jokūbo parapijai.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII–XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį valsčius buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Dalis valsčiaus kaimų priklausė 1919–1954 m. gyvavusiam Vulkos valsčiui. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2005 m. duomenis valsčiaus plotas yra 123,01 km², iš kurių: Valsčius sudaro 9,41 % Suvalkų apskrities.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2008 m. birželio 30 d. surinktus duomenis:
Pagal 2005 m. duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1824,88 zlotai.
Administracinis suskirstymas
Aleksandrovas, Bakalariava, Gembaluvka, Gura, Kamionka Popžečna, Karaševas, Klonova Gura, Konopkai, Kotovina, Malinuvka, Marina, Matlakas, Nieškai, Nova Kamionka, Nova Viešas, Novi Dvuras, Novi Skazdubas, Orlovas, Plocičnas, Podgužė, Podrabalina, Podvulčanka, Sadlovina, Slupiai, Sokolovas, Stara Chmieluvka, Stara Kamionka, Stari Skazdubas, Suchožecas, Vulka, Vulkos Palivarkas, Zajončkovas, Zajončkovo Palivarkas, Zdrembiai.
Valsčiaus gamta
Valsčiuje teka Rospudos ir Ščeberkos upės.
Ežerai
Valsčiuje yra šie ežerai:
Kiviškės
Kiviškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Imbrado.
Aukštoji Bukta
Aukštoji Bukta – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 4 km nuo Kamšų.
Pievinė lingė
Pievinė lingė (Circus pygargus) – vanaginių (Accipitridae) šeimos paukštis.
Paplitimas
Pievinė lingė Eurazijoje paplitusi nuo Atlanto vandenyno vakaruose iki Altajaus kalnų rytuose. Šiaurinė arealo riba eina per pietų Švediją, Estiją, Maskvos sritį, Tiumenę, Krasnojarską, pietinė – per Tian Šanį, Zeravšano baseiną, Iraną, Užkaukazę, Turkiją, Viduržemio jūros pakrantę. Taip pat gyvena šiaurės vakarų Afrikoje. Paukštis žiemoja Rytų ir Centrinėje Afrikoje bei Indijoje. Pievinė lingė Lietuvoje reta, rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Peri Žuvinto, Čepkelių pelkėse, prie Amalvo ežero, stebėta prie Merkio upės, netoli Giedraičių, prie Didžiulio, Biržulio ežerų, Nemuno deltoje, Praviršulio draustinyje.
Į Lietuvą atskrenda kovo pradžioje, išskrenda rugsėjo pabaigoje. Migruoja pavieniui.
Išvaizda
thumb|left|240px|Pievinės lingės patelė
Pievinė lingė yra mažesnė už javinę lingę. Kaip ir pastaroji, ji yra šviesiai pilka, juodomis plasnojamosiomis plunksnomis. Skiriasi tik tamsia juostele sparno viršuje, juostuota sparno apačia ir rudomis dėmelėmis ant pilvo. Snapas ir nagai juodi, kojos, vaškinė ir rainelė geltonos. Jauniklių pūkai trumpi, balsvai rusvi. Patinai sveria 227–305 g.
Elgsena
Gyvena pelkėtose paežerėse, ežerų salose, apaugusiose nendrėmis, švendrais, pavieniais karklais ir berželiais. Lizdą suka ant žemės, šlapioje, užmirkusioje vietoje ant kupstų. Lizdas menkas, sukrautas iš beržo, juodalksnio šakelių, nendrių stiebų, švendrų lapų. Lizdo plotis 30-45 cm, gylis 2-3 cm.
Specialiosios paskirties įmonė
Specialiosios paskirties įmonės (SPĮ) paskirtis – perimti steigėjo riziką, nepažeidžiant jo pagrindinio verslo prestižo, pagerinti steigėjo finansines ataskaitas, gauti paskolas ar restruktūrizuoti skolas. SPĮ pelnas arba nuostoliai gali būti neįtraukti į steigėjo ataskaitas, tačiau su viena esmine sąlyga – jei jos valdyme dalyvauja ir kiti, nepriklausomi subjektai, atliekantys „saugiklio“ ir stebėtojo funkcijas. SPĮ iš esmės turi atitikti tris kriterijus – bent trys procentai jos akcijų turi priklausyti nepriklausomam investuotojui, steigėjas negali pats valdyti SPĮ ir nėra atsakingas už tokios įmonės pelną ar nuostolius. Tokios Specialiosios paskirties įmonės apsaugo jų steigėjus nuo finansinės rizikos, susijusios su dinamiška rinkos prigimtimi, ir daugeliu atvejų leidžia išvengti mokesčių mokėjimo. Be to, jos nėra laikomos dukterinėmis įmonėmis, kurioms yra taikomi kitokie apskaitos reikalavimai.
Sean Bean
Šonas Bynas (g. 1959 m. balandžio 17 d.) – Anglijos kino aktorius. Vaidino daugelyje garsių filmų, tiek pagrindinio herojaus, tiek priešo rolėse. Pasaulinį pripažinimą atnešė rolės tokiuose filmuose kaip „Žiedų Valdovas“, „Kodas: L.O.B.I.A.I“, „Auksinė akis“, „Patriotų žaidimai“, „Ekvilibriumas“, „Troja“, „Tylioji kalva“.
Rokenrolo šlovės muziejus
right|250px|thumb|Rokenrolo šlovės muziejus Rokenrolo šlovės muziejus  – muziejus Klivlende, JAV, skirtas įamžinti žymiausių atlikėjų, prodiuserių atminimui, kurie padarė didžiulę įtaką muzikos industrijai, o ypač rokenrolui.
Sean Bean
Apdovanotas Ekrano aktorių gildijos apdovanojimu už puikų rolės atlikimą fantastiniame filme „Žiedų Valdovas: Žiedo brolija“ bei JAV Nacionalinės kino kritikų tarybos už geriausią rolę (tame pačiame filme).
Rokenrolo šlovės muziejus
Kategorijos
Nominacijos yra skirstomos į 4 kategorijas:
Edward Towgin
Edvardas Tauginas (1923 m. sausio 26 d. Pagiriuose, Ukmergės rajonas – 2012 m. gruodžio 26 d. Torunėje, Lenkija) – Lenkijos Liaudies Respublikos kariuomenės karininkas, pulkininkas.
Biografija
Gimė 1923 m. sausio 26 d. Pagiriuose. 1943 m. rugpjūtį suimtas vokiečių ir pasodintas į Panevėžio kalėjimą, iš kur pabėgo tų pačių metų spalį. 1944 m. rugpjūčio 17 d. prisijungė prie naujai suformuotos Lenkijos Liaudies Respublikos kariuomenės, mokymai vyko šalia Maskvos. Kovojo mūšiuose prieš vokiečius prie Varšuvos ir kitose vietovėse iki pat 1945 m. gegužės. Po karo tarnavo Torunėje, Elbinge, Kvidzyne ir Ščecino Stargarde. 1975 m. baigė tarnybą ir apsigyveno Torunėje. Apdovanotas įvairiais medaliais ir apdovanojimais už karinius nuopelnus Antrojo pasaulinio karo metu. Mirė 2012 m. gruodžio 26 d. Torunėje.
Puodas
thumb|230px|Metalinis puodas thumb|200px|Molinis puodas
Lietuvoje puodai randami tarp seniausių archeologinių radinių. IV tūkstm. pr. m. e. puodai gaminti tiek plokščiu, tiek smailu dugnu, o nuo II tūkst. pr. m. e. pradėjo vyrauti plokščiadugniai puodai. I tūkstm. m. e. pr. puodai įgavo panašų pavidalą į dabartinių – paryškinti pečiai ir kaklelis (arba visai be kaklelio), pilvelis viršutiniame trečdalyje, popilvis nuolaidus. Nuo X a. puodai pradėti žiesti žiedžiamuoju ratu. Lietuvoje gamintų puodų talpa paprastai būdavo nuo 1 iki 10 litrų, o kai kurioms progoms (vestuvėms, krikštynoms) gaminti iki 25 l puodai. Naudoti ir nedideli puodai su dangteliu, rankenėlėmis. Kartais viršutinė puodo pusė (petukai, kaklelis) puošti juostomis (tiesiomis, laužtomis, banguotomis).
XVIII a. pab. – XIX a. pr. naudoti ir žalvariniai puodai, o XIX a. antroje pusėje – XX a. pr. ketaus puodai. Nuo XX a. vid. naudojami pramoninės gamybos metaliniai puodai.
Stare Bogušė
Stare Bogušė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grodzisko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Velso vyrų futbolo rinktinė
Velso vyrų futbolo rinktinė  – Velsui atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Velso futbolo asociacija. Rinktinė dalyvavo dviejuose pasaulio čempionatuose (1958 ir 2022) m., o 2016 ir 2020 m. pateko į Europos futbolo čempionatą (2016 m. pasiekė pusfinalį).
Laumakiai
Laumakiais vadinami du kaimai Šiaulių rajone:
Aukštoji Išdaga
Aukštoji Išdaga – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Bagotosios, prie Višakio upelio.
Jules Bianchi
Jules Bianchi (1989 m. rugpjūčio 3 d. – 2015 m. liepos 17 d.) – automobilių sporto lenktynininkas iš Prancūzijos, dvejus metus lenktyniavęs Marussia F1 ekipoje. 2014 m. Japonijos lenktynėse prancūzas patyrė stiprią galvos traumą, po kurios ilgai buvo komos būsenoje. Iš jos jis nepabudo ir po 9 mėnesių mirė.
Kyvonys
Kyvonys – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Turgelių.
Jules Bianchi
Karjera
Sportininko karjerą prancūzas pradėjo kartingų lenktynėse.
2007 m. jis debiutavo Europos Formula Renault 2.0 čempionate, o tais metais taip pat nugalėjo Prancūzijos Formula Renault 2.0 čempionate.
2008 m. Jules perėjo į Formulės 3 čempionatą. Per 20 lenktynių prancūzas nugalėjo dvejose ir bendroje įskaitoje užėmė trečią vietą.
2009 m. buvo sėkmingiausi metai Jules karjeroje. Tais metais jis lenktyniavo net keturiuose čempionatuose – Formula Renault 3.5 Series, Didžiosios Britanijos Formulėje 3, Azijos GP2 serijoje ir Formulėje 3. Pastarojoje per 20 lenktynių pelnęs 9 pergales jis tapo čempionu.
2010 m. prancūzas lenktyniavo pagrindinėje GP2 serijoje. Per 20 lenktynių jis nepelnė nei vienos pergalės ir galutinėje įskaitoje liko trečias.
Formulė 1
Pasibaigus 2010 m. Formulės 1 sezonui buvo surengti jaunųjų lenktynininkų bandymai. Ferrari ekipos gretose tuose bandymuose buvo Jules. Prieš šiuos bandymus 2010 m. lapkričio 10 d. Ferrari patvirtino, kad prancūzas 2011 m. sezone bus ekipos atsarginis lenktynininkas.
2014 m. spalio 5 d. J. Bianchi patyrė sunkią galvos traumą, „Marussia“ pilotas Jules Bianchi be sąmonės buvo išgabentas į ligoninę su greitosios pagalbos automobiliu po to, kai patyrė avariją viename iš Suzukos trasos posūkių. Lenktynės buvo sustabdytos iki finišo likus 9 ratams, kai minėtasis J. Bianchi patyrė avariją tame pačiame posūkyje, kuriame savo bolidą sudaužė ir Adrianas Sutilas. Vokiečio teigimu, prancūzas bolido šonu trenkėsi į traktorių, kuris buvo atvažiavęs išvežti „Sauber“ automobilio.
Po 9 mėnesių komos būsenoje prancūzas mirė 2015 m. liepos 17 d. Po šio įvykio FIA paskelbė, kad lenktynininko numeris 17 bus pagerbtas ir jokiam kitam sportininkui jo nebus galima naudoti.
Išdaga
Išdaga vadinami kaimai Kazlų Rūdos savivaldybėje:
Pamurio regionas
Pamurio regionas  – vienas iš 12 Slovėnijos statistinių regionų, esantys labiausiai šiaurės rytuose, prie sienos su Vengrija. Didžiausias miestas – Murska Sobota. Sutampa su istoriniu Slovėnijos regionu Prekmurje. Pavadintas pagal Muros upę. Kraštas lyguminis, žemės derlingos, tad specializuojasi javų auginime.
Demografija
Plotas – 1 337 km².
2004 m. metų gale Pamurio regione gyveno 122 717 gyv. Gyventojų tankis – 92 gyv./km².
Užsieniečiai sudarė 0,5 % gyventojų. Vengrijos artumas lemia, kad beveik 5 % vietinių gyventojų yra vengrų tautybės. Tikėtina vyrų gyvenimo trukmė – 69,2 m., moterų – 78,5 m. Metinis gyventojų prieaugis neigiamas: -0,29 %.
Šeimų sudėtis:
Gyventojų sudėtis pagal religiją:
Žemės ūkis
Traktorius naudoja 87,2 % ūkių. Žemės ūkio paskirties žemės panaudojimas:
Agrarinių ūkių sudėtis pagal specializaciją:
Turizmas
Turizmo specializacijos – sveikatos turizmas, medžioklės turizmas ir agrarinis (vynuogynų) turizmas.
Turistai, atvykę į Pamurio regioną sudaro 7,8 % visų Slovėnijos turistų. Iš jų 52,3 % – turistai iš Slovėnijos, 47,7 % – užsieniečiai. Užsienio turistų sudėtis: 70,9 % – Austrija, 3,7 % – Kroatija, 4,1 % – Italija, 11,8 % – Vokietija, 0,5 % – D. Britanija, 9,0 % – kitos šalys.
Pamurio občinos
Regioną sudaro šios občinos (savivaldybės):
Buratino ordinas
Buratino ordinas  – visuomeninis Rusijos Federacijos apdovanojimas. Įsteigtas 2005 m. birželio 21 d., steigėjai kūrybinis susivienijimas „Tikrieji Buratino draugai“ (Настоящие друзья Буратино) ir municipalinio susivienijimo „Zelenogradsko rajonas“ (Kaliningrado sritis) administracija. Kartu buvo įsteigtas ir Buratino medalis.
Išvaizda
Eskizą sukūrė G. Poliščiukas (Г. Г. Полищук) padedant P. Astapenkai (П. В. Астапенко). Buratino figūrėlę sukūrė dailininkas V. Stilvė (В. А. Стильве),
Pagrindinė ordino medžiaga – gintaras, kitos medžiagos – tompakas, bronza. Apdaila – sidabravimas ir oksidavimas.
Kas apdovanojami
Buratino ordino kavalieriai yra kino režisierius Leonidas Nečiajevas (Леонид Нечаев), mokytojas ir psichologijos mokslų daktaras Šalva Amonašvilis (Шалва Амонашвили), dailininkas iliustratorius Leonidas Vladimirskis (Леонид Владимирский), kompozitoriai Maksimas Dunajevskis (Максим Дунаевский) ir Aleksejus Rybnikovas (Алексей Рыбников), psichologijos mokslų daktaras, profesorius Aleksandras Suvorovas (Александр Суворов, aklas ir kurčias nuo vaikystės).
CISC
CISC (iš ) – grupė įvairių procesorių architektūrų, dėl ideologinių priežasčių priešpastatoma RISC architektūroms. CISC terminas nereiškia konkrečios architektūrų rūšies, o naudojamas tik lyginant su RISC.
CISC sąvoka, lyginant su RISC yra gana sąlyginė, ji reiškia procesorių architektūras, kurios neoptimalios našumo požiūriu. Dažniausiai (nors nebūtinai) CISC priskiriamos architektūros, turinčios vieną ar kelis iš šių požymių:
Kai kada priešpastatymas tarp RISC ir CISC būna dirbtinis, pvz., procesoriuose, kurių žodžio ilgis ribotas (pvz., 8 bitų) yra keblu realizuoti optimalią komandų sistemą, nenaudojant specializuotų registrų. Kita vertus, kai kurios iš itin tipiškų RISC procesoriams komandų, pvz., skirtų vektoriniams skaičiavimams, artimesnės CISC ideologijai. Maždaug nuo XX a. 9-ojo dešimtmečio pabaigos, riba tarp RISC ir CISC ėmė nykti, daugelis RISC procesorių ėmė įgyti CISC būdingų bruožų, o patys CISC procesoriai vis dažniau imti emuliuoti, naudojant našesnius RISC procesorius.
Tipiškos CISC architektūros:
Veržuva
Veržuva vadinama:
Kurklių seniūnija
Kurklių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Anykščių rajono savivaldybės pietuose.
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigtos 3 seniūnaitijos:
Jungtinių Arabų Emyratų herbas
thumb|right|200px|JAE herbas, naudotas iki [[2008 m.]]
Jungtinių Arabų Emyratų herbas (ar.شعار الإمارات العربية المتحدة‎) oficialiai įteisintas 1973 m. Jis labai panašus į kitų Arabijos šalių herbus. Jame pavaizduotas auksinis sakalas. Jo centre yra raudonas diskas, kuriame pavaizduotas arabiška žvejų valtis. Savo nagais apačioje sakalas laiko raudoną lentelę, kurioje užrašytas valstybės pavadinimas.
2008 m. kovo 22 d. herbas buvo pakeistas. Vietoj žvejų valties diske buvo įdėta Jungtinių Arabų Emyratų vėliava ir pavaizduotos septynios žvaigždės, reiškiančios septynias JAE valstijas (emyratus).
AO Chalkīdóna
Peristerio „Chalkidona“ – buvęs Graikijos futbolo klubas iš Peristerio.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1930 m. Prisijungė prie Atromitos Peristeri klubo 2005 m.
Stare Sipniai
Stare Sipniai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Grodzisko valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Kretingos vidurinė mokykla
Kretingos vidurinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla, veikusi tarpukariu ir sovietmečiu Kretingoje.
UEFA mugių taurė 1961–1962 m.
UEFA mugių taurė 1961–1962 m. – ketvirtasis UEFA mugių taurės turnyras. Prasidėjo 1961 m. rudenį. Taurę laimėjo klubas, finale nugalėjęs  klubą (pirmąkart taurės finalų istorijoje žaidė vienos šalies klubai). Turnyras išplėstas nuo 16 iki 28 komandų.
Kretingos vidurinė mokykla
Istorija
Įkurta 1925 m. vietoje Kretingos progimnazijos. Buvo išlaikoma Kretingos apskrities savivaldybės, o nuo 1931 m. rugsėjo 1 d. – valstybės. Veikė Viešojoje aikštėje (1925–1929 m.) ir Kęstučio gatvėje (1929–1935 m.), vykdė vidurinio ir papildomo ugdymo programas.
1928 m. mokyklą lankė 104, 1929 m. – 65 mokiniai. Joje veikė biblioteka (1930 m. buvo 1031 knyga), 1934 m. atidarytas spaudos muziejus, kuriam steigėjas J. Kirlys dovanojo asmeninį rinkinį: 1600 pavadinimų atskirų spaudos leidinių ir komplektų. .
1935 m. rugpjūčio 1 d. vyriausybė mokyklą uždarė, jos inventorių ir mokymo priemones išdalino Kauno I, Palangos ir Skuodo vidurinėms mokykloms, o biblioteką peravė Plungės mokytojų seminarijai.
Henrikas Čigriejus
Henrikas Algis Čigriejus (1933 m. kovo 6 d. Vidugiriuose, Saločių valsčius – 2016 m. liepos 1 d. Vilniuje) – Lietuvos rašytojas.
Biografija
Baigė Saločių vidurinę mokyklą. 1958 m. baigė Vilniaus universitetą. Iki 2003 m. buvo Vilniaus kooperacijos kolegijos (iki 1991 m. Kooperacijos technikumas, iki 2000 m. Aukštesnioji kooperacijos mokykla) dėstytojas.
Kretingos vidurinė mokykla
Istorija
1949 m. panaikinus Kretingos gimnaziją, buvo įsteigta vidurinė mokykla, vykdžiusi pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Ji veikė Pranciškonų gimnazijos pastate, prie kurio 1961 m. pristatytas 400 vietų priestatas su sporto sale. Plečiantis mieste mokymo įstaigų tinklui, 1976 m. ji pavadinta Kretingos 1-ąja vidurine mokykla. Grįžus į Kretingą broliams pranciškonams, 1992 m. jos bazėje įsteigta katalikiška vidurinė mokykla (vėliau pertvarkyta į Pranciškonų gimnaziją).
Henrikas Čigriejus
Kūryba
Poezijoje kaimo gamtos ir buities vaizdais atskleidžiama būties vientisumo prasmė, lyrizmas derinamas su humoru ir tarmiško pašnekesio intonacijomis. Novelėse ryški nykstančios valstietiškos kultūros ir etikos tematika.
Bibliografija
Vertimai iš rusų kalbos:
Šimtinė
Šimtinė (rus. ir ) – karinis vienetas, kurį sudaro apie 100 kareivių, apytiksliai atitinka kuopą.
Senovė Romoje šimtinę atitiko centurija.
Kavalerijos šimtinės
Šimtinės dažnai buvo kavalerijos daliniai, sudarantys eskadronus. Neretai šimtinei vadovaujantis vadas vadindavosi šimtininkas arba analogišku terminu toje kalboje (pvz., 'šimtininkas, sotnikas').
Kazokų šimtinės
XVI a. atsirado rejestrinių kazokų šimtinės, kurios sudarydavo pulkus. Pvz., 1649 m. šimtinės būdavo vadinamos pagal šimtininko pavardę arba pagal vietovę, iš kurios gyventojų būdavo sudaryta.
XVII a. šimtinė buvo ne tik karinis vienetas, bet ir administracinis – teritorinis bei teisminis vienetas. Tuomet šimtinės vadindavosi jau pagal vietovę. Pulką sudarydavo nuo 7 iki 20 šimtinių. Šimtinę sudarydavo nuo keliasdešimties iki 250 raitelių, jai vadovaudavo sotnikas. Šimtines turėjo ir serdiukai.
Carinėje Rusijoje kazokų šimtinės atitiko paprastos kavalerijos eskadronus arba pėstininkų kuopas.
Pėstininkų šimtinės
Kai kuriose kariuomenėse šimtinės egzistavo ir ne kavalerijoje. Pvz., Antrojo pasaulinio karo metais ir po jo Ukrainos Sukilėlių Armijoje šimtinė (sotnia) atitiko kuopą. Kuopa būdavo sudaryta iš 2-3 čiotų ( 'būrys').
Dirigavimas
thumb|right|280px|[[Herbert von Karajan – vienas žymiausių XX a. dirigentų.]] Dirigavimas – vadovavimas orkestrui ar kitokiam dideliam ansambliui kūrinio atlikimo metu. Tai darantis asmuo vadinamas dirigentu. Dirigavimas atliekamas vien tik gestais, kuriais paskelbiama kūrinio dalių pradžia ir pabaiga, perteikiamas ritmas, tempas, dinamika, duodamos pastabos atlikėjams. Dirigentas būna atsakingas už bendrą kūrinio atlikimo interpretaciją, pagal asmeninį stilių suteikia jam savitą atspalvį. Dirigentai taip pat gali eiti ansamblio vadovo pareigas, rūpintis jo sudėtimi, sudaryti kūrinių repertuarą.
Nedideliems ansambliams ilgą laiką diriguodavo vienas iš atlikėjų arba jų grupė. Atskira dirigento profesija paplito XIX a., besiplečiant orkestro sudėčiai. Neretai tai darydavo kompozitoriai: Carl Maria von Weber, Felix Mendelssohn, Hector Berlioz, Richard Wagner ir kt. Tuo metu paplito praktika dirigentui naudoti dirigento lazdelę – batutą. Nuo XIX a. pabaigos dirigentas yra tapęs viena iš orkestro centrinių figūrų.
Šaltiniai
Dirijor Диригент Director d'orquestra Dirigent Dirigento Director de orquesta Dirigent Kapellimestari Chef d'orchestre Dirigint Karmester Դիրիժոր Dirigen Direttore d'orchestra 指揮者 დირიჟორი Konduktor muzik Dirigeant Dirigent Dyrygent Maestro Dirijor Dirigent Dirigent Dirigent Диригент Dirigent วาทยกร Orkestra şefliği Диригент דיריגענט
Nesėtų rugių žydėjimas
Siužetas
Prieš dvidešimt metų Petrušonis paliko savo žmoną ir sūnų Aleksį. Atlikęs bausmę, Aleksys susiranda tėvą. Tačiau šis jokiais pinigais negali kompensuoti kadaise padarytos skriaudos. Kitas Petrušonio sūnus Viktoras baigia tarnauti armijoje, tačiau jį palieka žmona. Kaltės našta prislegia pagrindinio filmo herojaus pečius.