cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Róisín Murphy
Solo karjera (2004-dabar)
left|thumb|Róisín Murphy Pirmajį solo albumą, pavadintą Ruby Blue, Róisín Murphy išleido 2005 metų birželį su Echo Records. Daina „Ruby Blue" buvo įtraukta į amerikiečių serialo Grėj Anatomija (rodomo per LNK, angl. Grey’s Anatomy) garso takelį.
2006 metais Róisín Murphy pasirašė sutartį su EMI ir naujas singlas „Overpowered“ išleistas 2007 metų liepos 2 dieną. Antrasis singlas „Let Me Know“ pasiekė klausytojų ausis rugsėjį, o spalį išleistas ir albumas Overpowered.
Tą patį rudenį Róisín Murphy buvo nominuota MTV Europe Music Award for Best Interact.
Kiogen
miniatiūra|296x296px|Kiogen pasirodymas Kiogen (jap. 狂言, pažodžiui "pamišę žodžiai" ar "laukinė kalba") - tradicinio Japonijos komiškojo teatro forma. Susikūręs greta No teatro ir atliekamas toje pačioje No scenoje (kiogenas buvo atliekamas per pertrauką tarp No aktų), kiogenas išlaikė glaudžius santykius su No iki pat šių dienų. Vis dėlto, jo turinys visiškai skiriasi nuo formalaus, simbolinio ir iškilmingo No teatro. Kiogen yra komiškas, o jo pagrindinis tikslas- prajuokinti žmogų.
Trumpa istorija
Kiogen kilo iš pasilinksminimo formos, kuri atkeliavo iš Kinijos į Japoniją VIII a. Japonijoje ši forma gavo sarugaku pavadinimą ir apėmė rimtą drama bei komediją. Vėliau, maždaug XIV a., šios formos atsiskyrė ir tapo No bei kiogenu.
Šis teatras padarė didžiulę įtaką vėlesniam kabuki teatro vystimuisi. Uždraudus senąjį storžieviškąjį kabuki,  XVII a. viduryje, vyriausybė leido sukurti naują jo formą- yarō-kabuki (vyrų kabuki) su salyga, jog bus atsisakyta senųjų jo nešvankybių bei bus remiamasi kiogen.
No buvo oficialiai pramogų forma Edo laikotarpiu, todėl buvo remiama valstybės. Palaikymo iš vyriausybės bei aukštų pareigūnų sulaukė ir kiogen, kadangi buvo atliekamas kartu su No. Vis dėlto po Meidži restauracijos parama nutrūko ir abu teatrai patyrė nuosmūkį, nes japonai pradėjo domėtis labiau „moderniomis“ vakarietiškojo teatro formomis. Visgi 1879 metais buvęs JAV prezidentas Ulisas Grantas bei jo žmona, savo viešnagės Japonijoje metu, stebėjo šiuos tradicinius pasirodymus ir parodė jiems didžiulį susidomėjimą. Jie buvo pirmieji amerikiečiai pamatę kiogen bei No, o jų palankumas, kaip manoma, paskatino šio teatro atgimimą.
Modernioje, šių laikų Japonijoje, kiogen yra atliekamas atskirai arba kartu su No. Kai atliekamas kartu su No pasirodymu, kiogen gali būti trijų rūšių: atskiras (komiškasis) kiogen, atliekamas tarp dviejų No aktų bei vadinamas honkyōgen  (本狂言, tikrasis kiogen); kaip (ne komiška) scena No vaidinime, žinoma kaip aikyōgen (間狂言, tarp kiogen, kiogen intervalas), arba kaip betsukyōgen (別狂言, specialusis kiogen).
Kiogen tradicijos dažniausia išlaikomos šeimų grupių. Labiausiai pasižymi Izumi mokykla ir Okura mokykla.
Kiogen elementai
Kaip No ir kabuki, visi kiogen aktoriai, net ir tie, kurie vaidina moteris, yra vyrai. Moterų vaidmenis žymi konkreti aprangos dalis, binankazura (美男葛) – ilga balta juosta, apsukta aplink galvą, kurios galai kabo kūno priekyje ir yra sukišti į diržą kaip simbolinės kasos. Abiejose galvos pusėse, ties vieta,  kurioje juosta keičiasi iš apvyniotos aplink galvą į kabančią žemyn, ji styro kaip du maži ragučiai.
Aktoriai taip pat vaidina vaidmenis, neprikausomai nuo savo amžiaus. Senas žmogus gali būti Tarō kaja, o jaunas- šeimininku.
Kostiumai
Vaidinimuose dažniausiai dėvimi Edo periodo rūbai (kamishimo). Didelis dėmesys skiriamas kelnėms, kuo jos ilgesnės, tuo aukštesnį rangą užima žmogus vaidinime. Kitaip nei No teatre,  kaukės čia nedėvimos, nebent vaidinamas gyvūnas - Tanuki meškėnas ar Kitsune lapė. Kaukė taip pat dėvima, kai vaidinamas dievas. Ir kaukės, ir rūbai savo charakteristika yra daug paprastesni nei No. Pagrindinis Kiogen teatre naudojamas įrankis- vėduoklė. Ji gali simbolizuoti bet ką, nuo sakės taurelės iki durų.
Kalba
Kiogen kalba priklauso nuo periodo, tačiau didžioji dalis klasikinio repertuaro yra ankstyvąja moderniąja japonų kalba. Ji yra lengvai suprantama šiuolaikiniams japonų kalbėtojams, tačiau skamba archaiškai. Dažniausiai šneka oficialia, pagarbia kalba - keigo. Beveik visur naudojama gozaru (ござる), o ne masu  (ます) forma, kuri dabar naudojama. Pavyzdžiui, kai Tarō kaja priema komandą iš šeimininko, jis dažnai atsako kashikomatte-gozaru (畏まってござる, „Taip pone!“),  kai šiuolaikine kalba būtų atsakęs kashikomarimashita (畏まりました). Vis dėlto, kai kurie žodžiai ir niuansai gali būti nesuprantami šiuolaikiniam klausytojui. Tačiau tai yra kontrastas No teatrui, kurio kalba daug sudėtingesnė, o didžioji dalis kalbos paprastam klausytojui nesuprantama. Eilutėms būdinga ritmika, dainingas balsas ir apskritai kalbama garsiai.
Judesiai
Kaip ir No teatre bei daugumoje kovos menų (kendo, aikido) vaikštoma suriashi (摺り足), slidinėjant ir vengiant žingsnių ant lengvai virpančios No scenos. Vaikštant, kūnas būna išlaikomas tame pačiame aukštyje.
Kaip No, taip ir kiogen vaidinimuose labai svarbus žvilgsnio kampas -  žiūrima plačiu žvilgsniu bei vegima akis nuleisti arba pakelti (tai sukeltų nuožmią arba liūdną atmosferą, o to yra vengiama). Kalbėdami veikėjai žiūri vienas į kitą, tačiau atsigręžia į auditoriją,  kai kalbama ilga kalba.
Rankos bei kojos laikomos šiek tiek sulenktos. Vykstant veiksmui, rakos laikomos ant šlaunų, suspaustais pirštais, o klaupiantis slenka žemyn ligi kelių.
Muzika
Kiogeno pasirodymuose dažnai girdima fleitos, gongo ar  būgnų muzika ir garsai, tačiau esmė išlieka dialogas ir veiksmas, o ne šokis ar muzika.
Erdvė
Kiogen paprastai atliekamas No scenoje, nes scena yra svarbi vaidinimo dalis (erdvė, reakcija į trepsėjimą ir virpesius, slidimo lengvumas). Visgi vaidinimas gali būti atliekamas bet kokioje erdvėje (ypač mėgėjų ar jaunųjų aktorių), tačiau jei galimybės leidžia, No grindinys visada bus įrengtas.
Komai
Kiogen teatre dažnai galima pamatyti trumpus šokio pasirodymus, vadinamus komai (小舞, mažas šokis). Šie tradiciniai šokiai yra dramatiški ir atliekami su giedojimo akompanimentu, įvairiomis temomis. Judesiai iš esmės panašūs į No šokius. Dažnai dainų ir giesmių žodžiai būna archaiški, todėl šiuolaikinis klausytojas dažniausia supras ne viską.
Kiogen šiandien
Šiais laikais kiogen yra atliekamas ir reguliariai praktikuojamas ir didžiuosiuose miestuose (ypač Tokijas ir Osaka), ir visoje likusioje šalyje. Jį taip pat galima išvysti per kultūrines televizijos programas. Be pasirodymo kartu su No, kiogen atliekamas ir atskirai, dažniausia nuo trijų iki penkių trumpų vaidinimų.
Nauji kiogen vaidinimai yra kuriami reguliariai, tačiau tik keli iš jų patenka į repertuarą. Ypač reikšminga yra Susugigawa (濯ぎ川, Nuplaunanti upė), parašyta ir režisuota Tetsudži Takeči 1953 metais. Paremtas viduramžių Prancuzijos komedija, šis vaidinimas tapo pirmuoju nauju kiogen pasirodymu, kuris pateko į tradicinį repertuarą, per visą amžių. Retais atvejais atliekamas dvikalbis kiogen arba kiogen junginys su vakarietiško teatro formomis. Ankstyvas to pavyzdys yra grupė Mei-no-kai, kuri susideda iš kiogen, No ir šingeki aktorių. Jie vaidino kūrinį „Beketui belaukiant Godoto“ 1973 metais, o pačiame pasirodyme labiausiai pasižymėjo kiogen vaidyba. Žymus pavyzdys yra ir Noho teatro grupė, įsikūrusi Kiote bei valdoma amerikiečio Jonah Salzo ir pagrindinio aktoriaus Akiros Šigejamos. Ši grupė vaidino dvikalbę Susugigawą (japonų-anglų kalba), pavadintą „ Žmonai pavaldus vyras“, taip pat Samuelio Beketo kūrinius, iš kurių žymesnis yra mimikos „Pasirodymas be žodžių I“, atliktas kiogen aktoriaus japoniškuoju teatriniu stiliumi (pirmą kartą 1981 metais). Pastarasis pasižymi kiogen judesiais ir japoniškos kultūros adaptacijomis- pavyzdžiui, bevardis veikėjas mąsto apie savižudybę, laikydamas žirkles ne prie kaklo, o prie pilvo, lyg norėdamas atlikti sepuku. Neįprasta tai, jog Beketo adaptacijos būna griežtai valdomos jo paties, o ši, tiesiog gavo pritarimą ir leidimą.
Ryškus ir vaizdingas tarimas kiogen teatre naudojamas ir kitose medijose. Kiogen aktoriai labai dažnai dirba įgarsintojais. Pavyzdžiui, Kodžio Jamamuros animacinis filmas „Kaimo daktaras“ (カフカ 田舎医者, Kafuka: Inaka Isha), sukurtas remiantis Franco Kafkos „Kaimo daktaru“, yra įgarsintas Šigejamos šeimos  aktorių.
Kaip ir No, taip ir su kiogen, daugelis japonų yra susipažinę tik mokykloje ar per specialius televizinius pasirodymus. Dažniausiai vadovėliuose matomas spektaklis yra Busu (附子, Skanūs nuodai),  kuriame valdovas savo tarnams Tarō kajai ir Jirō kajai patiki šiek tiek cukraus, bet neleidžia jo suvalgyti, nes šis užnuodytas. Žinoma naturalu, jog tarnai cukrų suvalgo. Dauguma profesionalių kiogen aktorių gimsta žymioje kiogen šeimoje ir jau nuo mažų dienų mokosi vaidinti. Tačiau kiti, kurie negimsta šeimoje, dažniausia pradeda praktikuotis vidurinėje mokykloje ar net universitete. Ne taip kaip No aktoriai, kurių pagrindinis pragyvenimo šaltinis yra jaunesnių aktorių mokymas, kiogen aktoriai užsidirba vaidindami scenoje ( nors dažniausia turi keletą darbo vietų) ir išlaiko aktyvų vaidinimų grafiką. Be to, dėl riboto repertuaro (kadangi dauguma vaidinimų tampa per seni, o naujų atsiranda neperdaugiausia), bet dažno vaidinimo, profesionalūs aktoriai dažniausia būna susipažinę su visomis rolėmis visuose vaidinimuose, kurie priklauso tos šeimos repertuarui, todėl jiems reguliariai tenka vaidinti bet kurį vaidmenį.
Nors egzistuoja dauguma kiogen šeimų, šiuo metu dvi pirmaujančios yra: Nomura 野村 šeima Tokijuje (tradiciškai Edo regione) ir Šigejama 茂山 šeima Kiote (tradiciškai Kamigatos regione), kuri priklauso Okura mokyklai. Abi jos dažnai matomos televizijoje bei žiniose ir keliauja į kitas šalis, kur atlieka pasirodymus ir populiarina šią japonišką teatro formą. Šios šeimos taip pat stengiasi modernizuoti kiogen.
Užsienio aktoriai
Pokario periode, užsieniečiai dalyvaudavo kiogen pasirodymuose kaip aktoriai mėgėjai. Įsidėmėtinas ankstyvas pavyzdys yra 1956 metų, mokslininko ir vertėjo Donaldo Keene pasirodymas spektaklyje Chidori (千鳥, Sėjikas),  kartu su Tetsudži Takeči. Šiame vaidinime Donaldas atliko sakės parduotuvėlės savininko vaidmenį prieš auditoriją, kurioje buvo tokie žymūs autoriai kaip Tanizakis, Jasunaris Kavabata ir Jukio Mišima. Tai netgi minima jo ese serijoje „Mano gyvenimo 20-ajame amžiuje kronikos“, ir davė įkvėpimo jo naujos antologijos pavadinimui - „Mėlynakis Tarō kaja: Donaldo Keene antologija“. Šiandien užsieniečiai (gyvenantys Japonijoje ir turintys ganėtinai gerą japonų kalbos supratimą) turi galimybę ir sugeba vaidinti kartu su mėgėjiškomis kiogen trupėmis. Be to, nuo 1985 metų, vyksta intensyvi vasaros programa (seniau 6 savaitės, šiuo metu 3 savaitės) su kiogen teatru Kioto Meno Centre. Joje moko Akira Šigejama (iš Šigejamų šeimos) ir kiti žymūs kiogen aktoriai, o šios stovyklos organizatorius - Japonijos teatro mokslininkas Jonah Salzas.
Medijose
Kiogen yra pagrindinė japoniško mangos komikso xxxHolic idėja, ir net to paties pavadinimo anime filmuko, antros serijos pavadinimas.
Vaidinimai
Klasikiniame repertuare yra keli šimtai vaidinimų (net 180 vaidinimų Okuros mokykloje), tačiau dauguma iš jų yra retai kada vaidinami, nes dauguma žiūrovų visiškai nesuprastu juokelių, esančių vaidinime, arba laikytų juos žeidžiančiais, kaip pavyzdžiui, šaipymasis iš aklo pinigų skolintojo.
Dėl savo glaustumo ir parastumo, pradedantieji dažniausia mokosi ir atlieka tokius kūrinius kaip Shibiri (痿痢, „Mėšlungis“, „Smeigtukai ir adatėlės“), 舟船 („Valtis“),  Tsukushi (土筆, „Asiūklis“), Iroha (以呂波) ir Kuchimane (口真似, „Mimika“). Kuchimane atliekama ypač dažnai. Jau anksčiau minėtas, vadovėliuose aprašomas Busu (附子, „Skanūs nuodai“),  taip pat nėra sudėtingas, todėl irgi dažnai atliekamas.
Žymus kiogen vaidinimas yra Bakuchi Juo („Lošėjas“), apie pragaro valdovą, žaidžiantį kauliukais su žiūrovais, taip pat Niwatori Muko („ Gaidys žentas“) apie šelmišką mokytoją, kuris įtikino savo mokinį, jog šis elgtusi kaip gaidys, kai pirmą kartą apsilanko savo žmonos tėvų namuose.
Labai žymus vaidinimas yra ir Kakiyamabushi (柿山伏, „Persimono kalno atsiskyrėlis“), apie asketišką kunigą kalnuose, kuris badauja. Dėja, kunigas neištveria ir valgo persimonus nuo medžio, kuris priklauso fermeriui. Fermeris pagauna kunigą bevagiant jo persimonus, pradeda šaipytis ir priverčia jį vaidinti karvę, beždžionę ir didelį paukštį. Tai priveda prie to, jog kunigas iškrenta iš medžio. Kerštaudamas, šventasis tėvas pradeda giedoti ir iškviečia antgamtines jėgas. Dėl to fermeris vaidinimo pabaigoje atsisako padėti išgyti kunigui ir jį slaugyti.
Kadangi dažniausia pagrindiniai veikėjai yra tarnai ir jų šeimininkas, jų santykiai taip pat yra populiari tema spektakliams. Šia temą galima paminėti Kuriyaki („Kepti kaštonai“), apie tarną,  kuris suvalgo visus savo šeimininko keptus kaštonus ir dėl to teisinasi, išmąstydamas įvairias priežastis. Kuji Zainin („Loterijos nusidėjelis“) - apie šeimininko ir tarno konfliktą per festivalį Kiote.
Žmudzė
Žmudzė – kaimas Lenkijos pietryčiuose, Žmudzės valsčiuje, Chelmo apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 20 km į pietryčius nuo Chelmo ir apie 81 km į rytus nuo vaivadijos centro Liublino. To paties pavadinimo valsčiaus centras. H. Sienkievičiaus vardo pagrindinės mokyklos ir gimnazijos kompleksas, kultūros namai, valsčiaus biblioteka, medinė katalikų bažnyčia, mūrinė XIX a. pab. koplyčia, valsčiaus administracijos pastatas (1905 m.), keletas XIX a. statytų gyv. namų, kaimo kapinės. Šalia kaimo išsidėstęs gamtos rezervatas: saugomos kreidinės uolos ir ant jų augantys augalai. Futbolo komanda Victoria.
Istorija
Rašytiniuose šaltiniuose gyvenvietė minima nuo 1443 m. Pasak legendos, ATR karalius Jogaila už drąsą parodytą Žalgirio mūšio metu padovanojo šį kaimą narsiam žemaičių kariui, apie ką byloja ir jo pavadinimas ( = ). 1505 m. kaimas buvo vadinamas Šmodzy. Iš rašytinių šaltinių žinoma, kad šio dvaro bajoras Žmudzski kartu su karaliumi Steponu Batoru dalyvavo karo žygiuose į Gdanską ir Maskvą. Vėliau valdė Leščanai, Kuropatnickiai, Titenbrunai (pastarieji turėjo dvarus ir Lietuvoje). Po Pirmojo ATR padalijimo kraštą valdė Austro-Vengrija, 1776 m. sugrįžo į Lenkijos pavaldumą. Atitekus Rusijai, sustiprėjo rusifikacija: unitai buvo verčiami pereiti į stačiatikių tikėjimą, tuo laiku Žmudzėje atsirado pravoslavų cerkvė. Po Antrojo pasaulinio karo gyventojai ukrainiečiai buvo perkelti į vakarines šalies vietoves, išvažiavo gyventi į Ukrainą, o kaime apsigyveno lenkų persikėlėliai iš Volynės, Palenkės ir Podolės.
Herbas
Kaimo herbas vaizduoja žemaičių mešką, plaukiančią į naują gyvenamą vietą.
1750 m.
Mirtys
Nedatuota
Animė
Animė – iš Japonijos kilęs animacijos stilius su savita veikėjų ir aplinkos estetika. Animė gali būti piešiami ranka ir/arba kompiuterinės grafikos priemonėmis. Šiai meno šakai įtaką daro japoniški komiksai manga.
Žvirgždžiai (Telšiai)
Žvirgždžiai − kaimas Telšių rajono savivaldybėje, Varnių regioniniame parke, Moteraičio piliakalnio rytinėje papėdėje, netoli (apie 2 km) nuo Pavandenės miestelio. Kaimo centre telkšo nedidelis Medainio ežeras. Kaimas ribojasi su Pavandenės parapijos kaimais: Didžiaisiais Burbiškiais, Kruopainiais, Veniais, Žioge, Dvarviečiais.
Animė
Pirmoji komercinė japoniška animacija datuojama 1917 m. Specifinis animė piešimo stilius atsirado XX a. 7-ajame dešimtmetyje, jo pradininku laikomas Osamu Tezuka. Nuo to laiko animė produkcija tik didėjo, peraugdama Japonijos rinkos ribas ir sulaukdama tarptautinės auditorijos dėmesio. Šio tipo animacija rodoma kino teatruose, per televiziją, platinama DVD diskuose, vaizdajuostėse, internete, kartais panaudojama ir kompiuteriniuose žaidimuose. Paprastai dėl kūrimo procese naudojamų įvairių metodų animė nepriskiriami vienam konkrečiam žanrui, o veikiau keletui, tokiu būdu pritraukiant įvairią ir tikslinę auditoriją. Animė kūrimo procese mažiau dėmesio skiriama judesių animacijai, o siekiama realistiškiau perteikti vyksmo vietą ir laiką, pasitelkiant panoraminius vaizdus, keičiant vaizdų mastelį ir scenas vaizduojant iš skirtingų kampų. Animė industrija susideda iš daugiau kaip 430 animacijos studijų, iš kurių vienos didžiausių yra „Studio Ghibli“, „Gainax“ ir „Toei Animation“.
Terminologija ir vartojimas
Animė (jap. アニメ) yra viena iš meno formų, konkrečiai animacija, kuri apima įvairius kino žanrus, bet pati savaime gali būti klaidingai laikoma žanru. Šis terminas yra katakana rašmenimis užrašomo japonų kalbos žodžio アニメーション 'animacija' romadži perrašos animēshon trumpinys. Abi – originali ir sutrumpinta – žodžio formos yra lygiareikšmės japonų kalboje, tačiau pastaroji versija vartojama dažniau. Japonijoje terminas animė vartojamas bet kokiai animacijos iš viso pasaulio formai nurodyti. Kitose kalbose, kaip antai anglų, terminas apibūdina animaciją, kilusią iš Japonijos, ar Japonijoje platinamos animacijos stilių, kuris paprastai pasižymi spalvinga grafika, gyvybingais veikėjais ir fantastinėmis temomis.
Žodžio animė etimologija ginčytina. Manoma, kad originali šio žodžio forma アニメーション (animēshon) yra skolinys iš anglų kalbos (angl. animation 'animacija'). Pagal kitus šaltinius, šis žodis kilęs iš prancūzų kalbos termino dessin animé (animuotas, animuoti paveiksliukai), bet, kitų manymu, tai veikiau tik mitas, atsiradęs XX a. 8-ajame ir 9-ajame dešimtmečiuose Prancūzijoje išpopuliarėjus šiai medijai.
Kaip ir keli kiti japoniški žodžiai, animė anglų kalboje kartais rašomas kaip animé, kad primintų skaitytojui, jog kirčiuojamas paskutinis, o ne pirmas skiemuo.
Sintaksė, morfologija
Lietuvių kalboje ãnimė yra nekaitomas daiktavardis. Kai kuriose kitose kalbose jis vartojamas kaip skolinys ir turi daugiskaitą.
Sinonimai
Animė kartais (1970–1990 metų laikotarpiu) prancūzų ir anglų kalbose buvo vadinama Japanimation, tačiau šis terminas nebevartojamas. Šiuo metu jis daugiau nusako kilmės šalį, bet nebūtinai animacijos formą.
Istorija
thumb|left|Seniausios išlikusios kine rodytos japoniškos [[trumpametražis filmas|trumpametražės animacijos celė, pagaminta 1917 m.]] Japoniškos animacijos ištakos siekia XX amžiaus pradžią, kai Japonijos filmų kūrėjai ėmė eksperimentuoti su animacijos technika, kuria taip pat buvo domimasi Prancūzijoje, Vokietijoje, Jungtinėse Valstijose ir Rusijoje. Spėjama, kad seniausias japoniškosios animacijos pavyzdys yra vos trijų sekundžių trukmės, nežinomo autoriaus juosta „Katsudō Shashin“, pasak turimų duomenų, datuojama 1907–1911 m. 1917 m. viešumoje pradėta rodyti pirmuosius profesionaliai sukurtus animė kūrinius. Vienais pirmųjų japoniškosios animacijos kūrėjų laikomi Oten Šimokava (下川凹天) ir Seitarou Kitajama (北山 清太郎). Seniausia išlikusia animė juosta laikomas 1917 m. kino ekranuose rodytas animatoriaus Juniči Kouči (幸内純) sukurtas dviejų minučių vaizdo įrašas „Namakura Gatana“, kuriame vaizduojamas samurajus, tikrinantis savo kardą. 1923 m. Didysis Kanto žemės drebėjimas dideliu mastu suniokojo Japonijos infrastruktūrą ir nugriovė Šimokavos sandėlį, kuriame buvo laikoma dauguma šių pirmųjų kūrinių.
thumb|right|Kadras iš pirmojo pilnametražio animė filmo „Momotarō: Umi no Shinpei“ (1944 m.) XX a. 4-ajame dešimtmetyje Japonijoje animacija tapo nusistovėjusia alternatyva lėtai besivystančiai gyvojo kino industrijai. Tačiau jos pačios vystymąsi varžė tiek konkurencija iš užsienio kūrėjų, tiek dauguma vietinių animatorių, tokių kaip Noburō Ōfuji ir Yasuji Murata, vis dar dirbusių prie pigesnės iškarpų animacijos užuot naudojus animacijos celes. Kiti kūrėjai, tokie kaip Kenzō Masaoka ir Mitsuyo Seo, vis dėlto pasiekė didesnių laimėjimų animacijos technikų srityje; jie gavo naudos iš vyriausybės lėšų, skirtų kurti edukacinę animaciją ir skleisti propagandą. Pirmasis garsinis animė filmas buvo „Chikara to Onna no Yo no Naka“, kurį 1933 m. sukūrė K.Masaoka. Apie 1940 m. radosi daugybė animė dailininkų organizacijų, tokių kaip Shin Mangaha Shudan ir Shin Nippon Mangaka. Pirmasis pilnametražis animuotas filmas buvo „Momotarō: Umi no Shinpei“ (1944 m.), režisuotas M.Seo, gavusio finansavimą iš Japonijos imperatoriškojo laivyno.
Kompanijos „The Walt Disney Company“ išleisto 1937 m. pilnametražio filmo „Snieguolė ir septyni nykštukai“ sėkmė giliai paveikė daugelį Japonijos animatorių. XX a. 7-ajame dešimtmetyje manga kūrėjas ir animatorius Osamu Tedzuka pritaikė ir supaprastino daugelį „Disney“ animacijos technikų, siekdamas sumažinti gamybos išlaidas ir gamybos kadrų skaičių. Tai tebuvo trumpalaikė priemonė, leidusi kurti produkciją įtemptu grafiku su nepatyrusiu personalu. Galiausiai, 1960 m., televizijoje pasirodė animė programa „Three Tales“. Pirmasis animė televizijos serialas buvo „Otogi Manga Calendar“, transliuotas nuo 1961 iki 1964 m.
Alksniakiemio miškas
Alksniakiemio miškas – miškas Prienų rajono savivaldybės teritorijoje, Nemuno kairiajame krante, priešais Birštoną, Nemuno kilpų regioninis parkas.
Marmolada
thumb|Marmolados gūbrys ir ledynas thumb|Vernelio ledynas, jo viršuje Forcella Marmolada perėja skirianti Marmoladą nuo Gran Vernelio kalnų thumb|Vaizdas nuo Marmolada viršūnės žiemą
Alksniakiemio miškas
Geografija
Alksniakiemio miškas yra valstybinės reikšmės, priklauso Prienų miškų urėdijai. Plotas 492 ha, mišku apaugę 421 ha. Paviršius – pakili, vietomis banguota lyguma, susidariusi vienoje didžiųjų Nemuno kilpų. Pirmasis Lietuvos miškas, kuriame pradėtos įrengti vasarvietės. Netoli yra Birštono turistinė bazė.
Kristupas Voska
Kristupas Voska (1861 m. gruodžio 21 d. Stulbeikiuose, Tilžės apskritis – 1905 m. lapkričio 1 d. Tilžėje) – Mažosios Lietuvos visuomenės veikėjas, redaktorius.
Alksniakiemio miškas
Medynai
Augavietės nederlingos ir derlingos normalaus drėgnumo. Miškas yra II grupės, turi miško parko statusą. Kultūrinės kilmės medynų 19 %, pušynų yra 86 %, eglynų 10 %, juodalksnynų 2 %, Beržynų ir baltalksnynų po 1 %. Jaunuolynai sudaro 22 %, pusamžiai medynai 30 %, pribręstantys 19 %, brandūs 29 %. Medynų vidutinis amžius 88 m., bonitetas 1,1, skalsumas 0,79, vidutinis tūris 339 m³/ha. Našiausių medynų tūris 400 m³/ha. Kasmet priauga 7,3 m³/ha medienos.
Animė
Istorija
Aštuntajame dešimtmetyje ėmė kilti manga, japoniškų komiksų knygų ir grafinių romanų, populiarumo augimo banga, dauguma jų vėliau buvo adaptuoti į animė. Pati japoniška animacija vystėsi toliau, nutoldama nuo savo pradinės formos. Osamu Tedzukos ir kitų iškilių to laikmečio animatorių kūryba darė įtaką savitam animė stiliaus formavimuisi bei davė pradžią unikaliems žanrams, kurie lig šiolei išliko esminiais animė elementais. Pavyzdžiui, žanras apie milžiniškus robotus (už Japonijos ribų žinomas kaip mecha) įgavo formą Tedzukos kūrybos laikotarpiu, vėliau Go Nagai ir kitų animatorių dėka išsivystė į Super Robot žanrą, o šis dešimtmečio pradžioje buvo pakeistas iš pagrindų Jošijuki Tomino (富野 由悠季), sukūrusio Real Robot žanrą. animė apie robotus, kaip antai „Gundam“ ir „The Super Dimension Fortress Macross“ serialai, netrukus tapo 9-ojo deš. klasikomis, o pats robutų žanras vis dar plačiai paplitęs po šiai dienai tiek Japonijoje, tiek už jos ribų. Devintajame dešimtmetyje animė žengė į Japonijos mainstream rinką, animė produkcijos imta kurti daugiau negu iki tol. Nuo dešimto dešimtmečio, po kelių sėkmingų animė adaptacijų užjūrio rinkose, šis žanras ėmė populiarėti Vakaruose. 2002 m. studijos „Studio Ghibli“ animatoriaus Hajao Mijadzakio filmas „Stebuklingi Šihiros nuotykiai Dvasių pasaulyje“ Berlyno tarptautiniame filmų festivalyje pelnė „Auksinio lokio“ apdovanojimą, o 2003 m. 75-ojoje „Oskarų“ teikimo ceremonijoje laimėjo „Oskarą“ už geriausią animacinį filmą.
Marmolada
Marmolada (,, lad. Marmoleda) – aukščiausias Dolomitų (Alpių dalis) kalnas. Kalną sudaro gūbrys einantis iš vakarų į rytus. Marmolados gūbrys turi keletą viršūnių, kurių aukštis mažėja iš vakarų į rytus: Punta Penia (3 343 m), Punta Rocca (3 309 m), Punta Ombretta (3 230 m), Monte Serauta (3 069 m) ir Pizzo Serauta. Iki Punta Rocca viršūnės galima pakilti lynų keltuvu.
Pietinėje pusėje kalnas pereina į stačias uolas ir skardžius, suformuodamas kelių kilometrų ilgio ir iki 800 m aukščio uolų sieną, besiremiančią į Ombretos slėnį. Šiaurinėje pusėje link Passo di Fédaia santykinai nuožulniai besileidžianti kalno dalis yra padengta vienintelio didesnio Dolomitų ledynu (Ghiacciaio della Marmolada).
Pirmojo pasaulinio karo metu Austrijos siena su Italija ėjo per Marmoladą, dėl to čia buvo ir fronto linija. Italų kariai buvo įsitvirtinę pietinėje pusėje, uolose iškaltuose tuneliuose, o austrai – šiaurinėje pusėje, kur taip pat ledyne buvo įsirengę tunelių sistemą. Šiuo metu Marmolada yra slidinėtojų, alpinistų ir laipiojimo po kalnus mėgėjų traukos centras, netoliese esančio Canazei ir Malga Ciapela gyvenvietės yra visus metus veikiantys turizmo centrai.
Legenda apie Marmolados ledyną
Viena Pietų Tirolio legendų Marmolados ledyno kilmę aiškina taip: iš pradžių ant Marmolados sniego ir ledo nebuvo, tik derlingos pievos. Kartą per Žolinę valstiečiai kaip visada paliko šieną ir leidosi į slėnį, į bažnyčią. Tačiau dviem ši šventė pasirodė nereikšminga ir jie dirbo per visą šventę, kad spėtų išdžiovinti šieną ir jį susikrauti į daržines. Ir iš tikro netrukus pradėjo snigti. Tačiau snigo ir nenustojo snigti tol, kol visą Marmoladą padengė ledynas.
Kita legendos versija mini bedievę grafienę, kuri vertė valstiečius šienauti. Valstiečiams pavyko išsigelbėti, o grafienė su visu geru liko palaidota po sniego mase.
Kopimo į Marmoladą istorija iki 1914 m
Pirmieji bandymai kopti į Marmoladą prasidėjo XIX a. Punta Rocca viršūnę 1862 m. liepą pirmą kartą šiauriniu keliu pasiekė Austrijos Alpių draugijos įkūrėjas Paul Grohmann. 35 metrais aukštesnę Punta di Penia viršūnę Paul Grohmann su dviem kalnų vedliais Angelo ir Fulgenzio Dimai pasiekė 1864 m. rugsėjo 28 d. XIX a. 9-ame dešimtmetyje laipiojimas po kalnus Dolomituose labai išpopuliarėjo ir Alpių draugijos sekcijos pradėjo kurti čia savo kalnų trobeles. Bambergo Alpių draugijos sekcija įkūrė kalnų trobelę Fedajos perėjoje, Niurnebergo sekcija Contrinhaus Ombretos slėnyje.
Turizmas
Laipiojimui po kalnus takais su stačiose ir sudėtingose vietose įrengtomis grandinėmis ir kopėčiomis įrengtos kelios trasos. Ilgiausia jų pasiekiama tiek iš pietinės pusės iš Kontrino slėnio (Val Contrina), tiek iš šiaurinės pusės nuo Fedajos perėjos, prasideda Forcella della Marmolada perėjoje (2896 m) ir tęsiasi iki Punta Penia viršūnės (3343 m).
Animė
Bruožai
thumb|right|200px|Tipiškas animė stiliaus personažas thumb|200px|right|Tipiškos animė stiliaus akys thumb|right|200px|Animė ir manga kūrėjai, norėdami pavaizduoti tam tikras emocijas, paprastai remiasi šiuo nusistovėjusiu veido išraiškų rinkiniu. Animė ryškiai išsiskiria iš kitų animacijos formų savita piešimo stilių įvairove, skirtinga piešimo metodika ir gamybos procesais. Vizualiniu požiūriu animė yra įvairiapusė meno forma, apimanti daugybę įvairių piešimo stilių, būdingų atskiriems kūrėjams, dailininkams ir studijoms. Nors nėra nei vieno dominuojančio animė piešimo stiliaus, jie linkę turėti panašumų, kalbant apie animacijos technikas ir veikėjų dizainą. Specifinis animė veikėjų piešimo stilius pasižymi šiais aspektais: didelėmis, neproporcingomis veidui akimis; įvairių formų ir spalvų plaukais; paprastai liemeniui neproporcingomis kojomis ir rankomis bei trisluoksniu spalvinimu. Veikėjų jausmai perteikiami vien tik per jų akių dizainą. Animė vaizduojamos visiškai skirtingos situacijos, veikėjai ir istorijos, ji skirta plačiai auditorijai.
Animacijos technikos
Animacijos kūrimo procesas paprastai susideda iš šių įprastų dalių: kadruočių parengimo, įgarsinimo, veikėjų dizaino piešimo ir celių gamybos. animė kuriami tiek tradicinės animacijos (pvz., iškarpų animacija, siluetų animacija, sustabdyto kadro animacija), tiek kompiuterinės animacijos (pvz., CGI) priemonėmis.
Japonijos animacijos studijos pirmosios pradėjo naudoti daugelį ribotos animacijos technikų, suteikdami animė savitą vaizdavimo stilių. Priešingai nei „Disney“ animacijoje, kur akcentuojami veikėjų judesiai, animė pabrėžia piešimo kokybę ir leidžia ribotos animacijos metodams kompensuoti judėjimui skirto laiko stoką. Tokie metodai neretai panaudojami ne tik tam, kad patenkinti laiko rėmus, bet ir kaip meninės priemonės. Animė scenose pagrindinis dėmesys skiriamas trimačių vaizdų išpildymui, o foninės ir instrumentinės detalės padeda sukurti reikiamą kūrinio atmosferą. Foninis vaizdas ne visuomet yra išgalvojamas, kartais jis būna paremtas tikromis vietovėmis, kaip tai padaryta kuriant filmą „Keliaujanti Haulo pilis“.
Kinematografiniai animė efektai skiriasi nuo naudojamų amerikiečių animacijoje. animė piešiami taip, jog sudarytų įspūdį tarytumei viskas buvo filmuota kamera, t. y. pasitelkiant panoraminius vaizdus, keičiant vaizdų mastelį ir scenas vaizduojant iš toli ar iš skirtingų kampų bei kuriant sudėtingus dinaminius kadrus – tai, ką realybėje sukurti būtų sudėtinga. Priešingai nei su amerikietiška animacija, animė kūrimo proceso metu animacija sukuriama dar prieš veikėjų įgarsinimą; dėl to japoniškoje versijoje kartais gali pasitaikyti lūpų sinchronizavimo nesutapimų.
Žanrai
Animė paprastai klasifikuojami į tokias tikslines auditorijas kaip kodomo (vaikai), shōjo (merginos), shōnen (vaikinai) ir įvairų žanrų spektrą, besitaikantį į suaugusiųjų auditoriją. Shoujo ir shounen animė kartais pasitaiko elementų, populiarių abiejų lyčių tarpe. Tokiu būdu siekiama patraukti abiejų lyčių dėmesį. Suaugusiesiems skirti animė pasižymi šiai auditorijai patraukliomis temomis ir situacijomis bei lėtesniu tempu ir gilesniu siužetu, o tai jaunesnės auditorijos paprastai netraukia. Tam tikras susaugusiesiems skirtų animė kūrinių pogrupis, pasižymintis pornografiniais elementais, Japonijoje žymimas „R18“ ženklu, bet už Japonijos ribų visi tokie kūriniai grupuojami į vieną kategoriją – hentai (liet. iškrypimas). Tuo tarpu daugybėje animė požanrių, skirtų visoms auditorijų grupėms, pasitaiko ecchi, seksualinių temų ar jų atspalvių be lytinio akto vaizdavimo, kaip būdinga komedijos ar haremo žanrams; dėl populiarumo tarp paauglių ir suaugusiųjų animė entuziastų ecchi elementų įtraukimas į animė yra laikomas viena iš fanservice formų.
Animė skirstoma į daugybę žanrų: veiksmo, nuotykių, komedijų, dramos, erotikos, siaubo, viduramžių fantastikos, mokslinės fantastikos. Dauguma animė kūrinių turi kelių žanrų bruožų, tad kartais nustatyti konkretaus filmo žanrą labai sudėtinga. Iš pirmo žvilgsnio paprastame siužete gali slypėti daug gilesnė istorija ir sudėtingi veikėjų charakteriai. Pvz., dažnai veiksmo animė turi humoro, romantikos ir kitų žanrų elementų, o romantikos animė – veiksmo.
Kai kurie animė kuriami labai siaurai auditorijai, netgi siauresnei negu aukščiau aprašyti žanrai. Pavyzdžiui, Initial D (頭文字(イニシャル), éX-Driver (エクスドライバ) yra apie gatvės lenktynes ir automobilių tiuningavimą. Ashita No Joe (Rytojaus Džo, あしたのジョー) – apie boksą.
Muzika
Muzika animė yra svarbus meninis elementas. Televizijos animė serialų serijos pasižymi įžangine ir baigiamąja dainomis, įdainuojamomis Japonijos popmuzikos ar roko atlikėjų. Dažniausiai muzika animė naudojama fone, kaip pagalbinė priemonė pasakojimo siužeto eigai rutulioti arba paprasčiausiai animuotoms scenoms papuošti, sukuriant norimą atmosferą, paryškinant įtampą ar užsimenant apie artėjantį veiksmą. Kai kada kartu su animė išleidžiami jų garso takeliai, paklausa ir pelningumu Japonijos muzikos rinkoje nenusileidžiantys muzikiniams albumams.
Animė formatai
Daugumą animė kūrinių galima suskirstyti į tris kategorijas:
Alksniakiemio miškas
Medynai
Yra derančių mėlynynų, avietynų. Miške yra stirnų, šernų, kiškių, lapių, usūrinių šunų, voverių, kiaunių, užklysta briedžių, tauriųjų elnių.
Animė
Įtaka ir platinimas Vakaruose
thumb|Tokijo rajonas [[Akihabara laikomas otaku subkultūros centru Japonijoje.]]
Paskutiniajame XX a. dešimtmetyje Vakaruose pasireiškus animė populiarumo bumui, tai greitai tapo pelninga verslo šaka. Hajao Mijadzakio filmas „Stebuklingi Šihiros nuotykiai Dvasių pasaulyje“ tapo pirmuoju užsienio animaciniu filmu, pelniusiu „Oskaro“ apdovanojimą. Pasaulyje ėmė gausėti animė gerbėjų, kuriuos domino kontrastingumas vakarietiškai animacijai, gretos. Atsižvelgiant į japoniškos produkcijos populiarėjimą ir sėkmę, imta platinta animė entuziastų kurtą fanfiction ir fanart produkciją, kaip antai kompiuterio darbalaukio paveikslėlius ir muzikinius animė videoklipus. Pradėta burti animė klubus, kurie, savo ruožtu, paskatino rengti animė suvažiavimus, kaip antai „Comiket“, kuriuose vyksta įvairūs pramoginiai renginiai, susiję su animė ir manga, pvz., cosplay kostiumų konkursai, aptariamos industrijų aktualijos ir pan. Kitose šalyse per animė globalizacijos būdu ėmė plisti japonų kultūra ir šią mediją populiarinantys žodžiai, tokie kaip otaku, žeminantis japonų kalbos terminas, paprastai vartojamas apibūdinti animė ir manga gerbėjus.
Lietuvoje
Pastaraisiais metais Lietuvoje labai sparčiai didėja animė mėgėjų gretos. Buriasi animė gerbėjų bendruomenės, pvz., Kauno animė klubas „Kurokawa“ ar internetinėje erdvėje įsikūrusi „Anime Zona“, vyksta animė festivaliai, kaip, pvz., Kaune rengiamas „Anime Nights“ ir „Otaka“, taip pat tradicinės, šiuolaikinės ir populiariosios Japonijos kultūros festivalis „NowJapan“. Elektroninėje terpėje animė produkcija, neretai titruota ir lietuviškai Lietuvos animė mėgėjų bendruomenių, platinama torrent tinklalapiuose.
Licencijavimas
Už Japonijos ribų animė platinami su vertimu titruojant ar dubliuojant, DVD diskuose garso takelis japonų kalba išlaikomas. Kartais, siekiant turinį pritaikyti tikslinės auditorijos kilmės šalies kultūrai, animė lokalizuojami. Pasitaiko atvejų, kai lokalizuojančios šalies kompanijos pasirenka iš kūrinių pašalinti tose kultūrose prieštaringai vertinamą turinį. Tokia praktika taikyta anksčiau, kai japonų animacija žengė pirmuosius žingsnius užsienyje. Paskutiniu metu taip daroma retai, siekiant kuo tiksliau išlaikyti originalų turinį.
Mėgėjiškas titravimas
Nors mėgėjiškas titravimas daugelyje valstybių laikomas autorinių teisių pažeidimu, jis pasitaiko neretai. Paprastai titruotojų grupės nustoja platinti animė filmus, kai jie licencijuojami už Japonijos ribų.
Vytautas Šlikas
Vytautas Šlikas (1929 m. rugpjūčio 28 d. - 2021 m. sausio 26 d. ) – ūkininkas, Lietuvos ir Rokiškio rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1965 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinis agronomas.
Lietuvos centro sąjungos, Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Rokiškio rajono skyriaus narys.
1995–1997 m., 1997–2000 m., 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Rokiškio rajono savivaldybės tarybos narys.
Lietuvos ūkininkų sąjungos Rokiškio skyriaus pirmininkas. Sutuoktinė Aldona, vaikai Vytautas, Silvija, Ingrida.
Sadžidai
Sadžidų emyrato šiaurėje klestėjo Širvanšachų valstybė, o vakaruose – Armėnijos karalystė ir Vaspurakano karalystė, rytuose Samanidų valstybė.
Kilmė
Sadžidai savo kilme buvo sogdai, kilę iš Usrušanos (Vidurinė Azija). Dinastijos įkūrėjas Abi’l-Saj Devdad kovojo kaip Usrušanos karvedys, ir buvo pasiųstas į Azerbaidžaną malšinti religinio sukilimo. Ten jis liko, o jo sūnus Muhammad ibn Abi’l-Saj 890 m. tapo Arminijos emyru.
Byrant Kalifatui, jis sugebėjo tapti praktiškai nepriklausomas ir įkurti savo dinastiją. Ryšiai su Kalifatu buvo svarbus faktorius, formavęs Sadžidų valstybės istoriją. Nors formaliai jie buvo laikomi Kalifato dalimi, kiekvieną kartą sustiprėjus valstybei pablogėdavo ryšiai su Kalifatu, ir Sadžidai skelbdavosi nepriklausomi.
Raida
Muhammad ibn Abi’l-Saj valdymo pradžioje Arminijos emyratas apėmė didžiules teritorijas Kalifato šiauriausiame pakraštyje, kur dabar yra Azerbaidžanas, Gruzija, Armėnija ir rytų Turkija. Jo sostinė buvo Dvinas. Tačiau kraštas buvo labai neramus, kadangi vietos krikščionys armėnai susivienijo ir karūnavo savo karaliumi Ašotą I iš Bagratunių giminės. Taip emyrato vakarinėse teritorijose susiformavo nepriklausoma Armėnijos karalystė. thumb|200px|left|Kaukazas 900 m. ir Sadžidų šiaurinės sienos Ši karalystė per visą laikotarpį buvo didžiausias Sadžidų priešas. 890 m. Armėnijoje į sostą sėdus stipriam valdovui Smbatui I, armėnai siekė išvyti Kalifato vietinininkus iš Armėnijos kalnyno. Todėl nuo pirmųjų valdymo metų Sadžidai neteko didelių teritorijų ir buvo priversti savo sostinę perkelti iš Dvino į rytus, t. y. Maragha, bet dažniausiai rezidavo Bardoje.
Nuolatiniai karai tarp dviejų valstybių formavo to meto istoriją, o tam tikri regionai (pvz., Nachičevanas) ėjo iš rankų į rankas. Vaspurakano karalystė ne kartą pripažino savo vasalitetą Sadžidų atžvilgiu. 901 m. po trumpalaikio Muchamado sūnaus valdymo, jo brolis Jusufas užėmė sostą ir perkėlė sostinę į Ardabilį. Jis tęsė kovą su Armėnija, kurios metu sugebėjo atkovoti daugumą prarastų žemių, o 912 m. Smbatas buvo nukankintas ir nužudytas.
Tačiau prasidėjus nesutarimams su Kalifatu Jusufas atkreipė dėmesį į rytus. Jis sugebėjo iš Samanidų atimti kai kurias teritorijas, tarp jų Zandžaną, Abharą, Kazviną, Rajų. Nepaisant to, Kalifas pasiuntė savo armiją, kuri įkalino Jusufą (tuo metu vietoj jo Azerbaidžane valdė jo tarnas Subukas) Bagdade. Po kelerių metų Jusufas paleistas ir atgavo savo teritorijas. Tiesa, Armėnija tapo galutinai nepriklausoma.
Paskutinysis emyras, valdęs po Jusufo, buvo nužudytas 929 m. Jį pakeitė vietininkas Vasifas al-Širvanis. Po jo Azerbaidžano 938 m. soste įsitvirtino buvęs Jusufo tarnas Daisamas, kuris valdė Azerbaidžaną iki Salaridų.
Žydiškės (Trakai)
Žydiškės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Kariotiškių. Kaime yra įsikūrusi Vilniaus universiteto sporto ir sveikatingumo bazė.
Galvė (kapela)
„Galvė“ – Trakų rajono liaudies kapela, gyvavusi 1955–1990 m. Ansamblio tikslai buvo populiarinti liaudies dainas ir šokius, instrumentinę muziką, reprezentuoti lietuvių tautinę kultūrą. Kolektyvą vienu metu sudarė ne mažiau 20 narių. Jis buvo tapęs savotiška Trakų vizitine kortele. Kapelos pavadinimas kilęs nuo Trakus supančio Galvės ežero pavadinimo.
Istorija
Liaudies kapelos „Galvė“ pirmtakė – Vievio kultūros namų kaimo kapela, įkurta 1955 m. Jos pirmasis vadovas – Juozas Gečas. Tai buvo kaimo kapelų kūrimosi Lietuvoje pradžios laikotarpis. Šioje kapeloje buvo suburti 9 vietos muzikantai. Naujas kapelos laikotarpis prasidėjo 1965 m., kai jai ėmė vadovauti kompozitorius Jurgis Gaižauskas. Muzikantų kolektyvas išaugo, ėmė skinti nugalėtojų laurus respublikiniuose liaudies ansamblių konkursuose, jo muzika pradėjo skambėti toli už Trakų rajono ribų.
Kol Trakuose nebuvo pastatyti naujieji kultūros namai, nuolatinės repeticijos, be Vievio, daugiausiai vykdavo Elektrėnuose, į kuriuos muzikantai suvažiuodavo iš įvairiausių rajono gyvenviečių, o vadovas – iš Vilniaus.
Pripažinimas
Vadovo ilgas ir kruopštus darbas, plati koncertinė veikla, aukštas griežimo lygis atvėrė kapelai duris į respublikines dainų šventes, liaudies kapelų šventes „Grok, Jurgeli“ Kaune bei kitus panašius renginius. Per pirmąją „Grok, Jurgeli“ šventę lygių nebuvo J. Gaižausko vadovaujamai „Galvei“.
Taip pat kapelai dažnai teko reprezentuoti Lietuvą užsienyje. 1969 m. trakiečiai dalyvavo Tadžikistane vykusioje LTSR meno dekadoje. Po to ne sykį grojo Maskvos Kremliaus suvažiavimų rūmuose. 1972 m. įvyko pirmoji koncertinė kelionė į Vakarų Europą – Olandiją ir Belgiją. Ten vykusiame tarptautiniame liaudies meno festivalyje laimėjo aukso medalį. „Galvė“ grojo daugumoje buvusių SSRS šalių, Rumunijoje, Lenkijoje, Čekoslovakijoje. Ji buvo laikoma viena geriausių tarp Lietuvos kapelų.
Repertuaras
J. Gaižauskas mėgo įjungti į repertuarą ne tik liaudies bei savo kurtą muziką, bet ir kai kuriuos klasikos dalykus. Skambėjo liaudies ir kompozitorių Eduardo Pilypaičio, Konrado Kavecko, Broniaus Kutavičiaus sukurti valsai, polkos, maršai.
Kapelos kontingentas
Ansamblyje šalia saviveiklininkų buvo ir profesionalūs muzikantai bei dainininkai, muzikos mokytojai. Įvairiomis progomis prie kolektyvo programos prisijungdavo šokėjų kolektyvai, taip pat ir kviestiniai pripažinti muzikos meistrai (Virgilijus Noreika, Giedrė Kaukaitė ir kt.). 1962–1990 m. koncertus vedė ir režisavo Juozas Janonis, prisidėdavo pedagogė Irena Parnavienė.
Zikoraksas (palydovas)
Zikoraksas arba Uranas XVII – gamtinis Urano palydovas. 1997 m. rugsėjo 6 d. Halo teleskopu atrado Brett J. Gladman, Philip D. Nicholson, Joseph A. Burns ir John J. Kavelaars.
Iš karto po atradimo suteiktas laikinas S/1997 U 2 pavadinimas. Vėliau pavadintas Kalibano motinos vardu iš Viljamo Šekspyro pjesės „Audra“.
Išskyrus palydovo dydį ir orbitą daugiau nieko nežinoma. Dauguma charakteristikų suskaičiuotos teoriškai.
Pišas
Pišas (prūs. Pīsis) – miestas Varmijos Mozūruose (šiaurės rytų Lenkija). 19,3 tūkst. gyventojų (2006). Miestas įsikūręs prie Rosio ežero ir Pisos upės. Pišo apskrities centras. Pišo apskrityje yra didžiausias Lenkijoje Sniardvų ežeras.
Istorija
1345 m. vokiečiai čia pradėjo statyti pilį. Iki tol čia gyveno prūsai. Iki 1945 m. Pišas priklausė Rytų Prūsijai, buvo Johanisburgo apskrities centras.
Butmiro kultūra
thumb|Butmiro kultūros vaza Butmiro kultūra – eneolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1893–1896 m. kasinėtą Butmiro vietovę prie Sarajevo.
Arealas
Butmiro kultūra 5100–4000 m. pr. m. e. buvo paplitusi Bosnijoje. Susiklostė veikiama Starčevo-Koroso kultūros ir Vinčos kultūros.
Kultūra
Butmiro kultūrai būdinga įvijomis bei įvairiais raštais gausiai ornamentuota keramika (ypač vazos) ir skulptūros. Butmiro kultūros gyvenvietėse rasta medinių su akmeniniais pamatais ir moliu glaistytomis sienomis pastatų liekanų. Pastatai dažniausiai dviejų patalpų, vienoje jų buvo duonkepė krosnis, šiaudiniais arba mediniais stogais. Žmonės vertėsi gyvulininkyste ir žemdirbyste, iš dalies medžiokle ir žvejyba. Rasta svarelių, verpstelių, kaulo ir titnago įrankių, puodų ir vazų.
Kompiuterinių žaidimų konsolė
thumb|right|200px|[[Atari 7800]] Kompiuterinių žaidimų konsolė − kompiuteris arba kompiuterinio tipo įrenginys, daugiausia skirtas žaisti kompiuterinius žaidimus (šių dienų žaidimų konsolės taip pat geba atvaizduoti filmus ar groti muziką). Dažniausiai naudojamas išvesties įrenginys yra televizorius, rečiau − kompiuterio monitorius. Terminas kompiuterinių žaidimų konsolė naudojamas apibūdinti mechanizmą, sukurtą vartotojams tiktai kompiuterinių žaidimų žaidimui, skirtingai nuo asmeninio kompiuterio, kuris turi daug kitų funkcijų, ar arkadinių žaidimų mašinų.
Istorija
thumb|right|200px|[[ColecoVision žaidimų kasetės]]
Nors pirmieji kompiuteriniai žaidimai atsirado XX a. šeštajame dešimtmetyje, jie buvo grindžiami vektoriniu, o ne analoginiu vaizdu. Taip buvo iki 1972 m., kai bendrovė „Magnavox“ išleido pirmąją kompiuterinių žaidimų konsolę − Magnavox Odyssey, kurią suprojektavo Ralfas Bajeris. Ją buvo galima prijungti prie televizoriaus. Tačiau Odyssey nesulaukė itin didelio pasisekimo, iki tol, kol „Atari“ kompanijos Pong arkadinė žaidimų mašina neišpopuliarino video žaidimų.
Sudedamosios dalys
thumb|right|200px|[[Wii konsolės valdymo įrenginiai]] Paprastai žaidimų konsolė susideda iš kelių dalių:
Židoniai
Židoniais vadinamos gyvenvietės Pasvalio rajone:
Žaltvykslės (filmas)
Žaltvykslės – 1980 m. Lietuvos kino studijoje TSRS Centrinės TV (GosTeleRadio SSSR) užsakymu sukurtas 2-jų serijų meninis filmas H. K. Anderseno pasakų motyvais. Filmo trukmė – 134 min. TSRS ekranuose filmas rodytas pavadinimu „Блуждающие огоньки“.
Siužetas
Siužeto pagrindas – H. K. Anderseno pasakos „Mergaitė, užmynusi ant duonos“, „Šešėlis“, „Auksinis berniukas“, „Nauji karaliaus rūbai“.
Cerknicos ežeras
Cerknicos ežeras  – laikinas ežeras pietvakarių Slovėnijoje, karstiniame lauke (Cerknica Polėje), apsuptame Javorniko aukštumų ir Slivnicos. Po lietaus laukas užsipildo vandeniu, didžiausias ežero plotas gali siekti 38 km², gylis – iki 10 m (vidutinis plotas 26 km², gylis – 6,1 m). Požeminėmis ertmėmis ir kanalais sausrų metu vanduo nuteka ir laukas vėl tampa sausas. Ežero būklė yra labai nepastovi – jis gali neišnykti keletą metų iš eilės, o kartais nesusidaro visus metus. Svarbiausia gyvenvietė prie ežero – Cerknica.
thumb|left|250px|Cerknicos laukas ežerui išdžiuvus
Maurice Ravel
Žozefas-Morisas Ravelis (Joseph-Maurice Ravel; 1875 m. kovo 7 d. – 1937 m. gruodžio 28 d.) – prancūzų kompozitorius, Oksfordo universiteto garbės daktaras (nuo 1928).
Biografija
Ravelis gimė 1875 metų kovo 7 d. Sibūre, mirė 1937 m. gruodžio 28 dieną Paryžiuje. 1905 m. baigė Paryžiaus konservatoriją. Nuo 1922 m. daug koncertavo Europos ir Amerikos šalyse, kur kaip pianistas ir dirigentas atlikdavo savo kūrinius.
Kūryba
Taip pat yra sukūręs kantatų, simfoninės muzikos kūrinių:
Kūryba turi impresionistinių bruožų, sąsajų su muzikiniu (ypač ispanų) folkloru. Morisas Ravelis teigė, kad visi jo kūriniai yra paveikti E. Grygo harmonijos. M. Ravelį ištikus paralyžiui, kompozitorius pamiršo natas, nors puiki muzikinė klausa išliko.
Synyster Gates
Synyster Gates, tikrasis vardas – Brian Elwin Haner Jaunesnysis (g. 1981 m. liepos 7 d. Hantington Byče, Kalifornijoje, JAV) – amerikiečių grupės Avenged Sevenfold gitaristas.
Don McLean
thumb Donald McLean (g. 1945 m. spalio 2 d.)  – populiarus JAV dainininkas, baladžių atlikėjas, dainų autorius.
Synyster Gates
Mokėsi Holivudo Muzikos institute, studijavo džiazą. Taip pat grojo kartu su The Rev, turi projektą „Pinkly Smooth“.
Jo tėvas – Brian Haner Sr. taip pat yra muzikantas ir dainų kūrėjas, dalyvavo A7X albumo „City of Evil“ įrašyme su akustine gitara.
Don McLean
Don Mc Lean gimė 1945 m. Niujorke. Jo protėviai buvo kilę iš Škotijos.
Mazovijos Minsko apskritis
Mazovijos Minsko apskritis  – apskritis šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje. Apskrities centras įsikūręs Mazovijos Minsko mieste. Apskritis šiaurės rytuose ribojasi su Vengruvo apskritimi, rytuose su Sedlcų, pietuose su Garvolino, vakaruose su Otvocko apskritimi ir Varšuvos miestu bei šiaurės vakaruose su Volomino apskritimi. Apskrityje yra 13 valsčių.
Giedavardys
Giedavardys – ežeras pietų Lietuvoje, Druskininkų savivaldybėje, apie 6 km į šiaurę nuo Leipalingio. Išsidriekęs šiaurės-pietų kryptimi 1,42 km, plotis iki 0,72 km. Altitudė 118,7 m. Giliausia vieta yra ežero pietuose ir siekia 10 m gylį. Kranto linija vingiuota, jos ilgis 4 km. Krantai neaukšti, vietomis ardomi, šiaurės rytinėje dalyje - pelkėti (~ 8 ha Giedavardžio pelkė). Ežerą supa Cijūniškės miško pušynai. Šiaurės rytuose įteka griovys, pietvakariuose išteka Seiros (Nemuno baseinas) intakas - Giedavardžio upelis.
Mazovijos Minsko apskritis
Apskrities valsčiai
Apskrityje yra 13 valsčių:
Gyventojai
Pagal 2005 m. birželio 30 d. surašymo duomenis:
Giedavardys
Prie vakarinio Giedavardžio kranto įsikūręs Vileikių kaimas, kaimo turizmo sodyba.
Rūdiškių herbas
Aprašas
Žaliame lauke, atskirtame nuo sidabrinės skydo galvos eglišakiška linija, sidabrinė tauriojo elnio galva su kaklu ir su auksiniais ragais.
LG
LG gali reikšti:
Cerknica
thumb|left|180px|Cerknicos bažnyčia
LG
lg gali reikšti:
Jurga (miestas)
Miestas išsidėstęs prie Novosibirsko-Krasnojarsko kelio; apie 100 km nuo Kemerovo. Geležinkelių mazgas.
Gyvenvietė įkurta 1886 m., o miesto teises gavo 1949 m. Svarbus mašinų pramonės centras. Yra Tomsko politechnikos instituto filialas.
Rajono centras su 84,1 tūkst. gyventojų (2005 m.).
Jurgis Lapinas
thumb|240px|„Birutės“ pirmininkai. Jubiliejinis [[atvirukas išleistas 1910 m. draugijos 25-mečio prog. Dešinėje, viršuje: Jurgis Zauerveinas; dešinėje, apačioje: Jurgis Lapinas; kairėje, viršuje: Vilius Bruožis; kairėje, apačioje: Jurgis Mikšas. Centre: Jonas Vanagaitis.]] Jurgis Lapinas (1856 m. lapkričio 4 d. Aleknavičiai, Pakalnės apskritis – 1932 m. gegužės 9 d. Senieji Vainotai, Tilžės apskritis) – Mažosios Lietuvos visuomenės veikėjas, spaudos darbuotojas.