cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Adelės pingvinas
Dauginimasis
thumb| Adelės pingvino kiaušinis Peri didelėse kolonijose iki 500 000 individų . Monogamai. Perėti grįžta kasmet į tas pačias vietas. Kelionė trunka apie mėnesį, nueina 80 km. Keliauja grupėmis, 2,5 km/h greičiu. Pavargę gulasi ant pilvo ir mojuodami sparnais slysta ledu. Rugsėjo – spalio mėnesiais pirmi veisimosi vietas pasiekia patinai, patelės pasirodo po savaitės.
Patinas per tuoktuves patelei atneša akmenėlių lizdui. Kraudami lizdus triukšmauja, atiminėja vieni iš kitų akmenukus, gina savo teritoriją. Lizdą pradeda krauti patinas, o baigia abu partneriai. Jaunų paukščių lizdus sudarytas iš kelių akmenėlių lygioje vietoje, o vyresnių – iš šimt taurės pavidalu sukrautų akmenėlių. Lizdas šiek tiek pakilęs nuo paviršiaus, todėl aptirpus sniegui nebūna užsemtas tirpstančio sniego vandeniu .
Dėtyje du 100 – 125 g kiaušiniai. Inkubacija 30 – 40 dienų. Peri abu tėvai pamainomis. Pirmos dvi pamainos keičiasi kas 11 – 14 dienų, vėliau pamainų laikas trumpėja. Tik išsiritusius paukščiukus vienas iš tėvų šildo, kitas medžioja jūroje. Jaunikliai maitinami atrytu kriliumi. Per dieną jaunikliui reikia apie 300 - 650 g maisto . 3 savaičių paukščiukai grupelėmis po 3- 20  būriuojasi „lopšeliuose“, o abu tėvai rūpinasi maistu. 7 – 9 savaičių paukščiukai pasiruošę išplaukti į jūrą. Į veisimosi vietas grįžta po 3 – 5 metų.
Pasibaigus veisimosi periodui suaugę paukščiai 20 dienų šeriasi.
Pavojai
Pasaulinės gamtos apsaugos organizacijos duomenimis Adelės pingvinų apsaugos būklė nekelia susirūpinimo. Tačiau populiacijos dydžiui daro įtaką globalinis atšilimas, nes išsiplėtė ledo danga. Suaugę pingvinai maisto ieškoti plaukia 100 km toliau, todėl jaunikliai žūva iš bado. 2017 metais Petrelo saloje, kur gyvena 18 tūkstančių pingvinų porų, išgyveno tik du jaunikliai. Taip pat populiacijos dydį įtakoja vandenyno tarša naftos produktais ir žmonių lankymasis perimvietėse.
Adelės pingvinų gamtiniai priešai vandenyje – jūrų leopardai ir orkos. Kiaušinius ir jauniklius naikina tikrieji plėšikai, petreliniai paukščiai
Jaunoji Bosnija
thumbnail| [[Gavrilo Princip|Gavrilas Principas, Jaunosios Bosnijos narys ir Austrijos-Vengrijos Erchercogo Pranciškaus Ferdinando žudikas]]
Jaunoji Bosnija buvo revoliucinis judėjimas, buvęs aktyvus prieš Pirmąjį pasaulinį karą. Didžioji dalis narių buvo mokyklinio amžiaus. Šiai grupei daugiausiai priklausė serbai, bet tam tikrą dalį sudarė bosniai bei kroatai. Jaunuoliai buvo judėjimo nariais dėl įvairių priežasčių. Buvo tokių, kurie rėmė Jugoslavijos valstybės sukūrimo idėją. Kiti buvo grupės nariais, nes palaikė Serbijos nacionalistų idėjas. Jaunoji Bosnija buvo įkvėpta įvairių idėjų, judėjimų, žmonių ir įvykių; įkvėpimo šaltiniais tapo: vokiškasis romantizmas, anarchizmas, revoliucinis Rusijos socializmas, Fiodoras Dostojevskis, Frydrichas Nyčė ir Kosovo mūšis.
Jaunosios Bosnijos ideologijos kūrėjas buvo Vladimiras Gačinovičius. Viename revoliucionieriaus iš Hercegovinos laiške (Božidar Zečević) minima, kad Jaunosios Bosnijos pavadinimas pirmą kartą buvo paminėtas Petaro Kočičiaus žurnale „Tėvynė“ 1907 m. Gačinovičius 1911 m. išspausdino straipsnį pavadinimu „Jaunoji Bosnija“ laikraštyje „Almanac“.
Austrijos-Vengrijos Erchercogo Pranciškaus Ferdinando nužudymas
Dvi garsios organizacijos yra dažnai siejamos su Jaunąja Bosnija: Narodna Odbrana ir Juodoji Ranka. Per serbų organizuotą kengūrų teismą Prancūzijos okupuotuose Salonikuose 1916–1917 m. Serbijos karinės žvalgybos viršininkas Dragutin Dimitrijević Apis paliudijo, kad jis organizavo Austrijos-Vengrijos Erchercogo Pranciškaus Ferdinando nužudymą 1914 m. birželio 28 d. Sarajeve (žudikas buvo Gavrilas Principas). Organizavimo proceso metu jis pasinaudojo savo galiomis ne tik Serbijos kariuomenėje, bet bendradarbiavo ir su Juodąja Ranka. Juodoji Ranka savo ruožtu pasinaudojo Narodna Obrana judėjimu, kad būtų galima infiltruoti žudikus į Sarajevą.
Petaro Kočičiaus Serbijos Nacionalinė Organizacija taip pat turėjo ryšių su Jaunąja Bosnija. Organizacija dalyvavo Austrijos-Vengrijos Erchercogo Pranciškaus Ferdinando nužudyme, kuris galiausiai nuvedė iki Pirmojo pasaulinio karo pradžios.
„Politinė jugoslavų sąjunga <…> buvo mano pagrindinė idėja <…> aš esu jugoslavų nacionalistas, siekiantis suvienyti visus jugoslavus, ir man nerūpi kokia bus šios valstybės valdymo forma, svarbiausia, kad ji būtų išlaisvinta nuo Austrijos“ – Gavrilas Principas teismo proceso metu
Jaunosios Bosnijos nariai, įsitraukę į nužudymą, buvo:
Krašuona (reikšmės)
Krašuona vadinama:
Fuko švytuoklė
thumb|300px|Fuko švytuoklė [[Kalifornijos mokslų akademija|Kalifornijos mokslų akademijoje. Žemės sukimasis verčia švytuoklę keisti savo trajektoriją]]
Fuko švytuoklė – paprastas prietaisas, skirtas demonstruoti Žemės sukimąsi. Pavadinta prancūzų fiziko Léon Foucault garbei. Nors buvo seniai žinoma, kad Žemė tikrai sukasi, tačiau kai 1851 m. buvo pristatyta švytuoklė, tai buvo pirmasis paprastas Žemės sukimosi įrodymas. Šiandien Fuko švytuoklės yra populiarios mokslo muziejuose ir universitetuose.
Fuko švytuoklė Vilniaus universitete
Vilniaus universiteto Šv. Jonų bažnyčios varpinėje yra įrengta Fuko švytuoklė. Nuo specialios pakylos galima stebėti, kaip juda ratu ant plono lyno virš marmurinio ciferblato pagrindo pakabintas keliasdešimties kilogramų rutulys.
1217 m.
1217 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Vandenplūkiečiai
Vandenplūkiečiai (Hydrocharitales) – lelijainių (Liliopsida) klasės dumblialaiškiažiedžių (Alismatidae) poklasio augalų eilė.
Vostoko ežeras
Vostoko ežeras – didžiausias Antarktidos poledinis ežeras. Ežeras yra 77° pietų ilgumos ir 105° rytų platumos, po Rusijos Vostoko stotimi, 4 km po lediniu paviršiumi. Ežero ilgis – 250 km, plotis plačiausioje vietoje – 50 km, pagal dydį panašus į Ontarijo ežerą. Ežerą sudaro dvi gilumos, kurias skiria povandeninė uola. Vostoko bendras plotas – 14 tūks. km., tūris – 5,4 tūks. kubinių km. 2005 m. gegužę buvo atrasta sala ežero centre. Vidutinė temperatūra -3 °C, žemiau užšalimo temperatūros dėl ledo slėgio. Iš Žemės sklindanti geoterminė šiluma šildo ežero dugną, o 4 km ledo sluoksnis virš ežero saugo nuo Antarktidos paviršiuje esančio šalčio.
Ežerą 1996 m. atrado Rusijos ir Jungtinės Karalystės mokslininkai. Buvo naudojama įvairiais būdais surinkta informacija ežero egzistavimui patikrinti, vienas iš būdų buvo per ledą prasiskverbę radaro skenavimai iš lėktuvo. Buvo nustatyta, kad po 4 km ledo sluoksniu yra daugybė vandens. Vostoko ežeras yra vienas daugiausiai žadančių ir mažiausiai ištyrinėtų ežerų Žemėje. Ežeras yra labai senas, nepakito maždaug vieną mln. metų (palyginimui, panašaus dydžio Ontarijo ežeras nepakitęs yra tik 6 metus). Manoma, kad ežere išliko izoliuotų mikroorganizmų, kurie nepakito 500 tūkstančių metų.
2005 m. balandį Vokietijos, Rusijos ir Japonijos mokslininkai atrado, kad Vostoko ežere vyksta potvyniai ir atoslūgiai. Priklausomai nuo Saulės ir Mėnulio pozicijos, ežero paviršius kinta 1-2 cm. Mokslininkų manymu, būtent šie svyravimai nulemia vandens cirkuliaciją, kuri yra būtina mikroorganizmams išlikti. Mikroorganizmų radimas Vostoko ežere sustiprintų spėjimus, kad gyvybė egzistuoja ir kai kuriuose Saulės sistemos didžiųjų planetų palydovuose (Europoje, Enclade), kuriuose, manoma, irgi galėtų egzistuoti popaviršiniai skysto vandens telkiniai. Dabartiniu metu mokslininkai negali ištirti Vostoko vandens ir nustatyti ar ten išliko gyvų organizmų, kadangi neturi priemonių kaip paimti mėginį jo neužteršiant bei izoliuojant nuo išorės mikroorganizmų. Dabartinė rusų naudojama gręžimo įranga užterštų mėginį naftos produktais ir, greičiausiai, pažeistų ežero ekosistemą, jei ji egzistuoja.
Šambalioniškis
Šambalioniškis – viensėdis Panevėžio rajono savivaldybėje, netoli Ramygalos. Prie Upytės upelio įrengtas dirbtinis tvenkinys.
Pranas Darius
Pranas Darius (1919 m. spalio 24 d. Marijampolėje – 1992 m. gruodžio 7 d. Kanberoje, Australija) – vargonininkas, muzikos mokytojas, solistas, chorvedys.
Biografija
Muzikos mokėsi Marijampolėje ir Kaune. Suaugęs savanoriu tarnavo Lietuvos kariuomenėje.
Nuvykęs į Angliją, 1947–1949 m. vadovavo latvių moterų oktetui Coventry mieste.
Emigravo į Australiją. Ten 1949 m. mokytojavo lietuvių gimnazijoje Neustädte. 1950 m. apsigyveno Kanberoje. Kadangi buvo vedęs latvę, tai dalyvavo ir latvių kultūriniame gyvenime. 1953–1970 m. buvo latvių tautinių šokių ansamblio „Sprigulitis“ muzikos vadovas, vadovavo kanklių ansambliui. 1953–1957 m. vadovavo latvių mišriajam vokaliniam oktetui, kuris koncertavo Kanberoje ir Sidnėjuje, dalyvavo festivaliuose.
1956–1975 m. – Kanberos lietuvių bažnyčios vargonininkas, choro ir vyrų kvarteto vadovas, nuo 1969 m. – ir latvių choro vadovas. Choras dalyvavo Australijos lietuvių dainų šventėse Sidnėjuje, Melburne ir Adelaidėje bei kituose kultūros renginiuose. 1958–1966 m. P. Darius buvo Kanberos filharmonijos draugijos narys, choro dalyvis ir solistas, režisavo ir pastatė penkias operetes.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Austrai
Austrai – germaniška Austrijos respublikos ir prieš ją buvusių valstybių tauta, turinti bendrą austrišką kultūrą ir kilmę.
XVII–XVIII a. austrais buvo vadinami Habsburgų Austrijos gyventojai, XIX a. taip vadino Austrijos imperijos (1804–1867 m.) piliečius, o iki 1918 m. – Cisleitanijos gyventojus.
Červen Briagas
Červen Briagas  – miestas Pleveno srityje, Bulgarijoje. Červen Briago savivaldybės administracinis centras. Įsikūręs Zlatna Panegos (Iskero intakas) dešiniajame krante. Nutolęs 137 km į šiaurės rytus nuo Sofijos, 53 km į pietvakarius nuo Pleveno, 12 km į šiaurės vakarus nuo Lukovito, 56 km į rytus nuo Vracos ir 55 km į pietus nuo Orachovo. 13 878 gyventojai (2014 m. duomenys). Per miestą eina geležinkelio linija Sofija–Gorna Oriachovica–Varna/Rusė.
Istorija
Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1431 m., osmanų raštuose, kaip Dobrolak. Dabartiniu pavadinimu paminėtas XVI a. 1899 m. pastatyta traukinių stotis.
Marijonas Gregorauskas
Marijonas Gregorauskas (1908 m. kovo 13 d. Kaune – 1995 m. balandžio 28 d. Vilniuje) – Lietuvos ekonomistas, habilituotas socialinių mokslų daktaras.
Biografija
Pirmoji žmona Kazimiera Kymantaitė (1909-1999), dukros Agnė Gregorauskaitė (g. 1938), Dainė Gregorauskaitė-Čepkuvienė, sūnus Marius Gregorauskas.
1924-1926 m. mokėsi Kėdainių mokytojų seminarijoje, nuo 1926 m. šios seminarijos pavyzdinės mokyklos mokytojas. 1926 m. įstojo į Lietuvos valstiečių liaudininkų partiją. Už antivalstybinę veiklą suimtas, kalintas ir ištremtas į Mažeikius, 1927 m. atleistas iš mokytojo pareigų. 1929–1934 m. studijavo Lietuvos universiteto (nuo 1930 m. VDU) Teisių fakultete, bet universiteto nebaigė. Dirbo įvairiose kooperatinėse organizacijose, bendradarbiavo kooperatinėje spaudoje. 1930–1935 m. laikraščio „Bendras darbas“ ir žurnalo „Talka“ redaktorius. 1938–1940 m. bendrovės „Valgis“ direktorius.
1940–1944 m. LSSR prekybos liaudies komisaras. 1944 m. spalio mėn. – 1946 m. rugpjūčio LSSR Ministrų tarybos (iki 1946 m. kovo mėn. – Liaudies komisarų taryba) pirmininko pavaduotojas. Nepritarė LKP(b) direktyvoms nepartinius tarnautojus pakeisti komunistais. Nuo 1946 m. rugsėjo mėn. Vilniaus universitete dėstė kooperacijos, prekybos ekonomikos, prekybos organizavimo ir technikos kursus, nuo 1956 m. – žemės ūkio ekonomiką. 1948 m. Vilniaus universitete eksternu baigė prekybos ekonomikos specialybę. 1962 m. ekonomikos mokslų daktaras. 1963–1969 m. Vilniaus universiteto Prekybos ekonomikos katedros vedėjas, 1964–1967 m. ir Ekonomikos fakulteto dekanas. Nuo 1965 m. profesorius. 1952–1956 m. dar ir LSSR mokslų akademijos Ekonomikos instituto Žemės ūkio ekonomikos sektoriaus vadovas. Paskelbė straipsnių žemės ūkio ekonomikos, vartojimo ir kt. klausimais.
Pramonės rajonas (Utena)
Pramonės rajonas – Utenos miesto dalis, esanti pačiuose miesto rytuose, piečiau kelio. Pramonės centras, šiaurėje didelį plotą užima UAB „Utenos trikotažas“ teritorija.
1218 m.
1218 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Dobilyniai
Dobilyniai – kaimas pietvakarinėje Vilkaviškio rajono savivaldybės dalyje, į rytus nuo Totorkiemio.
Istorija
Trys Dobilyniškių šeimos – Lukšiai, Ališauskai ir Ramanauskai – sovietmečiu buvo ištremtos į Sibirą. Vėliau buvo leista sugrįžti.
Pranas Kuzma
Pranas Kuzma (1877 m. spalio 3 d. Kuliai, Jūžintų valsčius – 1943 m. gegužės 6 d. Ukmergė) – Lietuvos visuomenės veikėjas, administracinis darbuotojas.
Biografija
XX a. pradžioje – Sankt Peterburgo fabrikų darbininkas. Dalyvavo darbininkų judėjime. Vienas Mažturčių draugijos steigėjų. Kalintas už lietuviškų knygų platinimą. 1907–1912 m. III Rusijos Valstybės Dūmos atstovas nuo Kauno gubernijos, socialdemokratų frakcijos narys. 1909 m. pasitraukęs iš frakcijos suartėjo su viltininkais. 1915–1917 m. Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti darbuotojas. Grįžęs į Lietuvą dirbo savivaldybėse. 1927 - 1931 Pranas Kuzma buvo Ukmergės burmistras.
Bendradarbiavo laikraščiuose „Lietuvos ūkininkas“, „Vilniaus žinios“, „Viltis“, „Žemdirbys“ ir kituose leidiniuose. Yra išleidęs knygą "Dūma ir jos darbai" (1909) "
Greižėnų kapinynas
Tyrimai
Apardytas. 1897 m. kasant smėlį aptikta archeologinių radinių ir žmonių kaulų. 1897–1898 m. Adalbertas Becenbergeris ištyrė apie 200 m² plotą. Rasta septyniolika IV a. – VII a. kapų. 1990 m. Arvydas Asadauskas ištyrė 48 m² plotą, rado V a. kapą ir 15 manoma, apeiginių laužaviečių. Mirusieji laidoti nedeginti su įkapėmis. Aptikti du grupiniai kapai – viename buvo palaidoti 3, kitame 4 mirusieji. Rasta žalvarinių papuošalų – antkaklių (žieduota su kilpele ir kabliuku gale bei su dvigubu lankeliu priekyje), kaklo apvara iš mėlyno stiklo karolių ir sidabrinių įvijų, storėjančiais galais apyrankių, lankinių ilgakojų ir palenkta kojele segių, trikampė segė, gintaro ir spalvotu emaliu dengtų karolių, įvijinių žiedų, t. p. geležinių diržo sagčių; geležinių ginklų (kovos peilių – durklų, ietigalių, vienašmenis kalavijas), darbo įrankių (peilių ir ylų), puodų šukių.
Greižėnų kapinynas datuojamas II a. – IX a. 1897–1898 m. radinius iki 1945 m. buvo saugojo Karaliaučiaus muziejus Prussia, manoma, kad jie neišliko. 1990 m. radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.
Chomaševas
Chomaševas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Štabino valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į šiaurės vakarus nuo Štabino, 13 km į pietus nuo Augustavo ir 71 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Bat for Lashes
Nataša Chan (Natasha Khan; g. 1979 m. spalio 25 d.) – britų dainininkė, žinoma savo sceniniu vardu „Bat for Lashes“. Atlieka alternatyvią (indie, dream) pop muziką, alternatyvųjį roką.
Gimė Londone, imigranto iš Pakistano, žymaus skvošo žaidėjo ir trenerio, Rehmano Chano ir britės motinos šeimoje. Sesuo – Suraja, brolis – Tarikas. Vaikystėje žaidė skvošą, vėliau pradėjo groti pianinu. Nataša Chan turėjo sunkią vaikystę, mokykloje kentė patyčias, dėl to praleidinėdavo pamokas. Vėliau su draugu keliavo po JAV ir Meksiką, grįžusi Braitono universitete baigė vizualinio meno ir muzikos studijas. Po jų dirbo ikimokyklinukų aukle, tuo metu pradėjo kurti muziką.
2006 m. Nataša įrašė savo pirmąjį albumą Fur and Gold. Jis Jungtinės Karalystės albumų tope užėmė 48 vietą, o Nataša Chan surengė koncertinį turą po JAV. 2008 m. dainininkė nominuota prestižiniam „Brit Award“ apdovanojimui. 2009 m. ji išleido savo antrą albumą Two Suns, kuris susilaukė didelio populiarumo, o singlas Daniel pateko Jungtinės Karalystės singlų 50-uką.
2010 m. Bat for Lashes su grupe „Coldplay“ dalyvavo koncertiniame ture po Pietų Ameriką. Jos ir Beck daina Let’s Get Lost panaudota filmo „Saulėlydžio saga“ garso takelyje. 2011 m. Bat for Lashes koncertavo Sidnėjaus operos teatre.
Naujoji Granados karalystė
Naująja Granados karalyste XVI a. buvo vadinama grupė Ispanijos imperijos kolonijinių provincijų Pietų Amerikos šiaurinėje dalyje, maždaug dabartinės Kolumbijos ir Venesuelos teritorijoje. 1717 m. ji tapo Naujosios Granados vicekaralystės dalimi.
Kolonijinė istorija
thumb|left|220px|Ispanijos imperijos administraciniai vienetai šiaurinėje Pietų Amerikoje 1538 m. Naujoji Granada - oranžinė 1514 m. ispanai šiose vietovėse pirmąkart įkūrė nuolatines gyvenvietes. 1525 m. liepos 29 d. konkistadorui Rodrigui de Bastidui įkūrus Santa Martą, o 1533 m. – Kartacheną, Ispanija įtvirtino pakrančių kontrolę ir galėjo pradėti ekspansiją į žemyno gilumą. Konkistadoras Gonsalas de Kesada kolonizavo didelę regiono dalį, judėdamas palei Magdalenos upę tolyn į Andus ir nugalėjęs muiskų gentis bei 1538 m. įkūręs Santa Fé de Bogotá (dabartinė Bogota). Jis ir pavadino šias teritorijas, „Naująja Granados karalyste“ pagal Granados karalystę, iki 1492 m. gyvavusią Ispanijos pietuose.
Siekiant įkurti civilinę Naujosios Granados valdžią, 1548–1549 m. Santa Fé de Bogotá buvo įsteigta audiencija, institucija, atliekanti vykdomosios ir teisminės valdžios funkcijas. Santa Fe de Bogotos karališkoji audiencija pilnai sutapo su karalystės teritorija. Tiesa, iš pradžių (iki pat 1564 m.) audiencija neturėjo savo prezidento.
Iš pradžių audiencija ir karalystė buvo tiesiogiai priklausomos nuo Ispanijos karūnos. Tačiau atliekant administracines reformas, 1564 m. Naujoji Granada tapo Peru vicekaralystės administraciniu vienetu, turinčiu savo gubernatorių ir tapo viena iš jos audiencijų. Nuo tada gubernatorius formaliai buvo priklausomas nuo Peru vicekaraliaus Limoje.
Dėl sudėtingo ir lėto apsikeitimo informacija tarp dviejų sostinių, karalystė vystėsi gana atskirai nuo Peru vicekaralystės. Todėl 1717 m. iš trijų šiauriausių vicekaralystės audiencijų (vadovaujant Naujajai Granadai) buvo suformuota nepriklausoma Naujosios Granados vicekaralystė.
Svarbiausi miestai
Didžiausi Naujosios Granados karalystės miestai pagal 1791 m. gyventojų surašymą buvo:
Mėlynbarzdis (filmas)
Mėlynbardzis – 1972 m. sukurtas kriminalinis filmas, klasikinės Šarlio Pero pasakos interpretacija.
Turinys
Austrija, 1930-ieji. Amerikietė Ana išteka už barono fon Šeperio ir apsigyvena su juo rūmuose. Jai leidžiama lankytis visur, išskyrus vieną kambarį, tačiau Ana, likusi viena, kartą nepaklūsta nurodymui ir slaptame kambaryje randa buvusių barono žmonų kūnus.
Plukeniečiai
Plukeniečiai (Najadales) – lelijainių (Liliopsida) klasės dumblialaiškiažiedžių (Alismatidae) poklasio augalų eilė.
Šabūniškiai
Šabūniškiai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Kulvos, Neries dešiniajame krante (29 km nuo žiočių), prie „Panerių“ sodų (Mardošiškiai).
Istorija
Upės pakrantėje yra Laumės revas (arba Raganų slėnis). Seniau šioje vietoje būta svarbaus kelto per Nerį, čia kirtosi keliai į Jonavą, Vandžiogalą, Šėtą. Šabūniškiuose XIX a. viduryje – XX a. keltininko sodyba ir žydo karčiama buvo visuotinai vadinama Laume, arba Laumene.
Juodupės herbas
Juodupės herbas – vienas iš Juodupės miestelio ir seniūnijos (Rokiškio rajono savivaldybė) heraldinių atributų.
Aprašas
Auksiniame lauke juodas kairysis banguotas kaspinas su keturiomis sidabrinėmis banguotomis gijomis.
Juodas kaspinas įprasmina upę (pro miestelį tekančią Juodupę), sidabrinės gijos simbolizuoja miestelyje klestinčią vilnos pramonę. Auksinė spalva reiškia turtą, gerovę.
Istorija
Herbas patvirtintas 2006 m. gegužės 4 d. Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu Nr. 606. Herbo etaloną sukūrė Egilis Skuja.
Bėnupė (Biržai)
Bėnupė – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 24 km į šiaurę nuo Biržų, 7 km nuo Nemunėlio Radviliškio, prie Bėnupės upelio, Biržų girios šiaurės vakariniame pakraštyje.
Istorija
1949–1993 m. kolūkio „Auksinė varpa“ gyvenvietė.
Terakotinė armija
Terakotinė armija – Čin Ši Huango, pirmojo Kinijos imperatoriaus, terakotiniai kariai ir arkliai. 1974 m. darbininkai, kasdami šulinį viename iš ūkių tarp Li kalno ir Vei upės, netoli Šensi provincijos sostinės Siano, aptiko molines senovės karių galvas. Netrukus atvykę mokslininkai rado tvarkingai eilėmis išrikiuotą didžiulę molio kariauną. Terakotinės figūros datuojamos 210 m. pr. m. e. Figūrų aukštis svyruoja nuo 183 cm iki 195 cm, priklausomai nuo jų vaidmens; aukščiausios yra generolų figūros. Tarp šių figūrų yra kariai, kovos vežimai, arkliai, valdininkai, akrobatai, stipruoliai ir muzikantai.
Pagal legendą daugiau kaip du tūkstančius metų kariai stovi sustingę ir saugo savo imperatorių Čin Ši Huangą, kuris 221 m. pr. m. e. pasiskelbė visos Kinijos imperatoriumi ir pastatė šią didžiulę kapavietę. Iki dabar atkasama vis naujų molinių kareivių. Šiai dienai apytikriais įvertinimais yra trys iškasos su terakotine armija, kur rasta per 8000 karių, 130 karo vežimų su 520 arklių ir 150 arklių su raitininkais, kurių dauguma yra palaidota iškasose.
Imperatoriaus Čin Ši Huango mauzoliejus pradėtas statyti 246 m. pr. m. e. Istoriko Sima Čianio buvo aprašytas visas kapavietės grandioziškumas: statant dirbo 700 000 darbininkų, įrengimas tęsėsi 36 metus. Jis rašė apie retus brangakmenius, žvaigždėlapį, kur žvaigždes atstojo perlai, Kinijos žemėlapį ant mauzoliejaus grindų, kur upes ir jūras vaizdavo skystas gyvsidabris. Pilkapis neva buvo užpiltas variu ir apsaugotas arbaletų eilėmis. Tačiau Sima Čianis neminėjo terakotinės armijos. Apie 8000 žmogaus ūgio molinių kareivių buvo nudailinti skulptorių taip, kad kiekvienas buvo skirtingas.
Kailiniai (Lazdijai)
Kailiniai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, už 1 km į pietryčius nuo Veisiejų, tarp Ančios ir Snaigyno ežerų, Veisiejų regioniniame parke, į vakarus yra Šilainės miškas. Kailinių seniūnaitija. Kaimo turizmo sodyba „Tėviškė“.
Istorija
Kaime veikė žemės ūkio mokykla, nuo 2002 m. Veisiejų technologijos ir verslo mokykla. Kaime yra Veisiejų senelių pensionas.
Gyventojai
thumb|left|240px|Kaimo kryžius
Arvydas Asadauskas
Arvydas Asadauskas (1964 m. gegužės 20 d. Kaišiadoryse – 2014 m. kovo 27 d. Kaišiadoryse) – Lietuvos archeologas.
Biografija
1990 m. baigė Vilniaus pedagoginio universiteto Istorijos fakultetą; studijų metais dalyvavo 1986–1990 m. Dauglaukio, 1987 m. Užpelkių, 1989 m. Kalniškių kapinynų tyrinėjimuose. 1988 m. pradėjo dirbti Lietuvos istorijos instituto Archeologijos skyriuje, Lietuvos istorijos instituto ir Vytauto Didžiojo universiteto doktorantas.
Nuo 1990 m. tyrinėjo ir žvalgė Nemuno žemupio laidojimo paminklus ir senovės gyvenvietes: 1990–1991 m. Tauragės raj. tirtas Greižėnų kapinynas, 1992 m. žvalgyti Dauglaukio apylinkių archeologijos paminklai, 1993 m. tirti Žadgailių paminklai, 1994 m. pradėta tyrinėti senovinė Dauglaukio gyvenvietė.
Paskelbęs apie 10 mokslinių straipsnių, dalyvavo respublikinėse ir tarptautinėse (Marburgas, Kijevas) konferencijose.
Karališkasis kolonijinių pajėgų korpusas
150px|miniatiūra|dešinėje|Nuopelnų žvaigždės Italijos kolonijų kariškiams čiabuviams medalio juostelė. Karališkasis kolonijinių pajėgų korpusas – Italijos karalystės ginkluotųjų pajėgų korpusas, kurį sudarė visos Italijos kolonijinės pajėgos Afrikoje iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos.
Struktūra
Pradėjusi kolonijinius užkariavimus Italijos karalystė ėmė kurti kolonijinius dalinius iš vietinių kolonijų gyventojų. Pagrindinės Karališkojo kolonijinių pajėgų korpuso dalys buvo:
Visos šie kariniai vienetai buvo reorganizuoti 4-tą dešimtmetį, bet veikė iki 1943 m., kai Italija buvo Sąjungininkų sutriuškinta.
Struktūra po 1936 m.
4-to dešimtmečio viduryje Italijos kariuomenė ėmė modernizuoti savo kolonijinius dalinius. Užkariaujant Etiopiją 1936 m. ir Antrojo pasaulinio karo pradžioje Italija suformavo kelias pėstininkų divizijas, kurių kariai buvo vietiniai:
Tais metais buvo suformuotos ir kitokios dalys, sudarytos iš kolonijinių kareivių, pvz., Malečio grupė (Raggruppamento Maletti), Libų parašiutininkai| (Ascari del Cielo) ir Italijos Afrikos policija.
Istorija
Korpuso daliniai veikė visuose Afrikos frontuose, kur kariavo Italija: Pirmajame Italijos-Etiopijos kare, Italijos-Turkijos kare, Antrajame Italijos-Etiopijos kare, Antrajame pasauliniame kare. Kolonijiniai kareiviai kaudavosi narsiai, kai kuriais atvejais, pvz., Eritrėjos askariai, buvo didvyriškumo pavyzdžiai.
Kolonijinėms pajėgoms vadovavo italai karininkai ir puskarininkiai, o kareiviai būdavo verbuojami Italijos kolonijose. Nedaug jų būdavo užverbuoti kaimyniniame Jemene.
1940 m. Italijos kolonijose Italijos karališkoji armija turėjo 256 tūkst. askarių. Iš jų 182 tūkst. buvo užverbuoti Italijos Rytų Afrikoje (Eritrėja, Somalis, Etiopija), o 74 tūkst. – Libijoje.
Banketas (fortifikacija)
thumb|left|240px|Schemoje – banketo padėtis gynybinėje sienoje
Flaminio stadionas
Stadio Flaminio yra įvairios paskirties stadionas Romoje, Italijoje. Stadione nuo 2000 iki 2011 m. Šešių Nacijų taurėje žaidė Italijos regbio rinktinė, kuri vėliau persikėlė į Romos olimpinį stadioną. Stadione namų rungtynes žaidžia futbolo klubas Atletico Roma FC. Stadiono talpa yra 32 000 sėdimų vietų, iš kurių 8000 yra dengtos.
Banketas (fortifikacija)
Banketas ( 'suolas') – supiltas atskiras pylimas ar kitaip įrengta pakopa vidinėje aukšto brustvero pusėje, skirta šauliams patogiai įsitaisyti priešo apšaudymui. Tai fortifikacinio statinio gynybinės sienos vidinėje pusėje žemiau, paprastai neviršijant žmogaus ūgio, įrengtas (supiltas iš grunto, išbetonuotas ir pan.) paaukštinimas patogiam įgulos išsidėstymui ir judėjimui sienos priedangoje. Banketas – svarbi gynybai pylimo ar tvirtovės sienos dalis. Iš šios padėties šauliams patogu apžvelgti kontreskarpą ir priešo pozicijas.
Priklausomai nuo įtvirtinto statinio konstrukcijos ir paskirties banketai gali būti įrengti ir žemesniame lygyje lygiagrečiai esantiems. Jų plotis gali būti apie 1 m ar daugiau. Šalia išdėstomi lengvieji pabūklai, įrengiamos kitos ugnies pozicijos.
Literatūra
istorijos studijos. Mokslo darbai. Vilnius, 2007. ISSN 1392-0448
Flaminio stadionas
Istorija
Stadio Flaminio suprojektavo Pier Luigi Nervi ir Antonio Nervi. Pastatytas 1957 m. liepą vietoje seno Stadio Nazionale PNF stadiono. 1960 m. vasaros olimpinių žaidynių futbolo finalas vyko Stadio Flaminio stadione.
1989–1990 m. Serie A sezone abu Romos klubai (AS Roma ir SS Lazio) savo namų rungtynes žaidė šiame stadione, tuo metu kai Stadio Olimpico buvo renovuojamas.
Utenos senamiestis
Senamiestis – centrinė ir istorinė Utenos miesto dalis, įsikūrusi abipus Krašuonos upės, šiauriau abipus kelio. Yra paštas, autobusų stotis ir parkas, išlikę senieji pašto rūmai (XIX a. klasicizmas, architektas Vaclovas Ričelis).
1219 m.
1219 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Rokantiškių kalva
left|150px right|200px|thumb|Rokantiškių kalva žiemąRokantiškių kalva – aukščiausia kalva Vilniuje, Rokantiškėse, Pavilnių regioniniame parke. Jos viršūnė yra aukščiausias Vilniaus mieste taškas – 230,7 m abs. a.
Rokantiškių kalva nuo 1996 m. gegužės 29 d. yra Vilniaus miesto savivaldybės saugomas geomorfologinis gamtos paveldo objektas. Ši kalva patenka ir į Tuputiškių geomorfologinio draustinio teritoriją. Parengus šios vietovės detalųjį planą, planuojama ją pritaikyti rekreacijai.
Pašiliai II
Pašiliai II – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje. Pašilių seniūnaitijos centras. Stovi V. Svirskio koplytstulpis.
Vytautas Boguslauskas
Vytautas Boguslauskas (1946 m. liepos 15 d. – 2011 m. birželio 28 d.) – Lietuvos inžinierius ekonomistas, socialinių mokslų daktaras.
Biografija
1968 m. baigė Kauno politechnikos instituto Automatikos fakultetą. 1975 m. technikos mokslų kandidatas.
Nuo 1968 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, 1994–1998 m. Finansų katedros, 1998–2000 m. Finansų ir apskaitos katedros, 2000–2001 m. ir nuo 2005 m. Ekonomikos ir vadybos fakulteto Apskaitos katedros vedėjas; nuo 2003 m. profesorius.
Ladano žemė
Ladano žemė – vietovė Dofaro gubernijoje Omane, per kurią driekiasi istorinis Smilkalų kelias.
Šioje žemėje išlikusioje Dofaro Vadžio oazėje auga smilkalinės bosvelijos medžiai, iš kurių gaminami ladano smilkalai, be to, stūkso gyvybiškai svarbios karavanų oazės Shishr/Wubar statinių liekanos, kur apsistodavę senovės prekeiviai smilkalais. Šios oazės ir gretimi Persijos įlankos Choras Rori bei Al-Balid uostai reprezentuoja ilgus šimtmečius gyvavusią prekybą smilkalais senovės ir viduramžių pasaulyje. Ladano žemė 2000 m. buvo įtraukta į UNESCO saugomo pasaulio kultūros paveldo sąrašą.
Septyni laisvieji menai
thumb|250px|Septem-artes-liberales. [[Heradas von Landsbergis, Hortus deliciarum (XII a.)]] Septyni laisvieji menai  – Antikoje ir viduramžiais dėstyti septyni dalykai (disciplinos), kurie remiantis romėnų aiškinimu, 'laisvam vyrui' nusako išsilavinimo esmę, o Viduramžių laikotarpiu buvo laikomi kaip paruošiamieji dalykai, imantis klasikinių – teologijos, teisės ir medicinos – dalykų studijų universitete. Šiandien laisvųjų menų švietimo modelis yra plačiai taikomas JAV universitetuose ir kolegijose, kur pabrėžiamas visapusiškas žmogaus ir jo asmenybės lavinimas.
Viduramžiais išpopuliarėjusi septynių laisvųjų menų samprata susiformavo veikiant helėniškajam neoplatonizmui (ypač Porfirijui), nors jos skirtingų atmainų užuomazgos slypi viduriniame platonizme.
Mokslai
Laisvieji menai (artes liberales) skirtingai nei praktiškieji menai (Artes mechanicae) Viduramžiais buvo vertinami labiau. Jiems priskiriama:
Pirmieji trys buvo grupuojami į triviumą, paskutiniai keturi – kvadriviumą. Triviumas buvo dėstomas pradžios mokyklose, kvadriviumas – universitetuose, menų arba filosofijos fakultetuose.
Simbolika
Pasak Marcijano Kapelos („Merkurijaus ir Filologijos vedybos“), Merkurijus yra Jupiterio žodis (sermo), o tikrasis jo vardas – Totas (Thouth). Atlikus numerologines kombinacijas paaiškėja, kad Merkurijaus-Toto skaičius 4, o Filologijos – 3. Šiuos skaičius „sutuokus“ gimsta 7 laisvieji menai. Šis septynetas yra dieviškojo Intelekto (nous), kurį reprezentuoja Minerva arba Atėnė, skaičius. Marcijano Kapelos nurodyti septyni laisvieji menai, kuriuos globoja Merkurijus, kyla iš Merkurijui Trismegistui tapataus Intelekto, todėl noetiniai jų provaizdžiai nepriklauso nuo žmogaus būties realijų, kurias tvarko mantika ir teurgija.
Sentencijos
Artes liberales apibūdinti skirta lotyniškoji epigrama skamba taip:
(Liet: „Gramatika kalba, dialektika – aiškina žodžius, retorika – moko kalbos (žodžio meno)/ Muzika dainuoja, aritmetika skaičiuoja, geometrija sveria (matuoja svorį), astronomija tiria žvaigždes“).
Stonaičiai
Stonaičiai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Prūsalių. Veikia Stonaičių socialinės globos namai. Kaimas išsidėstęs dešiniajame Babrungo krante, netoli jo žiočių.
Lužnikų stadionas
Didžioji sporto arena Lužnikų olimpinis kompleksas (rus. Большая спортивная арена Олимпийского комплекса Лужники) Maskvoje, arba Lužnikų stadionas (rus. Стадион „Лужники“) – didžiausias Rusijos stadionas. Stadionas, kurio talpa – 81 000 žiūrovų, priklauso Lužnikų olimpiniam kompleksui. Visos vietos dengtos.
Stadionas naudojamas dažniausiai futbolo varžyboms. Namų rungtynes anksčiau žaisdavo Torpedo Moskva, Spartak Moskva, CSKA Moskva futbolo klubai. Lužnikų stadionas yra vienas iš nedaugelio Europos stadionų, kuriame yra dirbtinė žolė.
Istorija
Centrinis Lenino stadionas (ankstesnis Lužnikų stadiono pavadinimas) buvo pagrindinė vieta, kurioje vyko 1980 m. vasaros olimpinės žaidynės. Stadione vyko atidarymo ir uždarymo ceremonijos, taip pat lengvosios atletikos, futbolo varžybos ir individualaus jojimo rungtys.
2017 m. atidarytas po rekonstrukcijos. Atstatymo darbų kaina siekė 410 mln. JAV dolerių.
Kylininkai
Kylininkai – kaimas pietvakarinėje Vilkaviškio rajono savivaldybės dalyje, 3 km į vakarus nuo Pajevonio, Vištyčio RP. Kaimą supa vaizdingas Kylininkų kalvynas.
Lužnikų stadionas
Istorija
2018 m. liepos 15 d. stadione vyko 2018 m. FIFA pasaulio futbolo čempionato finalas.
Blakutės
Blakutės (Psyllidae) – lygiasparnių (Sternorrhyncha) pobūrio vabzdžių šeima. Jų fosilijos randamos permo periodo nuogulose, kuomet suvešėjo pirmieji žiediniai augalai.
Turi dvi poras plėviškų sparnų, kurie yra ilgesni už kūną. Pilvelis segmentuotas. Užpakalinės kojos šokamosios. Blakutės vikriai skraido ir šokinėja. Dalis rūšių kaip ir amarai išskiria „medaus rasą“ (skystas lipnias išmatas). Kiaušinėlius deda ant augalų stiebų. Iš jų išsirita plokščios, trumpomis kojomis lervos, mintančios augalais.
Rūšys
Lietuvoje žinoma ~60 blakučių rūšių. Dalis jų yra vaismedžių ir daržovių kenkėjai:
Ifiai
Ifiai (jorubų kalba: Ife) – jorubų tautos etninė subgrupė, gyvenanti dabartinio Togo Plynaukštės regiono rytinėje dalyje (Ogu ir Rytų Mono prefektūros) ir gretimose teritorijose Benine (Kalvų departamento vakarinėje dalyje, Savalu komunoje). Svarbiausi jų gyvenamo arealo miestai yra Atakpamė, Akparė, Tšetis. Alternatyvus pavadinimas anai (Ana), Baate.
Kalba atskira ifių kalba (ede Ife), kuri priklauso joruboidų kalboms. Ja kalbančiųjų priskaičiuojama apie 180 tūkst. Tai labiausiai į vakarus nutolęs jorubų subetnosas, įsiterpęs tarp eve (pietvakariuose), adžų (pietuose), kabijų (šiaurės vakaruose) teritorijų. Rytuose ir šiaurėje jų teritorijos siekiasi su kitais jorubų subetnosais – išais ir manigriais.
XIX a. pabaigoje didžiuma ifių žemių atiteko Vokietijos Togolandui, 1916 m. perėjo prancūzams. Ilgą laiką ifiai buvo marginalizuojama visuomenės grupė, tačiau 1980 m. prasidėjo jų etnoso atgimimas, kurį skatino Togo vyriausybės reformos. Tuo metu buvo standartizuota ifių kalba (remiantis Tšečio (Benine) dialektu), rašyba, skatinamas raštingumo didinimas.
Vytautas Lukšas (1988)
Vytautas Lukšas (g. 1988 m. liepos 20 d.) – Lietuvos kultūros ir visuomenės veikėjas, architektas, folkloro atlikėjas, gatvės muzikantas.
Biografija
Gimė 1988 m. liepos 20 d., Klaipėdoje, baigė Klaipėdos „Aukuro“ gimnaziją, vakarinę Adomo Brako dailės mokyklą, mokėsi choreografijos pagrindų, muzikos teorijos ir fortepijono papildomo ugdymo Jeronimo Kačinsko muzikos mokykloje. Nuo 2009 m. kolektyvo, vėliau menų klubo „Kaukoras“ vadovas.
2012 m. baigė Vilniaus Dailės Akademiją, įgijo architekto kvalifikacinį laipsnį.
Architektūra
2010 vyko Zaraso ežero Didžiosios salos paplūdimio kūrybinės dirbtuvės, kuriose dalyvavo 18 architektų. Pagrindinis dirbtuvių tikslas buvo pasiūlyti paplūdimio tvarkymo idėją, tačiau daugelis dalyvių į užduotį žvelgė plačiau ir neužsidarė mažame salos gabalėlyje. Drauge su architektais Karoliu Radiūnu, Aurelija Valkūnaite, Henriku Štaude ir įmone „Archartelė“ laimėjo pirmąją vietą.
Folkloras, etninė kultūra
Nuo vaikystės Vytautas Lukšas įsitraukė į etninės kultūros gyvenimą, dalyvavo daugelyje renginių susijusių su etnine kultūra, folkloru Lietuvoje ir užsienyje. Dalyvavo folkloro ekspedicijose. Savarankiškai domėjosi baltų ir slavų vokalinės tradicijos paralelėmis, kultūros antropologija, mitologija ir folkloristika, rašė publikacijas etninės kultūros populiarinimui visuomeniniuose portaluose.
Nuo 1996 Vytautas Lukšas mokėsi folkloro atlikimo KUMF folkloro ansamblio „Auksodis“, vadovaujamo muzikologės Rūtos Vildžiūnienės.
2008–2011 apeigų folkloro ansamblio „Kūlgrinda“ narys.
Nuo 2009 menų klubo „Kaukoras“ vadovas.
2010–2011 VU folkloro ansamblio „Ratilio“ narys.
Šiuolaikinis menas
2011 rudenį Vilniaus Lukiškių aikštėje Tautų mugės baigiamajame renginyje „Rudens lygiadienio ožys“ surengė performansą „Ožio pašventinimas“
2012 balandį drauge su Žilvinu Daniu surengė tarpdisciplininio meno hepeningą, kuriame buvo interpretuojama baltų mitologija, papročiai ir apeigos, muzika. Hepeningo idėja buvo kolektyvinė šventė, kurios ritualai kartoja baltų pagrindinio pavasario mito scenarijų. Kūrybinės stovyklos metu būrys jaunų menininkų domėjosi lietuvių etnine kultūra ir mitologija, kurių pagrindu sukurti performansai, erdvės instaliacijos, skulptūros tapo vieningo kūrinio – įvykio dalimi.
Publicistika
Kai kurios populiariosios publikacijos
Alūksnės aukštuma
Alūksnės aukštuma (Šiaurės Vidžemės aukštuma; ; ) – Hanijos aukštumos (Estija) pietinė dalis, esanti Latvijoje. Alūksnės aukštuma skiria Gaujos ir Dauguvos (Pededzės) baseinus bei Gaujos vidurupio įdubą ir Rytų Latvijos žemumą. Pietuose Alūksnės aukštuma pereina į Centrinę Vidžemės aukštumą. Aukštis – 120–271 m. Alūksnės aukštuma susidariusi iš moreninių nuogulų. Ryškios 2 kalvų grandinės, atskirtos lėkšto Vaidavos upės pažemėjimo. Gausu ledyninės kilmės ežerų. Aukščiausias Alūksnės aukštumos taškas yra Delinkalnis (271 m).
Šmatai
Šmatai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje. Kaime yra Jonavos kapinės. Gyvenvietė išsidėsčiusi prie kelio.
Cisuvas
Cisuvas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Štabino valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurę nuo Štabino, 15 km į pietryčius nuo Augustavo ir 71 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaime yra Karolio Bžostovskio muziejus, kuris buvo vienas iš pirmųjų panaikinęs baudžiavą savo valdose XIX a.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Kazimieras Dulksnys
Kazimieras Dulksnys (1910 m. vasario 9 d. – 2001 m. gruodžio 9 d.) – Lietuvos kunigas, vyskupas.
Biografija
1935 m. paskirtas Ramygalos Šv. Jono Krikštytojo parapijos, 1936 m. – Pasvalio Šv. Jono Krikštytojo parapijos vikaru. Keturis mėnesius vikaravo Užpalių Švč. Trejybės parapijoje. 1942 m. paskirtas Tauragnų Šv. Jurgio parapijos administratoriumi, 1947 m. – Rokiškio klebonu ir dekanu. 1949 m. atsisakęs pasirašyti sovietų valdžios raštą, kuriame popiežius kaltinamas karo kurstymu, buvo priverstas iš Rokiškio išvykti. Tais pačiais metais tapo Panevėžio Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčios administratoriumi. 1951 m. pakeltas Panevėžio katedros kapitulos kanauninku. 1957 m. suimtas ir nuteistas dvejus metus kalėti Mordovijos lageryje. Vysk. Kazimiero Paltaroko pakeltas prelatu. 1959 m. grįžęs iš tremties dirbo Kaišiadorių vyskupijoje – paskirtas Merkinės altaristu, 1962 m. perkeltas į Nedzingę administratoriumi. 1963 m. prelatui leista grįžti į Panevėžio vyskupiją, jis paskirtas Krekenavos Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų parapijos klebonu. 1983 m. tapo kapitulos pirmininku, tų pačių metų gegužės mėn., vysk. R. Krikščiūnui išvykus iš Panevėžio, išrinktas Panevėžio vyskupijos kapituliniu vikaru. 1989 m. vyskupo J. Preikšo paskirtas generaliniu vikaru.
Prelatas Kazimieras Dulksnys palaidotas Panevėžio katedros šventoriuje.
Čarnievas
Čarnievas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Štabino valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietvakarius nuo Štabino, 22 km į pietus nuo Augustavo ir 62 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Ngvavuma
Ngvavuma  – upė Svazilande ir Pietų Afrikos Respublikos Kvazulu-Natalio provincijoje; Pongolos intakas. Dar žinoma kaip Inguavuma, Ingvavuma ir Ingvovuma. Tai viena iš penkių didžiausių upių Svazilande. Išteka iš pietvakarių Svazilando, teka rytų kryptimi.
Didžiausi miestai šalia Ngvavumos yra Nhlanganas ir Nsokas.
Hilzboras
Hilzboras – Grenados miestas, esantis Kariokos saloje. Hilzboras yra šios salos didžiausias miestas ir sostinė. 2010 m. mieste buvo 5 šalies vyriausybės remiamos mokyklos (šalyje mokslas yra nemokamas). Mieste yra vienintelis Kariokos salos uostas, iš kurio keltai kelia į kitas Grenadinų salas.
Į vakarus nuo miesto yra trečias Grenados oro uostas – Kariokos salų oro uostas.
1220 m.
1220 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Juho Kusti Paasikivi
Juho Kusti Paasikivi (1870 m. sausio 27 d. Tamperėje – 1956 m. gruodžio 14 d. Helsinkyje) – suomių teisininkas, politikas, buvęs Suomijos ministras pirmininkas ir 7-tasis prezidentas.
Biografija
Gimė kaip Johan Gustaf Hellsten, 1885 m. pavardę pasikeitė pagal suomiškas taisykles.
Helsinkio universitete baigė teisės studijas. 1907–1913 m. buvo Suomijos Didžiosios Kunigaikštystės Seimo narys, valstybinio iždo vadovas. 1914–1934 m. buvo Nacionalinio akcinio banko Kansallis-Osake-Pankki generalinis direktorius.
1903–1913 m. ir 1917–1918 m. buvo vienas iš Suomių partijos, kovojusios prieš rusifikaciją, vadovų. 1918 m. gegužės-lapkričio mėn. buvo Suomijos ministras pirmininkas. Vadovavo suomių delegacijai derybose su Sovietų Rusija ir 1920 m. spalio 14 d. pasirašė Tartu sutartį. 1934–1936 m. buvo Nacionalinės koalicijos partijos vadovas.
1936–1939 m. buvo Suomijos ambasadorius Švedijoje, 1940–1941 m. Suomijos atstovas Tarybų Sąjungoje. 1939 m. vadovavo Suomijos delegacijai derybose su TSRS, 1940 m. kovo 12 d. Maskvoje pasirašė taikos sutartį.
1941–1944 m. buvo privataus banko valdybos pirmininkas. Viso karo metu per Stokholmą palaikė santykius su TSRS vyriausybe. 1943 m. pradėjo veiklą „taikos opozicijoje“, reikalavusioje Suomijos išėjimo iš karo. 1944 m. vasario-kovo mėn. vyriausybės pavedimu dėl karo nutraukimo Švedijoje neoficialiai derėjosi su TSRS ambasadore Aleksandra Kolontaj. Kovo pabaigoje Maskvoje neoficialiai derėjosi su TSRS vyriausybe.
Pasibaigus Tolesniam karui, 1944 m. lapkričio mėn. – 1946 m. kovo mėn. buvo Suomijos ministras pirmininkas, į savo vyriausybės sudėtį įtraukė komunistą.
1946 m. kovo mėn. pakeitė K.Maneheimą Suomijos prezidento poste, juo buvo iki 1956 m. kovo mėn. Užimdamas šias pareigas su TSRS stengėsi palaikyti pabrėžtinai geros kaiminystės santykius, pradėtus vadinti „Paasikivi linija“. 1944–1956 m. buvo TSRS-Suomijos draugystės draugijos garbės pirmininkas, 1954 m. apdovanotas Lenino ordinu.
Elo reitingas
thumb|200px|2008-2009 m. [[FIDE Didžiojo prizo dalyvių, nominuotų FIDE prezidento, reitingų kitimas 2007 m. liepą – 2008 m. rugpjūtį]] Elo reitingas – žaidėjų santykinio pajėgumo nustatymo sistema, kai kiekvienoje partijoje susitinka tik du žaidėjai. Pavadinimas kilęs iš išradėjo matematiko Arpad Elo pavardės.
Elo reitingų sistema buvo sukurta šachmatams, bet vėliau buvo imta naudoti ir kitose sporto šakose bei žaidimuose, pavyzdžiui, go.
Šioje sistemoje daroma prielaida, kad žaidėjo pajėgumas atskiroje partijoje yra atsitiktinis dydis, pasiskirstęs pagal normalinį dėsnį (vėliau ši prielaida buvo pakeista – pradėtas naudoti logistinis dėsnis). Ieškomas pajėgumas yra šio atsitiktinio dydžio vidurkis. Jei partija baigiasi vieno iš žaidėjų pergale, tai turėtų reikšti, kad jo pajėgumas šioje partijoje buvo didesnis. Lygiųjų atveju laikoma, kad žaidėjų pajėgumai partijoje yra artimi arba lygūs.
Elo reitingų sistemoje iš pradžių apskaičiuojama, kiek taškų žaidėjas turėtų partijoje surinkti vidutiniškai, jei žaidėjų reitingai būtų tikslūs:
Čia RA – žaidėjo A reitingas, RB – žaidėjo B reitingas, o EA – vidutinis taškų, kuriuos turėtų susrinkti A, skaičius.
Po partijos apskaičiuojami nauji žaidėjų reitingai:
Čia K – koeficientas, nusakantis reitingo kitimo greitį, SA – žaidėjo A faktiškai surinktų taškų skaičius, R'A – naujas žaidėjo A reitingas.
Elo reitingų sistema buvo pradėta naudoti 1960 m. JAV šachmatų federacijos. 1970 m. ją ėmė naudoti ir FIDE.
Egzistuoja ir kitokios reitingų sistemos, pavyzdžiui, Glicko reitingų sistema.
Lieporių kapinynas
Lieporių kapinynas – kapinynas Šiaulių miesto pietinėje dalyje, į vakarus nuo kelio Šiauliai–Kelmė, ant kalvelės, tarp Vijolės ir Šventupio upelių, tarp buv. Lieporių kaimo ir Gytarių gyvenamojo mikrorajono, greta archeologinės Lieporių gyvenvietės.
Skrillex
Sonny John Moore (g. 1988 m. sausio 15 d.), geriau žinomas savo sceniniu vardu Skrillex, – elektroninės muzikos kūrėjas, dainų tekstų autorius, prodiuseris ir atlikėjas. Moore užaugo šiaurės rytų Los Andžele, šiaurės Kalifornijoje. Soony John Moore prisijungė prie grupės „From First to Last“ 2006 m. Jis dažniausiai „miksuoja“, festivaliuose „Tomorrowland“, „Tomorrowworld“, „Ultra Music Festival“. Nors dažnai yra vadinamas dubstep muzikos kūrėju, vos pora jo kūrinių yra šio žanro. Dažniausiai kuria moombahcore ir complextro muziką. Būdamas 16 metų sužinojo, kad yra įvaikintas ir savo mama laikė artimą giminaitę. Sonny tai pat moka dainuoti, važinėti riedlente, skambinti pianinu, groti, elektrine ir paprasta gitaromis.
Lieporių kapinynas
Tyrimai
Aptiktas 1983 m., Šiaulių Aušros muziejus kapinyną pradėjo tyrinėti 1987 m. (Ilona Vaškevičiūtė), 1990–2006 m. tyrė Birutė Salatkienė. 1987 ir 1990–1991 m. kapinyne ištirtas 4039 m² plotas. Aptikti 95 mirusiųjų kapai, daugiausia vaikų, jaunuolių, jaunų vyrų ir moterų; vyresnių nei 40–45 m. buvo tik 9. Kai kurių ūgis siekė 180–190 cm. Nustatytas 30 kapų palaidotųjų amžius. Šeši iš jų buvo vaikai iki 10 metų amžiaus, penki 10–20 metų. Iš 20–30 metų mirusiųjų 5 buvo vyrai ir trys moterys. Daugiausia mirusiųjų 30–40 metų amžiaus. Galima spėti, kad dauguma vyrų žuvo mūšiuose, o moterys mirė gimdydamos.
Kapai išdėstyti eilėmis vienas šalia kito, bet labai netolygiai. Ankstyviausi kapai rasti pietiniame kalvelės pakraštyje. Jie datuojami V a. – VII a. Mirusieji laidoti su IV a. – VIII a. dirbiniais (ginklais, darbo įrankiais, papuošalais) pailgose keturkampėse, dažnai užapvalintais galais, 130–230 cm ilgio ir 40–80 cm pločio negiliose duobėse, dauguma jų į molį įkasta 15–26 cm. Pati giliausia duobė iškasta vyro kapui Nr. 91, ji 80 cm gylio, iš jų – 60 cm molyje. Kapinynas priskiriamas žemaičiams. Manoma, kapinyne laidoti Lieporių I ir II senovės gyvenviečių mirusieji.