cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sofena
Istorija
94 m. pr. m. e. Sofeną prisijungė Armėnijos karalius Tigranas Didysis ir pavertė ją viena iš 15 provincijų. Tuo metu Sofeną sudarė 8 gavarai: Chordženas (Խորձեան), Haštiankas (Հաշտեանք), Pagnatunas (Պաղնատուն), Balachovitas (Բալահովիտ), Mažasis Copkas (Ծոփք Փոքր), Handzitas (Անձիտ), Degikas (Դեգիք), Gaurekas (Գավրէք).
I mūsų eros amžiuje Sofena vėl atskirta nuo Armėnijos ir čia suformuota Romos provincija – Sofena. Jos sostine padarytas Amidos miestas (dab. Dijarbakiras). Po III a. Diokletiano administracinių reformų Sofenos istorinis regionas buvo vadinamas Satrapijomis. Jį sudarė 6 autonominės armėnų kunigaikštystės: Ingilenė, Sofena, Ancitenė, Astianenė, Sofanenė ir Balabitenė. Jų priklausomybė nuo Romos buvo daugiau nominali. 536 m. Satrapijos pervardintos Armėnija IV.
Pietinia kronikas
„Pietinia kronikas“  – lietuvių rašytojo Rimanto Kmitos romanas, pirmą kartą išleistas 2016 m. Kūrinys parašytas ne bendrine lietuvių kalba, o XX a. pab. šiaulietiška šnekta.
Pasakojimo centre – vyresniųjų klasių moksleivis Rimas bei jo kasdienis gyvenimas: santykiai su draugais, merginomis, pirmosios erotinės patirtys, bandymai užsidirbti pinigų, regbis ir t. t. Kūrinyje paraleliai aprašoma ir pirmųjų nepriklausomybės metų Lietuvoje atmosfera: „laukinis“ kapitalizmas, nusikalstamų grupuočių veikla, smulkiosios prekybos suklestėjimas, padirbtų prekių cirkuliavimas rinkoje, susidomėjimas Rytų kultūromis bei keistomis dvasinėmis praktikomis. „Pietinia kronikas“ matomas asmenybės vertybinis tapsmas. Iš pradžių pagrindinis veikėjas nori būti kaip visi, bet ilgainiui pradeda skaityti knygas ir galiausiai nusprendžia studijuoti universitete.
Knygą iliustravo Liudas Parulskis.
Pripažinimas
Už romaną „Pietinia kronikas“ jo autorius 2017 m. apdovanotas Jurgos Ivanauskaitės vardo premija. Knyga išrinkta 2017 m. Lietuvos metų knyga suaugusiųjų kategorijoje.
Guido Alvarenga
(g. 1970 m. rugpjūčio 24 d.) – buvęs Paragvajaus futbolininkas, rungtyniavęs Paragvajaus rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1995–2003 m.
Kapliškiai
Kapliškiai – buvęs kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Kučgalio.
1923 m. buvo 5 ūkiai.
Irano geografija
thumb|240px|Irano topografinis žemėlapis thumb|240px|Elburso kalnai thumb|240px|Dešte Luto dykuma Irano geografija – Irano gamtinių sąlygų aprašymas.
Padėtis
Iranas priskiriamas prie Vidurinių Rytų – tarpinės dalies tarp Artimųjų Rytų ir Pietų Azijos. Šalies sausumos sienų ilgis – 5894 km. Ribojasi su Afganistanu (921 km), Armėnija (44 km), Azerbaidžanu (432 km + 179 km Nachičevanės AR), Iraku (1599 km), Pakistanu (959 km), Turkija (534 km), Turkmėnistanu (1148 km).
Taip pat 740 km tęsiasi Kaspijos jūros pakrantė ir dar ~1700 km Persijos ir Omano įlankų (Indijos vandenynas) krantai. Pakrantės daugiausia smėlėtos, kai kur pelkėtos, Persijos įlankos pakrantė uolėta, yra klifų. Persijos įlankoje ir Hormūzo sąsiauryje gausu salų (Chargas, Kišas, Lavanas, Kešmas, Larakas, Hormūzas, Hengamas).
Paviršius
Iranas – kalnuota šalis. Didžiąją jos dalį užima Irano kalnynas su 500–1000, 1000–2000 m aukščio plokščiakalniais ir >4000 m iškylančiais kalnagūbriais (Kuhbenano, Kuhrudo ir kt.). Šiaurėje iškilę Elburso kalnai (ten yra aukščiausia šalies vieta – Demavendo ugnikalnis, 5670 m), šiaurės rytuose – Turkmėnijos–Chorasano kalnai (Kopetdagas, Nišapuro kalnai), rytuose – Rytų Irano kalnai, pietuose – Makrano, pietvakariuose ir vakaruose – Zagroso kalnai. Šiaurės vakaruose prieina Armėnijos kalnynas, vakaruose – Kurdistano kalnai. Žemumos driekiasi tik palei Kaspijos jūrą ir pietvakariuose (Mesopotamijos žemumos dalis – Chuzestano lyguma). Zagroso ir Elburso kalnuose gausu urvų (giliausias – Ghari Parau urvas, 751 m, ilgiausias – Ali Sadro urvas, 14 km) ir kitų karstinių formų, karštųjų mineralinių versmių. Zagroso pietryčiuose ir Hormuzo sąsiaurio pakrantėse yra druskinio karsto reiškinių. Irane dažni žemės drebėjimai (pastaraisiais laikais didžiausi 1990, 2003, 1893, 1978, 1968, 1962 m.).
Klimatas
thumb|240px|Smėlio audra Irane Irane vyrauja daugiausia žemyninis subtropinis klimatas su karšta vasara ir šalta šiaurėje bei šilta pietuose žiema. Pietų Kaspijos žemumoje ir Elburso kalnų šiauriniuose šlaituose klimatas jūrinis subtropinis, Persijos ir Omano įlankų pakrantėse – žemyninis atogrąžų.
Dažnos sausros, smėlio audros.
thumb|left|240px|Šah Bahramo upė pietvakarių Irane
Hidrografija
Didesniosios šalies dalies vandens telkiniai priklauso Indijos vandenyno baseinui. Į šiam baseinui priklausantį Šat al Arabo (Tigro ir Eufrato) baseiną teka ilgiausia šalies upė Karūnas (950 km), taip pat Kerchė, Dijala, Mažasis Zabas. Tiesiai į Persijos įlanką teka Mondas, į Hormūzo sąsiaurį – Mehranas, Kolis, į Omano įlanką – Gabrikas, Bahu Kalatas. Šiaurinės šalies upės priklauso nenuotakiam Kaspijos jūros baseinui – Araksas, Atrekas, Sefidrudas. Daug kitų upių taip pat teka į uždarus baseinus (Telcherudas, Harirudas, Zajanderudas ir kt.).
Upės nevandeningos, vidinėse srityse išdžiūstančios. Ežerai daugiausia seklūs ir druskingi; daugelis jų vasarą išdžiūsta, virsta druskos dykumomis arba druskožemių liūnais. Didžiausi ežerai, neskaitant Kaspijos, – Urmijos ežeras, Namakas. Upės daug kur patvenktos. Didžiausi tvenkiniai – Amir Kabiras (prie Karadžo upės), Mandžilio (prie Sefidrudo), Šahid Abas Puro (prie Karūno), Dizo (prie Dizfulio). Aukštikalnėse (Elburse) yra ledynų.
Dirvožemiai
thumb|240px|Kraštovaizdis Golestane Dirvožemiai Irane daugiausia pusdykumių ir dykumų pilkžemiai ir kalkžemiai. Persijos įlankos pakrantėje, Chuzestano žemumoje ir druskingų ežerų pakrantėse – druskožemiai, Pietų Kaspijos žemumoje – šlynžemiai, Elburso šiaurinių priekalnių žemumose – rudžemiai, Armėnijos kalnyne – kaštonžemiai ir kalciažemiai.
Būdingas dykumėjimas, dirvožemių druskėjimas.
Gamta
thumb|240px|Kalnų ožiai Turano nacionaliniame parke Irano miškingumas 2005 m. buvo 6,7 %. Miškai veši daugiausia Elburso šiaurės šlaituose (plačialapių medžių Hirkanijos miškai). Zagroso kalnų šiaurinėje ir vidurinėje dalyse (iki 2500 m aukščio) auga ąžuolynai. Kitur auga kserofitiniai krūmynai, pistacijų giraitės, kadagynai, plyti stepės, Chuzestano žemumoje – meldynai, nendrynai. Vidiniuose plokščiakalniuose plyti daugiausia akmeningosios ir skaldingosios dykumos – (Dešte Keviras, Dešte Lutas), pusdykumės ir druskopelkės. Akmeningųjų dykumų yra ir Zagroso pietryčiuose (tarpukalnių įdubose) bei Rytų Irano kalnuose. Pietinėse dykumose yra oazių su datulinių finikų giraitėmis, salų pakrantėse (pvz., Kešme) – mangrovių sąžalynų. Irane sutinkami kalnų ožiai ir kalniniai avinai, gazelės, kulanai, šernai, rudieji lokiai, leopardai, nendrynų katės, šakalai, vilkai, hienos, karakalai, lapės. XX a. pr. išnyko čia gyvenę azijiniai liūtai, Kaspijos tigrai. Yra negausios azijinių gepardų, himalajinių lokių, Persijos danielių populiacijos.
Pasaulinė pašto sąjunga
220px|right|thumb|UPU vėliava Pasaulinė pašto sąjunga (trump. PPS,, ) – 1874 m. Berno sutartimi įsteigta specializuota Jungtinių Tautų (JT) agentūra, kuri organizuoja, koordinuoja bei plėtoja tarptautinius pašto ryšius. Būstinė įsikūrusi Berne. Pasaulinės pašto sąjungos oficiali kalba – prancūzų.
Pagrindiniu PPS tikslu yra sklandaus pašto tarnybų darbo užtikrinimas visame pasaulyje. Ši organizacija siekia, kad visi naudotojai turėtų teisę naudotis kokybiškomis pašto paslaugomis visoje jų teritorijoje už prieinamą kainą bei sukurti palankias sąlygas tarptautinio bendradarbiavimo plėtrai šioje srityje.
Istorija
Pasaulinė pašto sąjunga (PPS) buvo įkurta 1874 m. spalio 9 dieną Šveicarijos sostinėje Berne. Ši diena buvo paskelbta Pasauline pašto diena 1969 m. Japonijos sostinėje Tokijuje vykusiame Pasaulinės pašto sąjungos kongrese.
Struktūra
Pasaulinę pašto sąjungą sudaro keturios institucijos:
Team Fortress Classic
Team Fortress Classic (liet. Komandos tvirtovė) – pirmojo asmens šaudyklė, sukurta „Valve“ ir 1999 m. išleista bendrovės „Sierra Studios“. Tai originalaus žaidimo, 1996 m. sukurto kaip „Quake“ modifikacijos, perleidinys. Žaidimo tikslas – pasiskirsčius į dvi komandas kovoti dėl pergalės, žaidžiant pagal vėliavos pernešimo, teritorijos valdymo ar „VIP“ asmens lydėjimo taisykles. Siūloma rinktis iš 9-ių skirtingos klasės herojų, turinčių unikalių gebėjimų ir privalumų.
Žaidimo kūrimas prasidėjo, kai „Team Fortress“ modifikacijos kūrėjai buvo pasamdyti kompanijos „Valve“, kad perkurtų žaidimą, pritaikytą jų „GoldSrc“ varikliukui, siekiant populiarinti „Half-Life“ programinės įrangos kūrimo įrankį (angl. trump. SDK). 2007 m. pasirodė tęsinys – „Team Fortress 2“, atnešęs daugybę pokyčių dizaino aspektu, tačiau išlaikęs pamatinius žaidimo principus.
Žaidimo eiga
Prieš prasidedant žaidimui, reikia pasirinkti raudonųjų arba mėlynųjų komandą, kurias sudaro 9 skirtingų klasių veikėjai su skirtingais gebėjimais ir ginkluote. Mačo metu, atitinkamos komandos žaidėjai bendradarbiauja ir siekia laimėti prieš oponuojančią komandą. Kiekvienam nariui rekomenduojama pasirinkti po skirtingos klasės herojų, kad sukurdami balansą tarp sugebėjimų įgytų pranašumą prieš oponentus.
Klasės
Egzistuoja 9 skirtingos klasės: Scout (žvalgas), Sniper (snaiperis), Soldier (eilinis karys), Demoman (sprogdintojas), Medic (medikas), Heavy Weapons Guy (sunkiųjų ginklų naudotojas), Pyro (ugniasvaidininkas), Spy (šnipas) ir Engineer (inžinierius). Kiekvienos klasės atstovas nešiojasi išskirtinį ginklą, kai kurie turi ir po du. Visi, išskyrus šnipą ir inžinierių, kaip papildomą nešaunamąjį ginklą gauna laužtuvą. Arsenale taip pat yra granata, kurios sprogimo padariniai priklauso nuo pasirinkto herojaus.
Įvertinimas
Remiantis buvusio žaidimų vertinimų išklotinę pateikiančio portalo „GameRankings“ informacija, žaidimas iš visų apžvelgusių kritikų surinko palankius 85%. „PC Gamer US“ žaidimą priskyrė kaip geriausią 1999 m. daugelio žaidėjų režimo srityje. Tačiau būta ir neigiamų atsiliepimų – „Rock, Paper, Shotgun“ apžvalgininkas Graham Smith pastebėjo žaidimo panašumą į „Counter-Strike“, tik priešingai nei pastarasis, jame daugiau netvarkos.
Kateliškiai (Pabiržė)
Kateliškiai – buvęs kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Klausučių.
Samanynė (pelkė)
Samanynė arba Linkiamiškio samanynė – pelkė (plynraistinė aukštapelkė) šiaurės Lietuvoje, Biržų rajone, 12 km į pietvakarius nuo Vabalninko, Vabalninko miške. Plotas – 0,76 km².
Durpių klodo vidutinis storis 2,1 m (didžiausias – 2,9 m). Durpių ištekliai 1 mln. m³. Durpės kimininės aukštapelkinės, jų peleningumas 2,9 %, vidutinis drėgnumas 90 %. Samanynės dugną dengia smėlis, o tarp jo ir durpių slūgso sapropelio sluoksnis (iki 1 m). Šiaurės rytinė pelkės dalis sukultūrinta.
Samanynė 1974 m. paskelbta botaniniu draustiniu (spanguolynu). Prie pelkės įsikūręs Linkiamiškio kaimas.
Milena Miconi
Milena Mikoni (, g. 1971 m. gruodžio 15 d. Romoje) – italų teatro, kino ir televizijos aktorė.
Yra baigusi dramos koledžą „Fattoria dello Spettacolo“ ir geriausiai žinoma vaidmenimis įvairiuose TV serialuose.
Holokaustas Albanijoje
miniatiūra|290x290px|Albanijos žemėlapis Antrojo pasaulinio karo metais, kuriame šviesiai geltona spalva pažymėtos prie senosios Albanijos prijungtos teritorijos. Holokaustą Albanijoje sudarė nusikaltimai, įvykdyti prieš Albanijos žydus, kai Albanija Antrojo pasaulinio karo metais buvo okupuota Italijos ir Vokietijos. Per karą beveik 2000 žydų ieškojo prieglobsčio Albanijoje. Su dauguma šių žydų pabėgėlių vietos gyventojai elgėsi gerai, nepaisant to, kad Albaniją iš pradžių okupavo fašistinė Italija, o paskui nacistinė Vokietija. Albanai dažnai priglaudė žydų pabėgėlius kalnų kaimuose ir gabeno juos į Adrijos jūros uostus, iš kur jie bėgo į Italiją. Kiti žydai prisijungė prie pasipriešinimo judėjimų visoje šalyje.
500 Kosove gyvenusių žydų patirtis buvo visiškai kitokia – apie 40 proc. jų neišgyveno karo. 1943 m. rugsėjį pasidavus Italijai, Vokietija okupavo Albaniją. 1944 m. buvo suformuota albanų Waffen-SS divizija, 21-oji Waffen SS kalnų divizija „Skanderbeg“, kuri suėmė ir perdavė vokiečiams 281 Kosovo žydą, kurie vėliau buvo deportuoti į Bergen-Belseno koncentracijos stovyklą, kur daugelis jų nužudyti. 1944 m. pabaigoje vokiečiai buvo išvyti iš Albanijos ir šalis tapo komunistine valstybe, kuriai vadovavo Enveras Hodža. Maždaug tuo pačiu metu Kosovo ir Vakarų Makedonijos regionuose, aneksuotuose albanų, Ašies pajėgas nugalėjo Jugoslavijos partizanai, kurie vėliau šias teritorijas vėl prijungė prie Jugoslavijos.
Holokausto metu Ašies okupuotoje Albanijoje buvo nužudyta apie 600 žydų. Senojoje Albanijoje (dabartinė Albanijos teritorija) vokiečiai nužudė penkis tos pačios šeimos žydus – tai vieninteliai vietiniai žydai, nužudyti per visą karą. Senojoje Albanijoje po karo gyveno vienuolika kartų daugiau žydų nei karo pradžioje – apie 1800. Dauguma jų vėliau emigravo į Izraelį. Keli šimtai jų liko Albanijoje iki pat komunizmo žlugimo, o paskui padarė tą patį. Mokslininkai nesutaria, kodėl žydų išgyvenamumo rodikliai senojoje Albanijoje ir Kosove taip smarkiai skyrėsi. Kai kurie mokslininkai teigia, kad tam įtakos turėjo tradicinis garbės kodeksas, vadinamas „besa“, kuris yra svarbi Albanijos kultūros dalis. Kiti mokslininkai teigia, kad tai lėmė santykinis Italijos okupacinės valdžios atlaidumas 1941–1943 m., Vokietijos nesugebėjimas 1943–1944 m. ieškoti žydų senojoje Albanijoje taip kruopščiai, kaip kitose šalyse, taip pat Kosovo albanų nepasitikėjimas užsieniečiais.
Jad Vašem pripažino 75 Albanijos piliečius Pasaulio tautų teisuoliais.
Laikotarpis po Osmanų imperijos
1930 m. Albanijos gyventojų surašymo duomenimis, Albanijoje gyveno 24 žydai. 1937 m. karalius Zogas I oficialiai pripažino žydų bendruomenę, kurią tuo metu sudarė beveik 300 žmonių. Prieš karą Albanijos žydai daugiausia gyveno pietinėje šalies dalyje, daugiausia Vliorės mieste, kuriame XVI a. maždaug trečdalis gyventojų buvo žydai. Kaimyninės Jugoslavijos sudėtyje esančiame Kosove, kuriame gyventojų daugumą sudarė albanai, gyveno apie 500 žydų. Vėlyvuoju Osmanų imperijos laikotarpiu albanų nacionalinė ideologija susiformavo taip, kad ji deklaravo priklausomybę ne vienai religijai ir siekė sutaikyti skirtingus šalies tikėjimus. 1912 m. Albanijai atgavus nepriklausomybę, šalies vyriausybė pradėjo įgyvendinti religinio susitaikymo ideologiją, kuri išryškėjo valdant Zogui, kai buvo kodifikuota „visų tikėjimų“ lygybė ir skatinama didesnė religijų įvairovė.
XX a. trečiajame dešimtmetyje žydų bendruomenė vis labiau integravosi į Albanijos visuomenę, o 1937 m. balandžio 2 d. ją oficialiai pripažino vyriausybė. Karalius Zogas žengė dar toliau ir padėjo žydų imigracijai į Albaniją bei atvykėlių žydų integracijai. 1934 m. Amerikos ambasadorius Albanijoje Hermanas Bernsteinas, kuris pats buvo žydas, kilęs iš Lietuvos, pastebėjo, kad žydai šioje šalyje nėra diskriminuojami, nes tai „vienas iš nedaugelio kraštų Europoje, kur nėra religinių nusistatymų ir neapykantos“. Įsigalint nacizmui, daug Vokietijos ir Austrijos žydų rado prieglobstį Albanijoje, o Albanijos ambasada Berlyne iki 1938 m. pabaigos išduodavo vizas žydams, kai jokia kita Europos šalis nenorėjo to daryti. Bernsteinas atliko lemiamą vaidmenį įtikinant Albanijos vyriausybę toliau išduoti žydams turistines ir tranzitines vizas. Nuo 1933 m., stiprėjant nacių partijos valdžiai, Bernsteino pastangomis iš Vokietijos ir Austrijos pabėgo daug žydų, kai kurie iš jų Albaniją naudojo kaip tranzito punktą, iš kurio galėjo pabėgti į Jungtines Amerikos Valstijas, Turkiją ar Pietų Ameriką. miniatiūra|276x276px|1939 m. balandžio mėn. [[Italijos invazija į Albaniją|Italijai įsiveržus į Albaniją, karalius Zogas I buvo nuverstas iš Albanijos valdovo posto.]]
Italijos okupacija
Albanija, mažiausiai išsivysčiusi Europos šalis, XX a. trečiajame dešimtmetyje patyrė Italijos ekonominę ir politinę hegemoniją. 1939 m. kovo 25 d. Italijos diktatorius Benitas Musolinis įteikė karaliui Zogui ultimatumą, reikalaudamas, kad Italija galėtų įkurti protektoratą Albanijoje. Zogui atsisakius, balandžio 7 d. Italija įsiveržė į Albaniją ir jį nuvertė nuo sosto. Netrukus buvo įkurta marionetinė vyriausybė, kuriai vadovavo turtingiausias ir įtakingiausias Albanijos žemvaldys Shefqet Vërlaci. Taip pat buvo sudaryta Albanijos nacionalinė asamblėja, kuri greitai nubalsavo už ekonominę ir politinę sąjungą su Italija, todėl šalis tapo Italijos protektoratu. Vadovaujant gubernatoriui Francesco Jacomoni, Italijos okupacinė valdžia priėmė įstatymus, draudžiančius žydų imigraciją į Albaniją, ir įsakė deportuoti visus šalyje gyvenančius užsienio žydus.
Praėjus mėnesiui po Italijos okupacijos buvo įkurta Albanijos fašistų partija (, PFSh). Ji išleido įstatymus, kurie neleido žydams įstoti į ją ir neleido jiems užsiimti įvairiomis profesijomis. Ši partija, kurią sudarė Albanijoje gyvenantys etniniai albanai ir italai, veikė kaip Italijos fašistų partijos padalinys, o jos nariai privalėjo prisiekti ištikimybę Musoliniui. Visi Albanijos valstybės tarnautojai privalėjo į ją įstoti ir ji tapo vienintele legalia politine partija šalyje. Antrajam pasauliniam karui įsibėgėjus, Italija leido okupuotai Albanijai aneksuoti gretimas albanų gyvenamas teritorijas ir suformuoti Didžiąją Albaniją – Italijos protektoratą, apimantį didžiąją dalį Kosovo ir dalį vakarų Makedonijos, kuri buvo atskirta nuo Jugoslavijos po to, kai 1941 m. balandį Ašies šalys įsiveržė į šią šalį. Nors oficialiai priklausė Italijai, Kosovo albanai gavo regiono kontrolę ir buvo skatinami atidaryti albaniškas mokyklas, kurios buvo uždraustos valdant Jugoslavijai. Italijos valdžios institucijos jiems taip pat suteikė Albanijos pilietybę ir leido iškelti Albanijos vėliavą. Italai Didžiojoje Albanijoje dislokavo šimtus tūkstančių karių. Vien tik Kosove buvo dislokuota apie 20 000 italų karių, 5 000 policininkų ir pasieniečių. Dar 12 000 karių, 5 000 policininkų ir pasieniečių buvo dislokuoti albanų aneksuotose dabartinės Šiaurės Makedonijos teritorijose. Italijos okupacinė valdžia įspėjo, kad už kiekvieną okupuotose Jugoslavijos teritorijose žuvusį ar sužeistą italų karį bus sušaudyta mažiausiai dešimt įkaitų.
Holokaustas
miniatiūra|317x317px|Europos žydų sąrašas, sudarytas 1942 m. sausio mėn. per [[Vanzės konferencija|Vanzės konferenciją. Vokiečių duomenimis tuo metu Albanijoje buvo 200 žydų.]]
Penkiniai
Penkiniai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Keturvalakių.
Holokaustas Albanijoje
1939–1943 m.
Po invazijos į Jugoslaviją žydų bendruomenė Didžiojoje Albanijoje išaugo, nes žydai iš Makedonijos ir šiaurės Serbijos, taip pat žydų pabėgėliai iš Vokietijos, Austrijos ir Lenkijos atvyko į Italijos kontroliuojamą, albanų aneksuotą Kosovą ir apsigyveno Prištinos, Prizreno ir Uroševaco miestuose. Atvyko iki 1000 pabėgėlių, kuriuos vokiečių šaltiniai priskyrė žydų organizacijai, atsakingai už neteisėtą žydų įvežimą į šalį. Pabėgėliai nepatyrė tokio persekiojimo, kokį patyrė žydai vokiečių kontroliuojamose teritorijose, nes italai juos laikė ekonomiškai svarbiais ir „atstovaujančiais Italijos interesams užsienyje“. Italai suėmė apie 150 žydų pabėgėlių ir perkėlė juos į Beračio miestą, kur jiems buvo suteikta galimybė dirbti. Taip pat buvo suimti 192 žydai iš Italijos aneksuotos Kotoro įlankos, kurie 1941 m. liepos 27–28 d. perkelti į koncentracijos stovyklas Albanijoje. Vėliau jie buvo perkelti į stovyklas Italijoje.
Senosios Albanijos gyventojai labai saugojo žydų pabėgėlius. Daugelis jų buvo gabenami į Albanijos uostus prie Adrijos jūros, iš kur galėjo keliauti į Italiją. Kiti slėpėsi atokiuose kalnų kaimuose, o kai kurie prisijungė prie pasipriešinimo judėjimų. Šimtai žydų iš Albanijos valdžios institucijų gavo suklastotus dokumentus ir buvo slapta išgabenti į Albaniją, kad būtų saugūs. Kitais atvejais žydai buvo vežami į Albaniją, prisidengiant melagingu pretekstu, kad jie serga vidurių šiltine ir juos reikia gydyti ligoninėje. Italijos administracija, vadovaujama gubernatoriaus Francesco Jacomoni, įgyvendino įstatymus, draudžiančius žydų imigraciją į Didžiąją Albaniją, ir įsakė deportuoti visus šalyje esančius užsienio žydus, tačiau šie įstatymai buvo įgyvendinami paviršutiniškai, tai rodo faktas, kad pagal juos nebuvo deportuota nė vieno žydo, o nors išvykti iš šalies tapo sunkiau, užsienio žydų imigracija į Didžiąją Albaniją tęsėsi sparčiai. Kai žydai būdavo aptinkami kertantys sieną, albanų valdžia paprastai juos paleisdavo, kad jie rastų prieglobstį vietinėse šeimose. Kai kuriais atvejais jie buvo apiplėšti ir nužudyti. 1942 m. sausį Vanzės konferencijoje vokiečiai apskaičiavo, kad Albanijoje gyvena 200 žydų. Tą mėnesį Prištinoje esančioje stovykloje italai internavo žydus. Nors jie baiminosi, kad bus perduoti vokiečiams, stovyklos vadas italas pažadėjo, kad taip niekada neatsitiks. 1942 m. kovo 14 d. italai užblokavo stovyklą ir suėmė joje laikomus žydus. Penkiasdešimt vienas žydas buvo perduotas vokiečiams. Vėliau jie buvo išvežti į Sajmištės koncentracijos stovyklą Nepriklausomoje Kroatijos valstybėje ir nužudyti. Kiti, kartu su serbais, buvo nugabenti į Berato stovyklą, kur buvo laikomi iki Italijos kapituliacijos. Italijos okupacijos metais Berato, Krujės ir Kavajės stovyklose buvo internuota iki 500 žydų.
1943–1945 m.
1943 m. rugsėjį Italijai pasidavus sąjungininkams, visos koncentracijos stovyklos Didžiojoje Albanijoje buvo likviduotos. Netrukus vokiečiai įsiveržė į Albaniją ir ją okupavo, o dauguma šalyje dislokuotų italų karių pasidavė vokiečiams. Tuomet vokiečių okupacinė valdžia ėmėsi naikinti visus žydus, gyvenančius senojoje Albanijoje ir albanų valdomuose ašies okupuotos Jugoslavijos regionuose. Italijos okupacijos nepaliesta vakarų Makedonijos žydų bendruomenė tapo taikiniu ir kelios žydų grupės buvo išsiųstos į naikinimo stovyklas. Vėliau jų turtą ir daiktus nusavino įvairios institucijos ir pavieniai asmenys.
Netrukus po to, kai okupavo šalį, vokiečiai pasirūpino, kad kolaborantinė Albanijos vyriausybė būtų pertvarkyta. Rugsėjo 15 d. buvo įsteigtas Albanijos nacionalinis komitetas, remiamas Vokietijos. Jis valdė tol, kol lapkričio 3 d. buvo įsteigta regentų taryba, kurią Vokietija pripažino oficialia šalies vyriausybe. Tuomet vidaus reikalų ministru buvo paskirtas Kosovo albanų kolaborantas ir Vokietijos sąjungininkas Xhafer Deva. Vėliau Deva įkūrė kolaborantinę Antrąją Prizreno lygą Kosove. Numatydami vokiečių kariuomenės atvykimą, senosios Albanijos žydai nuo 1943 m. rugsėjo mėn. bėgo iš miestų ir slapstėsi kaimuose, kur juos slėpė kaimo albanai. Kai kurie žydai apsimetė atsivertę į krikščionybę arba islamą, tačiau išlaikė žydišką tapatybę. Įsikūrus naujai administracijai, vokiečiai pareikalavo, kad Albanijos valdžia pateiktų jiems deportuotinų žydų sąrašus. Vietos valdžia nepakluso ir netgi pateikė žydų šeimoms suklastotus dokumentus. 1944 m. pradžioje Vokietijos okupacinė valdžia vėl pareikalavo, kad Albanijos pareigūnai pateiktų visų šalyje gyvenančių žydų sąrašą. Vėliau du vietos žydų lyderiai kreipėsi į Albanijos ministrą pirmininką Mehdi Frashëri, prašydami pagalbos. Frashëri nukreipė juos pas Deva, kuris turėjo reputaciją ir kaip žydų gynėjas, ir kaip nepagrįsto smurto prieš savo politinius priešininkus užsakovas. Pranešama, kad Deva žydų delegatams sakė, jog jau turi Albanijoje gyvenančių žydų sąrašą. Jis atsisakė perduoti sąrašą vokiečiams ir atmetė jų prašymą surinkti visus šalies žydus į vieną vietą. Deva informavo vokiečius, kad nepateiks jiems tokio sąrašo, nes tokie reikalavimai yra „kišimasis į Albanijos reikalus“. Netrukus Deva informavo žydų bendruomenės vadovus, kad sėkmingai atmetė vokiečių prašymą. 1944 m. birželį vokiečiai dar kartą pareikalavo, kad Albanijos kolaborantinė vyriausybė pateiktų šalies žydų sąrašą, tačiau Albanijos valdžia vėl atsisakė tai padaryti.
Padėtis Kosove buvo visai kitokia. Ten Deva pradėjo verbuoti Kosovo albanus prisijungti prie Waffen-SS. 21-oji Waffen SS kalnų divizija, praminta „Skanderbeg“, buvo suformuota 1944 m. gegužės 1 d. Gegužės 14 d. divizija įsiveržė į žydų namus Prištinoje, suėmė 281 žydą ir perdavė juos vokiečiams. Birželio 23 d. 249 iš šių žydų buvo išvežti į Bergen-Belseno koncentracijos stovyklą, kur daugelis jų buvo nužudyti. Karo metu Didžiojoje Albanijoje prieglobsčio ieškojo iki 2000 žydų. Žydų, kurie sėkmingai pasinaudojo Didžiąja Albanija tranzitui, skaičių sunku apskaičiuoti dėl slapto gelbėjimo tinklų pobūdžio, tačiau spėjama, kad jų skaičius svyruoja nuo 600 iki 3000. Buvo nužudyta apie 210 Kosovo žydų. Per Holokaustą visose albanų kontroliuojamose teritorijose nužudyta apie 600 žydų. Holokaustą išgyveno beveik visi vietiniai senosios Albanijos žydai, kaip ir beveik visi užsienio žydai, kurie ten ieškojo prieglobsčio. Vieninteliai vietiniai žydai, nužudyti senojoje Albanijoje, buvo penki Ardetų šeimos nariai. Šeštasis šeimos narys išgyveno karą. Kartu su Danija ir Bulgarija, Albanija buvo viena iš nedaugelio Ašies okupuotų Europos šalių, kuriose pavyko išgelbėti didžiąją dalį žydų.
Pasekmės ir palikimas
1999 m. per Kosovo karą Izraelis išgabeno grupę Kosovo albanų į saugią vietą ir per Jom Hašoa (Holokausto atminimo dieną) apgyvendino juos kibucuose. Kosovo albanų palikuonis, kurio šeima saugojo žydus per karą, dabar buvo kartu su šeimos, kurią jie buvo priglaudę, palikuoniais. Vienintelė viešoji erdvė Albanijoje, skirta Holokaustui, yra nedidelė ekspozicija Tiranos nacionaliniame istorijos muziejuje, atidarytame 2004 m. lapkričio 29 d. Ją sudaro nuotraukos, tekstai, žemėlapiai ir karo metų dokumentai. 2009 m. išleistas dokumentinis filmas „Gelbėjimas Albanijoje“ apie Albanijos žydų išlikimą. 2013 m. Kosovo vyriausybė pastatė atminimo lentą Kosovo žydams, žuvusiems per Holokaustą, atminti.
Kazachstano futbolo varžybos 2016 m.
Kazachijos futbolo varžybos 2016 m.
Pereinamosios rungtynės
''Altajaus klubas iškovojo teisę dalyvauti elito divizione. (Tačiau 2017 m. nedalyvavo elito divizione. Vietą išsaugojo Taraz).''
Keturkojai
Keturkojai, arba tetrapodai (Tetrapoda) – keturkojai stuburiniai gyvūnai, išskiriami į atskirą antklasį. Antklasis apima išlikusias ir išnykusias varliagyvių bei amniotų rūšis. Šie savo ruožtu skirstomi į sauropsidus (roplius, įskaitant dinozaurus, taigi ir paukščius) ir sinapsidus (išnykusius pelikozaurus, išnykusius terapsidus ir visus išlikusius žinduolius).
Keturkojai išsivystė iš primityvių dalinai vandens gyvūnų Tetrapodomorpha, o šie maždaug prieš 390 mln. metų, vidurio devono periodu išsivystė iš mėsingapelekių žuvų. Galūnes turintys stuburiniai gyvūnai atsirado vidurinio devono periodu, jų fosilijos aptinkamos vėlyvojo devono pabaigoje. Šiuo laikotarpiu tetrapodai gyveno vandenyje. Pirmieji sausumoje galinčių judėti tetrapodų karūninės grupės (neseniausi) protėviai atsirado labai ankstyvame karbono periode, prieš 350 mln. metų.
Pirmieji tetrapodai daugiausia gyveno vandenyje. Šių laikų varliagyviai, išsivystę iš Batracomorpha, dažniausiai yra dalinai vandens gyvūnai, t. y., amfibijos; pirmieji jų gyvenimo tarpsniai vyksta vandenyje – ten pernešami kiaušinėliai ir į žuvis panašios lervos (buožgalviai), o vėliau vykstant metamorfozei užauga galūnės ir suaugėlis tampa dalinai sausumos, dalinai vandens gyvūnas. Kita vertus, dauguma keturkojų rūšių šiandien yra amniotai, gyvenantys sausumoje. Ši šaka išsivystė iš ankstesnių tetrapodų Reptiliomorpha vėlyvojo karbono periodo pradžioje. Pagrindinė amniotų naujovė, palyginti su varliagyviais, – amnionas, leidžiantis kiaušiniams išlaikyti vandens turinį sausumoje, tad vanduo dauginimuisi nebėra būtinas. Kai kurie keturkojai, pvz., gyvatės ir kirmrausiniai, dėl tolesnės evoliucijos prarado kai kurias arba visas savo galūnes; kai kurie išsaugojo tik kaulų atavizmus kaip tolimų protėvių galūnių likučius. Kitos rūšys grįžo į vandenį ar tapo amfibijomis (gyveno iš dalies vandenyje). Šie pokyčiai įvyko tarp karbono periodo ir net kainozojaus.
Viena amniotų grupė (sauropsidai) evoliucionavo į roplius, tarp jų lepidozaurus, dinozaurus (įskaitant paukščius), krokodilus, vėžlius ir kitus giminingus jau išnykusių gyvūnų kladus, kita amniotų grupė (sinapsidai) evoliucionavo į žinduolius ir kitus giminingus jau išnykusių gyvūnų kladus. Amniotams priskiriami keturkojai, kurie toliau išvystė gebėjimą skraidyti, pvz., paukščiai tarp dinozaurų, pterozaurai tarp archozaurų ir šikšnosparniai tarp žinduolių.
Keturkojų kladą išskyrė ir 1896 m. aprašė austrų zoologas Hačekas bei Kori, detalizavo kanadiečių paleontologas Mišelis Laurenas.
Bruožai
Turi porines penkiapirštes galūnes (kojas), vidines šnerves (choanas), vidurinę ausį, gerai išsivysčiusį liežuvį, lankstų kaklą, tvirtą kryžkaulį, kvėpuoja plaučiais. Kai kurie keturkojų požymiai per evoliuciją išnyko (pvz., gyvačių, kirmrausų, kai kurių driežų kojos, beplaučių salamandrų plaučiai, kirmrausų ir salamandrų vidurinė ausis).
Klasifikacija
Keturkojai išskiriami į atskirą antklasį ir priklauso chordiniams. Taip pat kartais išskiriami į šiuos papildomus kladus:
Keturkojai dažniausiai skirstomi į šiuos pogrupius: :
Biologinė įvairovė
Keturkojai apima tris iki šiol gyvenančių gyvūnų klases: varliagyvius, roplius ir žinduolius. Lisamfibijų įvairovė laikui bėgant išaugo eksponentiškai, smarkiai augo ir keturkojų įvairovė apskritai. Daugiau nei 30 000 šiandien sutinkamų rūšių yra kilusios iš vienos ankstyvuoju ir viduriniuoju Devono periodu gyvenusios varliagyvių grupės. Tačiau šį diversifikacijos procesą bent kelis kartus nutraukė kataklizmai, tokie kaip Permo-Triaso masinis rūšių išnykimas, itin smarkiai paveikęs amniotus. Dabartinę biologinę įvairovę visų pirma lėmė Paleozojaus varliagyvių, Mezozojaus roplių ir Kainozojaus paukščių ir žinduolių įvairovės augimas. Su biologinės įvairovės augimu daugėjo ir rūšių bei nišų, kurias užėmė keturkojai. Pirmieji keturkojai buvo vandens gyvūnai, jų pagrindinį mitybos racioną sudarė žuvys. Šiandien Žemėje yra daugybė keturkojų, besiskiriančių buveinėmis ir mityba. Žemiau lentelėje nurodytas keturkojų rūšių skaičius, remiantis Tarptautine raudonąja knyga.
Evoliucija
Išsivystė iš ankstyvųjų kaulinių žuvų (Osteichthyes) - tiksliau, iš tetrapodomorfinės mėsingapelekių žuvų (Sarcopterygii), gyvenusių pirmąją devono periodo pusę, atšakos. Pirmieji keturkojai veikiausiai išsivystė ankstyvojo devono periodu iš sekliuose vandenyse gyvenančių tetrapodomorfinių žuvų. Ankstyvieji keturkojai buvo panašūs į Acanthostega, turėjo kojas, plaučius ir žiaunas, bet vis dar neprisitaikę gyventi sausumoje.
Pirmieji keturkojai buvo paplitę jūrose ir vandenynuose, nedidelio druskingumo ir gėlavandeniuose vandens telkiniuose. Keturkojai sutinkami dviejuose devono periodo žemynuose, Laurusijoje (Euramerika) ir Gondvanoje ir dabartinėje šiaurinėje Kinijoje, tad manoma, kad pirmieji keturkojai gebėdavo perplaukti seklias ir santykinai siauras kontinentinio šelfo jūras, skiriančias žemynus.
Heart 2 Heart
Heart 2 Heart buvo laikinas Islandijos grupės „Stjórnin“ narių muzikinis projektas, sukurtas specialiai „Eurovizijos“ dainų konkursui 1992.
Istorija
Po sėkmingo pasirodymo 1990-ųjų „Eurovizijoje“, 1992 metais grupės „Stjórnin“ nariai Sigridur Beiteindotir ( ir Gretaras Orvarsonas sukūrė specialų projektą 1992 m. „Eurovizijos“ dainų konkursui. Prie jo prisijungė Sigridur pusseserė Sigrun Eva Armannsdotir  ir Fridrikas Karlsonas . Laikiną projektą nuspręsta pavadinti „Heart 2 Heart“ vardu. Sėkmingai įveikę šalies atranką, netrukus turėjo galimybę dalyvauti „Eurovizijos“ dainų konkurse Malmėje (Švedija). Dalyviai, konkurse atlikdę dainą „Nei eða já“  ir iš komisijos pelnę 80 taškų, liko septinti.
Kėželiai
Kėželiai – buvęs kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Slimaniškių.
Cheltzie Lee
Cheltzie Lee (g. 1993 m. balandžio 21 d.) – Australijos dailiojo čiuožimo sportininkė. Nacionalinio aukso medalio savininkė.
2009 m. Nebelthorn trofėjaus varžybose Lee gavo atsarginį kelialapį į 2010 m. žiemos olimpines žaidynes, bet pasitraukus kitai sportininkei Lee tapo Australijos atstove.
Cheltzie Lee tėvas gimė Kinijoje, o mama afroamerikietė.
Juostinis pjūklas
miniatiūra|250px|right|Juostinis pjūklas miniatiūra|250px|right|Darbas su juostiniu pjūklu
Juostinis pjūklas – elektrinis medienos ir kitų medžiagų pjovimo įrankis. Pjaunama uždara lanksčia metaline juosta („žiedu“) su galandomais dantimis viename krašte. Pjovimo juosta (geležtė) uždedama ant dviejų skriemulių, kuriuos suka elektros variklis. Atliekami tiesūs ir kreivi pjūviai. Kiekvienai medžiagai pagal jos kietumą nustatomas tinkamas pjovimo greitis. Galima pjauti norimu kampu. Pjaustant metalo ruošinius, naudojamas aušinamasis skystis. Gali būti stacionarios juostinės pjovimo staklės arba nešiojami lengvi įrankiai, tarp jų ir akumuliatoriniai (pvz. Makita, Milwaukee juostiniai pjūklai).
Istorija
Juostinį pjūklą pirmą kartą 1809 m. Didžiojoje Britanijoje užpatentavo William Newberry. Tačiau naujas gaminys ilgai buvo nepraktiškas, nes tų laikų technologijos neleido pagaminti patikimų ir ilgaamžių pjovimo geležčių. Pastovus jų lenkimas dirbančiose staklėse ant skriemulių privesdavo prie juostos metalo ar suvirinimo siūlių trūkimo. Tik praėjus apie 40 metų ir patobulinus suvirinimo techniką bei pradėjus naudoti tinkamus plienų mišinius, Prancūzijoje A. Perin & Company sukūrė šiuolaikinę pjovimo juostą.
Pjovimo juostos
Pjovimo juostos medienai būna įvairių pločių. Siauri, 35-41 mm pločio, juostiniai pjūklai naudojami baldų pramonėje, smulkių detalių išpjaustymui, įvairiems stalių gaminiams. Siauresnėmis juostomis ruošiniuose išpjaunamos mažesnio spindulio kreivės, panašiai kaip ir siaurapjūklio geležtėmis, judančiomis stūmoklio principu. Platūs juostiniai pjūklai medienai būna iki 80-160 mm pločio. Platesnės juostos taikomos rąstų išilginiam pjovimui lentpjūvėse. Gali būti naudojami vertikalaus arba horizontalaus pjovimo pjūklai. Atskiri modeliai turi paverčiamą galvutę su geležte pjauti nuožambiems kampams iki 45°.
Gamintojai tiekia geležtes, kurios būna supakuotos į rites, arba suvirintas pagal užsakovų pageidaujamus ilgius. Pjūklo geležtės gaminamos iš aukštos kokybės anglinio plieno ar padidinto kietumo, legiruoto instrumentinio plieno, pasižyminčio ypatingu elastingumu ir atsparumu, todėl pjūklų dantys ilgiau išlieka aštrūs, retai lūžta.
Adolfas Bliumentalis
Adolfas Abraomas Bliumentalis (1890 m. gruodžio 28 d. Šiauliai – 1945 m. vasario 6 d. Dachau) – žydų kilmės Lietuvos inžinierius, geležinkelininkas, vienas Lietuvos karo aviacijos kūrėjų, pirmasis Karo aviacijos dirbtuvių vedėjas.
Biografija
miniatiūra|Aviacijos parko karininkai ir tarnautojai, 1925 m. Pirmas iš kairės sėdi Adolfas Bliumentalis miniatiūra|„Union Gleiserei“ 1914-1918 m. gamintas lokomotyvas T 14 Dokumentuose A. Bliumentalio tėvas Faivė Fabijonas Filipas Bliumentalis save nurodo pirkliu, tačiau paskutiniuoju gyvenimo periodu Kaune (1920–1940 m.) prekybos verslu nebeužsiėmė, gyveno iš kambarių nuomos. Motina Šeina Kamberytė Bliumentalienė – namų šeimininkė. Artėjant I Pasaulinio karo frontui Bliumentaliai 1915 m. pasitraukė į Rusiją. Iki tol, sprendžiant iš vaikų gimimo vietų ir kitų dokumentų, gyveno Šiauliuose, Rygoje, Tadzino (Viščiakaimio) vienkiemyje tuometiniame Alvito valsčiuje, Vilkaviškio apskrityje, maždaug nuo 1901 m. iki pasitraukimo į Rusiją – Kaune.
A. Bliumentalis baigė Komercinę mokyklą Kaune (1901–1909 m.), Aukštąją Technikos mokyklą Darmštate (1909–1913 m.). 1913–1914 m. dirbo inžinieriumi Karaliaučiaus garvežių gamykloje „Union Giesserei“. Prasidėjus I pasauliniam karui su tėvais pasitraukė į Rusiją, 1915–1921 m. dirbo vyr. inžinieriumi pirmojoje Rusijos lėktuvų gamykloje „S.S. Ščetinin ir Ko“ tuometiniame Petrograde (dab. Sankt Peterburgas).
Šeima
Adolfas Bliumentalis 1924 m. kovo 25 d. vedė žydaitę Zinaidą Račkaitę, gimusią 1905 m. Žiežmariuose (m. 1971 m. Tel Avive). 1925 m. gegužės 24 d. gimė sūnus Nikolajus. Yad Vašem archyve yra duomenų, kad jis buvo nužudytas 1943 m. Kauno gete arba Dachau koncentracijos stovykloje.
Samanyčia
Samanyčia – pelkė (raistinė aukštapelkė) rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, 7 km į šiaurę nuo Adutiškio, Guntauninkų miške. Plotas – 0,64 km². Plyti tarp Kamojos ir Svylos (Birvėtos intakai) upių.
Adolfas Bliumentalis
Šeima
Po vedybų keisdama pasą Zinaida savo profesiją nurodė pianiste, o apie 1931 metus ji tapo žinoma Kauno naujos kartos fotografe – portretiste. Dalyvavo parodose ir konkursuose užsienyje, 1933 m. Berlyne viename konkurse užima pirmą vietą. Z. Bliumentalienė Kaune įkūrė populiarią „Foto Atelier „Zinaida“ (iš pradžių Laisvės al. 58, vėliau Laisvės al. 72). Yra išlikę fotografijų su jos spaudu, kuriose įamžinti prezidentas A. Smetona su šeima, to meto rašytojai, politikos veikėjai, menininkai, operos solistai.
Samanyčia
Durpių klodo vidutinis storis 2,1 m (didžiausias – 4,0 m). Durpių ištekliai 11,4 mln. m³. Durpės aukštapelkinės, jų vidinis susiskaidymas – 15–46 %.
Prie pelkės įsikūręs Pociškės kaimas.
Keižarai
Keižarai – buvęs kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Eigirdžių.
Lieponių apylinkė
Lieponių apylinkė (arba Lieponų apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Valkininkų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Eišiškių rajonui. 1954 m. prijungta Tiltų apylinkė, 1963 m. – dalis Grendavės apylinkės. 1988 m. birželio 22 d. Lieponių apylinkė prijungta prie Rūdiškių apylinkės.
Adolfas Bliumentalis
Profesinė veikla
Įsigijus pirmuosius karinės aviacijos lėktuvus atsirado poreikis ir aviacijos dirbtuvėms. Iš pradžių dirbtuvės buvo Techninės ir materialinės dalies, kuriai dar priklausė fotolaboratorija, sandėliai bei specialistų kuopa, dalis. Jai vadovavo karininkas Ignas Adamkavičius. 1920 m. rugsėjo 1 d. visa ši struktūra pavadinta Aviacijos Parku, o jai vadovauti paskirtas ltn. Juozas Grigiškis.
Dryžuotasis šakalas
Dryžuotasis šakalas (Canis adustus) – plėšriųjų žinduolių (Carnivora) būrio, šuninių (Canidae) šeimos žinduolis. Ši rūšis paplitusi rytų ir centrinėje Afrikoje.
Kitaip nei jo mažesnis giminaitis juodnugaris šakalas, kuris gyvena atviruose laukuose, dryžuotasis šakalas mėgsta miškingas ir krūmingas vietas.
Apibūdinimas
Dryžuotieji šakalai yra vidutinio dydžio, šiek tiek didesni už juodnugarius šakalus. Kūno masė svyruoja nuo 6,5 iki 14 kg, galvos dydis siekia 69-81 cm, uodegos ilgis – 30-41 cm. Šakalo nugara yra tamsesnė už likusį kūną, uodega įprastai būna juoda su baltu galu.
Adolfas Bliumentalis
Profesinė veikla
1919 m. aviacijos dirbtuvės įsikūrė keliuose mediniuose pastatuose greta Cepelino angaro, dalis darbų būdavo atliekama Cepelino angare arba lėktuvų angare, buvusiame šiaurinėje aerodromo pusėje. Pirmaisiais veiklos metais dirbtuvėse buvo remontuojami įsigyti ar trofėjiniai lėktuvai, taisomi įvairūs gedimai, smulkių avarijų pasekmės, iš atskirų lėktuvų dalių buvo surinkta keliolika skraidymams tinkamų lėktuvų. miniatiūra|Fokker D.VII Nesant pakankamo finansavimo, Lietuvos karo aviacija pradėjo ieškoti galimybių savarankiškai gamintis lėktuvus. A. Bliumentalis turėjo įgijęs tokios gamybos patirties ir jau 1921 m. jam vadovaujant kopijavimo būdu ir dalinai naudojant turimas aviacines dalis buvo pagaminti keletas LVG C.VI bei Fokker D.VII. 1922 m., įsigijus įvairių įrengimų, dirbtuvės buvo elektrifikuotos, praplėstos. 1923 m. pastatytas sudėtingos konstrukcijos J. Dobkevičiaus DOBI-II, keletas vokiškų lėktuvų kopijų.
Dryžuotasis šakalas
Apibūdinimas
Dryžuotasis šakalas išsiskiria iš kitų šakalų tuo, jog yra mažiau priklausomas nuo mėsos ir savo mitybą gali pritaikyti atitinkamam sezonui ar aplinkai. Jis mėgsta būti vienas, nors Zimbabvėje yra užfiksuotos ir 12 dryžuotojų šakalų grupės. Drėgnu sezonu įprastai šie šakalai maitinasi įvairiais bestuburiais gyvūnais, o sausu sezonu medžioja mažus žinduolius. Laukinėse sąlygose šie šakalai vaisiais maitinasi tik išskirtinais atvejais, o miestuose gyvenančių šakalų racioną vaisiai gali sudaryti ir iki 30 proc.
Adolfas Bliumentalis
Profesinė veikla
A. Bliumentalis laisvai kalbėjo vokiškai ir turėjo didelę kompetenciją inžinerijos srityje, todėl dažniai vykdavo į Vokietiją, atsarginių dalių, medžiagų, įrengimų ir technologijų pirkimo klausimais. miniatiūra|Friedrichshafen G.IIIa 1924 m. Aviacijos dirbtuvės iš medinių pašiūrių Aleksoto aerodrome buvo iškeltos į buvusias centrines artilerijos dirbtuves Aukštojoje Fredoje, išplėstos ir išskirstytos į atskirus cechus ir padalinius. Nors Aviacijos dirbtuvėse jau buvo pastatyti inovatyvūs Dobi prototipai, tačiau pagrindinę dirbtuvėse gaminamų naujų lėktuvų dalį sudarė nelicencinės pasenusių I Pasaulinio karo vokiškų lėktuvų kopijos, pavyzdžiui 1927 m. Karo pastatytas bombonešis Friedrichshafen G.IIIa. Yra liudijimų, jog trečiojo dešimtmečio pabaigoje A. Bliumentalis priešinosi A. Gustaičio lėktuvų statybai.
Šią tradiciją pakeitė 1929 m. Karo aviacijos parko, kuriam priklausė ir Karo aviacijos dirbtuvės, viršininku paskirtas Antanas Gustaitis. Nors A. Bliumentalis nenorėjo atsisakyti nelicencinių lėktuvų gamybos, tačiau šį ginčą laimėjo A. Gustaitis. A. Bliumentalis prarado dirbtuvių vadovo postą (tapo viršininko pavaduotoju), tačiau jose liko inžinieriumi iki pat sovietinės okupacijos.
Greta tiesioginių pareigų Aviacijos dirbtuvėse jis vykdė ir pedagoginę veiklą – dėstė įvairias technines disciplinas Mokomosios eskadrilės kursuose bei vėliau įkurtoje Karo aviacijos mokykloje, parengė keletą vadovėlių („Medžiagų atsparumas ir lėktuvo statika“ 1924 m. atspausdinta dauginimo prietaisu, „Aviacinių medžiagų technologijos konspektas“, 1924 ir 1930 m. atspausdinta dauginimo prietaisu).
Už nuopelnus Adolfas Bliumentalis 1928 m. buvo apdovanotas Lietuvos Nepriklausomybės 10 metų sukaktuvių jubiliejiniu medaliu, o 1937 m. – LDK Gedimino IV laipsnio ordinu.
Prasidėjus sovietinei okupacijai 1940 m. pabaigoje dėl etatų mažinimo iš tarnybos atleistas.
Gyvenimo pabaiga
miniatiūra|Dirbtuvė Kauno gete, tarp 1941 ir 1944 m. Nėra duomenų apie tai, kuo vertėsi A. Bliumentalis po to, kai 1940 m. jis buvo atleistas ir pareigų. 1941 m. birželio mėn. jis nespėjo pasitraukti iš Kauno ir nacių okupacinės valdžios buvo uždarytas į Vilijampolės getą. LVCA saugomame „Sąraše asmenų, bendradarbiaujančių perkeliant žydų tautybės piliečius į Vilijampolę“ jo pavardė yra minima kaip „bendradarbio“. Yra nepatvirtintų duomenų, jog A. Bliumentalis dirbo Liuftvafės dirbtuvėse Aleksote, kiti šaltiniai netiesiogiai teigia, kad jis galėjo dirbti geto žydų policijoje. Likviduojant Kauno getą A. Bliumentalis su broliu Teodoru ir sesers vyru Leonu Geršteinu buvo išvežti į Dachau.
Adolfas Bliumentalis (Dachau konclagerio kalinio numeris 82164) buvo nužudytas 1945 m. vasario 6 d. Dachau koncentracijos stovykloje.
Alešiškės II
Alešiškės II (anksčiau Aleksiškė) – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 6 km į vakarus nuo Onuškio. Už kelių kilometrų į šiaurę įsikūrusęs didesnis kaimas – Alešiškės I.
Istorija
Alešiškių dvaras paminėtas 1655 m.
Grigorijus Sijatvinda
Biografija
Gimė 1970 m. Tiumenėje. Motina – rusė, kilusi iš Tiumenės. Tėvas – kilęs iš Zambijos, aštuntojo dešimtmečio viduryje atvykęs studijuoti į SSRS.
Apdovanotas „Žuvėdros“ apdovanojimu nominacijoje „Proveržis“ (1999 m.) ir „Stabo“ apdovanojimu nominacijoje „Metų viltis“ (2000 m.) už 14 vaidmenų suvaidinimą spektaklyje „Kvartetas“.
2003 m. už klasikinio ir modernaus repertuaro vaidmenų atlikimą apdovanotas Valstybine literatūros ir meno premija. Tais pačiais metais jis trumpai buvo NTV programos „Rytas“ vedėjas.
2005 m. pasirodžius filmui „Lavonėliai“, kuriame atliko bandito „Baklažano“ vaidmenį, staiga tapo žinomas plačiajai visuomenei.
Puškinas (Sankt Peterburgas)
Puškinas – miestas Rusijoje, į pietus nuo  Sankt Peterburgo (jam pavaldus nuo 1998 m.). Gausu parkų, rūmų. Yra Puškino muziejus.
Istorija
thumb|left|Jekaterinos rūmai
Gyvenvietė įsikūrė XVII a. ir turėjo pavadinime suomišką šaknį Saari. 1716 m. minimas kaip Sarskoje Selo, o liaudies etimologijos paveiktas pavadinimas perdarytas į Carskoje Selo ( – „caro kaimas“), kadangi XVIII a. viduryje imperatorė Jelizaveta čia pasistatydino vasaros rezidenciją. 1918 m. užėjus sovietams carinis pavadinimas pakeistas į Detskoje Selo ( – „vaikų kaimas“), o 1937 m. pervadintas Puškinu poeto A. Puškino (1799–1837) 100-ųjų mirties metinių proga. 1939 m. susprogdinta katedra, atstatyta 2010 m. pagal pradinį projektą.
Architektūra
1723 m. mieste pastatyti barokiniai Jekaterinos, o 1796 m. – klasicistiniai Aleksandro rūmai. 1791 m. prie Jekaterinos rūmų pristatytas fligelis, kuriame nuo 1811 m. veikė Imperatoriškasis Carskoje Selo licėjus. Aplink rūmų ansamblį įrengti Jekaterinos ir Aleksandro parkai. 1990 m. ansamblis, kaip Sankt Peterburgo istorinio centro dalis, įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą. 1785 m. pastatyti Babolovskių, 1824 m. – Atsarginiai rūmai. Veikia keli XVIII a. ir XIX a. soborai ir cerkvės.
Lietuviai
Puškino miesto Kazanės kapinėse palaidotas lietuvių poetas Julius Janonis.
Lenkčiai (Pilkalnio apskritis)
Lenkčiai (vok. Lengschen, nuo 1938 m. Moorwiese) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, 6 km į rytus nuo Pilkalnio, prie Paduodupės.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Lenkčių kaimo bendruomenė 1931 m. XVIII-XIX a. vadinamas Didžiaisiais Lenkčiais.1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 10 ugniakurų, 1818 m. – kulmiškasis dvaras su 10 ugniakurų ir 75 gyventojais, 1839 m. – mišrusis kaimas su 16 ugniakurų ir 82 gyventojais. 1723-1818 m. priklausė Įsruties apskrities Diržkiemio valsčiui, 1818-1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Viliūnų valsčiui. Priklausė Viliūnų evangelikų liuteronų parapijai. Katalikai iki 1930 m. priklausė Bildviečių parapijai, vėliau – naujai įkurtai Šilėnų parapijai. Kaimo pietvakariuose buvo kasamas durpynas. Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. buvusio kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
Joseph Schereschewsky
Jozefas Šereševskis dar žinomas Kinijoje kaip Jozefas Ši (1831 m. gegužės 6 d. Tauragėje, Rusijos imperija – 1906 m. spalio 15 d. Tokijuje, Japonija) – Lietuvos žydų kilmės Šanchajaus anglikonų vyskupas 1877–1884 metais. Buvo vienas iš Šanchajaus Šv. Jono universiteto įkūrėjų 1879 metais.
Biografija
Gimė 1831 m. gegužės 6 d. Tauragėje kaip Samuel Isaac Joseph Schereschewsky. Anksti neteko tėvų, augo su netikru broliu kuris buvo medienos prekeivis. Gerai sekėsi mokslai, todėl artimieji nutarė jį leisti į rabinų mokyklą. Mokydamasis Žytomyro rabinų mokykloje susipažino su Naujuoju Testamentu ir buvo taip paveiktas, kad metė mokslus ir įtikėjo į krikščionybę. Išvyko metams mokytis į Frankfurtą prie Maino, vėliau dvejus metus mokėsi Breslau universitete. 1854 m. emigravo į JAV, kur Niujorke prisidėjo prie krikščionių žydų bendruomenės. 1855 m. buvo pakrikštytas ir greitai tapo presbiterionu. Vėliau kelerius metus mokėsi teologijos mokyklose Pensilvanijoje. Mokydamasis susipažino su hebraistu Samuel H. Turner, kuris jam pasiūlė vykti į Kiniją ir tapti misionieriumi. 1859 m. gegužės 3 d. buvo nutarta išsiųsti J. Šereševskį į Kiniją.