cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvos fizikų draugija
Tikslai ir veikla
Lietuvos fizikų draugija skleidžia žinias apie fizikos mokslo laimėjimus, jų praktinę reikšmę, kas dvejus metus rengia Lietuvos nacionalinę fizikos konferenciją. Taip pat rūpinasi gabių moksleivių specialiu rengimu (ketverių metų neakivaizdinė fizikų mokykla „Fotonas“, įkurta 1972 m.), lietuviška fizikos terminija, skatina fizikos istorijos Lietuvoje nagrinėjimą, remia mokslinės, pedagoginės, populiariosios fizikos literatūros leidimą.
Draugijos rengiamuose pasitarimuose nagrinėjama fizikos būklė ir jos raidos perspektyvos Lietuvoje, pasaulyje.
Leidyba
Kartu su Lietuvos mokslų akademija leidžia mokslo žurnalą „Lithuanian Journal of Physics“. Nuo 1991 m. leidžia informacinį leidinį specialistams, moksleiviams ir visuomenei „Fizikų žinios“.
Kazimieras Gaivenis
thumb|right|Kazimieras Gaivenis
Kazimieras Gaivenis (1934 m. sausio 18 d. Stučiuose, Utenos raj. – 2003 m. liepos 11 d. Vilniuje) – žymus Lietuvos kalbininkas, vienas žymiausių lietuvių terminologų ir kalbos kultūrininkų.
Biografija
Gimė netoli Tauragno ežero, Stučių kaime, vidutinių ūkininkų šeimoje. Jis buvo nepriklausomos Lietuvos vaikas ir visą gyvenimą išsaugojo nepriklausomybę nuo politinių organizacijų ir partijų. Mokėsi Šeimaties pradžios mokykloje, Tauragnų progimnazijoje, Utenos I vidurinėje mokykloje. 1959 m. su pagyrimu baigė Vilniaus universitetą, filologas ir lietuvių kalbos bei literatūros mokytojas. Be aspirantūros, parašė ir 1969 m. apgynė daktaro disertaciją „Sudėtiniai terminai dabartinėje lietuvių kalboje“ (vadovas doc. J. Kruopas).
Darbai
Po studijų buvo paskirtas į pirmą ir vienintelę savo darbovietę – Lietuvių kalbos ir literatūros institutą (nuo 1990 m. institutams persiskyrus, Lietuvių kalbos institutas). Trumpai dirbo Toponimikos grupėje, o nuo 1959 m. spalio mėn. beveik 44 metus buvo terminologas – instituto Terminologijos komisijos sekretorius, tos komisijos redaktorius, jaunesnysis mokslinis bendradarbis terminologas, vyresnysis mokslinis bendradarbis, Terminologijos grupės vadovas. Kartu Terminologijos tarybos prie Mokslų akademijos Prezidiumo sekretorius, nuo 1991 m. Terminologijos skyriaus vadovas ir Valstybinės lietuvių kalbos komisijos narys. 1995–2001 m. periodinio leidinio „Terminologija“ atsakingasis redaktorius.
Prisidėjo rengiant visus svarbiausius XX a. antrojoje pusėje išleistus terminų žodynus, o per pastarąjį dešimtmetį – ir rengiant bei tobulinant terminų standartus. Padėjo ir literatūros, muzikos bei dailės terminų žodynų rengėjams. Išskirtinis yra paskutinis jo terminologijos veiklos, patyrimo ir minčių apibendrinamasis veikalas „Lietuvių terminologija: teorijos ir tvarkybos metmenys“. 2001 m. vasario 28 d. išėjo į pensiją.
Arbasi Dužė
Arbasi Dužė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Drohičino valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Anksčiau kaimas buvo vadinamas Harbasowo ir Harbasy. XVII a. pastatyta mūrinė barokinio architektūros stiliaus koplyčia, kuri yra įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Krekenava
Krekenava – miestelis Panevėžio rajono savivaldybėje, kelio pusiaukelėje, 13 km į šiaurės vakarus nuo Ramygalos. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Urbanistikos paminklas, paskelbtas siekiant išsaugoti planinę erdvinę struktūrą. Yra paštas (LT-38043), biblioteka, Krekenavos RP direkcija.
thumb|left|Krekenavos centras thumb|left|[[Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija]]
Etimologija
Anksčiau vietovardžio šaknis buvo kitokia nei dabar – krakin- arba krokin- (pastarasis labiau slaviškas variantas), o gyvenvietė vadinosi Krakinava – tokia forma pasitaikydavo dar ir XX a. pradžioje. Naująją lytį Krekenava jau 1904 m. mini Vaižgantas, ji įrašyta 1925 m. oficialiame leidinyje „Lietuvos apgyvendintos vietos“.
Priesaga -ava yra dažna prie asmenvardinių vietovardžių šaknies, todėl labiausiai tikėtina, kad Krakinava buvo asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo asmenvardžio Krakinis (ir dabar esama pavardžių Krakė, Krakis, Krakys – visos jos tikriausiai kilusios nuo bendrinio žodžio krakė – „juodasis genys; raudongalvis genys; karosas“). . Dabartinė miestelio vardo forma tikriausiai pasikeitė dėl seniau labai populiaraus žodžio krekenos („priešpienis, iškart po gimdymo iš krūties ar tešmens tekantis skystis“).
Geografija
left|thumb|230px|Krekenavos panorama
Didžioji miestelio dalis yra dešiniajame Nevėžio krante. Prie miestelio yra Krekenavos viensėdis, šiaurėje telkšo Krekenavos tvenkinys. Krekenava priklauso Krekenavos regioniniam parkui, jame 1969 m. įkurtas Panevėžio miškų urėdijos Pašilių stumbrynas, kuriame auginami stumbrai.
Istorija
Istoriniuose šaltiniuose vietovė Kralinowie  pirmą kartą paminėta 1372 m., o nuo 1409 m. Ldk Vytauto Didžiojo laikais priklausė Rodų dvaro savininkams. 1409 m. minimas Krekenavos dvaras. 1484 m. bajorai Vizgirdos fundavo pirmą Krekenavos bažnyčią ir įkūrė prapiją, kuri bėgant laikui tapo viena iš turtingiausių to meto Žemaičių vyskupijos parapijų.
1496 m. atiteko Krekenava Žemaičių vyskupijai. 1484 m. paskirta fundacija bažnyčiai. 1533 m. įsteigta parapinė mokykla. 1548–1564 m. veikė Upytės apskrities teismas. Nuo 1550 m. minimas miestelis. 1496 m. gavo turgaus ir smuklių, 1580 m. trijų prekymečių privilegiją. 1565 m. nukentėjo nuo maro, 1566 m. degė, 1567 m. ją nusiaubė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos kariuomenė. 1775 m., 1787 m., 1811 m., 1845 m., 1898 m. ir 1918 m. Krekenava degė.
1853–1855 m. Krekenavos vikaras buvo Antanas Mackevičius, vienas 1863 m. sukilimo vadų; 1863 m. vasario mėn. Krekenavos miškuose jis suorganizavo vieną pirmųjų sukilėlių būrių. Nuo 1861 m. buvo valsčiaus centras, XIX a. pabaigoje Krekenava minima kaip miestelis Panevėžio apskrities Krekenavos valsčiuje.
1865 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla, 1865–1919 m. ir 1935–1944 m. pradžios mokykla, 1919–1935 m. ir 1944–1947 m. progimnazija, nuo 1947 m. Krekenavos vidurinė mokykla, nuo 2007 m. Krekenavos Mykolo Antanaičio gimnazija.
Draudžiamąją spaudą lietuvių kalba apylinkėse platino J. Stankevičius, Kazys Ūdra ir kiti Garšvių draugijos knygnešiai. 1905 m. nušalinta carinė, išrinkta nauja valsčiaus valdyba.
1919 m. kovo mėnesį išvyti bolševikai; Mykolas Antanaitis Krekenavoje įsteigė progimnaziją. 1925 m. miestelyje veikė žemės ūkio draugijos pieninė, 1934–1935 m. žemės ūkio kooperatyvas „Nauda“, du malūnai, manufaktūros krautuvė, daug karčemų, šaulių klubas. 1937 m. įsteigta biblioteka.
1941 m. vokiečių okupacinės administracijos nurodymu sušaudyta apie 190 Krekenavos gyventojų, daugiausia žydų. Po Antrojo pasaulinio karo apylinkėse veikė Algimanto apygardos Žaliosios rinktinės partizanai. Krekenava iki 1950 m. buvo valsčiaus, vėliau apylinkės centras, kolūkio centrinė gyvenvietė.
2006 m. kovo 21 d. Prezidento dekretu patvirtintas Krekenavos herbas. Yra pirminės sveikatos priežiūros centras, ligoninė, muzikos mokykla, lopšelis-darželis, kultūros centras, regioninio parko direkcija, girininkija. Veikia kaimo kapela, folkloro ansamblis „Lokauša“.
Architektūra
Miestelio planas mišrus. Centrinė dalis stačiakampio plano, susiklostė XVI a. antroje pusėje, vykdant Valakų reformą, kita turi spindulinio plano bruožų. Svarbiausi statiniai:
Gyventojai
1566 m. buvo 85, 1730 m. – 45 sodybos.
Ūkis
Kiaulininkystės, augalininkystės, maisto produktų gamybos bendrovė „Krekenavos agrofirma“ buvo įsikūrusi Pasodėlės ir Tabolskos kaimuose, šiuo metu ten įsikūrusi UAB „Pasodėlė“.
Kęstutis Starinskas
Kęstutis Vincentas Starinskas (g. 1932 m. spalio 20 d. Meištuose, Šakių apskritis) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1955–1964 m. Vilkaviškio rajono laikraščio „Pergalė“ redakcijos korektorius, literatūrinis darbuotojas, skyriaus vedėjas. 1964–1991 m. Lietuvos televizijos ir radijo komiteto korespondentas, redaktorius, savaitraščio „Kalba Vilnius“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, 1991–1993 m. – Baltijos TV redaktorius. 1991–1992 m. laikraščio „Žinia“ redaktorius. „Geležinio vilko“ brigados Informacijos tarnybos viršininkas. 1993–1998 m. žurnalo „Karys“ vyriausias redaktorius. Žurnalo „Kardas“ vyr. redaktorės pavaduotojas.
Almantas Gavėnas
Almantas Gavėnas (g. 1955 m. vasario 18 d.) – tarnautojas, Migracijos departamento prie VRM vadovas.
Biografija
1973–1978 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakultete įgijo prancūzų filologijos specialybę, filologas. 1992–1993 m. stažavosi Aukštojoje nacionalinėje policijos mokykloje (Lionas, Prancūzija).
1978–1982 m. Seirijų vidurinės mokyklos mokytojas, direktoriaus pavaduotojas, 1982–1986 m. Lietuvos TSR VRM Pataisos reikalų valdybos Nepilnamečių auklėjimo darbų kolonijos viršininko pavaduotojas, 1986–1992 m. VRM Pataisos reikalų valdybos tarnautojas, 1992–1993 m. Interpolo Lietuvos nacionalinio biuro direktoriaus pavaduotojas 1993–1997 m. Migracijos departamento prie VRM direktoriaus pavaduotojas, 1997–1999 m. LR vidaus reikalų viceministro patarėjas. 1999–2014 m. Migracijos departamento prie VRM direktorius.
Vedęs, turi 3 vaikus.
Moka rusų, prancūzų, lenkų, italų kalbas.
Čekijos futbolo varžybos 1977–1978 m.
Čekijos futbolo varžybos 1977–1978 m.
1977–1978 m. čempionatas
Čekijos komandos žaidė Čekoslovakijos pirmenybėse, žr. Čekoslovakijos futbolo varžybos 1977–1978 m.
Romowe Rikoito
„Romowe Rikoito“ – tamsiojo folkloro grupė, įkurta 1995 m. Grupė pavadinta pagal senovės prūsų šventyklą Romovę (Rikojotą).
Grupė išleido 5 albumus.
Grupė yra įrašiusi K. Donelaičio „Metų“ įžangą iš „Pavasario linksmybių“ prūsų kalba, įdainavusi A. Kroulio (A. Crowley), Dantės Gabrielio Rosečio, Žeraro de Narvalio, Čidioko Tičborno, Šarlio Bodlero ir kitų autorių eiles.
Istorija
Grupę „Romowe Rikoito“ 1995 m. istorinėse Prūsijos žemėse (dab. Karaliaučius) įkūrė Glābbis Niktorius.
Pirmuose dviejuose albumuose Narcissism ir L’Automne Eternel būdingos melancholijos, mirties, skausmo temos. Albume Āustradēiwa pereinama prie prūsų kultūros temų. 2014 m. leidykla „Dangus“ išleido ketvirtąjį albumą Undēina, kuris, kaip rašoma, „skirtas magiškai kelionei šiuolaikiniame vakarų baltų pasaulyje“. Albumas pasirodė po 9 metų pertraukos. Beveik visi šio albumo kūriniai įdainuoti prūsų kalba. Albumo tematika skirta prūsų mitologijai (šiuolaikinei jos pajautai), žyniams Merūnui ir Waltīnui Suplītui. Abume Undēina išlaikomas „Romowe Rikoito“ būdingas melancholiškas tamsiojo folkloro skambesys, čia kur kas daugiau nei ankstesniuose albumuose archajinės tautinės muzikos garsų (naudojamos kanklės, švilpynė, aidi sutartinės).
2015 m. gruodžio 12 d. „Romowe Rikoito“ pristatė albumą Undēina LLKC vykusiame koncerte „Prutena“, nuo 2016 m. dalyvavo festivalyje „Mėnuo Juodaragis“.
2016 m. itin riboto tiražo viniline plokštele išleistas albumas „Nawamār“. Jis toliau tęsia prūsų mitologijos pajautos temą ir veda į baltiškos magijos centrą – Ramuvą – lydimas runų ženklų, sapnų, folkloro aidų ir gyvos prūsų kalbos skambesio.
Andezitas
right|thumb|250px|Andezitas Andezitas – efuzinė vidutinio rūgštingumo (SiO2 kiekis – 52-65 %) magminė uoliena. Šią uolieną sudaro kvarco ir plagioklazo mineralai. Be šių pagrindinių mineralų gali būti biotito, amfibolo ir pirokseno. Uolienos pavadinimas kilo iš kalnų keteros Anduose. Andezitinė lava būdinga subdukciniams okeanų pakraščiams, kur okeaninė tektoninė plokštė palenda po kontinentine.
Arbasi Malė
Arbasi Malė  – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Drohičino valsčiuje, Semiatičės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Šaltupis (Kapupis)
Šaltupis (kitaip – Kapupis) – upelis pietvakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, dešinysis Degalo intakas. Išteka Būbelių kaimo pietvakarinėje dalyje, ties Kluonaliais daro didelį lankstą šiaurės vakarų kryptimi. Nuo ištakų melioruotas, paverstas kanalu, o nuo Tolių teka natūralia vaga vakarų kryptimi. Ėgliškių kaime, piliakalnio pietvakarinėje papėdėje įteka į Danės intaką Degalą 0,5 km nuo jo žiočių.
Kairiajame krante yra Tolių evangelikų liuteronų senosios kapinės, dešiniajame – Ėgliškių (Andulių) kapinynas ir piliakalnis (Kretingos piliavietė).
Gyvenvietės: Būbeliai, Kluonaliai, Toliai, Ėgliškiai.
Upėvardžio etimologija: „šalta upė“ bei „kapų upė“.
Katyčių apylinkė
Katyčių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Katyčių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Pagėgių rajonui. 1954 m. prijungta dalis Mediškiemių apylinkės, dalis Anšyšių apylinkės ir dalis Stubrių apylinkės. 1977 m. balandžio 4 d. Katyčių apylinkė prijungta prie Usėnų apylinkės.
Gabras
thumb|right|350px|Gabras Gabras – stambiakristalinė bazinės sudėties (SiO2 kiekis – 45-52 %) intruzinė magminė uoliena. Šį uoliena labai paplitusi okeaninėje Žemės plutoje. Uolieną sudaro plagioklazo ir pirokseno mineralai, dažniausiai suaugę vienas į kitą. Plagioklazas šviesus mineralas, o piroksenas tamsiai žalias. Gabro pavadinimą uolienai suteikė vokiečių geologas Cristian Leopold von Buch pagal miesto Toskanoje, (Italija) pavadinimą. Gabras randamas lakolituose, lopolituose, siliuose ir štokuose. Taip pat randamas sluoksniuose kartu su ultrabazinėmis uolienomis ir ofiolitiniuose kompleksuose. Kartais gabre randamos įvairios vario, nikelio ir titano rūdos. Gabras taip pat naudojamas statybose ir kelių tiesimui.
Kampiniškių ežeras
Kampiniškių ežeras  – ežeras Lietuvoje (Zarasų raj.) ir Latvijoje (Aukštutinės Dauguvos sav.), 4 km į šiaurę nuo Zarasų. Ilgis šiaurės vakarų-pietryčių kryptimi 1,89 km, plotis iki 0,88 km. Altitudė 134,1 m. Lietuvoje yra 42,4 ha ežero. Ežeras telkšo rininės kilmės duburyje. Kranto linija labai vingiuota, ežere yra 6 salos: 5 salos (0,56 ha, 0,35 ha, 0,14 ha, 0,13 ha ir 0,12 ha) Latvijos pusėje ir 1 sala (0,05 ha) Lietuvoje. Krantai daugiausia žemi ir pelkėti, apaugę medžiais ir krūmais. Pakrantės kalvotos. Didelis pusiasalis ežerą dalija į dvi dalis. Dugną dengia smėlingas molis. Suteka keli upeliai, pietuose išteka L-1 upelis į Laukeso ežerą.
Greta ežero įsikūrę kaimai: Tabaras (Lietuva), Kraukliai, Kumpiniškiai (Latvija).
Transporto srautų prognozavimas
Transporto srautų prognozavimas – procesas, kurio metu apskaičiuojamas numatomas transporto priemonių ir keleivių, kurie naudos specifiškas transporto priemones ir įrenginius ateityje. Transporto srautų prognozavimas numato, pavyzdžiui, kiek tam tikru metu pervažiuos transporto priemonių tam tikru tiltu, ar greitkeliu, kiek keleivių keliaus tam tikru oro uostu, kiek laivų atvyks į tam tikrą jūrų uostą.
Šis procesas pirmiausiai pradedamas turimos dabartinės transporto ir keleivių srautų informacijos rinkimu. Kartu prie šios informacijos pridėjus gyventojų skaičiaus, bedarbystės lygio, kelionių kainos informaciją sukuriamas kelionių poreikio modelis.
SK Freidig
Trondheimo „Freidig“ – Norvegijos futbolo klubas iš Trondheimo.
Diana Arbenina
Diana Sergejevna Arbenina (g. 1974 m. liepos 8 d. Valažine, Minsko sritis, Baltarusija) – dainininkė, dainų autorė. Geriausiai žinoma kaip Rusijos roko grupės „Nočnyje Snaipery“ (Ночные Снайперы) lyderė.
Biografija
Dainininkė gimė 1974 m. liepos 8 d. Valažine (Minskas, Baltarusija). Jos motina Galina Anisimovna Fedčenko – televizijos žurnalistė. Tėvas Sergejus Ivanovičius Kulačenko – žurnalistas. Patėvis Aleksandras Vasiljevičius Fedčenko – chirurgas.
Kai Dianai buvo treji metai, jos šeima persikėlė į Barysavą (Minsko sritis), vėliau – į Rusiją, Tolimuosiuose Rytuose. 1992–1993 m. Diana Arbenina mokėsi Magadano valstybės pedagoginiame institute, 1994–1998 m. – Sankt Peterburgo valstybiniame universitete.
1993 m. rugpjūčio 19 d. susikūrė grupė Nočnyje Snaipery (Ночные Снайперы). 2002 m. ji vietoj Svetlanos Surganovos tapo šios grupės vokaliste.
Iki šiol Diana yra parašiusi daugiau nei 200 dainų ir dešimtis eilėraščių.
2007 m. ji išleido eilėraščių knygą „Dezertir sna“ („Дезертир сна“), 2008 m. – knygą „Kolybelnaja po-snaipersk“ („Колыбельная по-снайперск“)", o 2012 m. pavasarį išleista naujoji eilėraščių kolekcija „Autodafe“ („Аутодафе“).
Diskografija
Per grupės „Nočnyje Snaipery“ (Ночные Снайперы) egzistavimą buvo įrašyti albumai:
Nikolajus Murniekas
Nikolajus Murniekas (, 1904 m. rugsėjo 14 d. Medūkiai, dab. Maduonos savivaldybė – 1977 m. balandžio 26 d. Ryga) – latvių teatro aktorius, režisierius.
Biografija
1922–1936 m. Rygos teatrų aktorius, 1936–1968 m. Liepojos teatro aktorius ir režisierius, nuo 1953 m. vyr. režisierius.
Vaidyba ekspresyvi, būdinga tiksli personažų charakteristika, raiški forma.
Vaidmenys
Vaidino kino filme „Nauris“, 1957 m., rež. Leonidas Leimanis.
Vyskupų sinodas
Vyskupų sinodas – grupė vyskupų, kurie, pagal 1983 m. kanonų teisės kodekso 342-ąjį kanoną, nustatytu laiku susirenka tam, kad patartų popiežiui klausimais, susijusiais su tikėjimu, morale, disciplina, Bažnyčios veikla.
Pagal 344-ąjį kanoną, popiežius gali sušaukti sinodą pasirinktu laiku ir pasirinktoje vietoje, tvirtina renkamų narių išrinkimą bei skiria kitus narius, nustatyti sinodo aptariamus klausimus, sudaryti darbotvarkę, jam pirmininkauti pats ar per atstovus, sinodą baigti, paleisti, perkelti, sustabdyti.
Pagal 345-ąjį kanoną, galimos bendrosios sinodo sesijos, skirtos visos Bažnyčios reikalų svarstymui (kurios, savo ruožtu, gali būti ordinarinės ir ekstraordinarinės), bei specialiosios sesijos, skirtos atskirų regionų reikalų svarstymui.
Vyskupų sinodo sesijos:
Hanna Suchocka
Hana Suchocka (, g. 1946 m. balandžio 3 d. Pleševe) – lenkų politikė, teisininkė, 1992–1993 buvusi Lenkijos Ministrė pirmininkė (pirmoji moteris šiame poste Lenkijos istorijoje).
Biografija
Nuo 1969 m. buvo Demokratinės partijos (LJDP koalicinės partijos) narė, pagal šios organizacijos sąrašą 1980 m. išrinkta į LLR Seimą. Bendradarbiavo su „Solidarumo“ organizacija. Buvo vienintelė Seimo narė, balsavusi prieš karinės padėties įvedimą, už ką 1981 m. buvo pašalinta iš DP.
1991–2001 m. tris kadencijas buvo Lenkijos Seimo narė. 1992 m. liepos mėn. – 1993 m. spalio mėn. vadovavo iš septynių partijų sudarytai koalicinei vyriausybei. 1997–2000 m. buvo Teisingumo ministrė ir Generalinė prokurorė J.Buzeko suformuotoje vyriausybėje.
2001-2013 m. – Lenkijos ambasadorė prie Šventojo Sosto bei Maltos ordino.
Tauro T žvaigždės
thumb|250px|right|Tauro T žvaigždė su akrecijos disku Tauro T žvaigždės – jaunos (iki 10 milijonų metų ) mažos masės (iki 2 Saulės masių) F, G, K, M spektrinių klasių žvaigždės, dar skendinčios dujų ir dulkių debesyse. Tai yra objektai, dar esantys žvaigždėdaros (gravitacinio traukimosi) stadijoje, artėjantys prie pagrindinės sekos (t. y. jų centre dar nevyksta vandenilio virtimo heliu reakcijos). Spektruose stebime vandenilio, kalcio, geležies emisijos linijas, taip pat ličio perteklių, lyginant su pagrindinės sekos žvaigždėmis. Litis yra efektyviai ardomas evoliucijos eigoje (daugiau nei 2,5 milijonų kelvino laipsnių prisijungdamas protoną jis lengvai virsta beriliu, kuris greit skyla į du helio atomus). Šių objektų spindesys gali neperiodiškai kisti. HR diagramoje jie yra išsidėstę dešiniau ir virš pagrindinės sekos. Šios žvaigždės dar kartais vadinamos Orionidėmis arba Vežėjo RW tipo žvaigždėmis. Jų grupės pavadinimas duotas pagal pirmosios rastos tokio tipo žvaigždės (Tauro T) vardą.
Tauro T žvaigždžių analogai didesnių masių srityje (2-8 Saulės masių objektai) yra vadinamos Herbigo Ae/Be žvaigždės. Didesnių masių (>8 Saulės masių) žvaigždžių iki pagrindinės sekos nerandame, nes jos evoliucionuoja labai greitai, ir kai mes jas pastebime (t. y. praretėja ir dalinai išsisklaido jas supantis tankus dulkių dujų debesis), jų centre jau dega vandenilis, taigi jos jau yra pagrindinės sekos objektai.
Rob Bourdon
thumb|Rob Bourdon|200px thumb|Rob Bourdon koncerto metu|200px Rob Bourdon (g. 1979 m. sausio 20 d. Calabase, Kalifornija) – JAV muzikantas, grupės Linkin Park narys, grojantis būgnais.
Biografija
Rob Buordon dabar gyvena Los Andžele. Baigė Agoura aukštąją mokyklą. Perėjęs į Santa Monica koledžą persikvalifikavo į sąskaitybą. Rob yra nevedęs ir jis yra žydas. Kai kuriose Linkin Park dainose, jis ne tik būgnininkas, bet ir pagalbinis vokalas.
Faktai
Pilnas Rob vardas yra Robert Gregory Bourdon. Prieš tapdamas muzikantu, jis dirbo padavėju. Laisvalaikiu Rob Bourdon mėgsta groti pianinu. Kai buvo jaunas, lankė klasikinės muzikos pamokas. Linkin Park visą laiką patys žiūri video klipus ir Rob niekada nesugroja blogai (taip sako Brad Delson, geriausias Rob draugas), bet jis visada parodo jei kas nors yra blogai.
Linkin Park nėra Rob’o pirmoji grupė – jis grojo įvairiose grupėse jau nuo 13 metų. Tada jis jau buvo susidraugavęs su Brad Delson ir jie apie metus grojo grupėje „Relative Degree“. Rob’as pradėjo groti būgnais trečioje klasėje po „Aerosmith“ koncerto (jo mama pažįsta „Aerosmith“ grupės būgnininką Joey Kramer).
Citata
''„Aš jaučiuosi labai laimingas, kad mano karjera – kurti ir atlikti muziką su penkiais artimiausiais mano draugais. Tai nuostabus išgyvenimas – keliauti ir sutikti mūsų fanus ir gatvių komandas. Dėkoju jums visiems, kurie rodote mums meilę ir palaikymą.“''
Akira Torijama
Akira Torijama (g. 1955 m. balandžio 5 d. Nagoja, Aičis, Japonija)  – japonų manga komiksų rašytojas ir iliustruotojas, labiausiai žinomas už kūrinius „Dr. Slump“ (1980 m.) ir „Dragon Ball“ (1984 m.).
Biografija
Akira Torijama gimė 1955 m. balandžio 5 d. Nagojoje, Aičio prefektūroje, Japonijoje.
1974 m. A. Torijama baigė prefektūros pramonės dizaino departamento aukštąją mokyklą ir įsidarbino skelbimų rengėjų firmoje, bet po 3 metų prarado susidomėjimą toliau tęsti darbą įmonėje ir nusprendė pasitraukti. Jis norėjo pakeisti gyvenimo būdą, tad nusprendė pradėti piešti manga komiksus.
Gyvena Kijosu mieste. Kalbant apie animaciją, A. Torijama yra išsakęs, kad jį žavi Osamu Tezuka kūrinys „Astro Boy“, taip pat Volto Disnėjaus „101 dalmantinas“ (One Hundred and One Dalmatians) piešimo kokybė, o ankstyvieji Džekio Čano filmai padarė pastebimą įtaką jo kūrybai.
Kūryba
A. Torijama debiutavo 1979 m. su kūriniu „Stebuklų sala“ (Wonder Island), kurį išleido žurnalas „Weekly Shōnen Jump“. Pripažinimą gavo už „Dr. Slump“ manga ir anime seriją, kuri publikuota leidyklos „Shueisha“ žurnale „Shōnen Jump“ nuo 1980 iki 1984 m. Rašyti šį kūrinį jis ėmėsi, kai jam buvo 25-eri ir dar tebegyveno su tėvais. 1982 m. pelnė Shogakukan Manga Award apdovanojimą už „Dr. Slump“ geriausios shōnen arba shōjo metų manga serijos kategorijoje.
1984 m. A. Torijama sukūrė „Dragon Ball“, kuri buvo išleista manga komiksų žurnale „Weekly Shōnen Jump“. Komiksai dalinai rėmėsi klasikinės kinų pasakos „Kelionė į vakarus“ motyvais. Manga iškart išpopuliarėjo, Japonijoje buvo parduota virš 35 000 000 egz. tiražu. Galop „Dragon Ball“ sumušė žurnalo „Weekly Shōnen Jump“ geriausio bestselerio rekordus. Be Japonijos, serija išpopuliarėjoje tiek Europoje (1988 m.), tiek JAV (1996 m.) ir Lotynų Amerikoje. 2012 m. duomenimis, Japonijoje parduota virš 156 mln., o visame pasaulyje virš 230 mln. egz.
Kūrinio sėkmė paskatino Torijamą tęsti šią mangą iki 1995 m. Per tuos 11 metų jis sukūrė 519 skyrių, kurie vėliau buvo surinkti į 42 tomus. Vieno tomo apimtis vidutiniškai siekia 200 puslapių. Dar didesnė manga tęsinio sėkmė paskatino adaptuoti ją į du anime televizijos serialus, animuotus filmus, videožaidimus ir kitokią produkciją. A. Torijamai nusprendus galop užbaigti „Dragon Ball“, redaktoriai tam neprieštaravo. Dar buvo sukurtas trečiasis serialas, pavadinimu „Dragon Ball GT“, nors ir tiesiogiai neparemtas originaliu kūriniu. Torijama projekte dalyvavo tik dalinai, prižiūrėjo kūrybą, kištis galėjo ribotai. Viso, užbaigus trečiąjį serialą, „Dragon Ball“ apimtis siekė 500 serijų.
Vėliau sekę kūriniai, kaip, pvz., „Cowa!“, „Kajika“ ir „Sand Land“, nepasižymėjo didele apimtimi, turėjo po 100–200 puslapių. A. Torijama kartu su „One Piece“ kūrėju Eičiro Oda sukūrė „Cross Epoch“. Tai istorija, kur „Dragon Ball“ ir „One Piece“ sudvejinami.
A. Torijama sukūrė keletą veikėjų RPG žanro kompiuteriniams žaidimams „Dragon Quest“, „Chrono Trigger“, „Blue Dragon“, taip pat muštynių žaidimus „Tobal No. 1“ ir „Tobal 2“ žaidimų konsolei PlayStation. Jis taip pat sukūrė veikėjus Xbox 360 žaidimui „Blue Dragon“ (bei jo anime adaptacijai).
Vėliau Torijama įkūrė studiją „Bird Studio“ ( = 'paukštis'). Studija dirbo prie žaidimo internetu „Dragon Ball Online“, kuris pasirodė 2010 m. ir buvo skirtas Japonijos bei Pietų Korėjos rinkoms.
2007 m. interviu su „Shōnen Jump“ Torijama pareiškė, kad jis nenumano, kas turėtų įvykti, kad jis nuspręstų pratęsti savo kūrinių istorijas.
2013 m. pasirodė anime filmas „Dragon Ball Z: Battle of Gods“, apimantis „Dragon Ball Z“, „One Piece“ ir „Toriko“ anime istorijas. A. Torijama ženkliai prisidėjo prie scenarijaus rašymo. 2015 m., po filmo „Dragon Ball Z: Battle of Gods“, sekė kino ekranuose pasirodęs „Resurrection 'F'“, o tų pačių metų liepą pradėta rodyti naują „Dragon Ball“ frančizės serialą „Dragon Ball Super“. Nors pastarasis nėra paremtas manga motyvais, Torijama laikomas pagrindiniu autoriumi, nes istorija ir veikėjų dizainas kurti būtent jo paties.
Zabžas
Zabžas  – miestas-apskritis Lenkijos pietuose, 18 km nuo Katovicų, Aukštutinės Silezijos aglomeracijoje. Įsikūręs prie Klodnicos upės. Išvystyta mašinų, metalo apdirbimo, chemijos, maisto pramonė, angliakasyba.
Veikia Silezijos medicinos universiteto (Katovicuose) filialas ir kitos aukštosios mokyklos, teatras, filharmonija, miesto (įkurtas 1935 m.), angliakasybos (1981 m.), karinės technikos (2011 m.) muziejai, meno galerija, Gvido (lankytojams atidaryta 1982 m.), Karalienės Luizos (1993 m.) akmens anglių buvusios kasyklos, botanikos sodas. Svarbiausios bažnyčios: Šv. Andriejaus (pastatyta 1863–1866 m.), Šv. Pranciškaus Asyžiečio (1884–1885 m.), Šv. Onos (1897–1900 m.), medinė Šv. Jadvygos (1928–1930 m.).
Istorija
1915–1945 m., vokiečiams valdant Sileziją, vadintas Aukštutinės Silezijos Hindenburgu (Hindenburg in Oberschlesien).
Kiemeliškės (reikšmės)
Kiemeliškėmis vadinamos gyvenvietės:
Lenkijos kraštotyros draugija
thumb|250px|right|Draugijos emblema Lenkijos kraštotyros draugija – visuomeninė masinė draugija, besirūpinanti kraštotyra Lenkijoje. Su pertraukomis veikė 1906–1950 m.; po to vėl atsikūrė nuo 1993 m.
Istorija
Šios visuomeninės organizacijos iniciatoriais buvo Aleksandras Janovskis, Kazimieras Kulviecas, Zigmantas Gliogeris ir kt. Draugija užregistruota Varšuvoje 1906 m. spalio 27 d., jos veikimo sritis turėjo apimti tuometinėje Rusijos imperijos sudėtyje esančias lenkų gyvenamąsias žemes. Tikslas – gimtinės kultūros, etnografijos ir gamtos objektų tyrinėjimas, globa ir propagavimas. Pirmuoju vadovu išrinktas Z.Gliogeris, pavaduotoju K.Kulviecas.
Naujoji organizacija sulaukė didelio visuomenės dėmesio. Į ją įstojo nemažai žinomų asmenybių, tame tarpe ir iš lietuviškų Rusijos imperijos vietovių: Kauno gubernijos – Vincentas Kognovickis ir L.Nieseckis; Suvalkų gubernijos – Kazimieras Aufšlagas iš Trempinių, Vlodzimiežas Bienkevičius iš Kvietiškio, Vincentas Svetlinskis iš Seirijų; Vilniaus gubernijos – Florijonas Skaržinskis iš Bendrių dvaro (šalia Miroslavo) ir vilniečiai Mykolas Brenšteinas, Stanislovas Jarockis bei Vladislovas Zahorskis (1913 m. duomenys). thumb|250px|left|Draugijos 1908 m. išleista atvirutė su [[Myriaus pilis|Myriaus pilies vaizdu]] Dar prieš Pirmąjį pasaulinį karą Lenkijos kraštotyros draugija (toliau LKD) ėmėsi organizuoti kraštotyros muziejus. Tarp vienų pirmųjų jie atsirado Kališe (1908 m.), Suvalkuose (1908 m.) ir kt. Neretai jų ekspozicijas sudarė draugijos narių surinkti eksponatai. Iki Antrojo pasaulinio karo Lenkijos Respublikoje įsikūrė dvidešimt tokių muziejų.
LKD rūpesčiu buvo išleisti kelionių vadovai po šalį, atvirutės ir kita informacinė medžiaga (pvz.: 1923 m. išspausdinta knygutė keliautojams apie Vilnių). 1910 m. įsteigtas žurnalas „Ziemia“, kuriame buvo skelbiama narių surinkta kraštotyrinė medžiaga, spausdinama informacija apie panašią veiklą užsienyje. Šio leidinio puslapiuose straipsnius publikavo tokie žymūs autoriai kaip Stanislovas Thuguttas, Liudvikas Kšivickis, Vladislovas Zahorskis ir kt.
Bene aktualiausias keliauninkams rūpestis – nakvynė ir maitinimas. Draugijos iniciatyva buvo steigiamos turistų prieglaudos, kuriuose išvykų dalyviai galėdavo trumpam apsistoti. Pirmoji tokia prieglauda įkurta Švento Kryžiaus kalnuose Šv.Kotrynos vietovėje. thumb|250px|right|LKD Vilniaus skyriaus nariai 1928 m.: vicepirmininkas [[Bronislavas Zapasnikas (pirmas iš kairės}, sekretorė Zofija Kevlič, pirmininkas Kazimieras Slavinskis (su barzda), Leopoldas Vengrinovičius (trečias iš dešinės), Bronislavas Prašalovičius (su policijos inspektoriaus uniforma)]]
Organizacija masinį pobūdį įgavo tarpukaryje, daugelyje šalies miestų tada įsikūrė LKD skyriai. 1928 m. toks padalinys buvo įsteigtas Vilniuje, buvusiose Bernardinių vienuolyno patalpose. Tais pačiais metais Draugija finansavo žinomo fotografo Henriko Poddenbskio kūrybinę kelionę po Vilniaus kraštą, išliko jo padarytų 13x18 dydžio nuotraukų ant stiklo plokštelių archyvas. Be to, LKD organizuodavo ir kraštotyrinių fotonuotraukų parodas. Vienoje iš tokių parodų Kelcuose 1936 m. apdovanojimus už Vilnijos fotografijas pelnė M.Kšištofikas ir J.Farbotko (abu iš Vilniaus).
Dalis pastarosios organizacijos narių, nepatenkintų skiriamu dėmesiu jaunimui, 1993 m. atkūrė Lenkijos kraštotyros draugiją. Ji kuruoja moksleivių išvykų organizavimą šalyje.
Majordomas
Vėlesniais amžiais majordomu pradėtas vadinti bet kurio feodalinio ar kapitalistinio magnato dvaro arba rūmų valdytojas (prievaizdas).
Anapurna
Anapurna (अन्नपूर्णा) – kalnų masyvas Himalajuose, Nepalo teritorijoje, į vakarus nuo Džomolungmos. Aukštis iki 8091 m. Masyvas susidaręs iš magminių ir nuosėdinių uolienų. Iki 3300 m auga spygliuočių miškai. Aukščiau kaip 4800 m sniegynai ir ledynai.
Geografija
Anapurna tai šešių, aukštesnių kaip 7200 m, viršūnių masyvas:
thumb|centre|600px| Anapurna Himalajuose. Iš kairės į dešinę: Anapurna II ir IV; Anapurna III ir Gangapurna; Anapurna I.
Farerų futbolo varžybos 1948 m.
Farerų futbolo varžybos 1948 m.
Final Fantasy III
Final Fantasy III – 1990 m. 2D kompiuterinis fantastinis vaidmenų žaidimas, 3-toji „Final Fantasy“ serijos pagrindinės žaidimų linijos dalis, kurią sukūrė Japonijos „Square“ žaidimų kompanija. Išleidimo metu skirtas NES videožaidimų kompiuteriui, vėliau pasirodė 3D grafikos perdirbinys kitoms platformoms.
Vakarų kritikų apžvalgų vertinimo vidurkis pagal Metacritic.com 3D Nintendo DS versijai − 77 balai iš 100. 1990 m. NES leidimas buvo parduotas 1,4 mln. tiražu, 1994 m. SNES leidimas – 3,4 mln. 2006 m. pasirodžiusi 3D versija Nintendo DS delniniam žaidimų kompiuteriui buvo parduota virš 2 mln. kopijų tiražu.
Apie žaidimą
„Final Fantasy III“ yra vieno žaidėjo RPG žaidimas, kurį 1990 m. išleido Japonijos „Square“ žaidimų kompanija (vėliau „Square Enix“). Tai pirmas „Final Fantasy“ serijos žaidimas, kuriame laisvai galima keisti valdomų herojų roles ir pirmasis, kuriame pasirodė serijai būdingos, herojų iššaukiamos supergalių būtybės. „Final Fantasy III“ yra vėliausiai į anglų kalbą (2006 m.) išverstas serijos žaidimas, todėl ilgai trečiąja dalimi Vakarų rinkose buvo vadinamas „Final Fantasy VI“ žaidimas.
Žaidime yra įprastų „Final Fantasy“ serijai elementų: čokobo paukščių, būtybių muglų ir jų pašto „Mognet“, skrajojančių laivų, kuriais herojai keliauja po pasaulį, parduotuvių gyvenvietėse, kuriose galima pirkti ir parduoti ginklus, magiškas porcijas, burtus. Būdingai RPG žanrui su žaidimo eiga herojų galios didėja, jie gali įvaldyti vis geresnę magiją ir nugalėti vis stipresnius priešininkus. 2006 m. pasirodė žaidimo 3D perdirbinys. Be patobulintos grafikos įvesti kai kurie nežymūs pakeitimai. Pavyzdžiui, pradinės herojų rolės yra „Freelancer“, o ne „Orion Knight“ kaip originaliame leidime.
Rolių sistema
Žaidėjas herojams gali parinkti tam tikras roles (angl. Jobs), kurios suteikia tam tikrų trūkumų ir pranašumų. Žaidimo pradžioje galima pasirinkti tik keletą rolių. Su žaidimo eiga jų pasirinkimas didėja, jos tampa galingesnėmis. Kiekvienos rolės pasirinkimas vaizduojamas skirtingu herojaus apdaru. Daugumos rolių herojai gali naudotis tik tai rolei pasiekiamais ginklais, šarvais ir pan., nors yra rolių, kurios vienija kelių rolių funkcijas, pavyzdžiui, „raudonasis burtininkas“ gali naudotis tiek „baltojo burtininko“, tiek „juodojo burtininko“ kerais, tačiau negali įvaldyti pačių galingiausių šių rolių burtų. Kiekviena rolė turi specialų, tik jai būdingą veiksmą, pavyzdžiui, „vagis“ gali vogti iš priešininkų, „vienuolis“ – kontratakuoti gynybinėje pozoje, „drakonas“ – pašokti vieno atakos ėjimo metu ir būti nepasiekiamas priešininkams, „mokslininkas“ – nustatyti priešininko silpnąsias puses ir pan. thumb|right|240px| 4 žaidimo herojai (iš kairės): Arc, Luneth, Refia ir Ingus prie pirmojo kristalo (kadras iš 3D žaidimo versijos)
Žaidime roles galima pasirinktinai keisti bet kuriuo, išskyrus kovos, metu. Galima padaryti, kad visi herojai būtų vienos rolės. Pakeitus rolę herojus netenka visų savybių, todėl jį reikia iš naujo apginkluoti, parinkti šarvus, priskirti burtus. Kiekiena rolė turi išvystymo laipsnį, kuris didėja herojui kuo ilgiau kovojant šia role. Pavyzdžiui, kuo didesnis išvystymo laipsnis, tuo galingesnius burtus gali panaudoti burtininkai. Tai nepriklauso nuo paties herojaus patirties lygio.
Siužetas
Nežinomos planetos pasaulyje įvyksta žemės drebėjimas. Pro atsivėrusią angą žemėje į požemius nukrenta herojus Luneth. Po kovos su monstrais jis sužino, kad jis turi įvykdyti misiją, kuri padėtų jam išgelbėti pasaulį, kuris atsidūręs dideliame pavojuje. Kad tai įvykdytų, jis turi surasti papildomus tris herojus ir jie keturiese turi išvaduoti nuo blogio jėgų 4 pasaulio darną tarp šviesos ir tamsos palaikančius kristalus: ugnies, žemės, oro ir vandens.
Luneth sutinka kitus herojus: Arc, Refia ir Ingus. Visus juos vienija tai, kad jie yra našlaičiai. Išvadavę pirmąjį kristalą jie sužino, kad pasaulyje įvyko kataklizmas: jo laiko tėkmė sustojo įsiveržus tamsos jėgoms, tik skrajojantis žemynas, kuriame prasideda žaidimo veiksmas, liko nepaliestas tamsos galių. Anot legendos, 4 herojai kažkada atstatė pasaulio darną tarp tamsos ir šviesos, taip turi būti ir dabar. 4 nauji herojai, praminti „šviesos kariais“, turi nusileisti į žemiau esantį pasaulį ir įveikti blogį ….
NUTS:EE
NUTS:ES – Estijos suskirstymo į teritorinius statistinius vienetus sistema.
NUTS, pranc. Nomenclature des Unités Territoriales Statistiques, Teritorinių statistinių vienetų nomenklatūra – Europos Sąjungos unifikuota teritorijų skirstymo į regionus sistema, patvirtinta 2003 m. gegužės mėn. Europos Parlamento ir Tarybos Reglamentu (EB) Nr. 1059/2003, galiojančiu nuo 2003 m. liepos 1 d. Jis buvo papildytas 2005 m. spalio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1888/2005 į Europos Sąjungą įstojus Čekijos Respublikai, Estijai, Kiprui, Latvijai, Lietuvai, Vengrijai, Maltai, Lenkijai, Slovėnijai ir Slovakijai.
Estija dėl mažos teritorijos apima visą NUTS 1 ir visą NUTS 2 lygmenis. NUTS 3 lygmenį atitinka regionai, jie į smulkesnius administracinius vienetus toliau klasifikuojami pagal Bendrijos Vietinių administracinių vienetų sistemą LAU.
Zablatiškės valsčius
Zablatiškės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Zablatiškė, kurį laiką – Spinkaičiai.
Istorija
Įkurtas XIX a. Vilniaus gubernijoje. 1885 m. prijungta dalis Švenčionių valsčiaus. 1926 m. sausio 1 d. valsčiui perduota dalis Švenčionių valsčiaus.
Zablatiškės valsčius panaikintas 1929 m. balandžio 11 d., jo teritorija priskirta Daugėliškio valsčiui, Linkmenų valsčiui, Mielagėnų valsčiui ir Švenčionių valsčiui.
Chmelnickio sukilimas
Chmelnickio sukilimas – Ukrainos kazokų kariniai veiksmai 1648–1654 m., siekiant nepriklausomybės nuo ATR, pasibaigę faktine priklausomybe nuo Rusijos carystės.
Sukilimo pradžia
1648 m. balandžio 22 d. kazokai, vadovaujami Bogdano Chmelnickio, išvijo registrinių kazokų įgulą, o Bogdanas Chmelnickis buvo išrinktas etmonu.
Kariniai veiksmai
Remiamas Krymo totorių B. Chmelnickis 1648 m. įveikė Abiejų Tautų Respublikos kariuomenę prie Geltonųjų Vandenų, Korsūnės, Piliavcų, užėmė Lvovą, Zamostę.
Sukilimo metu B.Chmelnickis pradėjo lenkų ir žydų pogromus. Buvo sunaikinta apie 300 žydų bendruomenių, apie 60 000 žydų išžudyta arba parduota į vergiją turkams. Po to sekusiame Švedų tvane ir per karą su Maskva buvo išžudyta dar apie 100 000 žydų.
1651 m. pralaimėjo prie Berestečko ir buvo priverstas sudaryti kazokams mažiau palankią Bila Cerkvos sutartį.
Prisijungimas prie Rusijos
Dar 1648 m. prašėsi Rusijos caro Aleksejaus Michailovičiaus globos, su kitais kazokų vadais 1654 m. prisiekė jam (Pereslavlio rada) prijungdamas Ukrainą prie Rusijos.
Dalyvavimas ATR karuose prieš Rusiją ir Švediją
Per 1654–1667 m. ATR ir Rusijos karą rėmė rusus, į Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę pasiuntė kazokų pulkus.
Per 1655–1660 m. ATR ir Švedijos karą rėmė Švediją ir 1655 m. Kėdainių sutarties šalininkus. Manoma, kad ketino pripažinti Švedijos karaliaus Karolio X Gustavo valdžią. Tačiau, sužinoję, kad jų etmoną ištiko paralyžius, kazokai pasuko atgal, o tai galutinai pribaigė Chmelnickį. Jis mirė nuo apopleksijos 1657 m. liepos 27 d., bet apie jo mirtį buvo pranešta tik rugpjūčio 16 d.
Kronika
thumb|200px|right|Nežinomas Lietuvos miestas. (Paveikslas 1493 m. Niurnbergo kronikoje).
Kronika – viduramžių istoriografijos kūrinių rūšis. Skiriasi nuo analų tuo, kad įvykiai dėstomi ne trumpai pamečiui, o pasakojami smulkiau ir sistemingiau (Kryžiuočių kronikos, Livonijos kronikos). Lietuvos feod. istoriografijos, kaip ir Rusų istoriografijos kūriniai iš pradžių buvo metraščių (jie užima tarpinę vietą tarp kronikų ir analų) tipo. Trumpojo Lietuvos metraščių sąvado senesnieji tekstai (Akademinis, Supraslio nuorašai) rodo, kad XV a. istoriografijos kūriniai vadinti metraščiais, nors lietuviškoji šio sąvado dalis (Lietuvos d. kunigaikščių metraštis) savo struktūra priartėjo prie kronikos. Lietuvos ir Žemaičių D. Kunigaikštytės kronika, arba Platesnysis (Vidurinysis) Lietuvos metraščių sąvadas, įvedus legendinę ir išmetus rusiškają metraštinę Trumpojo sąvado dalį, įgavo kronikos bruožų. XVI a. kronikos išstūmė metraščius. Senesnįjį metraščių tekstą perteikiančiuose Krasinskio ir Račinskio nuorašuose visas kūrinys dar vadinamas metraščiu, o Lietuvos d. kunigaikščių metraštį kartojanti dalis ir jo tęsinys vadinama kronika; Ališavos ir Rumiancievo nuorašuose kronika jau vadinamas visas kūrinys (kronika pavadintas net trumpas analų tipo metraštis).
Jonas Sicinskis
Jonas Sicinskis ( g. apie 1560 m. – m. prieš 1621 m. balandžio 30 d.) – Lietuvos Sicinskių giminės Teisybės (Prawdzic) herbo bajoras, Abiejų Tautų Respublikos karo ir politinis veikėjas, Upytės pulko rotmistras, Biržų seniūnas, Upytės seimelio maršalka, Abiejų Tautų Respublikos Seimo atstovas, Vladislovo Sicinskio tėvas.
Biografija
Žinoma, kad jis buvo Valentino Sicinskio sūnus. Jo biografas A. Rachuba spėja, kad jis 1575 m. birželio 29 d. – 1576 m. lapkričio 30 d. studijavo Altdorfo universitete. Nuo 1578 m. būsimojo LDK etmono Kristupo Radvilos – Perkūno daliniuose dalyvavo karaliaus Stepono Batoro kovose prieš Maskvą. Priklausė Kristupo Radvilos klientams. 1587 m. dokumentuose minimas Upytės bajoro Mikalojaus Vekavičiaus nužudymo byloje. Vekavičiaus žmona už tai ant jo nė kiek neužpyko, net ištekėjo už Jono Sicinskio ir užrašė jam pirmojo vyro paliktus Lygumų, Pakruojo ir Upytės dvarus.
1588 m. vasarą, kaip spėjama, su Radvilos misija pabuvojo pas Žygimantą III Krokuvoje. 1591 m. dokumentuose jau minimas kaip Biržų seniūnas. 1593 m. liepos 3 d. – rugpjūčio 17 d. dalyvavo konvokacijoje Vilniuje, buvo išrinktas Lietuvos Tribunolo deputatu nuo Upytės pavieto.
1595 m. galėjo dalyvauti Radvilos žygiuose atremiant kazokų Polouso ir Semiono Nalivaikos Naugarduko ir Minsko puolimus. 1596 m. vasario 2 d. Upytės bajorija krašto gynimui jam pavedė išstatyti vėliavą (pulką) raitelių prieš kazokų plėšikavimą, be to, tais metais minima, kad būdamas Biržų seniūnu jis stiprino pilį. 1597 m. kovo 20 d. suteiktos Upytės seimelio maršalkos pareigos. 1599 m. dalyvavo sudarant sutartį tarp protestantų ir pravoslavų Vilniuje. 1600 m. gruodžio 19-21 dienomis dalyvavo Upytės priešseiminiame seimelyje. XVI a. pabaigoje supirkinėjo aplinkinių bajorų žemes, priešindamasis Kuršo kunigaikščio Vilhelmo Ketlerio pastangoms supirkinėti lietuvių bajorų valdas pasienyje.
1600 m. prasidėjo Abiejų Tautų Respublikos susirėmimai su švedais dėl Livonijos. Jos ginti stojo Lietuvos didysis etmonas ir Vilniaus vaivada Kristupas Radvila, dėl savo netikėtų žaibiškų smūgių pramintas Perkūnu. Jis su 5000 raitelių ir 600 pėstininkų 1601 m. birželio 23 d. įsiveržėlius atrėmė mūšyje prie Kokenhauzo, o vėliau, sumušęs Karolį atgavo ir Cėsių pilį už Dauguvos. Upytės vėliavos rotmistras Jonas Sicinskis 1601 m. kai išvyko buvęs vadas Liudvikas Vejheras, perėmė demoralizuotą apie 300 žmonių dalinį, stovėjusį Radvilave. Nematydamas galimybių išsilaikyti, išvedė dalinį į Šiaulių ekonomiją ir vadovavo pasienio gynybai 1601 m. vasaros kampanijoje, siuntė amuniciją ir pastiprinimus į Kokenhauzo pilį, tuo pat metu paruošė gynybai Biržų tvirtovę. Kai H. Vranglerio švedų pajėgos įsiveržė į Žemaitiją, J. Sicinskis balandžio pradžioje išžygiavo prieš jį, bet, pastarajam pasitraukus už Dauguvos, neatakavo stipresnio priešo. Gegužės pradžioje gavęs apie 800 žmonių pastiprinimą pajudėjo prie Kokenhauzo, kad užblokuotų švedus ir pridengtų LDK jėgų koncentraciją prie Anykščių. Tuo metu jo žinioje buvusios Upytės pavieto kuopos saugojo Lietuvos pasienį prie Kuršo.
Kuoknesės operacija užtruko, bet buvo sėkminga. Gegužės mėn. čia atvykęs Jonušas Radvila apgulė miestą. Karolio netikras sūnus Julenjelmas (Gyllenhjelm) Karlsonas, kuriam tėvas buvo pavedęs vadovauti prie Kuoknesės paliktai kariuomenei, nusprendė sausuma ir laivais Dauguva pristatyti apsuptai Kuoknesės miesto įgulai maisto ir amunicijos. Prie Kuoknesės gegužės 28 d. priartėjęs 2000–2400 karių Julenjelmo dalinys buvo atremtas ir išsklaidytas, o pasiųsti laivai, išskyrus du, pateko tuo metu per Dauguvą persikėlusiam etmonui K. Radvilai. Gegužės 29 d. Radvila J. Sicinskiui pavedė persekioti sumuštus švedų dalinius. J. Sicinskio dalinys švedus pasivijo ir birželio 2 d. sumušė juos prie Ėrglių, bet dėl artilerijos stokos pilies paimti negalėjo. Julenjelmas su pagrindinėmis jėgomis pasitraukė į Cėsis. Po to K. Radvila jam pavedė vykdyti baudžiamąsias operacijas Uždauguvyje. Birželio 23 d. husarų vėliavos (68 žirgai) priešakyje dalyvavo pergalingame mūšyje prie Kuoknesės. Liepos 13 d. prie Vendeno jam pavesta konvojuoti nugalėtą švedų įgulą.
1602 m. sausio 10 d. jau vėl vadovavo Upytės seimeliui, kuriame buvo renkamas vaznis (teismo vykdytojas). Vietos seimeliuose dalyvavo ir tų metų liepos 3 d. ir 1604 m. gegužės 5 d. Tais pačiais metais atsisakė Biržų seniūno pareigų, nors toliau liko Radvilos, tik jau Kristupo Radvilos, vėliau taip pat LDK etmono klientu. 1606 m. rugpjūčio 23 d. Upytės seimelio posėdyje pranešė apie politinius Karaliaus dvaro planus ir karą su Maskva.
1610 m. Upytės pavieto deputatas į Lietuvos Tribunolą, o 1611 m. ir pasiuntinys į Abiejų Tautų Respublikos Seimą. 1612 m. vasario 2 d. Upytės seimelyje bajorai išrinko jį mokesčių rinkėju rinkliavai nuo gėrimų, kelių taisymo ir naujų muitų. Tais pat metais karaliaus paskirtas vienu iš komisijos dėl algų išmokėjimo Uždauguvio kariuomenei nariu. Komisija savo posėdžius pradėjo Rygoje rugsėjo mėn.
1613 m. vėl tapo Upytės pasiuntiniu į seimą, kuriame buvo išrinktas komisaru riboms tarp Upytės, Ukmergės ir Kauno pavietų bei Žemaitijos nustatyti. Tų pat metų balandžio 30 d. bajorija išrinko jį tiesioginių mokesčių rinkėju, o Žygimantas Vaza jam suteikė privilegiją Žeimelyje ir Pakruojyje kasmet rengti po du jomarkus. Jis vadovavo Upytės seimeliui 1613 m. spalio 14 d.
Kaip Upytės pasiuntinys 1614 m. rudenį dalyvavo konvokacijoje, tų metų Abiejų Tautų Respublikos Seime, 1615 m. gegužės 21 d. – birželio 5 d. konvokacijoje, 1616 m. seime pripažintas deputatu į Uždauguvio pilių revizijos komisiją, o kartu į komisiją, turėjusią kontroliuoti Ukmergės pavieto sienų išvedimą su Breslaujos, Vilniaus, Kauno ir Upytės pavietais. 1617 m. vasario 2 d. Panevėžyje išrinktas pasiuntiniu į Vyriausiąjį suvažiavimą Vilniuje, pradėjusį darbą tų metų balandyje.
Pagal vėlesnius šaltinius Jonas Sicinskis mirė Vilniuje nutrenktas perkūno, kartu su savo trečiąja žmona ir vaikais (arba tik dukterimi).
Jaunius Valimantaitis
Jaunius Valimantaitis (krikšto vardas Jonas; apie 1380 m. – 1432 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valstybės veikėjas.
Biografija
1413 m. Horodlėje gavo Zadoros herbą.
Kilęs iš Lietuvos bajoro Valimanto šeimos, Buškos vaikaitis. Turėjo penkis brolius, vienas jų, Rumbaudas Valimantaitis – Žemaitijos seniūnas, Lietuvos didysis maršalka. Buvo vedęs du kartus, bet palikuonių veikiausiai nepaliko.
Valstybės tarnyba
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto šalininkas ir bendražygis. 1412 m. Trakų seniūnas, 1413 m. Horodlės susitarimo dalyvis. Įkūrus Trakų vaivadiją paskirtas pirmuoju Trakų vaivada. 1422 m. Melno taikos pasirašymo liudytojas. Palaikė Vytauto karūnavimo Lietuvos karaliumi idėją, po Vytauto mirties 1430 m. rėmė Lietuvos Didijį kunigaikštį Švitrigailą. 1432 m. Gardino sutarties dalyvis ir jos sudarymo liudytojas.
1432 m. rugsėjo 1 d. Žygimantui Kęstutaičiui Ašmenoje užpuolus Švitrigailą, Jauniaus korespondencija Švitrigailai pateko į Žygimanto rankas. Šis liepė Jaunių suimti ir nužudyti. Po Jauniaus mirties jo valdos išdalytos bajorams, Žygimanto šalininkams.
Zrazai
thumb|250px|Zrazai
Zrazai – mėsos patiekalas, paplitęs buvusios ATR teritorijoje – Lietuvoje, Lenkijoje, Baltarusijoje, Ukrainoje.
Zrazus sudaro išmuštas mėsos (paprastai jautienos) pjausnys, pagardintas druska ir pipirais. Jis įdaromas daržovėmis, grybais, kiaušiniais, bulvėmis ar kitais produktais (yra didelė įdarų įvairovė) tada susukamas į ritinėlį ir sutvirtinamas siūlu ar dantų krapštuku. Pradžioje zrazai trumpai pakepami keptuvėje, vėliau dedami į puodą su salierais, svogūnais, kitomis daržovėmis ir prieskoniais bei karštu sultiniu, ir verdami ant mažos ugnies. Prieš patiekiant ant stalo pagaliukai išimami, kartais zrazai apibarstomi miltais arba užpilami grietine. Valgomi su buljonu, kuriame virė, bulvių, miežine arba grikių koše.