cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rotacinis variklis
Balzer
miniatiūra|Langley Aerodrome A XIX a. dešimtame dešimtmetyje Niujorke gyvenęs laikrodininkas Styvenas Balzeris (angl. Stephen M. Balzer) sukūrė keletą rotacinio variklio prototipų. Pagrindinis jo modelis buvo 1894 m. sukurtas 3 cilindrų variklis, kurį naudojo Smitsono instituto sekretorius Samuelis Lenglis (angl. Samuel Langley) 1901-1914 m. kurdamas jį bankrutuoti privertusią orlaivių Aerodrome seriją. Vėliau, jau antrame dešimtmetyje šį variklį modifikavo Balzerio asistentas Čarlis Menlis (angl. Charles M. Manly), sukūręs žvaigždinį (radialinį) Menlio-Balzerio (angl. Manly-Balzer) variklį.
De Dion-Bouton
1899 m. Prancūzijos įmonė "De Dion-Bouton" sukūrė 4 cilindrų rotacinį variklį. Nors jis ir buvo kuriamas kaip aviacinis, tačiau nebuvo panaudotas jokiame orlaivyje.. miniatiūra|Adams-Farwell Gyro Motor Rotary 5
Adams-Farwell
1898 m. automobilių gamintojas Adams-Farwell sukūrė 3 cilindrų rotacinį automobilinį variklį. 1906 m. jis buvo modifikuotas ir sukurtas 5 cilindrų variklis. Pastarasis variklis buvo naudojamas ir pirmuosiuose Emilio Berlinerio (angl. Emil Berliner) mėginimuose sukurti sraigtasparnį. Variklis buvo plačiai naudojamas pirmuosiuose JAV orlaiviuose su fiksuotu sparnu. Teigiama, kad šis variklis, 1904 m. bandytas parduoti Prancūzijos kariuomenei, galėjo tapti įkvėpimu Gnôme įmonės sukurtiems varikliams. Tiesa, priešingai nei vėlesni Gnôme varikliai ir panašiai kaip vėlesni Clerget 9B ir Bentley BR1 aviaciniai rotaciniai varikliai, Adams-Farwell motorų cilindrų galvutėse buvo montuojami įprastiniai įsiurbimo ir išmetimo vožtuvai..
Gnome
miniatiūra|Gnome GA variklio brežinys Vieną žymiausių XX a. pradžios aviacijos variklių - Gnome – sukūrė trys broliai inžinieriai Segui (pranc. Seguin) – Liudvikas, Loranas ir Augustinas (Louis, Laurent, Augustin). 1906 m. vyriausias brolis Liudvikas įkūrė įmonę "Société des Moteurs Gnome", kuri pradžioje gamino stacionarius variklius pramonei bei, pagal "Motorenfabrik Oberursel" licenciją – vieno cilindro variklius Gnom. Vėliau jau Oberursel įsigijo licenciją gaminti prancūziškus Gnome variklius, kurie itin plačiai buvo naudojami I Pasaulinio karo pradžios vokiškuose orlaiviuose. miniatiūra|1913 m. sukurto 100 AG (75 kW) galios Gnome Omega Omega brėžinys Vokiško Gnom variklio pagrindu Loranas sukūrė 5 cilindrų radialinį aviacinį variklį, išvystydavusį 34 AG (24 kW) galią. Tolimesne bandymų kryptimi tapo rotaciniai varikliai, kurių konstrukcija siūlė efektyvesnį aušinimo problemų sprendimą. Pirmuoju jų gaminiu tapo 1908 m. Paryžiaus automobilių parodoje pristatytas pirmasis pasaulyje serijinis oru aušinamas 7 cilindrų variklis „Omega“, išvystęs 50 AG (37 kW) galią. Variklio konstrukcijoje buvo panaudotos moderniausios to meto technologijos – korpusas buvo išlietas iš tvirčiausios to meto medžiagos – nikelio ir plieno lydinio, atskiros dalys buvo gaminamos siekiant kuo mažiausio svorio – pvz. cilindro sienelė buvo tik 1,5 mm storio, stūmokliai buvo gaminami su išfrezuotais kanalais. Nors variklio darbinio tūrio ir galios santykis nebuvo įspūdingas, tačiau jo galios santykis su svoriu buvo vienas geriausių pasaulyje – 1 AG (0,76 kW) / 1 kg. Šis variklis yra eksponuojamas JAV Smitsono Nacionaliniame oro ir kosmoso muziejuje. miniatiūra|Dvieilis rotacinis variklis Oberursel U.III 1909 m. šis variklis buvo sumontuotas Rožė Ravo (pranc. Roger Ravaud) laivo su povandeniniais sparnais ir lėktuvo derinyje Aéroscaphe, dalyvavusiame Monake vykusiose tiek laivų, tiek ir lėktuvų lenktynėse. Variklį išgarsino ir Anri Farmano (pranc. Henry Farman) sprendimas jį naudoti didįjį nuotolio lenktynių (180 km) prizą laimėjusiame ir pasaulinį skrydžio trukmės rekordą pagerinusiame lėktuve „Rheims“. Variklis buvo sumontuotas ir pirmajame sėkmingame hidroplane – Anri Fabrė (pranc. Henri Fabre) „Le Canard“, į orą pakilusiame 1910 m. kovo 28 d. Marselyje.
Iki I Pasaulinio karo „Gnome“ pagamino apie 4 tūkst. rotacinių variklių. Vienas jų modelių buvo dvieilis rotacinis 100 AG galios „Double Omega“, taip pat didesnis 80 AG galios „Gnome Lambda“ ir 160 AG galios dvieilis „Double Lambda“. Grome varikliai buvo laikomi itin patikimais, jie tapo pirmaisiais varikliais, kurių resursas tarp einamųjų remontų siekė dešimt valandų.
1913 m. broliai Segui praėjo gaminti „Monosoupape“ – vieno vožtuvo variklius. Variklio sukimosi greitis buvo valdomas ant cilindro montuojamais svertais keičiant vožtuvų atidarymo trukmę. Šios sistemos netrukus buvo atsisakyta, nes taip valdomi vožtuvai dažnai perdegdavo. „Monosoupape“ variklis buvo truputį lengvesnis nei dviejų vožtuvų motorai ir naudojo mažiau tepalo. "Monosoupape" turėjo 9 cilindrus ir išvystydavo 100 AG galią esant 1 200 aps./min. Vėlesnė jo modifikacija – 9 cilindrų Gnome 9N turėjo dvigubą uždegimo sistemą ir išvystydavo 160 AG galią ir galimybę nustatyti ketvirčio, pusės ir vienos aštuntosios galios variklio darbo režimus. 2022 m. pasaulyje egzistavo viena Fokker D.VIII parasolio tipo naikintuvo replika su originaliu Gnome 9N varikliu (Old Rhinebeck aerodromas). miniatiūra|Fokker E.I Eindecker I Pasaulinio karo pradžioje rotacinio variklio standartu buvo laikomas 80 AG (60 kW) galios 7 cilindrų Gnome Lambda bei Vokietijoje gaminta jos licencinė kopija Oberursel U.0. Pastarąją įmonę įsigijus Fokker koncernui, šie varikliai buvo montuojami į Fokker E.I Eindecker monoplanus naikintuvus, 1915 m. antroje pusėje kovojusius su britų gamybos Bristol Scout biplanais, varomais tokiais pat "Gnome Lambda".
Siemens-Halske dvigubo rotoriaus modelis
miniatiūra|Siemens-Halske Sh.IIIa, Museo Storico dei Motori e dei Meccanismi, Palermo uiversitetas miniatiūra|Siemens-Halske Sh.III Pirmojo Pasaulinio metu Siemens AG pamėgino praktiškai įgyvendinti Redrupo modelį: propeleris buvo montuojamas ant 900 aps./min. greičiu prieš laikrodžio rodyklę besisukusio alkūninio veleno su kuriuo kartu sukosi cilindrai, o cilindrų blokas sukosi priešingą pusę. To rezultate variklis faktiškai dirbo 1800 aps./min. greičiu. Ši schema buvo praktiškai įgyvendinta vienuolikos cilindrų variklyje Siemens-Halske Sh.III.undefined Šis variklis buvo montuojamas į keletą karo pabaigoje pradėtų gaminti orlaivių, vienas iš kurių buvo ir Lietuvos karo aviacijos turėtas naikintuvas Siemens-Schuckert D.IV. Pastarajame orlaivyje buvo sėkmingai išnaudoti žemomis apsukomis veikusio variklio privalumai, kartais montuotas ir keturių menčių propeleris, leidęs pasiekti tiek iki 240 AG galią (modelis Sh. IIIa), tiek ir įspūdingus kilimo greičius.: 12
Šią schemą taip pat buvo mėginama pritaikyti ir jau senstelėjusiuose 110 AG (82 kW) Oberusel Ur. II varikliuose (prancūziško Le Rhône 9J kopija), kuriuos buvo ketinama montuoti į Fokker D.VIII naikintuvus.
Šiems eksperimentams labai neigiamai atsiliepė Sąjungininkų vykdyta Vokietijos jūrinė blokada, dėl kurios nepavykdavo gauti pakankamos kokybės ricinos aliejaus. Naudotos alternatyvos pasižymėjo neigiamu poveikiu varikliui, sąlygojusius aukštas darbines temperatūras ir sparų besitrinančių paviršių susidėvėjimą.
Pirmasis pasaulinis karas
Mėginimų įveikti rotacinių variklių inercijos problemą buvo dar prieš I Pasaulinį karą. 1906 m. britų inžinierius Č. Redrupas (angl. Charles Benjamin Redrup) britų karo aviacijos (Royal Flying Corps) vadovybei siūlė variklio modelį, kuriame velenas ir cilindrų blokas sukosi į priešingas puses ir kiekvienas jų suko atskirą propelerį. 1914 m. šis modelis, gavęs pavadinimą „Reactionless 'Hart'“, buvo patobulintas, atsisakyta antro propelerio, o likęs sukosi į kitą pusę nei cilindrų blokas, taip beveik kompensuodamas inercijos efektą. Dėl sudėtingos konstrukcijos variklis nebuvo pradėtas masiškai naudoti.
Karo eigoje rotacinis variklis buvo nuolat tobulinamas, kuriami nauji vožtuvų ir uždegimo valdymo mechanizmai, naudojamos lengvesnės medžiagos. Karo metu vidutinės aviacinių variklių maksimalios apsukos padidėjo nuo 1 200 aps./min iki 2 000 aps./min. Rotaciniai varikliai tokių apsukų pasiekti negalėjo dėl smarkiai augančio išilginio oro pasipriešinimo: padidinus variklio apsukas nuo 1200 iki 1400 aps./min., cilindrų bloko sukuriamas oro pasipriešinimas išaugdavo greičio pokyčio kvadratu, t. y. 36%. Dėl šio priežasties galingesnių rotacinių variklių konstravimas tapo beprasmiu, nes išaugusi galia būdavo sunaudojama išaugusiam pasipriešinimui kompensuoti.
Naudojimas tarpukariu
Jau karo pabaigoje buvo akivaizdus rotacinių variklių ribotumas ir po jo iš esmės nebuvo kuriami nauji modeliai. Viena iš negausių išimčių tapo 230 AG (170 kW) galios Bentley BR2 varikliu varomas naikintuvas Sopwith Snipe ir iki ketvirto dešimtmečio Švedijos KOP naudotas lavinimosi lėktuvas FVM Ö1 Tummelisa su 90 AG (67 kW) galios "Le-Rhone-Thulin" varikliu. Rotaciniams varikliams skirti tvirtinimo mazgai buvo įrengiami ir standartiniame britų tarpukario mokymosi lėktuve Avro 504K, tačiau paprastai juose buvo montuojami vienaeiliai varikliai. Iki trečiojo dešimtmečio pagrindinės aviacinės valstybės sunaudojo turėtas karo metų variklių atsargas, o vieninteliu žvaigždės formos varikliu tapo fiksuoto rotoriniai varikliai, tokie kaip Armstrong Siddeley Jaguar ir Bristol Jupiter.
Iki ketvirtojo dešimtmečio pabaigos buvo dar keletas mėginimų reanimuoti rotacinio variklio koncepciją. 1921 m. buvo sukurtas opozicinis rotacinis stūmoklinis Mišelio (Michel) variklis, ketvirtojo dešimtmečio pradžioje SSRS sraigtasparnių statybos pradininkai Centrinio aviacijos ir hidrodinamikos instituto (CAHI) inžinieriai B. Jurijevas ir A. Čeremuchinas savo sukurtame sraigtasparnyje CAGI 1-EA (TsAGI 1-EA) sumontavo du sovietinės gamybos rotacinius variklius M-2. Nors šis sraigtasparnis 1932 m. rugpjūčio 14 d. pasiekė oficialiai neužregistruotą sraigtasparnių skrydžio aukščio rekordą (605 m.), tačiau nei naudota aerodinaminė schema, nei varikliai toliau nebuvo tobulinami.
Naudojimas automobiliuose ir motocikluose
miniatiūra|MHV Megola su priekiniame rate įmontuotu radialiniu varikliu Nors rotaciniai varikliai buvo kuriami visų pirma lėktuvams, buvo ir keletas mėginimų juos montuoti į antžemines transporto priemones. 1892 m. buvo sukurtas rotaciniu varikliu varomas „Millet“ motociklas, trečiojo dešimtmečio pradžioje – labai sėkmingas lenktyninis „Megola“, kurio rotacinis 5 cilindrų variklis buvo įrengtas priekiniame rate. Tokia pat konstrukcija buvo naudojama ir 1912 m. Č. Redrupo sukurtame „Redrup Radial“, varomame trijų cilindrų 303 cm2 darbinio tūrio rotacinio variklio.
1904 m. Redrus sukūrė dvejų cilindrų „Barry“ variklį, svėrusį tik 6,5 kg, skirtą motociklams. Paskutiniu žymesniu bandymu buvo penktame dešimtmetyje inžinieriaus Cirilo Pulino (Cyril Pullin) sukurtas „Powerwheel“ – rotacinis, rate montuojamas vieno cilindro variklis, kuriame tilpo sankaba ir būgninis stabdis.
Kiti rotaciniai varikliai
miniatiūra|Į [[Mazda RX-7 montuoto Wankelio variklio degimo kamera]] Rotaciniams varikliams priskiriami ir rotoriniai (Vankelio) varikliai, nuo XX a. aštuntojo dešimtmečiuose naudoti kai kuriuose NSU ir Mazda automobiliuose.
Aštuntame dešimtmetyje taip pat buvo pristatytas alkūninio garo variklio pagrindu sukurtas „Rotary Vee“ variklis, kurį buvo ketinama montuoti į Bricklin SV-1 sportinį automobilį.
Lietuvoje
miniatiūra|Lietuvos karo aviaicjos "Sopwith 1 1/2 Strutter", 1926 m., Kaunas Lietuvos karo aviacija savo pradžioje naudojo daugiausiai Pirmojo Pasaulinio karo pabaigoje sukurtus vokiškus lėktuvus, varomus vienaeiliais varikliais. Karo aviacijos naudotų orlaivių sąraše yra tik du lėktuvai su rotaciniais varikliais – Sopwith 1 ½ Strutter ir Siemens-Schukert D.IV.
„Sopwith 1 1/2 Strutter“ (Nr. A/1527) – buvęs bolševikų lėktuvas, mūšio dėl Alytaus metu kurui pasibaigus nusileidęs Lietuvos kariuomenės kontroliuojamoje teritorijoje prie Jiezno ir paimtas kaip karo grobis 1919 m. vasario 5 d. arba vasario 14 d. Transportuojant į Kauną lėktuvas buvo apgadintas ir suremontuotas buvo tik 1921 m. Nors po remonto lėktuvas buvo pripažintas tinkamu ir formaliai priskirtas Pirmąjai eskadrilei, tačiau buvo naudojamas tik retkarčiais. Pagrindinė to priežastis - trumpas tarpremontinis jo variklio resursas. Daugiau tokių variklių ir atsarginių dalių Kaune nebuvo, todėl jį intensyviai eksploatuoti, remontuoti ir užsakinėti užsienyje atsargines dalis būtų buvę neracionalu. Be to, trečiojo dešimtmečio pradžioje ši 1915 m. konstrukcija jau buvo ir techniškai, ir moraliai pasenusi. Lėktuvas sudužo 1928 m. demonstracinio skrydžio metu, greičiausiai dėl piloto L. Pesecko klaidos ore kilus gaisrui.
Vienas Siemens-Schukert D.IV (gamyklinis Nr. 6177/18) buvo tarp karo grobio, kurį Lietuvos kariuomenė paėmė po Radviliškio kautynių. Nesant rotacinius variklius galinčių aptarnauti specialistų olaivis nebuvo eksploatojamas ir kurį laiką buvo saugomas Cepelino angare Kauno aerodrome.
Rudaminos dvaras
Rudaminos dvarai yra buvę:
FK Obolon'
Kijevo „Obolon-Brovar“ – Ukrainos futbolo klubas iš Kijevo.
Priešistorė
Egzistavo kitas klubas FK Obolonʹ Kiïv, kuris buvo įkurtas 1992 m. Tuo metu vadinosi pagal pagrindinio rėmėjo pavadinimą.
2012 m. įsiplieskė konfliktas tarp vieno iš rėmėjų ir klubo vadovybės. Galiausiai komanda buvo išformuota.
2013 m. vasario 21 d. oficialiai pranešta, kad klubas nebedalyvaus jokiose varžybose.
Klubo įkūrimas
2013 m. įkurtas naujas klubas "Obolon-Brovar" pavadinimu.
Debiutavo 2015–2016 m. Pirmoje lygoje.
2020 m. pakito klubo pavadinimas. Nuo tada žinomas FK „Obolon“ pavadinimu.
Spalvinė gama
Žalia ir balta.
Kūtijatam
thumb|250px|Kūtijatam scena
Kūtijatam  – Keralos muzikinis teatras; jungia klasikinio sanskrito teatro ir tradicinių tamilų bei malajalių šokių elementus; seniausia išlikusi Indijos muzikinio teatro forma.
Kūtijatam laikoma vienintele nenutrūkusia sanskrito teatro tradicija. Pradžioje vaidinimai būdavo atliekami tik rūmuose, bet nuo XIII a. pradėti statyti ir šalia šventyklų pastatytose didelėse teatro scenose. Aktoriai būdavo prilyginami šventikams ir pelnydavo aukštą socialinį statusą. Nors ir neišmanė vedų, jie būdavo inicijuojami į brahmanus, o vaidinimas būdavo traktuojamas kaip religinis aktas, prilyginamas dharmos išpildymui.
Spektakliai būdavo statomi per didžiąsias religines šventes ir laikyti aukomis dievams. Kūtijatam struktūra didžiąja dalimi remiasi „Natjašastros“ taisyklėmis. Kadangi ant scenos vaidinami ir dievai, tad juos įkūnijančių aktorių pamatymas yra prilygus šventyklos ikonos pamatymui (daršanai).
Po to, kai XX a. 8-ajame dešimtmetyje Keralos komunistų partija nusavino didžiąją dalį šventyklų turto, jos nebeišgalėjo išlaikyti aktorių ir statyti didelių vaidinimų. Kūtijatam globą perėmė turtingi mecianatai.
Kūtijatam įtrauktas į UNESCO žodinio ir nematerialaus pasaulio paveldo sąrašą.
Vidiškių dvaras
Vidiškių dvaras – dvaras Ignalinos rajone, Vidiškių kaime. Prie ežero yra XVIII a. įveistas parkas (5 ha), kuris yra išsidėstęs pietiniame Varnio ežero pakrantės šlaite.
Istorija
Vietovės pirmasis paminėjimas rašytiniuose šaltiniuose – 1675 m. Pirmą kartą dvaras paminėtas XVIII a. antroje pusėje, 1782 metais. kai tuometinis dvaro savininkas N. Ragoža iš Vilniaus vyskupijos gavo leidimą dvare statyti koplyčią.
1807 m. dvaro savininkas – grafas Liudvikas Pliateris – pastatė naują koplyčią. Nuo tada dvaras imtas vadinti Pšijazn. XIX a. 2-3 dešimtmetyje dvarą įsigijo Jonas Kaminskis, vėliau – Ignotas Kaminskis. Dvarui priklausė: Antakmenė, Ažušilė, Ažumiškė, Baltamiškė, Balininkai, Bajorai, Budriai (dabar Ignalinoje), Buivyliškės, Dziediškės, Gaidžiai, Gaveikėnai, Kilatrakis, Kiryliškės, Kaneišiai, Kudrašiškės, Labučiai, Navikai, Petriškės, Pašvoginės, Poviliškės, Padvariai, Rumšėnai, Rimšaičiai, Strigailiškis.
1912–1913 m. dvaras atiteko Aristarchui Pimenovui (Vilniaus sentikių bendruomenės pirmininkui?). Šis dvarą 1915 m. paliko savo seserei Elenai Dorochovai, kuri 1924 m. dvaro valdymą perleido savo vyrui Joachimui Dorochovui, kuris čia tvarkėsi iki 1939 m.
1940 m. dvaras nacionalizuotas. Įsikūrė apylinkės tarybos raštinė, kultūros namai, biblioteka, telefonų stotis ir kt.
Paežerių dvaras (Vilkaviškis)
Istorija
1939 m. dvarą įsigijo signataras Jonas Vailokaitis, kuris 1940 m. gegužę emigravo į Vokietiją, o dvare įsikūrė žemės ūkio mokykla, kuri 1942 m. pavasarį iškelta – juose įsikūrė vokiečių okupacinės valdžios generalinis komisaras F. A. fon Rentelnas. 1945–1952 m. dvaras buvo Vilkaviškio tarybinio ūkio centras. 1952–1994 m. dvaro ansamblis perduotas Vilkaviškio melioracijos statybos montavimo valdybai (MSMV). 1994 m. perduotas Vilkaviškio rajono savivaldybei, 1995 m. liepą jis perduotas Lietuvos dailės muziejui (LDM). 1998 m. dvaro rūmų pirmame aukšte ir oficinoje įsikūrė Vilkaviškio krašto muziejus, 2003 m. pabaigoje LDM rūmus perdavė Marijampolės apskrities viršininko administracijai, 2004 m. pradžioje čia įsikūrė Suvalkijos (Sūduvos) regioninis kultūros centras, kuris po 2016 m. liepos reorganizacijos tapo kultūros centru-muziejumi.
Dvaro ansamblis 1992 m. įtrauktas į saugomų objektų sąrašą kaip respublikinės reikšmės kultūros vertybė, rūmai 2009 m. paskelbti valstybės saugomu paveldo objektu. 2008–2015 m. dvaras renovuotas (oficina, bokštas, rūmai). 2010 m. rugpjūtį pasikeitus įstaigos savininkui, įstaigos pavadinimas pakeistas į Vilkaviškio rajono Suvalkijos (Sūduvos) kultūros centrą. Dvaro oficinoje įsikūręs Vilkaviškio krašto muziejus, turintis meno ir priešistorės ekspozicijas.
Žemaitkiemio dvaras
Istorija
Dvaras minimas nuo XV a., priklausė Radviloms. Vys­ku­pas Jurgis Radvila (bū­si­ma­sis kar­di­no­las) 1581 m. Že­mait­kie­mio dva­rą už­ra­šė jė­zui­tams, ku­rie čia įkū­rė sa­vo mi­si­ją ir pa­sta­tė baž­ny­čią.
Flanginiai debiutai
Flanginiai debiutai – šachmatų debiutų grupė, kurioje esančiuose debiutuose centriniai laukeliai kontroliuojami iš flangų, nesiveržiant centrą d ir e pėstininkais. Baltieji žaidžia hipermoderniu stiliumi.
Šie debiutai žaidžiami dažnai, pvz., 1.Žf3 (Cukertorto debiutas) ir 1.c4 (Angliškasis debiutas) populiarumu nusileidžia tik ėjimams 1.e4 ir 1.d4.
Jei baltieji pradeda ėjimu '''1. Žf3, žaidimas dažniausiai pereina į uždarus arba pusiau uždarus debiutus (transpozicija), bet yra ir originalių tęsinių, pvz., Rečio debiutas (1. Žf3 d5 2. c4''') ar senoji indiškoji pradžia.
Senoji indiškoji pradžia – išsivystymo sistema, taikoma daugeliui juodųjų atsakymų. Jos ėjimai – 1.Žf3, 2.g3, 3.Rg2, 4.0-0, 5.d3, 6.Žbd2 ir 7.e4. Pozicija dažnai pasiekiama darant tuos pačius ėjimus kita seka.
Angliškasis debiutas taip pat dažnai pereina į kurį nors iš '''1. d4 debiutų bet turi ir originalius tęsinius, pvz., simetrinį variantą (1. c4 c5) ir siciliškąją gynybą atvirkščiai (1. c4 e5''').
Larseno debiutas (1. b3) ir Sokolskio debiutas (1. b4) retai matomi aukšto lygio žaidime, nors organizuoja spaudimą centre ruošdami rikio fianchetto. Vis dėlto Larseno debiutas laikomas gerseniu, nes nesilpnina valdovės flango ir nepastato pėstininko į pavojingą padėtį, priešingai nei Sokolskio debiutas.
Didžiadvario dvaras
Didžiadvario dvarai yra buvę:
Panemunės dvaras
Panemunės dvarai yra buvę:
Kraštų dvaras
Kraštų dvarai yra buvę:
Artakserksas IV
Artakserksas IV arba Arsas (, 🇬🇷, mirė 336 m. pr. m. e.) – Persijos Achemenidų imperijos karalius, valdęs 338–336 m. pr. m. e. Karaliaus Artakserkso III sūnus.
Enuchui Bagojui nužudžius karalių Artakserksą III ir jo vyresniuosius sūnus, Artakserksas IV įvesdintas į sostą. Juo pasinaudodamas, Bagojas siekė valdyti šalį. Jo valdymo metais, Pilypas II Makedonietis įsiveržė į Mažąją Aziją, nes Artakserksas III parėmė Perinto miesto pasipriešinimą makedonams.
Karinė administracija Belgijoje ir Šiaurės Prancūzijoje
Karinė administracija Belgijoje ir Šiaurės Prancūzijoje – laikina okupacinė valdžia, įkurta nacistinės Vokietijos per Antrąjį pasaulinį karą dabartinėje Belgijoje ir Prancūzijos Šiaurės bei Pa de Kalė departamentuose. Administracija taip pat buvo atsakinga už „uždraustosios zonos“ (zone interdite) valdymą – siaurą teritorijos juostą, besitęsiančią palei Prancūzijos šiaurines ir rytines sienas. Ji egzistavo iki 1944 m. liepos mėn. Planus perkelti Belgiją iš karinės administracijos į civilinę skatino SS, o Hitleris buvo pasirengęs tai padaryti iki 1942 m. rudens, kai planus teko atidėti. SS civilinės administracijos reichskomisaru pasiūlė Josefą Terboveną arba Ernstą Kaltenbrunnerį.
Reichskomisariatas
1944 m. liepos 18 d. karinė administracija buvo pakeista civiline. Jai vadovavo gauleiteris Josefas Grohé, kuris buvo pavadintas Belgijos ir Šiaurės Prancūzijos reichskomisariato (Reichskommissariat Belgien und Nordfrankreich) reichskomisaru.
Kolaboracionistų grupių vaidmuo
Nacių administracijai talkino fašistų flamandų, valonų ir prancūzų kolaboracionistai. Dvitautėje Belgijos teritorijoje, daugiausia prancūzų Valonijos regione, kolaboracionistai reksistai teikė pagalbą naciams, o flamandų apgyvendintoje Flandrijoje flamandų nacionalinė sąjunga palaikė nacius.
Šiaurės ir Pa de Kalė departamentai prie Briuselio karinės administracijos iš pradžių buvo priskirti kariniais sumetimais ir, kaip manoma, buvo padaryti ruošiantis planuojamai invazijai į Britaniją. Galiausiai prijungimas buvo pagrįstas Hitlerio ketinimu perkelti Reicho sieną į vakarus, taip pat buvo naudojamas palaikyti spaudimą Viši režimui.
Valdymo struktūra
Karinė administracija sudarė platesnės vadovybės struktūros, kurios leido valdyti okupuotą Belgiją, šerdį: thumb|center|500px|Karinės administracijos Belgijoje ir Šiaurės Prancūzijoje valdymo struktūra
Malkinė
miniatiūra|250px|right|Malkinė su laisvai sumestomis malkomis, sienomis iš karčių (Švedija)
Malkinė – pagalbinio ūkio statinys, pašiūrė, funkcionali erdvė malkų laikymui ir apsaugai nuo kritulių. Joje malkos gali būti sukrautos tiek tvarkingomis eilėmis, tiek laisvai sumestos, gali būti suskirstytos pagal ruošos laiką (drėgnos, išdžiuvusios), medienos rūšį. Teisingai malkomis užpildytoje malkinėje vyksta savaiminis malkų džiuvimas ir vėdinimasis. Malkines statosi individualių gyvenamųjų namų, ūkinių pastatų, sodo namelių šeimininkai, apšildantys būstus, pagalbines patalpas malkomis ar jas naudojantys kitoms reikmėms (prie židinių, lauko kepsninių ir pan.).
Konstrukcija
Malkinė sodybos sklype pastatoma atskirai, pristatoma šalia pagrindinio pastato sienos (dažniausiai iš šiaurinės pusės), po stogo atbraila, taip pat gali būti įrengiama po vienu stogu didesniuose ūkiniuose statiniuose, pvz. kluonuose. Dažnai šalia malkinės yra vieta padėti malkinei medienai, medienos ruošos liekanoms, malkų smulkinimui (skaldymui). Didesnėse pašiūrėse skiriama vieta malkų paruošimui ir įrankiams po tuo pačiu stogu.
Malkinės statinys įrengiamas karkasinis, su sienomis ar be jų, su prieangiu. Sienos suformuojamos iš įprastos vertikalių ar horizontalių lentų apkalos, saugančios nuo aplinkos poveikio. Kitos malkinės turi perregimas, vėjo perpučiamas sienas, sudėtas iš atskirų karčių ar kuolų. Stogas – patikimai apsaugantis nuo kritulių, priklausomai nuo statinio dydžio, vienšlaitis ar dvišlaitis.
Albertas Rybakas
Albertas Rybakas – Gudijos futbolo specialistas, 2016 m. gegužės mėn. atvykęs į Lietuvą ir tapęs „Trakų“ vartininkų treneriu.
Biografija
2016 m. atvyko į Lietuvą ir tapo Trakų futbolo klubo vartininkų treneriu. 2016 m. liepos mėn. iš FK Trakai vyr. trenerio posto pasitraukė Valdas Urbonas ir laikinuoju treneriu tapo Albertas Rybakas.
2018 m. sezono pabaigoje dirbo laikinuoju vyr. treneriu, kai iš posto pasitraukė ispanas Kibu Vicuña.
2019 m. pradžioje Ritetiams vadovavo Aurelijus Skarbalius, bet rugpjūčio mėn. pasitraukė iš posto ir laikinuoju treneriu (iki sezono pabaigos) tapo Albertas Rybakas.
2020 m. sausio mėn. buvo pranešta, kad FK Riteriai ieškosi naujo trenerio, o su Albertu Rybaku sutartis nebuvo pratęsta.
Plau ežeras
Plau ežeras ( – 'ežeras šalia Plau') – ežeras Meklenburgo-Pomeranijos žemėje, Vokietijoje. Apima ~38,4 km² (trečias pagal dydį šioje žemėje). Didžiausias gylis – 25,5 m. Protakomis susijungęs su Kölpinsee, Fleesensee bei Miurico ežerais. Prateka Eldė. Prie ežero įsikūręs Plau. Populiari vieta tarp turistų.
Martin Nettesheim
Martin Nettesheim (g. 1964 m. balandžio 17 d. Štutgarte, Vokietija) – vokiečių teisininkas, teisėtyrininkas konstitucionalistas, europeistas ir tarptautininkas, Tiubingeno universiteto profesorius, „Rotary“ veikėjas.
Biografija
1983-1987 m. studijavo teisę ir makroekonomiką Freiburgo universitete ir Berlyno laisvajame universitete. 1 metus stažavosi ir tyrinėjo Mičigano universitete (Ann Arbor, JAV). 1993 m. apgynė disertaciją, teisės mokslų daktaras. 1988-1991 m. Volkswagen-Stiftung gavo doktorantūros stipendiją.
Mokslinių interesų sritys – konstitucinė teisė, tarptautinė teisė, ES teisė.
Vokietijos „Rotary“ Reutlingen-Tübingen klubo narys, Fondo „Stipendiaten Stiftung 1830“ įgaliotinis „Rotary“ stipendijoms teisės, ekonomikos arba inžinerijos studijoms Badene-Viurtemberge.
Artakserksas III
Artakserksas III (, 🇬🇷, mirė 338 m. pr. m. e.) – Persijos Achemenidų imperijos karalius, valdęs nuo 359 ar 358 m. pr. m. e. iki 338 m. pr. m. e. Karaliaus Artakserkso II sūnus.
Iki karūnacijos vadintas Ochu (🇬🇷, ). Po tėvo mirties užėmęs sostą išžudė vyresniuosius brolius. Siekė centralizuoti valdžią, sumažino satrapų galias, uždraudė jiems turėti samdomą kariuomenę.
Artakserksas III bandė susigrąžinti dar 404 m. nuo Persijos atskilusį Egiptą, bet 351 m. pr. m. e. jo surengtas žygis patyrė nesėkmę. Tuo pasinaudoję prieš persus sukilo finikiečiai ir Kipras. 345 m. pr. m. e. surinkęs gausią kariuomenę, Artakserksas III išžygiavo prieš finikiečių miestą Sidoną. Graikų pirklys Mentoras Rodietis išdavė Sidoną, todėl pelnė karaliaus malonę ir gavo valdyti satrapiją. Tada persų karalius su gausiomis sausumos ir jūrų pajėgomis pasiekė Nilo deltą ir 343 m. ties Pelusijumi nugalėjo faraoną Nektanebą II. Artakserksas III prijungė Egiptą prie Achemenidų imperijos, nusiaubė šventyklas, išgriovė miestų sienas, ir, pasak šaltinių, savomis rankomis nužudė egiptiečių šventąjį taurą Apį.
Vaiškonių dvaras
Vaiškonių dvaras – dvaras, esantis Kėdainių rajone, Šėtos seniūnijoje. Į vakarus nuo Pagirių.
Artakserksas III
Karaliui grįžus į Sūzus, enuchas Bagojas valdė rūmus, o Mentoras numalšino sukilimus vakaruose. 340 m. pr. m. e. Pilypas Makedonietis užpuolė Bizantijų ir Perintą, Artakserksas III pasiuntė pastiprinimą šių miestų gynybai. 338 m. pr. m. e. Artakserksas III ir jo vyresnieji sūnūs nužudyti Bagojo, kuris į sostą pasodino Artakserksą IV ir siekė per jį valdyti imperiją.
Vaiškonių dvaras
1565 m. minimas Vaiškonių dvaras. Dvaro sodybos fragmentai – medinio ponų namo liekanos su laibų kolonų portiku, ledainė, tvartas, kalvė, malūnas. Išdžiūvęs tvenkinys, dvaro medžių alėja. Sodyba – privati nuosavybė.
Bigbendas
miniatiūra|[[Kauno bigbendas per Kaunas Jazz]]
– didelis (>10 muzikantų) džiazo orkestras.
Vyrauja variniai pučiamieji. Turi saksofonistų, klarnetininkų, trombonistų ir kt. grupes, pianistą, gitaristą, būgnininką.
Dažnai dalyvauja ir vokalistas ar instrumentalistas.
Istorija
Atsirado 1920-aisiais JAV.
Mariai
Mariai (Марий, Мары, Маре, Мӓрӹ) – finougrų tauta, nuo seno gyvenusi Volgos ir Kamos tarpupyje. Dabar susitelkę Rusijai priklausančioje Marijos Respublikoje, taip pat jų yra Tatarstane, Baškirijoje, kitose aplinkinėse srityse ir respublikose. Mariai seniau dar buvo žinomi kaip čeremisai. Populiacija – apie 604 tūkst. žmonių (2002 m.). Apie 60 % jų gyvena kaimiškose vietovėse.
Kalba finougrų šeimai priklausančia marių kalba, jos dialektai gerokai skiriasi.
Teritorija ir įvairovė
Marių tradicinė teritorija vadinama Marių kraštu. Be Marijos Respublikos, ji apima rytines Žemutinio Naugardo srities, Kostromos srities, pietines Kirovo srities ir šiaurės vakarines Tatarstano teritorijas. Tradicinės regiono ribos yra Sura ir Vetluga (Vütla) (vakaruose, už kurių prasideda Rostovo žemė), Kama (rytuose, už kurios prasideda baškirų žemės). Į šiaurę nuo Viatkos (Viče) prasideda udmurtų teritorijos. Senovėje Marių kraštas taip pat apėmė visą dabartinę šiaurės Čiuvašiją ir užėmė Volgos atkarpą tarp Žemutinio Naugardo ir Kazanės.
Mariai skirstomi į šias etnografines grupes:
Už Marių krašto ribų gyvena didelės diasporos, kurios daugiausia susiformavo po XVI a., prievarta marius verčiant į krikščionybę. Rytų mariai gyvena išsimėtę bendruomenėmis Kamos upės baseine: Belajos ir Ufos tarpupyje (Ӱпö марий), vakarų Baškirijoje (Белебей марий), pietvakarinėje Sverdlovsko srityje (Урал марий). Taip pat yra negausi Kungūro marių (Кöҥгыр марий) bendruomenė, gyvenanti Permės krašte. Kalnų marių dalis, XVI a. atsikėlusi į Abiejų Tautų Respubliką ir dabar gyvenanti Ukrainoje, yra vadinama Ukrainos čemerisais.
Istorija
thumb|220px Marių tautos ištakos – VIII–III a. pr. m. e. Ananjino kultūra. Iš jos tautos pradėjo formuotis I tūkstantmečio pirmojoje pusėje. Marių formavimosi regionas – dešiniakrantė Pavolgė tarp Suros ir Civilės žiočių (dab. šiaurės Čiuvašija) bei kairiakrantė Pavolgė kartu su Vetlugos žemupiu. Vėliau iš šio regiono mariai išplito į rytus ir šiaurę iki Viatkos ir Kazankos ir apgyvendino visą Marių kraštą.
Čeremisai pirmą kartą minimi gotų istoriko Jordano VI a. Dabartinių marių protėviai V–VIII a. bendravo su gotais, vėliau chazarais ir Volgos bulgarais.
XII-XIII a. ėmė formuotis pirmieji marių politiniai junginiai, kuriuos valdė kunigaikščiai, tituluojami kugyža (Кугыжа́). Šios kunigaikštystės susidūrė su tuometinės Naugardo ir Rostovo žemių prekybininkais bei kolonistais. Iš pastarųjų šaltinių labiausiai žinomos pakraštinės marių kunigaikštystės bei tvirtovės anapus Vetlugos ir Viatkos: Šanga, Jakšanas, Kukarka, Malmyžas, Jaranskas, Sančurskas, Uržumas, Vetluga ir kt. Iš šio laikotarpio žymiausi minimi marių kugyža yra Kajus, Bajus, Kodža Eraltemas, Čumbylatas ir kt.
XIII–XV a. marių žemės įėjo į Aukso Ordos sudėtį, nuo XV a. vidurio buvo priklausomos nuo Kazanės chanato. Šiuo metu Marių kraštą stipriai veikė tiurkizacija ir islamizacija. Į pietus nuo Volgos gyvenę mariai (jų pirminė protėvynė) buvo tiurkizuoti ir davė pradžią vienam iš čiuvašų subetnosų (virjalai). Didelė dalis rytinių marių į šiaurę nuo Kazankos upės patyrė bulgarų ir totorių migraciją, dėl to jų gyvenamas arealas sumažėjo. Tiesa, didžioji dalis marių išlaikė savo kalbą ir tapatybę, taip pat ir pagonišką religiją.
1552 m. Rusijai nukariavus Kazanės chanatą, marių žemės irgi buvo prijungtos prie Rusijos. Iškart po to mariai pradėjo karus su Maskva, kurie žinomi kaip Čeremisų karai. Trys karai užsitęsė iki 1585 m., ir juose dalyvavo kitos Vidurinio Pavolgio tautos - čiuvašai, totoriai ir mordviai. Svarbiausi marių kunigaikščiai šiuo laikotarpiu buvo Boltušas, Adajus, Kačakas, Mamyč Berdėjus, Džanas Gali ir kt. Marių kova nebuvo sėkminga, ir jie galutinai inkorporuoti į Rusiją.
Pagonys mariai buvo priverstinai verčiami į krikščionybę. Tai sukėlė marių migraciją į saugesnius regionus ir taip susidarė jų diasporas. Rusai šiame krašte pristatė daug naujų miestų, kad lengviau įsisavintų kraštą. Tarp jų buvo Kozmodemjanskas, Carevokokšaiskas, Jaranskas, Sančurskas.
XVIII a. marių žemė buvo prijungta prie Kazanės gubernijos. Vėliau šią dalinant, nemažai istorinių marių žemių perėjo kitoms gubernijoms. XVIII-XIX a. vyko marių kultūros tyrimai, pasirodė pirmoji gramatika.
1917 m. kilus Rusijos Spalio revoliucijai, mariai prisijungė prie totorių įkurtos Idelio-Uralo valstybės. 1920 m. sugrįžus sovietų valdžiai, suformuota Marių autonominė tarybinė sovietų respublika. Jos teritorija teapėmė mažą dalį viso Marių krašto ir vos pusę marių populiacijos. Ši situacija išlieka iki mūsų dienų, po to kai autonominė respublika paversta Marių respublika Rusijos Federacijos sudėtyje.
Religija
Nors dauguma marių priėmė krikščionių ortodoksų tikėjimą, tačiau bent trečdalis išpažįsta savo senąją religiją – Marla. Šis tikėjimas pabrėžia žmogaus santykį su gamta, kuri yra absoliutaus gėrio įsikūnijimas. Svarbiausia dievybė – Didysis Baltasis Dievas (Oš Kugu Jumo).
FK Skala (Stryj, 2004)
Strijaus futbolo klubas „Skala“ – Ukrainos futbolo klubas iš Strijaus.
Istorija
Klubas įkurtas 2004 m. iš pradžių dirbo su jaunimu, o vėliau tapo profesionaliu klubu ir debiutavo Pirmoje lygoje.
Spalvinė gama
Žalia ir vyšninė.
Oficialių rungtynių statistika
! Sezonas ! Lyga ! Vieta ! R ! L ! Lg ! Pr ! Į+ ! Į- ! Tšk ! Taurės turnyras ! Pastabos
Andžejus Bernardas Potockis
Andžejus Bernardas Potockis iš Podgaicų, grafas (g. 1800 m., m. 1874 m. vasario 14 d. Berlynas) – Lenkijos raštojas, vertėjas, 1831 m. sukilimo dalyvis, karys.
1825 metų rugpjūčio 25 d. Konaževskio rūmuose surengė savo vestuves su Klaudina Działynska.
Palaidotas Tulčine.
Jis tapo pirmuoju Korano vertėju į lenkų kalbą..
Darbai
thumb|left|150px|Andžejaus Bernardo Potockio žmona Teofilė Klaudina Potocka
Kumetynas
miniatiūra|250px|right|Buvęs [[Barkūniškio dvaras|Barkūniškio dvaro kumetynas Kėdainių raj.]]
Kumetynas – dvaro samdinių darbininkų, kumečių gyvenamieji namai, pirkia.
Istorija
Kumetynas priklausė dvaro sodybos kompleksui. XVIII a. pabaigoje–XX a. viduryje kumetyne buvo įkurdinami samdomi, dvaro ūkyje dirbę darbininkai – kumečiai ir jų šeimos. Samdinių apgyvendinimui dvaro sodyboje buvo pastatomas tam skirtas gyvenamasis pastatas, dvarininkas leido laikyti gyvulius, skirdavo sklypą šeimos daržui. Priklausomai nuo dvaro valdų dydžio, jam galėjo priklausyti ne vienas, o daugiau kumetynų, pvz. Jašiūnų dvare buvo 3, Pakruojo dvare – 9 kumetynai.
Kaip visuomenės sluoksnis kumečiai išnyko, Lietuvoje įsitvirtinus sovietinei valdžiai, per 1940–1941 m. žemės reformą. Kumetynai, dažnai buvę erdvūs statiniai, kolūkiniais metais buvo paversti daugiabučiais būstais.
Istoriniuose aprašymuose minėtas kumetynuose buvęs samdinių išnaudojimas, vyravęs skurdas šiais laikais kumetyno sąvokai suteikia neigiamą prasmę, siejančią su tamsiu, asocialiu gyvenimu, vargana tikrove.
Paštininkas
miniatiūra|250px||right|Paštininko skulptūra [[Rosarijas|Rosarijuje (Argentina)]] miniatiūra|250px|right|Paštininkas Japonijoje
Paštininkas, taip pat laiškanešys, laiškininkas – pašto sistemoje dirbantis žmogus.
Pasaulinę pašto dieną spalio 9 d. švenčia daugiau nei 5 milijonai pašto sektoriuje dirbančių darbuotojų. Lietuvoje ši profesinė šventė svarbi daugiau nei 7 tūkstančiams darbuotojų – tiek šiuo metu dirba Lietuvos pašte.
Darbo pobūdis
Paštininko atliekamas darbas: registruotos ir neregistruotos korespondencijos, periodinių leidinių, pašto siuntų, neadresuotos reklamos pristatymas gyventojams, prekių pardavimas ir pašto paslaugų teikimas (mokesčių surinkimas ir pan.). Ši profesija susideda ne tik iš laiškų, spaudos rūšiavimo ir  išdalijimo, bet reikia turėti ir buhalterinių  bei prekybininko įgūdžių. Paštininkas turi turėti gerus bendravimo įgūdžius. Ypatingai paštininkas reikalingas atokiau gyvenantiems kaimo žmonėms.
Paštininkai dažniausiai siejami su laiškininko įvaizdžiu. Laiškininkas nėra tipinė profesija – tai gerokai daugiau nei pašto teikiamos paslaugos: laiškų, smulkiųjų paketų, atvirukų siuntimas, pašto dėžučių tikrinimas, galimybė sumokėti mokesčius už įvairias paslaugas, atsiimti draudimo ir kitas išmokas, siųsti pašto perlaidas, pasiuntinių pašto paslaugos. Jis neretai yra tarsi socialinis darbuotojas, vienintelis žmogus, su kuriuo galima ten pabendrauti.
Kauno Ryšių istorijos muziejuje yra eksponatų, susijusių su paštininko profesija.
Euoplos dignitas
Euoplos dignitas – vorų (Araneae) būrio, Idiopidae šeimos rūšis. 2023 metais naują rūšį aprašė Kvinslando muziejaus mokslininkai.
Rūšis aptikta Australijos Kvinslando valstijos centrinėje dalyje. Čia ji gyvena pusiau sausringuose Brigalou Belto (Brigalow Belt) miškuose. Rūšis yra žinoma tik iš kelių Eidsvold ir Monto vietovių esančių centrinėje Kvinslando dalyje.
Per tris dienas trukusią paieška 2021 m. gegužę, kelių šimtų metrų kelkraštyje buvo rasta tik viena populiacija, o dauguma buvusių buveinių buvo sunaikintos, jos paverstos žemės ūkio naudmenomis. Anot mokslininkų, didelė jų buveinių dalis yra prarasta, todėl tikėtina, kad tai yra nykstanti rūšis.
Gyvendami atvirose miško buveinėse, juodame dirvožemyje rausiasi urvelius. Patelės savo gyvenimą praleidžia po žeme, kai tuo tarpu patinėliai po 5-7 metų sau poros ieškoti išeina į kitą urvelį.
Patelės užauga iki 5 cm, patinai iki 3 cm ilgio. Patelių šarvelis raudonai rudas, patinų gelsvai raudonas, o pilvelis pilkai rudas.
Euoplos dignitas gaudyti vabzdžiams iš lapų stato „duris spąstus“, tokių spąstų matmenys nuo 1,5 cm iki 3 cm skesmens.
Šios retos rūšies patelės laukinėje gamtoje gali išgyventi daugiau nei 20 metų.
Žmonėms ši rūšis nepavojinga.
Sūkurinė vonia
thumb|Vonia keliems asmenims, su įrengta purkštukų sistema
thumb|Sūkurinė vonia, pastatyta [[Vonia (patalpa)|vonios kambaryje]] thumb|Laukui pritaikyta vonia
Istorija
Hidromasažinių vonių kūrimas yra neatsiejamai susijęs su italų šeimos Jacuzzi verslu, pradėtu vystyti XX a. pradžioje po to, kai septyni broliai emigravo į Kaliforniją. 1915 m. įkurta įmonė „Jacuzzi and Brothers“ pradėjo gaminti orlaivių propelerius, vėliau lengvojo pašto orlaivius. Be to, pasirodė jų sukurti įvairūs pramoniniai siurbliai, pneumatiniai ir hidrauliniai prietaisai. Buvo atidarytos gamybos įmonės Kanadoje, Meksikoje, Italijoje ir keliose kitose šalyse.
1943 m. jauniausio iš brolių Candido Jacuzzi mažametis sūnus susirgo reumatoidiniu artritu. Klinikoje fizioterapeutas jam paskyrė gydomąjį masažą. Tuomet Candido kilo mintis gaminti panašius siurblius ir pritaikyti gydymo reikmėms. Jis suprojektavo prietaisą – aeracinį siurblį, kuris, panardintas į vonią su vandeniu, tiekė masažo srovę iš vandens ir oro mišinio. Sukurta įranga greitai įgijo populiarumą tarp žmonių, sergančių įvairiomis ligomis. Penktojo dešimtmečio pradžioje vonios su tokiais neįprastais siurbliais pradėtos pardavinėti vaistinėse ir medicinos įrangos parduotuvėse. Vėliau jos pradėtos naudoti ne tik medicininiais tikslais, bet ir norint sumažinti nuovargį, pakelti tonusą, pagerinti nuotaiką. Ilgainiui bendrovės „Jacuzzi“ pavadinimas tapo bendriniu, taikomu sūkurinėms vonioms, be to, prigijo angliškas tarimas džakuzi vietoje itališko jakuci.
Paskirtis
Šiuolaikinės sūkurinės vonios pradžia galima laikyti 1968 m., kai „Jacuzzi Inc.“ rinkai pristatė pirmą autonominę sūkurinio vandens vonią, kurios sienelėse buvo įmontuoti vandens srovės purkštukai. Kompanijos–gamintojos devizas buvo toks: „Sūkurinė vonia: vanduo, kuris tave judina“ (Jacuzzi: Water that moves you). 1970 m. buvo realizuotas dar vienas patobulinimas – į didesnių gabaritų vonias, skirtas keliems asmenims, pradėta montuoti vandens filtravimo ir pašildymo sistemas. 1980–aisiais prekyboje pasirodė karštos sūkurinės vonios, skirtos naudoti lauke, savotiški mini baseinai su spa procedūromis. Sūkurinės vonios labai išpopuliarėjo, pirmiausia buvo įrengiamos viešbučiuose, paskui ir privačiuose namuose. Gimė nauja karštų vonių gamybos pramonė, o žodis „sūkurinė vonia“ tapo prabangaus ir patogaus gyvenimo būdo simboliu.
Išlieka viena pagrindinių sūkurinių vonių paskirčių – profilaktinės, gydomosios savybės. Jos padeda pagerinti organizmo kraujotaką, skatina medžiagų apykaitą, atpalaiduoja ir ramina, padeda kūnui susidoroti su kasdieniu stresu, turi atkuriamąjį poveikį kūnui. Naudoti sūkurines vonias nerekomenduojama po sunkių valgių, nėščioms moterims, taip pat žmonėms, turintiems širdies problemų.
Karačiajų-balkarų kalba
Karačiajų-balkarų kalba (Къарачай-Малкъар) – tiurkų kalbų šeimos kalba, priklausanti kipčiakų pogrupiui. Vartojama karačiajų ir balkarų, gyvenančių Šiaurės Kaukaze, daugiausia Rusijos Karačiajų Čerkesijos ir Kabardos-Balkarijos respublikose, taip pat Artimuosiuose Rytuose, Turkijoje, Vidurinėje Azijoje. Kalbančiųjų skaičius – virš 300 tūkst. žmonių.
Dabartinė karačiajų abėcėlė:
Seda (reikšmės)
Seda gali reikšti:
Vizės sala
thumb|200px|Salos kontūras Vizės sala arba Vizės Žemė (Земля Визе) – sala šiaurinėje Karos jūros dalyje. Priklauso Rusijai, Krasnojarsko kraštui, Taimyro rajonui. Plotas – 288 km². Sala nusidriekusi iš šiaurės vakarų į pietryčius 35 km, plotis iki 9 km. Paviršius lygus, kiek kalvotas (aukštis iki 22 m). Sudaryta iš molio ir smėlio. Būdinga arktinė dykuma. Temperatūra beveik visus metus laikosi žemiau nulio, tik vidurvasarį pakyla iki 0–1 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis – 185 mm. Nuo 1945 m. veikia poliarinė meteorologinė stotis.
Salą 1924 m. atrado Georgijaus Sedovo arktinė ekspedicija. Ji pavadinta okeanologo Vladimiro Vizės garbei (jis pagal 1914 m. Georgijaus Brusilovo kelionės dienoraščius teoriškai nustatė salos padėtį).
Geofitas
Geofitai (iš 🇬🇷 'žemė' ir 🇬🇷 'augalas')  – augalai kriptofitai, kurie nepalankų vegetacijai sezoną praleidžia dirvožemyje ne mažiau kaip 1 cm gylyje. Geofitų požeminės dalys padeda saugoti jame esančias vertingas maistingąsias medžiagas bei vandenį. Be to, tokie paslepia atsinaujinimo pumpurus dirvožemyje, kad apsaugotų juos nuo nepalankių aplinkos veiksnių: pavyzdžiui, karščio, šalčio, sausros ar gyvūnų.
Morfologija
miniatiūra|[[Rytinis hiacintas (Hyacinthus orientalis)]] Šių augalų stiebai yra pakitę svogūno, stiebagumbio ar šakniastiebio pavidalo.
Dažniausiai svogūnas yra sutrumpėjęs kūgio pavidalo požeminis stiebas su viršūniniu pumpuru, kurį supa stori mėsingi sandėlinę ir apsauginę funkciją atliekantys lapai. Jis gali būti įvairios formos: apskritas, kiaušiniškas, kūgiškas, pailgas, ritiniškas, tuščiaviduris, verpstiškas. Svogūnas gali būti lukštuotas, pavyzdžiui, valgomojo svogūno (Allium cepa) ar žvynuotas (Lilium bulbiferum). Svogūnai svarbūs ne tik nepalankiu vegetacijai laikotarpiu, bet ir dauginimuisi. Iš pumpurų, esančių lapų pažastyse svogūno viduje gali susiformuoti dukteriniai svogūnėliai vadinami skiltelėmis (pavyzdžiui, valgomojo česnako). Pereinamoji forma tarp stiebagumbių ir svogūnų gumbasvogūniai, kurie yra apsupti sudžiūvusiais, plėvelių pavidalo lukštais, bet maisto medžiagos kaupiamos ne lapuose, bet sustorėjusioje pamatinėje stiebo dalyje, pavyzdžiui, krokų (Crocus), kardelių (Gladiolus).
Šakniastiebiai yra ilgi, paprastai apvalūs stiebai, augantys horizontaliai, turi žvynelio pavidalo redukuotus lapus, o jų pažastyse - pumpurai. Lapeliai anksti nukrinta, todėl šakniastiebis dažnai atrodo nariuotas, pavyzdžiui, vilkdalgių (Iris).
Stiebagumbiai yra šalutiniai sustorėję požeminiai stiebai, taip pat atliekantys sandėlinę funkciją, pavyzdžiui, valgomosios viksvuolės (Cyperus esculentus).
Gyvenimo būdas
Daugiamečiai geofitai praranda savo antžemines struktūras kasmet, o požeminės struktūros leidžia išgyventi atšiaurių klimato sąlygų laikotarpius. Apskritai, geofitai didžiąją gyvenimo dalį praleidžia po žeme, antžeminės dalys, pasibaigus augimui, pagelsta, o galiausiai išdžiūsta ir žūsta, tačiau po žeme esantys kaupiamieji organai išlieka gyvi. Daugumos geofitų gyvenimo ciklą sudaro ramybės periodas, kuris gali testis nuo kelių savaičių iki beveik visų metų. Palyginti nedaug geofotų yra aktyvūs ištisus metus, tokie geofitai būdingi tropikuose. Didžioji dalis Lietuvoje auginamų ir natūraliai gamtoje pasitaikančių geofitų žydi pavasarį, nors yra ir tokių, kurie žydi vasaros pabaigoje.
Ramybės periodu dirvožemyje esančios požeminės kai kurių geofitų dalys gali judėti besiruošdamos vegetacijos sezonui, nes svarbu atsidurti tokioje padėtyje, kuri užtikrintų ūglio prasiveržimą į dirvožemio paviršių nenaudojant per daug energijos. Kai kuriems geofitams būdingos kontraktilinės šaknys, kurios išbrinkdamos ir susitraukdamos gali perkelti požemines augalo struktūras į gilesnius dirvožemio sluoksnius. Nustatyta, kad kai kurie vienaskilčiai geofitai geba įtraukti savo požemines struktūras net iki 10 cm gylio. Be to, augalas judėdamas gilyn, sukasi. Kol kas neaišku, ar skirtingose evoliucinėse linijose atsiradęs prisitaikymas nepalankų vegetacijai sezoną leisti dirvožemyje yra homologiškos. Tik kelios palyginamosios studijos tyrė geofitinio vystymąsi ir morfologiją filogenetiniame kontekste ir jos pateikė naujų įžvalgų miniatiūra|190x190px|[[Narcizas. Amarilinių (Amaryllidaceae) šeimai priklausantis augalas. ]]
Turkis (reikšmės)
Žodis turkis gali reikšti:
Sambo
Sambo (, santrumpa iš  самооборона без оружия 'savigyna be ginklo') – imtynių rūšis ir savigynos veiksmų sistema, sukurta Tarybų Sąjungoje, jungiant įvairių šalių kovos menų elementus.
Oficialiu sambo gimtadieniu laikoma 1938 m. lapkričio 16 d., kai pasirodė Visasąjunginio kūno kultūros ir sporto komiteto prie TSRS Liaudies komisarų tarybos įsakymas Nr.633 „Apie laisvojo stiliaus imtynių vystymą“ (О развитии борьбы вольного стиля; sambo pradžioje buvo vadinamas laisvojo stiliaus imtynėmis).
Praktikuojančių sambo skaičius nuolat didėja. Pagal Tarptautinės mėgėjiškų imtynių asociacijos duomenis sambo yra vienos iš keturių pagrindinių tarptautinių suaugusiųjų imtynių rūšių. Kitos trys – laisvosios imtynės, graikų-romėnų imtynės, dziudo.
Pradininkai
Iki šiol nėra nutarta, kas yra sambo pradininkas. Oficialiai sambo kūrėju laikomas Anatolijus Charlampijevas (Анатолий Аркадьевич Харлампиев), kurio knyga „Борьба самбо“ ('Sambo imtynės') daug kartų buvo išleista Tarybų Sąjungoje. A. Charlampijevas pirmininkavo 1938 m. gegužį vykusioje mokslinėje metodinėje konferencijoje „1-asis Visasąjunginis trenerių sąskrydis“ (1-ий Всесоюзный тренерский сбор), kurioje buvo aptarinėjami pagrindiniai „laisvojo stiliaus imtynių“ kūrimo ir plėtojimo klausimai. Jis tapo pirmuoju 1938 m. organizuotos Visasąjunginės laisvojo stiliaus imtynių sekcijos (Всесоюзная секция борьбы вольного стиля), būsimosios sambo federacijos, vadovu.
Daugelis žinovų mano, kad sambo pagrindai buvo sukurti dar iki Charlampijevo. Tikraisiais sambo kūrėjais laikomi Charlampijevo mokytojas Vasilijus Oščepkovas (Василий Сергеевич Ощепков) ir Viktoras Spiridonovas (Виктор Афанасьевич Спиридонов)
V.Oščepkovas buvo puikus dziudoistas, Kanō Jigorō mokinys. 1937 m. V.Oščepkovas bvuo suimtas, apkaltintas šnipinėjęs Japonijos naudai kartu su kitais 4-osios NKVD valdybos žvalgais ir po 10 dienų mirė kalėjime nuo širdies smūgio. .
V. Spiridonovas buvo carinės Rusijos armijos karininkas, vėliau dirbo NKVD sistemoje. Jis dar iki Spalio revoliucijos studijavo džiudžitsu. Sporto draugijoje „Dinamo“ jis vadovavo taikomojo sporto sričiai „savigyna be ginklo“.
Žuvus V.Oščepkovui Visasąjunginei laisvojo stiliaus imtynių sekcijai ėmė vadovauti Charlampijevas. TSRS tautų imtynės kaip imtynių veiksmų šaltinis buvo imtos studijuoti dar V.Oščepkovo laikais. V. Spiridonovas buvo ir bokso bei savate žinovas, bet šių šakų veiksmai kaip pavojingi traumomis nebuvo įtraukti į sportinį sambo.