cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Metmenys ir ataudai
Ataudai
Metmenų ir ataudų pynimo ir išdėstymo tvarka lemia audinio tvirtumą ir atsparumą. Audinių rūšys skirstomos pagal metmenų ir ataudų pynimo struktūrą. Populiariausios audinių rūšys – sarža, satinas, gabardinas, krepas, velvetas, milas.
Piasinas
Piasinas  – ežeras Rusijoje, Sibire, Krasnojarsko krašto šiaurėje, 20 km į šiaurę nuo Norilsko. Telkšo Šiaurės Sibiro žemumoje, 28 m aukštyje virš jūros lygio. Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 70 km, plotis iki 15 km. Gylis iki 10 m. Krantai daugiausia lėkšti, vietomis supelkėję. Ežeras užšąla spalio pradžioje, o atitirpsta birželio pabaigoje ar liepos pradžioje. Šiaurėje išteka Piasinos upė (į Karos jūrą).
Rytų Jeruzalė
Rytų Jeruzalė – Jeruzalės miesto dalis, kurią Jordanija užėmė per 1948 m. Arabų-Izraelio karą. Vakarų Jeruzalę užėmė Izraelis. Nuo 1967 m. Arabų-Izraelio karo tarptautinė bendruomenė Rytų Jeruzalę laiko Izraelio okupuota teritorija.
Į Rytų Jeruzalės teritoriją įeina Jeruzalės senamiestis ir kai kurios švenčiausios judaizmo, krikščionybės ir islamo vietos, tokios kaip Šventojo kapo bažnyčia, Al Aksos mečetė, Uolos kupolas, Šventyklos kalnas ir Vakarų siena, taip pat keli gretimi rajonai. Izraelio ir palestiniečių apibrėžimai dėl Rytų Jeruzalės sienų skiriasi. Palestinos oficialioji pozicija grindžiama 1949 m. susitarimais, o Izraelio pozicija remiasi dabartinėmis Jeruzalės savivaldybių ribomis. Tai nulėmė daugybę plėtros etapų, ku riuos Izraelio savivaldybių institucijos priemė po 1967 m. šešių dienų karo. Nepaisant pavadinimo, Rytų Jeruzalė apima seniūnijas į šiaurę, rytus ir pietus nuo senamiesčio. Tarptautinė bendruomenė teigia, kad Izraelio nausėdijos Vakarų Krante, įskaitant Rytų Jeruzalę, pagal tarptautinę teisę yra neteisėtos. Izraelis ginčija šį aiškinimą.
Cate Blanchett
Cate Blanchett (pilnas vardas – Catherine Élise Blanchett, g. 1969 m. gegužės 14 d. Melburne, Australija) – Australijos aktorė ir teatro režisierė. Viena ryškiausių Australijos aktorių, žinoma dėl vaidmenų tiek aukšto lygio ir didelio biudžeto filmuose, tiek mažo biudžeto nepriklausomuose filmuose.
C. Blanchett yra pelniusi du Oskarus, 3 Auksinius gaublius ir 3 BAFTA apdovanojimus bei turi savo žvaigždę Holivudo šlovės alėjoje.
Šeima
left |thumb|185px|C. Blanchett 2005 m. left |thumb|185px|C. Blanchett 2007 m.
Karjera
Pirmasis Blanchett pagrindinis vaidmuo buvo teatro scenoje kartu su Džofriu Rašu pjesėje „Oleanna“ 1992 m., už kurį Sidnėjaus teatro kritikai apdovanojo ją geriausios naujos aktorės prizu. Vėliau ji vaidino Ofeliją pjesėje „Hamletas“ ir buvo pakviesta į televiziją, kur filmavosi serialuose „Heartland“ bei „Bordertown“ ir atliko nedidelius vaidmenis keliuose Australijos televizijos filmuose.
Labiau Cate Blanchett tapo žinoma 1997 m. suvaidinusi slaugę filme apie Antrąjį pasaulinį karą „Paradise Road“, kuriame taip pat filmavosi ir Glen Klouz bei Frensis MakDormand. Tais pačiais metai ji kartu su Ralfu Fynesu atliko pagrindinius vaidmenis filme „Oscar and Lucinda“. Už šį darbą Keitė buvo nominuota Australijos filmų instituto prizui kaip geriausia aktorė, tačiau laimėjo antro plano aktorės prizą už kitą filmą – „Thank God He Met Lizzie“.
1998 m. jos vaidmuo filme „Elžbieta I“ pelnė pirmąją Oskaro nominaciją, tačiau prizą gavo Gvinet Peltrou už juostą „Įsimylėjęs Šekspyras“. Be to, Cate buvo apdovanota BAFTA ir Auksiniu gaubliu. Po metų ji vėl buvo nominuota BAFTA už vaidmenį filme „Talentingasis ponas Riplis“.
2001 m. Cate buvo viena pretendenčių pakeisti Džodi Foster naujai kuriamame filme „Hanibalas“, tačiau detektyvės Klarisės Sterling vaidmuo atiteko aktorei Džiulijanai Mūr. 2004 m. jai numatytas vaidmuo dramoje „Closer“ atiteko Džiulijai Roberts, nes aktorė tuo metu laukėsi, o 2005 m. Andželina Džoli nurungė ją filmo „Ponas ir ponia Smitai“ atrankoje.
Aktorės gerbėjų gretos dar labiau išaugo po jos sukurto Galadrielės vaidmens trilogijoje „Žiedų valdovas“. 2005 m. ji pelnė Oskarą už Katerinos Hepburn vaidmenį Martino Skorsezės filme „Aviatorius“, o 2006 m. vaidino filmuose „Babelis“ su Bredu Pitu ir „Gerasis vokietis“ su Džordžu Kluniu.
2007 m. Cate žurnalo „Time“ buvo įtraukta į įtakingiausių pasaulio žmonių šimtuką, o žurnalo „Forbes“ pripažinta viena sėkmingiausių aktorių. Tais pačiais metais ji pelnė keletą apdovanojimų už filmą „Manęs čia nėra“, kuriame buvo viena iš 6 aktorių, suvaidinusių Bobą Dylaną ir dar kartą įkūnijo karalienę Elžbietą I juostoje „Elžbieta: aukso amžius“. 2008 m. Cate sukūrė vaidmenis 4-ojoje Indianos Džounso nuotykių dalyje „Indiana Džounsas ir krištolo kaukolės karalystė“ bei „Keista Bendžamino Batono istorija“, kurioje vėl vaidino su Bredu Pitu. Vaidmenį šiame filme ji gavo po to, kai prodiuseriams nepavyko susitarti su Reičel Vais. 2008 m. gruodžio 5 d. Holivudo šlovės alėjoje buvo atidengta jos vardo žvaigždė.
2012 m. Cate vėl ėmėsi Galadrielės vaidmens režisieriaus Piterio Džeksono kuriamoje trilogijoje „Hobitas“. 2013 m. ji pasirodė Vudžio Aleno filme „Džesmina“, už kurį 6 kartą buvo nominuota Oskarui, BAFTA apdovanojimams bei pelnė Auksinį gaublį.
Asmeninis gyvenimas
1997 m. Cate ištekėjo už scenaristo Andrew Uptono, su kuriuo susipažino metais anksčiau. Jie turi 3 sūnus: Dashiellį Johną (g. 2001 m.), Romaną Robertą (g. 2004 m.) ir Ignatius Martiną (g. 2008 m.).
Pradžioje šeima gyveno Anglijoje, Braitone, tačiau 2006 m. pabaigoje nusprendė persikelti į Australiją, manydami, kad čia bus geriausia aplinka vaikams augti, o jie neatitrūks nuo Australijos teatro bendruomenės. Nuo 2008 m. jie su vyru yra Sidnėjaus teatro meno vadovai.
Aktorė yra gera Nikolės Kidman draugė.
Korėjos sąsmauka
thumb|250px|Šiaurės Korėjos fizinis žemėlapis. Siauriausioje Korėjos pusiasalio vietoje – Korėjos sąsmauka
Cate Blanchett
Asmeninis gyvenimas
right |thumb|160px right |thumb|160px right |thumb|160px right |thumb|160px right |thumb|160px right |thumb|160px
Korėjos sąsmauka
Korėjos sąsmauka – šiaurinė, pati siauriausia Korėjos pusiasalio dalis. Yra Šiaurės Korėjos teritorijoje. Plotis tarp Vakarų Korėjos ir Rytų Korėjos įlankų – 160 km. Vakarinėje pusėje plyti lygumos, rytinėje – miškingas Puktebongo kalnagūbris (aukštis iki 1833 m).
IX Rusijos imperijos gyventojų revizija
9-oji Rusijos imperijos gyventojų revizija vyko 1850 m. Iš viso buvo suskaičiuota 56,9 mln. gyventojų, tarp jų 406,7 tūkst. Vilniaus gubernijoje ir 427,0 tūkst. Kauno gubernijoje.
Revizija pradėta 1850 m. sausio 1 d. Rusijos caro Nikolajaus I įsaku. Buvo apskaitomi visi gyventojai, mokantys mokesčius – valstiečiai, dvarininkai, tarnautojai, mokytojai, kareiviai, pašto ir teatro darbuotojai ir kt. Revizija truko 2 metus, Sibire – daugiau nei 5 metus.
Vilniaus gubernija
Dalis rezultatų paskelbta 1853 m., iš viso gubernijoje buvo 808,2 tūkst. gyventojų.
Didysis Ikas
Didžiausi intakai: Aselis, Didžioji Surenė, Urginka, Iniakas, Berdiašas (kairieji), Uskalykas, Nakasas, Mažasis Ikas (dešinieji).
Maitinasi daugiausia sniego tirpsmo vandenimis.
Didesnės gyvenvietės prie upės: Mrakovas, Isiangulovas.
Plytinė (Nemenčinė)
Plytinė – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 4 km nuo Eitminiškių.
XXXI amžius pr. m. e.
Trisdešimt pirmasis amžius prieš mūsų erą – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs '''3100 m. pr. m. e. sausio 1 dieną ir pasibaigęs 3001 m. pr. m. e.''' gruodžio 31 dieną.
Tūkstantmečiai: 5 tūkstantmetis pr. m. e. – 4 tūkstantmetis pr. m. e. – 3 tūkstantmetis pr. m. e.
Amžiai: XXXII amžius pr. m. e. – XXXI amžius pr. m. e. – XXX amžius pr. m. e.
X Rusijos imperijos gyventojų revizija
10-oji Rusijos imperijos gyventojų revizija vyko 1857–1858 m. Iš viso buvo suskaičiuota 59,3 mln. gyventojų, tarp jų 407,4 tūkst. Vilniaus gubernijoje ir 434,5 tūkst. Kauno gubernijoje.
Revizija pradėta 1856 m. rugpjūčio 26 d. Rusijos caro Aleksandro II įsaku. Kaip ir VII Rusijos imperijos gyventojų revizija, ji buvo atliekama daugiausia siekiant įvertinti demografinius nuostolius – šįkart ne tik dėl karo, bet ir dėl epidemijų. X revizijai atlikti europinėje dalyje buvo skirta 12 mėnesių, Sibire – 14 mėnesių, bet ji užtruko ir buvo baigta 1860 m., o Sibire dar vėliau.
Vilniaus gubernijoje revizija atlikta 1859 m., jos metu iš viso priskaičiuota 841,1 tūkst. gyventojų.
Štipas
Štipas – Makedonijos miestas rytinėje šalies dalyje, aštuntasis pagal dydį šalies miestas. Štipas yra rytų Makedonijos verslo bei kultūros centras. Miestas yra didžiausias Makedonijos tekstilės centras. Per miestą teka dvi upės: Bregalnica, kuri yra didžiausia Makedonijoje, ir Otinja.
Štipe yra XIV amžiaus vienuolynas bei pilies griuvėsiai. Lapkritį mieste vyksta didžiausias popmuzikos festivalis Makedonijoje, vadinamas MakFest. Dar vienas didelis įvykis mieste yra festivalis „Štipo kultūros vasara“, kuris vyksta nuo 1987. Jis trunka visą mėnesį nuo liepos 1 iki rugpjūčio 1 dienos.
Regina Parnarauskienė
Regina Parnarauskienė (1934 m. sausio 20 d. Notėnuose, Kelmės valsčiuje – 2022 m. gegužės 5 d. Vilniuje ) – Lietuvos gydytoja, rezistencijos dalyvė.
Biografija
Gimė netoli Kelmės. Jos gimtasis kaimas pokariu nukentėjo nuo tremčių. Norėdama išvengti tremties, kartu su šeima slapstydavosi. Jos tėvai glaudė partizanus, juos aprūpino. Sulaukusi 12-os, tapo partizanų ryšininke, tačiau buvo suimta ir kankinta.
1945–1952 m. mokėsi Kelmės gimnazijoje. 1952–1958 m. studijavo Kauno medicinos institute. Jai pavyko įstoti tik su fiktyviais dokumentais. Baigusi institutą, 1958–1962 m. dirbo gydytoja neurologe Joniškyje. 1964 m. pradėjo dėstyti Vilniaus universitete. 1989 m. įgijo hab. mokslo daktaro laipsnį, o 1990 m. gavo profesorės vardą.
R. Parnarauskienė buvo Lietuvos, Europos ir pasaulio neurologų bei Lietuvos insulto asaciacijos narė. Taip pat buvo Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio (LLKS) valdybos pirmininko pavaduotoja. Ilgus metus dirbo kaip profesorė Vilniaus universiteto Neurologijos centre. Jai kaip partizanų ryšininkei ir už kitus patriotinius nuopelnus buvo suteiktas Laisvės kovų dalyvio statusas. Buvo TS-LKD narė.
Mokslinė veikla
Per visą savo akademinį darbo laikotarpį parašė per 300 mokslinių straipsnių, yra vadovėlio „Nervų ligos“ bendraautorė, knygų apie specifines nervų ligas autorė.
Dario Campeotto
Darijus Kampeotas (Dario Campeotto, 1939 m. vasario 1 d. Frederiksberge, Kopenhagoje, Danijoje – 2023 m. balandžio 1 d. ) – italų kilmės Danijos dainininkas ir aktorius.
1961 m. Campeotto dalyvavo Dansk Melodi Grand Prix, atrankoje į „Euroviziją“, su daina „Angelique“. Ten jo varžovai buvo gerai žinomi atlikėjai Otto Brandenburg, Gustav Winckler, Birthe Wilke, Raquel Rastenni, Grethe Sønck ir kiti. Nepaisant stiprios konkurencijos, nugalėtoju tapo Campeotto ir taip tapo Danijos atstovu „Eurovizijos“ dainų konkurse, kuris vyko Prancūzijos mieste Kanuose. Ten jis užėmė penktą vietą tarp 16-kos dalyvių. Į Dansk Melodi Grand Prix atranką atlikėjas grįžo 1962–1964, 1966 ir 1987 m., tačiau nesėkmingai.
1963 m. vedė aktorę Ghita Nørby, abu persikėlė gyventi į Turiną (Italija). 1964 m. susilaukė sūnaus Giacomo. 1969 m. pora išsiskyrė, o 1970 m. Campeotto grįžo į Daniją. Kitais metais jis sutiko savo dabartinę žmoną Gertrud. Jie susituokė 1977 metais, turi dukrą Claudia ir sūnų Filippo.
Korenovskas
Korenovskas  – miestas Rusijoje, Kransodaro krašte, 60 km į šiaurės rytus nuo Krasnodaro, prie Kairiojo Beisužioko upės. Rajono centras. Šalia praeina plentas M-4 „Donas“, yra geležinkelio stotis prie Krasnodaro–Tichorecko ruožo. Maisto (pieno, cukraus) pramonė. Yra karinis aerodromas.
2010 m. 91,48 % miesto gyventojų buvo rusai, 3,02 % – armėnai, 1,86 % – ukrainiečiai.
Istorija
1794 m. įkurta Kubanės kazokų stanica (Korenovskaja). Miestas nuo 1961 m. TSRS laikais – cukraus pramonės centras.
Plytninkai
Plytninkai – viensėdis Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Vilūnų.
Plinkšių pelkė
Plinkšių pelkė – aukštapelkė, plytinti Mažeikių rajone. Tai viena iš nedaugelio šiame rajone išlikusių aukštapelkių. Išteka Nendrupio upelis.
Plinkšių dvaro reikmėms patenkinti, prieš Pirmąjį pasaulinį karą Plinkšių pelkėje buvo kasamos kraikinės durpės. 1923 m. pelkės teritorija pirmąsyk tyrinėta. Siekiant pritaikyti pelkę durpių gavybai, tarybiniais laikais buvo įrengtas tankus atvirų sausinimo griovių tinklas (iškasti ir vidiniai (seklūs), ir magistraliniai (gilūs) sausinimo kanalai). 1970–1990 m. durpės buvo išgaunamos apytikriai 8 ha plote. Paskui durpių kasyba liovėsi, dalį durpių kasimo duobių padengė kiminų veja, dalis teritorijos apaugo medynu (pušimis ir beržais).
2021 m. spalio mėnesį, įgyvendinant projektą „LIFE Peat Restore“, prasidėjo natūralaus hidrologinio režimo atkūrimo įgyvendinimo darbai (atkuriamos teritorijos plotas – 69 ha, ji įeina į Plinkšių miško biosferos poligoną).
Šakviečio mokykla
Šakviečio pradinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šakviečio kaime (Tauragės rajonas), vykdžiusi pradinio ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190472457. Steigėjas Tauragės rajono savivaldybės taryba.
Istorija
2005 m. rugpjūtį Šakviečio pagrindinė mokykla sudegė, tuomet joje mokėsi 116 vaikų. Ji buvo atstatyta, bet kaip pradinė mokykla, joje dar įsikūrė Šakviečio bendruomenės centras, biblioteka ir medicinos punktas, kurio anksčiau čia nebuvo. Naujoji mokykla atidaryta 2007 m. kaip Lomių pagrindinės mokyklos pradinis skyrius. Mokykla uždaryta 2013 m. dėl pernelyg mažo moksleivių skaičiaus.
XXXII amžius pr. m. e.
Trisdešimt antrasis amžius prieš mūsų erą – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs '''3200 m. pr. m. e. sausio 1 dieną ir pasibaigęs 3101 m. pr. m. e.''' gruodžio 31 dieną.
Tūkstantmečiai: 5 tūkstantmetis pr. m. e. – 4 tūkstantmetis pr. m. e. – 3 tūkstantmetis pr. m. e.
Amžiai: XXXIII amžius pr. m. e. – XXXII amžius pr. m. e. – XXXI amžius pr. m. e.
thumb|200px|Medinis ratas iš Liublianos tyrų
Birkenfeldė (Šorelių parapija)
Birkenfeldė (, nuo 1928 m. Birkenhof, ) – buvęs dvaras Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 10 km į šiaurės vakarus nuo Pilkalnio, 14 km į pietvakarius nuo Lazdynų, prie Vilkupės.
Istorija
Dvaras įkurtas 1768 m. iš valstybinio miško žemių. 1785 m. buvo kulmiškasis dvaras su 2 ugniakurais, 1821 m. – laisvųjų valstiečių kaimas su 34 gyventojais. 1846 m. Birkenfeldėje buvo 4 gyvenamieji pastatai ir 40 gyventojų. Iki 1786 m. priklausė Įsruties apskrities Užpjaunių domenų valsčiui, 1786–1818 m. – Grumbkaukaičių domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Smilgių valsčiaus dvaras. 1879 m. dvaras valdė 356 ha žemės, iš jų 249 ha ariamos, 51 ha pievų ir ganyklų, 49 ha miško, turėjo žemių ir Rautenberkio bei Stablaukių kaimuose. Tikintieji iki 1853 m. priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai, 1853–1903 m. – Rautenberkio, nuo 1903 m. – Šorelių parapijai. 1893 m. netoli dvaro nutiestas Tilžės–Stalupėnų geležinkelis.
1928 m. Birkenfeldės dvaro apygarda prijungta prie Stablaukių kaimo, naujoji kaimo bendruomenė pavadinta Birkenhofu. Po Antrojo pasaulinio karo ar sovietmečiu išnyko.
Diopsidas
Diopsidas – mineralas, piroksenų grupės silikatas. Su žadeitu, henderbergitu sudaro izomorfines eiles.
Pavadinimo kilmė iš graikų δυ – dvigubas, sudvejintas ir ὄψις – išvaizda, vaizdas.
Dar vadinamas malakolitu (nuo malakos – minkštas) ir alalitu (kildinamas iš Šiaurės Italijos miesto Ala pavadinimo, kur ir buvo pirmą kartą aptiktas).
Cheninė sudėtis
Formulė – CaMg(Si2O6). Sudėtyje:
Nuo priemaišų priklauso rūšis:
Radimvietės
Gausiau randamas Birmoje, Kanadoje (Ontarijas), Italijoje, Australijoje, JAV (Kalifornija, Ilinojus), Indija, Rusija, Suomija ir kt.
JAV Smithsonian institute saugomas dižiausias 133 karato diopsidas rastas Indijoje.
Stambūs juvelyriniai akmenis nedidesni nei 15-20 karatų.
Nuorodos
Diopside (mindat.org)
Didlaukė
Didlaukė – kaimas Šiaulių rajono savivaldybės pietinėje dalyje, prie senojo kelio, dab. Bubiai–Kelmė, 1,5 km į pietvakarius nuo Bubių.
Pliupai (Utena)
Pliupai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 12 km nuo Daugailių.
Pietų Uralo rezervatas
Pietų Uralo valstybinis gamtinis rezervatas  – saugoma gamtos sritis Rusijoje, vidurio rytų Baškirijoje bei Čeliabinsko srityje, apima aukščiausią Pietinio Uralo kalnų dalį. Įsteigtas 1978 m.
90 % rezervato yra Baškirijos Belorecko rajone, likę 10 % – Čeliabinsko srities Katav Ivanovsko rajone. Rezervatas apima keletą Pietų Uralo kalnagūbrių (Mašako, Kumardako, Zigalgos), tarp jų – aukščiausią Baškirijoje Jamantau masyvą (1640 m). Pietų Uralo rezervate prasideda daug vandeningų upių – Inzeras, Juriuzanė, Katavas, Mažasis Inzeras, Tiulmenė.
89 % rezervato ploto dengia miškai (daugiausia spygliuočių miškai, beržynai, drebulynai), aukštikalnėse būdingos pievos, tundra. Rezervate gyvena ~50 žinduolių rūšių (tarp jų – rudieji lokiai, briedžiai, elniai), 168 paukščių rūšys (iš jų 139 – perinčios).
Vilniaus regioninis biomedicininių tyrimų etikos komitetas
Vilniaus regioninis biomedicininių tyrimų etikos komitetas (VRBTEK) — savarankiškas, juridinio asmens teisių neturintis sui generis darinys, veikiantis prie Vilniaus Universiteto. Įkurtas 2008 m. vadovaujantis Lietuvos Respublikos Biomedicininių tyrimų etikos įstatymo 22 straipsniu.
Veiklos teritorinės ribos
VRBTEK išduoda leidimus atlikti biomedicininius tyrimus tyrimo centruose esančiuose Vilniaus, Panevėžio, Šiaulių, Utenos apskrityse.
Sergejaus Kirovo salos
thumb|230px|Kirovo salų grupės žemėlapis
Vilniaus regioninis biomedicininių tyrimų etikos komitetas
Veikla
VRBTEK pagrindinės veiklos — teikiamų dokumentų biomedicininiams tyrimams mokslinis-etinis vertinimas ir leidimų atlikti biomedicininius tyrimus išdavimas ; atliekamų vykdomų tyrimų priežiūra.
Nuorodos
<references group="Įsakymas" />
Korecis
Korecis  – miestas šiaurės vakarų Ukrainoje, Rivnės srityje, 63 km į rytus nuo Rivnės, prie Korčyko upės. Šalia miesto praeina plentas Kijevas–Lvovas (M-06), atsišakoja kelias Slavuton. Yra XVI a. Korecio pilis (ją valdė Gediminaičių kilmės dvarininkai Koreckiai), XVI–XIX a. moterų Švč. Trejybės vienuolynas, XVII a. katalikų bažnyčia, XVIII a. cerkvė.
Istorija
Gyvenvietė (Korčesko pavadinimu) minima šaltiniuose nuo 1150 m. XIV a. pab. gyvenvietę įtvirtino Teodoras Ostrogiškis, o XV–XVII a. ji buvo didikų Koreckių valda.
1940 m. Koreciui suteiktas miesto statusas. TSRS laikais veikė cukraus fabrikas, plastmasės dirbinių gamykla. 1940–2020 m. – rajono centras.
Sergejaus Kirovo salos
Sergejaus Kirovo salos  – 6 nedidelės salos Rusijos šiaurėje, Karos jūros šiaurės vakaruose. Priklauso Krasnojarsko kraštui (Taimyro rajonas). Sudaro Isačenkos (150 km²), Sudėtingoji, Šiaurinė, Vidurinė, Pietinė, Kirovo salos, Užmirštoji salelė. Aukštis iki 56 m.
Salas 1934 m. atrado ledlaužio „Jermakas“ ekspedicija. Pavadintos tarybinio didvyrio Sergejaus Kirovo garbei. 1953 m. įkurta hidrometeorologinė stotis.
Apple M1
Apple M1 – ARM architektūros pagrindu „Apple“ sukurta SoC sistema, naudojama Mac, MacBook ir iPad Pro kompiuteriuose.
M1 turi apie 16 milijardų tranzistorių. M1 Pro turi 33,7 milijardus tranzistorių, o M1 Max jau 57 milijardus tranzistorių.
Pirmieji M1 įrenginiai buvo MacBook Air 2020, MacBook Pro 2020 ir Mac Mini 2020. 2021 m. balandžio 20 d. buvo pristatyti 24 colių iMac ir iPad Pro su SoC Apple M1. 2021 m. gale buvo išleisti naujieji MacBook Pro 14 ir 16 colių variantuose, kurie turėjo naujuosius M1 Pro ir M1 Max procesorius. Procesorius pagal sutartį gamina kompanija TSMC pagal 5 nanometrų proceso technologiją.
Architektūra
„Apple M1“ turi keturis didelio našumo „Firestorm“ branduolius ir keturis mažos galios „Icestorm“ branduolius, kurie užtikrina konfigūraciją, panašią į ARM big. LITTLE ir į Lakefield Intel procesorius. Šis derinys optimizuoja energijos suvartojimą; ši funkcija negalima Apple-Intel architektūros įrenginiuose. „Apple“ teigia, kad mažos galios branduoliai naudoja dešimtadalį galios, palyginti su didelio našumo branduoliais.
Didelio našumo branduoliai turi 192 KB instrukcijų talpyklos ir 128 KB duomenų talpyklos ir dalijasi 12 MB L2 talpyklos. Mažos galios branduolių charakteristikos panašios: 128 KB instrukcijų talpyklos, 64 KB duomenų talpyklos ir iš viso 4 MB L2 talpyklos. Icestorm „E cluster“ dažnis yra 0,6–2,064 GHz, o maksimalus energijos suvartojimas – 1,3 W, „Firestorm“ „P cluster“ – 0,6–3,204 GHz dažnis, o maksimalus energijos suvartojimas – 13,8 W.
Atmintis
M1 naudoja vieną 4266 MT / s LPDDR4X SDRAM atminties konfigūraciją (8 GB ir 16 GB skirtingi modeliai), kuria dalijasi visi procesoriaus komponentai. SoC ir RAM mikroschemos yra sumontuotos kartu kaip konstrukcijos system-in-package dalis.
M1RACLES pažeidžiamumas
2021 m. gegužės mėn. „Asahi Linux“ kūrėjas Hectoras Martinas aptiko pažeidžiamumą, kurį pavadino M1RACLES (M1ssing Register Access Controls Leak EL0 State). Martinas teigė, kad pažeidžiamumas atsirado dėl „Apple“ tyčinio ARM architektūros specifikacijų pažeidimo. Dėl šio pažeidžiamumo bet kurios dvi programos gali slapta keistis duomenimis, apeinant bet kokią programinės įrangos apsaugą ir izoliaciją. Kūrėjas taip pat atkreipė dėmesį, kad pažeidžiamumo negalima ištaisyti programine įranga. Nepaisant to, jis mano, kad pažeidžiamumas negali būti panaudotas siekiant padaryti realią žalą.
Taikymas
Įrenginiai, naudojantys Apple M1:
Norkiškės dvaras
Istorija
Nuo XIX a. minimas Norkiškės dvaras, stovėjęs kairiajame Ančios krante ir slėnyje.
II pasaulinio karo metais dvare lankėsi kultūros vertybių komisija, kur tuomet buvo įsikūrę Raudonosios armijos kariškiai. Tuomet dvaro savininkas Kazimieras Rakauskas su šeima buvo „laikinai apgyvendintas“ dvaro decezijoje, o vėliau ištremtas į Komiją, kur ir mirė. Nors dvare buvo retų tapytų paveikslų, senų dokumentų rinkinys, nemaža biblioteka, bet komisija neturėjo teisės registruoti šių vertybių. Visos kultūros vertybės kariškių buvo ištampytos arba sunaikintos.
Sovietmečiu dalis dvaro komplekso (arklidės, dviaukštis medinis sandėlis, ledainė) buvo nugriauti. 2004 m. dėl avarinės būklės buvo nugriautas ir paskutinis dvaro pastatas, centrinė sodyba. Tai buvo medinis pastatas ant akmenų mūro pamato, suręstas iš maumedžio ir ąžuolo rastų, apkaltas lentomis.
Stars and Stripes (laikraštis)
Stars and Stripes ( 'žvaigždės ir dryžiai' – neoficialus JAV vėliavos pavadinimas) – JAV gynybos departamento dienraštis. Laikraštis leidžiamas nuo 1861 m. ir yra skirtas užsienyje tarnaujantiems JAV ginkluotųjų pajėgų kariams. Esama trijų leidinių: Europos, Ramiojo vandenyno ir Vidurinių Rytų, jie skiriasi keletu vietinės reikšmės informacijos puslapių.
„Stars and Stripes“, be internetinio varianto, spausdinamas keturis kartus per savaitę, jį sudaro 40–64 puslapiai. Leidinio medžiagoje – publikacijos apie Amerikos ir tarptautinio gyvenimo aktualijas, valdžios vidaus, užsienio ir karinės politikos, kultūros, mokslo, sporto, kompiuterijos naujienas, taip pat kriminalinės kronikos ne tik šalyje, bet taip pat JAV gynybos departamente.
Trečdalį laikraščio užima reklama, kurioje pateikiami specialūs verslo bendrovių pasiūlymai kariškiams, taip pat įvairūs socialiniai pasiūlymai kariškių šeimoms ir veteranams.
Dirvonai (Šiauliai)
Dirvonai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybės pietinėje dalyje, į pietus nuo kelio, 5 km į pietvakarius nuo Bubių, dviračių tako Šiauliai–Kurtuvėnai asfaltuotos dalies pabaigoje. Saugomos Dirvonų pušys.
Halberstadt C.III
Halberstadt C.III – Pirmojo pasaulinio karo pabaigoje įmonės „Halberstädter Flugzeugwerke“ sukurtas vienmotris žvalgybinis biplanas, naudotas Vokietijos imperijos karinių oro pajėgų (vok. Luftstreitkräfte).
Konstrukcija
„Halberstadt C.III“ buvo 1917 m. pabaigoje sukurta ankstesnio modelio „C.I“ (kituose šaltiniuose – „lengvosios C klasės – CL“ atstovo – dviviečio naikintuvo ir pėstininkų paramos (šturmo) lėktuvo „Halberstadt CL.II“) modifikacija su 200 AG galios Benz Bz.IV varikliu. C.III už originalą buvo didesnis, su ilgesnio tarpatramio sparnais, išskleistais dviejomis poromis atramų. Tai buvo pirmasis „Halberstadt“ sukurtas dvivietis lėktuvas. Jo konstrukcija buvo klasikinė – medinis fiuzeliažo rėmas, dengtas fanera, drobe dengti sparnai. Neįprastas orlaivio bruožas buvo apatinio sparno montavimas ant po fiuzeliažu montuojamos į laivo kilį panašios papildomos sijos. Taip buvo siekiama padidinti vertikalų atstumą tarp sparnų. Ginkluotę sudarė vienas priekinis 7,92 mm kalibro kulkosvaidis LMG 08/15 Spandau ir vienas ant Skarfo žiedo montuojamas 7,92 mm kalibro žvalgo Parabellum MG 14 kulkosvaidis.
Pirmą kartą skridęs 1917 m. spalį, jis pasirodė labai perspektyvus ir Idflieg užsakė bandomąją seriją. 1918 m. vasario pradžioje vykę bandymai išryškino poreikį sustiprinti konstrukciją bei mažesnį nei tikėtasi kilimo greitį. Užuot tobulinęs „C.III“, „Halberstadt“ vyriausiasis konstruktorius Karlas Teisas (vok. Karl Theiss) jau kovo mėn. pateikė naują orlaivį „Halberstadt C.V“. Naujoji mašina išlaikė C.III sparnus ir variklį, bet turėjo visiškai naują fiuzeliažą.
Techniniai duomenys
Bendrieji duomenys
Edi Orioli
Edi Orioli (g. 1962 m. gruodžio 5 d.) – motociklų ir automobilių lenktynininkas iš Italijos. Italas nuo 1986 iki 2007 m. lenktyniavo Dakaro ralyje. 1988, 1990, 1994 ir 1996 m. jis tapo šio ralio čempionu motociklų įskaitoje. 1987 m. jis liko antras, 1995 m. – trečias. Dar tris kartus E. Orioli važiavo automobilių kategorijoje.
1983 ir 1993 m. italas nugalėjo Egipte vykstančiame Faraonų ralyje.
1993 m. jis tapo Italijoje vykusio Italian Baja ralio čempionu su automobiliu.
XXXIII amžius pr. m. e.
Tūkstantmečiai: 5 tūkstantmetis pr. m. e. – 4 tūkstantmetis pr. m. e. – 3 tūkstantmetis pr. m. e.
Amžiai: XXXIV amžius pr. m. e. – XXXIII amžius pr. m. e. – XXXII amžius pr. m. e.
thumb|200px|[[Harapos raštas]]
Tekančios saulės ordinas
thumb|275px|Tekančios saulės ordino su didžiąja juosta įteikimas [[Jungtinių Valstijų karinės jūrų pajėgos|JAV karinių jūrų pajėgų admirolui Gariui Rougheadui.]] Tekančios saulės ordinas – valstybinis Japonijos apdovanojimas (ordinas), įsteigtas 1875 m. balandį. Iš pradžių turėjo devynias kategorijas, kurios po 2003 m. reformos sumažintos iki šešių. Apdovanojimas teikiamas tiek Japonijos, tiek užsienio piliečiams, pažymint jų nuopelnus Japonijos šaliai ar jos žmonėms. Tekančios saulės ordinas yra vienas iš šešių Japonijos valstybinių apdovanojimų.
Hierarchija
Ordino apdovanojimas turi šešias kategorijas:
Anksčiau (iki 2003 m.) egzistavusios kategorijos:
Ordino kavalieriai lietuviai
Japonijos vyriausybės Tekančios saulės ordinu apdovanotų lietuvių sąrašas:
Prahos grašis
Prahos grašiai  – pinigai, pradėti kaldinti valdant Čekijos karaliui Vaclovui II apie 1300 m. Monetų išvaizda buvo nukopijuota nuo prancūziško Tūro grašio. Monetų kaldinimo pradžią nulėmė Kutna Horoje aptikti gausūs sidabro rūdynai, kuriuose kasmet buvo išgaunama per 6500 kg sidabro, tai leido kaldinti iki 1,7 mln. monetų.
Iš pradžių grašiai svėrė 3–3,86 gramo, o jų praba buvo 930–937. Vėliau monetų masė ir praba mažėjo. Po 1350 m. monetų masė buvo apie 3,58 g, o praba – 870. 1379 m. valdant karaliui Vaclovui IV (1378–1419 m.) monetų masė sumažėjo iki 2,9 g, praba – iki 820. Valdant Jurgiui Podebradui (1458–1471 m.) monetų masė buvo 2,7 g, o nuo 1485 m. valdant Vladislovui II (1471–1516 m.) monetose buvo mažiau nei pusė sidabro – praba 438. Paskutinio Prahos grašius kaldinusio valdovo Ferdinando I (1525–1564 m.) monetų masė buvo apie 2 gramus, o praba – 422.
Lietuvoje
Pirmą kartą LDK žemes aprašančiuose šaltiniuose Prahos grašis paminėtas 1325 m. Nuo 1387 m. iki 1495 m. Prahos grašis buvo svarbiausias piniginis vienetas Lietuvoje. Tuo metu vienas Prahos grašis buvo keičiamas į dešimt Lietuvoje kaldintų denarų. Lietuvos didysis kunigaikštis Aleksandras pradėjo pinigų reformą ir Prahos grašis palaipsniui buvo išimamas iš apyvartos. Jį pakeitė denarai ir pusgrašis. Lietuvos lobiuose daugiausia randama Vaclovo IV ir husitų laikais nukaltų Prahos grašių monetų.
Pliustai
Pliustai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Jurgelionių.
Inzeras
Inzeras  – upė Rusijoje, vidurio Baškirijoje; Simo kairysis intakas (Kamos baseinas). Prasideda Pietinio Uralo vakariniuose šlaituose. Teka daugiausia link vakarų giliu, miškingu tarpukalnių slėniu, prateka Pietų Uralo rezervato teritoriją. Aukštupyje dar vadinamas Didžiuoju Inzeru. Žemupio tėkmė lėtesnė, ramesnė. Įteka į Simą ties Askanyšu, 6 km nuo jo žiočių.
Didesni intakai: Siuriunziakas, Manairas, Basu, Askinas (kairieji), Mažasis Inzeras, Tiulmenė (dešinieji).
thumb|left|250px|Didysis Inzeras Pietų Uralo rezervate
Užšąla lapkričio viduryje, atitirpsta balandį. Upė naudota miško plukdymui. Pagrindinė gyvenvietė prie upės – Inzeras.
Karo aviacijos Mokomoji eskadrilė
Karo aviacijos Mokomoji eskadrilė buvo Lietuvos kariuomenės aviacijos pajėgų dalis, veikusi 1920–1940 m., įsikūrusi Kauno Žagariškių / Aleksoto aerodrome.
Įkūrimas
Lietuvos karinės aviacijos Mokomoji eskadrilė buvo suformuota 1920 m. rugsėjo 1 d., po to, kai išleidusi vienintelę laidą, 1919 m. įkurta Karo aviacijos mokykla tų pačių metų gruodį buvo uždaryta.
Po šios reformos lakūnų ir žvalgų rengimas buvo perkeltas į Mokomąją ir, iš dalies, – į kitas eskadriles. Naujai atvykstantieji mokytis (daugiausia – karininkai iš Karo mokyklos ar kitų kariuomenės dalinių) formaliai buvo paskirstomi į visas eskadriles, jose gaudavo algą ir maitinimą, o teorinius ir skraidymo mokslus eidavo Mokomojoje oro eskadrilėje, kurioje juos mokė iš kovinių eskadrilių komandiruoti karo lakūnai bei samdomi dėstytojai.
Vadovybė
1920 m. rugsėjo 1 d. – 1923 m. vasario 5 d. kapitonas Andrius Senatorskis.
1923 m. vasario 6 d. – 1925 m. gruodžio 14 d. – leitenantas Antanas Gustaitis
1925 m. gruodžio 15 d. – 1926 m. kovo 25 d. – vyresnysis leitenantas Juozas Pranckevičius
1926 m. rugsėjo 1 d. – 1927 m. gegužės 17 d. – vyresnysis leitenantas Vytautas Čemarka
Instruktoriai
1922 m. jį pakeitė didelę patirtį turintis Pirmojo pasaulinio karo lakūnas Jurgis Pavlovas, prieš tarnybą Lietuvos karo aviacijoje pusantrų metu Rusijos KOP tarnavęs skraidymo instruktoriumi. 1922–1927 m. J. Pavlovas buvo pagrindinis Lietuvos karo aviacijos instruktorius ir per pirmąjį Lietuvos karo aviacijos dešimtmetį parengė daugiausiai lakūnų, lyginant su kitais skraidymo instruktoriais. Po 1926 m. gruodžio 17 d. perversmo pasikeitus Lietuvos kariuomenės sutartis su rusų kilmės instruktoriumi J. Pavlovu nebepratęsta. Nuo 1925 m. J. Pavlovui padėti į Mokomąją eskadrilę buvo komandiruojami geresnius skraidymo įgūdžius turintys lakūnai, jie vasaromis dalyvaudavo pradiniame skraidančiojo personalo mokyme.
1925–1935 m. skraidymo instruktoriais buvo paskirti ne mažiau kaip 17 karo lakūnų ir, naudojant atkritimo strategiją, ypač aktyviai ieškant tinkamiausių instruktorių eksperimentuota 1930–1935 m.. Šio laikotarpio pabaigoje susiformavo nuolatinių instruktorių grupė, kurią sudarė mjr. Česlovas Januškevičius, kpt. Eugenijus Kraucevičius, ltn. Vytautas Čemarka, kpt. Vitalis Milevičius, ltn. Juozas Vaičius, j. ltn. Juozas Andriušis ir kpt. Antanas Kutka.
Situacija pasikeitė 1934 m. mjr. Č. Januškevičiui  grįžus iš skraidymo ir aklojo pilotavimo instruktorių kursų Jungtinėje Karalystėje. Jam vadovaujant Karo aviacijos mokykloje 1936 m. sausio 1–gegužės 15 d. organizuoti pirmieji skraidymo instruktorių kursai, kurių pagrindinis tikslas buvo suteikti metodinių žinių, būtinų mokantiems skraidyti. Planuota, kad iki 1936 m. vasaros pradžios mjr. Č. Januškevičius ir jo kiek anksčiau apmokytas kpt. Juozas Vaičius parengs 8 skraidymo instruktorius. 1936 m. karo aviacijos lakūnus mokė 6 instruktoriai.
Bendrai vertinant, galima teigti, kad XX a. ketvirtojo dešimtmečio pabaigoje Karo aviacijoje jau tarnavo profesionalūs skraidymo instruktoriai, o jų pasirengimas reikšmingai skyrėsi nuo anksčiau skraidančiojo personalo rengime dalyvavusių karių pasirengimo.
Orlaiviai
miniatiūra|Albatros B.II Iki ketvirtojo dešimtmečio pradžios pradinis praktinis rengimas dažniausiai vyko Albatros Flugzeugwerke GmbH pagamintais mokomaisiais lėktuvais Albatros B.II.
Po pirmojo savarankiško skrydžio karys pradėdavo skraidyti tolesniam lavinimuisi skirtais I Pasaulinio karo laikų žvalgybiniais lėktuvais Albatros C.I, Albatros C.III ir Rumpler C.I. Po apie 30 val. mokomųjų skrydžių šiais lėktuvais karys atlikdavo pirmąjį savarankišką skrydį koviniu lėktuvu (pavyzdžiui, LVG C.VI). Pirmasis skrydis koviniu lėktuvu buvo laikomas pradinio praktinio rengimo pabaiga, o karys iš Mokomosios eskadrilės buvo perkeliamas į vieną kovinių eskadrilių. miniatiūra|[[Bücker Bü 133 Jungmeister|Bucker Bü 133 °C „Jungmeister“]] Ketvirtojo dešimtmečio pradžioje vietoje pasenusių I pasaulinio karo laikų orlaivių pradiniam mokymui pradėti naudoti lietuviškos konstrukcijos mokymo lėktuvai – Anbo II, Anbo III, vėliau – Anbo V ir Anbo 51, Anbo VI. 1938 m. skraidymų ir navigacijos mokymui ir lavinimuisi įsigyti triviečiai britiški Avro 626 orlaiviai.
1938 m., Karo aviacijai įsigijus dvimotorius keleivinius lėktuvus De Haviland 89 A „Dragon Rapide“, pradėta mokyti skrydžių su daugiamotoriais orlaiviais.
Mokymo programa
Trečiame dešimtmetyje naudotų praktinio mokymo programų nėra išlikę. Manoma, kad vieningo dokumento taip ir nebuvo parengta, instruktoriai mokė remdamiesi savo patirtimi ir nuovoka.
Pirmąjį savarankišką skrydį būsimi lakūnai atlikdavo po 60 mokomųjų skrydžių. Kariai, kuriuos reikėjo ilgiau mokyti, buvo laikomi nepakankamai gabiais ir jų mokymas buvo nutraukiamas arba jie rengiami kaip oro žvalgai.
Pradinio praktinio rengimo metu karys nebuvo mokomas sudėtingesnės skrydžio technikos (aukštojo pilotažo); dėmesys buvo skiriama skrydžio technikai, o ne jos taikymui vykdant kovines užduotis.
1932 m. buvo parengta parengta pirma abstrakti pradinio praktinio rengimo lakūnų puskarininkių programa. 1934 m. ji buvo bendroje karo aviacijos skraidančiojo personalo rengimo programoje.
Pagal ją pirmąjį savarankišką skrydį būsimieji lakūnai atlikdavo su instruktoriais išskraidę 13–15 val. Nuo 1934 m. į pradinį praktinį rengimą buvo įtrauktas aukštojo pilotažo mokymas, kuris anksčiau buvo vykdomas antrojoje pakopoje. Kokybinis pradinio praktinio rengimo pokytis įvyko 1936 m. atnaujinus ir išplėtus pradinio rengimo skraidymo programą. Į ją įtrauktas skraidymo tik pagal prietaisus mokymas, taip pat skirta daugiau dėmesio skraidymo technikos taikymui vykdant kovines užduotis. Pradiniam praktiniam rengimui buvo skirta 140 val., iš jų 25 val. skrydžiams su instruktoriumi, 80 val. lavinimuisi, o 35 val. aukštojo pilotažo mokymui ir užduočių vykdymui. Po apytiksliai 15–18 val. skrydžių su instruktoriais karys atlikdavo pirmąjį savarankišką skrydį.
1936–1939 m. Karo aviacijos mokykloje skraidyti mokytų 93 karių mokymo duomenimis, po pirmojo savarankiško skrydžio, 44 kariai toliau rengti pagal lakūnams skirtą mokymo programą, 16 – pagal oro žvalgų programą, 27 pašalinti kaip nepažangūs ar aviacijos tarnybai neturintys reikalingų gabumų, dar 2 pašalinti dėl drausmės pažeidimų ir lėktuvų apgadinimo.
1919–1940 m. karo aviacijoje paraleliai veikė skraidančiojo personalo rezervo rengimo sistema. Oro žvalgų rezervas buvo formuojamas organizuojant tam skirtus kursus. 1933 m. šiuos kursus baigė 15 oro žvalgų, iš jų 3 vėliau dar baigė Karo aviacijos mokyklą ir tarnavo karo aviacijoje. 1939 m. kursų II laidą baigė 18 karių, iš jų 7, baigę kursus, buvo priimti į tarnybą karo aviacijoje. Lakūnų rezervas buvo formuojamas pasitelkiant Karo mokyklos aspirantų kursus, kuriuos iki 1940 m. spalio mėn. baigė 58 aviacijos jaunesnieji leitenantai, iš jų 3 buvo priimti į Karo aviaciją.
Veiklos rezultatai
miniatiūra|Lietuvos karo aviacijos karys, tarp 1930 ir 1940 m. Preliminariais duomenimis, 1919–1940 m. buvo parengti ne mažiau kaip 338 lakūnai ir oro žvalgai. Tačiau dalis karių keletą kartų dalyvavo rengimo sistemoje, be to, ne visi baigę pradinį teorinio ir praktinio rengimo etapą tarnavo karo aviacijoje ir vykdė su skraidymu susijusias užduotis. Iš 338 karių 305 pradinį teorinį ir praktinį rengimo etapą baigė vieną kartą ir toliau jį tęsė antrojoje pakopoje. Prie šio skaičiaus dar turėtų būti pridėti 10 lakūnų ir oro žvalgų, kurie į tarnybą buvo priimti iš rezervo.
1921–1925 m. skraidančiojo personalo rengimo sistema tik iš dalies patenkino tuomečius poreikius: tuo laikotarpiui Karo aviacijos dirbtuvėse buvo pastatyti nauji ir suremontuoti 49 trofėjiniai koviniai lėktuvai, dar 18 naujų lėktuvų įsigyta Italijoje ir Čekoslovakijoje. Per šį laikotarpį parengti tik 47 lakūnai ir oro žvalgai bei papildomai apmokyta 12 Karo aviacijos mokyklos 1919 m. laidos absolventų. Dėl lakūnų stokos nebuvo išnaudojamas turimas techninis potencialas: pavyzdžiui, 1925 m. pabaigoje dvi eskadrilės buvo beveik nesukomplektuotos – 1-ojoje eskadrilėje buvo tik 4 lakūnai; lakūnų trūko ir 1925 m. rugpjūčio 1 d. pradėtai formuoti 4-ajai eskadrilei.
1932 m. atnaujintuose karo aviacijos taikos metų etatų sąrašuose buvo numatytas 81 skraidančiojo personalo etatas, tačiau 1926–1932 m. buvo parengti 55 lakūnai ir oro žvalgai, kas sudarė 68 proc. visų etatiniame sąraše numatytų skraidančiojo personalo karių. Iš dviejose naikintuvų eskadrilėse numatytų 18 lakūnų etatų, 1932 m. pabaigoje buvo užimti 15.
Skraidančiojo personalo rengimo sistemai taip pat nuolat tekdavo kompensuoti dėl įvairių priežasčių mažėjantį parengtų karių skaičių. 1919–1940 m. aviakatastrofose žuvo 25 skraidančiojo personalo kariai, kurie buvo baigę pirmąją praktinio ir teorinio rengimo pakopą. Dar 5 parengti kariai mirė nuo ligų ir sužeidimų, nesusijusių su tarnyba. Trūkstant skraidančiojo personalo, jis buvo papildomas specialiai parengto rezervo kariais.
Skraidančiojo personalo poreikį pavyko patenkinti tik apie 1939 m.
Paupio–Knyzlaukio miškai
Paviršius banguotas. Būdingi jauriniai silpnai sujaurėję smėliai bei velėniniai jauriniai priesmėliai. Miškus vagoja Šventosios intakai – Širvinta, Korubis, Paskarbė, Žuvintė (su Gumbre, Sugeda).
Paupio-Knyzlaukio miškuose sutinkami šernai, stirnos, briedžiai, elniai, lapės, kiškiai, usūriniai šunys, kiaunės, voverės, barsukai, ūdros, bebrai, ondatros. Šventosios pakrantės paskelbtos Šventosios ichtiologiniu draustiniu, plotai aplink Širvintą – Širvintos kraštovaizdžio draustiniu, aplink Žuvintę – Žuvintės kraštovaizdžio draustiniu. Sukinių apylinkėse stūkso Sukinių piliakalnis (Pilalė).
Cheneral Santosas
Cheneral Santosas, anksčiau Dadiangasas (,, hil. Dakbanwa/Syudad sang Heneral Santos, , trumpiniai G.S.C. arba GenSan) – miestas Filipinuose, labiausiai nutolęs į šalies pietus, Mindanao salos pietuose, šiaurinėje Sarangani įlankos pakrantėje. Apylinkėse plyti lygumos, klimatui būdingas didelis kiekis kritulių ir tropinė šiluma, sudarantys išskirtines sąlygas vystytis žemės ūkiui.
Cheneral Santosas Filipinuose yra 15–tas pagal dydį su 594 tūkst. gyventojų (2015). Gyvena daugiausiai katalikų, taip pat didelės protestantų ir musulmonų bendruomenės. Plačiausiai vartojama sebuanų kalba, kartu su tagalų ir anglų kalbomis. miniatiūra|180px|left|Geografinė padėtis
Istorija
XV a. į šią vietovę iš Arabijos atvyko misionieriai skleisti islamą. Jų valdymas truko ir prie ispanų valdžios, iki XIX a. pabaigos, kai Filipinai atiteko JAV. 1914 m. pasirodė pirmieji krikščionys. 1920 m. susikūrė pirmoji ilokanų bendruomenė. 1938 m. generolas Paulino Santos paskirtas valdyti turtingą žemėmis ir jūros resursais kraštą, kuriame kūrėsi persikėlėliai iš labiau išsivysčiusios Lusono salos. 1948 m. įkurtas savarankiškas Buayan municipalinis rajonas, kuriam 1954 m. suteiktas jo įkūrėjo generolo Santoso vardas. 1968 m. suteiktos miesto teisės.
Ekonomika
Cheneral Santoso miestas yra SOCCSKSARGEN regiono pramonės ir prekybos centras. Yra oro ir jūrų uostai. Išvystyta žvejyba ir žuvies, daugiausiai tunų perdirbimas (neoficiali Filipinų „tunų sostinė“). Apylinkėse dideliais kiekiais auginami ananasai, manijokai, ryžiai, kukurūzai, kokoso riešutai ir bananai.
Miestas garsėja kasmetiniais Kalilangan ir tunų festivaliais, yra Klaja ekoparkas, Matutum kalnas, gen. Santoso muziejus. Veikia Dadiangaso, Mindanao ir New Era universitetai.
Čimičuri
thumb|upright|Čimičuri padažas Čimičuri  – termiškai neapdorotas padažas, naudojamas maisto ruošime arba kaip pagardas. Naudojamas argentinietiškoje, urugvajietiškoje, rečiau čilietiškoje virtuvėje. Būna žaliasis čimičiuri padažas arba raudonasis čimičiuri padažas.
Ruošiamas iš smulkiai supjaustytų petražolių, tuo tarpu kitos sudedamosios dalys būna įvairios – raudonojo vyno actas, česnakas, valgomoji druska, juodieji pipirai, raudonėliai, aitrioji paprika, saulėgrąžų arba alyvų aliejus ir karštas vanduo, kartais dar pridedama svogūno, citrinos sulčių. Čimičuri dažniausiai patiekiamas prie mėsos valgių – kepsnių (asado), didkepsnių, keptų dešrelių, taip pat prie žuvies, vištienos.
thumb|left|Čimičuri ingredientai Pavadinimas kildinamas iš baskų kalbos žodžio tximitxurri ('kratinys, šiupinys').
Dasmarinjasas
Dasmarinjasas (, trumpiau Dasma) – didžiausias Kavitės provincijos miestas Filipinuose, įsikūręs Lusono salos pietvakariuose, 30 km į pietus nuo šalies sostinės Manilos. 2015 m. duomenimis, turėjo apie 659 tūkst. gyventojų, teritorija užėmė 90,13 km². Daugiausiai mieste katalikų, vyrauja anglų ir tagalų kalbos.
Simas (reikšmės)
Simas gali reikšti:
Dasmarinjasas
Istorija
Miestas pavadintas Filipinų gubernatoriaus ispano Gómez Pérez Dasmariñas (1519–1593) garbei. 1867 m. ispanų kolonijinė valdžia Dasmarinjasui suteikė municipalines teises. 1897–1898 m., Filipinų revoliucijos metais, mieste vyko susirėmimai tarp kovojančių pusių. Ispanams užėmus miestą, buvo sudeginti visi miesto pastatai, išskyrus katalikų bažnyčią. 1905–1907 m. Dasmarinjasas buvo gretimo Imuso miesto rajonu (barrio). 1907 m. vėl išskirtas į atskirą municipalitetą.
Ekonomika
Manilos metropolijos kaimynystė lėmė spartų miesto vystymąsi, pramonės, švietimo ir sveikatos įstaigų augimą. Veikia trys pramonės parkai: First Cavite Industrial Estate, Dasmarinjaso technoparkas, NHA pramonės parkas. Mieste įsikūrę Manilos universitetų padaliniai.
Simas (reikšmės)
Taip pat žr. Symas.
Pliuškaičiai
Pliuškaičiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 9 km nuo Naudvario.
Medinių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Pasvalio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Pasvalio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Šimonių apylinkės ir Tetirvinų apylinkės.
Patrakė II
Istorija
Kaimas panaikintas 1987 m. kovo 25 d. LTSR AT Prezidiumo įsaku.
Palankesys
Palankesys – buvęs kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Petrašiūnų.
Adolf Loos
Adolfas Losas (, 1870 m. gruodžio 10 d. Brno – 1933 m. rugpjūčio 23 d. Kalksburge, prie Vienos) – austrų architektas, architektūros teoretikas. A. Loso projektai ir architektūros veikalai turėjo įtakos Europos moderniosios architektūros raidai.
Biografija
Turėjo klausos negalią. Buvo vedęs tris kartus, gyvenimo pabaigoje pateko į pedofilijos skandalą.
Kūryba
A. Loso kūrybai turėjo įtakos Čikagos mokykla. Kūryboje atsisakė tuometinėje architektūroje vyravusių secesijos (moderno) ir neoklasicizmo principų, puošybos. Pirmuosius projektus parengė kavinių ir parduotuvių interjerams Vienoje – tiesių linijų, be puošybos (kavinės Café Museum 1898 m., Café Nihillsmus 1899 m. ir kt.). Pastatų projektams būdingos aiškių geometrinių formų kompozicijos, didelės vidaus erdvės. Jo projektuoti gyvenamieji pastatai (vila Karma Klarense, prie Montrė, Šveicarijoje, 1904–1906 m.; „Šteinerių namas” (Haus Steiner) Vienoje, 1910 m.; „Šojų namas” (Haus Scheu) Vienoje, 1912 m.) su plokščiais stogais, baltomis sienomis, paprastais fasadais ir atviru suplanavimu kai kurių architektūros istorikų laikomi modernizmo architektūros pirmtakais.
Žymiausias iš A. Loso didesnių projektų – Goldmano ir Salačo administracinis pastatas Vienoje (1910 m., dabar bankas), sukėlęs mieste protesto bangą dėl paprasto fasado be puošybos, tik su lygia pirmų aukštų marmuro apdaila, aikštėje priešais puošnius Hofburgo rūmus. Kiti svarbesni A. Loso projektai: Tristano Cara namas Paryžiuje (Maison Tzara, 1926 m.) ir Miulerių vila Prahoje (Villa Müller,1930 m.).
Parašė architektūros veikalų – knygų, straipsnių. Veikaluose „Kalbant tuštumai“ (Ins Leere geschprochen; 1897–1900 m.) bei „Ornamentas ir nusikaltimas“ (Ornament und Verbrechen; 1908 m.) aštriai kritikavo secesijos stiliaus architektūrą, neigė ornamentalizmą ir siūlė architektūroje naudoti formas, kurios nebūtų dirbtinos ir perdėtai įmantrios. Manė, kad viduriniosios klasės komforto reikalavimus atitinkančiai gyvenamajai aplinkai sukurti labiausiai tiktų paprasti, lygūs paviršiai ir atviras suplanavimas. A. Loso projektai ir veikalai turėjo įtakos architektų, internacionalinio stiliaus pradininkų, kartai – Valteriui Gropijui, Liudvigui Mysui van der Rohei, Le Korbiuzjė, Jakobui Johanesui Piteriui Audui ir kitiems.
Hita
thumb|180px|Dantiraščio lentelė, ant kurios užrašyta sutartis tarp Elamo ir Akado ([[Luvras)]] Hita – Elamo karalius, priklausęs Avano dinastijai.
Apie 2280 m. pr. m. e. Hita sudarė sutartį su Akado imperijos valdovu Naram-Sinu. Manoma, kad tai buvo padaryta, siekiant sudaryti sąjungą prieš klajoklius gutijus. Šią sutartį prancūzų archeologai aptiko Sūzuose, elamitų dievo Inšušinako šventykloje. Tai ankstyviausias žinomas elamitų kalbos rašto paminklas.
Hitos duktė greičiausiai buvo ištekinta už Naram-Sino.
Ispaninis šalavijas
Kataloninis šalavijas (Salvia hispanica), taip pat žinomas kaip čija, – notrelinių (Lamiaceae) šeimos, šalavijų (Salvia) genties žydinčių augalų rūšis, kilusi iš centrinės ir pietų Meksikos bei Gvatemalos. Auginamas dėl valgomų sėklų, naudojamų maistui keliose Lotynų Amerikos šalyse, Meksikoje ir JAV pietvakariuose.
Aprašymas
Ispaninis šalavijas yra vienmetis žolinis augalas, užaugantis iki 1,75 metro aukščio, su 4–8 cm ilgio ir 3–5 cm pločio lapais. Gėlės yra purpurinės arba baltos spalvos ir žydi grupėmis kiekvieno stiebo gale.
Sėklos yra mažos, ovalios, maždaug 1 mm skersmens, margos spalvos: rudos, pilkos, juodos ir baltos. Sėklos yra hidrofilinės: jos gali sugerti iki 12 kartų daugiau skysčio, negu pačios sveria.