cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elzaso istorija
Elzasas  – istorinis Europos regionas, esantis dabartinės Prancūzijos rytuose (Grand Este regiono rytinėje dalyje). Jame vyrauja vokiečių kalbos Elzaso tarme kalbantys elzasiečiai.
Geografija
thumb|left|Elzaso topografija Elzasas apima derlingą Reino slėnio atkarpą toje vietoje, kur slėnį iš dviejų pusių suspaudžia aukštumos: iš vakarų jį uždaro Vogėzų kalnai, kurie atskiria nuo Lotaringijos, o iš rytų – Reinas ir Švarcvaldas, kuris yra Švabijos dalis. Į šiaurę nuo Elzaso yra Pfalcas, o pietuose Juros kalnai.
Visam regionui būdingos derlingos žemės ir puikus klimatas. Čia – vienas vynuogininkystės regionų.
Istorija
Seniausi žinomi regiono gyventojai buvo keltai. 58 m. pr. m. e. romėnai užėmė šį regioną ir vėliau jį pradėjo administruoti kaip dalį Aukštutinės Germanijos. Romėnų dėka šiame krašte introdukuotos vynuogės ir pradėta vyno gamyba.
I tūkst. I pusėje regione ėmė vyrauti germaniškai kalbančios gentys, svarbiausi jų buvo alemanai, kurių kalba davė pradžią dabartiniam Elzaso dialektui. Kadangi Elzasą nuo kitų alemenų teritorijų skyrė Reino upė, kas lėmė jo atskirtumą, jo gyventojai pradėti vadinti ali-land-sat-ja, kas apytikriai reiškia „tie, kurie sėdi kitoje žemėje“. Iš šio termino kildinamas Elzaso pavadinimas.
V a. regioną prisijungė Frankų valstybė, kurioje Elzasas išliko iki pat skilimo 843 m. Regionas buvo valdomas kaip atskira Elzaso kunigaikštystė, valdoma Etichonidų dinastijos. 843 m. padalijus Frankų imperiją, Elzasas perėjo Vidurio Frankų karalystei, šiai suskilus 855 m. – Lotaringijos karalystei, o 880 m. prijungtas prie Švabijos kunigaikštystės, kuri savo ruožtu priklausė Šventosios Romos imperijai.
XII–XIII a. Elzasas patyrė ekonominį klestėjimą dėl savo strateginės padėties: Reino upe per jį vyko prekyba tarp Šiaurės jūros ir Šveicarijos, o prekybinis kelias tarp Paryžiaus ir Vienos irgi ėjo per Elzasą. Tai lėmė Strasbūro ir kitų regiono miestų suklestėjimą. Kartu jie buvo vadinami Dekapoliu, t. y. 10 laisvųjų miestų konfederacija.
XIV a. Elzasą nusiaubė maras, po jo prasidėjo žydų persekiojimas. Žydai buvo išvyti iš regiono. Kai kuriuos miestus labai apgadino 1356 m. žemės drebėjimas.
Tuo metu sustiprėjusios decentralizacijos tendencijos imperijoje, paliko Elzasą mažai ginamą augančios Prancūzijos akivaizdoje. Prancūzijai prieiga prie Reino upės buvo svarbus strateginis tikslas. 1444 m. ji užpuolė Lotaringiją ir Elzasą ir paėmė svarbius miestus Strasbūrą, Mecą ir Bazelį. Nors 1469 m. dalis Elzaso buvo parduota Prancūzijai, jis ir toliau liko mokėti mokesčius Imperijai. Galutinai regionas Prancūzijai perėjo 1639 m., po karų. Jo paėmimas strategiškai atkirto Ispaniją nuo jos pagrindinės valdos šiaurėje – Nyderlandų. Tačiau inkorporavimas į Prancūziją nebuvo pilnas: Elzasas išlaikė nemažai senųjų papročių ir teisių, muitinės zona ir toliau ėjo ties Vogėzų kalnais, o alemanų tarmė ir toliau liko pagrindine krašto kalba. Maža to, didžiąja dalimi protestantiškas kraštas išlaikė religiją katalikiškoje Prancūzijoje.
XVIII a. pabaigoje Elzaso piliečių dauguma palaikė Prancūzijos revoliuciją. Beje, čia buvo sukurtas revoliucijos himnas Marselietė. Revoliucinėje Pracūzjoje Elzase buvo sukurti Aukštutinio ir Žemutinio Reino departamentai.
Pasibaigus Napoleonmečiui, 1815 m. Elzasą okupavo Prūsijos ir Austrijos pajėgos. Tai nustekeno krašto ekonomiką ir regionas niekada nebepatyrė buvusio klestėjimo. Prastėjant ekonomikai ir augant gyventojų skaičiui, Elzasas patyrė ryškią emigraciją: daug gyventojų migravo į Paryžių, Austriją, netgi Rusiją, o vėliau ir į JAV.
1871 m., kuomet Prancūzija pralaimėjo Prancūzijos-Prūsijos karą, Otas fon Bismarkas prijungė Elzasą kartu su Lotaringija prie savo vienijamos Vokietijos imperijos. Joje Elzasas ir Lotaringija buvo administruojami kaip tiesioginio pavaldumo teritorijos. Daug elzasiečių rinkosi migruoti į Prancūziją ir išlikti jos piliečiais.
1918 m. Vokietijai pralaimėjus karą, kraštą vėl užėmė Prancūzija, šis pokytis patvirtintas Versalio sutartimi. Regione pradėtos varžyti vokiečių teisės, skatinta vartoti prancūzų kalbą. Tai skatino Vokietijos revanšistines nuotaikas ir tapo viena iš Antrojo pasaulinio karo priežasčių.
1940 m. Trečiasis Reichas užėmė Elzasą ir inkorporavo jį į savo teritoriją: jis tapo Badeno dalimi. Jauni vyrai buvo prievarta verčiami tarnauti nacių pajėgose.
Baigiantis karui, Elzasas vėl sugrįžo Prancūzijai, kurios dalimi išlieka iki dabar. Vietos gyventojų tapatybė ir kultūra yra ginama specialių įstatymų, o 1986 m. regiono pagrindu buvo sukurtas Elzaso administracinis regionas (2016 m. šis regionas integruotas į Grand Este). Elzasiečių tarmė yra mokoma mokyklose.
Viktorijos Krioklio nacionalinis parkas
Viktorijos Krioklio nacionalinis parkas  – saugoma gamtos teritorija šiaurės Zimbabvėje, Šiaurės Matabelelande. Įkurtas 1939 m. kaip draustinis, nacionalinis parkas nuo 1952 m. Šiaurėje, Zambijos teritorijoje, saugomos teritorijos tęsiasi kaip Mosi oa Tunios nacionalinis parkas, vakaruose – kaip Zambezės nacionalinis parkas.
Parke saugoma Zimbabvei priklausanti Viktorijos krioklio ir Zambezės upės slėnio pusė bei aplinkiniai drėgnieji ir galeriniai miškai, taip pat šiaurinio Kalahario dykros. Parke gyvena afrikiniai drambliai, begemotai, buivolai, žirafos, keletas antilopių rūšių, >200 paukščių rūšių.
Nuo 2013 m. įtrauktas į Ramsaro saugomų pelkynių sąrašą.
Vidinas
Vidinas – uostamiestis šiaurės vakarų Bulgarijoje, greta sienos su Rumunija, prie Dunojaus. Išvystyta chemijos, gumos, siuvimo, tabako, mašinų pramonė. Išlikusi XII a. tvirtovė Baba Vida, Šv. Dmitrijaus cerkvė.
Montgomerio autobusų boikotas
Montgomerio autobusų boikotas buvo politinė ir socialinė protesto kampanija, prasidėjusi 1955 metais Montgomeryje (Alabama), JAV, kurios tikslas buvo pasipriešinti rasinės segregacijos politikai Montgomerio miesto viešojo transporto sistemoje. Daugelis istoriškai svarbių afroamerikiečių pilietinių teisių judėjimo veikėjų, įskaitant ir Martiną Liuterį Kingą bei Ralfą Albernati, dalyvavo boikote. Kadangi boikotas buvo organizuotas mieste gyvenusių afroamerikiečių, kurie taip pat buvo didžioji dalis Montgomerio viešojo transporto sistemos naudotojų, dėl šios protesto akcijos ši kompanija patyrė didelių nuostolių. Boikotas prasidėjo 1955 metų gruodžio 9 dieną, Kai afroamerikietė moteris Rosa Parks buvo areštuota dėl atsisakymo užleisti savo sėdimą vietą „baltajam” žmogui. Akcija baigėsi po metų, 1956 metų gruodžio 20 dieną, kai įsigaliojo federalinis nutarimas. Jungtinių Amerikos Valstijų Aukščiausiasis teismas paskelbė savo sprendimą, kad Alabamos ir Montgomerio įstatymai, reikalaujantys segreguotų autobusų, prieštarauja konstitucijai.
Lubantunas
Lubantunas  – senovės majų miesto liekanos pietų Belize, Toledo rajone, 42 km į šiaurės vakarus nuo Punta Gordos, šalia San Pedro Kolumbijos miestelio.
Miestas datuojamas Mezoamerikos klasikiniu laikotarpiu, ir klestėjo maždaug 730–890 mūsų eros metais. Apleistas X a. Originalus miesto pavadinimas nežinomas. Žodis „Lubantunas“ suteiktas dabartinių majų ir reiškia „sugriūvusių akmenų vieta“.
Lubantuno architektūra išsiskiria iš kitų klasikinio laikotarpio majų lygumų miestų. Būdingi statiniai iš didelių akmenų luitų, sudėliotų nenaudojant skiedinio. Be to, vietoje klinties naudoti skalūnai. Yra piramidžių kompleksas, centre – dirbtinis paaukštinimas tarp dviejų upelių. Rasta daug smulkios keramikos.
thumb|left|200px|Šventyklų pamatai iš juodo skalūno
Rūkykla
Lietuvoje rūkyklos XIX a. pradėtos įrenginėti namo antrame aukšte, prie dūmtraukio. Rytų Aukštaitijoje buvo paplitęs rūkymas pirtyse. Dvaruose būdavo įrengiamos atskiros, didesnės, neretai mūrinės rūkyklos, kartais būdavo dekoruotos. Nuo XX a. pr. rūkyklos pradėtos statyti kaip atskiri pastatai (ypač Aukštaitijoje, Vidurio Lietuvoje, kai kur Dzūkijoje). Tai nedidelis, keturkampio plano statinys, primenantis bokštelį ar būdelę. Dažniausiai labai paprastos konstrukcijos – lentinių arba mūrinių sienų, dvišlaičiu, vienšlaičiu, rečiau keturšlaičiu stogeliu iš lentų, skiedrų ar skardos. Po stogeliu padaromas čiukuras dūmams išeiti. Mėsa (kumpiai, dešros, skilandžiai, lašiniai) ar žuvis rūkykloje kabinama ant ilgų karčių, o iš apačios leidžiami dūmai. Nuo XX amžiaus antrosios pusės Žemaitijoje rūkyklos kai kada įrengiamos vasaros virtuvėse arba prie jų.
Bahijos salos
Geografija
Bahijos salas sudaro 3, netoli nuo Centrinės Amerikos krantų nutolusios koralinės salos – Roatanas, Guanacha ir Utila. Taip pat priklauso keletas nedidelių salelių ir rifų. Pasižymi smėlio paplūdimiais, skaidriomis pakrančių lagūnomis, todėl itin lankomos turistų.
Savivaldybės
Departamentas padalintas į 4 savivaldybes:
Katažina Jačinovska
Katažina Jačinovska (1872 m. kovo 23 d. Šiauliuose, Rusijos imperija – 1920 m. rugsėjo 3 d. Varšuvoje, Lenkija) – iš Lietuvos kilusi lenkų pianistė ir pedagogė.
Biografija
Gimė ir augo iš Baltarusijos į Šiaulius atsikrausčiusių unitų šeimoje. Sesuo Marija užaugusi taip pat tapo garsia muzike ir lietuvių visuomenės veikėjo Jono Kymanto žmona. Nuo 1893 m. studijavo Sankt Peterburgo konservatorijoje garsaus kompozitoriaus Antono Rubinšteino klasėje, kuris jai skyrė vieną iš savo noktiurnų. Vėliau tęsė mokslus Vienoje pas žinomą kompozitorių ir pianistą Teodorą Lešetickį ir Varšuvos muzikos institute.
Scenoje pasirodydavo kartu su smuikininku Leopoldu Aueriu ir violončelininku Aleksandru Veržbilovičiuvimi, kartais su kameriniu orkestru ar smuikininku Stanislovu Barcevičiumi. Koncertavo Vokietijoje, Lenkijoje ir carinėje Rusijoje (surengė koncertus ir Vilniuje). K.Jačinovska amžininkų buvo vertinama už Frederiko Šopeno, Liudviko van Bethoveno ir Roberto Šumano kūrinių interpretacijas. Įvardijama kaip viena geriausių lenkų kompozitoriaus Zigmunto Noskovskio fortepijoninio kvarteto d-moll atlikėja.
Palaidota Povonzkų kapinėse Varšuvoje.
Salų dvaras
Istorija
1450 Salos minimos tarp Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikų Kęsgailų valdų. Apie XVI a. viduryje atiteko Radviloms. Valdant Radviloms Salose buvo mediniai dvaro rūmai mūriniais pamatais. Tuo metu didikai čia daugiausia atvykdavo medžioti.
1806 m. gegužės 14 d. Salų dvarą su jame buvusiais trim šimtais valstiečių iš Radvilų nusiperka Ignotas Morikonis.
Valdant Morikoniams Salų dvarui priklausančiuose pastatuose veikė vaistinė ir muzikos mokykla, viena pirmųjų muzikos mokyklų Lietuvoje, įkurta XIX a. pradžioje. Muzikos mokyklai vadovavo Salų bažnyčios vargonininkas S. Jurgelionis, o mokiniai, groję styginiais, pučiamaisiais ir dainavę bažnyčios chore, buvo išlaikomi dvaro ir dar gaudavo 3 rublių stipendiją.
1823 m., mirus viengungiui Ignotui Morikoniui, dvarą paveldi Užnerio pavieto maršalka Benediktas Morikonis. Valdant jam, Salų dvaras buvo įkeistas Peterburgo globos tarybai, o vėliau jį paveldėjo Liucijonas Morikonis.
Liucijonas Morikonis, nors patriotas, intelektualas, istorikų žiniomis, buvo prastas ekonomistas, jis Salų dvarą užstatė, o 1855 m. pardavė grafui Reinoldui Tyzenhauzui.
Valdant Tyzenhauzams dvaro ansamblis tapo kultūros centru – čia vykdavo puotos, parke įrengtas vasaros teatras.
1880 m. mirus grafui Reinoldui Tyzenhauzui, Salų dvaro savininke tapo jo sesuo Marija Tyzenhauzaitė Pšezdzieckienė. Paskutinis Salų savininkas buvo jos anūkas diplomatas ir rašytojas Reinoldas Pšezdzieckis.
XX a., sovietų okupacijos metu dvaras buvo nusavintas, dvaro patalpose buvo muzikos mokykla ir orkestras, mergaičių namų ūkio mokykla, žemesnioji žemės ūkio mokykla. Karo metais įsteigta ligoninė, pokariu – žemės ūkio technikumas.
Ugnė Mažutaitytė
Ugnė Mažutaitytė (g. 1997 m. kovo 14 d.) – Lietuvos plaukikė, daugkartinė šalies čempionė ir nacionalinė rekordininkė.
Biografija
2013 m. pasaulio vandens sporto čempionate dalyvavo 200 m plaukimo nugara rungtyje, kurioje užėmė 26-ą vietą. 2017 m. pasaulio vandens sporto čempionato 100 m plaukimo nugara atrankoje pagerino Lietuvos rekordą (1:02.02) ir užėmė 27-ą vietą. 200 m distancijoje iškovota 22-a vieta.
Salų dvaras
Istorija
1977 m. dvaro ansamblis rekonstruotas (architektai A. Balkus ir G. Kirdeikienė) ir paskelbtas respublikinės reikšmės architektūros paminklu. Iki 2003 m. čia buvo Salų pagrindinė mokykla. Nuo 2004 m. dvare vyksta įvairūs kultūros renginiai, konferencijos, Vilniaus universiteto vasaros stovyklos.
Svetimšalis (1946 filmas)
Svetimšalis – 1946 m. režisieriaus Orson Welles sukurta Film noir stiliaus drama apie karo nusikaltimais kaltinamo nacių veikėjo gaudynes JAV. Ji buvo nominuota „Oskarui“ už geriausią originalų scenarijų.
Salų dvaras
Pastatai
1766 m. inventoriuje nurodomi rūmai buvo mediniai, ant mūro pamatų su dviem rūsiais. Prie jų buvo prijungta mūrinė galerija, kuri vėliau kartu su rūsiais įjungta į klasicizmo stiliaus mūrinius rūmus.
Svetimšalis (1946 filmas)
Turinys
1946-ieji metai. Misteris Vilsonas, vienas iš karo nusikaltimus tiriančios komisijos narių, atvyksta į JAV, kur, turimais duomenimis, Konektikuto valstijoje slapstosi Francas Katleris – vienas labiausiai ieškomų karo nusikaltėlių. Pastarasis, pasivadinęs Čarlzu Rankinu, dirba dėstytoju universitete ir ketina vesti Auksčiausiojo Teismo teisėjo Longstryto dukterį Merę. Kadangi Rankino reputacija mieste nepriekaištinga, Vilsonas turi įtikinti Merę, kad šios būsimasis vyras yra nusikaltėlis ir padėti jį suimti.
Salų dvaras
Pastatai
Dvaras susideda iš dviejų kompleksų: pirmasis - rūmai, medinė bažnyčia, varpinė, gyvenamasis namas, o antrasis - ūkiniai pastatai, medžiotojo namelis ir kt. Dominuoja akmens mūro tvartai su uždaru kiemu ir bokšteliais kampuose. Pagrindinis ansamblio pastatas - dviejų aukštų klasikinio stiliaus rūmai.
Rūmų profilis yra sudėtingas, 59,14 metrų ilgio ir skirtingo pločio bei aukščio. Labai įvairų dvaro ansamblį - neogotikinę medinę bokštinę bažnyčią bei kitus pastatus - jungia klasicistinis rūmų akcentas.
Salų dvaro sodyba yra valstybės saugoma kultūros vertybė.
Parkas
Radvilų laikais buvo miško parkas ir žvėrynas, kuriame gyveno lokiai (pasak legendos, saugodavę dvaro rūmus). Vėliau čia pasodintas vaismedžių sodas, pastatytas akmeninis medžioklės namelis, suformuotas geometrinis parko planas. Parke (7 ha) auga 1,9 m skersmens tuopa ir kitos tuopos, kurioms 150–200 metų.
Ugnė Mažutaitytė
Biografija
2021 m. Lietuvos čempionate dukart gerino Lietuvos rekordą 100 m plaukimo nugara rungtyje.
2022 m. rugpjūtį paskelbė apie profesionalios karjeros pabaigą.
Guldenas
Guldenas, gilderis  – Europos šalyse nuo XIII a. naudojamas piniginis vienetas ir moneta, nuo XIX a. kolonizacijos metu paplitęs ir už Europos ribų. Guldeno pavadinimas yra sinonimiškas florino ar forinto pavadinimui, pabrėžiant jo kilmę iš auksinio Florencijos florino. Guldenai ir florinai žymimi tuo pačiu ženklu: ƒ.
Jaunųjų konservatorių lyga
Jaunųjų konservatorių lyga (JKL) – nevyriausybinė Lietuvos jaunimo organizacija (oficialus teisinis statusas – asociacija). Ji įkurta 1993 m. kovo 25 d. kaip Tėvynės Sąjungos jaunimo organizacija. 2022 m. Jauniesiems konservatoriams priklausė daugiau nei 3400 narių.
Paulo Dybala
Paulas Brunas Esekielis Dibala (g. 1993 m. lapkričio 15 d.) – Argentinos futbolininkas, ginantis „AS Roma“ klubo garbę. Argentinos rinktinėje rungtyniauja nuo 2015 metų.
Jaunųjų konservatorių lyga
Istorija
Organizacijos įkurimo data laikoma 1993 m. kovo 26 d., kai septyni „Jaunimo sambūrio“ nariai „Sąjūdžio žiniose“ išspausdino Tėvynės atgimimo sąjungos Jaunimo skyriaus steigiamąją deklaraciją.
Po 1993 m. gegužės 1 d. surengtos Tėvynės sąjungos (Lietuvos Konservatorių) Steigiamosios konferencijos, gegužės 12 d. įvyko Tėvynės sąjungos jaunimo lygos (Jaunųjų konservatorių) steigiamasis susirinkimas, kuriame buvo išrinkta TSJL valdyba ir jos pirmininkas Robertas Narkevičius. Netrukus buvo sukurtas ir pirmasis rajoninis skyrius Anykščiuose. Šiame mieste 1993 m. rugpjūčio 20-27 d. vyko ir pirmasis renginys – tarptautinis jaunųjų konservatorių forumas. Jame dalyvavo svečiai iš Latvijos, Jungtinės Karalystės ir JAV. Forumo metu buvo išrinktas „šešėlinis Prezidentas“ (juo tapo Ramūnas Baužinskas) ir suformuota „šešėlinė Vyriausybė“.
Formalus organizacijos kūrimas buvo baigtas Vilniuje, 1993 m. gruodžio 8-10 d., surengus I Jaunųjų konservatorių lygos konferenciją (visuotinį organizacijos narių susirinkimą). Konferencijoje buvo priimtas JKL statutas, manifestas, veiklos programa bei išrinktas pirmininkas, valdyba, priežiūros komitetas ir revizijos komisija. JKL pirmininku tapo Ronaldas Račinskas, valdybos pirmininku - Giedrius Karsokas.
1994 metais buvo stiprinama organizacinė struktūra, kuriami skyriai rajonuose. Norint įtraukti į veiklą jaunesnius nei 18 metų asmenis, balandžio 15-16 d. buvo sukurta Jaunoji lyga. Tais pačiais metais surengtos ir dvi vasaros stovyklos – lyderių mokyklos.
1995 m. vasario 4 d. įvyko II JKL Konferencija, kurios metu buvo patvirtintas naujas JKL statutas bei 1995-ųjų metų veiklos programa. Naujuoju organizacijos pirmininku buvo išrinktas Juozas Meldžiukas. Jo pavaduotojais tapo Gintaras Banevičius ir Giedrius Karsokas. Konferencija priėmė tris rezoliucijas „Dėl paramos Lietuvos gamintojams“, „Dėl jaunimo dalyvavimo savivaldybių tarybų rinkimuose“, „Dėl jaunimo problemų sprendimo Lietuvoje“.
1995 m. kovo 25 d. vykusiuose savivaldybių tarybų rinkimuose buvo išrinkti pirmieji Jaunųjų konservatorių lygai priklausę nariai. Ukmergės meru tapo TS(LK) Ukmergės skyriaus pirmininkas, jaunasis konservatorius Sigitas Čirba, o Tauragės vicemeru – TS(LK) Tauragės skyriaus pirmininkas, jaunasis konservatorius Darius Brėdelis.
1996 m. gegužės 3-8 d. Lietuvoje vyko Europos jaunųjų konservatorių EYC (European Young Conservatives) susirinkimas (Vilniuje ir Palangoje) – tai buvo pirmasis tarptautinės politinės jaunimo organizacijos susirinkimas mūsų šalyje. JKL buvo viena iš EYC steigėjų ir taip pačiais metais laimėjo buvusios Jungtinės Karalystės ministrės pirmininkės Margaret Thatcher įsteigtą prizą, kaip geriausia EYC nacionalinė organizacija.
1997 m. kovo 19 d. Billo Klintono ir Boriso Jelcino susitikimo metu Helsinkyje Jaunųjų konservatorių lyga kartu su kitu pilietiškai aktyviu Lietuvos jaunimu surengė demonstraciją už Lietuvos narystę NATO. Tų pačių metų gegužės 18 d. JKL ir studentų bendrija „Humanitas“ surengė koncertą Vilniaus Vingio parke „Lietuvos jaunimas už NATO“, o paskutiniu šios akcijos veiksmu tapo demonstracija Ispanijoje (Madride) liepos 8-9 d. NATO viršūnių susitikimo metu. Rugsėjo 27 d., konferencijos „Lietuva į Europos Sąjungą“ metu, Vilniaus Rotušės aikštėje JKL suorganizavo nedidelę akciją „Lietuvos jaunimas už Europą“, o gruodžio 12–13 d. Liuksemburge įvyko dar viena JKL rengta demonstracija ES viršūnių susitikimo metu.
1998 m. JKL, veikdama kaip labai aktyvi lobistinė organizacija, per savo atstovus Seime nuolat kėlė jaunimui aktualius klausimus – tais pačiais metais Lietuvoje finansavimas jaunimo programoms padidėjo 2,7 karto. Nuo 1998 balandžio mėnesio pradėjo veikti JKL internetinė svetainė www.jkl.lt.
1999 m. gruodį bei 2000 m. gruodį European young conservatives (EYC) vicepirmininku buvo išrinktas JKL tarptautinis sekretorius Mantvydas Juozapavičius, kuris taip pat buvo išrinktas ir Democratic Youth Community of Europe (DEMYC) vicepirmininku 1999-2001 m. kadencijai.
2000 m. kovą vykusiose savivaldos rinkimuose JKL pirmininkas Andrius Kupčinskas išrinktas į Kauno miesto savivaldybės tarybą. Siekiant pritraukti daugiau jaunimo, tais pačiais metais nuspręsta Jaunųjų konservatorių lygą iš politinės organizacijos reorganizuoti į visuomeninę organizaciją (šiuo metu tai prilygtų asociacijos ar viešosios įstaigos teisiniam statusui).
Paulo Dybala
2013–2014 m. sezone su Palermo klubu žaidėjas tapo Serie B čempionu.
Jaunųjų konservatorių lyga
Istorija
2001 m. balandžio 16 d. Vilniuje įvyko steigiamasis suvažiavimas, kuriame Jaunųjų konservatorių lyga reorganizuota į visuomeninę organizacija „Lietuvos jaunųjų konservatorių organizaciją“ (VO JKL), o jos pirmininku tapo Darius Jonutis. Atsirado planuota projektinė veikla, sukurta komandinės veiklos sistema, organizacija pradėjo taikyti vadybinti veiklos modelį.
Paulo Dybala
Nuo 2015 m. argentinietis rungtyniauja „Juventus“ klube. Su šiuo klubu P. Dibala tapo Serie A čempionu 2016, 2017, 2018 ir 2019m., taip pat trejus metus iš eilės (2016, 2017 ir 2018) laimėjo Italijos futbolo taurės varžybas. 2015 m. „Juventus“ su P. Dibala laimėjo supertaurę.
Jaunųjų konservatorių lyga
Istorija
2003 m., prasidėjus Rolando Pakso prezidentavimo skandalui, Jaunųjų konservatorių lyga tapo pirmąja visuomenine organizacija, reikalavusia R. Pakso atsistatydinimo.
Paulo Dybala
2017 m. rugpjūčio 9 d. „Juventus“ klubas suteikė P. Dibalai 10-tą marškinėlių numerį.
Jaunųjų konservatorių lyga
Istorija
2004 m. gruodžio 11 d. Vilniuje įvykusioje JKL sueigoje patvirtintas strateginis 2005-2009 metų planas. Strategijoje numatytos organizacijos stiprinimo ir jaunimo dalyvavimo politikoje skatinimo gairės.
2005 m. lapkričio 5 d. prie JKL buvo prijungtas Lietuvos jaunųjų demokratų sąjūdis.
2007 m. Kauno meru tapo buvęs JKL pirmininkas Andrius Kupčinskas.
Guldenas
Dabar naudojami guldenai ir florinai
Šiuo metu kaip savo nacionalinės valiutos pavadinimą guldeną, floriną ar forintą naudoja 3 pasaulio šalys:
Raida
thumb|Florencijos florinas, XIV a. thumb|Reinguldenas, kaldintas Maince
Auksinis guldenas (goldguldenas)
Auksiniai guldenai buvo kaldinami daugybėje vietų, tačiau žymiausios auksinių guldenų atmainos buvo Liubeko guldenai ir Reinguldenai. Čia vietoj tradicinių florinų vaizdų įsigalėjo vietinė simbolika. Tačiau dėl gausaus pinigų padirbinėjimo, feodalinio susiskaldymo ir vieningo emisijos centro nebuvimo ŠRI auksinių guldenų vertė palaipsniui smuko (skirtingai nei florinų): iki XVI a. pabaigos Reinguldeno aukso kiekis sumažėjo nuo 3,5 g iki 2,5 g, ir jų vartojimas nunyko. Juos pakeitė auksiniai dukatai.
Lukas Ankudinovas
Karjera
Žaidėjas ilgus metus atstovavo Tauragės vaikų ir jaunių sporto mokyklai, o 2012 m. vasario mėn. pasirašė 5 m. sutartį su FK Tauras. Žaisdavo ir pagrindinėje, ir dublerių komandose.
Guldenas
Sidabrinis guldenas (guldineris)
thumb|Pirmasis Tirolio guldineris Dėl aukso kiekio trūkumo Vokietijoje buvo siekiama stiprią auksinę monetą pakeisti sidabrine, kadangi čia buvo gausu sidabro kasyklų. Tai pirmą kartą buvo padaryta Tirolyje 1486 m., kuomet vietos erchercogas Sigismundas nukaldino didelę sidabrinę monetą. Ji svėrė 31,83 g ir turėjo 29,23 g gryno sidabro. Savo verte toks sidabro kiekis prilygo 3,5 g. aukso kiekiui, taigi, vienam florinui (ar auksiniam guldenui). Kaip ir auksinis guldenas, ji prilyginta 60 sidabrinių kreicerių. Ši moneta buvo pavadinta guldengroschen, t. y. "guldeno vertės grašis" (grašiais tuo metu buvo vadinamos stambios sidabrinės monetos), ir ilgainiui šio tipo sidabrinės monetos pradėtos vadinti guldenais, arba guldineriais, nepaisant to, kad jų reikšmė buvo "auksinis".
Lukas Ankudinovas
Karjera
Karjerą kaip profesionalas pradėjo Tauragės „Taure“. 2012 m. sužaidė 11 rungtynių A lygoje, o 2013 m. 16 rungtynių, bei pasižymėjo vienu įvarčiu.
Guldenas
Sidabrinis guldenas (guldineris)
Toliau guldineris vystėsi dviem kryptimis. Kaldinant vėlesnes monetas buvo prisirišta prie fiksuoto sidabro kiekio, ir tokiu būdu išsivystė taleriai - daugiau ar mažiau pastovios sidabro masės monetos (jos turėjo apie 22,91 g gryno sidabro), ir jie pripažinti pagrindiniu Šventosios Romos Imperijos piniginiu vienetu 1566 m. Jo santykis su smulkesnėmis monetomis buvo kintantis.
Jaunųjų konservatorių lyga
Istorija
2009 m. JKL organizavo tarptautinę DEMYC žiemos mokyklą „Laisva Baltarusija“.
Lukas Ankudinovas
Karjera
Kitados rungtyniavo Italijoje: ASD Lanusei Calcio, kuris žaidė Serie D, bei US Tortolì Calcio 1953 klubuose.
Pratęsta sutartis ir 2022 m. sezonui. 2022 m. balandžio 5 d. rungtynėse prieš FK Sūduva pelnė įvartį ir žemaičiai pirmavo 1:0 iki pačios rungtynių pabaigos, tačiau persvaros nesugebėjo išlaikyti. Per pridėtą laiką marijampoliečiai sugebėjo rezultatą išlyginti.
2022 m. birželio mėn. įgijo UEFA C trenerio licenciją.
2023 m. sausio mėn. tapo žinoma, kad pratęsta sutartis su „Džiugo“ klubu. 2023 m. liepos 8 d. pelnė įvartį rungtynėse prieš FC Hegelmann.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Jaunųjų konservatorių lyga
Istorija
2009 m. Vilniuje įvykusioje JKL narių konferencijoje buvo patvirtinti naujieji organizacijos įstatai bei 2009–2013 metų organizacijos strategija, pirmininku išrinktas Andrius Vyšniauskas.
2009 m. į Europos Parlamentą išrinkta buvusi JKL pirmininkė Radvilė Morkūnaitė.
2009 m. JKL įgyvendino vieną didžiausių šalyje pilietiškumo skatinimo projektų, skirtų jaunimui – „Pilietiškumo mokykla 09“.
Veikla
Jaunųjų konservatorių lyga, be kita ko, užsiima konservatizmo ideologijai svarbių vertybių sklaida visuomenėje ir pačios organizacijos viduje. Siekiama kiek įmanoma išreikšti savo pozicijas įvairiais su politika susijusiais klausimais. Vykdomas projektas „Pilietiškumo mokykla” – savivaldybės tarybos darbo simuliacija. Projektą pradėta vykdyti Kaune, trečiaisiais projekto gyvavimo metais – taip pat Vilniuje ir Klaipėdoje, 2009 m. projektas vyko dvylikoje Lietuvos miestų.
Organizacijos narystė kitose organizacijose
Jaunųjų konservatorių lyga priklauso kelioms skėtinėms organizacijoms. Lietuvoje organizacija priklauso Lietuvos jaunimo organizacijų tarybai (LiJOT). Užsienyje JKL priklauso tarptautinėms skėtinėms organizacijoms: European Democrat Students (EDS), Nordic Conservative Student Union (NKSU) ir The Democrat Youth Community of Europe (DEMYC).
Guldenas
Sidabrinis guldenas (guldineris)
Tuo tarpu kaldinant kitas sidabrines monetas, buvo prisirišta prie tam tikro smulkesnių monetų nominalo, t. y. piniginio vieneto, ir toks vienetas toliau buvo vadinamas guldenais. Daugumoje Šventosios Romos Imperijos valstybių buvo prisirišta prie 60 kreicerių nominalo. Vėliau, keičiantis kreicerio sidabro kiekiui, nuvertėjo ir guldenai, ir dėl to jie buvo vertinami mažiau nei taleris. Labai panašiai kitose šalyse vystėsi piniginiai vienetai zlotas (Abiejų Tautų Respublikoje) ir erė Skandinavijoje.
Guldenai Vokietijoje ir Austrijoje po 1754 m.
thumb|Austrijos-Vengrijos 1000 guldenų banknotas 1880 m. 1754 m. Šventosios Romos Imperijoje vykdant reformą, pagrindiniu piniginiu vienetu tapo konvencinis taleris, turintis 1/10 Kelno markės (23,38 g) gryno sidabro. Tuo metu Imperijos valstybės galėjo rinktis savo nacionalines valiutas. Dauguma jų pasirinko talerį kaip pagrindinį, tačiau kai kurios Imperijos valstybės pasirinko guldeną kaip pagrindinę savo valiutą, kuri turėjo fiksuotą kursą su konvenciniu taleriu. Tarp jų buvo:
1857 m. naujos piniginės reformos metu pagrindiniu piniginiu vienetu Vokietijoje tapo vereinstaleris, turintis 16⅔ g sidabro. Austrijos imperijoje fiksuotas jo santykis su guldenu buvo 1,5 guldeno = 1 taleris, o pietų Vokietijos valstybėse: 1 guldenas = 4/7 talerio. Pasinaudojant proga, šios reformos metu Austrijos guldenas buvo decimalizuotas ir suskaidytas į 100 kreicerių (anksčiau buvo skaidomas į 60). Pietų Vokietijos guldenai nustojo egzistuoti 1873 m., kuomet iškeisti į markę, o Austrijos-Vengrijos guldenai - 1892 m., kuomet iškeisti į kroną. Vengrija atgaivino guldeną 1946 m. (forinto pavadinimu).
1923-39 m. atskirą Gdansko guldeną naudojo laisvasis Gdanskas.
Šveicarijos guldenai
Šveicarijoje kiekvienas iš 25 kantonų, taip pat kai kurie miestai, vyskupijos, leido savo atskirus pinigus. Keletas kantonų iki 1798 m. leido pinigus, vadinamus guldenais:
Po 1798 m. guldenus pakeitė atskirų kantonų valiutos, vadintos frankais.
Nyderlandų ir jų kolonijų guldenai
thumb|Surinamo 100 guldenų banknotas
1581 m. Nyderlandams iškovojus nepriklausomybę, guldenas paverstas pagrindine valiuta ir prilygintas 28 stiuiveriams. Dėl to jis dar buvo žinomas kaip achtentvintigas (, t. y. "28"). Po šimto metų (1680 m.) pradėti kaldinta ir dar viena guldeno rūšis: šie buvo prilyginti 20 stiuiverių. Ilgainiui būtent šie guldenai įsigalėjo kaip pagrindinis atsiskaitymo vienetas. Greta šių monetų kursavo ir vietinė talerio atmaina leuvendalderis, rijksdalderis bei dukatonas. Dėl labai pastovaus stiuiverių ir guldeno kurso, santykis tarp guldeno ir talerių buvo nekintantis: leuvendalderis atitiko 1,5 guldeno (30 stiuiverių), rijksdalderis - 2,5 guldeno (50 stiuiverių), dukatonas - 3 guldenams (60 stiuiverių).
1810–1814 m. Nyderlandų guldeno vartojimas nutrauktas, Nyderlandus užėmus Prancūzijai, vėliau vėl atnaujintas, o 1817 m. guldenas decimalizuotas ir naudotaas kaip nacionalinė Niderlandų valiuta iki 2002 m., kol jį pakeitė Euras.
Vykdydami kolonizaciją, Nyderlandai įsteigė keletą guldenais vadinamų valiutų savo kolonijose. Tarp jų buvo:
Vonia
miniatiūra|250px|right|Vonia miniatiūra|250px|right|Senovinė vonia ([[Kipras, 1650-1050 pr. m. e.)]]
Vonia – buityje įprastas, įvairaus dydžio indas vandeniui laikyti, kuriame gali maudytis žmogus ar gyvūnas. Šiuolaikinės vonios yra pagamintos iš termiškai suformuoto akrilo, emaliuoto plieno ar ketaus, keramikos, stiklaplasčiu armuoto poliesterio.
Medicinos praktikoje, balneologijoje taikomos dumblo, purvo, druskos, mineralinio vandens vonios. Pramonėje vonios gali būti naudojamos laikyti technologiniams skysčiams arba kitoms medžiagoms, į kurias merkiami gaminiai ar pusgaminiai, vyksta tam tikri technologiniai procesai: kaitinimas, šaldymas, grūdinimas, dažymas ir kt.
Šiuolaikinės vonios turi vandens pertekliaus ir nuotekų išleidimo kanalizaciją, sumontuotus vandens tiekimo čiaupus. Dar visai neseniai dauguma vonių buvo maždaug stačiakampio formos, tačiau iš šiuolaikinių plastiko medžiagų pagaminama jų didelė įvairovė. Ketaus vonių emaliavimo procesą išrado škotų kilmės amerikietis David Buick, kompanijos „Buick“ įkūrėjas.
Skirtingose kultūrose paplitę du pagrindiniai vonios tipai:
Istorija
Vakarietiško tipo maudynės atėjo iš Senovės Graikijos. Asmeninei švarai buvo panaudojamos mažos vonios ir praustuvės. Ankstyviausi tokie radiniai yra iš Knoso rūmų (Kreta), o prabangios alebastro vonios buvo atkastos Akrotiryje (Santorinas). Jos buvo labai panašios į šiuolaikines.
Petričius
Petričius – miestas pietvakarių Bulgarijoje, Belasicos kalno papėdėje, prie sienos su Graikija ir Šiaurės Makedonija. Apylinkėse gausiai auginami vaisiai ir daržovės, išvystyta tabako, maisto, smulkios technikos pramonė.
Geobotanika
miniatiūra|438x438px|Šešios floristinės karalystės: holarktinė, paleotropinė, neotropinė, antarktinė, austrapinė ir kapo. Geobotanika (fitocenologija) – mokslas, tiriantis augalijos pasiskirstymą Žemėje, augalų rūšių bei bendrijų savybes ir paplitimą, tų savybių priklausomybę nuo praeities ir dabarties sąlygų, įskaitant geologiją, dirvožemį, klimatą ir topografiją.
Skiriamos dvi geobotanikos šakos:
Kiekviena iš šių šakų analizuoja užimamą geografinį plotą (arealą), jo susidarymą ir kitimą (chorologija). Tam svarbu išaiškinti atskirų kraštų florą (rūšių visumą) ir pažinti augaliją (bendrijų visumą).
Geobotanikos raida
Jau Senovės Graikijoje, Aristotelio mokinio Teofrasto iš Efeso (371–288 m. pr. m. e.) darbuose galima įžvelgti augalų geografijos užuomazgas. Aleksandro Makedoniečio žygių metu jis pastebėjo skirtumus tarp pažįstamos Viduržemio jūros pakrančių augalijos ir liūčiažalių miškų, dykumų, stepių augalijos skirtumus, nulemtus aplinkos sąlygų skirtumų.
Augalų geografijos pradininkas vokiečių gamtininkas Aleksandras fon Humboltas (1769–1859) pagrindė augalijos zoniškumo idėją, pirmą kartą klimatui apibūdinti panaudojo statistinių duomenų vidurkius, sukūrė izotermų metodą.
Lietuvoje geobotanikos raidos pradžia siejama su Senajame Vilniaus universitete Ž. E. Žilibero pradėtais ir S. B. Jundzilo bei J. Junzilo, J. F. Volfgango, S. B. Gorskio Lietuvos floros tyrimais. Sistemingi Lietuvos floros tyrimai sietini su 1922 m. Kaune įkurtu Lietuvos universitetu ir ten dirbusiu kviestiniu profesoriumi šveicaru C. Regel, kuris išugdė visą pokario profesionalių botanikų kartą: M. Natkevičaitę-Ivanauskienę, P. Snarskį, J. Dagį, K. Brundzą, A. Minkevičių ir t. t.
Svarba
Gebotanika padeda suprasti augalų rūšių pasiskirstymą, jų ekologines nišas ir veiksnius, darančius įtaką jų augimui ir dauginimuisi. Šios žinios svarbios siekiant išsaugoti gamtos išteklius ir biologinę įvairovę, modeliuoti ateities augalijos ir floros pokyčius. Geobotanika taip pat padeda suprasti, kaip įvairios augalų rūšys gali būti auginamos skirtingose aplinkose, o tai gali padėti ūkininkams optimizuoti derlių ir kartu sumažinti neigiamą poveikį aplinkai. Pasinaudojant geobotanikos žiniomis galima atkurti nualintas ekosistemas nustatant tinkamas augalų rūšis ir bendrijas.
Banska Bistricos kraštas
thumb|250 px|Banskos Bistricos krašto apygardos Banska Bistricos kraštas  – vienas iš aštuonių Slovakijos kraštų, įsikūręs šalies centrinėje dalyje. Administracinis centras – Banska Bistrica. Kraštas ribojasi su Nitros, Trenčyno, Žilinos, Prešovo ir Košicės kraštais. Banska Bistricos kraštas padalintas į 13 apygardų – okres (skliausteliuose – adm. centras):
Christopher Miner Spencer
Kristoferis Spenseris (Christopher Miner Spencer; g. 1833 m. birželio 20 d. – m. 1922 m. sausio 14 d.) – JAV išradėjas ir ginklų konstruktorius. Išrado Spenserio dėtuvinį šautuvą (vienas pirmųjų svertinio veikimo šautuvų), garo mašina varomą vežimą ir dar keletą išradimų. Sukūrė pirmąsias visiškai automatines revolverines stakles.
Ankstyvieji metai
K. Spenseris kurį laiką dirbo Samuelio Kolto gamykloje, kur jis įsisavino ginklų gamybą.
JAV pilietinis karas
Spenserio šautuvas buvo sukurtas dar 1859 m., bet jo iš pradžių Sąjunga nenaudojo. 1863 m. rugpjūčio 18 d. Kristoferis Spenseris įžengė į Baltuosius rūmus nešdamasis vieną savo šautuvą ir šovinių atsargą. Jis įėjo į Abraomo Linkolno kabinetą, kur užmezgė diskusiją. Tęsti diskusiją jis atvyko kitą dieną, tada prie Linkolno ir Spenserio prisijungė ir karo sekretorius Edvinas Stentonas (Edwin Stanton) bei dar keletas valdininkų. Po to visą grupė išėjo laukan, kur surengė šaudymą į taikinius.
Šio susitikimo dėka JAV užsakė 13171 Spenserio šautuvą ir apie 58 milijonus šovinių. Generolas Ulisas Grantas paskelbė, kad Spenserio šautuvai yra „geriausi pro drūtgalį užtaisomi ginklai“. Per karo metus buvo pagaminta apie 100 tūkst. šių šautuvų. Pasibaigus karui nemažai kareivių šiuos šautuvus pasiėmė namo, juos ėmė plačiai naudoti vakariniame pasienyje. Kadangi po karo liko daug atliekamų šautuvų, naujų šautuvų gamyba buvo labai menka. Spenseris negalėjo atgauti investicijų į gamybos įrengimus. Kompanija Spencer Repeating Rifle Company ('Spenserio dėtuvinių šautuvų kompanija') 1868 m. paskelbė bankrotą. Įrengimus 1869 m. už 200 000 dolerių perpirko Oliveris Vinčesteris.
Po pilietinio karo
1868 m. Spenceris ėmė dirbti kompanijoje Roper Repeating Arms Company (Amherstas, Masačiusetsas), kur jo bendradarbiai buvo Čarlzas Bilingsas (Charles E. Billings) ir Silvesteris Roperis (Sylvester H. Roper). Netrukus Roperio šaunamųjų ginklų kompanija žlugo, ir kitais metais (1869 m.) Bilingsas ir Spenseris Hartforde (Konektikutas) įkūrė bendrą kompaniją „Billings & Spencer“, kuri turėjo gaminti siuvamąsias mašinas, rankinius įrankius ir stakles.
Apie 1882 m. Spenceris vėl įkūrė naują kompaniją „Spencer Arms Company“ (Vindzoras, Konektikutas). Ryškiausiu kompanijos produktu, manoma, turėjo būti Spenserio pompinis šautuvas. Gamintas 1882–1889 m., šis ginklas buvo pirmas komerciškai sėkmingas lygiavamzdis šautuvas su pompine pertaisymo sistema. Daugelis jų buvo gaminami 12 kalibro, 10 kalibro šautuvai buvo reti. Spenseris vėl susidūrė su finansiniais sunkumais, tad jo kompanija ir jo patentai buvo nupirkti apie 1890 m. Nupirko kompanija Francis Bannerman & Sons iš Niujorko, kuri ir toliau gamino Spenserio šautuvą iki maždaug 1907 m.
Uždaro tipo investicinė bendrovė
Uždaro tipo investicinė bendrovė – akcinė bendrovė, išleidžianti fiksuotą skaičių akcijų, išperkamų pasibaigus akcinės bendrovės įstatuose numatytam veiklos laikotarpiui arba kitu jos įstatuose iš anksto nustatytu laiku. Uždaro tipo investicinės bendrovės akcijos nėra išperkamos akcininkui pareikalavus. Pasibaigus uždaro tipo investicinės bendrovės įstatuose nustatytam bendrovės veiklos laikotarpiui, bendrovės turtas parduodamas ir po skolinių įsipareigojimų įvykdymo likę pinigai padalijami bendrovės akcininkams proporcingai turimų akcijų skaičiui.
Madison Less
Medison Ebigeil Les (Madison Abigail Less g. 1998 m. balandžio 27 d.) – amerikiečių futbolininkė, vartininkė.
Žaidė ir Lietuvoje. Šiuo metu atstovauja Maccabi Kishronot Hadera (Izraelis).
Karjera
thumb|rihgt|250px|Gintra 3-0 Saned (Žiemos taurės finalas); vartuose – [[Madison Less (oranžine apranga).]] thumb|rihgt|250px|Gintra 3-0 Saned (Žiemos taurės finalas); vartuose – [[Madison Less (oranžine apranga).]] Iš Ohajo valstijos kilusi vartininkė studijavo Sinsinačio Universitete. Žaidė universiteto futbolo ekipose.
Šymkento „BIIK-Kazygurt“
2021 m. sezone atstovavo Kazachstano čempionei Šymkento „BIIK-Kazygurt“. Su šia ekipa 2021 m. vasarą debiutavo UEFA Čempionių lygos turnyre. Šymkento klubo strategu tuo metu dirbo „Gintros“ vyriausiasis treneris Kalojanas Petkovas. Ekipoje žaidė kita „Gintros“ naujoke Samantha Rosette.
FC Gintra
2022 m. persikėlė rungtyniauti į Lietuvą. Atstovavo „Gintros“ klubui.
Antanas Valantinas
miniatiūra|180px|right|Antkapis Vadaktų kapinėse
Antanas Valantinas (1916 m. lapkričio 14 d. Vėriškių k., Šeduvos vls. – 2004 m. rugsėjo 2 d. Vadaktuose, Radviliškio raj.) – kunigas, poetas, tautosakininkas. Įrašytas į „Lietuvių literatūros enciklopediją“, minimas tarp aktyviausių XX a. tautosakos rinkėjų.
Biografija
A. Valantinas gimė šešių vaikų šeimoje. Mokėsi Vėriškių pradžios mokykloje, kuri buvo įsikūrusi jo namuose – tėvo Petro Valantino nuomojamoje seklyčioje. Toliau mokėsi Šeduvos Saulės progimnazijoje. Ją baigęs, kunigu tapti ketinęs jaunuolis pasirinko Panevėžio gimnaziją, nes joje buvo dėstoma lotynų kalba. 1935–1940 m. studijavo Kauno universiteto Teologijos fakultete.
1940–1957 m. buvo vikaras ar klebonas keliose bažnyčiose. Okupuotoje Lietuvoje teko keliauti iš parapijos į parapiją: Palėvenė, Biržai, Vabalninkas, Smilgiai, Kupreliškis, Miežiškiai, Palanga, Rietavas, Vadaktai. Daugiau kaip 40 metų, nuo 1957 iki 1999 m. buvo Vadaktų Šv. Agotos bažnyčios (Radviliškio raj.) klebonas, nuo 1999 m. – emeritas. Palaidotas Vadaktų miestelio kapinėse.
Lietuvos rinktinė 1998 m. pasaulio futbolo čempionato atrankoje
Lietuvos futbolo rinktinės atrankinės varžybos į 1998 m. vykusį XVI pasaulio futbolo čempionatą Prancūzijoje. Lietuva žaidė 8 grupėje.
Antanas Valantinas
Biografija
1997 m. A. Valantinas buvo išrinktas Radviliškio rajono Sidabravo seniūnijos Metų žmogumi.
Kūryba
Pradėjo kurti religinės tematikos eilėraščius besimokydamas Panevėžio gimnazijoje. Priklausė Meno kuopai, kurios nariai skaitydavo ir aptarinėdavo savo kūrinius, juos įvertindavo vadovas J. Lindė-Dobilas. Užrašė apie 15 000 įvairių žanrų tautosakos kūrinių. Surinktą tautosaką jis siųsdavo į Lietuvių literatūros ir tautosakos institutą. Ten saugomi jo rankraščiai su beveik 2 tūkstančiais tautosakos vienetų.
Tautosakos rinkiniai
A. Valantino tautosakos pirmąjį rinkinį sudarė 65 sąsiuviniai, kuriuose užrašyti 495 liaudies dainų tekstai, tarp kurių buvo visų pirma jo motinos, Agotos Mončiauskaitės-Valantinienės, 102 dainos. Pirmojo rinkinio pateikėjai daugiausia buvo gimtojo Vėriškių kaimo žmonės, Panevėžio miesto senutės, kurių nepasidrovėjo pakalbinti tuometinis gimnazistas. Ir vėliau, darbuodamasis Palėvenės, Biržų, Smilgių, Kupreliškio, Palangos parapijose, jaunas kunigas nepraleisdavo progos užrašyti įdomesnių liaudies kūrybos apraiškų. Sulaukęs profesionalių literatūros darbuotojų patarimų ir paskatinimo, gerokai pasidarbavo ir pačiuose Vadaktuose, palyginti per trumpą laiką užrašydamas apie 200 dainų tekstų. Pirmasis sutvarkytas rinkinys Lietuvių tautosakos archyvui buvo išsiųstas 1958 m. Motinos dainų, pasakų, smulkiosios tautosakos, šmaikščių posakių randama ir vėlesniuose kunigo sudarytuose tautosakos rankraščiuose. Jis bendraudavo su giminaičiais, kaimynais, netgi prašalaičiais autobusų stotyje, vėlgi čia pat pasižymėdavo arba namie iš atminties užrašydavo Šeduvos krašto tautosakos trupinius. Tautosakos rinkimo darbai truko kone trisdešimt metų. A. Valantino rinkiniuose atsirado sakmių, padavimų, pasakų, ypač daug užrašyta patarlių, priežodžių, frazeologizmų, mįslių, burtų, liaudies medicinos patarimų. Itin vaisingai darbuotasi 1959 m. (13 rinkinių), 1960 m. (13 rinkinių) ir 1969 m. (14 rinkinių). Surinktas Vadaktų, Šeduvos, Sidabravo, Naujamiesčio ir kitų kaimyninių parapijų tautosakos lobynas.
Bibliografija
Kunigas išleido 24 savo knygeles: poezijos, monografijų, tautosakos, publicistikos ir pamokslų.
Poezija: Monografijos:
Tautosakos knygelės: Publicistika:
Didžiosios Panemunės dvaras
Didžiosios Panemunės dvaras – dvaras, esantis Biržų rajone, Pačeriaukštės seniūnijoje.
Dvaro sodybos fragmentai Nemunėlio upės dešiniajame krante, tarp upės ir kelio iš Pačeriaukštės į Germaniškį. Dvaro dviaukščiai mediniai rūmai, anot vietinių žmonių, panašūs į pilį, sudegė po Antrojo pasaulinio karo. Didžiosios Panemunės dvaro likučiai - privati nuosavybė. Likęs tvartas, užteršti tvenkiniai, didelis rūsys netoli upės, obelų sodo dalis. Visa apaugę medžiais ir krūmais, slėnyje driekiasi Nemunėlio upė.
Istorija
Kipras Bielinis 1992 m. išleistoje knygoje „Dienojant“ pateikia tokių žinių apie Didžiosios arba Mūro Panemunės dvarą, jo gyventojams: „Rusijos imperijos laikais, nors buvome Pabiržės valsčiaus žmonės (tą bylodavo oficialieji dokumentai ir raštai), tačiau daugelis šito nežinodavo ir save laikydavo Budbergio valsčiaus žmonėmis. Mūsų valsčius savo būstinę buvo įkūręs barono Budbergio Mūro Panemunės dvare. Dvaras buvo kairiajame Nemunėlio krante, priklausiusiame Kauno gubernijai. Matomai baronas Budbergis savo laiku buvęs įtakingas žmogus, jei sugebėjo mūsų valsčių įkurdinti palei savo dvarą, o žmonės pagal jo pavardę ir valsčių pavadino Budbergio vardu. Matyt, baronui buvo pavesta tvarkyti pobaudžiaviniai dvarų ir ūkininkų santykiai. Todėl jis nepanoro savo raštinę turėti Pabiržės bažnytkaimyje ir trankytis kažin kur., kuomet šimtai žmonių su savo reikalais bei skriaudomis galėjo ateiti pas patį baroną.“
Valsčiaus raštinės buvimas dvare buvo labai naudingas baronui. Ant Budbergiui priklausiusios žemės buvo jo lėšomis pastatyta smuklė, čia pat buvo valsčiaus pradžios mokykla ir krautuvė, gyveno valsčiaus policininkas ir „uradnikas“, buvo ir valsčiaus teismas.
1918 m. susikūrus nepriklausomai Lietuvos valstybei, ėmė kurtis vietinės valdžios įstaigos. 1920 m. Mūro Panemunės dvare veikė valsčiaus savivaldybės įstaiga. 1921 m. buvo nustatinėjama Lietuvos-Latvijos valstybinė siena. Mūro Panemunės dvaras iš pradžių pateko į Latvijos teritoriją, vėliau, kada buvęs Budbergio valsčius 1923 m. irgi atiteko Latvijai, priskirtas prie lietuviškojo Nemunėlio Radviliškio valsčiaus.
Nepriklausomos Lietuvos laikais dvaras išparceliuotas, nemažą žemės dalį ir dvaro centrą nusipirko Sesickas, prisimenančių atmintyje Didžioji Panemunė yra vis minima kaip „Sesicko dvaras“.
La Paso departamentas (Hondūras)
La Paso departamentas  – vienas iš 18 Hondūro departamentų. Yra šalies pietinėje dalyje, Salvadoro pasienyje. Administracinis centras – La Pasas.
Geografija
Paviršius daugiausia kalnuotas, kalnai daugiausia apaugę drėgnaisiais rūko miškais.
Savivaldybės
Departamentas padalintas į 19 savivaldybių:
Mirties angelas (filmas)
Mirties angelas – 2009 m. JAV sukurtas trileris, kuriame pagrindinį vaidmenį atliko iš Naujosios Zelandijos kilusi aktorė ir kaskadininkė Zoë Bell.
Juosta buvo sukurta kaip internetinis serialas ir sudalinta į 10 trumpų epizodų, kuriuos išleido kompanija "Cracle" 2009 m. kovo 2 – 13 dienomis.
Turinys
Ieva buvo samdoma žudikė, tačiau vienos nepavykusios operacijos metu jai buvo sunkiai peiliu sužalota galva. Jai pavyksta išgyti, tačiau moterį ima kankinti košmarai ir ji nebegali toliau dirbti savo darbo. Buvę darbdaviai pradeda dėl to nerimauti, o mieste vis labiau įsigalint naujajam gangsterių vadeivai Kameronui, prasideda Ievos medžioklė. Ši turi vienintelę galimybę išgyventi – susidoroti su Kameronu pirmoji...
Pavolgio Bulgarija
Pavolgio Bulgarija arba Volgos Bulgarija  – ankstyvųjų viduramžių valstybė Viduriniame Pavolgyje, kurioje pagrindinį politinį vaidmenį atliko tiurkų kilmės bolgarų gentys, egzistavusi VII–XIII a.
Istorija
Imperijos įkūrėjai bolgarai buvo tiurkų kilmės tauta, savo gentinę konfederaciją sukūrusi 630–668 m. Ponto stepėje. Imperijai yrant, dalis jų, kutrigūrai, vadovaujami Kotrago migravo į šiaurę, palei Volgos upę. Vadovaujant vėlesniems vadams, bolgarai kirto burtasų žemes ir apsistojo Volgos ir Kamos santakos teritorijose. Šios teritorijos iki tol buvo gyvenamos Volgos finų genčių. Per VIII–X a. į teritoriją migravo ir daugiau bolgarams giminingų genčių, tarp jų – suarai.
Bulgarijos valdovas titulavosi savitu titulu baltavar, kuris tikriausiai yra kilęs iš tiurkiško titulo elteber. Jis buvo žemesnis, nei aukščiausias tiurkų titulas kaganas. Ponto stepėje susiformavus Chazarų kaganatui, IX a. viduryje Bulgarija pripažino pastarojo valdžią. Vėliau, siekdamas susirasti sąjungininką kovoje su chazarais, Bulgarijos balatvaras Almušas pasikvietė pasiuntinius iš Abasidų kalifato, priėmė islamą ir tapo šiauriausiu musulmonu valdovu žemėje.
Islamo priėmimas įtraukė Pavolgio Bulgariją į prekybinius tinklus su musulmonais. Valstybė tapo svarbiausiu centru, kontroliavusiu pelningą prekybą tarp šiaurės tautų (pagrindinė jų prekė buvo žvėrių kailiai) ir musulmonų. Patogi padėtis leido Bulgarijai upių keliais pasiekti tiek Kaspijos jūrą pietuose, tiek Uralo kalnus, tiek Kijevo Rusią, tiek Barenco jūrą. Valstybėje buvo pradėtos kaldinti monetos su datomis, žyminčiomis Hidžros metus.
965 m. Kijevo Rusiai sunaikinus Chazarų kaganatą, Bulgarija tapo galutinai nepriklausoma. Tačiau vietoj chazarų iškilo nauja grėsmė. Į Bulgariją žygius pradėjo rengti Rusios kunigaikščiai Sviatoslavas ir Vladimiras. Bulgarų pasiuntiniai pasiūlė Rusiai priimti musulmonų tikėjimą, tačiau kunigaikščio atsisakius, 1006 valstybių nustatyti taikūs prekybiniai santykiai.
Nuo XII a. vyko nuolatinė kova tarp Vladimiro-Suzdalės kunigaikštystės ir Bulgarijos. Abi valstybės rengė grobiamuosius žygius viena į kitą, tačiau ryškesnių pasiekimų nebuvo.