cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pirmasis pasaulinis karas
Karo tikslai
Jungtinė Karalystė norėjo išplėsti savo kolonijines valdas Vokietijos sąskaita.
Rusija norėjo kontroliuoti visą Juodosios jūros baseiną ir ypač Bosforo ir Dardanelų sąsiaurius.
Karo metu šie didžiųjų valstybių tikslai kito. 1916–1917 m. Vokietija nusprendė atskirti vakarines Rusijos imperijos gubernijas, o jose gyvenusių tautų teritorijose įkurti vasalines valstybes, taip pat ir nuo jos priklausomą Lietuvos valstybę.
1914 m. rugpjūčio 8 d. Kauno gubernijos atstovas IV Rusijos Dūmoje M. Yčas pareiškė, kad „lietuviai, anksčiau vieni kovoję su teutonais, dabar eina į šį karą kaip į šventą, pamiršę Rusijos padarytas skriaudas“. Lietuviai kėlė idėją, po pergalingo Rusijai karo suvienyti Lietuvą, t. y. prijungti Mažąją Lietuvą.
Pasikėsinimas Sarajeve ir tarptautinė padėtis
1914 m. birželio 28 d. Sarajeve, tuomet Austrijai priklausančios Bosnijos ir Hercegovinos mieste, bosnis studentas Gavrilas Principas nušovė Austrijos-Vengrijos sosto įpėdinį Pranciškų Ferdinandą ir jo žmoną. Po pasikėsinimo prieš Pranciškų Ferdinandą, tarp didžiausių Europos valstybių susidarė Liepos krizė. Vienos vyriausybė šį incidentą laikė serbų sąmokslu, kadangi studentas buvo neseniai atvykęs iš Serbijos. Teroristiniais aktais serbai norėjo parodyti pasauliui, kad Austrijos-Vengrijos valdymas pietų slavų žemėse yra neteisėtas. Tuo pat metu Habsburgai, ypač sosto įpėdinis Pranciškus Ferdinandas, ruošėsi pietų slavų tautoms, kaip ir vengrams, suteikti autonomines teises. Kita vertus, Habsburgai pagrindiniu priešu laikė Serbiją, kuri prieš monarchiją kurstė kitas slavų tautas.
Užsitikrinusi savo sąjungininkės Vokietijos paramą, Austrija-Vengrija pareiškė ultimatumą Serbijai, reikalaudama, kad austrų funkcionieriai ten be kliūčių galėtų atlikti tyrimą (liepos 23 d.). Austrija-Vengrija norėjo izoliuoti Serbiją ir neleisti išplisti slavų išsivadavimo judėjimui. Austrijos-Vengrijos vyriausybė manė, kad pagrindinę slavų rėmėją – Rusijos imperiją – pavyks izoliuoti, jei ją diplomatiniais metodais paspaus Vokietija.
Tuo tarpu Vokietija matė, kad jos sudaryta Trilypė Sąjunga silpsta, tuo metu, kai Antantė, ypač Rusija stiprėja ir ginkluojasi. Vokietija bijojo, kad sustiprėjusi Rusija 1916–1917 m. pirmoji pradės karo veiksmus. Vokietija taip pat tikėjosi, kad kilus konfliktui Anglija ir Prancūzija liks neutralios, kadangi jos Balkanuose neturėjo didesnių interesų, o Rusija nesikiš į konfliktą. Todėl Vokietija apsisprendė paremti Austriją-Vengriją ir didesnio konflikto atveju.
Tuo pat metu, dėl teritorinių nesutarimų Adrijos pakrantėje ir Tirolyje su Italija, Austrija-Vengrija jos net neinformavo apie rengiamą operaciją prieš Serbiją. Gavusi miglotą Serbijos atsakymą, Austrija-Vengrija mobilizavo kariuomenę. Prancūzija nenorėjo veltis į konfliktą, tačiau buvo įsipareigojusi paremti Rusiją karo atveju. Jungtinė Karalystė darė viską, kad išsaugotų taiką, nes norėjo išlaikyti pusiausvyrą tarp Europos valstybių ir bijojo didelės finansinės žalos karo atveju. Kita vertus, Jungtinė Karalystė nenorėjo galimo Prancūzijos pralaimėjimo, todėl buvo pasiryžusi ją paremti.
Karo pradžia
1914 m. liepos 23 d. Austrija-Vengrija įteikė Serbijai ultimatumą, kuriame reikalauta pasmerkti pasikėsinimą prieš Pranciškų Ferdinandą, atsiprašyti už jį, imtis griežtų priemonių prieš serbų radikalus, kurias vykdant turėtų dalyvauti ir Austrijos-Vengrijos specialiosios tarnybos. Ultimatumą Serbija turėjo įvykdyti per dvi paras. Liepos 25 d. Serbija paskelbė, kad priima beveik visas sąlygas. Vis tik, liepos 28 d. Austrija-Vengrija nutraukė diplomatinius santykius su Serbija. Jungtinė Karalystė pasiūlė surengti tarptautinę konferenciją konfliktui spręsti. Vokietija tam nepritarė. Austrija-Vengrija liepos 28 d. paskelbė karą Serbijai. Rusija įspėjo Serbiją, kad ši neprovokuotų Austrijos-Vengrijos, tačiau buvo pasiryžusi Serbiją paremti jėga ir liepos 29 d. įvykdė dalinę, o kiek vėliau ir visišką mobilizaciją. Rusija liepos 29-30 d. ėmė telkti savo kariuomenę pirmiausia prieš Austriją, paskui prieš Vokietiją. Liepos 31 d. Vokietija pareikalavo sustabdyti Rusijos kariuomenės mobilizavimą ir, negavusi atsakymo, pati paskelbė karo padėtį, pradėjo mobilizaciją, o rugpjūčio 1 d. paskelbė karą Rusijai. Kadangi Rusija neatsakė, todėl Vokietija dėl tariamų valstybės sienos pažeidimų pradėjo karą. Vakarų Europoje karo veiksmai prasidėjo 1914 m. rugpjūčio 2 d., kai Vokietijos kariuomenė, besiruošdama puolimui per Belgiją, okupavo Liuksemburgą. Tą pačią dieną Vokietija paskelbė ultimatumą Belgijai, reikalaudama, kad Vokietijos kariuomenei būtų leista žygiuoti per jos teritoriją link Prancūzijos. Belgai atsisakė priimti tokį ultimatumą. Rugpjūčio 3 d. Vokietija paskelbė karą Prancūzijai. Kitą dieną Vokietijos kariuomenė įžengė į neutralią Belgiją, per kurią tikėjosi apeiti pagrindinius Prancūzijos pasienio įtvirtinimus. Tai rugpjūčio 4 d. paskatino Jungtinę Karalystę paskelbti Vokietijai karą. Jo pradžioje Jungtinė Karalystė, siekdama nutraukti prekių tiekimą priešui, paskelbė Vokietijai jūrų blokadą. Netrukus Rusijos puolimas Rytprūsiuose privertė vokiečius dalį Prancūziją puolančios kariuomenės perkelti į Rytų frontą.
Tolesnė eiga
thumb|Padėtis Vakarų fronte 1914 m. thumb|Situacija Vakarų fronte 1915-16 m. sandūroje thumb|Vokiečių laivyno žygis į Baltijos uostus 1917 m. thumb|„taika su Ukraina“ – Specialusis išsiuntimas 1918 m. vasario 9 d.
1914 m. rugpjūtį vokiečių armija įžengė į Belgiją, karalius Albertas I tam pasipriešino prie Ipro. Vokiečiai, sėkmingai pralaužę prancūzų gynybą, nustūmė juos iki Marnos („Marnos taksi“) (rugsėjo 6). (rugpjūčio 30) Rytuose vokiečiai apsupo rusų armiją prie Tanenbergo. Manevrinis karas virto poziciniu karu. Pagrindiniai frontai susitelkė šiaurės ir rytų Prancūzijoje (Vakarų frontas) ir Rusijos vakaruose (Rytų frontas). Turkija (1914 m. rugpjūtis) ir Bulgarija (1916 m. rugsėjis) prisidėjo prie Centrinių valstybių, o Italija išdavusi Trilypę sąjungą (1915 m. balandis) ir perėjo kariauti į Antantės pusę. 1917 m. Jungtinėms Valstijoms įsitraukus į karą su Centrinėmis valstybėmis, Europos konfliktas virto pasauliniu karu.
1916 m. Verdeno mūšio metu, pavadintu „Verdeno pragaru“, buvo panaudota tūkstančiai patrankų ir paleista po maždaug 50 tonų sviedinių į hektarą. Per kelis mėnesius toje teritorijoje žuvo 700 tūkst. vokiečių ir prancūzų karių. Labiausiai nukentėjo Ipro miestas Belgijoje, Somos, Marnos slėnis ir kitos fronto teritorijos.
Kilę nepasitenkinimai ir maištai rodė, kad karas jau visus išvargino. Daugelyje šalių badaujanti liaudis ėmė protestuoti dėl maisto produktų stygiaus. 1916 m. didelis vokiečių nusivylimas pasireiškė gausiais streikais, kurie po metų virto sukilimais.
1917 m. masiniai maištai kėlė pavojų ir prancūzų fronto vienybei. Tačiau pačių skaudžiausių padarinių susilaukė Rusija. 1917 m. maištai, demonstracijos ir streikai peraugo į Vasario revoliuciją. Caras Nikolajus II atsižadėjo sosto, ir Laikinoji vyriausybė pamėgino įkurti buržuazinę respubliką. Tais pačiais 1917 m. bolševikai, palaikomi darbininkų ir kareivių tarybų (sovietų), per Spalio revoliuciją perėmė valdžią į savo rankas. Jiems ėmė vadovauti Vladimiras Iljičius Uljanovas, dar vadinamas Lenino slapyvardžiu. Leninas ir jo bendražygiai nutarė po Petrogrado sukilimo (1917 m. lapkričio 7-8) įvesti bolševikų diktatūrą. Paaukoję nemažai teritorijų Vakaruose ir nereikalaudami kontribucijos, 1918 m. kovo mėnesį jie Breste pasirašė taikos sutartį su Centrinėmis valstybėmis.
Jungtinių Valstijų izoliacinės politikos reikšmė buvo nesikišti į bet kokius Europos reikalus ir tarpininkauti tarp Londono ir Berlyno, siekiant sumažinti priešiškumą tarp šalių. Kada Vokietijos karinis povandeninis laivas 1915 m. paskandino D. Britanijos lainerį Lusitania, kuriuo plaukė 128 JAV piliečiai, JAV prezidentas pasakė, kad „Amerika buvo per daug išdidi kariauti“ ir pareikalavo nutraukti atakas prieš civilinius laivus.
1917 m. sausį Vokietija paskelbė, kad toliau be apribojimų tęs karinius veiksmus povandeniniais laivais. Vokietija pasiūlė Meksikai prisijungti prie Vokietijos sąjungininkų ir užpulti Jungtines Valstijas. Tai supykdė amerikiečius. Po to, kai Vokietijos povandeniniai laivai paskandino tris JAV prekybinius laivus, tuometinis JAV prezidentas Vilsonas paprašė kongreso paskelbti karą prieš Vokietiją. Kongresas paskelbė karą Vokietijai 1917 m. balandžio 6 d. Jungtinių Valstijų įstojimas į karą 1917 m. galutinai persvėrė jėgų pusiausvyrą Antantės naudai. 1918 m. rugpjūčio 8 d. Sąjungininkai pradėjo didelę seriją puolimų prieš Centrinį bloką Vakarų fronte, kurio eigoje Vokietijos pajėgos buvo išstumtos iš Prancūzijos ir priverstos trauktis už Hindenburgo linijos. Centrinių valstybių pralaimėjimas tapo neišvengiamas, ypač kai 1918 m. rugsėjį buvo pasirašytos paliaubos su Bulgarija, o spalio mėnesį ir su Turkija. Lapkričio 11 d. Vokietijos įgaliotiniai pasirašė galutines paliaubas Kompjeno miške.
Žala
Kare žuvo ir mirė nuo žaizdų daugiau kaip 13,6 mln. žmonių. Sužeista ir suluošinta daugiau nei 20 mln. Visame pasaulyje patirta 360mlrd. dolerių nuostolių, iš kurių 208mlrd. tiesioginės karo išlaidos.
Politinės pasekmės
Per karą galutinai žlugo Vienos sistema, susiformavusi XIX a. pradžioje. JAV šio karo metu iškilo kaip stipri dominuojanti pasaulyje jėga.
Karo nusikaltimai
Paskutiniais karo metais Osmanų imperija prieš armėnus organizavo bei vykdė genocidą. Pasaulinio karo metu turkai apkaltino (krikščionis) armėnus teikiant (arba tik ketinant teikti) pagalbą Rusijai ir tai kaip pretekstą naudojo politikos armėnų kaip imperijos „priešų“ atžvilgiu. Manoma, kad buvo nužudyta nuo 800 000 iki 1,5 mln. armėnų. Turkija iki šių dienų nepripažįsta genocido prieš armėnus; pasak Vyriausybės, armėnų žudymas buvo pagrįstas dėl jų bendradarbiavimo su imperijos „priešais“ karo metais.
Karas Lietuvoje
thumb|Padėtis Rytų fronte 1917 m. (Tokia fronto linija ties etnografinės Lietuvos rytinėmis sienomis laikėsi 1915-1917 metais.) Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, iki 1915 m. pabaigos Vokietija užėmė visą dabartinę Lietuvos teritoriją. 1915 m. Rusijos kariuomenei traukiantis iš Lietuvos, svarbesnės pramonės įmonės, valdžios įstaigos, vidurinės mokyklos buvo pradėtos evakuoti į Rusijos gilumą. Drauge su Rusijos kariuomene pasitraukė arba jos prievarta išvaryti apie 300 tūkst. Lietuvos gyventojų. Vokietijos kariuomenės puolimas buvo sulaikytas 1915 m. rudenį Naručio ežero – Daugpilio miesto linijoje. Frontas šioje atkarpoje išsilaikė iki 1917 m. Vokietija, užėmusi Lietuvą, siekė įsiviešpatauti Baltijoje, sustiprinti įtaką Skandinavijoje, atkirsti Rusiją nuo Baltijos jūros, Lietuvą išnaudoti kaip žemės ūkio produktų gamybos šaltinį.
Visos okupuotos Rusijos imperijos sritys, išskyrus didžiąją lenkų gyvenamų žemių dalį, buvo sujungtos į Vyriausiojo vado Rytuose kraštą, vadinamąjį Oberostą. Jame visą valdžią turėjo Vokietijos Rytų fronto vadas. Valdžios aparatą sudarė vokiečiai. Vietos gyventojai galėjo būti skiriami tik kaimo seniūnais.
1917 m. gruodžio mėnesį Lietuvos Taryba prašė Vokietijos pripažinti Lietuvos nepriklausomybę, leisti Berlyne steigti Lietuvos atstovybę, kurti civilinę valdžią. 1917 m. gruodžio 11 d. buvo pasirašytas nepriklausomybės paskelbimo aktas, kuriame taip pat buvo numatyta glaudi Lietuvos ir Vokietijos sąjunga. Šis aktas sukėlė gyventojų pasipiktinimą, nes buvo suprastas kaip Lietuvos prijungimas prie Vokietijos. 1918 m. pradžioje, atsižvelgdama į gruodžio 11 d. akto patirtį, Lietuvos Taryba svarstė naujus Lietuvos ateities valstybingumo projektus. 1918 m. vasario 16 d. Lietuvos Taryba paskelbė visišką Lietuvos valstybingumo atkūrimą. 1918 m. kovo 23 d. Vokietija pripažino Lietuvos nepriklausomybę, tačiau gruodžio 11 d. akto pagrindu. Visišką suverenitetą Lietuva išsikovojo tik po Vokietijos pralaimėjimo Pirmajame pasauliniame kare (1918 m. lapkritį). 1918 m. lapkričio 2 d. buvo priimta laikinoji Konstitucija, lapkričio 5 d. Valstybės Tarybos Prezidiumas Augustiną Voldemarą paskyrė Ministru Pirmininku, kuris 1918 m. lapkričio 11 d. sudarė pirmąją Lietuvos Respublikos Vyriausybę.
Lukšeliai
Lukšeliai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Girėnų.
Santa Fė provincija
thumb|right|240px|Rosarijo savivaldybė thumb|right|240px|Paranos upė Santa Fė apylinkėse thumb|240px|right|Geležinkelis [[Vera|Veros apylinkėse]] Santa Fė provincija  – provincija šiaurės rytinėje Argentinos pusėje. Šiaurėje ribojasi su Čiako, rytuose – su Korienteso ir Entre Rioso, pietuose – su Buenos Airių, vakaruose – su Kordobos ir Santjago del Estero provincijomis. Administracinis centras – Santa Fė.
Istorija
Ikikolumbiniais laikais provincijos teritorijoje gyveno indėnų gvaranių, mokovių, tobų, kitų gvajkurų gentys, besiverčiančios medžiokle, žvejyba ir gerybių rinkimu. Pirmoji europiečių gyvenvietė įkurta prie Paranos ir Karkaranjos santakos 1527 m., kai čia apsilankė Sebastiano Gaboto ekspedicija. Tačiau įkurtas fortas po 2 metų sugriautas. 1573 m. Chuanas de Garajus įkūrė Santa Fė miestą.
1812 m. generolas Manuel Belgrano tuometinėje nedidelėje Rosarijo gyvenvietėje sukūrė ir pradėjo naudoti Argentinos vėliavą. 1815 m. vietinis kaudiljas Francisco Candioti sukėlė sukilimą prieš centrinę valdžią ir provincija laikinai buvo atsiskyrusi. Vėliau dar kelis kartus vietiniai kaudiljai bandė atsiskirti nuo Argentinos. XIX a. pirmoje pusėje vyko aršios kovos tarp federalistų ir unitarų. 1841 m. sukurta konstitucija. 1872 m. pagrindinius provincijos miestus sujungė geležinkeliai. XIX a. pab. – XX a. pr. į provinciją imigravo daug imigrantų iš Europos.
Geografija
Pietinė provincijos dalis išsidėsčiusi drėgnųjų pampų lygumose. Šiaurėje driekiasi Gran Čako lygumos. Vakaruose yra nedidelių aukštumų.
Santa Fė provincija turi tankų hidrografinį tinklą. Per visą rytinį teritorijos pakraštį teka Parana, besišakojanti į daugybę atšakų, sudaranti daugybę pelkių, ežerų, protakų. Centrinėje dalyje provinciją kerta Salado upė. Pietine provincijos dalimi teka Karkaranjos ir Arojo del Medijo upės. Provincijos šiaurėje gausu ežerų ir pelkynų. Didžiulės šlapynės driekiasi Paranos slėnyje.
Ekonomika
Santa Fė provincija – vienas svarbiausių ekonominių šalies centrų. Svarbiausios auginamos kultūros – sojos, saulėgrąžos, kukurūzai, kviečiai, sorgai ir ryžiai. Taip pat auginama medvilnė, uogos, bulvės, vaisiai. Bitininkystė. Provincijoje auginama apie 6,5 mln. galvijų (20 % šalies kiekio). Primelžiama apie 40 % šalies pieno produkcijos. Išvystyta pramonė: maisto (pieno, alaus, miltų, aliejaus), tekstilės, chemijos, metalo apdirbimo, automobilių ir įrengimų gamybos. Dauguma produkcijos eksportuojama per Santa Fė, Rosarijo ir San Lorenso uostus. Kadangi Santa Fė provincijoje nėra daug lankytinų objektų, turizmas sudaro menką dalį pajamų.
Gyventojai
Santa Fė provincijoje gyvena šiek tiek daugiau, nei 3,5 milijono gyventojų. Tai sudaro daugiau nei 7,5 % Argentinos gyventojų. Beveik trečdalis provincijos gyventojų gyvena Rosarijuje. Didelę dalį gyventojų sudaro imigrantai iš Europos: italai (iš Pjemonto), šveicarai, prancūzai, vokiečiai, lenkai, žydai. Provincijos šiaurėje yra šiek tiek indėnų tobų. Nemažai imigrantų iš kitų provincijų. Santa Fė provincijos pietinė dalis gyvenama daug tankiau nei šiaurinė. Rečiausiai gyvenami šiaurės vakarai.
Didžiausi miestai:
Turkijos prezidentas
Turkijos prezidentas, oficialiai Turkijos Respublikos prezidentas – Turkijos valstybės ir vyriausybės vadovas bei ginkluotųjų pajėgų vadas. Prezidentas taip pat vadovauja Nacionalinio saugumo tarybai. Prezidentas renkamas visuotiniais tiesioginiais rinkimais 5 metų kadencijai, kuri gali būti pratęsta vieną kartą.
Turkijos prezidento institutas įsteigtas 1923 m. spalio 29 d., kai Turkijos parlamentas paskelbė ją respublika. Pirmuoju prezidentu tapo Mustafa Kemalis Atatiurkas.
Turkų kalba prezidentas vadinamas Cumhurbaşkanı („Liaudies lyderis“). Įžeidinėti Turkijos prezidentą draudžia Turkijos baudžiamojo kodekso 299 straipsnis.
Tradiciškai prezidento pareigos dažniausiai buvo ceremoninės, o tikrąją vykdomąją valdžią turėjo Turkijos ministras pirmininkas. Tačiau 2017 m. konstituciniame referendume patvirtintos konstitucijos pataisos panaikino ministro pirmininko pareigybę, o prezidentui suteikė visas vykdomąsias galias. Pataisos įsigaliojo po 2018 m. visuotinių rinkimų.
Dabartinis Turkijos prezidentas yra Redžepas Tajipas Erdohanas, pareigas einantis nuo 2014 m. rugpjūčio 28 d. 2023 m. gegužės 28 d. R. T. Erdohanas perrinktas trečiajai kadencijai.
thumb|left|250px|Prezidento rūmai [[Ankara|Ankaroje.]]
Lentelė
Lentelė gali reikšti:
Duomenų bazėse
Reliacinės duomenų bazės elementai:
Matematikoje bei informatikoje
Dažnai naudojamų funkcijų rezultatus patogu vieną kartą apskaičiavus išdėstyti lentelės pavidalu, kad prireikus būtų galima greičiau gauti reikalingą reikšmę. Žr. Daugybos lentelė.
Taip pat ir funkcijų išraiškos kartais išdėstomos lentelės pavidalu. Žr. Integralų lentelė.
Lentelės wiki sintaksėje
Apie lentelių formavimą Vikipedijos straipsniuose žr. Vikipedija:Lentelė.
Kirakira
Kirakiros aerouostą aptarnauja Saliamono oro linijos, kurios aptarnauja skrydžius į Honiarą ir kitus oro uostus.
thumb|left|250px|Kirakiros vieta Makiroje
Balčytis
Balčytis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Balčytienė (ištekėjusi moteris) ir Balčytytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Makedonijos futbolo varžybos 2007–2008 m.
Makedonijos futbolo varžybos 2007–2008 m.
Traupio valsčius
Traupio valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje. Centras – Traupis.
Istorija
Valsčius gyvavo XX a. tarpukariu, kol 1931 m. buvo prijungtas prie Raguvos valsčiaus.
Maputu įlanka
miniatiūra|Maputu įlanka, 1990 m. sausis Maputu įlanka arba Delagoa įlanka (Baia de Lagoa – „lagūnos įlanka“) – Indijos vandenyno dalis, esanti prie pietrytinių Mozambiko krantų, įsiterpusi šalia Maputu miesto. Ilgis 70 m, plotis – 20 m. Krantai vingiuoti, pelkėti. Aplink įlanką išsidėstęs Maputu uostas.
Istorija
Įlanka atrasta 1502 m. portugalo Antonio de Campo – vieno iš Vasko da Gamos ekspedicijos dalyvių.
Resident Evil 4
Resident Evil 4 (lietuviškai Absoliutus blogis 4, Japonijoje žinomas kaip Biohazard 4, バイオハザード 4) – siaubo, nuotykių, veiksmo žaidimas, trečiojo asmens šaudyklė, 6-toji Resident Evil „išlikimo siaubo“ serijos dalis, kurią sukūrė „Capcom“ žaidimų kompanija, platino „Ubisoft“. „Resident Evil 4“ pirmą kartą išleistas Šiaurės Amerikoje 2005 m. sausio 21 d. „Nintendo GameCube“, o po pusmečio – „PlayStation 2“ žaidimų kompiuteriams. 2007 m. žaidimas adaptuotas „Nintendo Wii“ ir PC platformai, „Windows“ operacinei sistemai. 2008 m. pasirodė žaidimo versija mobiliesiems telefonams „Resident Evil 4: Mobile edition“.
2005 m. jis laimėjo geriausio „GameSpot“ metų žaidimo apdovanojimą ir nuo to laiko laikomas vienu geriausių, kada nors sukurtų, kompiuterinių žaidimų. 2011 m. buvo pristatyta žaidimo HD versija „Xbox 360“ ir „PlayStation 3“ žaidimų konsolėms. 2014 m. perleista PC „Windows“ sistemai. 2016 m. „Wii“ versija perleista „Wii U“ konsolei, bei atnaujintos grafikos „Remastered“ versija išleista „PlayStation 4“ ir „Xbox One“ konsolėms.
Apie žaidimą
Žaidime Leonas turi galimybę rinkti pinigus ir ypatingos vertės daiktus, juos parduoti nuolat pasitaikančiam prekeiviui. Už gautus pinigus galima įsigyti įvairiausių ginklų, nuo pistoleto iki raketsvaidžio. Alternatyviai šaunamajam ginklui, Leonas visuomet ginkluotas peiliu. Leonas gyvybės atsargas gali papildyti radiniais: žolelėmis, kiaušiniais, žuvimis ir pan. Sumaišius keletą žolelių gaunamos veiksmingesnės mikstūros, kurios praplečia Leono arba Ešli gyvybės rezervą. Standartinėje žaidimo versijoje suteikta 20 vietų žaidimo išsaugojimui. Žaidimo sudėtingumo lygiai yra 2: normalus ir profesionalus. Profesionalus lygis pasiekiamas perėjus žaidimą normaliame lygyje. Tik PC versijoje yra įtrauktas lengvas perėjimo lygis, greičiausiai dėl to, kad PC žaidimo versijos valdymas klaviatūra ir pele yra ribotas (pradinėje žaidimo versijoje pelės palaikymo išvis nebuvo).
Žaidimas susilaukė keleto plėtinių: „Skirtingais keliais“, „Ados užduotis“, „Samdiniai“. Žaidimas sulaukė daugelio kritikų pagyrų, yra laikomas vienu tų žaidimų, perrašiusių trečiojo asmens šaudyklių kūrimo principus. Šiuo metu „Resident Evil 4“ laikomas vienu geriausių, kada nors sukurtų, kompiuterinių žaidimų.
Žaidimas buvo kritikuotas dėl pasyvaus Ešli Grehem vaidmens jame, dėl negalėjimo perkeisti ginklus kovos eigoje, neiššaukiant inventoriaus pasirinkimo „lagamino“ meniu. Pats inventoriaus meniu buvo kritikuotas dėl lėto ir senesniems žaidimams būdingo valdymo. Leonas žaidime negali šaudyti bėgdamas, o HD versija buvo kritikuota dėl prastai atrodančių mažos rezoliucijos grafikos elementų žaidžiant žaidimą aukšta raiška.
Gamerankings.com duomenimis, „Resident Evil 4“ yra 16-as palankiausiai įvertintų žaidimų sąraše. 2015 m. gamesradar.com tinklalapis jį išrinko 3-u geriausiu visų laikų Oficialus Nintendo žurnalas 2009 m. jį įvertino 9-u geriausiu žaidimu Nintendo konsolėms. IGN.com tinklalapis 2007 m. įvertino 10-u geriausiu visų laikų. Iki 2011 m. liepos mėn. buvo parduota virš 7 mln. žaidimo kopijų ir „Resident Evil 4“ pripažintas tuo metu pačia populiariausia, kada nors išleista, trečiojo asmens šaudykle.
Pagrindiniai veikėjai
thumb|right|240px| Ešli ir Leonas Salazaro pilyje
Siužetas
Po 6 metų nuo įvykių Rakuno mieste (žr. Resident Evil) slaptasis agentas Leonas Skotas Kenedis atvyksta į Europą, vieną Ispanijos provincijų. Jo užduotis – surasti ir išgelbėti religinės sektos Los Illuminados pagrobtą JAV prezidento dukterį Ešli Grehem. Leoną į nuošalų kaimą atlydi 2 policininkai. Užėjęs į pirmą pasitaikiusį namą, Leonas yra užpuolamas vieno vietos gyventojo. Jį atlydėję policininkai žūva, namas yra supamas kitų kaimo gyventojų. Leonas supranta, kad susidūrė ne su zombiais, kaip Rakuno mieste.
Žaidimo metu Leonui paaiškėja, kad Los Illuminados yra kažkokio parazito kontroliuojami Ispanijos provincijos gyventojai, kuriais manipuliuoja mistinis sektos lyderis Lordas Sadleris. Iš žaidimo aiškėja, kad minėtu parazitu užkrėtęs žmoniją Lordas Sadleris planuoja sukurti tobulą žmonių visuomenę, o religinė bendruomenė tėra tik priedanga jo planams. Leonas ir Ešli yra užkrečiami parazitu. Leonui suradus Ešli kaimo bažnyčioje, jo užduotis tampa ją išvesti iš Los Illuminados kontroliuojamos teritorijos. Tačiau čia istorija nesibaigia, nes į įvykius įsiterpia trečioji jėga, kurios kėslai tiek Leonui, tiek Lordui Sadleriui nežinomi …
Ladakalnis (žurnalas)
Ladakalnis – Aukštaitijos nacionalinio parko ir Labanoro regioninio parko žurnalo tipo leidinys, einantis nuo 1984 m. Palūšėje, Ignalinos rajonas.
Istorija
Iki 1991 m. buvo leidžiamas kaip sienlaikraštis, nuo 1991 m. išeina 1-2 kartus per pusmetį. Tiražas 1991 m. – 4000 egz., 1996 m. – 1000 egz. Apimtis 8 psl., spausdinamas ant perdirbto popieriaus.
Plačialapis skiautalūpis
Plačialapis skiautalūpis (Epipactis helleborine) – gegužraibinių (Orchidaceae) šeimos daugiametis žolinis augalas. Auga lapuočių ir mišriuose miškuose. Žydi birželio – rugpjūčio mėn. Žiedai vidutinio didumo, prieš pražystant būna nusvirę, šiek tiek valerijono kvapo. Žiedkočiai susisukę, plaukuoti. thumb|left|210px|Plačialapis skiautalūpis
Pejotlis
Pejotlis (Lophophora) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso rutuliškos formos kaktusai, augantys JAV pietuose (Teksase) ir Meksikoje. Auga lėtai, tik apie trisdešimtuosius augimo metus pražysta.
Gentyje yra dvi rūšys:
Dugneliai
Dugneliai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Nemaitonių.
Medeikių pagrindinė mokykla
Biržų rajono Medeikių pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Biržų raj., Medeikiuose, Biržų g. 39, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190546797.
Istorija
Rašytiniuose šaltiniuose mokykla pirmą kartą paminėta 1904 m. Čia veikė dviklasė liaudies pradinė mokykla, kurioje mokėsi Medeikių ir aplinkinių kaimų vaikai. Pamokos vyko rusų kalba. 1918 m. įkurta keturklasė pradinė mokykla. 1928 m. pradėtas įvesti visuotinis pradinis mokymas. 1949 m. mokykla tapo septynmete, 1954 m. atidaryta 8-ta, o po metų ir 9-ta klasė. 1958 m. pavasarį išleista pirmoji abiturientų laida. 1976–1977 m. pastatytas dabartinis mokyklos pastatas. 1977–1978 m. Medeikių vidurinėje mokykloje buvo didžiausias mokinių skaičius – 279 mokiniai. Vidurinė mokykla 1994 m. pavadinama pagrindine 9 klasių mokykla. 1999 m. pereinama prie dešimtmečio mokymo, mokykla tapo pagrindine dešimtmete.
Šiaurės Rytų Žemė
thumb|250px|Šiaurės Rytų Žemės žemėlapis
Medeikių pagrindinė mokykla
Mokyklos himnas
Žodžiai N. Simonavičienės, muzika R. Užtupienės
Šiaurės Rytų Žemė
Šiaurės Rytų Žemė (Nordaustlandet) – sala Arkties vandenyne, Norvegijai priklausančiame Svalbardo salyne. Yra į šiaurės rytus nuo Špicbergeno salos, atskirta Hinlopeno sąsiauriu. Plotas 14 443 km². Didžiąją salos dalį dengia ledo kepurės: Ausfona ir Vesfona. Likusiuose plotuose vyrauja tundra. Jūrų vėplių gulyklos. Šiaurės Rytų Žemė negyvenama.
Aleksandrovas (Seinų apskritis)
Aleksandrovas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Krasnapolio valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Šiaurės Rytų Žemė
Išnašos
thumb|left|240px|Salos kraštovaizdis
Aleksandrovas (Seinų apskritis)
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 149 gyventojai, iš kurių 35 lenkai ir 114 rusų. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Snieglenčių sporto olimpinės rungtys
Snieglenčių sportas žiemos olimpinėse žaidynėse debiutavo 1998 m. Debiutinėse olimpinėse žaidynėse buvo surengtos dvi snieglenčių rungtys vyrams ir moterims – pusvamzdžio ir didžiojo slalomo. 2002 m. didysis slalomas buvo pakeistas paraleliniu didžiuoju slalomu, o 2006 m. programoje debiutavo snieglenčių krosas.
Bancevičius
Bancevičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Bancevičienė (ištekėjusi moteris) ir Bancevičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Tapasas
Tapasas – hinduizmo sikhizmo ir džainizmo dvasinė praktika, kurią vienuoliai ir dvasiniai mokytojai naudoja, idant sustiprintų savo atsidavimą Dievui. Tapas (askezė, pasaulio malonumų atsisakymas) apvalo protą ir pašalina kliūtis (karma) siekiant aukščiausio tikslo – išsilaisvinimo (nirvana, mokša). Tai jogų ir vienuolių gyvenimo būdas.
Tokuma Shoten
Tokuma Shoten  – Japonijos leidykla. Būstinė įsikūrusi Šibadaimone, Minate, Tokijuje. Buvo viena didžiausių pramogų industrijos leidyklų XX a. paskutinį dešimtmetį. Bendrovė platino muzikos įrašus, kompiuterinius žaidimus, filmus (įskaitant anime), žurnalus, manga ir knygas.
Istorija
Leidyklą 1954 m. įkūrė Jasujošis Tokuma (徳間 康快). Bendrovei priklausė kino studija „Daiei Motion Pictures“ (įsigyta 1974 m.) ir įrašų studija „Tokuma Japan Communications“ (įsigyta 1972 m.). 2000 m. mirus bendrovės įkūrėjui, šios studijos buvo parduotos.
XX a. 9-ajame dešimtmetyje bendrovė buvo sudariusių sutartį su „Streamline Pictures“, kuriai buvo leista dubliuoti „Studio Ghibli“ filmus anglų kalba, norint juos parodyti „Oneworld“ aljansui priklausančių „Japan Airlines“ skrydžių per Ramųjį vandenyną metu.
1996 m. rugpjūčio mėn. „Disney“ sutarė su „Tokuma Shoten“, jog pastaroji leis „Disney“ platinti „Tokumai“ priklausančios studijos „Studio Ghibli“ animuotus filmus pasauliniu mastu.
Žurnalai
thumb|right|200px|„Tokuma Shoten“ centrinė būstinė
Kauno NECA
Kauno NECA - istorinis Lietuvos krepšinio klubas, įkurtas 1993 metais. LKL čempionate rungtyniavo du sezonus. 1995 metais klubas bankrutavo. Pirmame 1993-1994 sezone reguliariajame sezone užimta 5 vieta.
Just 4 Fun
Just 4 Fun (just for fun) buvo Norvegijos 10 deš. muzikos grupė, kurią sudarė Hana Krog, Mariana Antonsen, Janis Grotas ir Eirikuras Haiksonas.
Biografija
120px|miniatiūra|Hanne Krogh 120px|miniatiūra|Jan Groth 120px|miniatiūra|Eiríkur Hauksson Grupė buvo suformuota Sarpsborgo mieste pietų Norvegijoje, suburta 1988 metais garsaus norvegų atlikėjo ir radijo laidų vedėjo Toro Anderseno. Gyvavimo pradžioje grupė grojo vasaros festivaliuose. Vėliau ji koncertavo įvairiuose Norvegijos miestuose. 1990 metais išleido debiutinį albumą „Ren 60“.
1991 m. Norvegijos transliavimo bendrovė NRK pakvietė „Just 4 Fun“ dalyvauti artėjančioje „Eurovizijoje“, vyksiančioje Romoje (Italija). Muzikantai sutiko su šiuo pasiūlymu, juolab kai kurie iš jų jau turėjo galimybę dalyvauti šiame konkurse. Hanne Krogh „Eurovizijoje“ Norvegijai atstovavo du kartus: 1971 m. (užėmė 17 vietą) ir 1985 m. (kaip dueto „Bobbysocks“ narė, tapo konkurso nugalėtoja), o 1986 metais Eiríkur Hauksson reprezentavo Islandiją kaip trio „ICY“ narys (užėmė 16 vietą).
1991 m. „Eurovizijos“ finale „Just 4 Fun“ pasirodė su daina „Mrs. Thompson“, tačiau atlikėjai su vos 14 taškų užėmė 17-ą vietą.
Iškart po dalyvavimo „Eurovizijos“ dainų konkurse, grupė išleido antrąjį albumą „Those Were the Days“. Tais pačiais metais „Just 4 Fun“ baigė savo veiklą.
Buvęs grupės vokalistas Jan Groth 2014 m. rugpjūčio 27 d. mirė nuo vėžio, sulaukęs 68-erių metų.
Isadora Duncan
thumb|Isadora Duncan Isadora Duncan (1877 m. gegužės 27 d. San Franciske, JAV – 1927 m. rugsėjo 14 d. Nicoje) – JAV šokėja. Ji šiuolaikinio šokio pradininkė, klasikinio baleto priešininkė, norėjusi atgaivinti Antikos šokio meną.
Angela Duncan gimė airių emigrantų šeimoje JAV (Kalifornija).
1899 kartu su tėvais sugrįžo į Europą. Išsiskyrus tėvams, Angel augo kartu su trim broliais/seserimis pas motiną, dirbusią muzikos mokytoja.
Apykaklėtasis driežas
Apykaklėtasis driežas (Chlamydosaurus kingii) gyvena Australijoje ir Naujojoje Gvinėjoje. Savo priešus jis gąsdina išplėsdamas savo apykaklę.
left|thumb|Apykaklėtojo driežo paplitimas
Konodonai
Konodonai (Conodon) – ešerių kriuksių (Haemulidae) šeimos žuvų gentis.
Serge Lama
Serge Claude Bernard Chauvier, geriau žinomas kaip Serge Lama (g. 1943 m. vasario 11 d. Bordo) yra prancūzų dainininkas ir dainų autorius.
1971 metais Serge Lama atstovavo Prancūzijai 1971 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse, tačiau jo daina „Un jardin su la terre“ užėmė tik 10 vietą.
Didžiausio populiarumo sulaukė 1974-aisiais išleista daina „Je Suis Malade“. Yra pasirodęs su populiariomis dainininkėmis Lara Fabian ir Dalida.
Malavio ežeras
Malavio ežeras arba Niasa (Lake Nyassa, Lake Niassa) – ežeras Pietų Afrikoje, Didžiajame Riftų slėnyje, Malavio, Mozambiko ir Tanzanijos teritorijose. Ežerą atrado (1859 m.) ir jo apylinkes tyrinėjo garsusis škotų keliautojas Deividas Livingstonas. Ilgis 560 km, plotis 75 km.
Ežeras susidarė grabene maždaug prieš 40 000 metų. Įteka keletas upių, iš kurių didžiausia – Ruhuhu. Išteka Širė (Zambezės intakas). Šiauriniai ir šiaurės rytiniai krantai aukšti, skardingi, pietiniai – žemi. Ežere yra dvi apgyvendintos salos – Likoma ir Čizumulu. Nors jos yra teritoriniuose Mozambiko vandenyse, bet priklauso Malaviui. Salose ir ežero pakrantėse auginama kasava, bananai, mangai. Žvejyba. Laivyba valtimis ir garlaiviais. Svarbiausios prieplaukos: Kota Kota, Karonga, Bandavė (Malavyje), Mvaja, Mbamba Bėjus (Tanzanijoje), Kobvė, Metangula (Mozambike).
Malavio ežero vandenyse randama didelė žuvų įvairovė (apie 230 rūšių, iš kurių 9/10 – endeminės). Nemaža dalis akvariumuose auginamų žuvų (pvz., daugiaspalvės ešeržuvės) yra kilusios iš šio ežero. Pakrantėse gyvena krokodilai, begemotai, afrikiniai ereliai žuvininkai. Malavio ežeras įeina į Malavio ežero nacionalinį parką.
Kuprioniškės (Vilnius)
Kuprijoniškės – Vilniaus miesto dalis, esanti į pietus nuo miesto centro, miesto paribyje. Buvusi vakarinė Kuprioniškių kaimo dalis.
Istorija
1931 m. Vilniui priklausiusiame Kuprioniškių dvare gyveno 69 gyventojai.
Malabarinis pilkasis ragasnapis
Malabarinis pilkasis ragasnapis (Ocyceros griseus) – ragasnapinių (Bucerotidae) šeimos paukštis.
Kūnas iki 45 cm ilgio. Sparnai rudai pilki, su juodomis plasnojamosiomis plunksnomis. Uodega ilga, juosva, su baltomis plunksnų viršūnėmis, apatinė pusė balta. Abi lytys panašios, bet patinų snapas rožinis, o patelių mažesnis ir geltonas.
Paplitęs Vakarų Indijoje miškingose vietose. Patelė deda 4 baltus kiaušinius medžių drevėse, kurią užlipdo moliu ir vaisių likučiais, tik palieka nedidelė angelę, pro kurią patinas jai ir išsiritusiems jaunikliams įkiša maisto.
Banevičius
Banevičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Banevičienė (ištekėjusi moteris) ir Banevičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Makedonijos futbolo varžybos 2008–2009 m.
Makedonijos futbolo varžybos 2008–2009 m.
Jugoslavijos vyrų futbolo rinktinė
1992–1994 m. rinktinė nežaidė dėl tarptautinių sankcijų. 1994–2002 metais Jugoslavijos vardu žaidė Serbijos ir Juodkalnijos rinktinė.
Jugoslavijos futbolo laimėjimai nėra menki. Jugoslavija dalyvavo aštuoniuose pasaulio čempionatuose ir du kartus pateko tarp keturių stipriausiųjų ekipų: 1930 m. su JAV pasidalino trečiąją – ketvirtąją vietas, o 1962 m. liko ketvirta.
Jugoslavija yra laimėjusi 1978 m. Europos jaunimo (iki 21 m.), 1987 m. Pasaulio jaunimo (iki 20 m.) čempionatus bei 1960 m. olimpinių žaidynių auksą.
Lukšėniškė
Lukšėniškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 3 km nuo Grybėnų.
Liudas Balvočius
Liudas Balvočius (1905 m. rugpjūčio 25 d. Šatėse, Mosėdžio valsčius – 1984 m. kovo 28 d. Los Andžele) – žurnalistas, JAV lietuvių bendruomenės veikėjas.
Biografija
1925 m. baigęs Telšių gimnaziją, Vytauto Didžiojo universitete studijavo humanitarinius ir teisės mokslus. 1931-1932 m. leido savaitraštį „Akis“ Dirbo spaustuvėje „Spindulys“, knygų ir laikraščių leidimo bei platinimo bendrovėje „Pažanga“, dienraščio „Lietuvos aidas“ redakcijoje, bendradarbiavo žurnale „Vairas“. 1940-1944 m. – valstybės leidyklos Kaune redaktorius.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945 m. Kaselio ir Visbadeno karo pabėgėlių stovyklose su kitais leido lietuviškus laikraščius. Persikėlęs į JAV nuo 1955 m. gyveno Los Andžele. Bendradarbiavo laikraštyje „Draugas“, jo skyrelyje „Spygliai ir dygliai“. Buvo JAV lietuvių bendruomenės Los Andželo apylinkės valdybos pirmininkas. Išleido eiliuotą humoreską „Epopėja“ apie Los Andželo lietuvių gyvenimą (1963 m.).
Lietuvos baidarių ir kanojų irklavimo federacija
Lietuvos baidarių ir kanojų irklavimo federacija (LBKIF) - Lietuvos sporto organizacija, koordinuojanti baidarių ir kanojų irklavimo sporto šaką ir organizuojanti Lietuvos baidarių ir kanojų irklavimo varžybas.
Saulius Balevičius
Saulius Balevičius (g. 1948 m. gegužės 25 d. Vilniuje) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Biografija
1972 m. baigė Vilniaus universitetą. 1980 m. apgynė fizikos-matematikos mokslų kandidato disertaciją „Nanosekundinis perjungimas amorfiniuose indžio ir galio teluriduose“, 2002 m. apgynė fizinių mokslų habilitacinį darbą „Spartusis elektroninis perjungimas simetriniuose plonasluoksniuose dariniuose“.
Nuo 1969 m. Puslaidininkių fizikos instituto mokslinis darbuotojas, nuo 1997 m. Didelės galios impulsų laboratorijos vadovas, nuo 2001 m. Vilniaus stiprių magnetinių laukų centro direktorius. Nuo 2004 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto Fundamentinių mokslų fakulteto docentas, Didelės galios impulsų laboratorijos vedėjas.
Daugiau, kaip 90 mokslinių straipsnių ir 25 išradimų autorius ir bendraautoris. Knygų „Defence technologies from Lithuania“ (2000 m.), „Technologies for defence: Lithuanian science and industry“ (2005 m.) redakcinės kolegijos narys.
Mokslinė veikla
Ištyrė amorfinių puslaidininkių (indžio, galio, germanio ir silicio telūridų) plonųjų sluoksnių sparčius varžos pokyčius nuo labai trumpų, nanosekundžių trukmės stipraus elektrinio lauko impulsų poveikio, išnagrinėjo mažos, nanosekundžių ir pikosekundžių trukmės elektrinių ir optinių impulsų poveikį aukštatemperatūrio superlaidumo plonųjų sluoksnių elektriniam laidžiui, ištyrė impulsiniais elektriniais ir magnetiniais laukais sukeliamus elektroninius fazinius virsmus magnetikų sluoksniuose.
Rožinė
Rožinė – spalva, HSV spalvų rate (arba RGB spalvų rate) esanti tarp raudonos ir magentos, kurios atspalvio kampas yra 330°.
Saulius Balevičius
Mokslinė veikla
Sukūrė pikosekundžių trukmės įtampos šuolių formuotuvą bei aukšto dažnio elektroninių prietaisų spartųjį saugiklį, sparčiųjų elektriniu ir optiniu būdu valdomų superlaidžiųjų jungiklių, sukonstravo spartųjį stiprių magnetinių laukų jutiklį ir elektrinių impulsų amplitudės ribotuvą.
Rožinė
Dažnai rožinė maišoma su rausva spalva dėl savo panašumo, tačiau rožinė yra rausvos (arba raudonos, arba violetinės) atspalvis.
Dukeliai
Dukeliai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 5 km nuo Rudaminos.
Sfinta Ana
Sfinta Ana ( – Šv. Anos ežeras) – vulkaninės kilmės ežeras, išsidėstęs rytinėje Karpatų dalyje, Hargitos apskrityje, Rumunijoje, netoli Beile Tušnado. Tai yra vienintelis vulkaniniame krateryje esantis ežeras visoje Rumunijoje.
Į 946 m aukštį pakilęs ežeras yra ovalo formos ir užima maždaug 19 hektarų plotą. Sfinta Anos ilgis – 620 m, didžiausias plotis – 460 m. 2005 m. mokslininkai atliko matavimus, po kurių paaiškėjo, kad didžiausias ežero gylis yra 6,4 m. Kadangi ežeras maitinamas tik kritulių vandeniu, jame esančiame vandenyje yra labai mažas mineralinių medžiagų kiekis, vos 0,0029 ml litre.
Pasak mokslininkų, Sfinta Anos ežeras pradėjo formuotis prieš 8 800 – 9 800 m. Žiemą ežeras užšąlą ir pasidengia 1 m storio ledo sluoksniu.
Mitologija
thumb|250px|left|Sfinta Anos ežero pakrantė. Ežeras turi dvi su juo susijusias legendas. Viena iš legendų teigia, jog kartą gyveno jauna pora, kuri ruošėsi susituokti. Mergina, vardu Ana, nesutiko su santuoka, kadangi tekėti už jaunuolio ją vertė jos tėvas. Ji negalėjo susitaikyti su mintimi, kad jai reikės tekėti už nemylimo vaikino, todėl naktį prieš vestuves ji pabėgo ir įšoko į ežerą. Jos kūnas niekada nebuvo rastas. Dėl šios priežastie vietiniai ežerą pradėjo vadinti Šventąja Ana (Sfinta Ana).
Kita legenda sako, kad senais laikais šioje vietoje gyveno du broliai tironai. Vienas iš jų valdė tvirtovę, esančią ant šalia esančio kalno viršaus, o kitas – tvirtovę, kuri stovėjo dabartinėje ežero vietoje. Ant kalno įsikūręs brolis turėjo didžiulę karietą. Tai įsiutino kitą brolį, kuris paskelbė, jog kitą dieną atvyks su dar didesne, puikesne karieta. Kad įvykdytu savo pažadą, į karietą jis įkinkė 8 pačias gražiausias apylinkių merginas, bet merginos nesugebėjo pajudinti karietos. Įsiutęs tironas pradėjo mušti merginas, kol galiausiai viena iš jų, vardu Ana, prakeikė tironą. Tuomet prasidėjo siaubinga audra su žaibais ir tironas, kartu su savo tvirtove, buvo užlietas vandeniu. Vietiniai ežerą praminė Šventąja Ana.
Dubravka
Dubravka, žinoma taip pat kaip Dobrani, arba Dombruvka (, ; tarp 920 ir 931–977 m.) – Čekijos kunigaikščio Boleslovo I duktė, Pšemyslovičių dinastijos atstovė, Lenkijos kunigaikštienė.
Šeima
Pirmasis jos vyras buvo Gunteris, nuo kurio ji turėjo du sūnus: Ekechardą I ir Gunceliną.
965 metais ištekėjo už pirmojo Lenkijos kunigaikščio Meškos I, kuris jos paveiktas priėmė krikščionybę 966 metais, kartu su daugeliu žymių asmenų. Krikštijimą vykdė Čekijos vyskupas Boguvidas (Bohuwid). Mirė 977 metais.
Dubravka su savo vyru Meška I turėjo 2 vaikus: Boleslovą I Narsųjį ir dukterį Sviatoslavą – Švedijos karaliaus Eriko VI žmoną, kuri po jo mirties tapo Danijos karaliaus Sveno I žmona.
Pal Benko
Palas Benko (1928 m. liepos 15 d. – 2019 m. rugpjūčio 26 d.) – Vengrijos ir Jungtinių Amerikos Valstijų šachmatų didmeistris, knygų šachmatų tema autorius, šachmatų kompozitorius.
Pasiekimai
Benko aukščiausias pasiekimas buvo dalyvavimas 1959 m. ir 1962 m. Kandidatų turnyruose. Abiejuose turnyruose dalyvavo aštuoni geriausi pasaulio žaidėjai. Benko 1959_m. m. užėmė aštuntąją, 1962 m. – šeštąją vietą. Palas Benko taip pat aštuonis kartus (1961, 1964, 1965, 1966, 1967, 1969, 1974, 1975) yra laimėjęs JAV atvirąjį šachmatų čempionatą.
Benko yra laimėjęs prieš keturis pasaulio čempionus: Robertą Fišerį, Michailą Talį, Tigraną Petrosianą ir Vasilijų Smyslovą. Jo rezultatas prieš Fišerį buvo trys pergalės, aštuoni pralaimėjimai ir septynios lygiosios.
Indėlis
Jo vardu yra pavadinti keli šachmatų debiutai:
Partija
Palas Benko – Markas Taimanovas; 1960 m.:
1.c4 e6 2.g3 d5 3.Rg2 Žf6 4.Žf3 Žc6 5.O-O Re7 6.d4 O-O 7.cxd5 exd5 8.Rg5 h6 9.Rxf6 Rxf6 10.Žc3 Že7 11.Bc1 c6 12.b4 a6 13.a4 Žf5 14.b5 Be8 15.bxc6 bxc6 16.e3 h5 17.Že2 Vd6 18.Žf4 h4 19.g4 g5 20.Žd3 Že7 21.h3 Žg6 22.Vc2 Rd7 23.Žc5 Bec8 24.Bb1 Re8 25.a5 Bc7 26.Bb6 Bca7 27.Bfb1 Že7 28.Rf1 Žc8 29.Bxa6 Bxa6 30.Rxa6 Vd8 31.Rxc8 Vxc8 32.a6 Re7 33.Bb7 Vd8 34.a7 Rf8 35.Vf5 Re7 36.Žxg5 Rxg5 37.Že6 Vf6 38.Vxf6 Rxf6 39.Žc7 Bxa7 40.Bxa7 1-0
Amonio sulfatas
Amonio sulfatas ((NH4)2SO4) – azoto trąša. Azoto jame yra 20,5-21 %, sieros – 23-24 %. Lėtai tirpstanti trąša (2 mėn.), fiziologiškai rūgščios reakcijos. Tinka bulvėms ir bastutiniams augalams (žieminiams ir vasariniams rapsams), kuriems reikia daug sieros, tręšti.
Panaudojimas
Amonio sulfatas naudojamas kaip trąša šarmingiems dirvožemiams. Dirvoje amonis yra atplaiduojamas ir suformuoja mažą kiekį rūgšties, mažindamas dirvos pH, tuo pačiu duodamas augalų augimui būtiną azotą. Pagrindinis trūkumas naudojant azoto sulfatą yra jo mažas azoto kiekis lyginant su azoto nitratu, kuris padidina pervežimo kainas.
Ši medžiaga taip pat naudojama kaip pagalbininkas žemės ūkio purškikliams vandenyje tirpiems insekticidams, herbicidams ir fungicidams. Jis veikia sujungdamas geležies ir kalcio katijonus, kurie yra ir šulinio vandenyje, ir augalų ląstelėse.
Gavimas
Vienas iš būdų, kuriuo amonio sulfatas yra pagaminamas, vyksta reaguojant susintetintam amoniakui su sieros rūgštimi:
2 NH3 + H2SO4 → (NH4)2SO4
Šv. Grigaliaus vargonininkų draugija
'''Šv. Grigaliaus vargonininkų draugija''' – draugija, įkurta 1908 m. kovo 29 d. Kaune. Jos iniciatoriai buvo Jonas Garalevičius, Jonas Kumetis, Juozas Naujalis. Įstatai patvirtinti 1911 m.; draugijoje galėjo dalyvauti Vilniaus, Kauno, Suvalkų, Kuršo, Gardino gubernijų gyventojai.
Draugija leido leidinius „Vargonininkų kalendorius“, „Vargonininkas“. Juose, be kita ko, ragino vargonininkus šviestis, lankyti draugijos organizuojamus vargonininkų kvalifikacijos kėlimo mėnesinius kursus. Pirmieji vargonininkų ir chorvedžių kursai įvyko 1911 m. Kaune.
Medvėgalis
Medvėgalis – XIV a. lietuvių pilies, vėliau – piliakalnio ir greta esančios aukščiausios Žemaitijos kalvos (234,6 m) pavadinimas. Išsidėstęs Šilalės rajone, apie 8 km į šiaurės vakarus nuo Kaltinėnų, 12 km į pietus nuo Varnių, Karūžiškės dvaro laukuose. Tai didžiausias žemaičių piliakalnis. Į šiaurės rytus nuo jo yra kūlgrinda, į pietvakarius – kalva, vadinama Alka.
Medvėgalis – tai dvi viršūnės: aukštesniojoje yra aukščiausias Žemaitijos taškas, žemesniojoje (pietinė) – Medvėgalio piliakalnis (Pilies kalnas). Nuo 1960 m. Medvėgalio kraštovaizdžio istorinis draustinis.
thumb|700px|center|Medvėgalio kalnas (kairėje) ir [[Medvėgalio piliakalnis (dešinėje)]]
Piliakalnio aikštelė ovali, 120×50 m dydžio, viduryje kiek iškilusi. Jos galuose supilti pylimai. Pietrytiniame šlaite, apie 16 m žemiau aikštelės, yra pylimėlis. Piliakalnio pietvakarinėje papėdėje rasta I mūsų eros tūkstantmečio gyvenvietės liekanų. Į šiaurės rytus nuo piliakalnio yra pelkė, per kurią buvo nutiesta kūlgrinda.
Istorija
Aukštesniojoje kalvoje XIX a. buvo laidojami vietos dvarininkai Bytautai. Jų kapai dabar yra krūmais apžėlusioje aikštelėje. Šiems dvarininkams priklausė Karūžiškės dvaras, jie garsėjo savo žiaurumu. Ši kalva dar vadinama Kapinių kalnu.
Pilis
Istoriniuose šaltiniuose medinė Medvėgalio pilis minima nuo 1316 m., kai ją puolė kryžiuočiai. Čia stovėjusią pilį kryžiuočiai sudegino 1329 m. vasario 1 dieną. Medvėgalio gynėjai buvo priversti krikštytis, bet kryžiuočiams pasitraukus tuoj atsimetė nuo krikščionybės. Tuo metu teutonai kartu su Čekijos karaliumi Jonu užgrobė Medvėgalio pilį ir paėmė belaisvius. Vygandas Marburgietis mini, kad magistras norėjęs „juos išgalabyti“, tačiau karalius Jonas belaisvius išgelbėjo ir pakrikštijo. Lietuviai davė tvirtus įžadus laikytis katalikų tikėjimo, bet po kelių mėnesių ėmė bodėtis šito tikėjimo, kol galiausiai vėl grįžo prie pagonybės.
Pavadinimo kilmė
Aukščiausio Žemaičių kalno pavadinimas yra upėvardinės kilmės, sudarytas iš dviejų šaknų. Rėvomis tekėjusios sraunios skaidrios upelės Medva, Medvė (Meduva, Medava) pavadinimas, kalbininko A.Vanago nuomone, priskirtinas vandenvardžių, susijusių su lit. medė, medis, medžias "miškas, giria", grupei
Anot padavimo, Medvėgalio vardas atsiradęs po to, kai pilyje apsuptus gynėjus išgelbėjo dvi narsios mergelės, žinojusios kelią per kūlgrindą. Kai reikėjo nuspręsti, kas praneš kitoms pilims apie Medvėgalio apsiaustį, merginos pasakė „Mudvi galiva“, o paskui išėjo ir pakvietė pagalbą. Pagal šiuos žodžius pilį imta vadinti Medvėgaliu.
Literatūra
Poetas Maironis parašė eilėraštį „Medvėgalio kalnas“, kuriame didingai aprašomas Medvėgalis:
Sen Malo
Sen Malo – miestas vakarų Prancūzijoje, šiaurės rytų Bretanėje, Ilio ir Vileno departamente, Lamanšo sąsiaurio pakrantėje, šalia Ranso upės žiočių. Svarbus jūrų uostas. Veikia keltų linijos į Angliją, yra oro uostas. Maisto pramonė, pramoninė žvejyba. Svarbus turistinis centras.
Mieste išlikę daug architektūros paminklų: viduramžių miesto siena, Sen Malo pilis (dabar muziejus), XIV a. Solidoro bokštas, įtvirtinta Peti Bė salelė, XII a. gotikinė Šv. Vincento katedra, XVII a. fortas, rašytojo Šatobriano kapas (Gran Bė salelėje) ir kt.
Istorija
Sen Malo padėjo kurtis ankstyvaisiais viduramžiais įtvirtinus salą Ranso upės estuarijoje, pavadintas Šv. Malo garbei. VI a. čia įkurtas vienuolynas, o miestas atsirado XII a. 1590–1594 m. Sen Malo buvo paskelbęs nepriklausomybę nuo Prancūzijos. Vėliau Sen Malo tapo visos Prancūzijos piratų, korsarų ir kaperių „sostine“, čia gimė žymus prancūzų keliautojas Žakas Kartjė.
1967 m. Sen Malo atidaryta jūros potvynių elektrinė.
Geležinkelių muziejus
thumb|left|120px|Muziejaus ženklas