cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jurijus Kalcas
Biografija
Nuo 1978 m. J. Kalcas buvo Lietuvos aklųjų draugijos (aklųjų ir silpnaregių sąjungos) mišriojo choro „Vilnius“ artistas bosas, nuo 1991 m. dirigentas, nuo 1992 m. meno vadovas ir vyr. dirigentas. Choro repertuarą papildė stambiais Vakarų Europos klasikų ir lietuvių kompozitorių kūriniais, tęsia koncertinę veiklą Lietuvoje ir užsienyje. Iš stambių kūrinių paminėtini L. Cherubini „Requiem“, J. Haydno oratorija „Pasaulio sutvėrimas“, „Nelson-Messe“ ir „Stabat Mater“ (pirmas atlikimas Lietuvoje), G. E Händelio oratorija „Mesijas“, L. van Beethoveno „Mišios C-dur“, A. Dvofäko „Mišios D-dur“, R. Schumanno „Requiem Des - dur“, V. Jakubėno kantatos „De profundis“ ir „Mano pasaulis“, J. Naujalio „Mišios Šv. Leonardo garbei“, J. Žilevičiaus mišios „Salve Jesu parvule“. Choras į Lietuvos radijo fondus įrašė daug įvairių kūrinių, išleido tris audiokasetes ir du kompaktinius diskus. Dalyvavo 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Vilniuje, tradiciniuose bažnytinės muzikos festivaliuose Šiauliuose, 1996 m. festivalyje „Baroko kelias“ Pažaislyje. 1995 m. spalio 28 d. „Vilnius" koncertu pažymėjo savo gyvavimo 25-metį. 1996 m. tarptautiniame chorų festivalyje Ispanijoje (Cantonigros) vilniečiai pelnė vieną pirmąją ir dvi antrąsias premijas. Choras daug koncertuoja Lietuvoje, gastroliavo Baltarusijoje, Latvijoje, Lenkijoje, Vokietijoje, Danijoje, Ispanijoje.
J. Kalcas pasireiškia ir kaip kompozitorius, sukūrė stambių religinės ir pasaulietinės muzikos kūrinių: mišias, giesmių ir dainų. Harmonizuoja lietuvių liaudies dainas, aranžuoja muzikos kūrinius, iš įvairių kalbų verčia muzikos tekstus. Minėtina: variacijos fortepijonui „Ei griežle, griežlele“, „Exultate Deo“ vyrų chorui (XXII tarptautiniame kūrinių chorams konkurse Türe (Tours – Prancūzija) pažymėtas specialiu prizu), „Adomas ir Ieva“, „Motinai“ ir „Aš žinau“, vokalinis ciklas vaikų chorui, giesmės „Ave Maria“, „Salve Regina“, „Regina coeli“, „Oremus“ ir stambus kūrinys „Mišios“ (išleistos 1991). Dirigentas dalyvauja chorų, vokalinių ansamblių ir solistų konkursų vertinimo komisijose, dirigavo 1995 m. Baltijos respublikų studentų dainų šventėje „Gaudeamus-XII" Tartu (Estija) ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Airijos futbolo varžybos 1965–1966 m.
Airijos futbolo varžybos 1965–1966 m.
Bronius Rožinskas
Bronius Rožinskas (1912 m. balandžio 28 d., Šeduvoje ─ 1986 m. kovo 11 d., JAV) – pirmasis lietuvių buriuotojas, jachtos „Hermes-2“ kapitonas, su trijų narių įgula perplaukęs Atlanto vandenyną. Vykdant paskutinę valią, jo pelenai išbarstyti Ramiajame vandenyne, kad pradėtų kelionę atgal į Lietuvą.
Biografija
Buvo trys broliai Rožinskai: Adolfas, Vitoldas ir Bronius. Gyvenimas ir Antrasis pasaulinis karas juos mėtė ir vėtė. Brolį Adolfą karo dienų viesulas nubloškė per Vokietiją, Italiją į JAV. Bronius nuo mažens domėjosi buriavimu. 1934 metais persikėlė į Klaipėdą. Buriavo Kuršių mariose. 1938 metais įstojo į buriavimo mokyklą Smiltynėje. 1939 metais, vokiečiams okupavus Klaipėdą, jis išsikėlė į Kauną, o 1941-aisiais – į Vilnių. 1948–1959 m. dirbo Trakų jachtklubo skyriaus vedėju instruktoriumi, turėjo nuosavą jachtą „Hermes“. Savo kelionėms su ja turėjo apsiriboti Tarybų Sąjungos vidaus vandenimis, net į Baltijos jūrą Br. Rožinskui nebuvo leidžiama išplaukti.
1959 m. emigravo į Lenkiją ir apsigyveno Ščecino mieste, kur pradėjo ruoštis ilgesnei kelionei per vandenyną. Padedant broliui Adolfui iš JAV, pasistatė naują jachtą, kurią pavadino „Hermes-2“. 1962 m. rugsėjo 7 d. kartu su trimis įgulos nariais lenkais išplaukė iš Ščecino ir, sėkmingai įveikę Atlanto vandenyną, 1963 m. sausio 15 dieną pasiekė Martinikos salos krantus.
Kelionės pabaigoje jachtos „Hermes-2“ savininkas ir kapitonas Bronius Rožinskas raštiškai pareiškė, kad šį žygį atliko lietuvių tautos garbei. Šiam pasiekimui atminti 2007 m. liepos mėn. 24 d. Klaipėdos apskrities viešosios Ievos Simonaitytės bibliotekos Salio Šemerio marinistinėje skaitykloje buvo atidaryta paroda „Šią kelionę padariau lietuvių tautos garbei“.
Šeima
Žmona Regina Mečkauskaitė-Rožinskienė, dukra Nijolė, sūnus Virginijus.
Maršrutas
Su trimis bendrakeleiviais lenkais – Jerzy Szałajko, Zbigniew Pawlak ir Bogdan Dacko, 1962 metų rugsėjį išplaukęs iš Ščecino, Bronius Rožinskas pasiekė Martinikos salą anapus Atlanto. Lietuvio vedamos jachtos kelionė per vandenyną truko daugiau kaip keturis mėnesius. Toliau maršrutas driekėsi į JAV. Majamio uoste „Hermes-2“ įgulą pasitikę išeiviai iš Lenkijos tautiečius nugabeno į Vašingtoną ir pasirūpino, kad Baltuosiuose rūmuose juos pasveikintų tuometis JAV prezidentas Johnas Kennedy. Broniaus Rožinsko tarp jų nebuvo.
Išsiskyręs su bendrakeleiviais Majamyje, lietuvis toliau tęsė kelionę vienas – per Panamos kanalą išplaukė į Ramųjį vandenyną, pasiekė Los Andželą.
Dedikacija
„Aš, lietuvis Bronius Rožinskas, gerbdamas ir mylėdamas savo tautą ir tėvynę Lietuvą pasiryžau jachta perplaukti Atlanto vandenyną. Iš Lietuvos per Lenkiją vykdžiau savo kelionę. Su nuosava burine jachta perplaukiau Atlanto vandenyną, pasiekiau Floridą, iš ten per Panamos kanalą, Ramųjį vandenyną į Los Angeles, Calif. Šią kelionę padariau lietuvių tautos garbei.“
„Mano tėtė, Bronius Rožinskas, nuo pat jaunystės veržėsi buriuoti ir svajojo perplaukti Atlantą. Norėjo nugalėti Atlanto vandenyną vienas, išplaukdamas iš Lietuvos uosto. Norėjo tuo žygiu išgarsinti mažą Lietuvos kraštą, įrodyti pasauliui, kokie pasiryžę ir drąsūs yra lietuviai. Laikai buvo sunkūs, sunkios buvo sąlygos, reikėjo planus pakeisti. Bet niekas negalėjo sustabdyti Broniaus Rožinsko. Jis ne tik savo jachta “Hermes II” nugalėjo Atlantą, bet pasiekė Ramųjį vandenyną. Tėtė taip norėjo plaukti atgal į savo mylimą Lietuvą, bet vėl likimas neleido. Tėtė mirė 1986 metais kovo 11-ąją nesulaukęs Lietuvos nepriklausomybės. Jo pelenai saulėtekyje, susiliejant saulei su jūra, buvo išbarstyti į Ramųjį vandenyną, kad pradėtų kelionę atgal į Lietuvą”, – rašė dukra Nijolė Rožinskaitė-Zelwinder.
FK Xobi
Chobio FK – Gruzijos futbolo klubas iš Chobio.
Beatričė Grincevičiūtė
Beatričė Grincevičiūtė (1911 m. lapkričio 28 d. Stolaukėlis, Bartninkų valsčius – 1988 m. lapkričio 17 d. Vilnius) – Lietuvos dainininkė (sopranas).
Biografija
Muzikos mokėsi namie, 1928 m. baigė Varšuvos aklųjų ir nebyliųjų institutą, 1933–1940 m. mokėsi Liaudies konservatorijoje Kaune ir 1933–1944 m. privačiai pas A. Sinkevičiūtę. Jos muzikiniam išprusimui įtakos turėjo Emilio Mlynarskio aplinka ir globa, 1921–1928 m. Varšuvoje gyveno jo šeimoje.
1931–1932 m. dirbo Kauno aklųjų institute. 1937 m. pradėjo dainuoti per radiją. Nuo 1943 m. rengė solo koncertus. 1944–1946 m. Lietuvos filharmonijos, 1946–1965 m. Lietuvos radijo solistė. Daug koncertavo su Baliu Dvarionu. Repertuarą sudarė daugiau kaip 1000 kūrinių – lietuvių ir kitų tautų liaudies dainos, kamerinė klasikinė muzika. Pirmoji atliko daugelį lietuvių kompozitorių dainų vaikams. Turėjo savitą lyrišką, šviesaus tembro balsą.
Atminimas
Nuo 1994 m. Vilniuje veikia jos memorialinis butas muziejus.
2011-ji metai aklųjų ir silpnaregių bendruomenėje paskelbti Beatričės metais. Lietuvos aklųjų ir silpnaregių sąjunga, minėdama Lietuvos kamerinio dainavimo pradininkės ir šio žanro puoselėtojos gimimo 100-ąją sukaktį, inicijavo projektą „Susitikimas su Beatriče po 100 metų“ – mobilios edukacinės parodos parengimą. Paroda pristatyta artistės memorialiniame bute-muziejuje „Beatričės namai“, vėliau ji keliavo po gimtąjį Suvalkijos kraštą: Ilguvos dvare, Šakių viešojoje bibliotekoje, Kriūkų vidurinėje mokykloje, Prienų krašto muziejuje, Kaune.
Džiunglinės putpelės
Džiunglinės putpelės (Perdicula) – fazaninių (Phasianidae) šeimos paukščių gentis.
Gentyje 4 rūšys.
Rūšys
thumb|left|210px|[[Raiboji džiunglinė putpelė (Perdicula erythrorhyncha) ]]
Mark Broido
Mark Broido (1877 m. spalio 4 d. Švenčionyse, Rusijos imperija – 1937 m. Londone, Jungtinė Karalystė) – Lietuvos žydų kilmės Rusijos imperijos politikas.
Brukis
Brukis – upelis Skuodo rajone. Ištakos Kaukolikų kaimo šiaurinėje dalyje. Ilgis 3,3 km. Surenka vandenį iš melioracijos sistemų. Vanduo švarus, skaidrus. Teka Kaukolikų kaimo šiauriniu pakraščiu, toliau natūralia vaga į šiaurę, pasukęs į vakarus apjuosia pietinį ir pietvakarinį Apuolės piliakalnio šlaitą ir įteka į Luobą, jos kairysis intakas.
Pavadinimas, manoma, kilęs dėl dugną dengiančių akmenų, panašių į grindinį (žem. – brukis iš ). Viduramžiais galėjo būti pakankamai vandeningas ir buvo natūrali kliūtis, saugojusi piliakalnį ir gyvenvietę.
Virginijus Jokšas
Virginijus Jokšas (g. 1962 m. rugpjūčio 26 d. Kelmės rajone) – Skuodo rajono politikas, istorijos mokytojas metodininkas, kraštotyrininkas, filatelistas.
Biografija
1980–1985 m. studijavo Vilniaus pedagoginiame institute. Mokytojavo Šiaulių rajone, nuo 1989 m. Skuodo 2-osios vidurinės mokyklos mokytojas, vėliau – direktoriaus pavaduotojas, nuo 2006 m. Bartuvos vidurinės mokyklos direktorius. 1990 m. Bartuvos vidurinės mokyklos muziejaus įkūrėjas.
Yra dirbęs Lietuvos kraštotyros draugijos Skuodo skyriaus pirmininku. Parašė kraštotyros darbus „Kalvystė Ginkūnų gyvenvietėje“, „Latviai Skuodo krašto gyvenime“, „Žydai Skuode“, „Skuodas tarpukario laikotarpiu“, „Skuodo palaidojimų vietos“ ir kt. Lietuvos filatelistų sąjungos Skuodo skyriaus pirmininkas.
Vedęs; žmona Gražinitė, sūnus Augustinas, dukra Kamilė. Moka anglų, rusų kalbas.
Karajimiškis
Karajimiškis – kaimas Biržų rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, Biržų regioniniame parke, prie kelio. Karajimiškio kraštovaizdžio draustinis, kuriame gausu smegduobių, iš kurių didžiausia – Karvės Ola, esanti kaimo laukuose. Gipso telkinys.
Istorija
Istorijos šaltiniuose minima, kad 1616 m. birželio 30 d. šiose vietose žmonės pajuto gana stiprų žemės drebėjimą, kurį lydėjo požeminis dundesys. Senose knygose išliko liudijimai, kad net trobesiai siūbavo.
UEFA Jaunimo lyga
UEFA Jaunimo lyga  – Europos futbolo turnyras, skirtas žaidėjams iki 19 m. amžiaus. Šiame turnyre žaidžia visos komandos, patekusios į to paties sezono UEFA Čempionų lygos grupės varžybas.
Pirmieji šio turnyro nugalėtojais tapo Barcelona jaunieji futbolininkai, 2013 m. finale nugalėję SL Benfica ekipą.
Vilniaus žemės bankas
Vilniaus žemės bankas - vienas pirmųjų Lietuvos teritorijoje įkurtų bankų.
Istorija
Įkurtas 1872 m. rugpjūčio 17 dieną. Steigėjai – Sankt Peterburgo I. Gincburgo ir L. Rozenentalio bankiniai namai, taip pat Lietuvos didikai: kunigaikštis Peteris Vitgenenšteinas, grafai Nikolajus Zubovas, Adomas Pliateris ir kiti.
Veikė iki 1939 metų. Veiklos pradžioje specializavosi išduoti paskolas bajorams, užstatantiems savo turtą.
Prieš Pirmąjį pasaulinį karą banke dirbo keletas Vilniuje gyvenusių Lietuvos nepriklausomybės akto signatarų, tarp jų Antanas Smetona (1903–1915 m.), Jurgis Šaulys.
Bankui pastatytame pastate Gedimino prospekte šiuo metu įsikūręs Lietuvos bankas.
John von Neumann
Džonas fon Neimanas (g. 1903 m. gruodžio 28 d. – m. 1957 m. vasario 8 d.) – žydų kilmės vengrų matematikas.
Biografija
Gimė Budapešte (Vengrija) 1903 m. gruodžio 28 d. teisininko Miksa Neumann ir Margit Kann šeimoje. Anksti pasireiškė neeiliniai gabumai (galėjo mintinai dalinti aštuonženklius skaičius, su tėvu kalbėtis senąja graikų kalba, aštuonerių metų sukonstravo skaičiuotuvą).
30 metų amžiaus jau buvo publikavęs apie 30 rimtų mokslinių straipsnių. Buvo pakviestas į Prinstono Pažangiųjų studijų institutą (kiti pakviestieji buvo Albertas Einšteinas ir Kurtas Godelis) ir jame buvo matematikos profesoriumi nuo 1933 m. iki mirties.
1937 m. John von Neumann tapo JAV piliečiu. 1938 m buvo apdovanotas M. Bochero premija už darbus funkcionalinės analizės srityje.
Veikla
Per savo gyvenimą parašė apie 150 straipsnių: 50 iš matematikos, 20 – fizikos, 60 – taikomosios matematikos. Prieš mirtį kūrė žmogaus smegenų sandaros teoriją.
Priimtas valdovės gambitas
Priimtas valdovės gambitas – šachmatų debiutas, kurio ėjimai:
Tai nėra tikras gambitas, kadangi baltieji gali lengvai atsiimti pėstininką, o juodieji paprastai net nebando jo ginti. Nors ėjimu 2…dc juodieji užleidžia centrą baltiesiems, tačiau kol baltieji bandys atsiimti pėstininką, juodieji planuoja išvesti į centrą kitas figūras. Kai kurie tolesni juodųjų planai susiję su ėjimais …c5 arba …e5, bloginant baltųjų pėstininkų struktūrą ir tikintis panašaus endšpilio, tačiau baltieji gali tam ruoštis.
Perkūno rinktinė
Perkūno rinktinė – Lietuvos partizanų rinktinė, veikusi pietinėje Suvalkijos dalyje. Įsteigta 1945 m. kovo mėn. (?) Nuo 1945 m. rugpjūčio mėn. priklausė Tauro apygardai. Veikė Marijampolės apsk. Kalvarijos, Liubavo, Liudvinavo ir Marijampolės valsčiuose. 1946 m. balandžio mėn. prijungta prie Tauro apygardos Vytauto rinktinės. Pirmasis rinktinės vadas – kpt. Vaclovas Navickas-Perkūnas (Auksutis)
Priimtas valdovės gambitas
Tai yra trečias populiariausias atsakymas į valdovės gambitą po atmesto valdovės gambito ir slaviškosios gynybos.
Tomas Ladiga
Tomas Ladiga (g. 1962 m. spalio 10 d. Anykščiuose) – Lietuvos dainininkas (bosas), pedagogas.
Priimtas valdovės gambitas
Šis debiutas žinomas jau nuo XV amžiaus, tačiau daug šiuolaikinių idėjų atrado Vilhelmas Šteinicas.
Tomas Ladiga
Biografija
Mokėsi Anykščių J. Biliūno vidurinėje mokykloje. Baigė fortepijono klasę Anykščių vaikų muzikos mokykloje. Dainavo mokyklos vaikų, vėliau mišriame chore, grojo skudutininkų ansamblyje, pučiamųjų orkestre. 1980 m. jaunųjų dainininkų konkurso „Dainų dainelė“ laureatas. 1991 m. baigė Lietuvos konservatoriją ir tobulinosi vasaros akademijoje „Mozarteum“ (Zalcburgas).
Priimtas valdovės gambitas
3. Žf3
Pagrindinis priimto valdovės gambito tęsiniys yra 3…Žf6 4.e3.
Tomas Ladiga
Biografija
Koncertavo Europos šalyse. Su Kauno muzikinio teatro orkestru ir choru, Kauno Valstybiniu choru, Lietuvos valstybiniu simfoniniu orkestru, Lietuvos kameriniu orkestru atliko religinės muzikos kūrinių.
Priimtas valdovės gambitas
3. Žf3
Vis dėlto populiariausias atsakymas yra '''4. e3, po kurio paprastai seka 4…e6'''. Vietoj šio ėjimo dar galima žaisti 4…Rg4 5.Rxc4 e6, tai paprastai veda į ramų žaidimą, bet baltieji gali komplikuoti padėtį bandydami išnaudoti susilpnėjusį valdovės sparną ir žaisdami '''6. Vb3 Rxf3 7. gf Žd7'''. Juodieji aukoja pėstininką, tačiau suardo karaliaus sparno pėstininkus.
Po pagrindinių ėjimų '''4. e3 e6 paprastai seka 5. Rxc4 c5 6.0-0'''. Alternatyva rokiruotei yra '''6. Ve2''' – Furmano variantas, pavadintas Semiono Furmano vardu. Varianto idėja – vėliau stumti e linijos pėstininką.
Po rokiruotės galimi tęsiniai 6…a6 (pagrindinis variantas) ir 6…cd (Šteinico variantas).
6…a6 ruošia ėjimą …b5, kuris išlygina žaidimą po pagrindinio tęsinio '''7. Ve2'''. Šiuolaikiniai variantai yra susiję su ėjimu '''7. Rb3 ir po 7…b5''' galima žaisti. 8. a4. Žaisti iš karto '''7. a4''' taip pat galima, tačiau tada susilpnėja laukelis b4.
6…cd sudaro izoliuotą pėstininką baltiesiems po '''7. ed''', tačiau baltieji gauna stiprų centrą, geresnį figūrų išvystymą ir vėliau gali atakuoti.
3. e4
Šis variantas yra naujoviškas, agresyvesnis nei pagrindiniai variantai, tačiau juodieji gali ardyti centrą su 3…e5, 3…c5 arba 3…Žf6, galimas ir 3…Žc6 pervedant į Čigorino gynybą.
3…b5 bandant išlaikyti pėstininką yra retas ir neįprastas variantas, kurio niekad nenaudoja aukšto lygio žaidėjai. Manoma, kad po šio ėjimo labai susilpnėja juodųjų valdovės sparnas, centras, todėl baltieji gauna didelę kompensaciją.
3. e3
3…e5 yra bandymas suardyti baltųjų centrą. Įprastas tęsinys yra '''4. Rxc4 ed 5.ed'''.
Ėjimas 3…b5 yra klaida, po kurios juodieji sugadina savo padėtį. XVII a. buvo atrasti spąstai: po '''4. a4 c6 5. ab cb?? ėjimas 6. Vf3''' išnaudoja juodųjų atžvilgiu susilpnėjusią įstrižainę a8-h1 ir laimi figūrą.
Ėjimas 3…Re6 išlaiko pėstininką, tačiau baltieji gali žaisti '''4. Že2''' ir gauti kompensaciją. Galima ir atsiimti pėstininką žaidžiant '''4. Ža3'''.
Kiti variantai
Be šių variantų dar galimi '''3. Žc3 bei 3. Va4+'''.
3. Žc3 yra šiek tiek abejotinas ėjimas dėl atsakymų 3…e5 ir 3…a6, tačiau didmeistris Raymond Keene savo knygoje „An Opening Repertoire for White“ rekomenduoja būtent šį variantą.
3. Va4+ lengvai leidžia atsiimti pėstininką po '''3…Žc6 4. Žf3''', tačiau tada valdovė taps puldinėjimų objektu ir leims laimėti juodiesiems laiko, todėl šis variantas taip pat nedažnas.
Kalninė cikada
Kalninė cikada (Cicadetta montana) – Giedančiųjų cikadų (Cicadidae) šeimai priklausantys cikadinis vabzdys (Insecta). Kartais priskiriamas atskirai šeimai - Tibicinidae.
Gyvena šiltuose, molinguose pietiniuose šlaituose, apaugusiuose pavieniais krūmais ar medžiais. Minta daugiausia melsvąja melvene (Molinia coerulea).
kiaušinius deda į stiebus ar šaknis. Nimfos ritas rugsėjo – spalio mėnesiais. Išsiritusios mažytės nimfos įsirausia į žemę ir minta šaknimis. Vystosi 4 – 8 metus.
Suaugę vabzdžiai pasirodo gegužės pabaigoje – birželio pradžioje.
Paplitęs vidurio ir pietų Europoje, Kaukaze, Pietų Urale.
Lietuvoje labai reta, Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Anglijos futbolo varžybos 1934–1935 m.
Anglijos futbolo varžybos 1934–1935 m.
Vilja Cheneral San Martinas
Vilja Cheneral San Martinas – miestas Argentinoje, San Chuano provincijoje, apie 20 km į šiaurę nuo San Chuano, prie kelio į Chačalį. Albardono departamento administracinis centras.
Saris (Iranas)
Saris (, maz.: ساری) – miestas Irano šiaurėje, Kaspijos jūros pakrantėje. Mazenderano provincijos administracinis centras. 195,9 tūkst. gyventojų (1996 m.). Maisto (jogurto, aliejaus, ryžių, mėsos), elektronikos pramonė.
thumb|left|200px|Imamzadeho Abaso kapas
Danijos futbolo supertaurė
Danijos futbolo supertaurė – trofėjus, dėl kurio 1994–2005 m. varžydavosi ir.
2005 m. kaip supertaurės varžybos suorganizuotas turnyras tarp čempionatą ir taurę laimėjusios Brondby IF, antrąją vietą čempionate užėmusios FC Kobenhavn ir taurės finale pralaimėjusios Midtjylland Herning komandų. Visos trejos rungtynės tarp komandų vyko tą pačią dieną, bet jos truko po 45 minutes (t. y. visos komandos sužaidė iš viso po 90 minučių). Turnyrą laimėjo Brondby IF, tačiau Danijos futbolo federacija šio turnyro nepripažino dėl jo savotiško formato.
Poviniai fazanai
Poviniai fazanai (Polyplectron) – fazaninių (Phasianidae) šeimos paukščių gentis.
Gentyje 7 rūšys.
Traversas
Traversas – jojimas šonu, kai arklio galva atsukta į sienelę ir jis žiūri judėjimo kryptimi. Arklys palieka keturias pėdsakų linijas. Arklio kūnas išlenkiamas apie kairę (vidinę) raitelio koją. Dešinės arklio kojos kryžiuojamos prieš kairiąsias, bet kampas neturi būti didesnis kaip 30 laipsnių.
Iveria Xašuri
Iveria Xašuri – Gruzijos futbolo klubas iš Chašurio.
1783 m.
1783 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Įvykiai
Nedatuoti
Virginija Babušytė-Venckūnienė
Virginija Babušytė-Venckūnienė (g. 1950 m. gruodžio 24 d. Kaune) – lietuvių skulptorė.
Biografija
1974 m. baigė Lietuvos dailės institutą (mokytojas Petras Aleksandravičius). Nuo 1974 m. dalyvauja parodose, simpoziumuose Lietuvoje ir užsienyje (Vokietija: 1985 m., 1996 m. ir 2000 m., Švedija: 1992–1993 m., Suomija: 1994 m., Prancūzija: 2000 m.); surengė individualių parodų Vilniuje, Kaune, Klaipėdoje.
Sukūrė monumentalių skulptūrų iš granito, marmuro, aliuminio, plieno, smulkiosios plastikos kūrinių iš medžio, bronzos („Pokalbis“ 1986 m., „Kitas krantas“ 1992 m., ciklą „Dėžutės“ 1995 m.). Skulptūros metaforiškos, stilizuotų, supaprastintų formų; apibendrinta plastika, ryškinamais medžiagų ypatumais reiškiami archajiniai simboliai.
Pabradės Ryto gimnazija
miniatiūra|265px|right|Pagrindinis fasadas 200px|right|thumb|Mokslui skirtas [[koplytstulpis]] miniatiūra|265px|right|Gimnazija 2016 m.
Švenčionių rajono Pabradės „Ryto“ gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Pabradėje (Švenčionių raj.), Upės g. 19, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190506920.
Filialas Švenčionių r. Pabradės „Ryto“ gimnazijos Zalavo pradinio ugdymo skyrius.
Istorija
Po Antrojo pasaulinio karo Pabradėje veikė mokykla, kurioje buvo rusų ir lenkų kalba dėstomos klasės. 10–15 km spinduliu buvo tik lenkų kalba dėstomos klasės. Ilgainiui beveik visose buvo mokoma tik rusų kalba. Lietuviai turėjo savo vaikus leisti į rusų ar lenkų kalba dėstomas klases, nes ilgą laiką lietuviškos mokyklos nebuvo. Tik 1954 m. prie Pabradės vidurinės mokyklos, kurioje buvo dėstoma rusų kalba, įsteigtas skyrius lietuvių dėstomąja kalba. I–IV klasėje pradėjo mokytis 12 mokinių. Vaikai mokėsi gyvenamojo namo kambaryje Vilniaus g. Nr.1. Pastatas neišliko, sudegė. Dabar jo vietoje skverelis. Pirmoji mokytoja buvo P. Peleckienė. 1956 m. rugsėjo 1 d. jau susirinko 26 mokiniai. Į pirmą klasę atėjo net 9 mokiniai. Vaikus mokė Bronė Supiejeva.
1959 m. reorganizuota į vidurinę septynmetė mokykla pavadinama Pabradės 2-ąja vidurine mokykla. Tuo metu mokėsi 135 mokiniai, buvo 10 klasių. Mokykla gavo naują medinį pastatą, statytą septynmetei mokyklai, dar keletą mažesnių kambarių, platus koridorius pirmaisiais metais atstojo ir aktų, ir sporto sales. 1964 m. mokyklai priskiriami dar du pastatai Pašto g. Nr. 8 ir 17. Darbo sąlygos žymiai pagerėjo.
Mokyklos direktoriaus Alfonso Vaitkevičiaus ir tėvų komiteto pirmininko Kęstučio Marcinkevičiaus pastangomis pradedama mokyklos priestato, faktiškai naujos mokyklos statyba Upės g. 19. 1974 m. sausio 19 d. įvyko iškilmingas naujojo pastato atidarymas. Direktoriaus P. Čereškevičiaus iniciatyva prasidėjus Atgimimui gaivinama tautinės mokyklos tradicija. 1990 m. mokyklai suteiktas „Ryto“ vardas. Prie mokyklos pastatyti medžio drožėjo J. Jakšto stogastulpiai. Nuo mokyklos įsikūrimo pradžios didelis dėmesys skiriamas kraštotyrinei, meninei, sportinei veiklai, moksleivių pilietiškumo ugdymui.
1995/1996 m. m. mokėsi 430, 1996/1997 m. m. – 464 mokiniai. 2002 m. pradėta ruošti statybvietė pradinių klasių korpusui. 2003 m. rugsėjo 1 d. mokyklos bendruomenė džiaugėsi nauju pastatu, kuriame naujuosius mokslo metus pradėjo ne tik pradinukai, bet ir penktokai. 2005 m. rugsėjo 1 d. atidarytas antrasis korpusas. 2008 m. vidurinė mokykla tapo gimnazija.
Tradicinė animacija
Tradicinė animacija (taip pat klasikinė, celių, ranka piešta animacija) – animacijos technika, kurioje kiekvienas kadras yra pieštas ranka. Ši technika buvo dominuojanti animacijos forma iki kompiuterinės animacijos išradimo.
Kadruotės
Tradicinės animacijos (kaip ir bet kurios kitos animacijos formos) projektai prasideda nuo kadruočių. Kadruotės yra scenarijus, sudarytas iš vaizdų bei teksto ir panašus į milžinišką komiksą. Jos leidžia produkcijos komandai aiškiai suplanuoti siužeto ir vaizdų kompozicijos tėkmę. Kadruočių dailininkai dalyvauja reguliariuose susitikimuose su režisieriumi ir jiems dažnai tenka perpiešti kadruotes arba taisyti visą jų seką vis iš naujo ir iš naujo, kol gauna galutinį režisieriaus patvirtinimą.
Balso įrašymas
Prieš prasidedant tikrajam animavimo procesui yra įrašomas preliminarus („juodraštinis“) garso takelis. Jis reikalingas tam, kad animacija būtų kuo tiksliau susinchronizuota su garsu. Dėl lėtų, metodiškų procesų, naudojamų kuriant tradicinę animaciją beveik visuomet paprasčiau suderinti animaciją su jau esančiu garso takeliu negu garso takelį su išbaigta animacija. Užbaigtą animacinių filmukų garso takelį sudaro muzika, garso efektai, bei garso aktorių atliekami dialogai. Tuo tarpu „juodraštinį” dažniausiai sudaro tik balsai, dainos, kurias turi atlikti personažai ir laikini muzikos takeliai. Garso efektai pridedami postprodukcijoje.
Iki ketvirtojo dešimtmečio daugumai animacinių filmukų reikiami dialogai, muzika bei garso efektai buvo įrašomi žiūrint jau išbaigtą animaciją (post-synch). Kai kurios studijos, pavyzdžiui, „Fleischer Studios“ ir toliau naudojo šią techniką kuriant tokius animacinius filmukus kaip „Popeye the Sailor“ ir „Betty Boop“.
Animatikas
Šiais laikais reklamos agentūros dažnai naudoja animatikus testuojant reklamas, prieš kuriant jas iki galo. Animatikuose naudojami piešti paveikslėliai su judančiomis detalėmis (pavyzdžiui, daikto siekianti ranka ar besisukanti galva). Video kadruotės yra panašios į animatikus, tačiau neturi judančių detalių. Fotomatikas yra kitas variantas testuojant naratyvą, bet jam vietoje pieštų paveikslėlių naudojami šimtai skaitmeninių fotografijų. Dideli nuotraukų kiekiai, iš kurių galima rinktis, padaro testinės reklamos kūrimą šiek tiek paprastesnį, lyginant su su animatiko kūrimu, kadangi pakeitimai pieštoje animacijoje reikalauja laiko ir pinigų.
Dizainas ir laikas
Kai animatikas būna patvirtintas, jis ir kadruotės siunčiami dizaino padaliniams. Perzonažų dizaineriai parengia visų svarbių personažų ir rekvizitų modelių brėžinius. Šie brėžiniai parodo kaip personažai atrodo įvairiais kampais, įvairiomis pozomis ir veido išraiškomis tam, kad visi dailininkai, dirbantys projekte galėtų atlikti tarpusavyje derančius darbus. Kartais dizaineriai gamina nedideles personažų statulėles tam, kad animatoriai matytų, kaip veikėjai atrodo trijų dimensijų erdvėje. Tuo tarpu aplinkos dizaineriai atlieka panašų darbą su projekto lokacijomis, o meninis režisierius bei spalvų dizaineriai nusprendžia, kokios spalvų gamos bus naudojamos projekte.
Kol kuriamas dizainas, laiko režisierius, kuris dažniausiai yra ir pagrindinis režisierius, naudodamas animatiką analizuoja kokios veikėjų pozos, lūpų judesiai bus matomi kiekviename kadre. Tuomet kuriamas režisūrinis scenarijus : lentelė, nusakanti veiksmą, dialogus, garsus kiekviename kadrų tikslumu, kurią animatoriai naudoja kaip orientyrą.
Maketavimas
Maketavimas pradedamas tuomet, kai visi dizaino darbai yra baigti ir patvirtinti režisieriaus. Maketavimo procesas yra tas pats kaip kadrų blokų nufilmavimas kino filme. Šio proceso metu aplinkos išdėstymo dailininkai numato kameros kampus bei judėjimą, šviesas bei šešėlius. Personažų išdėstymo dailininkai nustato pagrindines personažų pozas. Kuriant trumpus animacinius filmukus, personažų išdėstymas dažniausiai patikimas režisieriui.
Maketai bei kadruotės tuomet sujungiamos su muzika ir taip sukuriamas animatikas. Šis terminas sukurtas „Walt Disney Animation Studios“ studijos.
Animacija
Režisieriui patvirtinus animatiką pradedamas animacijos kūrimas.
Tradicinės animacijos procese animatoriai pradeda spalvotais pieštukais kadrą po kardo piešdami animacijos sekas ant pradurtų (kad būtų galima pritvirtinti prie stalo) permatomo popieriaus lapų. Šiam procesui naudojama prie stalo pritvirtinta kaištukų juostelė, kuri neleidžia popieriaus lapams pajudėti iš vietos. Kaištukai, savo ruožtu, atitinka skylutes ant popieriaus lapų. Pagrindinis animatorius nupiešia svarbiausius kadro objektus, naudodamas personažų maketus kaip orientyrą. Taip pat pagrindinis animatorius piešia pagrindinius veiksmo taškus scenoje. Pavyzdžiui, scenoje, kurioje personažas šoka per griovį, pagrindinis animatorius gali nupiešti kadrą, kuriame personažas ruošiasi atsispirti nuo žemės, du kadrus, vaizduojančius personažą ore ir vieną – su nusileidžiančiu veikėju.
Laikas kuriant šiuos kadrus animatoriams yra ypač svarbus: kiekvienas kadras turi tiksliai sutapti su tuo, kas girdima garso takelyje, kitaip gali atsirasti neatitikimų. Todėl didelio biudžeto animacijose ypatingos pastangos dedamos vien tam, kad personažo lūpos savo forma sutaptų su garsu, kurį veikėjas išleidžia kabėjimo momentu.
Dirbant su kiekviena scena, pagrindinis animatorius paruošia „pieštuko testą“. „Pieštuko testas“ yra preliminari išbaigtos scenos versija. Šie piešiniai yra nuskanuojami ar nufotografuojami ir susinchronizuojami su garso takeliu. Tai leidžia peržiūrėti ir patobulinti animaciją prieš ją atiduodant asistuojantiems dailininkams, kurie nupiešia trūkstamus kadrus ar jų detales. Asistentų darbas vėliau taip pat peržiūrimas ir testuojamas tol, kol pagrindinis animatorius tampa pasiruošęs pristatyti savo darbą režisieriui, prodiuseriui ir kitiems kūrybinės komandos nariams. Panašiai kaip ir kadruočių stadijoje, animatoriai gali būti paprašyti perpiešti scenas daug kartų tol, kol režisierius galutinai jas patvirtina.
Kai animacija yra patvirtinama, ji perduodama redagavimo skyriui, kuris iš naujo peržiūri pagrindinių ir asistuojančių animatorių darbus ir juos suvienodina tam, kad visas projektas atrodytų lyg pieštas vieno žmogaus. Šio skyriaus darbas taip pat peržiūrimas režisieriaus ir turi gauti jo patvirtinimą.
Pieštuko testas
Kai piešiniai yra paruošti, tuomet naudojant nespalvotą juostelę jie fotografuojami animacine kamera. Dabar pieštuko testas gali būti daromas naudojant video kamerą arba kompiuterines programas.
Fonai
Kai animacinis personažas nupieštas, fonų dailininkas piešia fonus kiekvienam atskiram animacijos kadrui. Fonai dažniausiai piešiami guašu arba akriliniais dažais, kartais naudojama akvarelė, aliejiniai dažai arba spalvotos kreidelės. Norint sukurti harmoningą, su animacijos veikėjais derantį foną, fono dalininkas turi bendradarbiauti su fono išsidėstymo dailininku  ir spalvų stilistu.
Tradicinis kontūravimo ir spalvinimo procesas, kamera
thumb|250px|Piešiama akriliniais dažais kitoje celės pusėje. Kai tarpiniai piešiniai epizodams yra baigti, tuomet jie ruošiami fotografavimui ir kontūrų ir spalvinimo procesui. Kiekvienas piešinys nuo popieriaus perkeliamas ant plonos permatomos plėvelės, vadinamos cele. Celė – tai cheminės medžiagos celiulioido sutrumpinimas (degus celiuloido nitratas vėliau buvo pakeistas patvaresniu celiuloido acetatu). Piešinio kontūrai perpiešiami arba nukopijuojami ant celės ir guašu ar panašaus tipo dažais atvirkščioje pusėje nuspalvinami. Dažniausiai animaciniai veikėjai spalvinami naudojantis kelių spalvų paletėmis. Kiekvienos spalvos panaudojimas priklauso nuo kiekvieno kadro nuotaikos ir apšvietimo. Dėka celės permatomumo savybių, nesvarbu, kiek jų bus sudėta viena ant kitos, fonas vis tiek bus matomas.
Kai visi piešiniai perkelti ant celių, pradedamas fotografijos procesas. Visos kadrų celės sudedamos viena ant kitos ir dedamos ant paruošto fono. Norint išvengti netikslumų (kad celės nesujudėtų) ant viršaus uždedamas stiklas ir paruoštas kadras fotografuojamas animacijos kamera, dar kitaip vadinama „rostrum“ kamera. Taip nufotografuojami visi kadrai. Kiekviena celė turi vadinamas „registracijos skylutes“. Tai mažos skylutės, esančios celės viršuje arba apačioje. Jos leidžia celę uždėti ant atitinkamų laikiklių ir užtikrina, kad kiekviena celė lygiuojasi ir yra toje pačioje vietoje su prieš tai buvusia. Jeigu celės nesilygiuos, animacija, paleista reikiamu greičiu, atrodys „nervinga“, t. y. judanti ir netvarkinga. Norint sustiprinti tam tikrą efektą kartais kadrai fotografuojami kelis kartus. Kameros judėjimas iš vienos pusės į kitą yra sukuriamas kryptingai judinant celes arba patį foną (naudojantis kamera galima tik priartinti ar nutolinti).
thumb|250px|Kamera naudojama fotografuoti tradicinę animaciją. Po fotografijos proceso kadrai yra susukami į „Leica“ ritę ir atliekamas „pieštuko testas“. Tuomet jau paruošta galutinė animacijos juosta ryškinama, apdorojama, uždedami garsai ir garso takelis.
Dažniausiai naudojamos animacijos „rostrum“ kameros buvo „Oxberry“. Jos buvo pagamintos iš juodo anodizuoto aliuminio ir dažniausiai apšvietimo dėžėje turėdavo du laikiklius, vieną viršuje, o kitą apačioje. „Oxberry Master Series“ turėjo keturis laikiklius, du viršuje, du apačioje ir kartais turėdavo vieną paslankų. Stovo aukštis, ant kurio stovėdavo animacinė kamera, priklausydavo nuo to, kiek reikės kadrą priartinti. Kai kurios kameros buvo didžiulės, svėre beveik toną, o norint kamerą paruošti darbui prireikdavo net kelių valandų.
Vėliau animacinės „rostrum“ kameros tobulėjo. Pasitelkus kompiuterio reguliuojamus žingsninius motorus išdėstytus ant ašių įvairiais kampais padėjo pakeisti rankinį operatorių darbą ir sutaupė daugybę laiko. Vienas iš pirmųjų filmų, kuriame buvo naudojamos tokios kameros buvo „Žvaigždžių karai: epizodas IV - nauja viltis“ (1977). Palaipsniui ši judesio valdymo technika pradėta naudoti visoje animacijos industrijoje.
Vėliau tradicinį kontūravimo ir spalvinimo metodą pakeitė skaitmeninis kontūravimas ir spalvinimas.
Skaitmeninis kontūravimas ir spalvinimas
Tradicinis ir skaitmeninis kontūravimo ir spalvinimo ( procesai iki piešinių perkėlimo ant celių nesiskiria. Skaitmeniniame procese piešiniai neperkeliami ant celių, o skanuojami į kompiuterį ir ten spalvinami, apdorojami naudojant įvairias kompiuterinės animacijos programas. Animacijos fonas (jeigu nėra nupieštas kompiuteriu) taip pat skanuojamas ir koreguojamas naudojant kompiuterines programas.
Kompiuterių naudojimas animacijoje palengvino komunikaciją tarp animacijos departamentų, studijų, šalių ir žemynų (dažnai mažo biudžeto animacijos animatoriai yra iš kitų šalių, tokių kaip Pietų Korėja, Japonija, Singapūras, Meksika, Indija).
Paskutinė gerai žinoma juosta, kurioje buvo naudojamas tradicinis kontūravimas ir spalvinimas buvo studijos „Studio Ghibli“ „Princesė Mononokė“ (1997). Paskutinis animacinis serialas, kur buvo naudojamas tradicinis metodas buvo „Cartoon Network“ „Ed, Edd n Eddy“ (1999–2009), tačiau nuo 2004-ųjų seriale naudotas skaitmeninis spalvinimas. Nepaisant skaitmeninio proceso atsiradimo, kai kurios mažesnio biudžeto animacijos, tokios kaip, pvz., Bill Plympton „Hair High“ (2004) dar ilgai naudojo tradicinį spalvinimo metodą.
Kompiuteriai ir skaitmeninės kameros
Kompiuteriai ir skaitmeninės kameros taip pat gali būti naudojami tradicinės animacijos gamyboje ir taip palengvinti animatorių darbą kuriant. Šiais laikais piešiniai skenuojami ir spalvinami kompiuteriu. Tai daug efektyvesnis nei tradicinis būdas, kadangi užima mažiau laiko ir suteikia daugiau galimybių kurti.
Taip pat skaitmeninės video kameros suteikia išankstinės animacijos peržiūros galimybę. Animatorius gali pamatyti animacijos klaidas ir jas koreguoti, tobulinti. Tai tarsi pieštuko testo skaitmeninė forma.
Plastikinės plėvelės
frame|Paveiksle rodoma, kaip permatomos plėvelės su skirtingais veikėjais dedamos viena ant kitos ir fotografuojamos. Plastikinė plėvelė – svarbi tradicinės animacijos naujovė, leidžianti kai kurioms kadro dalims kartotis. Tai labai naudingas dalykas, padedantis taupyti laiką. Kaip pavyzdį galima pateikti sceną, kurioje yra du veikėjai – vienas iš jų kalba, o kitas tylėdamas stovi. Šioje scenoje pastarasis veikėjas nejuda, todėl galima daryti vieną piešinį ant vienos plėvelės, o antrajam veikėjui atgaivinti prireiks kelių piešinių ant skirtingų plėvelių.
Įsivaizduokite sudėtingesnį pavyzdį – berniukas deda lėkštę ant stalo. Stalas bus vienoje padėtyje visos sekos metu ir naudojamas kaip fono dalis. Lėkštė gali būti nupiešta kartu su veikėju tuo metu, kai jis ją deda ant stalo. Ant stalo padėta lėkštė daugiau nebejudės, o berniuko rankos, dedant lėkštę, pradės judėti. Taigi kai berniukas padeda lėkštę ant stalo, ji gali būti nupiešta ant atskiros plėvelės. Tolesniuose kadruose matysime naujas plėveles su nupieštu berniuku, o lėkštės perpiešti ant kitų plėvelių nebūtina, nes ji nejuda. Galima naudoti tas pačias plėveles su lėkštės piešiniu tuose kadruose, kuriuose ji nejuda. Kituose kadruose matysime naujus berniuko vaizdus ant plėvelės, o lėkštė nebus perpiešta naujai, nes ji nejudės. Tas pats lėkštės piešinys ant plėvelės gali būti naudojamas visuose likusiuose kadruose, kuriuose lėkštė ant stalo stovi stabiliai. Dažai, kuriais piešiama ant plėvelės, buvo gaminami tamsesni, kad piešinių spalvos, dengiamos vis naujų plėvelių, kameros nebūtų matomos tamsesnės. Pavyzdžiui, stovinti lėkštė piešiama šiek tiek šviesesnė, siekiant sumažinti spalvų kontrastą, nuėmus vieną plėvelės sluoksnį.
Pačiuose pirmuosiuose animaciniuose filmuose, tokiuose kaip „Dinozauras Gertis“ (Gertie, the Dinosaur, 1914), plėvelė dar nebuvo naudojama. Visas kadras kartu su fonu, veikėjais ir visais elementais būdavo piešiamas ant vieno popieriaus lapo, o paskui fotografuojamas. Kiekvienam kadrui, kuriame buvo vaizduojamas judėjimas, viskas turėjo būti perpiešiama. Kadras atrodė „nervingas“: įsivaizduokite, kad matote seką piešinių, kuriuose pavaizduoti kalnai ir kiekvienas iš jų šiek tiek skiriasi nuo prieš tai buvusio. Šią animaciją vėliau pakeitė ir patobulino slash ir tear sistemos, kurias išrado Raoul Barre; fonas ir animuoti objektai buvo piešiami ant atskirų lapų.
Kadras buvo padarytas nupieštus objektus iškirpus ir uždėjus ant reikiamo fono ir nufotografavus. Plėvelių animaciją 1915 m. išrado Earl Hurd ir John Bray.
Tausojamoji animacija
Mažesnio biudžeto animacijose geresniems rezultatams pasiekti plėvelių technika naudojama ypač plačiai. Pavyzdžiui, scenoje, kurioje žmogus sėdi ant kėdės ir kalba, jo kūnas ir kėdė gali būti tokie patys visuose kadruose; galima perpiešti tik jo galvą, o galbūt net ji nejudės, kai judės tik lūpos. Tai vadinama tausojamąja animacija – procesas, kurį ypač išpopuliarino „United Productions of America“ ir naudojo daugumoje televizinių animacijų, ypač „Hanna-Barbera“. Galutinis rezultatas neatrodo labai panašus į gyvybingą, bet yra nebrangus ir leidžia sukurti animacinius filmukus turint ir mažą biudžetą televizijoje.
Fotografuoti poromis
Judantys veikėjai dažnai fotografuojami poromis. Vienas animuotas filmo piešinys rodomas kas du filmo kadrus (tradiciškai rodomi 24 kadrai per sekundę), todėl galime daryti išvadą, kad rodoma 12 piešinių per sekundę. Nepaisant to, jog vaizdo atnaujinimo norma yra žema, sklandumas yra visai patenkinamas. Visgi kai veikėjas turi padaryti greitą judesį, būtina naudoti vieną kadrą per sekundę, nes porų naudojimas nebeleidžia greitai perteikti veikėjo judesio. Šių dviejų technikų naudojimas leidžia apgauti žiūrovo akį ir sumažina gamybos kainą.
Televizijos animacijos biudžetai labai dažnai yra maži. Tausojamosios animacijos technika leidžia naudoti tris arba keturis kadrus viename piešinyje. Tai reiškia, kad naudojami aštuoni arba šeši piešiniai per sekundę.
Animacijos ciklai
right|thumb|250px|Animacija susideda iš aštuonių skirtingų piešinių kurie yra sujungti į vieną animacijos ciklą. Animacijos ciklų kūrimas – darbo jėgą taupanti technika, animuojant pasikartojančius judesius, pvz., veikėjo ėjimas arba vėjo pūtimas virš medžių. Kalbant apie veikėjo ėjimą, jis animuojamas, kai žengia kaire koja, paskui dešine. Ciklas kuriamas tam, kad besikartojantis veiksmas būtų vientisas. Visgi naudojant tuos pačius animuotus kadrus daug kartų, šią seką galima pamatyti ir auditoriją tai gali blaškyti. Ši technika naudojama taupiai didelių biudžetų projektuose.
Ryan Larkin trumpametražis animacinis filmas „Walking“, kuris 1969 m. buvo nominuotas akademijos apdovanojimams, kūrybingai išnaudoja animacijos ciklus. Be to, reklaminis „Cartoon Networks“ muzikinis klipas, kuriame galima girdėti „Soul Coughing“ dainą „Circles“, šaipėsi iš animacijos ciklų, dažnai naudojamų „The Flintstones“, kai Fredas ir Barnis (kartu su kitais „Hanna–Barbera“ produkcijos veikėjais), vaikščiodami po namus, stebėjosi, kodėl jie vis nuolat praeina tą patį stalą su vaza.
Daugiaplanė kamera
Daugiaplanė kamera – įrankis, naudojamas 2D animacijoje, norint suteikti scenoms gylio. Šios technikos kuriami efektai vadinami daugiaplaniu efektu arba paraleliniu procesu. Piešiniai uždedami ant stiklinių plokštelių, išsidėsčiusių skirtingais lygiais. Kamerai judant vertikaliai arba nuo skirtingais sluoksniais išsidėsčiusių piešinių, jos fiksuojamas vaizdas pereina per visus piešinių lygius 3D erdvėje. Panoraminiai vaizdai animaciniame filme „Pinokis“ yra pavyzdys, kokį efektą daugiaplanė kamera gali pasiekti. Metams bėgant buvo sukurtos skirtingos šios kameros versijos, bet pati populiariausia yra sukurta „Walt Disney“ studijos kuriant 1937 metų animacinį filmą „The Old Mill“. Kita kamera – stalviršis – buvo sukurtas „Fleischer“ studijos. Pirmą kartą jis buvo panaudotas 1934 m. animaciniame filmuke „Poor Cinderella“. Šiai technologijai buvo naudojama popierinių iškarpų serija, kuri buvo padedama prieš kamerą ant besisukančios platformos su plėvelėmis tarp iškarpų. Vieno kadro metu, vartant visą seką kartu su plėvelių animacija galima buvo išgauti tikroviškai atrodančius panoraminius vaizdus. Ub Iwerks ir Don Bluth savo studijoms taip pat pasigamino daugiaplanes kameras.
Kserografija
Pirmasis kserografijos metodą kai kurioms scenoms išbandė Walt Disney animaciniame filme „Miegančioji gražuolė“ (Sleeping Beauty). Toliau ėjo „Goliath II“, o pirmasis vaidybinis filmas, kuriame naudojama ši technika, yra „101 dalmatinas“ (One Hundred and One Dalmatians, 1961 m.). Didelę įtaką grafiniam šio filmo stiliui padarė kserografijos metodas. Kai kur kartu šiuo metodu buvo naudojamas ir rankų darbas, kai reikėdavo tiksliai spalvotai apvedžioti linijas. Vėliau atsirado spalvoti toneriai ir vienu metu buvo galima naudoti net kelias spalvas linijoms vedžioti. Pavyzdžiui, animacinio filmo „The Rescuers“ veikėjų išorinės linijos yra pilkos, o balta ir mėlyna spalvos buvo naudojamos specialiesiems efektams, tokiems kaip sniegas ar vanduo.
AFP procesas
1985 m. Dave Spencer „Disney“ filmui „Juodasis katilas“ išrado AFP (animacinės fotografijos perdavimo ) procesą. Pagrindinis šios technologijos principas – perduoti animatoriaus piešinius ant plėvelių. Galima teigti, kad nauja technologija modifikavo reprofotografijos procesą; animatoriaus darbai būdavo nufotografuojami ant didelio kontrasto litogeninio filmo, vėliau atvaizdas, esantis ant negatyvo, būdavo perduodamas į plėvelę ir uždengiamas plonu dažų sluoksniu. Tuomet plėvelė rodoma per negatyvą. Chemikalai naudojami tam, kad panaikintų nereikalingą dažų kiekį. Jeigu reikėdavo, piešinys dar būdavo pataisomas ranka. Dave Spencer gavo akademijos apdovanojimą už techninę šio metodo plėtotę.
Celiulioidinis sluoksnis
Celiulioidinis sluoksnis – tai celiulioidas su nejudriais objektais, naudojamas norint suteikti pirmojo plano įspūdį parengtame kadre. Tai sukuria gylio iliuziją, tačiau netokią kokią sugebėtų sukurti multiplanė kamera (tai specialiai tradicinės animacijos kūrimo procesui naudojama kamera, kuri keičia iliustracijas įvairiu greičiu ir atstumu viena nuo kitos, tai sukuria trijų dimensijų efektą). Speciali celiulioidinio sluoksnio versija vadinama linijine, ji buvo sukurta užpildyti foną, vietoj to, jog sukurtų pirmojo plano įspūdį. Fonas visų pirmiausia buvo piešiamas kaip formos ir figūros, naudojant mažai detalių. Po to ant viršaus užklojamas celiulioidas su detalesnėmis juodomis linijomis, tokiu būdu kiekviena nupiešta linija suteikė vis daugiau informacijos žemesniame sluoksnyje esančiai figūrai ar formai. Fonui buvo suteikiama jam reikalingo kompleksiškumo. Tokiu būdu vizualus fono stilius buvo suderinamas su personažų celiulioidu. Kai išsivystė foto kopijavimo technika, linijinis celiulioidinis sluoksnis buvo užmirštas.
Kompiuteriai ir tradicinė animacija
Dabar animatoriai gali piešti tiesiai į kompiuterį naudodami grafines planšetes ar kitus panašius įrenginius, kuriuose piešiniai yra parengiami panašiu būdu kaip ir piešiant ant popieriaus. Personažo Gufio (Goofy) dalis pavadinimu „How To Hook Up Your Home Theater“ (2007) reprezentuoja pirmąjį „Disney“ projektą, parengtą popieriaus nenaudojančia technologija. Tokios technologijos privalumai: galimybė kontroliuoti paveikslų dydį, piešti tiesiai ant daug planų turinčio fono ir tai, jog nėra būtina atlikti fotografinį linijų testą bei skenavimą.
Kadangi tradicinė animacija dabar dažnai kuriama naudojantis kompiuteriais, svarbu atskirti kompiuteriais kuriamą tradicinę animaciją nuo 3D kompiuterinės animacijos, tokios kaip „Žaislų istorija“ ir „Ledynmetis“. Dažnai tradicinė animacija ir kompiuterinė 3D animacija yra naudojamos drauge, pavyzdžiui, tokiuose kūriniuose kaip: Don Bluth „Titanas po Žemės žūties“, „Disney“ „Tarzanas” ir „Lobių planeta”. Anime (Japonijoje atsiradęs animacijos stilius) šiandien dažniausiai naudoja vien tradicinę animaciją. Kino studijos „DreamWorks“ vadovas Jeffry Katzenberg terminą tradicinė animacija naudoja apibrėžti filmams, kurie turi vienodai tradicines ir kompiuterines animacijos elementų, tai tokie filmai kaip „Simarono žirgas” ir „Sinbadas: septynių jūrų legenda”.
Įdomiausia, jog daugelis modernių video žaidimų tokių kaip „Viewtiful Joe”, „The Legend of Zelda: The Wind Waker” ir pan. naudoja grafikos renderinimo techniką, kuri animavimo filtrais ar apšvietimu 3D animaciją vaizduoja tarsi pieštą tradicinę/celiulioidinę animaciją. Ši technika buvo taip pat naudota animuojant filmą „Appleseed”, tokia technika atlikta animacija dažniausiai integruojama su celiulioidine animacija „Disney“ filmuose, televizijos serialuose, pavyzdžiui, animaciniame seriale „Futurama“.
Rotoskopija
Rotoskopija – tai tradicines animacijos metodas išrastas Max Fleischer 1915 metais, šiame metode animacija yra paleidžiama ant filmuotos medžiagos, kurioje rodomi vaizdai ir aktoriai. Tradiciškai, gyvas veiksmas yra kadras po kadro atspausdinamas ir registruojamas. Kita darbo dalis – piešta animacija pakeičiamas tikras veiksmas. Pabaigoje vaizdas atrodo tarsi pieštas ranka, tačiau veiksmas, judesys atrodo itin tikroviškai. „Waking Life” yra pilnametražis šio animacijos metodo pavyzdys, taip pat ir Ralph Bakshi „American Pop”. Populiarus grupės „A-ha” muzikiniame video „Take On Me” taip pat rodoma „rotoscope” animacija, kartu su tikru veiksmu. Taip pat šio metodo pavyzdys Kanye West muzikinis video klipas „Heartless”. Dauguma atvejų šis metodas naudojamas padėti animacijai pavaizduoti realistiškai atrodančius žmones, pavyzdžiai: „Snieguolė ir septyni nykštukai“, „Piteris Penas”, ir „Miegančioji gražuolė”.