Švedijos_istorija
XIX amžius
thumb|200px|Karolis XIV Johanas 1808–1809 m vyko paskutinis Švedijos-Rusijos karas, po kurio iš Švedijos buvo atimta ir prie Rusijos prijungta Suomija. Greitai po to Švedijoje surengtas valstybinis perversmas, detronizuotas ir iš šalies ištremtas Gustavas IV Adolfas. 1809 birželio 6 d. priėmus konstituciją Švedijoje buvo įvesta konstitucinė monarchija. Karaliumi tapo Karolis XIII, o kronprincu 1810 m. buvo išrinktas Napoleono Bonaparto maršalas Žanas Batistas Bernadotas. Būtent kronprincas Bernadotas bent iš dalies gražino Švedijai didžiosios valstybės reputaciją, kurią pastaroji buvo praradusi XVIII ir XIX amžių sandūroje. Iš kronprinco Bernadoto švedai tikėjosi, kad jis atkovos Švedijai Suomiją, t.y, toliau vykdys revanšistinę politiką Rusijos atžvilgiu. Tačiau buvęs Napoleono maršalas pasirinko naują užsienio politikos kryptį, vėliau pavadinta „1812 m. politika“, kadangi jos vaisiai išryškėjo 1812 m. birželio 24 d. pasirašytos sąjungos su Rusija sutarties dėka. Tai buvo nauja, prorusiška kryptis Švedijos užsienio politikoje, gyvavusi iki Krymo karo (1853–1856). Pagal sąjungos su Rusija, o vėliau ir su kitomis naują antinapoleoninę koaliciją sudariusiomis valstybėmis, sutartį Bernadotas įsipareigojo padėti kovojant su Napoleonu, už ką Švedijai buvo pažadėta atiduoti iš Napoleono sąjungininkės Danijos atimtą Norvegiją. Kronprincas Bernadotas vadovavo vienai iš 3 prieš Napoleoną po jo nesėkmingos kampanijos Rusijoje nukreiptų armijų-Šiaurės armijai. Napoleonui pralaimėjus Leipcigo mūšį, Bernadotas su Šiaurės armija užpuolė Daniją ir privertė ją perleisti Švedijai Norvegiją pagal 1814 m. sausio 14 d. Kylio sutartį. Susidūręs su norvegų išsilaisvinimo judėjimu Bernadotas padarė norvegams nuolaidų, kad išlaikytų juos Švedijos valdžioje. Buvo sudaryta personalinė Švedijos ir Norvegijos unija, oficialus naujos valstybės pavadinimas buvo Švedijos ir Norvegijos karalystė. Švedijos laimėjimus patvirtino Vienos kongresas, kurio viena iš organizatorių ir kongrese priimtos taikos sutarties signatarių tapo Švedija. Po Vienos kongreso maršalas Bernadotas išsilaikė soste vienintelis iš visų į įvairius sostus pasodintų buvusių Napoleono maršalų. Nuo 1818 m., mirus Karoliui XIII, jis ėmė valdyti kaip Karolis XIV Johanas ir davė pradžią šiandieninei Švediją valdančiai Bernadotų dinastijai. Karolio XIV Johano valdymas Švedijoje buvo itin konservatyvus, buvo priešinamasi bet kokioms didesnėms reformoms, varžoma opozicinė veikla. Situacija ėmė keistis sostą 1844 m. perėmus Oskarui I. XIX a. I pusėje Švedijoje iškilo skandinavizmo judėjimas, atsirado liberali opozicinė spauda, panaikinta gildijų monopolija prekyboje ir pramonėje, atvertas kelias laisvai verslininkystei. Tačiau politinė santvarka išliko labai konservatyvi, ypač palyginus su politinės santvarkos reformas greičiau įvykdžiusiomis Danija bei Norvegija. Prielaidas formuotis modernioms politinėms partijoms Švedijoje sudarė 1865–1866 m. įvykdyta parlamento reforma, kuri senąjį luominį (sudarytą iš 4: bajorų, dvasininkų, miestiečių ir valstiečių rūmų) riksdagą transformavo į dviejų rūmų (vadinosi Pirmieji ir antrieji riksdago rūmai) riksdagą. Svarbiausia, kad buvo pakeistas pats atstovavimo principas. Jeigu luominiame riksdage atstovavimas buvo luominis, įvykdžius reformą, atstovavimas buvo imtas traktuoti kaip visos tautos atstovavimas, t.y, atstovai renkami nepaisant jų priklausymo luomams, o pagal tam tikrus bendrus kriterijus (amžius bei nuosavybė – pagrindiniai). Iki pat XX a. pradžios partijų tikrąja to žodžio prasme, t. y. elektorato telkimo organizacijų su naryste bei teritoriniais skyriais, taip pat ir išrinktais parlamentarais, Švedijoje nebuvo. Pirmoji partija, grįsta masinės narystės principu, buvo Švedijos socialdemokratų partija, susikūrusi 1889 m. Partijoms formuotis trukdė labai ribota rinkimų teisė. Yra paskaičiuota, kad pagal 1866 m. įstatymą rinkimų teisę Švedijoje turėjo tik apie ketvirtadalį visų šalies pilnamečių vyrų. 1902 m. susikūrė Liberalų partija (oficialus tuometinis pavadinimas „Švedijos laisvamanių krašto sąjunga“). Matydami partijos kaip rinkimų organizacijos reikšmę, liberalų pavyzdžiu pasekė ir konservatoriai, įsteigę savo partiją 1904 m. (oficialus tuometinis pavadinimas „Visuotinė rinkėjų sąjunga“). Pirmoji partinė vyriausybė, besiremianti didžiausia frakcija riksdago antruosiuose rūmuose ir vadovaujama Karlo Staffo, buvo suformuota 1905 m. Rinkimų reforma, gerokai išplėtusi rinkimų teises Švedijoje buvo įvykdyta tik 1909 m., o visuotinė rinkimų teisė įvesta 1918 m. XX a. pradžioje buvo tęsiamos ir kitos reformos. Viena reikšmingesnių buvo vadinamosios paskirstytos armijos panaikinimas ir visuotinės karinės prievolės įvedimas (1901 m.)