cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Balkas
Istorija
Po Balko pašalinimo nuo sosto paliko Moldavijos kunigaikštystę ir grįžo į Maramurešą, kur 1365 metais Vengrijos karalius perdavė jam ir jo pusbroliams (Dragui, Dragomirui ir Stefanui) žemes, kurias anksčiau valdė Bogdanas I. Jam taip pat buvo suteiktas Maramurešo vaivados titulas.
Balkas ir Dragas valdė Maramurešą iki Balko mirties 1395 metais. Dragas tapo Vengrijos aristokratų Dragfi giminės pradininku.
Jomantų ąžuolas
Jomantų ąžuolas – botaninis gamtos paveldo objektas, esantis Telšių rajone, Telšių miškų urė­dijos Survilų girininkijos Jomantų miško 61 kvartale, šiaurinėje Varnių regioninio parko dalyje. Aukštis siekia 24 m, o skersmuo – 0,9 m.
Namai, mielieji namučiai
Namai, mielieji namučiai  – 2008 metų ukrainietiškas filmas, komedija.
Jomantų ąžuolas
Konkretus Jomantų ąžuolo amžius nenurodomas, tačiau teigiama, kad medis labai senas. Jo vidus išdegintas, daugelis šakų nu­džiūvusios. Link ąžuolo veda Jomantų miško pažintinis takas.
Gamtos paminklu ąžuolas paskelbtas 1960 m., o vietinės reikšmės paminklams priskirtas 1987 m.
Namai, mielieji namučiai
Siužetas
Eilinį kartą Maša apsigyvena svetimame bute, bet šeimininkas ir jo sužadėtinė į kelionę neišvyko, nes atidėjo skrydį, o vėliau iš viso susipyko. Tada Kostia grįžo namo ir rado svečią.
Bodelės įduba
thumb|250px|Smėlio audra, nešanti dulkes iš Bodelės įdubos link [[Čado ežeras|Čado ežero]]
Bodelės įduba  – tektoninė įduba Sacharos dykumos pietuose, Čado teritorijoje (Borku regionas), į pietus nuo Faja Laržo. Tai yra žemiausia Čado vieta; jos žemiausias taškas yra 155 m virš jūros lygio. Iš šiaurės įdubą supa Tibesčio ir Enedžio masyvai. Nuo šių kalnų link įdubos nuolat pučia vėjai, todėl joje daugiau nei 100 dienų per metus vyksta smėlio audros. Aktyviausiai vėjai siaučia spalio–kovo laikotarpiu. Iš įdubos dulkės nešamos vakarų kryptimi ir pasiekia net kitapus Atlanto esančią Amazoniją bei JAV pakrantes.
Bodelės įdubos dugne yra eilė laikinų ežerų, kurie yra seniau čia telkšojusio didelio ežero liekana.
Medical Subject Headings
Medicininių temų žodynas (angl. Medical Subject Headings, MeSH) – išsamus medicininis žodynas, skirtas akademinių straipsnių ir gamtos mokslo knygų indeksavimui. Jį pildo Jungtinių Valstijų nacionalinė medicinos biblioteka (angl. United States National Library of Medicine, NLM). Žodyno pagrindu veikia „MEDLINE“ ir „PubMed“ duomenynai.
Medicininių temų žodynas buvo sukurtas XX a. 7 deš. remiantis savu Nacionalinės medicinos bibliotekos indeksavimo katalogu ir temų rinkiniu. Kasmetinės MeSH spausdintinės versijos publikacijos nutrauktos 2007 m., šiandien žodynas pasiekiamas tik internetu. Nors MeSH originaliai leidžiamas anglų kalba, jis yra išverstas į daugelį kitų užsienio kalbų.
Stanislovas Orlavičius
Stanislovas Orlavičius (1956 m. gegužės 17 d. Žaliosios kaime, Trakų rajone – 1991 m. liepos 31 d. Medininkuose, Vilniaus rajone ) – Lietuvos nepriklausomybės gynėjas, muitininkas, vienas iš Medininkų žudynių aukų 1991 m.
Biografija
S. Orlavičius po aštuonių klasių baigimo 1971 m. įstojo į Panevėžio hidromelioracijos technikumą. Mokslą baigė 1976 m. įgydamas techniko-mechaniko specialybę ir pradėjęs dirbti Trakų Melioracijos statybos valdyboje (MSV). 1976–1978 m. atliko privalomąją karinę tarnybą Sovietų Sąjungos armijoje. Grįžęs iš kariuomenės, toliau dirbo Trakų MSV. 1986 m. pradėjo dirbti Vilniaus Kuro aparatūros gamykloje. Netrukus po Sausio įvykių 1991 m. įsidarbino Lietuvos muitinėje – nuo vasario 4 d. buvo Vilniaus teritorinės muitinės inspektorius.
Žuvo 1991 m. liepos 31 d. vykdydamas tarnybines pareigas kartu su kitais pareigūnais Lietuvos pasienyje, Medininkų kontrolės poste, kurį užpuolė SSRS OMON pajėgų grupė. Buvo palaidotas Vilniaus Antakalnio kapinėse.
Šeima
Buvo vedęs: žmona Genė, dukros Jolanta (g. 1979 m.) ir Elvyra (g. 1984 m.), sūnūs Justinas (g. 1989 m.) ir Šarūnas (g. 1991 m.).
Charles de La Fosse
Šarlis Delafosas (, 1636 m. birželio 15 d. – 1716 m. gruodžio 13 d.) – XVII a. prancūzų baroko tapytojas.
Biografija
Šarlis Delafosas gimė 1636 m. birželio 15 d. Paryžiuje. Jis buvo auksakalio sūnus ir tapybos mokėsi pas Šarlį Le Breną, kuris faktiškai diktavo to meto Prancūzijos tapybos stilių. 1668−1673 m. jis tobulinosi Italijoje, Venecijoje ir Romoje. Buvo paveiktas F. Primatičo, Ticiano, P. Veronezės tapybos, kopijavo Rafaelio darbus ir studijavo P. da Kortonos sieninę ir lubų tapybą. Grįžęs į Prancūziją 1673 m. Š. Delafosas tapo Karališkosios akademijos nariu, gaudavo karališkųjų užsakymų. Jis užsirekomendavo ir tapo vienu iš paklausiausių monumentaliojo dekoro tapybos meistrų to meto Paryžiuje. Devynerius metus praleido dekoruodamas Versalio rūmus, sukūrė mitologinių ir biblijinių temų paveikslų Luvro ir Tiuilri rūmams. 1689−1692 m. dirbo Londone, dekoravo hercogo Montekiu namus. Po to grįžęs į Paryžių dirbo Invalidų rūmuose, kur svarbiausiu jo indėliu buvo 1705 m. užbaigtas rūmų bažnyčios kupolo dekoras. Šarlis Delafosas mirė 1716 m. gruodžio 13 d. Paryžiuje. Jis buvo A. Vato draugu ir padėjo jam įsilieti į Paryžiaus meno aplinką. Š. Delafoso ryškių spalvų tapybos paletė prisidėjo prie rokoko stiliaus išsivystymo.
Stančikai
Stančikai – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 1 km nuo Pastrėvio.
Mantas Knystautas
Mantas Knystautas (g. 1994 m. gegužės 20 d. Klaipėdoje) – Lietuvos imtynininkas, nacionalinis čempionas.
Biografija
Sportuoja nuo 2005 m. Pirmasis treneris – Artūras Sevelkovas, dabartinis – Mindaugas Ežerskis.
2014 m. pasaulio jaunimo vicečempionas.
2015 m. dalyvavo Europos žaidynėse, bet pralaimėjo pirmąją kovą. 2017 m. debiutavo pasaulio čempionate, bet pergalių nepelnė. Tais pačiais metais tapo pasaulio iki 23 m. amžiaus čempionato bronzos medalio prizininku.
2021 m. Europos atrankiniame ture į olimpines žaidynes pateko į finalą ir pelnė olimpinį kelialapį į 2020 m. vasaros olimpines žaidynes.
2022 m. pasaulio imtynių čempionate Knystautas iškovojo bronzos medalį.
Stančiai
Etimologija
Pavadinimas kilo iš asmenvardžio Stančius daugiskaitos. Rašytiniuose šaltiniuose rašomas,.
Istorija
Pirmąkart paminėtas 1540 m., iki XX a. vidurio priklausė vokiečių valdomai Rytų Prūsijai (Mažajai Lietuvai). 1736 m. gyveno Jurg Preugsch (Jurgis Preikšaitis), Hanßkis Stantzus (Anškis Stančius), Griegel Bastig (Grigalius Bastikas). 1896 m. prijungtas greta buvęs Einorių kaimas. 1912 m. kaimas ribojosi su Kretingale, Pipirais, Jogučiais, Peskojais ir Jankaičiais. Tikintieji priklausė Kretingalės evangelikų liuteronų parapijai. Dauguma gyventojų buvo lietuvninkai.
XIX a. – XX a. I pusės gyventojų pavardės: Bedszent (Bėdžentis), Bertuleit (Bertulaitis), Bogdan (Bagdonas), Bruszis (Bružys), Butkeviczius (Butkevičius), Friederici (Frydericis), Kapust (Kopūstas), Keller (Keleris), Kunkis (Kunkys), Kuperis, Lankuttis (Lankutis), Schuischel (Šuišelis), Schuschel (Šušelis), Talis (Tolis), Zwille (Žvylienė).
Suzanne Lenglen
thumb|Suzanne Lenglen (fotografija, data nežinoma) Suzanne Rachelle Flora Lenglen (1899 m. gegužės 24 d. Kompjenė – 1938 m. liepos 4 d. Paryžiuje) – Prancūzijos tenisininkė, 1920 m. dukart Olimpinė čempionė, daugiau nei trisdešimt kartų nugalėjusi Didžiojo kirčio turnyruose pavieniuose, moterų dvejetų ir mišrių dvejetų turnyruose. Tarptautinės teniso šlovės muziejaus narė.
Juan de Valdés Leal
Chuanas de Valdesas Lealis (isp. Juan de Valdés Leal, 1622 m. gegužės 4 d. – 1690 m. spalio 15 d.) – XVII a. ispanų baroko tapytojas.
Jaime Jaquez Jr.
Chaimė Chakezas jaunesnysis (, g. ) – JAV-Meksikos krepšininkas, žaidžiantis NBA lygoje besivaržančiame Majamio „Heat“ klube. Žaidė koledžo krepšinį UCLA „Bruins“ komandoje.
Juan de Valdés Leal
Biografija
Chuanas de Valdesas Lealis gimė 1622 m. gegužės 4 d. Sevilijoje. Apie jo jaunystę beveik nieko nežinoma. Būdamas apie 20 metų amžiaus jis mokėsi pas tapytoją Antonijų del Kastilją Kordoboje. Buvo paveiktas Ticiano ir Tintoreto tapybos bei savo laikmečio tapytojų iš Sevilijos ir Madrido, tarp jų F. Hereros. 1647 m. jis vedė ir susilaukė penkių vaikų, iš kurių keli tapo menininkais. Ch. de Valdesas Lealis pagarsėjo egzotiškų spalvų, dramatiškų šviesos efektų ir energingų potėpių tapyba, kuri atliepė to meto Ispanijoje dominavusias religinės egzaltacijos nuotaikas. Jis tapė altorinius paveikslus, vanitas temos kūrinius, freskas. Jo stilius buvo beveik priešingas B. E. Muriljo stiliui, tačiau tapytojai susidraugavo ir kartais dirbdavo kartu ties bendrais paveikslais. 1656 m. grįžęs į Seviliją Ch. de Valdesas Lealis 1660 m. padėjo B. E. Muriljui įsteigti vietos dailės akademiją. 1663−1666 m. buvo jos prezidentu. Jis taip pat kūrė skulptūras, grafiką, paauksavimus. Po 1680 m. labiau tapė freskas, buvo apsirgęs ir šiame darbe jam padėjo sūnus Lukas. Chuanas de Valdesas Lealis mirė 1690 m. spalio 15 d. Sevilijoje.
Jaime Jaquez Jr.
Majamio „Heat“ (2023–dabar)
2023 m. NBA naujokų biržoje Majamio „Heat“ pasirinko jį 18-uoju šaukimu. Liepos 1 d. Chakezas oficialiai pasirašė sutartį su „Heat“. Netrukus jis prisijungė prie Majamio 2023 m. vasaros lygoje.
Nacionalinė rinktinė
C. Chakezas žaidė Meksikos vyrų krepšinio rinktinėje 2019 m. Panamerikos žaidynėse Limoje, Peru.
Universitetas
{| class="wikitable sortable" style="text-align:right;"
Standviliškis
Standviliškis – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 12 km nuo Gelvonų.
Diamonds Are a Girl’s Best Friend
300px|thumb|right|[[Marilyn Monroe|Merlina Monro 1953 m. filme „Džentelmenai renkasi blondines“ atlieka dainą „Deimantai – geriausi merginos draugai“.]]
Daina žinomiausia dėl 1953 m. Merlinos Monro atlikimo to paties, kaip ir miuziklas, pavadinimo filme. Didžiąją dainos dalį filme Monro dainavo pati, išskyrus keletą frazių, kurias atliko Marnė Nikson. Šios versijos dainą vėliau atliko Madona, Kailė Minog, Džerė Halivel, Ana Nikolė Smit ir kitos dainininkės.
Žiežmarių valsčius
Žiežmarių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vidurio rytų Lietuvos teritorije. Centras – Žiežmariai. Išlikęs valsčiaus administracinis pastatas (Narimanto g. 10, Žiežmariai) – XIX a. 2-osios pusės mūrinis pastatas su dviejų kolonų laikomu stogeliu prieangyje.
Diamonds Are a Girl’s Best Friend
2001 m. daina buvo atlikta filme „Mulenružas!“ („Moulin Rouge!“), dainos versija jame pavadinta „Žėrintys deimantai“ („Sparkling Diamonds“) ir ji truputį skiriasi nuo originalo tiek žodžiais, tiek melodija.
2010 m. miuzikle „Burleska“ dainą atliko Kristina Agilera. 2012 m. dainą pagal fonogramą seriale „Liežuvautoja“ (5-as sezonas, 13-a serija) sudainavo personažas Serena van der Vudsen, vaidinama Bleikės Laivli.
Lyonel Feininger
Lionelis Feiningeris (, kitaip Léonell Feininger, 1871 m. liepos 17 d., Niujorkas – 1956 m. sausio 13 d., Niujorkas) – XX a. amerikiečių-vokiečių tapytojas, grafikas, fotografas, karikatūristas. Dailininkas ekspresionistas. Jo tapybos kūriniai daugiausiai apėmė architektūrines ir jūrines temas su vaizduojamais persiklojančiais planais.
Biografija
Lionelis Feiningeris gimė 1871 m. liepos 17 d. Niujorke, JAV. Jo tėvas buvo vokiečių išeivis smuikininkas Karlas Feiningeris, motina Elizabet − amerikiečių šokėja. 1887 m. L. Feiningeris keliavo į Vokietiją studijuoti muzikos, bet pradėjo mokytis Dailės ir amatų mokykloje Hamburge. 1888−1892 m. jis lankė užsiėmimus Dailės akademijoje Berlyne, dirbo karikatūristu tiek JAV, tiek Vokietijos žurnalams. 1901 m. L. Feiningeris vedė Clara Fürst. 1906–07 m. jis gyveno Paryžiuje, kūrė satyriniam prancūzų savaitiniam žurnalui „Le Témoin“ ir publikavo komikų seriją „The Kin-Der-Kids“ Čikagos „Sunday Tribune“. 1907 m. L. Feiningeris grįžo į Berlyną, pradėjo tapyti molbertinius paveikslus, piešti architektūrinius objektus ir gatvės scenas.
Susipažinęs su kubistiniais darbais ir R. Delonė orfizmu 1911 m. kelionės į Paryžių metu, L. Feiningeris sukūrė tapybos darbų su permatomais planais, kurių susikirtimai sukurdavo skaidrios prizmės vaizdo efektą. 1913 m. L. Feiningeris buvo pakviestas eksponuoti su vokiečių ekspresionistų grupe „Mėlynasis raitelis“ Der Sturm galerijoje Berlyne. Joje 1917 m. įvyko pirmoji L. Feiningerio personalinė paroda. 1918 m. L. Feiningeris sutiko Walter Gropius, kuris pasiūlė jam dėstyti naujai įkurtoje „Bauhaus“ mokykloje Veimare. L. Feininger tapo vienu reikšmingiausių „Bauhaus“ asmenybių, jo grafikos kūrinys „Katedra“ iliustravo mokyklos manifestą. Veimare 1926 m. L. Feiningeris dirbo ties paveikslais minoritų bažnyčioje. Kūriniuose, kaip „Gelmeroda“ (1913–36), vaizduojami skirtingi architektūros statinių susikertantys planai, sukuriantys monumentalumą. thumb|right|260px| 1931 m. L. Feiningerio tapybos pavyzdys 1924 m. L. Feiningeris, Vasilijus Kandinskis, Paulis Klė ir Aleksejus fon Javlenskis įkūrė grupę „Mėlynasis ketvertas“ (Blaue Vier). Pirmoji jos paroda įvyko 1925 m. Charles Daniel galerijoje Niujorke. Po 1925 m. „Bauhaus“ perkėlimo į Desau L. Feiningeris nustojo joje dėstyti, bet liko artimu menininku iki 1933 m. mokyklos uždarymo. 1928 m. L. Feiningeris pradėjo eksperimentuoti su fotografija ir tęsė tai iki gyvenimo pabaigos. 1931 m. įvyko kapitalinė L. Feiningerio paroda Nacionalinėje galerijoje Berlyne. Jo kūrinių Vokietijos nacistai 1937 m. įtraukė į „degeneracinio meno“ parodą Miunchene. 1937 m. jis paliko Vokietiją ir dėstė Milso koledže Ouklende, JAV. Po to persikėlė į Niujorką, 1940 m. sukūrė miesto vaizdų. Nuo 1945 m. dėstė Šiaurės Karolinos Black Mountain koledže. Lionelis Feiningeris mirė 1956 m. sausio 13 d. Niujorke. Jo sūnūs Andreas (g. 1906) ir Teodoras Luks (g. 1910) tapo menininkais.
L. Feiningerio pomirtinės retrospektyvinės parodos įvyko Dalase (1653), Pasadenoje (1966), Ciuriche (1973). 2011 m. J. Paul Getty muziejuje įvyko vien jo fotografijų paroda. 2007 m. vienas 1915 m. atliktas L. Feiningerio paveikslas viešo aukciono metu buvo parduotas už 23,3 mln. JAV dolerių.
Ashanti Gold SC
Ashanti Gold Sporting Club, o trumpiau Ashanti Gold – Ganos futbolo klubas, žaidžiantis aukščiausioje šalies lygoje. Įsikūręs Obuasyje. Namų rungtynes žaidžia Len Klėjaus stadione.
Istorija
Klubas buvo suformuotas 1935 m. Ganos čempionais tapo keturis kartus. Atstovavo šaliai Afrikos žemyno turnyruose.
2021–2022 m. užėmė septintą vietą, tačiau dėl dalyvavimo sutartose rungtynėse po sezono buvo perkelti į žemesnį pakopą.
Bogdanas I
Bogdanas I (tip pat - ) − pirmasis Moldavijos kunigaikštis (valdė 1363−1367 metais).
Biografija
thumb|left|Bogdano I kapas Kilęs iš Maramurešo, kur paveldėjo didelę kunigaikštystę iš 22 kaimų. Vengrijos karaliaus buvo paskirtas Maramurešo vaivada. Po kivirčų su Vengrijos karaliumi Lajošu užėmė Moldavijos kunigaikštystę, nuvertė nuo sosto Dragošo anūką Balką ir sukilo prieš Vengrijos karalių. 1365 metais Vengrijos karalius buvo priverstas pripažinti Moldavijos kunigaikštystės nepriklausomybę.
Jo sūnus Lackas buvo Moldavijos kunigaikštystės vaivada 1368−1375 metais.
Aiginijus
Aiginijus – miestas šiaurės Graikijoje, Centrinės Makedonijos periferijoje.
Istorija
Iki 1926 m. vadintas Libanovu. 2011 m. surašymo duomenimis gyventojų skaičius buvo 4 345 žmonės.
Lietuvos futbolo varžybos 1978 m.
Lietuvos futbolo varžybos 1978 m.
Aukščiausioji lyga
Vėl sudaryta vieninga lyga, sumažinant dalyvaujančių komandų skaičių iki 16.
„Nemuno“ zona
Varžėsi 14 komandų, nugalėjo Utenis Utena.
„Žalgirio“ zona
Varžėsi 13 komandų, laimėjo Aušra Vilnius.
Citi Zēni
Citi Zēni – Latvijos grupė, susibūrusi 2020 m. Rygoje. Ją šiuo metu sudaro šeši nariai – Jānis Pētersons, Dagnis Roziņš, Reinis Višķeris, Krišjānis Ozols, Roberts Memmēns, Toms Kagainis.
‎‎‎Grupė su daina „Eat Your Salad“ atstovavo Latvijai 2022 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse‎‎.‎‎
„Eurovizijos“ dainų konkursas
‎‎2022 m. vasario 12 d. grupė su daina „Eat Your Salad“ laimėjo „Supernova 2022“ finalą ir tokiu būdu gavo galimybę atstovauti šaliai ‎‎2022 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse.
Grupė pasirodė pirmajame „Eurovizijos“ pusfinalyje, kuris vyko 2022 m. gegužės 10 dieną, pirmojoje jo dalyje. Grupė nepateko surinko 55 taškus ir užėmė 14 vietą pusfinalyje, tad į finalą, kuris vyko gegužės 14 dieną, nepateko.
Stanėnai
Stanėnai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Kvyklių.
Radioizotopas
thumb|Iš [[americis|americio radioizotopo pagamintas dūmų detektorius.]] Radioizotopas, dar vadinamas radioaktyviuoju izotopu, radioaktyviuoju nuklidu ir radionuklidu, – cheminio elemento izotopas, kurio atomo branduolys yra nestabilus ir skildamas spinduliuoja lengvesnį branduolį ar branduolius. Radioizotopų pusėjimo trukmė svyruoja tarp 10–16 s (8Be) ir daugiau kaip 1026 metų (209Bi). Ilgaamžiai gamtiniai radioizotopai, pvz., 40K, 238U išliko Žemės plutoje nuo jos susidarymo. Dalis radioizotopų atsiranda dalijantis branduoliams, dėl kosminės spinduliuotės poveikio atmosferoje, kiti – vykstant branduolinei reakcijai. Kiekvienas cheminis elementas turi bent kelis radioizotopus, bet ne visi nors vieną stabilų. Radioizotopų cheminės savybės tokios pačios kaip ir stabiliųjų to paties elementų izotopų. Radioizotopams skylant susidaro jonizuojančioji spinduliuotė (alfa, beta, gama, kartais – neutronai), todėl didelis radioizotopų kiekis yra kenksmingas žmogaus sveikatai.
Yra 730 radioizotopų, kurių pusėjimo trukmė ilgesnė nei 60 min. Iš šių 32 yra pirminiai radioizotopai, susidarę dar prieš Žemės susiformavimą. Bent 60 kitų radionuklidų yra aptinkami gamtoje kaip kaip pirminių radioizotopų skilimo produktai arba kaip skilimo produktai dėl kosminės spinduliuotės. Daugiau nei 2400 radionuklidų pusėjimo trukmė trumpesnė nei 60 minučių. Didžioji dalis šių radioizotopų gaunami dirbtiniu būdu ir yra trumpaamžiai. Palyginimui – 251 nuklidas laikomas stabiliu.
Naudojimas
Naudojami medicinoje, geologijoje, archeologijoje, defektoskopijoje, žemės ūkyje, įvairiems cheminiams ir biologiniams procesams tirti, branduolinėje sintezėje. Civilinėje pramonėje plačiai naudojami šie radioaktyvieji izotopai: baris-133, kadmis-109, kobaltas-57, kobaltas-60, europis-152, manganas-54, natris-22, cinkas-65, technecis-99m. stroncis-90, talis-204, anglis-14, tritis, polonis-210, uranas-238, cezis-137, americis-241.
Lošėjų miestas
Lošėjų miestas – 1975 m. Italijoje sukurtas trileris.
Turinys
Profesionalus lošėjas Liukas Alteris savo pasirodymu nelegaliame kazino atkreipia į save Prezidentu vadinamo prie vežimėlio prikaustyto nusikaltėlių šulo, organizuojančio lošimus įvairiuose miestuose, dėmesį. Jam pasiūlomas geras atlyginimas ir darbas prie vieno iš stalų su tikslu apšvarinti visus čia besilankančius klientus. Liukui puikiai sekasi, Prezidentas juo patenkintas, tačiau kartą jis kazino pamato dailią moterį Mariją Luizą. Nors jis ir žino, kad tai Prezidento sūnaus Korado mergina, tai judviejų nesulaiko ir Liukas įgyja įtakingą priešą. Prezidentas, niekinantys sūnų dėl šio nesugebėjimo imtis šeimos verslo, konflikte palaiko Liuką, kuris meta Koradui iššūkį žaidžiant kortomis. Pastarasis, norėdamas išvengti pralaimėjimo, įsako savo žmonėms sužaloti Liuko rankas. Tuo metu Prezidentas sumoka Marijai Luizai didelę sumą pinigų, kad ši su Liuku išvažiuotų iš miesto.
Net ir sužalotas, Liukas laimi partiją ir sugeba pasprukti nuo persekiotojų. Jiedu su Marija Luiza išvyksta, tuo tarpu Korado nužudo tėvą ir mėgina perimti visą lošimo verslą. Autoritetą mėginant įtvirtinti jėga ir žmogžudystėmis, buvę tėvo kompanionai nusigręžia nuo jo ir imperija pradeda irti.
Busiažas
Busiažas – kaimas pietvakarių Baltarusijoje, 7 km į šiaurę nuo Kosavos.
Lošėjų miestas
Turinys
Praėjus kuriam laikui ir sugijus rankoms, Liukas vėl pradeda lošti ir vieną dieną sulaukia pasiūlymo išmėginti jėgas uždarame žaidime jachtoje, kurį, kaip paaiškėja, organizuoja Korado, vėl susekęs Liuko pėdsakus ir ketinantis galutinai juo atsikratyti. Jis specialiai pralaimi žaidimą ir skuba pas besilaukiančią Mariją Luizą. Jiems bėgant motociklu nuo persekiotojų, moteris sužeidžiama ir netenka kūdikio, tačiau tiek ji, tiek Liukas lieka gyvi...
Busiažas
Istorija
XIX a. buvo kaimas ir palivarkas, Slanimo apskrities Busiažo valsčiaus centras, vėliau perėjęs Kosavos valsčiui.
Labakaršys
left|120px
Labakaršys – ežeras Lietuvoje, Ignalinos rajone, 3,5 km į pietryčius nuo Linkmenų. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,59 km, plotis – iki 0,27 km. Altitudė 145,3 m. Šiaurinis, rytinis ir pietvakarinis krantai aukšti, vakarinis ir pietrytinis – žemi. Ežerą supa Antaprūdės ir Kamčiatkos miškai, tik pietrytinėje pakrantėje vietomis plyti pievos, įsikūręs Šileikiškės viensėdis, kaimo turizmo sodyba. Šiaurėje įteka upelis iš netoliese telkšančio Prūdo ežero, pietryčiuose išteka upelis link Balčio ežero (Žeimenio intako Baltelės baseinas).
Lobženica
Lobženica  – miestas Lenkijoje, priklauso Didžiosios Lenkijos vaivadijai, Pilos valsčiui. Turi kaimo-miesto valsčiaus statusą. Lobženicos plotas – 3,25 km². 2977 gyventojai (2016 m. duomenys).
Lobženicos istorija siekia XI a. Ji klestėjo dėl savo padėties tarp Gdansko Pamario ir vidurio Lenkijos.
Tryliškių tvenkinys
Tryliškių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, 1 km į šiaurę nuo Žiežmarių miesto. Sudarytas užtvenkus Kunigo upelį (Strėvos intakas) 1,8 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,46 km, plotis – iki 0,25 km. Altitudė 89,8 m. Krantai neaukšti, apaugę krūmynais. Aplinkui plyti dirbami laukai. Pasroviui už 0,4 km telkšo Žiežmarių I tvenkinys. Rytiniame krante įsikūręs Triliškių kaimas. Pietine pakrante nutiestas kelias.
Tvenkinys įrengtas 1966 m.
Konstantinovo valsčius
Konstantinovo valsčiumi XIX–XX a. caro valdymo laikais vadinti du Lietuvos valsčiai:
Jonas Pacas
Jonas Dominykas Pacas (apie 1550–1610) – LDK valstybinis veikėjas, Lietuvos didysis taurininkas (1580–1589), Vilniaus tijūnas (1589–1600), Minsko vaivada (1600–1610), Kameneco ir Daugelišų seniūnas.
Biografija
Lietuvos magnatų Pacų giminės atstovas, herbo „Gozdawa“ savininkas. Smolensko kašteliono Dominyko Mikalojaus Paco (? – 1579) ir Anos Andrejevnos Lozaitės vyresnysis sūnus. Jaunesnysis brolis – Bresto pakamaris Mikalojus Dominykas Pacas (? – 1595).
1580 metais Jonas Pacas gavo Lietuvos didžiojo taurininko pareigybę. 1587 metų seime pasiūlė išrinkti į ATR karaliaus postą Maskvos carą Fiodorą Jonovičių. 1588 Lenkijos karalius Zigmantas Vaza leido jam išpirkti Kameneco seniūniją iš Bresto vaivados Gavrilo Gornostajaus. Tais pačiais metais pardavė Kuno miestelį prie Nesvyžiaus kunigaikščiui Mikalojusi Kristupui Radvilai Našlaitėliui už 12 000 kapų grašių.
Iš pradžių išpažino kalvinizmą, 1600 metais perėjo į Romos katalikų tikėjimą.
Jonas Pacas nupirko Čartorisko miestą Voluinėje iš kunigaikščio Jurgio Čartoriskio, kuris gavo teisę gyventi Čartorisko pilyje septynerius metus. Tačiau Jonas Pacas tuo buvo nepatenkintas ir pats apsigyveno pilyje. Atsakydamas Jurgis Čartoriskis 1602 metų gruodžio 5 dieną su savo žmonėmis ir draugais Benediktu Gulevičiumi ir Braclavo kaštelionu Mykolu Semaška užpuolė Čartoriską ir sumušė Paco žmones, o jį patį sužeidė. Jonas Pacas užpuolikus padavė į karališkąjį teismą, bet 1603 metais jie susitaikė, padedant Vilniaus vaivadai, kunigaikščiui Kristupui Radvilai ir Voluinės vaivadai Alekasndrui Ostrogiškiui. Jurgis Čartoriskis atsisakė laisvo pragyvenimo Čartoriske ir pardavė jį už 400 000 auksinų, o Jonas Pacas savo ruožtu įtraukė pilį ir Muravico miestelį į Voluinės vaivadiją.
Šeima
Buvo vedęs du kartus. Jo pirmoji žmona tapo Kristina Nauševičiūtė, Smolensko kašteliono Komajevskio duktė, santuokoje su kuria vaikų neturėjo. Antrą kartą vedė Sofiją Andrejevną Višnioveckaitę (1569–1619), Voluinės vaivados, kunigaikščio Andrejaus Ivanovičiaus Višnioveckio (apie 1528–1584) ir Efimijos Jurjevnos Veržbickos (1539–1589) dukterį. Vaikai:
Po Jono Paco mirties jo našlė Sofija Višniovecka antrą kartą ištekėjo už Smolensko kašteliono Kristupo Vaclovo Šemetos.
Aziarnica
Aziarnica – agromiestelis vakarų Baltarusijoje, 18 km į vakarus nuo Slanimo. Apylinkės centras.
Istorija
XIX a. buvo miestelis Slanimo apskrityje, Aziarnicos valsčiaus centras.
National Lampoon Presents Dorm Daze
Išprotėjęs bendrabutis  – amerikietiška drama, komedija, kuri pasirodė 2003 m.
Siužetas
Vienas vaikinas laukia studentės pagal mainų programą, kitas užsisako prostitutę. Ir abiejų vardai vienodi. Dėl to kyla painiavos. Nusikaltėlis Lorenzo Rizatis „Juodoji ranka“ tvarko savo kriminalinius reikalus studentų bendrabutyje ir perduoda pinigus panelei Farber. Netikėtai apie pinigus sužinojo visas bendrabutis ir prasideda rankinuko paieška. Į gaudynes įsitraukia visas bendrabutis.
OFK Sloga Gornje Crnjelovo
OFK Sloga – Bosnijos ir Hercegovinos futbolo klubas iš Gorne Crnelovo.
Istorija
Klubo įkūrimo data laikoma 1961 m.
Klubas žaidė Serbų respublikos Pirmoje lygoje.
2019/20 m. buvo pašalinti iš Pirmos lygos.
Pasiekimai
2018/2019 m. sezone Serbų respublikos Antroje lygoje, vakarų regione užėmė antrą vietą.
Kontrkultūra
Kontrkultūros terminą išpopuliarino JAV sociologas Teodoras Rozakas knygoje Kontrkultūros kūrimas, kuri buvo išleista 1969 m. Terminas dažniausiai siejamas su studentų judėjimu ir hipių kultūra XX a. 7-ajame dešimtmetyje, nors dabar taikomas apibūdinti gausias ir iš esmės besiskiriančias subkultūras, kurios propoguoja kitokias nei visuomenėje įprastas socialines normas bei vertybes (pavyzdžiui, amišai, krišnaitai, pankai, LGBT).
Marc Márquez
Marc Márquez Alentà (g. 1993 m. vasario 17 d.) – ispanų Grand Prix motociklų klasės lenktynininkas, tris kartus iškovojęs Moto GP pasaulio čempiono titulą. Jis yra vienas iš keturių motociklininkų, kuriems pavyko iškovoti pasaulio čempiono titulus trijose skirtingose kategorijose, po Mike Hailwood, Phil Read ir Valentino Rossi.
Sezonai
* Sezonas dar tęsiasi
Lenktynės
(legenda) (Bold - pole pozicija, italics - greičiausias ratas) * Sezonas dar tęsiasi.
Šlyterė
Šlyterė arba Slyterė (, seniau taip pat ir Slītere) – kaimas Latvijoje, Šiaurės Kurše, Talsų savivaldybės Dundagos valsčiuje. Išsidėsčiusi valsčiaus šiaurės rytų dalyje Šlyterės Mėlynųjų kalnų skardžiaus pakraštyje prie kelio P125, už 14 km nuo valsčiaus centro Dundagos ir už 168 km nuo Rygos, Slyterės nacionaliniame parke. Kaime yra 1849 m. statytas Slyterės švyturys ir muziejus. 1916–1963 m. pro kaimą ėjo vokiečių kareivių nutiesta Ventspilio–Mazirbės–Dundagos–Stendės siaurojo geležinkelio linija.
Libération
„Libération“ – Prancūzijos nacionalinis dienraštis, leidžiamas nuo 1973 m. Paryžiuje. Dauguma dienraščio akcijų priklauso žiniasklaidos bendrovei „Altice Média“. Leidžiamas „tabloid“ formatu. Skelbia tarptautines, Europos Sąjungos ir Prancūzijos naujienas. Tiražas – apie 97 000 egzempliorių (2022).
Istorija
Dienraštį po 1968 m. gegužės neramumų įsteigė prancūzų filosofas Žanas Polis Sartras ir žurnalistas Seržas Žiuli. Ž. P. Sartras redagavo dienraštį iki 1974 m. Iš pradžių „Libération“ buvo kraštutinės kairiosios, vėliau – centro kairiosios krypties.
Nuo 2020 m. dauguma „Libération“ akcijų priklauso žiniasklaidos bendrovei „Altice Média“.
Aragvio kunigaikštystė
Aragvio kunigaikštystė  – istorinė vasalinė valstybė dabartinės Gruzijos teritorijoje. Aragvio valdovai kontroliavo strategiškai svarbų kelią į Šiaurės Kaukazą, vėliau tapusį Gruzijos karo keliu, taip pat derlingus Bazaleti regionus.
Istorija
thumb|left|300px|Ananurio įvirtinimai ir vienuolynas Pirmieji žinomi Aragvio valdovai buvo iš Šaburidzių giminės, valdžiusios XIII a. Vėliau kunigaikščių sostą perėmė Tumanidzių šeima, o XVI amžiuje – alanų Sidamonių šeima. Paskutinis klanas atėjo į valdžią po 1569 m., kai nežinomas bajoras iš Sidamonių klano, padedamas Ksanio kunigaikščių, išžudė Tumanidzių šeimą ir užgrobė jų nuosavybę. Laikui bėgant, Aragvio valda tapo paveldima, o Aragvio kunigaikščiai buvo prilyginami tavadiams – Gruzijos kunigaikščių šeimoms.
Aragvio kunigaikščiai turėjo rezidencijas Dušetyje ir Sionyje, pagrindinė tvirtovė – Ananuris. Bodornos kaime buvo šeimos kapas ir bažnyčia. Jų valdos driekėsi nuo pagrindinio Didžiojo Kaukazo kalnagūbrio šiaurėje iki kairiojo Kuros kranto pietuose ir nuo Liachvės upės vakaruose iki Alevi ir Gremi kalnų rytuose.
XVII amžiuje Nugzaras, Zurabas ir Zaalas, tuometiniai Aragvio valdovai, nuolatos kariavo prieš Kartli karalystę, siekdami įgyti didesnę nepriklausomybę nuo karališkosios valdžios, bei norėdami užkariauti laisvas kalnų bendruomenes Pšavijoje, Chevsuretijoje ir Erco-Tianetyje.
1743 m. kilo maištas tarp kunigaikštystės gyventojų: nužudę kunigaikštį Bežaną, pasikvietė Kartli karalių Teimurazą II, kuris prijungė Aragvio kunigaikštystę ​​prie savo karalystės ir paskyrė anūką Vachtangą kunigaikščiu. Likusiems Sidamoni klano nariams, vėliau Teimurazo II sūnui Herekliui II, buvo suteikta nedidelė nuosavybė Kachetijoje. Vachtangas mirė 1756 m., vėliau valdė jo broliai – iš pradžių Levanas (mirė 1781 m.), o paskui Almaschanas, kuris vėliau buvo ištremtas į Sankt Peterburgą, kai Gruzijos karalystė 1801 m. buvo aneksuota ir tapo Rusijos imperijos dalimi.
Vėlesniais metais Aragvio kunigaikščių palikuonys bandė susigrąžinti titulus ir šeimos valdas Aragvio slėnyje, tačiau 1828 m. Rusijos imperijos Senatas pripažino jų pretenzijas nepagrįstomis.
Sakalova
Sakalova gali reikšti:
Antazavės valsčius
Antazavės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Antazavė.
Istorija
Valsčius įkurtas 1807 m., carmečiu priklausė Kauno gubernijos Zarasų apskričiai. 1923 m. valsčiuje buvo 800 ūkių, 95 gyvenamosios vietovės. 1928 m. Petras Tarasenka valsčiuje nustatė tokius senovės paminklus: akmens amžiaus radiniai Kniažynuose ir Lygalaukiuose, senkapiai Joniškyje, Šniukštuose ir Volungiuose, piliakalniai Antazavėje, Sabuliškėje, pylimai Pilkiškiuose. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Dusetų rajonui (1 apylinkė) ir Obelių rajonui (4 apylinkės).
Stanikūnai
Stanikūnai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 1 km nuo Pandėlio.
Kosevas (Varmijos Mozūrų vaivadija)
Kosevas (, ; 1938–1945 m. Rechenberg)  – kaimas Mrongovo valsčiuje, Mrongovo apskrityje, Varmijos Mozūrų vaivadijoje. Kosevas išsidėstęs apytiksliai už 8 km į pietryčius nuo Mrongovo ir už 59 km į rytus nuo regiono sostinės Olštyno. Kaime gyvena maždaug 370 žmonių.
Koseve rasta gausių archeologinių paminklų, priklausančių V–VII a. vakarų baltų Olštyno kultūrai, pasižyminčiai stipria germaniška įtaka. Įžymiausias radinys – granatais inkrustuota gotų arba gepidų segė su erelių galvomis.
Uzmėnai
Uzmėnai – agromiestelis šiaurės Baltarusijoje, 4 km į pietus nuo Verchniadzvinsko, kairiajame Dauguvos krante.
Istorija
XIX a. buvo palivarkas. Trumpai buvo Uzmėnų valsčiaus centras, vėliau priklausė Dryhučų valsčiui ir Leonpolės valsčiui.
Manusmriti
Manusmriti arba Manava Dharmašastra, Manaus įstatymai – senovės Indijos teisinis sąvadas, anksčiausia ir svarbiausia iš Dharmašastrų (smriti tekstų dalis).
Manusmriti akivaizdžiai remiasi Dharmasutromis ir Arthašastromis. Jos sukūrimas datuojamas tarp II a. pr. m. e. ir II a. m. e., teksto fiksacija vyko greičiausiai budizmo žlugimo Indijoje laikotarpiu, vėlyvuoju Kušanų laikotarpiu. Tekstą sudaro 2685 posmai. Apie pusė Manusmriti teksto, priskiriamo išminčiui Manui, atsikartoja „Mahabharatos“ 12 ir 13 dalyse (nežinoma, kuris kūrinys tekstus pasiskolino).
Manusmriti pateikta žmonių protėvio Manaus nurodymų, perduodamų rišiams (ypač Bhrigui), pavidalu. Kūrinys padalintas į 12 skyrių. Kalba eiliuota, paprastos gramatinės struktūros. Manusmriti aprašomos žmonių, atskirų kastų, pareigos, prievolės, socialinių santykių normos. Daug dėmesio skiriama dharmos konceptui, socialinių klasių, šeimos narių tarpusavio santykių, tradicijų perdavimo klausimams. Nors Manusmriti laikoma Indijos paprotinės teisės pagrindu, šis kūrinys labiau teorinis ir jo praktinis pritaikymas tikrovėje ribotas.
Manaus įstatymai atspindi senovės Indijoje vyravusias pažiūras. Šeimos turtas buvo laikomas bendru, bet faktiškai jį valdė šeimos galva – vyras. Žmona ir visi kiti didelės patriarchalinės šeimos nariai, kaip ir vergai, negalėjo turėti nuosavybės. Moteris visą gyvenimą buvo nuo ko nors priklausoma: vaikystėje – nuo tėvo, jaunystėje – nuo vyro, jam mirus – nuo sūnų. Santuoka prilyginta sandėriui – vyras pirkdavo žmoną ir ji tapdavo jo nuosavybe. Vyras galėjo turėti kelias žmonas, išsiskirti, neištikimai žmonai grėsė mirties bausmė. Manaus įstatymuose nustatyta, kad nuosavybė įgyjama paveldint, perkant, užkariaujant, lupikaujant, užsidirbant, gaunant išmaldą, dovaną ar randant. Viena pagrindinių nuosavybės rūšių buvo žemė. Manusmriti pabrėžiama brahmanų luomo viršenybė ir išskirtinumas.
Apie VIII–X a. Manusmriti komentarus sukūrė Bharučis bei Medhatithis.
Sakalova (Slanimas)
Sakalova – kaimas vakarų Baltarusijoje, 9 km į pietvakarius nuo Slanimo.
Istorija
XIX a. buvo kaimas, Slanimo apskrities Čamiarų valsčiaus centras.
Manusmriti
Manusmriti buvo vienas pirmųjų tekstų, kurį iš sanskrito išvertė europiečiai. Pirmąjį Manusmriti vertimą 1794 m. išleido William Jones. Britai siekė išvertę Manusmriti perprasti indų paprotinę teisę. Friedrich Nietzsche Manusmriti įvardino kaip itin dvasingą ir kilnų kūrinį, aukštinantį tobulybę. Tuo tarpu nemažai žemųjų kastų atstovų, dalitų, feminisčių, liberalų kritikavo Manusmriti dėl socialinės nelygybės įtvirtinimo.
Oanas
Oanas (Oannes) – pirmažmogis, kultūrinis herojus Mesopotamijos mitologijoje. Buvęs pusiau žuvies, pusiau žmogaus pavidalo. Šią būtybę aprašė babiloniečių istorikas Berosas, gyvenęs IV–III a. pr. m. e.
Būtybės vardo forma helenizuota, koks galėjo būti jos vardas šumerų ar akadų kalbomis, nėra žinoma. Teigiama, kad būtybės vardas gali būti kilęs iš akadų k. ummanu, reiškiančio „žinovas“ (išminties dievo Enkio / Ea epitetas). Istorikės Gwendolyn Leick teigimu, Oanas atitinka Adapą.
Išsigimusio meno paroda
thumb|180px| [[Ernst Ludwig Kirchner 1919 m. paveikslas „Žiemos peizažas mėnesienoje“ buvo vienas iš eksponuotų parodoje „Degeneracinis menas“]] thumb|220px| [[Jozefas Gebelsas „Degeneracinio meno“ parodoje Berlyne]] „Išsigimęs menas“ – kilnojamoji paroda, kuri pirmą kartą įvyko 1937 m. Miunchene. Suorganizuota Vokietiją valdančios nacionalsocialistų partijos iniciatyva.
Oanas
Anot Beroso, žmonės iš pradžių gyvenę kaip gyvūnai. Tuomet iš jūros pasirodęs pusiau žmogus, pusiau žuvis, vardu Oanas. Jis išmokęs Babilonijos gyventojus rašto, mokslų, statyti miestus bei šventyklas, dirbti žemę ir kitų dalykų.
Išsigimusio meno paroda
Degeneraciniu ar išsigimusiu menu nacistinėje Vokietijoje (1933−1945) buvo pavadinta dailininkų modernistų kūryba, kuri neatitiko nacistinės ideologijos. 1937 m. vadovaujant A. Hitlerio mėgstamam dailininkui Adolf Ziegler šimtai kūrinių buvo konfiskuoti ir pašalinti iš viešųjų Vokietijos muziejų ir galerijų. Apie 650 kūrinių, daugiausiai vokiečių menininkų, buvo eksponuoti 1937 m. Miuncheno „Degeneracinio meno“ parodoje. Jos laikas sutapo su „Didžiojo Vokietijos meno“ paroda Miunchene, kurioje nacistai pateikė savo estetinį supratimą apie meną, daugiausiai klasicizmo ir neoklasicizmo kūrinius. Abi parodos buvo beveik toje pačioje gatvėje. Vėliau „Degeneracinio meno“ paroda tapo kilnojamąja ir per trejus metus buvo parodyta dar 12 Vokietijos ir Austrijos miestų.
Oanas
Mitas, kuriuo paremtas Beroso pasakojimas, nėra aptiktas, tačiau, kaip teigiama, pati tradicija, kildinanti Mesopotamijos civilizaciją iš jūros, yra labai sena. Ji atsispindi mite, pasakojančiame, kaip Inana iš Enkio pagrobusi me (dieviškąsias galias). Enkio palydovas buvęs Kululu (pusiau žuvis, pusiau žmogus), Apsu gyvenę išminčiai apkalu. Pastarieji laikyti kultūros nešėjais (plačiąja prasme), daugelio Mespotamijos miestų įkūrėjais. Jie buvę pavaldūs Enkiui. Beroso pasakojimas apie Oaną taip pat bandomas sieti su mitu „Enkis ir pasaulio tvarka“.
Išsigimusio meno paroda
Tarp parodos menininkų, kurie buvo pristatyti „degeneracinio meno“ kūrėjais, buvo: Max Beckmann, George Grosz, Erich Heckel, Ernst Ludwig Kirchner, Max Pechstein, Paul Klee, Oskar Kokoschka, Ewald Mataré, Ernst Barlach, Max Ernst, Karel Niestrath, Emil Nolde, Vasilijus Kandinskis, Lyonel Feininger, Christian Rohlf, Karl Schmidt-Rottluff, Lasar Segall, bei lietuvis Pranas Domšaitis ir kt. Nacistai skelbė, kad „degeneracinį meną“ esą kuria žydai ir bolševikai, tačiau iš 112 autorių „Degeneracinio meno“ parodoje buvo tik 6 žydai. Daugiausiai nacistų dėmesio sulaukė vokiečių ekspresionistų grupės „Tiltas“ nariai.
Parodos ekspozicija buvo suskirstyta į teminius kambarius: meno, kuriuo įžeidžiama Vokietijos moterų garbė; meno, kurį sukūrė žydai ir komunistai; meno, kuriuo įžeidžiami Vokietijos kariai; šventvagiško meno. Vienas kambarys su abstrakcionistiniais paveikslais buvo pavadintas „pamišimo kambariu“. Parodos buklete buvo rašoma: „Iš šio siaubo kambarių paveikslų ir piešinių neįmanoma nusakyti, kas dėjosi sergančiame prote tų, kurie laikė teptuką ir pieštuką“. „Degeneracinio meno“ paroda Miunchene sutraukė apie 1 mln. lankytojų, apie 3 kart daugiau nei „Didžiojo Vokietijos meno“.
Kadri Simson
Kadri Simson (merg. Must; g. 1977 m. sausio 22 d. Tartu) – Estijos politikė, Centro partijos frakcijos pirmininkė Estijos Parlamente (2009–2016), ekonomikos reikalų ir infrastruktūros ministrė (2016–2019), energetikos eurokomisarė (nuo 2019).
Biografija
2000 m. ji su pagyrimu baigė Tartu universiteto Istorijos fakultetą. 2003 m. įgijo politikos mokslų magistro laipsnį Londono universiteto koledže. 1995 m. įstojo į Centro partiją. 2001–2002 m. dirbo Talino mero patarėja. 2003–2007 m. buvo Centro partijos generalinė sekretorė. Nuo 2005 iki 2006 m. – Talino miesto tarybos narė. 2007 m. rinkimuose ji pirmą kartą gavo Estijos Parlamento narės mandatą. Nuo 2009 iki 2016 m. vadovavo Centro partijos frakcijai Parlamente.
2015 m. lapkritį ji pralaimėjo partijos pirmininko rinkimus Edgarui Savisarui.
2016 m. lapkričio 23 d. K. Simson tapo ekonomikos reikalų ir infrastruktūros ministre Jūrio Rato vyriausybėje. Ji šias pareigas ėjo iki 2019 m. balandžio 29 d.
Asmeninis gyvenimas
K. Simson tėvai – politikas Aadu Must ir Ülle Must. Turi tris jaunesnes seseris: Kristiina, Liis ir Susan. 2008–2015 m. buvo ištekėjusi už estų žurnalisto Priit Simson (g. 1977 m.).
K. Simson buvo „Kanal 2“ žaidimų laidos „Kas? Kur? Kada?“ nugalėjusios komandos narė, buvo išrinkta geriausia finalinio šou žaidėja.
2015 m. Parlamento „Facebook“ svetainės vartotojų išrinkta populiariausia Parlamento nare.
Žalvarnių tvenkinys
Žalvarnių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, Žiežmarių miesto pietiniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Kertaus upę (Strėvos intakas) 1,2 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,71 km, plotis – iki 0,18 km. Altitudė 78 m. Krantai daugiausia aukšti. Pietiniai krantai apaugę Kertaus mišku. Aplink vakarinius (Žiežmarių miestas) ir rytinius (Žalvarnių kaimas) krantus įsikūrę kolektyviniai sodai. Tvenkinio užtvankos papėdėje nutiestas kelias. miniatiūra|240px|left|Vandens reguliavimo įrenginys šalia užtvankos
Tvenkinys įrengtas 1982 m.
Weird Tales
Istorija
Pirmasis žurnalo numeris buvo 1923 m. kovo, tačiau išleistas ir pardavinėjamas dar vasario mėnesį. Pirmasis „Weird Tales“ redaktorius buvo Edwin Baird. Žurnale iš pradžių buvo spausdinami tuo metu dar menkai žinomų rašytojų H. P. Lovecraft, Seabury Quinn, Clark Ashton Smith ankstyvieji kūriniai. Dar tais pačiais metais dėl finansinių problemų J. M. Lansinger pardavė savo akcijų dalį leidybos kompanijai „Rural Publishing Corporation“. Prie naujų savininkų redaktoriumi tapo Farnsworth Wright, kurio redaguotas pirmasis numeris išėjo 1924 m. lapkritį. Vadovaujant Wrightui, žurnalas finansiškai buvo žymiai sėkmingesnis, ir nors kartais patirdavo problemas, sekančius penkiolika metų klestėjo. Šiuo periodu žurnale buvo pirmą kartą publikuota daug kūrinių, vėliau įėjusių į populiariosios kultūros istoriją ir išgarsinusių jų rašytojus. Tarp jų H. P. Lovecraft „Cthulhu šauksmas“ (, 1928 m.) pradėjęs „Cthulhu Mythos“, Robert E. Howard pirmasis apsakymas apie Solomon Kane „Raudonieji šešėliai“ (, 1928 m.) bei pirmasis apsakymas apie barbarą Konaną „Feniksas ant kalavijo“ (, 1932 m.), pirmieji Seabury Quinn apsakymai apie paranormaliuose reiškiniuose besispecializuojantį detektyvą Jules de Grandin (1925 m.), Robert Bloch siaubo apsakymai, ankstyvoji Ray Bradbury kūryba ir kiti. Nors žurnalas buvo labiau pozicionuojamas kaip skirtas maginės fantastikos ir siaubo žanrams, kartais spausdindavo ir mokslinės fantastikos apsakymus. Jame buvo išspausdinta daug ankstyvųjų Edmond Hamilton kūrinių, bet vėliau rašytojas į „Weird Tales“ siuntė tik savo maginę fantastiką, o mokslinę ir kosmines operas publikavo kituose, mokslinei fantastikai skirtuose žurnaluose. 1936 – 1938 m. žurnalas leistas ir Kanadoje, kanadietiški numeriai praktiškai nesiskyrė nuo amerikietiškųjų, tik kai kuriais atvejais nuogybės ant viršelių būdavo cenzūruojamos ir pridengiamos. Kanadoje žurnalas vėl pradėtas leisti 1942 m., dabar kanadietiški numeriai jau labiau skyrėsi nuo amerikietiškųjų, tačiau vis dar buvo pakankamai panašūs, kad būtų galima pasakyti, kuris numeris atitinka kurį. Taip pat, keturis kartus „Weird Tales“ buvo mėginta leisti Jungtinėje Karalystėje.
Valerija viduje ir išorėje
Valerija viduje ir išorėje – 1972 m. Italijoje sukurta drama, kurios režisierius Brunello Rondi.
Weird Tales
Istorija
1938 m. „Weird Tales“ buvo parduotas „Short Stories“ žurnalo leidėjui William Delaney. Dar po dvejų metų Wrightą redaktoriaus pareigose pakeitė Dorothy McIlwraith. Žurnalo populiarumas pradėjo kristi, ir 1954 m. jis buvo uždarytas. Nuo tada buvo keli mėginimai „Weird Tales“ pradėti leisti iš naujo. Pirmasis nesėkmingas bandymas buvo 1973 m. Ilgiausiai ėjusi naujoji versija buvo pradėta leisti 1988 m. ir su nedidelėmis pertraukomis, platinamas įvairių leidėjų, ėjo apie dvidešimt metų. Dešimtojo dešimtmečio viduryje pavadinimas dėl kopijavimo teisių nesutarimų su ankstesniais savininkais buvo pakeistas į „Worlds of Fantasy & Horror“, tačiau 1998 m. vėl susigrąžino originalų pavadinimą. Paskutinis numeris yra išėjęs 2014 m. pavasarį.
Valerija viduje ir išorėje
Siužetas
Jauna moteris Valerija, ištekėjusi už sėkmės lydymo choreografo Davido, turi viską, ko gali panorėti, tačiau jos vyras kategoriškai nenori turėti vaikų. Kankinamas troškimas sukelia jai psichinius sutrikimus ir Valerija atsiduria psichiatrinėje klinikoje. Veikiama vaistų, jos būklė tik blogėja ir Valerija pabėga iš ligoninės, tačiau po kurio laiko į ją sugrąžinama. Davidas randa kitą moterį, su kuria imasi kurti bendrą gyvenimą, tuo tarpu Valerija lieka klinikoje, toliau svajodama apie kūdikį...
Weird Tales
Įtaka
„Weird Tales“ laikomas svarbiausiu, ar vienu svarbiausių leidinių fantastikos istorijoje. Jis padėjo išgarsėti ne vienam rašytojui. Daugybė ankstyvųjų fantastinių ir siaubo JAV radijo dramų buvo šiame žurnale publikuotų apsakymų adaptacijos. „Weird Tales“ taip pat buvo pagrindinė fantastikos dailininkų publikavimo vieta. Šiame žurnale susiformavo visas kalavijo ir burtų maginės fantastikos požanris bei rašymo stilius. Iš „Weird Tales“ istorijų didele dalimi išsivystė modernūs siaubo ir fantastikos žanrai.
Philippe de Champaigne
thumb|right|200px| Filipo de Šampenio autoportretas Filipas de Šampenis (pranc. Philippe de Champaigne, 1602 m. gegužės 26 d. – 1674 m. rugpjūčio 12 d.) – XVII a. prancūzų baroko tapytojas.
Weird Tales
Kolekcionavimas
Šiuo metu „Weird Tales“ susilaukia didelio kolekcionierių susidomėjimo, ir kai kurie numeriai parduodami už labai didelę kainą. 2008 m. duomenimis, didžiausią paklausą turi numeriai su H. P. Lovecraft ir Robert E. Howard apsakymais, bei du pirmieji žurnalo numeriai. Jų kaina siekia 3000 svarų sterlingų ir daugiau. Pirmieji žurnalo numeriai šiuo metu yra labai reti, jų neturi arba turi po mažai net dauguma bibliotekų ar akademinių archyvų. Viena didžiausių kolekcijų yra Eastern New Mexico University, bet ir ji teturi tik kelis atskirus ankstyvųjų žurnalų egzampliorius. 1983 m. jų bibliotekininkas pažymėjo, kad įsigyti šių žurnalų yra taip sunku, kad prekiautojai išgirdę prašymą tik juokiasi.
Vėlesnių numerių įsigyti lengviau ir jie pigesni. Išleisti redaktoriumi būnant Dorothy McIlwraith yra žymiai pigesni, nei leisti prie Farnsworth Wright. 2008 m. naujesni numeriai iš antrų rankų kainuodavo 8 – 10 svarų sterlingų, išskyrus pora labai mažu tiražu platintų numerių, pastarųjų kaina siekia 40 – 50 svarų sterlingų.
National Lampoon's Senior Trip
Kvaišos keliauja pas prezidentą  – amerikietiška drama, komedija, kuri pasirodė 1995 m.
Philippe de Champaigne
Biografija
Filipas de Šampenis gimė 1602 m. gegužės 26 d. Briuselyje, tuomet Ispanijos karūnos valdose. Jis mokėsi gimtajame Briuselyje pas Jean Bouillon ir portretistą Michel de Bordeau. Po to, 1620 m. pradėjo tobulintis pas peizažistą Jacques Fouquieres. Kartu su mokytoju 1621 m. apsilankė Paryžiuje ir dirbo tapytojo Georges Lallemant (1580−1636) studijoje. Kartu su N. Pusenu jis dekoravo Liuksemburgo rūmus, karalienės Marijos de Mediči rezidenciją. 1627 m. grįžęs į Briuselį Filipas de Šampenis vedė karalienės tapytojo Nicolas Duchesne dukterį ir po šiojo mirties 1628 m. tapo karalienės tapytoju, jai dekoravo Karmelitų vienuolyno bažnyčią. Po 1630 m. jis pradėjo gauti užsakymų iš kardinolo Rišeljė. Dirbo kartu su Simon Vouet (1590−1649) kardinolo rūmuose. 1635 m. jis nutapė karalių Liudviką XIII, karūnuojamą Pergalės La Rošelės peizažo fone, pergalei mūšyje prieš protestantus atminti. Po dvejų metų karalius užsakė jam nutapyti „Liudviko XIII priesaikos“ paveikslą Paryžiaus Notr Damo altoriui.
National Lampoon's Senior Trip
Siužetas
Senatorius galvoja kaip galėtų pakenkti prezidentui ir jam kilo mintis, kad būtų galima senatui pristatyti moksleivius. Jo nuomone, kad labiausiai pakenktų švietimo reformai ir prezidento įvaizdžiui, jeigu Amerikai parodytų pačius blogiausius iš blogiausių. Taip Feirmauto vidurinė mokykla gauna kvietimą atvykti į Vašingtoną. Mokinukams šioje kelionėje svarbu išgerti alkoholio ir mėgautis išvyka. Beje, juos persekioja įpykęs „Žvaigždžių karų“ gerbėjas. Šioje kelionėje juos veža Redas, žolės karalius, nusenęs rokeris, narkomanas, kuris kelionėje netikėtai miršta.
Philippe de Champaigne
Biografija
Karalienės Onos Austrės regencijos metu Filipas de Šampenis dirbo Palė Rojalyje ir Val de Graso vienuolyne ir jo bažnyčioje. 1648 m. buvo vienu iš Paryžiaus Karališkosios tapybos ir skulptūros akademijos steigėjų. 1653 m. joje pradėjo profesoriauti, vėliau tapo rektoriumi. Tuo pačiu metu tapo vienu iš paklausiausių Paryžiaus portretistų, nutapė kardinolo Mazarinio ir pirmojo ministro Jean-Baptiste Colbert portretus. Filipo de Šampenio stilius sekė flamandų (Rubenso, Antonio van Deiko) ir prancūzų (S. Vujė) mokyklų tradicija. Jis teikė didelę reikšmę detalumui ir tikslumui. Jo portretuose veikėjai susikaupę ir kartu giedrais veidais. Tam įtakos tikriausiai turėjo tapytojo ryšiai su jansenistais ir jų dvasingumo paieškos. Jį toliau rėmė karalius Liudvikas XIV užsakęs darbų Tiuilri rūmuose. Darbuose jam padėdavo talentingas sūnėnas Žanas Baptistas de Šampenis (1631−1681). Paskutinį gyvenimo dešimtmetį Filipas de Šampenis daugiausiai tapė šeimos ir draugų portretus, religines scenas. Jis mirė 1674 m. rugpjūčio 12 d. Paryžiuje. Jis daugiausiai prisimenamas dėl portretų, bet taip pat yra palikęs įtaigių religinių paveikslų.