cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Merkelis Petkevičius
thumb|Titulinis M. Petkevičiaus katekizmo puslapis (1598) Merkelis Petkevičius (maždaug 1550–1608) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos reformatų kalvinistų veikėjas. 1598 m. parašė pirmąją protestantų knygą Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštijoje. Ši knyga, dvikalbis lietuviškas ir lenkiškas katekizmas, buvo išleista kaip atsakas į katalikiškąjį M. Daukšos katekizmą. Vis dėlto dėl sunkios, nenatūralios, skolinių perpildytos kalbos M. Petkevičiaus katekizmas nusileidžia M. Daukšos veikalui.
Biografija
Apie 1550 m. M. Petkevičius gimė turtingoje Lietuvos didikų šeimoje. 1528 m. LDK gyventojų surašymo duomenimis, jo senelis Grigas Petkevičius karo atveju kariuomenėn būtų turėjęs išsiųsti keturis vyrus. M. Petkevičiaus tėvas Jonas netoli Maišiagalos ir Salako turėjo dvarų. Paauglystėje tapęs našlaičiu, buvo auginamas dėdės Motiejaus, Lietuvos pataurininkio, turėjusio dvarą Panevėžiuke. Ištyręs M. Petkevičiaus kalbą, kalbininkas Z. Zinkevcičius daro išvadą, kad M. Petkevičius augo šioje vietovėje.
M. Petkevičius mokėjo keletą kalbų (lietuvių, lotynų, lenkų, rusėnų) ir ėjo įvairias pareigas: mokesčių rinkėjo (1580), Vilniaus teismo raštininko (1581–1608), Raseinių seniūno (iki 1586–1599), Vyriausiojo Lietuvos Tribunolo sekretoriaus, kai gyveno Vilniuje. M. Petkevičiui priklausė namas Vilniuje, taip pat keletas dvarų Maišiagalos, Giedraičių ir Salako apylinkėse. Jis parėmė protestantų bažnyčios statybą Glitiškėse. Buvo vedęs du kartus. 1596 m. jo trys sūnūs iš pirmosios santuokos tapo protestantiškojo Karaliaučiaus universiteto studentais. M. Petkevičiaus antroji žmona buvo našlė Darata Jokūbaitė Giedraitytė, vyskupo Merkelio Giedraičio pusseserė.
1598 M. Petkevičius Vilniuje įsteigė nuosavą leidyklą tam, kad galėtų spausdinti protestantiškas knygas. Pirmiausia jis išleido lenkišką Gžegožo Žarnoveciečio (Grzegorz z Żarnowca) knygą apie apaštalo Pauliaus mokymus (šios knygos kopija saugoma Nacionalinėje Lenkijos bibliotekoje), o tada išspausdino dvikalbį lietuvių–lenkų katekizmą. M. Petkevičius mirė 1608 m. pradžioje, kai posėdžiavo Vyriausiasis Lietuvos Tribunolas.
Katekizmas
Katekizmo pavadinimas rašomas lenkų kalba („Polski z litewskim katechism“, t. y. „Katekizmas lenkų ir lietuvių kalbomis“) ir yra trumpinys lenkiško katekizmo, kurį parašė ir 1595 m. Vilniuje išleido tikriausiai Stanislavas Sudrovskis (Stanisław Sudrowski) (pastarojo katekizmo titulinis puslapis neišlikęs, todėl sunku nustatyti autorių ir leidimo metus). Savo ruožtu S. Sudrovskio katekizmas grįstas lenkišku katekizmu, kurio leidybą parėmė Mikalojus Radvila Juodasis ir 1563 m. išleido Nesvyžiuje. Petkevičiaus katekizmas buvo išplėstas ir 1653 m. išleistas kaip Kniga Nobaznistes (1653).
M. Petkevičiaus katekizmas kairėje pusėje spausdinamas lenkiškai, o dešinėje – lietuviškai. Toks formatas, matyt, turėjo padėti dvasininkams, kurie neretai būdavo lenkai, pramokti lietuvių kalbos. Į tekstą įtrauktas 8 eilučių vaikus raginantis mokytis eilėraštis. Taigi ši knyga buvo skirta abiem auditorijom – tiek dvasininkijai, tiek ir paprastiems žmonėms. Lietuviškas vertimas pasižymi ta pačia vakarų aukštaičių patarme kaip ir M. Daukšos darbas. Vis dėlto dėl gausybės skolinių, nelietuviškų konstrukcijų M. Petkevičiaus kalba sunkiai suprantama, nenatūrali (maždaug ketvirtadalį viso žodyno sudaro skoliniai), todėl šio katekizmo kalbinė vertė ir svarba žymiai mažesnės negu M. Daukšos veikalo.
Katekizmą rado ir 1891 m. darbe Archiv für slavische Philologie publikavo Aleksanderis Briukneris. 1939 m. fotokopinį leidimą paruošė ir išleido J. Balčikonis. Ši kopija buvo laikoma Gdansko bibliotekoje, bet per II pasaulinį karą dingo. Po karo Gotoje buvo rasta nauja kopija, ir šiuo metu ji saugoma Gotos mokslinėje bibliotekoje. 1970 m. kalbininkas J. Kruopas publikavo visų M. Petkevičiaus katekizme randamų žodžių žodyną.
Bilingsas
Bilingsas (angl. Billings) – miestas Jungtinėse Amerikos Valstijose, Montanoje, pietrytinėje valstijos dalyje. Bilingsas yra didžiausias miestas Montanos valstijoje. Jeloustouno apygardos administracinis centras. 2020 m. jame gyveno 117 116 gyventojai. Yra oro uostas. Apylinkėse išgaunama nafta, gamtinės dujos, akmens anglys. Naftos perdirbimo, maisto (cukraus, grūdų, pieno, mėsos), metalo apdirbimo pramonė.
Vait Riveris (Misūris)
Vait Riveris arba Baltoji upė  – upė Jungtinių Amerikos Valstijų šiaurėje, Nebraskoje ir Pietų Dakotoje; Misūrio dešinysis intakas. Prasideda Pušų kalnagūbrio lūžyje, šiaurės vakarų Nebraskoje. Teka į šiaurės rytus toliau per Pietų Dakotą Pušų kalnagūbrio bei Rouzbudo sijų indėnų rezervacijų ribomis. Vait Riveris toliau teka rytų kryptimi. Įsilieja į Misūrį (Frensio Keisio tvenkinį) netoli Čamberleino.
Bilingsas
Istorija
Miestas buvo pavadintas Šiaurės Ramiojo vandenyno geležinkelio pirmininko Frederiko H. Bilingso vardu. Įkurtas 1882 m., nutiesus geležinkelį.
Ginklai diktatoriui
Ginklai diktatoriui – 1965 m. sukurtas nespalvotas veiksmo filmas.
Vait Riveris (Misūris)
Pagrindiniai intakai – Vaunded Ni, Mažasis Vait Riveris (dešinieji).
Bilingsas
Gyventojai
2010 m. duomenimis mieste gyveno 89,6 % baltaodžių, 4,4 % indėnų kilmės, 0,8 % juodaodžių, 0,7 % azijiečių, 4,4 % kitokios kilmės gyventojų.
Vait Riveris (Misūris)
thumb|left|240px|Vait Riverio baseino žemėlapis
Ginklai diktatoriui
Turinys
Santo Dominge patyręs kapitonas Žakas Kurno gauna užduotį apžiūrėti burinį laivą „Dragūnas“, kurį ketina pirkti Hendriksu pasivadinęs vyras. Kurno atlieka užduotį, pristato užsakovui ataskaitą ir gauna atlygį, tačiau kitą dieną jį suima policija, mat laivas naktį buvo pavogtas, o du jo ekipažo nariai nužudyti. Atvykus laivo savininkei našlei Rajai Osborn ir išsiaiškinus aplinkybes, Kurno paleidžiamas, tačiau Osborn paprašo jo pagalbos rasti laivą.
Po keleto dienų paieškų jiems pavyksta aptikti „Dragūną“ užplaukusį ant seklumos tolokai nuo kranto. Kurno ir Osborn vandens lėktuvu nusileidžia netoliese, ketindami apžiūrėti ir parplukdyti laivą, tačiau jame susiduria su laivą pagrobusiais ginklų kontrabandininkais. Kad išjudinti laivą, Kurno pasiūlo iškrauti ginklus gretimoje salelėje. Akivaizdu, kad vos tik laivas galės plaukti, jis ir Osborn bus nužudyti, todėl jiedu turi mažai laiko, kad pergudrautų kontrabandininkus.
Šinajus
thumb|300px|Bambukinis šinajus Šinajus  – bambukinis kalavijas, kendo treniruotėse pakeičiantis japonišką kalaviją. Šinajai naudojami ir kituose japoniškuose kovos menuose, bet ten jie gali būti kiek skirtingos formos.
Kendo kovotojai (kendokos) paprastai naudoja vieną šinajų (tai vadinamasis itto stilius). Rečiau jie naudoja du šinajus – tai ni-tō stilius, atsiradęs iš fechtavimo dviem kalavijais mokyklų, tokių kaip Hyōhō Niten Ichi-ryū. Ni-tō stiliaus kendokos naudoja ilgą šinajų daitō ir trumpesnį shōtō.
Šinajai buvi sukurti tam, kad pakeistų bokenus, gamintus iš vientiso medienos gabalo, ir sumažinti rimtų traumų skaičių treniruotėse.
Konstrukcija
Šinajus yra sudarytas iš keturių juostų (take), sutvirtintų trimis odiniais sutvirtinančiais elementais: galo tvirtikliu (saki-gawa), rankenos tvirtikliu (tsuka-gawa) ir vidurinis tvirtikliu (nakayui). Vidurinis tvirtiklis būna ties riba tarp priekinio ir vidurinio šinajaus trečdalių (be rankenos). Visi tvirtikliai sutvirtinami virvele (tsuru). Šinajaus dalis tarp pirmojo ir vidurinio tvirtiklių yra skirta smūgiavimui, ji vadinama datotsu-bu.
Šinajaus juostų galus sujungia ir specialūs kamščiai: plastikinis saki-gomu priekyje, po priekinių tvirtikliu, o metalinis chigiri – po rankenos tvirtikliu.
Cuba (tsuba) užmaunama ties vieta, kur baigiasi rankenos tvirtiklis ir prasideda juostos. Cubą tvirtina žiedas tsuba-dome.
Šinajus paprastai daro iš džiovinto bambuko juostų. Kartais bambukas būnas rūkomas ar mirkomas dervoje. Šiais laikais kaip šinajų žaliava naudojami ir angliaplastikis, kiti armuoti plastikai bei kitos leistos medžiagos.
Priežiūra
Šinajai turi būti prižiūrimi, kad nekeltų pavojaus naudotojui bei aplinkiniams. Prieš naudojimą ir po jo šinajus turi būti apžiūrimas, kad nebūtų suskeldėjęs, neturėtų atplaišų. Pirmiausia apžiūrima datotsu-bu sritis, kad neturėtų atplaišų. Tai svarbu, kadangi bambukinės atplaišos gali lengvai sužeisti. Tvirtikliai turi būti sveiki ir tvirtai aprišti. Svarbu, kad galo tvirtiklis tvirtai laikytųsi, kad nenusimautų treniruotės metu. Vidurinis tvirtiklis irgi turi tvirtai laikytis, kad nesisuktų.
Nenaudojami šinajai laikomi pastatyti prie sienos, rankena į apačią.
Kai šinajus guli ant žemės, laikoma etiketo pažeidimu peržengti per jį.
Šinajų matmenys
Kendo rungtynėse pagal FIK taisykles naudojami standartiniai šinajai  :
Šinajus sveriamas su odiniais tvirtikliais, bet be cubos bei tsuba-dome. Didžiausias cubos skersmuo yra 9 mm.
Krou
Krou (, sav. apsarokai – Apsáalooke – „didžiasnapio paukščio vaikai“) – sijams priklausantys indėnai, gyvenantys Jungtinių Amerikos Valstijų šiaurėje, Montanoje ir šiaurės Vajominge. Populiacija – 8500 –12 000 žmonių. Krou kalba priklauso sijų kalbų šeimai, dabar labiau paplitusi anglų kalba. Laikosi prigimtinės tikybos (Crow Way), dalis – krikščionys protestantai. Iš kitų indėnų išsiskiria aukštu ūgiu.
Apie 1770 m. krou atsiskyrė nuo hidatsų ir, perėmę iš šošonų arklius, perėjo prie raitosios bizonų medžioklės. XIX a. populiacija siekė apie 4000 žmonių. Kultūriškai artimi kitoms prerijų indėnų tautoms. Skirstėsi į šiuos pagrindinius būrius:
Genties tarybą sudarydavo „šauniausieji“ žmonės, šį titulą gaudavę atlikę 4 karo žygius. Kasmet taryba vasaros medžioklės surengimui paskirdavo vieną iš karinių draugijų (svarbiausios – „lapės“ ir „kuokos“). Vasarines stovyklas valdė labiausiai pasižymėjęs karvedys. Saulės šokio metu visa valdžia būdavo perduodama pagrindiniam dvasininkui. Krou tradicinė šeima mažoji. Matrilinijinė giminės seka XIX a. buvo išstumta patrilinijinės. Žiemomis gentis išsiskirstydavo į keletą (XIX a. vid. – į 12) klajojančių bendruomenių.
Tradicinėje tikyboje svarbus asmeninių dvasių-globėjų kultas. Svarbų vaidmenį atliko apeiginė tabako draugovė – jos nariai turėjo privilegiją auginti tabaką ir, krou manymu, aprūpinti dieviškąja malone visą tautą. Buvo paplitęs šamanizmas. Krou 1888 m. perkelti į rezervacijas. Dabar verčiasi galvijų auginimu, smulkia prekyba, samdomu darbu. Dauguma gyvena krou rezervacijoje vidurio Montanoje (netoli Bilingso, Bighorno apygardoje; centras – Krou Eidžensis).
Titeikėliai
Titeikėliai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Juostininkų.
Centrinės vokiečių tarmės
Centrinės vokiečių tarmės (, mitteldeutsche Mundarten, Mitteldeutsch) – vokiečių aukštaičių tarmių grupė, kuria kalbama nuo Reino krašto vakaruose iki buvusių rytinių Vokietijos teritorijų.
Šiomis tarmėmis kalbama regione, kurį nuo šiaurės Vokietijos (vokiečių žemaičių / žemutinės Frankonijos tarmių) skiria Benrato linijos izoglosa, o nuo pietų Vokietijos (aukštutinės vokiečių aukštaičių tarmės) – Maino linija.
Geografinė centrinių vokiečių tarmių teritorija atitinka centrinių aukštikalnių geologinį regioną, besitęsiantį nuo šiaurės Vokietijos žemumos iki pietų Vokietijoje esančių kalvų, ir apima Saro krašto, Reino krašto-Pfalco, Heseno, Tiuringijos ir Saksonijos žemes.
Rytų centrinės vokiečių tarmės yra artimiausios bendrinei vokiečių kalbai lyginant su kitomis vokiečių tarmėmis. Šiuolaikinė bendrinė vokiečių kalba iš tikrųjų išsivystė iš šio regiono žodyno ir rašybos, tačiau kai kurios tarimo ypatybės kilo iš rytų Frankonijos vokiečių kalbos.
Laumių tvenkinys
Laumių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Skuodo rajone, 3 km į šiaurės vakarus nuo Barstyčių. Sudarytas užtvenkus Pragulbos upę (Luobos intakas) 14,7 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,67 km, plotis – iki 0,11 km. Altitudė 105,9 m. Priešsroviui iškart telkšo Barstyčių (Laumių) tvenkinys. Krantai neaukšti, ištisai apaugę medžiais ir krūmynais. Aplinkui plyti dirbami laukai.
Kęstutis Bacvinka
Kęstutis Bacvinka (g. 1967 m. sausio 15 d. Naujojoje Ūtoje, Prienų rajone) – Lietuvos miškininkas, politinis veikėjas.
Biografija
1982 m. baigė Naujosios Ūtos aštuonmetę mokyklą, 1986 m. – Kauno A. Kvedaro miškų technikumą, 2007 m. – Kauno miškų ir aplinkos inžinerijos kolegiją, 2017 m. – Aleksandro Stulginskio universitetą.
1987–1989 m. tarnavo sovietinėje armijoje Afganistane. 1989–1991 m. dirbo Prienų rajono statybinėje organizacijoje. 1991–2016 m. Dubravos eksperimentinės mokomosios miškų urėdijos Vaišvydavos girininkijos girininkas.
Nuo 2016 m. Seimo narys.
Vedęs, žmona Aušra, dukros Indrė, Ingrida.
Petrovičiai (Smolenskas)
Petorovičiai – kaimas Rusijoje, 100 km į pietus nuo Smolensko (Smolensko sritis), pasienyje su Baltarusija (15 km į rytus), Šumiačių rajone. 2007 m. gyveno 265 žmonės.
Istorija
Kaimas rašytiniuose šaltiniuose paminėtas 1403 m. XIX a. buvo miestelis ir dvaras, Klimavičų apskrities Petrovičių valsčiaus centras, vėliau priklausė Zagustino valsčiui.
XX a. pradžioje turėjo per 1 tūkst. gyventojų, buvo vystomi amatai. Anksčiau tai buvo daugiatautė gyvenvietė (žydai, rusai, lenkai, baltarusiai, ukrainiečiai), turėjusi įvairius verslus ir gana aukštą kultūros lygį (mokykla, ligoninė, paštas, veterinarinė ligoninė, bažnyčia, cerkvė, sinagoga, chorai ir kt.).
1941 m. liepos mėn. naciai sušaudė 416 žydų.
2015 m. duomenimis, buvo uždaryti kaimo kultūros namai, biblioteka, dėl mokinių trūkumo buvo ruošiamasi likviduoti vietos mokyklą. .
Revival (Eminem albumas)
Revival – devintasis amerikiečių reperio Eminem studijinis albumas, išleistas 2017 m. gruodžio 15 d. Albume dainas kartu atlieka tokie atlikėjai, kaip Beyoncé, Ed Sheeran, Alicia Keys bei kiti.
Pirmasis albumo singlas „Walk on Water“ susilaukė didžiulio pasisekimo visame pasaulyje, pasiekdamas aukštas vietas daugelyje singlų reitingų, tarp jų – ir septintoji vieta Jungtinėje Karalystėje bei JAV. Antrasis singlas „River“ sulaukė dar didesnio pasisekimo, pasiekdamas pirmąją vietą Jungtinėje Karalystėje bei vienuoliktąją JAV.
Nepaisant skirtingų kritikų nuomonių, per pirmąją pardavimų savaitę JAV buvo parduota 197,000 albumo kopijų ir „Revival“ tapo pasiekė pirmąją vietą „Billboard 200“ reitingo vietą, tapdamas aštuntuoju atlikėjo įrašu, pasiekusiu šią viršūnę.
2022 m. kovo mėnesio duomenimis, JAV parduota per milijoną albumo kopijų ir jis tapęs platininiu.
Garėjas
thumb|Garėjo šventykla
Garėjas – Mesopotamijos dievybė, kurios kultą Uruke įvedė partai, mieste pastatydinę jos šventyklą. Tai įvyko apie 110 m. e. m.
Apie Garėją žinoma tik iš liekanų, rastų aplink jo šventyklą; iš jų sprendžiama, kad šios dievybės įvaizdyje persipynė helenistinės ir babilonietiškos religinės tradicijos.
Lyksūdės tvenkinys
Lyksūdės tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Skuodo rajone, 9 km į šiaurės vakarus nuo Barstyčių, Lyksūdės kaime. Sudarytas užtvenkus Šatos upę (Luobos intakas) 21,8 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 1,26 km, plotis – iki 0,24 km. Tvenkinys labai užžėlęs vandens augalais. Altitudė 74,4 m. Krantai žemi, pietrytinis krantas plačiai užpelkėjęs (Prūdgalio pelkė), apaugęs miškeliais. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Tvenkinio užtvanka ir vakarine pakrante eina kelias, šalia stūkso Lyksūdės vandens malūnas.
Lježo vyskupija
Lježo vyskupija (val. Principåté d' Lidje, ) – istorinė bažnytinė kunigaikštystė dabartinėje Centrinėje Belgijoje, egzistavusi nuo X a. iki 1795 m.
Istorija
thumb|left|Lježo vyskupija XIII a. viduryje Lježo vyskupija išsivystė iš IV a. Mozelio slėnyje įkurtos Tongereno vyskupijos, kurios vyskupai tituluodavosi Tongereno-Mastrichto, ar Tongereno-Lježo vyskupais. 980 m. vyskupas Notkeris gavo Hujaus grafystę, ir tuo pačiu sekuliarią valdžią. Kuomet ši sekuliari valdžia buvo suteikta vyskupams, Lježo vyskupija tapo bažnytine valstybe, ir kartais dar vadinama kunigaikštyste ar bažnytine kunigaikštyste. Šį statusą vyskupija išlaikė iki pat XVIII a. pabaigos, būdama autonomiška valstybe Šventosios Romos imperijos sudėtyje.
Pirmasis vyskupas-kunigaikštis Lježą pavertė klestinčia sostine, pastatė naujas bažnyčias, įkūrė mokyklas. XI–XIII a. Lježe klestėjo savitas viduramžių meno stilius, taip vadinamas Mozo menas. Tai pelnė Lježui „šiaurės Atėnų“ titulą, iš čia kilo daug to meto Europos mokytų žmonių, popiežių.
Lježo vyskupija buvo tarp dviejų kitų galybių – Prancūzijos ir Šventosios Romos imperijos, tačiau vyskupams pavyko sumaniai laviruoti, kartu didinant savo valdas smulkesnių feodalinių valstybėlių sąskaita. 1096 m. vyskupija gavo Builjono senjoriją, 1366 m. – Loono grafystę, o 1568 m. – iš naujo prisijungė Horno grafystę. Šios plėtros metu vyskupija užvaldė tiek flamandų, tiek valonų kalbomis kalbančias teritorijas.
XIII–XV a. Lježe aštrėjo konfliktai tarp atskirų visuomenės sluoksnių ir religinių pakraipų. Tai lėmė Lježo miesto nusiaubimą XV a. Nuo 1384 m. Žemutinėse provincijose hegemoniją įgijo Burgundijos kunigaikštystė, ir kunigaikščiai pradėjo valdyti daugumoje vietos feodalinių valstybių: susiformavo Burgundijos Nyderlandai. Lježo vyskupija, būdama bažnytinė valstybė neturinti paveldimosios valdžios, išsaugojo savo autonomiją, tačiau Burgundija neformaliai turėjo valdžią savo rankose, skirdama čia sau palankius vyskupus. Burgundijos Karolis Narsusis 1466 m. nusiaubė Dinanatą, o 1468 m. Lježą, taip galutinai baigdamas demokratišką vyskupų rinkimą.
Po 1482 m. Burgundijos įtaką vyskupijoje paveldėjo Habsburgų Nyderlandai, Habsburgų remiama Lježe įsigalėjo de la Markų giminė. Tačiau nominaliai vyskupija ir toliau liko nepriklausoma, įsiterpusi į Habsburgų valdas Nyderlanduose. Dėl to 1500 m. Šventojoje Romos imperijoje vykdant administracinę reformą ji priskirta ne Burgundijos apskričiai (kaip dauguma regiono valstybių), bet Žemutinio Reino-Vestfalijos apskričiai.
1559 m. vyskupijos teritorija sumažinta ir perdalinta. XVII a. dauguma vyskupų buvo užsieniečiai, valdę ir kitas vyskupijas, todėl mažai rūpinosi Lježu. XVIII a. viduryje ė Lježą atėjo švietimo epochos idėjos. Vienas jų propoagotojų buvo vyskupas de Velbrukas (1772–84). Dėl diktatoriško vyskupo van Hoensbroeck valdžios iš karto po Prancūzijos revoliucijos 1789 m. Lježe kilo Lježo revoliucija. Jos metu trumpam paskelbta Lježo respublika. Revoliucija buvo numalšinta Šventosios Romos imperijos armijos 1791 m., tačiau jau 1795 m. ją prijungus prie Prancūzijos, bažnytinė kunigaikštystė galutinai panaikinta. Lježo vyskupija išliko kaip bažnytinė Lježo diecezija.
Teritorija
thumb|left|Lježo vyskupijos teritorija Vyskupijos teritorija buvo padalinta į 15 administracinių vienetų – kvartierių. 5 iš jų sudarė Lježo miestą, o 10 – likusią vyskupijos teritoriją. Kvartieriai buvo šie: Vyskupystėje buvo išskiriami 23 pagrindiniai miestai (Bounès veyes), skirstomi į flamandiškuosius ir valoniškuosius:
Tyteliai
Tyteliai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 9 km nuo Kamajų.
Trinitis
Trinitis arba Trejybės upė  – upė Jungtinių Amerikos Valstijų pietuose, Teksase. Prasideda keturiomis ištakomis valstijos šiaurės rytuose, aplink Geinsvilį ir Fort Vortą. Trys iš šių Trejybės upės ištakų (Elm Forkas, Klir Forkas ir Vest Forkas) susilieja netoli Dalaso. Toliau upė teka į pietryčius, priima ketvirtąją ištaką – Ist Forką. Sudaro derlingą slėnį. Įteka į Meksikos įlankos dalį Galvestono įlanką į rytus nuo Hiustono.
Upės ištakose sudaryta keletas tvenkinių, taip pat žemupyje sutvenktas Livingstono tvenkinys (nuo 1968 m.). Pagrindiniai miestai prie Trinčio – Dalasas ir Libertis.
thumb|200px|left|Trinčio baseinas
Indėnai upės aukštupį vadino Arkikosa, o žemupį Daikoa (Daycoa). 1687 m. prancūzų keliautojas Renė-Roberas Kavaljė upę pavadino Kanojų upe, o 1690 m. ispanas Alonsas de Leonas – Švenčiausiosios Trejybės upe. Vėliau amerikiečiai šį pavadinimą išsivertė.
Titnagai
Titnagai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Stasiūnų, šalia kelio.
Dmytro Kuleba
Dmytro Kuleba (, g. ) – Ukrainos politikas, diplomatas, nuo 2020 m. Ukrainos užsienio reikalų ministras, Ukrainos nacionalinio saugumo ir gynybos tarybos narys (pagal pareigas).
Biografija
left|thumb|Kuleba sveikinasi su JAV prezidentu [[Joe Biden|Džo Baidenu, 2022 m. vasario 22 d.]]
Kuleba gimė rytų Ukrainos Sumų mieste, tuometinėje SSRS. 2003 m. su pagyrimu baigė tarptautinės teisės studijas Kyjivo universiteto tarptautinių santykių institute. 2006 m. įgijo teisės srities daktaro laipsnį.
Nuo 2003 m. Kuleba dirbo Ukrainos užsienio reikalų ministerijoje. 2013 m. nesutikdamas su tuometinio Ukrainos prezidento Viktoro Janukovičiaus politiniu kursu, išėjo iš viešojo sektoriaus.
2013–2014 m. aktyviai dalyvavo Euromaidano protestuose.
Kalvarijų dekanatas
thumb|[[Vilniaus Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia – pagrindinė Kalvarijų dekanato bažnyčia]]
Kalvarijų dekanatas (iki 2014 m. Maišiagalos dekanatas) priklauso Vilniaus arkivyskupijai, pavadintas pagal Vilniaus Kalvarijų bažnyčią (pagrindinė dekanate). Jam priklausančios bažnyčios:
Pirklys
Pirklių sluoksniai buvo būdingi ikiindustrinėse visuomenėse. Tuomet pirkliai galėdavo užimti tiek aukštą, tiek žemą socialinį statusą. Pavyzdžiui, Senovės Kinijoje jie buvo laikomi veltėdžiais todėl, kad jie nieko nedirbdami sugebėdavo susikrauti didžiulius turtus vien tik iš kitų asmenų darbo vaisių. Nepasaint to, pirkliai buvo įtakingi.
Camila Cabello
Karla Kamila Kabeljo Estrabao (g. 1997 m. kovo 3 d.) – kubiečių ir amerikiečių kilmės dainininkė bei dainų autorė. Savo karjerą pradėjo 2012 metais, kaip grupės „Fifth Harmony“ narė. Grupę paliko 2016 metais, toliau tęsdama solinę karjerą. Debiutinis atlikėjos albumas „Camila“ išleistas 2018 m. sausį ir pasiekė JAV „Billboard 200“ reitingo viršūnę. 2023 m. duomenimis, atlikėja yra išleidusi tris studijinius albumus, iš kurių naujausiasis, „Familia“, išleistas 2022 m. balandį.
Roguno užtvanka
Roguno užtvanka – statoma 335 m aukščio užtvanka Centrinėje Azijoje, vakarų vidurio Tadžikistane, užtvenkusi Vachšo upę, vienas iš Vachšo hidroelektrinių kaskados objektų. Nuo 1976 m. užsitęsusias statybas numatyta užbaigti, įvedant pirmąją eilę pajėgumų 2018 m.
Projektas
Pasiekusi projektinį 335 m aukštį, užtvanka taps aukščiausia pasaulyje. HE projektinis galingumas numatomas 3600 MW (6 radialiniai ašiniai hidroagregatai po 600 MW), metinė elektros energijos gamyba – 17,1 mlrd. kWh. Požeminio HE statinio mašinų salės dydis: ilgis – 220 m, plotis – 22 m, maksimalus aukštis – 78 m, transformatorių pastotės dydis: 200×20×40 m. Numatomo tvenkinio visas tūris pasieks 13,3 km³, naudingas tūris – 10,3 km³. Dambos ilgis sieks 1,5 km. Vandens saugykla statoma tiek energetiniams, tiek 300 tūkst. ha ploto sausų žemių drėkinimo poreikiams tenkinti.
Kritika
Tai ne pirmą dešimtmetį užsitęsęs hidroenergetinis projektas nuolat stokojančioje elektros energijos šalyje, patyrusioje pilietinį karą ir ekonominį nuosmukį po SSRS žlugimo. Roguno užtvanka statoma aukšto seisminio aktyvumo zonoje ir kelia ekonominius nesutarimus su žemupyje besiribojančiu kaimyniniu Uzbekistanu. Užbaigus Roguno užtvanką su HE, Tadžikistano biudžetas gaus papildomų pajamų iš elektros energijos eksporto. Tačiau Uzbekistano valdžia baiminasi, kad paleidus aukščiau stovinčią Roguno HE, pasikeitęs Vachšo upės nuotėkis neigiamai įtakos Amudarjos upės režimą. Tokiu būdu šios šalies ekonomika negaus didelio vandens kiekio, ir tai pirmiausia darys įtaką pelningos medvilnės gamybai.
Statybos istorija
1974 m. parengtas techninis projektas. 1976 m. į Vachšo slėnį atsikėlė pirmieji statybininkai. Upės slėnyje pradėtas statyti Roguno miestas. 1987 m. buvo užtvertas Vachšas. 1993 m. užtvankos aukštis pasiekė 40 m. Tuo metu jau buvo iškasta 21 km tunelių, atlikti pagrindiniai kalnakasybos darbai, įrengiant mašinų (70 %) ir transformatorių (80 %) sales. Po SSRS griūties statybos užkonservuotos. 1993 m. pavasario potvyniai nuplovė užtvankos viršutinį pylimą, iš dalies paskandino tunelius ir mašinų salę.
2004 m. pasirašytas susitarimas su Rusijos kompanija „Rusal“ užbaigti statybas. Buvo derinami naujo projekto variantai, rusai siūlė pastatyti 285 m aukščio gelžbetoninę užtvanką. Tadžikistano pusė nesutiko ir 2007 m. sutartį nutraukė. Suplanuotas užtvankos užbaigimas 2009 m. buvo atidėtas. Dviejų pirmos eilės 400 MW bendro galingumo hidroagregatų paleidimas buvo numatytas 2012 m. pabaigoje. Tai neįvyko, nes Pasaulio Banko samdyti ekspertai pasiūlė sumažinti statinio aukštį iki 170 m, o Tadžikistanas su tuo kategoriškai nesutiko.
Atnaujinus užtvankos statybas, 2016 m. spalio 29 d. buvo pertverta Vachšo upė, pakeičiant jos tėkmės kryptį nutekėjimo tuneliais. Sudarytas darbų planas paleisti pirmajai Roguno HE eilei iki 2018 m. pabaigos, antrajam hidroagregatui – 2019 m. balandžio mėn.
Irmantas Jarukaitis
Irmantas Jarukaitis (g. 1973 m. vasario 6 d. Prienuose) – teisininkas, Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo (LVAT) teisėjas, teisėtyrininkas europeistas, Vilniaus universiteto (VU) lektorius, viešojo administravimo (ES srityje) teisininkas.
Biografija
1980-1991 m. baigė Prienų „Žiburio“ gimnaziją, 1992-1997 m. VU Teisės fakultete – vientisąsias teisės studijas, įgijo teisininko kvalifikaciją. VU baigė doktorantūros studijas, 2008 m. kovo 7 dieną apgynė disertaciją tema „Europos Sąjunga ir Lietuvos Respublika: narystės konstituciniai pagrindai“ (mokslinis vadovas prof. Vilenas Vadapalas, Disertacijos gynimo tarybos pirmininkas doc. Armanas Abramavičius, kiti nariai – prof. Gediminas Vitkus, doc. Ignas Vėgėlė, doc. Dainius Žalimas ir buvęs bendrakursis doc. Justinas Žilinskas (MRU) . Socialinių mokslų (teisės krypties) daktaras. Stažavosi Zalcburge (Austrija), Ispanijoje, Danijoje, Suomijoje, Prancūzijoje, Kanadoje, Vokietijoje (Makso Planko institute ir kt.), Latvijoje, baigė įvairius kursus, lankė seminarus.
Nuo 1995 m. balandžio mėn. Lietuvos Respublikos krašto apsaugos ministerijos (LR KAM) Administracinio departamento, nuo 1996 m. lapkričio mėn. LR KAM Tarptautinių ryšių departamento vyr. specialistas, nuo 1997 m. liepos mėn. Europos teisės departamento prie Lietuvos Respublikos teisingumo ministerijos vyr. specialistas, Žmogaus teisių ir tarptautinės teisės skyriaus vedėjas, ETD generalinio direktoriaus pavaduotojas, nuo 2010 m. kovo 8 d. Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo teisėjas (tapo 16-uoju LVAT teisėju).
Nuo 1999 m. rugsėjo mėn. iki šiol VU Teisės fakulteto Tarptautinės ir ES teisės katedros, nuo 2009 m. rugsėjo 1 d. – Viešosios teisės katedros asistentas, lektorius. Informatikos teisės centro prie VU Teisės fakulteto asistentas, nuo 2000 m. rugsėjo mėn. Lietuvos viešojo administravimo instituto lektorius. 1998 m. vasario 12 d. skaitė pranešimą Sofijoje (Bulgarija), 2001 m. – Internetinės telefonijos, ES teisės konferencijose Vilniuje, 2002 m. – Belfaste (Šiaurės Airija) ir Vilniuje, 2003 m. – LRVK ir ETD bendroje, kitose konferencijose bei teisės renginiuose. Nuo 2000 m. Telders tarptautinio teismo inscenizacijų konkurso Peržiūros tarybos narys, „InfoBalt“ asociacijos Teisės komiteto narys (rengė teisės aktus ir kitus dokumentus ITT srityje bei juo svarstė). Narys darbo grupėse, rengusiosiose teisės aktus telekomunikacijų, e. prekybos, intelektinės nuosavybės ir kitose srityse.
Paskelbė mokslo, kitokių publikacijų. ES teisės vadovėlio, istorinės politinės EB ir ES apžvalgos vertimų bendraautoris.
Moka anglų, rusų, prancūzų kalbas. Turi lenkų kalbos pagrindus.
Vedęs.
FC Stade Nyonnais
Stade Nyonnais – Šveicarijos futbolo klubas iš Niono.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1905 m., kai paaugliai Oscar Aeby, Edmond Delay, Emile Aeby ir Pierre Robin subūrė komandą žinomą kaip Bluet. XX amžiaus pradžioje futbolas sparčiai populiarėjo Nione ir visoje Šveicarijoje. Pirmasis klubas Nione buvo dabar nebeveikiantis FC Nyon, įkurti Fortuna Nyon, Nyon-Sport ir Rive. Iš pradžių Bluet ekipa namų rungtynes žaidė vietinės Niono katalikų bažnyčios kieme. Aikštelės matmenys neatitiko reikalavimų, todėl 1906 m. persikėlė į Place Perdtemps aikštę (dabar paversta automobilių stovėjimo aikštele). Vietos valdžia nesutiko leisti grupei berniukų (vyriausiam žaidėjui tuo metu buvo 18 metų) žaisti futbolą viešoje erdvėje, tad teko ieškotis kito stadiono. Pirmuosius keturis sezonus ekipa varžėsi Coup de Léman (FC Nyon organizuotos varžybos), kuriame varžėsi visi Romandijos klubai.
Būta kelių ekipos pavadinimo pakeitimų, o 1907 m. klubas galiausiai tapo FC Stade Nyonnais. Po dviejų metų „Stade Nyonnais“ buvo priimtas į „Association Cantonale Vaudoise de Football“, regioninę futbolo asociaciją Vo kantone. Klubas varžėsi antroje varžybų pakopoje ir iškovojo pirmąjį titulą, kai 1910 m. tapo diviziono čempionais. Les Nyonnais, kaip jie dažnai vadinami, įstojo į Šveicarijos futbolo asociaciją 1918 m., pasibaigus Pirmajam pasauliniam karui.
Iki 1924 m. klubas žaidė Perdtemps aikštėje, o nuo 1924 m. rungtyniavo naujai pastatytoje aikštelėje Marense, Nione.
1924–1925 m. tapo Romandijos (prancūziškai kalbančio Šveicarijos regiono) čempionais ir buvo perkelti į Antrą nacionalinę lygą.
Nuo 1925–1926 m. komanda žaidė antrojoje Šveicarijos futbolo lygoje. Tais pačiais metais varžėsi įžanginiame Šveicarijos taurės turnyre, jame pateko į aštuntfinalį.
1926 m. Jeanas Wirzas, Stade Nyonnais prezidentas, įkūrė klubo jaunimo akademiją.
1998–1999 ir 1999–2000 m. sezonuose po ilgos pertraukos vėl rungtyniavo tuometinėje Nationalliga B (II pakopa).
2001 m. klubas surengė rungtynes su Madrido „Real“, jose pasiekė rekordinį lankomumą, kai mačą stebėjo 6 800 žiūrovų. Rungtynėse žaidė aukšto lygio žaidėjai, tokie kaip Zinedine Zidane.
2007 m. Šveicarijos futbolo taurės turnyre sugebėjo patekti į ketvirtfinalį. Jame Les Nyonnais pralaimėjo Superlygos klubui FC Basel rezultatu 0:2.
2007–2008 m. tapo Promotion lygos (1. Liga Promotion) nugalėtojais ir buvo perkelti į aukštesnį divizioną.
Europos teisės departamentas
Buveinės adresas – Vilniaus g. 23-7A, Vilnius, LT-01119.
Uždaviniai
Svarbiausieji Europos teisės departamento uždaviniai yra:
FC Stade Nyonnais
Istorija
Nuo 2012–2013 m. sezono rungtyniavo Promotion League. 2022–2023 m. buvo antri Promotion League ir pateko į aukštesnį divizioną.
Europos teisės departamentas
Funkcijos
Europos teisės departamentas, įgyvendindamas nustatytuosius uždavinius, atlieka šias funkcijas:
FC Stade Nyonnais
Istorija
Nuo 2023–2024 m. sezono rungtyniavo Challenge League (II pakopa).
Europos teisės departamentas
Istorija
Nuo 1997 m. veikė Teisės biuras prie LR Europos reikalų ministerijos, vėliau - Europos teisės departamentas prie LR Vyriausybės (Vyriausybės įstaiga), po to - Europos teisės departamento prie LR teisingumo ministerijos (įstaiga prie ministerijos).
FC Stade Nyonnais
Stadionas
thumb|right|250px|colowray sports centre stadionas 1991 m. buvo atidarytas dabartinis klubo stadionas „Stade Colovray“, talpinantis 7 200 žiūrovų, iš kurių 860 sėdimos vietos. Aikštyną sudaro trys natūralios ir dvi dirbtinės dangos aikštelės.
Europos teisės departamentas
Istorija
ETD dirbo:
FC Stade Nyonnais
Stadionas
Šalia sporto komplekso, Ženevos ežero pakrantėje, įsikūrusi Europos futbolo asociacijos UEFA būstinė.
Sudėtis
Atnaujinta: 2023 m. rugpjūčio 8 d.
Klemensas Kairiūkštis
Klemensas Kairiūkštis (1923 m. lapkričio 9 d. Papiškiuose, Rokiškio apskritis – 2006 m. birželio 19 d. Anykščiuose) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.
Biografija
Augo šešių vaikų šeimoje. Baigė Čedasų pradžios mokyklą, toliau mokėsi Šiaulių gimnazijoje. 1944 m. vasarą mobilizuotas į sovietinę armiją, kovojo 16-ojoje lietuviškoje divizijoje, fronte sužeistas, po sužeidimo turėjo nežymią judėjimo negalią. Po karo gyveno Rokiškyje, 1946–1947 m. dirbo Rokiškio apskrities laikraščio „Tarybinis Rokiškis“ redakcijoje. 1947–1948 m. laikraščių „Tiesa“ ir „Komjaunimo tiesa“ literatūrinis darbuotojas. 1948 m. organizavo Pasvalio apskrities laikraščio „Stalino vėliava“ leidimą, iki 1949 m. šio laikraščio redakcijos atsakingasis sekretorius.
Nuo 1950 m. gyveno Anykščiuose, 1950–1951 m. Anykščių apskrities laikraščio „Kolektyvinis darbas“, 1951–1953 m. Kavarsko rajono laikraščio „Stalino vėliava“ redakcijų atsakingasis sekretorius. Dirbdamas žurnalistinį darbą, Lietuvos žemės ūkio akademijoje neakivaizdžiai įgijo agronomo specialybę. 1958–1987 m. Anykščių rajono laikraščio „Kolektyvinis darbas“ redakcijos atsakingasis sekretorius, redaktoriaus pavaduotojas. 1983 m. išėjęs į pensiją, šio laikraščio, o nuo 1990 m. laikraščio „Anykšta“ neetatinis bendradarbis. 1990 m. įstojo į Lietuvos demokratinę darbo partiją, dalyvavo jos veikloje. Palaidotas Anykščių naujosiose kapinėse.
Albatros B.II
Albatros B.II buvo neginkluotas Vokietijos Imperijos įmonėje Albatros Flugzeugwerke AG sukurtas dvivietis žvalgybini s biplanas, plačiai naudotas Pirmajame pasauliniame kare Rytų ir Vakarų frontuose, o, po karo ilgą laiką naudotas Lietuvos karo aviacijoje kaip pagrindinis pradinio mokymo lėktuvas.
Projektas
thumb|right|250px|1919 m. Lenkijoje iš atsarginių dalių surinktas B.IIa ekspozicijoje Krokuvoje thumb|right|250px|Albatros B.II 1914 m. thumb|right|250px|1914 m. lėktuvas rengiamas skrydžiui Vokietijos Imperijos orlaivių klasifikacijos (Idflieg) klasės "B" (neginkluoti dviviečiai žvalgybiniai orlaiviai) atitinkantis orlaivis Albatros B.II buvo suprojektuotas 1914 m. Jo autorius Ernstas Heinkelis rėmėsi paties anksčiau sukurtu modeliu Albatros B.I. Orlaivis turėjo daug panašumų su pirmtaku, tačiau buvo su trumpesniais sparnais, kurie leido jį padaryti manevringesniu.
Orlaivio konsturkcija buvo gaminama iš uosio ir eglės medienos, jis turėjo vamzdinę plieninę važiuoklę. Į orlaivį pradžioje buvo montuojamas 100 AG (76 kW) variklis Mercedes D.I, vėliau, nuo B.IIa modifikacijos (gamyklinis pavadinimas (Albatros L 30), imti naudoti 120 AG galią išvystantys Mercedes D.II arba Argus As.II varikliai. Oru aušinamas radiatorius buvo iškeltas virš lėktuvo nosies.
Abu įgulos nariai lėktuve sėdėjo pagal to meto standartinį išsidėstymą: stebėtojas priekyje, o pilotas gale. Toks išsidėstymas liko visose B modifikacijose, nors jis nebuvo optimalus, pilotui matymo lauką siaurino masyvus aušinimo radiatorius, stebėtojas priekyje ir dvigubi sparnai, tarp kurių buvo suprojektuota piloto vieta.
Serijinė Albatros B.II orlaivių gamyba vyko pagrindinėje Ostdeutsche Albatros Werke (OAW) gamykloje ir filiale Šneidemiulėje (vok. Schneidemühl, dab. Pila, Lenkija), netrukus pagal licenciją pradėtas gaminti ir Aviatik, BFW, Luft-Fahrzeug-Gesellschaft (LFG), Mercur, Linke-Hoffman ir Refla aviacijos gamyklose.
Karo metu Albatros B.II kaip ir keletas kitų ankstyvųjų vokiečių lėktuvų modelių, užgrobtų Rusijos Imperijos kariuomenės, tapo pagrindu atgalinės inžinerijos būdu sukurtiems rusiškiems lėktuvams, pvz. Albatros B.II pagrindu buvo sukurtas V. Lebedevo konstrukcijos galingensiu, 150 AG (110 kW) galios Salmson varikliu varomas Lebed XI ("Биплан типа А1" Лебедь-ХI).
Eksploatacijos istorija
Pirmasis orlaivio skrydis įvyko 1914 metais. Versija su įmontuotu 120 AG galios varikliu bei dvimenčiu propeleriu pasiekė tuometį skrydžio aukščio rekordą - 4500 m. B.II tapo vienu pirmųjų Angliją bombardavusių lėktuvų: 1915 m. balandžio 16 d. lėktuvas numetė penkias bombas Anglijoje, Kento grafystėje. Vienintele bombardavimo „auka“ buvo juodasis strazdas, tupėjęs medyje, į kurį pataikė bomba. Pradžioje orlaivis buvo naudojamas tik Vokietijos, tačiau nuo 1914 m. pabaigos - ir Austrijos-Vengrijos karinėse oro pajėgose. 1915 m. iš tarnybos jį ėmė stumti ginkluotos C tipo versijos, tačiau iki pat karo pabaigos B modelis liko tarnyboje, daugiausiai kaip treniruočių lėktuvas, Po karo buvo naudojamas ir civilinėms reikmėms, kaip pašto, aeroklubų lėktuvas.
Latvijoje
1919 m. latviai prie Jelgavos aptiko vokiečių paliktą lėktuvą. Variklis buvo perkaitęs, lėktuvas - be padangų, tačiau su sveikomis likusiomis dalimis. Suremontuotas biplanas 1920 sausio 20 d. tapo pirmuoju Aviacijos mokyklos lėktuvu.
Lietuvoje
1919 m. birželio mėn. Lietuvos karo aviacija iš Kauno Aleksoto aerodrome įsikūrusios Vokietijos KOP 425 eskadrilės (Flieger Abteilung 425) įsigijo keturis Albatros B.II. (gamykliniai numeriai 326, 1349, 2128, 2274). 1920 m. įsigyti dar du B.II: Nr. 1751 (panaudotas dalims) ir Nr. 1835. Karo aviacijos dirbtuvėse iki 1930 m. pagaminti dar 2 Albatros B.II. Šiuos orlaivius ketvirtojo dešimtmečio pradžioje pakeitė Anbo-III, Anbo-V ir Anbo-51.
Kartu su Albatros C.Ib jie 1919 m. buvo priskirti Karo aviacijos mokyklai, nuo 1920 m. - Mokomąjai eskadrilei kur iki 1934 m. buvo naudojami pradiniam lakūnų mokymui ir lavinimuisi.
Ketvirtojo dešimtmečio pradžioje Karo aviacijoje lygiagrečiai naudojant Albatros B.II ir Anbo-II buvo pastebėta, kad pilotai mokiniai pirmąjį savarankišką skrydį atlikdavo vidutiniškai po 69 skrydžių, jei mokydavosi skraidyti Albatros B.II, arba vidutiniškai po 110 skrydžių, jei mokydavosi su Anbo-II.
1929 m. vieną Albatros B.II (modelis B.IIa) Karo aviacija perdavė neseniai įkurtam Lietuvos aeroklubui. 1930 metų vasarą juo parengti pirmieji civiliniai lakūnai V. Civinskas, I. Narbutas, L. Perednius, T. Zauka.
1982 m. Lietuvos kino studijos filmui "Skrydis per Atlantą" buvo sukurtas Albatros B.II maketas. Maketą sukūrė Česlovas Kišonas ir Bronius Oškinis.
Suomijoje
1918 m. prasidėjusiame pilietiniame kare švedų aktyvistai nupirko ir padovanojo Nordiska Aviatik A.B. gamykloje pagamintą N.A.B. Albatros. Jis buvo pervadintas į F.2, tapo Suomijos oro pajėgų pirmuoju orlaiviu. Albatros B.II Suomijos KOP buvo eksploatuojamas iki 1923 m.
Tarnyba Švedijos oro pajėgose
Karo metu pažeistu propeleriu vienas Albatros B.IIa turėjo nusileisti Švedijos teritorijoje ir buvo internuotas. Švedai jį nukopijavo ir naudojo kaip treniruočių lėktuvą. Švediškos versijos buvo vadinamos Sk 1 ir Ö 2, atitinkamai naudojančios 120 ir 160 AG galios Mercedes variklius. Jų buvo pagaminta apie 42.
1926 m. įkūrus Oro pajėgų akademiją, lėktuvai buvo perkelti į Ljungbyhed karinį poligoną. 1929 m. visi orlaiviai nurašyti.
Specifikacijos
Albatros B.II su Mercedes D.II varikliu:
Prūsinis begalis
Prūsinis begalis, arba miškinis begalis (Laserpitium prutenicum) – salierinių (Apiaceae) šeimos begalių (Laserpitium) genties augalų rūšis. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Paplitimas
Auga lapuočių ir mišriuose miškuose, žoliniuose pušynuose, pamiškėse, krūmynuose, šlaituose. Mėgsta gana šviesias šiltas augavietes.
Aprašymas
thumb|left|200px|Lapas thumb|left|200px|Žiedynas thumb|left|200px|Žiedynkotis
Augalas – dvimetis, 40–120 cm aukščio, su ilga liemenine šaknimi. Stiebas briaunotai vagotas, pamate ir ties bambliais apaugęs stačiais arba žemyn palinkusiais šereliais, viršutinė dalis plika, šakota. Lapai ilgakočiai, lapalakščiai trikampiški, du arba tris kartus plunksniški; antros eilės lapeliai 10–33 cm ilgio, 2–9 mm pločio, lancetiški arba kiaušiniški, staigiai nusmailėjusiomis yliškomis viršūnėmis.
Skėčiai su 14-28 stipinais, stipinai 5–6 cm ilgio, plokšti, ties viršutine briauna apaugę šiurkščiais plaukeliais; skraistlapiai 7–9, lancetiški, smailiaviršūniai, 9–25 mm ilgio ir 3–6 mm pločio, žemyn nulinkę. Taurėlapiai smulkūs, kiaušiniški, trikampiški. Vainiklapiai balti, jų apatinė pusė plaukuota.
Apsauga
Į Lietuvos saugomų augalų sąrašus rūšis įrašyta nuo 1962 m.
Rūšies išlikimui grėsmę kelia plynieji miškų kirtimai, krūmų sutankėjimas.
Luknės tvenkinys
Luknės tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Skuodo rajone, 7 km į pietvakarius nuo Skuodo, 0,2 km nuo sienos su Latvija. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Luknės intakas) 0,24 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,23 km, plotis – iki 0,07 km. Altitudė 34,1 m. Krantai žemi, yra nedidelė salelė. Aplinkui plyti dirbami laukai. Į rytus įsikūrusi Luknių gyvenvietė.
Popolokiai
Popolokiai, popolukai (iš „barbarai“) – indėnų tautų grupė, gyvenanti Meksikoje, Pueblos valstijos pietuose ir šiaurės Oachakoje. Populiacija ~29 tūkst. žmonių (XX a. II pusė). Kalba popolokių tarmėmis (pagrindinės 4), priklausančiomis otomangų kalbų šeimai, taip pat ispaniškai. Tikintieji – katalikai. Artimi čočams.
Tradiciškai apibrėžimas „popolokiai“ taikytas įvairioms į pietus nuo Meksiko slėnio įsikūrusioms nahuatliams negiminingoms tautoms pavadinti: otomangams, michiams–sokiams, taip pat Nikaragvos matagalpams. Dabar šiuo žodžiu dažniausiai įvardijamos otomangų tautos, šnekančios popolokių atšakos kalbomis.
Popolokių tradicinis verslas – rankinė lydiminė žemdirbystė ir ariamoji žemdirbystė (kukurūzai, juodosios pupelės, moliūgai, avokadai, papajos, daržovės, cukranendrės, medvilnė, kava, tabakas, upių pakrantėse citrusai). Laiko ožkas, avis, galvijus, arklius, vištas, kalakutus, verčiasi žvejyba, medžiokle, rankiojimu. Išvystyti amatai: pynimas iš palmių lapų (dembliai, krepšiai, lopšiai), audimas rankinėmis staklėmis, puodininkystė, vyrai verčiasi odos išdirbimu, plaušplyčių gamyba, kai kur – čerpių, muzikos instrumentų gamyba. Daug popolokių dirba plantacijose, pramonės įmonėse, akmenskaldžiais.
Popolokiai gyvena įvairių dydžių kaimuose (iki 2000–3000 gyv.), rančerijose. Būstas vienos patalpos, stačiakampio plano, sienos iš žardžių arba rąstų, stogas aukštas, dvišlaitis, šiaudinis, ant rąstinių gegnių. Po išsikišančiu kraigu yra čiukuras. Yra namų iš plaušplyčių, su dvišlaičiu čerpiniu stogu.
Vyrų tradicinė apranga – platūs balti marškiniai, išsiuvinėti raudonai, moterys vilki ilgus klostuotus sijonus, surištus ryškiomis juostomis, raudonai išsiūtas palaidines trumpomis rankovėmis, plaukus pariša kaspinais, spalvotais tinkleliais.
Tradicinė šeima – mažoji, rečiau išplėstinė. Santuoka patrilokalinė arba neolokalinė, iki gimstant pirmagimiui – matrilokalinė. Giminė patrilinijinė. Išlikusi nuotakos išpirka, vestuvės labai didelės, puošnios. Kaimai dalijasi į kvartalus, kiekvienas jų turi savo apeiginį vadą. Maistui nevartoja kiaušinių ir pieno. Popolokiai išlaikę ikikrikščioniškosios tikybos bruožų – raganavimas, ūkinės apeigos, šventųjų vietų lankymas, atnašavimai lietaus, derlingumo, protėvių dvasioms. Išlaikę tautosaką (legendas, pasakas, dainas). Katalikiškų švenčių metu rengia vaidinimus bibliniais motyvais, gaidžių peštynes, gamina puoštus demblius, žaislus iš palmių lapų.
Tytuvėnėliai
Tytuvėnėliai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Tytuvėnų. Yra Tytuvėnėlių dvaras.
Mantas Stabačinskas
Mantas Stabačinskas – Lietuvos šokėjas, choreografas, šiuolaikinio šokio kūrėjas, ilgametis Kauno šokio teatro „Aura“ narys, Auksinio scenos kryžiaus laureatas (2013 m.).
Biografija
Pradinėje mokykloje maždaug penkerius metus šoko pramoginius šokius. Po to apie penkerius metus užsiiminėjo lengvąja atletika. Maždaug penkiolikos metų suprato, kad nori šokti. Pamatęs skelbimą laikraštyje, kad Kauno šokio teatras „Aura“ kviečia į šokio pamokas, pradėjo lankyti. Meno vadovė į pasižiūrėjusi į tik atėjusį, pasakė: „Tegu lanko, vis tiek iš jo šokėjo nebus.“ „Auroj“ šokęs maždaug septynerius metus, Pajuto, kad nori šokti ir kitur, su kitais choreografais. Nuo tada yra nepriklausomas, laisvai samdomas šokėjas.
Studijavo Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje, Teatro ir kino fakultete. 2013 metais baigė šokio edukologijos bakalauro studijas Lietuvos edukologijos universitete.
Nuo 1997 m. šoka Lietuvos ir užsienio choreografų (tokių kaip Aira Naginevičiūtė, Birutė Banevičiūtė, Birutė Letukaitė, Johannesas Wielandas, Annie Viger ir Franckas Apertet bei kitų) spektakliuose. šokio spektakliuose, įvairiuose tarpdisciplininiuose bei socialiniuose projektuose. Buvo ilgametis Kauno šokio teatro „Aura“ narys. Dirbo su choreografais iš JAV, Vokietijos, Anglijos, Izraelio, Kanados, Suomijos, Austrijos, kai pagal programą „Dance Omi International Dance Collective" stažavosi JAV. Kaip kviestinis dėstytojas ir choreografas, Stabačinskas savo patirtimi dalijosi Midlsekso universitete (Didžioji Britanija). Dirba kaip laisvai samdomas šokėjas ir choreografas.
2006 m. buvo nominuotas „Auksiniam scenos kryžiui“ geriausio šokėjo kategorijoje. 2013 m. „Auksinio scenos kryžiaus“ apdovanojimą už spektaklį „Melancholijos dėžutė“. Jo ir kolegų Agnės Ramanauskaitės bei Pauliaus Tamolės spektaklis Menų spaustuvėje „Contemporary?“ Auksinį scenos kryžių gavo kaip Metų scenos meno reiškinys.
Ešerinis (Molėtų r., Dubingių sen.)
left|120px
Ešerinis – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 1,5 km į pietus nuo Dubingių. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,38 km, plotis – iki 0,19 km. Altitudė 155,5 m. Krantai žemi, pelkėti – ežerą supa ~ 25 ha dydžio Ešerinės pelkė. Aplink ežerą stūkso Šakimo ir Sidabrinis miškai. Rytuose išteka upelis link Asvejos ežero (Žeimenos upės baseinas). Šalia įsikūrę Šakimo ir Grinkliškių kaimai.
Bulgarijos demografija
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Bulgarijos demografiją.
Gyventojų skaičius:  7 204 687 (2009 m. duomenys) thumb|right|240px|Gyventojų amžiaus piramidė |thumb|right|240px|Populiacijos kitimas 1961–2003 m. Gyventojų skaičius pateikiamas tūkstančiais. Struktūra pagal amžių: Amžiaus mediana:
Titvydiškė
Titvydiškė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 1 km nuo Šaukėnų.
Bulgarijos demografija
Metinis populiacijos prieaugis: -0,79 % (2009 m. apsk.)
Gimstamumas: 9,51 gimimų/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)
Mirtingumas: 14,3 mirčių/1000 gyv. per metus (2008 m. apsk.)
Migracijos indeksas (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): -3,11 migrantų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)
Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus: 17,87 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)
Vyresnių nei 15 metų žmonių raštingumas:
Tautinė sudėtis
Gyventojai pagal gimimo šalį:
Jonas Rimantas Stonis
Jonas Rimantas Stonis (Rimantas Puplesis, g. 1958 m. rugpjūčio 26 d., Brožiai, Klaipėdos rajonas) – mokslininkas, biologas, edukologas.
Mokslinė biografija
1984 m. baigė aspirantūros studijas TSRS mokslų akademijos Zoologijos institute Leningrade ir 1985 m. apgynė disertaciją. 1985 m. suteiktas biologijos mokslų kandidato laipsnis (dabar mokslo daktaro laipsnis, nostrifikuotas Lietuvos mokslo tarybos sprendimu 1993 m.). 1992 m. baigė antros pakopos (podoktorantūros) studijas ir apgynė antrąją disertaciją „The evolution and system of the Nepticulidae with a review of mining mode of life in Lepidoptera“ Rusijos mokslų akademijos Zoologijos institute Sankt Peterburge. 1992 m. suteiktas biologijos mokslų daktaro mokslo laipsnis (dabar habilituoto daktaro laipsnis, nostrifikuotas Lietuvos mokslo tarybos sprendimu 1993 m.). Nacionalinė Jungtinės Karalystės tarptautinių kvalifikacijų pripažinimo ir palyginimo agentūra („Naric“), veikianti JK vyriausybės vardu, pripažino abu J. R. Stonio mokslo laipsnius kaip Didžiosios Britanijos „PhD“ ir aukštesnį. 1996 m. suteiktas profesoriaus vardas.