cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kalvelių Dievo Gailestingumo bažnyčia
Architektūra
Kalveliuose pastatyta pirmoji Lietuvoje Dievo Gailestingumo bažnyčia. Projekto autoriai architektai Tadeušas Derliatka iš Radomo (Lenkija) ir Mečislavas Jagusinskas iš Vilniaus. Bažnyčia mūrinė, turinti modernaus stiliaus bruožų. Bažnyčios rūsyje įrengtos šarvojimo, taip pat ir kitiems renginiams skirtos salės.
Obeltis
Obeltis – nedidelė upė, tekanti Prienų ir Alytaus rajonuose, Verknės kairysis intakas. Įteka į Verknę 27,1 km atstumu nuo jos žiočių. Priklauso Nemuno mažųjų intakų (su Nemunu) baseinui. Upės ilgis 18,8 km, baseino plotas 92 km², hidrologinis nr. 10011073.
Prasideda miškuose už 2 km į pietvakarius nuo Butrimonių. Aukštupyje teka šiaurės kryptimi per dirbamus laukus sureguliuota vaga. Vidurupyje kirtusi kelią, toliau srūva natūralia raizgyta vaga.
Žemupyje iš rytų pusės apjuosia Gojaus mišką. Kairiajame krante trykšta Žiupos šaltiniai. Netoli santakos su Verkne kažkada Obeltis tekėjo kitoje vietoje ir santakos čia nebuvę. Dėl nežinomų gamtinių aplinkybių pakeitė savo kelią įtekėdama dabartinėje žemoje vietoje, kuri nelabai kam buvo tinkama dėl besikartojančių potvynių. Pakeitusi vagą Obeltis kartu su Verkne čia suformavo siaurėjančią vietą, panašią į piltuvą. Manoma, kad dėl šios priežasties ši vieta puikiai tiko vienam pritaikymui – suvaryti kiaules į vieną vietą, kur jas būtų galima lengvai sugauti. Ši vieta tarp vietos žmonių vadinama Kiauliakampiu (kiaulės kampu).
Žymesni intakai: Plasaupė, Kriaušius, Kremeza, Baudeika (dešinieji), Rūdija (kairysis).
Prie Obelties įsikūrusios gyvenvietės: Trakininkai, Griškonys, Plasapninkai, Geruliai, Baudėjos, Žiupa.
Upėvardis siejamas su augalo obelies pavadinimu.
Privolnojė (Nainiškiai)
Privolnojė (,, nuo 1938 m. liepos 16 d. Neunassau, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Kalužskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1584 m. minimos Naienischken. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas. 1947–2008 m. Kalužskojės apylinkės kaimas.
Missy
Missy (1967 m. rugsėjo 24 d. Burbanke – 2008 m. rugpjūčio 13 d. Valensijoje) –buvusi pornografinių filmų aktorė.
Biografija
Su būsimuoju vyru Michaelu Wilkinsu (Mickey G) ji susipažino 1991 m. ligoninėje, kur ji dirbo administracijoje, o jis – slaugytoju. 1994 m. jiedu susituokė: Missy tai buvo pirmoji santuoka, Michaelui – trečioji ir jis turėjo 2 vaikus. Dar iki pažinties su vyru, Missy palaikė artimus santykius su mergina vardu Laurie ir šie santykiai tęsėsi ir po vedybų. „- Tai subalansuota. Man tai atrodo normalu ir praturtina mano ir žmonos santykius.“ – sakė Michaelas. Tarp Missy šeimos bei Laurie ir jos draugo galiojo partnerių keitimosi taisyklė, tačiau jie niekada nesilankė svingerių klubuose.
1994 m. Missy su vyru išmėgino save pornografijoje, kartu nusifilmuodami mėgėjiškame filme. Missy tuo metu buvo 27 ir ji sakė: „- Mano pirmieji kartai prieš kamerą buvo nejaukūs. Prireikė šiek tiek laiko, kol išmokau atsiriboti nuo supančios aplinkos ir susikoncentruoti į jausmus.“
Pradėję filmuotis kartu, vėliau jiedu ėmė vaidinti ir atskirai, o Missy, per savo karjerą suvaidinusi per 200 filmų, sukūrė kur kas daugiau vaidmenų, nei jos vyras.
1997 m. Missy ir Michaelas pasirašė sutartis su „Wicked Pictures“, nors Missy jau buvo vaidinusi šios kompanijos filmuose ir anksčiau. Ji yra vienintelė aktorė, laimėjusi Geriausios naujos aktorės ir Geriausios metų aktorės prizus tais pačiais metais.
Intensyvi Missy karjera tęsėsi iki 1999 m., kai pradėjo irti santuoka. Jos oficialus pasitraukimas iš pornografijos įvyko 2001 m. paskelbus atvirą laišką „Wicked Pictures“ kompanijai, kuriame ji teigė atradusi religiją bei norinti pradėti gyvenimą iš naujo.
2008 m. rugsėjo 29 d. žurnalas „AVN“ pranešė apie jos mirtį nuo medikamentų perdozavimo savo namuose Valensijoje, Kalifornija. Tai buvo įvykę daugiau negu prieš mėnesį, bet informacija nebuvo paviešinta, nes šeima nenorėjo, kad kas nors iš buvusių jos kolegų dalyvautų laidotuvėse.
Bostono Bruins
Bostono „Bruins“ – NHL Rytų konferencijos, Šiaurės Rytų pogrupio ledo ritulio komanda iš Bostono, Masačusetso, JAV.
Istorija
1924 m. jaunas daržovių parduotuvės finansininkas Charles Francis Adams'as sumokėjo NHL lygai, kaip manoma, 15 000 JAV dolerių, kad įkurtų komandą Bostono mieste. Po 5 metų komanda laimėjo pirmąją Stenlio taurę komandos gyvavimo istorijoje.
Varšuvos-Bielsko stačiatikių vyskupija
Varšuvos-Bielsko stačiatikių vyskupija - viena iš šešių Lenkijos stačiatikių bažnyčios vyskupijų Lenkijoje. Įkurta 1840 metais. Vyskupija ribojasi su Balstogės-Gdansko, Lodzės-Poznanės ir Liublino-Chelmo vyskupijomis.
Dekanatai
Vyskupijoje yra 6 dekanatai:
Flavobacteria
Klasifikacija
Į šią bakterijų klasę įeina vienintelė eilė.
1944 m. Nobelio premijos laureatai
1944 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Joachim Wtewael
thumb|right|180px| Joachimo Jutevalio autoportretas, 1601 m., Centrinis Utrechto muziejus Joachimas Jutevalis (Jutevalas,, Uytewael, 1556 m., Utrechtas – 1638 m. rugpjūčio 1 d., Utrechtas) – XVII a. pr. Nyderlandų tapytojas, manieristas.
Biografija
Joachimas Jutevalis gimė 1556 m. Utrechte. Iš pradžių jis mokėsi tėvo stiklo dirbinių dirbtuvėse. 1588−1592 m. lankėsi Italijoje ir Prancūzijoje su rėmėju, Sen Malo vyskupu Charles de Bourgneuf de Cucé. Jo paveikslas „Veneros ir Dianos apoteozė“ (apie 1592 m.) rodo susipažinimą su Parmidžanino ir prancūzų Fontenblo mokyklos dailininkų kūryba. 1592 m. Jutevalis dokumentuotas grįžęs į Utrechtą. 1595 m. jis vedė Christina van Halen, su ja susilaukė dviejų sūnų ir dviejų dukterų. 1596 m. sukūrė dviejų vitražų dizainą St. Janskerk bažnyčiai Gaudoje.
Jutevalio kūryba atliepė Harlemo manieristų (Hendrikas Golcijus, Karelas van Manderas, Kornelis van Harlemas) paveikslus. Dauguma Jutevalio paveikslų vaizdavo mitologines ir biblijines scenas. Jis yra nutapęs portretų. Jutevalio stiliui būdingi tipiški šiaurės manierizmo bruožai: raiškios dekoratyvios spalvos, neracionali erdvė ir sudėtingos veikėjų pozos. Viso išliko daugiau nei 100 Jutevalio paveikslų ir apie 80 piešinių. Vėlesnėje kūryboje Jutevalis į savo paveikslus įtraukė realistiškesnių motyvų, kaip gyvūnų ir virtuvės rakandų vaizdavimą, įtakotą Jakopo Basano. Keli jo paveikslai buvo perkelti į graviūras. Jutevalis buvo pasiturinčiu Utrechto piliečiu, prekiavo linu, buvo kelis kartus išrinktas į miesto tarybą. 1611 m. buvo vienas tapytojų Šv. Luko vardo gildijos įkūrėjų Utrechte. Joachimas Jutevalis mirė 1638 m. rugpjūčio 1 d. Utrechte. Jo sūnus Piteris Jutevalis (1596−1660) tapo tapytoju, žinomi išlikę 5 sūnaus paveikslai ir apie 20 priskiriama.
Eurosistema
„Eurosistema“ apima Europos centrinį banką ir 19 europos sąjungos valstybių narių, kurių valiuta – euras, nacionaliniai centriniai bankai, yra euro zonos pinigų politikos institucija. Mūsų, sudarančiųjų Eurosistemą, pagrindinis tikslas – palaikyti kainų stabilumą visų labui. Veikdami kaip vadovaujanti finansų institucija, taip pat siekiame saugoti finansų stabilumą ir skatinti Europos finansinę integraciją. Eurosistema ir ECBS egzistuos paraleliai tol, kol bus euro neįsivedusių ES valstybių narių.
Teisės aktai, kuriais vadovaujantis įsteigta Europos centrinių bankų sistema (ECBS) – Mastrichto sutartis ir 1993 m. įsigaliojęs ECBS statutas – buvo parengti darant prielaidą, kad visos ES valstybės narės įsives eurą ir kad dėl šios priežasties ECBS vykdys visus su bendrąja valiuta susijusius uždavinius. Tačiau, kol dar ne visos ES šalys yra įsivedusios eurą, pagrindinis veikėjas yra „Eurosistema“.
Tad Eurosistema yra ECBS dalis. Kadangi ECB politikos sprendimai, pavyzdžiui, susiję su pinigų politika, paprastai taikomi tik euro zonos šalims, iš tiesų Eurosistema – kaip komanda – įgyvendina euro zonos centrinio banko funkcijas. Tai darydami ECB ir nacionaliniai centriniai bankai kartu padeda pasiekti Eurosistemos bendrus tikslus.
Eurosistemos pagrindiniai uždaviniai
Pagrindiniai uždaviniai:
– Užsienio valiutos operacijos. Užsienio valiutos operacijos turi įtakos valiutų kursams ir likvidumo vidaus rinkoje sąlygoms, o tai yra pinigų politikai svarbūs kintamieji. Šio uždavinio priskyrimas Eurosistemai yra logiškas dar ir todėl, kad centriniai bankai turi reikalingas operacines galimybes. Antra, jei centrinis bankas įgyvendina šį uždavinį, jis užtikrina, kad užsienio valiutos operacijos ir toliau atitinka centrinio banko pinigų politikos tikslus.
– Mokėjimo sistemų sklandaus veikimo skatinimas. Mokėjimo sistemos – priemonė pinigams pervesti tarp kredito įstaigų ir kitų pinigų institucijų. Dėl šios priežasties šios sistemos yra ekonomikos finansų infrastruktūros centras. Priskyrus Eurosistemai uždavinį skatinti sklandų šių sistemų veikimą, parodoma, kaip svarbu turėti patikimas ir veiksmingas mokėjimo sistemas – ne tik pinigų politikai įgyvendinti, bet ir finansų sistemos stabilumui bei visai ekonomikai apskritai.
– Oficialiųjų užsienio atsargų laikymas ir valdymas. Viena iš svarbiausių oficialiųjų užsienio atsargų valdymo priežasčių – užtikrinti, kad ECB būtų pakankamai likvidus užsienio valiutos operacijoms vykdyti. Dabar ECB oficialiąsias užsienio atsargas decentralizuotai valdo nacionaliniai centriniai bankai, kurie nusprendžia dalyvauti valdant ECB oficialiąsias užsienio atsargas. Šie nacionaliniai centriniai bankai veikia ECB vardu laikydamiesi iš ECB gautų nurodymų. Nors nacionaliniai centriniai bankai savo pačių oficialiąsias užsienio atsargas valdo savarankiškai, jų operacijoms, jei jos viršija tam tikrą ribą, užsienio valiutų rinkoje turi pritarti ECB, kad būtų užtikrintas jų suderinamumas su Eurosistemos valiutų kurso ir pinigų politika.
Jedvabnas
Jedvabnas – miestas šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Lomžos apskrityje, Jedvabno valsčiuje. Mieste yra I pasaulinio karo vokiečių kareivių kapinės. Per miestą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW668.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. 1415 m. įkurta Jedvabno Šv. Apaštalo Jokūbo parapija. 1417 m. pastatyta pirmoji medinė bažnyčia. Pirmą kartą gyvenvietė paminėta 1455 m. Nuo 1569 m. iki 1795 m. kaimas priklausė Abiejų Tautų respublikai. 1736 m. liepos 17 d. karalius Augustas III suteikė gyvenvietei miesto teises ir galimybę rengti sekmadieninius turgus bei penkias muges per metus. Taip pat miestui suteiktas Jedvabno miesto herbas. 1737-1738 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia su dviem bokštais. 1770 m. pastatyta Jedvabno Senoji sinagoga. XVIII a. pabaigoje pastatyta tekstilės gamykla. 1851 m. gamykloje buvo 17 staklių, 36 darbuotojai ir tai buvo 11 pagal dydį tekstilės gamykla Lenkijos Kongreso karalystėje. 1862 m. įrengtos 11 mechaninių ir 13 rankinių staklių. XIX a. įkurtos Jedvabno žydų kapinės. 1900 m. mieste gyveno 1,941 žydas. I pasaulinio karo metu mieste vyko dideli mūšiai. 1939 m. rugsėjo 2 d. miestą užėmė Trečiojo Reicho kariuomenė, bet mėnesio pabaigoje miestas buvo perduotas Tarybų Sąjungai. 1939-1941 m. ir 1944 m. miestas buvo Jedvabno rajono centras. 1941 m. birželio 22 d. miestą užėmė Trečiojo Reicho kariuomenė. 1941 m. liepos 10 d. vietos lenkai surengė žiaurias žydų skerdynes, kai buvo nužudyta 300–400 žydų. Šios žudynės įvardijamos kaip Jedvabno pogromas. Ilgą laiką manyta, kad tai nacių darbas, tačiau paaiškėjo, kad nacių valdžia tik davė leidimą žudynėms, o jas inicijavo ir atliko tik lenkai.
Žalioji revoliucija
Žalioji revoliucija – besivystančiose pasaulio šalyse XX a. septintąjį dešimtmetį vykusios žemės ūkio permainos. Pokyčiai apėmė naujų, efektyvesnių augalų veislių išvedimą, genetiškai modifikituotų sėklų paplitimą, irigacijos plėtrą, mineralinių trąšų, herbicidų, pesticidų ir šiuolaikinės technikos naudojimą. Šiuo laikotarpiu buvo pastebimas spartus žemės ūkio gamybos prieaugis. Šiam tarpsniui taip pat buvo būdingas nuoseklus pagrindinių maisto produktų – kviečių, ryžių ir kukurūzų – kainų kritimas.
Žalioji revoliucija leido ne tik aprūpinti maistu didėjantį žmonių skaičių, bet ir pagerinti jų gyvenimo lygį. Besivystančiose valstybėse vieno žmogaus sunaudojamas maisto kiekis padidėjo 25 %. Taip pat Žalioji revoliucija paspartino globalizaciją ir praplėtė trąšų, pesticidų ir žemės ūkio technikos rinką. Yra manančių, kad ji ne tik leido aprūpinti didėjantį pasaulio žmonių skaičių maistu, bet ir sukėlė demografinį sprogimą.
Terminas „Žalioji revoliucija“ įvestas buvusio JAV Tarptautinės Vystymo agentūros vadovo Viljamo Gauso 1968 m.
Kritika
Žaliosios revoliucijos metu daugelio ūkininkų pradėti naudoti herbicidai, pesticidai ir mineralinės trąšos sustiprino kai kurias ekologines problemas. Pastarieji išradimai prisidėjo prie vandens telkinių taršos, naudingų augalų nykimo, kai kurių gyvūnų ligų bei mirčių. Irigacija nualino dirvožemį padarydama jį druskingesnį, o tai, savo ruožtu, skatina dirvožemio eroziją ir dykumėjimą. Nuožmi konkurencija privertė smulkius ūkininkus pasitraukti iš savo ūkių ir įstūmė juos į skurdą. Nepaisant padidėjusio derlingumo, maisto kokybė suprastėjo.
Ilgi plaukai
thumb|250px|Indų sadhu ilgais plaukais
Ilgi plaukai – šukuosenos tipas, kuomet leidžiama plaukams augti ilgesniems, nei pečių lygis. Tiesa, ar plaukai laikomi „ilgais“ priklauso nuo toje vietovėje įprastų kultūrinių normų – pavyzdžiui, moteris su plaukais iki pečių dažniausiai nebus laikoma ilgaplauke, tačiau vyras tokio pat ilgio plaukais jau tokiu neretai gali būti palaikytas.
Vytautas Pranas Bičiūnas
thumb|right|180px|Paminklinė lenta Vytautui Bičiūnui Kaune Vytautas Pranas Bičiūnas (1893 m. rugpjūčio 20 d. Klovainiai, Šiaulių apskritis – 1943 m. spalio 30 d. Sverdlovske) – Lietuvos dailininkas, teatro veikėjas, rašytojas, dailės ir literatūros kritikas, politinis bei visuomenės veikėjas.
Ilgi plaukai
Plaukai yra vienas paprasčiausiai keičiamų ir lengvai pastebimų išvaizdos elementų. Plaukų ilgis nuo seno buvo svarbus kultūrinis ženklas ir skirtingose kultūrose bei skirtingais laikotarpiais įvairiai interpretuotas. Senovės Graikijoje ir Romoje ilgi plaukai laikyti galios ir gerovės simboliu, priklausymu aristokratams, o trumpi plaukai sieti su priklausymu vergams. Ilgaplaukiai buvo ir graikų kariai, tačiau jie trumpindavo priekinės galvos dalies plaukus, kad priešas negalėtų už jų sugriebti. Tiesa, vėliau graikai ėmė plaukus kirpti trumpiau, o ilgi plaukai buvo auginami moterų bei filosofų. Romoje taip pat trumpi plaukai vyrams palaipsniui išstūmė ilgų plaukų madą.
Viduramžių Europoje valstiečiai kirpdavosi plaukus trumpai, o ilgi plaukai buvo siejami su laisvaisiais žmonėmis, pavyzdžiui, gotais ar Merovingais. Gėlai, tiek vyrai, tiek moterys, taip pat didžiavosi savo ilgomis šukuosenomis. Anglams užkariavus Airiją, ilgi plaukai laikyti pasipriešinimo anglų kultūrai ženklu. Vėliau žemyne įsigalėjus krikščionybei, vyrų ilgi plaukai imti laikyti barbariškumo ir maištingumo simboliu, todėl populiarios buvo trumpesnės šukuosenos, ilgaplaukiai valdovai savo plaukus rišdavo. Moterys taip pat dažniausiai pindavo plaukus į kasas, nes palaidi plaukai laikyti nemoralia, viliokliška laikysena. Stačiatikių kraštuose tuo tarpu vyrai, ypač vienuoliai ir kunigai, augindavo tiek ilgus plaukus, tiek ilgas barzdas. Vėliau nuo renesanso ilgi vyrų plaukai, ypač tarp aukštuomenės, meno, mokslo žmonių tapo gan dažni.
Vytautas Pranas Bičiūnas
Biografija
Gimė amatininko šaltkalvio šeimoje. 1903–1912 m. mokėsi Šiaulių gimnazijoje. Dailininko K. Mazino paragintas 1912–1916 m. mokėsi Kazanės dailės mokyklos tapybos skyriuje, o jį pabaigęs, iki 1917 m. – architektūros skyriuje.
1917 m. su J. Tumu-Vaižgantu Petrograde redagavo laikraštį „Lietuvių balsas“. 1917 m. mobilizuotas į carinės Rusijos kariuomenę, 1918 m. pradžioje iš kariuomenės pasitraukė, dirbo prie Vyriausios lietuvių tarybos, vadovavo informaciniam biurui, bendradarbiavo rengiant Lietuvos etnografinį žemėlapį.
1918 m. gegužės mėn. grįžo į Lietuvą, kurį laiką – Šiaulių gimnazijos piešimo mokytojas. 1918 m. pabaigoje persikėlė į Vilnių, Lietuvos Vyriausybės Meno departamento Pritaikomosios dailės skyriaus vedėjas, po to Krašto apsaugos ministerijos propagandos skyriaus vedėjas, Vidaus reikalų ministerijos Tikybos departamento direktorius, Valstybės kontrolės Marijampolės, Raseinių, Šiaulių apygardų revizorius.
1919 m. vienas iš Lietuvos darbo federacijos steigėjų, 1919–1926 m. taip pat ir Lietuvos krikščionių demokratų partijos narys. 1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas III (Raseinių) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos krikščionių demokratų partijos frakcijai. 1922 m. lapkričio 13 d. – 1923 m. kovo 13 d. Pirmojo Seimo atstovas.
Nuo 1923 m. dėstė dailę Kauno meno mokykloje. 1920–1923 m. „Vilkolakio“ ir Tautos teatrų aktorius, dramaturgas, scenografas. Vadovavo savo įsteigtoms teatro trupėms 1927–1928 m. „Vytis“ ir 1931–1932 m. „Žvaigždikis“. 1931 m. Šaulių sąjungos teatro režisierius. 1941 m. birželio 14 d. sovietinės okupacinės valdžios ištremtas į Šiaurės Uralo lagerius, vėliau sušaudytas.
Kūryba
Nuo 1920 m. su grafikos kūriniais dalyvavo dailės parodose, iliustravo knygų. Parašė eilėraščių, apsakymų (rinkinys „Mano apysakos“, 1928 m.), dramos kūrinių (pjesė „Žalgiris“, 1932 m., Vilkolakio spektaklių scenarijai).
Animizmas
Šiais laikais animistai sudaro gyventojų dalį tokiose šalyse kaip Zambija, Kongo Demokratinė Respublika, Indija, Gabonas, Bisau Gvinėja, Indonezija, Japonija, Laosas, Mianmaras, Papua Naujoji Gvinėja, Peru, Filipinai, Kanada, Rusija, Švedija, Tailandas, Rytų Timoras ir JAV.
Animistai pabrėžia savo pagarbą gyvųjų organizmų ir dvasių bendrijos įvairovei, su kuria žmonės dalijasi pasauliu (kosmosu). Daugelis animistų tiki, kad gamtoje ir tam tikrose vietovėse yra dvasios, ir kad šios dvasios kartais gali turėti tokią pat galią kaip ir žemesniosios dievybės. Politeistai tiki, kad yra daugybė dievų ir deivių, kurie apima visas gamtos dvasias, kurios yra įsikūnijusios šventuose šuliniuose, kalnuose ir šaltiniuose. Nors dalis šios dvasių įvairovės gali būti suskirstyta į tam tikras kategorijas ir yra tarpusavyje panašios, jos gali būti laikomos atskirais individais. Kita vertus, Wicca tikėjimo pasekėjai naudoja sąvoką animizmas siedami ją su idėja, kad Deivė Motina ir Raguotasis Dievas susideda iš visko, kas egzistuoja. Šis panteizmas, kai Dievas yra tapatinamas su egzistencija, skiriasi nuo animizmo, nes individualių būtybių ar objektų vertė suprantama tik kaip platesnės realybės ar dieviškumo dalis. Tuo tarpu animistai būtybes gerbia kaip pačias savaime – dėl to, kad jos turi sielą ar yra asmenybės.
Magnetinis dienovidinis
Magnetinis dienovidinis – magnetinio lauko stiprio linijos projekcija Žemėje.
Bet kuriame Žemės paviršiaus taške magnetinio dienovidinio kryptis sutampa su magnetinio lauko stiprio vektoriaus horizontalios dedamosios kryptimi (išilgai jos orientuojasi kompaso rodyklė). Kampas tarp magnetinių ir geografinių dienovidinių - magnetinė deklinacija. Jis nesutampa nei su geografiniu, nei su geomagnetiniu dienovidiniu. Tai sudėtingos konfigūracijos linijos, sueinančios Žemės šiaurės ir pietų magnetiniuose poliuose (t. y. nesutampančiuose nei su geografiniais, nei su magnetiniais poliais) ir atspindinčios realaus Žemės magnetinio lauko pasiskirstymą Žemės paviršiuje. Dėl magnetinio lauko variacijų magnetinio dienovidinio kryptis duotajame taške kinta laike.
Kosakai (Lomžos apskritis)
Kosakai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Piontnicos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Mikalojus Malachovskis
Mikalojus Malachovskis (1730 m. – 1784 m. rugsėjo 29 d.) – ATR valstybinis veikėjas, Lenčicos (1773–1775) ir Seradzo vaivada (1775–1784), Opočno seniūnas, antros nacionalinės kavalerijos brigados rotmistras.
Biografija
Lenkijos bajorų Malachovskių giminės atstovas, herbo „Nalench“ savininkas. Karūnos didžiojo kanclerio Jano Malachovskio (1698–1762) ir Izabelės hCumieckos (m. 1783) vyresnysis sūnus.
1758 metais buvo išrinktas pasiuntiniu (deputatu) į seimą nuo Sandomiro vaivadijos. 1764 metais Čartoriskių partijos narys ir pasiuntinys į konvokacinį seimą. Tais pačiais 1764 metais palaikė Stanislovo Augusto Poniatovskio išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą. 1773 metais Mikalojus Malachovskis buvo paskirtas Lenčicos vaivada, o 1775 metais gavo Seradzo vaivados pareigybę.
Švento Stanislovo (1766) ir Baltojo erelio (1776 m. gruodžio 13 d.) ordinų kavalierius.
Šeima
1759 metais vedė Mariana Evą Menčinską (1741 – po 1785). Vaikai:
Saulė (laikraštis)
Saulė – laikraštis dėl visų lietuvių, JAV lietuvių laikraštis, ėjęs 1888–1959 m. Mahanoi Sityje (JAV).
Istorija
Laikytinas pirmuoju lietuvišku bulvariniu laikraščiu. 1895–1896 m. – savaitraštis, 1896–1904 m. ėjo du kartus per savaitę, nuo 1904 m. – kartą per mėnesį. Leido priedus „Linksmi vakarai“ (1889–1890 m.) „Linksma valanda“ (1899–1910 m.). Nuo 1889 m. leido kasmetinius kalendorius. Laikraštis buvo nepastovios visuomeninės krypties, su bulvarinės žurnalistikos elementais. Populiarūs Taradaikos ir Kūmos Baltruvienės pasakojimai.
Devynduoniai
Devynduoniai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybės šiaurėje, 7 km į rytus nuo Gudžiūnų, prie Liaudės upės. Seniūnaitijos centras. Keliai į Surviliškį, Pociūnėlius, Gudžiūnus, Žibartonius.
thumb|left|260px|Šiaurinė kaimo dalis
Istorija
Devynduoniai minimi nuo 1593 m., tuomet čia buvo 8 valakai dirbamos žemės. XX a. pr. Devynduoniai pateko į Šiaulių apskrities Skėmių valsčių. Stovėjo katalikų koplyčia (Surviliškio parapija). Tarybiniais metais buvo „Žemaitės“ kolūkio pagalbinė gyvenvietė.
Žymūs žmonės
Kaime gimė ir palaidotas žymus lituanistas, lietuvių literatūros istorikas, habilituotas daktaras Jurgis Lebedys (1913–1970).
thumb|left|185px|Medinis kryžius
Bagratuniai
thumb|Bagratidų vėliava thumb|300px|Bagratidų Armėnija Bagratidai, kitaip vadinami Bagratuniai (, transliteruojant Bagratownyac‘ Ark‘ayakan Tohm) – rytų Armėnijos karalių dinastija, valdžiusi 886–1045 m.
Raida
Giminė žinoma nuo I a. pr. m. e., iškilo VIII a.- IX a. smukus Mamikonianų dinastijai. IX a. užvaldė didelę Armėnijos dalį ir ėmė vadovauti išsivadavimo iš arabų kovai.
886 m. pirmasis šios dinastijos karalius Ašotas I tapo Armėnijos karaliumi dėl musulmonų palankumo. Ašotas II, 921 m. nugalėjęs arabus, buvo jų pripažintas Armėnijos ir Gruzijos karaliumi. Ašotas III, tituluotas Šachinšachu, 961 m. perkėlė valstybės sostinę į Ani, kur suklestėjo Viduramžių armėnų menas ir literatūra. Ilgą laiką Bagratidų Armėnija buvo buferine valstybe tarp Arabijos ir Bizantijos. 1045 m. Bizantijai užkariavus Armėniją paskutinis Bagratidų dinastijos valdovas Gagikas II neteko valdžios.
Kitos atšakos
Bagratidų atšakos 963–1064 m. valdė Karšo ir 972–1113 m. Tašir Dzorageto karalystes. Iš Bagratidų šakos kilo Gruzijos ir Imeretijos valdovų dinastija Bagrationai.
Chromosfera
thumb|250px|right|Saulės chromosfera Chromosfera – Saulės atmosferos sluoksnis tarp fotosferos ir vainiko. Jos vidutinis storis yra maždaug 10 000 km. Vidinio Saulės (apie 2000 km storio) chromosferos sluoksnio tankis palaipsniui mažėja nuo 10–8 iki 10–10 g/cm³, temperatūra pakyla nuo 5000 iki 7500 K; daugiausiai šis sluoksnis susideda iš neutraliojo vandenilio. Chromosferoje yra flokulai. Flokulas – labai ryški chromosferos sritis, kurios temperatūra aukštesnė nei aplinkinių sričių.
Išorinio Saulės chromosferos sluoksnio temperatūra kyla į maždaug 10 000 km aukštį, o sumažėjus tankiui iki 10–16 g/cm³, pasiekia kelis dešimtis tūkstančių kelvinų. Chromosferos ir vainiko riboje temperatūra pakyla iki 1 mln Kelvinų. Chromosferos spektras yra emisinis linijinis; stipriausios linijos – vandenilio Hα, jonizuoto kalcio H ir K. Pati chromosfera yra matoma visiško Saulės užtemimo metu arba per specialų stebėjimo prietaisą – koronografą. Chromosferas turi dauguma F, G, K, M spektrinės klasės žvaigždžių.
Baltoji snieguolė
Baltoji snieguolė (Galanthus nivalis) – amarilinių (Amaryllidaceae) šeimos anksti pavasarį pražystanti darželio gėlė. Snieguolė yra kilusi iš pietinės Europos dalies (Viduržemio jūros regiono, Balkanų), bet natūralizuota praktiškai visoje Europoje.
Daugiametis, 8-20 cm aukščio augalas. Svogūnas 1 cm skersmens, su rudais lukštais; kasmet išaugina po vieną pridėtinį svogūną. Lapai linijiški, trumpesni už stiebą. Stiebas cilindriškas. Žiedai varpiški. Apdulkina vabzdžiai.
Dekoratyvinis augalas, vertinamas kaip pirmas pavasario žiedas. Turi gydomųjų savybių.
Valažinas
Valãžinas (arba Voložinas, ) – miestas vakarinėje Baltarusijos dalyje, 75 km į šiaurės vakarus nuo Minsko. Rajono centras. Yra bažnyčia, parkas, XIX a. išpuoselėtas Tiškevičių dvaras.
Istorija
Minimas nuo XIV amžiaus. XV–XVI a. priklausė kunigaikščiams Valažinskiams. Nuo 1551 m. Ašmenos apskrities miestelis, nuo 1567 m. jį valdė Radvilos, 1614 m. paveldėjo Sluškos. XVII a. pab. Valažino dvarai atiteko Polocko vaivadienei Marijai Denhoff. XVII a. pabaigoje Valažinas vėl perėjo Radvilų valdoms, nuo 1721 m. jį valdė Poniatovskiai, nuo 1738 m. Čartoriskiai, 1803 m. paveldėjo Tiškevičiai. 1681 m. pastatyta katalikų bažnyčia ir bernardinų vienuolynas. Rusijos imperijos valdžia 1864 m. keršydama už sukilimą uždarė bernardinų vienuolyną, bažnyčią pavertė stačiatikių cerkve. Bažnyčios rūsyje buvo išlikę metaliniai grafų Tiškevičių karstai.
1806 m. atidaryta lietuviška Valažino ješiva, kurią įkūrė Vilniaus Gaono mokinys Chaimas Voložinas. Šioje akademijoje kasmet mokėsi po kelis šimtus mokinių, suvažiuojančių ne tik iš Lenkijos ir Lietuvos, bet ir iš Anglijos, Austrijos-Vengrijos, Egipto, Sirijos ir kitų kraštų.
Andrėjus Michailovičius Kurbskis
Andrėjus Michailovičius Kurbskis (,, 1528 – 1583) – Rusijos, o vėliau - LDK politinis ir karinis veikėjas.
Valažinas
Istorija
XIX a. Valažinas buvo miestelis Ašmenos apskrityje, Valažino valsčiaus centras. Pagal 1920 m. Lietuvos-Sovietų Rusijos sutartį per Valažiną buvo nustatyta šių valstybių siena, tačiau po Lenkijos okupacijos neįgyvendinta. 1940 m. gavo miesto teises.
Andrėjus Michailovičius Kurbskis
Biografija
Kilęs iš Jaroslavlio kunigaikščių šakos, pagal giminės legendą siejamos su Kurbos kaimu. Livonijos karo metu buvo paskirtas kariuomenės vadu. Prasidėjus caro susidorojimams su garsiomis giminėmis, kartu su artimais rėmėjais (pavyzdžiui, Petras Kozlovas, Kozielų-Poklevskių giminės pradininkas) perėjo į LDK pusę.
Susirašinėjimas su Ivanu IV
Buvo žinomas ir savo literatūriniais darbais. Istorijoje garsiausi jo keturi laiškai carui Ivanui Rūsčiajam, kuriuose jis aštriai kritikavo caro valdymo praktiką ir įvestą opričiną.
Jeruzalės Hapoel (krepšinio klubas)
Jeruzalės „Hapoel Migdal“  – vienas stipriausių Izraelio krepšinio klubų. Rungtyniauja ULEB Taurės turnyre.
Komanda įkurta 1943 m. Rungtyniauja „Malcha“ sporto rūmuose.
Vėtyklė
thumb|right|260px|Vėtyklės Vėtyklė - medinis samtelis grūdams ir miltams semti, vėtyti, valyti. Buvo išskaptuotos iš gluosnio, beržo, ar kitokio medžio. Stengtasi daryti plonomis sienelėmis, kad būtų lengvos, nevargintų rankos. Sienelės į viršų platėja prie rankenos, išpjauta nuožulniai, rečiau statmenai. Rankena eina lygiai su sienelių viršutinėmis briaunomis, kartais jos galas truputėlį pastorinamas. Ji turėjo būti slidi, kad grūdai nuo jos gerai byrėtų. Vėtydavo grūdus kluone, ant grendymo (tako), dažniausiai ūkio šeimininkas.
Rega (upė)
Rega – upė šiaurės vakarų Lenkijoje, įteka į Baltijos jūrą. Upės ilgis 167,8 km, tai 24-ta ilgiausia upė Lenkijoje. Regos baseino plotas 2724,9 km².
Vytautas Bičiūnas (1923)
Vytautas Bičiūnas (1923 m. kovo 25 d. Rokiškis – 1999 m. sausio 31 d. Vilnius) – Lietuvos muzikologas, garso režisierius, kompozitorius.
Biografija
1956 m. baigė Lietuvos konservatoriją, E. Balsio muzikos teorijos klasę. 1973 m. stažavo Varšuvos aukštojoje muzikos mokykloje (vilniečio A. Karužo klasėje).
Janas Klemensas Branickis
Janas Klemensas Branickis (1689 m. rugsėjo 21 d. Tikocine arba Balstogėje – 1771 m. spalio 9 d. Balstogėje) – 1724–1746 m. Karūnos didysis vėliavininkas, ATR lauko etmonas 1735–1752 m., Didysis karūnos etmonas 1752–1771 m., Lietuvos pataurininkas, Bransko ir Belsko-Bialos seniūnas. XVIII a. buvo vienas iš įtakingiausių žmonių Abiejų Tautų Respublikoje. Jis buvo 12 miestų, 257 kaimų ir 17 rūmų valdytojas. Palaikė gerus ryšius su Radvilomis ir Potockiais, bet buvo didelis Čartoriskių priešas.
Vytautas Bičiūnas (1923)
Biografija
Nuo 1945 m. (su pertrauka) Lietuvos radijo, 1956 m. pirmasis Lietuvos televizijos garso režisierius. Nuo 1961 m. TSRS gramofono plokštelių firmos „Melodija“ Vilniaus įrašų studijos garso režisierius. Nuo 1956 m. dėstė Lietuvos konservatorijoje (nuo 1992 m. Lietuvos muzikos akademija); nuo 1982 m. docentas.
Janas Klemensas Branickis
Biografija
thumb|left|200px|Janas Klemensas Branickis, Augustino Miriso nutapytas portretas Jaunystėje tarnavo Prancūzijos kariuomenėje. Į ATR grįžo 1709 m., kai mirė jo tėvas Stefanas Mikalojus Branickis. Jaunojo politikoje nepatyrusio Branickio palaikymo siekė įvairios giminės ir politinės jėgos. Branickis pasirinko Lietuvos didžiojo kanclerio Karolio Stanislovo Radvilos pusę. 1720 m. spalio 1 d. vedė jo dukterį Kotryną Barborą Radvilaitę.
Rega (upė)
Didžiausi intakai: Gardominka, Molstova, Ukleja, Piaskova, Rekova, Reska Vengoža, Stara Rega.
Janas Klemensas Branickis
Biografija
1709 m. tapo Bransko seniūnu, 1719 m. tapo Bielsko seniūnu, 1723 m. tapo Lietuvos pataurininkiu. 1724 m. pradėjo savo karininko karjerą, tapdamas Karūnos didžiuoju vėliavininku. 1726 m. tapo karūnos artilerijos generolu, tais pačiais metais gavo Baltojo erelio ordiną. 1728 m. pradėjo Palenkės Versaliu vadinamų Balstogės Branickių rūmų statybas.
Vytautas Bičiūnas (1923)
Biografija
Sukūrė preliudą, pasakaliją ir fugą vargonams, sonatą fortepijonui, simfoniją, mišias, choro ir solo kūrinių.
Rega (upė)
Miestai prie Regos: Švidvinas, Lobezas,, , Gryficė, Tšebiatuvas.
thumb|left|200px|Regos baseinas
Janas Klemensas Branickis
Biografija
1745 m. Balstogėje įkūrė karo ir inžinerijos mokyklą bei teatrą, tais pačiais metais pradėjo Choroščo Branickių rūmų statybas. 1746 m. paskirtas Krokuvos vaivada. 1748 m. lapkričio 19 d. vedė būsimo karaliaus Stanislovo Augusto Poniatovskio seserį Izabelą Poniatovską. Pas Branickį dažnai lankydavosi užsienio šalių ambasadoriai ir politikai. 1756–1763 m. vykstant Septynerių metų karui, nesiėmė jokių veiksmų prieš valstybės teritorijos pakraščius siaubiančias užsienio kariuomenes. 1763–1764 m. dalyvavo karaliaus rinkimuose, bet pralaimėjo savo žmonos broliui Stanislovui Augustui Poniatovskiui.
Irokėzai
Irokėzų konfederacija (taip pat dar žinoma kaip Taikos ir Galios Lyga, Penkios tautos, Šešios tautos ir Longhauso žmonės) – Pirmųjų tautų, vietinių Šiaurės Amerikos indėnų genčių, grupė, kurią sudaro mohaukai, oneidai, onondagai, kajugai ir senekai. Prie konfederacijos vėliau prisijungė Tuskaroros gentis. Nors oficialiai vadinama irokėzais, ši indėnų tautų grupė save bendrai vadina haudenosauniais (Haudenosaunee, ).
Europiečiams pirmą kartą atvykus į Šiaurės Ameriką, irokėzų konfederacija buvo išsidėsčiusi Jungtinių Valstijų šiaurės rytuose bei Kanados pietuose, įskaitant Naująją Angliją, virš dabartinės Niujorko valstijos esančią teritoriją, taip pat Pensilvaniją, Ontariją ir Kvebeką.
Saulės zuikutis (laikraštis)
Saulės zuikutis – mėnesinis laikraštis vaikams, ėjęs 1994–1995 m. Vilniuje.
Istorija
Leido Lino Jučo leidybos ir informacijos firma. Tiražas 1994 – 3300 egz., 1995 m. – 1800 egz.
Redaktorės Luana Masienė, I. Kazlauskienė.
Šakniavaisis
thumb|250px|[[Ropė|Ropių šakniavaisiai]] Šakniavaisis – sustorėjusi, sandėliuojamąją funkciją atliekanti augalo pagrindinė šaknis. Šakniavaisiai būdingi dvimečiams augalams – morkoms, burokams ir pan. Daug rečiau šakniavaisius formuoja vienmečiai (pvz., ridikėlis) ar daugiamečiai (pvz., balža) augalai.
Sandara
Šakniavaisio viršuje yra trumpaūglis, vadinamas kerpe, iš kurio auga lapų skrotelė. Šakniavaisio viršutinė dalis be šoninių šaknų kilusi iš hipokotilio (pamatinės stiebo dalies). Likusią dalį sudaro tikroji šaknis, iš kurios šakojasi šoninės šaknys. Skirtingų rūšių šakniavaisiuose hipokotilio ir šaknies masės santykis skiriasi, pavyzdžiui, burokėlio šakniavaisio didesnę dalį sudaro hipokotilis, o morkos – šaknis.
Šakniavaisių cheminė sudėtis primena vaisių – juose daug tirpių angliavandenių, vitaminų, mineralinių medžiagų. Dėl šios priežasties daug šakniavaisių yra svarbūs kaip daržovės ir gyvūnų pašarai.
Ljuljailjakas
Ugnikalnį supa Atakamos dykuma. Pavadinimas lloclla yacu aimarų kalba reiškia „karštas vanduo“. Lullac Yacu kečujų kalba reiškia „stovintis vanduo“. Jau inkų laikais buvo bandoma įkopti į kalną. Čia taip pat lankėsi ir huáqueros (kapų plėšikai). 1999 m. šalia ugnikalnio Argentinos-Peru ekspedicija aptiko puikiai išsilaikiusius 500 m. senumo 3 inkų vaikų palaikus.
Žinomi ugnikalnio išsiveržimai įvyko 1854, 1868 ir 1877 metais.
left|thumb|180px|Ljuljailjako mumijos, [[Saltos provincija (Argentina)]]
Pridorožnojė (Žaslys)
Pridorožnojė (,, nuo 1907 m. Seßlacken, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Kalužskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas. 1947–2008 m. Kalužskojės apylinkės kaimas.
Giedrius Mackevičius
Giedrius Mackevičius (1945 m. gegužės 18 d. Grybėnai, Dūkšto valsčius – 2008 m. sausio 13 d. Maskva, palaidotas Grybėnuose) – Lietuvos teatro aktorius, režisierius, dramaturgas, choreografas, pedagogas. Sūnus – Rusijos televizijos žurnalistas Ernestas Mackevičius. miniatiūra|180px|right|Koplytstulpis ant G. Mackevičiaus kapo Grybėnuose
Biografija
1967 m. su pagyrimu baigė biochemiją Vilniaus universitete ir tapo Jaunimo teatro aktoriumi. 1967–1972 m. vaidino M. Tenisono pantomimos trupėje, kuri nuo 1967 m. veikė Vilniuje, vėliau Kauno Kauno profsąjungų kultūros rūmuose. 1973 m. Maskvoje įkūrė Plastinės dramos teatrą (veikė iki 1990 m.). 1977 m. baigė režisūrą A. Lunačiarskio teatro meno institute Maskvoje, M. Knebel mokinys, dėstė institute. 1992 m. įkūrė Giedriaus Mackevičiaus teatrą „Oktaedra“.
Palaidotas Grybėnų kapinėse, Ignalinos rajone. Antkapiniame koplytstulpyje išdrožtas įrašas pagal M.Martinaičio eiles: „''Jeigu aš medis, kurį kada nors nukirs, iš manęs nedarykite gardų, nesupjaukite malkoms. Iš manęs padarykite lieptą per upę, duris ar slenkstį, ties kuriuo pasisveikina. M. Martinaitis''“.
Kūryba
Pastatė operos, baleto, dramos spektaklių, parašė daugiau kaip 30 scenarijų ir libretų. Sukūrė plastinės dramos žanrą, vizualiuose, ekspresyviuose spektakliuose atsisakyta kalbėjimo, naudoti šokio, pantomimos, akrobatikos, klounados elementai, dailės, skulptūros žanrinė specifika, būdinga muzikos, spalvų, šviesų, estetinių kanonų sintezė.
2018 m. išleista pirmoji knyga lietuvių kalba apie G. Mackevičių.
Svarbesni plastinės dramos spektakliai:
Baletai:
Zubara
Zubara  – gyvenvietė ir archeologinė vietovė Kataro pusiasalio šiaurės vakarų pakrantėje,105 km nuo Kataro sostinės Dohos, priklauso Šiaurės savivaldybei. 826 gyventojai (2004 m. duomenimis). Tai buvo įtvirtintas miestas su vidinėmis ir išorinėmis sienomis.
Lapuočiai
thumb|250px|[[Drebulė]] Lapuočiai – medžiai, turintys plokščius lapus, o ne spyglius. Dauguma lapuočių meta lapus, tačiau dalis jų visžaliai. Pastarieji labiau paplitę atogrąžose ir subtropikuose.
Zubara
Zubaros fortas
Zubara žinoma dėl savo senos tvirtovės, pastatytos 1938 m. Kataro šeicho Abdula bin Džasimas al Tanis įsakymu ir atstatytas 1987 m. kaip muziejus. Jis skiriasi nuo Muraito forto, kuris buvo pastatytas už Zubaros miesto ribų.
Cechinas
thumb|right|200px|Cechinas, kaldintas [[Antonio Veniero valdymo laikais (1382-1400)]]
Cechinas  – auksinė moneta, kaldinta Venecijos respublikoje nuo 1284 iki 1797 m., kai Venecijos respublika buvo panaikinta. Cechinu vadinama nuo 1543 m.
Cechinai sverdavo 3,5 g, jis būdavo kaldinamas iš 986 prabos aukso.
Cechinai pradžioje vadinosi dukatai, o 1543 m. pavadinti cechinais pagal 'monetų kalykla', kadangi dukatais tada ėmė vadinti Venecijos kalykloje kaldinamas sidabrines monetas.
Moneta turi dukato išvaizdą: averse buvo pavaizduotas Kristus, o reverse – klūpantis dožas, imantis iš šv. Marko rankų vėliavą. Aplink parašyta: SIT TIBI CHRISTE DATUS, QUEM TU REGIS ISTE DUCATUS 'Ši hercogystė, kurią tu valdai, tau, Kristau, pašvenčiama'. Pagal paskutinį užrašo žodį Ducatus atsirado ir pavadinimas dukatas.
Venecijoje kaldino ne tik 1 cechino, bet ir 1/2 bei 1/4 cechino bei 2, 3, 10, 12 ir 100 cechinų monetas.
Cechinus kaldino ne tik Venecija, bet ir kitos Italijos valstybės – Lukos hercogystė (1572 m.), Genujos respublika (1718 m.), Roma, Bolonija, Didžioji Toskanos kunigaikštystė, taip pat Austrijos imperatorė Marija Teresė Lombardijai.
Paežerių ežeras (Vilniaus r., Lavoriškių sen.)
Paežerių ežeras – ežeras rytų Lietuvoje, Vilniaus rajone, Lavoriškių seniūnijoje, apie 10 km į šiaurės rytus nuo Lavoriškių. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,23 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 182,1 m. Krantai žemi, pelkėti, tik pietvakarinis krantas aukštokas. Į rytus plyti ~ 7 ha dydžio pelkė. Ežerą supa Dembinos miškas, tik vakarinėje pakrantėje įsikūręs Paežerių viensėdis. Ežeras nenutekantis, priklauso Manierkos upelio baseinui (Neries intakas).
Griūtys
Griūtys – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 2 km nuo Gedimino, prie Krašuonos upės.
Istorija
Archeologinės ekspedicijos metu 1985 m. kaime buvo rastas XV a. senkapis.
Gyventojai
thumb|left|250px|Griūčių kapinės
Persegres Gresik United
„Persatuan Sepakbola Gresik“, o trumpiau „Persegres Gresik“  – Indonezijos futbolo klubas iš Kebomo (Gresiko), Rytų Javos provincijoje.
Namų rungtynes žaidžia „Gelora Joko Samudro“ stadione.
Istorija
2017 m. žaidė elito pirmenybėse, bet liko 18 vietoje (paskutiniai) ir iškrito į žemesnį divizioną.
Sezonai
Šaltinis:
Jurgis Albrechtas Radvila
Jurgis Albrechtas Radvila (m. prieš 1780 m. lapkričio 23 d.) – generolas majoras 1776 metais, karaliaus generolas adjutantas, pirmos nacionalinės kavalerijos brigados rotmistras 1777 metais, 6-to regimento pulkininkas.
Biografija
Buvo Stanislovo Radvilos ir Karolinos Pociejūtės sūnus.
Šeima
Buvo vedęs Prancišką Butleraitę. Buvo bevaikis.
Buvo Stanislovo Augusto Poniatovskio elektorius 1764 metais nuo Žemaitijos kunigaikštystės.
1945 m. Nobelio premijos laureatai
1945 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Olbijos-Tempijaus provincija
Olbijos-Tempijaus provincija – Italijos provincija Sardinijoje.
Provincijai priklauso istorinis Galuros regionas, šiaurės rytų Sardinijos pakrantė („Costa Smeralda“) ir La Madalenos sala. Didžiausios savivaldybės yra Olbija (45 366 gyv. 2001 m.), Tempio Pausanija (13 992), Arzačena (12 080) ir La Madalena (11 369). Mažesnės savivaldybės yra Luras, Kalangianas, Santa Teresa Galura, Budosò, Budonis, Oschiris, Palau, Berchida ir San Teodoras.
Be italų kalbos provincijoje vartojama galuriečių kalba, kuri yra korsikiečių kalbos dialektas. thumb|left|San Teodoras
Dirvinis gelsvys
Vikšrai aksominės žalios spalvos ir su dviem išilginėmis brūkšninėmis gelsvomis linijomis. Jie aptinkami ant pupinių augalų (liucernos, vikių, gargždenio), kuriais ir maitinasi. Peržiemoja vikšrai, o pavasarį jie virsta lėliukėmis.
Paplitęs Europoje ir Azijoje. Lietuvoje dažna rūšis.
2010 m. Europos lengvosios atletikos čempionatas/Dešimtkovė vyrai
Vyrų dešimtkovės rungtis 2010 m. Europos lengvosios atletikos čempionate vyko liepos 27 - 28 dienomis Barselonoje.
Portunus trituberculatus
Portunus trituberculatus - gausiausiai žvejojama krabų rūšis pasaulyje. Kasmet pagaunama virš 300 000 tonų, iš kurių 98 % sužvejojami prie Kinijos krantų.
P. trituberculatus randamas nuo Hokaido iki Pietinės Indijos, aplink Malajų salyną ir į pietus iki Australijos krantų. Malajų kalba jis vadinamas ketam bunga - "gėliniu krabu". Gyvena seklumose smėlėtu ar purvo dugnu, nedidesniame nei 50 m gylyje, kur šie krabai krabai minta jūržolėmis ir gaudo žuvis, kirmėles ir dvigeldžius.
Šarvas gali pasiekti 15 cm plotį ir nuo priekio iki užpakalio būti 7 cm ilgio.
Giminingos rūšys:
Lasa
Lasa  – miestas Kinijos LR, Tibeto autonominio regiono ir Tibeto istorinės šalies sostinė, kultūrinis ir ekonominis centras. Tai istorinė Dalai Lamos būstinė ir Tibeto budizmo centras. 257,4 tūkst. gyventojų (2004 m.).
Geografija
Miestas išsidėstęs Tibeto kalnyne, Brahmaputros (Jarlung Dzangpo) intako Lasos slėnyje, 3650 m aukštyje. Tai aukščiausia pasaulyje sostinė (tačiau kadangi Tibetas okupuotas, aukščiausia pasaulio sostinė oficialiai yra La Pasas Bolivijoje). Lasą supa 5500 m aukščio kalnai. Daug gyventojų gyvena ne pačioje Lasoje, bet jos apylinkėse. 87 % miesto gyventojų – tibetiečiai, yra kinų, kitų kalnų tautų gyventojų.
Istorija
Lasa minima nuo I a. Ilgą laiką šiame slėnyje gyvavo pavienės gentys ir kunigaikštystės. Pasak legendos, Lasos miestą VII a. įkūrė karalius Songtsen Gampo. Netrukus Lasa tapo svarbiu Tibeto centru, miesto įtaka sparčiai augo. 641 m. pradėta Potalos rūmų statyba. Palaipsniui miestas įgijo religinę reikšmę. Čia pradėjo kurtis vis daugiau vienuolynų ir šventyklų. 1645 m. Dalai Lamai V užkariavus Tibetą, Lasa tapo oficialia šalies sostine. Potalos rūmai rekonstruoti ir nuo to laiko tapo Dalai Lamos buveine.
Kultūra
Lasa – pasauliniu mastu svarbus kultūrinis, religinis ir turistinis centras. Nepaisant miesto sinizacijos, tai Tibeto kultūros veidrodis. Pagrindinis miesto objektas – Dalai Lamos rūmai – Potala. Taip pat svarbūs objektai: Drepungo, Norbulingos, Seros vienuolynai, senosios Tibeto architektūros pastatai. 3 Lasos šventyklos įtrauktos į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Mieste vyksta įspūdingos šventės, ceremonijos. Didelę Lasos gyventojų dalį sudaro vienuoliai. Galima stebėti masines maldas, religinių maldų sakymus, meditacijas, fizines pratybas.
Saulėteka
Saulėteka – mėnesinis žurnalas, ėjęs 1900–1902 m. Bitėnuose.
Istorija
Leistas gotišku šriftu, nuo 1901 m. kai kurie rašiniai spausdinti lotyniškomis raidėmis. Leido Martynas Jankus. Spausdintas M. Jankaus spaustuvėje Bitėnuose. Išėjo 18 numerių.
Rašė apie lietuvių organizacijas, švietimo ir mokslo svarbą, ūkininkavimą, spausdino naujienas iš Lietuvos ir kitų kraštų, ragino siekti kultūros, saugoti tautos tradicijas.
Redagavo Ansas Bruožis (pirmuosius numerius), nuo Nr. 5 – Martynas Jankus.
Afalina
Afalina (Tursiops truncatus) – delfininių (Delphinidae) šeimos jūrų žinduolis. Tai viena žinomiausių delfinų rūšių, dažnai auginama delfinariumuose.
Yra 3 afalinų porūšiai;
Įpročiai
Delfinai – labai draugiški gyvūnai, gyvenantys tos pačios lyties arba abiejų lyčių – patinų, patelių ir jauniklių grupėse. Jie visada padeda vieni kitiems gaudydami žuvį, gimdymo metu, taip pat susirgus ar susižeidus. Tokia savitarpio pagalba – tai pagrindinė išgyvenimo sąlyga. Dalį dienos delfinai žaidžia. Jie bendrauja švilpaudami, leisdami specialius garsus. Iki šiol dar nežinoma, kokia sudėtinga delfinų „kalba“ ir kaip ji sudaryta. Tik tai aišku, jog jie vienas kitą atpažįsta ir „susišneka“ tarpusavyje vartodami savo „kalbą“. Gyvena grupėmis. Gyvenimo trukmė 25-30 metų (nelaisvėje kartais išgyvena iki 40 metų). Afalinos greitis vandenyje gali siekti 40 km/val. (11,1 m/s), tai yra 50 m baseiną ji gali įveikti per 4,5 sekundės. Ji taip pat gali iššokti iš vandens iki 5 metrų aukščio.
Maistas ir medžioklė
Delfinai maitinasi įvairių rūšių žuvimis, kurias aptinka pasinaudodami echolokacija (jie sugeba nustatyti objektų buvimo vietą ultragarso bangomis). Medžioklės būdas priklauso nuo žuvų rūšies. Dieną aktyvias žuvis delfinai gaudo susitelkę būriais, o naktį aktyvias žuvis medžioja tik nedaugelis delfinų. Delfinai, aptikę ir puldami žuvų būrį, visada padeda vieni kitiems. Kai jie priartėja, žuvys, žinoma bando pasprukti. Bendraudami tarpusavyje- leisdami įvairius garsus ir švilpdami – jie nesunkiai apsupa didelį žuvų būrį ir neleidžia jam išsisklaidyti. Manoma, kad delfinai, norėdami suklaidinti ir apkurtinti žuvis, sąmoningai skleidžia įvairius garsus. Kai pavienių arba būriais plaukiojančių žuvų netrūksta, delfinai draugiškai medžioja dieną. Jeigu žuvų mažai, jie pasitenkina ir aštuonkojais, taip pat tyko žuvų, gyvenančių jūros gelmėse. Afalinos dar valgo ir krevetes.
Dauginimasis
Afalinos poruojasi pavasarį ir vasarą. Jaunikliai išvysta pasaulį po 10-12 mėnesių, gimsta vandenyje uodega į priekį. gimdančią motiną ir naujagimį globoja ne mažiau kaip dvi patelės. Tai būtina apsauga, nes kraujas, kurio motina netenka gimdymo metu, labai greitai vilioja vandens plėšrūnus ryklius. „Pribuvėjos“ patelės kartais dalyvauja ir pačiame gimdyme. Jos padeda motinai iškelti ką tik gimusį jauniklį į vandens paviršių, kad jis pirmą sykį įkvėptų oro. Panašiai skubama į pagalbą ištikus nelaimei, pvz., kai vienas iš delfinų susižeidžia. Nukentėjęs delfinas „šaukiasi“ kitų, skleisdamas tam tikrus garsus, kad jam padėtų iškilti ir įkvėpti oro. Atsivedusi mažylį motina su dar viena patele atsiskiria nuo būrio. Delfiniukas minta pienu iš spenių, kurie yra prie motinos lytinės angos. Patelės rūpinasi savo palikuoniais mažiausiai 16 mėnesių, todėl gali poruotis tik kartą per dvejus arba trejus metus. Delfinai nėra „ištikimi“ gyvūnai. Patelė gali kiekvieną kartą poruotis vis su kitu delfinu. Lytinė branda: apie 6-8 metus. Poravimasis: bet kuriuo metų laiku, bet dauguma jauniklių gimsta vasarą. Jauniklių kiekis: gimdo tik po vieną.
Apsauga
Afalina – išimtis tarp daugumos kitų delfinų rūšių. Šiandien jai pavojus išnykti negresia.
Izabela Poniatovska
Izabela Elžbieta Poniatovska Branicka (1730 m. liepos 1 d. Volčine - 1808 m. vasario 14 d. Balstogėje) – trečioji Lenkijos karūnos etmono Jano Klemenso Branickio žmona.
Biografija
Už Jano Klemenso Branickio ištekėjo 1748 m. lapkričio 19 dieną, kai jai tebuvo 18 metų, o jos vyrui 59 metai. Izabelos tėvas buvo Stanislavas Poniatovskis, o motina Konstancija Čartoriska. Izabelos brolis Stanislovas Augustas Poniatovskis nuo 1764 m. tapo Abiejų Tautų respublikos karaliumi.
Nepaisant jauno amžiaus aktyviai dalyvavo Balstogės miesto vystyme. Buvo labai energinga ir malonaus būdo. Balstogės mieste finansavo kelių mokyklų statybą. Aktyviai stengėsi sutvarkyti mokyklas pagal Edukacinės komisijos 1777 m. sudarytą mokymo sistemą. Balstogėje įkūrė akušerijos mokyklą. Mėgo kultūrą ir meną, į Balstogės Branickių rūmus kviesdavosi aktorius ir menininkus iš Miuncheno, Milano ir Londono. Rūmų bibliotekoje buvo sukaupusi apie 200 knygų. Taip pat kolekcionavo įvairius žemėlapius, paveikslus, architektūrinius planus, teleskopus, gaublius, 1771 m. mirus vyrui tapo visų jo turtų paveldėtoja. Antrasis Izabelos vyras buvo Mazovijos vaivada Andrius Mokronovskis. Mirė 1808 m., palaidota Balstogės Marijos Dangun Žengimo arkikatedroje bazilikoje.