cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Algirdas Šertvytis
Biografija
Vokiečių okupacijos metais dirbo geležinkelių valdyboje ir buvo vienas iš jaunimo organizatorių priešinantis nacių įvestai tvarkai. Baigė Nojhofo žvalgų mokyklą, buvusią už septyniolikos kilometrų nuo Karaliaučiaus. 1944 m. rudenį nusileidę iš Rytprūsių parengti LLA kovotojai Adolfas Kubilius, Algirdas Šertvytis, Šarūnas Jazdauskas, Jonas Dūda ir kiti įkūrė Žemaitijoje LLA Žemaičių legioną. A. Šertvytis dirbo LLA štabe ryšininku ypatingoms užduotims, vežiojo pogrindžio spaudą, platino laikraščius „Į Laisvę“ bei „Karinės ir politinės žinios“.
1999 m. apdovanotas Vyčio Kryžiaus ordino Karininko kryžiumi, 2001 m. Kariuomenės kūrėjų savanorių medaliu.
Tomislav Pek
Tomislavas Pekas (g. 1985 m. spalio 22 d.) – Kroatijos futbolininkas, saugas arba puolėjas.
Karjera
Profesionalo karjerą pradėjo 2003 m. Atstovavo Kroatijos aukščiausioje lygoje žaidusiai „Zagreb“.
2005 m. sezone persikėlė į Zagrebo priemiesčio „Samoboro“ kklubąą.
2006 m. perėjo į Kroatijos antrosios lygos Zaprešičiaus „Inter“.
Vėliau žaidė NK Zagorec, Predionica Klanjec, Segesta ekipose.
2012 m. pasirašė sutartį su Vilniaus miesto futbolo draugija „Žalgiriu“. . Po sezono žaidėjas išvyko į gimtinę.
Nuo 2013 m. rungtyniavo HNK Šibenik.
Kulva
Kulva – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės vakarus nuo Jonavos, abipus kelio kelio, Kulvos kalvagūbryje (90–105 m virš jūros lygio; Vilkijos kalvagūbrio dalis). Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Kulvos Švč. Mergelės Marijos bažnyčia (pastatyta 1925 m.), veikia Kulvos Abraomo Kulviečio pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-55055), Kulvos dvaro parkas su senų liepų alėja, senosios kapinės. Prie kelio į Kauną pastatytas obeliskas A. Kulviečio garbei (architektas K. Gibavičius). Yra augalininkystės žemės ūkio kooperatyvas „Kulvos žemė“.
Vincas Bielskus
Vincas Bielskus (1871 m. rugsėjo 7 d. Balsupiai, Marijampolės apskr. – 1958 m. vasario 11 d. Pareigas, Tomsko sritis, Rusija) – knygnešys, Lietuvos valstybės veikėjas.
Biografija
Valstietis. Savo ūkyje slėpdavo knygnešių Juozo Kanclerio, I. Klimavičiaus iš Mažosios Lietuvos atgabentą draudžiamąją lietuvišką spaudą, ją paskirstydavo ir išgabendavo kitiems knygnešiams. Buvo Sietyno draugijos valdybos iždininkas. 1897 m. žandarai draugiją likvidavo, per kratą V. Bielskų suėmė; už užstatą paleistas. 1899–1907 m. Marijampolėje laikė parduotuvę, kuri buvo priedanga draudžiamajai spaudai platinti. Nuo 1901 m. priklausė knygnešių Artojų draugijai. Rašė korespondencijų į lietuvišką spaudą. 1903 m. ketinta jį ištremti, 1904 m. panaikinus spaudos draudimą byla nutraukta. 1917 m. dalyvavo Vilniaus lietuvių konferencijoje, kuri išrinko Lietuvos Tarybą, paskelbusią šalies Nepriklausomybę.
Kulva
Istorija
Gyvenvietė (Kulwa) pažymėta XIV a. kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymuose, Kulvos žemė pirmą kartą paminėta 1382 m. Naujojoje Prūsijos kronikoje, vėliau minimas Kulvos dvaras. XVI a. pradžioje pastatyta medinė koplyčia, apie 1650 m. jos vietoje pastatyta mūrinė; 1847 m., 1911 m. perstatyta, per II pasaulinį karą sudegė, išliko tik 1903–1921 m. metrikų knyga. Atidaryti maldos namai, vadinami Kulvos Švč. Mergelės Marijos bažnyčia. 1909 m. įsteigta parapija.
XIX a. Kulva buvo miestelis Kauno apskrities Žeimių valsčiuje, čia buvo dvi dvarvietės – Aukštutinės Kulvos dvaras ir Žemutinės Kulvos dvaras.
Vincas Bielskus
Biografija
Kai Raudonoji Armija 1940 m. įžengė į Lietuvą, LR Prezidento kanceliarijos viršininkas Pijus Bielskus nuvyko pas savo brolį Vincą Bielskų ir jo namuose paslėpė Lietuvos Nepriklausomybės Akto originalą, kurio tolesnis likimas tebėra nežinomas. Pastangos rasti jį vėliau liko bevaisės.
Kulva
Istorija
2014 m. patvirtintas Kulvos herbas.
Vincas Bielskus
Biografija
1941 m. birželio 14 d. sovietinės valdžios ištremtas į Sibirą. 1990 m. liepos 8 d. palaikai perlaidoti Balsupiuose.
Kulva
Gyventojai
1923 m. 73 gyventojai gyveno Kulvos bažnytkaimyje, 30 – Aukštutiniame Kulvos dvare, 77 – Žemutiniame Kulvos dvare.
Žymūs žmonės
Kulvoje, nedideliame dvarelyje yra gimęs lietuvių švietėjas, mokslo veikėjas Abraomas Kulvietis (1510–1545). Grįžo iš užsienių pašlijus sveikatai, gyveno su motina. Kulvoje mirė ir buvo palaidotas.
Vincas Bielskus
Biografija
Kartu su Jonu Matulevičiumi Balsupių kaime pastatė pradžios mokyklą.
Joniškio rajono Jono Avyžiaus viešoji biblioteka
Joniškio rajono Jono Avyžiaus viešoji biblioteka – pagrindinė biblioteka Joniškio rajono savivaldybėje, veikianti Joniškio mieste.
Pašvinys
Pašvinys – ežeras šiaurės Lietuvoje, Šiaulių rajone, apie 10 km į pietvakarius nuo Bubių, 3 km į vakarus nuo Kurtuvėnų, Kurtuvėnų regioniniame parke. Ežeras beveik apskritas – ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus 0,59 km, plotis 0,46 km. Altitudė 129,3 m. Gylis siekia 8,6 m. Krantai daugiausia žemi, pelkėti, o pietinis apaugęs Vainagių mišku. Iš Pašvinio šiaurės rytuose išteka Šyvinio upelis, įtekantis į Ventos-Dubysos perkasą.
Joniškio rajono Jono Avyžiaus viešoji biblioteka
Istorija
thumb|left|[[Jonas Avyžius (1922–1999), rašytojas, publicistas]]
Pašvinys
Ežerą supa Pašvinių kaimas, kolektyvinių sodų bendrija. Veikia kaimo turizmo sodyba. Šalia pietinio kranto praeina kelias. Pietvakarinėje pakrantėje yra įrengtas paplūdimys. Pietiniu krantu eina riba su Kelmės rajonu.
Joniškio rajono Jono Avyžiaus viešoji biblioteka
Istorija
1937 m. Švietimo ministro įsakymu Joniškyje įsteigta viešoji valstybinė biblioteka su skaitykla. Biblioteka įsikūrė dviejuose A. Smetonos g. 15a (dabar Livonijos g.) kambariuose. Nelengvi pirmųjų bibliotekos įkurtuvių rūpesčiai turint 600 knygų fondą, 2 neremontuotus kambarius, 3 stalus, 2 lentynas teko pirmajai vedėjai Valentinai Ivanovaitei. Nežiūrint įkurtuvių sunkumų ir vėlesnių laikmečių kaitos išbandymų, Viešosios bibliotekos atidarymas tiek kultūrine, tiek švietėjiška prasme buvo reikšmingas miesto istorijos faktas.
Kiekvienas istorinis etapas savaip paveikė bibliotekos veiklą. Nuo 1940 m. sovietinės valdžios iniciatyva bibliotekos veiklos pobūdis pradedamas keisti ideologizuota linkme. Biblioteka centralizuotu būdu aprūpinama knygomis, tuo pat metu pradedamas fondo valymas nuo taip vadintos religinės, antikomunistinės literatūros, laikmečio dvasios neatitikusių užsienio autorių grožinių kūrinių. 1940 m. biblioteka perkelta į kitas suremontuotas patalpas Vilniaus g., arčiau miesto centro.
2001 m. rajono viešoji biblioteka už kraštotyros veiklą apdovanota Mato Slančiausko premija. 2001-ieji metai susiję su naujų informacijos technologijų diegimo pradžia, kuomet Viešoji biblioteka gavo paramą ir pradėjo įgyvendinti ALF paremtą projektą „Infolinija besimokančiai miesto jaunuomenei“. 2001 m. iš LR Kultūros ministerijos programos „Visuomenės informacinis aprūpinimas“ biblioteka gauna interneto ryšį, kompiuterius ir atidaro interneto skaityklą. Tais pačiais metais Viešoji biblioteka priimta į LIBIS (Lietuvos integralią bibliotekų informacijos sistemą), įdiegtas komplektavimo ir katalogavimo posistemis, nuo 2002 m. kuriamas elektroninis katalogas. 2003 m. įdiegus analitikos posistemį, Viešoji biblioteka dalyvauja nacionalinės bibliografijos duomenų banko kūrime.
2004 m. gegužę bibliotekai suteiktas kraštiečio rašytojo Jono Avyžiaus vardas. Per visą bibliotekos gyvavimo laikotarpį bibliotekai vadovavo 17 vadovų. Vadovai: Irena Rudokienė, Aldona Jokūbaitienė, Julija Rumbauskienė, Vilija Gilienė vadovavusi bibliotekai 1984–2005 m.
Filialai
2022 m. kovą bibliotekai priklausė 17 filialų.
Vytautas Bigelis
Vytautas Bigelis (1945 m. rugpjūčio 8 d. Padumbliuose, Kapčiamiesčio valsčius – 1999 m. lapkričio 15 d. Ulugbeko gyvenvietėje, Taškentas) – Uzbekijos chemikas neorganikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Joniškio rajono Jono Avyžiaus viešoji biblioteka
Filialai
XXI a. pradžioje uždaryti filialai:
Vytautas Bigelis
Biografija
1968 m. baigė Taškento universitetą. Nuo 1966 m. dirbo Branduolinės fizikos institute Taškente; nuo 1995 m. profesorius. 1986 m. chemijos mokslų daktaras. Nuo 1997 m. Niujorko mokslų akademijos narys. Mirė ir palaidotas 1999 m. Taškente.
Tėvai Motiejus Bigelis (1907–1983) ir Stasė Bigelienė (1914–1994). Seserys Gražina Bigelytė-Bulavienė (1938–2009) ir Birutė Dabkuvienė. Žmona Tatjana (a. a.). Vaikai: Valentina, Algis ir Viktorija.
Mokslinė veikla
Svarbiausi darbai iš puslaidininkinių elektrochemijos dangų ir jų savybių, radionuklidų išskyrimo iš vandeninių tirpalų elektrochemijos metodų, retųjų ir spalvotųjų metalų metalurgijos. Sukūrė technologiją labai gryniems selenui, telūrui, stibiui, bismutui gauti elektrochemijos būdu, elektroadsorbcinį būdą jodo radionuklidams išskirti.
Lietuvos ir Rusijos žemių draugija
Lietuvos ir Rusijos žemių draugija – 1831 m. sukilimo dalyvių, emigravusių iš buvusios LDK teritorijos, kultūros–švietimo organizacija Paryžiuje.
Istorija
Paryžiuje susitelkę Lietuvos bajorai prancūzų buvo nuolat klausinėjami: ''Iš kur atvyko? Kodėl turėjo emigruoti?'' Subrendo mintis telkti ir skleisti medžiagą apie gimtąją šalį ir jos gyventojus, rinkti 1831 m. sukilėlių prisiminimus apie buvusius kovinius žygius. Ši veikla ne tik turėjo ugdyti augantį jaunimą patriotine dvasia, bet ir sukilimo bendradalyviams iš Lenkijos Karalystės parodyti, kad Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valstybingumo tradicijos tebėra gyvos.
Bendraminčiai steigiamajam posėdžiui susirinko 1831 m. gruodžio 10 d. Naujoji organizacija buvo pavadinta Lietuvos draugija, jos pirmininku išrinktas Cezaris Pliateris, sekretoriumi – Leonardas Chodzka, pastarąjį po to pakeitė Feliksas Vrotnovskis. Vėliau į draugiją įstojo sukilėliai iš Ukrainos ir Baltarusijos, todėl 1832 m. kovo 4 d. organizacija pervadinta į Lietuvos ir Rusijos žemių draugiją. Nariais įsirašė: Ipolitas Klimaševskis, Karolis Vodzinskis, Valerijonas Petkevičius, Jonas Grotkovskis, Karolis Leščinskis, Mykolas Prozoras, Juozapas Zenkovičius, Aleksandras Volotkovičius, Liudvikas Zambžickis, Adomas Kolyška, Ignacijus Kliukovskis, Antanas Pžetiševskis, Kazimieras Rutkovskis, Juozapas Straševičius, Jonas Janiševskis, Aleksandras Rypinskis, Pranciškus Šemiota, Jonas Činskis, Petras Kopčinskis, Anupras Jacevičius, Vincentas Bortkevičius ir kt.
Veikla
Buvo rengiami Draugijos susirinkimai, juose lenkų kalba skaitomi pranešimai pasirinktomis temomis. Vladislovas Pliateris parašė darbą „Lietuvos padėtis laikotarpyje tarp Lenkijos padalijimo ir Varšuvos sukilimo“, Antanas Glušnevičius – „Lietuvos statistiniai duomenys“. Visgi didžiausias dėmesys buvo skiriamas pralaimėtam sukilimui nušviesti. Joachimas Lelevelis supažindino su Lietuvos Tautinės vyriausybės formavimo ypatumais, Karolis Potulickis – su gen. Antano Gelgaudo veikla, Eustachijus Januškevičius – su gen. Samuelio Rožickio žygiu į Lietuvą. Kovų eigą atskiruose regionuose aprašė: Petras Butkevičius – Telšių paviete, Petras Jasinskis – Ukrainoje, Mykolas Podčiašinskis – visoje Lietuvos teritorijoje.
Kai kurie pateikti kūrinėliai buvo itin trumpi – nors autoriai buvo išsilavinę, bet daugeliui jų trūko literatūrinio darbo įgūdžių. Patarimais padėjo poetai Julius Slovackis ir Adomas Mickevičius, pastarasis kurį laiką vadovavo Draugijos literatūros skyriui. Suredaguoti gausią memuaristinę medžiagą apsiėmė Feliksas Vrotnovskis. 1835 m. Paryžiaus Augusto Linardo leidykloje pasirodė pirmoji sukilėlių kūrybos knyga. Ne visi sutiko su redaktoriaus taisymais ir kai kurių autorių pateikta sukilimo veiksmų traktuote. Didžiausią kartėlį sukėlė konspiracinės veiklos momentų atkleidimas – carinės Rusijos policija po knygos išleidimo suėmė likusius Lietuvoje joje aprašytus asmenis. 1875 m. Leipcigo F.A. Brockhaus leidykloje išėjo sukilėlių memuarų antrasis tomas. 1845–1846 m. Ksaveras Bronikovskis dalį Draugijos sukauptos medžiagos Paryžiuje išspausdino keturtomyje „Pamętniky polskie“. Sukilimo šimtmečio proga lenkų istorikas Henrikas Stanislovas Moscickis Vilniuje išleido neskelbtų prisiminimų knygą. Keletas netyrinėtų rankraščių ir atskirų lapų iki šiol saugomi Lenkų bibliotekos Paryžiuje fonduose.
Lietuvos sukilėlių dvarai caro valdžios buvo nusavinti, atsidūrę užsienyje pabėgeliai turėjo rūpintis išgyvenimu. Dalyvavimas Draugijos darbe vis labiau darėsi problematišku ir jos veikla pamažu užgeso. Atkaklesnieji įsijungė į kitą Paryžiuje įsikūrusią prolenkiškos orientacijos Istorinę–literatūrinę draugiją (veikė 1832–1893 m.).
Romualdas Marcinkus (1941)
Romualdas Marcinkus g. 1941 m. Vaiguvoje, Kelmės raj.) – lietuvis, TSRS žvalgybininkas, KGB generolas, pasiekęs aukščiausią karjerą TSRS KGB centriniame aparate iš visų lietuvių žvalgybininkų.
Biografija
1959–1963 m. studijavo Šiaulių pedagoginiame institute. 1963 m. Šiaulių vidurinės mokyklos berniukų bendrabučio auklėtojas. 1963–1965 m. tarnavo tarybinėje armijoje.
Po 1965 m. pradėjo dirbti KGB – 1965–1970 m. ėjo operatyvinio įgaliotinio pareigas Šiauliuose. Nuo 1971 m. studijavo KGB Maskvos institute (RF užsienio žvalgybos akademija), specializavosi veiklai vokiškai kalbančiose šalyse. Buvo siunčiamas į Vakarus, ten vykdė KGB Pirmosios vyriausiosios valdybos pavestas užduotis Vokietijos Federacinėje Respublikoje, Šveicarijoje.
1979–1983 m. gyveno Rytų Berlyne, TSRS ambasados diplomato Justo Vinco Paleckio dėka užmezgė glaudžius santykius su ten dirbusiais lietuviais.
1984 m. pradėjo eiti KGB Pirmosios vyriausiosios valdybos 19-ojo skyriaus viršininko pavaduotojo pareigas, koordinavo KGB rezidentūrų veiklą vokiškai kalbančiose valstybėse. 1987 m. birželį pulkininkas pateikė analitinę medžiagą, skirtą TSKP CK generaliniam sekretoriui Michailui Gorbačiovui apie politinę Vokietijos Demokratinės Respublikos krizę.
1989 m. suteiktas generolo laipsnis, pradėjo eiti 19-ojo skyriaus viršininko pareigas, apdovanotas Raudonosios vėliavos ordinu.
1990 metų kovo 4 d. pradėjo eiti LTSR KGB pirmininko pareigas, į kurias buvo anksčiau paskirtas dėl savo solidžios patirties užsienyje. 1991 metų sausio pradžioje atsistatydino iš savo pareigų dėl nesutarimų su GRU atstovais dėl kruvinųjų įvykių rengimo Vilniuje. R. Marcinkų desantininkai atgabeno į Maskvą, KGB 3 mėnesius laikė spec. režimo gydymo įstaigoje, po to išleido į dimisiją.
G. Petriko konsultantas saugos klausimais, vėliau EBSW padalinio Ekonominės saugos tarnybos, Saugumo ir informacijos tarnybos (SIT) direktorius. Dėl savo paslaptingumo ir diskretiškumo vadintas „Misteriu Nieku“.
Skaržyskas-Kamena
Skaržyskas-Kamena – miestas vidurio rytų Lenkijoje, Švento Kryžiaus vaivadijoje, apie 34 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos sostinės Kelcų. Administracinis apskrities (Powiat skarżyski) centras, įsikūręs prie Kamenos (Kamienna) upės. Turi apie 49 tūkst. gyv. Iki 1928 m. miestas vadinosi Kamena. Neformaliai vartojama pirmoji pavadinimo dalis – Skaržyskas.
Miestas yra svarbus geležinkelio mazgas. Pro čia praeina geležinkeliai Sandomieras–Koliuškai (Sandomierz, Koluszki) ir Krokuva–Varšuva.
Istorija
thumb|left|200px|Bažnyčia senamiestyje Apie Milicos gyvenvietę (dab. Skaržysko ribose) pirmą kartą rašoma 1173 m., kai čia buvo susirinkę riteriai, o jiems vadovavo Mažosios Lenkijos kunigaikštis Kazimieras II Teisingasis.
1923 m. Kamenai suteiktos miesto privilegijos. 1924 m. pastatyta ginkluotės gamykla MESKO. Dalis jos pastatų per II Pasaulinį karą buvo panaudoti priverčiamojo darbo stovyklai, kurioje žuvo tūkstančiai vietinių žydų.
ArtRave: The Artpop Ball
Artrave: The Artpop Ball Tour (stilizuotai ArtRave: The ARTPOP Ball Tour) – tai ketvirtasis amerikiečių atlikėjos Lady Gaga koncertinis turas. Šis turas yra skirtas albumo Artpop (2013) reklamai. Pirmosios koncertinio turo datos paskelbtos socialiniame tinklalapyje Facebook, Gruodžio 3 dieną, 2013. Pirmieji koncertai vyks Šiaurės Amerikoje.
Dainų sąrašas
Šaltinis -
Dovilų evangelikų liuteronų bažnyčia
Dovilų evangelikų liuteronų bažnyčia – neogotikinė evangelikų liuteronų bažnyčia Dovilų miestelio centre. Pastatyta 1862 m.
ArtRave: The Artpop Ball
Personalas
Personalo sąrašas sudarytas remiantis ArtRave: The Artpop Ball turo knyga.
Dovilų evangelikų liuteronų bažnyčia
Planavimas
1739 m. bažnyčią Doviluose statyti buvo numatęs Prūsijos valdovas Frydrichas Vilhelmas I, „nes lietuviai vis dar prastai išugdyti, nesubrandinti krikščionybei“. Tačiau karaliaus nurodymas liko neįgyvendintas – 1740 m. jis mirė. Vėliau Prūsijos valdžia atsisakė paremti šią iniciatyvą, motyvuojant sunkia finansine karališkojo iždo padėtimi.
Evangeliškos pamaldos Doviluose pradėtos laikyti tik nuo 1784 m. Vienoje mokyklos patalpų įrengta nedidelė salė pamaldoms. Tikinčiųjų lėšomis konfesinius patarnavimus atlikdavo mokytojas. 1818 m. vykdytos teritorinės-administracinės reformos metu numatytas parapijos dydis – 5000 žmonių. Peržengus šią ribą parapija buvo dalijama į dvi savarankiškas bendruomenes, nesant tokios galimybės, skiriamas dar vienas dvasininkas.
Pirmuoju pamokslininku 1846 m. atsiųstas Klaipėdos lietuvių bažnyčios diakonas Hermann Leopold Friedrich Hann. Dovilų evangelikų parapija oficialiai pripažinta tik 1854 m. Jai priskirti 35 kaimai, anksčiau priklausę Klaipėdos ir Priekulės evangelikų liuteronų parapijoms.
Statyba
1859 m. į Dovilus atkeltas kunigas Augustas Harner ėmė rūpintis bažnyčios statybos reikalais. 7000 talerių skirta iš Klaipėdos ir Priekulės parapijose surinkto kalėdinės rinkliavos mokesčio, apskrities „Patronatsmaterialen“ fondo, bendruomenė paaukojo 900 talerių, statybinė medžiaga – akmenys – surinkti iš Dovilų apylinkių. Klaipėdos apskrities architektas H. Meyer paruošė bažnyčios projektą.
1861 m. liepos 17 d. padėtas kertinis bažnyčios akmuo, per metus išmūryta bažnyčia. Statybos rangovu pakviestas mūrininkas meistras iš Klaipėdos Wossing, statybos darbams vadovavo taip pat klaipėdietis mūrininkas meistras Hallinger.
1862 m. rugsėjo 18 d. pašventintas masyvus tašyto akmens mūro su plytų intarpais pastatas. Įrengti 12 registrų vargonai, altorių puošė „Laiminančio Kristaus“ paveikslas. Sakralinius reikmenis – Bibliją, sidabrinę taurę ostijoms – padovanojo dvarininkas Baronowski iš Šernų, krikštykla – Kintų parapijos dovana. Į pamaldas parapijos žmones kvietė du varpai. Apie 1862 m. pastatyta klebonija bei naujas mokyklos pastatas.
Sovietmetis ir Nepriklausomybės atkūrimas
1944 m. rudenį Raudonosios armijos artilerijos dalinys pavertė bažnyčią arklidėmis, nuniokojo interjerą – nuvertė altorių, sunaikino vargonus, šildydamiesi prie laužo kareiviai sudegino suolus, o pasitraukdami dar išdaužė ir langus.
1948 m. rugpjūčio 5 d. sovietinė valdžia įregistravo Dovilų parapiją, 1990 m. sausio 29 d. ji pakartotinai įregistruota Religijos reikalų taryboje. 1991 m. sandėliu ir malūnu paversta bažnyčia grąžinta evangelikų liuteronų parapijai. Nuo 1993 m. pradėti restauravimo darbai (projekto autorius Vytautas Šliogeris). 1995 m. gegužės 28 d. įvyko bažnyčios atšventinimo pamaldos.
1997 m. Dovilų evangelikų liuteronų bažnyčia įrašyta į LR nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą.
Kunigo Liudviko Fetingio vadovaujama Dovilų parapija yra viena aktyviausių istorinėje Klaipėdos krašto teritorijoje. Pamaldos Dovilų bažnyčioje vyksta kas antrą sekmadienį. Parapijos kultūrinę veiklą ne tik Lietuvoje, bet ir užsienyje reprezentuoja kunigo suburtas Plikių ir Dovilų parapijų jaunimo pučiamųjų instrumentų orkestras „Berželis“. Šis kolektyvas, tęsiantis beveik prieš 90 metų Plikiuose įkurtos bendrijos ir choro „Berželis“ istorines veiklos tradicijas, 2004 m. minėjo atsikūrimo dešimtmetį.
Švenčionių miesto seniūnija
Švenčionių miesto seniūnija – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Švenčionių rajono savivaldybėje, apėmęs tik Švenčionių miestą.
Istorija
Miesto seniūnija įkurta 1995 m., 2013 m. gruodžio 1 d. prijungta prie Švenčionių seniūnijos.
Seniūnaitijos
2009 m. įsteigta 11 seniūnaitijų:
Chenifra
Chenifra  – miestas centrinėje šiaurės Maroko dalyje, Atlaso kalnų apsuptyje.
Kaltanėnai (kaimas)
Kaltanėnai – buvęs kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 1 km nuo Kaltanėnų miestelio.
Angininkai
Angininkai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Simno, prie kelio. Į vakarus nuo kaimo telkšo Angininkų ežeras.
Etimologija
Kalbininko A. Vanago teigimu, kaimui vardą davė ežeras vardu Angys (vandenvardinis vietovardis). Tikriausiai čia turimas omenyje Angininkų ežeras.
Thongphapumo nacionalinis parkas
Thongphapumo nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas vakarų Tailande, Kančanaburio provincijoje. Parkas įkurtas 2009 m. gruodžio 23 d.
Vieta
Parkas užima 1 120,00 km², apima Thongphapumo (Thong Pha Phum) ir Srisavato (Sri Sawat) apylinkių miškus Mianmaro pasienyje, 150 km į šiaurės vakarus nuo provincijos centro Kančanaburio.
Flora ir fauna
Parke gyvena: azijinis dramblys, Indijos muntjakas, baltarankis gibonas, baltaliemenis tapyras ir kt, sutinkama daug paukščių: pilkasis povinis fazanas, didysis kukalis, tamsiakrūtė nendrinukė siuvėja (Orthotomus atrogularis), pilkakepuris bulbiulis (Pycnonotus aurigaster) ir kt.
Janas Kostka
Janas Kostka (1529 m. – 1581 m. gegužės 31 d.) – Lenkijos valstybinis veikėjas ir magnatas, karaliaus sekretorius (nuo 1554), Prūsijos žemės iždininkas (1554), Malborko ekonoms (1554), Gdansko kaštelionas (1556), Sandomiro vaivada (1574–1581). Malborko, Plocko, Tčevo, Golubsko ir Lipenecko seniūnas.
Biografija
thumb|Jano Kostkos antroji žmona Sofija Odrovonž Lenkijos magnatų Kostkų giminės atstovas, herbo „Dąbrowa“ savininkas. Pamario ir Chelmo vaivados Stanislavo Kostkos (1487–1555) ir Elžbietos iš Elenbergo sūnus.
Išsilavinimą gavo Vokietijojje, Flandrijoje ir Ispanijoje. 1568 metais Janas Koska Lenkijos karaliaus Žygimanto Augusto buvo paskirtas Jūros komisijos vadovu. Užsiėmė Lenkijos karinio jūrų laivyno organizavimu. Buvo unijos tarp Lenkijos ir Prūsijos karalyščių šalininkas.
Dalyvavo Liublino unijos (1569) ir Varšuvo konfederacijos (1573) aktų pasirašyme.
Šeima ir vaikai
1-ji žmona nuo 1555 metų Jadvyga Pržerebska, vaikai nuo pirmos santuokos:
2-ji žmona nuo 1575 metų Sofija Odrovonž (apie 1540–1580), Rusios vaivados Stanislovo Odrovonžo duktė, Jano Kristupo Tarnovskio našlė. Dėka santuokos su Sofija Odrovonž, gavo valdyti Jaroslavo miestą. Vaikai nuo antros santuokos:
Vernijis
left|120px
Vernijis – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Lazdijų rajone, apie 1,5 km į šiaurę nuo Veisiejų, Veisiejų regioniniame parke. Telkšo rininės kilmės, stačiašlaičiame duburyje, savo forma primenančiame arką. Ilgis iš pietryčių į vakarus – pietvakarius 3,75 km, plotis iki 0,93 km. Altitudė 113,9 m. Krantai daugiausia sausi, vidurinėje ir rytinėje dalyje kiek supelkėję. Visos vakarinės pusės pakrantės apaugusios mišku, krūmais (Babrų miškas). Atabradas padengtas smėliu, daug kur užžėlęs nendrėmis ir meldais (įlankose dar ir lūgnėmis, plūdėmis). Dugnas duobėtas, padengtas dumblinga klintimi ir karbonatingu dumblu.
Tailando provincijos
thumb|250px|Tailando provincijos Tailando provincijos – Tailando administraciniai vienetai. Jų yra 75 ir sostinė Bankokas, kuri dažniausiai laikoma 76-ąja provincija.
Vernijis
Į Vernijį įteka Morkavo upelis (iš Morkavo ežero), Purviškė (iš Purviškio ežero), Termentas (iš Termento ežero), Beržavietis (iš Ilgio ežero), pietvakariuose į Ančią išteka Vernijo upelis (Baltosios Ančios baseinas). Ežero pratakumas 152 % per metus.
Tailando provincijos
Regionai
Kadangi provincijos yra palyginti smulkios, jos grupuojamos į penkias geografines grupes (regionus):
Vernijis
Prie Vernijo įsikūrę Jakonys, Radvilonys, Rūda, Smarliūnai.
Tailando provincijos
Regionai
Geriausiai ekonomiškai išvystytos yra Centrinė ir Pietinė Tailando dalys, silpniausiai – Šiaurinė.
Konkurencinė žvalgyba
Konkurencinė žvalgyba (, CI) – informacijos apie konkurentus rinkimo teorija ir praktika.
Vernijis
Vandenvardis Verni̇̀jis vedamas iš šaknies ver-, kuri siejama su virimo reikšme.
Tailando provincijos
Provincijų sąrašas
Provincijos (tajų kalba: จังหวัด, changwat) pavadinimas visada sutampa su jos sostinės (เมือง, mueang) pavadinimu. Sostinė visada yra didžiausias provincijos miestas, išskyrus Songkhla. Istoriškai provincijos susiformavo feodalinio susiskaldymo laikais, kuomet Tailandas buvo sudarytas iš daugybės smulkių miestų – valstybių (mueang). Po suvienijimo jų teritorijos buvo išsaugotos kaip administraciniai vienetai.
Konkurencinė žvalgyba
Apie 70-80 proc. CI medžiagos yra viešai prieinama – internete, spaudiniuose, atskleidžiama komunikacijos, renginių metu.
Informacija apie įmonę ir jos konkurencinius pranašumus visada buvo svarbi ir domino ne tik jos vadovus. Tai gali tapti vienu strateginių pranašumų, jei informacija yra tinkamai panaudojama.
Pavyzdžiui, JAV listinguojamos bendrovės privalo pagal Sarbanes-Oxley-Act savo akcininkams per 48 h pranešti apie įvykius ir žinias, svarbias įmonės ateičiai ir konkurencigumui.
Svigariai
Svigariai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Antalieptės, rytiniame Liedžio ežero krante.
Istorija
Kaimo pavadinimas atsirado XVII amžiuje nuo čia apsigyvenusio Svigario šeimos, kuri išmirė 1711 m. maro metu. Tuščiose sodybose Balčių dvarininkas apgyvendino Bružo ir Dičiūno šeimas. Bružo pavardė išnyko 1943 m., Dičiūno palikuonys gyvena iki šiolei. 1944 m. į užsienį pasitraukė Aleksas Dičiūnas, jo tėvą Joną Dičiūną 1950 m. nuteisė 10-čiai metų. Jurgio Dičiūno vienas sūnus Jonas (1920–1943) žuvo vokiečių kariuomenėje, kitas Bronius (1921–1945) – fronte prie Berlyno.
Veisiejis
Veisiejis – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Lazdijų rajone, apie 3 km į pietvakarius nuo Veisiejų. Telkšo ilgoje, siauroje rinoje, besidriekiančioje šiaurės–pietų kryptimi, o šiaurėje užsisukančioje į rytus. Ilgis – 12,8 km, plotis – iki 1,3 km. Altitudė 111 m. Giliausia vieta siekia 33,8 m. Kranto linija labai vingiuota, daug giliai į sausumą įsiterpiančių įlankų. Ežere yra 10 salų (9,45 ha, 1,42 ha, 1,29 ha, 0,81 ha, 0,79 ha, 0,59 ha, 0,38 ha, 0,31 ha, 0,24 ha ir 0,21 ha), kurių bendras plotas 15,49 ha. Ežero krantai daug kur aukšti ir gan statūs. Pakrantėse (ypač pietinėje dalyje bei prie šiaurės rytų įlankos) auga miškai (pušynai) – Šulnelių, Girelės, Paveisininkų, Nasūtų, Ivoškų, Juodo Kauknorio, Balto Kauknorio miškai. Dugnas duobėtas, padengtas karbonatingu ir sapropelingu dumblu, durpėmis. Atabradas siauras, dengiamas smėlio. Įlankų pakrantės apžėlusios nendrėmis ir meldais.
thumb|left|245px|Veisiejis nuo Paveisininkų piliakalnio papėdės
Į Veisiejį įteka 5 upeliai, tarp jų – Zapsė (iš Zapsio ežero). Ežeras priklauso Baltosios Ančios baseinui. Pietuose plačiu sąsiauriu jungiasi su Niedaus ežeru, kuris dabar laikomas Veisiejo ežero dalimi ir bendras plotas yra 7,071 km², o kranto linijos ilgis 52 km. Iki 1956 m. Veisiejis užėmė 4,4 km² plotą, bet pastačius Kapčiamiesčio HE užtvanką Niedos upėje, vandens lygis ties užtvanka sukeltas apie 4 metrus, o aukščiau esančiuose ežeruose pakilo 2,5-3 m. Dėl to praplatėjo Veisiejo–Niedaus sąsiauris, su Veisieju susiliejo Uosio (0,37 km²), Naudorio (0,19 km²) ir Dumblio ežerai ir susidarė 822 ha tvenkinys, kurio kranto linija 68,8 km.
Gyvenvietės prie Veisiejo: Navikai, Paveisininkai, Burbai, Palačionys, Subačiai, Kalviai, Purviniai, Gerveliai, Sapiegiškiai, Aradninkai, Paveisiejai, Dainaviškiai. Veikia kaimo turizmo sodyba. Pietine pakrante eina kelias. Pakrantėje stūkso Paveisininkų piliakalnis. Pietinė dalis patenka į Niedaus ornitologinį draustinį.
Vandenvardis Veisiẽjis greičiausiai jotvingiškos kilmės. Toliau siejamas su baltiška šaknimi vieš-, kuri galėjusi reikšti tekėjimą, vandenis (plg. „pelkė“, sa. veṣati „liejasi“ ir kt.).
Radoničius
Radoničius  – ežeras Kosove. Telkšo į šiaurę nuo Džiakovicos. Tai antras didžiausias ežeras Kosove (5,06 km²), einantis iškart po Gazivodos (9,2 km²). Ežero ilgis siekia apie 5 km.
Bijotė
Bijotė – ežeras šiaurės Lietuvoje, Šiaulių rajono pietuose, apie 8,5 km į pietvakarius nuo Bubių, Kurtuvėnų regioniniame parke. Ežero ilgis (šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi) yra 1,53 km, plačiausia vieta – 0,99 km. Altitudė 127,7 m. Ežeras netaisyklingos formos. Pietiniai ir šiauriniai krantai pelkėti, šiaurės vakariniai ir rytiniai – statūs, sausi, ištisai apaugę medžiais. Suteka 4 upokšniai, pietryčiuose išteka Dubysos intakas Šventupis. Aplinkui stūkso Pageluvio miškas.
1961 m. ežeras patvenktas. Prie Bijotės įsikūrę Pabijočių ir Butiškės kaimai. Vakariniu krantu eina riba su Kelmės rajonu. Vakarine pakrante eina kelias.
Litvos lobis
miniatiūra|250px|right|Litvos lobio fragmentai ekspozicijoje Baltarusijos nacionaliniame muziejuje – Vytauto diržo detalės Litvos lobis – XX a. pabaigoje rastas lobis Vakarų Baltarusijoje, prie Litvos kaimo Molodečno rajone. Tai vienas didžiausių monetų ir daiktų lobis, kada nors rastas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės teritorijoje, svarbi Baltarusijos nacionalinė vertybė.
Vytauto diržas
Lobio vertybė – prabangus paauksuotas sidabrinis Vytauto diržas (Пояс Вітаўта) – XIV a. pab. – XV a. pr. unikalus toreutikos (metalo dekoravimo technikos) paminklas. Litvos lobyje rastas diržas, kaip manoma, buvo Krymo valdovo Chadži-Girėjaus dovana sąjungininkui Vytautui Didžiajam. 2013 m. šis radinys buvo eksponuojamas Baltarusijos nacionaliniame muziejuje surengtoje parodoje „Скарбы Беларусi“ (liet. Baltarusijos lobiai).
Nacionalinio muziejaus sukurta ekspertų komisija su specialistais iš Rusijos muziejų nustatė, kad tai diržas, pagamintas Rytų Kryme, susidedantis iš sidabrinės sagties, sidabrinio antgalio ir 11 paauksuotų sidabrinių plokštelių, puoštų juodu metalų lydiniu. Diržas priklausė turtingų pirklių ar net kunigaikščių diržų kategorijai, panašūs diržai buvo žinomi Maskvos kunigaikščių lobynuose. Tikėtina, kad diržas čia pateko kartu su dovanomis Vytautui arba jo dvariškiams, kai pastarasis Minske priėmė totorius iš pietinio valstybės pasienio. Chadži-Girėjaus sūnus chanas Menglis vėliau yra minėjęs, kad jo tėvas buvo atvykęs į svečius pas Vytautą.
Suradimo aplinkybės
Viso lobio ir paties Vytauto diržo radimo aplinkybės išlikusios gana mįslingomis. Mokslininkų akiratyje jis atsidūrė ne iš karto, nes vos rastas jis ėjo per prekeivių ir kolekcionierių rankas. Baltarusijos spauda apie jį pradėjo rašyti 2004 m. Jau sekančiais metais buvo nesėkmingai bandoma šį artefaktą, įvertintą 80 tūkst. JAV dol., parduoti aukcione. Tačiau muziejinė ir valstybės vertybė negalėjo būti išvežta už Baltarusijos ribų.
Lobio radimo ir išgrobstymo aplinkybes, diržo radimo vietą aiškinosi baltarusių archeologai, apklausę vietos gyventojus ir atlikę archeologinius kasinėjimus. Prof. Valentinas Riabcevičius dar 1994 m. iš vieno kolekcininko buvo gavęs prašymą įvertinti jo turėtus lobio artefaktų fragmentus. Dėl vietos valdininkijoje klestinčios korupcijos vėliau pavyko Vytauto diržą įteisinti kaip privačią nuosavybę.
Kuko Salų doleris
Kuko Salų doleris – tai valiuta, galiojanti Kuko Salose – šalyje, turinčioje parlamentinį savivaldos statusą ir esančioje laisvoje asociacijoje su Naująja Zelandija. Šį dolerį sudaro 100 centų, nors kai kurios 50 centų monetos vadinamos „50 tene“. Susietas ir cirkuliuoja kartu su Naujosios Zelandijos doleriu; nominalų santykis 1:1.
Istorija
Iki 1967 m. Salose naudotas Naujosios Zelandijos svaras, kurį po to pakeitė Naujosios Zelandijos doleris. Specialiai Kuko Saloms 1972 m. buvo išleistos monetos, 1987 m. pasirodė ir banknotai: 3, 10 ir 20 dolerių nominalų. Po 1990 metų šaliai susiduriant su ekonominiais sunkumais ir dideliu biudžeto deficitu, krito pasitikėjimas vietine valiuta, dėl ko 1995 m. vietinių pinigų leidimas nutrauktas. 2006 m. išimtos 5, 10, 20 ir 50 centų monetos. Salose apyvartoje likę 1, 2, 5 dolerių monetos bei 3 dolerių banknotai (jau tapę gana retais) priimami tik Kuko Salų teritorijoje.
Kolekcinės monetos
Kuko Salos garsėja daugybės kolekcinių ir atminimo monetų spausdinimu. Jos praktiškai necirkuliuoja rinkoje ir tėra kolekcionierių dėmesio centre. Kai kurios monetos yra išskirtinės ne tik turiniu, bet ir forma: trikampės, daugiakampės. Joms sukurti ir išleisti panaudojama begalė temų ir siužetų, nes vyriausybė pagal atitinkamą sutartį leidžia projektuoti ir kaldinti monetas su šalies pavadinimo įrašu ant jų, už tai gaudama papildomą pelną.
Japonijos žemės
thumb|300px|Žemių ir do ribos Japonijos žemės (jap. 国 kuni, oficialiau – 律令国 ricuriokoku) – senieji Japonijos administraciniai vienetai, kurių pagrindu suformuotos ir dabartinės Japonijos prefektūros. Viduramžių laikotarpiu jos buvo tapę atskirais politiniais vienetais.
Iki VIII a.
Senosios žemės formavosi atsirandant Japonijos valstybei. Iš pradžių jos apėmė gana nemažus regionus, kuriuos pažino tuometinė Jamato valstybė, susiformavusi Jamato lygumoje (Naros prefektūra). Aplink Jamato minimos žemės buvo šios: Šiauriniame Kiūšiū buvo išskiriamos trys žemės: Toli rytuose　egzistavo šios žemės:
Tradicinės žemės
Tradicinės žemės ir jų skaičius galutinai susiformavo pačioje VIII a pradžioje, vykdant administracines reformas. Ši reforma rėmėsi kinišku administracijos principu, paplitusiu Rytų Azijoje. Šalyje aplink sostinę buvo išskirtas centrinis regionas Kinai, o visa likusi Japonija buvo padalinta į septynis 道 dō (ščidō), kurie dalinti į žemes 国 kuni, o šios savo ruožtu dalintos į smulkesnius vienetus (kio, ri), iki paties smulkiausio administracinio vieneto – 戸 to, atitinkančio vieną šeimą.
Nauja Pašaminė
Nauja Pašaminė – viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Reškutėnų.
Japonijos žemės
Tradicinės žemės
Žemės, kuni, ypač šalies susiskaldymo laikotarpiu tapusios uždarais pasauliais, vystė savitą kultūrą. Kiekviena jų garsėjo tam tikrais menais, tradicijomis ar produktais. Dar ir dabar plačiai naudojami tokie terminai, kaip Bizen keramika, Kaga audinių dažymas, Ečigo kardai ir pan.
XVII a pradžioje Tokugavoms suvienijus Japoniją, žemių ribos buvo išlaikytos. Jos tapo administraciniais vienetais, pavadintais 藩 han.
Panaikinimas
Meidži laikotarpiu pradėtos nuodugnios administracinės reformos. 1868 m. dvi didžiausios žemės šiaurėje (Deva ir Mucu) padalintos į atskiras dalis. Taip pat administraciškai padalinta ir Hokaido sala.
Mirtinas pyktis
Mirtinas pyktis – 1976 m. Italijoje sukurtas trileris.
Siužetas
Po to, kai Neapolyje nužudomas gangsteris, šio broliui, buvusiam samdomam žudikui Peteriui Marčianiui, jau baigusiam „karjerą“ ir gyvenančiam Niujorke, kyla įtarimų, kad prie nusikaltimo gali būti prisidėjęs vietinis mafijos veikėjas Dženaras Galo. Marčianis vyksta į Italiją ir, padedamas smulkaus sukčiaus Andželo bei šokėjos Enės, pradeda aiškintis nusikaltimo aplinkybes ir planuoti keršto veiksmus, tuo tarpu policija, žinodama kas iš tiesų yra Peteris, stengiasi užbėgti įvykiams už akių...
Karinė žvalgyba
thumb|JAV žvalgyvinis lėktuvas SR71 Karinė žvalgyba – informacijos apie karinius objektus ir subjektus, taip pat medžiagos, svarbios karo ar gynybos užtikrinimui, surinkimo teorija ir praktika. Karinė žvalgyba taip pat yra karybos disciplina.
Kariuomenė turi atskiras tarnybas, besispecializuojančias šioje veikloje.
TSRS žymiausia karinės žvalgybos tarnyba – GRU.
Alan Wilder
Alan Charles Wilder (g. 1959 m. liepos 1 d. Hammersmith, Vakarų Londonas, Jungtinė Karalystė) – britų muzikantas, geriausiai žinomas kaip grupės Depeche Mode narys, joje grojęs nuo 1982 iki 1995 m. ir muzikinio projekto Recoil įkūrėjas.
Prieš Depeche Mode
Wilder’is nuo vaikystės grojo pianinu bei fleita, o mokykloje grojo grupėse su mokslo draugais. Vėliau dirbo padėjėju DMJ studijoje. Čia įgijo patirties dirbdamas su grupėmis "The Dragons", "Dafne and the Tenderspots", "Real to Real" ir "The Hitmen".
Depeche Mode laikai
Iš Depeche Mode pasitraukus Vince'ui Clarke'ui, Wilder’is konkurso atrankos būdu užėmė klavišininko vietą grupėje. Tiesa, tai pavyko padaryti tik pamelavus kitiems grupės nariams apie savo amžių (jam buvo 22-eji, nors grupė ieškojo ne vyresnio, nei 21-erių metų amžiaus nario). Prie antrojo grupės albumo A Broken Frame kūrybos Alan’as neprisidėjo; tik grojo su grupe koncertinio turo metu. Visgi vėliau Wilder’is pasirodė esąs bene svarbiausias muzikantas grupėje. Jo parašytų dainų nėra daug, tačiau būtent jis studijoje praleisdavo daugiausiai laiko "šlifuodamas" ir gerindamas muzikos skambesį.
Pasitraukimas iš grupės
1995 Liepos 1-ąją, per savo 36-ąjį gimtadienį, Alan’as Wilder’is pasitraukė iš Depeche Mode.
Recoil
Dar būdamas Depeche nariu, Wilder’is 1986 m. įrašė pirmąjį eksperimentinį Recoil EP albumą, pavadintą "1+2". Kiek daugiau nei pusvalandžio trukmės įraše galima išgirsti daug Depeche Mode dainų motyvų. 1988 m. išleido albumą "Hydrology". Vėlesniems albumams įrašyti Alan’as kvietė kitus muzikantus, kurie atlikdavo vokalinę partiją, o jis pats buvo atsakingas už muzikos kūrybą. 1992 m. išleido albumą "Bloodline". 1997 m. atsiskyręs nuo Depeche Mode, Alan’as pradėjo skirti daugiau laiko projektui Recoil ir išleido "Unsound Methods". 2000 m. išleido albumą "Liquid". 2007 m. išleistas šeštasis albumas "SubHuman", o 2010 m. išleistas geriausių Recoil darbų rinkinys-albumas "Selected". Po šio albumo buvo pirmą kartą vykdomas turnė. 2011 m. gegužės 10 d. Alan’as Wilder’is aplankė ir Vilnių, koncertuodamas "Forum Palace".
Diskografija
"Recoil" albumai:
"Depeche Mode" albumai: Žiūrėti čia: Depeche Mode diskografija
Asmeninis gyvenimas
Alan’as išsiskyręs su buvusia "Miranda Sex Garden" klavišininke Hepzibah Sessa. Augina sūnų Stanley Duke ir dukrą Paris.
Mimasakos žemė
thumb|300px|Mimasakos žemė Japonijos žemėlapyje
Egipto ekonomika
thumb|Infliacijos (mėlyna) ir BVP augimo (raudona) rodikliai Egipto ekonomika – stabili mišri ekonomika, didžiausia tarp Šiaurės Afrikos šalių. Tai buvo labai centralizuota planinė ekonomika, nuo prezidento Gamalio Nasero laikų orientuota į importo pakeitimą. XX a. paskutiniame dešimtmetyje keletas TVF priemonių, kartu su išorės skolų nurašymu dėl Egipto dalyvavimo Įlankos karo koalicijoje, padėjo Egiptui pagerinti savo makroekonominius rodiklius. Nuo 2000 m. vykdytos struktūrinės reformos, tarp jų fiskalinės ir monetarinės politikos, mokesčių reformos, privatizacija, nauji verslą reguliuojantys įstatymai, padėjo Egiptui tapti labiau į rinką orientuotai ekonomikai ir sulaukti užsienio investicijų. Dėl reformų ir pasikeitusios ekonominės politikos metinis augimas tarp 2004 ir 2009 m. vidutiniškai siekė 8 proc., tačiau vyriausybei nepavyko šio augimo paskirstyti ir pagerinti plačiosios gyventojų masės ekonominės padėties, ypač augant bedarbystei ir nepilnam užimtumui. Po 2011 m. revoliucijos Egipto užsienio valiutos rezervai sumažėjo nuo 36 mlrd. dolerių 2010 m. gruodžio mėn. iki 16,3 mlrd. 2012 m. sausio mėn., o 2012 m. vasario mėn. „Standard & Poor’s“ reitingų agentūra sumažino Egipto kredito reitingą ilgalaikėje perspektyvoje nuo B+ iki B. 2013 m. S&P sumažino Egipto ilgalaikio skolinimosi reitingą nuo B- iki CCC+, o trumpalaikio skolinimosi reitingą nuo B iki C dėl susirūpinimo šalies galimybėmis pasiekti savo finansinius tikslus ir išsaugoti socialinę taiką praėjus dvejiems metams po Hosnio Mubarako nuvertimo, kuris žadėjo naują erą šalies gyvenime.
Mimasakos žemė
Mimasaka (美作国 Mimasaka no kuni), dar vadinama Sakušiū (作州; sakushū) – senoji Japonijos žemė, kurios vietoje šiomis dienomis yra šiaurės rytinė Okajamos prefektūros dalis. Mimasaka neturėjo priėjimo prie jūros ar vandenyno, ribojosi su Bičiū, Bidzeno, Harimos, Hokio ir Inabos žemėmis.
Egipto ekonomika
Pirmoji respublika (1952–2012 m.)
Ekonomikos raidos laikotarpiai ir jiems būdingi bruožai:
Mimasakos žemė
Senoji žemės sostinė ir pilies miestas buvo Cujama.
Egipto ekonomika
Antroji respublika (nuo 2012 m.)
Egiptui reikia stiprinti ekonomiką, kad ją mažiau veiktų išorinės kilmės krizės, didinti produktyvumą, konkurenciją, investuoti į žmogiškąjį kapitalą, taisyti rinkos iškraipymus ir didinti pasitikėjimą vyriausybe. Svarbiausiai iššūkiais naujai išrinktam prezidentui ir vyriausybei yra korupcijos pažabojimas biurokratinėse struktūrose ir politinėje sistemoje. Egipto ekonomika tebėra veikiama didelio nuosmūkio po 2011 m. revoliucijos ir vyriausybei reikia atkurti augimą, rinkų ir investuotojų pasitikėjimą.
Mimasakos žemė
Istorija
713 m., šeštaisiais Vado eros metais, nuo Bidzeno žemės buvo atskirta šiaurinė dalis, kuri ir buvo pavadinta Mimasakos žeme.
Egipto ekonomika
Žemės ūkis
XX a. aštuntajame dešimtmetyje, nepaisant ženklių investicijų į žemės ūkio naudmenų plėtimą, žemės ūkis prarado savo kaip svarbiausio ekonomikos sektoriaus vaidmenį. Žemės ūkio produktų eksporto dalis, kuri 1960 m. pagal vertę sudarė 87% visos produkcijos eksporto, 1974 m. nukrito iki 35%, o 2001 m. iki 11%. 2000 m. žemės ūkyje buvo sukurta 17% BVP ir 34% visų darbo vietų.
Pramonė
Pramonės dalis Egipto ekonomikoje ir eksporte nuolat augo nuo XX a. septintojo dešimtmečio.
Svarbiausias Egipto eksporto produktas yra nafta. Pagrindinės naftos atsargos yra Sinajaus pusiasalio ir Sueco įlankos rajone (Badri, Belaimo, Ramadano, Ras Sudaro ir kitos verslovės). Laikotarpiu, kai šias Egipto teritorijas buvo okupavęs Izraelis Egiptas patyrė didelį ekonomikos nuosmukį.
Be naftos atsargų, Nilo deltos baseine yra gamtinių dujų, kurios išgaunamos ir eksportuojamos (2003 m. eksportuota 1,1 mlrd. kub.m) „arabų“ dujotiekiu į Izraelį, Jordaniją ir Siriją. 2005 m. Egiptas pradėjo eksportuoti suskystintas gamtines dujas (SGD) ir pasiekė 6 vietą pasaulyje pagal dujų eksportą. Šalyje veikia dvi dujų skystinimo gamyklos, didžiausias gamintojas kompanija British Gas.
Plunksnočių miškai
thumb|250px|Plunksnočių miškas
Egipto ekonomika
Pramonė
2009 m. atidaryta pirmoji aukso kasykla šiuolaikiniame Egipte.
Plunksnočių miškai
Plunksnočių miškai – miškai šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajono šiaurėje, 12 km į šiaurės vakarus nuo Rokiškio, 4 km į vakarus nuo Juodupės. Priklauso Rokiškio miškų urėdijai, Juodupės girininkijai. Apima 23,3 km² plotą. Masyvą sudaro Plunksnočių, Užežerių, Grubų, Pagrūbio miškai.
Negentropija
Negentropija arba neigiama entropija yra entropija, kuri eksportuojasi, kad galėtų išlaikyti savo pačios mažą entropiją. Ji yra entropijos ir gyvybės sankirtoje. Neigiamos entropijos koncepciją ir frazę pasiūlė Ervinas Šriodingeris 1943 m. mokslo populiarinimo knygoje What is Life?. Vėliau Léon Brillouin sutrumpino frazę iki negentropijos, kad galėtų pabrėžti ją labiau „teigiamamu“ aspektu: gyvoji sistema importuoja negentopiją ir kaupią ją. 1974 m. Albert Szent-Györgyi pateikė terminą sintropija. Tas terminas galėjo kilti 1940 m. dėl italų matematiko Luigi Fantappiè, kuris bandė sukurti suvienytą biologijos ir fizikos teoriją. Buckminster Fuller bandė išpopuliarinti tą terminą, bet negentropija liko iki šiol labiausiai vartojama sąvoka.
Egipto ekonomika
Pramonė
Vystosi ir perdirbamoji pramonė. Gaminami televizoriai, šaldytuvai, veiki automobilių surinkimo įmonės. Metalurgija svarbaus vaidmens neturi, pagrindiniai plieno poreikiai dengiami eksporto.
Plunksnočių miškai
Paviršius banguotas. Būdingi velėniniai jauriniai, velėniniai jauriniai glėjiški bei glėjiniai priesmėliai ir priemoliai, aukštapelkiniai durpžemiai. Miškas pelkėtas, slūgso Plunksnočių pelkė. Miškai priklauso Nemunėlio baseinui (prateka Vyžuonos intakas Valkšna). Pietryčiuose telkšo mažas Mitragalio ežerėlis.
Negentropija
Informacijos teorija
Informacijos teorijoje ir statistikoje, negentropija yra naudojama išmatuoti atstumą iki normalumo. Tarkime, jog turime signalą, su tam tikru skirstiniu. Jeigu signalas yra Gausinis, tada sakoma, jog jis turi normalųjį skirstinį. Negentropija yra visada neneigiama, nekinta dėl bet kokių tiesinių koordinačių pertvarkymo ir išnyksta tada ir tik tada, kai signalas yra Gausinis.
Plunksnočių miškai
Medynai:
Negentropija
Informacijos teorija
Negentropy yra apibrėžiama
Plunksnočių miškai
Jaunuolynai sudaro 32 % medynų, pusamžiai medžiai 38 %, pribręstantys 27 %, brandūs 3 %.
Negentropija
Informacijos teorija
kur S(\phi_x) yra diferencijuojama entropija Gausinio tankumo su tuo pačių vidurkiu ir laisvumo laipsniu, tuo tarpu p_x ir S(p_x) yra diferencijuojama p_x entropija:
Plunksnočių miškai
Plunksnočių miškuose sutinkami kanopiniai žvėrys (stirnos, šernai), smulkieji žinduoliai.
Greta miško įsikūrę: Mitragalys, Prūseliai, Vytelinė, Dirvonai, Pagrūbys, Grubos, Šilelis, Kurkliečiai, Plunksnočiai.
Gazivoda
Gazivoda  – dirbtinės kilmės ežeras Kosove; tai didžiausias ežeras šalyje. Gazivodos plotas siekia 11,9 km², iš kurių 9,2 km² priklauso Kosovui ir 2,7 km² centrinei Serbijai. Ežeras susiformavo užtvenkus Ibaro upę, kuri įteka į ežerą.
Šarkiškės (Antalieptė)
Istorija
1923 m. buvo 6 sodybos ir 31 gyventojas. Visų sodybų savininkai buvo Kilių pavardėmis. Jonas Kilius (1908–1945), sušaudytas sovietinio teismo sprendimu, Antanas, Balys ir Ignas Kiliai nuteisti kalėti po 10 metų, Lionginas ir Vladas Kiliai 1944 m. pasitraukė į Vakarus, 1946 m. rugsėjo 18 d. miškiniai nužudė nėščią 5 vaikų motiną Stefaniją Kilienę (g. 1919).
Dezinformacija
Dezinformacija – informacija, kuria sąmoningai siekiama suklaidinti, pateikti klaidingas žinias.
Lietuvos Respublikos Visuomenės informavimo įstatymas dezinformaciją apibrėžia kaip tyčia viešai paskleistą melagingą informaciją.
Metodo taikymas praktikoje
Dezinformacinė veikla gali būti kaip kovos priemonė, ryšių su visuomene dalis, strategijos komponentas.
Dezinformacija itin plačiai taikoma spec. tarnybų veikloje, siekiant pridengti tokią veiklą; karo metu buvo naudojama, siekiant suklaidinti priešiškų jėgų tarnybas ir nukreipti dėmesį nuo svarbių dalykų prie nesvarbių.
Svirkos (Ignalina)
Svirkos – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 14 km nuo Dysnos.
Lietuvos jūrų laivininkystė
miniatiūra|250px|right|Laivas „Alka“
AB „Lietuvos jūrų laivininkystė“, LJL – viena didžiausių Lietuvos prekybos laivyno kompanijų Lietuvoje, nacionalinė laivybos kompanija, teikusi jūrų krovininio vandens transporto paslaugas. LJL – Klaipėdos uosto įmonė, jos administracija įsikūrusi Malūnininkų g. 3, Klaipėdoje. Įmonė nuo 2015 m. gruodžio 29 d. bankrutuojanti.
Istorija
LJL įkurta 2001 m. birželio 27 d., reorganizavus nuo 1969 m. veikusią bendrovę LISCO.
2014 m. 56,66 % akcijų valdė LR susisiekimo ministerija, 2,8 % akcijų – VĮ Valstybės turto fondas; likusi dalis įmonės akcijų priklausė privatiems asmenims.
2015 m. lapkričio 17 d. vėl iškeltas bankrotas.
2015 m. gruodžio 29 d. Įsiteisėjo nutartis dėl įmonės bankroto.
Įmonė šiuo metu likviduojama dėl bankroto.
Krovinių pervežimas
LJL turi 11 įvairaus tipo sausakrūvių laivų, kurių bendrasis tonažas 92 261 t. Bendrovės laivai perveža birius, generalinius krovinius, miško produkciją, konteinerius ir kt. pagal ilgalaikes ir trumpalaikes sutartis.
Šilai (Jonava)
miniatiūra|220px|left|Prie seniūnijos miniatiūra|220px|left|Kultūros centras miniatiūra|220px|left|Šilų namai