cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stephen Christopher Rowell
Svarbiausios publikacijos
Lietuvos ir užsienio moksliniuose leidiniuose S. C. Rowell yra paskelbęs daugiau kaip 50 straipsnių apie viduramžių Europą ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ankstyvąją istoriją, parengęs daugelį šaltinių publikacijų. Tarp svarbiausių jo publikacijų yra:
Juodgiris (Kėdainiai)
Juodgiris – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, šalia automagistralės. Greta teka Leštupys (Aluonos intakas), dunkso Juodgirio miškas. Prie greitkelio įrengta degalinė.
Achilobursitas
Achilobursitas, Alberto sindromas, achilodinija (, achillodynia;, ахиллобурсит, ахиллодиния) – Achilo sausgyslės, jungiančios trigalvį blauzdos raumenį su kulnakauliu, sinovinio maišelio uždegimas.
Šį susirgimą 1893 m. aprašė austrų chirurgas E. Albert'as. Achilobursitas ir/ar šio uždegimo sukeltas skausmas dar vadinamas achilodinija.
Sergant šia liga dėl sinovinio maišelio, esančio tarp kulnakaulio ir Achilo sausgyslės, uždegimo patinsta vieta, kur achilo sausgyslė tvirtinasi prie kulnakaulio gumburo. Judant, kai įsitempia Achilo saugyslė, tą vietą skauda. Uždegimą paprastai sukelia trauma ar pakartotinės mikrotraumos, kartais šį susirgimą gali sukelti reumatoidinis artritas, podagra, gonokokinė infekcija.
Moody's
Moody’s – Moody’s Analytics ir Moody’s investicinių paslaugų kontroliuojančioji bendrovė, kurią 1909 m. įkūrė John Moody. Moody’s taip pat yra kreditų reitingų agentūra, atliekanti tarptautinius valstybių ir bendrovių tyrimus, nagrinėja jų gebėjimą įvykdyti skolinius įsipareigojimus. Moody’s bendrovė taip pat priklauso įtakingų kredito reitingo agentūrų būriui (Standard & Poor's, Moody’s Investor Service and Fitch Ratings). Kredito reitingams išreikšti jos vartoja tam tikrą klasifikaciją ir simbolius. Šios reikšmės yra visuotinai pripažįstamos ir naudojamos kaip standartas. Visos šios paminėtos bendrovės nustato kredito vertę besiskolinančioms valstybėms ir bendrovėms naudodama standartizuotus kredito reitingus.
2018 m. Moddy’s įsteigė biurą Vilniuje.
Šveicarijos himnas
Šveicarijos psalmė yra oficialus Šveicarijos himnas. Muzika 1841 m. sukūrė Alberich Zwyssig, žodžius Leonhard Widmer. Nuo pat savo sukūrimo dažnai grota įvairių renginių metu, tačiau Šveicarijos Nacionalinė asamblėja net keletą kartų atsisakė pripažinti melodiją oficialiu himnu, motyvuodama piliečių teise patiems rinktis himną ir nesant visuotiniam sutarimui.
Nuo 1961 iki 1981 Šveicarijos psalmė de facto pakeitė iki tol buvusį himną „Kai pašauksi, mano Tėvyne“ – Johann Rudolf Wyss (1743-1818) sukurtą dainą pagal Dieve, sergėk karalienę melodiją. 1981 metų balandžio 1 dieną Šveicarijos psalmė pripažinta oficialiu valstybės himnu.
Istorija
Iki XVIII a. Šveicarija neturėjo valstybinio himno. Vokiška patriotinė daina „Kai pašauksi, mano Tėvyne“ (,, , retorom.E clomas, tger paeis), sukurta 1811 metais, buvo pirmasis himnas, naudotas iki 1961 metų. Tokia pati melodija kaip ir Jungtinės karalystės himno keldavo nemažai painiavos, ypač sportinių varžybu metu susitikus dviejų šalių sportininkams.
1961 metais Šveicarijos psalmė patvirtinta kaip laikinas himnas su trejų metų bandomuoju periodu, 1965 metais šis terminas pratęstas. 1979 metais sudaryta speciali komisija rinko galimus kandidatus, tačiau nei vienas kita daina nebuvo pakankamai populiari ar žinoma. Oficialiu valstybiniu himnu patvirtinta 1981 metų balandžio 1 dieną.
Eilės
Kadangi Šveicarijoje keturios valstybinės kalbos, originalus vokiški žodžiai buvo išversti į kitas tris kalbas.
Paulio matricos
Paulio matricos yra trys 2x2 kompleksinės ermito ir unitariosios matricos. Paprastai žymimos graikiška raide 'sigma' (σ), retkarčiais - 'tau' (τ). Naudojamos aprašyti izotopinio sukinio simetrijas. Jos yra:
Pavadintos žymaus austrų fiziko Volfgango Paulio vardu.
Algebrinės savybės
kur I yra vienetinė matrica.
Paulio matricų determinantas ir pėdsakas (diagonaliųjų narių suma) yra:
Komutatyvumo sąryšiai
Kvadratiniai skliausteliai žymi komutatorių, riestiniai skliausteliai - antikomutatorių. Čia a ir b yra operatoriai.
Maurice Druon
Morisas Driuonas (, g. 1918 m. balandžio 23 d. Paryžius – 2009 m. balandžio 14 d. ten pat.) – prancūzų rašytojas, politinis ir visuomenės veikėjas.
Biografija
Per Antrąjį pasaulinį karą karo korespondentas, dalyvavo Pasipriešinimo judėjime. 1966 m. Prancūzų akademijos narys. 1973-1974 m. Prancūzijos kultūros ministras.
Kūryba
Romane „Paskutinioji brigada“ (La Dernière brigade, 1946 m.) pavaizdavo karo įvykius. Realistinių romanų trilogijoje „Žmonių galas“ (La Fin des hommes) griežtai kritikavo visuomenės moralines ydas. Išleido istorinių nuotykių romanų seriją „Prakeiktieji karaliai“ (Les Rois maudits)
Parašė dramų, novelių, visuomeninės problematikos esė („Europiečio laiškai“ Lettres d'un Européen, 1946 m., „Reformuoti demokratiją“ Réformer la démocratie, 1982 m.). Kūrybai būdingi natūralizmo bruožai.
Bibliografija
Didžiosios šeimos:
Prakeiktieji karaliai;
Kitos knygos:
Dačkiemis
Dačkiemis arba Sosnovka (, nuo 1938 m. birželio 2 d. Oettingen, 1945–1946 m., nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Nesterovo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Iljušino kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas Danckiemis lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Stalupėnų apskrities kaimas, nuo 1900 m. palivarkas. 1895 m. buvo 171 gyventojas. Priklausė Enciūnų parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Stalupėnų rajono, vėliau Nesterovo rajono, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Čkalovo apylinkės kaimas.
thumb|Trakėnų žirgynas Nuo 1732 m. Trakėnų žirgyno, kurį įsteigė karalius Frydrichas Vilhelmas I, vienas žirgų veisimo centrų. 1900 m. Bajorgaliai (1895 m. 151 gyventojas), Birkenvaldė (66 gyv.), Burgsdorfshofas (68 gyv.), Dačkiemis (194 gyv.), Gurdžiai (171 gyv.), Kalpakinas (188 gyv.) ir Taukiniškės (130 gyv.) sujungti į Trakėnų dvaro apskritį. 1900 m. joje buvo 1691 gyventojai.
Telšių šv. Nikolajaus Stebukladario cerkvė
'''Telšių Šv. Nikolajaus Stebukladario cerkvė''' stovi Telšiuose. Ši cerkvė – vienas iš retų kubizmo architektūros pavyzdžių Lietuvoje, o šio stiliaus panaudojimu sakralinėje architektūroje cerkvė yra apskritai unikali.
Istorija
thumb|left|250px|Senasis cerkvės pastatas
Telšių Šv. Nikolajaus Stebukladario parapija įkurta 1840 m. Iš pradžių maldos namai buvo nuomojamose patalpose. 1864–1867 m. Vilniaus generalgubernatoriaus N. Muravjovo iniciatyva pastatyta akmeninė Šv. Nikolajaus cerkvė (valdžios lėšomis ant katalikų bažnyčios pamatų). 1923 m. žemaičių katalikai ėmė pretenduoti į žemę ir pastatą. 1932 m. teismas pripažino žemę katalikams, bet pastatą – stačiatikiams. Už pastatą katalikai sumokėjo 32 590 litų kompensaciją stačiatikiams ir 1935 m. rudenį šventykla tapo katalikų, joje įrengta Telšių Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia.
Stačiatikiai 1935–1938 m. pastatė naują akmeninę cerkvę (architektas Vsevolodas Kopylovas), pašventintą 1939 metų gegužę. 1937 m. parapijoje buvo 834 tikintieji. Sovietų valdžia parapiją įregistravo 1948 metais.
Architektūra
Cerkvės planinės struktūros pagrindas yra kvadratas, ant kurio formuojamas kubo formos tūris (10x10x10 m), vainikuotas svogūniniu kupolu bei apjuostas masyviu, laužytu, kubizmo stiliui būdingu karnizu. Tokiu pat laužytu, į viršų platėjančiu karnizu apjuosti ir žemesni už pagrindinį tūrį apsidės ir prieangio priestatai rytinėje ir vakarinėje pastato dalyje. Lygias, baltai dažytas sienas skaido siauros langų angos. Į cerkvę perkeltas XIX a. trijų aukštų ikonostasas iš likviduotos cerkvės. Pokaryje įrengtas architektūrinei erdvei svetimas balkonas.
Peremislis
Peremi̇̀slis – miestas-apskritis Lenkijos pietryčiuose, 19 km į vakarus nuo sienos su Ukraina. 66 tūkst. gyventojų (2010 m.).
Istorija
Minimas nuo 981 m. Miesto teisės suteiktos 1389 m. Daug amžių yra strateginėje vietoje tarp Lenkijos ir rytų slavų valstybių. XIX a. buvo dviejų katalikų vyskupijų centras, taip pat Peremislio apskrities centras.
Čia 1985 m. filmuotas lenkų vaidybinis filmas „Meilės įvykių kronika“, kurio veiksmas vyksta Vilniuje ir jo apylinkėse.
Druja
Drujà  – agromiestelis šiaurinėje Baltarusijoje, Vitebsko srityje, Breslaujos rajone. Apylinkės centras. Įsikūręs prie Dauguvos ir Drujos upių santakos, Latvijos pasienyje, todėl įvažiavimas į jį apribotas. Priešais Drują, kitame Dauguvos upės krante įsikūręs Latvijoje esantis Piedrujos kaimas.
miniatiūra|left|Drujos švč. Trejybės bažnyčia ir buvęs bernardinų vienuolynas. 2016 m.
Etimologija
Gyvenvietė pavadinta pagal pro jį tekančią upę – Drują (Dauguvos intakas).
Istorija
miniatiūra|360x360px|Drujos buvusios šv. apaštalų Petro ir Pauliaus [[Unitai|unitų cerkvės bokštas. iki 1930 m.]] miniatiūra|349x349px|Griaunama Drujos šv. Antano bažnyčia. 1907 m. miniatiūra|266x266px|Drujos sinagoga. Iki 1939 m. miniatiūra|265x265px|Drujos Boriso akmuo. 1896 m. miniatiūra|270x270px|Druja. 1864 m.
XIV–XVI a. Druja buvo įtvirtintas Polocko žemės punktas. Nuo 1490 m. iki 1611 m. vietovę su apylinkėmis valdė kunigaikščiai Masalskiai. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikais Druja buvo svarbus pasienio postas. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės 1512-1522 m. karo su Maskva metu, 1515 m. sudeginta Maskvos kariuomenės. 1525 m. Drujoje pastatyta bažnyčia ir bernardinų vienuolynas. 1552 m. čia buvo 136 dūmai ir 5 smuklės. Po LDK 1565–1566 m. įvykdytos administracinės reformos Druja buvo priskirta Vilniaus vaivadijos Brėslaujos pavietui.
ATR valdovas Zigmantas Vaza 1618 m. Drujai suteikė Magdeburgo teises (pakartotos 1776 m.) ir miesto herbą.
1632 m. miestas nukentėjo nuo Michailo Romanovo kariuomenės. Per ATR-Maskvos 1654–1667 m. karą 1654 m. gruodžio 24 d. Drują užėmė Michailo Šeremetjevo vadovaujama Maskvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenė. 1660 m. miestelis iš Maskvos buvo išvaduotas, tačiau 1664 m. vėl jų užimtas ir sudegintas. Karui pasibaigus ir LDK atgavus Drują, pilis atstatyta, tačiau ankstesnės savo svarbos ji jau neatgavo.
Per Šiaurės karą Drują vėl buvo užėmę rusai. 1701 m. šiame mieste susitiko prieš Švediją nukreiptos karinės koalicijos sąjungininkai – Petras I ir ATR valdovas Augustas II.
Per 1793 m. Antrąjį Abiejų Tautų Respublikos padalijimą Druja iki XX amžiaus II dešimtmečio pateko į Rusijos imperijos sudėtį. XVIII amžiaus pabaigoje miestas turėjo 500 namus ir 3400 gyventojų. Carinės Rusijos verčiami Sapiegos turėjo atsisakyti savo milžiniškų žemės valdų dabartinėje Baltarusijoje, tarp jų ir Drujos. 1824 m. Pranciškus Sapiega apie 30 000 hektarų sudariusias Drujos ir Čerėjos valdas pardavė buvusiam šių valdų administratoriui, iš Lietuvos Serbinų dvaro kilusiam bajorui Juozapui Milošui (1790–1859) – Česlovo Milošo proseneliui. Nuo jo Milošų giminė skilo į dvi atšakas – „lietuvišką“ ir „baltarusišką“. Iš pastarosios Čerėjos dvaro kilo Oskaras Milašius. Juozapas Milošas su žmona Eleonora Sopočkaite (1798–1858) įsikūrę Drujoje buvusios Sapiegų gynybinės pilies vietoje XIX amžiaus I pusėje pasistatė dvaro rūmus, kuriuose šiuo metu įsikūrusi sanatorija. Milošų giminė Drują valdė iki 1939 m. Tarybų Sąjungos invazijos. 1892 m. Drujoje buvo 5524 (iš jų – 70 % žydai), 1921 m. – 2453 gyventojai. XIX a. Druja buvo miestas Dysnos apskrityje.
Nuo 1920 m. Druja priklausė Lenkijai, 1920–1925 m. Dysnos apskrities miestas, 1925–1939 m. buvo priskirta Breslaujos apskričiai. Nuo 1939 m. priklauso Baltarusijai. Nacistinės Vokietijos okupacijos metais, – 1942 m. Drujos žydų bendruomenė buvo sunaikinta.
Iki 1945 m. buvo miestelis, nuo 2009 m. – agromiestelis.
Paveldas
XVI-XVIII a. pilis;
'''Švč. Trejybės bažnyčia ir buvęs bernardinų vienuolynas'''. Bernardinus į Drują pasikvietė LDK pakancleris Kazimieras Leonas Sapiega, kuris 1643-1646 m. šiame mieste jiems fundavo ankstyvojo baroko stiliaus Švč. Trejybės bažnyčios ir vienuolyno statybas. XVIII amžiaus II pusėje bažnyčia ir vienuolynas perstatyti, prie ansamblio iškilo barokinė varpinė ir mūrinė tvora su vartais. Specialiai šiai bažnyčiai Krokuvos meistrai pagamino ir rogėmis į Drują atgabeno du varpus „Zigmantą“ ir „Vazą“. Paprastai vienuoliai skambindavo tik „Zigmantu“, o „Kazimieras“ naudotas tik ypatingais atvejais – juo pranešdavo apie prasidėjusį karą, ATR valdovų ir Romos popiežių mirtį. Abu varpai pergyveno visus pro Drują prasiautusius karus ir neramumus, tačiau XX amžiaus II pusėje sovietinės valdžios nurodymu buvo sunaikinti. Vienuolyne iki 1654 m. buvo saugomas XVI amžiuje Drujoje sukurtos evangelijos rankraštis, kuris XVII amžiaus viduryje buvo pavogtas ir išvežtas į Maskvą. Dabar rankraštis saugomas Sankt Peterburgo nacionalinėje bibliotekoje. XVIII amžiaus II pusėje bažnyčios ir vienuolyno ansamblis rekonstruotas vėlyvojo baroko stiliumi, greičiausiai pagal italų architekto Antonijaus Liudoviko Parakos (1722-1790) projektą. Tuo metu buvo įrengta varpinė ir mūrinė tvora su vartais.1852 m. bernardinų vienuolynas carinės valdžios nurodymu uždarytas, o bažnyčia paversta parapijos. Lenkijos valdymo metais vienuolyną nuo 1923 iki 1938 m. administravo marijonų ordinas, kuris 1924 m. čia atidarė mokyklą, o 1930 m. – gimnaziją. 1944 m. tiesiai į bažnyčią pataikė aviacinė bomba, sudegė rokoko stiliaus vargonai, XVII-XVIII amžiaus paveikslai ir mediniai altoriai. Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčia suremontuota ir 1948 m. sovietinės valdžios nurodymu uždaryta. Buvusio vienuolyno ir bažnyčios patalpose 1949-1953 m. veikė Polocko statybos technikumas, 1954-1956 m. technikos mokykla, nuo 1956 m. – melioracijos mokykla. 1989 m. labai apleisti bažnyčios ir vienuolyno pastatai grąžinti marijonams, kurie atlieka ansamblio renovavimo darbus.
'''Šv. Antano bažnyčia ir domininkonų vienuolynas'''. Statybas 1706 m. fundavo Brėslaujos pataurininkis Petras Kazimieras Kačanauskas. 1765-1773 m. ansamblis buvo rekonstruotas pagal architekto Antonijaus Liudoviko Parakos projektą (kurį realizavo 22 iš Vilniaus iškviesti mūrininkai) vėlyvojo baroko stiliumi. Šv. Antano bažnyčią 1779 m. konsekravo vyskupas sufraganas Feliksas Jonas Tovianskis. Numalšinus 1831 m. sukilimą Drujos domininkonų vienuolynas caro valdžios nurodymu 1832 m. buvo uždarytas ir 1839 m. paverstas stačiatikių cerkve. 1909 m. ansamblį Rusijos imperijos kariuomenė išardė, o medžiagas panaudojo kitų pastatų statyboms.
'''Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus unitų cerkvė'''. Pastatyta 1778 m. Mūrinio bokšto ir medinės navos bei presbiterijos vėlyvojo baroko bažnytinės architektūros statinys. 1839 m. carinei valdžiai likvidavus unitų ordiną bažnyčia perduota stačiatikių tikintiesiems. XIX amžiaus II pusėje medinės šventyklos dalys išardytos, o mūrinis bokštas perdarytas į koplyčią, kurioje saugota malonėmis garsėjanti švenčiausioji Jėzaus Kristaus ikona. Koplyčia labai stipriai nukentėjo Antrojo pasaulinio karo metais. Iki mūsų dienų išliko tik apirusios šventovės bokšto sienos, kuriose dar matomi baroko puošybos elementai.
Sinagoga. Funduota 1776 m. Sapiegų giminės. Architektas – Antonijus Liudovikas Paraka. Sinagoga stovėjo kairiajame Drujos upės krante, netoli santakos su Dauguvos upe. Mūrinė, vėlyvojo baroko architektūra. Buvo viena puošniausių tokio tipo tipo statinių šiame LDK regione. Tarnavo iki iki Antrojo pasaulinio karo ir nacistinės Vokietijos okupacijos Drujoje gausiai gyvenusios žydų bendruomenės religiniams poreikiams. Sinagoga sudeginta 1942 m. naciams likviduojant Drujos žydų getą. Pokaryje sinagogos griuvėsiai išardyti, plytos panaudotos statybose. Iki mūsų dienų yra išlikę tik buvusios sinagogos pamatai, prie kurių įrengta atminimo lenta, įamžinanti Drujos žydų geto aukų atminimą.
Boriso akmuo su XII amžiaus įrašais. Vienas iš keturių Drujos upėje ir jos pakrantėse rastų tokio tipo akmenų. Buvo aptiktas XIX amžiaus 9 dešimtmetyje. Iki tol apie jį nebuvo žinoma, nes akmuo beveik visą laiką buvo paniręs po vandeniu. Po atradimo apie jį ilgam pamiršta. Akmens nesėkmingai bandyta ieškoti 1982-1984 m. 2002 m. dėl itin karštos ir sausos vasaros nusekus Drujai akmuo iškilo virš vandens ir jį, pasitelkus sunkiasvorę techniką, pavyko išvilkti į krantą. 2011 m. akmuo perkeltas į centrinę Drujos miestelio aikštę. Akmenyje iškaltas kryžius ir įrašas „Viešpatie, padėk savo tarnui Borisui“. Kryžiaus viršuje ir iš jo šonų iškaltas užrašas „IС ХС НИКА“, reiškiantis „Jėzus Kristus laimi“. Manoma, kad akmuo galėjo būti paženklintas Polocko kunigaikščio Boriso (Rogvoldo) Vseslavo (1054-1128) nurodymu.
Lietuviai
Dauguma buvusių Drujos gyventojų – senovės lietuvių palikuoniai. Vietovės gyventojų slavėjimas prasidėjo jau XI a. – XII a., kai kraštą valdė Polocko kunigaikščiai, jie gyventojus krikštijo stačiatikiais, kūrė vienuolynus. Lietuvių kalba Drujos apylinkėse visiškai nustota vartoti XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje.
Įamžinimas
Vilniuje, Rasų seniūnijoje ir Kaune, Panemunės seniūnijoje yra Drujos gatvės.
Idmonas
Idmonas graikų mitologijoje – argonautas, Apolono ir nimfos Kirenės sūnus (pagal kitą vers. Asterijos). Jis buvo aiškeriagys, todėl žinojo, kad, jei prisijungs prie argonautų, mirs. Jis prisijungė prie argonautų ir mirė įkandus gyvatei Bitinijoje.
Kai 559 m. pr. m. e. Megaros gyventojai įkūrė Heraklėjos miestą, jie pastatė šventyklą Apolonui, ten kur Idmonas buvo palaidotas.
Sidharta Gautama
Sidharta Gautama (siddhārtha gautama, सिद्धार्थ गौतम, g. apie 566 – m. apie 486 m. pr. m. e.), budizmo religijos pradininkas, dažnai tapatinamas su buda. Po sudievinimo, kad skirtųsi tarp kitų budų, imtas vadinti Šakjamuniu (t. y. „muniu iš Šakjų giminės“). Tai istorinis (pagal kai kuriuos šaltinius – pusiau legendinis) indų princas, laisva valia išsižadėjęs karališkųjų rūmų prabangos.
Jaunystė
thumb|left|Budos gimimas Laikoma, kad jis gyvenęs tarp 566 ir 486 m. pr. m. e., kilęs iš Šakjų genties, gyvenusios Šiaurės Indijoje netoli Nepalo. Jo tėvas Šudhodana buvo Šakjų karalystės valdovas. Motina buvo karalienė Maja (skr. Mājā). Sidharta gimė apie 560 pr. m. e., Lumbinio vietovėje, netoli dabartinės Indijos ir Nepalo sienos. Pagal to meto papročius jis visiškai jaunas buvo apvesdintas su princese Jašodhara (skr. yaśodhara). Su ja susilaukė sūnaus Rahulos. Jaunasis princas gyveno savo rūmuose prabangoje ir pritekliuje. Bet nežiūrint visko, jis nusprendė ieškoti išsilaisvinimo iš žmogiškųjų kančių. Būdamas 29 metų, netrukus po jo vienintelio vaiko, sūnaus Rahulos gimimo, Sidharta paliko namus, šeimą, karalystę ir tapo iš išmaldos gyvenančiu atsiskyrėliu, ieškančiu užsibrėžto tikslo. Pastaroji biografija randama tik vėlesniuose II–V a. budistiniuose šaltiniuose. Apskritai daugiau užsimenama apie jo ankstenius gyvenimus nei paskutinę reinkarnaciją.
Atbudimas
Šešerius metus atsiskyrėlis Gautama klaidžiojo Gangos slėniais. Jis sutiko daug žymių dvasinių mokytojų, studijavo jų mokymus, sekė jais ir pats užsiiminėjo rūsčiomis asketiškomis pratybomis. Bet šioje veikloje jis nesurado ko ieškojęs. Tada Gautama atsisiejo nuo tradicijų, suabejojo jų siūlomų dvasinių pratybų tikslingumu, iš dalies atsisakė jų taikomų metodų ir pasuko savuoju keliu.
Pasinėrusiam į kontempliaciją po pipala, Gautamai atbudimas atėjo tarsi trimis pakopomis. Pirmąją įsigilinimo naktį pro jį praplaukė visi ankstesnieji jo gyvenimai. Antrąją naktį antgamtiškos įžvalgos nutviekstas jis regėjo gimimo – mirties – atgimimo ratą ir permanė samsaros dėsnius, kurie valdo šį cikliškumą. Trečiąją naktį jam atsiskleidė keturios tiesos: jis suvokė, kad egzistuoja kančia, įžvelgė kančios priežastį, suprato, kad iš kančios galima išsivaduoti ir išvydo išsivadavimo kelią. Taip jam atsiskleidė aukščiausias pažinimas, tapęs Atbudimu.
Mokymas
thumb|200px|Budos pamokslas
Po Atbudimo penkiems buvusiems bendražygiams asketams Gautama Buda pasakė savo pirmąjį pamokslą. Tai įvyko Elnių parke greta Isipatanos (šiuolaikinio Sarnatho), netoli Benareso. Nuo tos dienos 45 metus jis mokė savo atrastos Tiesos (Dharmos) visų visuomenės sluoksnių vyrus ir moteris – karalius ir valstiečius, brahmanus (šventikų kastos atstovus) ir neliečiamuosius, palūkininkus ir elgetas, doruosius ir plėšikus – neišskirdamas iš jų nė vieno. Jis nepripažino kastų ir visuomeninių sluoksnių skirtumų ir Kelias, kurį jis skelbė, buvo atviras visiems žmonėms, vyrams ir moterims, kurie tik buvo pasirengę jį suprasti ir juo eiti.
Parinirvana
thumb|200px|Budos parinirvana
Būdamas aštuoniasdešimties, Buda, apsuptas savo mokinių, paliko šį pasaulį. Tai įvyko giraitėje netoli Kušinagaro (šiuolaikinėje Indijos Utar Pradešo valstijoje). Pasakojama, kad deginant jo kūną, vyko antgamtiškų reiškinių.
Budistų šventraščiuose (sūtrose) užrašyti jo žodžiai, kuriais jis atsisveikino su Ananda: „Nebūk toks nusiminęs, Ananda. Tathagata tau jau daug kartų sakė, kad visos Dharmos yra laikinos. Kartu su gimimu ateina ir mirtis; kartu su atsiradimu egzistuoja pranykimas; su susijungimu kartu yra ir atsiskyrimas. Ar gali būti gimimas be mirties? Ar gali būti atsiradimas be išnykimo? Kaip gali būti susijungimas be atsiskyrimo? Ananda, tu daugelį metų rūpinaisi manimi iš visos širdies. Tu visas savo jėgas skyrei, kad padėtum man, tad esu tau labai dėkingas. Tavo nuopelnas didžiulis, Ananda, tačiau turėtum eiti toliau. Trūksta tik truputėlio pastangų, ir galėsi peržengti gimimo bei mirties ribą. Tu pajėgsi išsilaisvinti ir įveiksi liūdesį. Žinau, jog gali tai atlikti, ir tai man suteiktų didžiulę laimę.“
Sudievinimas
Po mirties Sidhartos mokymas buvo tęsiamas jo mokinių. Nors Sidharta Gautama neigė dievų egzistenciją, ilgainiui jo gyvenimas buvo apipintas legendomis, o jis pats įgijo dieviškų bruožų. Po to, kai Budizme ėmė rastis daugiau budų, Sidharta Gautama buvo pradėtas garbinti kaip Buda Šakjamunis.
RV Union Riga
RV Union Riga – buvęs tarpukario Latvijos futbolo klubas iš Rygos.
Istorija
Futbolo komanda buvo suburta 1907 m. ir veikė iki 1939 m.
Chlamida
Chlamida (, gen.: χλαμύδος) – senovės Graikijos apsiaustas. Tokius apsiaustus nuo V a. pr. m. e. iki III a. pr. m. e. dėvėjo daugelis Graikijos kareivių.
Chlamidą dar vadindavo efapčiu. Chlamida panaši į romėnų paludamentumą ir lacerną.
Chlamida buvo antklodės dydžio vilnonis audinio stačiakampis, paprastai apkraštuotas. Ją paprastai susegdavo ant dešinio peties. Chlamidas galėdavo dėvėti ant kitų drabužių, bet jauni kariai ir pasiuntiniai dažnai vilkėdavo tik chlamidą. Tai buvo tipiškas to meto kariškas drabužis. Apsuktą apie ranką kirstynėse kartais naudodavo kaip lengvą improvizuotą „skydą“.
Chlamidos pasiekė Bizantijos laikus, bet tada jau buvo dažniausiai didesnės, priekyje ir užpakalyje beveik siekiančios žemę.
Patašinės Šv. Kryžiaus bažnyčia
miniatiūra|250px|right|Patašinės bažnyčios pastatas 1954 m.
'''Patašinės Šv. Kryžiaus bažnyčia''' – katalikų bažnyčia, stovinti Marijampolės savivaldybėje, Patašinės kaime, apie 3,5 km į rytus nuo Marijampolės, 0,8 km į pietus nuo kelio. Įrengta 1993 m. tipiniame Alytaus name, buvusios prieškaryje koplyčios vietoje.
Patašinės bažnyčia priklauso Marijampolės dekanatui, ją aptarnauja Marijampolės Šv. arkangelo Mykolo parapijos kunigas.
Istorija
Prieškario laikais Patašinėje buvo įsikūrę marijonų vienuoliai, kurie pastatė koplyčią, daugumos vadintą šv. Kryžiaus bažnytėle. Joje vykdavo pamaldos, įvairios religinės apeigos. Čia meldėsi ne tik vienuoliai ir Patašinės kaimo gyventojai, bet ir aplinkinių kaimų tikintieji. Koplyčia nebuvo labai didelė, tačiau aukšta, iš viršaus nutinkuota ir nudažyta žalia spalva. Viduje buvo įrengtas Šv. Marijos širdies altorėlis, klausykla išpažintims išklausyti, klauptai. Sienas puošė paveikslai su šventųjų gyvenimo vaizdais. Koplyčioje buvo ir nedidelė biblioteka. Čia kauptos ne tik religinio turinio, bet ir pasaulietinės knygos. Patašinėje nuolat gyveno kunigas.
Vilniaus miesto savivaldybės taryba 1997–2000 m.
Vilniaus miesto savivaldybės taryba – Vilniaus miesto savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1997 m. kovo 23 d. vadovaujantis 1996 m. gruodžio 23 d. pakeistu Savivaldybių tarybų rinkimų įstatymu. Taip pat buvo pakeista Konstitucija, tarybų kadencija prailginta iki 3 metų.
Patašinės Šv. Kryžiaus bažnyčia
Istorija
1949 m. koplyčia buvo uždaryta. Niekieno neprižiūrima, ėmė nykti. Į ją buvo susikrausčiusios gyventi kolūkiečių šeimos, o vėliau, pastatui apgriuvus, joje buvo laikomi gyvuliai, pilamos bulvės. Galop buvo visiškai nugriauta, nes bepūvantis pastatas ėmė kelti grėsmę gyvenvietės žmonėms.
Vilniaus miesto savivaldybės taryba 1997–2000 m.
Rinkimuose dalyvavusios partijos
= Tarybos nariai =
Patašinės Šv. Kryžiaus bažnyčia
Istorija
Sovietmečiu Patašinė priklausė stambiam tarybiniam ūkiui – Sudavijos valstybiniam žirgynui, garsėjusiam žirgais, raiteliais bei jų sportiniais pasiekimais Lietuvoje ir už jos ribų. Sugriautos koplyčios vietoje valstybinis žirgynas pastatė tipinį Alytaus namą, kuriame įrengė salę pokyliams, pirtį. Kaimo žmonės čia švęsdavo vestuves, krikštynas, o ūkio vadovybė priiminėdavo įvairius svečius.
Vilniaus miesto savivaldybės taryba 1997–2000 m.
Veikla
Meru išrinktas Rolandas Paksas, 1999 m. jį paskyrus ministru pirmininku, išrinktas Juozas Imbrasas.
Patašinės Šv. Kryžiaus bažnyčia
Istorija
Tačiau Patašinės žmonės nepamiršo ir senosios koplyčios. Įsibėgėjus Atgimimui, Patašinės tikinčiųjų tarpe vis garsiau imta kalbėti, jog reikia atstatyti nugriautus maldos namus. 1990 m. viduryje Istorinių ir tautinių paminklų gynimo ir puoselėjimo iniciatyvinės grupės narė J. Ambrasienė surinko tikinčiųjų ir netikinčiųjų žmonių parašus po raštu, kategoriškai reikalaujančiu atiduoti tikintiesiems Sudavijos valstybinio žirgyno pirtį ir įkurti ten maldos namus. Raštas su žmonių parašais buvo nusiųstas rajono valdžiai. Buvo sutarta, jog ūkis su rajono valdžios parama finansuos naujos koplyčios statybą. Tuo metu susibūrusi 20-ies žmonių Patašinės religinė bendruomenė su šiuo nutarimu nesutiko ir pareikalavo, kad ūkis tikintiesiems atiduotų namą–pirtį. Prie šio reikalavimo prisidėjo ir Tautinio jaunimo sąjunga ,,Jaunoji Lietuva‘‘. Tikintieji laikėsi nuostatos, jog maldos namai turi būti toje pačioje vietoje, kur stovėjo nugriautoji koplyčia. Po ilgų ginčų, straipsnių rajoninėje spaudoje pagaliau tais pačiais 1990 m. buvo nutarta buvusią ūkio pirtį atiduoti tikintiesiems. Ūkio vadovybei atsisakius prisidėti bei negavus stambesnės paramos iš kitų aukštesniųjų instancijų, bažnytėlė iš buvusios pirties buvo rekonstruota už tikinčiųjų aukas.
Vilniaus miesto savivaldybės taryba 1997–2000 m.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Patašinės Šv. Kryžiaus bažnyčia
Istorija
1993 m. gegužės 23 d. bažnytėlė buvo iškilmingai atšventinta. Atstatyta iki karo buvusi parapija. Atšventinimo iškilmėse dalyvavo vyskupas Juozas Žemaitis, monsinjoras Alfonsas Svarinskas. Giedojo tremtinių ir Marijampolės Mažosios bazilikos chorai. Iškilmingų mišių metu buvo teikiamas Sutvirtinimo sakramentas Patašinės jaunimui.
Grikapalis
Grikapalis – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Šventežerio.
LKL 2004–2005 m. sezonas
LKL 2004–2005 metų sezonas – 12–as lygos sezonas, kuriame, pasitraukus Mažeikių Naftai, dalyvavo 9 klubai. Pirmenybėse nugalėjo Kauno „Žalgiris“, finale 4:0 vėl nugalėjęs Vilniaus „Lietuvos rytą“.
Transliacijos
Šį sezoną krepšinio gerbėjai LKL kovas matė per LRT televiziją. Transliacijų laikas – šeštadieniais, po 16 val. „Žinių“, o kai žaidė „Žalgiris“ – „Lietuvos rytas“ – prieš „Panoramą“, t. y. 18:45 val.
Nykštukai
Nykštukai ( arba dwarves) – protingų humanoidų rūšis skandinavų mituose ir maginėje fantastikoje. Jie laikoma arba ypatinga mažaūgių kresnų žmonių rase, arba ypatinga humanoidų rūšimi (kartais galinčia turėti palikuonių su žmonėmis, kartais – su žmonėmis visiškai nesikryžminančia).
Nykštukai maginėje fantastikoje
Nykštukai laikomi kita protingų būtybių grupe negu gnomai, koboldai ir kitos žemaūgės protingos humanoidų rūšys (rasės). Vaidmenų žaidimuose, romanuose neretai sutinkami tiek nykštukai, tiek gnomai – ir tai yra skirtingos būtybės.
Gyvena kalnuose ir kalnų požemiuose. Maginės fantastikos kūriniuose teigiama, kad nykštukai mato tamsoje (vadinamoji infrarega) ir yra kitaip prisitaikę gyventi požemiuose. Jie žemesni už žmones, bet tvirti, stambaus sudėjimo. Barzdoti, neretai teigiama, kad nykštukės taip pat barzdotos, tik jų barzdos menkesnės. Dažnai aprašoma, kad jie prasti bėgikai, jojikai ir plaukikai.
Pasižymi ilgu amžiumi – iki 250 m, bet lėtai dauginasi, nes vaikai gimsta retai, o ir nykštukų bendruomenėse moterų yra mažiau nei pusė (pagal Tolkino „Žiedų valdovą“ - mažiau trečdalio). Todėl vaikus nykštukai itin brangina.
Jie mėgsta kaupti brangiuosius metalus ir brangakmenius, yra puikūs kalnakasiai, akmens ir metalų amatininkai, garsėjantys savo akmeniniais statiniais, puikios kokybės ginklais ir šarvais.
Laikomi puikiais kariais (mėgstamiausias ginklas – sunkus dvirankis kovos kirvis ), o nykštukų sunkiųjų pėstininkų rikiuotė hirdas laikoma praktiškai neįveikiama. Kartais laikoma, kad nykštukai sugeba sukurti galingus magiškus daiktus, nors šiaip magija ir neišsiskiria.
Anglų kalboje žodžio dwarf daugiskaita yra dwarfs. XIX a. šiuo žodžiu medicinoje vadino žemaūgius suaugusius žmones (<140 cm) su pakitusiomis kūno proporcijomis. Tuo tarpu Tolkinas savo kūryboje atgaivino mitologinę dwarf prasmę ir naudojo alternatyvią daugiskaitinę formą dwarves.
Nykštukų kalba Tolkino pasaulyje vadinama Khuzdul. Buvo siūlyta nykštukų runas įtraukti į Unicode standartus.
Skandinavų mitologija
Skandinavų mitologijoje nykštukai, dar vadinami dvergais, pagamino daug įvairių stebuklingų daiktų, tarp jų ir stebuklingąsias milžiniško vilko Fenrio grandines. Nykštukas Dvalinas pagamino deivės Sivės auksinį peruką, dievo Odino ietį Gungnirą, dievo Freiro laivą Skidbladnį bei magišką kalaviją Tirfingą. Dvalinas kartu su nykštukais Alfriku, Berlingu ir Greru pagamino deivės Frėjos nepakartojamą vėrinį Brisingameną (Frėja užmokėjo praleisdama po naktį su kiekvienu amatininku, iš viso keturias naktis).
Žymiausi skandinavų mitologijos nykštukai: Rumpelstiltskinas, Snoris, Dvalinas, Litas, Fjalaras, Galaras, Alvis, Brokas, Hreidmaras, Alfrikas, Mimis, Berlingas, Greras, Fafniras, Otras, Reginas, Alberichas (vers. Andvaris).
Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos civilinio proceso kodeksas
Turinys
Nustatė tvarką, kuria nagrinėjamos bylos dėl ginčų, kylančių iš civilinių, šeimos, darbo ir kolūkinių teisinių santykių, bylos, kylančios iš administracinių teisinių santykių, ir ypatingosios teisenos bylos. Pagal LTSR CPK buvo nagrinėjamos bylos, kylančios iš administracinių teisinių santykių, ir ypatingosios teisenos bylos pagal bendras proceso taisykles, išskyrus atskiras išimtis, kurias nustatė TSR Sąjungos ir Lietuvos TSR įstatymai.
Patvirtino LTSR Aukščiausioji Taryba 1964 m. liepos 7 d.
Kodeksas įsigaliojo 1965 metų sausio 1 d.
Struktūra
Kodeksą sudarė 482 straipsniai (6 skyriai, 43 skirsniai) ir 2 priedai (Trečiųjų teismo nuostatai ir Piliečių turto, į kurį negali būti nukreipiamas išieškojimas pagal vykdomuosius dokumentus, rūšių sąrašas).
Premier League
FA Premier League – Anglijos Futbolo Asociacijos (FA) profesionalių futbolo klubų aukščiausia lyga. Lyga įkurta 1992 m. vasario 20 d., kai iki tol aukščiausios lygos (Futbolo lygos pirmojo diviziono) klubai atsiskyrė nuo Futbolo Lygos. Premier lyga yra turtingiausia pasaulyje – klubų bendros pajamos 2003-2004 m. sezone siekė 1,3 milijardo svarų sterlingų, tai daugiau nei 50 % viršija turtingiausių kitų šalių lygų pajamas.
Lygoje kiekvieną sezoną žaidžia 20 klubų, kurie tarpusavyje sužaidžia po dvejas rungtynes. Trys paskutiniąsias vietas užėmusios komandos iškrenta į Anglijos futbolo lygą, vietoje jų kitą sezoną žaidžia žemesnės lygos komandos – dvi užėmusios pirmąsias vietas bei viena iš 3-6 vietas užėmusių komandų. Keturias aukščiausias vietas užėmusios komandos patenka į UEFA Čempionų Lygą – dvi komandos iškart patenka į grupių varžybas, kitos dvi turi įveikti trečiąjį atrankos turą. Penktąją vietą užėmusi komanda patenka į UEFA Taurės varžybas, taip pat priklausomai nuo FA Taurės bei Lygų Taurės rezultatų į UEFA Taurės turnyrą gali patekti šeštąją ir septintąją vietą užėmusios komandos.
Klubai
2023-2024 m. Premier League klubai
Juodežeris
Juodežeris tai:
Aksijus
Aksijus (Aksijas) graikų mitologijoje – upės dievas, potamas, Tetijos ir Okeano sūnus. Jis tekėjo Makedonijoje ir Pajonijoje (šiaurinėje Graikijoje ir Makedonijoje). Su Periboja susilaukė sūnaus Pelegono bei susilaukė dukros Kleomedės (motina nežinoma).
Nykštukai (reikšmės)
Nykštukas arba daug. nykštukai gali reikšti:
Grikapėdis
Grikapėdžiu vadinami kaimai:
Nykštukai (reikšmės)
Skirtingų tautų mituose ir folklore aprašyti įvairūs žemo ūgio humanoidai, kuriuos lietuviškai dažnai vadina nykštukais:
ir daug kitokių. Tiek tautosakoje, tiek fantasy subkultūroje tai nėra tos pačios būtybės, nors neretai daug jų bruožų sutampa.
Bignose: The Caveman
Bignose: The Caveman – NES konsolės nuotykių žaidimas, kurį 1991 m. išleido Codemasters.
Istorija
Jūs kontroliuojate pagrindinį veikėją – Didžianosį (Bignose). Šis yra baisiai alkanas. Deja, pavalgyt jis galės tik perkeliavęs 4 salas.
Žaidimo pasaulis
Žaidime vyrauja 4 salos, o kiekvienoje saloje yra net po 7 lygius. Kiekvieno lygio pabaigoje Didžianosis turi nugalėti po stipresnįjį priešininką - bosą.
Pabaisų sala
thumb|left|100px|Pabaisų salos emblema Ši sala jau gerokai sudėtingesnė lygiais. Lygiai pilni įvairių kliūčių, kurie Didžianosiui gali atimti gyvybę. Pavyzdžiui, čia gausu vandens telkinių, pro kuriuos galima praeiti tik per vėžlių, kurie tai panyra, tai išnyra, kiautus. Didžianosis plaukti negali, todėl neapskaičiavęs vėžlių veiksmų ir įkritęs vandenin, tuojau nuskęsta. Taip pat saloje yra gudriai skraidančių vabzdžių. Salos olos dar nesvetingesnės: nuo stalaktitų laša žalingi lašai, stalagmituose esti pasislėpusių pelių, o olų boso - kirmino, veiksmus reikia perprasti (arba tiesiog spėti), tik tada be burtų galima bus jį įveikti. Be to, olose itin daug lavos daubų.
Siaubo sala
thumb|right|100px|Siaubo salos emblema Ši sala dar sudėtingesnė lygiais. Čia dar daugiau gudrių gyvių, o lygiuose dar daugiau kliūčių. Kai kurie veikėjai dažnai apgauna savo nepastebimumu (kaip, pavyzdžiui, raudonasis skorpionas). Taip pat salos čia dar nesvetingesnės: stalaktituose pasislėpę aštrūs varvekliai, krentantys, pajutę Didžianosį.
Sarosčiai
Sarosčiai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Milašiūnų.
Birkirkara
Birkirkara – didžiausias Maltos miestas. Joje gyvena buvę šalies prezidentas – Edward Fenech Adami ir Anthony Mamo. Veikia šv. Aloizijaus koledžas – vienas žymiausių šalyje.
Istorija
Birkirkara yra vienas seniausių šalies miestų. Paminėta jau 1436 m. bažnytiniame pranešime apie parapijų Maltoje įsteigimą.
Pakaraimos kalnai
thumb|right|250px|Aukščiausia Pakaraimos kalnų viršūnė − [[Roraimos kalnas]] Pakaraimos kalnai − kalnai Pietų Amerikoje, Gvianos plokščiakalnyje.
Pakaraimos kalnai driekiasi 400 km rytų−vakarų kryptimi, Venesuelos, Brazilijos ir Gajanos teritorijomis. Sudaro vandenskyrą tarp Orinoko baseino šiaurėje ir Amazonės baseino pietuose. Aukštis iki 2772 m (Roraimos kalnas). Upės, besileidžiančios nuo Pakaraimos kalnų suformuoja įspūdingus krioklius, tokius, kaip Kajeturo krioklys.
Vartojimas
Vartojimas (paklausa) – ekonomikoje santykis tarp prekių bei paslaugų kainų, jų kiekio, kurį vartotojas nori ir gali įsigyti per laikotarpį, su sąlyga, kad nesikeičia kiti rinkos elementai (ceteris paribus). Kainos ir vartojimo santykį nurodo vartojimo kreivė. 400px|thumb|right|Vartojimo kreivė Vartojimo kiekis – prekių ir paslaugų, kurias vartotojai norės įsigyti numatytu laikotarpiu (pvz.: per savaitę, mėnesį, metus) nurodyta kaina, kiekis.
Dvigubas vartojimo supratimas
Vartojimą galima vertinti dvejopai: iš mikroekonomikos ir makroekonomikos požiūrio taško. Mikroekonomikoje vartojimas skirstomas į: Makroekonomikoje vartojimas vertinamas kaip:
Vartojimo rūšys
Didėjant vartotojų pajamoms, potencialus vartojimas gali pereiti į efektyvų vartojimą.
Vartojimo tendencijos
Esant ceteris paribus, augant kainai mažėja paklausa, mažėjant kainai paklausa auga.
Veiksniai, darantys įtaką vartojimo lygiui
Ponuda Vraag (economie) Popyt
Trečiasis pėstininkų Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio Vytauto pulkas
Trečiasis pėstininkų Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio Vytauto pulkas – Lietuvos kariuomenės karinis dalinys, veikęs 1919–1926 m. ir 1935–1940 m.
Istorija
Pulką 1919 m. gegužės 4 d. Raseiniuose organizavo 1-osios brigados vadas karininkas Pranas Liatukas Šiaulių bataliono pagrindu. Nuo rugpjūčio pulkas dalyvavo kovose su bolševikais Dauguvos fronte, prie Daugpilio. 1920 m. vasario 26 d. pulkui suteiktas Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Vytauto vardas.
1920 m. pulkas gynė nuo lenkų Lietuvos žemes prie Suvalkų, Kalvarijos, pasižymėjo mūšiuose prie Varėnos, Lentvario, Vievio, Rykantų po to saugojo demarkacijos liniją Vievis – Dubingiai – Zarasai.
1926 m. rugpjūčio 31 d. pulkas buvo išformuotas, bet 1935 m. vėl suformuotas. Pulko štabas buvo Kėdainiuose, o daliniai stovėjo Raseiniuose ir Seredžiuje.
TSRS okupavus Lietuvą, 1940 m. rugsėjo 1 d. pulkas buvo išskaidytas, didžioji jo dalis įėjo į Raudonosios armijos 259-ojo šaulių pulko sudėtį.
Vokiečių aviganis
thumb|280px|Vokiečių aviganis
Vokiečių aviganis – viena populiariausių šunų veislių. Kilmė – Vokietija. Vokiečių aviganis yra bandšunis, tapęs itin populiariu sarginiu šunimi. Kilmės šalyje šie šunys kai kur vis dar saugo bandas.
Trumpa standarto atsiradimo istorija
Vokiečių aviganių mėgėjų sąjunga (SV), priklausanti Vokietijos kinologų bendrijai (verein fur das deutsche Hundewesen – VDH), yra veislės standarto kūrėja ir saugotoja. SV pagrindinė būstinė yra Augsburge. Pirmasis SV steigiamasis susirinkimas įvyko 1899 metų rugsėjo 20 dieną. Jo metu A. Mejerio ir M. fon Štefanico siūlymu buvo raštiškai patvirtintas vokiečių aviganio standartas. Pradinis tekstas buvo papildytas 1901 metų liepos 28 dieną per šeštąjį SV suvažiavimą, taip pat 1909 metų rugsėjo 17 dieną ir paskutinį kartą standartas buvo papildytas 1961 metais kovo 25 dieną. Po to veislės aprašymas buvo pateiktas Pasaulinei vokiečių aviganių mėgėjų organizacijų sąjungai (WUSV) ir 1976 rugpjūčio 30 d. WUSV posėdžio metu buvo patvirtintas. 1991 metų kovo 23 dieną 44-osios direktorių Tarybos ir Konsultacinio komiteto sprendimu vokiečių aviganio standartas paskutinį kartą buvo perrašytas ir pertvarkytas.
Veislės apibūdinimas
Vokiečių aviganis yra vidutinio dydžio šuo, šiek tiek prailgintas, tvirtas, puikiai išvystytais raumenimis, pilvas šiek tiek įtrauktas.
Pagrindinės proporcijos. Patinų aukštis ties ketera 60-65 cm, svoris 30-40 kg. Patelių aukštis ties ketera 55-60 cm, svoris 22-32 kg. 10-17 proc. kūnas yra ilgesnis nei aukštis ties ketera. Gyvena 8 - 13 metų. Gali išgyventi net 20 metų.
Elgsena ir charakteris
thumb|275x275px|Darbinės linijos Vokiečių aviganis Vokiečių aviganiai – išlaikantys pusiausvyrą ir pasitikintis savimi šunys, nuoširdūs ir geraširdžiai (išskyrus situacijas, kada šuo yra įsiaudrinęs, susijaudinęs), atidūs ir klusnūs. Jie drąsūs, tvirto charakterio ir iš prigimties apdovanoti koviniu instinktu. Šios visos savybės lemia, kad vokiečių aviganis gali būti kompanionu, sarginiu, apsauginiu, tarnybiniu ar ganymo šunimi.
Galva
Pleišto formos, proporcinga (jos ilgis sudaro apie 40 proc. aukščio ties ketera), ne per sunki ir ne per ilga, ties ausimis saikingai plati. Žiūrint iš priekio ir iš šono kakta šiek tiek iškili, be ar su silpnai matomu įlinkimu viduryje. Galvos kaukolinės dalies ir snukio ilgių santykis yra 1:1. Žiūrint iš viršaus kaukolė nuo ausų srities iki nosies galo proporcingai siaurėja. Perėjimas nuo kaktos link pleišto formos snukio yra silpnai išreikštas. Viršutinis ir apatinis žandikauliai labai stiprūs, gerai išsivystę. Nosies nugarėlė tiesi, lūpos sausos, gerai prigludusios, tamsios spalvos. Nepageidaujamos snukio formos: kumpa, lenkta, išgaubta.
Nosies veidrodėlis turi būti juodas
Dantys
Turi būti tvirti, sveiki, visas 42 dantų komplektas. Vokiečių aviganis turi žirklišką sukandimą, tai reiškia, kad visi viršutiniai kandžiai dengia apatinius kandžius kaip žirklės. Tiesus sukandimas, neprikandimas, perkandimas yra ydos, taip pat kaip dideli tarpai tarp dantų. Gilų dantų įsodinimą užtikrina gerai išsivystę, stiprūs žandikauliai.
Akys
Vidutinio dydžio, migdolo formos, padėtis šiek tiek įstriža, neišvirtusios ir neįdubusios. Turi būti kaip galima tamsesnės. Šviesios skvarbios akys nepageidaujamos, kadangi jos keičia natūralią šuns žvilgsnio išraišką.
Kaklas
Tvirtas, raumeningas, be odos klosčių ant gerklės. Kaklas sudaro maždaug 45 laipsnių kampą su korpuso horizontale.
Krūtinė
Krūtinė saikingai plati, krūtinkaulis kaip galima ilgesnis ir išsiskiriantis. Krūtinės gylis sudaro 45-48 % aukščio ties ketera. Šonkauliai turi būti ne per daug išgaubti. Standarto neatitinka individai su per daug plokščia ar per daug išgaubta krūtine.
Uodega
Uodega turi būtinai siekti kulnus, bet ne ilgesnė kaip iki pėdos vidurio, nusvirusi minkštu lanku ir tik susijaudinus gali būti pakelta iki horizontalios padėties. Kailis apatinėje uodegos pusėje šiek tiek ilgesnis. Bet koks chirurginis įsikišimas koreguojant uodegos padėtį ar formą yra neleistinas.
Priekinės galūnės
Žiūrint iš bet kurios pusės priekinės galūnės tiesios, o iš priekio absoliučiai paralelios. Pečiai ir mentės vienodo ilgio, ir dėka gerai išvystytų raumenų tvirtai prisispaudusios prie korpuso; idealus mentės ir petikaulio kampas yra 90°, galimas iki 110°. Nei stovint, nei judant alkūnės neturi būti išsuktos į išorę ar į vidų. Žiūrint iš bet kokios padėties dilbiai tiesūs ir paralelūs tarpusavyje, liesi ir raumeningi. Plaštakos ilgis sudaro maždaug trečdalį dilbio ilgio. Plaštaka ir dilbis sudaro 20-23 laipsnių kampą. Per daug pasvirusi plaštaka (daugiau nei 22 laipsniai), kaip ir per daug stati (mažiau nei 20 laipsnių) neigiamai atsiliepia šuns darbingumui, o ypač ištvermingumui. Letenos ovalios, pirštai suglausti, šiek tiek išlenkti, pėdų pagalvėlės tvirtos, nesutrūkinėję. Nagai tvirti, tamsūs.
Užpakalinės galūnės
Jos truputį atitrauktos atgal ir žiūrint iš užpakalio visiškai paralelios. Blauzdos ir šlaunies kaulai maždaug vienodo ilgio ir sudaro 120 laipsnių kampą. Klubai stiprūs ir raumeningi. Kulnai gerai išreikšti, tvirti, pėda (padas-sritis po kulnu) vertikali kulno sąnariui. Letenų pirštai tvirtai suglausti, šiek tiek išlenkti, pirštų pagalvėlės tvirtos, tamsios. Nagai stiprūs, lenkti, tamsios spalvos.
Judesiai
Vokiečių aviganis – ristūnas. Galūnių kampai ir ilgis pagal standartą yra taip subalansuoti, kad vokiečių aviganis galėtų bėgti risčia kilnodamas užpakalines ir priekines galūnes per korpuso ilgį be esminių pakitimų viršaus linijoje. Bet koks užpakalinių galūnių kampų sumažinimas mažina šuns tvirtumą ir ištvermę, o tuo pačiu siaurina jo panaudojimo galimybes. Esant teisingom korpuso ir galūnių kampų proporcijom, vokiečių aviganio risčia plati, paraleli paviršiui ir sudaro lengvo judėjimo pirmyn įspūdį. Bėgant ramia ir tolygia risčia, galva palenkta į priekį, truputį pakelta uodega, o nuo ausų galiukų per keterą ir nugarą iki uodegos galiuko susidaro minkštai siūbuojanti ir nenutrūkstama nugaros linija.
Oda
Minkštai gaubia kūną, bet nesudaro raukšlių.
Kailinės dangos struktūra
Pagal standartą vokiečio aviganio kailis sudarytas iš pagrindinių dengiamųjų plaukų ir pavilnės. Pagrindiniai dengiamieji plaukai turi būti kaip galima tankesni, tiesūs, tvirti, šiurkštūs ir tolygiai priglundantys. Kailis trumpesnis ant galvos, taip pat vidinėje ausų kriauklių pusėje, ant priekinės galūnių dalies, letenų ir pirštų. Ant kaklo kailis gali būti saikingai ilgesnis. Vidinėje galūnių pusėje kailis ilgesnis iki riešų ir kulnų, taip pat nuo klubų užpakalinės dalies ilgesnis kailis sudaro riboto platumo „kelnes“.
Kailio spalva
Juodas su raudonu, rudu, geltonu ar šviesiai pilku įrudžiu. Juodos ir pilkos (tamsiai pilkos) spalvos deriniai. Juoda kaukė. Leidžiamos, bet nepageidaujamos, nedidelės baltos žymės ant krūtinės ar labai šviesi spalva vidinėje galūnių pusėje. Nosies veidrodėlis privalo būti juodas, kokios spalvos bebūtų kailis. Kaukės nebuvimas, šviesios akys, šviesios ar baltos žymės ant krūtinės ir vidinėse galūnių pusėse, šviesūs nagai ir raudonas uodegos galas yra traktuojami kaip pigmentacijos trūkumas.
Pavilnė šviesiai pilkos spalvos. Negali būti balta.
Ydos
Bet koks nukrypimas nuo požymių, išvardintų aukščiau, yra vertinamas kaip yda. Šuo yra brokuojamas priklausomai nuo ydos pasireiškimo lygio.
Diskvalifikacinės ydos
Pastaba: Patinai turi turėti dvi normalios formos sėklides.
Vilniaus gimnazijos
miniatiūra|160px|right|Baltarusių kalbininkas [[Bronislavas Taraškevičius]] miniatiūra|160px|right|Karaimų [[hachanas Romualdas Kobeckis]] miniatiūra|160px|right|[[Cezaris Antonovičius Kiuji|Cezaris Kiuji, kompozitorius, generolas]] miniatiūra|160px|right|[[Julianas Kulakovskis, istorikas, archeologas]] miniatiūra|160px|right|[[Jefimas Karskis, slavistas, etnografas]] miniatiūra|160px|right|[[Emerikas Huten-Čapskis, grafas, numizmatas]] Vilniaus berniukų gimnazijos – vidurinio mokymo įstaigos, gyvavusios Rusijos imperijos laikotarpiu Vilniuje.
Istorija
Pradžioje Aleksandro I vardu pavadintą 1-ąją berniukų gimnaziją, priešingai, nei kitose imperijos mokyklose, sudarė 6 klasės ir turėjo 6 (vietoje 4) vyresniuosius mokytojus: fizinių žinių, matematikos, etikos, literatūros ir lotynų kalbos. Pirmoms dviem klasėms – po vieną mokytoją lotynų ir lenkų kalbų gramatikos, aritmetikos, geografijos ir etikos pagrindų dėstymui. Be to, buvo 4 jaunesnieji mokytojai, dėstę piešimą, rusų, vokiečių ir prancūzų kalbas.
1880-aisiais metais 1-ojoje Vilniaus gimnazijoje mokėsi apie 600 moksleivių, tarp kurių valdininkų ir bajorų vaikų – apie 80%, stačiatikių ir katalikų – po 40%, judėjų – 10%.
2-oji gimnazija pradžioje užėmė dalį pastato Domininkonų gatvėje. 1833 m. ji buvo perkelta į augustinų vienuolyno pastatus, 1838 m. – paversta Vilniaus bajorų institutu (Виленский дворянский институт). 1868 m. Vilniaus progimnazija buvo pertvarkyta į naują 2-ąją realinę gimnazijją.
Abi gimnazijos gyvavo viena šalia kitos, jas teskyrė tvora, ir turėjo bendrus maldos namus – Šv. Kirilo ir Metodijaus cerkvę su vietos akademiko Ivano Trutnevo tapytomis ikonomis.
Ariogalos Daugirdų koplyčia
Ariogalos Daugirdų koplyčia – Daugirdų giminės laidojimo koplyčia, stovinti Ariogaloje, Raseinių rajone, miestelio senosiose kapinėse, prie kelio. Viena iš Raseinių krašto lankytinų vietų.