cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mudather El Tahir
Mudatheras El Tahiras treniravosi „Al-Hilal“ jaunimo komandoje, tačiau debiutavo „Al-Nil“ klube. Vėliau grįžo į „Al-Hilal“ ir tapo pagrindiniu šio klubo puolėju, dažnai įmušančiu po kelis įvarčius per rungtynes.
Sudano rinktinėje debiutavo 2008 m. Du El Tahiro įvarčiai į Burkina Faso vartus 2012 m. Afrikos Tautų taurės čempionate, padėjo Sudanui po ilgos pertraukos įveikti grupės etapą.
Dargužiai (Žeimiai)
Dargužiai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Žeimių, šalia Vilniaus–Šiaulių geležinkelio, netoli Lankesos upelio. Praeina vieškelis. Kaime yra Žeimių geležinkelio stotis.
thumb|left|Iš Martyniškio pusės thumb|left|Kaimo sodyba
Istorija
2017 m. Žeimių GS gyvenvietė buvo prijungta prie Dargužių kaimo.
Kybartiškiai
Kybartiškiai – viensėdis Ukmergės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Laumėnų.
Dziaržynskas
Dziaržýnskas (arba Dzeržìnskas, ; iki 1932 m. Kaidanava,, ) – miestas vidurio vakarų Baltarusijoje, Minsko srityje, 30 km į pietvakarius nuo Minsko. Dziaržynsko rajono centras. Mašinų, lengvoji, maisto pramonė. Yra Istorijos ir kraštotyros muziejus. Jėzaus Kristaus Ganytojo bažnyčia, pastatyta XVIII a. antroje pusėje, Dievo Motinos Globėjos cerkvė, pastatyta 1851 m. Netoli miesto yra aukščiausia šalies vieta – Dzeržinskio kalnas.
Istorija
Kaidanava pirmą kartą paminėtas XII a. Pasak M. Strijkovskio, prie Kaidanavos kunigaikštis Skirmantas 1241 m. atrėmė mongolų-totorių antpuolį. Nuo XIV a. priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1442 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Kazimieras Kaidanavą atidavė Žygimanto Kęstutaičio sūnui Mykolui, kuris 1439 m. čia pastatydino katalikų bažnyčia. 1550–1831 m. Radvilų nuosavybė. XVI a. – XIX a. pirmoje pusėje evangelikų reformatų centras, nuo 1691 m. čia vykdavo provincijos sinodai. Nuo 1588 m. miestelis.
Po Abiejų Tautų Respublikos II padalijimo 1793 m. atiteko Rusijos imperijai, XIX a. buvo Minsko apskrities Kaidanavos valsčiaus centru. 1871 m. per Kaidanavą nutiestas geležinkelis. 1919 m. atiteko Baltarusijos TSR. 1932 m. gavo miesto teises, tapo rajono centru, pavadintas netoli nuo miesto gimusio F. Dzeržinskio vardu).
Ekonomika
Per Dziaržynską eina geležinkelis ir automobilių magistralė Minskas–Brestas. Išplėtota mašinų gamyba, metalo, medžio apdirbimas, elektrotechnikos, statybinių medžiagų, siuvimo, tekstilės (linas), maisto pramonė. Prie Dziaržynsko kasamos durpės.
Kelmės herbas
Aprašas
Herbo mėlyname lauke sidabrinis dešimties stipinų vežimo ratas, žalioje papėdėje trys vertikalūs sidabriniai ąžuolo lapai.
Herbo motyvas pasirinktas pagal tai, kad Kelmė įsikūrusi prie svarbaus kelio, tad pro ją pravažiuodavo daug pašto karietų, pirklių vežimų.
Istorija
1998 m. lapkričio 16 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 233. Herbo etalono autorius - dailininkas Juozas Galkus.
Karakalpakai
Karakalpakai  – Uzbekijoje prie Aralo jūros gyvenanti tiurkų tauta. Jie turi savo autonomiją, Karakalpakiją. Kalba tiurkų šeimai priklausančia karakalpakų kalba. Tikintieji – daugiausia musulmonai sunitai.
Tradiciškai verčiasi pusiau klajokline gyvulininkyste (galvijų auginimu), drėkinamąja žemdirbyste, žvejyba. Amatai: medžio drožyba, kilimų audimas, siuvinėjimas, juvelyrinių dirbinių gamyba, odos apdirbimas. Tradicinis būstas – jurta.
Karakalpakai turi gausų folklorą – dainų, pasakų, legendų, žodinių ir rašytinių epų (žymiausi – „Keturiasdešimt merginų“, „Alpamyšas“, „Koblan“). Išlaikę tradicinės aprangos elementus, muzikos instrumentus.
Karakalpakų protėviai buvo masagetų ir sakų gentys, VII-II a. pr. m. e. gyvenusios į pietus nuo Aralo jūros. VI-VIII a. jos buvo smarkiai paveiktos tiurkų genčių. Karakalpakų tauta pradėjo formuotis VIII-X a., kuomet dalis pečenegų ir ogūzų susiliejo su kipčiakais, atsikėlusiais nuo Irtyšiaus, perėmė jų kalbą. XIV–XV a. pab. etnogenezei įtaką padarė nogajai. Karakalpakai rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo XVI a. pab.
Algimantas Macijauskas (1958, tautodailininkas)
Algimantas Macijauskas (g. 1958 m. gegužės 10 d. Tauragėje) – lietuvių audėjas, tautodailininkas.
Biografija
Lietuvos tautodailininkų sąjungos (LTS) narys nuo 1996 m. Lietuvos tautodailės kūrėjų asociacijos (LTKA) narys nuo 2006 m. Audžia audinius tautiniams rūbams siūti, juostas, kaklajuostes, knygų žymeklius, takelius, staltieses ir kt. Respublikinių ir tarptautinių parodų dalyvis.
Kūrinius eksponavo:
Sutuoktinė Audronė taip pat tautodailininkė.
Ūgė
250px|thumb|left|Ugės ir Tatulos santaka
Ūgė – upė šiaurės Lietuvoje, Pasvalio rajone; Tatulos kairysis intakas (Mūšos baseinas). Prasideda 13 km į rytus nuo Pasvalio, Varžų apylinkėse. Teka į šiaurės vakarus, žemupyje į pietvakarius, daugiausia išdirbtomis lygumomis. Įteka į Tatulą 0,2 km nuo jos žiočių (netoli Raubonių).
Intakai: Berlė (dešinysis), Upelis (Ūgelė) (kairysis).
Vidutinis Ūgės vagos nuolydis – 169 cm/km. Beveik visa vaga sureguliuota. Gyvenvietės prie Ūgės: Daukniūnai, Užugulbinė, Kraštai, Raubonys. Prie Ūgės žiočių stūkso Ąžuolpamūšės piliakalnis.
Upėvardis kildinamas nuo žodžio ūgis („augumas, dydis“).
Rekvizitas
thumb|right|250px|Rekvizito sandėlis [[Manheimas|Manheimo Nacionaliniame teatre (Vokietija)]] thumb|right|250px|Gramofonas teatro rekvizito sandėlyje.
Rekvizitas ( 'kas reikalinga, būtina') – teatro spektaklyje naudojamų daiktų, tiek tikrų, tiek butaforinių, visuma. Rekvizitas leidžia aktoriams ir žiūrovams įsijausti į spektaklyje vaizduojamą epochą ir situaciją. Rekvizitas naudojamas ir cirke, kinematografijoje.
Rekvizitas, butaforija, dekoracijos
Rekvizitu vadinami bet kokie daiktai, kuriuos vaidinimo metu dėvi, laiko rankose aktoriai. Apranga paprastai nėra laikoma rekvizitu.
Scenoje sienas, gamtos ir kitokį foną vaizduojantys objektai, baldai yra dekoracijų dalis. Jei daikto aktorius neliečia, jis yra dekoracijų dalis. Jei daiktą aktorius liečia pagal scenarijų, režisieriaus nurodymą ar savąjį vaidmens suvokimą, toks daiktas yra rekvizitas.
Rekvizitai paprastai skiriami nuo aktorių dėvimų kostiumų ir stambių objektų, kurie laikomi scenos dalimi (dekoracijomis). Tačiau šios ribos nėra griežtos. Pvz., aprangos dalykai (pvz., pirštinės, skrybėlė, diržas ir kt.), kurių aktorius nedėvi, o laiko rankose ar perduoda kitiems aktoriams, paprastai laikomas rekvizitu, o ne kostiumu, juos tvarko rekvizitu užsiimantys žmonės, o ne kostiumininkai. Jei scena vaizduoja batų krautuvę ar batsiuvio dirbtuvę, lentynose sudėta avalynė laikoma rekvizitu ar net dekoracijomis.
Spektaklių metu nešiojami, rankiniai rekvizito daiktai būna sudėti užkulisiuose ant specialaus rekvizito stalo. Tarp vaidinimų rekvizitas saugomas rekvizito sandėliukuose.
Istorija
Renesanso laikais mažos aktorių trupės keliaudavo po Europą. Šios trupės paprastai būdavo savotiški kooperatyvai, jų nariai suvienydavo turimus išteklius ir dalindavosi pajamas. Daugelis aktorių pagal vaidmenis turėdavo savus kostiumus, tuo tarpu ypatingi, rankose laikomi daiktai – sceniniai ginklai, baldai ir kt., – buvo laikomi trupės nuosavybe.
Pirmieji žinomi rekvizito dalykai yra Senovės Graikijos teatre naudotos kaukės Onkoi, kurios šiandien laikomos teatro simboliu.
Rekvizito sąvoka iš teatro, kur rekvizitas naudojamas „gyvuose vaidinimuose“, buvo perkelta į kitas artimas meno formas – cirką, kinematografą, televizijos šou, muzikinius koncertus, skaitovų pasirodymus ir pan.
Šiais laikais rekvizitas įgijo papildomų funkcijų. Populiarėjant kai kuriems filmams atsirado atskira ekonomikos šaka – prekyba tikrais filmų rekvizito objektais ar jų kopijomis. Aukcionuose po filmų premjerų tikrasis rekvizitas internetiniuose ar gyvuose aukcionuose gali būti parduotas už dideles sumas. Tokiuose aukcionuose surinkti pinigai gali būti panaudoti labdarai.
Rekvizito ypatumai
Daugelis rekvizito daiktų yra patys paprasčiausi daiktai, jie žiūrovams turi atrodyti tikri. Kartais rekvizito daiktai būna specialiai paruošti ar pagaminti, kad filmuojant ryškiai apšviesti atrodytų išraiškingesni. Dažnai gaminami butaforiniai objektai, kurie būna pigesni, patogesni naudoti (pvz., lengvesni), saugūs.
Pvz.:
Looking 4 Myself
Looking 4 Myself – septintasis studijinis amerikiečių atlikėjo Usher albumas, išleistas 2012 m. birželio 8 d. Albume dainas kartu atlieka tokie atlikėjai, kaip Rick Ross, Pharrell Williams ir kiti. Albumas susilaukė teigiamų kritikų įvertinimų, kurie gyrė daugybės muzikinių žanrų mišinį, tačiau kai kurie peikė per didelę orientaciją į pop stilių bei struktūros trūkumą. Per pirmąją savaitę JAV buvo parduota 128 tūkstančiai albumo kopijų ir „Looking 4 Myself“ debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, tapdamas ketvirtuoju atlikėjo įrašu, pasiekusiu šią viršūnę.
2013 m. vykusiuose „Grammy“ apdovanojimuose albumo singlas „Climax“ laimėjo geriausio R&B atlikimo nominacijoje.
Škotijos futbolo varžybos 1936–1937 m.
Škotijos futbolo varžybos 1936–1937 m.
Japonijos pokario ekonominis stebuklas
Japonijos pokario ekonominis stebuklas (1954–1993) - rekordiškai ilgas Japonijos ekonominio augimo periodas po Antrojo pasaulinio karo, kuris iš dalies buvo skatinamas JAV investicijų, tačiau daugiausia remiamas Japonijos vyriausybės intervencionistinės politikos, ypač per Tarptautinės prekybos ir pramonės ministeriją. Ekonominio stebuklo metų Japonijos ekonomikos išskirtinėmis savybėmis buvo: bendradarbiavimas tarp gamintojų, tiekėjų, platintojų ir bankų, susijusių glaudžiose keiratsu grupėse; artimi santykiai su vyriausybės biurokratais; įdarbinimo visam gyvenimui garantijos (shushin koyo) didelėse korporacijose ir stiprias profesines sąjungas turinčiose „mėlynųjų apykaklių“ gamyklose. Nuo 1993 m. Japonijos kompanijos ėmė atsisakyti kai kurių iš šių normų siekdamos padidinti pelningumą.
Vyriausybės įnašas
Japonijos ekonomikos atsigavimas tęsėsi ir po SCAP pasitraukimo, jį skatino vykstantis Korėjos karas. Karui pasibaigus ir praradus JAV užsakymus kariniam tiekimui Japonijos ekonomikai buvo suduotas smūgis, tačiau ji toliau augo. Septintojo dešimtmečio pabaigoje Japonija ne tik atsigavo nuo Antrojo pasaulinio karo pasekmių, bet ir pasiekė ekonominį klestėjimą. Japonijos vyriausybė prisidėjo prie Japonijos pokario ekonominio stebuklo stimuliuodama privataus sektoriaus augimą, iš pradžių per rinkos reguliavimą ir protekcionizmą, kuris padėjo susidoroti su ekonominėmis krizėmis, o vėliau aktyviai skatindama eksporto didinimą.
Tarptautinės prekybos ir pramonės ministerijos vaidmuo
Tarptautinės prekybos ir pramonės ministerija (TPPM) turėjo didžiausią poveikį Japonijos pokario ekonomikai. Ministerija buvo įkurta 1949 m. ir savo veiklą pradėjo „Pramoninės racionalizacijos politika“ (1950) - pramonės šakų veiksmų, nukreiptų prieš okupacinės valdžios defliacines priemones, koordinacija. Taip TPPM formalizavo Japonijos vyriausybės ir pramonės bendradarbiavimą. Ministerija koordinavo skirtingų pramonės šakų veiklą, įskaitant besikuriančius keiratsu, siekdama konkrečių užsibrėžtų tikslų, kurie dažniausiai buvo nustatomi nacionalinių gamybos planų ir privačių ekonominių interesų sankirtoje.
TPPM prisidėjo prie pramonės sektoriaus augimo atskirdama technologijos importą nuo kitų prekių importo. TPPM paruoštas Užsienio kapitalo įstatymas (1950 m.) suteikė ministerijai teises derėtis dėl technologijų importo kainų ir sąlygų. Technologijų valdymas leido ministerijai skatinti tas pramonės šakas, kurios turėjo didžiausią perspektyvą. Nedidelė importuojamų technologijų kaina lėmė greitą pramonės augimą, o produktyvumas buvo stipriai padidintas taikant naujausią įrangą, standartizaciją ir vadybos priemones.
TPPM 1951 m. įkūrė Japonijos vystymo banką, kuris privačiam sektoriui teikė kapitalą už nedideles palūkanas, kuris buvo skiriamas ilgalaikiam augimui.
Dargužiai (Kėdainiai)
Dargužiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės vakarus nuo Pagirių, prie Pauslajo miškų.
Istorija
XX a. pr. buvo Dargužių kaimas ir palivarkas (Eimantų valda) Pagirių valsčiuje.
Zaprutiškiai
Zaprutiškiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 26 km į pietus nuo Biržų, prie kelio. Į vakarus ir pietus nuo kaimo teka Tatula.
Istorija
1639 m. kovo 8 d. Ldk Vladislovas IV Vabalninko bažnyčiai, kaip nukentėjusiai nuo švedų antplūdžio ir maro, paskyrė du valakus žemės Vabalninke, Bartkūnų sodžių (7 valakai su žmonėmis) ir 2,5 valako Geniškių. Perdavimo dokumentuose paminėti Natiškiai, Zaprutiškiai. 1905 m. Zaprutiškiuose įvyko pirmasis lietuviškas vakaras, tarp kurio organizatorių buvo Juozas ir Adolfas Sruogos.
Bartašiškė
Bartašiškė – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 6 km į pietvakarius nuo Kaltinėnų, dešiniajame Yžnės krante. Rytuose plyti Perkūniškės, šiaurėje – Lapkalnio miškai. Praeina kelias.
Merkantilizmas
Merkantilizmas – ekonomikos teorijos raidos srovė, kuri pabrėžia mainų ir prekybos svarbą bei laiko tai tautos gerovės šaltiniu. Ankstyvojo kapitalizmo ekonominė politika.
Skiriamas į ankstyvąjį (XVI a. – XVII a.) ir vėlyvąjį (XVIII a.) merkantilizmą.
Idėjos
Prekyboje, ypač užsienio, gaunami pinigai sudaro tautos ir valstybės turtą. Norint padidinti turtą yra būtinos valstybinio protekcionizmo priemonės, kuriomis būtų reguliuojama šalies užsienio prekyba, skatinamas eksportas, stabdomas importas ir produkcijos pardavimo į užsienį gamybos vystymas. Merkantilistų manymu, gamybos plėtrai palaikyti yra būtinas žemas darbo užmokestis, spartus gyventojų skaičiaus augimas.
Bruožai
Rėmė užjūrio kolonijų tinklo kūrimą, kolonijų draudimą prekiauti su kitomis tautomis, skatino sidabro ir aukso kaupimą, draudimą prekyba užsienio laivais, maksimalų vietinių išteklių naudojimą.
Kritika
Merkantilizmo srovės kritikos pradininkais laikomi Adamas Smitas ir David Hume.
Cleithracara maronii
Cleithracara maronii – daugiaspalvių ešeržuvių (Cichlidae) šeimos žuvis.
Ši rūšis skiriasi būdingu rakto skylutės formos žyme, esančia antrajame kūno trečdalyje. Kūnas iki 15 cm, bet dažniausiai mažesnis, patelės mažesnės. Rūšis taki, pakanti kitoms rūšims.
Akvariumas toks pat, kaip ir ciklazomoms. Vandens temperatūra 22-26 °C. Ikrus deda į nuvalytą vietą. Juos saugo abu tėvai. Daugeliu atveju mailius gali būti paliekamas augti kelis mėnesius tame pačiame akvariume kartu su tėvais.
Paplitęs Gajanoje, Suriname ir Prancūzijos Gvianoje.
Stolpcai
Stõlpcai  (arba Stolbcai, ) – miestas vidurio vakarų Baltarusijoje, prie Nemuno upės ir Minsko–Bresto plento. Rajono centras. Maisto, medienos apdirbimo pramonė.
Istorija
Miestas įkurtas XVI a. pradžioje. 1582 m. perėjo didikų Radvilų nuosavybėn. XIX a. buvo miestelis, Minsko apskrities Stolpcų valsčiaus centras.
Ilgą laiką mieste gyveno didelė žydų bendruomenė. Hitlerinės okupacijos metais apylinėse vyko žydų ir kitų tautų žudynės.
Sovietmečiu išvystyta maisto pramonė.
Krapos
Krapos – viensėdis Ukmergės rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Želvos.
Etimologija
Vardas gali būti kilęs nuo pavardės Krapas arba iš bendrinio žodžio krapas (prieskoninė daržovė).
Magdalena (upė)
Magdalena  – svarbiausia Kolumbijos upė; jos slėnis – istorinis, ekonominis šalies centras.
Magdalena prasideda Kolumbijos pietvakariuose, Anduose, Kolumbijos masyve. Upė kerta šalį iš pietų į šiaurę, slėniu tarp Centrinės ir Rytų Kordiljeros, vėliau (nuo Naros) aplenkia Karibų plynaukštę ir teka žemuma. Įteka į Karibų jūrą netoli Barankilijos. Laivuojama 990 km tarp Hondos ir Barankilijos. Taip pat laivuojama (nedidelių laivų) ir iki Ondos slenksčių, 240 km ruože. Žemupys teka per pelkėtą pajūrio žemumą, šakojasi į kelias šakas (Lobosą, Momposą ir kitas), tarp šakų susidariusios salos (Margarita, kitos). Upė per trečdalį metų deltoje nusodina 500 tūkst. m³ nešmenų, todėl delta keičiama inžineriniais įrengimais.
Pagrindiniai Magdalenos intakai – Saldana, Bogota, Kararė, Sogamobas, Sesaras, Kauka, San Chorchė.
Vidurupis slenkstėtas. Kanalu sujungta su Kartachenos uostu. Vandens lygis labai svyruoja. Vandeningiausia balandį–gegužę ir rugsėjį–lapkritį.
Svarbiausi pakrančių miestai: Chiradotas, Onda, La Dorada, Puerto Bojaka, Puerto Triunfas, Barankilja.
Pavadinimas kilo nuo biblinės veikėjos Marijos Magdalietės. Indėnai upės žemupį vadino Karipuanja (Caripuaña), vidurupį – Arli, aukštupį – Juma (Yuma).
Soul to Squeeze
„Soul to Squeeze“ – grupės „Red Hot Chili Peppers“ daina, kuri buvo įrašyta albumui „Blood Sugar Sex Magik“, tačiau jame nepasirodė. Vis dėlto, daina buvo pridėta į dainų „Under the Bridge“ ir „Give It Away“ singlus, o vėliau išleista kaip atskiras singlas, skirtas pareklamuoti filmo „Coneheads“ garso takelį. Daina vėliau pasirodė ir grupės geriausių dainų rinkinyje „Greatest Hits“.
Daina tapo netikėtu hitu, pasiekusi net pirmąją vietą JAV Modern Rock Tracks tope ir išlaikiusi šią vietą penkias savaites. Net ir dabar daina yra vienas iš populiariausių grupės kūrinių, dažnai grojama kiekviename grupės ture nuo pat gitaristo John Frusciante sugrįžimo į grupę 1998 m.
Karakalpakija
Karakalpakija arba Karakalpakstanas, oficialiai – Karakalpakstano Respublika  – autonominė respublika vakarų Uzbekijoje, prie Aralo jūros, karakalpakų tautos tėvynė. Sostinė – Nukusas (Nökis).
Geografija
Klimatas vidutinių platumų, žemyninis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra yra nuo -5 °C iki -8 °C, liepos atitinkamai 26 °C ir 28 °C. Per metus vidutiniškai iškrenta 100 mm kritulių. Karakalpakijos pietrytiniu pakraščiu teka Amudarja. Seniau visą centrinę dalį užėmė Aralo jūra. Tačiau XX a. pab. ji smarkiai nuseko, susidarė Aralkumo dykuma.
Yra 1971 m. įsteigtas Badai Tugajaus rezervatas (plotas 65 km²).
Endriejavo seniūnija
Endriejavo seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Klaipėdos rajono savivaldybės rytuose.
Karakalpakija
Administracinis suskirstymas
Respublikos centras − Nukuso miestas.
Endriejavo seniūnija
Gyvenvietės
Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):
Karakalpakija
Administracinis suskirstymas
Karakalpakija suskirstytą į 14 kaimiškųjų rajonų (numeris lentelėje rodo rajono numerį žemėlapyje) ir 2 miestus: thumb|right|400px
Endriejavo seniūnija
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 5 seniūnaitijos:
Karakalpakija
Administracinis suskirstymas
! Nr. ! Rajonas ! Pavadinimas uzbekiškai ! Pavadinimas karakalpakiškai ! Centras
Gyventojai
Beveik visi Karakalpakijos gyventojai susitelkę Amudarjos deltoje. Dykumose praktiškai gyvena tik klajokliai. Dėl Aralo jūros ekologinės katastrofos daug gyvenviečių nunyko. Tautinė sudėtis:
Miesto gyventojų dalis – 41 %.
Ekonomika
thumb|250px|Žvejybiniai laivai, seniau plaukioję Aralo jūroje.
Istorija
Karakalpakijos teritorija apgyvendinta prieš 6–4 tūkstančius metų. Jau antrojo tūkstantmečio pr. m. e. pabaigoje pradėta vystyti drėkinamoji žemdirbystė. Vėliau čia atsikraustė tiurkų gentys pečenegai ir ogūzai. XI a. jos susimaišė su kipčiakais, o XIII–XV a. su nogajais. XVI a. susidarė karakalpakų tauta (gyveno prie Syrdarjos). Jie buvo pusiau klajokliai, vertėsi gyvulininkyste, žemdirbyste, žvejyba. 1742 m. karakalpakai tapo pavaldūs Rusijos imperijai. 1811 m. karakalpakų gyvenamą teritoriją užkariavo Chivos chanatas. Dėl to karakalpakai pasitraukė į pietus prie Amudarjos, 1855–1856 m. surengė sukilimą prieš Chivą. 1873 m. karakalpakų žemės buvo padalintos: gyvenę į šiaurę nuo Amudarjos tapo pavaldūs Rusijai, į pietus – liko Chivos chanato sudėtyje.
1917 m. Dešiniakrantė Karakalpakija prijungta prie Turkestano ATSR. Kairiakrantė Karakalpakija pradžioje priklausė Chorezmo Liaudies Tarybinei Respublikai, tačiau 1924 m. jos sujungtos į Karakalpakijos autonominę sritį. Jos priklausomybė dažnai kito: 1925–1930 m. priklausė Kazachijos ATSR, 1930–1936 m. – Rusijos TFSR. 1936 m. statusas pakeistas į ATSR ir teritorija prijungta prie Uzbekijos TSR.
Nuo XX a. 8 dešimtmečio Karakalpakija tapo ekologinės katastrofos zona dėl Aralo jūros nusekimo. Labai padidėjo dirvožemio druskingumas, druskingų dalelių ir nuodingų agrochemikalų kiekis ore ir vandenyje, paspartėjo dykumėjimas. Nuo 1992 m. Karakalpakija yra Uzbekijos autonominė respublika.
Krokero žemė
thumb|250px|Spėjamos Krokero ir Bredlio žemių vietos Krokero žemė – hipotetinė žemė Arkties vandenyne, esanti šiaurės vakaruose nuo Tomo Hubardo kyšulio. Žemės pavadinimą, 1906 m. ekspedicijos metu, suteikė Robertas Piris. Pagal Pirio matavimus žemė turėjo būti apie 200 km nuo jo, ties 83° šiaurės platumos ir 100° vakarų ilgumos. Piris ją pavadino mirusio Pirio Arkties klubo nario Džordžo Krokero garbei.
Šais laikais žinoma, kad šioje srityje nėra jokios žemės. Greičiausiai Piris matė Fata Morganą.
1913 m. Krokero žemę bandė atrasti Donaldas Baksteris Makmilanas. Ekspedicija buvo labai nenusisekusi ir nepavykusi. Laivo kapitonas nusigėrė ir užplukdė laivą ant seklumos. Ekspedicijos vadovas, eskimas, buvo tyčia nušautas neaiškiomis aplinkybėmis. Ekspedicija atsidūrė sunkioje padėtyje ir pagalbos laukė ketverius metus.
Krokero žemės egzistavimo teorija galutinai paneigta Makgregoro Arkties ekspedicijos metu, 1937–1938 m.
Nepaisant to, kad Krokero žemės egzistavimas paneigtas aeronuotraukomis, atsiranda pseudomokslinių organizacijų, kurios iki šiol spekuliuoja šiuo pavadinimu.
Ūdrijos ežeras
Ūdrijos ežeras – ežeras Lietuvoje, Alytaus rajone, 5 km į rytus nuo Krokialaukio, 10 km į pietus nuo Balbieriškio. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 1,37 km, plotis siekia 0,57 km. Altitudė 71,7 m. Ežero krantai neaukšti, daugiausia pelkėti. Aplinkui plyti dirbami laukai ir pievos. Ūdrijos ežeras priklauso Peršėkės baseinui (suteka 3 upeliai, išteka vienas), giliausia vieta 5 m. Prie Ū-1 upelio žiočių yra įrengta siurblinė, perpumpuojanti vandenį į aukščiau esantį ežerą.
Iš šiaurės rytų prieina Ūdrijos kaimas, iš pietų – Čižikų kaimas.
Warped
„Warped“ – grupės „Red Hot Chili Peppers“ daina iš jų 1995 m. išleisto albumo „One Hot Minute“. Daina taip pat buvo išleista kaip singlas, skirtas pareklamuoti albumą. Nors daina buvo išleista kaip singlas, nei ji, nei jos vaizdo klipas nebuvo įtraukti į geriausių dainų rinkinį „Greatest Hits“.
Kaip ir dauguma dainų iš „One Hot Minute“ albumo, daina nebuvo atlikta gyvai nuo 1996 m.
Guido Reni
right|thumb|180px| Gvido Renio autoportretas (apie 1635, [[Uficių galerija Florencija) ]] Gvidas Renis (it. Guido Reni, 1575 m. lapkričio 4 – 1642 m. rugpjūčio 18 d.) – italų baroko dailininkas, talentingiausias iš Bolonijos eklektikų Karačių mokyklos.
Įvairiais istorijos laikotarpiais Gvidas Renis buvo vienodai aukštinamas ir niekinamas, tačiau tapytojo rankos meistriškumą ir eleganciją pripažino net didžiausi jo kritikai. Kai kurie iš geriausiai žinomų G. Renio kūrinių: „Kūdikių žudynės“ (1611), freska „Aurora“ (1614), „Kardinolo Bernardo Spados portretas“ (1631).
Biografija
Gvidas Renis gimė 1575 m. lapkričio 4 d. Bolonijoje. Jo tėvas vadovavo katedros chorui ir tikėjosi sūnų tapsiant muzikantu, tačiau Gvidas parodė talentą vizualiesiems menams ir apie 1590 m. pradėjo mokytis flamandų išeivio Deniso Kalvarto studijoje. Apie 1595 m. perėjo į Liudoviko Karačio mokyklą. 1596 m. G. Renis sulaukė pirmojo viešojo užsakymo paveikslui „Mergelės Marijos karūnavimas su keturiais šventaisiais“ ir 1598 m. sėkmingai konkuravo su kitais dailininkais ties dekoracijų užsakymais popiežiaus Klemenso VIII atvykimo į Boloniją proga. Tapydamas pirmąjį viešojo užsakymo paveikslą G. Renis buvo labai paveiktas Rafaelio „Šv. Cecilijos“ paveikslo, buvusio Bolonijoje. Jis nutapė savą „Šv. Cecilijos“ kopiją, kurią 1601 m. pasiėmė kelionėje į Romą. Romoje G. Renis susipažino su Rafaelio kūriniais Vatikano stancose ir privačiose kolekcijose. Rafaelio kūryboje G. Renis matė aukščiausią dailės pavyzdį vaizduojant idealizuotas, tačiau neatitrūkusias nuo realistinio vaizdavimo figūras. right|thumb|260px| Freska „Aurora“ (1614, Palazzo Pallavicini-Rospigliosi, [[Roma) ]] Dailininkas Romoje pagarsėjo jaunų moterų šventųjų, Mergelės Marijos, kartais Lukrecijos ir Kleopatros paveikslais, kuriuose herojės vaizduojamos į dangų nukreiptas žvilgsniais, pasak menininko, „tūkstančiais įvairiausių būdų“. Savo religiniuose kūriniuose dailininkas taip buvo paveiktas siekio idealizuotai vaizduoti figūras, kad jo tapyti velniai ar kankintojai atrodė ne menkiau gražūs nei šventieji kitų dailininkų paveiksluose. Būdamas jaunesniu nei kiti Karačių mokyklos auklėtiniai Romoje, G. Renis neprisijungė prie A. Karačio vadovaujamos grupės. Romoje G. Renis buvo paveiktas Karavadžo dailės, jo paveikslas „Šv. Petro nukryžiavimas“ rodė aiškias sąsajas su Karavadžo paveikslais Cerasi koplyčioje Santa Maria del Popolo bažnyčioje. Taip manė ir pats Karavadžas, apkaltinęs G. Renį idėjų savinimusi.
1607−1608 m. Gvidas Renis kūrė freskas Vatikane kardinolui Scipionei Borgezei ir 1609−1612 m. dekoravo visą koplyčią Apreiškimo Marijai tema popiežiui Pauliui V Kvirinalo rūmuose. Vienu garsiausių G. Renio kūriniu tapo lubų freska „Aurora“, atlikta 1614 m. kardinolo Scipionės Borgezės namui netoli Kvirinalo rūmų. Vienu iš svarbiausių G. Renio įkvėpimo šaltinių, be Rafaelio kūrybos, buvo antikinės skulptūros. Dailininkas turėjo dirbtuves tiek Bolonijoje, tiek Romoje ir apie 1615 m. nuolatiniam gyvenimui grįžo į Boloniją. Apie 1620 m. G. Renis buvo tapęs vienu žinomiausių Europos tapytojų, užsakymai jam ateidavo iš Paryžiaus, Madrido ir Varšuvos. Apie 1630 m. Gvidas Renis nutapė brandžiausiais laikomus tris, skirtingų žanrų kūrinius: altorinį paveikslą Pala della Peste, kardinolo Bernardo Spados portretą ir mitologinę Elenos pagrobimo sceną. Gvidas Renis mirė 1642 m. rugpjūčio 18 d. Bolonijoje.
Audronė Macijauskienė
Biografija
Lietuvos tautodailininkų sąjungos (LTS) narė nuo 1996 m. Lietuvos tautodailės kūrėjų asociacijos (LTKA) narė nuo 2006 m. Audžia audinius tautiniams rūbams siūti, juostas, kaklajuostes, knygų žymeklius, takelius, staltieses ir kt. Respublikinių ir tarptautinių parodų dalyvė.
Kūrinius eksponavo:
Sutuoktinis Algimantas taip pat tautodailininkas.
Bogušė (Bielsko apskritis)
Bogušė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vyškų valsčiuje, Bielsko apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietvakarius nuo Vyškų, apie 20 km į vakarus nuo Bielsko ir apie 36 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Dokumento rekvizitas
Dokumento rekvizitas – dokumento sudedamoji dalis ar su dokumentu susijusių procedūrų įforminimo elementas. Tai tokios dokumento dalys, kurios yra būtinos, kitaip dokumentas laikomas negaliojančiu.
Senovės Graikijos istorija
Senovės Graikijos istorija arba Antikinės Graikijos istorija apima laikotarpį nuo maždaug XII a. pr. m. e. iki 146 m. pr. m. e. (Graikijos įjungimas į Romos imperiją).
Apie 1200-uosius dorėnų įsiveržimas sugriovė Mikėnų civilizaciją ir Graikijoje prasidėjo vadinamieji „Graikijos tamsieji amžiai“, iš kurių išliko labai mažai žinių, išskyrus kai kurias Homero ir Hesiodo kūrybos dalis. Tamsiųjų laikų pabaiga tradiciškai laikoma pirmoji olimpiada 776 m. pr. m. e. suorganizuota graikų mitologijos dievų valdovo Dzeuso garbei. Archajiniu laikotarpiu (apie 700-500 m. pr. m. e.) galutinai susiformavo polių sistema ir prasidėjo didelio masto Viduržemio jūros regiono kolonizacija. Klasikiniu laikotarpiu (apie 500-336 m. pr. m. e.) atsirado pagrindinės su Senovės Graikija siejamos politinės sąvokos, pvz., demokratija, suklestėjo kultūra, kurios pagrindu vėliau vystėsi visas Vakarų pasaulis.
Tarp graikų kultūros pasiekimų svarbiausi buvo architektūriniai monumentai, pvz., Atėnų Akropolis, reikšmingos skulptūros, poezija, filosofija ir istoriniai Herodoto bei Tukidido darbai, taip pat matematikos žinių plėtra ir sportinės varžybos, pvz., Olimpiada.
Graikų Tamsieji Amžiai
thumb|230px|Spartos karalius [[Leonidas, Termopilų didvyris]]
Graikų Tamsieji Amžiai (apie 1200-800 m. pr. m. e.) yra Graikijos istorijos laikotarpis tarp tariamo dorėnų įsiveržimo ir Mikėnų kultūros žlugimo XI a. pr. m. e. ir IX a. pr. m. e., kai sustiprėjo graikų miestai-valstybės ar VIII a. pr. m. e., kai buvo užrašytos Homero epai iš finikiečių perimtu alfabetu.
Mikėnų kultūros žlugimas sutapo su kitų civilizacijų Artimuosiuose Rytuose žlugimu. Tarp jų hetitų ir Egipto. Priežastis galėjo būti jūrų tautų, turinčių geležinius ginklus, invazija. Atvykę dorėnai irgi turėjo geležinius ginklus ir lengvai nugalėjo nusilpusius mikėniečius.
Archeologija rodo graikų civilizacijos žlugimą. Mikėnų kultūros rūmai sugriauti ar apleisti. Paplito neraštingumas. Puodai puošti paprastomis geometrinėmis formomis, joms trūksta Mikėnų naudotų figūrų. Tų laikų Graikijoj buvo mažiau gyvenviečių ir jos buvo mažesnės. Galima įtarti badą ir nutrūkusią užsienio prekybą, nes radimvietėse neaptinkama užsienio prekių.
Visą laikotarpį valdė karaliai, kol juos pakeitė aristokratija, o vėliau kai kur aristokratijos aristokratija. Kariavimas pasisuko nuo kavalerijos link pėstininkijos. Dėl pigumo ir prieinamumo geležis pakeitė bronzą gaminant įrankius ir ginklus. Pamažu tarp žmonių grupių atsirado lygybė ir buvo nuversti karaliai.
Galingos šeimos bandė atkurti praeitį, susiedamos save su Trojos karo didvyriais ir ypač Herakliu. Nors tai dažniausiai buvo legendos, kai kurias surūšiavo Heziodo mokyklos poetai. Dauguma poemų prarastos, nors žymių „istorijų pasakotojų“ vardai išliko. Manoma, kad Homero poemose yra per Tamsiuosius Amžius perduotos tradicijos.
Laikotarpis baigėsi, kai gyventojams daugėjant sustiprėjo graikų miestai ir prasidėjo kelis šimtmečius trukus ekspancija į kaimynines teritorijas.
Graikija archajiniu laikotarpiu (apie 750–480 m. pr. m. e.)
Archajiniu laikotarpiu daugeliu atžvilgių buvo padėti pagrindai klasikiniam antikinės Graikijos laikotarpiui. Po Graikijos „tamsiųjų amžių“ helenus siejo Homero epai Iliada ir Odisėja, kurie 750-730 m. pr. m. e. (Iliada) ir 720-700 m. pr. m. e. (Odisėja) buvo užrašyti. Dar prieš Homerą atsirado graikų mitologijai ir pasaulėžiūrai tirti svarbios Heziodo poemos.
Šiuo laikotarpiu Graikijoje pamažu formavosi nauja valstybių sistema, nors pats procesas prasidėjo greičiausiai jau XII a. pr. m. e., vėliausiai geometriniame laikotarpyje (apie 1050-700 m. pr. m. e.). Polis (miestas-valstybė) tapo vyraujančia valstybės forma (išskyrus dalyje šiaurinės Graikijos ir dalyje Peloponeso). Didesnę įtaką ėmė įgauti kilmingieji, o karalių valdžia silpnėjo ir daug kur išnyko.
'''VIII a. pr. m. e.'''
VIII a. pr. m. e. Graikija atsigavo po Tamsiųjų Amžių, kurie prasidėjo žlugus Mikėnų civilizacijai. Raštingumas ir Mikėnų raštas išnyko, bet graikai perėmė finikiečių alfabetą, jį šiek tiek pakeitė ir sukūrė savo abėcėlę. Nuo IX a. pr. m. e. randami graikiški užrašai. Graikija buvo padalinta į mažas savarankiškas bendruomenes, o pasidalinimas priklausė nuo geografinių aplinkybių.
'''VII a. pr. m. e.'''
Graikų miestai iš pradžių buvo monarchijos, nors daugelis iš jų buvo labai maži ir pavadinimas „karalius“ (basileus) jų valdovams buvo per daug išpūstas. Šalyje, kurioje nuolat trūksta dirbamos žemės, valdžia priklausė keletui žemvaldžių, kurie sudarė karių aristokratiją, kuri dažnai kovojo smulkiuose pilietiniuose karuose dėl žemės ir greitai panaikindavo monarchiją. Maždaug tuo metu sustiprėjusi pirklių klasė pradėjo klasių kovą stambiuose miestuose. Nuo 650 m. pr. m. e. aristokratija turėjo kautis, kad nebūtų pakeista populistų lyderiais, vadinamais tironais (turannoi). Šis žodis tada ne būtinai reiškė žiaurų diktatorių. thumb|230px|Ankstyva [[Atėnai|Atėnų moneta, V a. pr. m. e. Britų muziejus.]] VI a. pr. m. e. pradžioj Graikijoje pradėjo dominuoti keli dideli miestai: Sparta, Atėnai, Korintas ir Tėbai. Kiekvienas iš jų pradėjo valdyti greta esančias kaimo vietoves ir mažesnius miestus, o Atėnai ir Korintas taip pat tapo didele jūrine ir prekybos galia. Atėnai ir Sparta pradėjo varžybas, kurios truko kelis amžius.
Spartoje žemvaldžių aristokratija išlaikė savo valdžią, o Likurgo konstitucija (apie 650 m. pr. m. e.) sutvirtino jos valdžią ir suteikė Spartai nuolatinį karinį režimą, valdomą dvigubos monarchijos. Sparta valdė visus Peloponeso miestus, išskyrus Argą ir Achają.
Atėnuose monarchija buvo panaikinta 683 m. pr. m. e., o Solono reformos įtvirtino nuosaikią aristokratų valdžią. Aristokratus nuvertė Peisistrato ir jo sūnų tironija, kuri miestą pavertė didele jūrine ir prekybos galia. Tironiją nuvertė Kleistenis, įkūręs pirmąją pasaulyje demokratiją (500 m. pr. m. e.), kurioj visa valdžia priklausė Liaudies susirinkimui, į kurį rinkdavosi visi suaugę piliečiai vyrai. Bet tik mažuma vyrų buvo piliečiai, nes jais nebuvo vergai, išlaisvinti vergai ir neatėniečiai.
Kolonijos thumb|250px|Graikų įtaka VI a. pr. m. e. vidury. Gyventojų daugėjo tokiais tempais, kad ariama žemė negalėjo jų visų išmaitinti (Pagal Mogens Herman Hansen 800-400 m. pr. m. e. gyventojų padaugėjo nuo 800 tūkst. iki 10-13 mln.). Nuo 750 m. pr. m. e. graikai pradėjo 250 metų trukusią ekspansiją, kurdami kolonijas visomis kryptimis. Pirmiausia buvo kolonizuotas Mažosios Azijos krantas palei Egėjo jūrą, po to sekė Kipras ir Trakijos krantai, Marmuro jūra ir pietinis Juodosios jūros krantas. Ilgainiui šiaurės rytuose graikai įsikūrė dabartinės Ukrainos ir Rusijos teritorijose. Vakaruose buvo apgyvendinti Ilyrijos, Sicilijos ir Italijos krantai, o po jų Prancūzijos pietinė dalis, Korsika ir net šiaurės rytų Ispanija. Graikų kolonijos buvo įkurtos Egipte ir Libijoje. Šiandienos Sirakūzai, Marselis, Stambulas ir Neapolis iš pradžių buvo graikų kolonijomis. thumb|250px|left|Graikų Teatro griuvėsiai buvusioj [[Taormina|Taorminos kolonijoje dabartinėje Italijoje]] VI a. pr. m. e. Graikų pasaulis tapo kalbine ir kultūrine sritimi žymiai didesne už šiuolaikinę Graikiją. Graikų kolonijos nebuvo politiškai priklausomos nuo miesto įkūrėjo, nors dažnai išlaikydavo religinius ir prekybinius ryšius. Graikai gimtinėje ir užsienyje gyvendavo nepriklausomose bendruomenėse ir miestas (polis) tapo pagrindiniu politiniu vienetu.
Tuo metu vyko didelė ekonominė plėtra Graikijoje ir kolonijose, tokiose kaip Eolis, Kirėnė, Alalija. Pagerėjo gyventojų gyvenimo sąlygos. Kai kurie paskaičiavimai rodo, kad 800-300 m. pr. m. e. vidutinis graiko namų ūkis padidėjo penkis kartus, o tai rodo padidėjusias gyventojų pajamas.
Kernavės herbas
Kernavės herbas – vienas iš Kernavės miestelio heraldikos atributų.
Aprašas
Herbo sidabriniame lauke irstantys raudonų plytų vartai, kuriuose stovi šarvuotas karys su mėlynu sijonėliu, dešinėje rankoje laikantis pakeltą sidabrinį kardą, kairėje prie peties – auksinį apvalų skydą. Šarvai – plieno spalvos. Per dešinįjį kario petį permesta ir ties kairiuoju klubu surišta raudona juosta. Jo šalmą puošia trys stručio plunksnos: mėlyna – auksinė – mėlyna. Kardo efesas, metalinių šarvų ir šalmo pagražinimai auksiniai.
Senovės Graikijos istorija
Graikija archajiniu laikotarpiu (apie 750–480 m. pr. m. e.)
Ekonominėj viršūnėje, IV a. pr. m. e., Senovės Graikija buvo pažangiausia ekonomika pasaulyje. Kai kurie ekonomikos istorikai teigia, kad ji buvo pažangiausia priešpramonine ekonomika. Senovės Graikijos darbininkas uždirbdavo per dieną tiek, kad galėtų nusipirkti 12 kg kviečių, o Egipto valstietis romėnų laikotarpiu - tik 3,5 kg.
Kernavės herbas
Aprašas
Po skydu ant auksinio kaspino raudonomis raidėmis užrašytas herbo devizas: VERČIAU GYVYBĘ PRARASIU NEGU LAISVĘ.
Senovės Graikijos istorija
Klasikinė Graikija
thumb|300px|right|Graikijos lygos prieš [[Peloponeso karas|Peloponeso karą 431 m. pr. m. e. Delo sąjunga ("Atėnų imperija") pažymėta geltonai.]] thumb|300px|right|Graikija [[336 m. pr. m. e., po Pilipo II mirties]]
Kernavės herbas
Istorija
1998 m. balandžio 17 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 45. Herbo etalono autorius – dailininkas Juozas Galkus.
thumb|200px|Kernavės vėliava
Senovės Graikijos istorija
Klasikinė Graikija
Klasikinės Graikijos laikotarpis tęsėsi beveik visą V-IV a. pr. m. e. (nuo Atėnų tironijos nuvertimo 510 m. pr. m. e. iki Aleksandro Makedoniečio mirties 323 m. pr. m. e.)
510 m. pr. m. e. Spartos kariai padėjo nuversti Atėniečiams tironą Hipiją, Peisistrato sūnų. Spartos karalius Kleomenis I į jo vietą įvedė prospartietišką oligarchijos valdymą, vadovaujamą Isagoro.
Persų karai
Graikų-persų karai (499-449 m. pr. m. e.) baigėsi Kalijo (Callias) taika, pagal kurią Atėnai tapo Delo sąjungos lyderiai ir pradėjo konfliktuoti su Sparta ir jos vadovaujama Peloponeso lyga.
Peloponeso karas
Nesutarimas baigėsi Peloponeso karu (431-404 m. pr. m. e.).
Sparta pradėjo kovas su Atėnų laivynu ir surado talentingą generolą Lysandrą, nugalėjusį Atėnų flotilę Egospotamų mūšyje (405 m. pr. m. e.). Atėnai pasidavė 404 m. pr. m. e. ir prarado Ilgąsias sienas, laivyną, užjūrio teritorijas. Lysandras panaikino demokratiją Atėnuose.
Spartos hegemonija
Nuo 404 m. pr. m. e. Sparta dominavo Graikijoje. Bet 395 m. pr. m. e. Spartos valdovai nušalino Lysandrą nuo pareigų ir Sparta prarado laivyno galią. Atėnai, Argas, Tėbai ir Korintas sudarė sąjungą ir pradėjo Korinto karą, kuris baigėsi lygiosiomis 387 m. pr. m. e. Visgi, tai nepabaigė Spartos viešpatavimo: ji savo hegemoniją išlaikė iki 371 m. pr. m. e.
Tėbų hegemonija
Tėbų generolai Epaminondas ir Pelopidas laimėjo lemiamą pergalę Leuktros mūšyje 371 m. pr. m. e. Vietoj Spartos atsirado Tėbų hegemonija. Sparta liko įtakinga jėga ir kai kurie miestai norėjo ją sutriuškinti. Tarp jų buvo Mantinėja ir Tegėja, priklausę Arkadijos konfederacijai. Mantinėja gavo Atėnų paramą, o Tegėją - Tėbų. Tėbai laimėjo, bet pergalė buvo trumpalaikė, nes Epaminondas žuvo mūšyje. Tėbai atsisakė ketinimų užimti Peloponesą. Tėbai bandė išlaikyti savo pozicijas, kol juos užtemdė stiprėjanti Makedonija 346 m. pr. m. e.
Makedonijos hegemonija
Valdant Pilypui II (382–336 m. pr. m. e.) Makedonija užėmė ilyrų, pajonų ir trakų žemes. Nors Makedonija turėjo ryšių su centrinės Graikijos miestais-valstybėm, ji išlaikė daug archajiškų bruožų. Tokių kaip rūmų kultūra, kuri buvo panašesnė į Mikėnų kultūrą nei to meto Graikijos miestus valstybes.
Pilypo II sūnus Aleksandras Makedonietis (356–323 m. pr. m. e.) išplėtė Makedonijos valdas ne tik graikų miestais, bet ir Persų imperija, Egiptu ir sritim, siekiančiom šių dienų Pakistaną. Po jo mirties prasidėjo helenizmas.
Helenizmas
Aleksandro Makedoniečio nukariavimai turėjo daugybę pasekmių graikų miestams. Pralaimėjimas Filipui ir Aleksandrui graikų miestus įtikino, kad jie neatgaus politinės nepriklausomybės ir makedoniečiams ir jų įkurtoms valstybėms jie nepasipriešins, nebent susivienys. Graikai per daug vertino vietinę nepriklausomybę, kad iš tiesų susijungtų, bet jie kelis kartus mėgino suformuoti federaciją, kurios dėka atgautų nepriklausomybę.
Po Aleksandro Makedoniečio mirties jo generolai pradėjo kovoti dėl valdžios suardydami jo imperiją į keletą naujai įkurtų karalysčių, o Makedonija, valdžiusi visą Balkanų pusiasalį, su sostine Tesalonikuose, buvo viena jų. Šioje karalystėje tarpusavyje kovojo dviejų dinastijų, Antipatridų ir Antigonidų atstovai, iš kurių galutinai įsitvirtino pastarieji. Antigonidai Makedonijos soste buvo iki 146 m. pr. m. e., kai juos nugalėjo romėnai. thumb|300px|Graikija [[200 m. pr. m. e.]] Makedonų valdymas graikų miestuose buvo su pertraukomis, nes kiti valdovai, ypač Ptolemėjai, rėmė antimakedonietiškas grupuotes, norėdami susilpninti Antigonidų valdžią. Antigonas laikė Korinte, strateginiam Graikijos centre, įgulą, bet Atėnai, Rodas, Pergamas ir kiti graikų miestai atgavo realią nepriklausomybę ir suformavo Etolijos lygą jai ginti. Sparta irgi tapo nepriklausoma, bet atsisakė jungtis prie bet kokios sąjungos. 267 m. pr. m. e. Etolijos lygai pralaimėjus, Atėnai prarado politinę svarbą, nors jie liko didžiausiu, turtingiausiu ir kultūringiausiu Graikijos miestu. Vėliau susiformavo Achajos lyga, kuri ypač nesutarė su Sparta. Achajos lygos lyderiui Aratui labiau patiko toli esanti Makedonija, nei čia pat esanti Sparta ir jis tapo Makedonijos regento Dosono sąjungininku. Antigonas Dosonas 222 m. pr. m. e. nugalėjo Spartą ir ją okupavo. Tai buvo pirmas kartas kai kas nors sugebėjo tai padaryti. Filipas V, atėjęs į sostą po Dosono mirties 221 m. pr. m. e. buvo paskutinis didis valdovas. Jo globojama Naupakto taika (217 m. pr. m. e.) užbaigė konfliktą tarp Makedonijos ir graikų lygų.
Tačiau nuo 215 m. pr. m. e. Roma kišosi į Graikijos reikalus. Dėl to kilo Pirmasis Makedonijos karas, o 198 m. pr. m. e. - Antrasis Makedonijos karas. Graikijos sąjungininkai paliko Filipą ir jis pralaimėjo lemiamame Kinoscefalų mūšyje. Filipas turėjo atsisakyti laivyno ir tapti Romos sąjungininku, bet liko soste. Visi graikų miestai išskyrus Rodą, buvo įtraukti į naują Romos kontroliuojamą lygą, o demokratiją pakeitė Romai ištikimi aristokratijos režimai.
171 m. pr. m. e. Roma paskelbė Makedonijai dar vieną karą. Makedonijos armija neprilygo romėnams, o karalius Persėjas nesugebėjo graikų miestų įtikinti jam padėti. 168 m. pr. m. e. Makedonija buvo nugalėta, Persėjas buvo pagautas ir nugabentas į Romą.
Algirdas Berželionis
Biografija
1957 m. baigė Valkininkų vidurinę mokyklą, 1964 m. Vilniaus universiteto Istorijos–filologijos fakultete – žurnalistikos specialybę. 1971–1973 m. mokėsi Leningrado aukštosios partinės mokyklos žurnalistikos skyriuje.
1964–1968 m. Kretingos rajono laikraščio „Švyturys“ atsakingasis sekretorius, redaktoriaus pavaduotojas, 1968–1971 m. – Skuodo rajono laikraščio „Mūsų žodis“ redaktorius, 1973–1981 m. – Vilniaus rajono laikraščio „Draugystė“ redaktorius. 1981–1982 m. leidinio „Lesnaja promyšlennost“ (Miško pramonė) korespondentas, 1982 m. – Lietuvos televizijos ir radijo komiteto Radijo informacijos vyriausiosios redakcijos vyresnysis redaktorius. 1982–2005 m. žurnalo „Mūsų girios“ vyriausias redaktorius. Daugiausia rašė gamtosaugos, miškininkystės, Lietuvos istorijos klausimais. Parengė spaudai knygą „Mano Vilnija“.
Mylène Farmer
Milen Farmer (gim. kaip Milen Žana Gotjė, Mylène Jeanne Gautier, g. 1961 m. rugsėjo 12 d. Kanadoje) – iš Kanados kilusi prancūzų dainininkė ir dainų kūrėja. Ji yra visų laikų sėkmingiausia prancūziškai įrašinėjusi dainininkė, pardavusi apie 25 mln. įrašų.
Ji gimė Pierefondse, Kvebeke, Kanadoje, kur tėvai atvažiavo šeštame dešimtmetyje, kai tėvas gavo kontraktą, o į Prancūziją grįžo, kai Mylene buvo aštuonerių metų.
Jos kūrybinis partneris ir bendradarbis nuo 1984 m. yra Laurent Boutonnat, kuris prodiusavo visą muziką, sukūrė jos šou ir daugumą muzikinių klipų. Boutonnat rado Farmer, kai ši atsiliepė į jo skelbimą laikraštyje, ieškant aktorės mažam filmo projektui, prie kurio jis dirbo (tuo metu jie abu buvo kino studentai Paryžiuje). Tada ir atsirado jų draugystė ir partneriavimas.
Ji debiutavo 1984 m. su daina „Maman a tort“, kuri tapo hitu, o po to 1986 m. išėjo jos debiutinis albumas „Cendres de Lune“, susilaukęs didelės sėkmės. Jame buvo tokie hitai kaip „Libertine“ ir „Tristana“.
Apoptozė
Apoptozė – viena programuotos ląstelių mirties rūšių.
Mechanizmas
Vykstant apoptozei, negrįžtamai aktyvuojama proteolizinių baltymų kaspazių (cisteino proteazių) kaskada. Aktyvuotos kaspazės proteoliziškai aktyvuoja kitas prokaspazes. Kai kurios kaspazės ardo struktūrinius ląstelės baltymus, pvz., branduolio apvalkalo, citoskeleto ir tarpląstelinių jungčių baltymus bei aktyvuoja endonukleazę, kuri suskaldo branduolio DNR. right|thumb|300px|Apoptozės schema
Yra du apoptozės aktyvavimo būdai: išorinis ir vidinis.
Išorinė aktyvacija
Klasikinis pavyzdys – citotoksinių T limfocitų paviršiaus Fas ligandas prisijungia prie ląstelės – aukos Fas receptoriaus ir sukelia apoptozę.
Vidinė aktyvacija
Atsiradus DNR pažeidimų, veikiant išemijai ir kt., apoptozė aktyvuojama vidiniu būdu. Iš mitochondrijų į citoplazmą išsilaisvinęs citochromas c (elektronų pernašos grandinės komponentas) dalyvauja susidarant apoptosomai, kurioje aktyvuojama kaspazė-9. Vidinį būdą reguliuoja Bcl2 baltymų šeima. Jai priklauso anti – apoptoziniai Bcl2 baltymai bei pro – apoptoziniai BH123 ir BH3 baltymai.
Klasikinis pavyzdys – esant negrįžtamų ląstelės DNR pažeidimų, ląstelėje kaupiasi p53 baltymas, kuris padidina pro – apoptozinių BH3 baltymų transkripciją, o šie savo ruožtu vidiniu būdu aktyvuoja apoptozę, tokiu būdu sunaikindami potencialiai vėžinę ląstelę.
Morfologiniai pokyčiai
Apoptoziška ląstelė yra susiraukšlėjusi, jos citoplazma tanki, organoidai glaudžiau išsidėstę. Branduolio chromatinas kondensuojasi ir išsidėsto palei branduolio apvalkalą (pyknosis), branduolys suyra (karyorrhexis). Ląstelės paviršiuje atsiranda citoplazminės pūslelės, vėliau ląstelės citoplazma su organoidais fragmentuojasi į apoptozinius kūnelius. Apoptozines ląsteles ar kūnelius fagocituoja makrofagai. Priešingai negu nekrozės atveju, nėra žymaus uždegiminio atsako.
Antanas Žekas
Antanas Žekas (1931 m. gegužės 17 d. Kirdeikiuose, Šėtos valsčiuje – 2015 m. gruodžio 5 d. Kaune ) – Lietuvos teatro ir kino aktorius, poetas, prozininkas, dramaturgas.
Biografija
1937–1941 m. mokėsi Pašėtės, 1941–1943 m. Šėtos pradžios mokykloje, 1943–1945 m. Šėtos gimnazijoje, 1945–1950 m. Kauno Komjaunimo vidurinėje mokykloje. 1950–1951 m. lankė LSSR valstybinio dramos teatro studiją. 1951–1953 m. tarnavo sovietinėje armijoje Turkestane. 1953–1957 m. studijavo (nuo antro kurso) LSSR konservatorijoje, 2-oje aktorių laidoje (dėstyt. Juozas Gustaitis, Regina Senkutė, Jonas Kavaliauskas).
Kūryba
Svarbiausi vaidmenys teatre:
Filmografija:
Ruy López de Segura
Rui Lopesas (1530 m. Zafroje, Estremadūros regione – 1580 m.) – vienas iš geriausių XVI a. antros pusės ispanų šachmatininkų. Rui Lopesas – taip pat ir šachmatų teoretikas, vienas iš pirmųjų šiuolaikinių šachmatų meistrų. Daugelis šachmatų istorikų laiko jį pirmuoju neoficialiu pasaulio šachmatų čempionu. Dvasininkas (vėliau vyskupas), karaliaus Pilypo II favoritas išleido šachmatų vadovėlį, turėjusį įtakos šachmatų vystymuisi XVI amžiuje.