cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Spygliuočių miškai
Pagal lajos tankumą spygliuočiai miškai skirstomi į tamsiuosius (sudaro eglės, kėniai, cūgos) ir šviesiuosius (maumedžiai, pušys, kedrai, sekvojos). Taigoje auga daugiausia eglės, pušys, kėniai ir maumedžiai. Rytų Sibire vyrauja maumedynai bei žemųjų pušų sąžalynai, Šiaurės Amerikoje būdingiausios rūšys – juodoji eglė, baltoji eglė, balzaminis kėnis, amerikinis maumedis, suktaspyglė pušis, kanadinė cūga. Ypač įvairūs vakarinės žemyno dalies medynai (vyrauja sitkinė eglė, didžioji pocūgė). Atogrąžose paplitę daugiausia pušynai, o Pietų Amerikos pietuose (Patagonijoje) veši araukarijų, kiparisinių ficrojų miškai, Australijai būdingi podokarpų medynai.
2017 m. Lietuvoje spygliuočiai miškai užėmė 55,6 % bendro miškų ploto (pušynai 34,6 %, eglynai 20,9 %). Labiausiai paplitę Pietryčių Lietuvoje ir Žemaitijoje.
Katalonai
Katalonai (sav. catalans) – romanų kilmės tauta, gyvenanti daugiausia Katalonijoje. Populiacija – 5–8 mln. žmonių. Pagrindinės katalonų gyvenamos žemės driekiasi per Pirėnų pusiasalio šiaurės rytus – Ispanijos Katalonijos, Valensijos ir Balearų regionus, Andorą bei pietų Prancūziją, taip pat gyvena Sardinijoje (Algero mieste ir apylinkėse), išeivijoje JAV, Lotynų Amerikoje (ypač Argentinoje, Meksikoje, Venesueloje, Kuboje), Vokietijoje. Tiesa, save katalonais laiko daugiausia tik Katalonijos regiono gyventojai, o Valensijos, Aragono, Maljorkos katalonakalbiams gyventojams būdinga regioninė savimonė. Maljorkos katalonai šuetai yra krikštytų žydų palikuonys.
Katalonų kalba priklauso romanų kalboms, skiriamos 2 tarmių grupės – rytų (vidurio, Balearų, Rusiljono, Algerio) ir vakarų (Leridos ir Valensijos). Taip pat kalba ispaniškai. Raštas lotynų abėcėlės pagrindu. Pagal tikybą katalonai tradiciškai yra Romos katalikai.
Šiauduvos II tvenkinys
Šiauduvos II tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Šilalės rajone, 5 km į pietus nuo Laukuvos, Šiauduvos gyvenvietės vakariniame pakraštyje ir centre. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Yžnės intakas, Akmenos upės baseinas) 0,6 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis pietų-šiaurės-rytų kryptimi – 1 km, plotis – iki 0,17 km. Altitudė 167,5 m. Krantai daugiausia neaukšti, šiaurės vakaruose pelkėti. Tai vienas iš 5 Šiauduvos tvenkinių kaskados. Priešsroviui į šiaurę telkšo nedidelis 0,55 ha tvenkinys, pasroviui iškart – 0,49 ha tvenkinys ir dar žemiau - Šiauduvos I tvenkinys. Pietinis ir šiaurinis krantai apaugę medžiais ir krūmynais. Vakarinėje pakrantėje plyti dirbami laukai, įsikūrę Stungaičių kaimo pavienės sodybos, nutiestas kelias.
Katalonai
Katalonų protėviai – iberų gentys, gyvenusios rytinėje ir pietrytinėje Pirėnų pusiasalio dalyje, I tūkstm. pr. m. e. Jie patyrė ženklias keltų, finikiečių, graikų įtakas, o valdant Romos imperijai – smarkiai romanizuoti. Etnolingvistinei katalonų savimonei pagrindus padėjo VIII a. frankų užkariavimas, kai Katalonija glaudžiai susijo su pietų Prancūzija. XII a. didžiuma Katalonijos pateko į Aragono karalystę, o XV a. buvo įjungta į Ispanijos karalystę, nors išlaikė dalinį savarankiškumą.
Nuo XVIII a. Ispanijos centralizacinė politika pasireiškė prievarta kastilizuodama katalonus, katalonų kalba buvo išstumta iš viešosios erdvės ir paliko vartojama buitiniame lygmenyje. Nuo XIX a. ėmė kilti katalonų nacionalizmas, susiklostė šiuolaikinė literatūrinė katalonų kalba. Nors XX a. 4-ajame dešimtmetyje katalonai išsikovojo autonomiją, ji, valdant Fransiskui Frankui buvo atšaukta ir grąžinta tik 1977 m. Nuo XX a. 9-ojo dešimtmečio autonomiją įgijo ir kitos katalonakalbės Ispanijos sritys – Valensija, Balearai, Aragonas. Katalonų kalba įsitvirtino kaip oficiali Katalonijos kalba. XXI a. pr. kilo judėjimas dėl krašto nepriklausomybės.
Katalonai verčiasi pramone, paslaugomis, žemės ūkiu. Tradiciniai amatai – stiklo ir keramikos dirbinių gamyba, meninė kalyba, medžio drožyba, pynimas.
Kaimiškose vietovėse gyvena tiek vienkiemiuose, tiek kaimuose. Katalonijos pietuose kaimai didesni. Iki XX a. katalonų valstiečiai statydinosi dviaukščius akmeninius namus, dažnai su vidine galerija (masija). Valensijos krašto tradicinis būstas – baraka. Tai stačiakampis vienaukštis statinys su dvišlaičiu nendriniu stogu; pintos sienos aptepamos moliu ir nubalinamos.
Dalis katalonų tautinio rūbo dalių tapo tautinės savipratos simboliais. Vienas iš tokių aprangos elementų – baretina. Tai vyriškas galvos apdangalas – raudona arba violetinė kepurė su plačiu galu, atlenkiamu į priekį arba į šoną. Valensijoje ir Balearuose vyrai nešiodavo palaidines, suveržiamas iš šono arba pakaušyje, šiaudinę arba fetrinę skrybėlę. Būdinga kostiumo detalė – ažūrinis tinklelis gandaja (galvos dangalas), pas moteris – ažūrinės rankovės nuo alkūnės iki riešo. Moterų rūbas siuvamas iš ryškios ir margos (ypač Valensijoje) medžiagos. Jį tradiciškai sudaro trumpas sijonas su prikyšte, palaidinė trumpomis rankovėmis, šalis ties krūtine perkryžiuotais galais. Balearuose moterys galvą dengdavo apskrita arba batistine skarele, besileidžiančia ant pečių. Patį senoviškiausią kostiumą išlaikė Ibisos gyventojos – tai ilgas klostuotas sijonas ir keletas stambių vėrinių. Vyrai nešiodavo tiek plačias (Valensijoje ir Balearuose), tiek trumpas (iki kelių) vienspalves arba juostuotas (Balearuose) kelnes, plačius arba siaurus marškinius, liemenę ir striukę. Vietoje palto dažnai įsisupdavo į juostuotą arba languotą avikailio apsiaustą, papuoštą kutais. Mūvėdavo sandalus arba odines kurpes.
Katalonų tautiniu valgiu laikoma eskudelija – makaronai su sultiniu, kuriame virė mėsa, pupelės ir bulvės, kurios patiekiamos kaip atskiras patiekalas kornadalija. Valensijos krašte dažnai ruošiama paelja – ryžiai su mėsa, žuvimi, daržovėmis arba vaisiais.
Katalonų religinis centras yra senovinis Monserato vienuolynas. Jo lankymas parodo ištikimybę savo tautiškumui. Taip pat svarbūs yra katalonų kultūros veikėjų metinių minėjimai, atgaivinti gėlių žaidimai, nuo 1859 m. rengiamas geriausio literatūros veikalo katalonų kalba konkursas.
HD 130322 b
HD 130322 b – egzoplaneta, skriejanti apie K spektrinės klasės žvaigždę HD 130322. Nuo Saulės sistemos nutolusi 97,8 šviesmečio (30 parsekų).
HD 130322 b yra karštojo Jupiterio tipo dujinė milžinė. Planetos masė siekia 1,02 Jupiterio masės (324 kartus masyvesnė už Žemę), o spindulys – apytikriai 1,22 karto didesnis nei Jupiterio. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per 10,72 paros, jos orbitos didysis pusašis – 0,088 av, o ekscentricitetas – 0,044. HD 130322 b pusiausvyros temperatūra – 722 K.
HD 130322 b atrasta 1999 m. La Siljos observatorijoje (Čilė), taikant radialinių greičių metodą. HD 130322 b yra vienintelė HD 130322 sistemoje aptikta planeta.
Lorenzo di Credi
Lorencas di Kredis (it. Lorenzo di Credi, tikr. Lorenzo d'Andrea d'Oderigo, apie 1458–1536 m.) – italų renesanso tapytojas iš Florencijos.
Biografija
Lorencas di Kredis gimė 1457 ar 1459 m. Florencijoje. Jis buvo kilęs iš metalo dirbinių meistrų giminės. Pirmą kartą paminėtas 1480 m. dirbęs padėjėju Andrėjos del Verokjo dirbtuvėse, kur jis susipažino su Leonardu da Vinčiu ir buvo ženkliai jo paveiktas. 1482−1483 m. Lorencas di Kredis vadovavo A. del Verokjo dirbtuvėms, kai meistras buvo išvykęs į Veneciją ir po 1488 m. A. del Verokjo mirties perėmė vadovavimą dirbtuvėms. Jo tapybos darbai buvo atlikti labai kruopščiai. Lorenco di Kredžio paveikslai sekė Leonardo tapytais darbais. Iš kai kurių darbų matyti, kad jis apie 1510 m. buvo paveiktas Fra Bartolomeo dailės. Jo darbų kruopštų atlikimą menkino pasikartojančios ir konvencionalios veikėjų pozos ir veidų išraiškos. Jo stilius beveik nesikeitė ir žinoma, kad jis dirbo dar ilgai po 1520 m. nepaisant vis labiau atsiliekančios nuo laikmečio stilistikos. Daugiausiai tapė altorinius ir mažų matmenų, maldai skirtus religinius paveikslus, yra nutapęs portretų. Lorencas di Kredis mirė 1536 m. Florencijoje.
Nanaja
thumb||180px|Kasitų dinastijos laikų stela, vaizduojanti, kaip Nanajai pristatoma karaliaus Meli-Šipako II (1186–1172 m. pr. m. e.) dukra
Nanaja – kūniškos meilės ir karo deivė Mesopotamijos mitologijoje. Artimai susijusi su Inana ir Ištare, kartais laikoma, kad tai vienas iš Ištarės vardų. Žinios apie Nanajos kultą siekia Trečiosios Ūro dinastijos laikus. Uruke ši dievybė buvo garbinama drauge su dukterimi Kanisura bei Inana, jos sudarė tam tikrą deivių triadą. Vėliau garbinta ir Kiše (Senosios Babilonijos karalystės laikotarpiu). Vėlesniuose apeiginiuose tekstuose Nanaja – vienas iš Inanos (Ištarės) aspektų. Tėvas – dangaus dievas Anu, brolis – Utu (kaip ir Inanos).
Aptiktas himnas, kuriame teigiama, kad „tėvas Anu iškėlęs josios galvą tarp kitų deivių“. Kitame himne, užrašytame šumerų ir akadų kalbomis, Nanaja teigia, jog jos „sunkios krūtys [yra] Dadumu“, o „barzda Babilone“, taip pat priduria: „ir vis tiek esu Nanaja“. Šiuo atveju užsimenama apie tai, kad Ištarė garbinta ir moteriškuoju, ir vyriškuoju pavidalu. Mitologiniuose tekstuose nėra sutinkama, tačiau Nanajos dažnai šaukiamasi vėlyvesniuose meilės užkalbėjimuose. Juose įvardijama dNa-na-a belet kuzbu („Nanaja, kūniškojo patrauklumo deivė“).
I tūkst. pr. m. e. imta tapatinti su Tašmetu (rašto dievo ir Borsipos miesto globėjo Nabu žmona). Strabonas Borsipą įvardijo Artemidės ir Apolono miestu, greičiausiai tai rodo Borsipą buvus Nanajos-Tašmetu ir Nabu miestu. Helenizmo laikais Nanajos kultas išplito už Mesopotamijos ribų – sutinkamas Sirijoje ir Irane. Irane šis kultas išsilaikė iki Sasanidų laikų.
Dolby teatras
„Dolby“ teatras (anksčiau žinomas kaip „Kodak“) – teatras, esantis Holivude, Los Andžele, atidarytas 2001 m. lapkričio 9 d. Nuo tada jis tapo nuolatine rengiamų „Oskarų“ apdovanojimų vieta, yra geriausiai žinomas dėl šio įvykio.
Teatre gali tilpti apie 3400 žmonių, o jo scena yra viena didžiausių JAV. Kino meno ir mokslo akademija teatrą išsinuomoja prieš kelias savaites iki ceremonijos, o likusį laiką ten rengiami įvairūs koncertai, pasirodymai, šou, kitų įvairiausių apdovanojimų teikimo renginiai, smalsuoliams pravedamos ekskursijos. Kartais teatras nuomojamas privatiems renginiams, įskaitant vestuvių pokylius.
Dėl kruopštaus planavimo ir techninio projekto parengimo koncertų salė tapusi ypač tinkama televizinio žanro renginiams, prisideda prie tokių renginių, kaip „American Idol“ ar „Akademijos apdovanojimų“ sėkmės. Statinio architektų komanda intensyviai konsultavosi su pagrindiniais Holivudo prodiuseriais, derindama ir siekdama funkcionalaus infrastruktūros išdėstymo. Teatre yra unikali Rokvelo sukurta kabina prie orkestro duobės, skirta valdyti kamerą, garsą ir pačią sceną. Salę nuo priekinio įėjimo į didžiuosius laiptus (vedančius į teatrą) puošia specialios vitrinos, taip pat Art Deco kolonos, kuriose pavaizduoti praeities Akademijos apdovanojimų už geriausią filmą gavėjų vardai, o tuščios vietos paliekamos būsimam geriausiam filmui. Prieš Akademijos apdovanojimus teatras kartais pasipuošia kitu ženklu ant fasado ir visada garsiuoju raudonuoju kilimu ant didingų laiptų.
Batų pardavėjas (komedija)
Siužetas
Pasakojama apie vyruką, kuris dirba batų parduotuvėje. Turi vieną bėdą, tai jo paties tėvukas, kuris dėl galimybės prasimanyti pinigų gali net savo sūnų nužudyti. Vieną dieną į parduotuvę užsuka kerinti gražuolė Alisa. Ji ką tik buvo TV laidoje, kur netikėtai lūžo batelio kulniukas ir ji krito ant grindų visos šalies akivaizdoje. Damutė ieškojo kažko patogaus, bet labai skubėjo, net grąžos nepasiėmė. Pardavėjas vijosi ją, norėdamas atiduoti grąžą. Jų keliai vis susikirsdavo. Tėvukas apsiėmė nušauti sukčių Žorą, bet staiga sublogavo ir pasiuntė darbo atlikti savo sūnų. Palėpėje staiga atsirado ir Alisa. kuri nušovė sukčių. Tačiau batų pardavėjas dar nežinojo, kad tai tik apgaulė, kad Alisa yra nesąžiningo buhalterio žmona, kuri padeda Žorai. Sukčius nori surengti sau laidotuves, kad pats galėtų išskristi į užsienį ir mėgautis gyvenimu.
Armėnijos futbolo varžybos 2016–2017 m.
Finalo rungtynės
-
FC Queens Park
FC Queens Park – Velso futbolo klubas iš Reksamo.
Istorija
Klubas įkurtas 2013 m. Žaidė regioninėse lygose. trečios pakopos pirmenybėse, savo regione užėmė pirmą vietą ir pateko į antros pakopos pirmenybes.
2017/2018 m. kovoja dėl išlikimo Cymru Alliance lygoje dėl išlikimo.
Sezonai
Šaltinis:
Nilmar
Nilmaras Honoratas da Silva ( (arba tiesiog Nilmar); g. 1984 metų liepos 14 dieną, Bandeirantese) – brazilų futbolininkas, žaidžiantis Villarreal klube. Nacionalinėje ekipoje debiutavo 2003 m. liepos mėn. prieš Meksiką.
Llandudno Junction FC
Llandudno Junction FC – Velso futbolo klubas iš Landidno Džankšino.
Istorija
Klubas įkurtas 1975 m. Tuo metu vadinosi Hotpoint FC. Žaidė regioninėse lygose.
2017/2018 m. kovojo dėl išlikimo Cymru Alliance lygoje.
Sezonai
Šaltinis:
Kretingos bažnyčios šventoriaus koplyčia
Kretingos bažnyčios šventoriaus koplyčia – veikianti koplyčia Kretingoje, Katalikų bažnyčios šventoriuje, priešais bažnyčią. Buvusi šarvojimo koplyčia priklauso Bernardinų vienuolyno ir Bažnyčios statinių kompleksui, nuo 2003 m. įtraukta į LR Kultūros vertybių registrą (u. k. 27499), yra valstybės saugomas nacionalinės reikšmės kultūros paminklas. Palei šventoriaus tvorą stūkso tinkuoto mūro, su šalmo pavidalo stogais, Kryžiaus kelio koplytėlės. Šventoriaus koplyčioje vyksta įvairūs liturginiai renginiai, tarp kitų – nuolatinės Švč. Sakramento adoracijos per atlaidus, kalėdiniam laikotarpiui įrengiama prakartėlė.
Istorija
Kitų šaltinių duomenys nurodo šventoriuje stovėjus medinę Šv. Jurgio koplyčią. Pranciškonų vienuolyno kronikoje paminėta apie 1732 m. šventoriaus viduryje pastatyta koplyčia, skirta Kryžiaus kelio stočių paveikslams saugoti, nes stacijų paveikslai koplytėlėse būdavo pastatomi tik apeigų metu, o saugomi koplyčioje. 1816–1826 m. vienuolyno vizitacijos aktuose aprašomas Kryžiaus kelias iš 13 apvaikščiojimui skirtų koplytėlių ir keturioliktos medinės šv. Jurgio koplyčios viduryje. 1850 m. vizitacijos akte minimas kvadratinis šventorius, aptvertas čerpėmis dengta akmenų tvora, prie kurios stovi 13 mūrinių koplytėlių, keturiolikta – šventoriaus viduryje. Tiksliai nežinoma, kada vietoj medinės buvo sumūryta dabartinė koplyčia, bet 1873 m. šventoriuje jau pažymėta 14 akmeninių Kryžiaus kelio koplytėlių.
Be titulo likusi šventoriaus koplyčia tarnavo kaip šarvojimo koplyčia. Joje laikinai buvo saugomi atvežti karstai su palaikais, laukiantys eilės būti įneštiems į bažnyčią. XX a. antroje pusėje koplyčia tapo bažnytinio inventoriaus sandėliu. XXI a. pradžioje broliai pranciškonai pasirūpino pastatą atnaujinti ir jame atkurti koplyčią.
Architektūra
Koplyčia neoklasicistinė, akmenų mūro, vienaukštė, aštuonkampio plano. Aštuonšlaitis piramidinis stogas dengtas skarda, virš jo iškyla profiliuota smailė su metaliniu kryžiumi. Sienos sumūrytos iš skelto lauko akmens su smulkių akmenukų nuolaužų užpildu, kampuose įrengti tinkuoto mūro piliastrai, statinio perimetrą puošia profiliuotas karnizas. Priekiniame fasade, atgręžtame į šventoriaus vartus, įrengtos vienvėrės stačiakampės durys su „eglutės“ apkala. Virš jų įtaisytas portretinis Kristaus horeljefas. Rytų pusėje įrengta lango anga su pusapvale sąrama ir tinkuoto mūro apvadu.
Aplinkui koplyčią esančio šventoriaus paviršius sukeltas, todėl ji apjuosta įgilintu takeliu ir apsauginiu metaliniu atitvaru. Priešais koplyčią išgrįsta skaldytų akmenų aikštelė. Bažnyčios šventorius nuo seno aptvertas tvirtu, čerpėmis dengtu akmenų mūru, šalia kurio stovi Kryžiaus kelio koplytėlių eilė.
Šinkūnė
Šinkūnė  – upė Rusijos Federacijos Kaliningrado srities pietryčiuose ir šiaurės rytų Lenkijoje. Priklauso Priegliaus upės baseinui.
Aprašymas
Upės ištakos Pablindžių ežere, netrukus ji pasiekia Žydkiemio miestelį. Ten keičia kryptį ir neša savo vandenis vakarų link. Įplaukusi į Romintos girią pasuka į šiaurės vakarus ir, triskart kirtusi tarpvalstybinę Lenkijos–Rusijos sieną, iš dešinės įteka į Rominto upę. Žiotys Nesterovo rajone, netoli nuo tarpvalstybinės sienos. Tai greita upė su akmenuotu dugnu, todėl vandens šniokštimas girdimas iš toli. Žemupyje tėkmė sulėtėja, šioje atkarpoje įkurtas gamtos rezervatas.
Tarptautinė fechtavimo federacija
Tarptautinė fechtavimo federacija arba FIE  – pagrindinė pasaulio fechtavimo sportą prižiūrinti organizacija, kuri rengia pasaulio čempionatus ir atstovauja fechtavimo interesus olimpinėse žaidynėse. Sąjungos būstinė yra įsikūrusi Lozanoje, Šveicarijoje.
Penrhyncoch FC
Istorija
Klubas įkurtas 1965 m. 2017/2018 m. kovoja dėl išlikimo Cymru Alliance lygoje dėl išlikimo.
Tarptautinė fechtavimo federacija
Istorija
1913 m. lapkričio 29 d. įkurta tarptautinė fechtavimo federacija.
2012 m. FIE priklausė 145 nacionalinės federacijos.
Armėnijos futbolo varžybos 2017–2018 m.
Armėnijos futbolo varžybos 2017–2018 m.
Galutinė komandų rikiuotė
PASTABA.
Finalo rungtynės
--
Ekvendenis
Ekvendenis – miestas šiaurinėje Malavio dalyje, Mzimba provincijoje. Gyvenvietė nutolus 20 km nuo šalies sostinės Mzuzu.
Mieste yra vienas iš didžiausių ŽIV/AIDS paplitimas šalyje, nes Ekvandenis yra mėgstama poilsio vieta sunkvežimių vairuotojams, keliaujantiems tarp Malavio ir jo šiaurinių kaimynų Tanzanijos, Kenijos ir kitų.
Istorija
Ekvendenį įkūrė škotų misionieriai. Mieste yra viena seniausių šalyje bažnyčių, priskiriama škotų reformatų atkarpai.
Ekonomika
Miestas apsuptas tabaką auginančiomis fermomis. Paplitęs smulkusis verslas.
Demografija
Dominuojanti kalba mieste yra tumbuka, bet paplitusios ir kitos kalbos, dėl didelio atvykėlių skaičiaus iš kitų Malavio gyvenviečių.
Švietimas
Mieste įkurti keli koledžai: slaugos, teologijos, komercijos. Veikia techninio paruošimo mokykla.
Tėvelkiemis
Tėvelkiemis (, (1938–1945 m. – )) – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose: Varmijos Mozūrų vaivadijos Geldapės apskrities Dubininkų valsčiuje.
Aprašymas
Kaimas išsidėstęs Varmijos Mozūrų vaivadijos šiaurės rytuose, 19 km pietryčiau nuo apskrities centro Geldapės. Pasiekiamas vaivadijos keliu Nr.27px|651. Geležinkelio prieigos nebeliko, kai geležinkelio linija Geldapė–Žydkiemis su artimiausia geležinkelio stotimi Dubininkuose buvo uždaryta.
Tėvelkiemio šiaurėje eina minėtas vaivadijos kelias, rytuose telkšo Luojos ežeras. Vakaruose – valsčiaus centras Dubininkai, o pietuose iškilusi kalva, XX a. pr. žemėlapiuose žymima kaip Rautotiškis. Vėliau ši 230 m aukštuma buvo vadinama, po Antrojo pasaulinio karo –.
Gyvenvietė dar 1557 m. istoriniuose šaltiniuose buvo užrašyta kaip, bet po kelių dešimtmečių pakeitė savo vardą į , prieš 1785 m. – (spėjama, kad tuo metu buvo apsigyvenę bartai). Vėliau vėl sugrįžo Tėvelkiemio pavadinimas, 1874–1945 m. laikotarpyje jis įėjo į Luojos valsčių. 1910 m. surašymo duomenimis kaime gyveno 115 žmonės, 1933 m. suskaičiuoti 128 gyventojai, o prieš Antrąjį pasaulinį karą suregistruoti 185 kaimiečiai. Iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos tikintieji evangelikai liuteronai buvo priskirti Dubininkų parapijai, o katalikai – bažnyčiai Geldapėje. Pokaryje evangelikai liuteronai priklauso Geldapės bažnyčiai, katalikai – Dubininkų parapijinei bažnyčiai.
Obon festivalis
thumb|Butsudan su aukomis dvasioms Obon (jap. お盆) arba kai kuriuose šaltiniuose tiesiog Bon (jap. 盆) – budistinė Japonijos šventė skirta pagerbti protėvių vėles. Tikima, kad kiekvienais metais Obon festivalio metu dvasios grįžta į gyvųjų pasaulį norėdamos aplankyti savo artimuosius. Daugumoje Japonijos regionų švenčiama rugpjūčio viduryje, kituose – liepos. Obon savaitė yra vienas iš trijų didžiausių šalies šventinių sezonų, jo metu ypač suaktyvėja keliavimas, nes budistinis festivalis ilgainiui tapo šeimos susitikimo švente. Šiuo laikotarpiu žmonės iš miestų grįžta į vietas, iš kurių yra kilę, aplanko bei tvarko mirusiųjų kapus. Šventė tęsiasi tris dienas ir neturi tikslios datos. Iki Meidži laikotarpio, Obon buvo švenčiamas pagal mėnulio kalendorių, septinto mėnesio 15 d., todėl data nebuvo pastovi ir šventė vykdavo liepą arba rugpjūtį. Kai Meidži pradžioje Japonijoje senasis kalendorius buvo keičiamas į Grigaliaus, ne visi šalies regionai priėmė tą patį laiką festivalio šventimui. Taip susidarė trys galimos šventės datos. „Šičigacu Bon“ (Bon liepos mėnesį) švenčiamas apie liepos 15 d. Tokijo, Jokohamos ir Tohoku regionuose. „Hačigacu Bon“ (Bon rugpjūčio mėnesį) švenčiama apie rugpjūčio 15 d. daugumoje Japonijos regionų. Tai labiausiai paplitusi Obon festivalio data. „Kju Bon“ (Senasis Bon) švenčiamas mėnulio kalendoriaus septinto mėnesio 15 d., todėl šventės data kinta kiekvienais metais. Šiuo laikotarpiu festivalis švenčiama šiaurinėse Kanto regiono dalyse, Čiūgoku, Šikoku regionuose ir Pietvakarių salose. Obon nėra valstybinė šventė, tačiau jos metu japonai gali išeiti atostogų.
Kilmė
Festivalio pavadinimas – tai žodžio urabon sutrumpinimas. Sis žodis kilęs iš sanskrito Ullambana, pažodžiui reiškiančio „kabėti aukštyn kojomis“. Ullambana išreiškia fiziškai ar dvasiškai nepakeliamą kančią, kurią tenka kęsti kabant aukštyn kojomis. Japonai tiki, kad jie privalo palengvinti protėvių kančią – Ullambana.
Obon legenda kyla iš pasakojimo apie Budos pasekėją Maha Maudgalyayana (jap. 目犍連, Mokuren), kuris turėjo antgamtinių galių ir kartą jomis pasinaudojęs pažvelgė, kaip jo mirusi motina laikosi pomirtiniame gyvenime. Maudgalyayana sužinojo, kad motina pateko į alkanų demonų karalystę ir joje labai kenčia. Nusiminęs ir susijaudinęs dėl jos likimo bei norėdamas padėti, Mokuren nuėjęs pas patį Budą paklausė jo patarimo. Buda savo pasekėjui patarė duoti aukas budistų vienuoliams, kurie septinto mėnesio 15 d. buvo kaip tik baigę vasarinį atsiskyrimą. Maudgalyayana paklausė Budos ir jo motina buvo išlaisvinta iš alkanų demonų karalystės kančių. Tai pamatęs, Mokuren ėmė šokti iš laimės. Iš šio šokio kildinamas tradicinis Bon Odori arba išvertus „Bon šokis“, atliekamas Obon festivalio metu.
Tradicijos
Japonai jaučia pagarbą vyresniesiems bei jų išminčiai. Žmogui jau mirus, jis vis dar yra gerbiamas. Neretai japonai gyvena namuose, kurie anksčiau priklausė jau mirusiems šeimos nariams. Tokiuose namuose įrengiama vieta, skirta atminti ir pagerbti mirusius gimines. Obon festivalio metu, čia susirenka giminės, ir kartu su, tikima, sugrįžusiomis dvasiomis, valgo, dainuoja, šoka bei meldžiasi.
Prieš prasidedant šventei, turi būti nuvalyti ir sutvarkyti mirusiųjų kapai, tai perspėja vėlę, kad artėja Obon ir ji greitai bus kviečiama ir laukiama sugrįžti į namus, kuriuose įrengiamas nedidelis altorius ar butsudan – nedidelė šventovė. Artėjant vakarui šventės išvakarėse, uždegamos žvakės bei žibintai, skirti padėti dvasioms surasti kelią į namus. Šeimos protėviams siūlomos gėlės, jų kadaise mėgti patiekalai, vaisiai, arbata, ryžiai, baklažanai arba agurkai – tikima, kad ant šių daržovių dvasios parjoja į namus. Taip pat padedama keletas mažų cukranendrių lazdelių ir viena ilgesnė, kuri turi atstoti vaikščiojimui skirtą lazdą ir padėti protėvių dvasioms grįžti atgal į kapą.
Tipiniai Obon ritualai:
Obon festivalio metas yra skirtas prisiminti ir pagerbti mirusiuosius, tačiau japonams tai kartu yra iškilminga ir džiaugsminga šeimos susitikimo šventė gyviesiems. Panašiai kaip Padėkos diena Šiaurės Amerikoje, Obon yra laikas, skirtas šeimai ir susitikimams su kurį laiką nematytais giminaičiais. Didžioji dalis japonų šventės savaitę išeina atostogų, kad galėtų aplankyti ne tik mirusiųjų kapus, bet ir gyvuosius šeimos narius. Šiuo laikotarpiu keliamos mugės, kuriose žmonės prisijungia prie žaidimų, šoka įžymų sugrįžusias dvasias sveikinantį Bon Odori šokį, ragauja sezoninius vaisius, valgius, o vakare stebi viso festivalio kulminacija tampančius fejerverkus, laužus bei upėmis plaukiančius žibintus. Panašiai kaip Meksikoje švenčiama Día de Muertos, Obon šventė yra ne tik mirusiųjų pagerbimas ir prisiminimas, bet ir džiaugimasis gyvenimu.
Bon Odori
thumb|Bon Odori šokis thumb|thumbtime=1|Bon Odori šokis Tokijuje (2014) Bon Odori (jap. 盆踊り), iš japonų kalbos reiškiantis „Bon šokis“, yra Obon festivalio metu, dažniausiai liepos ar rugpjūčio 15 d. atliekamas viešas šokis gatvėje. Manoma, kad jis atsirado vėlyvuoju Muromači laikotarpiu. Skirtas pasveikinti į gyvųjų pasaulį sugrįžusias protėvių dvasias, tai vienas iš džiaugsmingiausių įvykių šventės laikotarpiu. Žmonės renkasi aikštėse, parkuose, įsijungia į apskritimą ir kartu šoka kartais net iki pat aušros. Šokio dalyviai pasiduoda ritmingai muzikai kartu atlikdami gerai žinomus, sinchroniškus judesius, nors kiekvienas gali prisijungti ir kartoti aplinkinių atliekamus žingsnius ar šokti savaip.
Kiekvienas Japonijos regionas turi savitą Bon Odori variantą ir jo metu grojamą muziką, kuri gali būti budistinė, perteikianti šventės religinį aspektą, tiek vietinė tautiška, labiau perteikianti paties regiono išskirtinumą. Įprastai, žmonėms šokant rate, jo viduryje stovi specialiai festivaliui pagaminta medinė pakyla, vadinama jagura. Dažniausiai ji yra scena, ant kurios stovi muzikantai bei dainininkai. Aplink šią pakylą ratu sukasi šokio dalyviai, tuo metu atliekantys judesius, kurie taip pat smarkiai priklauso nuo regiono. Kai kur apie jagurą sukamasi pagal laikrodžio rodyklę, kai kur prieš laikrodžio rodyklę, o kartais kryptis šiokio metu keitinėjama, nors taip nutinka retai. Pasitaiko ir tokių šokių, pavyzdžiui, žmonės stovi ne ratu, o išsidėsto linija – tokiu principu šokamas garsusis Tokušimos „Awa Odori“ šokis.
Bon šokio metu gali būti naudojami ir įvairūs daiktai, pavyzdžiui, vėduoklės, maži, spalvoti rankšluosčiai tenugui ar mediniai tarškučiai kači-kači. Jamagatos prefektūroje atliekamo šokio „Hanagasa Odori“ metu naudojamos gėlėmis puoštos šiaudinės skrybėlės.
Kinija
Kinijoje vyksta panaši šventė – Alkanų vaiduoklių festivalis. Kaip ir Obon, ji švenčiama septinto mėnesio 15 d. pagal mėnulio kalendorių, ir tikima, kad šią dieną mirusiųjų giminaičių dvasios sugrįžta aplankyti gyvųjų. Obon ir Alkanų vaiduoklių festivaliai skiriasi kai kuriomis tradicijomis, pavyzdžiui, Kinijoje populiaru mirusiesiems teikti pinigines aukas, sudeginant dirbtines kupiūras.
Brazilija
Didžiausia japonų populiacija už gimtinės ribų gyvena Brazilijoje, todėl Obon festivalis šalyje triukšmingai švenčiamas visose japonų bendruomenėse. Daugiausia japonų yra San Paulo mieste, todėl čia vyksta didžiausias Obon šventimas visoje Brazilijoje. Jo metu šokamas tradicinis Bon šokis, vyksta taiko ir šamisen muzikos instrumentų konkursai, galima pasimėgauti japonišku maistu bei gėrimais.
Malaizija
Malaizijoje, Šah Alamo miesto Matsushita stadione, kiekvienais metais vyksta Obon festivalis. Ši šventė, didžiausias traukos objektas visoje Selangoro valstijoje, yra sugalvota japonų emigrantų bendruomenės. Lyginant su Japonijoje vykstančiu Obon festivaliu, Malaizijos variantas yra mažiau susijęs su dvasingumu bei budizmu. Šventė keliama norint vietiniams gyventojams papasakoti apie pačią Japonija ir jos kultūrą, renginio metu galima paragauti japoniško maisto, gėrimų, susipažinti su menu ir šokiais. Taip pat tai gera proga Japonijos verslininkams reklamuoti savo prekes Malaizijos rinkai. Selangoro valstijos turizmo tinklalapis informuoja žmones apie būsimus Obon renginius ir kartu nurodo keletą griežtų taisyklių. Pavyzdžiui, šokių aikštelėje žmonėms negalima dėvėti aukštakulnių batų, draudžiama rūkyti, dėvėti nepadorius rūbus ir fantastinių būtybių kostiumus, populiarius šiuolaikinėje Japonijos kultūroje.
Japonijos kaligrafija
Japonijos kaligrafija dar kitaip vadinama šodo (書道 shodō) yra kaligrafijos forma ir menas gražiai rašyti. Į šią kaligrafijos formą taip pat įeina dvasinė patirtis, protinė disciplina ir fizinis krūvis. Pats terminas šodo susideda iš dviejų hieroglifų 書 (rašyti) ir 道 (kelias), todėl tiesiogiai verčiasi į „rašymo kelias“. Kaligrafija buvo plačiai praktikuojama šimtmečiais samurajų, aristokratų ir paprastų žmonių. Šiandieninėje visuomenėje Japonijos kaligrafija užima svarbią kultūrinę vietą, taip pat yra išlikę ir vertingų meno kūrinių. Kaligrafija yra praktikuojama įvairaus amžiaus žmonių, pradinėse mokyklose vaikai mokosi kaligrafijos pradmenų. = Stiliai = Japonijos kaligrafija yra kilusi iš Kinijos kaligrafijos todėl daugelis jų principų ir metodų yra labai panšūs ir turi tuos pačius pagrindinius rašymo stilius. Tačiau yra žinomi trys pagrindiniai Japonijos kaligrafijos stiliai: kaišo; gyošo ir sošo.
Kaišo
Kaišo (楷書, Kaisho) – yra standartinis ir itin glaustas rašymo stilius, kuris buvo pritaikytas kasdieniam naudojimui. Šis stilius tebėra naudojamas ir šiomis dienomis, pavyzdžui laikraščiuose, žurnaluose, knygose ir daugelyje kitų publikacijų. Kaligrafijos darbuose yra svarbus daromų brūkšnių eiliškumas, kurio reikėtų kruopščiai ir griežtai laikytis. Taip pat simbolių sudėtis ir proporcijos turi būti akylai stebimos. Tai stilius, kuriame kiekvienas brūkšnys turi būti padarytas sąmoningu ir aiškiu būdu. Kaišo stilius yra vienas sunkiausių kaligrafijos stilių, todėl mokiniai mokosi jo pirmiausia. Šis stilius yra pagrindas kitiems, mažiau formaliems rašymo stiliams.
Gyošo
Gyošo (行書, Gyosho) yra populiariausias rašymo stilius, šiuolaikiniuose leidiniuose naudojamas kaip efektas. Kanji gyo 行 reikšmė yra „bėgti“ arba „eiti“, todėl šis stilius yra vadinamas pusiau greitraštis. Brūkšniavimui šiame stiliuje suteikiama daugiau laisvės, o stilius netoks griežtas todėl menininkai gali pritaikyti prie savo rašymo stiliaus. Simboliai atrodo mažiau kampuoti, o labiau apvalūs. Rašant šiuo stiliumi teptukas palieka popierių rečiau nei pavyzdžiui rašant kaišo stiliumi, visi brūkšniai yra susiję. Vidutinis išsilavinęs žmogus Kinijoje ar Japonijoje, galėtų perskaityti visai lengvai šiuo stiliumi simbolius, tačiau kartais ne visi perskaitytų.
Sošo
Sošo (草書, Sosho) arba „žolės“ greitraštis. Taip yra verčiamas pavadinimas, nes kanji (草, SŌ) reikšmė yra žolė. Kanji raštas atrodo tarytum žolė, siūbuojama vėjo. Sošo yra greičiausias ir sunkiausias rašto stilius. Dažnai yra neįmanoma perskaityti simbolius parašytus šiuo stiliumi, be atskiro mokymosi ir treniravimosi. Tik tie kurie turi įgudusią akį kaligrafijos menui, galėtų lengvai skaityti. Vienas simbolis gali būti parašytas net visai nepakeliant teptuko nuo popieriaus, todėl simboliai dažnai susilieja vienas į kitą. Palengvinant rašymą ir sukuriant gražų, abstraktų pavidalą, brūkšniai dažnai yra modifikuojami arba visai panaikinami. Šis stilius dažniausiai naudojamas abstrakčiuose meno kūriniuose.
Tenšo
Tenšo (篆書, Tensho) – „mažųjų antspaudų“, dar kitaip vadinamas „geležinės vielos“ stilius. Tai pats seniausias stilius, kuris buvo sukurtas dar prieš išrandant popierių, rašalą ar teptuką. „Antspaudas“ simbolizavo rašmenų išraižymus medienoje, akmenyje ar kauluose, norint padaryti anspaudus ant kitų medžiagų. Japonijoje šis stilius buvo naudojamas vardų antspaudams. Yra dvi Tenšo rūšys: daiten ir šoten, kurie yra naudojami dideliuose ir mažuose tekstuose.
Utenos sinagoga
Utenos sinagoga – vienintelė išlikusi iš trijų Utenos sinagogų.
Japonijos kaligrafija
Sumi-e
Sumi-e yra japoniškas terminas tapybai ir kaligrafijai apibūdinti. Sum-e kitaip dar vadinama suibokuga (jap.„ vanduo tušas ir paveikslas „). Tai monochrominė arba jai artima švelnių, vandeniu atskiestų spalvų tapyba ant ryžių popieriaus arba šilko. Beveik prieš 2000 metų ši tapyba atsirado Kinijoje, o į Japoniją atkeliavo XIII - XIV amžiuje. = Istorija =
Kinijos įtaka
Kaligrafija atsirado beveik prieš 2000 metų Kinijoje, o į Japoniją atkeliavo dar XIII-XIV amžiuje. Iš pradžių Japonijoje buvo rašoma kiniškai, tačiau su laiku pradėjo naudoti kiniškus hieroglifus vadinamus – kanji. Pradžioje ilgus metus šalyje dominavo Tang dinastijos (唐朝618 – 907) stilius - karayou šodou (唐様書道, からようしょどう, karayō shodō), kurio tiesioginė reikšmė yra „Kinijos stilius“. Nes Kinijos meno šedevrai ir jų kopijos buvo gabenami į Japoniją, todėl galėjo padėti pagrindą japonų kaligrafijai. Kinijos simboliai kanji iš pradžių buvo naudojami oficialiuose dokumentuose ir budistiniuose tekstuose. Japonijoje Budizmas į Japoniją atkeliavo iš Kinijos per Korėjos pusiasalį 552 metais. Asuka (飛鳥時代, 538 - 710 C.E.) ir Nara (奈良時代, 710-794 C.E.) laikotarpiais, dėl budizmo suklestėjimo buvo imtasi kopijuoti sutras ir kaligrafija sparčiai vystėsi. Tiek Kinijos tiek Japonijos tradicijose, kaligrafija, poezija ir tapyba išliko glaudžiai susijusios. Poetiškas meistriškumas tapo nemažiau svarbus nei kitų mokslo sričių įvaldymas, norint pasiekti ir užimti aukštas pareigas šalies vadovybei. Seniausias žinomas kaligrafijos užrašas Japonijoje yra ant akmeninės Budos aureolės Horyūdži šventykloje. Kiniškas tekstas buvo užrašytas šakyotai (写経体) stiliumi, kuris yra žinomas Kinijos Šešių dinastijų laikotarpyje. Taip pat kitas išlikęs Japonijos kaligrafijos tekstas yra „Lotus sutra komentarai“ sukurtas 615 metais. Neseniai šio teksto autorystė tapo literatūros istorikų ginčo objektu. „Lotus sutra komentarai“ įrodo, kad tuo laiku kaligrafija Japonijoje buvo jau labai pažengusi. Tekstas parašytas pusiau greitu šriftu, o seniausia išlikusi sutros kopija yra Kongo Jodaranikyo (金剛場陀羅尼経) ir priskirta budistų vienuoliui Horinui (宝林).
Heianas
Heiano laikotarpyje (平安時代, へいあんじだい, 794-1185m.) didelę įtaka turėjo Kinijos kaligrafija. Karališkosios šeimos nariai ir aristokratai mokėsi kaligrafijos kopijuojant Kinijos poezijos tekstus. Vang Sidžio (王羲之Wang Xizhi, 303–361) darbai ir įtaka buvo labai stipri. Tačiau nepaisant didelės Kinijos įtakos, nuolatos buvo ieškomas savitas stilius, kuris sujungtu japoniškas tradicijas ir skonį. Taip susikūrė japoniško stiliaus kaligrafija - vayou šodou (和様書道, わようしょどう). Šio stiliaus pradininkai yra laikomi įžymus Sanpitsu (三筆, さんぴつ, “trys teptukai”) ir Sanseki (三蹟, さんせき, “trys pėdsakai”). Trys Sanpitsu buvo: Imeperatoriaus Saga (嵯峨天皇, さがてんのう, 786–842); valdininkas Tačibana no Hayanari (橘逸勢, たちばな　の はやなり, 782 – 842), ir vienuolis Kūkai (空海, くうかい, 774 – 835). Tuo tarpu trys Sanseki buvo: Ono no Mičikaze (小野道風, おの の みちかぜ, 894 – 967), Fujivara no Sukemasa (藤原佐理, ふじわら の すけまさ, 944 – 998) ir Fujivara no Yukinari (藤原行成, ふじわら の ゆきなり, 972 – 1027). Visi jie buvo gabūs kaligrafai. Atsirado stiprus skirtumas tarp kiniško rašto (vis dar naudojamo valstybės pareigūnų ir religiniuose raštuose) ir kana (仮名) rašto naudojimo (poezijoje, dienoraščiuose ir pasakojimuose, parašytus japoniškai). Kara-ai no hana no utagire (韓藍花歌切, 749 A.D.) fragmente yra pirmasis tekstas, kuriame matomas stilius unikalus Japonijai. Jis parodo Tanka (短歌) eilėraštį, kuriame naudojamas Man'yōgana (万葉仮名), taip atitolo nuo Kinijos kaligrafijos. Ono no Mičikaze tarnavo kaip prototipas Shōren-in mokykloje, kuri vėliau tapo Oie kaligrafijos stiliumi. Šis stilius Edo laikotarpyje imtas naudoti oficialiuose dokumentuose, ir dominuojantis stilius terakoya (寺子屋) mokyklose.
Kamakura
Kamakura periode (鎌倉時代 1185-1333m.) kaligrafijos menas buvo stipriai paveiktas budizmo filosofijos ir ypač Zen Budizmo. Šiuo periodu atkeliaudavo į Japoniją Zen šventikai, kurie plačiai skleidė Zen kaligrafijos stilių ir jį išpopuliarino. Šis stilius buvo paprastas, elegantiškas ir galingas. Taip pat buvo naudojamas tiek Japoniškas kaligrafijos stilius. Didesnis dėmesys buvo skiriamas simbolių praktiškumui, o ne kaligrafiškam simbolio grožiui, todėl tapo natūralu maišyti Kandži ir Kana ženklus.
Muromači
Tuo tarpu neramiame Muromači periode (室町時代1333-1573m.) sumažėjo Japoniškas ir Kiniškas kaligrafijos stilių rašymas. Azuchi-Momoyama periode iškilo žavėjimasis kohitsu (seni kaligrafijos darbai) menu, kuris pagyvino kaligrafijos pasaulį. Tačiau šiame periode iškilo Ikkiū Sodžiunas (一休宗純 Ikkyū Sōjun, 1394–1481, Kiotas) – vienas iškiliausių kaligrafijos meistrų. Jo sukurti kūriniai savyje jungė daug skirtingų kaligrafijos stilių. Ikkiū buvo netradicinis kaligrafijos meistras „nesiskaitęs su visuotinai priimtais kaligrafijos stiliais, kurių elementus pasirinkdavo savo nuožiūra ir laisvai perkurdavo. Jam svarbiausia autentiškumas ir gyvybingumas. Labiausiai vertino šiurkštų bambuko plaušų teptuką ir kūrė neįprasto drastiško, gyvybingo stiliaus kaligrafijos kūrinius, kurie akivaizdžiai atskleidė jo gyvenimo patirtį ir nekonformistinius estetinius skonius“ (Andrijauskas 2001, p. 229).
Edo
Edo periode (江戸時代1603-1868m.) naujoviškos srovės pakeitė Kinijos ir Japonijos kaligrafijos pasaulį, dėl švietimo politikos Edo bakufu (Japonijos feodalinė valstybė valdoma šioguno). Anksčiau kaligrafiją praktikuodavo dažniausiai šventikai, aristokratai ir aukštesnės klasės visuomenė, tačiau Edo laikotarpyje šis menas išpopulerėjo ir tarp eilinių žmonių. Taip nutiko dėl to, kad visoje šalyje įsigalėjo švietimo įstaigos, vadinamos terakoya (švenyklų mokyklos). Šiose mokyklose pagrindinis dėmesys buvo skiriamas hieroglifų rašymui. Terakoye dažniausiai buvo mokomas oie rašymo stilius. Dėl valstybės politinės sistemos – savęs izoliavimo politikos nuo 1633, kiniškos knygos, meno darbai buvo uždrausti kopijuoti. Tačiau Japonijoje, Kinijos kaligrafijos stiliai išliko populiarūs tik tam tikrose srityse, pavyzdžiui Konfucianizmo mokyklose, šventyklose ir literatūroje. Tuo tarpu japoniškos kaligrafijos stiliai išpopuliarėjo tarp samurajų, aristokratų ir eilinių žmonių. = Priemonės = Darbo priemones dailininkai pagarbiai vadina „keturiomis brangenybėmis“. Tai – teptukas, tušo plytelė (lazdelės), rankų darbo popierius ir akmuo kuris skirtas tušui išgauti. „Keturių brangenybių“ esmę sudaro ne tik estetinė jų vertė bet ir joms būdingas ypatingas jautrumas. Japonų kaligrafijai naudojami teptukai vadinami fude (筆), jie yra svarbiausi rašymo įrankiai. Pirmieji bambukiniai teptukai atkeliavo į Japoniją dar VI a., iš Kinijos atgabenti Zen budistų. Jų koteliai dažniausiai gaminami iš medienos, bambuko arba plastiko, o teptuko šereliai būna įvairaus dydžio ir formos. Šie šereliai buvo gaminami iš įvairių gyvūnų plaukų, bet šiomis dienomis plačiai naudojamos ir sintetinės teptukų galvutės. Geras Japonijos kaligrafijos teptukas turi turėti keturias pagrindines savybes: struktūrą, tamprumą, apvalumą ir aštrumą. Ypač yra svarbus aštrumas, nuo kurio priklauso piešimo šriftas ir storis. Visų teptukų plaukeliai turėtu būti vienodo ilgio ir suėję į galiuką - suformuoti tašką. Pati teptuko galvutė turėtu būti pilna ir apvali. Su didesniais teptukais rašomi pagrindiniai simboliai, tuo tarpu mažesni skirti užrašyti tiek simboliams tiek menininko vardui. Kaligrafinės tušo lazdelės vadinamos sumi (墨), jos tradiciškai naudojamos skystam tušui išgauti. Gaminamos iš anglies suodžių, degintų medžių ir gyvūnų klijų. Dažniausiai formuojamos į kietas ir presuotas lazdeles, įgaunančios pailgos arba apvalios formos, kartais kvadratinės. Šios rankų darbo lazdelės yra amatininkų gaminamos ir džiovinamos kelis mėnesius. Geros sumi yra tos, kurios neturės jokių įtrūkimų. Taip pat kartais jos įvairiai puošiamos. Nors sumi yra beveik visada juodos spalvos, tačiau šilas yra panaudojamas spalvotam rašalui išgauti. Norint pagaminti skystą tušą, kaligrafai mala šias lazdeles su trupučiu vandens ant specialių akmenų. Patyrę kaligrafijos meistrai tušą gaminasi patys, dėl to gali varijuoti tušo konsistencija, reikalinga norimam efektui pasiekti.
Japonijos kaligrafijos tušo akmuo, dar kitaip žinomas kaip suzuri (硯) naudojamas tušui trinti. Nors dažniausiai suzuri gaminamas iš akmens, bet taip pat gali būti pagamintos ir iš kitų medžiagų, pavyzdžiui bronzos. Tačiau seniausios tušo lėkštelės buvo gaminamos iš molio. Dar septintajame dešimtmetyje kinai sugebėjo pagaminti rašalo akmenį, kurį vargiai buvo galima atskirti nuo natūralaus akmens. Pati svarbiausia suzuri dalis yra plokščias pagrindas, ant kurio malamos sumi su vandeniu. Šis paviršius turėtu būti reikiamo kietumo ir struktūros. Palietus turėtų jaustis poliruotas paviršius. Priešingu atveju, jei paviršius yra brokuotas, kaligrafas galėtų užtrukti ilgai gamindamas tušą arba pažeistų teptuką.
Kaligrafijos darbai yra rašomi ant specialaus japoniško kaligrafijos popieriaus Vaši (和紙). Žodis vaši yra kilęs iš skiemeų „va“ ir „ši“ kurių reikšmės yra "japonų" ir "Popierius". Vaši yra vienas iš UNESCO kultūros paveldo objektų. Šis popierius yra labai plonas, gali būti pagamintas iš daugelio medžiagų, pavyzdžiui iš guma medžio, bambuko, šilkmedžio, kanapių ar ryžių šiaudų. Japoniškas popierius primena ploną sugeriamą popierių ir gali būti įvairių dydžių. Jis jautriai reaguoja į kiekvieną tuše pamirkyto teptuko prisilietimą. Jei ant popieriaus padedamas nors ir mažiausias taškelis, jo jau neįmanoma nei pašalinti, nei ištaisyti. = Zen Budizmas = Japonijos kaligrafijai didelės įtakos turėjo Zen budizmas. Zen kaligrafija yra vadinama bokuseki (墨蹟), kurios tiesioginė reikšmė yra „rašalo pėdsakai”. Šis kaligrafijos stilius yra laisvos formos ir taisyklių. Kaskart kurdamas kaligrafas turi vieną galimybę, sukurti darbą su tušu. Teptuko potepiai negali būti pataisyti, todėl kai kuriuose darbuose aiškiai matydavosi menininko pasitikėjimo savimi buvimas arba, priešingai, nebuvimas. Zen kaligrafija yra praktikuojama budistų vienuolių ir daugelio shodo praktiku. Norint meistriškai rašyti Zen kaligafija, žmogus neturėtų įdėti daug pastangų ar praktikuoti, o leisti raidėms tekėti savaime ir išvaduoti galvą nuo visų minčių. Tokia dvasinė būsena Japono filosofo Nishida Kitaro buvo pavadinta mushin (無心 „ne proto būsena“). Ji yra grindžiama Zen Budizmo principu, kuri teigia dvasinio ryšio svarbą. Pavyzdžiui prieš Japonijos arbatos ceremonijas (kurios yra susijusios su Zen Budizmu), žmogus turėtu pažvelgti į shodo darbus kad išvalytų mintis ir protą. Šis žingsnis laikomas esminiu arbatos ceremonijos pasiruošime. Zen kaligrafijoje labiau vertinami Gyošo ir Sošo stiliai. Taip yra todėl, kad Zen mene yra svarbiau perteikti asmens energiją, jausmą norint susilieti su kūriniu. Žinoma negalima visai numesti ir techninės kaligrafijos pusės ir teigti kad geras kūrinys pavyks vien iš įkvėpimo. Be geros technikos ir pagrindinių rašymo taisyklių bei supratimo, negali būti geras menas. Bokuseki greitai išpopuliarėjo Japonijoje. = Kaligrafija XXIa. = 1951 metais, buvo atstatytas kaligrafijos meno mokslas, pradinėse mokyklose. Sparčiai išpopuliarėjo avangardinės kaligrafijos stilius, kuris buvo pavadintas‚ naujuoju stiliumi“ arba „naująja mada“. Taip pat Japonijoje kasmet sausio 15 švenčiamas ugnies festvalis (naujieji metai) yra glaudžiai siejamas su kaligrafija. Šventyklos dekoracijos, talismanai ir kiti šventyklos ornamentai su kaligrafijo darbai yra surenkami ir sudeginami laužuose. Jie dažniausiai sukraunami ant bambukų, medžių šakų ar šiaudų ir padegami linkint sveikatos ir gero derliaus ateinančiais metais. Per šią šventę įprastai vaikai įmeta savo kaligrafijos darbus į laužus – jei darbai atšoka aukštai į dangų, tai simbolizuoja sėkmę.
= Literatūra =
= Šaltiniai =
Gvatemalos demografija
thumb|right|350px|Gvatemalos gyventojų sk. kitimas 1961-2003 m. Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Gvatemalos demografiją.
Gyventojų skaičius: 13 276 517 (2010 m. apskaičiavimai)
Struktūra pagal amžių: Gyventojų amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 2,066 % (2010 m. apsk.)
Gimstamumas: 27,98 gimimų/1000 gyv. per metus (2010 m. apsk.)
Mirtingumas: 5,11 mirčių/1000 gyv. per metus (2010 m. apsk.)
Migracijos indeksas (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): -2,21 migrantų/1000 gyv. (2010 m. apsk.)
Miestuose gyvenančių žmonių procentas: 49 % (2008 m. apsk.)
Miestuose gyvenančių žmonių procento metinis kitimas: 3,4 % (2005 m. apsk.)
Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus: 27,84 mirusiųjų/1000 gimimų (2010 apsk.)
Vidutinė gyvenimo trukmė:
15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:
Žalgirio–Pamarkijos miškai
thumb|240px|Miškas netoli Plinkšių ežero
Žalgirio–Pamarkijos miškai – miškų masyvas Lietuvoje, šiaurės Žemaitijoje, Mažeikių ir Telšių rajonuose, 7 km į pietryčius nuo Sedos, šalia Gadūnavo ir Nevarėnų. Priklauso Mažeikių miškų urėdijai (Sedos ir Balėnų girininkijoms) bei Telšių miškų urėdijai (Nevarėnų ir Telšių girininkijoms). Apima 60,4 km² plotą.
Masyvą sudaro Balėnų, Žalgirio, Pamarkijos, Gadūnavo, Uikių, Gedrimų, Girkalių, Juodinkių, Vidgirio, Medausgirės miškai. Paviršius banguotas. Dirvožemiai – velėniniai jauriniai ir jauriniai vietomis glėjiški priesmėliai, taip pat aukštapelkių ir žemapelkių durpžemiai. Miškais teka Ventos baseino upeliai – Pievys, Balėnupis, Viešetė, Markija (su Smelte, Kiaulupiu, Tarpijų upeliu), Šilupis. Vagos ištiesintos. Miškuose telkšo Plinkšių ir Šiliškės ežerai, pietuose siekia Tausalą. Nemaža pelkių (Juodė, Užmarkija, Plinkšių pelkė).
Medynai:
Jaunuolynai sudaro 38 % medynų, pusamžiai medžiai 45 %, pribręstantys 12 %, brandūs 5 %.
Miškuose gyvena stambieji kanopiniai žvėrys (briedžiai, stirnos, šernai, elniai), taip pat lapės, vilkai, kiškiai, usūriniai šunys, voverės, kiaunės, opšrūs, ūdros, bebrai, ondatros, jerubės, slankos, juodieji gandrai, įvairūs vandens, pelkių ir plėšrieji paukščiai. Yra retųjų augalų augaviečių, uogynų. Aplink Plinkšių ežerą įsteigtas Plinkšių kraštovaizdžio draustinis.
Vakariniu pakraščiu eina plentas, rytiniu –. Miškuose ir aplink įsikūrę kaimai: Plinkšės, Balėnėliai, Uikiai, Užpelkiai, Paplinkšė, Užmarkija, Pamarkija, Taučiai, Jonauskiai, Šiliškės, Balėnos.
Tatarai (Nidzicos apskritis)
Tatarai  – kaimas Lenkijos šiaurės vakaruose – Varmijos Mozūrų vaivadijos Nidzicos apskrities Nidzicos valsčiuje.
Istorija
Nuo seno apylinkėse gyveno prūsai, kuriuos vėliau užkariavo kryžiuočiai. Kaimas iki 1945 m. priklausė Rytprūsiams ir vadinosi Berghofu. Dar 1871 m. šioje vietoje buvo įkurta Nidzicos (tuo metu Neidenburgo) kolonija. Stovėjo du namai, kuriuose gyveno 29 žmonės. Kolonistai rūpinosi miškingų apylinkių pritaikymu žemės ūkiui.
Totorių akmuo
Kaimo laukuose guli didžiulis riedulys: 6,5 m ilgio ir 4 m pločio; virš žemės iškilęs apie du metrus. Akmeniui apjuosti prireiktų 19 m virvės. Anksčiau jis buvo dar įspūdingesnis ir vadinamas didžiausiu Rytprūsiu rieduliu. Vėliau dalis granitinio monolito buvo nuskelta ir iš nuolaužų prigaminta girnų miltams malti. Dabar riedulys paskelbtas gamtos paminklu, jo viršūnę puošia pritvirtintas akmeninis rutulys. Pasiekiamas Nidzicoje važiuojant Tatarska gatve pietų link ir už dviejų šimtų metrų nuo miesto ribos pasukus į kairę.
Legenda skelbia, kad, kai Švedų tvano metu Rytprūsiai palaikė Švediją, 1656 m. Lenkijos karaliaus pasiųsta totorių kariuomenė išsiruošė į baudžiamąjį žygį. Norėdama užimti tąkart rytprūsiečiams priklausiusią Nidzicos pilį, raita kariuomenė sustojo maždaug vieno kilometro atstumu nuo jos, dabartinio Tatarų kaimo laukuose. Totorių vadas užsilipo ant didžiulio akmens ir žvalgė apylinkes. Jį pastebėjęs pilies bokšto sargybinis Novakas užtaisė patranką ir nušovė vadą. Totorių kariai tai palaikė blogu ženklu ir pasuko savo žirgus joti atgal – Nidzica (anuo metu vadinosi Neidenburgu) liko neužimta.
Istorikai abejoja šio pasakojimo patikimumu: XVII a. karinės technologijos dar nebuvo itin išvystytos ir joks iš Nidzicos pilies iššautas šaudmuo (strėlė, kulka ar sviedinys) negalėjo nuskristi taip toli ir pasiekti Totorių akmenį.
Kami
thumb|400px|Amaterasu, Saulės deivė Kami – šintoizme garbinamos dangaus ir žemės dievybės, dvasios ir reiškiniai. Ši kategorija įtraukia žmones (imperatorius, protėvius ir pan.), paukščius ir gyvūnus, medžius ir augalus, kalnus, jūras, gamtos reiškinius ir pan. Kami gali būti tiek tų objektų turimos savybės (griaustinio garsas), tiek jie patys (krioklys).