cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Milan Kundera
Kūryba
1990 m. autorius išleido knygą Nemirtingumas, kuri laikoma labiau kosmopolitiška nei prieš tai jo buvusios knygos. Knygoje daugiau vietos suteikiama filosofinėms, o ne politinėms temoms, kas pasikartoja jo vėliau išleistose knygose.
Bibliografija
Svarbiausi kūriniai:
Sovaičiai
Sovaičiai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 10 km į rytus nuo Mažeikių. Per kaimą teka Ašva (Vadaksties intakas). Iš pietų pusės supa Maigų miškas. Prie Viekšnių-Laižuvos kelio yra Sovaičių vėjo malūnas, netoli Ašvos kapinaitės.
Sovaitiškio Leono Balio iniciatyva 2003 m. rugpjūčio 16 d. buvo atstatytas Sovaičių kaimo simbolis – ąžuolinis kryžius. Iškilmingoje pašventinimo ceremonijoje dalyvavo iš visos Lietuvos sukviesi sovaitiškiai. Kryžių pašventino Viekšnių klebonas Vincentas Gauronskas.
Aleksander Gudzowaty
Aleksander Gudzowaty (1938 m. rugsėjo 22 d. Lodzė, Lenkija – 2013 m. vasario 14 d. Varšuva, Lenkija) – Lenkijos verslininkas, milijardierius.
Verslo pradžia siejama su Bartimpex. Vėliau bendradarbiavimo su rusų koncernu Gazprom.
Lenkijos savaitraščio Wprost 2006 metų duomenimis, Aleksander Gudzowaty turtas įvertintas 3,1 mlrd. zlotų.
Nuorodos
[[Wprost] informacija apie Aleksander Gudzowaty]
Pasitikėjimo votumas
Pasitikėjimo votumas ( – 'balsas') – vienas iš vykdomosios valdžios (Vyriausybės) politinio disciplinavimo instrumentų daugelyje parlamentinių respublikų.
Pateikus svarstyti pasitikėjimo klausimą, galima nustatyti, ar Vyriausybės pozicija iš esmės sutampa su parlamento nuomone. Tai viena iš galimybių nustatyti nesutarimus, padėti išvengti konfliktų. Išreiškus nepasitikėjimą, Vyriausybė arba jos narys (nariai) turi atsistatydinti. Kitas variantas – nauji rinkimai.
Monticho įlanka
thumb|250px|Asuero pusiasalis. Į vakarus nuo jo – Monticho įlanka
Monticho įlanka  – Ramiojo vandenyno įlanka ties pietiniais Panamos krantais, į vakarus nuo Asuero pusiasalio. Ilgis 40 km, plotis iki 30 km. Ties įlankos išėjimu į vandenyną yra pailga Sebako sala, o pačioje įlankoje – Gobernadoro ir Leoneso salos.
Pakrantės pelkėtos, apaugusios mangrovėmis. Įteka San Pablo upė.
Muskusinė braškė
Muskusinė braškė (Fragaria moschata) – erškėtinių šeimos daugiametis žolinis augalas, priklausantis žemuogių genčiai. Kartais dar vadinamas Paprastąja braške arba Aukštąja žemuoge (Fragaria elatior). Ši rūšis yra labai atspari ir prisitaiko prie įvairių oro sąlygų.
Išvaizda
thumb|left|240px|Žydinti muskusinė braškė
Braškių kereliai užauga iki 30-35 cm aukščio, lapai trišaki, dideli bei padengti baltais plaukeliais, o jų krašteliai dantyti. žiedai yra vienalyčiai baltos spalvos, turintys 5 taurėlapius. Vaisiai riešutėlio pavidalo, kurie išsidėstę ant mėsingo žiedsosčio. Prinokusios uogos gali turėti visus raudonos spalvos atspalvius, o prieš saulę sunokusios būna net violetinio atspalvio ir yra labai aromatingos. Dauginasi šliaužiančiais ūsais. Šių braškių ląstelės turi heksaploidinį chromosomų rinkinį (2n=6x=42).
Gamtoje tai daugiausiai dvinamis augalas, vyriški ir moteriški žiedai būna ant atskirų kerų, o vaisiai uždera tik ant moteriškų. Dažniausiai kultivuojama braškių veislė.
Augavietė
Muskusinės braškės auga miškų pakraščiuose, soduose.
Mergelių Salos (Didžioji Britanija)
thumb|left|300px|Mergelių salų žemėlapis Britų Mergelių Salos – salų grupė Karibų jūros šiaurės rytinėje dalyje, Jungtinės Karalystės užjūrio teritorija.
Mergelių salos yra viena populiariausių jurisdikcijų, kuriose registruojamos ofšorinės įmonės.
Buturlinovka
Buturlinovka  – miestas Rusijoje, Voronežo srityje, 180 km į pietryčius nuo Voronežo, prie Oseredės upės. Rajono centras. Geležinkelio stotis prie Talovajos–Kalačo atšakos. Maisto ir gėrimų (mėsos, duonos, alkoholio), lengvoji pramonė. Apylinkėse yra kreidos, molio, smėlio telkinių. Veikia 1893 m. pastatytas soboras, dar kelios XIX a. pab. cerkvės, yra kitų XIX a. statinių (ligoninė, Kaščenko dvaro sodyba), tarybinių paminklų.
Jonas I Megas Komninas
Jonas I Megas Komninas (, Iōannēs I Megas Komnēnos Axoukhos, g. ? – m. 1238 m. Trapezundas) – Komninų dinastijos trečiasis Trapezundo imperatorius, valdė 1235 – 1238 m.
Buturlinovka
Istorija
1740 m. grafo Aleksandro Buturlino žemėse įkurta slabada. XIX a. tapo odos amatų centru. 1910 m. atidaryta likerio–degtinės varykla. 1917 m. suteiktas miesto statusas.
Jonas I Megas Komninas
Jonas I buvo Trapezundo imperatoriaus Aleksijaus I vyriausias sūnus.
Imperatoriumi Jonas I tapo po savo dėdės Androniko I mirties 1235 m. ir jo valdymas buvo trumpas. Po trijų valdymo metų jis mirė po nelaimingo atsitikimo, nukritęs nuo žirgo, žaisdamas polo. Jo sūnus Ioannikios buvo atiduotas į vienuolyną, tad sostas atiteko Jono I jaunesniam broliui Manuilui I.
Kostas Doveika
Kostas Doveika (1912 m. lapkričio 18 d. Minčaičiai, Žagarės valsčius – 1999 m. vasario 7 d. Vilnius) – Lietuvos literatūros tyrinėtojas, humanitarinių mokslų daktaras.
Biografija
Baigė Telšių gimnaziją, 1935–1938 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete. 1946 m. baigė Vilniaus universitetą. 1955 m. filologijos mokslų kandidatas.
1940–1945 m. mokytojavo Šilalės gimnazijoje. 1946–1989 m. dirbo Lietuvių kalbos ir literatūros institute.
Estijos ekonomika
Estijos ekonomika vertinama kaip stipriausia, lyginant su kitų buvusių Sovietų Sąjungos respublikų ekonomika.
1991 m. atkūrusi nepriklausomybę, Estija greitai perorientavo savo ekonomiką prie Skandinavijos šalių ekonomikos ir iš to gavo didžiulę naudą. Estija sparčiausiai savo ūkyje diegia ir taiko inovacijas tarp naujųjų ES valstybių.
Pagrindinės ekonomikos šakos – elektronika, telekomunikacijos. Išvystyta transporto infrastruktūra. Ypač didelę įtaką daro atkeliavusios naujos technologijos iš Suomijos, Švedijos ir Vokietijos, trijų pagrindinių prekybos partnerių. Nepaisant to, kad einamosios sąskaitos deficitas išlieka didelis, šalies biudžetas turi apie 151 mln. € perviršį (2004 m.).
Estija yra stipri jūrinė valstybė.
Lomžos Šv. Čenstakavos parapija
'''Lomžos Šv. Čenstakavos parapija'''  – parapija įkurta 1997 m. rugpjūčio 17 dieną. Parapija priklauso Lomžos vyskupijai, Lomžos Šv. Brunono dekanatui. Mūrinė parapijos bažnyčia pastatyta 1996–1997 metais.
Medikoniai (Panevėžys)
Medikoniai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Skaistgirių. Įsikūręs Mūšos–Nemunėlio žemumoje; vakariniu kaimo pakraščiu teka Amatos, rytiniu – Palčio, kaimo viduriu – Juodvalkio upeliai, pietuose stūkso Eglynės miškas. Per kaimą 1937–1938 m. nutiestas Panevėžio–Joniškėlio siaurasis geležinkelis, įrengta stotis. Eismas nutrauktas 1996 m.
Kasumigauros ežeras
Kasumigauros ežeras  – ežeras Japonijoje, Kanto regione, Ibarakio prefektūroje. 2-as pagal plotą šalyje. Telkšo Honšiū saloje, 60 km į šiaurės rytus nuo Tokijo. Iš tiesų Kaumisaugoros ežerą sudaro keletas vandens telkinių (Nišura, Kitaura, Sotonasakaura). Ežeras susiformavo iš Ramiojo vandenyno įlankos, bet dėl upių nešmenų ir tektoninių judesių atsiskyrė ir virto ežeru. Paties Kasumigauros ežero plotas – 167,63 km², bet skaičiuojant su gretimais ežerais, su kuriais jungiasi sąsiauriais, plotas padidėja iki 220 km².
Vystoma žvejyba, turizmas, vanduo naudojamas irigacijai.
Vincas Meilus
Biografija
1895 m. mirus tėvui, nuo 8 m. dirbo žemės ūkio darbus. 1900–1903 m. mokėsi Žemaitkiemio pradžios mokyklą. 1904 m. išvyko į Rusiją, gyveno Maskvoje. Dirbo manufaktūros dažymo fabrike, mokėsi suaugusiųjų mokykloje.
1905 m. įsitraukė į Maskvos lietuvių visuomeninę veiklą, dirbo lietuvių šalpos organizacijose. 1911 m. grįžo į Lietuvą, dirbo Kalvarijos „Žagrės“ draugijoje. Pirmojo pasaulinio karo metais vėl pasitraukė į Rusiją.
1918 m. rugsėjo 20 d. grįžo į Lietuvą, nuo 1918 m. lapkričio mėn. Žemaitkiemio valsčiaus komiteto pirmininkas, vėliau viršaitis.
Islandijos ekonomika
Islandija palaiko stiprius ekonominius ryšius su Šiaurės Europos valstybėmis, JAV ir Kanada.
Vincas Meilus
Biografija
Pasitraukęs iš seimo aktyviai dalyvavo Lietuvos kooperatinių bendrovių gyvenime: Lietuvos kooperatyvų bendrovių sąjungos Ukmergės skyriaus vedėjas, nuo 1928 m. jos direktorius Kaune. Nuo 1930 m. „Lietūkio“ direktorius, valdybos pirmininkas. Dirbo AB „Lietuvos muilas“, „Lietuvos Baltijos Loidas“ vadovybėje.
Vaitkevičius
Pavardė kildinama iš slaviškų, , kurios – iš krikšto vardo Vaitiekus (Wojciech, Boйтех).
Darbo partija
Darbo partija (DP, šnek. darbiečiai) – Lietuvos politinė partija, įkurta 2003 m. spalio 18 d.
Simboliai
Darbo partijos logotipas sudarytas iš tolumoje esančio saulės disko, rodančio perspektyvą, atspindinčio ateities siekius.
Istorija
Steigiamajame suvažiavime buvo išrinkta partijos vadovybė, patvirtinti veiklos prioritetai. Partijos pirmininku tapo Viktoras Uspaskichas, pavaduotojais – Viktoras Muntianas ir Žilvinas Padaiga.
2004 m. kovo 20 d. įvyko pirmasis Darbo partijos suvažiavimas. Jo metu buvo pristatyta partijos programos įgyvendinimo strategija, Darbo partijos taryba, kandidatai į Lietuvos Respublikos Seimą bei Europos Parlamentą. Šio suvažiavimo metu buvo išrinktas trečiasis Darbo partijos pirmininko pavaduotojas socialinių mokslų daktaras Antanas Bosas.
2006 m. balandžio 30 d. iš partijos gretų pasitraukė septyni Seimo nariai. Jie vėliau susibūrė į naują Pilietinės demokratijos frakciją. Iš partijos pasitraukė ir vienas jos įkūrėjų Viktoras Muntianas, likęs eiti Seimo pirmininko pareigas.
2006 m. rugpjūčio 26 d. vyko septintasis Darbo partijos suvažiavimas, kuriame buvo išrinktas naujas Darbo partijos pirmininkas – Kęstutis Daukšys. Kartu su nauju pirmininku suvažiavimas patvirtino ir naują Darbo partijos vadovybę. Darbo partijos pirmininko pavaduotojais tapo Šarūnas Birutis, Antanas Bosas, Valentinas Bukauskas, Vytautas Gapšys, Vydas Gedvilas, Loreta Graužinienė ir Jonas Pinskus.
2007 m. lapkričio 17 d. aštuntajame Partijos suvažiavime partijos pirmininku buvo perrinktas partijos įkūrėjas Viktoras Uspaskich. Partijos pirmininko pavaduotojais tapo Loreta Graužinienė, Antanas Bosas, Vydas Gedvilas, Jonas Pinskus, Ona Juknevičienė, Raimondas Mockeliūnas, Mečislovas Zasčiurinskas. thumb|Buvęs partijos vadovas [[Viktoras Uspaskichas ir Loreta Graužinienė su Prezidente Dalia Grybauskaite. Vilnius, 2009.05.17 d.]] Į 2008–2012 m. Lietuvos Respublikos Seimą buvo išrinkta 10 „darbiečių“: Viktoras Uspaskich, Loreta Graužinienė, Vytautas Gapšys, Virginija Baltraitienė, Valentinas Bukauskas, Saulius Bucevičius, Vydas Gedvilas, Mečislovas Zasčiurinskas, Dangutė Mikutienė, Kęstutis Daukšys. Seimo frakcijos seniūnu tapo partijos pirmininkas Viktoras Uspaskich, jo pavaduotojais – V. Gapšys ir V. Baltraitienė; pastaroji taip pat buvo išrinkta Seimo vicepirmininke.
2009 m. birželį Darbo partijos pirmininkas Viktoras Uspaskich buvo išrinktas į Europos Parlamentą. Jo vietą Seime užėmė Jonas Pinskus, o Seimo Darbo partijos frakcijos seniūnu buvo išrinktas Vytautas Gapšys.
2011 m. vasario mėnesį vykusiuose rinkimuose į savivaldybių tarybas Darbo partija laimėjo 165 mandatus. Po šių rinkimų Vilniaus miesto savivaldybės taryboje ėmė dirbti net 8 atstovai, o Jonui Pinskui atsisakius Seimo nario mandato ir tapus Vilniaus miesto vicemeru, jo vietą parlamente užėmė Jonas Kondrotas.
2011 m. kovo mėnesį prie Darbo partijos prisijungė „Naujoji sąjunga“, kurios pirmininkas Artūras Paulauskas tapo Darbo partijos pirmininko pavaduotoju.
2012 m. spalio mėnesį vykusiuose rinkimuose į LR Seimą pateko 29 Darbo partijos nariai: Viktoras Uspaskich, Virginija Baltraitienė, Šarūnas Birutis, Saulius Bucevičius, Valentinas Bukauskas, Petras Čimbaras, Kęstutis Daukšys, Sergej Dmitrijev, Larisa Dmitrijeva, Vilija Filipovičienė, Viktoras Fiodorovas, Vytautas Gapšys, Vydas Gedvilas, Loreta Graužinienė, Gediminas Jakavonis, Jonas Kondrotas, Raimundas Markauskas, Dangutė Mikutienė, Petras Narkevičius, Raimundas Paliukas, Artūras Paulauskas, Audronė Pitrėnienė, Ričardas Sargūnas, Valdas Skarbalius, Darius Ulickas, Sergej Ursul, Vitalija Vonžutaitė, Mečislovas Zasčiurinskas, Zita Žvikienė. 2012–2016 m. Seime Darbo partijos frakcijos narys Vydas Gedvilas buvo išrinktas Seimo pirmininku, o jo pirmuoju pavaduotoju tapo V. Gapšys. 2013 m. Seimo pirmininke tapo Loreta Graužinienė.
2013 m. Darbo partija susijungė su Lietuvos leiboristų partija. Darbo partija kaip juridinis asmuo buvo išregistruota. Naująja partija tapo Darbo partija (leiboristai), pirmininkas – Vytautas Gapšys.
2013 m. liepos 12 d. Vilniaus apygardos teismas pripažino V. Gapšį kaltu Darbo partijos juodosios buhalterijos byloje. Nuteistajam skirta 35 750 Lt bauda.
2013 m. spalio 26 d. Šiauliuose vykusiame bendrame Darbo partijos (leiboristų) ir Krikščionių partijos suvažiavime absoliučia balsų dauguma buvo pritarta šių dviejų partijų susijungimui. Nutarta, kad naujoji partija vadinsis Darbo partija ir turės ankstesnį Darbo partijos logotipą. Naujosios partijos pirmininke išrinkta Seimo pirmininkė Loreta Graužinienė.
2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimų pirmame ture partija surinko 4,68 % dalyvavusių rinkėjų balsų ir negavo nei vieno mandato. Antrame rinkimų ture partija gavo 2 mandatus. Juos laimėjo Valentinas Bukauskas ir Petras Čimbaras. Abu partijos nariai prisijungė prie Lietuvos socialdemokratų partijos frakcijos Seime.
2016 m. gruodžio 11 d. suvažiavime Kėdainiuose partijos pirmininke išrinkta Živilė Pinskuvienė. 2017 m. liepos 25 d. vykusiame neeiliniame Darbo partijos tarybos posėdyje pareiškimą atsistatydinti iš partijos pirmininko pareigų pateikė pirmininkė Živilė Pinskuvienė. Laikinai pirmininko pareigas iki 2018 m. ėjo Šarūnas Birutis.
2018 m. ėmus kurtis Lietuvos socialdemokratų darbo partijai, į šią politinę jėgą perėjo nemažai Darbo partijos narių (pvz., Živilė Pinskuvienė).
Darbo partijos byla
2006 m. gegužės 17 d. buvo pradėtas ikiteisminis tyrimas. Įtarimai buvo pateikti partijos centrinės būstinės vadovo pavaduotojai V. Vonžutaitei, iždininkei M. Liutkevičienei ir buhalterei Nijolei Steponavičiūtei (vėliau jai įtarimai buvo panaikinti). 2006 m. birželio 22 d. įteiktas pranešimas apie įtarimą partijos atsakingajam sekretoriui V. Gapšiui. Jam paskirta kardomoji priemonė – rašytinis pasižadėjimas neišvykti.
2006 m. birželio 29 d. įteiktas pranešimas apie įtarimą partijai kaip juridiniam asmeniui. 2006 m. liepos 18 d. V. Uspaskichui nurodyta atvykti į Generalinę prokuratūrą, bet jis nepasirodė, rugpjūčio 25 d. teismas V. Uspaskichui paskyrė kardomąją priemonę – suėmimą. Tą pačią dieną paskelbta tarptautinė įtariamojo paieška, jam išduotas Europos arešto orderis. 2006 m. rugsėjo 15 d. V. Uspaskichas buvo sulaikytas Maskvoje. 2007 m. rugsėjo 26 d. V. Uspaskichas suimtas tarptautiniame Vilniaus oro uoste, rugsėjo 27 d. teismas V. Uspaskichui skyrė namų areštą.
2008 m. balandžio 14 d. baudžiamoji byla perduota Vilniaus apygardos teismui. 2013 m. liepos 12 d. Vilniaus apygardos teismas paskelbė nuosprendį, kuriuo V. Uspaskichas, V. Vonžutaitė, V. Gapšys, M. Liutkevičienė ir partija buvo pripažinti kaltais.
Skyriai
Lietuvoje veikia 60 skyrių. Du partijos skyriai veikia užsienyje – Londone (JK) ir Čikagoje (JAV).
Batalionas
thumb|[[Australija|Australijos trečiosios pėstininkų brigados vienuoliktasis batalionas 1915 m. balandžio 25 d. ant Gizos piramidės]] Batalionas – karinis vienetas, paprastai sudarytas iš 300-1200 karių, kurias vadovauja pulkininkas leitenantas. Susideda iš 2–8 kuopų arba baterijų. Keli batalionai sudaro pulką. Dažniausiai batalionas būna mažiausias karinis dalinys, galintis vykdyti atskiras operacijas, be to, mažiausias dalinys, turintis savo štabą.
Batalionai būna: pėstininkų (mechanizuotasis, motorizuotųjų pėstininkų, motorizuotųjų šaulių, šaulių, pėstininkų aeromobilusis), tankų, parašiutų desantinis, desantinis šturmo, jūrų pėstininkų, žvalgybos (žvalgybos aeromobilusis), armijos aviacijos, inžinerinis, ryšių, elektroninės kovos, automobilių, logistikos, medicinos ir kt.
Lietuvos kariuomenėje motorizuotųjų pėstininkų batalioną sudaro vadovybė, 3 motorizuotųjų pėstininkų kuopos, sunkiosios ginkluotės kuopa, aprūpinimo ir aptarnavimo padaliniai.
Pradžioje batalionas reiškė kovos rikiuotę. XVII a. ši rikiuotė buvo suskaidyta į sudedamąsias dalis, kurios buvo pavadintos batalionais.
Aleksandras Fiodorovičius Čartoriskis
Aleksandras Fiodorovičius Čartoriskis (, 1517-1571 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras didikas, kunigaikštis, valstybės ir karinis veikėjas.
Šeima
Buvo vedęs Magdaleną Brankovič (m. 1575), nuo santuokos su kuria turėjo sūnų ir dukterį:
Alytaus apskritis
Alytaus apskritis – 1995–2010 m. valstybinio lygmens administracinis teritorinis vienetas, piečiausia Lietuvos apskritis, apėmusi didžiąją Dzūkijos etnografinio regiono dalį – Alytaus, Lazdijų ir Varėnos rajonų, Alytaus miesto ir Druskininkų savivaldybių teritorijas. Bendras plotas – 542,5 tūkst. ha. Miškai užima 247,2 tūkst. ha (44 proc.), upės, ežerai – 24,3 tūkst. ha (4,3 proc.) visos teritorijos. Per apskritį teka didžiausia šalies upė Nemunas ir viena įspūdingiausių Lietuvos upių – Merkys. Gausu ežerų, didžiausi – Dusia (2334 ha), Metelys (1290 ha), Žuvintas (991,8 ha), Didžiulis (912,7 ha), Obelija (572,5 ha), Simno ežeras (245 ha), Giluitis (235 ha).
Aleksandras Fiodorovičius Čartoriskis
Valstybės tarnyba
Voluinės Čartorisko kunigaikštis. Voluinės vaivada.
Alytaus apskritis
Tai pats miškingiausias regionas Lietuvoje, garsėjantis grybingais miškais, savita ir unikalia architektūra, autentiškomis liaudies meno tradicijomis. Iš kitų šalies regionų išsiskiria valstybės saugomų teritorijų gausa, gamtos savitumu, kultūros tradicijomis, ekologine pusiausvyra, tradicinių verslų plėtojimu, geromis sąlygomis pažintiniam pėsčiųjų, vandens ir dviračių turizmui. Tai regionas, turintis etnografinių ir kalbinių ypatumų, nuo XIX a. vadinamas Dzūkija.
Aleksandras Fiodorovičius Čartoriskis
Valstybės tarnyba
Dalyvavo kartu su tėvu Voluinės gynime nuo totorių antpuolių.
Alytaus apskritis
Istorija
1795 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės teritorijoje sudarytos Rusijos imperijos gubernijos buvo suskirstytos į apskritis. Tuometinė Alytaus apskrities teritorija įėjo į Trakų apskrities sudėtį ir iki 1801 m. vadinosi Alytaus valsčiumi, o 1801 m. tapo viena iš 8 Vilniaus gubernijos apskričių, bet greit panaikinta ir įėjo į Trakų apskritį. Kaip ir visoje Rusijos imperijoje, apskričių pareigūnai vykdė gyventojų policinę priežiūrą, kontroliavo mokesčių rinkimą. Po baudžiavos panaikinimo 1861 m., apskritys ilgą laiką buvo bajorų luominės savivaldos institucijos, čia vykdavo apskrities bajorų suvažiavimai, vadovaujami apskrities vadovo.
Pirmą kartą apskritį su administraciniu centru Alytuje 1915 m. rugsėjį sudarė vokiečių okupacinė valdžia (pavadino Kreis Alita). Tai buvo dabartinės Alytaus apskrities pirmtakė. Su įvairiais teritoriniais pakeitimais ji egzistavo iki 1950 m., kuomet pertvarkyta į Alytaus rajoną (23 apylinkės), dalis teritorijos atiteko Daugų rajonui (14 apylinkių), Jiezno rajonui (6 apylinkės), Lazdijų rajonui (8 apylinkės), Simno rajonui (16 apylinkių) ir Veisiejų rajonui (2 apylinkės).
Nepriklausomybės atgavimas
1994 m. liepos 19 d. Lietuvos Respublikos teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymu Nr. I-558 vėl atkurta 10 apskričių. Alytaus apskričiai priskirta: Alytaus rajonas, Lazdijų rajonas, Varėnos rajonas, Alytus ir Druskininkai (1999 m. savivaldybių reforma šioje apskrityje suformavo Druskininkų savivaldybę).
1995 m. kovo 1 d. pradėta formuoti apskrities valdytojo administracija. Apskrities administracijos struktūra suformuota atsižvelgiant į Apskrities valdymo Įstatymo numatytas funkcijas ir keliamus uždavinius: įgyvendinti valstybės politiką regioninės plėtros, socialinio aprūpinimo, švietimo, kultūros, sveikatos priežiūros, teritorijos planavimo, žemės naudojimo ir apsaugos, aplinkos apsaugos, civilinės saugos ir kitose srityse, rengti valstybines ir tarpregionines programas, numatant prioritetines apskrities raidos kryptis. Lietuvos Respublikos Prezidento 2004 m. patvirtintas Alytaus apskrities herbas.
2010 m. liepos 1 d. panaikinta apskrities administracija, jos funkcijos perduotos savivaldybėms ir ministerijoms, o pati apskritis liko kaip teritorinis vienetas.
Miestai
Apskrityje yra 7 miestai, iš kurių didžiausi:
Taip pat yra 12 miestelių ir 1129 kaimai.
Medikoniai (Pasvalys)
Medikoniai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Pušaloto.
Gonkūrų premija
Gonkūrų premija  – Prancūzijos literatūros premija, teikiama Gonkūrų akademijos (Académie Goncourt) „geriausios ir vaizdingiausios metų prozos“ autoriui.
Gonkūrų premija įsteigė prancūzų rašytojas Edmondas Gonkūras (1822–1896). Savo testamente jis pareiškė, kad Gonkūrų akademijos žiūri nariai – dešimt rašytojų, nepriklausančių Prancūzijos akademijai – privalo vieną kartą per mėnesį susitikti restorane. Iš pradžių šie susitikimai vykdavo Nobelio restorane „Drouant“. Nuo 1912 m. premijos teikimo komisija šios tradicijos atsisakė. Gonkūrų piniginės premijos suma – 50 frankų – išliko nepakitusi. Čekį laureatai dažniausiai įsirėmina. Gonkūrų premija suteikiama kasmet pirmąją gruodžio savaitę už geriausią modernų prozos kūrinį prancūzų kalba.
Skuodiškiai
Skuodiškiai (arba Skuodo Ketūnai) – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, šalia kelio. Per kaimą teka Viešetė ir Nendrė (Šerkšnės intakas). Stūkso dubeniuotasis akmuo.
Atskiros kaimo dalys vadinamos Auksodžiu, Duburiais, Kupkuliais, Vitkaičiais, Žemsodžiu.
Etimologija
thumb|left|230px|[[Rūpintojėlis|Rūpintojėlio skulptūra Skuodiškių k. sodyboje]]
Kaimo pavadinimas – asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo pavardės Skuodis (arba Skuodys, Skuodžius).
Tonė
Tonė  – upė Japonijoje, Honšiū saloje, Kanto regione. Tai antra pagal ilgį šalies upė po Šinano. Prasideda Ominakamio kalno pašlaitėje, tekėdama sudaro ribą tarp Gunmos ir Nijigatos prefektūrų. Įteka į Ramųjį vandenyną ties Čošio miestu Čibos prefektūroje. Nuo Tonės atsiškoja Edo upė ir įteka į Tokijo įlanką.
Didžiausi intakai: Agacuma, Vatarasė, Kinu, Omojus, Kokajus.
Jonas Čartoriskis
Jonas Fiodorovičius Čartoriskis (, 1518–1567 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras didikas, kunigaikštis, valstybės ir karinis veikėjas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Čartoriskių giminės. Tėvas Teodoras Čartoriskis, motina Sofija Sanguškaitė, brolis Aleksandras Fiodorovičius Čartoriskis.
Šeima
1550 m. vedė, žmona Ana Zaslavska. Sūnus Jurgis Čartoriskis.
Drabužis (ežeras)
left|120px
Liepgalis
Liepgalis, Liepgaliai, Bajorgaliai arba Tolstovas (, nuo 1938 m. birželio 6 d. Löbenau, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Vesnovo kaimo gyvenvietės kaimas 8 km į pietvakarius nuo Lazdynų, 27 km į pietryčius nuo Ragainės, prie Įsruties.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Liepgalio kaimo bendruomenė 1927/1937 m. 1539 m. minimas Bajorgalių kaimas. Šalia jo 1563 m. įsteigtas valstybinis Bajorgalių dvaras, kuriam kaimo valstiečiai turėjo eiti lažą. Per 1709–1710 m. marą kaimas neteko gyventojų – 1719 m. atlikus reviziją konstatuota, kad kaimas stovi tuščias, o jo žemė nedirbama. Kaimo žemės atiduotos dvarui, o pats dvaras 1723 m. pervadintas Liepgaliu. 1730 m. prie dvaro prijungtos ir netoliese buvusio tuščio Lindikų kaimo žemės. XVIII a. Liepgalis tapo svarbiu domenu, valsčiaus centru. Dvare veikė pašto stotis, XVIII a. pab. ir XIX a. – vandens ir vėjo malūnai. 1785 m. Liepgalis buvo karališkasis palivarkas su 11 ugniakurų (gyvenamųjų pastatų), 1822 m. – valsčiaus centras su 168 gyventojais. 1854 m. Liepgalyje buvo smuklė, kalvė, 14 gyvenamųjų pastatų ir 210 gyventojų. 1879 m. dvaras valdė 822 ha žemės, iš jų 699 ha ariamos, 100 ha pievų ir ganyklų, laikė arklius, galvijus ir avis.
Nuo XVII a. vidurio iki 1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. buvo Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiaus centras, 1818–1945 m. priklausė Pilkalnio apskričiai, buvo dvaro apygardos ir 1874 m. įsteigto Liepgalio valsčiaus centras. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. Per 1928 m. administracines reformas Liepgalių dvaro apygarda pertvarkyta į Liepgalių kaimo bendruomenę.
thumb|left|Liepgalio mokykla 1930–1944 m. Liepgalyje veikė aštuonmetė mokykla, ją 1905–1912 m. lankė Mažosios Lietuvos spaudos veikėjas Augustas Albertas Puskepalaitis. Anot A. Puskepalaičio, mokykloje drausdavo kalbėti lietuviškai, mokiniai tarpusavyje gimtąja kalba kalbėdavosi slaptai. 1905 m. Liepgalyje buvo 14 gyvenamųjų namų ir 193 gyventojai, iš jų tik 2 lietuviai. Dvaro sodyba stovėjo paupyje, prie Įsruties ir Būdupės santakos. XX a. pr. dvaras turėjo didelius trobesius, didelį sodą ir daržų plotus. Šalia dvaro, pavieškelėje, buvo išsidėsčiusios darbininkų sodybėlės, kiek toliau už jų – mokykla ir užeigos namai. Per Įsrutį ir Būdupę buvo nutiesti tiltai. Veikė valsčiaus įstaigos ir krautuvė. Už 2,5 km į pietus nuo dvaro stovėjo Naujojo Liepgalio arba Šikšnindvario palivarkas (Neu Löbegallen, 39 gyventojai 1905 m.), už 1,5 km į pietvakarius – Šraderslėbeno palivarkas (Schradersleben, 11 gyventojų 1905 m.). Į pietryčius nuo dvaro plytėjo Šorelių giria, jos pakraščiu tekėjo Būdupė, Ragupė ir Meškupė.
Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, artėjant frontui, kaimo gyventojai pasitraukė į Vokietijos gilumą, vietoj jų po karo atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Liepgalis sunyko, daugelis pastatų ir sodybų sovietmečiu ir po 1991 m. sunaikinta. Pastatyta dviaukščių daugiabučių, fermų kompleksų. Dabartinei Tolstovo gyvenvietei priklauso ir Versmininkėlių kaimo liekanos Įsruties dešiniajame krante.
Rotangai
Morfologija
Skirtingai nuo kitų palmių, daugumos rotangų stiebas plonas (2-5 cm skersmens), lankstus, o augalai panašūs į vijoklius, turi prikibimui prie kitų augalų naudojamus rakius. Tik kelios rūšys yra nesivejantys, tvirtą stiebą turintys medžiai.
Paplitimas
Rotangai paplitę tropinio ir subtropinio klimato šalyse. Dvi trečiosios visų rūšių aptinkama Indonezijoje. Likusios - kitose Pietryčių Azijos šalyse, Pusiaujo Afrikoje, Papua Naujojoje Gvinėjoje, Australijoje.
Komercinės rūšys pradėtos auginti Filipinuose, Kinijoje, Tailande, introdukuotos Pietų Amerikoje.
Naudojimas
Apie 20 % rotangų rūšių naudojamos komerciniais tikslais. Dėl tvirtumo ir lankstumo, iš palmių stiebų pinami baldai, krepšiai, kilimėliai, virvės. Pietryčių Azijos kaimuose rotangai plačiai naudojami buityje, jais surišamos pastatų konstrukcijos, pinamos pavėsinės, tvoros ir pan. Be stiebų, tradiciškai panaudojami ir lapai (stogų dengimui), ūgliai (maistui) bei vaisiai (maistui, gydymui).
Didelė dalis rotangų surenkami iš miškų, tačiau užsiimama ir jų auginimu. Didžioji dalis eksportuojama iš Indonezijos į Europą, Šiaurės Ameriką, Japoniją.
Romualdas Franckaitis
Romualdas Franckaitis (g. 1943 m. sausio 28 d. Šiauliuose) – inžinierius, Lietuvos ir Joniškio rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1967 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius, 2002 m. baigė Lietuvos kūno kultūros akademijos Tęstinių studijų centrą, sporto treneris, 2006 m. baigė Šiaulių universiteto Tęstinių studijų instituto pedagoginių – psichologinių žinių kursus.
Joniškio sporto mokyklos stalo teniso treneris, 2005 m. Seimo nario V. Žiemelio padėjėjas – sekretorius, Žemės ūkio mokyklos būrelio vadovas.
Lietuvos stalo teniso asociacijos vykdomojo komiteto narys; Teisėjų kolegijos pirmininkas; Literatų klubo „Audruvė“ narys, dainininkas. Sutuoktinė Natalija, vaikai Inesa, Mantas, Romualdas.
Walter Dix
Walter Dix (g. 1986 m. sausio 31 d.) – JAV lengvaatletis, olimpinis prizininkas.
Biografija
Walter Dix lengvąją atletika užsiiminėjo nuo mažens. Tapo daugkartiniu NCAA čempionu. 2008 m. įvykdė olimpinius normatyvus ir dalyvavo 100 m ir 200 m sprinto olimpinių žaidynių finale ir abiejuose rungtyse laimėjo bronzos medalius. 2009 m. JAV čempionate bėgikas patyrė traumą ir negalėjo bėgti sprinto finaluose, bei nepateko į pasaulio čempionatą. 2010 m. Dix vėl pradėjo siekti aukštu rezultatų ir iškovojo keturias pergales IAAF Deimantinėje lygoje 2010.
Gazeta Wileńska
„Gazeta Wileńska“ – visuomenės politinis ir literatūros dienraštis, ėjęs 1906 m. Vilniuje lenkų kalba.
Istorija
Išėjo 105 numeriai. Skelbėsi nepartiniu. Skleidė laisvės, lygybės, brolybės, taip pat lietuvių, lenkų ir baltarusių draugystės idėjas. Pripažino lietuvių tautos teises etnografinės Lietuvos ribose. Aštrioje laikraščių „Vilniaus žinios“ ir „Kurjer Litewski“ polemikoje tautinio, politinio ir kultūrinio apsisprendimo klausimais palaikė „Vilniaus žinias“. Buvo paplitęs tarp lenkų ir baltarusių inteligentijos, dalies lietuvių ir lenkų dvarininkų, Vilniaus ir Kauno lietuvių.
Bendradarbiavo Liudvikas Abramavičius, Mykolas Biržiška, Mykolas Brenšteinas, Jonas Jablonskis, Kazimieras Prapuolenis, Jurgis Šaulys, Jonas Vileišis, Tadas Vrublevskis.
Leido Mykolas Romeris ir L. Povstanskis, redagavo Z. Pietkievičius, M. Romeris.
Lomžos Šv. Brunono Kverfurtiečio parapija
'''Lomžos Šv. Brunono Kverfurtiečio parapija''' - parapija įkurta 1982 m. sausio 1 dieną. Parapija priklauso Lomžos vyskupijai, Lomžos Šv. Brunono dekanatui. Parapija pavadinta Šv. Brunono Kverfurtiečio vardu. Mūrinė parapijos bažnyčia pastatyta 1977-1987 metais. Apie 1,4 km nuo bažnyčios yra 5 ha ploto parapijos kapinės.
Echidniniai
Echidniniai (Tachyglossidae) – kloakinių (monotremata) būrio gyvūnai. Tai nedidelis juodos, rudos spavos spygliais padegtu kūnu gyvūnas, panašus į dygliatriušį. Snukutis panašus į snapą, burna maža, dantų neturi. Kojos trumpos, stiprios, su ilgais nagais. Uodega neišsivysčiusi. Maitinasi termitais ir skruzdėlėmis, kuriuos gaudo ilgu ir lipniu liežuviu. Paplitę Naujoje Gvinėjoje, Tasmanijoje ir Australijoje.
Arealas
Echidniniai netoleruoja aukštų temperatūrų. Siekdami apsisaugotų nuo atšiaurių oro sąlygų slepiasi olose ir uolų plyšiuose. Echidnos sutinkamos miškuose, slepiasi po augalija, šaknimis ar medžių nuolaužomis.
Nepaisant jų išvaizdos, echidnos gali plaukti. Plaukdamos jos iškelia savo snukį ir yra žinoma, kad lipa į vandenį, kad galėtu pasimaitinti ar išsimaudyti.
Kita informacija
Graikų mitologijoje Echidna – pabaisa gražios moters veidu ir gyvatės kūnu.
Jugnt Front
Jugnt Front  – LKJS Kauno rajono komiteto laikraštis, nelegaliai ėjęs 1936–1937 m. Kaune jidiš kalba.
Istorija
Spaudintas rotatoriumi. Išėjo septyni numeriai. Redagavo Joselis Volfsonas, Izraelis Ickovičius ir Solomonas Kancedikas.
Elektromagnetinė spinduliuotė
thumb|300px|right|[[Šviesa kaip elektromagnetinė banga. E ir M – elektrinio ir magnetinio laukų amplitudės, λ – bangos ilgis.]] 300px|thumb|Elektromagnetinių bangų spektras.
Elektromagnetinė spinduliuotė fizikoje reiškia elektromagnetinio lauko bangas (ar jų kvantus, fotonus), spinduliuojančias erdvėje ir nešančią elektromagnetinę spinduliavimo energiją. Pagal klasikinį apibrėžimą, elektromagnetinę spinduliuotę sudaro elektromagnetinės bangos – sklindantis erdvėje ir laike bei save palaikantis elektrinio ir magnetinio laukų trikdys. Trikdžio sklidimą galima paaiškinti pasitelkus elektromagnetinės indukcijos savoką. Pradiniu laiko momentu atsiradęs elektrinio (magnetinio) lauko šuolis gretimuose erdvės taškuose indukuoja magnetinį (elektrinį) lauką. Savo ruožtu, tuose erdvės taškuose atsiradę magnetiniai (elektriniai) laukai, dar toliau esančiuose taškuose indukuos elektrinius (magnetinius) laukus. Tokiu būdu nuo taško, kuriame atsirado staigus elektromagnetinio lauko pokytis, į visas puses judės sferinio bangos fronto pati save palaikanti elektromagnetinė banga. Prie elektromagnetinių bangų priskiriamos radijo bangos, mikrobangos, infraraudonosios bangos, regimoji šviesa, ultravioletinės bangos, Rentgeno spinduliuotės bangos ir gama spinduliuotės bangos.
Elektromagnetinėms bangoms, skirtingai nuo akustinių bangų, nėra būtina terpė – banga sklinda ir tuščioje erdvėje (vakuume).
Atradimas
Elektromagnetinių bangų egzistavimą 1864 metais numatė Džeimsas Klarkas Maksvelas. Eksperimentiškai elektromagnetines bangas atrado vokiečių fizikas Henris Hercas.
Sklidimo greitis
Iš Maksvelo lygčių išplaukia, jog elektromagnetinių bangų greitis vakuume lygus šviesos greičiui:
kur
Priklausomai nuo bangos dažnio, bangos yra skirstomos į skirtingas rūšis (didėjančio dažnio tvarka): radijo bangos, mikrobangos, terahercinė spinduliuotė, infraraudonieji spinduliai, regimoji šviesa, ultravioletiniai spinduliai, rentgeno spinduliai, gama spinduliai. Iš minėtų bangų, radijo bangoms būdingas didžiausias bangos ilgis, o gama spinduliams – mažiausias. Labai mažas dažnių ruožas, vadinamas regimąja šviesa arba šviesa, yra matomas skirtingų organizmų
Išikaris
Išikaris  – upė Japonijoje, ilgiausia Hokaido saloje. Prasideda Išikario kalno papėdėje, Daisecuzano nacionaliniame parke, teka pro Asahikavą ir Saporą. Vaga labai vingiuota, gausu meandrų ir senvagių. Prieš maždaug 40 000 metų Išikaris įtekėdavo į Ramųjį vandenyną šalia Tomakomajaus, tačiau lava iš Šikocu kalnų užtvenkė upę ir ši pasuko į Japonijos jūrą.
Vanduo naudojamas drėkinimui. Plukdoma mediena. Yra hidroelektrinių.
Upės pavadinimas ainų kalba (I-sikari-pet) reiškia „sūkuriuojanti upė“.
Sergejus Ivanovas (1953)
Sergejus Ivanovas (, g. 1953 m. sausio 31 d. Leningrade) – rusų politikas, žvalgybininkas, valstybės veikėjas, Rusijos prezidento administracijos vadovas. Atsargos generolas pulkininkas.
Biografija
1975 m. baigė Leningrado valstybinio universiteto Filologijos fakulteto vertimų skyrių, KGB aukštuosius kursus Minske (1976 m.) ir KGB institutą Maskvoje (1981 m.).
Iškart po universiteto baigimo pradėjo dirbti KGB Leningrado srities valdyboje, kur susipažino su ten dirbusiu būsimuoju Rusijos prezidentu V. Putinu. Nuo 1985 m. – žvalgybos rezidentas Suomijoje ir Kenijoje.
1991–1998 m. buvo Rusijos užsienio žvalgybos tarnybos darbuotojas.
1998 m. rugpjūčio mėn. tapo Rusijos federalinės saugumo tarnybos direktoriaus V.Putino pavaduotoju – Analizės, prognozių ir strateginio planavimo departamento viršininku. 1999 m. lapkričio mėn. paskirtas Rusijos Federacijos saugumo tarybos sekretoriumi.
2001–2007 m. buvo Rusijos Gynybos ministras, nuo 2005 m. – kartu ir vicepremjeras, vadovavo vyriausybės karinės pramonės komisijai. 2007 m. vasario mėn. atleistas iš Gynybos ministro pareigų, paskirtas Rusijos vyriausybės pirmuoju vicepremjeru. Tuo metu jis bei Dmitrijus Medvedevas buvo laikomi realiausiais pretendentais tapti V. Putino įpėdiniais.
2011 m. gruodžio mėn. paskirtas Rusijos prezidento administracijos vadovu.
Malinovka (Bijotai)
Malinovka (,, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, nuo 2005 m. Slavinsko kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Bijōtai prūsiškos kilmės. 1405 m. minimi Byoten. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas, sujungtas su Padevyčiais. 1947–2005 m. Borskojės apylinkės kaimas.
Chris Kaman
Kristoferis Zeinas Keimanas (, g. 1982 m. balandžio 28 d.) – Vokietijos-JAV krepšininkas, žaidęs NBA lygoje nuo 2003 iki 2016 m.
Karjera
2003 m. NBA naujokų biržoje Los Andželo „Clippers“ pasirinko jį 6-uoju šaukimu.
2010 m. K. Keimanas pirmą ir vienintelį kartą pateko į NBA Visų žvaigždžių rungtynes.
2011 m. gruodžio 14 d. buvo iškeistas į Naujojo Orleano „Hornets“ komandą, mainuose už Krisą Polą.
Šalies rinktinė
2008 m. liepą K. Keimanas įgijo Vokietijos pilietybę. K. Keimanas debiutavo Vokietijos vyrų krepšinio rinktinėje 2008 m. vasaros olimpinių žaidynių atrankose, rungtynėse prieš Žaliojo Kyšulio vyrų krepšinio rinktinę. Rungtynėse jis pelnė 10 taškų, bei atkovojo 10 kamuolių.
K. Keimanas taip pat atstovavo rinktinei 2011 m. Europos krepšinio čempionate.
Carlo Azeglio Ciampi
Carlo Azeglio Ciampi (1920 m. gruodžio 9 d. Livorne, Italijoje – 2016 m. rugsėjo 16 d. Romoje, Italijoje) – 10-asis Italijos prezidentas, šias pareigas ėjęs nuo 1999 m. gegužės 18 d. iki 2006 m. gegužės 15 d. Poste jis pakeitė Oscar Luigi Scalfaro, o po 2006 m. Italijos prezidento rinkimų Ciampi pakeitė Giorgio Napolitano. Taip pat jis yra buvęs Italijos ministru pirmininku bei Italijos turizmo ministru.
Biografija
Ciampi gimė Livorno mieste. Po to, kai 1941 m. baigė literatūros studijas Pizos universitete (kuris laikomas vienu prestižiškiausių šalyje), jis buvo pakvietas į kariuomenę ir išsiųstas į Albaniją.
Pasibaigus karui jis grįžo į Italiją. 1946 m. vedė Feanca Pila. Tais pačiais metais ji baigė teisės studijas Pizos universitete ir pradėjo dirbti Italijos banke. Jame jis kilo karjeros laiptais ir jau 1979 m. vadovavo visam šalies bankui.
Trumpą laikotarpį nuo 1993 iki 1994 m. jis buvo šalies ministru pirmininku. Nuo 1996 iki 1999 m. Ciampi buvo Italijos iždo ministras. Šiose pareigose jis pasižymėjo prisidėdamas prie euro įvedimo Italijoje. Jis pats išrinko 1 euro monetos dizainą, tuo tarpu kitų monetų dizainus išrinko televizijos žiūrovai. Ciampi pasirinko pavaizduoti italų genijaus Leonardo da Vinčio kūrinį – Vitruvijaus žmogų.
1999 m. gegužės 18 d. jis tapo šalies prezidentu. Ciampi buvo išrinktas dviejų trečdalių balsų dauguma, tad tokiu būdu jis tapo tik antras Italijos prezidentas, išrinktas tokia dauguma.
2005 m. Oksfordo universitetas jį apdovanojo garbės daktaro laipsniu.
Jo prezidentavimo pabaigoje visuomenė ragino jį kandidatuoti antrai kadencijai, tačiau jis 2006 m. gegužės 6 d. atsisakė tai padaryti. Gegužės 15 d. baigėsi Ciampi prezidentavimas, o iš jo šalies valdymą perėmė Giorgio Napolitano.
Ukrainos administracinis suskirstymas
400px|thumb|right Ukraina suskirstyta į 24 sritis (, dgs. області), vieną autonominę respubliką (автономна республіка) ir du miestus, turinčius specialų statusą (місто зі спеціальним статусом).
Suskirstymo schema
Išnaša. * – Respublikinės reikšmės miestai administracinis Krymo autonominės respublikos vienetas.
Šiaurės Ukraina
thumb|right|400px|Sritys, kurios priskiriamos Šiaurės Ukrainai: {{legend|red|visada}} {{legend|#CC9933|dažnai}} Šiaurės Ukrainai  – priskiriamos šios sritys:
Pietų Ukraina
thumb|right|400px|Regionai, kurie priskiriami Pietų Ukrainai: {{legend|red|visada}} {{legend|#CC9933|dažnai}} Pietų Ukrainai  – priskiriamos šie regionai:
Vakarų Ukraina
thumb|right|400px|Sritys, kurie priskiriamos Vakarų Ukrainai: {{legend|red|visada}} {{legend|#CC9933|dažnai}} {{legend|#FFCC00|kartais}}
Vakarų Ukrainai  – priskiriamos šios sritys:
Rytų Ukraina
thumb|right|400px|Sritys, kurios priskiriamos Rytų Ukrainai: {{legend|red|visada}} {{legend|#FFCC00|kartais}}
Rytų Ukrainai  – priskiriamos šios sritys:
Vidurio Ukraina
thumb|right|400px|Sritys, kurie priskiriamos Vidurio Ukrainai: {{legend|red|visada}} {{legend|#CC9933|dažnai}} {{legend|#FFCC00|kartais}} Vidurio Ukrainai  – priskiriamos šios sritys:
Khamis
Khamis  – senovinio miesto griuvėsiai Zimbabvėje, Šiaurės Matabelelande, 22 km į vakarus nuo Bulavajo. Tai XVI–XVIII a. Butua karalystės sostinė, valdyta Torvų dinastijos.
1986 m. Khamio griuvėsiai įtraukti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Padevyčiai (Bijotai)
Padevyčiai (, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – buvusi gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, prie Devytės (dab. Ukrytaja) upės, nuo 2005 m. Slavinsko kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Padeivitai prūsiškos kilmės. 1404 m. minimi Podewyten. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas, sujungtas su Bijotais. 1910 m. buvo 119 gyventojų. 1947–2005 m. Borskojės apylinkės Malinovkos kaimo dalis.
Juozo Naujalio memorialinio muziejaus filialas
Muziejus įsikūręs už 10 km į šiaurę nuo Raudondvario. Važiuojant keliu Raudondvaryje pasukama į kelią. Pirmąjį posūkį filialo link žymi rodyklė su užrašu „Bernatoniai 4 km“, o pavažiavus beveik 8 km šia kryptimi iš tolo matyti sodybos medžiai su gandralizdžiais. Į sodybą nukreipia rodyklė „Biliūnai 1 km“.
Ant Nevėžio upės kranto eksponuojama etnokultūros ir senovinės technikos kolekcija, krašto etninis paveldas. Greta sodybos įrengtas 150 m ilgio lėktuvų pakilimo ir nutūpimo takas, kuriuo gali naudotis mažosios aviacijos entuziastai. Muziejuje vykdomi edukaciniai projektai, vyksta įvairaus pobūdžio šventiniai renginiai, supažindinama su protėvių amatais, tradicijomis, papročiais, su eksponatų paieškos ir atsiradimo muziejuje istorija, pasakojama apie technikos vystymosi etapus, jos veikimo principus.
Ekspozicija
Skraidyklių sporto entuziasto, ultra lengvųjų aparatų konstruktoriaus Juozapo Liekio (g. 1945 m.) ir jo žmonos Vandos sodyboje įkurta XIX–XX a. technikos paveldo ir etninės kultūros ekspozicija po atviru dangumi, išsidėsčiusi apie 3 ha plote. Eksponuojami iš įvairių Lietuvos vietų J. Liekio surinkti Lietuvoje ir užsienio šalyse pagaminti varikliai, žemės ūkio technika, automobiliai, motociklai, brikos, Lietuvos kaime naudoti meistrų darbo įrankiai, namų apyvokos daiktai. Taip pat yra ir gana retų mechanizmų: vinių kalimo mašina, didžioji kuliamoji, mogliai, amfibija, kalvio naudoti įrankiai ir kt. Didžioji dalis technikos yra suremontuota, restauruota ir veikianti.
Ekspozicija papildyta Kauno regiono amatininkų darbo įrankiais ir jų pagamintais reikmenimis, audimo staklėmis bei linininkystėje naudotais linų apdorojimo įrankiais.
Kolekciją puošia šeimininkės išradingai sukomponuoti gėlynai, netradiciniai inkilai, gandralizdžiai, po sodybą išdidžiai vaikštinėjantys povai.
Informacija
Muziejus veikia antradieniais – šeštadieniais, 9–17 val., lankomas iš anksto susitarus su filialo administratoriumi – J. Liekiu.
Lietuvos mokytojų profesinė sąjunga
Istorija
1905 m. Vilniuje įvyko pirmasis Lietuvių mokytojų suvažiavimas, kuriame įsteigta Lietuvių mokytojų sąjunga. Pirmojo pasaulinio karo metais Voroneže veikė Liaudies mokytojų sąjunga, kuriai vadovavo Jonas Jablonskis. Idėja atkurti Lietuvos mokytojų profesinę sąjungą kilo Vilniuje 1918 m. gruodžio 28 d. – 1919 m. sausio 1 d. vykusiame mokytojų suvažiavime. 1919 m. gruodžio 27-30 d. Kaune vykusiame suvažiavime buvo priimti sąjungos įstatai ir išrinkta 5 asmenų centro valdyba: Stasys Brašiškis, Jurgis Gūžys, Augustinas Jakučionis, J. Statkevičius, Matas Šalčius. Aukščiausia valdymo institucija buvo kasmet šaukiamas visuotinis narių susirinkimas.
Lietuvos mokytojų profesinė sąjunga reikalavo įvesti visuotinį mokymą, kėlė pedagogines problemas, gynė mokytojų teises, siekė demokratiniais pagrindais tvarkomos mokyklos, kelti mokslo lygį, geresnių pedagoginio darbo ir ekonominių sąlygų mokytojams. Trūkstant mokykloms vadovėlių ir mokymo medžiagos 1920 m. Kaune įsteigė knygyną, kuris 1921 m. pertvarkytas į kultūros kooperatyvą „Spaudos fondas“, veikė iki 1937 m. 1922 m. Kaune įsteigė suaugusiųjų gimnaziją, kuri 1926 m. gavo valstybinės mokyklos teises, veikė iki 1940 m. 1923 m. Kėdainiuose įsteigė mokytojų seminariją, veikusią iki 1927 m. Prisidėjo prie Marijampolės realinės gimnazijos išlaikymo, padėjo susikurti Lietuvos švietimo Vinco Kudirkos draugijai, kuri rengė kursus ir įkūrė V. Kudirkos liaudies universitetą. Dalyvavo Lietuvos kultūros sąjungos ir Kultūros fondo suaugusiesiems šviesti veikloje, kultūros suvažiavimuose. Nuo 1921 m. rengdavo vasaros mokytojų kursus, 1924 m. rugpjūčio 21 d. surengė Lietuvos mokytojų I suvažiavimą.
Bendradarbiavo su kitomis profesinėmis sąjungomis, nuo 1922 m. dalyvavo Baltijos šalių mokytojų profesinių sąjungų suvažiavimuose, kurie buvo rengiami kas 2 metai. Priklausė Tarptautinei mokytojų sąjungų federacijai (centras Paryžiuje), siųsdavo atstovus į tarptautinius mokytojų suvažiavimus. Nuo 1920 m. leido žurnalus „Beraštis“ (1919–1920 m. jį leido Suvalkijos mokytojų sąjunga) bei „Mokykla ir gyvenimas“.
1933 m. Lietuvos mokytojų profesinė sąjunga suskilo. Grupė narių (Jurgis Ambraška, Juozas Geniušas, Kazys Klimavičius, Jonas Laužikas, Antanas Purėnas, Vincas Ruzgas, Juozas Žiugžda ir kt.) atsiskyrė ir įkūrė pedagogų draugiją „Naujoji mokykla“, kuri veikė iki 1937 m., pradėjo leisti žurnalą „Mokykla ir visuomenė“. 1937 m. Lietuvos mokytojų profesinė sąjunga pertvarkyta ir pavadinta Lietuvos mokytojų profesine draugija. 1940 m. TSRS okupavus Lietuvą jos veikla nutrūko, kartu su kitomis organizacijomis ji įtraukta į Švietimo ir meno darbuotojų sąjungą. Atkurta 1990 m. lapkričio 27 d. Vilniuje vykusiame suvažiavime.
Veikla
Lietuvos mokytojų profesinė sąjunga (LMPS) vienija mokytojus, kitus švietimo įstaigų pedagogus, gina jų darbo, socialinius ir ekonominius interesus, skatina narių profesinę ir kūrybinę veiklą, siekia sukurti humanistinę ir demokratinę ugdymo sistemą.
LMPS nuo 1993 m. yra pasaulinės mokytojų organizacijos Tarptautinis švietimas (Education International, EI) narė. Lietuvai įstojus į Europos sąjungą, LMPS tapo Europos profesinių sąjungų švietimo komiteto (ETUCE) nare. Nuo 2005 m. balandžio 1 d. priklauso Lietuvos profesinių sąjungų konfederacijai (LPSK). Kartu su LPSK LMPS priklauso Europos profesinių sąjungų konfederacijai (ETUC) ir Pasaulinei profesinių sąjungų organizacijai (ICFTU).
Nuo 2008 m. LMPS yra Lietuvos švietimo sistemos darbuotojų profesinių sąjungų centro (LŠSDPSC) nare.
Kasta
Kasta (, iš – šventas) – endogaminė, uždara grupė žmonių, kurie yra susiję kilme, papročiais, tam tikru tradiciniu verslu. Pasiskirstymo kastomis būta daugelyje senovės ir viduramžių valstybių (žyniai senovės Egipte ir Persijoje, samurajai Japonijoje), tačiau tik Indijoje šis pasiskirstymas tapo visuotine socialine sistema.