cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Viešvilės Kristaus Atsimainymo bažnyčia
Istorija
1927 m. informaciniame Lietuvos bažnytinės provincijos leidinyje („Elenchus omnium ecclesiarum et universi cleri provinciae ecclesiasticae Lituaniae pro anno Domini“) nurodyta, kad Viešvilės katalikų parapijoje buvo 600 tikinčiųjų. Vykstant darbo jėgos judėjimui iš Didžiosios Lietuvos į labiau ekonomiškai išsivysčiusią autonominę sritį, krašte daugėjo katalikų: 1936 m. Viešvilės parapijai priklausė jau 1654 parapijiečiai. Čia vietoj Lietuvos pilietybės neturėjusio ir lietuvių kalbos neišmokusio L. Olševskio, kuriam užtai buvo atimtas leidimas kunigauti krašte, dirbo lietuvis Kazimieras Steponavičius.
Po karo iš griaunamos Viešvilės evangelikų bažnyčios čia buvo atvežtas ir pakabintas varpas.
1990 m. buvo numatyta statyti naują bažnyčią netoli Viešvilės miestelio centro, tam tikslui buvo parengtas projektas ir supirkta mediena. 1991 m. 99-eriems metams išnuomotas žemės sklypas. Matyt, dėl ekonominių priežasčių bažnyčia taip ir liko nepastatyta. Šią vietą, ties Klaipėdos g. 53, žymi stovintis medinis kryžius. Toje pačioje pakelėje, kiek tolėliau į rytus (link Smalininkų)– stovėjusios evangelikų bažnyčios vieta.
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano, su bokšteliu, 2 išsikišusiais prieangiais.
Kyviškių aerodromas
Kyviškių aerodromas – aerodromas Vilniaus rajone, šalia Kyviškių kaimo. Įrengtas 1947 metais. Šiuo metu aerodromas priklauso Vilniaus Gedimino technikos universiteto Antano Gustaičio aviacijos institutui. left|thumb|250px Aerodrome veiklą vykdo Antano Gustaičio aviacijos institutas, Lietuvos kariuomenės mokomasis pulkas ir Vilniaus Dariaus ir Girėno aeroklubas. Aerodromas naudojamas mokymams, akrobatiniam skraidymui, šuoliams su parašiutu.
2007 m. gruodį Kyviškių aerodromui sukako 60 metų.
Avarijos ir incidentai
2016 m. birželio 16 d. aerodrome nukrito sportinis lėktuvas, žuvo jį pilotavęs „Nacionalinio aeroklubo“ vadovas Šarūnas Staniulis. Pranešama, kad patyrusio piloto valdomas lėktuvas nukrito nepavykus triukui.
Kaskadininkės
Kaskadininkės (Amolops) – varlių (Ranidae) šeimos varliagyvių gentis.
Saulius Nalivaika
Saulius Nalivaika (g. 1985 m. balandžio 10 d.) – TV3 žinių vedėjas, Lietuvos sporto komentatorius, žurnalistas, televizijos laidų vedėjas, renginių vedėjas. Dirbo septyniose olimpinėse žaidynėse.
Rašė verslo tematikos straipsnius tinklaraštyje „Pinigų Karta“. Komentuoja krepšinio ir futbolo varžybas (tarp jų 2010 m. pasaulio čempionatą, 2012 m. Europos čempionatą ) per LTV ir Sport1 kanalus. Komentavo 2012 m. Londono olimpiados sporto varžybas.
Komentavo 2014 m. žiemos olimpines žaidynes, taip pat Brazilijoje vykusias 2016 m. Rio vasaros olimpines žaidynes.
Nuo 2015 m. veda ir ruošia „TV3“ sporto žinias.
Dirbo Pietų Korėjoje 2018 m. Pjončango žiemos olimpinėse žaidynėse. 2021 m. dirbo Japonijoje dėl pandemijos nukeltose 2020 m. vasaros olimpinės žaidynėse, taip pat Kinijoje 2022 m. žiemos olimpinės žaidynėse Pekine.
2017 m. dirbo Izraelyje ir Turkijoje Europos krepšinio čempionate.
Komentuoja sporto transliacijas „TV3 Sport“ kanale.
Nuo 2018 m. veda „TV3 16 val. žinias“, taip pat pagrindines „TV3“ žinias.
Rudoji miško skruzdėlė
Rudoji miško skruzdėlė (Formica rufa) – vidutinio dydžio skruzdėlė iš Formica genties, Formicinae pošeimio.
FC Vaslui
Vaslujaus FC – Rumunijos futbolo klubas iš Vaslujaus.
Crush
Crush – septintasis studijinis amerikiečių roko grupės Bon Jovi albumas, išleistas 2000 m. liepos 13 d. 2001 m. jis buvo nominuotas Grammy statulėlei kategorijoje „Geriausias roko albumas“.
FC Vaslui
Istorija
Klubas vos per 3 metus pateko į, o dar po 5 metų užėmė prizinę vietą.
Rudoji miško skruzdėlė
Aprašymas
Šios skruzdėlės yra apie 7–14 mm ilgio, ryškiai rudos spalvos, su didele galva. Šių vabzdžių pilvelis vienanaris. Geluonies nėra. Pusę pilvelio užima nuodų liauka, supama raumeninio maišelio. Raumenims susitraukiant nuodai išmetami iki kelių dešimčių cm į tolį.
Mityboje didžiąją dalį sudaro įvairiausi vabzdžiai, taip pat ir kai kurių kitų rūšių skruzdėlės. Agresyviai gina ir visaip globoja amarinius vabzdžius, kurių išskiriamu lipčiumi minta. Šios skruzdėlės kartais apsigyvena kitų miško skruzdėlių lizduose (pvz., Formica fusca), laikinai tapdamos socialiniais parazitais.
Crush
Pozicijos ir pardavimai
„Crush“ debiutavo Billboard 200 #9-oje vietoje, tope išsilaikė 51 savaitę. Jungtinėse Valstijose iki 2009 m. parduota 2,071,000 šio albumo kopijų. Europoje jis du kartus tapo platininiu, Jungtinės Karalystės albumų tope debiutavo #1 pozicijoje bei tapo penktuoju iš eilės pirmą vietą šiame tope pasiekusiu Bon Jovi albumu, tačiau paskutiniu grupės įrašu, šitoje šalyje gavusiu platininio statusą.
Pirmasis albumo singlas „It’s My Life“ tapo vienu iš populiariausių ir geriausiai žinomų Bon Jovi kūrinių. Pagal pardavimus visame pasaulyje, „It’s My Life“ užėmė trečiąją vietą tarp geriausiai 2000 m. parduotų singlų.
Rudoji miško skruzdėlė
Klasifikacija
Šios skruzdėlės priskiriamos grupei rudųjų miško skruzdėlių, tarp kurių:
Reikšmė medicinoje
Rudosios miško skruzdėlės naudojamos gyvūninės kilmės vaistų gamyboje, homeopatijoje. Iš jų gaunama: skruzdžių rūgštis, eterinis aliejus, baltyminės ir riebalinės medžiagos, chitinas.
Barikada (žurnalas)
Istorija
1932–1936 m. spaudintas pogrindinėje Vakarų Baltarusijos komunistų partijos spaustuvėje Vilniuje, 1937 m. – Erzvėte rotatoriumi. Išėjo 40 numerių.
Redaktorius Jonas Karosas.
Vilniaus universiteto Fizikos fakulteto Puslaidininkių fizikos katedra
thumb|225px|Puslaidininkių fizikos katedros logotipas. Puslaidininkių fizikos katedra – katedra Vilniaus universiteto Fizikos fakultete. Įkurta 1960 m. spalio 1 d., vedėjas – Gintautas Tamulaitis.
Istorija
Vilniaus universitete puslaidininkiai tyrinėti pradėti dar 1949 m. Povilo Brazdžiūno vadovaujamoj Eksperimentinės fizikos katedroje. Pirmieji į darbus įsitraukė Mečislovas Mikalkevičius ir V. Tolutis, vėliau prisijungė vis daugiau žmonių: Jurgis Viščakas, Juras Požela, Vaclovas Kriščiūnas, Algirdas Vladas Medeišis, Algirdas Paskalis Smilga, Vytautas Jonas Rinkevičius, Jonas Grigas, Juozas Vidmantis Vaitkus ir kt. Sparčiai plečiantis tyrimams, katedra 1960 m. buvo padalinta į Puslaidininkių fizikos (pirmuoju vedėju tapo Jurgis Viščakas) ir Radiofizikos (ved. Povilas Brazdžiūnas) katedras.
Iš pradžių buvo auginami ploni netvarkūs puslaidininkiniai sluoksniai ir jų dariniai, tiriamos optinės ir elektrinės savybės, termiško apdorojimo joms įtaka. Reikia paminėti, jog puslaidininkių optikos tyrimai tapo viena svarbiausių katedros tyrimų kryptimi. Vėliau pradėti auginti kristaliniai puslaidininkiai, kurti stebėtų reiškinių fizikiniai modeliai. Prasidėjo taikomieji darbai, pradžioje – elektrografinių sluoksnių kūrimas ir tobulinimas.
Vilniuje įkūrus Elektrografijos mokslinio tyrimo institutą, katedros darbų tematika buvo derinama prie jos – kurta puslaidininkių parametrų matavimo metodika. 1961 m. įkurta Eksperimentinės fizikos probleminė laboratorija, kuri 1964 m. pervadinta į Puslaidininkių fizikos probleminę, į jos veiklą įsitraukė Gytis Juška, Aloyzas Sakalas, Edmundas Montrimas, Valentas Gaidelis ir kt. Katedros dėstytojų ir laborantų skaičius ėmė didėti Lietuvoje pradėjus plėtotis puslaidininkių elektronikos pramonei.
Katedroje sukurti daugiakanaliai fotoelektriniai keitikliai į kompiuterį informaciją įvesti galėjo rekordiniu 2000 spausdintinių ženklų per minutę greičiu. Keitikliai diegti į Vilniaus skaičiavimo mašinų gamyklos gamintus rankraštinių skaitmenų įvedimo kompiuterius „Rūta-701“ ir „Rūta-702“. 1968 m. už šį išradimą autoriai TSRS Liaudies pasiekimų parodoje buvo apdovanoti aukso, sidabro ir bronzos medaliais.
1966 m. katedroje pradėjo veikti pirmasis lazeris Lietuvoje, naudotas polikristalinių puslaidininkių sluoksnių fotolaidumo kinetikos tyrimams. Už šiuos darbus 1970 m. J. Viščakas, V. Gaidelis, E. Montrimas, A. Smilga ir J. V. Vaitkus pelnė LTSR valstybinę premiją.
Plečiantis tyrimams šalia katedros 1973 m. įkurta Kietųjų kūnų elektronikos katedra, pirmuoju vedėju tapo Edmundas Montrimas. 1977 m. Jurgiui Viščakui išėjus vadovauti Fizikos institutui, katedros vedėju tapo Juozas Vidmantis Vaitkus. Tyrimų kryptys buvo išlaikytos: 1982 m. liuminescencinei spektroskopijai ir netiesiniams optiniams reiškiniams tirti pradėtais taikyti pikosekundinis lazeris. Katedra ir toliau bendradarbiavo su įvairiais konstruktorių biurais ir gamybiniais kolektyvais („Elektronika“, „Mikroelektronika“, „Fotonika“, „Venta“, „Sigma“ ir kt.).
1987 m.Puslaidininkių fizikos katedros prof. Aloyzui Sakalui, doc. Stanislovui Sakalauskui, doc. Pranui Juozui Žilinskui buvo paskirta Lietuvos TSR Ministrų tarybos premija už mokslinį tiriamąjį darbą „Supergreitų galio arsenido puslaidininkių prietaisų kūrimas ir jų diegimas“, kuris buvo atliktas kartu su Kauno radijo matavimo technikos mokslinių tyrimų instituto moksliniais bendradarbiais.
Mokslinė veikla
Pagrindinės mokslinės veiklos kryptys: puslaidininkių ir jų nanodarinių optinių savybių tyrimai, medžiagų charakterizavimas naudojant netiesinės optikos metodus, trečios grupės nitridų, silicio karbido ir kt. perspektyvių optoelektronikos ir didelės galios elektronikos medžiagų tyrimai, organinių puslaidininkių savybių tyrimai, organiniai šviesos diodai ir kt.
Povilas Mataitis
Povilas Mataitis (1933 m. birželio 26 d. Drąsutaičiuose, Joniškio valsčiuje – 2022 m. gegužės 31 d. Vilniuje ) – Lietuvos choro dirigentas, folklorininkas, režisierius, pedagogas.
Biografija
Baigęs Joniškio 1-ąją vidurinę mokyklą, 1952–1957 m. Vilniaus valstybiniame universitete studijavo ekonomiką, 1952–1958 m. J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje mokėsi dainuoti (dėst. A. Karosas) ir diriguoti (dėst. B. Piekarskis), dainavo Lietuvos valstybinio radijo komiteto vokaliniame ansamblyje. 1958–1963 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. A. Armino klasė). 1966–1968 m. stažavo Leningrado valstybinėje N. Rimskio-Korsakovo konservatorijoje (prof. E. Kudriavcevos choro dirigavimo klasė).
1958–1962 m. Vilniaus kultūros – švietimo technikumo ir J. Tallat-Kelpšos muzikos technikumo koncertmeisteris. 1960–1962 m. Respublikinių mokytojų namų mišriojo choro vadovas. Chorą (70 dalyvių) išmokė naujų kūrinių, surengė koncertų, 1962 m. Vilniaus miesto chorų apžiūroje pelnė antrąją vietą. 1963–1966 m. Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikumo choro dirigavimo dėstytojas, kurį laiką vadovavo neakivaizdinio skyriaus choro studijai. 1968–1973 m. „Vagos" leidyklos muzikos leidinių redakcijos vedėjas, sudarė ir išleido vokalinės muzikos rinkinių. 1973–1974 m. Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniosios muzikos mokyklos dėstytojas. 1974–1990 m. Liaudies buities muziejaus Liaudies muzikos teatro trupės, nuo 1992 m. Lietuvių folkloro teatro meno vadovas ir režisierius, 1985–1989 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos, 1990–1993 m. Vilniaus universiteto dėstytojas.
P. Mataitis 1967 m. iš Vilniaus miesto aktorių ir muzikantų subūrė Lietuvių etnografinį ansamblį, kuris savo pirmąjį koncertą surengė 1968 m. balandžio 13 d. Vilniuje. Gerai pažindamas savo tautos istoriją, tautosaką ir mitologiją, išstudijavęs folkloro istorijos šaltinius ir šių dienų teatro meną, sukūrė originalų Folkloro teatro žanrą. Pirmo plataus pripažinimo už Lietuvos ribų Lietuvių etnografinis ansamblis susilaukė 1971 m. koncertuodamas VII tarptautiniame kongrese ISME Maskvoje ir 1974 m. tarptautiniame liaudies muzikos festivalyje Suomijoje (Kaustinene). 1974 m. ansambliui suteiktas Lietuvių folkloro teatro statusas ir pradėta rengti reguliarūs spektakliai Rumšiškėse. Be pasirodymų muziejuje ir Vilniuje, teatras apkeliavo visą Lietuvą, dalyvavo tradiciniuose meno festivaliuose Ukrainoje, Baltarusijoje, Rusijoje ir Moldavijoje, su dideliu pasisekimu gastroliavo Rusijos, Ukrainos, Baltarusijos, Moldavijos, Azerbaidžano, Armėnijos, Gruzijos ir Sibiro miestuose, taip pat Suomijoje, Lenkijoje, Bulgarijoje, Vokietijoje, Švedijoje, Danijoje, Indijoje, Australijoje ir Naujojoje Zelandijoje.
P. Mataitis užrašinėjo tautosaką, rašė scenarijus, statė spektaklius ir režisavo. Per 30 kūrybinės veiklos metų sukūrė ir parodė daug originalių ir įsimintinų meninių programų: „Instrumentinės, šokamos, dainuojamos sutartinės“ (1968), „XIX a. pabaigos – XX a. pradžios Lietuvos etnografinių rajonų folkloras“ (1971), „Baudžiavos amžininkų pasakojimai“ (1977), „Scenos vaizdeliai“ (1978), „Naujoji gadynė jau švinta“ (1981), „Lietuvių gaidos“ (1982), „Mano kanklės paauksuotos“ (1985), „Nukrėskime rasą apie rugių lauką“ (1987), „Apgiedokime Prūsijos žūtį“ (1989), „Didžiam kiematy“ (1992), „Purvynai rūdynai“ (1994), „Ir kelsis vėl iš tavo kraujo Lietuva" – apeiginiai bylojimai apie Juozo Lukšos-Daumanto ir visos Lietuvos partizanų laisvės kovą (1997). Visų programų ir spektaklių scenografiją sukūrė dailininkė Dalia Mataitienė.
Juozas Matkus
Juozas Matkus (1939 m. gegužės 16 d. Agelaičių k., Raseinių r. – 1990 m. gruodžio 30 d. Raseiniuose), chorvedys.
Biografija
Baigęs vienerių metų chorvedžių kursus prie Raseinių vaikų muzikos mokyklos (diriguoti mokė T. Šturmą), 1964–1967 choro dirigavimo neakivaizdiniu būdu mokėsi Kauno J. Gruodžio muzikos technikume (dėst. B. Mačikėnas) ir 1967–1969 Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. A. Martinkus).
1960–1967 Raseinių rajono kaimo kultūros namų meno vadovas, nuo 1969 Raseinių rajoninių kultūros namų meno vadovas, suorganizavo mišrųjį ir moterų chorus bei vokalinius ansamblius, rengė koncertus, dalyvavo dainų šventėse. 1970 respublikinei dainų šventei parengė Raseinių rajoninių kultūros namų ir Šiluvos kultūros namų mišriuosius chorus. 1975 respublikinei dainų šventei parengė Raseinių rajoninių kultūros namų ir Raseinių rajono gamybinio susivienijimo „Šatrija“ moterų chorus. 1985 respublikinei dainų šventei ir 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei – Raseinių gamybinio susivienijimo „Šatrija“ mišrųjį chorą ir Raseinių rajkoopsąjungos moterų chorą. Chorai ir vokaliniai ansambliai koncertavo Raseiniuose, Alytuje, Trakuose, Radviliškyje, Kaune ir Vilniuje, dalyvavo radijo ir televizijos laidose. Chorai lankėsi Vokietijoje, Čekoslovakijoje, Vengrijoje ir Rumunijoje, respublikiniuose konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų. Vokaliniai ansambliai ir solistai buvo respublikinių konkursų „Sidabriniai balsai" laureatai ir prizininkai. Moterų vokalinis ansamblis koncertavo Moldavijoje ir Vokietijoje. Koncertus paįvairindavo chorvedžio suburta kaimo kapela.
J. Matkus buvo Raseinių rajono dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas. 1981 jis apdovanotas Kultūros žymūno ženklu.
Bedievis (žurnalas)
Bedievis – Vakarų Baltarusijos komunistų partijos CK lietuvių komunistų biuro iliustruotas žurnalas, nelegaliai išėjęs 1934 m. sausį Vilniuje.
Juozas Matkus
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Bedievis (žurnalas)
Istorija
Išėjo tik pirmas numeris. Redaktorius Jonas Karosas.
Wanted on Voyage
Wanted on Voyage – debiutinis solinis britų muzikanto George Ezra albumas, išleistas 2014 m. birželio 30 d. Įrašas susilaukė teigiamų kritikų įvertinimų ir pasiekė pirmąją vietą britų albumų reitinge.
Girdiškės apylinkė
Girdiškės apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Bronius Simanavičius
Bronius Simanavičius (g. 1941 m. lapkričio 21 d. Pajiesyje, Kauno rajonas) – teisininkas, Lietuvos politinis veikėjas.
Biografija
Mokėsi Ilgakiemio pradžios, Garliavos vidurinėje mokykloje, Vilniaus vidurinėje mokykloje. Baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą.
Dirbo darbininku, meistru, statybos inžinieriumi, juriskonsultu, Kauno miesto savivaldybės Juridinio skyriaus vedėju. 1996–2000 m. Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos Darbo santykių skyriaus viršininko pavaduotojas, 2001–2003 m. Teisės ir personalo vedėjo pavaduotojas, nuo 2003 m. Lietuvos darbo rinkos mokymo tarnybos vyriausiasis specialistas.
Nuo 1989 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1989–1993 m. Kauno rajono skyriaus pirmininkas, 1989–1993 m. LSDP tarybos narys. 1995–2006 m. Teisingumo partijos steigėjas ir pirmininkas. 2001–2002 m. Lietuvos darbo federacijos pirmininko pavaduotojas. 2002–2004 m. Naujosios sąjungos tarybos ir tarybos prezidiumo narys.
F. V. Horcho našlė
F. V. Horcho našlė – spaustuvė ir leidykla, 1855–1965 m. veikusi Klaipėdoje.
Istorija
Savininkai vokiečiai Luiza Amalija Horch ir Frydricho Vilhelmo Horcho sūnus Hermanas Horchas, techninis vedėjas R. Meisneris. Įsteigta vietoje 1854 m. per didįjį Klaipėdos gaisrą sudegusios Horcho spaustuvės. Spaustuvė turėjo knygrišyklą, įsteigė pirmąją Klaipėdoje litografiją. Spausdino knygas ir periodinius leidinius įvairiomis kalbomis. Atnaujino laikraščio „Memelsches Wochenblatt“ leidimą, kuris dėl konfliktų su Prūsijos karalystės valdžia 1857–1865 m. ėjo „Bürgerzeitung“ pavadinimu. Lietuvių kalba „F. V. Horcho našlė“ išleido 13 knygų. Svarbiausias leidinys – „Prūsiškos kalendros“, ėjusios 1855–1864 m. Spaustuvė prekiavo savo ir kitų spaustuvių išleistomis knygomis.
1863 m. sukilimo išvakarėse H. Horchas Didžiosios Lietuvos visuomenės veikėjų užsakymu 1861 m. spausdino dvi M. Akelaičio knygas, bet nebaigė. Buvo policijos susektas ir tardomas, bausmės išvengė. Dėl valdžios persekiojimų pablogėjus materialinei padėčiai, „F. V. Horcho našlė“ 1865 m. pabaigoje parduota F. V. Zybertui ir toliau iki 1944 m. veikė kaip Zyberto spaustuvė.
Purvo nuošliauža
thumb|200px|Purvo nuošliauža panardino pašto dėžutes
Purvo nuošliauža – viena iš nuošliaužos rūšių.
Purvo nuošliaužas gali iššaukti tokie veiksniai, kaip smarkios liūtys, sniego tirpimas bei požeminis vandens srautas išgraužiantis įskilusias pamatines uolienas.
Bespalvės brotulės
Bespalvės brotulės (Aphyonidae) – brotulių (Ophidiiformes) būrio žuvų šeima. Kūnas unguriškas, 4-18 cm ilgio. Paplitusios Atlanto, Indijos ir Ramiajame vandenynuose. Gyvena iki 5 km gylyje, priedugnyje.
Šeimoje yra 6 gentys, 22 rūšys.
Punios apylinkė
Punios apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje, dešiniajame Nemuno krante.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Butrimonių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Jiezno rajonui. 1954 m. prijungta dalis Nemajūnų apylinkės, 1963 m. – Raižių apylinkė ir Žagarių apylinkė, 1977 m. – Jurgelionių apylinkė.
Sugeriamasis popierius
thumb|right|200px|Sugeriamojo popieriaus ritinėlis thumb|right|200px|Prespapjė su sugeriamuoju popieriumi Sugeriamasis popierius  – mažo tariamojo tankio popierius, skirtas greitai ir visiškai sugerti rašalo pertekliui nuo rankraščio. Toks popierius naudojamas ir kaip kosmetikos priemonė, juos nuo odos paviršiaus sugeriamas riebalų perteklius.
Sugertukas – sugeriamojo popieriaus lapelis, dedamas į mokyklinius sąsiuvinius.
Manoma, kad sugeriamasis popierius atsirado apie 1400 m., nors tada jis tikriausiai buvo retas, nes tada popierius dar buvo brangus. Sugeriamojo popieriaus neturintys žmonės tada rašalo perteklių nusausindavo pabarstydami ką tik parašytą dokumentą švariu sausu smėliu, o tada smėlį nuo popieriaus nupurtydavo. Pingant popieriaus gamybai sugeriamąjį popierių ėmė plačiai naudoti visų sluoksnių raštininkai ir rašytojai bei eiliniai žmonės.
Antiradiolokacinis sviedinys
Antiradiolokacinis sviedinys  – specialusis sviedinys pasyviesiems radiolokacijos trukdžiams sudaryti.
Sugeriamasis popierius
Sugeriamasis popierius buvo reikalingas, kol buvo rašoma žąsų plunksnomis, mirkomais plunksnakočiais ir rašaliniais parkeriais. Rašant šiais rašikliais neretai rašalo linijose neretai būna pernelyg daug rašalo, kuris ilgai džiūsta. Sugeriamuoju popieriumi galima nusausinti rašalo perteklių, ir ką tik prirašytą popieriaus lapą galima užversti, dėti į aplanką ir pan., nebijant kad išsiteps neišdžiūvęs rašalas. Paprastai sugertukus naudodavo tol, kol jų paviršius nuo sugerto rašalo nusidažydavo ištisai.
Antiradiolokacinis sviedinys
Antiradiolokacinis sviedinys užtaisomas radiolokaciniais atšvaitais – įtaisais, kurie gerai atspindi radijo bangas. Paprastai atšvaitais būna metalo folijos juostelės. Suveikus nuotoliniam sprogdikliui atšvaitai (juostelės) išsviedžiami iš sviedinio korpuso ir oro srovės išsklaidomi erdvėje.
Angliškas terminas antiradar projectile yra klaidinantis, kadangi šis sviedinys skirtas ne naikinti radarus (radiolokacines stotis), o blokuoti pačią radiolokaciją. Tuo tarpu angliškas terminas antiradiation missile (lietuviškai antiradiolokacinė raketà), kuri pagal jų sudarančius žodžius turėtų būti skirtas radijo bangoms slopinti, iš tikrųjų skirta naikinti radarus ir kitus radijo bangų spinduliuotuvus (pvz., radijo siųstuvus).
Sugeriamasis popierius
Gamyba
Sugeriamojo popieriaus storis, minkštumas, sudėtis parenkami pagal numatytą paskirtį. Paprastai daromas iš medvilnės specialiomis popieriaus mašinomis.
Kosmetika
Kai kurios kosmetikos kompanijos gamina sugeriamąjį popierių su pudra, kuris ne tik pašalina riebalų perteklių, bet ir papudruoja. Neretai kosmetinis sugeriamasis popierius būna aromatizuotas.
Cheminė analizė
Sugeriamasis popierius naudojamas cheminėje analizėje kaip nejudama terpė plonasluoksnėje chromatografijoje. Tam skirtas popierius gaminamas iš itin švarios medvilnės.
Narkotikai
thumb|right|200px|Blotter art su LSD pavyzdys. Kai kurie narkotikai (žinomiausias LSD) kartais platinami ant sugeriamojo popieriaus. Iš anksto perforuotas sugeriamojo popieriaus lapas sumirkoma narkotiko tirpalu ir išdžiovinamas. Po to pagal perforuotas linijas atplėšiant popieriaus skiautę gaunama viena narkotiko dozė. Toks popierius dažnai būna papuoštas išspausdintais paveikslėliais, ornamentais (tai vadinama 'sugertukų menas').
Rašymas
Sugeriamasis popierius buvo labai reikalingas, kai buvo rašoma mirkomaisiais plunksnakočiais. Ėmus rašyti rašaliniais parkeriais jo reikėjo rečiau, nes į tokio parkerio plunksną rašalas tiekiamas tolygiau.
Prispaudus sugeriamąjį popierių prie ką tik parašyto teksto, ant sugeriamojo popieriaus lieka veidrodinis teksto atspaudas. Šis reiškinys ne sykį buvo panaudotas įvairiose detektyvinėse istorijose.
Paprastoji raudė
Paprastoji raudė arba raudė, žiežulė (Scardinius erythrophthalmus) – karpžuvių žuvis, priklausanti karpinių (Cyprinidae) šeimai.
Kūnas plokščias, aukštas. Nugara rudai žalsva, šonai gelsvos ar auksinės spalvos, blizgantys. Akys oranžinės su raudona dėme viršutinėje dalyje. Žvynai stambūs. Pelekai raudoni, tik nugarinis ties pamatu tamsiai pilkas.
Šių žuvų mailius blizga sidabriškai, dydis: 1-2 cm. Raudės užauga iki 51,0 cm ilgio ir iki 2,1 kg svorio, bet dažniausiai aptinkamos 20–30 cm ilgio ir 250–300 g svorio. Išgyvena iki 19 metų. Raudės neršia gegužės–birželio mėnesiais, ant vandens augalų.
Gėlavandenė žuvis paplitusi ežeruose ir lėtos tėkmės upėse, Kuršių mariose. Mėgsta seklias, užžėlusias vietas. Lietuvos vandenyse labai dažna.
Raudžių mailius minta planktonu, suaugusios žuvys – dumbliais, vandens augalais, vabzdžiais, bestuburiais.
Šiaudai
thumb|280px|right|Šiaudų rulonas thumb|280px|right|Šiaudinio namo siena, suformuota iš šiaudų briketų Šiaudai – sausa antžeminė javų stiebo dalis, likusi nukūlus grūdus. Be stiebų šiauduose taip pat gali būti javų lapų, varpų likučiai. Šiaudai daugiausiai naudojami kaip trąša, kuras, kraikas, pašaras, statybinė medžiaga. Siekiant šiaudus patogiau transportuoti ir saugoti, jie presuojami į briketus arba rulonus.
Panaudojimas
Šiaudai naudojami kaip:
Kalevala
thumb|200px Kalevala – epinė poema, kurią XIX a. iš suomių folkloro sudarė Elijas Lionrotas. 1835 m. išleista pirmoji epo redakcija, kurią sudarė 32 runos ir apie 12000 eilučių. 1849 m. pasirodė antroji redakcija, sudaryta iš 50 runų ir apie 22000 eilučių. Pavadinimas gali reikšti „Kalevo kraštas“ (sudarytas su suomiška priesaga – la/lä, reiškiančia vietą). 22 795 epo strofos suskirstytos į 50 giesmių. Epe atsispindi du pasauliai.
thumb|left|200px|Veinemeinas Užrašinėdamas runas, Lionrotas pastebėjo, kad jos klostosi į tam tikrus ciklus, todėl ir kilo mintis sukomponuoti ar galbūt atkurti vientisą liaudies epą. Pagal vieną paskaičiavimą, 3 % teksto parašė pats Lionrotas  – turbūt siekdamas padaryti kūrinį visiškai rišlų, sklandų.
„Kalevalą“ sudaro runų ciklai apie suomių ir karelų epo herojus, kurių protėvis buvo Kalevas, apie išmintingąjį Viainiamioineną, kalvį Ilmarineną, Kulervą ir kt.
Epas išverstas į daugelį kalbų, taip pat ir lietuvių (vert. Justinas Marcinkevičius).
Brasta
thumb|240px|Dirbtinė brasta per upę ([[JAV, Ilinojus)]]
Lenkijos pašto taupomosios kasos rūmai
Lenkijos pašto taupomosios kasos rūmai – pastatas Senamiestyje, Vilniuje. Projekto autoriai – Zbignevas Pugetas, Julijus Žuravskis ir Janas Borovskis.
Brasta
Brasta – natūrali arba dirbtinė sekluma, tinkama perbristi, perjoti ar pervažiuoti upę, ežerą ar pelkę. Senovėje brastos turėjo strateginę reikšmę: prie jų kūrėsi miestai, pilys. Senovės Lietuvoje prie pilių, slėptuvių būdavo įrengtos slaptos brastos, žinomos tik vietiniams gyventojams. Jos būdavo sudaromos iš akmenų, žvyro, šakų ir vadinamos kūlgrindomis. XIV–XV a. kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymuose minimos brastos per Nevėžio, Šventosios, Merkio, Minijos, Širvintos upes. Vėliau ištobulinus tiltų statybos technologijas brastų reikšmė sumenko.
Lenkijos pašto taupomosios kasos rūmai
Istorija
Nuo XVI a. rūmų vieta priklausė Radviloms. XVIII a. teritorija buvo padalinta į kelis sklypus, per kuriuos XIX a. ketvirtajame dešimtmetyje buvo nutiestas Jurgio prospektas. 1936 m. sklypą nusipirko Lenkijos pašto taupomoji kasa. Rūmų statyba vyko 1936–1937 m.
1940 m. pastatas buvo nacionalizuotas. 1941–1944 m. pastate dirbo SS Vilniaus policijos štandartenfiureris, 1944–1948 m. – LKP(b) Centro Komitetas ir VKP(b) Lietuvos Biuras. 1948–1990 m. čia veikė Partijos istorijos institutas prie LKP CK. 1984 m. iš pietų pusės pastatytas archyvo pastatas.
1990–1993 m. pastate dirbo Lietuvos visuomenės organizacijų archyvas, 1991–1992 m. – Lietuvos istorijos institutas, 1991–1993 m. – Lietuvos Respublikos finansų ministerija ir nuo 1992 m. – Vilniaus bankas. 1995–1996 m. rūmai rekonstruoti (projekto autoriai – Algimantas Nasvytis ir Audrius Bučas).
2000 m. SEB nusipirkus Vilniaus banką, pastatas tapo SEB-Vilniaus banko centrine būstine.
Nicole Hoevertsz
Nicole Hoevertsz (g. 1964 m. gegužės 30 d.) – Arubos dailiojo plaukimo sportininkė, tarptautinio olimpinio komiteto narė.
Sportas
1984 m. sportininkė atstovavo Nyderlandų Antilų nacionalinę komandą sinchroninio plaukimo 1984 m. vasaros olimpinėse žaidynėse varžybose. Individualių varžybų figūrų atrankos etape surinko 64,9 taškų ir užėmė paskutinę 50-ą vietą. Duetų varžybose, kartu su Esther Croes po techninės ir laisvųjų programų turėjo 141,884 taškų ir užėmė paskutinę 18-ą vietą.
Nuo 1991 m. eina Arubos plaukimo federacijos generalinės sekretorės pareigas. Viena iš Arubos sporto medicinos fondo įkūrėjų. Arubos olimpinio komiteto generalinė sekretorė (nuo 1998 m.).
2006 m. Hoevertsz išrinkta į Tarptautinį olimpinį komitetą.
Politika
1991 m. - 1994 m. Arubos užsienio reikalų departamento teisinė patarėja. 1994 m. - 1996 m. vyresnioji sekretorė Arubos ministrų taryboje. 1997 m. - 2001 m. Arubos premjero teisinė patarėja. Nuo 2002 m. vėl eina Arubos užsienio reikalų departamento teisinės patarėjos pareigas.
Eugenijus Mazeliauskas
Eugenijus Mazeliauskas (g. 1940 m. birželio 20 d. Tauragėje) – choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
Nuo 1969 m. Vilniaus valstybinio universiteto Estetinio lavinimo katedros dėstytojas, nuo 1979 m. vyr. dėstytojas. 1969–1975 m. šio universiteto studentų mišriojo choro chormeisteris, 1975–1976 m. meno vadovas ir dirigentas. 1976 m. universitete suorganizavo studentų vyrų chorą (100 dalyvių), iki 1989 m. buvo jo meno vadovas ir dirigentas. Kolektyvą parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, Baltijos respublikų studentų dainų šventėms„Gaudeamus-VIII“ Rygoje (1981), „Gaudeamus-IX“ Taline (1984), „Gaudeamus-X“ Vilniuje (1988). Studentai prizinių vietų laimėjo Vilniaus miesto chorų apžiūrose ir respublikinių dainų švenčių konkursuose, dalyvavo televizijos laidose, koncertavo Vokietijoje. E. Mazeliauskas suorganizavo ir 1971–1973 m. vadovavo universiteto studentų kaimo kapelai, su kuria nemažai koncertavo. Kaip natografas daug muzikos kūrinių parengė spaudai, kurį laiką dirbo „Muzikos" leidykloje. Žmona Alma Mazeliauskienė ir duktė Lina Mazeliauskaitė irgi muzikės.
Biržų žinios (Santara)
thumbBiržų žinios – Biržų krašto „Santaros“ laikraštis, leistas nuo 1991 m. iki 1995 m. spalio 7 d. Biržuose.
Istorija
Leistas kaip atkurtas 1922–1933 m. Biržuose ėjęs to paties pavadinimo laikraštis. Įsteigė A. Valašinas, A. Kazitėnas, R. Globys. Leido A. Valašino tikroji ūkinė bendrija „Biržų žinios“ 2 kartus per mėn. Tiražas 1991 m. – 2100 egz., 1995 m. – 500 egz.
Vršacas
Savivaldybė
Vršaco savivaldybę sudaro Vršaco miestas ir šios gyvenvietės:
Etninės grupės
Savivaldybės gyventojų populiacija sudaryta iš 70 % serbų, rumunų, vengrų ir kt. Vršaco mieste gyvena 5913 rumunų.
Turistinės vietos
2002 pastatytas „Tūkstantmečio sporto centras“, kuriame vyko 2005 m. Europos vyrų krepšinio čempionatas.
Balstogės miesto stadionas
Balstogės miesto stadionas  – stadionas esantis Balstogės mieste, ''ul. Słoneczna 1'' gatvėje. Stadione savo namų rungtynes žaidžia SSA Jagiellonia Białystok futbolo klubas.
Istorija
Stadionas pastatytas 1971 metais. Oficialiai atidarytas 1972 m. liepos 22 d. Iš pradžių stadione tilpo 15 000 žmonių, o vėliau po rekonstrukcijos 30 000 žmonių. Tuo metu stadionas buvo vienas iš dešimties didžiausių ir moderniausių stadionų visoje šalyje. XX a. pabaigoje stadionas buvo apleistas, bet 2005 m. rekonstruotas ir šiuo metu stadione varžybas gali stebėti 6000 žmonių. 2006 m. buvo nutarta stadioną modernizuoti, kad jis atitiktų aukščiausius tarptautinius reikalavimus. Po renovacijos stadione yra 22 386 sėdimos vietos.
Didžiausias žiūrovų skaičius užfiksuotas 1987 m., kai SSA Jagiellonia Białystok žaidė prieš KS Widzew Łódź. Į stadioną susirinko 36 000 žmonių.
Biržų spaustuvė
Biržų spaustuvė – spaustuvė Biržuose.
Istorija
Pirmąją spaustuvę mieste 1912 m. įsteigė žinomi Biržų krašto žmonės: Rusijos valstybės Dūmos deputatas, advokatas Martynas Yčas, reformatų kunigas Povilas Jakubėnas, poetas ir vertėjas Stanislovas Dagilis, Biržų ligoninės vedėjas gydytojas Mykolas Kuprevičius, Maskvos provizorius Baltrus Čepulis, prekybininkas ir išradėjas Jurgis Trečiokas, ūkininkas K. Prunskas. Spaustuvės savininku užsiregistravo M. Yčas. Oficialus jos pavadinimas buvo „M. Yčo ir bendrovės spaustuvė“. Spaustuvė įkurta Dirvono (dabar Vytauto) gatvėje medinio per karą sudegusio pastato trijuose kambariuose. Kontora buvo J. Trečioko namuose, prie turgavietės. Bendrovė buvo įsigijusi modernią vokiečių Koeningo ir Bauerio firmos spausdinimo įrangą, popieriaus pjaustymo mašiną, rankinę spausdinimo mašiną, daug lotyniško ir rusiško šrifto.
Spausdino Biržų kalendorių (1913–1914 m.) knygas, brošiūras, kainoraščius, blankus, skelbimus, laikraščius. 1914 m. pradėta, bet nebaigta spausdinti S. Matulaičio „Lietuvos istorija“.
Po Pirmojo pasaulinio karo nuo 1921 m. spaustuvei vadovavo M. Yčo uošvis Jonas Šliūpas, mokytojavęs Biržų gimnazijoje, jam išvykus į Šiaulius – Jonas Masaitis. 1926 m. jis tapo vieninteliu įmonės, pavadintos „Biržų spaustuve“, savininku. 1922 m. spaustuvė buvo perkelta į S. Dagilio gatvę Nr. 4. Nuo 1925 m. Vytauto gatvėje spaustuvei buvo nuomojamas mūrininko Lejeto namas, o 1931 m. spaustuvės savininkas J. Masaitis „Biržų spaustuvę" perkėlė į jai specialiai pastatytą pastatą Vytauto gatvėje. 1941 m. sovietų valdžia J. Masaičio „Biržų spaustuvę“ nacionalizavo. Hitlerinės okupacijos metais ji jam buvo sugrąžinta.
Po Antrojo pasaulinio karo spaustuvė spausdino Biržų apskrities laikraštį „Biržiečių tarybinis žodis“ (1945–1950 m.) 1951–1953 m. – MTS laikraščius: Pabiržės „Stalinietis“, Parovėjos „Kolūkiečių draugas“, Vabalninko „Socialistinis gyvenimas“. Vėliau spausdino rajono laikraštį „Raudonasis artojas“ (1950–1960 m.) ir jį pakeitusį Biržiečių žodį. Nuo 1992 m. buvo spausdinamas ir laikraštis „Biržų žinios“.
1960 m. prie Biržų spaustuvės prijungta Pasvalio spaustuvė. Po metų įrengtas pirmasis linotipas, keleriopai paspartinęs tekstų rinkimą. 1971 m. biržiečiai spaustuvininkai pradėjo dirbti su sparčia rotacine mašina, kuria spausdino ne tik Biržų, bet ir Pasvalio rajono laikraščius. 1976 m. pastatytas spaustuvės priestatas, pradėjo veikti antrasis linotipas. 1985 m. Panevėžio spaustuvė įsisavino modernios ofsetinės spaudos rotacinę mašiną, kuria pradėti spausdinti visi Panevėžio krašto rajonų laikraščiai.
1994 m. valstybinė Biržų spaustuvė tapo UAB „Litas“. Ji turi iškiliosios ir ofsetinės spaudos mašinas, spausdina laikraščius, plakatus, smulkius spaudinius.
Svirplinės kvaksės
Svirplinės kvaksės (Acris) – medvarlinių (Hylidae) šeimos varliagyvių gentis. Raštas gana įvairiaspalvis.
Paplitusios Kanadoje, JAV ir Meksikoje.
Gentyje dvi rūšys:
Europinė lydeka
Europinė lydeka (Esox lucius), dažnai vadinama tiesiog lydeka  – plėšri lydekžuvių (Esociformes) būrio žuvis. thumb|richt|250px|Europinė lydeka
Paplitimas
Gyvena vidiniuose visos Europos vandenyse, išskyrus Pirėnų pusiasalį, pietinę Italiją, Kroatiją, Hebridų ir Šetlando salas. Giminiškų rūšių yra Š. Amerikoje, Rusijoje, kai kur Azijoje.
Mėgsta stovintį ar lėtai tekantį vandenį ir gilias tankiai apžėlusias vietas.
Išvaizda
thumb|200px|left|Europinė lydeka Patelės kiek didesnės už patinus. Vidutiniškai vandenyse aptinkamos 50–100 cm, kiek rečiau iki 120 cm ilgio lydekos, bet iki 150 cm ir 25 kg svorio dėl žvejybos padarinių ypatingai retos. Iki šiol daugiausiai svėrusią – 25 kg europinę lydeką, kurią oficialiai pripažįsta Sportinio žuvų gaudymo tarptautinė bendrija (International Game Fish Association), 1986 m. spalio 16 d. Vokietijos Greferno (Greffern) ežere pagavo Lothar’as Louis’as.
Pagal mažiau oficialius šaltinius, yra pagauta ir didesnių europinių lydekų. Pavyzdžiui 1983 metais Vokietijoje buvo pagauta apie 30,8 kg lydeka.
Nugara žalsvai pilka, šonai pilkšvai žalsvi. Pilvas šviesus. Šonai dėmėti, neretai ant kūno esančios dėmės sudaro skersines juostas. Ši slepiamoji spalva padeda užsimaskuoti. Lydeka gali būti pilkai žalsva, pilkšvai ruda, pilkai gelsva – tai lemia gyvenamoji aplinka.
Galva ilga ir plokščia iš viršaus. Žvynai pailgi. Šoninė linija beveik tiesi, ištisinė arba punktyrinė. Ištįsęs kūnas ir tam tikrose vietose esantys pelekai leidžia lydekai staiga užpulti grobį.
Europinė lydeka turi iki 700 labai aštrių dantų. Žandai su aštriais įvairaus dydžio dantimis, palinkusiais į ryklės pusę. Dantų taip pat būna ant gomurio, liežuvio, žiauninių lankų. Viršutinio žandikaulio dantys pakrypę atgal, kad grobis neišslystų. Apatinio žandikaulio dantys didesni ir išaugę statmenai, galintys užaugti iki 2,5 cm ilgio.
Mityba ir medžioklė
Plėšrūnės lydekos beveik visuomet alkanos. Dažniausiai minta karpinėmis žuvimis. Didelės lydekos, kitaip negu manoma, dažniausiai gaudo menkavertes žuveles, tik kai kada pasmaguriaudamos vertingų žuvų mailiumi. Kartais pasiseka sugauti nedidelį paukštį ar jo jauniklį. Yra žinomas atvejis, kai lydeka buvo pasigavusi kregždę. Didžiąją maisto raciono dalį sudaro karšiai, kuojos, raudės. Neatsisako varlių, smulkių vandens žinduolių.
Lydeka turi puikų regėjimą. Dėl savybės puikiai pulti iš pasalų kartais vadinama „gėlavandeniu rykliu“. Nemėgsta medžioti atvirose vietovėse. Jos nejudėdamos tūno sąžalyne, kol žaibiškai puola pro šalį praplaukiančią žuvelę. Ilgai išbūti vietoje joms padeda nuolat judantys gerklės pelekai, plaukiojamoji pūslė ir neporiniai pelekai. Pati lydeka priešų beveik neturi.
Lydekos labai plėšrios ir tarp jų paplitęs kanibalizmas – kada suaugę individai neretai puola jaunesnes savo giminaites. Virškinimo sultys, išsiskiriančios skrandyje, gali ištirpdyti net metalą. Plačiai atvėrusi nasrus lydeka gali praryti net labai stambią žuvį. Ryjant jos stemplė labai išsitempia. Didelį grobį virškina ilgai, kartais net 3–5 dienas.
Dauginimasis
Lydekos paprastai gyvena pavieniui. Nerštas – kovą–balandį. Išnerštų kiaušinėlių kiekis priklauso nuo patelės dydžio – 10 kg lydeka gali išneršti iki 300 000 ikrų. Apvaisinti ikrai nusėda ant dugno, o po 2–3 sav. išsirita mailius.
Maždaug 10 dienų mailius minta maistingomis medžiagomis, esančiomis trynio maišelyje, vėliau planktonu. Mažiau kaip 2 cm mailius jau gali praryti karpinių žuvų lervą. Patelės subręsta 4 m., patinėliai – 2 m. Lydekos auga greitai - išsiritę iš ikro, nuo mailiaus stadijos per trejus metus lydekaitė gali priaugti iki vieno kilogramo svorio.
1970 m. Formulės 1 sezonas
thumb|right|250px|Čemionu po mirties tapo austras [[Jochen Rindt.]] '''1970 m. Formulės 1 sezonas''' buvo 21-as Formulės 1 sezonas. Jis prasidėjo kovo 7 ir baigėsi spalio 25 dieną. Sezoną sudarė 13 lenktynių. Iki šiol tai yra vienintelis Formulės 1 sezonas, kurio nugalėtojas buvo paskelbtas po mirties.
Europinė lydeka
Amžius
Europinių lydekų patelės gyvena ilgiau už patinėlius – patelių normalus amžius iki 12–13 metų, o patinėliai išgyvena iki 5–6 metų. Europinių lydekų amžiaus ilgumas priklauso ir nuo vandenų vietovių, kuriose gyvena. Anot Miller ir Kennedy duomenų, kurie buvo skelbti 1948 metų spaudoje, jų amžius (matyt patelių) Kanados Saskačevano upės aukštupyje gali siekti net iki 25 metų. Pagal suomių literatūrą, Suomijoje buvo pagauta europinė lydeka, buvusi apie 30 metų amžiaus.
1970 m. Formulės 1 sezonas
Sezono apžvalga
1970 m. sezone naujas slick tipo padangas pristatė Goodyear kompanija.
Europinė lydeka
Žūklė
thumb|200px|right|Sugauta lydeka Lietuvoje metro ilgio, 10 ir daugiau kg sveriančios žuvys – ne retenybė, tačiau dažniausiai sugaunamos iki 2,5 kg svorio ir iki 60 cm ilgio lydekos.
Vievio šv. Onos bažnyčia
'''Vievio šv. Onos bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Vievyje, Vievio ežero šiauriniame krante.
Europinė lydeka
Žūklė
Yra keletas mėgėjiškos žūklės būdų gaudyti lydekas: skrituliai, spiningavimas, žūklė gyva žuvele. Skrituliais dažniausiai gaudoma ežeruose arba lėtos tėkmės upėse. Skrituliui naudojamas masalas paprastai būna gyva žuvelė, dažniausiai mažas ešeriukas, kuoja, karosiukas.
1970 m. Formulės 1 sezonas
Sezono rezultatai
Taškai už rezultatus buvo skirstomi taip – 9-6-4-3-2-1. Tik penki geriausi rezultatai iš pirmų 6 lenktynių ir penki iš paskutinių 6 lenktynių buvo įskaičiuojami kiekvienam lenktynininkui.
Vievio šv. Onos bažnyčia
Istorija
miniatiūra|250px|left|Galinė dalis
Europinė lydeka
Panaudojimas
Žuvienoje yra tik 2–3 % riebalų, todėl ji tinka dietiniam maistui.
Vievio šv. Onos bažnyčia
Istorija
1980 m. bažnyčia apiplėšta.
Piliakalnių piliakalnis (Marijampolė)
Piliakalnių piliakalnis (valstybės saugomas kultūros paminklas: unikalus kodas - 5097; senas registro kodas - A239P; senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR341) – piliakalnis Marijampolės savivaldybės teritorijos šiaurės vakarinėje dalyje, Piliakalnių kaime, į šiaurę nuo Šunskų (Šunskų seniūnija), Rytupio kairiajame krante.
Pasiekiamas keliu Marijampolė – Šunskai, už Šunskų pavažiavus link Kazliškių, Sarakuose pasukus į kairę vakarų kryptimi, už 920 m ties kelio posūkiu į kairę pasukus į dešinę šiaurėn, už 190 m yra už sodybos.
Piliakalnis
Įrengtas nedidelėje kalvoje, esančioje aukštumos kyšulyje, įsiterpiančiame į Rytupio slėnį. Bendras jo ilgis rytų – vakarų kryptimi 120 m, didžiausias plotis – 90 m. Šlaitai nuo slėnio pusės statūs, iki 4 m aukščio. Aikštelė trikampė, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 25 m ilgio ir 27 m pločio šiaurės vakarų krašte, kuriame supiltas 30 m ilgio, 1,5–2 m aukščio ir iki 12 m pločio pylimas, o už jo iškastas 8 m pločio ir 0,5 m gylio griovys. Aikštelės šiauriniame krašte supiltas 0,4 m aukščio ir 3,5 m pločio pylimas. Pylimas apardytas bulviarūsių, jo dalis apie 1964 m. nukasta upelio užtvankai, o šiauriniame šlaite ­- karjero vieta. Piliakalnis apaugęs liepomis.
Į pietus nuo piliakalnio, 0,3 ha plote yra papėdės gyvenvietė. Šiaurinėje piliakalnio papėdėje per pelkę ėjo 2 kūlgrindos: viena 20x3 m dydžio, kita, 150 m į pietus nuo pirmosios – 40x0,6 m dydžio.
Lentvario vėliava
Lentvario vėliava – raudoname lauke įkomponuoti trys auksiniai klevo lapai, paimti iš Lentvario herbo. Laisvieji vėliavos kraštai papuošti auksiniais kutais.
Piliakalnių piliakalnis (Marijampolė)
Piliakalnis
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. 1972 m. paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu AR341, 1997 m. įrašytas į Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąrašą (A239) , 1998 m. gegužės 19 d. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimu Nr. 612 paskelbtas kultūros paminklu A239P, 2005m. balandžio 29 d. pripažintas valstybės saugomu paminklu.
Paminklo teritorijos plotas 0,30 ha.
Tyrimai
Piliakalnis žinomas nuo seno, tarpukariu buvo ūkininko Juozo Akelaičio žemėje. Kaip kultūros paveldo objektą jį 1935 m. išaiškino Valstybės archeologijos komisija. 1954 m. piliakalnį žvalgė Lietuvos mokslo akademijos Istorijos institutas. Aikštelėje aptiktas kultūrinis sluoksnis su degėsiais, anglimis, apdegusio molio tinko trupiniais. .
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Raitininkų apylinkė (Alytus)
Raitininkų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Raitininkų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Druskininkų rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. prijungta prie Savilionių apylinkės, tačiau atkurta iš pastarosios 1963 m. sausio 12 d.
Čitongo
Čitongo - miestelis Namvalos apskrityje, Pietų provincijoje, Zambijoje. 2002 m. gyventojų skaičius siekė – 4 176 žmones, o namų ūkiai – 629.
Rietavo herbas
Rietavo herbas – Rietavo miesto ir savivaldybės heraldinis atributas.
Istorija
1792 m. kovo 20 d. Ketverių metų seimas Rietavui suteikė Magdeburgo teises ir iki dabar beveik nepakitusį herbą, kuriame buvo pavaizduotas bėgantis liūtas su kalaviju nasruose ir užrašu po juo lenkų kalba: Za Norod, Korola y Wolnošč – „Už Tautą, Karalių ir Laisvę“. Šios privilegijos originalas dabar saugomas Lietuvos mokslų akademijos bibliotekos Rankraščių skyriuje. Tokią karingą herbo heraldiką pasirinkti, matyt, privertė tuo metu Abiejų Tautų Respublikoje tvyrojusi suirutės nuojauta. Liūtas simbolizavo drąsą, jėgą, valdžią ir teisingumą. Iš kitų jis herbų šis išsiskyrė tuo, kad nasruose laikė kalaviją, tarsi norėdamas kam nors jį įteikti.
Ilgainiui miesto herbas buvo užmirštas. Kiek stilizuotas jis atkurtas 1970 m., tačiau po kurio laiko ir šis variantas buvo uždraustas.
Lietuvai atgavus nepriklausomybę, 1996 m. rugsėjo 18 d. pagal istorinę 1792 m. privilegiją atkurtas Rietavo miesto herbas. Herbo etalono autorius dailininkas Arvydas Každailis.
Zinaida Irutė Dargienė
Biografija
1945–1953 m. baigė Mažeikių vidurinę mokyklą, 1953–1958 m. Kauno taikomosios dailės mokyklos Tekstilės skyrių.
1958–1959 m. Pagėgių vaikų namų darbo instruktorė. 1959–1965 m. VDA Kauno dailės instituto darbuotoja. 1965–1972 m. Kauno šilko kombinato dailininkė, marginimo raštų dizainerė. 1972–1990 m. laisvai samdoma dailininkė. 1990–1999 m. VDA Kauno dailės instituto dėstytoja, docentė. 1998 m. stažavosi Tekstilės ir dizaino koledže „Shenkar“ (Izraelis).
Helmutas Bakaitis
Helmutas Bakaitis (g. 1944 m. rugsėjo 26 d. Dresdene, Vokietija) – lietuvių kilmės Australijos teatro ir kino aktorius, režisierius.
Zinaida Irutė Dargienė
Biografija
Nuo 1966 m. dalyvauja respublikinėse ir užsienio parodose. 1987 m. pirmojo tekstilės simpoziumo Kaune organizatorė. 2000 m. plenero „Tekstilė vėjyje“ kuratorė, Plungės žemaičių muziejaus parkas. 2009–2010 m. projekto „Kitokia tekstilė“ kuratorė.
Helmutas Bakaitis
Biografija
Nuo 1948 m. gyvena Australijoje. 1965 m. baigė Australijos dramos institutą. 1976–1978 m. tobulinosi Niukaslio prie Tinko universitete. Nuo 1966 m. Australijos dramos instituto dėstytojas, 1988 m. docentas.
Zinaida Irutė Dargienė
Biografija
Dirba gobeleno, batikos, šilkografijos, neaustine-veltine, autorine ir kt. technikom. Sukūrė virš 600 projektų šilko audiniams, kurie su tekstilės pramonės parodom buvo eksponuojami daugelyje pasaulio šalių, ne kartą buvo atžymėti. Suruošė 34 autorines parodas: Kaune, Vilniuje, Telšiuose, Kėdainiuose, Druskininkuose, Kazlų Rūdoje, Renave, Mažeikiuose, Monrealyje (Kanada), Lemonte (JAV), Varšuvoje, Ostrolenkoje, Punske (Lenkija), Rygoje (Latvija). Darbų yra įsigiję Lietuvos, Rusijos, Kanados muziejai ir privatūs asmenys JAV, Olandijoje, Izraelyje, Australijoje ir kt.
Helmutas Bakaitis
Biografija
Nuo 1965 m. vaidina ir režisuoja Australijos teatruose. 1972 m. Pietų Australijoje įkūrė Jaunimo teatrą, iki 1976 m. jame dirbo. 1978 m. reformavo Šv. Martyno jaunimo centrą Melburne. 1983–1986 m. vadovavo Šiaurės Kvynslando, 1986–1997 m. – Penrito teatrams; dirbo Sidnėjaus teatruose.
Zinaida Irutė Dargienė
Biografija
Nuo 1971 m. Lietuvos dailininkų sąjungos (LDS) narė. 1982–1989 m. LDS Kauno skyriaus taikomosios dailės sekcijos pirmininkė. Nuo 1999 m. LDS Kauno skyriaus Tarybos narė ir Kauno skyriaus Tekstilės sekcijos pirmininkė. Nuo 2008 m. LDS Tarybos narė. Kauno tekstilininkų ir dailininkų gildijos garbės narė.
Helmutas Bakaitis
Biografija
Garsus V. Šekspyro kūrinių atlikėjas, 1996 m. pripažintas geriausiu metų aktoriumi už Karaliaus Lyro vaidmenį.
Tamimas bin Hamadas al Tanis
Šeichas Tamimas bin Hamadas al Tanis (, g. 1980 m. birželio 30 d. Doha, Kataras) – Kataro emyras nuo 2013 m. birželio 25 d., po savo tėvo valdžios perleidimo.
Biografija
1998 m. baigė Sandhursto karo akademiją Jungtinėje Karalystėje.
Politika
2013 m. birželio 25 d. Tamimo tėvas Hamadas bin Chalifa al Tanis atisakė Kataro emyro posto ir perleido savo vietą sūnui.
Sportas
2002 m. išrinktas į Tarptautinį olimpinį komitetą.
Tarašiškių piliakalnis
Tarašiškių piliakalnis – buvęs piliakalnis ir gyvenvietė Marijampolės savivaldybės teritorijoje, Tarašiškių kaime, Liudvinavo seniūnija.
Tamimas bin Hamadas al Tanis
Sportas
2005 m. įkūrė sporto investicijų bendrovę Oryx Qatar Sports Investments. 2006 m. prisidėjo prie Azijos žaidynių organizavimo.