cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
David Bowie
Ziggy Stardust
thumb|175px|right|David Bowie „The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars“ turo metu Vilkėdamas stulbinantį kostiumą, raudonai dažytais plaukais, „Toby Jug“ bare netoli Londono 1972 metų vasario 10 dieną Bowie’s pradėjo sceninį Ziggy’o Stardusto (angliškai stardust – 'žvaigždžių dulkės') pasirodymą kartu su „Spiders From Mars“ (liet. k. „Vorai iš Marso") – Ronsonu, Bolderiu ir Woodmansey’u. Renginys sulaukė didelės sėkmės, pakėlusios Bowie'į į populiarumo viršūnes. Tai įvyko po šešis mėnesius Jungtinėje Karalystėje trukusio turo. Anot biografo Davidas Buckley’s: „Tai unikalu – jo įtaka truko ilgiau ir tikriausiai buvo daug kūrybingesnė, nei kieno nors kito pop srityje“. Sunkiojo roko elementų turintis albumas „The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars“ (1972) buvo išleistas birželį. Singlas „Starman“ buvo išleistas balandį, likus mėnesiui iki albumo pasirodymo, ir įtvirtino plykstelėjusį Bowie’o populiarumą Anglijoje. Tuo pačiu metu į jokį albumą neįtrauktos dainos „John, I’m Only Dancing“ ir „All the Young Dudes“ (pastaroji sukurta grupei „Mott the Hoople“) tapo Jungtinės Karalystės hitais. Vėliau D. Bowie’s, kaip sceninis personažas Ziggy’s Stardustas, turą tęsė JAV.
D. Bowie’s, kaip pritariamasis vokalas ir bendraprodiuseris su Micku Ronsonu, prisidėjo prie 1972 metų „Lou Reed" albumo „Tranformer“ . 1973 metų Davido albumas „Aladdin Sane“ pasiekė Anglijos lentelių viršūnes, tai buvo pirmasis dainininko albumas, užėmęs pirmąją vietą. Pats dainininkas albumą apibūdina kaip „Ziggy’io kelionė į Ameriką“, albume skambėjo dainos, kurias D, Bowie’s parašė keliaudamas po JAV kaip Ziggy’s Stardustas. Šį turą dainininkas tęsė Japonijoje. „Aladdin Sane“ davė du singlus - „The Jean Genie“ ir „Drive-In Saturday“, kurie pateko į Jungtinės Karalystės lentelės penketuką.
D. Bowie’o meilė vaidybai jam leido visiškai įsijausti į susikurtus veikėjus. „Nulipęs nuo scenos, aš esu robotas. Ant scenos gaunu emocijų. Tikriausiai todėl persirengiu Ziggy’u, nors esu Davidas.“ Vėliau atsirado kai kurių asmeninių sunkumų: ilgą laiką vis įkūnijant tą patį personažą, pasidarė neįmanoma atskirti tikrojo Davido Bowie’o nuo Ziggy’o Stardusto, o vėliau – nuo Liesojo baltojo kunigaikščio (the Thin White Duke). Bowie’s sakė: „Maniau, jog tai nepaliks manęs ramybėje amžiams. Visa mano asmenybė buvo paveikta. Tai pasidarė pavojinga. Aš iš tiesų turėjau abejonių dėl savo sveiko proto.“ Vėlesni Ziggy’o pasirodymai, kuriuose skambėjo dainos iš dviejų paskutinių albumų, buvo ypač teatrališki, pilni šokiruojančių momentų scenoje, pavyzdžiui, D. Bowie’s išsirengdavo ir likdavo tik su sumo imtynininkų apdaru – strėnjuoste, arba imituodavo oralinį seksą su Ronsono gitara. Dainininkas toliau keliavo ir dalyvavo spaudos konferencijose kaip Ziggy’s, kol dramatiškai ir staigiai „atsistatydino“ scenoje, Hamersmito Odeone 1973 metų liepos 3 dieną. Vaizdo įrašai iš paskutinio pasirodymo buvo išleisti 1983 metais filme „Ziggy Stardust and the Spiders from Mars“ (liet. k. „Ziggy’s Stardustas ir Marso vorai").
1974–1976: Soul, fank ir Liesasis baltasis kunigaikštis (the Thin White Duke)
thumb|upright|Bowie 1974 „Diamond Dogs“ turo metu|left 1974 metais D. Bowie’s persikėlė į JAV, iš pradžių apsistojo Niujorke, o vėliau įsikūrė Los Andžele. „Diamond Dogs“ (1974) albumas, kuriame Davidas Bowie’s atsiskleidė soul ir funk muzikos žanrais, buvo dviejų skirtingų idėjų vaisius. Jungtinėje Karalystėje albumas su hitais „Rebel Rebel“ ir „Diamond Dogs“ tapo Nr. 1, o JAV užėmė penktąją geriausių albumų vietą. Albumui pristatyti dainininkas pradėjo „Diamond Dogs“ turą, 1974 metų birželio – gruodžio mėnesiais aplankė Šiaurės Amerikos miestus. Turo choreografija, pastatyta Toni’o Basilo, pripildyta teatrališkų specialiųjų efektų. Didelio biudžeto sceninis pastatymas buvo nufilmuotas Alano Yentobo. Tai dokumentinis filmas „Cracked Actor“, kuriame rodomas išblyškęs ir išsekęs Davidas Bowie’s. Turas sutapo su dainininko puolimu į priklausomybę nuo narkotikų, dėl kurios pasireiškė stiprus fizinis nuovargis, paranoja ir emociniai bei psichiniai sutrikimai. Vėliau jis pastebėjo, kad gyvo garso albumas „David Live“ (liet. k. „Davidas gyvai") turėtų būti pavadintas „David Bowie Is Alive and Well and Living Only In Theory“ (liet. „Davidas Bowie’s gyvena ir yra sveikas drūtas tik teoriškai"). Sublogęs dėl narkotikų dainininkas ėmė šviesiai dažytis plaukus, rengtis baltus marškinius, juodas kelnes ir juodą liemenę, – šitaip jis sukūrė savo Liesojo baltojo kunigaikščio sceninį personažą. „David Live“ albumas įtvirtino Bowie’o kaip superžvaigždės padėtį, Jungtinės Karalystės pardavimų sąraše jis pakilo į antrą, o JAV – į aštuntą vietą.
1980-1988: Naujoji romantinė ir popera
1980 metais išleidžiamas albumas „Scary Monsters (and Super Creeps)“. Daina „Ashes to Ashes“ iš šio albumo tampa nauju hitu. 1983 metais Davidas su albumu „Let's Dance“ pasiekia populiarumo ir komercinę sėkmę. Albumas tampa platininiu tiek Jungtinėje Karalystėje, tiek JAV.
Koncertiniai turai
thumb|D. Bowie koncerto metu (1987 m.)
Drakono ordinas
Įvadas
Ordino simbolis buvo drakonas, uodega apsivijęs savo kaklą (Ouroboros). Šis simbolis buvo nešiojamas virš drabužių pakabintas ant kaklo arba pečių. Nuo 1418 iki Zigmanto Liuksemburgiečio mirties simbolis turėjo papildmą užrašą „O quam misericors est deus justus et pius“ („O, koks mielaširdingas yra Dievas, teisingas ir gailestingas“). Zigmantas liepė jį palaidoti su auksiniu drakonu, pakabintu ant kaklo. Laikui bėgant simbolis dažnai keitėsi, bet drakonas ir kryžius visada buvo Ordino sudedamoji dalis. Iš pradžių tai buvo raudonas kryžius sidabriniame lauke.
Kai riteris būdavo priimamas į Drakono ordiną, jis įsipareigodavo ginti krikščionybę.
Istorija
thumb|Viduramžių poetas Oswaldas von Wolkensteinas su Drakono ordino ženklu – portretas iš [[1432 m. Insbruko dainų rankraščio B]]
Į ordiną buvo priimta daug politiniu ir kariniu požiūriu įtakingų asmenybių. Tarp jų buvo Steponas Lazarevičius (Serbija), Mikalojus iš Garos, Stiboras Stiberičietis, Pilypas Ozorietis ir kiti didžiūnai. Vėliau, Niurnbergo reichstage Zigmantas Liuksemburgietis nutarė išplėsti Ordino gretas. Į Ordiną buvo priimtas poetas Oswaldas von Wolkensteinas ir Valakijos princas Vladas II, kuris ta proga gavo prievardį Drakul, kaip priklausomybės Ordinui ženklą. Pastarasis labiau žinomas, kaip žiaurumu pagarsėjusio Vlado III Drakulos tėvas. Buvo ir tokių Ordino narių, kurie nors ir neprisiekdavo ištikimybės Ordinui, kaip sąjungininkai buvo priimami į jo gretas. Tarp tokių buvo Lenkijos karalius Jogaila, Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas (Zigmantas Liuksemburgietis atsiuntė Vytautui Drakono ordiną 1429 m.), Anglijos karalius Henrikas V, italų Venecijos ir Veronos valdovai Carrara, Scaligeris. Vadovaujantį vaidmenį Ordine užėme Garos ir Chilli giminės. Jie buvo įsipareigoję ginti karališkąją šeimą ir jos draugus, būti ištikimais Ordinui. Ordino statutą paruošė Vengrijos teismo kancleris 'Eberhardas (Oradeos vyskupas)'. Mūsų dienas šis statutas pasiekė 1707 m. padarytoje kopijoje, pagal kurią paskelbtas 1841 m.
Barvoniškės
Barvoniškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Šumsko.
Barzdžiai (reikšmės)
Barzdžiais vadinami kaimai:
1081 m.
1081 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Universitetas
thumb|[[Lietuvos sveikatos mokslų universitetas]] thumb|[[Tartu universitetas, aukštoji mokykla Estijoje, vienas iš dviejų Tartu miesto universitetų]]
Universitetas (nuo – visuma) – organizacija (aukštoji mokykla), kurioje siekiama laisvai dėstyti ir vystyti visas mokslo šakas, nepriklausomai nuo praktinio pritaikymo, turinti plačią autonomiją (savivaldą) su vyriausybės kontrole, bei suteikianti studijuojantiems platų užsiėmimų pasirinkimą.
Universitetų gimimo data laikomi 1215 m., kai popiežiaus legatas Paryžiuje paskelbė, o popiežius patvirtino pirmąjį statutą.
Istorija
Europoje pirmuoju universitetu laikomas Italijoje įsteigtas Bolonijos universitetas (1088 m.).
Pirmasis Lietuvos universitetas – Vilniaus universitetas įkurtas 1579 m.
Struktūra
Universitetus sudaro fakultetai – padaliniai, sudarantys kaip ir atskirą aukštąją mokyklą, kur dėstoma nustatyti mokslai.
Plosodža
Plosodža  – kaimas Lenkijos rytuose, Mordų valsčiuje, Sedlcų apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Tarp pilkų debesų
Tarp pilkų debesų  – Rūtos Šepetys debiutinis romanas, „New York Times“ bestseleris. Jame atvaizduojamos Stalino represijos XX a. antrojoje dalyje, pasakojamas iš Lietuvos į Sibirą kartu su mama ir jaunesniuoju broliu ištremtos Linos gyvenimas. Romanas išverstas į daugiau nei 27 kalbas. Italijoje įtrauktas į mokykloms rekomenduotinų knygų sąrašą.
„Tarp pilkų debesų“ iš pradžių buvo kurtas kaip jaunuolių romanas, tačiau yra ir keletas suaugusiųjų publikacijų. Interviu su „ThirstForFiction“ metu, Rūta Šepetys teigė, jog priežastis, kodėl ji norėjo romaną skirti jaunuoliams, buvo didelis Lietuvoje sutiktų išgyvenusių tremtinių skaičius, kurie trėmimų metu buvo paaugliai ir turėjo žymiai didesnį norą gyventi nei daugelis to paties likimo vyresnio amžiaus žmonių.
Įkvėpimas ir pagrindas
„Tarp pilkų debesų“ kurtas remiantis istorijomis, kurias autorė girdėjo iš išgyvenusiųjų Baltijos žmonių genocidą, lankydama gimines Lietuvoje.
Šepetys nusprendė rašyti fantastinį romaną vietoje nefantastinio tomo, kad išgyvenusiesiems su ja bendrauti būtų paprasčiau. Savo vizito metu ji apklausė kelias dešimtis žmonių.
Aprašymas
1941-aisiais penkiolikametė Lina rengiasi dailės studijoms, pirmiesiems pasimatymams ir kitokiems vasaros džiaugsmams. Vieną naktį į namus įsiveržia slaptoji sovietų policija ir sykiu su motina ir broliu išveža Liną į Sibirą. Linos tėtis, atskirtas nuo šeimos, pasiunčiamas mirti kalėjime. Viskas griūva.
Lina narsiai grumiasi už gyvenimą ir prisiekia, jei liks gyva, įamžinti savo šeimos ir tūkstančių kitų panašios lemties žmonių kančias piešiniais ir aprašymais. Rizikuodama gyvybe, ji kuria ir siunčia meninius pranešimus vildamasi, kad šie kaip nors pasieks kalintį tėtį ir duos jam žinią, jog jie – dar gyvi.
Juozas Vičius
Biografija
1980 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytojas.
1997–2010 m. VšĮ Švėkšnos psichiatrijos ligoninės vyr. gydytojas. 2011–2012 m. Kretingos psichikos sveikatos centro direktorius.
1980–1990 m. Švėkšnos apylinkės deputatų tarybos, 1985–1990 m. Šilutės rajono deputatų tarybos deputatas, 2007–2011 m. Šilutės rajono savivaldybės tarybos narys.
Lietuvos krikščionių demokratų partijos, partijos Lietuvos krikščionys demokratai Šilutės rajono skyriaus narys.
Žemaičių kultūros draugijos narys, 1997 m. Švėkšnos skyriaus prezidentas, Lietuvos psichiatrų asociacijos, Lietuvos gydytojų vadovų asociacijos narys. Sutuoktinė Virginija, vaikai Laimonas, Sigitas.
Valentina Paukštelytė
Valentina Paukštelytė (1938 m. rugpjūčio 29 d. Kėdainiuose – 2021 m. balandžio 15 d. Vilniuje ) – Lietuvos radijo ir televizijos žurnalistė, redaktorė.
Biografija
1960–1969 m. dirbo Lietuvos radijuje, nuo 1970 m. – Lietuvos televizijos literatūros ir meno redakcijoje. Rengė laidas apie dailę, 1977–1982 m. – savaitinį kultūros žurnalą „Versmės“, 1987–1989 m. – laidų ciklą „Kultūros metraščiai“.
Parengė scenarijus videofilmams pagal Vaižganto, J. Paukštelio kūrinius, sukūrė keletą scenarijų dokumentiniams televizijos filmams. Nuo 1989 m. – Lietuvos televizijos Kultūros redakcijos vyr. redaktorė, Lietuvos televizijos programų direkcijos vyr. redaktorė, LTV-2 kanalo režisierė.
Paprastoji monažolė
Paprastoji monažolė (Glyceria fluitans) – miglinių (Poaceae) šeimos augalų rūšis.
Tai iki 120 cm užaugantis žolinis augalas. Lapai platūs, linijiški, šiurkštūs, 5–25 cm ilgio. Žiedynas - iki 40 cm užauganti šluotelė su daugiažiedėmis varputėmis. Žydi birželio mėnesį.
Paprastoji monažolė Lietuvoje dažna, jauna naudojama kaip vertinga pašarinė žolė.
Šaltiniai
thumb|left|250px|Žiedynas
Mažasis Hopenbruchas
Mažasis Hopenbruchas arba Uljanovka (, nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietvakarinėje dalyje, nuo 2004 m. balandžio 29 d. Laduškino miesto apygardos kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Šventapilės apskrities Brandenburgo valsčiaus kaimas, nuo 1928 m. rugsėjo 30 d. prijungtas prie Brandenburgo. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 7 d. Hailigenbailio rajono, 1946 m. rugsėjo 7 d. – 1962 m. gruodžio 12 d. Laduškino rajono, nuo 1962 m. gruodžio 12 d. Bagrationovsko rajono Laduškino miesto apylinkės, nuo 1997 m. Bagrationovsko rajono Laduškino miesto apygardos kaimas, nuo 2004 m. balandžio 29 d. Laduškino miesto apygardos kaimas.
Kunigiškė (Kelmė)
Kunigiškė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 12 km nuo Lupikų.
Tamara Gaitanži-Blažienė
Tamara Gaitanži-Blažienė (g. 1945 m. balandžio 21 d. Manheime, Vokietija) – Lietuvos choro dirigentė ir kompozitorė.
Biografija
1963–1965 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. B. Piekarskis), 1965–1970 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. K. Griauzdės klasė), kompoziciją studijavo pas F. Bajorą ir prof. J. Juzeliūną.
Dirbti pradėjo dar studijuodama. 1964–1965 m. buvo Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikumo koncertmeisterė, 1967–1969 m. Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto akademinio choro chormeistere – koncertmeistere, 1968–1970 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto akademinio choro „Gabija" chormeisterė – koncert – meisterė, 1969–1970 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Choro dirigavimo katedros koncertmeisterė, 1970–1971 m. Rokiškio kultūros mokyklos choro dirigavimo dėstytoja, 1971–1972 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Choro dirigavimo katedros koncertmeisterė.
Nuo 1972 m. Lietuvos aklųjų draugijos kamerinio mišriojo choro (vėliau choras „Vilnius“) dirigentė. Jos diriguojamas choras padarė įrašų Lietuvos radijui, išleido plokštelę (1975). 1984–1986 m. buvo Vilniaus vyrų choro „Vytis" chormeisterė.
Nuo 1992 m. Vilniaus evangelikų reformatų bažnyčios choro vadovė. Lietuvos radijui įrašė giesmių, išleido gedulingų giesmių kasetę. 1994–1996 m. su choru vedė tarptautinius ekumeninius bažnytinės muzikos seminarus Nidoje. Dalyvavo dainų švenčių konkursų vertinimo komisijose, yra Lietuvos evangeliškų bažnyčių muzikų sandraugos valdybos narė ir choro vadovė.
Amjenas
Amjenas – miestas šiaurės Prancūzijoje, prie Somos upės; Pikardijos regiono ir Somos departamento centras. Susisiekimo mazgas. Išvystyta mašinų, lengvoji, tekstilės, chemijos pramonė.
Yra gotikinė Dievo Motinos katedra (pasaulio paveldo objektas), universitetas, veikia Pikardijos, meno, istorijos muziejai, vitražų galerija, botanikos sodas.
Žymūs žmonės
Amjeno kapinėse palaidotas rašytojas Žiulis Vernas (1828–1905).
FK Bodø/Glimt
Budės „Glimt“ – Norvegijos futbolo klubas iš Budės.
Valerijus Ivanovas
Valerijus Ivanovas:
FK Bodø/Glimt
Istorija
Klubas įkurtas 1916 m. Pirmą kartą šalies čempionais tapo 2020 m. Ir tais pačiais metais kovojo Europos turnyruose.
2021 m. kova prieš FK Žalgirį
2021 m. ir vėl susitiko su FK Žalgiris. Pirmosios rungtynės įvyko 2021 m. rugpjūčio 19 d. Vilniuje. Po dramatiškos kovos buvo užfiksuotos rezultatyvios lygiosios 2:2.
Atsakomosios rungtynės įvyko 2021 m. rugpjūčio 26 d. Norvegijoje. Šeimininkai iškovojo pergalę minimaliu rezultatu 1:0. Dviejų rungtynių bendras rezultatas buvo 3:2, kuris reiškė, kad FK Žalgiris baigė kovas Europos turnyruose.
2022 m. kova prieš FK Žalgirį
Čempionų lygos trečiame etape susitiko su Žalgiriu. 2022 m. rugpjūčio 3 d. Budėje norvegų klubas sutriuškino žalgiriečius rezultatu 5:0.
Atsakomosiose rungtynėse Vilniuje užfiksuotos lygiosios 1:1. Po Francis Kyeremeh įvarčio žalgiriečiai pirmavo, tačiau 50 minutę po Joel Mughisha smūgio rezultatas tapo lygus. Bendras dviejų rungtynių rezultatas buvo 6-1 ir norvegai pateko į kitą turnyro etapą.
1082 m.
1082 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Peru-Bolivijos konfederacija
Peru-Bolivijos konfederacija buvo trumpai gyvavusi konfederacija tarp šių Pietų Amerikos valstybių 1836–1839 m. Šiuo laikotarpiu valstybės vadovu, dar vadinamu Aukščiausiuoju Protektoriumi buvo tuometinis Bolivijos prezidentas, Maršalas Andrė de Santa Kruzas (Andrés de Santa Cruz). Jis 1827 m. buvo Peru prezidentas, o 1829–1839 m. – Bolivijos prezidentas.
Konfederacija buvo laisva sąjunga tarp Peru valstijų (tuo metu šalis buvo skiriama į Šiaurės Peru respubliką ir Pietų Peru respubliką, kurios turėjo vieną sostinę – Takną) ir Bolivijos.
Konfederacija suskilo po pralaimėjimo Čilei, o Peru valdžioje niekas ilgesniam laikui neįsitvirtino.
Konfederacijos struktūra
Kiekvienai konfederacijos valstijai nuo 1837 m. iki konfederacijos anuliavimo vadovavo savas prezidentas, tačiau jis paklusdavo aukštesniam pagal rangą, Maršalui Andrė de Santa Kruzui (Andrés de Santa Cruz).
Joana Aleksiukienė
Joana Aleksiukienė-Klapatauskaitė (g. 1927 m. gruodžio 25 d. Pajotijo k. Šakių apskritis, Plokščių valsčius) – Lietuvos žurnalistė.
Biografija
1944 m. baigė Šakių Žiburio gimnaziją, vėliau – Respublikinę partinę mokyklą.
1945 m. Šakių apskrities laikraščio „Tikruoju keliu“ redakcijos literatūrinė darbuotoja. 1950–1951 m. Druskininkų rajono laikraščio redakcijos atsakingoji sekretorė, 1951–1957 m. – Ignalinos rajono laikraščio „Kelias į komunizmą“ redaktorė. 1958–1986 m. Šakių rajono laikraščio „Socialistinis kelias“ (nuo 1962 m. – „Draugas“) redakcijos atsakingoji sekretorė, kultūros ir laiškų skyriaus vedėja, išleidžiančioji redaktorė. Rašė kultūros, švietimo, prekybos, medicinos, moralės ir kitomis temomis.
Maulė
Maulė  – upė centrinėje Čilėje, Maulės regione.
Prasideda Maulės ežere, 2200 m virš jūros lygio, netoli sienos su Argentina. Prieš nusileidžiant į Centrinį Čilės slėnį, prie Kolbuno miesto, patvenkta hidroenergijos gamybai.
Įteka į Ramųjį vandenyną. Didžiausias miestas – Konstitusijonas išsidėstęs prie žiočių, pietinėje pusėje.
Intakai – Melado, Loncomilla.
Upė žymėjo pietinę Inkų imperijos ribą. Svarbi Čilės poezijoje ir literatūroje, išleista keletas upei paskirtų antologijų.
Mažuoliai (Šilalė)
Mažuoliai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Kaltinėnų.
Osmanų imperija
Didžiausio klestėjimo metu (XVI−XVII a.) imperija driekėsi per tris žemynus ir valdė Mažąją Aziją, Artimuosius Rytus, Balkanus, Šiaurės Afriką ir Krymą. Osmanų imperija tęsėsi nuo Gibraltaro sąsiaurio vakaruose iki Kaspijos jūros ir Persijos įlankos rytuose, nuo Austrijos ir Slovakijos sienų šiaurėje iki Sudano, Eritrėjos, Somalio ir Jemeno pietuose. Imperiją sudarė 29 provincijos, jai buvo pavaldžios Moldavijos, Valakijos ir Transilvanijos vasalinės kunigaikštystės.
Osmanų imperija šešis amžius buvo Rytų ir Vakarų civilizacijų ryšių centras, kartais laikoma islamiška Viduržemio jūros imperijų − (Romos ir Bizantijos) įpėdine.
Valstybės iškilimas (1299–1453 m.)
Osmanų imperijos įkūrimas siejamas su 1299 m. įvykusiu seldžiukų Rumo sultonato subyrėjimu. Tuo metu Anatolijoje susikūrė daug smulkių emyratų, vadinamų Gazio emyratais. Osmanų valstybės pradininku buvo Osmanas I, iš kurio kildinamas dinastijos ir imperijos pavadinimas.
Legenda teigia, jog Osmano I tėvas Ertuhrulas keliavo per Mažąją Aziją su 400 raitelių ir atsidūrė prie dviejų armijų mūšio lauko. Nusprendęs įsikišti, pasirinko pralaiminčią pusę, padėdamas jai pasiekti pergalę. Kariai, kuriems jis padėjo, kovėsi už seldžiukų sultoną, ir šis už pagalbą atidavė Ertuhrului valdyti Eskišechiro vietovę. 1281 m. Eskišechiro bėjumi tapo jo sūnus Osmanas, kuris 1299 m. paskelbė nepriklausomybę nuo Rumo sultonato. Šis faktas laikomas Osmanų valstybės pradžia.
Įkūrus Osmano valstybę, jos priklausomybėn palaipsniui pateko vis daugiau kaimyninių tiurkų genčių. Kadangi Bizantijos imperija buvo nusilpusi, Osmanas galėjo plėsti teritorijas jos sąskaita. Du didžiausi Bizantijos miestai Anatolijoje, Bursa ir Iznikas, buvo paimti jau po Osmano mirties − 1326 m. ir 1331 m. Osmano sūnus Orhanas paveldėjo valstybę, kurios dydis siekė apie 20 000 km². Sostine jis paskelbė Bursą, kuri iki 1453 m. Konstantinopolio užėmimo išliko Osmanų sultonų laidojimo vieta.
Valstybės ekspansija tęsėsi į europinę Marmuro jūros pakrantę, Galipolį (1354 m.) Tais pačiais metais Anatolijoje buvo užimta Ankara. Po Orhano mirties, valstybės plotas patrigubėjo. Jo įpėdiniai užėmė Adrianopolį (antrąjį pagal dydį Bizantijos miestą). Po Maricos mūšio sekė invazija į Makedoniją (1371 m.) 1389 m. Muradui I Kosovo mūšyje pavyko nugalėti Serbijos ir Bosnijos kunigaikščius.
Turkams užėmus Balkanus, jų strateginiu tikslu tapo Konstantinopolio užėmimas. Tačiau kai Timūras 1402 m. įsiveržė į Anatoliją ir paėmė sultoną Bajezidą I į nelaisvę, šalyje kilo suirutė. Prasidėjusiame pilietiniame kare (1402−1413 m.), sultono sūnūs kovėsi dėl sosto, kol galiausiai Mehmedas I tapo sultonu ir grąžino stabilumą.
Klestėjimas (1453–1683 m.)
thumb|[[Mehmedas II su armija įžengia į Konstantinopolį, Jean-Joseph Benjamin-Constant paveikslas.]]
Ekspansija ir apogėjus (1453–1566 m.)
Naujos Osmanų valstybės ekspansijos pradžia siejama su Mehmedo I anūku Mehmedu Užkariautoju, reorganizavusiu valstybę ir armiją. Tai sudarė prielaidas 1453 m. gegužės 29 d. užimti Konstantinopolį. Mehmetui II tuo metu buvo vos 21 metai. Konstantinopolis tapo naująja Osmanų imperijos sostine, o Mehmedas II titulavosi Romos cezariu. Tačiau naujojo sultono titulo nepripažino nei Vakarų Europa, nei graikai, nei Rusijos carai, kurie taip pat teigė esą Bizantijos imperijos įpėdiniais. Siekdamas įtvirtinti savo pretenzijas, Mehmedas II bandė užimti ir Romą, kurioje rezidavo popiežius. 1480 m. liepos 28 d. jo kariuomenė užėmė dalį Italijos pusiasalio, ties Otrantu ir Apulija. Tačiau po sultono mirties 1481 m. gegužės 3 d. Italijos kampanija buvo nutraukta, o osmanų pajėgos atsitraukė.
Sultonas Selimas I (valdė 1512–1520 m.) išplėtė imperiją į pietus ir rytus, Chaldirano mūšyje nugalėdamas Persijos šachą Ismailą I. Selimo laikais osmanai užvaldė Egiptą ir įkūrė laivyną Raudonojoje jūroje − taip Imperija pradėjo konkurenciją su Portugalija dėl dominavimo regione.
Selimo įpėdinis Suleimanas Puikusis (valdė 1520–1566 m.) tęsė tėvo užkariavimus. 1521 m. užėmęs Belgradą, vėliau užkariavo ir Vengrijos karalystę, o po 1526 m. pergalės Mohačo mūšyje − ir kitas teritorijas Centrinėje Europoje. 1529 m. jo kariuomenė apsupo Vieną, tačiau miesto neužėmė, nes prasidėjus žiemai turėjo pasitraukti. 1532 m. kitas Vienos puolimas, kuriame, manoma, dalyvavo 250 tūkst. karių Osmanų kariuomenė, buvo sustabdytas 60 mylių į pietus nuo Vienos, Gunso tvirtovėje. Galiausiai, po kelių osmanų atakų 1543 m., Habsburgų valdovas Ferdinandas 1547 m. oficialiai pripažino Imperijos valdžią Vengrijoje. Tokiu būdu Osmanų įtakon kaip imperijos vasalinės kunigaikštystės pateko Transilvanija, Valakija ir Moldavija.
Tuo metu Imperijos rytuose osmanai 1535 m. iš persų atkovojo Bagdadą, vėliau užėmė Mesopotamiją ir pasiekė Persijos įlanką.
thumb|[[Mohačo mūšis (1526 m.)]]
Tuo pat metu imperija pradėjo dominuoti jūrose − Suleimano admirolas Barbarosa Hairedinas Paša rengė sėkmingus žygius prieš krikščionių laivynus. Osmanams pavyko iš Ispanijos atimti Tunisą ir Alžyrą. Daug Ispanijos musulmonų ir žydų buvo perkelti į osmanų valdomas teritorijas, ypač į Salonikus, Kiprą ir Konstantinopolį.
1543 m. osmanai iš Šventosios Romos imperijos atkovojo Nicą. Tai pavyko tik susitarus su Prancūzija, kadangi XVI a. viduryje abi valstybės buvo artimos sąjungininkės. Jas vienijo pasipriešinimas Habsburgų dominavimui pietinėje ir centrinėje Europoje (tuo pat metu į antihabsburgiškas sąjungas buvo įsijungę ir Anglija bei Nyderlandai). Osmanų imperija už šią sąjungą Prancūzijai leido prekiauti imperijos teritorijoje nemokant mokesčių.
Krizė (1566–1683 m.)
thumb|[[Lepanto mūšis, 1571 m.]] thumb|[[Vienos mūšis 1683 m.]] Po Suleimano mirties 1566 m. Osmanų imperija ėmė silpti, pradėjo prarasti turimas teritorijas. Valdant silpniems sultonams, taip pat ėmė krikti imperijos karinė ir biurokratinė struktūra. Nepaisant to, Osmanų imperija iki pat Vienos mūšio 1683 m., žyminčio turkų ekspansijos Europoje pabaigą, išliko labai reikšminga jėga Europoje.
Kai kurių istorikų nuomone, imperijos nuosmukio pradžią žymi jau 1571 m. įvykęs Lepanto mūšis. Tuo metu krikščionių koalicija Pietų Europoje, vadovaujama Ispanijos karaliaus Pilypo II, nusprendė palaužti Osmanų laivyno galią Viduržemio jūroje. Lepanto mūšis laikomas keršto ataka už tais metais osmanų iš Venecijos atimtą Kiprą. Mūšyje krikščioniškoji koalicija pasiekė pergalę ir paspartino osmanų dominavimo Viduržemio jūroje pabaigą. Po mūšio sultonas pasakė: „Bedieviai nusvilino mano barzdą. Ji ataugs.“ Pokalbyje su Venecijos ministru, Osmanų imperijos didysis viziris teigė: „Atėmę Kiprą, mes nukirtome vieną jūsų rankų, o nugalėdami mūsų laivyną, jūs nuskutote mums barzdas.“
Praėjus vos 6 mėnesiams po Lepanto pralaimėjimo, osmanai pastatė naują laivyną, kuriame buvo 250 laivų, įskaitant 8 modernius galeasus. Konstantinopolio uostuose kasdien buvo pastatomas vienas naujas karo laivas. Tačiau Lepanto mūšyje žuvus daugeliui patyrusių jūreivių, imperijos laivynas neatgavo turėtos galios.
Krizės priežastys
thumb|left|200px|Turkų grandininiai šarvai. Imperijos krizę nulėmė keli svarbūs veiksniai.
Vatsa
thumb|270px|right|Šešiolika mahadžanapadų. Vatsa - viena iš jų. Vatsa (skr. (devanagari): वत्स), dar vadinama Vamsa, Batsa, Bamsa, buvo viena iš šešiolikos regionų - valstybių (mahadžanapadų) senovės Indijoje, gyvenama indoarijų tautų. Ji buvo tarp Kaši ir Matsijos, Indijos šiaurėje (koncentravosi Gango ir Džamunos upių santakoje). Valstybės sostinė buvo Kaušambis (netoli dabartinio Alachabado).
Osmanų imperija
Krizės priežastys
Per XVI a. Osmanų imperija kovėsi Austrijos ir Persijos kampanijose. Šie konfliktai mažino išteklius, šalis buvo priversta mažiau dėmesio skirti laivynui. Nuolatinė būtinybė ginti rytines ir vakarines sienas neleido veltis į ilgalaikius konfliktus jūrose. Todėl XVI a. pabaigoje Osmanų laivyno dominavimui Persijos įlankoje, Indijos vandenyne ir Prieskonių salose metė iššūkį Vakarų Europos valstybės, pirmiausia Portugalija. Vakarų Europos šalių laivynų sustiprėjimas ir kitų kelių į Aziją atradimas pakenkė ir Osmanų imperijos ekonomikai.
Amalfio krantas
Amalfio krantas  – kranto ruožas pietiniame Sorento pusiasalio krante (Salerno provincija Pietų Italijoje). Amalfio krantas yra populiari regiono ir visos Italijos masto turizmo vieta, kasmet pritraukianti tūkstančius turistų.
Osmanų imperija
Krizės priežastys
Europos valstybės ėmė siekti apriboti osmanų valdžią sausumos prekybos keliuose. Milžiniškos sidabro įplaukos iš Naujojo pasaulio į Ispanijos iždą, sukėlė Osmanų imperijos valiutos nevaldomą infliaciją. Tai turėjo neigiamų pasekmių visai valstybės ekonomikai. Nors, siekdamas sustiprinti ūkį, sultono Selimo II didysis viziris Sokulu Mehmedas Paša parengė Sueco ir Dono-Volgos kanalų projektus, tuo metu jie taip ir nebuvo įgyvendinti.
Amalfio krantas
X–XI a. Amalfio kranto teritorijoje buvo Amalfio hercogija, kurios centras buvo Amalfis, egzistavusi kol ją 1137 m. užgrobė Pizos respublika. 1997 m. Amalfio krantas buvo įtrauktas į UNESCO Pasaulinio paveldo sąrašą kaip kultūrinis kraštovaizdis.
Vatsa
Istorija ir kultūra
Valstybės įkūrimas nėra visiškai aiškus. Pagrindinė valdančioji dinastija buvo Bharatai, kildinami iš Kaši arba iš Čedi. Pirmasis istoriškai patvirtintas valdovas yra Šatanika II, kurio sūnus Upadana buvo Budos amžininkas. Jo valdymo laikais Buda lankė Kaušambį, o Upadana laikomas pirmosios Budos statulos iniciatoriumi.
Osmanų imperija
Krizės priežastys
Sausumoje nusistovėjo beveik pastovi Osmanų imperijos valstybinė siena su Habsburgų monarchija, išlikusi iki XIX a. Čia tik retkarčiais vyko mūšiai, kurių metu buvo paimamos pavienės vienos ar kitos pusės tvirtovės. Sąlyginę ramybę nulėmė ir geografiniai veiksniai: iki mechanizacijos epochos Viena buvo tolimiausias taškas, iki kurio Osmanų armija galėjo nužygiuoti iš Stambulo per vienos kampanijos, trukdavusios nuo ankstyvo pavasario iki vėlyvo rudens, laiką. Be to, imperijai buvo sunku vienu metu išlaikyti du kovos frontus: vieną su Austrija, o kitą su islamiška priešininke − Safavidų Persija.
Imperijos nuosmukį taip pat lėmė ir jos atsilikimas nuo Vakarų karinių technologijų srityje. Europiečių šauliai mūšiuose nušluodavo glaustas turkų pėstininkų eiles. Austrija fronto linijoje pastatė naujo tipo žemas tvirtoves (trace italienne), prieš kurias osmanai neturėjo tinkamų kovos priemonių, todėl jų anksčiau efektyviai naudota artilerija tapo beverte. Dėl taikomų mažesnių karių verbavimo standartų, armijoje atsirado disciplinos problemos. Dėl taktikos ir ginkluotės pokyčių, anksčiau buvę ypač svarbūs sipahiai prarado kovinę reikšmę, tačiau išaugo janyčarų vaidmuo. Armijoje kilę Jelali maištai (1519–1610 m.) ir janyčarų maištai (1622 m.) sukėlė daug neramumų XVI a. pab. − XVII a. pr. imperijoje. Šių maištų metu žlugo kelios imperijos vyriausybės.
Osmanų imperijoje šiuo laikotarpiu būdingas sultonų nesugebėjimas valdyti ir galios telkimasis žemesniuose vyriausybės lygiuose. Vienintelis to laikotarpio sultonas, tvirtai valdęs imperiją, buvo Muradas IV (1612–1640 m.), kuris laikinai iš Safavidų atgavo Jerevaną (1635 m.) ir Bagdadą (1639 m.). Jis − paskutinis osmanų sultonas, vadovavęs karo veiksmams pats būdamas fronte.
Visam XVI a. II pusės − XVII a. laikmečiui būdingas haremo įsigalėjimas imperijos reikaluose. Moterų sultonato laikotarpis (apie 1530–1656 m.) apibūdina didžiausią politinę haremo įtaką imperijoje, kuomet jaunų sultonų motinos − validės valdė savo sūnų vardu. Pirmoji validė buvo Valide Hafsa Sultan, kita Nurbanu sultan, ją Baylo Andrea Giritti iš Venecijos apibūdino kaip „didžiausio gerumo, drąsos ir išminties moterį“, nepaisant to, kad ji „baudė vienus, o apdovanodavo kitus“. Paskutinės iškilios to laikotarpio moterys buvo Kösem Sultan ir jos marti Turhan Hatice. Jų politinė nesantaika baigėsi Kösem žmogžudyste 1651 m. Garsiausios ir daugiausiai įtakos turėjusios sultan: Haseki Hurem Sultan, Nurbanu Sultan, Valide Safiye Sultan, regentė Valide Kosem Sultan.
1656–1703 m. imperijos vidaus politika apibūdinama kaip Köprülü laikotarpis. Jo metu imperiją realiai valdė iš pradžių įtakingi haremo nariai, o vėliau − didieji viziriai.
Vatsa
Istorija ir kultūra
Po Upadanos mirties valdė valdovai Vahinara, Dandapāni, Niramitra ir Kšemaka. Pastarojo laikais valstybė buvo aneksuota Avanti valstybės.
Amalfio krantas
Apžvalga
Amalfio kranto klimatas yra Viduržemio jūros tipo, su šiltomis vasaromis ir švelniomis žiemomis. Amalfio krantas užima sąlyginai statų pietinį Sorento pusiasalio krantą, o kaimiškoms žemės ūkio žemėms lieka nedaug vietos. Vienintelis sausumos kelias į Amalfio krantą yra 40 km ilgio kelias Strada Statale 163, einantis pakrante iš Majorio miesto rytuose iki Pozitano vakaruose. Amalfio krante yra trylika komunų, daugelis jų specializuojasi turizme.
Margininkų apylinkė
Margininkų apylinkė sovietmečiu buvo:
Amalfio krantas
Apžvalga
Amalfio krantas garsėja limončelo likerio gamyba bei citrinų, vadinamų sfusato amalfitano auginimu. Citrinos auginamos terasiniuose soduose visoje kranto teritorijoje, nuo vasario iki spalio. Amalfis garsėja ir rankų gamybos storu popieriumi bambagina. Kiti vertinami gaminiai yra ypatingos vietinės sardinės (it.dial. alici) iš Četaros bei spalvinga rankų darbo keramika iš Vjetrio.
Osmanų imperija
Krizės priežastys
Tačiau XVII a. buvo ne tik imperijos stagnacijos ir nuosmukio laikotarpis, bet ir metas, kai osmanų valstybė pradėjo prisitaikyti prie išorinių ir vidinių permainų.
Alguvos baras
Alguvos baras – publicistikos ir literatūros žurnalas, leistas 1945–1948 m. Kempteno karo pabėgėlių stovykloje, Vakarų Vokietija.
Osmanų imperija
Stagnacija ir reformos (1699–1827 m.)
Stagnacijos laikotarpiu daug žemių Balkanuose buvo užleista Austrijai. Kai kurios imperijos sritys, kaip antai Egiptas ir Alžyras faktiškai tapo nepriklausomi ir tik formaliai pakluso osmanams, o greitai tapo Didžiosios Britanijos ir Prancūzijos įtakos zonomis. XVIII a. centrinė valdžia suteikė vis daugiau galios vietiniams lyderiams ir savivaldai. XVII−XIX a. Osmanų imperija kovojo daugybę karų su Rusija. thumb|left|200px|Sultonas [[Selimas III.]] Ilgas osmanų stagnacijos laikotarpis pasižymi ir nepavykusiomis reformomis. Jo pabaigoje buvo įgyvendintos kelios švietimo ir technologijų reformos, buvo įkurtos kelios aukštojo mokslo įstaigos, kaip antai Stambulo technologijos universitetas. Osmanų mokslas ir technologija buvo ypač vertinami viduramžiais. Tai lėmė turkų mokslininkų atlikta klasikinio mokslo ir Islamo doktrinos sintezė bei iš kinų perimti parakas ir kompasas. Tačiau tuo pat metu lygiagrečiai vyravo ir labai konservatyvios kultūrinės nuotaikos. Rašytojų gildijos paskelbė spausdintas knygas „velnio išradimu“. Dėl jų kaltės knygos imperijoje vėl pradėtos spausdinti tik praėjus 43 metams, kai 1493 m. Stambule spaustuvę įkūrė Sefardo žydai, pabėgę nuo 1492 m. prasidėjusios Ispanijos inkvizicijos.
Vėliau sekė „Tulpių laikotarpis“, taip pavadintas dėl sultono Ahmedo III meilės tulpėms ir jų naudojimo kaip taikaus valdymo simbolio. Po turkų pergalės prieš Rusiją 1712 m. nuo 1718 iki 1730 m. regione vyravo taika. Osmanų imperija pradėjo statyti įtvirtinimus aplink Balkanų miestus, kad apsigintų nuo europiečių ekspansijos. Buvo atliekamos eksperimentinės reformos: sumažinti mokesčiai, bandoma pagerinti osmanų valstybės įvaizdį, šalyje atsirado pirmosios privačių investicijų ir pelno įstaigos.
Alguvos baras
Istorija
Žurnalą redagavo Alfonsas Šešplaukis-Tyruolis, jam talkino redakcinė komisija: G. Surdokas, Anatolijus Kairys, A. Radžius, Jonas Mikeliūnas, Vytautas Volertas.
Osmanų imperija
Stagnacija ir reformos (1699–1827 m.)
Bandymai radikaliai reformuoti osmanų kariuomenę prasidėjo valdant Selimui III (1789–1807 m.), siekusiam modernizuoti armiją pagal europiečių modelį. Šioms reformoms pasipriešino reakcinės jėgos, religiniai lyderiai ir ypač nedisciplinuoti janyčarai. Norėdami išlaikyti savo privilegijas, jie sukilo. Selimo pastangos jam kainavo sostą ir gyvybę, tačiau 1826 m. janyčarų sukilimą numalšino naujasis sultonas Mahmudas II.
Amalfio krantas
Komunos
thumb|center|1000px|Amalfio panorama žiūrint nuo prieplaukos. Centre matyti Amalfio katedra.
Universitetas už taiką
Universitetas už taiką (UPEACE) buvo įkurtas Kosta Rikoje 1980 metais „siekiant aprūpinti žmoniją tarptautine aukštojo mokslo įstaiga, skirta taikai, siekiant skatinti supratimo, tolerancijos ir taikaus sambūvio dvasią tarp visų žmonių“.
Osmanų imperija
Nuosmukis ir modernizacija (1828–1908 m.)
XIX a. daugelyje šalių kilo nacionalinio atgimimo judėjimai. Jie neaplenkė ir Osmanų imperijos. Valstybėje pradėjo kurtis revoliucinės partijos. Anksčiau imperijoje įvykę sukilimai labai paveikė XIX a. pr. osmanų politiką. Dauguma turkų manė, kad tautinio nesutarimo priežastys yra išorinės. Imperija nesugebėjo numalšinti tautinės savimonės stiprėjimo. 1829 m., po nepriklausomybės karo, Graikija pasiskelbė nepriklausoma valstybe. Reformos nesustabdė tautinio pakilimo Dunojaus regiono kunigaikštystėse ir Serbijoje, apie 60 metų turėjusioje dalinį savarankiškumą. 1875 m. nuo imperijos atsiskyrė Serbija, Juodkalnija, Valakija, Bosnija ir Moldavija. Po Rusijos-Turkijos karo 1877−1878 m. Osmanų imperija formaliai pripažino Serbijos, Rumunijos ir Juodkalnijos nepriklausomybę ir suteikė autonomiją Bulgarijai. Dekolonizacijos laikotarpiu Serbijos žydas Yehuda Solomon Alkalai siūlė įkurti nepriklausomą Izraelio valstybę.
Universitetas už taiką
Šiuo metu UPEACE Kosta Rikos studentų miestelyje gyvena 124 studentai iš 37 skirtingų šalių, tai vienas iš didžiausia įvairove pasižyminčių pasaulio universitetų, atsižvelgiant į jo dydį. UPEACE yra vienintelė dukterinė JTO organizacija, turinti teisę suteikti magistro ir daktaro laipsnius. Mokoma anglų kalba, tačiau didelė dalis UPEACE personalo kalba tik ispaniškai, o didžioji dalis UPEACE bibliotekos resursų yra ne anglų kalba.
Osmanų imperija
Nuosmukis ir modernizacija (1828–1908 m.)
Tanzimato laikotarpiu ( − „pertvarkymas“) 1839–1876 m. įgyvendintos reformos sukūrė sąlyginai šiuolaikinę šauktinių armiją, reformavo bankų sistemą, gildijas pakeitė fabrikais. 1856 m. „Imperijos reformų ediktas“ žadėjo lygybę visiems Osmanų imperijos piliečiams nepriklausomai nuo tautybės ir išpažįstamos religijos ir praplėtė 1839 m. „Imperijos pertvarkymo edikto“ tikslus. Reformų laikotarpis pasiekė aukščiausią tašką priėmus pirmąją Otomanų imperijos Konstituciją, vadinamąją Kanûn-ı Esâsî (osmanų turkų kalba − „Pagrindinis įstatymas“). Ji buvo paskelbta 1876 m. lapkričio 23 d. Konstitucija suteikė religijos laisvę ir gyventojų lygybę prieš įstatymą.
Universitetas už taiką
Bendra informacija
Siekiant užtikrinti akademinę laisvę, universitetas įkurtas remiantis atskira chartija, patvirtinta JTO Generalinės asamblėjos. UPEACE netaikomi JTO apribojimai, ir jis valdomas atskiros tarybos, sudarytos iš nusipelniusių asmenų, išmanančių taikos bei saugumo klausimus. Tai leidžia universitetui sparčiai progresuoti, koncentruojantis į naują, intensyvią akademinę programą, kurioje tiriamos konfliktų priežastys remiantis daugiadiscipliniu, daugiakultūriškai orientuotu požiūriu. JTO generalinis sekretorius Ban Ki Munas yra universiteto Garbės prezidentas. right|250px|thumb|Kosta Rikos studentų miestelis
Osmanų imperija
Nuosmukis ir modernizacija (1828–1908 m.)
Imperijos Pirmasis konstitucinis laikotarpis buvo trumpas, tačiau idėja, kad konstitucinė monarchija yra atsakas į valstybę draskančius socialinius neramumus, išliko reikšminga. Šią idėją (vadinamąjį osmanizmą) puoselėjo imperijos reformatoriai, dar įvardijami Jaunaisiais osmanais, išsilavinimą gavę Vakarų universitetuose. Po 1876 m. karinio perversmo, jie privertė sultoną Abdulazizą (1861–1876 m.) atsisakyti sosto Murado V naudai. Tačiau Muradas V, motyvuojant jo nestabilia psichika, po kelių mėnesių buvo nuverstas. Jo įpėdinis Abdülhamidas II (1876−1909 m.) tapo sultonu, kai 1876 m. lapkričio 23 d. pripažino konstitucinę monarchiją. Naujasis sultonas buvo dvejiems metams sustabdęs parlamento veiklą. Konstitucijos praktinis taikymas buvo sumažintas iki minimumo.
Universitetas už taiką
Bendra informacija
Platesnė universiteto misija turėtų būti vertinama Jungtinių tautų siekiamos pasaulinės taikos ir saugumo tikslų kontekste. Universiteto chartija kviečia UPEACE „prisidėti prie didžios bendros švietimo vardan taikos užduoties, imantis mokymo, tyrimų, papildomo mokymo bei žinių, būtinų žmonių ir bendruomenių vystymuisi skleidimo per daugiadisciplinių visų su taika susijusių dalykų studijas“.
Osmanų imperija
Nuosmukis ir modernizacija (1828–1908 m.)
Tuo pat metu imperija turėjo gintis nuo kitų valstybių invazijų. 1798 m. Prancūzija užėmė Egiptą. Krymo kare Osmanų imperija susivienijo su Didžiąja Britanija, Prancūzija ir kitomis šalimis kovoje prieš Rusiją. Pralaimėjusi dar vieną − 1877−1878 m. − karą su Rusija, Osmanų imperija mainais už paramą Berlyno kongrese Didžiajai Britanijai paskolino Kiprą. Imperija nustojo veltis į konfliktus ir ėmė sudarinėti sąjungas su Europos valstybėmis - Prancūzija, Nyderlandais, Jungtinė Karalyste ar Rusija.
Osmanų imperijos ekonomika buvo nusilpusi ir sunkiai galėjo grąžinti skolas Europos bankams. XIX a. pabaigoje Osmanų imperija išliko tik dėl Didžiosios Britanijos vykdytos Galios balanso doktrinos. Nors Austrija ir Rusija norėjo praplėsti įtaką regione Osmanų imperijos sąskaita, bet tam priešinosi Didžioji Britanija, bijojusi išaugsiančio kitų jėgų, tokių kaip Rusija, dominavimo rytinėje Viduržemio jūros dalyje.
Imperijos žlugimas (1908–1922 m.)
thumb|left|200px|Vieša demonstracija Sultanahmeto rajone Stambule [[1908 m.]] Antrasis konstitucinis laikotarpis − galutinio Osmanų imperijos žlugimo metas. Šiuo laikotarpiu politikoje dominavo Vienybės ir Progreso komitetas ir judėjimas, vėliau pavadintas Jaunaisiais turkais. Jaunųjų turkų revoliucija prasidėjo 1908 m. liepos 3 d. ir greitai išplito visoje imperijoje, priversdama sultoną atkurti 1876 m. konstituciją ir sušaukti parlamentą. Konstitucinį laikotarpį trumpam nutraukė 1909 m. antirevoliucinis perversmas ir kovo 31 d. incidentas, kuris baigėsi sultono Abdulhamido II nušalinimu ir tremtimi į Salonikus. Soste jį pakeitė brolis Mehmedas V Reşad.
XIX a. pab. susikūrusios Balkanų valstybės siekė gauti daugiau teritorijų iš Osmanų imperijos, ypač Albanijos, Trakijos ir Makedonijos provincijų. Šį siekį jos motyvavo nacionaline provincijų gyventojų sudėtimi. Nuo pat konfliktų Balkanuose pradžios, Rusija juose veikė kaip tarpininkas ir 1912 m. kovą buvo sudaryta Serbijos ir Bulgarijos sutartis, tų pačių metų gegužę Graikijos ir Bulgarijos sutartis, o Juodkalnija 1912 m. spalį susitarė su Serbija ir Bulgarija.
Serbijos-Bulgarijos sutartis, dar vadinama Makedonijos padalinimu, buvo pagrindinė Pirmojo Balkanų karo priežastimi. Antrasis Balkanų karas kilo, kai buvę sąjungininkai pradėjo konfliktą dėl naujai gautų teritorijų. Tai sudarė Osmanų imperijai galimybę atgauti dalį teritorijų Trakijoje. Balkanų karai Osmanų imperijoje 1913 m. sukėlė perversmą ir po to sekusį Trijų pašų valdymą.
Pirmasis pasaulinis karas
right|thumb|200px|[[Mustafa Kemalis Atatiurkas turkų apkasuose Galipolyje (1915 m.)]] Osmanų imperija dalyvavo Pirmojo pasaulinio karo Vidurio Rytų kampanijose pasirašius Vokietijos ir Osmanų imperijos sutartį. Iš pradžių imperija laimėjo keletą svarbių pergalių (Galipolio mūšis ir Kuto apgultis), bet Kaukazo kampanijoje ją sutriuškino Rusijos kariuomenė. Rusijos revoliucija 1917 m. leido osmanams atsigauti ir karo pabaigoje jie užėmė Azerbaidžaną, tačiau pralaimėjus kare imperija buvo priversta atiduoti užimtas teritorijas. Svarbus įvykiai Pirmojo pasaulinio karo metu tapo armėnų pasipriešinimas Vano provincijoje. Jis sukėlė didelio masto armėnų deportacijas ir žudynes. Per armėnų genocidą osmanų kariai ir kurdų karo vadai žudė armėnus jų kaimuose ir deportacijos stovyklose Sirijos dykumoje. Osmanų vyriausybė kaltino armėnus bendradarbiaujant su Rusija, kuri okupavo rytinę Anatoliją, taip pat dėl armėnų savanorių dalinių Raudonojoje Armijoje. Galiausiai Osmanų imperija pralaimėjo karą po Edmund Allenby vadovaujamų britų pajėgų stateginių taikinių atakų ir arabų sukilimo 1916–1918 m.
Osmanų imperijos pabaiga
left|200px|thumb|Mehmedo VI, paskutinio Osmanų imperijos sultono išvykimas 1922 m. Osmanų imperija pasitraukė iš Pirmojo pasaulinio karo pasirašydama Mudroso paliaubas 1918 m. spalio 30 d. praėjus 17 dienų po Stambulo okupacijos. Pagal Sevro taikos sutartį Osmanų imperija prarado visas Artimųjų Rytų teritorijas, kurios tapo Prancūzijos ir Didžiosios Britanijos mandatais. Didelės sritys pietų ir vakarų Anatolijoje tapo Italijos įtakos zonomis. Beveik visa Trakija atiteko Graikijai, kuri taip pat gavo Izmiro protektoratą. Marmuro jūros sąsiauriai tapo sąjungininkų valdoma tarptautine zona. Armėnija tapo nepriklausoma valstybe. Didžioji Britanija gavo beveik viską pagal slaptą Sykes-Picot susitarimą, kurį ji sudarė su Prancūzija 1916 m. dėl Artimųjų Rytų padalijimo.
Stambulo ir Izmiro okupacija sukėlė turkų nacionalinį judėjimą, Turkijos nepriklausomybės karą ir Turkijos Respublikos įkūrimą.
Mustafa Kemalio Atatiurko vadovaujamas turkų nacionalinis judėjimas Ankaroje 1920 m. balandžio 20 d. įkūrė Didžiąją nacionalinę asamblėją (Büyük Millet Meclisi), kuri atsisakė pripažinti Osmanų valdžią Stambule ir okupacines pajėgas Turkijoje. Turkų revoliucionieriai sutelkė „žmonių armiją“ ir iš Turkijos išvijo Graikijos, Italijos ir Prancūzijos pajėgas. Jie atgavo provincijas, kurios pagal Sevro sutartį buvo atiduotos Armėnijai ir kėlė grėsmę britų pajėgoms, kontroliuojančioms sąsiaurius. Ilgainiui turkų revoliucionieriai atgavo Stambulą ir sąsiaurių kontrolę bei 1922 m. lapkričio 1 d. panaikino sultonatą. Paskutinis sultonas Mehmedas VI Vahdettin (1861–1926 m.) paliko Turkiją 1922 m. lapkričio 17 d. Oficialiai Turkijos Respublika buvo paskelbta 1923 m. liepos 24 d., pasirašius Lozanos taikos sutartį. 1924 m. kovo 3 d. buvo panaikintas Kalifatas. Sultonas ir jo šeima buvo paskelbti nepageidautinais asmenimis Turkijoje ir ištremti. Po penkiasdešimt metų, 1974 m., Turkijos Didžioji nacionalinė asamblėja suteikė buvusios dinastijos palikuoniams teisę gauti Turkijos pilietybę. Iš iširusios imperijos susidarė apie 40 valstybių (įskaitant Šiaurės Kipro turkų respubliką).
Universitetas už taiką
Bendra informacija
UPEACE programos finansuojamos valstybių - donorių, fondų ir įstaigų, tikinčių universiteto misija.
UPEACE vizija yra tapti bendradarbiaujančių UPEACE centrų ir misijų skirtinguose regionuose tinklu, vadovauti jam iš centrinės būstinės Kosta Rikoje bei bendradarbiauti su dideliu skaičiumi universitetų, NVO ir kitų partnerių, vykdant švietimą ir tyrimus vardan taikos. UPEACE šiuo metu siekia akreditacijos.
Studentų miestelis
UPEACE Kosta Rikos studentų miestelis užima daugiau nei tris kvadratinius kilometrus ir yra 20 km į vakarus nuo sostinės San Chosė. Studentų miestelyje yra saugomas senovinis miškas ir Taikos parkas, dovanotas vyriausybės. left|250px|thumb|Taikos parkas
Organizacija
UPEACE dėstomos aštuonios vienerių metų magistro programos: Tarptautinė teisė ir žmogaus teisės, Tarptautinė teisė ir ginčų sprendimas , Lytis ir taikos kūrimas , Tarptautinės taikos studijos , Taikos mokymas , Aplinkos sauga ir taika ir Žiniasklaida, konfliktas ir taika. UPEACE taip pat siūlo dvigubą magistro studijų programą kartu su Amerikos universitetu Vašingtone. Po dvejų metų akademinio darbo studentai gauna Amerikos universiteto Tarptautinės tarnybos mokyklos Tarptautinių santykių magistro laipsnį bei UPEACE Natūraliųjų išteklių ir tvarios plėtros magistro laipsnį.
Be būstinės Kosta Rikoje UPEACE sistemą sudaro atstovybės Ženevoje ir Niujorke, Afrikos regioninių programų biuras  Adis Abeboje, Lotynų Amerikos ir Karibų regiono programų biuras Kosta Rikoje. Rengiamos kitos regioninės programos Azijoje ir Ramiajame vandenyne, Centrinėje Azijoje bei kiti tarptautiniai centrai.
Liepsnosvaidis tankas
thumb|right|300px|Britų liepsnosvaidžio tanko Churchill Crocodile ugninė čiurkšlė. Liepsnosvaidis tankas, liepsnosvaidinis tankas – liepsnosvaidžiu ginkluotas tankas. Paprastai naudotas sustiprinti įtvirtinimų, uždarų ertmių ir kitų kliūčių atakas. Plačiau naudoti juos ėmė Antrajame pasauliniame kare, juos gamino ir naudojo JAV, TSRS, Vokietija, Italija, Japonija ir D. Britanija.