cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Naujieji amžiai
Naujųjų laikų periodizacija
Dar sunkiau sutariama dėl šio laikotarpio pabaigos. Tarybinėje istoriografijoje naujųjų laikų pabaiga laikyti 1917 m., kai Rusijoje įvyko Spalio revoliucija. Pagal šiuo metu vyraujantį supratimą naujųjų laikų pabaiga laikomas Pirmasis pasaulinis karas. (1914–1918 m.).
Antanas Mikalauskas
Antanas Mikalauskas:
18 m.
18 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Vilniaus Simono Daukanto progimnazija
Vilniaus Simono Daukanto progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla, Naugarduko g. 7, vykdanti pradinio ir pagrindinio ugdymo pirmosios dalies programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 301806638. Steigėjas Vilniaus miesto savivaldybės taryba.
Istorija
1993 m. Lazdynų mikrorajone buvusio vaikų darželio patalpose Vilniaus pedagoginio universiteto iniciatyva įsteigta pirmoji mieste universitetinė mokykla, kuri iš karto tapo modernių metodikų diegimo, naujų vadovėlių taikymo, dėstytojų-mokytojų bendradarbiavimo, konferencijų, seminarų, studentų praktikos centru.
1997 m. mokykla reorganizuota į vidurinę mokyklą, jai suteiktas Simono Daukanto vardas. 2001 m. mokykla įsikėlė į didesnes patalpas Naugarduko g. 7, kuriose veikė Vilniaus Naugarduko vidurinė (37-oji) mokykla. 2007 m. prie mokyklos prijungta Vilniaus „Ąžuolo“ pagrindinė mokykla.
Posada (Liublino vaivadija)
Posada  – kaimas Lenkijos rytuose, Sosnuvkos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Vilniaus Simono Daukanto progimnazija
Istorija
2008 m. Vilniaus Simono Daukanto vidurinė mokykla reorganizuota į Vilniaus Simono Daukanto pagrindinę mokyklą (Naugarduko g. 7) ir Vilniaus Simono Daukanto vidurinę mokyklą (J. Jasinskio g. 11).
Nuo 2011 m. Vilniaus Simono Daukanto progimnazija.
Višera
Višera  – upė Rusijoje, Permės krašte; Kamos kairysis intakas. Prasideda vakariniame Šiaurės Uralo šlaite, šalia sienos su Komių Respublika ir Sverdlovsko sritimi. Teka į pietvakarius Uralo priekalnėmis, giliu slėniu. Vaga slenkstėta. Baseine pasireiškia karstiniai reiškiniai. Įteka į Kamos upės Kamos tvenkinį (Višeros įlanką).
Upė būna užšalusi nuo spalio pabaigos ar lapkričio pradžios iki balandžio pabaigos. Laivuojama nuo Velso prieplaukos (312 km nuo žiočių).
Didžiausi intakai: Jazva (kairysis), Kolva (dešinysis).
Prie Višeros įsikūręs Krasnovišersko miestas.
Pašerkšnė
Pašerkšnė – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, prie kelio, 7 km į šiaurės rytus nuo Sedos. Teka Šerkšnys, sudarytas Pašerkšnės tvenkinys.
Mielkiemis
Mielkiemis arba Kalininas (, nuo 1938 m. birželio 2 d. Birkenmühle, nuo 1945 m., nuo 1946 m. , Nesterovo rajonas, Kaliningrado sritis) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Nesterovo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Čistyjė Prudų kaimo gyvenvietės kaimas  9 km į vakarus nuo Vištyčio ežero ir 9 km į rytus nuo Tolminkiemio, Pisos upės pakrantėje.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. Pirmą kartą paminėtas 1539 m. Mylkeym, 1564 m. – Milkiem. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Stalupėnų apskrities kaimas.
1692 m. įkurta evangelikų liuteronų parapija, 1705 m. (ar 1706 m.) pastatyta bažnyčia, po 1945 m. paversta sandėliu, nuniokota. Nuo XIX a. Mielkiemyje veikė pradinė mokykla.
XIX a. pradžioje gyveno 299, 1939 m. – 1076 žmonės. XIX a. pabaigoje per Mielkiemį nutiestas geležinkelis Tolminkiemis–Žydkiemis. Bažnytkaimyje veikė viešbutis, 4 užeigos namai su krautuvėmis, kepykla, taupomoji kasa, odos dirbinių krautuvė, 2 kalvės, malūnas, spirito varykla, kirpykla, dirbo gydytojas, vaistininkas. 1937 m. prijungti Mažieji Lenkmeškiai (nuo 1938 m. Kleinbirkenmühle) ir Mėsėdai. Po 1945 m. Mielkiemis nuniokotas. 1946–2008 m. Kalinino apylinkės (Калининский cовет) centras.
Lietuviai
Daug Mielkiemio lietuvininkų mirė per 1709–1711 m. didijį marą ir badą. Iki 1736 m. apsigyveno vokiečių kolonistų; XIX a. lietuvininkai ėmė vokietėti: 1848 m. iš 5486 parapijiečių lietuviškai kalbančių užrašyta 1050 (19,1 %), 1870 m. – 500 (7,8 %), 1897 m. – 54 (0,9 %).
Čia kunigavo lietuviškus pamokslus sakę lietuvių raštijos darbuotojai: 1692–1708 m. Jonas Berentas, 1711–1717 m. G. F. Pušys, 1718 m. – 1725 m. Jurgis Adomas Meisneris, 1736–1753 m. Petras Gotlibas Milkus, 1753–1755 m. T. G. Milkus (Mielcke), 1776–1788 m. Danielius Frydrichas Milkus. Pamaldos lietuvių kalba laikytos keturis kartus per metus, po 1921 m. jų atsisakyta.
Nuorodos
Kalinino
19 m.
19 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Ambarčikas
Ambarčikas  – kaimas Rusijoje, šiaurės rytų Jakutijoje, Žemutinės Kolymos uluse, 110 km nuo Čerskio. Įsikūręs Ambarčiko užutėkio (Rytų Sibiro jūra) pakrantėje, netoli Kolymos upės žiočių.
Istorija
Dar prieš kelis amžius įlankos pakrantėje pastatytas švyturys, vėliau keletas sandėlių. Sovietiniais metais Ambarčike įsteigtas „Dalstroj“ lageris. Buvo įkurtas uostas, 1935 m. pastatyta meteorologijos ir arktinių tyrimų bazė. Apie 1933–1934 m. leduose užstrigo laivas, gabenęs kalinius į Ambarčiką, dauguma jų per žiemą žuvo. II pasaulinio karo metais vietovę atakavo vokiečiai, bet dėl seklaus užutėkio negalėjo priplaukti arti.
Garliavos Jonučių progimnazija
Kauno rajono Garliavos Jonučių progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Garliavoje (Kauno raj.), Vasario 16-osios g. 8. Įstaigos kodas 303383037.
Filialas: Kauno rajono Garliavos Jonučių vidurinės mokyklos Karkazų skyrius.
Istorija
Augant gyventojų skaičiui, viena vidurinė mokykla Garliavoje negalėjo sutalpinti visų mokinių, todėl buvo nutarta greta pagrindinės Vytauto gatvės, tuo metu tuščiame žemės plote, pastatyti naują to meto reikalavimus atitinkančią mokyklą. 1974 m. rugsėjo 1 d. švietimo ministras Antanas Rimkus ir Kauno rajono švietimo skyriaus vedėjas K. Švedas įteikė direktoriui Jonui Akavickui naujos Garliavos 2-osios vidurinės mokyklos raktus. Į rugsėjo pirmosios šventę susirinko 1108 mokiniai. Iki 1984 m. vidurinės mokyklos patalpose veikė Garliavos meno mokykla.
2014 m. rugsėjo 1 d. Garliavos Jonučių vidurinė mokykla (įst. kodas 191074794) reformuota, jos vietoje įteisintos dvi mokyklos – Kauno r. Garliavos Jonučių progimnazija (įst. kodas 303383037) ir Kauno r. Garliavos Jonučių gimnazija (įst. kodas 303383044), tačiau pastaroji vis tiek uždaryta.
Marselis
Marselis – vienas didžiausių Prancūzijos miestų, Provanso-Alpių-Žydrojo Kranto regiono ir Ronos deltos departamento administracinis centras.
Gyventojų – apie 800 000 (su priemiesčiais – apie 1,5 mln.). Tai didžiausias Prancūzijos uostas ir didžiausias uostas prie Viduržemio jūros. Tarptautinis oro uostas, metropolitenas. Išvystyta naftos apdirbimo, aviacijos pramonė, laivų statyba.
Yra universitetas, Marselio istorijos muziejus, archeologijos, amatų, senovės prekybos muziejai.
Istorija
Marselį 800 m. pr. m. e. įkūrė graikai kaip Masaliją. Vėlesniais laikais Marselis priklausė keltams, romėnams.
Futbolas
Miestą garsina Olympique de Marseille klubas.
1938 m. Marselyje vyko III pasaulio futbolo čempionatas, 1960 m. – I Europos futbolo čempionatas, 1984 m. – VII Europos futbolo čempionatas, o 1998 m. – XVI pasaulio futbolo čempionatas.
Informacijos laikmena
right|128px right|128px right|128px
Laikmena – įtaisas duomenims laikyti, pvz., diskelis, diskas, magnetinė juosta ir kt.
Laikmenų įvairovė:
Atsižvelgiant į naujoves, kurios pradedamos taikyti pasaulyje darbo su dokumentais srityje, siūlomas ir naujas dokumento sąvokos apibrėžimas: „Dokumentas – informacijos laikmena ir pastovūs duomenys, užfiksuoti šioje laikmenoje, kuriuos gali perskaityti žmogus arba mašina“.
Tumasonys (Rokiškis)
Tumasonys – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 1,4 km į šiaurės rytus nuo kelio (ties Gediškiais), 1,5 km nuo Latvijos sienos. Stūkso Tumasonių akmuo su „Dievo pėda“.
Kaime yra nedidelė magnetinė anomalija, kurią sukelia geležingų uolienų telkinys Žemės plutoje. Anomaliją 1936 m. atrado Kauno universiteto profesorius Kazys Sleževičius.
Vitkai (Vilnius)
Vitkai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 4 km nuo Visalaukės IV.
Suvainiškis
Suvainiškis – miestelis Rokiškio rajono savivaldybėje, 21 km į šiaurę nuo Pandėlio, prie pat sienos su Latvija. Seniūnaitijos centras. Miestelio planas radialinis, centre yra keturkampė aikštė. Stovi Suvainiškio Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčia (pastatyta 1863 m.), buvusi Suvainiškio pagrindinė mokykla, veikia biblioteka, medicinos punktas, kultūros centras. Išlikęs tarpukario laikų muitinės pastatas.
Miestelio šiaurėje teka Nereta (dešinysis Nemunėlio intakas), vakaruose ir pietvakariuose įkurtas Suvainiškio telmologinis draustinis (jame yra Suvainiškio pelkė). Aplink dunkso Suvainiškio miškai. Į miestelį veda kelias, toliau einantis Nereton.
miniatiūra|left|Akmuo su data miniatiūra|left|Riboženklis nuo pasienio pusės. Priekyje dešinėje – buvusios tarpukario muitinės pastatas miniatiūra|left|Įvažiavimas nuo Taručių
Istorija
Suvainiškis šaltiniuose minimas nuo XVII a. 2 pusės, 1732 m. gavo turgaus privilegiją. 1782 m. pastatyta pirmoji Suvainiškio bažnyčia, iki 1832 m. čia buvo reguliariųjų atgailos kanauninkų vienuolynas. 1859 m. buvo 14 kiemų. XIX a. 2-ojoje pusėje miestelis pradėjo plėstis pro jį Lietuvos pirkliams važinėjant į Kuršą. Tuo laiku Suvainiškis buvo Zarasų apskrities miestelis, priklausęs Panemunio parapijai, jame veikė žydų mokykla.
Per I pasaulinį karą 1916 m. nutiestas Suvainiškio–Skapiškio siaurasis geležinkelis, uždarytas apie 1960 m., prie miestelio buvo Suvainiškio geležinkelio stotis ir Suvainiškio II geležinkelio stotelė. XX a. tarpukariu miestelis vadinosi Suveiniškis arba Suvainiškiai. Tuomet veikė pieninė, kooperatyvas, kelios parduotuvės, verpykla; buvo šaulių skyrius. Per Suvainiškį iš Lietuvos į Latviją buvo eksportuojami arkliai. Nuo 1944 m. lapkričio apylinkėse veikė J. Jancėno vadovaujama (nuo 1946 m. liepos A. Blėkos) Lietuvos partizanų kuopa.
1948 m. įkurta biblioteka. LTSR metais buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. Veikė devynmetė mokykla (įkurta kaip pradinė 1912 m.), felčerių ir akušerių punktas, vaistinė, ryšių skyrius, kultūros namai, biblioteka.
Craig Bellamy
Kreigas Belamis (g. 1979 m. liepos 13 d.) – Velso futbolininkas, žaidžiantis Liverpool klube. Žaidžia puolėjas pozicijoje.
2010 m. rugpjūčio 17 d. iki 2010-11 m. sezono pabaigos buvo išnuomotas Cardiff City klubui.
Taip pat yra Velso futbolo rinktinės narys ir jos kapitonas. Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 1998-ųjų.
Vilniaus Spindulio progimnazija
Vilniaus „Spindulio“ progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, R. Jankausko g. 17, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190006242. Steigėjas Vilniaus miesto savivaldybės taryba.
Istorija
Buvusi Vilniaus 47-oji vidurinė mokykla.
Anglikonų bažnyčia
thumb|right|250px|Kenterberio katedra
Anglikonų bažnyčia – ankstyvoji protestantizmo atšaka, susikūrusi XVI a. pirmoje pusėje Anglijoje. Anglijoje bažnyčia yra valstybinė, čia yra dvi arkivyskupijos, bažnyčios vadovas – Jungtinės Karalystės valdovo skiriamas Kenterberio arkivyskupas. Įvairių šalių (Anglijos, Airijos, Velso, Škotijos, JAV, Kanados, Australijos) autonomiškos bažnyčios pavaldžios Kenterberio arkivyskupui.
Bažnyčią įkūrė Anglijos karalius Henrikas VIII, 1534 m. Supremato aktu atsiskirdamas nuo Romos katalikų bažnyčios ir įkurdamas savarankišką, tam pritarė ir Anglijos parlamentas. 1535 m. karalius tapo bažnyčios aukščiausiuoju vadovu, buvo pradėti naikinti vienuolynai, išleisti tikėjimo išpažinimo dokumentai (Confessions of Faith) – Dešimt straipsnių (1536 m.), Vyskupų knyga (1536 m.), Šeši straipsniai (1539 m.), Karaliaus knyga (1543 m.).
1548 m. bažnyčia reformuota, atsisakyta mišių, šventųjų paveikslų, celibato, sukurtas Apeigynas. XVII a. pirmoje pusėje, valdant Karoliui I, bažnyčia žlugo, bet 1661 m. vėl atkurta.
Nuo 1867 m. veikia Anglikonų sąjunga, kuriai priklauso įvairių šalių bažnyčios.
Kryptys
Anglikonų bažnyčios kryptys:
20 m.
20 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Rusija Eurovizijoje
thumb|right|200px|[[Filipas Kirkorovas 1995 m.]] thumb|right|200px|[[Ala Pugačiova 1997 m.]] thumb|right|200px|[[t.A.T.u. 2003]] thumb||right|200px|[[Julija Savičeva 2004 m.]] thumb||right|200px|[[Serebro 2007 m.]] thumb||right|200px|[[Dima Bilanas 2008 m.]] thumb||right|200px|[[Anastasija Prichodko 2009 m.]] thumb||right|200px|[[Aleksejus Vorobjovas 2011 m.]] thumb||right|200px|[[Dina Garipova 2013 m.]]
Rusija Eurovizijos dainų konkurse dalyvavo 20 kartų. Debiutavo 1994 m. Prabėgus 14 metų nuo debiuto, Rusija laimėjo Eurovizijos dainų konkursą ir gavo teisę rengti 2009 metų konkursą savo šalyje.
Istorija
Šalis debiutavo 1994 m. konkurse, kai Rusija tapo Europos transliuotojų sąjungos (EBU) narė. 2000, 2006 ir 2012 Rusija užėmė antrą vietą – Alsu „Solo“, Dima Bilanas „Never Let You Go“ ir Buranovskije Babuški su „Party for everybody“ dainomis, 2003 ir 2007 m. Rusija užėmė trečiąsias vietas – t.A.T.u. „Ne ver', ne boysia“ir Serebro „Song #1“
Rytų Azerbaidžano provincija
Rytų Azerbaidžano provincija  – provincija Irano šiaurės vakaruose. Administracinis centras – Tebrizas.
Rusija Eurovizijoje
Istorija
Nuo pusfinalio įvedimo 2004 metais, Rusija (kartu su Graikija, Rumunija ir Ukraina) yra viena iš keturių šalių, kuri patenka į finalą. Azerbaidžanas taip pat visada patenka į finalą, bet dėl ​​to, kad Azerbaidžanas debiutavo po pusfinalio įvedimo, Azerbaidžanas neskaičiuojamas kaip vienas iš tų šalių.
Rytų Azerbaidžano provincija
Geografija
Provincija įsikūrusi Irano Azerbaidžano istoriniame regione, šiaurėje ribojasi su Azerbaidžanu ir Armėnija. Paviršius kalnuotas, aukščiausia viršūnė – Sahandas (3772 m). Provincijoje driekiasi miškingi, UNESCO biosferos rezervatu paskelbti Arasbarano kalnai. Vakaruose telkšo didelis Urmijos ežeras, o šiauriniu pakraščiu teka Arakso upė.
Rusija Eurovizijoje
Istorija
Rusija yra sėkmingiausia šalis 2000–2009 m. „Eurovizijoje“, su viena pergale, trimis antrosiomis vietomis, ir dvejomis trečiosiomis vietomis. Tačiau 2010 m. jie finale užėmė 11 vietą, o 2011 m. – 16, kuris buvo blogiausias rezultatas Rusijoje nuo 1995 m. Tačiau 2012 m. Buranovskije Babuški finale užėmė antrą vietą.
Rusija yra sėkmingiausia šalis 2000–2009 m. „Eurovizijoje“, su viena pergale, trimis antrosiomis vietomis, ir dvejomis trečiosiomis vietomis. Tačiau 2010 m. jie finale užėmė 11 vietą, o 2011 m. – 16, kuris buvo blogiausias rezultatas Rusijoje nuo 1995 m. Tačiau 2012 m. Buranovskije Babuški finale užėmė antrą vietą. 2022 m. Rusija pašalinta iš Eurovizijos dainų konkurso dėl sukelto karo.
Rytų Azerbaidžano provincija
Gyventojai
Didžiausi miestai: Tebrizas, Meragė, Merendas, Aharas, Mijanė, Bonabas, Serabas.
Kalno Grikštų senovės gyvenvietė
Kalno Grikštų senovės gyvenvietė (valstybės saugomas kultūros paminklas: unikalus kodas –, senas registro kodas – A465P, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AV2034) – senovės gyvenvietė pietinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kalno Grikštuose (Žalgirio seniūnija), 0,14 km į vakarus nuo kelio Raguviškiai–Baubliai–Žutautai, Minijos ir Kartenalės II kairiuosiuose krantuose. left|thumb|300px|Senovės gyvenvietė ir kapinynas iš pietryčių pusės
Senovės gyvenvietė
Teritorijos plotas – 3,2861 ha.
Tyrimai
1974 m. išaiškino, 1977 ir 1988 m. žvalgė Ignas Jablonskis, 1987 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (vadovas Bronius Dakanis), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (vadovas Vilnius Morkūnas).
1977 m. aptiktas 50 cm storio kultūrinis sluoksnis su pastato ir židinio liekanomis, rastas akmeninis ugniakuro padėklas puodui, keramikos šukių grublėtu ir lygiu paviršiumi, titnago dirbinys, lipdytas miniatiūrinis puodelis, molio tinko gabaliukų. 1987 m. aptiktas intensyvus kultūrinis sluoksnis su lipdyta keramika.
Senovės gyvenvietė datuojama I tūkstantmečio pr. m. e. pabaiga – I tūkstantmečio pradžia.
Radinius saugo Kretingos muziejus.
Strazdiškis
Strazdiškis – viensėdis Biržų rajono savivaldybėje, 16 km į šiaurę nuo Biržų, Apaščios dežiniajame krante.
Andrzej Sapkowski
thumb|right|Andrzej Sapkowski [[2003-iųjų Polcon (Lenkijos fantastų konvente)]] right|thumb
Andrzej Sapkowski (Andžėjus Sapkovskis, g. 1948 m. birželio 21 d.) – lenkų maginės fantastikos rašytojas.
Sapkovskis studijavo ekonomiką, dirbo prekybos agentu. Pirmąjį apsakymą pavadinimu „Raganius“ (Wiedźmin) 1986 m. išspausdino maginės fantastikos žurnalas „Fantastyka“. Apsakymas išgarsėjo, ir Sapkovskis parašė visą istorijų apie raganių ciklą (tris apsakymų rinkinius ir penkis romanus). Pagrindinis šių pasakojimų herojus – raganius Geraltas, baltaplaukis mutantas, profesionalus pabaisų žudikas. Sapkovskio knygos pasižymi išraiškinga kalba, specifiniu humoru, ironija.
Sapkovskis gavo penkis Zajdel apdovanojimus, skiriamus lenkiškiems fantastiniams kūriniams: tris už apsakymus – „Mniejsze zło“, „Miecz przeznaczenia“ („Likimo kalavijas“) ir „W leju po bombie“, du už romanus – „Krew elfów“ („Elfų kraujas“) ir „Narrenturm“. 1997 m. Sapkovskis apdovanotas prestižine Polityka Passport premija, skiriama menininkams, turintiems perspektyvų išgarsėti užsienyje.
2001 m. Lenkijoje ir svetur pasirodė televizijos serialas pagal „Raganiaus“ ciklą. Iš serialo ištraukų buvo padarytas filmas, tačiau ir serialas, ir filmas buvo nesėkmingi. 2017 m. media gigantas Netflix paskelbė kursiąs serialą ciklo pagrindu "The Witcher", o 2018 m. pabaigoje paskelbė, kad serialo numatomas ne vienas sezonas.
Sapkovskio knygos išverstos į čekų, rusų, lietuvių, vokiečių, ispanų, prancūzų, slovakų, portugalų, anglų ir kitas kalbas.
2007 m. spalio pabaigoje išleistas kompiuterinis vaidmenų (RPG) žaidimas The Witcher, sukurtas pagal jo „Raganiaus“ ciklą (studija CD Projekt RED), turėjęs du pratęsimus: "The Witcher 2: Assasin of Kings" ir nepaprastai sėkmingas, bei laimėjęs nepaprastai daug apdovanojimų "The Witcher 3: Wild Hunt".
Raganiaus ciklas
Apsakymų rinkiniai
"Raganiaus" ciklo vidinė chronologija:
Kūriniai greta ciklo:
Pžidrožė (Liublino vaivadija)
Pžidrožė  – kaimas Lenkijos rytuose, Sosnuvkos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Halina Korsakienė
Halina Nastopkaitė-Korsakienė (1910 m. rugpjūčio 30 d. Maliutinkoje, Kijevo gubernija, Ukraina – 2003 m. kovo 14 d. Vilniuje) – Lietuvos rašytoja, vertėja, visuomenės veikėja.
Biografija
Tėvas kilęs iš Rinkuškių kaimo, baigė Dorpato veterinarijos institutą, dirbo Goryje, Vidurinėje Azijoje, Tbilisyje, Ukrainoje. Motina, Martyno Cumfto duktė, baigė Mintaujos gimnaziją, mokytojavo. 1918 m. šeima grįžo į Lietuvą.
1921–1925 m. mokėsi Biržų gimnazijoje, 1925–1939 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultete. 1938–1940 m. ir 1941–1943 m. Pasvalio Petro Vileišio gimnazijos, Kauno gimnazijų mokytoja. 1940–1941 m. dirbo Kauno radiofone, 1944–1945 m. Mažosios Lietuvos radijo komitete. Nuo 1945 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narė. Palaidota Antakalnio kapinėse.
Kūryba
Apsakymų rinkinyje „Gimtajame mieste“ (1949 m.) vyrauja klasinis politinis žmogaus traktavimas. Apysakoje „Gyveniman išėjus“ (1955 m.), apsakymų rinkinyje „Neapšviestoji mėnulio pusė“ (1969 m.) vaizduojamos inteligentų psichologinių išgyvenimų kolizijos. Romane „Laikinoji sostinė“ (1961 m.) aprašyta XX a. ketvirtojo dešimtmečio studentijos idėjinė diferenciacija, pagrindinės herojės kelias į marksistiškai galvojančių inteligentų gretas. Apysakoje „Išpažintis po penkiasdešimties metų“ (1979 m.) vaizduojamas vienos gimnazijos abiturientų susitikimas, būdingas vaizdo plastiškumas, pasakojimo emocingumas.
Memuarinėse knygose „Susitikimai“ (1977 m.), „Veidai ir likimai“ (1982 m.), „Sugrįžusi praeitis“ (1985 m.) atsiskleidžia Petras Cvirka, Vincas Krėvė, Salomėja Nėris, Vincas Mykolaitis-Putinas, Balys Sruoga ir kiti rašytojai. Knygoje „Namas, kuriame gyvenome“ (1991 m.) sukurtas Kosto Korsako portretas, atskleidžiama istorinio ir kultūrinio gyvenimo detalių. Parašė knygų vaikams. Jos kūrinių išversta į gruzinų, kinų, rusų, ukrainiečių ir kitas kalbas.
Kauno apskrities viešoji biblioteka
Kauno apskrities viešoji biblioteka (KAVB) – didžiausia Vidurio Lietuvos valstybinė universali biblioteka, įsikūrusi Kaune.
Rudžiai (Rokiškis)
Rudžiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 2,5 km į šiaurę nuo Kamajų, prie Luolio upelio. Stūkso akmuo Velnio pirtis.
Kauno apskrities viešoji biblioteka
Istorija
Biblioteka įkurta 1950 m. spalio 1 d. buvusiuose Prekybos, pramonės ir amatų rūmuose (K. Donelaičio g. 8; pastatyti 1938 m., architektas Vytautas Landsbergis-Žemkalnis). Pradinį 23 125 egzempliorių fondą sudarė spaudiniai, gauti iš Lietuvos nacionalinės M. Mažvydo bibliotekos, bibliotekų kolektoriaus, teisininko Augustino Janulaičio (13 646 egz.) ir profesoriaus Petro Šalčiaus asmeninės bibliotekos.
1962 m. bibliotekos fonduose saugota 577 tūkst. leidinių. 1964 m. įkurta Muzikos leidinių skaitykla, 1965 m. – Vaikų literatūros skyrius. 1966 m. spalio 1 d. atidarytas bibliotekos filialas rašytojo Balio Sruogos sodyboje (B. Sruogos g. 21). Čia veikia abonementas ir rašytojo memorialinė ekspozicija. 1970 m. biblioteka turėjo 2 mln. 44 tūkst. leidinių. 1980 m. bibliotekai suteiktas Justo Paleckio vardas. 1982 m. pradėta naujų bibliotekos rūmų statyba Mažajame Ąžuolyne (K. Petrausko, Parodos ir Radastų gatvių plote). Čia anksčiau buvo karuselės, apžvalgos ratas, šokių paviljonas. 1986 m. statant naujus rūmus Radastų gatvėje, atrakcionai buvo panaikinti. Panašiu metu įkurtas Meno leidinių skyrius. 1987 m. rugsėjo 3 d. atidaryti nauji rūmai Radastų g. 2 – anksčiau čia buvo Parodos kalne įkurtas Vytauto parkui priklausantis pramogų aikštynas, šokių paviljonas.
Nuo 1992 m. biblioteka palaiko ryšius su Norvegijos Vestfoldo grafystės bibliotekomis. 1993 m. birželio 1 d. Maironio lietuvių literatūros muziejui perduota rašytojo B. Sruogos sodyba ir memorialinė ekspozicija. Lapkričio mėn. Senuosiuose rūmuose pradėjo veikti Senų ir retų knygų muziejinė ekspozicija.
1996 m. birželio mėn. pagal sutartį su Miuncheno J. V. Gėtės institutu įkurta vokiškų leidinių skaitykla, pavadinta Johaneso Bobrovskio vardu. 2000 m. gegužės mėn. Europos Komiteto prie LRV iniciatyva įkurtas Kauno apskrities Europos informacijos centras. Pradėjo veikti Šveicariškų leidinių skaitykla.
Šalia bibliotekos 2004 m. atidengtas armėnų architektūros religinis paminklas chačkaras.
KAVB steigėja iki 2006 m. pabaigos buvo LR Kultūros ministerija. Nuo 2007 m. steigėjo funkcijos perduotos Kauno apskrities viršininko administracijai.
Nuo 2010 m. liepos 1 d. steigėjo teisės vėl perduotos Kultūros ministerijai.
2021 m. rudenį buvo pradėta bibliotekos rekonstrukcija. Norint iškraustyti knygas, buvo suformuota gyva žmonių grandinė nuo rekonstrukcijai uždaryto pastato Radastų g. 2 iki senųjų rūmų, K. Donelaičio g. 8. Grandinė išsivyniojo per Parodos kalno šaligatvį ir vieni kitiems į rankų į rankas perdavinėjo likusius leidinius, kuriuos būtina perkelti į kitas erdves tol, kol pagrindinis pastatas bus remontuojamas.
Domnovo kaimo gyvenvietė
Domnovo kaimo gyvenvietė  – kaimo gyvenvietė Rusijos Federacijos anklavo Kaliningrado srities Pravdinsko rajone. Administracinis centras – Domnovas. 2011 m. buvo 3230 gyventojų.
Istorija
Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2008 m. birželio 30 d. Ribojasi šiaurėje ir rytuose su Pravdinsko miesto gyvenviete, pietuose su Lenkija, vakaruose su Bagrationovsko rajono Gvardeiskojės kaimo gyvenviete.
Gyvenvietės taryba renkama 5 metams, ją sudaro 10 deputatų, kurie iš savo tarpo renka tarybos pirmininką. Gyvenvietės administracijai vadovauja konkurso tvarka skiriamas administracijos vadovas.
Kaliningrado srities įstatymu Domnovo kaimo gyvenvietę sudaro kaimai:
Kikinda
Kikinda – miestas šiaurės Serbijoje, pasienyje su Rumunija; apygardos centras. Išvystyta chemijos, naftos, metalo, mašinų, keramikos, maisto, žemės ūkio pramonė.
Miškinis lendrūnas
Miškinis lendrūnas (Calamagrostis arundinacea) – miglinių (Poaceae) šeimos lendrūnų (Calamagrostis) genties augalas. Savaime paplitęs vidutinių platumų Eurazijoje, taip pat ir Lietuvoje.
Ekologija
thumb|left|245px|1. Miškinis lendrūnas 2. [[Pajūrinė smiltlendrė]] Auga šilagiriuose, sausagiriuose ir žaliagiriuose, retesniuose miškuose, pamiškėse, miško aikštelėse, kirtimuose. Mėgsta nekarbonatinius, derlingus dirvožemius.
Augalas – miškų piktžolė. Stelbia miško kultūras, dideli sąžalynai trukdo atželti medelynams.
Biologija
Tai daugiametis, 60-120 cm aukščio žolinis augalas. Sudaro tankius, stambius kerus. Stiebas lygus. Lapai linijiški, gana siauri, šiurkštūs. Makštys plikos, kartais plaukuotos. Liežuvėlis 2 mm ilgio, suskilęs. Lapalakštis 4-7 mm pločio, jo pagrindo kampai plaukuoti, viršutinė pusė plaukuota, apatinė – blizgi.
Miškinio lendrūno šluotelė siaura, iki 25 cm ilgio, jos šakelės, kaip ir stiebas prie žiedyno, šiurkščios. Varputės vienažiedės, 5–6 mm ilgio, gelsvai ar violetiškai žalsvos. Žiedažvyniai su ilgais laužtiniais akuotais.
Žydi birželio ir liepos mėnesiais. Vaisius – grūdas. Dauginasi vegetatyviškai šakniastiebiais ir sėklomis.
Savybės
Pašarinė miškinio lendrūno vertė menka, nes dar nežydintis jau būna kietas ir šiurkštus. Yra išvesta dekoratyvinių hibridų.
Lietuvos svarsčių kilnojimo federacija
miniatiūra|200px|right|LSKF logotipas
Lietuvos svarsčių kilnojimo federacija (LSKF) yra pelno nesiekianti, svarsčių kilnojimo sportą Lietuvoje kuruojanti organizacija (asociacija). Pagrindiniai LSKF tikslai - plėtoti ir populiarinti svarsčių kilnojimo sportą Lietuvoje, padėti kurtis svarsčių kilnojimo klubams, rengti tarptautinio lygio sportininkus bei skatinti sveiką gyvenimo būdą. Šiuo metu federacija rūpinasi Lietuvos jaunučių, jaunių, jaunimo, suaugusiųjų bei senjorų čempionatų rengimu, Lietuvos rekordų fiksavimu, Lietuvos rinktinės dalyvavimu tarptautinėse varžybose bei čempionatuose.
LSKF buvo įkurta 1998 m. birželio 12 d. Yra Tarptautinės svarsčių kilnojimo sporto sąjungos (IUKL) narė.
Lobnoras
Per paskutiniuosius 40 m. ežeras pasistūmėjo 30-40 km į vakarus, didelė dalis jo virto dykuma, nes buvo iškirsti vėją stabdę gluosniai ir drebulės. 1972 m. pastačius užtvanką ant Tarimo, vanduo ežerą pasiekia tik retsykiais ir palieka tik nedidelius druskingus ežerėlius.
Čilesitas
Miestas įkurtas ispanų kolonizatorių 1715 m. Iki XIX a. pab. buvo kalnakasybos centras. 1990 m. įkurtas Čilesito universitetas. Čilesitas – žemės ūkio centras derlingame slėnyje (vynuogių, vaisių auginimas). Garsus vyndarystės centras. Išplėtotas turizmas (ekoturizmas, safari, agroturizmas). Alpinizmas, kelionės dviračiais, plaukiojimas kalnų upėmis.
Tomas Dambrauskas
Tomas Dambrauskas (1899 m. spalio 14 d., senuoju stiliumi spalio 2 d., Rūdoje, Gižų valsčius – 1943 m. balandžio 21 d. Vorkutos lageryje, Komija, Rusija) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, Kretingos burmistras, savivaldybininkas.
Biografija
Dirbo policijos tarnautoju Šiauliuose. Nuo 1930 m. Kretingos miesto valdybos sekretorius, burmistro padėjėjas. 1934–1940 m. Kretingos miesto burmistras, Kretingos apskrities tarybos narys, nuo 1935 m. – apskrities tarybos pirmininkas. Jo vadovavimo metu pastatyta moderni šešių skyrių pradinė mokykla (1939 m. tapusi valstybinės Šventosios Vytauto Didžiojo gimnazijos Kretingos padaliniu), miesto taryba nutarė įsigyti ir modernizuoti Kęstučio gatvėje buvusią elektros stotį. Šalia jos pastatyta nauja gaisrinė, o antrame pastato aukšte įsikūrė burmistras ir miesto valdyba. Burmistro rūpesčiu miestui buvo užsakytas naujas herbas – išdidžiai stovintis liūtas (autorius Antanas Aleksandravičius).
1940 m. liepos 14 d. suimtas. Kalintas Kretingoje, Kaune, Vilniuje. 1941 m. kovo 1 d. nuteistas 8 metams lagerio, birželį iš Lukiškių kalėjimo išvežtas į Vorkutpečlagą (Komija).
Ryškumo gylis
300px|thumb|Mažas ryškumo gylis makro fotografijoje Ryškumo gylis (angl. – depth of field – DOF) fotografijoje. Tai nuotraukos dalis, kurioje vaizdas yra ryškus. Priklausomai nuo fotografavimo parametrų ryškumo gylis gali kisti. Jis priklauso nuo diafragmos dydžio, židinio nuotolio bei atstumo iki fotografuojamo objekto. Mažas ryškumo gylis naudojamas išskirti kurią nors didelio objekto dalį, vieną objektą nuo kitų arba atskirti fotografuojamą objektą nuo fono. Didelis ryškumo gylis naudojamas norint, kad visi objektai nuotraukoje atrodytų ryškūs.
Melniko aktas
Melniko aktas – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės ir Lenkijos karalystės susitarimas, sudarytas 1501 m. spalio 3 d. Petrakavo (į pietvakarius nuo Varšuvos) seime ir spalio 23 d. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Aleksandro ir keliolikos Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės Ponų Tarybos narių atskirai patvirtintas Palenkės Melnike.
Sutartis
Skelbiama, kad Lenkijos karalystė ir Lietuvos Didžioji Kunigaikštytė susijungia į vieną politinį vienetą (nedalomą kūną), turės bendrus pasitarimus (seimus), bendras valdovas turės ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio titulą. Per vainikavimą kartu būsią tvirtinamos abiejų valstybių bajorų teisės, visais atvejais jos teiks viena kitai pagalbą, abiejose valstybėse bus naudojami tokios pat vertės pinigai.
Akte nurodyta, kad Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės Ponų Tarybos nariai, kiti didikai, žymesni bajorai turį tą naują uniją patvirtinti priesaikomis ir raštais tiek kartų, kiek bus reikalinga. Lietuvos didysis kunigaikštis Aleksandras, tvirtindamas susitarimo nuostatus, pasižadėjo pasirūpinti, kad visi Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės ponai juos priimtų ir savo antspaudais patvirtintų. Aktas iš esmės naikino Jogailaičių tėvonines teises į Lietuvos Didžiąją Kunigaikštytę. Lietuvos Didžioji Kunigaikštytė norėjo Lenkijos paramos 1499 m. prasidėjusiame nesėkmingame kare su puolančia Maskvos didžiąja kunigaikštyste, o Lenkija siekė sau pajungti Lietuvos Didžiąją Kunigaikštytę.
1501 m. mirus Lenkijos karaliui Jonui Albrechtui, juo pagal Aktą spalio 4 d. tapo Aleksandras, bet Lenkijos karinė pagalba Lietuvos Didžiajai Kunigaikštytei buvo labai maža. Dėl Akto Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštytėje kilo įtakingų didikų (Radvilos, Goštautai, Mykolas Glinskis) opozicija. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės Seimas Lietuvos Brastoje 1505 m. atmetė Aktą kaip susitarimą, kuris siaurina šalies savarankiškumą ir kuriam Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės atstovai neturėję Seimo įgaliojimų. Aktyviausi Akto šalininkai Vilniaus vyskupas Albertas I Taboras, Trakų vaivada, žemės maršalka Jonas Jurgaitis Zaberezinskis ir Žemaitijos seniūnas Stanislovas Kęsgaila buvo pašalinti iš Ponų Tarybos.
Vytautas Pakštas
Vytautas Pakštas:
Anglo-normanų literatūra
Anglo-normanų literatūra yra literatūra sukurta senąja prancūzų kalba (anglo-normanų dialektu) viduramžių Anglijoje.
Normanų kalba į Angliją pateko kartu su Vilhelmu Užkariautoju. Po normanų užkariavimo normanų kalba tapo Anglijos didikų kalba. Visą XII amžių anglo-normanų dialektas (normanų kalbos, naudotos Anglijoje variantas) kartu su lotynų kalba buvo literatūrinė Anglijos kalba ir buvo naudojama dvare iki XIV amžiaus. Tik nuo Henriko VII valdymo anglų kalba tapo gimtąja Anglijos karalių kalba. Anglo-normanų kalba keitėsi ir ėmė skirtis nuo senosios normanų kalbos, kuria buvo kalbama Normandijoje. Prancūzų kalbos anglo-normanų dialektas egzistavo iki XV a. pradžios, tačiau jo nuosmūkis prasidėjo dar XIV a. septintajame dešimtmetyje, kai šis dialektas nustotas naudoti teismuose. 1363 m. kancleris parlamento posėdį pradėjo anglų kalba sakoma kalba. Prancūzų kalbos prestižas išliko aukštas. Šimtamečio karo metu prancūzų kalbos mokytąsi vis mažiau, o anglo – normanų literatūra išnyko, nors prancūzų kalba išliko klasikine teismų kalba iki XVII amžiaus. Ji tebėra oficiali kalba Čenelio salose (Channel Islands), nors anglų kalba ten tapo dominuojančia nuo 1901 m.
Anglo – normanų literatūros klestėjimo periodu laikomas laikotarpis nuo XII a. pradžios iki XIII a. pirmo ketvirčio pabaigos. Šio laikotarpio pabaiga sutampa su prancūziškųjų provincijų praradimu, tačiau literatūros ir politinė istorija tiksliai nesutampa, todėl pirmojo laikotarpio pabaigą tiksliau žymi William the Marshal istorijos pasirodymas 1225 m. Tuometinis karalius Henrikas II ypač globojo rašytojus. Jo raginimu savo istorijas sukompiliavo Wace ir Benoît de Sainte-Maure, Henriko II valdymo laikotarpiu savo poemas sukūrė Marija Prancūzė. Su Henriku II susijęs įvykis - Thomas Becket nužudymas - sukėlė bangą rašinių, kurių dalis buvo parašyti anglo–normanų kalba. Jo laikais pasirodė poetų Béroul ir Tomo Brito kūriniai.
Epinis žanras
Prancūzų epinė poezija Anglijoje pasirodė ankstyvuoju periodu. Manoma, kad Rolando giesmė buvo giedama Hastingso mūšyje, o kai kurie anglo-normanų chansons de geste išliko iki šių dienų. Pélerinage de Charlemagne buvo išlikęs tik anglo–normaniškame rankraštyje (dabar dingęs), nors autorius akivaizdžiai buvo paryžietis. Seniausias išlikęs Rolando giesmės rankraštis taip pat yra rašytas Anglijoje.
Nors epinės poezijos paplitimas Anglijoje nepaskatino sukurti naujų chansons de geste, ji paskatino literatūrinio skonio tokiai literatūrai susiformavimą ir turėjo įtakos tokiems pasakojimams kaip Romance of Horn, Bovon de Hampton, Guy of Warwick, Waldef ir Fulk Fitz Warine. Nors paskutinieji kūriniai iki šių dienų išliko tik prozinėje versijoje, jose yra išlikę aiškūs ankstesnės poetinės versijos ženklai.
Tongos demografija
Beveik du trečdaliai Tongos Karalystės gyventojų gyvena didžiausioje saloje – Tongatapu. Tongos gyventojai iš atokių salų keliasi į šalies ekonominį centrą – Nukualofą. Nors beveik visi gyventojai krikščionys, tačiau religija ryškiai persipynusi su vietiniais tikėjimais. Čia gyvena didžiausia mormonų bendruomenė už Jutos ribų. 99 % šalies gyventojų tongiečiai – viena iš polineziečių tautų. Yra nedidelė dalis melaneziečių, europiečių, kinų ir maišytos rasės žmonių. Pradinis išsilavinimas (6–14 m.) yra nemokamas ir privalomas. Misijų mokyklos sudaro 83 % pradinių ir 90 % vidurinių mokyklų. Tongoje tėra vienas privatus universitetas, koledžas, kelios žemės ūkio mokyklos. Dauguma tongiečių aukštąjį išsilavinimą įgija užsienyje.
Populiacija: 112 422 (2005 m. apskaičiavimai)
Struktūra pagal amžių:
Prieaugis: 1,98 %
Gimstamumas: 25,18 gimusiųjų/1000 gyv.
Mirtingumas: 5,35 mirusiųjų/1000 gyv.
Migracija: 0 migrantų/1000 gyv.
Kūdikių mirtingumas: 14,45 mirusiųjų/1000 gyv.
Vidutinė gyvenimo trukmė:
Vaisingumo rodiklis: 3 vaikai/1 moteriai
Tautybė: tongiečiai
Etninės grupės: tongiečiai 99 %, kiti polineziečiai, melaneziečiai, europiečiai, kinai
Religijos: metodistai 41 %, Romos katalikai 15 %, laisvoji bažnyčia 19 %, Tongos bažnyčia 11 %, mormonai 7 %, kiti 7 %
Kalbos: Tongos, anglų (abi oficialios)
Raštingumas:
Ochos del Saladas
Ochos del Saladas  – užgesęs 6 893 m aukščio ugnikalnis Argentinos ir Čilės pasienyje, maždaug 600 km į šiaurę nuo vienintelio už jį aukštesnio Pietų Amerikos kalno Akonkagvos.
Tai aukščiausias planetos ugnikalnis, kurio vulkaninį kompleksą sudaro 38 krateriai. Nors istorinėje praeityje išsiveržimų neužfiksuota, fumarolės kalno viršūnėje buvo aktyvios 1937, 1956 ir 1994 m., o 1993 m. pastebėtas nedidelis pelenų išmetimas. Vulkanologų nuomone, paskutiniai išsiveržimai galėjo vykti prieš 1000–1500 metų.
Dėl Atakamos dykumos artumo Ochos del Salado apylinkių klimatas labai sausas, todėl sniego gausiau būna tik žiemos metu.
Kopimas į Ochos del Saladą
Pirmieji į viršūnę 1937 m. vasario 26 d. įkopė Jan Alfred Szczepański ir Justyn Wojsznis (Lenkija).
2019 m. vasario 28 d. į viršūnę įkopė Tadas Jeršovas, prieš tai vasario 15 d. šeštąjį kartą įkopęs į Akonkagvą.
Neurotoksinas
Neurotoksinas – toksinas, veikiantis nervų ląsteles (neuronus), jų sinapses. Dažniausiai veikia membranų baltymus – jonų kanalus.
21 m.
21 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Neurotoksinas
Neurotoksinų poveikis gali būti staigus paralyžius: paralyžiuojami raumenys, sustoja kvėpavimas ar širdies veikla. Stiprus neurotoksinas, toks kaip batrachotoksinas ar tetrodoksinas, veikia nervų sistemą sukeldamas nervo depoliarizaciją, o raumenų skaidulose dėl padidėjusio natrio jonų kiekio sudirgina ląstelių membranas ir sukelia paralyžių.
Savigynai bei puolimui neurotoksinų ar jų komponentų savo nuoduose turi įvairios gyvačių, bičių, skorpionų, vorų, medūzų rūšys.
Išorinius neurotoksinus sudaro gamtoje randamos medžiagos: anglies monoksidas, metalai (pvz., gyvsidabris), skysčiai (pvz. etanolis) ir kitos vienalytės medžiagos. Neurotoksinui patekus į organizmą, poveikis priklauso nuo dozės. Pvz., mažomis dozėmis etanolis (alkoholis) veikia atpalaiduojančiai, didesnėmis sukelia apsvaigimą ar apgirtimą, perdozavus paveikti neuronai silpsta ar žūsta.
Vidinius neurotoksinus sudaro medžiagos gaminamos kūno viduje. Neurotoksinas smegenyse – glutamo rūgštis. Paradoksalu tai, kad tai yra vienas iš neuromediatorių, tačiau kai koncentracija apie neuroną viršija kritinę ribą, neuronas žūsta.
Plutono palydovai
Plutonas turi 5 žinomus gamtinius palydovus. Didžiausias jų – Charonas.
Palydovų sąrašas
Lentelėje palydovai pateikti orbitinio periodo didėjimo kryptimi (Plutonas pateiktas tik palyginimui).
Pastabos:
Šaltinis:
Balbinas
Decimas Celijus Kalvinas Balbinas (apie 165 m. – 238 m. liepos 29 d.) buvo Romos imperatorius 238 m. tris mėnesius su Pupienu Maksimu.
Kilmė ir karjera
Daug nežinoma apie Balbiną prieš jam tampant imperatoriumi. Manoma, kad jo tėvai buvo Publijus Celijus Balbinas Vibulijus Pijus, konsulas 136 ar 137 m., ir žmonos Akvilijos. Jei tai tiesa, tai jis susijęs su Kvinto Pompėjaus Falkono šeima, iš kurios kilę daug III a. konsulų, ir I a. politiku, inžinieriumi ir autoriumi Julijumi Frontinu. Be to jis būtų kilęs iš Trajano pusbrolio. Balbinas buvo kilęs iš patricijų, jo tėvas (tikras ar patėvis) buvo Celijus Kalvinas, Kapadokijos legatas 184 m. Būsimasis imperatorius dukart buvo konsulu. Pirmąkart 203 m. ar 211 m. liepą, antrąkart 213 m. kartu su Karakala, tad manoma, kad jis buvo imperatoriaus malonėje.
Valdymas
Kai Gordianas I buvo paskelbtas imperatoriumi Afrikoje, Senatas paskyrė 20 vyrų komitetą su Balbinu, koordinuoti karą su Maksiminu Traku. Po Gordianų mirties Senatas užsidarė Jupiterio šventykloje ir išrinko Balbiną su Pupienu Maksimu imperatoriais. Netrukus spaudžiant liaudžiai prie jų prisidėjo vaikas Gordianas III. Balbinui buvo virš 70 metų. Žinoma, kad jis buvo gerbiamas senatorius, turtingas ir įtakingas. Kai Pupienas išvyko į Raveną kautis su Maksiminu, Balbinas liko Romoje palaikyti tvarką, bet tai jam nelabai sekėsi. Kai Pupienas grįžo po Maksimino mirties, Balbinas nusprendė, kad jį ketinama pakeisti. Jie gyveno atskirose Imperatoriaus rūmų dalyse, kol juos nužudė nepatenkinti pretorionai.
Šostakai (Sosnuvkos valsčius)
Šostakai  – kaimas Lenkijos rytuose, Sosnuvkos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
1939 m. Vokietijos ultimatumas Lietuvai
Reicho valdžia pareikalavo, kad Lietuva perduotų jiems Klaipėdos kraštą (vokiečių vadinamą Mėmelio teritorija), atskirtą nuo Vokietijos po Pirmojo pasaulinio karo, grasindama, kad kitu atveju Vermachto pajėgos įsiverš į Lietuvą ir nesustos iki pat Latvijos sienos. Toks Vokietijos žingsnis nebuvo netikėtas, sprendžiant pagal paskutinių kelerių metų vokiečių veiksmus Europos žemyne. Nuo pat Hitlerio atėjimo į valdžią tarp Lietuvos ir Vokietijos tvyrojo įtampa. Be to, Klaipėdos krašte, dėl augančios nacistų įtakos, ėmė kurtis įvairios nacistinės grupuotės, siekiančios susidoroti su Hitlerio politiniais varžovais bei vietinėmis etninėmis grupėmis (ypač žydais). Ultimatumas buvo pateiktas 5 dienos po Čekoslovakijos okupacijos.
1924 m. Klaipėdos konvencijos 4 signatarai, anksčiau pažadėję ginti Lietuvos suverenitetą Klaipėdos klausimu, ultimatumo metu Lietuvos neparėmė. Didžioji Britanija ir Prancūzija laikėsi nuolaidžiavimo politikos, o Italija ir Japonija, Vokietijos sąjungininkės, palaikė vokiečių interesus. 1939 m. kovo 22 d. Lietuva buvo priversta priimti ultimatumą.
Klaipėdos klausimas
thumb|right|300px|Vyriausiasis Mažosios Lietuvos gelbėjimo komitetas ir jo bendradarbiai. Sėdi iš kairės: V. Šaulinskis, J. Lėbartas, komiteto pirmininkas M. Jankus, J. Vanagaitis; stovi iš kairės: S. Darius, A. Ivaškevičius, A. Marcinkevičius, J. Pronckus. 1923 m. sausio 19 d.
Klaipėdos reikšmė, situacija
Klaipėda  – svarbus prekybinis ir neužšąlantis uostas Baltijos jūroje, Klaipėdos sąsiauryje buvo atskirtas nuo Vokietijos 1919 m. Versalio sutarties 28 ir 99 straipsniais paskirtas administruoti Sąjungininkams. Klaipėdos krašto administraciją prisiėmė prancūzai, tačiau Lietuva siekė perimti jo kontrolę, teigdama, kad daugumą gyventojų Klaipėdos krašte sudarė lietuviai. Be to, tai buvo vienintelis Lietuvos priėjimas prie Baltijos jūros. Savo teises į kraštą pareiškė ir lenkai.
Klaipėdos sukilimas
Atrodė, kad Tautų Sąjunga Klaipėdos kraštą pavers autonomine sritimi (kaip kad padarė su Gdansko teritorija), tačiau Lietuvos valdžia ėmėsi iniciatyvos ir organizavo Klaipėdos sukilimą, kuriam vadovavo Vyriausias Mažosios Lietuvos gelbėjimo komitetas. Jo pirmininku tapo Martynas Jankus.
Sukilimas prasidėjo 1923 m. sausio 9 d.
1923 m. sausio 15 d. sukilėliai užėmė Klaipėdą ir sudarė Erdmono Simonaičio vadovaujamą direktoriją.
1923 m. sausio 19 d. Šilutėje įvykusio Gelbėjimo suvažiavimo metu vienbalsiai buvo nutarta Klaipėdos kraštą autonomijos teisėmis prijungti prie Lietuvos. Seimas prisijungimą patvirtino. thumb|left|280px|Paminklas Sukilimui Klaipėdoje 1923 m. vasario 16 d. didžiųjų valstybių vyriausybės, norėdamos išvengti bet kokio konflikto, kadangi Vokietija ir Sovietinė Rusija palaikė Lietuvos interesus, Ambasadorių konferencijoje atidavė Klaipėdos kraštą Lietuvai, šitaip atsilygindamos už Vilniaus netekimą.
Prijungus Klaipėdos kraštą, Lietuvos plotas padidėjo 2 400 km², šalyje padaugėjo apytiksliai 141 000 gyventojų.
Nuo 1920 m. Lietuva ir Vokietija palaikė gerus santykius, nes juos vienijo bendras priešiškumas lenkams. 1928 m. po ilgų ir sudėtingų derybų, Lietuva su Vokietija pasirašė sutartį, kuria Klaipėda buvo priskirta Lietuvai.
Santykiai su Vokietija pablogėjo, kai XX a. 4-ajame dešimtmetyje Veimaro respubliką pakeitė Trečiasis Reichas. 1934 m. Lietuvos valdžia Klaipėdoje suėmė būrį pogrindyje veikusių nacistų, bandžiusių nuversti Lietuvos valdžią Klaipėdoje ir ją prijungti prie Vokietijos. Kaip atsaką į šį areštą, nacių valdžia paskelbė boikotą visam lietuvių agrikultūros importui į Vokietiją. Boikotas Suvalkijoje sukėlė ekonominę krizę; ūkininkai pradėjo rengti protestus. Vis dėlto po plebiscito Sare dauguma suimtųjų buvo amnestuoti. Dėl to labai nukentėjo Lietuvos prestižas užsienio ir vidaus politikoje.
Karo išvakarės
1938 m. Hitleris viešai pareiškė, kad Vokietija privalo atgauti Klaipėdos kraštą, kuris savo svarba Vokietijai nusileido tik Sudetų kraštui. Kai 1938 m. kovo 17 d. Lenkija įteikė Lietuvai ultimatumą, Vokietija pasinaudojo nusilpusia Lietuvos padėtimi užsienio politikoje ir kovo 25 d. įteikė 11 punktų memorandumą, kuriuo reikalavo Klaipėdos krašte panaikinti karo padėtį, atsisakyti cenzūros ir apriboti Lietuvos skiriamų pareigūnų įgaliojimus. Lietuva nusprendė atidėti reikalavimų svarstymą, tikėdamasi, kad tarptautinė situacija jos atžvilgiu pagerės. Tuo metu Lietuva bandė pakoreguoti padėtį Klaipėdos krašte taip, kad vietiniai vokiečiai neturėtų nusiskundimų, tačiau veltui. Nacių propaganda ir įtaka regione padėtį vis blogino. Lietuvai neliko nieko kito, kaip tik sutikti su Vokietijos reikalavimais. Karo padėtis ir cenzūra buvo panaikintos lapkričio 1 d.
Ministrų kabineto pirmininko Vlado Mirono vyriausybė nieko negalėjo padaryti prieš nacistinės savivaldos Klaipėdos krašte sudarymą. Vyriausybė taip pat nebandė imtis jokių ryžtingų priemonių prieš nacistinių organizacijų veiklą.
Ultimatumo paskelbimas
Lietuvos valdžią pasiekė gandai, kad Vokietija kuria planus užgrobti Klaipėdos kraštą. Kaip tik tuo metu, iš Popiežiaus Pijaus XII inauguracijos grįžtantis Lietuvos užsienio reikalų ministras Juozas Urbšys sustojo Berlyne, kad išsiaiškintų viską apie tuos gandus. 1939 m. kovo 20 d. Joachimas fon Ribentropas susitiko su J. Urbšiu ir Lietuvai paskelbė ultimatumą, kuriuo buvo pareikalauta prie Rytų Prūsijos prijungti Klaipėdos kraštą, grasinant karine jėga. J. Urbšys perdavė informaciją Lietuvos vyriausybei. Vokietija leido suprasti, kad ji panaudos jėgą, jeigu Lietuva nepasirašys ultimatumo. Buvo aišku, kad bet kokie vokiečių nuostoliai tik pablogintų esama padėtį ir galėtų kainuoti nepriklausomybę.
Lietuva slaptai įspėjo 4 Klaipėdos konvencijos signatarus, kadangi be jų sutikimo negalėjo perduoti Klaipėdos krašto, tačiau jokio atsako nesulaukė. Prancūzija ir Didžioji Britanija laikėsi neutralumo politikos, nors ir palaikė Lietuvą, o Italija ir Japonija palaikė Vokietijos interesus. D. Britanija elgėsi taip pat kaip ir per Sudetų krašto krizę ir ketino toliau nuolaidžiauti Hitleriui, jei šis užpultų Lietuvą. Sovietų Sąjunga, nors ir palaikė Lietuvos interesus, nenorėjo bloginti padėties su Vokietija, su kuria stengėsi užvesti derybas dėl sąjungos. Kadangi JAV į Europos reikalus tada nesikišo, Lietuvai, neturinčiai jokios tarptautinės paramos, neliko nieko kito, kaip tik priimti ultimatumą.
Ultimatumas niekada nebuvo surašytas ant popieriaus ir neturėjo konkretaus termino, dėl ko kai kurie istorikai sumenkina jo reikšmę, apibūdindami jį kaip paprastas sąlygas ir reikalavimus.