Vila_d'Estė
Apatinis aukštas
Aukšte, esančiame po asmeniniais kardinolo apartamentais, yra daugybė kambarių, kurių kiekvienas dekoruotas tam tikra tema, iš kurių visos yra susijusios su gamta, mitologija ir vandeniu. Kambariai yra mažiau oficialūs nei aukščiau esantys kardinolo apartamentai. Šie kambariai buvo naudojami privačioms kardinolo gyvenimo progoms – klausytis muzikos ar poezijos, pokalbiams, skaitymams ir religiniams apmąstymams. Juos pasiekti galima dideliais iškilmingais laiptais, kurie nusileidžia iš kiemo pusės ir yra sujungti vienas su kitu ilgu siauru koridoriumi aukštomis skliautinėmis lubomis, į kurias šviesa patenka iš daugybės angų, atsiveriančių į aukščiau esantį kiemą. Koridoriaus lubas puošia XVI a. pabaigos mozaikos, vaizduojančios spalvingų paukščių apgyvendintą pergolę, todėl koridorius atrodo kaip sodo dalis. Koridoriuje taip pat yra trys įmantrūs kaimiško stiliaus fontanai, kuriuose yra miniatiūrinės nišos, įrėmintos kolonomis ir frontonais. Nojaus salėje, kaip ir kituose kambariuose tame pačiame aukšte, sienos yra padengtos freskomis, sukurtomis taip, kad būtų panašios į gobelenus. Freskose susipina klasikinių peizažų scenos su kitos tematikos scenomis. Ši salė datuojama 1571 m., ir, manoma, buvo įrengta vilos puošybos pabaigoje. Laikoma, kad Džirolamas Mucianis, kuris garsėjo panašiomis Venecijos peizažų scenomis, yra šios salės freskų autorius. Pagrindinės vaizduojamos scenos yra „Keturi metų laikai“, apdairumo ir nuosaikumo alegorijos, bei Nojaus scena su arka netrukus po to, kai ji nusileido ant Ararato kalno, tam, kad sudarytų susitarimą su Dievu. Baltasis erelis, d’Estė šeimos simbolis, yra aiškiai parodytas besileidžiantis iš arkos. Kito kambario, Mozės salės, lubų centre yra freska, vaizduojanti, kaip Mozė lazdele trenkia į uolą ir neša vandenį Izraelio žmonėms. Tai yra aliuzija į kardinolą, kuris atnešė vandenį į vilos sodus, padarydamas kanalus per uolas. Kitose lubų plokštelėse rodomos Mozės gyvenimo scenos, hidra su septyniomis galvomis, Ercolės I d’Estė, Ipolito protėvio, šeimos herbas ir fantastiniai peizažai. Iš pradžių Veneros salės centre buvo didelis fontanas su dirbtiniu skardžiu ir tinku įrėminta niša. Fontane buvo vandens dubuo ir klasikinė miegančios Veneros statula. Tačiau XIX a. dubuo buvo pašalintas, o Venera, kuri taip pat buvo pašalinta po kardinolo mirties, pakeista dviem naujomis Taikos ir Religijos statulomis, vaizduojančiomis sceną Lurdo grotoje. Originalios terakotos grindys vis dar yra šioje salėje, o ant jų pavaizduotas d’Estė šeimos baltasis erelis. Vienintelė kita kambario puošmena – ant lubų esantis XVII a. paveikslas vaizduojantis angelus, siūlančius Venerai gėles. Pirmąją ir Antrąją Tiburtino sales vienu metu kūrė dailininkų komanda, vadovaujama Čėzario Nėbijos. Salės buvo įrengtos iki 1569 m., o jos abi turi bendrą išplanavimą. Kambarių sienos padengtos architektūriniais elementais, įskaitant kolonas ir duris, įmantriai dažytus lipdinius bei skulptūrinius elementus. Erdves tarp architektūros elementų užpildo gėlių piešiniai kartu su medaliais, kaukėmis ir kitomis emblemomis. Dviejų kambarių apdaila vaizduoja pasakojimus iš mitologijos ir Tiburtino regiono, kuriame stovi vila, istorijos. Pagrindinė Antrosios Tiburtino salės tema – Albunėjos istorija: pasak mitologijos, karalienė Ino buvo Junonos nubausta už tai, kad užaugino jauną Bakchą. Kad išvengtų savo vyro Atamanto pamišimo, kurį jam pasiuntė Junona, Venera ir Neptūnas pavertė ją jūros deive Leukotėja. Ji keliavo į Italiją, kur gyveno Tiburtino miškuose, skelbdama pranašystes ir pranašaudama Kristaus gimimą. Kita kambaryje iliustruota Tiburtino legenda yra apie karalių Anjų, kuris persekiojo savo dukters Kloris pagrobėją Merkurijų ir paskendo jo vardu pavadintoje Anjenės upėje, kuri tiekia vandenį vilos fontanams. Kitose kambario freskose yra vaizduojama Sibilė, karalius Anjus ir Anjenės upė, kartu su Apolono triumfu. Pirmoji Tiburtino salė vaizduoja trijų graikų brolių Tiburto, Koro ir Katilo, kurie nugalėjo sikulus ir pastatė naują miestą Tiburą (dabar Tivolis), istoriją. Kaip ir kiti regiono įkūrimo įvykiai, jų mūšis vaizduojamas centrinėje lubų freskoje. Kita kambario puošmena yra dešimtasis Heraklio žygdarbis, kuomet jis pavagia vertingą galvijų bandą. Jį išgelbėjęs Dzeusas apmėto savo priešus akmenimis. Kambaryje taip pat vaizduojamos dievų ir deivių poros: Vulkanas ir Venera, Jupiteris ir Junona, Apolonas su Diana ir Bakchas su Kirke. Viena iš sienų yra ovalo formos fontano, kurį Ipolitas statė tuo metu, kai buvo dekoruotas kambarys, iliustracija. Fontano salėje kardinolas Ipolitas priimdavo svečius, atvykusius per žemiau esantį sodą, taip pat rengdavo koncertus ir kitus meninius renginius. Patalpa buvo įrenginėjama tarp 1565 m. ir 1570 m., tikriausiai Džirolamo Muciano ir jo menininkų komandos. Centrinis salės elementas – fontanas, esantis prie sienos, papuoštas įvairiaspalve keramika ir skulptūromis, inkrustuotas stiklo gabalėliais, jūros kriauklėmis ir brangakmeniais, vainikuotas d’Estė šeimos baltojo erelio. Fontaną 1568 m. užbaigė Paolas Kalandrinas. Fontano dubuo yra pastatytas ant dviejų akmeninių delfinų. Centrinės nišos reljefai vaizduoja Tiburtino akropolio fontaną ir Sibilės šventyklą. Ant kitų sienų – namo ir nebaigto įrengti sodo bei fontanų atvaizdai, o priešingoje sienoje – nedidelė Ipolito vilos Romoje, ant Kvirinalo kalvos, dabar esančios Italijos prezidento rezidencijos, fontano iliustracija. Paveikslai ant lubų skirti mitologijos scenoms. Kiekviename lubų kampe yra skirtingų dievų ir deivių portretai. Sakoma, kad Merkurijaus paveikslas yra nutapytas pagal Dž. Muciano autoportretą. Centrinėje lubų freskoje pavaizduotas „Dievų sinodas“, o centre Jupiteris, apsuptas visų Olimpo dievų. Freska sukurta pagal panašų Rafaelio darbą „Psichės lodžija“, esantį Farnezinos viloje. Salė jungiasi su lodžija, o iš jos laiptai leidžiasi į sodą. Heraklio salė datuojama 1565–1566 m. ir taip pat buvo įrengta Dž. Muciano. Paveikslai ant lubų vaizduoja aštuonis Heraklio žygdarbius, apsuptus kraštovaizdžių, senovės architektūros, malonės ir dorybių vaizdų. Centriniame lubų paveiksle pavaizduotas Heraklis, kurį dievai priima į Olimpą. Bajorų salė buvo kito menininko Federiko Dzukario ir jo tapytojų komandos darbas. Centrinė lubų freska vaizduoja „bajorus soste tarp laisvumo ir dosnumo“. Sienas puošia – Platono, Pitagoro, Diogeno Sinopiečio, Sokrato ir kitų klasikinių filosofų, bei vaisingumo deivės Dianos biustai. Ši deivė taip pat turi jai skirtą fontaną sode. Šlovės salę 1566–1577 m. užbaigė Federikas Dzukaris ir aštuoni jo asistentai. Tai romėnų manieristinės tapybos šedevras su tapytomis durų, langų, gobelenų, skulptūrų ir kasdienių kardinolo naudojamų daiktų iliuzijomis. Centrinis lubų paveikslas „Šlovės alegorija“ yra dingęs. Vis dėlto salėje liko kiti paveikslai, vaidzuojantys alegorines dorybes, keturis metų laikus, religiją, didybę, sėkmę ir laiką. Medžioklės salė buvo įrengta vėliau nei kitos vilos patalpos – XVI a. pabaigoje arba XVII a. pradžioje, ir yra kitokio stiliaus nei kitos vilos salės. Joje yra vaizduojamos medžioklės scenos, kaimo kraštovaizdžiai, medžioklės trofėjai ir jūrų mūšių scenos. Iš salės į sodą nusileidžia travertino akmens laiptai, vadinami „sraigių laiptais“. Visiškai pastatyti ir įrengti Ipolito apartamentai buvo baigti 1572 m., kai Ipolitas gulėjo mirties patale.