cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bizantija
VI a. Justinianas ir jo įpėdiniai
Justiniano įpėdinis Justinas II atsisakė mokėti duoklę persams. Tuo metu germanai lombardai įsiveržė į Italiją ir šimtmečio pabaigoje Bizantijai priklausė tik trečdalis Italijos. Justino įpėdinis Tiberijus I mokėjo duoklę avarams ir kariavo su persais. Nors Tiberijaus generolas Mauricijus sėkmingai kariavo Rytų fronte, duoklė nesulaikė avarų. Jie užėmė Balkanų tvirtovę Sirmijų 582 m., o turkai pradėjo veržtis pro Dunojų. Mauricijus, tapęs imperatoriumi, sudarė taiką su Sasanidų imperatoriumi Khosrau II, gavęs praėjimą į Armėniją, ir 602 m. išvijo slavus ir avarus iš Balkanų.
Siaurėjančios sienos
Kai Fokas nužudė Mauricijų, Chosrovas II pasinaudojo tuo kaip pretekstu užimti Mesopotamiją. Fokas buvo nepopuliarus valdovas, kurį Bizantijos šaltiniai vadino „tironu“, o Senatas nuolat rengė sąmokslus prieš jį. Galiausiai 610 m. Heraklėjas nuvertė Foką, atplaukęs į Konstantinopolį iš Kartaginos su ikona, pritvirtinta laivo priekyje. Heraklėjui tapus imperatoriumi Sasanidai buvo giliai įsiveržę į Mažąją Aziją, užėmę Damaską ir Jeruzalę, bei išgabenę Tikrąjį Kryžių į Ktesifoną. Heraklėjaus kontrataka buvo panaši į šventąjį karą, o acheiropoietos Kristaus atvaizdai buvo gabenami kaip karinės vėliavos. Be to kai Konstantinopolis buvo išgelbėtas nuo avarų apgulties 626 m., buvo tikima, jog už pergalę reikia dėkoti Šventos Mergelės relikvijoms, kurias patriarchas Sergijus liepė nešti aplink sienas. Pagrindinės Sasanidų pajėgos buvo nugalėtos Ninevės mūšyje 627 m., o 629 m. Tikrasis Kryžius buvo su didinga ceremonija nugabentas į Jeruzalę. Karas susilpnino Bizantiją ir Sasanidų imperiją, o tuo pasinaudojo arabai, kurie po kelerių metų pradėjo puldinėti abi imperijas. Bizantija buvo sutriuškinta Jarmuko mūšyje 636 m., o Ktesifonas krito 634 m. thumb|left|200px|Bizantijos imperija 650 m.; tuo metu ji buvo praradusi visas provincijas Afrikoje išskyrus Kartaginą.
Arabai, užėmę Siriją ir Levantą, puldinėjo Anatoliją ir tarp 674 m. ir 678 m. apgulė patį Konstantinopolį. Arabų laivynas buvo atmuštas panaudojus graikišką ugnį ir tarp imperijos bei kalifato buvo sudaryta 30 metų paliaubų sutartis. Tačiau Anatolijos puldinėjimai nesustojo ir todėl nusmuko klasikinė miesto kultūra, nes gyventojai užsidarė už mažesnių itvirtintų miesto sienų arba persikėlė į artimiausias tvirtoves. Vakuumą, atsiradusį dingus civilinėms pusiau autonominėms institucijoms, užpildė temų sistema, kuri dalino Anatoliją į provincijas pagal ten esančias armijas, kurios perėmė civilinę valdžią ir tiesiogiai atsakė imperatoriui. Šios sistemos šaknys yra priemonėse, kurių ėmėsi Heraklėjas, bet VII a. tai tapo nauja imperijos valdymo sistema. right|thumb|Graikų ugnis pirmąkart buvo panaudota per Bizantijos-arabų karus (iš Madrid Skylitzes, Biblioteca Nacional de España, [[Madridas).]]
Atitraukus didelį kiekį karių iš Balkanų kautis su persais, o vėliau su arabais, atsivėrė duris slavų ekspancijai į pusiasalį, tad regiono miestai kaip ir Anatolijoje sumažėjo iki tvirtovių dydžio. Apie 670 m. chazarai nustūmė bulgarus į pietus nuo Dunojaus, o 680 m. Bizantijos pajėgos, pasiųstos išvyti naujakurius, buvo nugalėtos. Kitais metais Konstantinas IV pasirašė taikos sutartį su bulgarų chanu Asparuchu ir nauja bulgarų valstybė pradėjo valdyti visas slavų gentis, kurios teoriškai pripažino Bizantijos valdžią. 687–688 m. imperatorius Justinianas II surengė ekspediciją prieš slavus ir bulgarus ir gan daug pasiekė, nors faktas, jog grįždamas jis turėjo išsikovoti kelią per Trakiją į Makedoniją, rodo, kad smuko Bizantijos įtaka šiaurės Balkanuose.
Paskutinis Heraklėjų imperatorius Justinianas II bandė palaužti miesto aristokratiją dideliais mokesčiais ir į svarbius administracinius postus skirdamas „pašaliečius“. Po perversmo 695 m. jis pabėgo pas chazarus, vėliau pas bulgarus. 705 m. jis grįžo į Konstantinopolį su bulgarų chano Tervelo armija, atgavo sostą ir pradėjo persekioti priešus. Po paskutinio perversmo 711 m., kurį vėl sukėlė miesto aristokratija, Heraklijų dinastija baigėsi. thumb|310px|Bizantijos imperija [[Leonui III tapus imperatoriumi apie 717 m. Dryžuota sritis rodo arabų puldinėjamas žemes]]
Leonas III atmušė arabų išpuolį 718 m. ir pasiekė didelę pergalę prieš juos 740 m. Be to jis reorganizavo ir sustiprino temas Mažojoje Azijoje. Jo įpėdinis Konstantinas V pasiekė svarbių pergalų Šiaurės Sirijoje ir palaužė bulgarų jėgą.
IX a. pradžioje arabai užėmė Kretą ir sėkmingai puolė Siciliją, bet 863 m. rugsėjo 3 d. generolas Petronas nugalėjo Melitenės emyrą. Vadovaujant Krumui atsinaujino bulgarų pavojus, bet 814 m. Krumo sūnus Omortagas pasirašė taikos sutartį su Bizantija.
VIII–IX a. buvo daugybė religinių nesutarimų dėl ikonoklazmo. Leonas ir Konstantinas uždraudė ikonas ir kilo ikonodulų (ikonų remėjų) maištai visoje imperijoje. Imperatorienės Irenos pastangomis susirinko Antrasis Nikėjos susirinkimas 787 m. ir patvirtino, jog ikonos turi būti gerbiamos, bet negarbinamos. Sakoma, kad Irena siekė susituokti su Karoliu Didžiuoju, bet, pasak Teofano Išpažinėjo, tam sutrukdė jos favoritas Etijus. 813 m. Leonas IV Armėnas atgaivino ikonoklazmą, bet imperatorienė Teodora su patriarcho Metodijaus pagalba vėl jį panaikino 843 m. Ikonoklazmas buvo svarbus veiksnys Rytų ir Vakarų susvetimėjime, kuris sustiprėjo po Fotijaus schizmos, kai popiežius Mikalojus I pasipriešino Fotijaus paskyrimui patriarchu.
Makedonų dinastija ir Atgimimas
Iki 867 m. Bizantija sutvirtino savo pozicijas Rytuose ir Vakaruose, o dėl gynybinės sistemos efektyvumo imperatoriai planavo pradėti Rytų užkariavimą.
Užkariavimus lydėjo permaininga sėkmė. Po laikino Kretos susigrąžinimo sekė (843 m.) sekė triuškinantis pralaimėjimas Bosfore, o imperatoriai nesugebėjo sutrukdyti arabams užkariauti Siciliją (827–902 m.). Naudodami dabartinę Tuniso teritoriją kaip atraminę bazę, musulmonai užėmė Palermą 831 m., Mesiną 842 m., Eną 859 m., Sirakūzus 878 m., Kataniją 900 m., o paskutinę bizantiečių citadelę, Taorminos tvirtovę 902 m.
Šiuos praradimus kompensavo pergalinga ekspedicija į Damietą Egipte 856 m., pergalė prieš Melitenės emyrą 863 m., imperatoriaus valdžios sutvirtinimas Dalmatijoje 867 m. ir Bazilijaus I puolimas Eufrato kryptimi apie 870 m. Nors padėtis Sicilijoje prastėjo, Bazilijus I gerai tvarkėsi pietinėje Italijoje, kur bizantiečiai valdė dar 200 metų.
904 m. imperiją ištiko nelaimė: antrą pagal dydį miestą Tesalonikus nusiaubė arabų laivynas, kuriam vadovavo išdavikas. Bizantija sunaikino arabų laivyną 908 m. ir nusiaubė Laodikėjos miestą Sirijoje. Nepaisant keršto Bizantija nesugebėjo suduoti lemtingo smūgio arabams, o jų armija buvo sunaikinta, kai bandė atgauti Kretą 911 m.
Situacija prie sienos su arabais buvo nepastovi: Bizantija puldavo arba gindavosi. Variagai, pirmąkart užpuolę Konstantinopolį 860 m., buvo naujas iššūkis imperijai. 941 m. jie vėl pasirodė Bosfore, bet šįkart buvo sumušti. Tai rodo pagerėjusią karinę situaciją, nes 907 m. nuo jų vos ne vos buvo apsiginta diplomatinmėm priemonėmis. Variagų nugalėtojas buvo garsus generolas Jonas Kourkouas, kuris tesė puolimą su svarbiomis pergalėmis Mesopotamijoje 943 m., kurių didžiausia reikšmė buvo Edesos atgavimas 944 m., kuris Bizantijoje buvo ypač švenčiamas, nes buvo atgautas garbinamas Mandilionas.
Kariai imperatoriai Nikeforas II Fokas (valdė 963–969 m.) ir Jonas I Cimiskis (969–976 m.) užėmė dalį Sirijos, sumušė šiaurės vakarų Irako emyrus, atgavo Kretą ir Kiprą. Vienu metu net atrodė, jog Jono armija gali užimti Jeruzalę toli pietuose. Alepo emyratas ir jo kaimynai tapo Bizantijos vasalais, o didžiausią grėsmę kėlė Fatimidų valdomas Egiptas. Paskutinė arabų grėsmė Bizantijai buvo pašalinta, kai Bazilijus II su 40 tūkst. raitelių juos sumušė Sirijoje. Esant daugybei resursų ir po pergalių prieš bulgarus ir arabus, Bazilijus II planavo atgauti Siciliją. Po jo mirties 1025 m. ekspedicija buvo surengta tik praėjus 15 metų ir nors iš pradžių sekėsi gerai, Bizantija nedaug pasiekė.
thumb|left|200px|Imperatorius Bazilijus II (976–1025 m.) Tradicinės grumtynės su Šventuoju sostu tęsėsi, o klausimas, kam turi priklausyti nesenai apkrikštyta Bulgarija, tik dar labiau supriešino Bizantiją ir Vatikaną. Tai sukėlė galingo caro Simeono I invaziją 894 m., kuri buvo atmušta Bizantijos diplomatijos dėka ir vengrams atėjus į pagalbą. Tačiau Bizantijos imperija buvo nugalėta Bulgarofigono mūšyje 896 m. ir privalėjo bulgarams mokėti kasmetinę duoklę. Vėliau 912 m. Simeonas privertė bizantiečius jam suteikti Bulgarijos bazilėjo karūną, o Konstantinas VII turėjo vesti vieną iš jo dukterų. Kai maištas Konstantinopolyje sutrukdė jo dinastiniams projektams, jis vėl įsiveržė į Trakiją ir užėmė Adrianopolį.
Didelė ekspedicija, vadovaujama Leono Foko ir Romano I baigėsi katastrofa Archialo mūšyje 917 m. ir kitais metais bulgarai niokojo šiaurinę Graikiją iki Korinto. Adrianopolis vėl buvo užimtas 923 m., o 924 m. bulgarai apgulė Konstantinopolį. Situacija Balkanuose pasitaisė tik po Simeono mirties 927 m. thumb|Imperija Bazilijaus II laikais Valdant Bazilijui II (976–1025 m.), bulgarai, atiminėję žemes iš Bizantijos nuo pat atvykimo prieš tris šimtus metų, tapo kasmetinių Bizantijos armijos ekspedicijų taikiniu. Karas tęsėsi beveik 20 metų, bet Kleidono mūšyje bulgarai buvo visiškai sumušti. Bulgarijos armija buvo paimta į nelaisvę ir sakoma, kad 99 kariai iš 100 buvo apakinti, o šimtajam buvo palikta viena akis, kad jis parvestų juos namo. Kai caras Samuilas pamatė savo kadaise puikios armijos likučius mirė nuo šoko. 1018 m. Bulgarija pasidavė ir tapo imperijos dalimi. Po šios pergalės pirmąkart nuo Heraklėjo laikų Bizantijos siena vėl ėjo palei Dunojų.
800–1100 m. Bizantija užmezgė painius santykius su Kijevo Rusia, nauja valstybe, atsiradusia į šiaurę nuo Juodosios jūros.
Bizantijos imperija greitai tapo pagrindiniu Kijevo Rusios prekybos ir kultūros partneriu. Po Rusios krikšto Vladimiras Didysis pasikvietė architektus ir menininkus, kad jie pastatytų katedras ir bažnyčias visoje šalyje, taip sustiprindamas Bizantijos įtaką.
Kijevo princesės dažnai tekėdavo už imperatoriškosios šeimos narių, o jos armijos tarnaudavo imperijai. Iš tų armijų garsiausia buvo Vladimiro Didžiojo Bizantijai padovanota Variagų Sargyba, narsūs skandinavų samdiniai.
Šie santykiai ne visada buvo draugiški. Per tris šimtus metų keli Bizantijos miestai keliskart buvo nusiaubti Rusios armijų. Kijevo Rusia niekada nekėlė rimtos grėsmės Bizantijai, o tie antpuoliai buvo tik priemonė priversti imperiją pasirašyti vis palankesnes prekybos sutartis. Konstantinopolis tuo pat metu kiršino Kijevo Rusią, Bulgariją ir Lenkiją tarpusavyje.
Krizė ir suirimas
thumb|385px|Imperijos žemėlapis 1076 m. Bizantiją ištiko sunkumų laikotarpis dėl temų sistemos nepaisymo ir nesirūpinimo armija. Nikeforas II, Jonas I Cimiskis ir Bazilijus II pakeitė armiją iš greitai reaguojančios, daugiausiai gynybinės, sudarytos iš civilių į profesionalią, žygiuojančią, kurioje vis daugiau buvo samdinių. Samdiniai buvo brangūs ir kai X a. išnyko invazijos grėsmė, nebuvo reikalo išlaikyti didelių įgulų ir brangių tvirtovių. Po mirties Bazilijus II paliko pilną iždą, bet nepasirūpino įpėdiniu. Nė vienas iš pirmųjų jo įpėdinių neturėjo tokio politinio ir karinio talento ir imperijos valdymas vis labiau perėjo į civilių rankas. Pastangos atgaivinti Bizantijos ekonomiką tik sukėlė infliaciją ir nuvertino auksines monetas. Į armiją buvo žiūrima kaip į nereikalingas išlaidas ir politinę grėsmę.
Tuo pat metu imperija susidūrė su nauju ambicingu priešu. Bizantijos provinciją pietų Italijoje užpuolė normanai, atvykę į Italiją XI a. Romos ir Konstantinopolio nesutarimų laikotarpiu, kuris baigėsi 1054 m. Rytų-Vakarų schizma, normanai lėtai, bet užtikrintai veržėsi į Bizantijos teritoriją.
Tačiau didžiausia nelaimė kilo Mažojoje Azijoje. Seldžiukai turkai pirmąkart pasiuntė žvalgus per Bizantijos sieną į Armėniją 1065 ir 1067 m. Dėl kritiškos padėties Anatolijos karinė aristokratija susitelkė ir išrinko Romaną IV iš savo tarpo imperatoriumi 1068 m. 1071 m. Romanas surinko didelę armiją, kad priverstų seldžiukus turkus kautis. Manzikerto mūšyje Romaną IV ne tik netikėtai nugalėjo sultonas Alp Arslanas, bet ir paėmė į nelaisvę. Sultonas su juo elgėsi pagarbiai ir iš bizantiečių nereikalavo griežtų sąlygų. Tačiau Konstantinopolyje įvyko perversmas Michael Doukas naudai, o jam priešinosi Nikephoros Bryennios ir Nikephoros Botaneiates. Iki 1081 m. Seldžiukai turkai valdė beveik visą Anatoliją nuo Armėnijos iki Bitinijos ir įkūrė savo sostinę Nikėjoje.
Aleksijus I ir Pirmasis Kryžiaus žygis
right|thumb|Bizantijos imperija ir Rumo sultonatas prieš Kryžiaus žygius. Po Manzikerto mūšio Komninų dinastijos pastangomis Bizantija iš dalies atsigavo. Pirmasis dinastijos imperatorius buvo Izaokas I (valdė 1057–1059 m.), o antrasis – Aleksijus I (valdė 1081–1118 m.). Valdymo pradžioje Aleksijus patyrė stiprią Robert Guiscard ir jo sūnaus Bohemundo iš Taranto vadovaujamų normanų ataką, kai jie užėmė Dirachiumą ir Korfu bei apgulė Larisos miestą Tesalijoje. Robert Guiscard mirtis 1085 m. trumpam atitolino normanų problemą. Kitais metais mirė seldžiukų sultonas ir sultonatą sudraskė vidinės rietenos. Savo paties jėgomis Aleksijus nugalėjo pečenegus: jie buvo netikėtai užpulti ir nugalėti Levouniono mūšyje 1091 m. balandžio 28 d.
Pasiekęs stabilumą Vakaruose Aleksijus nukreipė dėmesį į dideles ekonomines problemas ir imperijos tradicinės gynybos suirimą. Tačiau jis vis dar neturėjo pakankamai karių atgauti prarastas žemes Mažojoje Azijoje ar kariauti su Seldžiukais. 1095 m. Piacenzos susirinkime Aleksijaus pasiuntiniai teigė popiežiui Urbonui II Rytų krikščionių kančias ir akcentavo, kad be Vakarų pagalbos jie toliau turės kentėti musulmonų valdžioje. Urbonas manė, jog Aleksijaus prašymas yra dviguba galimybė sustiprinti Vakarų galią ir sustiprinti popiežiaus autoritetą. 1095 m. lapkričio 27 d. Urbonas II sušaukė Klermono susirinkimą, kuriame skatino susirinkusius kautis po kryžiumi ir atimti iš musulmonų Jeruzalę bei Artimuosius Rytus. Tai susilaukė milžiniško atsako Vakarų Europoje. thumb|left|Viduramžių manuskriptas, vaizduojantis Jeruzalės užėmimą Pirmojo Kryžiaus žygio metu.
Jonas II, Manuilas I ir Antrasis Kryžiaus žygis
Aleksijaus sūnus Jonas II valdė Bizantiją 1118–1143 m. Jis buvo religingas ir pasišventęs imperatorius, norėjęs panaikinti žalą imperijai, kurią padarė Manzikerto mūšis. Jonas II buvo plačiai žinomas dėl dievobaimingumo ir nuosaikaus bei teisingo valdymo tais laikais, kai žiaurumas buvo įprastas. Todėl jis vadinamas Bizantijos Marku Aurelijumi. Per dvidešimt penkis valdymo metus Jonas sudarė sąjungą su Šventąja Romos imperija, užtikrintai nugalėjo pečenegus Berojos mūšyje ir asmeniškai vadovavo daugelyje žygių prieš turkus Mažojoje Azijoje. Jono II kampanijos pakeitė jėgų balansą Rytuose: dabar turkai turėjo gintis, o Bizantija atgavo daugybę žemių. Jis pašalino vengrų ir serbų grėsmę apie 1120 m., o 1130 m. sudarė sąjungą su vokiečių imperatoriumi Lotaru III prieš normanų karalių Rodžerį II iš Sicilijos. Valdymo pabaigoje jis nukreipė savo dėmesį į Rytus. Jonas II nugalėjo Danišmendų emyratą Melitenėje, susigražino Kilikiją, o Reimondą Puatje, Antiochijos princą, padarė savo vasalu. Norėdamas parodyti, jog Bizantijos imperatorius yra Krikščionių pasaulio lyderis, Jonas II žygiavo į Šventąją žeme su jungtinėm Bizantijos ir Kryžiuočių valstybių pajėgom. Tačiau nepaisant energingai pradėto žygio jis buvo nesėkmingas dėl kryžiuočių išdavystės. 1142 m. Jonas II sugrįžo pakartotinai pareikšti savo teises į Antiochiją, bet 1143 m. pavasarį žuvo medžioklės metu. Reimondas užpuolė Kilikiją, bet buvo nugalėtas ir priverstas vykti į Kontstantinopolį prašyti naujo imperatoriaus atleidimo. thumb|310px|Bizantijos imperija pažymėta violetine spalva apie 1180 m., Komninų valdymo pabaigoje.
Jonas II pasirinko savo įpėdiniu ketvirtą sūnų Manuilą I, kuris agresyviai kovėsi su kaimynais Rytuose ir Vakaruose. Palestinoje jis tapo Jeruzalės karalystės sąjungininku ir pasiuntė didelį laivyną per bendrą invaziją į Fatimidų Egiptą. Manuilas užtikrino Bizantijos dominavimą Kryžiuočių valstybėse sutarčių su Antiochijos princu Reinaldu ir Jeruzalės karaliumi Amalriku dėka. Norėdamas atstatyti Bizantijos valdžią pietiniuose Italijos uostuose jis pasiuntė ekspediciją 1155 m., bet dėl nesutarimų koalicijoje ji buvo nesėkminga. Po to Manuilo armija sėkmingai įsiveržė į Vengrijos karalystę ir nugalėjo ją Sirmuilo mūšyje 1167 m. Apie 1168 m. beveik visas rytinis Adrijos krantas buvo Manuilo rankose. Manuilas sudarė keletą sąjungų su popiežiumi ir Vakarų karalystėmis ir sutramdė Antrojo Kryžiaus žygio dalyvius, kai jie keliavo pro jo imperiją.
Tačiau Rytuose turkai nugalėjo Manuilą Myriokefalono mūšyje 1176 m. Bizantija greit atsigavo ir kitais metais vėl nugalėjo turkus. Bizantijos generolas Jonas Vatatzes, nugalėjęs turkus Hyeliono ir Leimocheiro mūšyje, ne tik vedėsi karius iš sostinės, bet daug jų surinko pakeliui, o tai ženklas, jog Bizantijos armija išliko stipri, o gynybinė programa veikia.
Angelų dinastija
Po Manuilo mirties 1180 m. rugsėjo 24 d. imperatoriumi tapo jo 11 metų sūnus Aleksijus II Komninas. Jis visiškai nesugebėjo valdyti, bet jo valdymas labiausiai buvo nepopuliarus dėl jo motinos Marijos iš Antiochijos ir jos prancūziškos kilmės. Galiausiai Andronikas I Komninas, Aleksijaus I anūkas sukėlė maištą ir sugebėjo jį nuversti per kruviną pučą. Pasinaudodamas savo gera išvaizda ir dideliu populiarumu armijoje jis nužygiavo į Konstantinopolį 1182 m. rugpjūtį ir ten sukėlė skerdynes. Susidorojęs su politiniais priešininkais 1183 m. rugsėjį jis tapo antruoju imperatoriumi ir atsikratė Aleksijaus II bei pasisavino jo 12 metų žmoną Agnę Prancūzaitę.
Andronikas gerai pradėjo savo valdymą: istorikai ypač giria priemones, kurių jis ėmėsi reformuojant imperijos valdymą. Pasak George Ostrogorsky, Andronikas buvo pasiryžęs sunaikinti korupciją: nustota prekiauti postais, į juos buvo skiriama pagal nuopelnus, o ne favoritizmą, jiems buvo mokamas adekvatus atlyginimas, jog nekiltų noras paimti kyšį. Provincijose jo reforma pasiekė greitą ir žymų pagerėjimą. Aristokratai jo nekentė, o pats Andronikas tapo nestabiliu: dažnėjo smurtas ir egzekucijos, jo valdymas virto teroru. Atrodo Andronikas siekė sunaikinti visą aristokratiją. Kova su aristokratija virto skerdynėmis, kai imperatorius vis dažniau naudojo smurtą, kad išsaugotų valdžią.
Nepaisant karinės patirties Andronikas nesusitvarkė su Izaoku Komninu Kipriečiu, Bela III, kuris sugrąžino Kroatijos teritoriją Vengrijai ir Stefanu Nemanja, paskelbusiu Serbijos nepriklausomybę nuo Bizantijos. Bet nė vienas iš šių nemalonumų neprilygo Viljamo II Siciliečio invazijai su 300 laivų ir 80 tūkst žmonių 1185 m. Andronikas sutelkė mažą 100 laivų flotilę apginti sostinę, o kitais imperijos gyventojais nesirūpino. Galiausiai jį nuvertė Izaokas II Angelas, išgyvenęs imperatoriaus bandymą jį nužudyti. Su žmonių pagalba jis užėmė sostą ir nužudė Androniką. right|thumb|Ikonijaus užėmimas per Trečią Kryžiau žygį.
Valdant Izaokui II ir jo broliui Aleksijui III, sužlugo imperijos centralizuota valdžia ir gynyba. Nors normanai buvo išvyti iš Graikijos, 1186 m. valachai ir bulgarai pradėjo maištą po kurio buvo įkurta Antroji Bulgarijos imperija. Angelų vidaus politikai buvo būdingas iždo iššvaistymas ir bloga fiskalinė politika. Labai nusilpo Bizantijos autoritetas, o centrinės valdžios vakuumas skatino susiskaldymą. Yra įrodymų, kad Komninų palikuonys įkūrė pusiau nepriklausomą Trapezundo valstybę prieš 1204 m.
Ketvirtasis Kryžiaus žygis
thumb|left|Kryžiuočių įžengimas į Konstantinopolį, [[Eugène Delacroix paveikslas (1840 m. Luvras, Paryžius)]]
1198 m. popiežius Inocentas III per legatus ir laiškus pranešė apie naują kryžiaus žygį. Šiuo žygiu buvo ketinta užkariauti Egiptą, galingiausią arabų valstybę Levante. Kryžiuočių armija atvykusi į Veneciją 1202 m. vasarą buvo mažesnė nei tikėtasi, be to nebuvo pinigų sumokėti venecijiečiams, kurių laivynas buvo nusamdytas nugabenti į Egiptą. Venecijos politika, kuriai vadovavo senas, aklas, bet vis dar ambicingas, dožas Enrico Dandolo, skyrėsi nuo popiežiaus ir kryžiuočių, nes Venecija pelningai prekiavo su Egiptu. Kryžiuočiai sutiko su Venecijos pasiūlymu, jog vietoj užmokesčio padės užimti krikščionišką Zaros miestą Dalmatijoje (kuris sukėlė maištą ir paprašė Vengrijos prieglobsčio 1186 m. ). Miestas krito 1202 m. lapkritį po trumpos apgulties. Inocentas, informuotas apie planą, jį vetavo, bet į jo prieštaravimą nebuvo atkreipta dėmesio. Nenorėdamas pykdyti kryžiuočių jis jiems dalinai atleido, bet ne venecijiečiams.
Po Teobaldo III, Šampanės grafo, mirties, kryžiuočių vadu tapo Boniface Montferrat, Štaufenų Pilypo Švabiečio draugas. Boniface ir Pilypo žmonos buvo iš Bizantijos imperatoriškosios šeimos. Pilypo svainis Aleksijus IV Angelas, apakinto Izaoko II Angelo sūnus, atvyko į Vakarus prašydamas pagalbos ir susisiekė su kryžiuočiais. Aleksijus pasiūlė sujungti Konstantinopolio ir Romos bažnyčias, sumokėti 200 000 sidabro markių ir duoti išteklių, reikalingų nusigauti į Egiptą. Inocentas vėl vetavo planą, bet laiškas į Zarą atvyko, kai laivynas jau buvo išplaukęs.
Kryžiuočiai atvyko į Konstantinopolį 1203 m. vasarą ir Aleksijus III pabėgo iš sostinės. Tačiau Aleksijus IV ir Izaokas II nesugebėjo laikytis pažadų ir juos nuvertė Aleksijus V. Galiausiai kryžiuočiai užėmė miestą 1204 m. balandžio 13 d. Miestas buvo siaubiamas tris dienas. Daugybę neįkainojamų ikonų, reliktų atsidūrė Vakarų Europoje, ypač Venecijoje. Pagal Choniatus prostitutė buvo pasodinta į patriarcho sostą. . Sužinojęs apie tai, Inocentas labai supyko ant kryžiuočių. Tačiau popiežius nekontroliavo situacijos, ypač po to, kai vienas jo legatas savo iniciatyva atleido kryžiuočius nuo priesaikos keliauti į Šventąją Žemę. Kai tvarka buvo atkurta, venecijiečiai ir kryžiuočiai susitarė: buvo įkurta Lotynų imperija, Baldvinas iš Flandrijos tapo imperatoriumi, o venecijietis Thomas Morosini – patriarchu. Žemėms, padalintoms tarp kryžiuočių vadų, nepriklausė visos buvusios Bizantijos valdos. Nikėjoje, Trapezunde ir Epyre toliau valdė bizantijiečiai.
Konstantinopolio susigrąžinimas
thumb|XIII a. pabaigoje ir XIV a. suklestėjo Bizantijos menas ir viena iš garsiausių išlikusių mozaikų yra [[Hagia Sophia, vaizduojanti Kristų Pantokratą, padaryta tuo laikotarpiu.]] thumb|250px|Balkanai ir Mažoji Azija apie 1355 m. Bizantija prarado teritorijas Azijoje, o Epyro teritoriją sumažino Serbija.
Laskaridų dinastijos įkurta Nikėjos imperija atgavo Konstantinopolį 1261 m. ir nugalėjo Epyrą. Valdant Mykolui VIII Paleologui Bizantija patyrė trumpą atgimimą, bet karų nusiaubta imperija nebuvo pajėgi susidoroti su ją apsupusiais priešais. Mykolas atitraukė karius iš Mažosios Azijos ir uždėjo didelius mokesčius valstiečiams, susilaukdamas didelio nepasitenkinimo. Konstantinopolyje buvo baigtos didelės statybos, kad būtų panaikinta Ketvirtojo Kryžiaus žygio žala, bet nieko nebuvo padaryta apsaugoti Mažosios Azijos žemdirbius nuo fanatiškų gazių antpuolių.
Mykolas stengėsi ne išlaikyti pozicijas Mažojoje Azijoje, bet išplėsti imperiją ir čia jį lydėjo trumpalaikė sėkmė. Norėdamas išvengti antro sostinės nusiaubimo jis privertė patriarchą paklusti Romai, o už tai valstiečiai jo ir Konstantinopolio nekentė. Androniko II ir jo anūko Androniko III pastangos buvo paskutinis rimtas bandymas sugrąžinti Bizantijai šlovę. Tačiau tai, jog Andronikas II naudojo samdinius dažnai susilaukdavo blogų pasekmių, ypač kai Katalonų gvardija nusiaubė kaimus.
Osmanų iškilimas ir Konstantinopolio užėmimas
Imperatorius paprašė pagalbos Vakaruose, bet popiežius sutiko padėti tik jei būtų sujungtos stačiatikių ir katalikų bažnyčios. Bažnyčių vienybė buvo svarstoma ir imperatorius pasirašė kelis įsakymus, bet stačiatikių tikintieji ir kunigai priešinosi lotyniškoms apeigoms. Kai kurie kariai atvyko į Konstantinopolį ginti jį nuo musulmonų, bet dauguma Vakarų valdovų nedarė nieko, kai turkai užiminėjo Bizantijos teritorijas.
Tuo metu Konstantinopolis buvo mažai apgyvendintas ir apgriuvęs. Gyventojų skaičius sumažėjo taip stipriai, kad tai greičiau buvo grupė kaimų, apsuptų laukais. 1453 m. balandžio 2 d. sultono 80 tūkst. karių armija pradėjo miesto apgultį. Nepaisant žūtbūtinės gynybos žymiai mažesnių krikščionių pajėgų (7 tūkst., iš kurių 2 tūkst. užsieniečiai ) Konstantinopolis buvo užimtas po dviejų mėnesių apgulties 1453 m. gegužės 29 d. Paskutinis Bizantijos imperatorius Konstantinas XI nusimetė imperatoriškąsias regalijas ir šoko į mūšio sūkurį, kai buvo užimtos miesto sienos.
Pasekmės
thumb|left|140px| 1453 m. Konstantinopolio apgultis (XV a. prancūzų miniatiūra) Mehmedas II užėmė graikų valstybes Mistrą 1460 m. ir Trapezundą 1461 m. Paskutinio imperatoriaus sūnėnas Andrius Paleologas paveldėjo nieko nebereiškiantį Bizantijos imperatoriaus titulą ir jį naudojo nuo 1465 m. iki mirties 1503 m. Iki XV a. pabaigos Osmanų imperija tvirtai užvaldė visą Mažąją Aziją ir didžiąją dalį Balkanų. Mehmedas II ir po jo valdę sultonai laikė save Bizantijos įpėdiniais iki Osmanų imperijos žlugimo XX a. pradžioje. O Dunojaus kunigaikštystės priglaudė stačiatikių pabėgėlius ir kai kuriuos Bizantijos kilminguosius.
Žlugus Bizantijai Ivanas III, Didysis Maskvos kunigaikštis, pasiskelbė Rytų stačiatikių gynėju. Jis buvo vedęs Andriaus seserį Sofiją Paleologę, kurių anūkas Ivanas IV pasiskelbė Rusijos caru. Jo įpėdiniai manė, jog Maskva yra tinkama Romos ir Konstantinopolio įpėdinė. Mintis, jog Rusijos imperija yra Trečioji Roma buvo gyva iki 1917 m. revoliucijos.
Ekonomika
Daugybę amžių Bizantijos ekonomika buvo pažangiausia Europoje ir Viduržemio jūros regione. Europa šiuo atžvilgiu neprilygo Bizantijai iki viduramžių pabaigos. Konstantinopolis buvo svarbiausias prekybos tinklo, apėmusio beveik visą Euraziją ir Šiaurės Afriką, centras. Kai kurie mokslininkai teigia, kad iki atvykstant arabams VII a. Bizantija turėjo galingiausią ekonomiką pasaulyje. Tačiau arabų užkariavimai sukėlė Bizantijai nuosmūkį ir stagnaciją. Konstantino V reformos (apie 765 m.) žymi atgimimo, kuris tęsėsi iki 1204 m., pradžią. Nuo X a. iki XII a. pabaigos Bizantijos imperija atrodė prabangiai ir keliautojai būdavo priblokšti sostinėje sukauptų turtų. Visa tai baigėsi su Ketvirtuoju Kryžiaus žygiu, kuris buvo katastrofa ekonomikai. Paleologai (Palaiologoi), paskutinė imperijos dinastija, bandė atgaivinti ekonomiką, bet vėlyvoji Bizantijos valstybė nepilnai valdė tiek išorines, tiek vidines ekonomikos jėgas. Palaipsniui ji neteko įtakos prekybos modalumui ir kainų mechanizmui, valstybė nebevaldė brangiųjų metalų „nuotėkio“ ir, kai kurių mokslininkų nuomone, netgi monetų kalimo. thumb|right|[[Justinianas II|Justiniano II solidas, antras valdymas, po 705 m.]] Vienas iš svarbiausių imperijos ekonomikos ramsčių buvo prekyba. Audiniai tikriausiai buvo svarbiausia eksporto prekė. Šilkas buvo eksportuotas į Egiptą, buvo pasirodęs Bulgarijoje ir Vakaruose. Valstybė griežtai valdė tarptautinę ir vidaus prekybą ir palaikė monetų leidimo monopoliją. Ji taip pat formaliai kontroliavo palūkanų normą, nustatydavo gildijų ir korporacijų, kuriomis ypač domėjosi, aktyvumo kriterijus. Imperatorius ir jo pareigūnai įsikišdavo krizių metu, kad aprūpintų sostinę maistu ir palaikytų žemą grūdų kainą. Galiausiai vyriausybė surinkdavo perteklių mokesčių forma ir sugrąžindavo į apyvartą per algas valstybės tarnautojams ar investuojant į viešus darbus.
Mokslas, medicina ir teisė
thumb|left|Vienos Dioskurido Materia Medica rankraščio [[frontispisas, kuriame pavaizduoti septyni garsiausi gydytojai.]] Bizantijoje išliko klasikinės Antikos raštai. Todėl visais laikais Bizantijos mokslas buvo artimai susijęs su Antikos filosofija ir metafizika. Paskutiniame imperijos šimtmetyje Bizantijos gramatikai asmeniškai ar raštais perdavė renesanso Italijai senovės graikų gramatikos ir literatūros studijas. Tuo metu Trapezunde buvo mokoma astronomijos ir kitų tiksliųjų mokslų, o medicina domėjosi beveik visi mokslininkai. Teisės srityje Justiano I reformos turėjo smarkią įtaką teisės mokslo evoliucijai, o Leono III Ecloga turėjo įtaką juridinių institucijų formavimuisi slavų pasaulyje.
Religija
thumb|Kaip Konstantinopolio patriarchato visuotinio prestižo išraišką ir simbolį, Justinianas pastatė Dievo Šventos Išminties Bažnyčią, [[Hagia Sophia, kuri buvo užbaigta per ketvertą su puse metų (532–537 m.).]]
Nusmukus Romai ir nuolat esant vidiniams kivirčams kituose rytų patriarchatuose, Konstantinopolio Bažnyčia VI–XI a. buvo turtingiausias ir įtakingiausias krikščionybės centras. Net kai imperija patyrė nuosmukį, Bažnyčia, kaip institucija, turėjo didžiausią įtaką tiek imperijoje, tiek už jos sienų. George Ostrogorsky pažymi:
Vyriausybė ir biurokratija
Bizantijos valstybėje imperatorius buvo vienintelis ir absoliutus valdovas, o jo galia buvo laikoma dieviškos kilmės. VIII a. pabaigoje civilinė administracija, susitelkusi rūmuose, buvo didelio masto galios sutelkimo sostinėje dalis (sakellarios pozicijų sustiprėjimas susijęs su šiuo įvykiu). Svarbiausia to meto reforma buvo temų, kuriose civilinei ir karinei administracijai vadovauja vienas žmogus – strategas (strategos), sukūrimas.
Nepaisant dažno žodžio bizantiškas menkinimo, Bizantijos biurokratija turėjo savybę greitai persitvarkyti pagal imperijos situaciją. Bizantijos titulų ir viršenybės sistema gali paversti rūmų administraciją tvarkinga šiuolaikinių žmonių akyse. Pareigūnai aplink imperatorių buvo surikiuoti pagal griežtą tvarką, o jų rangas priklausė nuo imperatoriaus valios. Rūmuose buvo tikrų administracinių darbų, bet valdžia priklausė individams, o ne pareigybėms. VIII ir IX a. civilinė tarnyba toliau vystėsi link aristokratiškų titulų, bet nuo IX a. civilinė aristokratija turėjo varžytis su kilmingųjų aristokratija. Pagal kai kuriuos Bizantijos vyriausybės tyrinėjimus, XI a. politikoje dominavo civilinių ir karinių pareigūnų varžybos. Tuo metu imperatorius Aleksijas (Alexios) I įvedė svarbias valdymo reformas, kurioms priklausė naujų rūmų pareigų ir titulų sukūrimas.
Diplomatija
thumb|left|200px|[[Olga, Kijevo Rusios valdovė, su palyda Konstantinopolyje (Madrid Skylitzes, Biblioteca Nacional de España, Madrid).]] Po Romos žlugimo pagrindiniu Bizantijos uždaviniu tapo santykių tarp jos ir įvairių kaimynų palaikymas. Kai tautos pradėdavo kurti formalias politines institucijas, jos tikėdavosi Konstantinopolio pagalbos. Bizantijos diplomatija greitai sugebėjo įtraukti kaimynus į tarptautinių ir vidinių ryšių tinklą. Šis tinklas sukosi apie taikos sutarčių sudarymą, naujų valdovų pasveikinimą prisijungiant prie karalių šeimos ir Bizantijos socialinių nuostatų, vertybių ir institucijų perėmimą. Bizantiečiai diplomatiją laikė karu visomis priemonėmis: Barbarų biuras buvo pirmoji užsienio žvalgybos agentūra, rinkusi informaciją apie imperijos priešus iš visų įmanomų šaltinių.
Bizantija naudojo daugybę diplomatinių praktikų. Pvz.: ambasados sostinėse dažnai būdavo nuolatinės. Buvo prašoma kitų karališkųjų šeimų narių reguliariai apsistoti Konstantinopolyje ne tik kaip potencialiems įkaitams, bet ir naudingom marionetėm, jei ten, iš kur jie atvyko, pasikeistų politinė padėtis. Kita praktika buvo sukrėsti lankytojus prabangos demonstravimu. Pagal Dimitri Obolensky, civilizacijos Rytų Europoje išsaugojimas yra Bizantijos diplomatijos nuopelnas ir vienas iš jos įnašų į Europos istoriją.
Kalba
Kadangi Bizantijos imperija kilusi iš Romos, jos pirmoji oficiali kalba buvo lotynų ir ja išliko iki VI a., kai ją pakeitė graikų kalba (dauguma istorikų šį įvykį laiko „tikra“ Bizantijos imperijos pradžia). Taigi aukštuomenėje ir miestuose pradėta visur vartoti graikų kalbą, išstumiant mokslinę lotynų. Net po to lotynų kalba liko ceremonine imperijos kultūros dalimi (paskutinės monetos su lotyniškais įrašais iškaltos XI a.), liaudišką lotynų kalbą vartojo imperijos mažumos (tikriausiai iš jų atsirado valachų kalba).
Be imperatoriaus rūmų visose rytinėse Romos provincijose buvo vartojama graikų kalba. Ji buvo įprasta kalba Bažnyčioje Romos imperijos laikais, ja kalbėjo mokslininkai ir menininkai bei tam tikru laipsniu graikų kalba buvo lingua franca prekiaujant tarp provincijų ir su kitomis tautomis. Graikų kalba įgijo dvilypę prigimtį: šnekamoji Kaine graikų kalba egzistavo su literatūrine, senovės Atikos graikų kalbos dialekto variantu. Koine ilgainiui išsivystė į viduramžių graikų ar Bizantijos graikų kalbą ir tapo imperijos standartiniu dialektu.
Daugiatautėje imperijoje egzistavo ir kitos kalbos ir kai kurioms iš jų buvo suteiktas ribotas oficialus statusas jų provincijose įvairiais laikais. Viduramžių pradžioje apsišvietusi klasė rytinėse provincijose gan dažnai vartojo sirų ir aramėjų kalbas. Be to intelektualai vartojo koptų, armėnų ir gruzinų kalbas Egipte, Armėnijoje ir Gruzijoje. Ryšiai su vlachais, slavais ir arabais padarė slavonų, vlachų ir arabų kalbas svarbias imperijai ir jos įtakos zonose.
Kadangi Konstantinopolis buvo Viduržemio jūros regiono prekybos ir pramonės centras, imperijoje buvo kalbama visomis to meto žinomomis kalbomis, vienu metu net kinų. Pasiekus paskutinį nuosmukį imperijos gyventojai tapo kultūriškai homogeniški ir graikų kalba kartu su religija buvo svarbi identitetui.
Menas
thumb|right|160px| Seniausia žinoma bizantietiška Kristaus ikona, VI a.
Bizantijos imperijos menas visų pirmiausia buvo religinis menas. Konservatyvus, rimtas ir akcentuojantis anapusinio pasaulio idėją. Bizantijos menininkai beveik nesivadovavo savo individualiomis vizijomis, o išreiškė ortodoksų tikėjimo dogmas. Dailės temos, vaizduojamų personažų ekspresija, gestūra buvo parenkamos naudojantis nusistovėjusia schema su teologinių minčių potekste. Pavyzdžiui, bažnyčių kupolai buvo dekoruojami specialiu vienišo Kristaus, kaip pasaulio valdovo, vaizdiniu (gr. Ανακτήσεις, 'Pantocrator'). Bizantijos menininkai kūrė įvairiomis dailės technikomis, tačiau labiausiai paplito ir ištobulinta buvo mozaikų kūryba. Kita paplitusia dailės forma buvo ikona su Kristaus, Mergelės Marijos ir kūdikio ar atskiro bažnyčios šventojo vaizdiniu, nors pasitaikydavo ir sudėtingesnių, biblijinių siužetų vaizdinių. Ikonos tapdavo plataus garbinimo objektais ir VIII bei IX a. Bizantijoje kilo ikonoklastų judėjimas, nukreiptas prieš ikoninių vaizdinių garbinimą − jie buvo uždrausti ir naikinami.
Bizantijos meno įtaka pasireiškė su imperija susijusiose šalyse − Italijoje, Balkanuose, Sicilijoje, Rusijoje, Gruzijoje, Armėnijoje. Dar imperijos gyvavimo metu bizantinis menas paveikė islamiškų šalių meną. Užėmę Konstantinopolį turkai svarbiausias ortodoksų bažnyčias, tarp jų Sofijos soborą, pritaikė savo maldos namams − mečetėms. Kadangi Bizantijos menas buvo tampriai susijęs su Rytų ortodoksų tikėjimu, jo normos buvo perimtos ir toliau išliko bei naudojamos iki šių laikų sakraliniame Rytų krikščionybės šakų mene.
Palikimas
Kaip vienintelė ilgalaikė stabili valstybė viduramžių Europoje, Bizantijos imperija saugojo Vakarų Europą nuo griaunančių Rytų jėgų. Nuolat atakuojama, ji gynė Vakarų Europą nuo persų, arabų, turkų seldžiukų ir tam tikrą laiką nuo osmanų. Pvz.: Bizantijos-arabų karai kai kurių istorikų nuomone yra svarbiausias faktorius nulėmęs Karolio Didžiojo iškilimą, stimuliavo feodalizmą ir viduramžių technologiją.
Daugybę amžių vakarų istorikai naudojo terminą Bizantijos ar Bizantizmas apibūdinti dekadansą, dviveidiškus politikus ir sudėtingą biurokratiją. Be to, vyravo stiprus neigiamas Bizantijos imperijos ir jos palikimo pietryčių Europoje vertinimas. Bizantizmu buvo vadinama religinių, politinių ir filosofinių idėjų apraiška, visiškai svetima Vakarams. Be to, terminas Rytų, kalbant apie Rytų ir Vakarų kultūras, buvo naudojamas apibūdinti kultūroms, kurioms didelę įtaką darė Bizantijos imperija (taip pat arabų ir osmanų kultūroms). Tačiau XX ir XXI a. istorikai labiau stengiasi suprasti Bizantiją ir jos įtaką Vakarams, tad sudėtingas Bizantijos kultūros charakteris gavo daugiau dėmesio ir objektyvesnio įvertinimo nei anksčiau.
Blogio mesijas (filmas)
Blogio mesijas – 1973 m. JAV sukurtas siaubo filmas.
Turinys
Arletė atvyksta į mažą pajūrio miestelį aplankyti savo tėvo, tačiau aptinka tik jai asmeniškai adresuotą dienoraštį. Besigilindama į tėvo užrašus, ji pradeda pastebėti, kad mieste dedasi keisti dalykai, o gyventojų jame kasdien vis mažiau ir mažiau. Įminti tėvo dingimo paslaptį Arletei bando padėti jaunas aristokratas Tomas, nerūpestingai leidžiantis laiką su dviem meilužėmis Tone ir Laura, tačiau netrukus jie visi atsiduria zombiais virstančių miestelio gyventojų akiratyje...
Melanitas
Melanitas (iš 🇬🇷 'juodas'), kartais titan-andraditas – juodas mineralas, titano ir kalcio granatas. Tai neskaidri andradito (priklausančio granatų grupei) atmaina. Turi TiO2 (iki 11,5%, nors dažniausiai ~5%) 250px|miniatiūra|kairėje|Melanitas iš Meksikos Sudaro pavienius ar į drūzas sutelktus kristalus. Gali sudaryti ksenomorfinius grūdus ar glaudžius grūdėtus darinius. Aptinkamas šarminėse intruzinėse uolienose (nefelino sienitai, fonolitai) ir karbonatituose, šarminės bei ultrabazinės sudėties daikose.
Naudojamas juvelyriniams dirbiniams gaminti.
Pavadinimą melanitas mineralui 1799 m. suteikė Augustus Gottlob Werner.
Radimvietės
Rusija, Kazachija, Vokietija.
Aritacu Ogi
(g. 1942 m. gruodžio 20 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1963-1976 m., su ja dalyvavo 1964 ir 1968 m. olimpinėse žaidynėse.
Baltoji limfa
Baltoji limfa – pieniškos išvaizdos limfa, turinti labai daug emulsintų riebalų (chilomikronai).
Baltoji limfa susidaro plonojoje žarnoje virškinant riebų maistą. Įsiurbti riebalai chilomikronų pavidalu egzocituojami į žarnų gaurelių limfinius kapiliarus, kur ir susidaro baltoji limfa. Kitos įsiurbtos maisto medžiagos patenka į veninį kraują.
Baltoji limfa iš žarnyno teka į kairiąją poraktinę veną, kur susimaišo su veniniu krauju.
Kučingas
Kučingas (malaj. Kuching) – miestas Rytų Malaizijoje, Borneo saloje, Saravako valstijos administracinis centras. Miestas yra salos šiaurės vakarinėje dalyje, prie Kučingo upės žiočių, Pietų Kinijos jūros pakrantėje. 670,4 tūkst. gyventojų (2005 m.). Kučingas – septintas pagal dydį šalies miestas.
Kučingas – svarbus jūrų uostas prie prekybinio jūrų kelio. Per jį iš salos gilumos eksportuojami prieskoniai, kopra, kaučiukas, ryžiai, kava. Netoli miesto yra tarpautinis Kučingo oro uostas. Yra Svinburno technologijų universitetas.
Mieste labai didelė tautinė įvairovė: čia gyvena malajai, dajakai, kinai, indai. Yra islamo, budizmo, krikščionybės kulto pastatų. Kalbama malajų, kinų, anglų kalbomis.
Vladas Kazlauskas (1928)
Vladas Kazlauskas (1928 m. balandžio 12 d. Gutaučiuose, Daugailių valsčius, Utenos apskritis – 2013 m. vasario 9 d. Vilniuje) – Lietuvos pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui dalyvis, sportininkas, treneris, socialinių mokslų daktaras.
Kučingas
Nuorodos
thumb|left|240px|Margaritos fortas Kučinge
Vladas Kazlauskas (1928)
Biografija
1941 m. dalyvavo Birželio sukilime, 1944 m. stojo savanoriu į Vietinę rinktinę. 1949 m. baigė Kauno kūno kultūros institutą. 1969 m. pedagogikos mokslų daktaras.
Iki
Iki tiesioginės reikšmės:
IKI taip pat yra sutrumpinimas:
Ramutė Aleksandra Jasudytė
Ramutė Aleksandra Jasudytė (1930 m. lapkričio 30 d. Kaune – 2021 m. spalio 7 d. Švenčionyse) – Lietuvos dailininkė tekstilininkė.
Biografija
Sesuo Giedrė Konstancija Jasudytė. 1951 m. baigė Utenos mergaičių vidurinę mokyklą, 1952–1958 studijavo Vilniaus dailės institute, mokytojai Sofija Veiverytė, Juozas Balčikonis. 1957–1970 m. fabriko „Audėjas“ dailininkė, 1970–1972 m. Lietuvos kino studijos kostiumų dailininkė. Nuo 1972 m. pradėjo savarankišką kūrybinį darbą.
Kūryba
Nuaudė teminių, ornamentinių gobelenų („Lietuvaitės“ 1968 m., „Laivai“ 1970 m., Gūnia I, II, 1987–1988 m., „Laisvi“ 1990 m., „Netikėtumas“ 1993 m., „Budėjimas“ 1996–1997 m., „Atmintis I, II“ 1995 m., 2003 m., „Godos“ 2001–2002 m., „Atsisveikinimas“ 2003–2005 m. Sukūrė gobelenų interjerams: ciklą „Broleliai“, „Gulbelė“, „Sesulės“ 1972–1977 m., Vilniaus universitetas, „Ruduo I Žinia“ 1978–1979 m., TASS rūmuose Maskvoje.
Nuo 1958 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje – Lenkijoje, Rumunijoje, Čekijoje, Vengrijoje, Bulgarijoje, Švedijoje, Suomijoje, Austrijoje, Prancūzijoje, Kanadoje, Čilėje, JAV, Italijoje. Personalines parodas surengė Vilniuje (1981 m.), Kaune (1981 m.), Norvegijoje (1991 m.). Kūrinių yra visuomeniniuose interjeruose Vilniuje ir Maskvoje, jų turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus.
Kazokinis kadagys
Kazokinis kadagys (Juniperus sabina) – kiparisinių (Cupressaceae) šeimos plikasėklis augalas. Kaip dekoratyvinis augalas auginamas želdynuose, soduose, kapinėse. Šis augalas vertinamas dėl jo prisitaikymo vegetuoti ir puikiomis, ir prastomis sąlygomis. Kazokinis kadagys auga kone visų tipų dirvožemyje (išskyrus drėgnų, pelkėtų vietovių), atlaiko karštį, šaltį, ilgas sausras, toleruoja miesto taršą. Kazokinis kadagys vis dažniau auginamas bonsai stiliumi. Tokiu būdu šiuo augalu galima puošti ir nedideles erdves patalpose. thumb|left|Požymiai thumb|left|Kazokinis kadagys dekoruoja miesto gatvę
Morfologija ir anatomija
thumb|left|Kazokinio kadagio lytinio dauginimosi struktūros thumb|left|Kazokinio kadagio uoginiai kankorėžiai Daugiametis, visada žaliuojantis, paprastai dvinamis, iki 1,5 m aukščio (išimtinai iki 4 m) užaugantis, palei žemę besidriekiantis krūmas. Kalnuose ima augti nuo ~400 m aukščio ir tęsiasi iki miško zonos ribos. Jauni spygliški lapai yra 5–10 mm ilgio, vėliau tampa trumpi, aštrūs ir šakoti. Vaisius – 5–9 mm skersmens uogą primenantis melsvai juodas rutuliškas kankorėžis (makrostrobilas), kuris apdulkinamas vyriškų mikrostrobilų. Kankorėžyje bręsta po 1–3 (retai 4 ar 5) sėklas.
Visos augalo dalys nuodingos. Tačiau, tyrimai patvirtino silpnas kazokinio kadagio eteriniame aliejuje randamų medžiagų antibakterines, antivirusines, fungicidines ir antivėžines savybes.
Augalo paplitimas
Savaime auga Vidurio ir Pietų Europos, Kaukazo, Tolimųjų Rytų kalnuose, Sibire, Kamčiatkoje, Kurilų salose, Šiaurės Korėjoje, Japonijoje, Mandžiūrijoje, Pietvakarių Azijoje. Europoje kazokinis kadagys imtas veisti XIX a. viduryje.
Augalo patogenai
Kazokinis kadagys yra itin atsparus nepalankioms sąlygoms, tačiau pažeisti individai neretai neatsilaiko prieš parazitus, kenkėjus ir įvairius ligų sukėlėjus. Kone žinomiausias ir labiausiai paplitęs Lietuvoje kenkėjas yra grybas kriaušinė gleivėtrūdė (Gymnosporangium sabinae). Kadagiai šiuo atveju yra tarpiniai šeimininkai, kurių audiniuose žiemoja parazitinių rūdgrybių sporos. Pavasarį, lietingu laikotarpiu grybai ant kadagio šakų formuoja vaisiakūnius, kurie brandina pirmines sporas, galimai paplisiančias ant gretimai augančių kriaušių. Ant šių vaismedžių lapų antroje vasaros pusėje ima augti iškilos, gelsvai oranžinės dėmės su tamsiais taškeliais viduryje. Šių darinių formuojamų eciosporų spalva mena rūdis, iš to kilo grybų klasės pavadinimas. Kazokiniams kadagiams didelės žalos kriaušinė gleivėtrūdė nekelia, tačiau apkrėstos kriaušės prastai dera, augina neptrauklius arba ant medžio pūvančius vaisius.
Isabelės provincija
Isabelės provincija  – provincija Saliamono Salose. Apima Santa Isabelės salą (vieną didžiausių šalyje) ir nedideles aplinkines salas: Arnarvono salas (Kerehikapą, Maleivoną, Sikopą), Ramosą, San Chorchę. Administracinis centras – Buala (Santa Isabelės s.).
Kornelio universitetas
Kornelio universitetas – privatus universitetas Itakėje, Niujorko valstija.
Istorija
Kornelio universitetas įkurtas 1865 m. Steigėjai JAV finansininkas Erza Kornelis, pedagogas ir diplomatas Endriu Diksonas Raitas. 40 universiteto mokslininkų suteikta Nobelio premija.
Struktūra
Sudaro 13 koledžų ir mokyklų (architektūros, menų, technologijos, pramonės, teisės, veterinarijos, viešbučių administravimo, žemės ūkio ir kt.), Medicinos koledžas ir mokykla (abu Niujorke), apie 50 mokslo centrų ir institutų. Yra observatorija, botanikos sodas, H. P. Džonsono meno muziejus, įkurtas 1973 m. Kornelio universiteto biblioteka, įkurta 1891 m., yra viena didžiausių JAV.
Žmonės
Universitete dėstė: Piteris Debijus, Vladimiras Nabokovas, Danielius Pivoriūnas, Kurtas Vonegutas
Kostas Daunora
Kostas (Konstantinas) Daunora (1886 m. sausio 10 d. Ličišvėnai, Jiezno valsčius, Rusijos imperija – 1941 m.) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Gimė neturtingų valstiečių šeimoje. Mokėsi privačiai. Įgijo buhalterio išsilavinimą. Nuo 1915 m. dalyvavo lietuvių visuomeniniame gyvenime. Nepriklausomybės kovų savanoris.
1920 m. balandžio 14–16 d. kandidatavo Steigiamojo Seimo rinkimuose, tačiau išrinktas nebuvo. Atsistatydinus V. Čarneckiui, 1921 m. lapkričio 11 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas. Priklausė Lietuvos krikščionių demokratų partijos frakcijai.
Vesiolas (Linkainys)
Vesiolas (,, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Gvardeisko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Ozerkų kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas Linkainīs prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas. 1947–2008 m. Zarečjės apylinkės kaimas.
Krasnavas
Krasnavas (seniau vad. Padusys, ) – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Seinų valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Valsčiaus keliai: Krasnavas – Juodeliškė, Krasnavas – Užvidugirių Būda ir Krasnavas – Burbiškės.
Istorija
Apylinkėse nuo seno gyvena lietuviai – jos priklauso dzūkų etninei teritorijai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XVIII a. pabaigoje – XX a. pradžioje Krasnavo valsčiuje buvo apie 370 šeimų. Po 1920 m. Krasnavo dvarelis išparceliuotas, sklypai skirti POW (Lenkų karinė organizacija) sąmokslo nariams, tarp jų ir pabėgusiems iš Lazdijų. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime buvo 15 gyventojų, iš kurių 14 lenkų ir 1 lietuvis. Iki 1954 m. kaimas buvo Krasnavo valsčiaus centras. Veikia šešiametė pagrindinė mokykla lietuvių ir lenkų dėstomąja kalba su filialu Klevuose. Iki 1976 m. liepos 1 d. kaimas priklausė Suvalkų vaivadijos Berznyko valsčiui. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Gerdžiogalikė
Gerdžiogalikė – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 13 km nuo Naudvario.
Ikis (sala)
thumb|300px|right|Iki salos padėtis Nagasakio prefektūroje Iki sala (jap. 壱岐島) – nedidelė sala, esanti tarp Kiūšiu salos ir Cušimos salyno Cušimos sąsiauryje, rytiniame Korėjos sąsiaurio dalyje. Tai dalis Nagasaki prefektūros Japonijoje. Iki miestas yra vietinės vyriausybės centras. Sala turi 3 uostus.
Ši sala kartu nuo seno buvo ir viena tradicinių Japonijos žemių, dar vadinama 壱州 Išiū.