cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Benjaminas Želvys
Biografija
Benjaminas Želvys gymė 1956 m. Marijampolėje, Napoleono ir Birutės (matematikos mokytojos) Želvių šeimoje. Benjaminas buvo trečias vaikas po brolių Gintauto ir Aloyzo. Mokėsi Jono Jablonskio vidurinėje, vėliau (1963–1972 m.) Marijampolės 5-ojoje vidurinėje mokykloje. 1979–1981 m. lankė parengiamuosius solinio dainavimo kursus Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dabar Lietuvos muzikos ir teatro akademija). Baigęs kursus tais pačiais metais įstojo į konservatoriją ir 1981–1986 m. studijavo solinį dainavimą profesoriaus Gehamo Grigoriano klasėje. Dar nebaigęs konservatorijos, 1985 m. Benjaminas Želvys priimtas dirbti į Kauno valstybinį muzikinį teatrą solistu, o nuo 2005 m. eina ir šio teatro vadovo pareigas.
Kita kūrybinė veikla
Benjaminas Želvys kartu su kolegomis surengė visą eilę koncertinių programų kitose šalyse: Kuboje, Lenkijoje, Suomijoje, Vengrijoje, JAV, Rusijoje. Benjamino Želvio atliktos populiarių operečių arijos ir duetai įrašyti Lietuvos radijuje ir televizijoje.
1995 m. kartu su Gediminu Maciulevičiumi ir Danieliumi Vėbra įkūrė ansamblį „Baritonų trio“, su kuriuo išleido keletą garso kasečių ir kompaktinių plokštelių įrašų, jais siekė propaguoti lengvuosius sceninės muzikos žanrus – operetę ir miuziklą. 2002 m. kartu su Gediminu Maciulevičiumi ir  Laimute Kuzmickaite-Milašiene buvo vienas iš tarptautinio kasmetinio muzikos festivalo “Operetė Kauno pilyje” iniciatorių. Dar vienas „Baritonų trio“ veiklos baras, susijęs su operetės žanro populiarinimu, buvo laidos „Pūko“ radijo stotyje. Į šias laidas buvo kviečiami įvairūs dainininkai, su jais bendraujama.
2007 m. Benjaminas Želvys buvo vienas iš tarptautinio sceninės muzikos festivalio „Muzika Europos pilyse“ organizatorių.
Pedagoginė veikla
Benjaminas Želvys dirbo Marijampolės vaikų muzikos mokykloje, Marijampolės Pedagoginėje mokykloje.
Visuomeninė veikla
2004 m. Benjaminas Želvys išrinktas Kaune įkurto “Operetės klubo” prezidentu, o nuo 2013 m. yra Kauno miesto tarybos narys.
Apdovanojimai
2005 m. Kauno miesto taryba Benjaminą Želvį apdovanojo III laipsnio Santakos garbės ženklu už nuopelnus Kauno miestui. 2007 m. už nuopelnus Lietuvos Respublikai ir už Lietuvos vardo tvirtinimą pasaulyje solistas apdovanotas valstybės ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ medaliu, o 2011 m. apdovanotas Lietuvos Respublikos Seimo Pirmininkės Irenos Degutienės padėkos raštu ir Lietuvos Respublikos Seimo medaliu už nuopelnus rengiant kasmetinį tarptautinį muzikos festivalį „Operetė Kauno pilyje“.
Valakiukai
Valakiukai – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Aunuvėnų.
Opatuvas
Opãtuvas  – miestas pietryčių Lenkijoje, Švento Kryžiaus vaivadijoje. Apskrities centras.
Istorija
XIX a. buvo miestas, Radomo gubernijos Opatuvo apskrities centras.
FK Srem
Sremska Mitrovicos „Sremo“ futbolo klubas – Serbijos futbolo klubas iš Sremska Mitrovicos.
Istorija
Savo laiku (nuo 2002/03 m. sezono) žaidė Antroje Serbijos ir Juodkalnijos lygoje (antra pakopa).
2006/07 m. buvo suformuota Antroji Serbijos lyga, kurioje klubas žaidė. 2011/12 m. liko 16 vietoje iš 18 dalyvių ir iškrito į Trečią lygą (trečia pakopa).
Pastaruoju metu žaidė regioninėse pirmenybėse.
2020 m. pasirodė pranešimai, kad Sremska Mitrovicos klubo „Srem“ vadovybė, vadovaujama Aleksandaro Prokičiaus, pakeitė stadiono užraktus ir uždraudė žaisti „Radnički“ rungtynes ​​„Srem“ stadione. Tarp dviejų miesto klubų „Srem“ ir „Radnicki“ kilo eilinis konfliktas. Šviesos ir stiebai buvo pašalinti iš „Srem“ stadiono ir grąžinti į aikštę Hesnoje. Radnički tuo metu žaidė Pirmoje Serbijos lygoje (antra pakopa), o regioninėse pirmenybėse žaidę „Srem“ atstovai iš pradžių leido žaisti savo stadione ir „Radnički“ klubui, tačiau sutvarkius stadioną vadovai nuomonę pakeitė.
Pasiekimai
<...>
Žinėnų apylinkė
Žinėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Radviliškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Radviliškio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Daugėlaičių apylinkės ir Sedūnų apylinkės.
Vanaginė (Kelmė)
Vanaginė – buvęs viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Gaštynų.
Trubadūras
Trubadūras – viduramžių Pietų Prancūzijos (Provanso) klajojantis dainius.
Trubadūrai klajojo iš vienų aristokratų rūmų į kitus ir kūrė vadinamąją kurtuazinę poeziją. Trubadūrų lyrika įmantri, sudėtingos eilėdaros, muzikali, jos pagrindinės temos – gyvenimo malonumai, meilė idealizuotai Puikiajai Damai, riterių karo žygiai. Trubadūrų poezija turėjo įtakos truverų, minezingerių ir vėlesnių laikų poetų kūrybai.
Ginčų apylinkė
Ginčų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Grinkiškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Radviliškio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Giedraičių apylinkės ir Šaukoto apylinkės.
Sidnėjaus tarptautinis oro uostas
Sidnėjaus oro uostas (, taip pat vadinamas Kingsford Smit oro uostas) – tarptautinis oro uostas esantis 8 km nuo Sidnėjaus centro. Tai vienintelis didelis oro uostas, aptarnaujantis šį miestą. Šiame oro uoste savo pagrindinę bazę turi didžiausia Australijos oro linijų bendrovė Qantas, o antrines bazes – Virgin Australia ir Jetstar Airways.
Sidnėjaus oro uostas yra ilgiausiai be nutrauktų laikotarpių dirbantis komercinis oro uostas ir seniausias komercinis tarptautinis oro uostas pasaulyje, didžiausią užimtumą turintis oro uostas Australijoje – 2011 m. čia aptarnauta 35 630 549 keleiviai, 2013 m. 326 686 lėktuvai. 2012 m. šis oro uostas buvo 31 pagal užimtumą pasaulyje.
Pirmasis skrydis iš šio oro uosto įvyko 1919 m., o reguliarūs skrydžiai pradėti 1924 m.
Tarp šio ir Dalaso/Fortvorto oro uosto vykdomi ilgiausi komerciniai skrydžiai pasaulyje Qantas skrydžiai Nr. 7 ir Nr. 8.
Vytartiškė
Vytartiškė – buvęs viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, 6 km į pietus nuo Liolių.
Ludger Stühlmeyer
Biografija
Gimė muzikų šeimoje, pradžioje mokėsi Osnabriuko konservatorijoje. Mele baigęs vidurinę mokyklą, Štiulmajeris Aukštojoje menų akademijoje Brėmene studijavo senovinę, bažnytinę muziką, vargonus ir dainavimą. Kompoziciją studijavo pas Helgę Jungą (Berlynas), Giunterį Krecšmarą (Brėmenas), Karlhaincą Štokhauzeną (Kelnas), grigališkąją semiologiją pas Luidžį Agustonį, Godehardą Jopichą ir Johanesą Berchmansą Gėšlą. Vestfalijos Vilhelmo universitete Miunsteryje studijavo muzikologiją, filosofiją, teologiją ir tapo mokslų daktaru.
1980 m. Liudgeris Štiulmajeris tapo Osnabriuko vyskupijos kantoriumi, 1988 m. – Miunsterio vyskupijos pastoraciniu kantoriumi. Nuo 1994 m. -Bavarijos Aukštutinės Frankonijos miesto ir dekanato kantorius, Bambergo arkivyskupijos bažnytinės muzikos darbuotojas. 1995 m. Hofo mieste Šv. Marijos bažnyčioje įsteigė koncertų ciklą, kur nuolat atliekami šiuolaikinių kompozitorių nauji kūriniai. Kartu su muzikologu Klausu Bekmanu atliko visus Dytricho Bukstehudės vargonų kūrinius.
Štiulmajerio įkurtą kamerinį chorą Capella Mariana sudaro tarptautiniai profesionalūs dainininkai ir ambicingi mėgėjai. Ansamblio repertuare skamba kūriniai nuo viduramžių iki naujos šiuolaikinės bažnytinės muzikos. 2003 m. iš Bambergo arkivyskupijos bažnytinės muzikos katedros kapelmeisterio Werner Pees perėmė raštvedybą.
Liudgeris Štiulmajeris rašo kūrinius chorui, fortepijonui ir vargonams, kamerinę muziką. Jo kūrinių technika įsišaknijusi į klausymo patirtį. Įkvėpimo liturginei muzikai semiasi iš katalikų bažnyčios mišių šlovinimo bei žodžio ir garso santykio grigališkajame chorale. Nuolat bendradarbiauja su lietuvių dainininke Zene Kružikaite.
Areštas
Areštas gali reikšti:
Ludger Stühlmeyer
Biografija
Šeimyninė padėtis: žmona – autorė ir mokslininkė Barbara Stühlmeyer, dukra – Lea Stühlmeyer.
Stopnica
Stopnicà  – miestas pietų Lenkijoje, Švento Kryžiaus vaivadijoje. Valsčiaus centras.
Ludger Stühlmeyer
Kūryba (rinktinė)
thumb|Ludger Stühlmeyer 2011
Stopnica
Istorija
XIX a. buvo miestelis, Kelcų gubernijos Stopnicos apskrities centras.
Tiujus
Tiujus  – upė Rusijoje, Permės krašte ir Baškirijoje; Ufos dešinysis intakas (Kamos baseinas). Prasideda Permės krašto pietuose, Uinskojės rajone, Tulvos aukštumoje. Teka į pietryčius daugiausia miškingomis vietovėmis. Įteka į Ufą 295 km nuo jos žiočių, ties Novomulakajevo kaimu.
Didesni intakai: Ateras, Leunas, Burminka, Sarsas.
Didesnės gyvenvietės prie Tiujaus: Tiujus (Permės kr.), Kubijazis, Kaškinas, Urmijazis, Novomulakajevas (Baškirija).
Vališkių apylinkė
Vališkių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Radviliškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Radviliškio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Liutkiškių apylinkės.
Vloščova
Vloščovà  – miestas pietų Lenkijoje, Švento Kryžiaus vaivadijoje. Apskrities centras.
Istorija
XIX a. buvo miestelis, Kelcų gubernijos Vloščovos apskrities centras.
Utenio akademija
Utenio akademija – Utenio klubui priklausanti futbolo akademija, įsikūrusi Utenoje nuo 2015 m. Akademijoje treniruojasi berniukai ir mergaitės nuo 6 iki 16 metų, jai vadovauja specialistas iš Danijos Carsten Dohm. Pagal ilgalaikę klubo strategiją, vyresni moksleiviai jau žaidžia suaugusiųjų komandose.
Istorija
Idėjos įgyvendinimas prasidėjo nuo bendradarbiavimo su Utenos ikimokyklinio ugdymo įstaigomis. Lietuvos masinio futbolo asociacija nuo 2008 metų vykdydama ilgalaikę vaikų masinio užimtumo programą „Sugrąžinkime vaikus į stadionus“ pradėjo projektą „Futboliukas“, skirtą darželiams ir pradinėms mokykloms. Projekto idėja buvo suteikti darželiams žinių, sudaryti sąlygas vykdyti užsiėmimus su futbolo elementais, o vėliau į savo veiklą įtraukti vietos klubus bei bendradarbiauti vystant ir plečiant veiklą.”
„Utenos Utenis“, vienas pirmųjų Lietuvos futbolo klubų įsiliejo į šį projektą ir aktyviai bendradarbiavo su darželiais. Tuometinis klubo žaidėjas, o dabar treneris Aurimas Meidus pradėjo vykdyti reguliarius užsiėmimus, o 2015 metais treniruotes stadione pradėjo lankyti 36 šešiamečiai-septynmečiai. 2016 m. pavasarį „Utenos Utenio“ ugdomų vaikų skaičius išaugo iki 54, tų pačių metų kovo mėnesį klubui perėmus vaikų futbolo grupes iš Utenos daugiafunkcio sporto centro, ugdytinių skaičius perkopė šimtą. 2017 m. treniruotes lankė 233 auklėtiniai. 2018 m. akademijoje treniruotes lankė daugiau nei 230 mokyklinio amžiaus vaikų.
2022 metais, pasibaigus naujam futbolo ugdymo organizacijų sertifikavimui, kurį vykdė Lietuvos futbolo federacija, VŠĮ „Utenos Utenis“ buvo įvertinta trimis iš penkių galimų žvaigždučių.
Ugdymo planas ir programa
„Utenos Utenis“ naudoja duomenų apdorojimo ir veiklų planavimo platformą stats4sport. Veiklą organizuoja ir vertina naudodami „Auri-Dohm“ metodiką. Visos rungtynės ir dalis treniruočių yra filmuojamos ir vėliau analizuojamos. Video analizes palengvina ir šiuolaikinės filmavimo įrangos naudojamas – uteniškiai pirmieji Lietuvoje pradėjo naudoti išmaniąją, specialiai sportininkų analizei sukurtą VEO kamerą. Procesui vadovauja – techninis vadovas Carsten Dohm atsakingas už treniruočių procesą, o veiklos analitikas Marius Babravičius – už procesų valdymą bei tobulinimą.
Akademijos metodika
„Auri-Dohm“ metodika remiasi į keturias pagrindines ugdymo kryptis – Technika, Taktika, Psichologija ir Fizinis pasiruošimas. Visos jos suskirstytos pagal amžiaus grupes, nurodomos pagrindinės kryptis ir į ką reikia kreipti ypatingą dėmesį konkrečiame amžiaus tarpsnyje, suskirstant metinį treniruočių procesą periodais, savaitėmis ir numatant konkrečios dienos pratimus norint pasiekti konkretų rezultatą metų gale.
Žaidimo stilius
Utenio akademija yra vienintelė Lietuvos sporto įstaiga turinti ir praktikoje naudojanti „Žaidimo stiliaus knygą“, kurią paruošė akademijos techninis vadovas Carsten Dohm.
Žaidimo Stiliaus knyga – tai gidas treneriams ir žaidėjams naudoti tuos pačius išsireiškimus bei terminus. Galutinis tikslas – paruošti individualiai stiprius komandinius žaidėjus, gebančius prisitaikyti prie įvairių žaidimo schemų ir taktikų.
Utenis CUP
Utenis CUP yra tradiciniai bei tarptautiniai Utenio akademijos rengiami futbolo turnyrai. Turnyruose dalyvauja komandos iš Lietuvos, Latvijos bei Ukrainos. Turnyrai vyksta tiek berniukų, tiek mergaičių komandoms. Geriausiems komandų žaidėjams, turnyro žaidėjams ir vartininkams įteikiami asmeniniai prizai, o geriausios komandos – apdovanojamos „Utenis CUP“ taurėmis.
Hugo Birger
thumb|Hugas Birgeris
Hugas Birgeris (Hugo Birger, 1854 m. sausio 12 d. – 1887 m. birželio 17 d.) – Švedijos tapytojas. Nuo 1870 m. iki 1877 m. studijavo Stokholmo dailės akademijoje. 1877 m. jis gavo karališkąjį medalį už reikšmingiausią savo darbą Syndafallet (žmogaus kritimas). Birgerio darbas eksponuojamas Geteborgo dailės muziejuje ir Švedijos nacionaliniame muziejuje Stokholme.
thumb|250px|left|Pusryčiai Ledojeno Kavinėje, garsiausias Birgerio darbas
Timokas
Timokas  – upė daugiausia Serbijoje; Dunojaus dešinysis intakas. Susidaro susiliejus Baltojo ir Juodojo Timoko upėms (Бели Тимок ir Црни Тимок) upėms ties Zaječaro miestu. Juodsis Timokas prasideda Serbijos Karpatuose, o Baltasis – Svrliškės kalnagūbryje. Po santakos upė teka į šiaurės rytus kalnų slėniu. Paskutinius 15 km sudaro Serbijos-Bulgarijos sieną. Įteka į Dunojų netoli Bulgarijos miesto Bregovo.
Upės didžiausias debitas – 40 m³/s. Ties Timoko ir Dunojaus santaka yra žemiausia Serbijos vieta (28 m virš jūros lygio) bei toliausiai į šiaurę nutolęs Bulgarijos taškas. Didesnių gyvenviečių prie upės nėra. Ties Čokoniaru ant upės įrengta hidroelektrinė. Upės vanduo užterštas sunkiaisiais metalais.
Janaulas
Janaulas  – miestas Rusijoje, šiaurės vakarų Baškirijoje, 218 km į šiaurės vakarus nuo Ufos, prie Bujaus upės, Permės krašto pasienyje; rajono centras. Geležinkelio stotis prie Maskvos–Jekaterinburgo linijos, plentas į Ufą. Maisto (grūdų, pieno), naftos perdirbimo pramonė.
2010 m. 16,5 % miesto gyventojų buvo rusai, 39,4 % – baškirai, 29,9 % – totoriai, 9 % – udmurtai, 3,9 % – mariai.
Istorija
Gyvenvietės pavadinimas kilo iš baškirų яңы („naujas“) ir ауыл („aūlas, kaimas“).
Vietovė rašytiniuose šaltiniuose minima nuo 1750 m. Pradėjo augti XX a. pr. prie geležinkelio stoties. Nuo 1938 m. – miesto tipo gyvenvietė, nuo 1991 m. – miestas.
Čermasanas
Čermasanas  – upė Rusijoje, vakarų Baškirijoje; Belajos kairysis intakas (Kamos baseinas). Prasideda Bugulmos–Belebėjaus aukštumoje, į šiaurės rytus nuo Belebėjaus. Teka daugiausia į šiaurės rytus. Įteka į Belają 332 km nuo jos žiočių.
Didesni intakai: Idiašas, Kalmaška, Saryšas.
Upės mityba mišri, daugiausia pagrįsta sniego tirpsmo vandenimis. Užšąla Čermasanas lapkritį, atitirpsta gegužę.
Kaneivaičių apylinkė
Kaneivaičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Radviliškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Radviliškio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Liutkiškių apylinkės ir Polekėlės apylinkės.
Bruso pusiasalio nacionalinis parkas
250px|miniatiūra|Bruso pusiasalio Pilio kyšulio nacionalinis parkas – Kanadoje, Ontarijuje esantis nacionalinis parkas. Įsteigtas 1987 m.
Apima Bruso pusiasalį. Biosferos rezervato dalis. Įrengti pėsčiųjų takai, stovyklavietės.
Parke sutinkami burundukai, voverės, lapės, meškėnai, juodieji lokiai, kojotai, ursonai, amerikiniai baltieji kiškiai, skunsai, baltauodegiai elniai, įvairios gyvatės ir varlės, paukščiai.
Rimvydas Laužikas
Rimvydas Laužikas (g. 1971 m. rugpjūčio 9 d. Trakuose) – paveldo komunikacijos tyrinėtojas, istorikas, archeologas, Vilniaus universiteto Komunikacijos fakulteto profesorius, UNESCO Nematerialaus kultūros paveldo Tarpvyriausybinio komiteto Vertinimo komisijos narys.
Biografija
Mokėsi Joniškėlio vidurinėje mokykloje (Pasvalio r.), Vilniaus respublikinėje sporto mokykloje – internate. Studijavo istoriją Vilniaus pedagoginiame universitete. Čia baigė bakalauro (apgintas darbas – „Kai kurie Lietuvos medinių bažnyčių architektūros aspektai“) ir magistro (baigiamasis darbas – bakalaurinio darbo taikymas mokant istorijos bendrojo lavinimo mokykloje) studijas.
Nuo 1995 m. dirbo istorijos mokytoju. Nuo 1998 m. iki 2008 m. dirbo archeologu, vyriausiuoju rinkinių saugotoju Lietuvos etnokosmologijos muziejuje. Nuo 2004 m. dirba Vilniaus universitete. 2006 m. baigė doktorantūros studijas Vilniaus universiteto Komunikacijos fakultete (apgintas darbas – „Archeologija ir muzeologija: komunikacijos skaitmeninė erdvė, taikomasis modelis“). Nuo 2008 m. iki 2017 m. buvo Vilniaus universiteto Komunikacijos fakulteto strateginės raidos prodekanas, 2008–2013 m. – Bibliotekininkystės ir informacijos mokslų instituto direktorius, nuo 2013 m. iki 2020 m. – Muzeologijos katedros vedėjas, nuo 2017 m. iki 2022 m. – VU Komunikacijos fakulteto dekanas. Nuo 2022 m. išrinktas UNESCO Nematerialaus kultūros paveldo Tarpvyriausybinio komiteto Vertinimo komisijos nariu.
Lietuvos archeologijos draugijos narys, tarptautinės organizacijos "Computer Application and Quantitative Methods in Archaeology" narys, Lietuvos nacionalinės UNESCO komisijos narys, Lietuvos nacionalinės UNESCO komisijos, komiteto „Pasaulio atmintis“ vadovas , Lietuvos kultūros tarybos narys.
Moksliniai darbai
Pagrindinėmis R. Laužiko mokslinių interesų kryptimis laikomos: paveldo ir istorijos mokslo žinių komunikacija, skaitmeninių technologijų naudojimas paveldui ir archeologijai bei Lietuvos gastronominė kultūra ir dabartiniai Lietuvos visuomenės gastronominiai tapatumai.
Vykdo skaitmeninių technologijų taikymo kultūrai ir paveldui tyrimus. 2019-2019 m. dalyvavo projekte "Kultūros procesų socialinio poveikio metrikos, konceptualaus bei imitacinio modelio kūrimas" (vad. prof. Darius Plikynas). Projekto įgyvendinimo metu buvo sukurta kultūros procesų socialinio poveikio matavimo metrika ir konceptualus bei agentais paremtas imitacinis modelis. . 2014-2021 metais dalyvauja projektuose, kurių metu kuriama dirbtiniu intelektu ir 3D vaizdo technologija grįsta programinė įranga, skirta urbanistinio paveldo monitoringui.
Tyrinėja paveldo ir istorijos mokslo žinių komunikacijos ir muzeologinę tematiką. 2016-2021 m. COST veikloje "CA15201 - Archaeological practices and knowledge work in the digital environment" vadovavo mokslininkų grupei, tyrusiai archeologijos mokslo žinių panaudojimą neprofesionalų auditorijose ir archeologijos paveldo reikšmę tautinio tapatumo konstravime. 2017-2019 m. dalyvavo Lietuvos ir Ukrainos muziejų naratyvų tyrimų projekte (vad. dr. Rūta Šermukšnytė). 2019 m. projekto rezultatai publikuoti kolektyvinėje monografijoje "Naratyvų labirintuose: Lietuvos ir Ukrainos muziejų patirtys". Joje trumpai pristatoma muziejų Ukrainoje ir Lietuvoje panorama: apžvelgiamas muziejų skaičius, aptariamas teisinis reglamentavimas, statusas, kokybinio tyrimo metu siekiama identifikuoti Ukrainoje ir Lietuvoje paveldo ir istorijos mokslo žinių komunikacijoje realiai naudojamus (mokslininkų fiksuotus) naratyvus, nustatyti, kurie iš šių naratyvų muziejuose yra dominuojantys, kurie – recesyvūs, ir paaiškinti jų naudojimo Ukrainos ir Lietuvos muziejų ekspozicijose tendencijas. Nuo 2020 m. dalyvauja projekte "Jungiančioji skaitmeninė atmintis paribiuose: kultūrinės tapatybės, paveldo komunikacijos ir skaitmeninės kuratorystės praktikų soc. tinkluose tyrimas" (vad. prof. Costis Dallas), kurio metu siekiama atlikti nepatogiojo paveldo veikimo šiuolaikinėje Lietuvos visuomenėje tyrimą, naudojant socialinių tinklų duomenis.
Vienas pirmųjų pradėjo sistemiškai tyrinėti istorinę lietuvių virtuvę ir šiuolaikinius gastronominius tapatumus. Tyrimai šia tema yra publikuoti moksliniuose straipsniuose.
Mokslo komunikacijos veikla
Vykdo mokslo komunikacijos veiklas gastronomijos istorijos, Radvilų giminės istorijos, archeologijos, Lietuvos ir Graikijos ryšių tematikomis.
Nuo 1997 m. iki 2009 m. kartu su Anželika Laužikiene vykdyti edukaciniai archeologijos projektai jaunimui („Archeologija ir istorijos pažinimas“; „Kultūros paveldo mokymai jaunimui“; „Vasaros archeologijos mokykla“). Nuo 2010 m. šiuos projektus vykdo VšĮ „Kultūros paveldo akademija“.
Mokslo populiarinimo leidinyje "Vakarų Europos kultūros raidos bruožai" aprašo svarbiausius Europos ir Lietuvos įvykius, jų chronologiją, pateikia aktualiausios dviejų paskutinių tūkstantmečių Europos kultūros istorijos problemas. 2017 m. publikuotame leidinyje "Erelio vaikai. Radvilų giminės pėdsakais" (kartu su Anželika Laužikiene ir Tadu Žižiūnu) pasakoja apie Radvilų giminės pėdsakus Lietuvos istorijoje.
2014 m. publikuotame leidinyje "Istorinė Lietuvos virtuvė: maistas ir gėrimai Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje" atskleidžia Lietuvos nacionalinės virtuvės formavimąsi, susistemina informaciją apie istorinę Lietuvos virtuvę, pateikia gastronominės kultūros istoriją, pristatomi rekonstruoti bei šiuolaikinei virtuvei pritaikyti istoriniai receptai. 2016 m. publikuotame leidinyje "Oginskių dvaro virtuvėje" (kartu su Jaroslaw Dumanowski, Arvydu Pacevičiumi ir Liutauru Čepracku), XVII–XIX amžių Abiejų Tautų Respublikos gastronomijos kontekste atskleidžiama Mykolo Kleopo Oginskio asmenybė, kasdieninis gyvenimas Oginskių dvaruose, Oginskių giminės atstovų bei kitų to laikotarpio didikų gastronominės tradicijos fragmentai. Greta istorinio pobūdžio tekstų pateikiami autentiški šios epochos receptai. 2018 m. publikuotame leidinyje "Lietuvos gaspadinė, arba Pamokinimai, kaip prigulinčiai suvartoti Dievo dovanas" (kartu su Anželika Laužikiene) pateikiamos nacionalinės virtuvės istorijos ir autentiški receptai. 2020 m. publikuotame leidinyje "Senieji lietuviški receptai. Lietuvos gaspadinių receptai. Dvi dešimtys ir vienas būdas, kaip gaminti gardžius senoviškus valgius, kuriais pavyks ne tik šeimynykščius nudžiuginti, bet ir svečią papenėti" (kartu su Anželika Laužikiene) aprašyti receptai susieti su žymiausiomis XIX a. antrosios pusės – XX a. pirmosios pusės Lietuvos gastronomijos istorijos asmenybėmis – gaspadinėmis, restoranų kūrėjomis ir knygų autorėmis, pateikiamos jų biografijos.
2020 m. publikuotas leidinys "Graikija. Alyvmedis, vynmedis ir laivas" (kartu su Anželika Laužikiene). Knygoje minimos ir aprašomos žemyninės Graikijos dalies bei Kretos lankytinos vietos, supažindinama su Graikijos gastronomija, aptariamas glaudus ryšys tarp Graikijos ir Lietuvos.
Apdovanojimai
2009 m. (kartu su prof. dr. Albinu Kuncevičiumi ir prof. dr. Rimantu Jankausku) pelnė Nacionalinės pažangos premiją už Dubingių piliavietės ir Radvilų kapavietės kompleksinius tyrimus (2003–2009 m.), atliktų tyrimų sklaidą visuomenei ir kolektyvinę mokslinę monografiją „Radvilų tėvonija Dubingiuose“.
Morisi nacionalinis parkas
Morisi nacionalinis parkas – Kanadoje, Kvebeke esantis nacionalinis parkas. Įkurtas 1970 m.
Parke yra 150 ežerų. Vietovės pamėgtos kanojų, kajakų irklavimo mėgėjų, įrengtos stovyklavietės.
Pirmieji indėnai pasirodė prieš 7000–3000 m. p. m. e. Randama uolų raižinių, kitų medžiotojų-rankiotojų pėdsakų. Iki XVII a. algonkinai, atikamekai gyveno Šv. Morisi upės baseine, kuri ribojasi su parko teritorija. XIX a. viduryje abenakai vertėsi medžiokle ir kailių prekyba šiose vietovėse. XIX a. miškai buvo žymiai paveikti medkirčių. Pastarojo amžiaus pabaigoje parko teritorijoje pradėjo kurti turtingi amerikiečiai įsteigę žūklės ir medžioklės klubus. Jie įveisė egzotinių žuvų.
Parke sutinkami kojotai, lapės, juodieji lokiai, briedžiai, kanadinės lūšys, vilkai, amerikiniai baltieji kiškiai, voverės. Iš paukščių aptinkami sakalai keleiviai, pelėdiniai paukščiai, vanagai, ledinis narai, dančiasnapiai, klykuolės, antys ir kt.
Truveras
Truveras – viduramžių Šiaurės Prancūzijos klajojantis dainius.
Truverai klajojo su kryžiaus žygių dalyviais ir kūrė kurtuazinę meilės lyriką, kurioje riterio ir Puikiosios Damos santykiai primena kryžiuočio ir Dievo santykius. Meilės lyrika truverai reiškė riterių religinius jausmus.
Žymiausias truveras – Kretjenas de Trua, rašęs ir riterių romanus. Jis sakmes ir legendas apie karalių Artūrą pavertė romanais: „Erekas ir Enida“, „Lanselotas, arba Vežėčių riteris“, „Iveinas, arba Liūto riteris“, „Persivalis, arba Šventojo Gralio istorija“.
Žeriai
Žeriai – buvęs viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, 1 km nuo Junkilų.
Ambergas
Ambergas – miestas Vokietijoje, Aukštutiniame Pfalce.
Istorija
Amenbergo vardu pirmą kartą paminėtas 1034 m. Viduramžiais jis tapo svarbiu prekybos centru, nes eksportavo geležies rūdą ir jos gaminius. 1269 m. kartu su Bambergu tapo Bavariją valdžiusių Vitelsbachų valda.
1329 m. miestas atiteko Vitelsbachų atšakai ir nebepriklausė Bavarijai. Nors geografiškai miestas priklausė katalikiškai Bavarijai, jame paplito protestantizmas. Ambergo valdovų bandymai jame platinti kalvinizmą nesusilaukė gyventojų palankumo.
1628 m. Ambergas vėl atiteko Bavarijai. Gyventojai turėjo priimti katalikybę arba palikti miestą. Daug šeimų persikėlė į Rėgensburgą ir Niurnbergą.
1796 m. rugpjūčio 24 d. netoli Ambergo 40 tūkst. austrų, vedami Karlo Liudviko, sumušė 35 tūkst. prancūzų, vadovaujamų Jean-Baptiste Jourdan.
Po Antrojo pasaulinio karo Amberge buvo amerikiečių armijos postas Pond Barracks, kuris minimas I.F.Stone knygoje „Požemiu į Palestiną“. Postas buvo uždarytas 1992 m., jo pastatus vietinė bendruomenė panaudojo socialiniams būstams.
Žiliai (Kelmė)
Žiliai – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 8 km į pietus nuo Liolių.
Kedžimkudžiko nacionalinis parkas
Kedžimkudžiko nacionalinis parkas – Kanadoje, Naujosios Škotijos provincijoje, esantis nacionalinis parkas. Apima ir laukinę Atlanto vandenyno kranto liniją. Įkurtas 1967 m. Kultūrinis ir tamsaus dangaus draustinis.
Didžiausias ežeras parke – Kedžimkudžiko. Daugelis upių ir ežerų parke buvo svarbūs vandens takai mikmakams, kurie jais pasiekdavo Fandžio įlanką ir Atlanto vandenyną. Parke įrengtos stovyklavietės, pėsčiųjų takai, siūlomos kanojų irklavimo paslaugos senoviniais vandens takais. Jame taip pat randama mikmakų kultūros uolų raižinių, gyvenviečių, kapaviečių. Parke sutinkami pelėdiniai paukščiai, narai ruoniai, gyvatės, vėžliai, kojotai, juodieji lokiai, briedžiai, baltauodegiai elniai, ursonai, kanadiniai bebrai, amerikinės kiaunės.
FK CSKA Kiïv
Istorija
1994–1996 m. klubas žaidė Borispolyje. Klubo pirmąją komandą 2001 m. pabaigoje perėmė naujas Arsenal Kiiv klubas.
Vilniaus lenkų teatras
Vilniaus lenkų teatrą įkūrė 1963 metais aktorė ir režisierė Irena Rymovič. Teatro būstinė buvo Vilniaus geležinkelininkų kultūros rūmuose. 1965 metais įvyko pirmoji premjera: Aleksandro Fredros komedija Damos ir husarai.
1980 metais teatrui buvo suteiktas Lenkų liaudies teatro vardas – aukščiausias tuometinės valdžios meninio lygio įvertinimas. Nuo 1990 metų turi oficialų pavadinimą Vilniaus lenkų teatras (Polski Teatr w Wilnie).
1993–2001 metais teatras veikė be savo būstinės ir scenos, o spektaklius rodė Rusų dramos teatre Vilniuje. Nuo 2001 metų teatras įsikūrė Lenkų kultūros namuose Vilniuje.
Per virš 50 metų nepertraukiamos veiklos Vilniaus lenkų teatras parengė virš 60-ties premjerų, suvaidino virš 3-jų tūkstančių vaidinimų, dešimtis proginių vaidinimų bei naujametinių renginių vaikams. Teatro repertuarą sudaro lenkų, lietuvių, pasaulio klasikų dramos, komedijos bei pasakos. Spektakliai vyksta lenkų kalba.
Teatras bendradarbiavo su žymiais Lietuvos dramaturgais bei scenografais: Juozu Grušu, Kaziu Saja, Vytautu Kalinausku. Pastarasis sukūrė teatro emblemą.
Teatro aktoriais buvo dabar žinomi profesionalūs aktoriai: Joanna Moro, Jan Drawnel , Agata Meilute ir kt.
Kušibuguako nacionalinis parkas
Kušibuguako nacionalinis parkas – Kanadoje, Naujajame Bransvike esantis nacionalinis parkas. Įsteigtas 1969 m.
Parkas įkurtas ištrėmus iš apylinkių prancūzų kolonistų šeimas. Iš viso jų buvo 1 200. Daugelis jų skurdžiai vertėsi. Vyriausybė tikėjosi, kad iškeldinimas jiems padės prakusti. Dalis tam priešinosi, todėl vėliau nuspręsta, įkuriant parkus vietinių gyventojų neiškeldinti. Dabar įrengti pėsčiųjų takai, stovyklavietės.
Parke sutinkami meškėnai, kanadinės lūšys, rudosios lūšys, briedžiai, vilkai, kojotai, juodieji lokiai, kanadiniai bebrai, amerikinės kiaunės, amerikinės ūdros, ursonai, ondatros, miškiniai švilpikai, kanadinės audinės, skunkai, amerikiniai baltieji kiškiai. Iš paukščių aptinkami baltagalviai jūriniai ereliai, žąsys, antys, narai, tikrieji sakalai, vanagai, pelėdiniai paukščiai. Parke gyvena ne viena banginių, ruonių, delfinų, jūrų kiaulių rūšys.
Kunigiškių apylinkė (Radviliškis)
Kunigiškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Šiaulėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Radviliškio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Notiniškių apylinkės.
Piktonių apylinkė
Piktonių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurinėje Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Šiaulėnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Radviliškio rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Notiniškių apylinkės ir Šaukoto apylinkės.
Siunė
Siunė (, tot. ir ) – upė Rusijoje, daugiausia vakarų Baškirijoje; Belajos kairysis intakas (Kamos baseinas). Prasideda Bugulmos–Belebėjaus aukštumos šiaurėje, Šarano rajone. Teka daugiausia į šiaurę, žemupyje – į šiaurės rytus, sudaro Baškirijos–Tatarstano sieną. Įteka į Belają 83 km nuo jos žiočių, šalia Novomedvedevo kaimo.
Didesni intakai: Šaltykas, Šaranas, Tiulgaza, Matis, Ušačis, Šerašlinka, Kalmija.
Upės mityba mišri, daugiausia pagrįsta sniego tirpsmo vandenimis. Užšąla Siunė lapkritį, atitirpsta gegužę. Didžiausios gyvenvietės prie Siunės: Bakalis, Šaranas.
Upėvardis kilo iš baškirų сөм („gelmė, gilus“).
Liurės nacionalinis parkas
Liurės nacionalinis parkas  – saugoma gamtos sritis šiaurės rytų Albanijoje, Diberio apskrityje, 25 km į vakarus nuo Peškopijos. Įsteigtas 1966 m.
Nacionalinis parkas apima rytinę Liurės kalnų pusę su aukščiausia šių kalnų viršūne – Liurės Kunora (2119 m). Pašlaitėse telkšo 12 vaizdingų ledyninių ežerų (didžiausi – Didysis, Juodasis, Pušų, Gėlių, Karvės). Gėlių ežero (Liqeni i Luleve) paviršius vasarą pasidengia ištisiniu vandens lelijų sluoksniu. Kalnų šlaituose auga bukai (900–1900 m aukštyje), juodosios pušys (1600–1700 m), uolų atbrailose – raudonosios pušys. Miškuose sutinkami rudieji lokiai, lūšys, vilkai, miškinės kiaunės, stirnos, kurtiniai. Pietinėje dalyje plyti pievos pramaišiui su spygliuočių miškais.
XX a. pab.–XXI a. pr. Liurės nacionalinis parkas nukentėjo dėl neteisėto miško kirtimo, nepriežiūros.
Nišava
Nišava  – upė Bulgarijoje ir Serbijoje; Pietų Moravos dešinysis intakas. Prasideda Bulgarijoje, Stara Planinos kalnuose, į rytus nuo Komo viršukalnės. Aukštupyje vingiuoja į pietvakarius tarpukalnių tarpekliu. Už Bulgarijos-Serbijos sienos pasuka į šiaurės vakarus, vietomis taip pat sudaro kanjonus. Įteka į Pietų Moravą netoli Nišo.
Pagrindiniai intakai:
Nišavos slėniu nuo pat senovės ėjo kelias jungiantis Europos miestus su Konstantinopoliu. Dabar šiuo slėniu driekiasi Belgrado-Sofijos plentas ir geležinkelis. Miestai prie Nišavos: Godečas (Bulgarija), Dimitrovgradas, Pirotas, Bela Palanka, Niška Bania, Nišas (Serbija).
Indonezijos ir Lietuvos santykiai
Indonezijos ir Lietuvos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Indonezijos ir Lietuvos.
Indonezija Lietuvos nepriklausomybę pripažino 1991 m. rugsėjo 17 d., o diplomatiniai santykiai užmegzti 1993 m. liepos 15 d.
Lietuvoje 2022 m. pradžioje gyveno 22 Indonezijos piliečių. Neoficialiais duomenimis Indonezijoje gyvena apie 40 Lietuvos piliečių.
Abi šalys yra Jungtinių Tautų narės.
Lietuvai atstovauja nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius, reziduojantis Tokijuje, Japonijoje, o Indonezija yra akreditavusi savo nepaprastąjį ir įgaliotąjį ambasadorių (reziduoja Kopenhagoje, Danijoje). Vilniuje veikia Indonezijos Respublikos garbės konsulatas, Džakartoje – Lietuvos garbės konsulatas.
Pirmieji kontaktai ankstyvuoju
Tarp 1863 ir 1876 m. po Javos ir Sumatros salas keliavo lietuvių archeologas ir keliautojas Ignotas Žagelis.
1908–1920 m. Reino misijos misionieriumi tarp musulmonų batakų Kalimantano saloje Tameangladžango, Puruk Tjahu misijų stotyse dirbo lietuvių evangelikų misionierius Martynas Šernius. Tarpukario laikotarpiu Indonezija buvo Olandijos kolonija, tad dauguma kontaktų vyko per Nyderlandus. Indonezija savo nepriklausomybę paskelbė 1945 m.
Santykiai po 1991 m.
Indonezija Lietuvos nepriklausomybę pripažino 1991 m. rugsėjo 17 d., tą pačią dieną, kai Lietuva buvo priimta į Jungtinių Tautų Organizaciją. Diplomatiniai santykiai tarp valstybių užmegzti 1993 m. liepos 15 d. Tais pačiais metais Indonezija akreditavo Lietuvai savo ambasadorę. Lietuva tai padarė gerokai vėliau, 2002 m. Nuo 2012 m. Indonezijai akredituoti ambasadoriai reziduoja Japonijoje.
Tarp šalių pasirašytos susitarimas dėl vizų režimo panaikinimo diplomatinių ir tarnybinių pasų turėtojams (2015 m.) ir susitarimas dėl ekonominio ir techninio bendradarbiavimo (2015 m. pasirašytas, bet neįsigaliojęs).
Tarp šalių yra įvykęs vienas aukščiausių Lietuvos ir Indonezijos vadovų susitikimas. 2017 m. gegužės 17 d. su valstybiniu vizitu Indonezijoje lankėsi Lietuvos prezidentė Dalia Grybauskaitė, kur sostinėje Džakartoje buvo priimta Indonezijos prezidento Džoko Vidodo bei susitiko su Indonezijos Parlamento Pirmininku Setja Novanto. Prezidentės vizito metu Lietuvos ir Indonezijos energetikos ministrai pasirašė susitarimą dėl bendradarbiavimo atsinaujinančiosios energetikos srityje, o sostinėje Džakartoje surengtas pirmasis Lietuvos ir Indonezijos energetikos forumas. Delegacijoje taip pat dalyvavo žemės ūkio viceministras Rolandas Taraškevičius, susitikęs su Indonezijos žemės ūkio ministru Amranu Sulaimanu ir jo patarėju dr. Matu Sjukuru.
2018 m. balandžio 23 d. Lietuvos užsienio reikalų viceministras Neris Germanas susitiko su Indonezijos Parlamento Atstovų rūmų Tarpparlamentinės draugystės grupės su Lietuva nariais.
Švietimo, mokslo ir technologiniai mainai ir kultūrinis bendradarbiavimas
1963 m. lietuvių kalba išleista Muchamado Radžabo apysaka „Mano gimtinė – Sumatros sala“.
Lietuvos ir Indonezijos vyrų futbolo rinktinės iki 2021 m. gruodžio yra tarpusavyje sužaidusios dvejas rungtynes, kurių vienerias laimėjo Lietuvos rinktinė, o kitos baigėsi lygiosiomis.
2017 m. Indonezijoje apsilankė lietuvių kelionių žurnalistai Martynas Starkus ir Vytaras Radzevičius, o filmuota medžiaga tapo „Starkaus ir Radzevičiaus kelionės“ dokumentikos dvyliktojo sezono („Pakeliui į Balį“) serijomis.
Tarp šalių aukštųjų mokyklų vykdomi akademiniai mainai, bent nuo 2011 m. sudaryta galimybė Lietuvos studentams teikti paraiškas laipsnio nesuteikiančios stipendijų programos Darmasiswa konkursui, finansuojamam Indonezijos Vyriausybės. Indonezijos ambasadorius yra lankęsis VDU ir MRU, vykdančiuose dvišalius mainus bent su vienu Indonezijos universitetu.
Lietuvą ir Indoneziją jungia žymi lietuvių kilmės kanadiečių mokslininkė Birutės Galdikas, 1971 m. Tandžungputingo nacionaliniame parke įkūrusi orangutanų stebėjimo centrą ir Indonezijoje praleidžianti didelę dalį laiko.
2019 m. Bodžonegoro regencijos mokyklose apsilankė grupė Lietuvos verslininkų ir švietimo specialistų, išleidusių mokyklinių vadovėlių ir svarsčiusių čia kurti tarptautinę mokyklą. 2021 m. lietuviškoje spaudoje rašyta apie lietuvių įkurtos svetainių talpinimo bendrovės „Hostinger“ verslininkų Sumbos saloje pastatytą mokyklą.
Ekonominiai santykiai
2020 m. duomenimis, prekybos apyvarta tarp Lietuvos ir Indonezijos siekė 22,3 mln. eurų, o Indonezija buvo 75-a pagal prekybos apimtis Lietuvos prekybos partnerė.
Prekybos balanse vyrauja eksportas iš Lietuvos į Indoneziją.
Žvalgupis
Žvalgupis – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Vaiguvos, dabartinėse Bitikų kaimo žemėse.
Indonezijos ir Lietuvos santykiai
Ekonominiai santykiai
2020 m. tiesioginių užsienio investicijų tarp abiejų šalių nebuvo.
Pasiuntiniai Lietuvai
Sąrašas nėra baigtinis
Albanijos Rivjera
thumb|240px|Albanijos Rivjera žemėlapyje
Albanijos Rivjera  – Jonijos jūros pakrantė, besidriekianti pietvakarių Albanijoje, Vliorės apskrityje, Keraunijos kalnų papėdėje. Driekiasi nuo Sarandės pietuose iki Logaros perėjos šiaurėje. Ilgis – 476 km.
Albanijos Rivjera yra svarbi poilsinė, turistinė Albanijos sritis. Kraštas pasižymi ne tik smėlio paplūdimiais, žydravandene jūra, bet ir vaizdingomis kalnų pašlaitėmis, ten vešinčiais pušynais, vaismedžių bei alyvmedžių giraitėmis, taip pat tarpekliais, upių slėniais, urvais. Išlikę daug tradicinės architektūros kaimų ir miestelių su stačiatikių bažnyčiomis, pilimis. Šiaurinė pakrantės dalis patenka į Logaros nacionalinį parką, pietinė – į Butrinto nacionalinį parką, Karaburno pusiasalis ir Sazanio sala – į Karaburuno-Sazanio nacionalinį jūrinį parką.
Svarbiausios Albanijos Rivjeros gyvenvietės bei lankytinos vietos: Sarandė, Ksamilas ir Ksamilo salos, Dermis, Karaburuno pusiasalis, Sazanis, Boršis, Himarė, Kiparo, Palasė, Lukovė, Pikeras, Zvernecas ir Nartos lagūna, Porto Palermo pilis, Butrintas, Ali Pašos pilis.
Fandžio nacionalinis parkas
Fandžio nacionalinis parkas – Kanadoje, Naujajame Bransvike, esantis nacionalinis parkas. Įsteigtas 1948 m. Biosferos rezervatas.
Saugomos Fandžio įlankos vietovės. Įlanka garsėja didžiausiais potvynio lygio svyravimais pasaulyje (amplitudė tarp potvynio ir atoslūgio – 18 m). Įrengti pėsčiųjų takai, stovyklavietės, golfo aikštynas.
Kraštovaizdis būdingas mišriesiems ir plačialapiams miškams. Parke sutinkami briedžiai, amerikiniai baltieji kiškiai, burundukai, voverės, kojotai, meškėnai, juodieji lokiai, kanadiniai bebrai, baltauodegiai elniai. Iš paukščių aptinkami sakalai keleiviai, kormoraniniai, didieji pilkieji garniai ir kt.
Feliksas Kudirka (1870)
Feliksas Kudirka (1870 m. liepos 27 d. Nemirų kaime, Griškabūdžio parapijoje – 1932 m. kovo 24 d. Čikagoje, JAV) – Romos katalikų kunigas, marijonų provincijos JAV įkūrėjas, katalikiškų organizacijų steigėjas. miniatiūra|200px|right|Atminimo lenta prie [[Nemirų bažnyčia|Nemirų bažnyčios, 2023 m.]]
Biografija
Mokėsi Marijampolės gimnazijoje. Baigė Seinų kunigų seminariją ir 1894 m. buvo įšventintas kunigu. Tarnavo Lietuvoje net aštoniolikoje parapijų. 1911 m. išvyko į Šveicariją, kur įstojo į marijonų vienuolių ordiną. Po dvejų metų persikėlė į JAV ir 1913–1918 m. buvo Čikagos lietuvių Šv. Mykolo parapijos klebonu. Jo pastangų dėka Šv. Mykolo bažnyčios rūsyje įsteigta spaustuvė, kuri spausdino religinį žurnalą „Tikyba ir dora“. Marijonų vienuoliams buvo nupirktas namas, kas įgalino juos 1913 m. rugpjūčio 18 d. pradėti savo veiklą Amerikoje: atidaryti tris vienuolynus ir įkurti atskirą vienuolių ordino provinciją. Kai lenkų katalikų skaitlingų parapijų tikintieji pasikvietė lenkų marijonus, jie pateko lietuvių marijonų jurisdikcijon. Kartu su kun. Jurgiu Kolesinskiu laikomas šio vienuolių ordino veiklos JAV pradininkais.
Feliksas Kudirka dalyvavo steigiant įvairias katalikiškas organizacijas Amerikoje, bendradarbiavo „Tikyboje ir doroje“, „Drauge“ ir kt. lietuviškuose leidiniuose. Palaidotas Čikagos lietuvių Šv. Kazimiero kapinėse.
Samylų II piliakalnis
Samylų II piliakalnis – piliakalnis Kauno rajone, Samylų sen., į pietryčius nuo Samylų, Kauno marių regioniniame parke. Senovės gynybinis statinys stūkso apie 1,5 km į šiaurę nuo Samylų piliakalnio, 50 m į vakarus nuo Kauno marių vakarinio kranto, į pietus nuo mažo į marias įtekančio upelio. Pasiekiamas iš kelio, per Šlienavą.
Samylų II piliakalnis yra nacionalinės reikšmės archeologinis ir kraštovaizdžio paminklas, 2013 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ). miniatiūra|240px|left|Tolimajame plane – Kauno marios miniatiūra|240px|left|Piliakalnis 2017 m. gruodį
Istorija
Apie Kauno marių pakrantėje medžiais ir krūmais apaugusį piliakalnį 2011 m. vasario 10 d. pranešė direkcijos biologas Giedrius Vaivilavičius. Kultūros paveldo centro archeologai nuvykę į vietą šį radinį išžvalgė ir patvirtino 2011 m. gegužės 12 d. 2014 m. rugsėjo 26 d. ant Samylų II piliakalnio vyko Baltų vienybės dienos, Rudens lygiadienio ir piliakalnio pristatymo visuomenei šventės. Neseniai rastą Samylų II piliakalnį ėmėsi iniciatyvos globoti Kauno įgulos karininkų ramovės kolektyvas. Ramovės darbuotojai atliko piliakalnio atidengimo darbus. Atvėrus gynybinio statinio aikštelę, pilies ir apžvalginio bokšto vietą, tapo matomi piliakalnio kompleksui priklausantys archeologiniai elementai (priešpilis, papiliai, į piliakalnį vedantis kelias).
Piliakalnis
Teritorija užima 12 122 m². Piliakalnis įrengtas daugiausia lapuočiais medžiais ir eglėmis apaugusiame aukštumos iškyšulyje, iš rytų pusės juosiamame buvusio Nemuno slėnio (dabar – marių), iš priešingos pusės – mažo bevardžio upelio griovos, o pietvakarių pusėje toliau tęsiasi aukštuma.
Piliakalnio aikštelė ovali, beveik keturkampė, orientuota pietvakarių-šiaurės rytų kryptimi, apie 10 m ilgio ir 12 m pločio pietvakarių gale, ties pylimu, žemėjanti į šiaurės rytus. Aikštelė apaugusi spygliuočiais ir lapuočiais medžiais, apardyta ją seniau ariant. Pietvakarių pusėje piliakalnis nuo aukštumos atskirtas maždaug 2,5-3 m aukščio nuo aikštelės ir apie 2 m aukščio nuo išorės pylimu. Pylimas dalinai nusklidęs. Pylimo išorėje yra apie 15 m pločio ir maždaug 0,7 m gylio įduba - griovys, kuris iš dalies užslinkęs. Šlaitai statūs, iki 20-25 m aukščio.
Dėl vietos patogumo – gana lygus paviršius šalia Nemuno (dabartinė marių pakrantė), upelis – tikėtina, kad čia galėjo būti ir papėdės gyvenvietė.
Šasi likeris
Šasi likeris  – savos gamybos alkoholinis gėrimas. Gaminamas etanolio pagrindu.
Istorija
Lėktuvų važiuoklės stabdžių ir vairų hidraulinė sistema būdavo užpildoma žiemą neužšąlančiu skysčiu, kurio didelę dalį sudarė etanolis, likusią – glicerolis Pvz., naikintuvo La-7 hidraulinės sistemos vasarinis skystis buvo sudarytas iš 30% (tūrio procentai) etanolio ir 70% glicerolio, o žieminis – iš 50% etanolio ir 50% glicerolio.
Etanolis buvo svarbi skysčio nuo apledėjimo dalis. Esant apledėjimo pavojui ant bombonešio Pe-2 propelerio menčių švirkšdavo specialų antifrizą nuo apledėjimo, kuris sunkino menčių apšąlimą, tirpino ledą ir lengvino jo atitrūkimą nuo menčių paviršiaus. Šio skysčio sudėtis – 85% etanolio ir 15% glicerolio.
„Šasi likeris“ minimas tarybiniame filme „Pikiruojančio bombonešio kronika“ apie vieno tarybinio bombonešių pulko kasdieninį gyvenimą.
Vartojimas
Antrojo pasaulinio karo metais ir po jo, aviacijos daliniuose gėrimą pasidarydavo iš lėktuvų važiuoklės stabdžių sistemos skysčio prieš tai jį išfiltravę, kad pašalintų kuo daugiau glicerolio. Kartais į jį įmaišydavo kokio nors sirupo skoniui pagerinti.
Geldai
Geldai (Gelda) – buvęs viensėdis Kėdainių rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Kėdainių, dabartinėje Keleriškių kaimo teritorijoje.
Šilutės gaisrinė
Šilutės gaisrinė – Šilutės rajono savivaldybės priešgaisrinei tarnybai priklausanti gaisrinė, įsikūrusi Šilutėje, Lietuvininkų g. 22, kitoje gatvės pusėje priešais Evangelikų liuteronų bažnyčią.
Šilutės gaisrinė yra regioninis architektūros ir istorijos paminklas, nuo 1993 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą.
Moderno stiliaus, XX a. pradžioje statytas gaisrinės pastatas yra atlaikęs du pasaulinius karus ir išstovėjęs 100 metų, išlaikęs savo pirminę išvaizdą. Iki šių dienų šiame istoriniame pastate įsikūrusi Šilutės priešgaisrinė gelbėjimo tarnyba. Priešgaisrinės gelbėjimo tarnybos kieme 2015 m. pradėtos statyti naujos gaisrinės patalpos. 2019 m. buvo planuojama įsikelti į naujus garažus. Iki tol priešgaisrinė technika stovėjo istoriniuose garažuose, o didžiosios mašinos buvo laikomos už kelių minučių kelio nuo gaisrininkų būstinės, Šilutės šilumos tinklų teritorijoje. Per savaitę Šilutės ugniagesiai kviečiami gesinti gaisrų keletą kartų, tačiau pasitaiko, kai iškvietimai seka vienas po kito. Sulaukę iškvietimo ugniagesiai, sėdę į visureigį, vyksta didžiųjų transporto priemonių link. Lauke žiemą šių transporto priemonių laikyti neleidžiama, nes dėl šalčio gali užšalti siurbliai. Vasarą automobiliai laikomi lauke, visai šalia ugniagesių komandos. 2019 m. Šilutės priešgaisrinės gelbėjimo tarnyboje dirbo 33 ugniagesiai (dar trūko trijų). Savivaldybės priešgaisrinę tarnybą sudarė penkios ugniagesių komandos, dislokuotos Saugose, Kintuose, Vainute, Švėkšnoje ir Žemaičių Naumiestyje.
Istorija
Pastatas buvo statomas labai šlapioje vietoje, šalia Šret upelio, kurio Šilutėje jau nebėra. Dabartinėje gaisrinės vietoje kadaise per polaidžius gatvės tapdavo nepravažiuojamos, klampynėje klimpdavo vežimai. Todėl čia buvo pastatytas trijų angų akmeninis tiltas, pro kurį pratekėdavo potvynių vanduo. Supylus pylimus Šyšos krantuose ir privežus įvairių žemių, tiltas ilgainiui atsidūrė 2 m gylyje po žeme.
1897 m. Šilokarčemos apskrityje įsteigta savanorių gaisrininkų komanda. Šilutės dvaro savininko Hugo Šojaus dovanotame sklype 1911 m. buvo pastatytas gaisrinės pastatas. Pirmame aukšte įsikūrė garažas, antrajame – valdyba. Gaisrininkų komandoje dirbdavo savanoriai ir brandmeistras, komandos viršininkas. Tada ugniagesiai turėjo vieną rankinį siurblį ir keturis arklius.