cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alytus
Veikia Alytaus kraštotyros muziejus (įkurtas 1928 m.), 4 gimnazijos, Stasio Kudirkos rajono centrinė ligoninė, Alytaus tuberkuliozės ligoninė, Alytaus miesto šeimos centras, Alytaus pataisos namai , Sporto rūmai (architektas A. Kulvietis).
Mieste stovi Lietuvos nepriklausomybės dešimtmečio paminklas – „Laisvės angelas“, pastatytas 1929 m. (skulptorius Antanas Aleksandravičius). 1934 m. skulptūra subyrėjo trenkus į ją žaibui, 1937 m. buvo atstatyta. 1952 m. paminklą nugriovė sovietai, bet jis buvo atstatytas 1991 m. (skulptorius Jonas Meškelevičius atkūrė skulptūrą, Jonas Blažaitis – paminklo bareljefus). Paminklas yra 13 m aukščio (9 m postamentas ir 4 m angelas). Pasakojama, kad pozuoti skulptorius prikalbinęs jauną gimnazijos mokytoją.
Geležinkelio stotis yra vakaruose, Likiškiuose. Ant išlikusių senojo geležinkelio tilto per Nemuną (1899 m.) taurų pastatytas pėsčiųjų ir dviračių Baltosios rožės tiltas. Dešiniajame Nemuno krante stūkso Alytaus piliakalnis, kairiajame – Radžiūnų piliakalnis.
Etimologija
Spėjama, kad Alytus yra vandenvardinis vietovardis, mat pro miestą į Nemuną įteka Alytupis, kuris anksčiau galėjęs vadintis tiesiog Alytus. Pietų Lietuvoje vandenvardžiai su galūne -us yra sutinkami neretai: ežerai Guostus, Niedus, Švenčius ir kt., upės Kriaušius, Skroblus, Vardžius ir kt.
Kita versija teigia, kad miesto vardas galėjo kilti nuo pilies, kuri stovėjo čia jau XIV a., dažnai pastodavo kryžiuočiams kelią ir jie šią pilį vadino Aliten.
Liaudies etimologija byloja vieną iš legendų apie meilę – kadaise gyveno Mirgrausėlė ir Alyta. Vienas kitą pamilo, tačiau Mirgrausėlei buvo skirta vaidilutės dalia. Vietos pilį užpuolus kryžiuočiams kovoje krito daug karių ir Alyta, matydamas, kad mūšis bus pralaimėtas, nujojo į Gabijos kalnelį, kur Mirgrausėlė kurstė šventąją ugnį, ir ją paslėpė, o pats grįžo kovon. Nors ir narsiai kovėsi Alyta, bet jis žuvo. Tai sužinojusi Mirgrausėlė graudžiai ir ilgai verkė, kad jos ašaros upeliu pradėjusios tekėti Nemunan. Upelis žynių buvęs pavadintas Alytupiu, o greta piliakalnio įsikūręs miestas – Alytumi. Ir šiandien į Nemuną teka Mirgrausėlės ašarų upelis.
Vaivadijos kelias 685 (Lenkija)
Vaivadijos kelias 685 - kelias šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Jungia Zabluduvą ir Kleščelę. Ilgis - 60 km.
Alytus
Geografija
thumb|250px|left|Mažosios Dailidės ežeras miesto parke
Vaivadijos kelias 685 (Lenkija)
Pagrindinės gyvenvietės prie kelio:
Alytus
Geografija
Alytus įsikūręs šalia Nemuno, 65 km į pietus nuo Kauno ir 108 km į pietvakarius nuo Vilniaus. Alytus yra didžiausias Dzūkijos miestas, laikomas neformalia šio etnografinio regiono sostine.
Per Alytų iš pietryčių šiaurės vakarų link teka Nemunas. Nuo seno miestas dalijamas į dvi dalis: dešiniajame Nemuno krante yra Alytus I, kairiajame – Alytus II (didžioji dabartinio miesto dalis išsidėsčiusi kairiajame upės krante):
Mieste įkurtas kraštovaizdžio istorinis draustinis, stūkso akmuo Klebonas. Geležinkelio stotis įsikūrusi miesto vakaruose, Likiškiuose.
Istorija
|miniatiūra|250px|left|thumb|Alytaus pilies vieta
Miesto apylinkėse gyventa jau neolite. Viduramžiais Alytaus apylinkės buvo gyvenamos mišriai jotvingių ir lietuvių genčių, nes Alytus buvo paribyje tarp šių genčių. Vėliau, dėl istorinių aplinkybių, jotvingius asimiliavo lietuvių gentis. Nemuno kairiajame krante yra dvi dešimtys VI–IX a. pilkapių, XIII–XIV a. Nemuno dešiniajame krante, santakoje su Alytupiu čia stovėjo medinė Alytaus pilis. 2010 m. kasinėjimai miesto centre parodė, kad istorinės Alytaus ištakos buvo dabartinio miesto centre, nuo XIV a. čia stovėjo rotušė ir bažnyčia.
1581 m. birželio 15 d. Ldk Steponas Batoras suteikė Alytui Magdeburgo teises ir herbą. Ši data yra minima kaip Alytaus miesto diena. Praeityje Alytus daug kartų nukentėjo nuo svetimų kariaunų. Ne kartą jį naikino gaisrai, maro epidemijos ir kitos nelaimės. 1586 m. pastatyta cerkvė. Miestas priklausė Trakų vaivadijai.
miniatiūra|250px|right|Mieste [[1899 m. buvo statomas Užnemunės geležinkelio tiltas per Nemuną (dabartinis Baltosios rožės tiltas).]]
1915 m., kai Lietuvoje ir Suvalkų gubernijoje įsitvirtino vokiečių karinė administracija, Alytus I ir Alytus II buvo sujungti į vieną administracinį vienetą. 1919 m. vasarį mieste vyko Alytaus kautynės, kuriose Lietuvos kariuomenė kovėsi su bolševikais, ant tilto žuvo pirmasis karininkas Antanas Juozapavičius. Lietuvos kovose su lenkais pastarieji reiškė pretenzijas į Lietuvos teritoriją iki pat Alytaus. Lenkų delegacija Paryžiaus taikos konferencijos metu, Antantei įteikė reikalavimą demarkacinę liniją tarp Lietuvos ir Lenkijos nustatyti nuo Vištyčio iki Alytaus. 1919 m. miestas gavo valsčiaus teises, 1931 m. – I eilės miesto, 1932 m. – vasarvietės teises.
1939 m. prie Alytaus buvo įkurta Lietuvoje internuotų lenkų karių stovykla. 1941 m. birželio 22-23 d. šalia miesto įvyko Alytaus mūšis, kuriame dalyvavo apie 800 tankų. 1941 m. išžudyti beveik visi Alytaus žydai (apie 10 000). Nuo 1941 m. liepos iki 1943 m. balandžio kareivinių teritorijoje veikė karo belaisvių koncentracijos stovykla Stalag-343. Nuo 1943 m. gegužės iki 1944 m. liepos ten pat veikė daugiausia iš vakarinių Rusijos sričių perkeltųjų asmenų stovykla. Joje žuvo apie 2 tūkst. karo belaisvių ir civilių.
1944 m. liepos 15 d. miestą užėmė sovietai (III Baltarusijos fronto kariai). Pokario pasipriešinimo judėjime miestas priklausė Dainavos krašto apygardai. 1946 m. rugpjūčio 3 d. tapo apskrities pavaldumo miestu, 1950 m. – rajono centru.
Po karo miestas planingai plėstas, ypač po 1963 m., kaip pramonės centras. Pastatytas didžiausias Pabaltijo respublikose Alytaus medvilnės kombinatas (vėliau - Alytaus tekstilė), kuriame 1980 m. dirbo 6000 darbuotojų, didelė šaldytuvų „Snaigė“ gamykla (1972 m. čia dirbo 1900 darbuotojų), eksperimentinis namų statybos kombinatas, mėsos kombinatas, „Dainavos“ siuvimo fabrikas, kombinuotųjų pašarų gamykla. 1977 m. kovo 30 d. Alytui suteiktos respublikinio pavaldumo miesto teisės. 1989 m. čia veikė 12 vidurinių mokyklų.
1995 m. patvirtintas dabartinis Alytaus herbas.
Ekonomika
Perdirbamosios pramonės centras, pagamina 4,6% Lietuvos pramonės produkcijos.
Mieste daug pramonės: šaldytuvų ir mašinų gamyklos, maisto pramonė (mėsos, pieno, gėrimų), siuvimo fabrikas. Išvystyta medienos, statybų, chemijos, tekstilės pramonė.
Alytaus šiaurės vakarinėje dalyje yra pramonės rajonas, kuriame susitelkę daug įmonių – šaldytuvų gamykla, „Alytaus gelžbetonis“, „Alkesta“ (kelių tiesimo ir tiltų statybos bendrovė), Alytaus šilumos tinklai, elektros tinklai, „Lietuvos žaliava“, UAB „Lanksti linija“, UAB „Traidenis“, AB „Kauno grūdai“, UAB „Daisotra“, UAB „Lisiplast“, UAB „Svenheim“, UAB „Sofa Brands“, UAB „Stora Enso Timber“, UAB „Graanul Invest“, UAB „Litalka Elektronik“, UAB „Koslita“ ir kt. Rytiniame pramonės rajone įsikūrusios AB „Alita“, AB „Alytaus chemija“. Pietiniame pramonės rajone – AB „Astra“ ir „Alytaus tekstilė“. Veikia per 100 įmonių jungiantis VšĮ „Verslo kaimelis“, įkurtas per 50 ha ploto pramonės parkas, kuriame veiklą pradėjo du investuotojai – UAB „Premium oils“, UAB „Hansa Flex Hidraulinės Jungtys“, UAB „Saukesta“, UAB „GLASS LT“. Jau pasirašytos sutartys su žvėrienos, vaisvandenių gamintojais, ketinančiais čia investuoti.
Susisiekimas
alt=Alytaus viešojo transporto schema|miniatiūra|Alytaus viešojo transporto schema (2017 m.) thumb|Lietuvos tūkstantmečio tiltas
Alytaus plėtrą lėmė Nemunas. Per jį, ties Alytumi, buvo nutiesti du tiltai: vadinamasis Kaniūkų tiltas (1892 m.) ir Antano Juozapavičiaus tiltas (pirmasis medinis tiltas šioje vietoje pastatytas 1909 m.). 2011 m. baigtas statyti trečiasis – Lietuvos tūkstantmečio tiltas, kartu su naujai nutiesta kelio atkarpa tapęs šiaurinio Alytaus aplinkelio dalimi.
XIX a. pabaigoje Alytus buvo sujungtas geležinkelio linija su Suvalkais ir Varėna. Įkurta geležinkelio stotis. Per Nemuną ties Alytumi buvo nutiestas 33 metrus virš vandens paviršiaus iškilęs geležinkelio tiltas, kurį Pirmojo pasaulinio karo metu, 1915 m. besitraukdama Rusijos kariuomenė susprogdino. Tiltas netrukus buvo atstatytas (laikinas medinis), tačiau 1926 m. nugriautas, o visa geležinkelio vėžė nuo Alytaus iki Varėnos demontuota. Lietuvai atkūrus nepriklausomybę sumažėjo traukinių, kertančių miestą, skaičius. 1997 m. kovo 14 d. iš senosios Alytaus geležinkelio stoties išvyko paskutinis sąstatas. Nusprendus, kad traukinių keliamas triukšmas trukdo gyventojų ramybei, automobilių eismui, teršia orą, geležinkelio bėgiai per miestą buvo išardyti, o vakarinėje Alytaus dalyje dar 1984 m buvo atidaryta naujoji geležinkelio stotis. Buvusio geležinkelio tilto vietoje panaudojant senąsias išlikusias mūrines atramas 2013 m. pradėtas ir 2015 m. pabaigtas naujas pėsčiųjų ir dviračių tiltas, kuriam vėliau, miesto gyventojų balsavimu, suteiktas Baltosios rožės pavadinimas (Baltosios rožės tiltas).
1939 m. dešiniajame Nemuno krante įkurtas Alytaus aerodromas. Tarpukaryje Alytus turėjo susisiekimą tarpmiestiniais autobusais su Kaunu, Prienais, Varėna, Marijampole, Lazdijais. Tarybiniais metais buvo plėtojamas autobusų susisiekimas. Mieste keleivius imta vežti miesto autobusais. Miesto autobusų kursavimui smūgį sudavė chaotiška ir nevaldoma mikroautobusų plėtra 1998 m., autobusų vegetacija tęsėsi iki 2004 m. Dabar viešąjį transportą sudaro miesto maršrutiniai mikroautobusai (nuo 2004 m.) bei priemiestiniai ir tarpmiestiniai autobusai.
Keliai
Alytaus pagrindiniai keliai yra krašto keliai:
Alytaus rytuose kelius su  kerta kelias.
Kultūra
Miesto centre teatras, A. Matučio muziejus, prie tilto per Nemuną – paminklas A. Juozapavičiui. Alytaus miške yra Dainų slėnis ir paminklas Alytaus 400-ųjų metinių jubiliejui. Šalia yra Tautos istorinės atminties muziejus, Antano Jonyno muziejus. Alytuje yra vienintelis Lietuvoje cirkas – „Dzūkijos“ cirkas (nuo 1982 m.). Miesto parkas savitas metalo skulptūromis (autoriai K. Valaitis, Naglis Nasvytis, Kęstutis Musteikis ir kiti). Senamiesčio skvere pastatyta Voverytės su knyga skulptūra.
Miesto garbei yra pavadintas vienas krateris Marse.
Religinės paskirties pastatai
Alytuje yra keturios bažnyčios:
Mieste yra Šv. Brunono koplyčia, Alytaus Dievo Motinos Globėjos cerkvė, priklausanti stačiatikiams.
Profesinės mokyklos ir kolegija
miniatiūra|250px|right|Profesinio rengimo centras
Sportas
Veikia krepšinio klubas Alytaus „Dzūkija“, žaidžiantis LKL pirmenybėse, taip pat futbolo klubas DFK „Dainava“, žaidžiantis A lygos futbolo pirmenybėse. Šiuo metu klubas neegzistuoja
Tosa
Tosa  – miestas Kočio prefektūroje, Japonijoje. Čia gyvena apie 29,8 tūkst. gyventojų.
Istorija
Miestas įkurtas 1959 m. sausio 1 d.
thumb|left|185px|Tosa Kočio prefektūroje
Geografija
Tosa įsikūrusi centrinėje Kočio prefektūros dalyje. Iš šiaurės miestą supa Šikoku kalnynas, pietuose turi priėjimą prie Ramiojo vandenyno. Tosa ribojasi su Susakiu, Inu, Harunu, Sakava ir Hidaka.
Miesto simboliai
Oficiali miesto gėlė – lelija, medis – dviskiautis ginkmedis, paukštis – Sturnus cineraceus.
Kontržvalgyba
miniatiūra|[[VSD – pagrindinė Lietuvos kontržvalgybos įstaiga]]
Kontržvalgyba – priešiškų organizacijų žvalgybos kliudymas, priešo šnipų aptikimas.
Būna karinė, ekonominė, ideologinė, mokslinė, techninė, atominė kontržvalgyba. Kai kurios įstaigos, pvz. Lietuvos policija turi tam skirtus Imuniteto skyrius.
Vytauto Didžiojo universiteto Ugnės Karvelis gimnazija
Vytauto Didžiojo universiteto Ugnės Karvelis gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Akademijoje (Kauno rajonas), Mokyklos g. 5, vykdanti vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 191090460. Gimnazijos dalininkai yra Kauno rajono savivaldybė ir Vytauto Didžiojo universitetas.
Gimnazija pavadinta vertėjos, literatūros kritikės Ugnės Karvelis, gimusios Noreikiškių dvare (jo žemėse vėliau įsikūrė Akademijos miestelis) garbei.
Istorija
miniatiūra|2016 m. vasarą miniatiūra|Nuo stadiono pusės. Pastatytas akmuo Ugnės Karvelis garbei miniatiūra|Stadionas
Pirmoji mokykla Noreikiškėse pradėta organizuoti 1948 m. dabartinės Ringaudų seniūnijos patalpose. Mokyklos steigėjas – mokytojas Pranas Skaisgiris, ji pavadinta Karkiškių pradine mokykla. Pirmieji mokslo metai joje prasidėjo 1949 m., nuo 1952 m. mokyklos vedėja paskirta mokytoja Liuda Jakubauskienė, ji Karkiškių pradinei mokyklai vadovavo 12 metų. Mokykla uždaryta 1966 m. Per šešiolika metų Karkiškių pradinę mokyklą baigė 214 mokinių.
1964 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos pirmajame bendrabutyje atidaryta Noreikiškių pradinė mokykla, joje mokėsi tik 20 pradinukų. Mokyklos direktore paskirta Genovaitė Kemėšienė. 1966 m. mokykla išplėtė savo patalpas, 5-ojo bendrabučio (dabar 7-ojo) pirmas aukštas buvo pritaikytas mokyklai, veikė jau ir penkta klasė. Augo mokinių skaičius, jų buvo 112, o 1970 m. jau 198. Tais metais mokyklą baigė 1-oji aštuntokų laida. 1974 m. mokyklos direktoriumi paskirtas Stanislovas Vėgėlė. Daug direktoriaus pastangų ir energijos pareikalavo naujosios mokyklos projektavimas ir statybos organizavimas.
Lopsynai
Lopsynai arba Rogačiovas (, nuo 1939 m. Lopsienen, nuo 1945 m., nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Zelenogradsko rajone, nuo 2006 m. gruodžio 28 d. Kovrovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Vytauto Didžiojo universiteto Ugnės Karvelis gimnazija
Istorija
1977 m. naujosios Noreikiškių mokyklos statyba baigta. Prieš mokslo metų pradžią sujungtos Noreikiškių ir Tabariškių aštuonmetės mokyklos. Tabariškių aštuonmetė mokykla buvo išaugusi iš 1932 m. įkurtos pradžios mokyklos. Pradžios mokyklos vedėjas buvo A. Markauskas. Pokario metais ji tapo progimnazija, vėliau – vidurine mokykla (direktorius Zubrickas), tačiau dėl negausių aukštesniųjų klasių mokinių teliko aštuonmetė. Jai nuo 1959 m. iki uždarymo vadovavo direktorius Juozas Mardosas.
Lopsynai
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. – 2006 m. Romanovo apylinkės kaimas.
Vytauto Didžiojo universiteto Ugnės Karvelis gimnazija
Istorija
1977 m. spalio 9 d. įvyko iškilmingas Noreikiškių vidurinės mokyklos atidarymas. Mokykloje dirbo 21 mokytojas. 1988 m. įvestas sustiprintas humanitarinis mokymas, dėstoma lotynų kalba. 1988 m. kolektyvo susirinkime naujuoju mokyklos direktoriumi išrinktas jaunas mokyklos mokytojas Arūnas Bučnys. Tai buvo Lietuvos atgimimo laikotarpis, kurio euforiją išgyveno ir mokyklos bendruomenė. Ugdymo procese atsigręžta į gilesnį tautinės savimonės formavimą.
1993–1999 m. atnaujintas mokyklos interjeras, įkurtas skulptūrų parkas, atidarytas mokyklos muziejus, įrengtas informatikos kabinetas, pradėta ketvirtojo aukšto statyba. 2001 m. baigta 4-ojo aukšto statyba, įkurta 16 naujų kabinetų, trečioji sporto salė, rekonstruota mokyklos biblioteka, valgykla. 2005 m. balandžio mėn. mokykla pavadinta Akademijos LR diplomatės Ugnės Karvelis (1935–2002) vardu, suteiktas gimnazijos statusas. mokykloje 89 mokytojai, iš jų 1 ekspertas, 35 mokytojai metodininkai, 40 vyresniųjų mokytojų, 1009 mokiniai (2005 m. duomenimis). Mokykla išleido 28 abiturientų laidą, tai buvo pirmoji gimnazistų laida, kuri sėkmingai (83,4 proc.) stojo į aukštąsias mokyklas.
Gyvenimas (Prienai)
Gyvenimas – Prienų rajono ir Birštono miesto laikraštis, einantis nuo 1946 m. gruodžio 7 d. Prienuose.
Istorija
Iki 1950 m. Prienų apskrities laikraštis, 1950–1990 m. – LKP Prienų rajono komiteto ir LDT leidinys, nuo 1990 m. – rajono laikraštis. Steigėja ir leidėja UAB „Gyvenimas“. Iki 1995 m. Nr. 17 vadinosi „Naujas gyvenimas“.
1946–1947 m. – savaitraštis, 1948–1950 m. ėjo dukart-triskart per savaitę, 1951–1955 m. – dukart, vėliau – triskart, nuo 1990 m. – du kartus per savaitę. Tiražas 1947 m. – 2700 egz., 1987 m. – 10 900 egz., 1997 m. – 3800 egz.
Redakcijoje dirbo: Aldona Aleksėjūnienė, Audrius Siaurusevičius, J. Tarutis, Nijolė Ulozaitė, A. Žobakas.
Mažieji Antilai
thumb|300px|Salos žemėlapyje
Mažieji Antilai – salų grupė Karibų jūroje, Vest Indijoje. Apima visas salas nuo Mergelių salų šiaurėje iki Trinidado ir Tobago pietryčiuose ir Arubos pietvakariuose. Salos skirstomos į dvi grupes:
अँटिल्स
Surtsėjus
Surtsėjus (, arba Surto sala) – vulkaninė sala Islandijos pietų pakrantėje, dėl savo geografinės padėties (63°18’N 20°36’W) – labiausiai į pietus nutolęs šios valstybės taškas. Sala atsirado 1963 m. lapkričio 14 d. dėl povandeninio ugnikalnio išsiveržimo, prasidėjusio 130 m gylyje. Manoma, kad išsiveržimas galėjo prasidėti keliomis dienomis anksčiau, o baigėsi 1967 m. birželio 5 d. Tada Surtsėjus pasiekė savo didžiausią plotą – 2,7 km². Nuo šios dienos, dėl bangų ir vėjo keliamos erozijos, sala vis mažėja (2002 m. duomenimis, salos plotas buvo tik 1,4 km²).
Kūrimosi metu Surtsėjus buvo intensyvių vulkanologijos srities specialistų mokslinių tyrimų objektas, o vėliau, po išsiveržimo pabaigos, juo susidomėjo botanikai ir biologai, kurie stebi laipsnišką gyvybės atsiradimą nederlingoje žemėje. Išsiveržimas, suformavęs Surtsėjų, suformavo daug kitų mažų salų, tarp jų jau išnykusį Jolnirą ir kitas, likusias be pavadinimų, saleles.
2008 m. sala buvo įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo objektų sąrašą.
Salos formavimasis
thumb|250px|left|Surtsėjaus lokalizacija
Išsiveržimo pradžia
1963 m. lapkričio 14 d. 7 val. 15 min. išplaukiančio iš Vestmanaejaro tralerio Ísleifur II virėjas atkreipė dėmesį į tamsių dūmų stulpą į pietvakarius nuo laivo. Laivo kapitonas nusprendė ištirti šį reiškinį manydamas, kad mato degantį laivą, tačiau greitai suprato, kad juodų pelenų stulpas – vulkaninio aktyvumo jūroje pradžia.
Nors išsiveržimas buvo netikėtas, keletas faktų liudijo apie greitai prasidėsiantį vulkaninį aktyvumą. Prieš savaitę Reikjaviko seismografai užfiksavo silpnus virpesius, tačiau jų tiksli vieta nebuvo nustatyta. Dvi dienas prieš išsiveržimą tyrimų laivas pastebėjo, kad šiame regione jūros vanduo buvo kiek šiltesnis, nei įprasta. Tuo tarpu esančio 80 km nuo išsiveržimo vietos pakrantės miesto Viko gyventojai pajuto sieros vandenilio kvapą.
Išsiveržimas tikriausiai prasidėjo keletą dienų prieš lapkričio 14 d. Jūros dugnas yra 130 metrų žemiau jūros lygio, todėl didelis vandens slėgis slopino išsiveržimą. Besiformuojant ugnikalnio kūgiui mažėjo gylis, todėl po kelių dienų vulkanas prasiveržė pro vandens kliūtį ir iškilo į paviršių.
thumb|250 px|Dūmų ir pelenų debesis virš Surtsėjaus
Salos formavimosi pradžia
1963 m. lapkričio 14 d. 11 val. ugnikalnio pelenų ir dūmų debesis pasiekė kelių kilometrų aukštį. Pradžioje dūmai veržėsi pro tris atskiras šiaurės-rytų ir pietų-vakarų angas, kurios po pietų susijungė. Visą savaitę be perstojo vykdavo sprogimai, ir jau po kelių dienų susiformavo 500 m ilgio ir 45 m aukščio sala. Išsiveržimas vyko pro vieną pagrindinę plačią angą išilgai plyšio, todėl sala įgavo ovalo formą. Lapkričio 24 d. sala buvo 900 m ilgio ir 650 m pločio. Dėl staigaus karštos lavos ir jūros vandens susijungimo salą formuoja daugiausiai bazaltinio tipo vulkaninė uoliena vadinama scoria, kuri, veikiama Šiaurės Atlanto žiemos audrų, ganėtinai greitai suyra. Nepaisant to, sala vis augo, ir 1964 m. jos skersmuo pasiekė 1300 m.
Patvarios salos susiformavimas
Uolienos nuolaužos dėl sprogstančių išsiveržimų buvo mėtomos 1 km spinduliu, o pelenų debesis siekė 10 km aukštį. Vėliau, 1964 m., sala jau buvo tokia didelė, kad vanduo negalėjo užtvindyti ugnikalnio angos ir sprogstančius išsiveržimus pakeitė fontanai bei lavos srautai. Dėl to po kiek laiko saloje susiformavo tam tikra kepurė iš žymiai atsparesnių erozijai uolienų. Išsiveržimai vyko iki 1965 m. Tada Surtsėjus pasiekė didžiausią savo plotą – 2,7 km².
1963 m. gruodžio 28 d. 2,5 km į šiaurės rytus nuo Surtsėjaus prasidėjo povandeninis ugnikalnio aktyvumas. Jo padarinys – 100 m aukščio kalnagūbris jūros dugne. Povandeninį kalną pavadino Sultra, tačiau jis niekada nepasiekė vandens paviršiaus – jo išsiveržimas baigėsi 1964 m. sausio 6 d. Nuo tada jo aukštis sumažėjo 24 metrais.
Išsiveržimų pabaiga
thumb|250px|Topografinis Surtsėjaus žemėlapis Ugnikalnio aktyvumas pradėjo blėsti 1965 m., tačiau gegužės mėnesį už 600 m į šiaurę nuo salos prasidėjo naujas išsiveržimas. Apie gegužės 28 d. virš vandens paviršiaus iškilo vulkanas Syrtlinguras. Šioje saloje išsiveržimai tęsėsi iki 1965 metų spalio pradžios. Jos paviršiaus plotas pasiekė 0,15 km², tačiau dėl greitos erozijos sala nugrimzdo po jūra jau spalio 24 d.
Tuo tarpu 1965 m. gruodį 900 m į pietvakarius nuo Surtsėjaus buvo pastebėtas dar vienas ugnikalnio aktyvumas. Iki išsiveržimų pabaigos 1966 m., sala, pavadinta Jolniras, pasiekė 70 m aukštį ir 300 m² plotą. Tačiau ir ji, kaip Syrtlinguras, greitai iširo ir išnyko iš vandenyno paviršiaus tų pačių metų spalio mėn.
Nuo išsiveržimo pabaigos dėl nuolatinės erozijos sala mažėja. Didelis pietryčių salos plotas yra visiškai sunaikintas, o šiaurėje susiformavo smėlio nerija, vadinama Norðurtangi. Manoma, kad dėl erozijos prarasta apie 0,024 kubinių km medžiagos, t.y apie ketvirtadalį visos salos apimties.
Gyvybė saloje
thumb|250px|left|Surtsėjaus augmenija Surtsėjaus sala tapo gamtos rezervatu dar nenustojus išsiveržimams – 1965 m. Tai klasikinių biokolonizacijos tyrimų vieta. Šiuo metu tik keliems mokslininkams leidžiama nusileisti saloje. Visi kiti gali tirti Surtsėjų tik skrendant virš jo mažais lėktuvais.
Augmenija
Palaipsniui Surtsėjuje pradėjo kurtis gyvybė. Pirmą kartą augalai – samanos bei kerpės – čia pastebėtos dar 1965 m. Šiuo metu jos dengia praktiškai visą salą. Per pirmuosius 20 metų saloje pastebėta 20 augalų rūšių, tačiau vėliau iš jų išliko tik 10, kurie galėjo išgyventi mažai organinių elementų turinčiame vulkaniniame dirvožemyje.
Prasidėjus paukščių kolonizacijai, dirvožemyje atsirado vis daugiau organinių elementų, o tai savo ruožtu praturtino salos augmenijos pasaulį – čia atsirado induočiai. 1998 m. pirmą kartą Surtsėjuje pastebėti krūmai – 4 m aukštį galintys pasiekti gluosniai – rausvašakiai karklai (Salix phylicifolia). Šiuo metu čia auga daugiau nei 60 rūšių augalų, 30 iš jų prisitaikė. Manoma, kad per metus čia atsiranda nuo 2 iki 4 naujų rūšių.
thumb|150px|right|Mormonai saloje pastebėti 2004 m.
Paukščiai
Paukščių ekspansija saloje priklausė nuo ten jau augusių augalų ir tuo pačiu padėjo atsirasti naujoms rūšims. Jie naudojo augalus savo lizdams kurti, tuo pat metu sėjo sėklas ir tręšė dirvožemį guanu. Pirmasis paukščio lizdas čia atsirado praėjus trejiems metams nuo vulkaninės veiklos pabaigos, o pirmieji pastebėti paukščiai – tai fulmarai bei alkinių šeimos atstovai. Šiuo metu saloje gyvena 8 paukščių rūšys.
Pirmoji kirų kolonija čia pastebėta 1986 m., nors saloje jie nutūpdavo jau po kelių savaičių nuo jos atsiradimo jūros paviršiuje. Ši kolonija daro didelį poveikį salos gyvybės plėtojimuisi vien dėl savo dydžio. 2004 m. mokslinė ekspedicija pastebėjo saloje pirmuosius mormonus.
Surtsėjus tapo ne tik kai kurių paukščių namais, bei taip pat ir migruojančių rūšių poilsio vieta dėl gausesnės, nei kitose salose, augmenijos. Čia dažnai sutinkami paukščiai, kurie migruoja iš Islandijos į Didžiosios Britanijos salas. Tarp jų yra gulbės giesmininkės, žąsys bei įvairios kranklių rūšys.
Jūros gyvūnai
Netrukus po salos susiformavimo prie jos krantų buvo pastebėti tikrųjų ruonių šeimos žinduoliai. Ruoniai dažniausiai mėgaujasi saule šiaurinėje Surtsėjaus dalyje, kur dėl erozijos atsirado nerija. Pirmoji ruonių grupė, apsigyvenusi saloje, pastebėta 1983 m., o 70-čiai iš jų tai pagrindinis biotopas. Čia nuolat gyvena pilkasis ruonis bei paprastasis ruonis. Ruoniai pritraukia orkas, kurios dažnai matomos prie Surtsėjaus ir viso Vestmanaejaro archipelago krantų.
Povandeninė salos dalis tapo namais daugeliui jūros gyvūnų rūšių. Ten dažnai pastebimos jūros žvaigždės, jūrų ežiai ir sraigės. Povandeniniai ugnikalnio šlaitai 10–20 m gylyje tankiai padengi dumbliais ir jūržolėmis.
Kitos gyvybės formos
Vabzdžiai atsirado saloje netrukus po jos susiformavimo – pirmą kartą buvo pastebėti 1964 m. Pirmieji čia atsirado vėjo atnešti skraidantys vabzdžiai. Kai kurie iš jų galėjo čia patekti net iš Europos žemyno, kiti buvo atplukdyti į salą ant medienos gabaliukų. Kai 1974 m. dideli grumstai žolės buvo nuplauti nuo salos kranto, mokslininkai, ištyrę kai kuriuos iš jų, suskaičiavo 663 rūšis bestuburių, daugiausia erkių ir kolembolų.
Vabzdžiai saloje suteikė maisto paukščiams, o tai savo ruožtu prisidėjo prie vabzdžių išlikimo saloje: nugaišusiais paukščiais mito mėsėdžiai vabzdžiai, tuo pačiu tręšė dirvožemį, kuriuo mito žolėdžiai vabzdžiai.
Šiuo metu Surtsėjus kolonizuojamas ir aukštesnių gyvybės formų. Pirmasis sliekas čia rastas 1993 m., tikriausiai paukščių atneštas iš netoliese esančios Heimaey salos. 1998 buvo pastebėtos pietų Islandijai būdingos sraigės, taip pat vorai bei vabalai.
Salos ateitis
thumb|250px|left|Surtsėjus 1999 m. Mokslininkai aprašė kriterijus, pagal kuriuos vertinama besikeičianti salos forma po ugnikalnio aktyvumo nuslopimo. 20 metų po išsiveržimo pabaigos paaiškėjo, kad sala toliau mažėja – jos aukštis buvo apie 1 m žemesnis. Pradžioje sala sumažėdavo apie 20 cm per metus greičiu, tačiau nuo 1990-ųjų šis greitis sumažėjo iki 1–2 cm per metus.
Tipiška ugnikalnių veikla Vestmanaejaro archipelage – tai pavieniai išsiveržimai tam tikroje vietoje, todėl mažai tikėtina, kad ateityje sala padidės dėl eilinio vulkano išsiveržimo. Galinga jūros įtaka sukelia nuolatinę eroziją nuo pat Surtsėjaus atsiradimo – apie pusę pradinio ploto nuo išsiveržimo pabaigos jau prarasta. Šiuo metu salos apimtis mažėja maždaug 10 tūkst. m² per metus.
thumb|250px|Mažos salos Vestmanaejaro archipelage Tačiau visiškas salos išnykimas iš jūros paviršiaus artimiausioje ateityje mažai tikėtinas. Nepatvarios piroklastinės uolienos greitai išnyksta dėl bangų ir vėjo keliamos erozijos, tačiau didelė salos dalis – tai pakankamai kietos lavos sluoksnis, labiau atsparus tokio pobūdžio įtakai. Be to, sudėtingos cheminės reakcijos, kurios vyksta kai kurių salos uolienų viduje, poligonizacijos metu gamina ypač atsparų erozijai vulkaninį tufą.
2001 m. Islandija pasiūlė įrašyti salą į UNESCO Pasaulio paveldo objektų sąrašą. Tai įvyko po 7 metų, 2008 m.
Jessica Alba
Jessica Marie Alba (Džesika Marija Alba, g. 1981 m. balandžio 28 d.) – amerikiečių aktorė.
Biografija
Džesika Alba gimė 1981 m. balandžio 28 d. Pomonoje, Pietų Kalifornijoje (JAV). Tėvas tarnavo oro pajėgose, todėl šeima dažnai kraustėsi iš vienos vietos į kitą. Galiausiai šeima apsistojo Los Andžele. Jau vaikystėje Džesika Alba mėgo kiną, skaitė žurnalus apie kiną ir svajojo tapti aktore. 1992 m. pradėjo lankyti aktorystės pamokas. 1994 m. gavo pirmąjį masinės scenos vaidmenį filme Svajonių stovykla. Šiame filme Džesikai Albai buvo numatyta dviejų savaičių sutartis, bet jos vaidmuo pavirto į dviejų mėnesių darbą.
1997 m. baigė vidurinę mokyklą ir tęsė aktorystės mokslus Atlantic Theater Company.
Džesika Alba filmavosi eilėje TV serialų ir filmų, bet tikroji šlovė atėjo su TV serialu „Tamsos angelas“. Pats Džeimsas Kameronas paskambino Džeisikai ir pasiūlė pagrindinį vaidmenį. Džeisika Alba suvaidino nuostabią merginą–robotą ir 2001 m. už šį vaidmenį gavo geriausios TV aktorės apdovanojimą (TV Guide Award).
Caffè Fiorio
thumb|right|Caffè Fiorio fasadas thumb|right|Caffè Fiorio įėjimas Caffè Fiorio – istorinė kavinė Turine (šiaurės Italija), esanti Via Po gatvėje.
Jessica Alba
Biografija
2001 m. Džeisika Alba tapo parfumerijos firmos L'Oreal veidu (dvejus metus filmavosi plaukų dažų „Feria“ reklamoje) ir užima pirmą vietą žurnalo „Maxim“ Hot 100 sąraše.
Caffè Fiorio
Įkurta 1780 m. tapo madinga Sardinijos karalystės sostinės menininkų, intelektualų ir politikų susitikimo vieta. Joje susitikdavo politikas Urbano Rattazzi, politikas, dailininkas ir rašytojas Massimo D’Azeglio, poetas Giovanni Prati, politikas Camillo Cavour, politikas Giacinto Provana di Collegno, politikas ir rašytojas Cesare Balbo. Kavinė pagarsėjo kaip „Makiavelio ir kiaulių uodegų kavinė“.
Jessica Alba
Biografija
2003 m. Džeisika Alba sugrįžta į didįjį kiną pagrindiniuose vaidmenyse filmuose „Brangioji Hani“ ir „Miegojimo žodynas“.
Caffè Fiorio
Ši kavinė kartais nurodoma kaip vieta, kur buvo sugalvotas gėrimas bičerinas.
Jessica Alba
Biografija
2005 m. Džesiką Albą vėl lydi sėkme dviejuose Holivudo filmuose „Nuodėmių miestas“ ir „Fantastiškasis ketvertas“.
Aurelijus Daraškevičius
Aurelijus Daraškevičius (g. 1971 m. liepos 23 d. Prienai) – Lietuvos baleto artistas.
Jessica Alba
Biografija
2007 m. Džesika Alba nusifilmavo net keturiuose filmuose. Ir vėl didžiausia sėkmė lydi filmo „Fantastiškasis ketvertas“ tęsinys „Fantastiškas ketvertas: Sidabrinio banglentininko iškilimas“.
Aurelijus Daraškevičius
Biografija
1989 m. baigė Vilniaus baleto mokyklą. Šoka Lietuvos nacionaliniame operos ir baleto teatre, dalyvauja choreografinių projektų teatre „Vilniaus baletas“.
Garsėja kaip charakterinių vaidmenų atlikėjas. Su Lietuvos OBT baleto trupės gastrolėmis aplankyta Graikija, Olandija, JAV, Lenkija, Egiptas, Vokietija, Prancūzija ir kt. šalys.
Jessica Alba
Šeima
2008 m. gegužės 19 d. Džesika Alba privačios ceremonijos metu ištekėjo už ilgamečio draugo Kešo Voreno, su kuriuo susipažino „Fantastiškame ketverte“. Džesika Alba turi dvi dukteris. Dukra Honor gimė 2008 m. birželio 7 d. Los Andžele. Dukra Heiven gimė 2011 m. rugpjūčio 13 d. 2017 m. gruodžio 31 d. gimė trečias vaikas - sūnus Heizas (angl. Hayes Alba Warren).
Labūnavos ežeras
Labūnavos ežeras arba Devenių ežeras – ežeras Lietuvoje, Širvintų rajone, 6 km į šiaurę nuo Čiobiškio. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,35 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 91,7 m. Pietinis krantas aukštas, kiti krantai žemi. Ežerą iš pietų supa Darvydų, iš šiaurės – Būdos, miškai. Iš rytų į vakarus ežerą prateka Kamajos upelis (Neries intakas). Į pietvakarius įsikūręs Labūnavos kaimas.
Gyvenimas ir darbas
Istorija
Ėjo du kartus per mėnesį. Spausdino Raidės spaustuvė. Išėjo 17 numerių.
Bendradarbiavo Stasys Bartkus, Lazaris Epšteinas, Ignas Kaukas, Ciprijonas Petrauskas ir kt.
Redaktorius Jonas Smelstorius.
Jonas Stanislauskas
Jonas Stanislauskas (1919 m. gruodžio 5 d. Palomenėje, Lietuva – 1976 m. Ilgabraduose, Lietuvos TSR) – mokytojas, Ruklos vidurinės mokyklos direktorius.
Biografija
Gimė 1919 m. gruodžio 5 d. Palomenėje. 1935 m.baigė Kaišiadorių amatų mokyklą, kur įsigijo staliaus profesiją. 1942-1943 m. mokėsi Vilniaus Amatų mokytojų institute, tačiau greitai institutas buvo uždarytas, todėl jo ir nebaigė. 1944 m. rugsėjo 1 d. buvo paskirtas dirbti Kaišiadorių Amatų mokykloje mokytoju – dirbtuvių vedėju. 1945 m. ši mokykla buvo perkelta į Klaipėdą ir J. Stanislauskas išvyko į pajūrį. Tuo pačiu metu dirbo ir Klaipėdos muzikiniame teatre choro artistu.
1946 m. sukūrė šeimą, todėl grįžo į Jonavos rajoną. Ir tais pačiais metais pradėjo dirbti Ruklos pradinės mokyklos vedėju. 1953 m. baigė Kauno Pedagoginę mokyklą. Iki pat 1970 m. dirbo Ruklos kaime mokytoju direktoriumi. Nuo 1970 m. iki mirties dirbo Ilgabradų aštuonmetėje mokykloje mokytoju.
J. Stanislauskas aktyviai dalyvavo kultūriniame visuomeniniame gyvenime, klojimo teatre statė vaidinimus, šoko liaudies šokių kolektyve, grojo kapeloje. Buvo visų gerbiamas ir mylimas. Turėjo autoritetą aplinkinių kaimų žmonių tarpe. Dirbo įvairiausius staliaus darbus, to mokė ir jaunąją kartą. Paliko palikimą – jo rankomis padarytą smuiką, įvairių apyvokos daiktų.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1974–1975 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1974–1975 m.
Lakaro ežeras
Lakaro ežeras yra Argentinoje, Neukeno provincijoje, Lanino nacionaliniame parke, Anduose, 630 m aukštyje. Ledyninės kilmės ežeras nusidriekęs iš vakarų į rytus. Vakaruose siauru slėniu jungiasi su Nonthue ežeru, iš kurio į Čilę teka Hua-Hum upė. Įteka keli nedideli upeliai. Rytiniame ežero krante įsikūręs San Martin de los Andes miestas. Ežeras naudojamas rekreacijai (sportinė žūklė, vandens pramogos, poilsis gamtoje).
Džu Si
thumb|240px|Džu Si statula [[Baltojo elnio grotos akademija|Baltojo elnio grotos akademijoje.]] Džu Si (kin.: 朱熹, pinyin: Zhu Xi; 1130–1200) – kinų filosofas, gyvenęs Songų dinastijos laikotarpiu (960–1279) ir daug prisidėjęs prie neokonfucionizmo susisteminimo, vystymo ir pritaikymo valstybės valdyme. Džu Si mokymų pagrindu Kinijoje buvo pakeista egzaminų į valstybės tarnybą sistema, galiojusi šalyje iki XX a. pradžios.
Biografija
Džu Si gimė pietryčių Kinijoje, dabartinėje Fudziano provincijoje. Būdamas 19 m. išlaikė valstybinius egzaminus į valstybės tarnybą ir per savo gyvenimą ėjo įvairias biurokratines pareigas. Iš pradžių buvo susidomėjęs budizmu ir daoizmu, bet vėliau ėmė gilintis į konfucianizmą, skyrė daug laiko studijoms, tapo pripažintu intelektualu.
Antrojoje gyvenimo pusėje Džu Si užėmė aukštus administracinius postus, tačiau 1196 m. dėl politinių aplinkybių buvo apkaltintas ir pašalintas iš pareigų, jo veikla diskredituota. Vėliau, jau po mirties, Džu Si mokymas buvo reabilituotas, jis buvo pripažintas vienu svarbiausių kinų filosofijos autoritetų.
Veikla
Džu Si mokymas priskiriamas Racionalistų mokyklai. Jis parašė komentarų knygas klasikiniams konfucianizmo tekstams, prižiūrėjo istoriko Sima Guango tekstų susisteminimą, dirbo mokytoju. Viena reikšmingiausių jo veiklų laikomas ankstesnių neokonfucianizmo mąstytojų idėjų sintezė į vieningą visumą, kurią buvo galima pritaikyti švietime ir valstybės valdyme.
Džu Si akcentavo keturių knygų reikšmę: Apmąstymai ir pašnekesiai, Mencijus, Didysis mokymas ir Mokymas apie vidurio ir pastovumo kelią. Šios knygos ir Džu Si parašyti komentarai vėliau buvo įtraukti į valstybinių egzaminų sistemą.
Džu Si taip pat siekė aiškiau apibrėžti kinų filosofijos koncepcijas, kaip kad li, či, didžiojo pirminio prado, ren, sin ir kt.
Vaivorykštenis
Vaivorykštenis (Byblis) – vaivorykšteninių (Byblidaceae) šeimos vabzdžiaėdžių augalų gentis. Stiebas išskiria gleivių lašelius, kurie dėl krintančių saulės spindulių spindi visomis vaivorykštės spalvomis.
Augalai paplitę Australijoje, Papua ir Naujojoje Gvinėjoje. Auga pelkėse, užliejamose šlapynėse.
Gentyje yra 6 rūšys.
Alvydas Vasaitis
Alvydas Jonas Vasaitis (1945 m. sausio 13 d. Grace, Austrija - 2019 m. liepos 15 d. Lemonte, JAV) - Lietuvos pianistas, dirigentas.
Biografija
Vaikystė ir jaunystė prabėgo prie pamilto fortepijono. 1952–1955 m. muzikos mokėsi pas dirigentą Aleksandrą Kučiūną, 1956–1962 m. pas kompozitorių Vladą Jakubėną. 1960–1963 m. studijavo Ruzvelto universitete, 1963–1966 m. Ilinojaus universitete, 1966–1968 m. Čikagos konservatorijoje. 1973 m. baigė Lojolos universitetą, įgydamas bakalauro laipsnį.
Kaip pianistas 1956 m. Morris B. Sachs televizijos ir 1958 m. Imigrantų apsaugos lygos konkursuose laimėjo pirmąsias vietas. Už Liudviko van Bethoveno kūrinių interpretaciją Vidurio Vakarų Amerikos festivalyje taip pat laimėjo premiją. Su smuikininku Alfonsu Paukščiu surengė keletą koncertų. 1961–1977 m. su mažomis pertraukomis buvo Čikagos lietuvių operos akompaniatorius, 1968–1977 m. dirigento asistentas, nuo 1973 m. ir dirigentas. Kurį laiką vadovavo „Dainavos“ chorui, su soliste Prudencija Bičkiene, Liudu Stuku ir aktoriumi V. Žukausku 1963 m. lietuviams koncertavo Vokietijoje ir Anglijoje. Kaip pianistas koncertavo su Berwyno, Elmhursto, Carbondalo ir kitais simfoniniais orkestrais. 1968 m. 3-ajai Lietuvių tautinių šokių šventei Čikagoje parengė chorą, o 1972 m. 4-ojoje analogiškoje šventėje debiutavo kaip dirigentas. 1973 m. suorganizavo kompozitoriaus Vlado Jakubėno kūrinių koncertą ir buvo jo dirigentas. 1974 m. debiutavo Čikagos Lietuvių operoje, diriguodamas Džiuzepės Verdi operą „Kaukių balius“. 1977–1983 m. būdamas operos dirigentas ir meno vadovas, pastatė ir dirigavo daugelį operų: Gaetano Donicečio „Meilės eliksyras“, Džiuzepės Verdi „Nabucco“, Rudžero Leonkavalio „Pajacai“, Amilkarės Ponkjelio „Lietuviai“, Karlo Orfo kantatą „Carmina Burana“ ir kt. 1989–1995 m. vėl Čikagos Lietuvių operos dirigentas. Iš viso dirigavo 13 operų, 25 jų spektakliams.
1985 ir 1990 m. Vilniuje dirigavo Džiuzepės Verdi operą „Traviata“, o 1988 m. to paties kompozitoriaus operą „Ottelo“. Su Lietuvos operos ir baleto teatro trupe 1991 m. Čikagos lietuvių operos 35-mečiui pažymėti Čikagoje ir Vilniuje pastatė A. Ponkjelio operą „Lietuviai“. 1994 m. Čikagos lietuvių opera bendromis jėgomis su Lietuvos operos ir baleto trupe pastatė Vytauto Klovos operą „Pilėnai" – dirigavo A. Vasaitis. Koncertuose dažnai akompanavo solistams, vokalistams ir instrumentalistams. 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei parengė Čikagos lietuvių operos chorą.
Šuoliai su slidėmis
thumb|250px|right|Šuolininkas Šuoliai su slidėmis – sporto šaka, kurioje slidininkai leidžiasi tramplinu, o vėliau šoka nuo jo stengdamiesi nušokti kuo toliau. Be to, už slidininkų šuolio atlikimo techniką teisėjai skiria taškus. Slidės, naudojamos šuoliui nuo tramplino, yra plačios ir ilgos (ilgis nuo 240 iki 270 centimetrų, plotis nuo 94 iki 110 mm). Šuoliai su slidėmis nuo tramplino yra daugiausia žiemos sportas, vykstantis ant sniego, ir įtrauktas į žiemos olimpinių žaidynių programą. Taip pat gali vykti vasarą ant dirbtinių paviršių (porcelianas ar šalčio turėklų takas ant nusileidimo tako, plastikas ant besileidžiančios kalvos).
Istorija
Šuolis nuo tramplino atsirado iš Morgedalio, Norvegijos, bet pirmos deramos varžybos buvo surengtos Trysilyje 1862. Pirmos plačiai žinomos šuolių nuo tramplino varžybos buvo Husebyrenene, kurios vykdavo Osle nuo 1879. Metinės varžybos buvo perkeltos į Holmenkollen trampliną nuo 1892, ir Holmenkollen tapo šuolių nuo tramplino aukščiausio lygio varžybų vieta.
Varžybos
thumb|Šuolių su slidėmis tramplinas [[Otepėje, Estijoje.]]
Šuolių su slidėmis Pasaulio taurės varžybos vykdomos trijų tipų kalvose:
Šuolių su slidėmis Normalių kalvų varžybos, kurių kvalifikacinė linija yra nustatoma apytikriai ties 80-100 metrų riba. Šuolininkai gali nušokti apie 110 metrų.
Aukštų kalvų varžybos yra tos, kurių kvalifikacinė linija nustatoma apytikriai ties 120–130 metrų riba. Šuolininkai gali nušokti atstumus iki 145 metrų. Šiuose tramplinuose vyksta ir individualios, ir komandinės varžybos.
Skrydžių su slidėmis varžybų metu šuolininkų kvalifikacinė linija siekia net 185 metrus. Šuolių su slidėmis pasaulio rekordas buvo pasiektas 2005 metų kovą. Jį Planicoje, Slovėnijoje pasiekė norvegų šuolininkas Bjørnas Einaras Romørenas, kuris nušoko 239 metrus.
thumb|200px|left|Planica
Šuoliai nuo tramplino gali vykti net vasarą, bet tam reikia, jog nusileidimo takas būtų padengtas porcelianu arba plastiku.
2006 m. lapkričio 28-ąją, pasiūlymas buvo atmestas IOC Vykdomosios tarybos. Atmetimo priežastis – mažas sportininkių skaičius, taip pat kaip ir tik kelios dalyvaujančios šalys sporte. Vykdomoji taryba pažymėjo, kad moterų šuoliai nuo tramplino turi dar būti visiškai pripažinti tarptautiniu mastu. Yra daugiau kaip 135 sportininkės, konkuruojančios tarptautiniame lygmenyje.
Moterų šuoliai su slidėmis 2011 m. pripažinti olimpine sporto rungtimi ir nuo 2014 m. Sočio olimpinių žaidynių (šuoliai nuo K90 tramplino) įtraukti į olimpinių žaidynių programą.
Šuolio įvertinimas
Šuolininko rezultatas apskaičiuojamas sudėjus taškus už nušoktą distanciją ir taškus, skirtus teisėjų už šuolio atlikimo techniką. Normalaus aukščio kalvose (K90) ir aukštose kalvose (K120) nustatoma distancija K. Šuolininkui, nušokusiam būtent šią distanciją, skiriama 60 taškų. Šuolininkui, kuris viršijo šią distanciją K90 kategorijos kalvose už kiekvieną tolimesnį nušoktą metrą pridedami 2 taškai prie 60, atitinkamai, nušokus trumpesnę distanciją už kiekvieną metrą atimami 2 taškai iš 60. K120 kategorijos kalvose atitinkamai pridedami ir atimami po 1,8 taško. Papildomai 5 teisėjai skiria maksimaliai iki 20 taškų už šuolio atlikimo techniką: kūno poziciją atsiplėšiant nuo tramplino, skrydį, nusileidimą, slidžių stabilumą skrydžio metu. Iš teisėjų skirtų taškų imami 3 viduriniai įvertinimai ir pridedami prie taškų už distanciją. Galutinis šuolininko rezultatas apskaičiuojamas sudėjus dviejų šuolių taškus. Laimi daugiausiai taškų surinkęs.
Populiarumas
Šuoliai su slidėmis yra populiarūs tarp žiūrovų Skandinavijoje, Centrinėje Europoje ir Suomijoje. Beveik visi pasaulinės klasės slidės šuolininkai atvyksta iš tų sričių ar iš Japonijos. Tradiciškai, stipriausios šalys yra [Suomija], Norvegija, Vokietija, Austrija, Lenkija, Slovėnija, Šveicarija ir Japonija. Tradicinis Keturių Kalvų Turnyras () rengiamas kasmet keturiuose tramplinuose Vokietijoje ir Austrijoje apie Naujuosius Metus, yra labai populiarus ir sutraukia didžiules žiūrovų minias.
Tramplinai
thumb|340px|Trondheimo šuolių su slidėmis kompleksas
Lietuvoje
thumb|[[Šuolių su slidėmis tramplinas Zarasuose apie 1937 m.]] Šuolių su slidėmis varžybos Lietuvoje buvo organizuojamos nuo 1940 m. ir baigtos organizuoti dar 1976 m. Šiuo metu šalyje nėra tramplinų, skirtų šuoliams su slidėmis.
1933 m. Zarasuose pastatytas 40 m pajėgumo šuolių su slidėmis tramplinas ant Skautų kalno, bet 1944 m. susprogdintas vokiečių karių. 1951 m. Kirove, Sovietų Sąjungoje nesėkmingai debiutavo Lietuvos nacionalinė rinktinė. Šalyje tuo metu buvo tik keli 15-20 m pajėgumo tramplinai, tarp kurių buvo Trakų, Telšių, Nemenčinės, Utenos rajonų trasos. Vėliau Ignalinoje buvo atidarytas 45 m pajėgumo Ignalinos tramplinas, kuriame 1965 m. buvo surengtas pirmasis Lietuvos čempionatas. Vilniuje veikė trys mediniai šuolių su slidėmis tramplinai.
Lietuvos šuolių su slidėmis rekordas priklauso Zbigniew Kiwert – 86 metrai, pasiektas 1960 m. Žemutiniame Naugarde, Sovietų Sąjungoje.
Vaivadijos kelias 687 (Lenkija)
Vaivadijos kelias 687 - kelias šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Jungia Juškovi Grudą ir Novosadus. Ilgis - 25 km.
Pagrindinės gyvenvietės prie kelio:
Robertas Varnas
Robertas Varnas (1930 m. spalio 10 d. Mažeikiuose – 2015 m. balandžio 22 d. Klaipėdoje) – Lietuvos choro dirigentas, pedagogas.
Biografija
Pirmasis muzikos mokytojas buvo Mažeikių vargonininkas, Juozo Naujalio mokinys Karolis Pukevičius. Mokydamasis Mažeikių gimnazijoje, pas muzikos mokytoją Albiną Jasenauską pramoko skambinti pianinu ir smuikuoti. Nuo 1949 m. keletą metų Klaipėdos muzikos mokykloje mokėsi griežti altu (dėst. Juozas Matutis), 1951 m. perėjo į Klemenso Griauzdės choro dirigavimo klasę; griežė simfoniniame orkestre ir styginių kvartete. 1953–1958 m. choro dirigavimą studijavo LSSR konservatorijoje (dėst. Jono Motiekaičio klasė). Studijų metais buvo Vilniaus miesto medicinos darbuotojų choro chormeisteris, Lietuvos radijo muzikos laidų redaktorius, dainavo Vilniaus jaunimo chore (vadovas Adolfas Krogertas).
1958–1967 m. choro dirigavimo ir teorinių disciplinų dėstytojas Klaipėdos muzikos technikume. Nuo 1958 m. Klaipėdos liaudies operos chormeisteris, 1960–1964 m. meno vadovas ir vyr. dirigentas. Atnaujino Džiuzepės Verdi operą „Traviata“, pastatė P. Mascagni operą „Kaimo garbė" (1963 m.), surengė L. van Bethoveno ir V. A. Mocarto kūrinių koncertus, su operos kolektyvu koncertavo Klaipėdoje, Šiauliuose, Palangoje, Šilutėje ir Liepojoje (Latvija).
1964–1967 m. Kretingos rajkoopsąjungos mišriojo choro „Gintaras“ meno vadovas ir dirigentas. Chore dainavo iki 100 dainininkų, repertuare buvo vertingų, sudėtingų kūrinių, dažnai koncertavo dalyvaujant žinomiems solistams – Antanui Kučingiui, Elenai Saulevičiūtei, K. Elertui, pelnė prizines vietas respublikiniuose konkursuose. 1965 m. respublikinės dainų šventės konkursui su „Gintaro“ choru pirmą kartą Lietuvoje parengė C. Orffo kantatos „Carmina Burana“ pirmąją dalį. Vėliau, su Valstybinės filharmonijos simfoniniu orkestru, diriguojant Juozui Domarkui, šis kūrinys skambėjo Kaune, Klaipėdoje, Kretingoje. 1967 m. balandžio 1 d. Kretingoje įspūdingu koncertu choras pažymėjo savo gyvavimo dešimtmetį.
Nuo 1967 m. rudens R. Varnas – Kauno Juozo Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo dėstytojas, 1968–1982 m. Kauno politechnikos instituto vyr. dėstytojas ir akademinio choro „Jaunystė“ meno vadovas ir dirigentas. Daugiau kaip dešimtmetį studentų mišrusis choras buvo vienas geriausių Lietuvos chorinių kolektyvų. Parengtas Baltijos respublikų studentų dainų šventėms „Gaudeamus-68“ Vilniuje, „Gaudeamus-71“ Rygoje, „Gaudeamus-74“ Tartu, „Gaudeamus-78“ Vilniuje ir „Gaudeamus-81“ Rygoje. 1970 m. respublikinės dainų šventės konkurse „Jaunystė“ pelnė absoliučiai geriausio Lietuvos mėgėjų mišriojo choro vardą. Toks pat vardas pripažintas ir 1975 m. respublikinės dainų šventės konkurse, gražiai pasirodyta 1980 m. respublikinės dainų šventės konkurse.
R. Varno iniciatyva Kaune imta rengti tarprespublikinius studentų mišriųjų chorų konkursus „Juventus“. Septyniuose konkursuose (1968, 1970, 1972, 1975, 1977, 1979, 1983 m.) „Jaunystė“ laimėjo visų laipsnių prizines vietas. „Jaunystė“ surengė koncertų Lietuvos miestuose ir miesteliuose, gastroliavo Rusijoje, Ukrainoje, Latvijoje, Estijoje, Lenkijoje, Čekoslovakijoje, Bulgarijoje, Rumunijoje, Jugoslavijoje ir Vokietijoje, išpopuliarino nemaža lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių. 1968–1970 m. „Jaunystės“ choro jubiliejiniams koncertams su Lietuvos kameriniu orkestru atliko J. Haydno 9 chorų ciklą, Stasio Šimkaus kantatą „Atsisveikinimas su Tėvyne“, su Nacionaliniu simfoniniu orkestru – Giedriaus Kuprevičiaus kantatą „Pagonių giesmės“. R. Varnas tuo pat metu vadovavo Kauno žemės ūkio statybos projektavimo instituto šokių ansamblio „Rasa“ vokalinei grupei, buvo Kauno valstybinio choro chormeisteris, talkino miesto mėgėjų chorams.
Nuo 1982 m. LSSR konservatorijos Klaipėdos fakultetų Choro dirigavimo katedros vyr. dėstytojas, 1983–1986 m. ir 1988–1991 m. katedros vedėjas, nuo 1985 m. docentas. 1985 m. respublikinei dainų šventei parengė Klaipėdos medicinos darbuotojų klubo mišrųjį chorą, kuris VI Stasio Šimkaus chorų konkurse savo kategorijoje pelnė pirmąją vietą. Įvairiais laikotarpiais vadovavo Choro dirigavimo katedros neakivaizdinio skyriaus choro studijai, šios katedros dėstytojų ir studentų kameriniam chorui (su juo parengė Klaipėdos šiuolaikinių kompozitorių Z. Virkšo, A. Remesos, R. Šileikos, J. Domarko autorinių koncertų ciklą), vėliau vadovavo suburtam Klaipėdos universiteto mišriajam chorui – jį parengė tarptautiniam bažnytinės muzikos festivaliui Alūksnėje (Latvija), 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei Lietuvoje, Lietuvos aukštųjų mokyklų tradiciniams choriniams festivaliams. 1996–1998 m. Klaipėdos universiteto Menų fakulteto dekanas, 1995–2001 m. Klaipėdos universiteto senatorius.