cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kvarkenas
Suomiškoje Kvarkeno dalyje yra didelis salynas. Dauguma salelių apgyvendintos. Švedų pusėje archipelagas kur kas mažesnis, o salų krantai statesni. Istoriškai šis regionas svarbus tuo, kad žiemos metu, užšalus ledui, per jį buvo gabenamas paštas.
Maždaug viduryje Kvarkeno yra švyturys, sukurtas Anri LePotas, kuris dar dirbo Giustavo Eifelio inžinierių komandoje. Dabar šis švyturys, kaip ir dauguma jų Suomijoje, visiškai automatizuotas. thumb|200px|left|Kvarkenas
Pasaulio paveldas
2006 m. Kvarkeno salynas buvo priskirtas prie UNESCO pasaulio paveldo objektų dėl unikalaus salų iškilimo. Šis kilimas yra vienas sparčiausių pasaulyje. Dėl nuolat kintančios kranto linijos salos atsiranda ir jungiasi, pusiasaliai plečiasi, iš įlankų susidaro ežerėliai, pamažu virstantys į pelkes. Tai tipiškas izostazijos pavyzdys, kuris pirmiausia buvo tyrinėtas būtent šioje vietoje.
Irminonų kalbos
thumb|Germanų dialektinių grupių paplitimas apie pirmuosius mūsų eros metus: {{legend|Blue|[[Šiaurės germanų kalbos}} {{legend|Red|Ingevonų kalbos}} {{legend|Orange|Istevonų kalbos}} {{legend|Yellow|Irminonų kalbos}} {{legend|Green|Rytų germanų kalbos}}]] Irminonų kalbos, arba Elbės germanų kalbos – vokiečių kalbininko Frydricho Maurerio (Friedrich Maurer) knygoje „Nordgermanen und Alemanen“ („Šiaurės germanai ir alemanai“) pasiūlytas terminas, kuriuo vadinama nepaliudyta prokalbė, arba vakarų germanų dialektų grupė, iš kurios kilo alemanų, lombardų, tiuringų ir bavarų tarmės. Antikos ir viduramžių laikotarpiu numanomos irminonų kalbų palikuonės padarė didelę įtaką gretimoms vakarų vidurio tarmėms, o vėliau, kaip bendrinės vokiečių kalbos forma, visai vokiečių kalbai apskritai. Kitos dvi vakarų germanų dialektų grupės – ingevonų ir istevonų kalbos.
Terminas „irminonų kalbos“ sudarytas pagal irminonus, kultūrinį-kalbinį germanų genčių junginį; irminonus mini Tacitas savo knygoje „Germania“.
Alfonsas Vaišvila
Alfonsas Vaišvila (g. 1942 m. spalio 1 d. Šiluvos valsčius, Raseinių apskritis) – teisininkas, teisės filosofas ir teoretikas, Mykolo Romerio universiteto (MRU) profesorius, buvęs Teisės filosofijos katedros vedėjas, habilituotas daktaras.
Biografija
1961 m. baigė Šiluvos vidurinę mokyklą, 1970 m. – vientisąsias teisės studijas VU TF, 1976 metais baigė aspirantūrą. 1977 m. apgynė filosofijos kandidato disertaciją (1993 m. nostrifikuota į humanitarinių mokslo daktaro laipsnį). 2001 metų birželio 28 d. Lietuvos teisės institute apgynė teisės krypties habilitaciją tema „Teisinės valstybės koncepcija Lietuvoje“.
1970-1973 m. VU Filosofijos fakulteto Filosofijos istorijos ir logikos katedros asistentas, 1977-1983 m. Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto mokslinis bendradarbis. 1983–1993 m. Mokytojų kvalifikacijos instituto docentas, Kultūrologijos katedros vedėjas. Nuo 1985 m. docentas. Nuo 1993 m. Lietuvos teisės universiteto Teisės fakulteto (TF) Konstitucinės teisės katedros docentas, kartu ir Teisės instituto (nuo 1996 m.) vyresnysis mokslinis bendradarbis. Nuo 2002 metų vadovavo MRU TF Teisės filosofijos katedrai. Nuo 2001 m. profesorius.
Lietuvos fiziologų draugija
Lietuvos fiziologų draugija – Lietuvos visuomeninė mokslinė organizacija, nuo 1955 m. veikianti Kaune, A. Mickevičiaus g. 9.
Veikla
Steigėjas ir pirmasis pirmininkas prof. Vladas Lašas. Veikė prie Lietuvos mokslų akademijos. Jungia apie 40 narių. Lietuvos fiziologų draugija rengia mokslines konferencijas, simpoziumus, seminarus. Vykdo fiziologijos mokslo tiriamuosius darbus. Nuo 1999 m. priklauso Europos fiziologų draugijų federacijai (Federation of European Physiological Societies).
Graužiai (Kunioniai)
Graužiai – buvęs kaimas Kėdainių rajono savivaldybės pietuose, 1 km į vakarus nuo Kunionių. Šiaurėje supa Kunionių miškas.
Istorija
2020 m. spalio 14 d. gyvenvietė panaikinta prijungiant prie Maleikonių.
Penkiasdešimt pilkų atspalvių
Penkiasdešimt pilkų atspalvių  – 2011 m. britų rašytojos E. L. James išleistas erotinis romanas. Tai pirmoji „Penkiasdešimt atspalvių“ trilogijos dalis, pasakojanti apie stiprėjančius koledžo studentės Anastazijos Stil ir jauno turtingo verslininko Kristiano Grėjaus jausmus vienas kitam. Knyga garsėja atviromis erotinėmis scenomis, detaliai aprašytais seksualinės praktikos elementais, tokiais, kaip vergovė ir disciplina, dominavimas ir nuolankumas bei sadizmas ir mazochizmas (BDSM). 2015 m. pagal šią knygą buvo pastatytas filmas.
Antrasis ir trečiasis tomai, „Penkiasdešimt tamsesnių atspalvių“ ir „Penkiasdešimt išlaisvintų atspalvių“ buvo išleisti 2012 m. Penkiasdešimt pilkų atspalvių pateko į bestselerių sąrašus visame pasaulyje, įskaitant Jungtinę Karalystę ir JAV. Iš viso parduota virš 100 mln. serijos kopijų, knyga išverstos į 52 kalbas. Kūrinys yra tapęs visų laikų greičiausiai parduodama knyga minkštu viršeliu. Kritikų įvertinimas labai įvairus, knygos prozos kokybė įvardijama prasta. Kino kompanijos Universal Pictures ir Focus Pictures 2015 m. išleido knygos ekranizaciją.
Jonas Beinoris
Jonas Beinoris (1919 m. rugsėjo 28 d. Pašaltuonio k., Eržvilko valsč. Tauragės apskr. – 1987 m. balandžio 18 d. Waterbury, CT, JAV) – vargonininkas ir chorvedys.
Biografija
Nuo mažens pasižymėjo muzikiniais gabumais. Vargonuoti mokėsi pas Pašaltuonio ir Eržvilko vargonininkus J. Sabonaitį ir S. Batorą. Paskui dar mokėsi pas vargonininką V. Romaną, vėliau lankė vargonininkų kursus Kaune – mokėsi pas J. Naujalį, J. Bendorių ir K. Kavecką. Vargonininkavo ir vadovavo chorams Pašaltuonio ir Eržvilko parapijose. Pašaltuonio šaulių būrio chorą parengė dainų šventei Tauragėje. 1937 m. apsigyvenęs Žeimelyje, dėstė muziką progimnazijoje ir žemės ūkio mokykloje, vargonininkavo bažnyčioje.
1944 m. pasitraukęs į Vokietiją, dirbo lietuvių stovyklos vargonininku ir Klein Witteusee lietuvių gimnazijos muzikos mokytoju. Emigravęs į JAV, nuo 1949 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje Providence, RI. Čia suorganizavo ir orkestrą. Mokėsi Rhode Islando konservatorijoje. Persikėlęs į New Britain, CT, nuo 1964 m. vargonininkavo Šv. Andriejaus parapijoje, vadovavo Šv. Cecilijos chorui – koncertavo Vašingtone, Marianapolyje, Waterbury ir kitur, rengė metinius koncertus, giedojo bažnyčiose, statė operetes, dalyvavo 1966 m. 3-ojoje ir 1971 m. 4-ojoje JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėse Čikagoje. Iš lietuvių ir kitataučių subūrė jaunimo chorą, surengė koncertų, anglų kalba pastatė muzikinių veikalų. Buvo įsteigęs savo muzikos studiją, iš mokinių sudaręs nedidelį orkestrėlį, atlikdavo lietuvių ir kitų tautų kompozitorių kūrinius. Subūrė mergaičių vokalinį kvartetą „Ramunė“ ir moterų sekstetą „Svajonė".
Nuo 1974 m. vadovavo Šv. Juozapo lietuvių parapijos chorui Waterbury, kurį išmokė keletą lietuviškų mišių, apie 30 giesmių ir nemaža dainų. Chorą (23 dalyviai) parengė 1978 m. 5-ajai JAV ir Kanados lietuvių dainų šventei Toronte. Kurį laiką vadovavo meno mėgėjų būreliui Worcesteryje, MA, aktyviai dalyvavo lietuvių kultūrinėje veikloje.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Raudonosios saulažuvės
Raudonosios saulažuvės (Parazenidae) – saulėžuvių (Zeiformes) būrio žuvų šeima. Kūnas ištįsęs ir suspaustas iš šonų. Paplitusios vandenyne prie Japonijos ir Kubos.
Šeimoje 3 gentys, 4 rūšys.
Kaulas
Kaulas – kietas ir standus organas, sudarantis griaučius. Sudarytas iš kaulinio audinio, susidedančio iš kaulinių ląstelių (osteogeninių ląstelių, osteoblastocitų, osteocitų, osteoklastocitų) ir tarpląstelinės medžiagos. Osteocitai (žiūr. pav.) turi daug ataugų, kuriomis, per plyšines jungtis, jie susisiekia su gretimų kaulinių ląstelių ataugomis, taip gali maitintis. Tarpląstelinė medžiaga yra kieta ir stipri, kadangi persunkta mineralinių druskų. Subrendusios kaulinės ląstelės, arba osteocitai, kartu su jas supančia tarpląsteline medžiaga sudaro kaulines plokšteles. Tos kaulinės plokštelės sudaro cilindrą osteoną, kurio viduryje yra osteono kanalas, per kurį įeina kraujagyslės ir nervai.
thumb|right|260px|Kaulinis audinys
Suaugusio žmogaus kaulas sudarytas iš 50 proc. vandens, 25 proc. mineralinių ir 25 proc. organinių medžiagų. Vaikų kauluose organinių medžiagų yra daugiau nei neorganinių, todėl jų kaulai yra lankstesni, rečiau lūžta, o lūžę greičiau suauga. Seniems žmonėms kauluose padaugėja mineralinių medžiagų, todėl kaulai pasidaro trapesni ir dažniau lūžta. Iš mineralinių medžiagų daugiausia yra kalcio fosfato, kalcio karbonato ir kt. Pusę organinių medžiagų sudaro riebalai, kurių daugiausia yra kaulų čiulpuose. Organinės medžiagos suteikia kaului lankstumą ir stangrumą, neorganinės – kietumą ir tvirtumą. thumb|left|210px|Kaulo vidinė dalis
Kiekvieną kaulą sudaro tankioji (substantia compacta) ir akytoji (substantia spongiosa) medžiaga. Tankioji medžiaga daugiau sudaro kiekvieno kaulo išorinį sluoksnį, o kaulo viduje yra akytoji medžiaga. Kaulų sąnarinius paviršius dengia sąnarinės kremzlės (cartilagines articulares). Visą kitą kaulų paviršių dengia ir tvirtai su juo suauga jungiamojo audinio plėvė – antkaulis (periosteum). Kaulų akytoje medžiagoje yra daug nedidelių ertmių, pripildytų kaulų čiulpų.
Pagal vystymąsi, sandarą ir funkciją kaulų jungtys skirstomos į:
Kaulų išorė, forma ir dydis
thumb|right|260px|Ilgojo kaulo sandara ir kt.
Kaulų reikšmė
Pagrindinės funkcijos:
Papildomos funkcijos:
Mariupolio pilkapynas
Mariupolio pilkapynas – vėlyvojo neolito archeologinis paminklas prie Mariupolio miesto, Ukraina.
Tyrimai
Pilkapynas aptiktas 1930 m. statant „Azovstal“ gamyklą. 1930-1933 m. jį tyrė profesorius Nikolajus Makarenko, ištirti 124 kapai. Mirusieji laidoti rytų – vakarų kryptimi, nedeginti, akmeninėse dėžėse, apibarstyti ochra, virtusia raudonos spalvos geležies oksidu. Radiniai: ginklai, papuošalai, meno dirbiniai, tarp jų iš šerno ilties pagaminta jaučio figūrėlė, žvėrių dantų kabučiai, akmeniniai smeigtukai su skylutėmis, porfyro dirbiniai, patekę per mainus iš Užkaukazės arba Artimųjų Rytų. Radiniai datuojami viduriniu Dniepro-Doneco kultūros etapu (4 tūkstantmetis pr. m. e.), saugomi Mariupolio kraštotyros muziejuje.
Šalia pilkapyno buvo to paties laikotarpio gyvenvietė. Remiantis tyrinėjimais teigiama, kad jis atspindi laikotarpį, kai vietos senuosius gyventojus išstūmė ateiviai iš stepių; pilkapyne pastarieji laidojo savo mirusiuosius.
1045 m.
1045 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Sausis Vasaris Gegužė
Motiejus Juodišius
Motiejus Juodišius (g. 1854 m. vasario 24 d. Krasnapolyje, Suvalkų gubernija – m. 1910 m. spalio 3 d. Plimute, JAV) – JAV lietuvių prozininkas ir vertėjas.
Biografija
Mokėsi Suvalkų berniukų gimnazijoje ir Seinų kunigų seminarijoje, vėliau studijavo Peterburgo dvasinėje akademijoje. 1886 m. išvyko į JAV, bendradarbiavo lietuviškoje spaudoje: „Saulėje“, „Vienybėje lietuvininkų“, „Lietuvoje“, „Žvaigždėje“, kur paskelbė nemažai apsakymų. Aktyviai reiškėsi visuomeniniame gyvenime.
Moldė
Moldė – miestas pietinėje Norvegijoje, Rumsdalio pusiasalyje. Apskrities centras. Uostas.
Motiejus Juodišius
Šaltiniai
Vytautas Vanagas „Lietuvių rašytojų sąvadas“, Vilnius,1987 metais
Moldė
Istorija
Moldė viduramžiais kūrėsi kaip prekybos centras. 1742 m. suteiktos miesto teisės. XIX a. tapo tekstilės ir aprangos pramonės bei turizmo centru.
Klemensas II
Klemensas II (Clemente II, gimimo vardas Suidger of Morsleben and Hornburg, gimė 1005 m. Honburge, Žemutinėje Saksonijoje – mirė 1047 m. spalio 9 d., palaidotas Bambergo katedroje, Vokietija, tai vienintelis popiežiaus kapas išlikęs už Italijos ir Prancūzijos ribų) – Popiežius nuo 1046 m. gruodžio 25 d. iki mirties.
Biografija
1040 m. tapo Bambergo miesto vyskupu, 1046 m. lydėjo karalių Henriką III jo kelionėje į Italiją ir gruodžio mėnesį dalyvavo Surti mieste vykusiame Bažnyčios susirinkime, kuris pripažino neteisėtas Silvestro III ir Benedikto IX pretenzijas į sostą ir privertė atsisakyti pontifiko vietos Grigalių VI. Naujuoju popiežiumi išrinktas Henriko III siūlytas Klemensas II. Tuoj po rinkimų naujasis popiežius ir Henrikas III išvyko į Romą, kur Klemensas karūnavo Henriką III Šventosios Romos imperijos imperatoriumi.
Po išrinkimo popiežiumi jis neatsisakė Bambergo vyskupo pareigų ir valdė tiek Romą, tiek Bambergą vienu metu. Toliau lydėdamas imperatorių, Klemensas grįžo į Vokietiją, iš kurios grįždamas atgal į Romą mirė. Jo kūnas sugrąžintas atgal į Bambergo katedrą, kur jis palaidotas.
XX a. toksikologiniai tyrimai patvirtino seniai buvusį įtarimą, kad popiežius buvo nunuodytas.
Vadimas Petrenka
Vadimas Petrenka (g. 1975 m. balandžio 26 d.) – Lietuvos futbolininkas.
2008–2009 m. sezone paskolintas Latvijos Talino "Levadia" klubui. Yra žaidęs įvairiuose Lietuvos klubuose, taip pat dalį sezono žaidė Rusijos Premjer lygoje (2000 m.), o 2002–2003 m. sezoną žaidė Čekijos Olomouco „Sigma“ klube.
Vincas Petras Aleksandravičius
Vincas Petras Aleksandravičius SDB (1911 m. spalio 19 d. Tauragės apskrities, Švėkšnos parapijos, Užlaukio kaime – 2005 m. lapkričio 16 d. Romoje (Italija)) – pedagogas, spaustuvininkas ir knygų iliustratorius-grafikas. Lietuviško poligrafinio šrifto sukūrėjas.
Biografija
Mokėsi Švėkšnos pradinėje mokykloje ir to paties miestelio progimnazijoje. 1928 m., įtakotas žinomo Lietuvos saleziečio Antano Skelčio, išvyko į Italiją, kur San Beninjo amatų mokykloje mokėsi knygrišybos ir piešimo. Mokyklą baigė su pagyrimu.
1935 m. įstojo į Saleziečių ordiną ir mokytojavo San Beninjo amatų bei kitose, spaustuvininkus ruošiusiose mokyklose Italijoje. Po Antrojo pasaulinio karo Castelnuovo lietuvių gimnazijoje paruošė grupelę jaunųjų lietuvių spaustuvininkų. Vėliau, dirbdamas Vatikano Poliglotta spaustuvėje, sukūrė lietuvišką poligrafinį šriftą, kurį aukštai įvertino italų specialistai. Šriftas buvo naudojamas lietuviškai literatūrai spausdinti. Nuo 1968 m. darbavosi Pijaus XI saleziečių institute Romoje, čia spausdinti leidiniai buvo iliustruojami ir jo piešiniais.
Lietuvai atgavus Nepriklausomybę lankėsi tėviškėje, padovanojo savo apipavidalintų knygų. Spaustuvėse dirbo iki 2001 m.
Ūdravangis
Ūdravangis arba Čechovas (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Чехово) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Gvardeiskojės kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas Ūdrōwang(u)s prūsiškos kilmės. 1365 m. minimi Uderwanghe. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas, nuo 1874 m. gegužės 7 d. valsčiaus centras. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Čechovo apylinkės (Чеховский сельский Совет) centras.
Apylinkė
Čechovo apylinkės teritorijoje 1993–2008 m. buvo šios gyvenvietės:
Sandis Buškevics
Sandis Buškevicas (Sandis Buškevics; g. 1977 m. sausio 28 d. Ventspiliyje) – buvęs Latvijos rinktinės žaidėjas, treneris.
2010 m. gruodžio 4 d. sugrįžo į Latviją, Ventspilio „Ventspils“ klubą. 2011 m. kovo 2 d. buvo atleistas.
2019 m. liepos pradžioje tapo Klaipėdos „Neptūno“ vyr. trenerio asistentu.
Sėjamasis linas
Sėjamasis linas (Linum usitatissimum) – lininių (Linaceae) šeimos linų (Linum) genties augalas.
Vienmetis žolinis augalas, 50-120 cm aukščio. Stiebas plonas, cilindriškas. Turi pražangiai išsidėsčiusius, siaurus lapus. Vaisius – apskrita dėžutė. Žiedai mėlyni. Sėklos smulkios, rudai gelsvos.
Sudėtis
Sėklos turi iki 48 % aliejaus, iki 12 % gleivių, glikozido linamarino, daug nesočiųjų rūgščių.
Panaudojimas
thumb|left|200px|Sėjamojo lino žiedas
Svarbus techninis, pluoštinis augalas. Stiprūs, atsparūs trūnijimui lininiai audiniai įvairiais tikslais naudojami pramonėje. Gaminami dekoratyviniai audiniai, staltiesės, puošnūs drabužiai ir plono batisto palaidinukės, neperšlampami audiniai. Iš linų gaminami dažai, lakai, glaistai, muilas.
Sėmenų aliejus vartojamas klijuotėms, linoleumui.
Linų išspaudos – koncentruotas pašaras gyvuliams.
Vaistinės augalo savybės
Farmacijoje sėmenų aliejus vartojamas kaip pagrindinė medžiaga tepalams, įtrynimų mišiniams, žaliojo muilo spiritui (juo apiplaunama nesveika oda) gaminti.
Liaudies medicinoje vartojamas inkstų, šlapimtakių ligoms gydyti, kirmėlėms varyti. Linuose yra flavonoido Apigenino pasižyminčio antivėžiniu veikimu.
Sėmenų aliejus vartojamas sutrikus riebalų apykaitai, mažina cholesterino perteklių kraujyje. Iš aliejaus gaminamas preparatas litenolis, kuris vartojamas lokalizuotos aterosklerozės profilaktikai ir gydymui. Litenolio nerekomenduojama gerti viduriuojant, sergant cholecistitu, taip pat jei tulžies pūslės srityje stiprėja skausmai.
Išoriškai labai sėkmingai gydomi nudegimai, radioaktyvių spindulių pažeista oda bei kiti odos pažeidimai. Sėmenų aliejumi gydomos karpos ant padų. Dedami kompresai ant furunkulų. Tirštas sėmenų nuoviras tepamas ant marlės ir dedamas ant nesveikos odos kaip minkštinamasis kompresas. Iš maltų sėmenų, supylus į maišelius ir panardinus į verdantį vandenį, daromi šutekliai, kurie dedami ant pažeistos odos.
Grūsti linų sėmenys vartojami viduriams laisvinti. Žarnyno sekreciją ir motoriką reguliuoja glikozidas linamarinas.
Linų gleivės aptraukia ir mažina uždegimą, jomis gydomi kvėpavimo takų, skrandžio bei žarnyno uždegimai. Gleivės gaminamos: 1 valgomąjį šaukštą sveikų sėmenų užpilti 2 stiklinėmis karšto vandens, 10-15 min. plakti ir po to perkošti. Gerti po 1 valg. šaukštą kas 2 val.
Gravimetrija
miniatiūra|300px|Gravitacijos Žemės anomalijos (iš GRACE palydovo misijos). Gravimetrija – geofizikos šaka, matuojanti įvairių žemės paviršiaus taškų laisvojo kritimo pagreitį g, tirianti jo matavimo metodus ir instrumentus. Laisvojo kritimo pagreičio matavimai naudojami Žemės formai, jos gelmių ir viršutinio sluoksnio sandarai nustatyti, navigacijai. Absoliutinis laisvojo kritimo pagreitis apskaičiuojamas pagal laisvai krintančių kūnų pagreičio arba laisvai svyruojančios svyruoklės periodo matavimą. Santykinis laisvojo kritimo pagreitis apskaičiuojamas pagal išmatuotų laisvojo kritimo pagreičio skirtumą tiriamajame ir atramos punkte. Matuoti galima svyruoklės svyravimo periodą, svyruoklės ištempimo ilgį ir jėgą, kvarcinio siūlo sukimo jėgą (gravimetras). Žinant bent vieno taško g vertę, galima apskaičiuoti kitų taškų g vertę. Pagrindine g verte laikoma 1898–1904 Potsdamo atramos punkte nustatyta laisvojo kritimo pagreičio absoliutinė vertė (981 274 mGal). Beveik visoje Žemėje sukurtas Potsdamo sistemos atramos taškų tinklas.
Kulnistai
Kulnistai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 11 km nuo Sintautų.
Muta
Muta (Mut) egiptiečių mitologijoje – deivė, dievo Amono žmona ir dievo Chonso motina. Pradžioje buvo Ogdoad kosmogonijos deivės Naunetės titulas, kuri įkūnijo pirmapradį vandenį iš kosmoso.
Mutos šventasis gyvūnas – karvė, bet kaip Mutos įsikūnijimas garbintas ir peslys.
Kultas
Nors Muta buvo vietinė Tėbų dievybė, tačiau epitetas „pramotė“ rodo artimumą su kitomis deivėmis motinomis. Tai skatino Mutos identifikaciją su Basta, Nut ir kitomis senovės egiptiečių deivėmis. Katės Bastet ir liūtės Sekhmet atitikmuo. Buvo vadinama tokiais vardais: Pasaulio motina, Ra akis, Deivių karalienė, Dangaus ponia, Dievų motina, Gimdančioji, Gimusi iš nieko.
Mitai
Muta graikų mitologijoje tapatinama su Hera.
Eneolitas
Eneolitas ( - varinis + - akmuo), chalkolitas (gr. χαλκός "varis" + λίθος akmuo) – pereinamasis laikotarpis iš neolito į žalvario amžių. Apima maždaug 4-3 tūkst.m. pr. m. e. laikotarpį, tačiau kai kuriose teritorijose išliko ilgiau, o kai kuriose šio periodo nebuvo visai. Dažniausiai eneolitas laikomas žalvario amžiaus dalimi, tačiau kartais išskiriamas kaip atskiras periodas.
Svarbiausias požymis - greta akmeninių darbo įrankių ir ginklų pradėta vartoti variniai bei tauriųjų metalų dirbiniai. Lietuvoje išskirti šį laikotarpį kol kas nėra pagrindo.
Akolis
Akolis (rus. Акколь) yra ežeras Kazachstane, Aktiobės srityje. Ežero plotas - apie 100 km².
Pavadinimo kilmė
Kazachstane Akolis neretas ežerų pavadinimas. Pavadinimas Akolis išvertus iš kazachų kalbos reiškia Baltasis ežeras (ak - baltas kol - ežeras).
Metalo dirbiniai
thumb|Bronzos amžiaus apyrankė thumb|Metalo dirbiniai Dižono muziejuje thumb|Vikingų ginklai thumb|Žalvario pauošalas thumb|Auksinis saulės diskas
Metalo dirbiniai – archeologinių tyrimų metu randami pradedant eneolito laikotarpiu iš metalų (auksas, sidabras, geležis, bronza ir kt.) karštuoju (liejyba, kalyba) arba šaltuoju (kalyba, kalstymas) būdu padaryti ir naudoti ginklai, papuošalai, darbo įrankiai, taip pat juvelyrikos, taikomosios dailės ir skulptūros dirbiniai: architektūros dekoratyviniai elementai, smulkioji plastika, buitiniai ir liturginiai reikmenys, medaliai, plaketės ir t. t.
Gamybos technologijos
Siekiant suteikti dirbiniams norimą pavidalą šaltas arba įkaitintas metalo ruošinys kalamas, išplotas lakštas kalstomas, liejinys liejamas karščiui atsparios medžiagos formoje. Dažniausia metalo dirbinių technika – liejyba, tačiau vienam dirbiniui dažnai taikomi keli apdorojimo būdai. Metalo dirbiniai puošiami įvairiomis technikomis: reljefas, filigranas, granuliavimas, metalų juodinimas, inkrustacija, raižyba, emalis, auksavimas, sidabravimas, tapyba. Dekorui būdingi geometriniai, augaliniai ir gyvūniniai motyvai, figūriniai siužetai.
Istorija
Metalo dirbiniai gaminami nuo ikiistorinių laikų: nuo 6 tūkstantmečio pr. m. e. – Pietų Mesopotamijoje, nuo 4 tūkstantmečio pr. m. e. – senovės Egipte, dab. Turkijoje, nuo 3 tūkstantmečio pr. m. e. – Artimuosiuose Rytuose, Indijoje, Europoje. 3–2 tūkstantmetyje pr. m. e. senovės Egipte, Mesopotamijoje, Indijoje, Kinijoje, Šiaurės ir Pietų Amerikoje iš aukso, sidabro, geležies, bronzos ir vario buvo kalami, liejami ir kalstomi papuošalai, interjero dekoro elementai, indai, baldai, pomirtinės kaukės, papuošalai ir kiti dirbiniai, kurie pasižymėjo įmantria apdaila, brangakmenių ir emalio inkrustacija. 2 tūkstantmetyje pr. m. e. svarbiais metalo dirbinių centrais tapo Kreta ir Mikėnai, 1 tūkstantmetyje pr. m. e. – skitų teritorijos Juodosios jūros šiaurinėje pakrantėje.
Sudėtinga plastika ir technika pasižymėjo antikos metalo dirbiniai, jų tradicija buvo tęsiama Bizantijoje ir Merovingų bei Karolingų valstybėse. XII a. – XIII a. metalo dirbinių gamintojai pradėjo burtis į cechus. Romanikos ir gotikos laikotarpiais Šv. Romos imperijos sąjungos valstybių bažnyčias puošė kalstyti altorių retabulai ir frontonai, buvo gausu meniškų, įmantriai dekoruotų liturginių reikmenų. Metalo dirbiniai klestėjo Tangų dinastijos laikotarpiu (618-907 m.) Kinijoje, ikikolumbinėje Amerikoje, Mogolų valdomoje XVI a. – XVIII a. Indijoje.
Renesanso epochoje didelę metalo dirbinių dalį sudarė pasaulietiniai dirbiniai, daugiausia kaltos ir kalstytos interjerų ir eksterjerų detalės. Italijoje, Vokietijoje, Nyderlanduose, Prancūzijoje, Ispanijoje, Anglijoje plito ornamentuoti vartai, tvorelės, žibintai, šviestuvai, žvakidės, durų ir vartų spynos, kandeliabrai, medaliai, plaketės, gausiai dekoruoti indai. XVII a. viduryje - XVIII a. meistriški metalo dirbiniai išpopuliarėjo Europoje (Prancūzija, Vokietija, Olandija, Ispanija, Italija) ir Azijoje (Sirija, Persija, Indija, Kinija).
XIX a. buvo populiaresni pigesni lieti ir pramoniniu būdu pagaminti metalo dirbiniai. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje istorizmo laikotarpio dirbinius keitė asimetriški, aptakūs moderno dirbiniai. 3-4 dešimtmečio metalo dirbiniams būdinga konstruktyvios ir ekspresyvios art deco formos. Po Antrojo pasaulinio karo kurti labai įvairios paskirties ir stilistikos metalo dirbiniai (dekoratyviniai indai, stalo įrankiai, šviestuvai, sporto trofėjai, smulkioji plastika). Metalo dirbinių raidą skatino Europos šalyse steigęsi auksakalių ir sidabrakalių gildijos, rengiamos tarptautinės parodos.
Lietuvoje
Lietuvoje išlikę ankstyviausi bronzos amžiaus (XVI – V a. pr. m. e.) puošnūs metalo dirbiniai – daugiausia moterų galvos, kaklo ir krūtinės papuošalai (Šlažių pilkapis, Šilutės rajono savivaldybės teritorija; Kalniškių piliakalnis, Raseinių rajono savivaldybės teritorija). Nuo pirmųjų m. e. amžių metalo dirbiniai imti puošti geometriniais ornamentais. Ankstyvaisiais viduramžiais kurti Rytų baltų kultūrai būdingi papuošalai (antkaklės, segės, apyrankės ir smeigtukai), tik Lietuvos teritorijoje gyvenusiems baltams būdingos antkaklės šaukštiniais galais, diržų sagtys, žirgų kamanos, ragų apkalai (Plinkaigalio kapinynas, Kėdainių rajono savivaldybės teritorija, V a.). Iš bronzos ir žalvario buvo kalami ir liejami buities ir dekoratyviniai reikmenys, iš geležies kaldinti ginklai, šarvai.
Akis už akį (laikraštis)
Akis už akį – pramoginis mėnesinis laikraštis, leistas 1995–1996 m. Kaune.
Istorija
Rašė apie nusikaltimus, katastrofas, nelaimes, kriminalines naujienas iš Lietuvos ir pasaulio. Steigėja ir leidėja UAB „Laikraštis Vasaris“. Redaktorius Povilas Gončaras. Tiražas 20 000 egz.
Baltagalvė stačiauodegė antis
Baltagalvė stačiauodegė antis (Oxyura leucocephala) – antinių šeimos paukštis.
Vidutinio dydžio trumpakaklė, stamboka kietauodegė antis plačiu snapu, didele galva ir poilge nelanksčia uodega, kurią dažnai laiko iškėlusi. Patinų snapas žydras, galva beveik visa balta, išskyrus juodus viršugalvį ir kaklą, kūnas rusvai pilkas. Patelių kūno, sparnų ir uodegos spalvos panašūs į patinus, tik kiek blyškesnės, o tamsiai rudas viršugalvis ir ruožas skruoste kontrastuoja su baltu veidu. Abiejų lyčių sparnai tamsiai rudi.
Apsigyvena paprastai stepių vandens telkiniuose. Gerai nardo, panėrusi po vandeniu gali nukeliauti 30 m ir toliau. Gali nardyti ir labai negiliuose tvenkiniuose ar ežerų pakrantėse, net iki 1 m gylio.
Britų kalbos
Britų kalbos – keltų kalbos, atsiradusios Britanijoje britų prokalbei suskilus po anglosaksų įsiveržimo. Spėjama, kad visoje Britanijoje pirmais mūsų eros amžiais buvo kalbama gana vienalyte kalba, kurią net bandoma tapatinti su galų kalba, tačiau, po britų sutriuškinimo Deorhamo mūšyje 577 metais, jų teritorija buvo suskaldyta. Vakaruose palaipsniui susiformavo valų kalba, o pietvakariuose kornų kalba, iš kurios ilgainiui išsiskyrė ir bretonų kalba. Kornų kalba turi 80 % bendrų žodžių su bretonų kalba ir 75 % - su valų kalba.
Petras Gudelis
Petras Gudelis (Jokūbo s., 1864 m. gegužės 14 d. Gilučių k., Kaišiadorių raj. – 1924 m. liepos 20 d.) – knygnešys valstietis.
Spaudos gabenimą iš Tilžės ir platinimą pradėjo apie 1889 m., paragintas Žaslių klebono Kazimiero Kybelio. Į ten vykdavo 2-3 kartus per metus ir parveždavo maldaknygių, laikraščių, kalendorių, knygelių, kuriuos laikė slėptuvėje, įrengtoje klėties pamatuose. Kratų namuose metu ji taip ir liko neaptikta. Vertėsi bitininkyste, už kurią gautas lėšas skyrė spausdinių pirkimui. Elementorius tiekė daraktorei Rozalijai Petkevičaitei, palaikė ryšius su Vincentui Frankoniui, taip pat savo kaimo gyventojai Onai Madzikauskaitei ir kt. Spaudinius tiekė Augustinu Janutėnu, Jurgiu Milančiumi bei kitais šviesuoliais. Ypač glaudžiai bendradarbiavo su Vincu Balasevičiumi.
Palaidotas Gilučių kapinėse.
Apušvangis
Apušvangis arba Tišinas (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Тишино) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Gvardeiskojės kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas Apsēvang(u)s prūsiškos kilmės. Dokumentuose minimi Abswangin (1407), Abiswange (1437), Apschwangen (1508), Abswangen (1541 m.). 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas, nuo 1874 m. gegužės 7 d. valsčiaus centras. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Čechovo apylinkės kaimas.
Kaivadys
Geografija
Ištakos yra Kampaičių kaimo rytinėje dalyje, 0,85 km į pietvakarius nuo geležinkelio Pagėgiai–Radviliškis tilto per autostradą. Ištakose apsuptas nedidelio miško, teka į rytus, kerta minėto geležinkelio trasą. Tarp Kampaičių ir Ylių pasuka pietvakarių kryptimi ir teka atvira vietove. Netoli žiočių daro lankstą į pietryčius. Į Tramalką įteka 3 km nuo jo žiočių, Pavailabių kaimo šiauriniame pakraštyje, į 105 m vakarus nuo Pavailabio gojaus ir 0,46 km į šiaurės vakarus nuo kelio Aleknai–Vailabai.
1046 m.
1046 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Gruodis
Linėjaus sodas
thumb|240px|Linėjaus sodas Linėjaus sodas (SV Linnéträdgården) – vienas iš seniausių botanikos sodų, esantis netoli Upsalos universiteto Švedijoje. Šiame sode didžiausią dalį sudaro augalai, kurie buvo aprašyti paties Karlo Linėjaus.
Istorija
1655 m. sodą suprojektavo ir pasodino švedų medicinos profesorius Ulofas Riudbekas vyresnysis. XVII a. pabaigoje šiame sode augo apie 1 800 skirtingų rūšių augalų, bet 1702 m. Upsalos miesto gaisro metu jis stipriai nukentėjo. Ulofas Riudbekas jaunesnysis, perėmęs sodo valdymą po tėvo mirties nesugebėjo susitvarkyti su jį užgriuvusia atsakomybe, todėl sodas pradėjo nykti. 1739 m. jame teaugo tik 300 augalų.
1729 m. pavasarį, jaunasis Linėjus lankėsi šiame sode, apžiūrinėdamas pavasarines gėles. Ten jį užtiko botanikos profesorius Ulofas Celsijus, su kuriuo jis ilgai kalbėjosi. Celsijus (astronomo Anderso Celsijaus dėdė) buvo nustebintas nepažystamo, jauno studento žiniomis ir pasiėmė jį savo globon.
1741 m. Karlas Linėjus (Riudbeko jaunesniojo mokinys, 1753 m. jo garbei pavadinęs augalą – rudbekiją) tapo atsakingas už šį sodą ir perdarė jį pagal savo idėjas, kurios atsispindi jo veikale Hortus Upsaliensis (1748), kuriame surašyta beveik 3 000 skirtingų augalų rūšių, kurios augo „jo“ sode. 1745 m. Linėjus pavedė architektui Karlui Chorlemanui pertvarkyti sodą pagal jo naują augalų klasių ir eilių sistemą.
Vėliau, 1787 m., Upsalos pilies sodai, karaliaus Gustavo III įsakymu buvo paaukoti vietiniam universitetui, tam kad būtų įrengtas botaninis sodas. Šio sodo iniciatorium buvo Karlas Peteris Tchiunbergas (dėl indėlio į mokslą pramintas „Pietų Afrikos botanikos tėvu“ ir „Japonijos Linėjum“), kuris tuo metu buvo sodo direktorium. Jis, 1807 m., per Linėjaus 100-asias metines, perkėlė beveik visus augalus iš senojo sodo į naująjį. Todėl senasis sodas tapo nereikšmingu ir nunyko.
Rekonstrukcija
1917 m., Linėjaus 210-ųjų metinių metais, sodas buvo nupirktas Švedijos Linėjaus bendrijos (SV Svenska Linnésällskapet) ir 1918–1923 m. buvo atstatytas laikantis Hortus Upsaliensis knygoje esančiu aprašymu. Tačiau vėliau sodas buvo grąžintas universitetui, tuo metu kaip Linėjaus muziejus name, kuriame gyveno pats Karlas Linėjus, ir toliau buvo valdomas bendrijos.
Šiuo metu sode auga apie 1 300 rūšių augalų. Tai turbūt pats populiariausias sodas tarp Švedijos gyventojų, todėl, kad jis pavaizduotas ant kiekvienos 100 kronų kupiūros.
Kvinta
Kvinta – muzikinis intervalas, apimantis penkis gretimus diatoninės dermės laipsnius. Kvintos esti trijų rūšių: natūrali, arba grynoji kvinta (apima penkis laipsnius; atstumas tarp viršutinio ir apatinio garso yra 3,5 tono). Sumažintoji kvinta už grynąją yra siauresnė pustoniu (apima 5-is gamos laipsnius, atsumas tarp garsų – 3 tonai), ir padidintoji kvinta, už grynąją platesnė pustoniu (apima 5-is laipsnius, atstumas tarp garsų – 4 tonai). Sutrumpintai kvinta yra žymima gr5. Priešingas kvintai intervalas yra kvarta.
Dažniausiai kvinta yra sutinkama mažoriniuose ir minoriniuose trigarsiuose. Kita vertus, kadangi kvinta labai mažai teprisideda prie bendrojo akordo skambėjimo, būdama stipriai konsonuojantis paprastasis intervalas, todėl neretai, jei dėl grojimo patogumo ar kitų priežasčių reikia praleisti vieną ar kelias natas, tam pasirenkamos tos, kurios yra kvintos intervalu nuo pagrindinės akordo natos.
Racionaliojoje intonacijoje kvintą atitinka dažnių santykis 3:2. Lygiojoje temperacijoje kvinta yra lygi septyniems pustoniams ir yra 0,11 % mažesnė už racionaliąją. Racionalioji kvinta ir oktava sudaro Pitagoro darnos pagrindą.
Kvintų ratas yra garsų erdvės chromatinėje gamoje modelis, kuriame garsų gretimumas vienas kitam nustatomas ne pagal tai, kiek pustonių juos skiria, bet per kiek kvintų juos galima pasiekti vienas nuo kito. Kuo toliau yra garsai vienas nuo kito kvintų rate, tuo labiau jie disonuoja.
Kvinta yra laikoma labiausiai konsonuojančiu dvigarsiu po unisono ir oktavos. Be to, smuikų, altų ir violančelių stygos ir derinamos kvintų intervalais.
Atvira kvinta arba galios akordu yra vadinamas akordas, kurį sudaro tik pirmasis ir penktasis laipsniai. Šis akordas ypač populiarus vėlyvųjų viduramžių organume ir ankstyvojo renesanso muzikoje, taip pat šiuolaikinėje roko, ypač metalo ir pankroko muzikoje.
Indaplovė
thumb|250px|Indaplovė Indaplovė – mechaninė indų plovimo mašina. Dažnai naudojamos restoranuose, taip pat prabangesnėse virtuvėse. Skirtingai nei plaunant rankomis, indaplovių veikimo principas paremtas karšto vandens (55-65 °C) cirkuliacija ir labai stipriom valančiom priemonėm (dažnai labai šarminės, galinčios kenkti odai). Paprastai indaplovė yra tik prietaisai, purškiantis vandenį, pirmiausia sumaišytą su valymo priemonėmis, vėliau švarų skalavimui. Kai kurios indaplovės turi kaitinimo elementą, naudojamą indų džiovinimui.
Istorija
Pirmas žinomas mechaninis indų plovimo prietaisas sukurtas Džoelio Hugtono (Joel Houghton) ir patentuotas 1850 metais. Šis prietaisas veikė rankiniu būdu.
Šiuolaikinių indaplovių prototipai sukurti Džosefinos Kochren (Josephine Cochrane) 1886 metais taip pat buvo rankiniai. Jie buvo pristatyti 1893 metų Pasaulinėje Mugėje Čikagoje. Kochren buvo gana turtinga, ji buvo Džono Fičo (John Fitch), sukūrusio garlaivius, anūkė. Indaplovę ji sukūrė todėl, kad jos tarnai per dažnai sudaužydavo jos kinišką porcelianą.
Indaplovės, naudojančios elektrą atsirado trečiajame XX a. dešimtmetyje, o kaitinimo elementai pradėti naudoti 1940 metais.
Pradžioje indaplovės naudotos tik komerciniais tikslais, o aštuntajame dešimtmetyje pradėjo populiarėti buityje.
Petras Juodakis
Petras Juodakis (1872 m. liepos 21 d. Račiupėnai, Kupiškio valsčius – 1940 m. rugsėjo 21 d. Kaunas) – Lietuvos chemikas, visuomenės veikėjas.
Biografija
Mokėsi Panevėžio, Talino realinėse mokyklose. 1898 m. baigė Sankt Peterburgo universitetą.
Dirbo Peterburgo matų ir saikų laboratorijoje. 1908–1920 m. Sankt Peterburgo Pobiedinskio aukštųjų komercijos kursų Chemijos ir nuo 1911 m. Prekių mokslo katedrų vedėjas. Bendradarbiavo žurnale „Kommerčeskaja škola i žizn“. 1921 m. grįžo į Lietuvą, dėstė Aukštuosiuose kursuose, kursų vadovo pavaduotojas Kaune. Kaldinant litus, kaip ekspertas 1922 m. lankėsi Londone. 1922 m. vasario mėn. – 1923 m. birželio mėn. VII Ernesto Galvanausko Ministrų kabineto švietimo ministras. Prisidėjo prie Lietuvos universiteto įsteigimo. 1922–1940 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, nuo 1934 m. neorganinės ir analizinės chemijos katedros vedėjas, nuo 1922 m. profesorius. Vienas Valstybinės technikos ir chemijos laboratorijos prie Finansų ministerijos įkūrėjų, 1922–1935 m. pirmasis jos direktorius. 1925–1940 m. Prekių muziejaus įkūrėjas ir direktorius. Moksliniai darbai 1922–1927 m. spausdinti Finansų ministerijos leidinyje „Valstybinės technikos ir chemijos laboratorijos darbai“. Mirė nuo paralyžiaus.
Mosas
Mosas – miestas pietryčių Norvegijoje. Uostas, oro uostas. Išvystyta popieriaus, metalo, tekstilės pramonė.
Pietų Azijos istorija
Pietų Azijos istorija - bendra Pietų Azijos regiono, apimančio visą Indijos subkontinentą, istorija. Šiuo metu šiame regione yra Indijos, Pakistano, Butano, Nepalo, Bangladešo, Šri Lankos ir Maldyvų valstybių teritorijos.
Subregionų istorija
Tiek šio regiono, tiek visos Indijos istorija nėra vieninga. Čia visuomet buvo svarbesnės ne centralizuotos imperijos, o vietinės, regioninės valstybės, puoselėjusios savo kultūrą ir tradicijas. Tuo šio regiono istorija yra panaši į Europos istoriją. Todėl Pietų Azijos istorija gali būti suprantama kaip atskirų valstybėlių, tautų istorija.
Pietų Aziją galima dalinti į keliolika istorinių-kultūrinių subregionų. Kiekvienas jų turi savo atskirą istoriją, kalbą, kultūrą, rašto sistemą. Šie regionai tarpusavyje nuolat konkuruodavo, ir kai kuriems jų pavykdavo sukurti imperijas, apimančias didesnę ar mažesnę dalį Indijos subkontinento. Tačiau per visą Pietų Azijos istoriją beveik nebuvo atvejų, kad kuriai nors imperijai būtų pavykę įsigalėti visoje Pietų Azijoje, taip kaip ir Europa niekuomet nebuvo suvienyta politiškai.
Istoriniai-kultūriniai Pietryčių Azijos regionai (kurių pagrindu suformuotos dabartinės Indijos valstijos) formavosi I mūsų eros tūkstantmetyje. Svarbiausių regionų istorijos yra šios: Svarbus yra ir Himalajų priekalnių regionas, gaubiantis Pietų Azijos iš šiaurės. Jis pats yra sudarytas iš teritoriškai nedidelių dalių, kurių kiekviena turi atskirą istoriją. Šių dalių istorijos:
Periodizavimas
Nors regionas buvo susiskaldęs, jo istorijai siekiama taikyti bendrą periodizaciją (panašiai, kaip Europos istorijai taikoma senovės, viduramžių, naujųjų laikų, naujausiųjų laikų sąvokos).
Indo slėnio civilizacija
Ppagrindinis straipsnis: Indo slėnio civilizacija
Šiuo laikotarpiu istorija vystėsi Indo upės slėnyje, daugiausia dabartinio Pakistano teritorijoje. Čia susikūrė aukšto lygio civilizacija, kurios kūrėjai buvo dravidų kilmės tautos.
Senovės karalystės (XII a. pr. m. e.-III a. pr. m. e.)
Pagrindiniai straipsniai: Vedų civilizacija, Mahadžanapados
Nuo XII a. pr. m. e. civilizacijos centras persikėlė į Gango upės slėnį, tačiau išliko ir Indo aukštupyje. Indoeuropiečiai indo-arijai šiaurinėje regiono dalyje sukūrė daugybę smulkių valstybėlių, tarp kurių ilgainiui iškilo 16 svarbiausių, vadinamų Mahadžanapadomis. Jos kovojo tarpusavyje dėl hegemonijos.
Tuo pat metu pietinėje regiono dalyje dravidai kūrė savo nepriklausomas valstybėles.
Nuo V a. pr. m. e. labai sustiprėjo viena iš Mahadžanapadų, Magadha. Ji sugebėjo suvienyti visą Šiaurės Indiją. Atėjus į valdžią Maurjų dinastijai, Magadha užkariavo ir pietines dravidų valstybes, labai trumpam suvienydama beveik visą Pietų Aziją. Tai buvo vienintelis tokio masto suvienijimas iki Britų Indijos laikų (XVIII a.).
Viduriniosios karalystės (230 m. pr. m. e. - 1279 m.)
Laikotarpis prasideda Maurjų imperijos suklestėjimu, t. y. Indijos suvienijimu. Tačiau yrant efemeriškai Maurjų imperijai, pradėjo formuotis istoriniai subregionai ir visa Pietų Azija pasidalijo į tris pagrindines dalis, kurioms būdinga skirtinga istorija. Vėliau, yrant Satavahanų imperijai ir Kušanų imperijai, tų regionų vis daugėjo.
Musulmoniškas laikotarpis
Nuo XIII a. Hindustane įsigalėjo musulmoniška valstybė Delio sultonatas, pradėjęs greitą islamo ekspansiją Indijoje. Dėl to susiformavo daug skirtingų musulmoniškų sultonatų.
Nepriklausomybės laikotarpis
Pagrindiniai straipsniai: Indijos Respublikos istorija, Pakistano istorija, Bangladešo istorija
Apvaizdos sala
thumb|right|240px|Providensijos sala Apvaizdos sala arba Providensijos sala – sala Karibų jūroje, Kolumbijai priklausančiame San Andreso ir Providensijos salyne, 90 km į šiaurę nuo Šv. Andriejaus salos. Plotas beveik 10 km².
Salos ilgis 7 km, plotis 4 km. Apvaizdos sala – vulkaninės kilmės sala, kurios aukštis siekia 360 m (El Pico k.). Salos gamta ir aplinkinės uolos saugomos Providensijos gamtos parke. Yra karštųjų versmių.
Saloje gyvena 3,8 tūkst. gyventojų; dauguma afrikietiškos kilmės. Svarbiausia gyvenvietė – Santa Isabelė.
Hidra
Hidra (arba Hydra) gali reikšti:
Zita Belkutė
Biografija
Jau vaikystėje pasižymėjo muzikiniais sugebėjimais ir mokėsi skambinti fortepijonu. Būdama septynerių metų, laimėjo prizą vaikų pianistų konkurse, o paaugusi pelnė keletą prizų Australijos lietuvių jaunimo dainininkų ir pianistų konkursuose.
Nuo 14 metų dirigento B. Kiverio pakviesta pradėjo dainuoti Sidnėjaus lietuvių „Dainos" chore ir jam akompanuoti. Baigusi St. Felix Nazertho koledžą ir gavusi stipendiją, studijavo Sidnėjaus valstybinėje konservatorijoje – 1972 m. baigė vidurinės mokyklos kursą ir įgijo muzikos mokytojos diplomą.
1972 m. rudenį pradėjo vadovauti Sidnėjaus lietuvių „Dainos“ choro moterų grupei. 1972 m. lapkričio 11 d. su choru surengė pirmąjį viešą koncertą, 1973 m. koncertavo Sidnėjaus operos atidarymo iškilmėse, 1994 m. lapkričio 9 d. dalyvavo „Dainos“ choro 20-mečio jubiliejiniame koncerte. 1975–1978 m. buvo „Dainos" mišriojo choro meno vadovė ir dirigentė. Chorą išmokė nemaža lietuviškų dainų, surengė koncertų Sidnėjuje ir kituose Australijos miestuose. Organizavo ir jungtinius chorų koncertus. Reiškėsi kaip pianistė, režisierė ir dainininkė. 1973 m. per Lietuvių dienų iškilmes dirigavo jungtiniam moterų chorui Adelaidės miesto rotušėje, o 1976 m. dirigavo Australijos lietuvių dainų šventėje jungtiniam moterų chorui Adelaidėje. Sukūrusi šeimą ir apsigyvenusi Perto mieste, Vakarų Australijoje, iš chorinės veiklos pasitraukė.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro kryžius
thumb|167px|Ordinas. thumb|81px|Juostelė.
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro kryžius, iki 2002 m. Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro kryžius – dvyliktas pagal svarbą Lietuvos valstybės apdovanojimas, kuriuo Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu apdovanojami nusipelnę Lietuvai asmenys, pasižymėję uoliu ir sąžiningu darbu valstybinėje tarnyboje ar visuomeninėje veikloje. Šiuo ordinu gali būti apdovanojami ir užsienio valstybių piliečiai.
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino šventė yra Vasario 16-oji – Lietuvos valstybės atkūrimo diena.
Istorija
Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio Gedimino vardu pavadintas ordinas įsteigtas 1927 m. gruodžio 9 d. ministro pirmininko Augustino Voldemaro iniciatyva. Pirmuosius ordino ženklus sukūrė dailininkas Andrius Lopuchinas. 1929 m. ordiną šiek tiek sumodernino Jonas Buračas. 1928–1930 m. buvo keturių, vėliau penkių laipsnių. Gamino Šveicarijos firma „Huguenin Frères de Le Locle“, kaspinus audė Danijos firma „Morch and Sons“.
1928–1940 m. trečiojo laipsnio Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino ordinu apdovanota 996 žmonės, tarp jų 416 užsieniečių.
Aprašas
Komandoro kryžių sudaro:
Ordino ženklai numeruojami. Apdovanojimo ženklo numeris įrašomas į apdovanotam asmeniui įteikiamą ordino diplomą. Ordinais apdovanojama nuosekliai – pradedant nuo žemiausio laipsnio: Riterio, Karininko, Komandoro, Komandoro didžiuoju ir Didžiuoju kryžiais.
Kandidatus apdovanoti ordinu teikia: Seimo Pirmininkas ir jo pavaduotojai, Ministras Pirmininkas, Vyriausybės nariai. Teikimai ordinų kancleriui pristatomi ne vėliau kaip prieš du mėnesius iki apdovanojimo dienos. Juose pateikiama kiekvieno kandidato biografija, nuopelnų aprašymas, duomenys apie ankstesnius valstybės apdovanojimus, nurodymas, kokiam apdovanojimui pristatoma, taip pat asmens tapatybę patvirtinančio dokumento kopija.
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro kryžius nešiojamas ant 40 mm pločio kaklo kaspino, kuris rišamas ant kaklo. Vyrai šio laipsnio kryžių nešioja taip: ordino kaspinas rišamas po marškinių apykakle, o pats kryžius kabo tiesiai po kaklaraiščio mazgu. Moterys ordino kryžių nešioja ant to paties pločio kaspino kokardos, prisegtos kairėje krūtinės pusėje (tam tikrais atvejais moterys šio laipsnio kryžių gali nešioti ir ant kaklo).
Ordino kavalieriai
Орден Великого князя Литовского Гядиминаса
Jie žaidžia su ugnimi
Jie žaidžia su ugnimi – 1984 m. sukurtas filmas.
Turinys
Išgąsdintas Džėjus skuba pas Dianą ir Maiklą, tačiau šie nenori tikėti jo pasakojimu. Nuvykę į namus ir juose nieko neradę, jie primygtinai klausinėja Džėjų kas įvyko, ir šis pradeda įtarti, kad, jeigu iš tiesų įvyko nusikaltimas, Diana su Maiklu įtars jį, o galbūt jie iš anksto viską suplanavo ir jį pakišo. Greta visos šios sumaišties dar ir studentė Sintija, be atsako įsimylėjusi Džėjų, bando šį apsaugoti nuo Dianos. Pastaroji savo žavesiu geba kontroliuoti Džėjaus jausmus ir užtikrina, kad šis visko nepapasakos policijai, tačiau kuo toliau, tuo labiau Maiklas darosi pavydus ir kaltina žmoną neištikimybe. Džėjus tiki, kad tikrasis nusikaltėlis yra Maiklas, tačiau nėra rasta aukų kūnų, o ir jo paties pėdsakų gausu name, todėl jis nedrįsta kreiptis į policiją. Neapsikentusi nuolatinių vyro kaltinimų, Diana važiuoja į Džėjaus bendrabutį, kur vyras jų vos neužklumpa. Jiedu pabėga ir pasislepia Dianos jachtoje. Čia atseka ir Maiklas, tačiau Džėjaus ir Dianos akivaizdoje jį nužudo žmogus su kauke. Jiedu seka jį ir pasiekia Maiklo motinos bei senelės namą, kuriame randa dar daugiau aukų…
Kulokiškės
Kulokiškės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Lentvario. Pietinė kaimo dalis prijungta prie Vilniaus miesto.
Istorija
1996 m. pietinė Kulokiškių kaimo dalis prijungta prie Vilniaus.
Nyderlandų Vergų krantas
Nyderlandų Vergų krantas  – Nyderlandų kontroliuota prekybinių faktorijų grupė, XVII–XVIII a. egzistavusi istoriniame Vergų kranto regione dabartiniame pietų Benine ir Nigerijoje. Koloniją administravo Nyderlandų Vakarų Indijų kompanija. Tai buvo viena iš dviejų Nyderlandų kolonijų Vakarų Afrikoje. Kita buvo Nyderlandų Aukso krantas.
Istorija
Kurtis Vakarų Afrikoje Nyderlandus paskatino vergų trūkumas Naujajame pasaulyje, ypač po to, kai olandai paveržė iš Portugalijos šiaurinę Braziliją ir įkūrė Nyderlandų Braziliją. Jau 1640 m. jie užmezgė artimus ryšius su vietos valstybe Ardra, kuri tiekė vergus. 1660 m. jie įkūrė prekybinę faktoriją Ofroje, kuri dar buvo žinoma kaip Mažoji Ardra. Ji tapo olandų vergų prekybos centru, per kurį kasmet išplaukdavo 2500–3000 vergų. Maždaug tuo metu Nyderlandai įkūrė kitas faktorijas Benine, Didžiajame Pope, Savi, Uidoje.