cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Žievėgraužis tipografas
Rūšies biologija
Dieninis žievėgraužių tipografų skraidymo aktyvumas yra priklausomas nuo temperatūros ir apytiksliai trunka nuo 9 valandos ryto iki 9 valandos vakaro. Vokietijoje atlikti tyrimai patvirtina, jog trys dienos iš eilės pakankamai šiltos oro temperatūros yra būtina, kad įvyktų sėkmingos medžių šeimininkų atakos.
Vystymasis ir gyvenimo ciklas
Žievėgraužių tipografų gyvenimo ciklas prasideda, kai pionieriniai vabalų patinai sėkmingai kolonizuoja naują buveinę ir pragraužia pirmuosius dauginimosi tunelius po medžio žieve. Apvaisintos patelės sudeda kiaušinėlius motininiuose tuneliuose. Išsiritusios lervos stačiu kampu pradeda graužti lervų tunelius, kurių pabaigoje suformuojamos lėliukių kameros. Vėliau iš lėliukių išsirita plaukuoti, šviesiai rudi vabalų jaunikliai. Iki pavasario skraidymo pradžios subrendę jaunikliai tampa tamsiai rudais suaugėliais vabalais. Pilnas vienos generacijos vystymasis trunka nuo 7 iki 11 savaičių. Per vieną sezoną suformuojamų generacijų skaičius priklauso nuo aplinkos temperatūros.
Palankiausios sąlygos žievėgraužių tipografų vystymuisi yra karštos ir sausos vasaros. Tokios aplinkos sąlygos leidžia vabalams išvystyti 2 pagrindines ir 1 seserinę generacijas. Pirmos generacijos vabalai skraido balandžio - birželio mėnesiais, o antros generacijos liepos–rugpjūčio mėnesiais. Suaugėliai yra prisitaikę žiemoti miško paklotėje arba po medžių žieve suformuotuose poligaminiuose takuose. Vabalų skraidymas prasideda pavasarį temperatūrai pakilus iki +12ºC, o pasiekus +15ºC - +18ºC prasideda masinis medžių puolimas saulėtomis ir nelietingomis dienomis.
Paplitimas
Į žievėgraužio tipografo paplitimo arealą patenka didžioji dalis Europos ir Azijos regionų. Prognozuojama, kad šių kinivarpų paplitimo regionas galėtų plėstis dėl klimato kaitos ir temperatūros pokyčių skirtinguose regionuose. Šiuo metu žievėgraužio tipografo daroma įtaka daugiausia yra fiksuojama Europos žemyne: Suomijoje, Vokietijoje, Lietuvoje, Norvegijoje, Lenkijoje, Švedijoje. Lietuvoje dėl žievėgraužio tipografo veiklos pagrinde yra stebimi ekosistemų pasikeitimai.
Rūšies ekologija
thumb|left|250px|Žievėgraužio tipografo pažeistas [[eglynas]] Žievėgraužis tipografas yra pagrindinis ir dažniausiai sutinkamas paprastosios eglės kenkėjas. Vabalų plitimo židiniai susidaro išretintuose medynuose, nuvirtusiuose rąstuose ir gausesnių medynų pakraščiuose. Dažniausiai pažeidžiamos vidutinio ir vyresnio amžiaus eglės. Pirmiausia atakuojami išversti, nulaužti ir pažeisti medžiai, tačiau, esant pakankamai skaitlingai vabalų populiacijai, gali būti atakuojami ir gyvi, žali medžiai. Dėl to, masiniai žievėgraužių tipografų proveržiai dažnai įvyksta po pasikartojančių vėtrų, kurios pažeidžia didelius eglynų plotus.
Sąveikos su kitomis rūšimis
Vienas iš pagrindinių žievėgraužio tipografo plėšrūnų yra paprastasis keršvabalis (Thanasimus formicarius). Šis plėšrūnas pagal uoslės signalus reaguoja į žievėgraužio tipografo išskiriamas infochemines medžiagas. Endopatogeninis grybas Beauveria bassiana yra natūralus žievėgraužių tipografų ir kitų kinivarpų parazitas, savo poveikiu galintis sumažinti vabalų populiacijos dydį. Iš Beauveria bassiana grybo yra išskiriamas beauvericinas. Šis ciklinis heksadepsipeptidas sukelia ląstelių membranų pažeidimus ir vabalus veikia kaip insekticidas.
Cheminė ekologija
Žievėgraužiai tipografai infocheminėmis medžiagomis perduoda informaciją kitiems vabalams bei uoslės pagalba suranda potencialų medį šeimininką. Žievėgraužių tipografų agregacija yra elgesio atsakas į patinėlių gaminamas infochemines medžiagas. Pionieriniai vabalų patinėliai inicijuoja paprastosios eglės puolimą ir gamina feromonus, kurie pritraukia likusius populiacijos patinėlius ir pateles. Medį šeimininką atakuojantys vabalai pirmiausiai turi praeiti per medžio apsaugines sistemas, kurias sudaro išskiriami antriniai metabolitai. Jei atakuojanti vabalų populiacija yra per maža, medžio išskiriami monoterpenai apsaugo medį nuo visiško kolonizavimo.
Agregaciniai feromonai yra infocheminės medžiagos, kurias išskiria žievėgraužių tipografų patinėliai atakuodami naują medį šeimininką. Šių vabalų agregacinių feromonų pagrindą sudaro 2-metil-3-buten-2-olis ir cis-verbenolis. Šios medžiagos skleidžia atraktyvųjį signalą, kuris privilioja daugiau žievėgraužių tipografų patinų ir patelių. 2-metil-3-buten-2-olis yra identifikuojamas kaip feromonas, kuris skatina vabalų nusileidimą ant tam tikros buveinės.
Feromoninės lauko gaudyklės
miniatiūra|Feromoninė segmentinė gaudyklė Lauko gaudyklės su feromoniniu masalu yra naudojamos žievėgraužių tipografų nedidelėms populiacijoms sugaudyti arba populiacijos stebėjimui ir prognozių sudarymui. Jeigu į tinkamai pakabintas gaudykles gausiai priskrenda vabalų, bent kelios miško eglės bus užpultos šių kenkėjų. Dažniausiai yra naudojamos feromoninės segmentinės gaudyklės, kurios komplektą sudaro: stogelis, piltuvėlio tipo segmentai, tara vabalų surinkimui, gaudyklės masalo laikiklis ir vielutės gaudyklės surinkimui. Pakabintas gaudykles rekomenduojama valyti kas 7-10 dienų, kad dėl nepalankių oro sąlygų vabalai neuždustų ir nepradėtų pūti. Su feromoninėmis gaudyklėmis naudojami įvairūs sintetiniai feromoniniai masalai: Acumodor, Chalcodor, Cembrodor, Duplodor, Ipsodor ir kiti.
Savišvieta
Savišvieta – nuolatinis savarankiškas mokymasis, tenkinantis žmogaus profesinius, asmeninius bei dvasinius poreikius. Savišvieta apima savarankiškos fizinės ir protinės veiklos įgūdžių lavinimą, pažintinių gebėjimų ugdymą, kuris grindžiamas tiek gautomis žiniomis, tiek įgyta praktine patirtimi. Tai skatina socialinę integraciją, padidina asmens konkurencingumą darbo rinkoje ir gerina jo įsidarbinimo galimybes. Be to, savišvieta padeda žmogui socializacijos procese, t. y. padeda formuoti žmogų kaip visuomenės narį, kuris stengiasi ne tik perimti socialines ir kultūrines vertybes, bet ir save realizuoti visuomenėje.
Victor Wembanyama
Viktoras Vembanjama (, g. 2004 m. sausio 4 d.) – Prancūzijos krepšininkas, žaidžiantis NBA lygoje besivaržančioje San Antonijo „Spurs“ komandoje. Gali žaisti įvairiose pozicijose – nuo gynėjo iki vidurio puolėjo. Nepaisant aukšto ūgio (2,19 m) ir ilgų rankų (ilgis nuo vienos rankos pirštų iki kitos – 2,44 m) gerai valdo kamuolį, driblinguoja, gerai pataiko iš trijų taškų zonos bei vidutinių distancijų.
Karjera
Gimė lengvaatlečio iš Kongo Demokratinės Respublikos Felikso Vembanjamos ir prancūzų krepšininkės bei krepšinio trenerės Elodi de Fotro ( Elodie de Fautereau) šeimoje. Dešimties metų pradėjo treniruotis „Nanterre 92“ sporto mokykloje, 2018 m. paskolintas „FC Barcelona“ sporto mokykloje, bet atsisakė pasirašyti sutartį su komanda.
2019 m., būdamas 15 m. ir 25 d., debiutavo pagrindinėje „Nanterre 92“ sudėtyje Europos taurės varžybose. 2020 m. dalyvavo Kaune vykusioje „Adidas Next Generation“ turnyro atrankoje, kurioje tapo naudingiausiu žaidėju. 2020 m. rugsėjį debiutavo Prancūzijos lygoje. 2021 m. vasarą V. Vembanjama pasirašė vienerių metų sutartį su Vilerbano „ASVEL“ klubu. Spalio 1 d. jis debiutavo „Eurolygos“ varžybose prieš Kauno „Žalgirį“. Sezono metu žaidėjas buvo kamuojamas traumų, rungtyniavo gana nedaug (Eurolygoje 17,3 min. per varžybas, bet tik 13 varžybų per sezoną; vid. 6,5 tšk., 3,8 atk. kamuolio, 1,9 bloko).
Viktoras Vembanjama žaidė Prancūzijos jaunimo rinktinėse, su kuriomis laimėjo Europos ir pasaulio sidabro medalius. Nacionalinėje rinktinėje debiutavo 2022 m. lapkričio 11 d., susitikime su Lietuvos rinktine.
2023 m. birželio 22 d. Vembanjamą pirmuoju šaukimu 2023 m. NBA naujokų biržoje pasirinko San Antonijo „Spurs“.
Uigūrų kalba
Uigūrų kalba – tiurkų kalbų šeimos kalba, vartojama uigūrų, gyvenančių daugiausia vakarų Kinijoje, Sindziango provincijoje. Taip pat vartojama Kazachstane, Mongolijoje, Afganistane, Uzbekistane, Kirgizijoje bei po kitas pasaulio šalis išsibarsčiusių uigūrų. Ši kalba yra oficiali Sindziango kalba (greta kinų) ir vartojama kaip lingua franca ten gyvenančių kitų tautinių mažumų (sibų, vachanų, tadžikų, daūrų).
Išskiriamos trys pagrindinės uigūrų kalbos tarmės:
Apie 90 % uigūrų vartoja vidurio tarmę, ja pagrįsta rašytinė kalba. Šiauriniuose regionuose paplitusi balsių redukcija.
Uigūrų kalba, kuri turi rašto paminklų nuo V a., per rašytinės kalbos istoriją turėjo daug užrašymo formų. Dabartiniu metu kalba užrašoma arabų raštu, anksčiau vartoti ir kirilica bei lotyniška abėcėle pagrįsti raidynai.
Uigūrų kalba agliutinacinė, sakinio tvarka veiksnys-papildinys-tarinys. Daiktavardžiai kaitomi skaičiais ir linksniais, bet nekaitomi giminėmis, neturi artikelių. Skaičiai – vienaskaita ir daugiskaita, linksniai – vardininkas, kilmininkas, galininkas, naudininkas, vietininkas, abliatyvas. Veiksmažodžiai kaitomi laikais (esamasis, būtasis), rūšimis (priežastinė, neveikiamoji), veikslais, nuosakomis.
Uigūrų kalba pasižymi didele arabiškų ir persiškų skolinių gausa (religiniai žodžiai, seni terminai), nemažai naujų skolinių atėjo iš kinų ir rusų kalbų.
Vatikano I susirinkimas
Vatikano I susirinkimas – visuotinis Katalikų Bažnyčios susirinkimas, vykęs Vatikane (iš čia pavadinimas) 1869 m. gruodžio 8 d. – 1870 m. rugsėjo 20 d. Reaguodamas į augančią racionalizmo, liberalizmo ir materializmo įtaką, susirinkimą sušaukė popiežius Pijus IX.
Parengiamiesiems darbams vadovavo centrinė komisija ir pakomisės. Formaliame susirinkimo atidaryme 1869 m. gruodžio 8 d. dalyvavo apytikriai 700 vyskupų (iš viso dalyvauti turėjo teisę ~1050).
Vatikano I susirinkimas priėmė dvi dogmines konstitucijas: „De Filius“ ir „Pastor aeternus“. „De Filius“ patvirtino Tridento susirinkimo suformuluotus katalikybės pagrindus, akcentavo išimtinę Bažnyčios teisę aiškinti tikėjimo tiesas, o „Pastor aeternus“ pripažino visišką jurisdikcinę popiežiaus valdžią Bažnyčioje bei popiežiaus neklystamumą tikėjimo ir doros klausimais. Nepritariantieji popiežiaus neklystamumo dogmai susibūrė į Senkatalikių bažnyčią.
Madona su gvazdiku
Madona su gvazdiku (it. Madonna del Garofano), kitaip žinomas kaip Madona su Kūdikiu; Madona su vaza – Leonardo da Vinčio paveikslas, šiuo metu esantis Senojoje Pinakotekoje, Miunchene.
Iš pradžių manyta, kad šį paveikslą sukūrė Andrea del Verrocchio, bet vėlesni meno istorikai pripažino, kad tai Leonardo da Vinčio darbas.
Šis paveikslas yra vienintelis da Vinčio kūrinys, kuris nuolat eksponuojamas Vokietijoje.
Giovanni Fattori
thumb|200px| Dž. Fatorio autoportretas, 1854 m. thumb|240px| „Italų stovykla po Madžentos mūšio“, 1861 m., [[Piti rūmai, Nacionalinė šiuolaikinio meno galerija]] Džovanis Fatoris (, 1825–1908 m.) – XIX a. Italijos tapytojas, Macchiaioli grupės narys.
Biografija
Džovanis Fatoris gimė 1825 m. rugsėjo 6 d. Livorne (Toskana). Mokėsi pas vietos dailininką Giuseppe Baldini, 1846 m. persikėlė į Florenciją, kur mokėsi pas Giuseppe Bezzuoli. Neišliko nei vienas iš jo ankstyvųjų kūrinių, neskaitant eskizų. Dž. Fatoris dalyvavo Italijos atgimimo judėjime, kovoje dėl susivienijimo. Jis prisijungė prie livorniečių sukilimo prieš Austrijos valdžią. Po 1850 m. jis nutapė portretų, istorinių scenų, daugiausiai viduramžių ir renesanso temomis. 1857 m. per dailininką Enrico Pollastrini, Dž. Fatoris susipažino su Engro klasicistine stilistika, kas paveikė jo kūrybą. Maždaug šiuo metu Dž. Fatoris tapo Toskanos dailininkų grupės Macchiaioli nariu, kurių daugelis grįžo iš Paryžiaus ir paveikti novatoriškų idėjų sukilo prieš akademinio meno principus, propagavo plenerinę ir realistinę tapybą. Dž. Fatoris persiėmė šiomis naujovėmis ir pradėjo garsėti militaristinio pabūdžio paveikslais, daugiausiai raitelių, pavaizduotų gamtoje. Jo paveikslas „Karo laukas po Madžentos mūšio“ 1859 m. laimėjo Rikasolio konkursą. Gavęs piniginį apdovanojimą Dž. Fatoris vedė Setimiją Vanuči (Settimia Vannucci). 1861 m. pora apsigyveno Livorne, kur žmona buvo gydoma nuo tuberkuliozės, iki jos mirties 1867 m.
Dž. Fatoris buvo paveiktas žmonos mirties, taip pat nusivylęs Italijos karalystės tvarka, kuri nepateisino italų Atgimimo lūkesčių. Dailininkas kūrė žanrines scenas, kaimo peizažus. 1869 m. pradėjo vesti privačias pamokas Florencijoje, vienu jo mokinių buvo livornietis Amedėjas Modiljanis. 1875 m. Dž. Fatoris lankėsi Paryžiuje, tačiau grįžo nesužavėtas impresionistinės dailės. Po 1880 m. dailininkas daug tapė Maremos kaimo vietovėje ir jo garsiausiu paveikslu įvardijamas „Maremos kaubojai, varantys avis“. 1891 m. dailininkas vedė Marijaną Martineli (Marianna Bigozzi Martinelli). Pora gyveno skurdžiai, vertėsi privačiomis pamokomis. Dž. Fatoris neišgalėjo nupirkti rėmų savo paveikslams ir jo paroda 1896 m. Dresdene neįvyko. Antroji žmona mirė 1903 m. ir dailininkas 1906 m. vedė trečią kartą − Fani Martineli. Nusivylimai gyvenimo pabaigoje atsiskleidžia dailininko vėlyvuosiuose kūriniuose. Jis yra sukūręs grafikos kūrinių, ofortų. Džovanis Fatoris mirė 1908 m. rugpjūčio 30 d. Florencijoje. Palaidotas Livorne, kurio muziejui suteiktas dailininko vardas.
Sloga
Sloga arba rinitas – nosies ertmės gleivinės uždegimas. Sloga atsiranda dėl infekcijos arba alergijos ir kitų priežasčių.
Rūšys
Skirstoma į:
Keltiberų kalba
Keltiberų kalba – mirusi kalba, priklausiusi keltų kalbų grupės žemyno keltų kalboms. Buvo vartojama keltiberų, gyvenusių Pirėnų (Iberijos) pusiasalyje, tarp Duero, Tacho, Chukaro ir Turijos upių ir Ebro upės. Keltiberai susiformavo vietos gyventojams iberams sumišus su įsiveržusiais keltais.
Keltiberų kalba tiesiogiai paliudyta beveik 200 rašytinių paminklų, datuojamų II ir I a. pr. m. e., daugiausia keltiberų rašmenimis, tiesiogiai susijusių su šiaurės rytų Iberijos raštu, taip pat su lotynų abėcėle. Seniausi išlikę keltiberų užrašai yra išaiškinti ant trijų bronzinių plokščių, aptiktų Botoritos gyvenvietėje netoli Saragosos. Radiniai datuojami I a. pr. m. e., pavadinti Botoritos I, III ir IV plokštėmis (iš jų II – su lotynišku užrašu). Iberų pusiasalio šiaurės vakaruose buvo kalbama kita keltų kalba – galekų (Gallaecian) (dar vadinama šiaurės vakarų ispanų-keltų kalba), kuri buvo glaudžiai susijusi su keltiberų kalba.
Po Numantijos užėmimo 133 m. keltiberų romanizacija paspartėjo, jie pradėjo pereiti prie lotynų kalbos. Botoritos II plokštės tekstas jau visas yra lotyniškas, nors ten ir išsaugotos keltiberų onomastinės formulės. Grynai lotyniškuose užrašuose pastebimi keltiberiški elementai (pavyzdžiui, Longeidocum vietoj lotyniško Longidocorum kilm. dgs.). Keltiberų romanizacijos laipsnį rodo faktas, kad romėnų poetas Marcialis, gimęs apie 40 m. Bilbilės mieste, matyt, buvo keltiberas. Vienas iš paskutiniųjų lotyniškų užrašų su keltiberų kalbos elementais yra datuojamas II a. viduriu.
Barysai
Barysai – buvęs kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Degėsių.
Stasys Jurevičius
Stasys Jurevičius (1936 m. liepos 7 d. Kaniūkuose, Alantos valsčiuje – 2023 m. birželio 12 d. ) – lietuvių poetas.
Biografija
Baigė Alantos vidurinę mokyklą. 1960 m. baigė lituanistiką Vilniaus pedagoginiame institute (dabar VDU Švietimo akademija). Dirbo Lietuvių kalbos ir literatūros institute, Lietuvos valstybiniame archyve, enciklopedijų redakcijoje, radijuje ir televizijoje, mokytojavo. Rašyti pradėjo mokykloje, priklausė Vilniaus jaunųjų rašytojų sekcijai, savo kūrybą spausdino „Jaunųjų“ almanache, „Jaunimo gretose“, „Literatūroje ir mene“, „Šiaurės Atėnuose“, „Poezijos pavasario“ almanache, Molėtų krašto poezijos antologijoje „Iš žemės žalumos“.
Nuo 2001 m. buvo Lietuvos rašytojų sąjungos narys.
Žalgiriai (Pilkalnio apskritis)
Žalgiriai arba Griunvaldė (Grünwalde) – buvęs kaimas ir seniūnija Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 14 km į šiaurės vakarus nuo Pilkalnio, 19 km į pietvakarius nuo Lazdynų.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Žalgirių kaimo bendruomenė 1935 m. Įkurti valstybinio miško žemėse XVIII a. antroje pusėje. 1821 m. Žalgiriai buvo laisvųjų valstiečių kaimas su 21 gyventoju, 1854 m. Žalgiriuose buvo 2 gyvenamieji pastatai ir 25 gyventojai. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Leskaminio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai. 1857 m. iš Žalgirių kaimo, Griunkrugo smuklės ir Noizorgės dvarelio sudaryta Žalgirių kaimo bendruomenė, kuri 1874 m. priskirta naujai įsteigtam Baltrušėlių valsčiui. Kaimo tikintieji iki 1853 m. priklausė Kusų, vėliau – Rautenberkio evangelikų liuteronų parapijai. XIX a. pab. kaime buvo vėjo malūnas.
Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Vesnovo kaimo gyvenvietei.
Kongo olimpinis komitetas
Kongo olimpinis komitetas (COD, ) – nevyriausybinė sporto organizacija, prižiūrinti Kongo Demokratinės Respublikos sportinę veiklą ir atstovaujanti šaliai tarptautiniame olimpiniame komitete.
Istorija
Kongo olimpinis komitetas įkurtas 1963 m., o 1968 m. oficialiai pripažintas tarptautiniame olimpiniame komitete. Šalis debiutavo 1968 m., Meksiko vasaros olimpiadoje. Dėl ekonominių sunkumų šalis nedalyvavo 1972 m. ir 1976 m. olimpiadose.
1980 m. Kongo olimpinis komitetas prisidėjo prie masinio boikoto ir nedalyvavo 1980 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.
Žalgiriai (Pilkalnio apskritis)
Griunkrugas ir Noizorgė
Į vakarus nuo Griunkrugo senesniuose žemėlapiuose žymimas Noizorgės (Neusorge) dvarelis, kuriame 1823 m. buvo 8 gyventojai, o 1854 m. – 2 gyvenamieji pastatai ir 12 gyventojų. Iki XX a. pradžios dvarelis išnyko.
Pakruojo miškas
Pakruojo miškas – miškas Lietuvoje, Pakruojo rajone, 1,5 km į vakarus nuo Pakruojo. Priklauso Pakruojo miškų urėdijos Pakruojo girininkijai. Apima 10,9 km² plotą.
Paviršius lygus. Būdingi velėniniai glėjiški, velėniniai jauriniai, velėniniai karbonatiniai sujaurėję priemoliai ir priesmėliai. Dalis miškų nusausinta. Pietiniu miško pakraščiu teka Kruoja, šiaurėje prasideda Mūšos intakai Lūšnė ir Pala (Rūkbalė).
Medynai:
Jaunuolynai sudaro 17 % medynų, pusamžiai medžiai 41 %, pribręstantys 19 %, brandūs 23 %.
Pakruojo miške sutinkami šernai, stirnos, lapės, voverės, kiškiai, kiaunės, slankos, jerubės. Miške (38 kvartale) yra archeologinis paminklas – „Perkūnijos“ akmuo.
Miške įsikūrę Paverdeniai, Valakėliai, Kareiviškis.
Tony Visconti
Entonis Edvardas Viskontis (Anthony Edward Visconti; g. 1944 m. balandžio 24 d.) – amerikiečių įrašų prodiuseris, muzikantas ir dainininkas. Nuo vėlyvųjų 1960-ųjų jis yra dirbęs su daugybe atlikėjų, bet daugiausiai bendradarbiavo su britų atlikėju David Bowie. Jiedu dirbo su pertraukomis nuo pat 1968 m. singlo „In the Heat of the Morning“ / „London Bye Ta-Ta“ iki 2016 m. „Blackstar“. Viskontis prodiusavo daugelį Bouvio albumų ir retkarčiais pats juose pasirodydavo. Viskončio įnašas į „Blackstar“ buvo pabrėžtas, kai albumas pelnė „Grammy“ apdovanojimą už „geriausią inžineriją“, o taip pat paminėtas už Angelique Kidjo albumo „Djin Djin“, pelniusio „Grammy“ už „geriausią šiuolaikinę muziką“, prodiusavimą.
Nancy Sinatra
Nancy Sandra Sinatra (g. 1940 m. birželio 8 d.)  – amerikiečių aktorė ir dainininkė, kuri geriausiai žinoma dėl savo muzikinio hito „These Boots Are Made for Walkin“, pasirodžiusio 1966 m.
Kiti žymūs muzikiniai įrašai: „Sugar Town“, 1967 m. hitas numeris vienas „Somethin' Stupid“, „You Only Live Twice“ daina iš Džeismo Bondo filmo „Gyvenk du kartus“. Bendradarbiaujant su Lee Hazlevudu buvo įrašytos „Jackson“ ir „Summer Wine“ dainos.
Filmai ir televizija
thumb|left|Nancy Sinatra savo specialiajame televizijos filme „Movin' with Nancy“.
1965 m. N. Sinatra buvo pakviesta kartu su Vudžiu Allenu į realybės šou „Password".
thumb|right|Nancy Sinatra kartu su Lee Hazelvudu, Holivudo rūmuose 1968 m.
1966 m. pasirodė tokiuose filmuose kaip „The Oscar“ ir „The Last of the Secret Agents“. Taip pat ją galima išvysti Rogerio Karmano Baikerio istoriniame filme „The Wild Angels“ kartu su Piteriu Fondu ir Briucu Dernu.
1968 m. kino ekraną dalijosi kartu su Elviu Presley jo muzikinėje komedijoje „Speedway“ – paskutinis filmas, kuriame vaidino N. Sinatra. Ji buvo vienintelė aktorė, kuri dainavo solo viename iš Elvio muzikinių albumų.
Aktorę buvo galima išvysti ir tokiuose filmuose bei laidose kaip „The Ed Sullivan Show“, „The Smothers Brothers Comedy Hour“, „The Man from U.N.C.L.E“, „Rowan & Martin’s Laugh-In“ bei „The Virginian“, o 1967 m. – kalėdiniame epizode „The Dean Martin Show“, kuriame susitiko Marino ir Sinatros šeimos.
N. Sinatra vaidino televizijos specialiuosiuose spektakliuose. Vienas jų –1966 m. sukurtas „A Man and His Music – Part II“. 1967 m. pasirodė televizijos laidoje NBC „Movin' With Nancy“ kartu su Lee Hazlevudu, jos tėvu ir tėvo draugais Deanu Martinu ir Sammy Deivisu bei broliu Franku Sinatra jaunesniuoju, kurie buvo tuometinis Holivudo elitas. Vienu laidos metu N. Sinatra pasidalino bučiniu su Sammy Deivisu jaunesniuoju ir yra pasakiusi: „Bučinys buvo vienas iš pirmųjų per televiziją rodytų bučinių tarp skirtingos rasės žmonių, sukėlęs tam tikrų ginčų tiek tada, tiek dabar, tačiau jis buvo neplanuotas ir spontaniškas“.
Bendradarbiaudamas kartu su N. Sinatra Jackas Haley jaunesnysis, kuris prodiusavo bei režisavo specialiąją laidą, pelnė „Emmy“ apdovanojimą už puikius režisūrinius pasiekimus muzikos pasaulyje. Kadangi nebuvo „Emmy“ apdovanojimų kategorijos už choreografiją – viena iš dviejų „Emmy“ nominacijų buvo paskirta kategorijai „Specialioji individualių pasiekimų klasifikacija“. Turbūt dėl šio ypatingo pasisekimo ir stulbinančios Nancy choreografijos „Emmy“ sekančiais metais sukūrė naują kategoriją – „Nuostabioji choreografija“. „Movin' With Nancy“ rėmė „Royal Crown Cola“.
1960 m.
1950 m. pabaigoje N. Sinatra pradėjo mokytis muzikos, šokių bei dainavimo pagrindų Kalifornijos universitete, Los Andžele. Po metų ji nutraukė studijas universitete, bet debiutavo 1960 m. tėvo televizijos specialioje laidoje: „Welcome home Elvis“, švenčiant Elvio Presley sugrįžimą iš Europos po to, kai buvo atleistas iš tarnybos JAV armijoje. Nancy tėvo vardu buvo išsiųsta į oro uostą pasveikinti Elvio, kai nusileido jo lėktuvas. Šia proga Nancy kartu su tėvu dainavo duetą: „You Make Me Feel So Young/Old“. thumb|left|1960 m. fotografija Pirmasis hitas „Cuff Links and a Tie Clip“ nebuvo itin populiarus. Dainavimo karjera paspartėjo padedant dainų autoriui, prodiuseriui, aranžuotojui Lee Hazlevudui, kuris dešimt metų kūrė įrašus su Duaeno Eddy pagalba. Sukurtas įvaizdis – šviesiai balinti plaukai, matinės spalvos lūpos, tamsus akių makiažas ir Carnby gatvės mados stilius paliko žymę amerikiečių ir britų muzikos scenoje 1966 m. pasirodžius hitui „These Boots Are Made for Walkin'“. Dainos pavadinimas kilo iš Roberto Aldricho vakarų stiliaus komedijos „4 for Texas”, pasirodžiusios 1963 m., kurioje vaidino ir jos tėvas bei Deanas Martinas. Vienas iš daugelio Nancy Sinatros hitų, kuriuos rašė Hazelvudas, sulaukė trijų „Grammy” nominacijų. Dvi iš jų buvo skirtos Nancy, o viena aranžuotojui Billy Strange. Buvo parduota daugiau kaip vienas milijonas kopijų ir tai buvo įamžinta muzikos įrašų pardavimo auksiniu sertifikatu. Po to sekė populiariausių singlų serija, įskaitant ir 1966 m. hitų dešimtuką „How Does That Grab You, Darlin'“? (JAV Nr.7) bei „Sugar Town“ (JAV Nr.5). „Sugar Town“ tapo antruoju jos milijoninių pardavimų singlu. Baladė „Somethin 'Stupid“ – duetas su savo tėvu, buvo hitas nr. 1 Jungtinėse Amerikos Valstijose ir Jungtinėje Karalystėje 1967 m. balandžio mėn. bei devynias savaites buvo Billboard diagramos viršūnėje. Debiutas pelnė „Grammy“ nominaciją už metų įrašą ir išlieka vieninteliu tėvo ir dukters duetu, pasiekusiu nr. 1 JAV, o „Somethin 'Stupid“ tapo trečiuoju Sinatros milijoniniu singlu.
right|thumb|Nancy Sinatra 1967 m.
N. Sinatra mėgavosi savo kuriamu muzikos dainų stiliumi tokiu kaip kantri ir vakarų muzika, o tai įkvėpė Hazlewudą, pradedant nuo „Summer Wine“. Didžiausias jų hitas buvo kantri daina „Jackson“. Singlas1967 m. vasarą pasiekė aukščiausią 14 vietą iš Billboard Hot 100 hitų lentoje, kai Johnny Cash ir June Carter Cash taip pat sukūrė savo dainą „Some Velvet Morning“, kuris JAV pasiekė nr. 26. „The Daily Telegraph“ radijo stotyje „Some Velvet Morning“ pateko į 2003 m. 50 geriausių visų laikų duetų sąrašą.
1966 ir 1967 m. N. Sinatra išvyko į Vietnamą koncertuoti JAV kariuomenei. Daugelis JAV kareivių priėmė jos dainą: „These Boots Are Made for Walkin'“ kaip savo himną, kurio epizodai parodyti Pierre Schoendoerffer dokumentiniame filme „The Anderson Platoon“. Sinatra įrašė keletą prieškario dainų, įskaitant „My Buddy“, „ Home “ ir „ It’s Such A Lonely Time of Year“, kurie pasirodė 1968 m. „The Sinatra Family Wish You a Merry Christmas" albume.
1970–1980 m.
1971 m. sudarė kontraktą su „RCA Recrods”, kurio dėka buvo išleisti trys nauji albumai: „Nancy & Lee – Again”, „Woman” ir „This is Nancy”.
1971 m. rudenį Sinatra ir Hazelvudas išleido dueto singlą: „Did You Ever?”, kuris pasiekė antrą vietą Jungtinės Karalystės singlų grupėje. 1972 m. jie pasirodė švedų dokumentiniame filme „Nancy & Lee In Las Vegas", kuriame buvo rodomi jų koncertai viešbutyje „Riviera“, solo bei dueto pasirodymai  iš kitų koncertų, o taip pat užkulisių kadrai apie Sinatros velionį vyrą Hugh Lamberto ir jos motiną. Filmas viešai nepasirodė iki 1975 m.
Aštunto dešimtmečio viduryje N. Sinatra sulėtino muzikinę karjerą tam, kad susikoncentruotų į motinystę bei buvimą su šeima. Į muzikos pasaulį sugrįžo 1981 m., norėdama įrašyti kantri muzikinį albumą su Mel Tillis pavadinimu „Mel & Nancy“. Dvi jų dainos „Texas Cowboy Night“ (nr. 23) ir „Play Me or Trade Me“ (nr. 43).pasirodė Billboard hitų lentelėse.
Būdama 54 metų Sinatra pozavo 1995 m. gegužės mėn „Playboy”  numeryje ir dalyvavo televizijos laidose, kad reklamuotų savo albumą „One More Time”. Žurnalo pasirodymas sukėlė tam tikrų ginčų. Pokalbių laidų metu ji teigė, kad tėvas didžiuojasi nuotraukomis.
2002 m. rugpjūčio 12 d. Nancy pirmą kartą pasirodė tiesiogiai koncerte „The Liquid Rooms“ Jungtinėje Karalystėj.
Edinburge vykusiame festivalyje šį koncertą nufilmavo BBC.
2004 m. bendradarbiavo su buvusiu Los Andžele kaimynu Morrissey, kad įrašytų jo dainos „Let Me Kiss You“ versiją, kuri buvo parodyta jos rudens laidoje „Nancy Sinatra“. Singlas, išleistas tą pačią dieną kaip ir „Morrissey“ versija, užėmė 46 vietą Jungtinėje Karalystėje. Tolesnio singlo „Burnin 'Down the Spark“ nepavyko sudaryti. Albume, pavadintame „Nancy Sinatra“, pasirodė tokie roko atlikėjai kaip Calexico, Sonic Youth, U2, Javer Cocker, Steven Van Zandt, John Spencer ir Pete Yorn. Kiekvienas atlikėjas sukūrė dainą „Sinatra“, kad ją galėtų sudainuoti jos albume.
2006 m. gegužės 11 d. Holivudo šlovės alėjoje buvo atidengta N. Sinatros žvaigždė. 2002 m. jai skirta auksinė palmės žvaigždė Palms Springse, Kalifornijoje.
2009 m. rugsėjo mėn. buvo išleistas tik skaitmeninis N. Sinatros albumas „Cherry Smiles – The Rere Singles”, kuriame buvo anksčiau neišleistos dainos.
2011 m. balandžio 11 d. išleido antrąjį savo albumą „Black Devil Disco Club”, kuriame skambėjo Sinatros vokalas „To Ardent“. Singlas su albumo versija ir keliais „To Ardent“ remiksais buvo išleistas 2011 m. gegužės 23 d.
Irvine, Kalifornijoje, 2013 m. rugpjūčio 3 d. Sinatra prisijungė prie alternatyvaus roko grupės „Wilco“ su „Bang Bang“ ir „These Boots are Made for Walkin'“ dainomis ir dalyvavo „Never Ending Tour 2013“ muzikos festivalyje.
2013 m. gruodžio 3 d. Sinatra iš naujo išleido skaitmeninį albumą „Shifting Gears”, kuriame yra 15 anksčiau neišleistų kūrinių, įskaitant Neil Diamond „Holly Holy“. Orkestro kūriniai buvo įrašyti aštuntajame dešimtmetyje, o jos vokalinės plokštelės buvo įrašytos per 10 metų nuo kolekcijos išleidimo.
2017 m. gegužės mėn. Sinatros 1967 m. duetas kartu su Lee Hazveltu „Summer Wine“ buvo panaudotas „H&M“ drabužių reklamos kampanijoje „The Summer Shop 2017“. Dėl šios priežasties daina debiutavo žurnale „Billboard“ ir „Clio“ geriausių TV komercinių žaidėjų sąraše buvo nr. 1.
Lietuva
N. Sinatra nėra Lietuvoje koncertavus, jos dainos nėra perdainuotos šalies atlikėjų. Vienintelė randama rašoma informacija ta, kad mirė jos motina, pirmoji Franko Sinatros žmona.
Asmeninis gyvenimas
Santuokos:
Vaikai su Lambertu:
Semionovo sala
Semionovo sala  – buvusi sala Laptevų jūroje, Naujojo Sibiro salyne, Liachovo salų grupėje. Jos plotas buvo 4 km². 1945 m. jos aukštis siekė 24 m virš jūros lygio.
Sala atrasta 1770 m. Ivano Liachovo arktinės ekspedicijos metu. Nuo atradimo laiko sala sparčiai mažėjo: 1832 m. plotas buvo 4,6 km², 1912 m. – 0,9 km², 1936 m. – 0,5 km², 1945 m. – 0,2 km². 1950 m. buvo likusi tik termokarstinė kalva, o 1952 m. erodavo iki smėlio nerijos. Kai vieta buvo aplankyta septintajame dešimtmetyje, čia buvo likusi tik smėlio sekluma.
Luolelys
Luolelys arba Luolelis – ežeras Lietuvoje, Rokiškio rajone, 3,5 km į šiaurės rytus nuo Kamajų. Ežeras ovalus, ilgis iš šiaurės į pietus – 0,14 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 110,7 m. Krantai pelkėti, apaugę krūmynais. Rytinis krantas aukštas, stūkso miškelis. Aplinkui plyti dirbami laukai. Vakaruose išteka Luolelis (Luolio intakas, Jaros-Šetekšnos baseinas).
Sklodonys
Sklodonys  – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Varanavo rajone, Rodūnios apylinkėje. Įsikūręs 7 km į rytus nuo Rodūnios, prie Ditvos upės. Keliai į Rodūnią, Adverninkus, Žirmūnus.
Istorija
XIX a. pab. buvo kaimas, patekęs į Lydos apskrities Rodūnios valsčių, apylinkę ir dvaro valdą.
Stalininis ampyras
thumb|right|Pagrindinis įėjimas į LŪPP Maskvoje Stalininis ampyras arba tarybinis monumentalusis klasicizmas - XX a. trečiame-penktame dešimtmečiuose Tarybų Sąjungos architektūroje, monumentaliajame ir taikomajame mene vyravusi kryptis, pakeitusi iki tol buvusį racionalizmą ir konstruktyvizmą. Suklestėjo Stalino valdymo, ypač pokario metais, kuomet paplito ir Rytų Europos šalyse.
Ryškiausi pavyzdžiai
Stilius susiformavo projektuojant taip ir nepastatytus Tarybų rūmus Maskvoje, tarybinius paviljonus pasaulinėms parodoms Paryžiuje (1937 m.) ir Niujorke (1939 m.). Ypač suklestėjo atstatant karo sugriautus TSRS miestus. Ryškiausi pavyzdžiai - septynių aukštuminių pastatų grupė Maskvoje (tame tarpe Maskvos universiteto centriniai rūmai), Liaudies ūkio pasiekimo parodos (LŪPP) Maskvoje paviljonų kompleksas, Maskvos metro stotys, Nepriklausomybės projektas Minske, Latvijos mokslų akademijos pastatas Rygoje, Kultūros ir mokslo rūmai Varšuvoje.
Stalininis ampyras Lietuvoje
1947-1952 m. buvo parengtas generalinis Vilniaus plėtros planas, suformuotas naujas miesto centras, jame pastatyti ryškūs šios krypties architektūriniai akcentai: Geležinkelio stoties pastatas, skulptūromis papuoštas Černiachovskio tiltas, Lenino aikštė, Mokslininkų namai, Profsąjungų kultūros rūmai, Ministrų tarybos rūmai. Visų planų nebuvo spėta įgyvendinti.
Sorokos rajonas
Sorokos rajonas – vienas iš Moldovos administracinių vienetų, esantis šalies šiaurės rytuose. Administracinis centras – Soroka. 2012 m. duomenimis, rajone gyveno 100 100 gyventojų.
Geografija
Sorokos rajonas šiaurėje turi pasienio ruožą su Ukraina, vakaruose ribojasi su Dondušeniu ir Drokija bei pietuose su Floreščiu.
Aukščiausias taškas, siekiantis 347 m, yra Vadenio kalva. Visokos kalva siekia 330 metrų. Rajone teka Dniestro upė. Rudi kaime pastatytas obeliskas, žymintis vienintelį Moldovoje UNESCO paveldo objektą – Struvės geodezinio lanko punktą.
Botužiai
Botužiai – buvęs viensėdis Pakruojo rajono savivaldybėje, 2 km nuo Klovainių.
Vytautas Rančelis
Vytautas Petras Rančelis (1938 m. sausio 31 d. Kalvarijoje, Marijampolės apskrityje – 2021 m. sausio 13 d. Vilniuje) – lietuvių genetikas.
Biografija
1955 m. baigė Alytaus 1-ją vidurinę mokyklą. 1955–1960 m. studijavo Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultete. Baigęs studijas įgijo biologo-botaniko (augalų fiziologo), biologijos ir chemijos mokytojo specialybę.
1982 m. Baltarusijos SSR mokslų akademijos Genetikos ir citologijos institute apgynė mokslų daktaro (biologijos-genetikos) disertaciją „Egzogeniniai ir endogeniniai modifikatoriai apsprendžiant augalų mutabilumą ir jautrumą mutagenams“, už kurią tais pačiais metais jam buvo suteiktas mokslų daktaro laipsnis, o 1993–1994 m. buvo nostrifikuotas kaip habilituoto daktaro laipsnis.
1976, 1984, 1986 m. stažavosi Maskvos valstybiniame M. Lomonosovo universitete, 2007 m. – Monsanto universitete (Švedijos padalinyje).
Buvo vienas iš Lietuvos genetikų ir selekcininkų draugijos organizatorių, 1966–1971 m. buvo jos viceprezidentas, 1976–2004 m. – prezidentas. Taip pat buvo vienas iš Baltijos šalių genetikos draugijų federacijos steigėjų, pirmasis jos prezidentas (1991–1993 ir 1999–2002 m.). 1982–1990 m. Sąjunginės N. Vavilovo genetikų ir selekcininkų draugijos Centrinės tarybos, prezidiumo, SSRS mokslų akademijos Genetikos probleminės tarybos narys. 1990 m. buvo išrinktas Lietuvos mokslų akademijos nariu-korespondentu, 2011–2013 m. – tikrasis narys, nuo 2013 m. buvo narys-emeritas.
Organizavo 23 tarprespublikines ir respublikines, tarptautines konferencijas, 1992 m. organizavo pirmąjį Baltijos šalių genetikos kongresą, 2002 m. organizavo 3-jį kongresą. Abu jo organizuoti kongresai vyko Vilniuje.
1994–2002 m. buvo Lietuvos mokslų akademijos žurnalo „Biologija“ redakcinės kolegijos pirmininko pavaduotojas, 2002–2010 m. – pirmininkas. Buvo Visuotinės lietuvių enciklopedijos Mokslinės redakcinės tarybos narys.
Mokslinė veikla
Dirbo augalų mutagenezės, genotoksikologijos, genetinės mutagenezės reguliacijos, genetinių augalų išteklių, imunogenetikos tyrimo srityje. Išspausdino per 260 mokslinių ir 200 mokslo populiarinimo straipsnių.
Dina Boluarte
Dina Boluartė (Dina Ercilia Boluarte Zegarra, g. 1962 m. gegužės 31 d. Čaluankoje, Peru) – Peru politikė, šalies prezidentė (nuo 2022 m. gruodžio). Pirmoji šias pareigas užėmusi moteris šalies istorijoje.
Biografija
D. Boluartė gimė vargingoje daugiavaikėje šeimoje (jauniausia iš 14 vaikų). Augo Čaluankoje, kalnuotame Apurimako departamente.
Iš pradžių išvyko į Kuską studijuoti slaugos, tačiau paskui nutarė studijuoti teisę sostinės Limos San Martino de Poreso universitete. 2007 m. tapo teisės patarėja Nacionaliniame tapatybės ir civilinio statuso registre (Santjago de Surkas). Šioje įstaigoje D. Boulartė praleido apie 15 metų, per tą laiką tapo vieno iš jos regioninių biurų vadove.
Į politiką įsitraukė jau būdama brandaus amžiaus. Bandymui įkurti savo politinį judėjimą (Despierta Surquillo) pasibaigus nesėkme, D. Boulartė prisijungė prie Laisvosios Peru partijos (Perú Libre). 2018 m. kaip šios partijos atstovė kandidatavo į Surkiljo, kur tuo metu gyveno, mero postą, tačiau liko devinta. 2020 m. sausį vykusiuose rinkimuose į Peru parlamentą kandidatavo Laisvosios Peru partijos sąraše, tačiau šiai partijai neperžengus 5 % barjero, į šalies parlamentą nepateko.
D. Boluartė buvo Laisvosios Peru partijos kandidatė į viceprezidentes 2021 m. rinkimuose. Partijos kandidatui Pedrui Kastilijui laimėjus rinkimus, P. Kastilijas ir D. Boluartė pareigas pradėjo eiti 2021 m. liepos 28 d. Tą patį mėnesį politikė paskirta plėtros ir socialinės įtraukties ministre. 2022 m. sausį D. Boluartė viešai pareiškė niekuomet visiškai nepritarusi marksistinei-leninistinei Laisvosios Peru partijos ideologijai. Po šio pareiškimo ji iš partijos pašalinta.
2022 m. lapkričio pabaigoje D. Boluartė pasitraukė iš plėtros ir socialinės įtraukties ministrės pareigų. Tų pačių metų gruodžio 7 d. P. Kastiljas nacionalinės televizijos eteryje pareiškė ketinąs paleisti šalies parlamentą ir sudaryti nepaprastąją vyriausybę. D. Boluartė P. Kastiljo veiksmus pasmerkė. Šalies parlamentas susirinko į neeilinę sesiją ir apkaltos būdu nušalino P. Kastilją. D. Boluartė prisaikdinta Peru prezidente. Netrukus kilo P. Kastiljo nušalinimu nepatenkintų Peru gyventojų protestai, prasiveržė smurtas.
Asmeninis gyvenimas
D. Boluartė laisvai kalba kečujų ir ispanų kalbomis.
Buvęs sutuoktinis – David Gómez Villasante, su juo susilaukė dviejų sūnų – David Eduardo Gómez Boluarte ir Daniel Felwig Gómez Boluarte.
Luolys
Luolys – ežeras Lietuvoje, Rokiškio rajone, 4 km į šiaurę nuo Kamajų. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,24 km, plotis – iki 0,16 km. Altitudė 108,2 m. Krantai plačiai užpelkėję, aplinkui stūkso Čypiškio, Trako-Pempiškio ir Vilkeliškio miškai. Pietuose išteka Luolys (Jaros-Šetekšnos intakas). Ežeras užankantis.
Vandenvardis Luolys (Vluolys) siejamas su ('supti, glamonėti'),  ('banguoti, vilnyti, siūbuoti').
Pakinktai
thumb|220px|Pakinktai su pavalkais ir lanku thumb|250px|Pakinktų sandara
Pakinktai – priemonė, kuria valdomi kinkomieji gyvūnai, prie jų kabinamos transporto priemonės (vežimas, rogės) ar žemės ūkio padargai (akėčios, plūgas). Kinkomi ant arklių, jaučių (arklių pakinktai sudėtingesni).
Arklio pakinktai skirstomi dvejopai:
Valstiečiai paprastai tiek darbui, tiek švenčių proga kinkydavo po 1 ar 2 arklius, sykiais (darbui) – po 3–4. Dvaruose važiavimui kinkydavo 1–2 arba 4–6 arkliui pratėgiui. Aukštaitijoje ir Dzūkijoje arklius dažniausiai kinkydavo pavalkais su lanku, Žemaitijoje ir vidurio Lietuvoje – pavalkais su viržiais, Suvalkijoje – plėškėmis.
Darbiniai pakinktai būdavo gaminami pačių valstiečių, o išeiginiai – amatininkai (rimoriai). Pakinktų sandara minima nuo XVI a. (Lietuvos dvarų inventoriuje). Pradžioje rimoriai dirbo dvaruose, po baudžiavos panaikinimo tapo laisvaisiais amatininkais. XX a. amatas nunyko (nors vietomis kolūkiuose dar būta pakinktų dirbėjų). Gaminti pramoniniu būdu.
Optatyvas
Optatyvas  – viena iš indoeuropiečių prokalbei būdingų nuosakų, reiškiančių kalbėtojo norą, pageidavimą. Optatyvo ir konjunktyvo skirtumas ne visai aiškus, bet manoma, kad juo reikštas ne tiek tikėtinas veiksmas, kaip konjunktyvu.
Optatyvas taip pat būdingas japonų, mongolų, avarų, suomių, turkų, šumerų ir kai kurioms kitoms kalboms.
Ilgainiui indoeuropiečių kalbose optatyvo formos pakito ir įgijo naujų reikšmių. Lietuvių kalboje optatyvo palaikas yra vadinamoji geidžiamoji nuosaka (jusyvas, arba permisyvas), kuri išreiškia pageidavimą, netiesioginį liepimą trečiajam asmeniui: teeiniẽ  'tegu eina', tedãrai 'tegu daro', tarm. temylỹ 'tegu myli'. Anksčiau tokios iš optatyvo kilusios formos lietuvių ir prūsų kalbose turėjo liepiamosios nuosakos reikšmę: pvz., sen. ir tarm. 'rašyk',  'vesk' (žr. „Baltų prokalbė: Liepiamoji nuosaka“). Latvių kalboje iš optatyvo kilusią priesagą -ie- < *-ai- turi liepiamosios nuosakos daugiskaitos antrasis asmuo: dariet 'darykite'.
Bukovecas
Bukovecas  – miestas Strešenio rajone, Moldovoje. Į miesto teritoriją įeina Rasveto kaimas. Nutolęs 26 km į šiaurę nuo Kišiniovo. 2012 m. duomenimis, mieste gyveno 1 700 gyventojų.
Istorija
Miestas įkurtas 1420 m. balandžio 25 d. Miesto statusas suteiktas 1952 m.
Strešenio rajonas
Strešenio rajonas – vienas iš Moldovos administracinių vienetų, esantis šalies centrinėje dalyje. Administracinis centras – Strešenis. Kitas svarbus miestas – Bukovecas. Taip pat yra 12 kaimų ir 25-ios komunos. 2012 m. duomenimis, rajone gyveno 91 500 gyventojų.
Geografija
Strešenio rajonas šiaurės vararuose ribojasi su Kelerašiu, šiaurės rytuose su Orhėju, rytuose su Kriuleniu, pietuose su Kišiniovo savivaldybe, Jaloveniu ir Hinčeščiu bei vakaruose su Nisporeniu.
Maironių koplyčia (reikšmės)
Maironių koplyčia – šia sąvoka nusakomos koplyčios, stovinčios skirtingose vietovėse su tuo pačiu pavadinimu:
Antanas Kliauga
Antanas Kliáuga (1897 m. birželio 1 d. – 1991 m.) – lietuvių dailininkas-primityvistas, kaimo naivios tapybos atstovas.
Biografija
Antanas Kliauga gimė Vilkolių kaime (dab. Rokiškio r. sav.). Nuo 1919 m. spalio mėnesio iki 1922 m. tarnavo armijoje, dalyvavo mūšiuose su Lenkijos armija ir bermontininkais. Po karo ėmė ūkininkauti Sipelių kaime. Vėliau dirbo kolūkyje. Tapęs pensininku, ėmėsi tapybos.
Kūryba
Kliauga pradėjo tapyti 1980-aisiais metais, savamoksliškai, neturėdamas meninio išsilavinimo. Tapydamas ant kartono buitiniais aliejiniais dažais, kurių spalvų pasirinkimas buvo apribotas kaimo parduotuvės asortimento, jis tokiu būdu susideda savitą pastovią gamą, kurioje pirmauja žydra ir geltona spalvos, papildytos balzganais bei žalsvais atspalviais ir raudonomis detalėmis. Tai sukūrė skurdžią ir atpažįstamą paletę, atitikančią kaimo namų dažymą, o kažkada ir diktuojančią motyvus, kaip antai beveik kiekviename paveiksle esantys upė arba ežeras.
Įprastas jo darbų formatas retai viršija 50 cm aukštį ir 80 cm plotį. Daugumos jo paveikslų temos yra batalinės scenos iš Nepriklausomybės ir Antrojo pasaulinio karų, taipogi kaimo bei gamtos peizažai.
Nors paveiksluose daug smulkmenų, šie kraštovaizdžiai dažnai neturi tikrų prototipų, atitikmenų, o greičiau apibendrina realius, atsimintus arba prifantazuotus vaizdus.
Kompozicija jungia ir buitinį, ir simbolinį elementus, pavyzdžiui, paveikslas „Knygnešiai“, kur darbo centre vyksta gyva scena, kurioje valstietė, metusi savo naščius, ranka rodo jojančiam policininkui į bėgantį knygnešį, o paršiukas, žąsys, gaidys arba išneria iš po kanopų, ar taip pat dalyvauja persekiojimuose.
Aleksandras Brokas
Aleksandras Brokas (g. 1980 m. liepos 26 d. Vilkaviškyje) – Lietuvos dokumentinių ir meninių filmų prodiuseris, režisierius bei operatorius.
Antanas Kliauga
Kūryba
Žmonių, pabūklų, pastatų braižai supaprastinti, jų proporcijos yra vaikiškai pakeistos, kad padidintos žmonių figūros įgautų simbolišką reikšmę, o namai, tankai, lėktuvai, patrankos pavirstų į ritmišką ornamentą. Kartais pagrindinė paveikslo tema paaiškinta užrašu apačioje. Tuo pačiu vietovė peizažuose paprastai priartinama prie žemėlapio stiliaus. Kartu kiekvienas paveikslas turi daug smulkmenų, detalių, sudarančių beveik geometrini ritmą, primenantį liaudies kilimų ir drabužių ornamentus bei lamstus.
Aleksandras Brokas
Išsilavinimas
1998–2002 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademijos (LMTA) Teatro ir kino fakultete, Kino ir TV katedroje įgijo audiovizualinio meno bakalaurą ir tapo diplomuotu kino ir TV operatoriumi. 2002–2004 m. LMTA įgijo audiovizualinio meno magistro diplomą. 2003 m. Suomijoje, Helsinki Metropolia University of Applied Sciences studijavo prodiusavimą ir režisūrą.
Antanas Kliauga
Paveldas
Pirmą kartą Kliaugos darbai buvo parodyti 1986 m. rugsėjo mėn. Rokiškio rajono dailininkų mėgėjų parodoje Rokiško kultūros namuose. Po to jo tapybą eksponavo Rokiškio muziejus.
Aleksandras Brokas
Dokumentinis filmas „Begalinis koridorius“
Daugiau nei ketverius metus kurtas „Begalinis koridorius“ – daugiau nei penkiolikos šalių komandas sujungusi dokumentikos kino juosta, kurią režisavo Aleksandras Brokas ir Mindaugas Urbonavičius. Filmą prodiusavo A. Brokas. Jo partneriu tapo amerikiečių prodiuseris, buvęs JAV prezidento Jimmy Carterio Baltųjų rūmų komunikacijos direktorius Geraldas Rafshoonas. „Begalinį koridorių“ anglų kalba įgarsino britų aktorius Jeremy Ironsas.
Antanas Kliauga
Paveldas
A. Kliauga per 11 metų – nuo 1980 m. iki 1991 m. – nutapė daugiau kaip 100 paveikslų. Iš jų 46 tapybos darbai ir 30 piešnių saugoma Rokiškio krašto muziejuje. Kiti jo darbai prisiglaudė pas pažįstamus, giminaičius ir liaudies meno mėgėjus.
2019 liepos mėn. buvo atidaryta pirmoji Antano Kliaugos paroda Vilniaus Marijos ir Jurgio Šlapelių namuose-muziejuje. Tais pačiais metais Rokiškio krašto muziejus išleido pirmą Kliaugos asmeninį reprodukcijų katalogą, kuriame pristatoma 70 darbų reprodukcijų iš muziejaus ir privačių rinkinių. Po katalogo išleidimo Rokiškio muziejaus puslapyje atsidarė virtuali Kliaugos darbų paroda, rodanti 27 jo darbus.
Aleksandras Brokas
Dokumentinis filmas „Begalinis koridorius“
Ši dokumentika atpasakoja šiandien jau neegzistuojančio Kalnų Karabacho Chodžali žudynes. 1992 m. vasario 25 d. separatistinių Armėnijos pajėgų išpuolis nusinešė 613 gyvybių. Filmo ašis – liudininkų ir kariškių atpasakojami įvykiai. Pagrindiniai juostos herojai – Chodžali kaimo muzikantas bei jauna motina, karinės atakos metu pagimdžiusi mergaitę.
Pasaulinis projekto pristatymas įvyko Britų kino ir televizijos meno akademijoje (BAFTA). „Begalinį koridorių“ matė televizinio tinklo „Al Jazeera“ žiūrovai ; taip pat – naujienų kanalo „CNN Turkey“ ir Izraelio televizijos „Channel 1“ žiūrovai.
Makmerdo–Pietų ašigalio kelias
thumb|290px|right|Makmerdo–Pietų ašigalio kelio žemėlapis Makmerdo–Pietų ašigalio kelias, Pietų ašigalio traversas (, McMurdo–South Pole Highway) – 1601 km ilgio suspausto sniego kelias Antarktidoje, jungiantis JAV Makmerdo mokslinę stotį vandenyno pakrantėje su žemyno gilumoje esančia JAV Amundseno-Skoto pietų ašigalio stotimi. Kelias įrengtas 2002–2006 m., išlyginant sniegą ir užpilant juo ledo plyšius, kelio trasa pažymėta gairėmis. Kelias naudojamas tik Pietų pusrutulio vasaros sezono metu.
Istorija
thumb|290px|right|Transporto karavanas 2006 m. Kelio įrengimą inicijavo ir finansavo JAV Nacionalinis mokslo fondas, siekdamas sumažinti krovinių tiekimo išlaidas Amundseno-Skoto mokslinei stočiai. Kelias pradėtas įrengti 2002–2003 m. vasaros sezono metu ir baigtas 2005–2006 m. vasarą. Pirmojo sezono metu įrengta 200 km kelio, antrojo – dar 475 km, trečiojo – pasiekta 85º lygiagretė (1180 km nuo Makmerdo stoties). Ketvirtojo sezono metu trasa užbaigta, trasos įrengėjų karavanas su Amundseno-Skoto stočiai skirtu 100 tonų kroviniu pasiekė Pietų ašigalį 2005 m. gruodžio 23 d., praleidęs kelyje 43 dienas. Po nedidelio atnaujinimo kelias pradėtas nuolat naudoti 2008–2009 m. vasarą.
Prieš įrengiant kelią, visus krovinius į Amundseno-Skoto stotį pristatydavo LC-130 lėktuvai. Tai buvo daug brangiau, nei vežti keliu, priklausydavo nuo oro sąlygų, be to, lėktuvais nebuvo įmanoma gabenti didelių ir sunkių krovinių. Kelio įrengimas leido sutaupyti apie 40 lėktuvų skrydžių per sezoną.
Karavanas
Vienam reisui į Amundseno–Skoto mokslinę stotį paprastai naudojami 5 specialiai pritaikyti Caterpillar ir Case traktoriai su sniego valytuvais ir 10 žmonių įgula. Traktoriai traukia didžiulius guminius kuro, skirto Amundseno-Skoto stoties generatoriams, rezervuarus, kitus, stočiai reikalingus krovinius, bei gyvenamuosius vagonėlius įgulai. Karavano saugumui užtikrinti pirmojo traktoriaus priekyje pritaisytas specialus radaras, ieškantis po sniegu galimų plyšių kelio trasoje.
Įgula dirba 12 valandų per parą, likęs laikas skirtas poilsiui ir miegui. Karavanas juda 8 km/h greičiu ir pasiekia tikslą apytikriai per mėnesį. Kelias atgal su žymiai lengvesniu kroviniu (nusidėvėjusi įranga ir kitos atliekos iš stoties) trunka trumpiau. Vienam pilnam reisui ten ir atgal sugaištama nuo 1,5 iki 2 mėnesių. Kiekvieno sezono metu atliekami 3–4 reisai.
Bahr al Gazalis (provincija)
Bahr al Gazalis  – Sudano administracinis teritorinis vienetas (midirija), egzistavęs 1864–1919 m. ir 1948–1994 m. Bahr al Gazalio provincija su teritorijomis 1948–1976 m. iki šiol išlieka neoficialus Pietų Sudano regionas. Provincijos pavadinimas kilo iš Bahr al Gazalio upės, kuri yra svarbiausia regione.