cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ramygalos šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
Architektūra
Bažnyčios vidus tinkuotas. Trys ąžuoliniai altoriai papuošti gotiškais pinakliais ir arkutėmis. Centrinio altoriaus mensa iš margo marmuro, antipediume Paskutinės Vakarienės raižinys. Altoriaus centre, bažnyčios titulo – šv. Jono Krikštytojo, krikštijančio Viešpatį Jėzų bareljefas. Šonuose stovi vyskupo šv. Stanislovo ir šv. Kazimiero medinės skulptūros. Altoriaus viršuje Švč. Mergelės Marijos tarp suklupusių angelų skulptūra. Už altoriaus 3 vitražinės rozetos. Dešinėje bažnyčios navoje Nukryžiuotojo altorius, šonuose Švč. Mergelės Marijos ir šv. Jono, apaštalo, skulptūros. Šio altoriaus viršuje šv. Mykolo, arkangelo skulptūra. Kairėje bažnyčios navoje Švč. Mergelės Marijos Aušros vartų altorius. Šis Švč. Mergelės Marijos paveikslas turi paauksuotus paveikslo apkaustus, taip pat yra užleidžiamas Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės paveikslas. Šonuose paveikslo stovi šv. Elžbietos ir šv. Barboros skulptūros. Altoriaus viršuje, Lietuvos globėjo šv. Kazimiero paveikslas.
Parapijos atlaidai
Bažnyčios titulo – pagrindiniai – šv. Jono Krikštytojo – birželio 23 – 24 d. Dievo Motinos Marijos – Škaplieriaus Karalienės – liepos 16 d. (keliami į sekmadienį) šv. arkang. Mykolo – rugsėjo 29 d. (keliami į sekmadienį)
Ąžuolinė (Kaišiadorys)
Ąžuolinė – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Kruonio.
Dofinė
Dofinė − Prancūzijos istorinė sritis. Svarbiausias miestas − Grenoblis.
Dofinės sričiai priklausė dabartiniai Prancūzijos departamentai − Izeras, Aukštutinės Alpės, didesnė Dromo dalis ir nedidelė Vokliūzo dalis.
Istorija
Regionas nuo 933 m. priklausė Burgundijos karalystei, kol XI a. viduryje jame valdžią perėmė vietos Avono grafai, pavaldūs Šventajai Romos imperijai. 1349 m. regioną nusipirko Prancūzijos karalius.
Viduramžiais Prancūzijos dofinas asmeniškai valdydavo ir Dofinės sritį, kuri teisiškai buvo Šventosios Romos Imperijos provincija. Imperatoriai leisdavo Prancūzijos įpėdiniams valdyti provinciją su sąlyga, kad provincija niekada nebus Prancūzijos dalis. Dėl to XIV−XV a. Dofinės provincija neretai būdavo prastai valdoma, kadangi Prancūzijos dofinai dažnai būdavo mažamečiai. Provinciją prie Prancūzijos prijungė Liudvikas XI.
Dofinės istorijos vingiai įskėlė ir Prancūzijos revoliucijos kibirkštį. 1763 m. Dofinės parlamentas atsisakė įteisinti Prancūzijos karaliaus įsakymą didinti mokesčius, vėliau daugelį jo reikalavimų ignoravo. 1788 m. buvo nuspręsta užimti neklusnų parlamentą, tačiau Grenoblio gyventojai jį apgynė, užlipę ant namų stogų ir čerpėmis apmėtę atsiųstas kariuomenės pajėgas. Šis įvykis istorijoje minimas kaip „Čerpių diena“. Kadangi parlamento susirinkimas Grenoblyje buvo uždraustas, jo nariai 1788 m. liepos 21 d. susirinko Vizijaus (Vizille) miestelio pilyje. Karaliui buvo mestas iššūkis ir pareikalauta laisvių visiems Prancūzijos piliečiams. Lygiai po metų, 1789 m. liepos 14 d., Paryžiuje užimta Bastilija.
Rudokai (Molėtai)
Istorija
Kaimas užrašytas Molėtų bažnyčios metrikų knygoje 1703 m.
Rodis
Rodis – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Rh, eilės numeris 45.
Elementas buvo pavadintas pagal rodžio dichlorido šarmo raudoną spalvą ( – rožė).
Rodis yra brangusis metalas (2021 m. buvo 8 kartus brangesnis už auksą).
UNESCO
220px|right|thumb|UNESCO vėliava UNESCO (, Jungtinių Tautų švietimo, mokslo ir kultūros organizacija) – specializuotoji Jungtinių Tautų institucija, įkurta 1945 m. lapkričio 16 d., siekiant skatinti bendradarbiavimą tarp skirtingų tautų švietimo, mokslo, kultūros ir komunikacijų srityse. UNESCO finansuoja Tarptautinę Mokslo Tarybą.
UNESCO priklauso daugiau nei 200 valstybių. Būstinė įsikūrusi Paryžiuje (Prancūzija), o mokslines, mokymo, kultūros programas bei mainus vykdo 60 vietinių biurų visame pasaulyje. Tarp UNESCO remiamų projektų yra tarptautinės mokslinės programos; raštingumo didinimo, techninės pagalbos ir mokytojų tobulinimo programos; regioninės ir kultūros istorijos projektai; tarptautiniai bendradarbiavimo susitarimai siekiant išsaugoti pasaulio kultūrinį ir gamtinį palikimą ir saugoti žmogaus teises.
Istorija
Kultūros paveldo samprata klostėsi šimtmečius. Ilgą laiką kultūros paveldu laikyti pavieniai architektūros, dailės, archeologijos ir istorijos paminklai. Nuo XX a. antrosios pusės kultūros paveldą imta traktuoti kaip kultūrinės ir gamtinės aplinkos visumą. XX a. pabaigoje įsigalėjo kultūrinio kraštovaizdžio sąvoka.
1972 m. UNESCO priimtoje Pasaulinio kultūros ir gamtos paveldo globos konvencijoje skelbiama, kad kiekvienos tautos paveldas yra visų tautų paveldas, kurį būtina pažinti ir saugoti. Konvenciją ratifikavo ar prie jos prisijungė 193 valstybės (Lietuva – 1992 m., Latvija ir Estija – 1995 m.). Reikšmingiausius kultūros paveldo objektus Pasaulio paveldo komitetas skelbia pasaulio paveldo paminklais. Pasaulio paveldo sąraše yra 869 kultūros bei 39 kultūros ir gamtos objektai.
Nuo XXI a. pradžios pagal Nematerialaus kultūros paveldo apsaugos konvenciją, priimtą 2000 m. tautų nematerialusis paveldas skelbiamas žmonijos kultūros paveldu. Lietuva konvenciją ratifikavo 2004 m.
Paveldas
Svarbi UNESCO misija – palaikyti pasaulio paveldo sąrašą. Šiame sąraše įtrauktos svarbios istorinės ar gamtinės vietos, kurių išsaugojimas yra svarbus visam pasauliui.
Materialusis kultūros paveldas
Materialusis kultūros paveldas pagal UNESCO Pasaulinio kultūros ir gamtos paveldo apsaugos konvenciją yra:
Nematerialusis kultūros paveldas
Nematerialusis kultūros paveldas pagal UNESCO Nematerialaus kultūros paveldo apsaugos konvenciją – tai ilgainiui nusistovėjusi veikla, vaizdai, raiškos formos, žinios, įgūdžiai, taip pat su jais susijusios priemonės, objektai, žmogaus veiklos produktai ir su jais susijusios kultūrinės erdvės, tam tikrų bendruomenių pripažintos kaip kultūros paveldo dalis. Jis svarbus bendruomenės ar grupės tapatybės ir tęstinumo požiūriu, rodo kultūrų įvairovę.
Nematerialusis kultūros paveldas daugiausia reiškiasi per žodinės kūrybos tradicijas ir raiškos formas (kalba, scenos menas, papročiai, apeigos ir šventiniai renginiai), taip pat per su gamta ir visata susijusias mokslo sritis bei tradicinius amatus.
Prieštaringa veikla
UNESCO veikla kurį laiką buvo vertinama prieštaringai. 1970-aisiais ir 1980-aisiais kai kurios Vakarų valstybės, ypač JAV ir Jungtinė Karalystė, manė, kad komunistinės ir Trečiojo Pasaulio šalys naudoja organizaciją išpuoliams prieš Vakarus. UNESCO parengtą planą „Naujoji pasaulio informacinė tvarka“, kuris buvo skirtas sustabdyti sąmoningą melą ir klaidingą informaciją, skleidžiamą apie Trečiojo pasaulio šalis, Vakarai atmetė ir įvertino kaip Trečiojo pasaulio ir komunistinių diktatūrų bandymą sugriauti spaudos laisvę. JAV pasitraukė iš organizacijos 1984 m., o Jungtinė Karalystė 1985 m.
Lietuvos paveldas
Lietuva į UNESCO įstojo 1991 m. spalio 7 dieną. Lietuvoje pasaulio kultūros paveldu pripažinta:
Žmonijos žodinio ir nematerialiojo kultūros paveldo šedevru paskelbta:
Nutkinis geltkiparisis
Natūralaus savaiminio paplitimo arealo interaktyvus plantmaps.com žemėlapis, žiūrėti čia
Nutkinis geltkiparisis ( sin. Cupressus nootkatensis, Callitropsis nootkatensis, sin. Yellow Cedar, Alaska-cedar) – kiparisinių (Cupressaceae) šeimos, geltkiparisių (Xanthocyparis) genties visžalis medis.
thumb|left|200px|Nutkinio geltkipariso [[Lapas|lapija ir kankorėžiai]] thumb|left|200px| thumb|left|200px|Nutkinio geltkipariso vyriški kankorėžėliai thumb|left|200px|Moterišks kankorėžėlis thumb|left|200px|Nutkinio geltkiparisio [[Sėkla|sėklytės]] thumb|left|200px|Nutkinio geltkiparisio [[Kamienas|kamienai]] thumb|left|200px|Nutkinis geltkiparisis thumb|left|200px|[[Aliaska|Aliaskos Čičiagovo saloje prie Poison Cove drėgnuosiuose miškuose augantys nutkiniai geltkiparisiai, sitkinės eglės, kaliforninės cūgos]]
Paplitimas
Savaime paplitę Šiaurės Amerikos žemyno šiaurės vakarų dalyje, augantys palyginus siauru ruožu palei Ramiojo vandenyno pakrantę ir įsiskverbiančiu į žemyno gilumą iki 160 km pločio ruožu. Nors Britų Kolumbijos pietryčiuose nutolusi nuo vandenyno pakrantės į žemyno gilumą apie 720 km atstumu netoli Slokano ežero yra labai izoliuota jų populiacija. Šiaurės vakarinis arealas prasideda Aliaskos pietryčiuose, toliau į pietryčius tęsiasi palei visą pietvakarių Britų Kolumbijos pakrantę. Vašingtono valstijoje jis paplitęs daugiausiai Kaskadiniuose ir Olimpijos kalnuose (Olympic Mountains). Dar tolyn į pietus, Oregone – besitęsiančiose Kaskadinių kalnų grandinėse, bei nežymiai, išsibarsčiusios, izoliuotos populiacijos palei Ramiojo vandenyno pakrantę esančiuose kalnuose ir centriniame Oregone esančiuose Oldricho kalnuose. Piečiausia populiacijos dalis savaime auga Kalifornijos valstijos šiaurės vakaruose, netoli sienos su Oregonu – Siskijų kalnuose (Siskiyou Mountains).
Dirvožemis
Daugiausiai auga jauriniuose dirvožemiuose. Geriausias jų augimas pasireiškia augančių kalnų šlaitų tose vietose, kur gilus ir pralaidus dirvožemis.
Reljefas
Paplitimo areale vyrauja kalnuotas reljefas. Vašingtono ir Oregono valstijų Kaskadiniuose kalnuose auga 600–2300 m aukštyje ir retkarčiais jūros paviršiaus lygio žemumose, kaip kad Vašingtono valstijoje esančiame Olimpijos pusiasalio kai kuriose vietose ir Britų Kolumbijoje esančios Vankuverio salos vakarinėje dalyje. Oregone didžioji jų populiacijos dalis auga kalnuose, jų viršūnėse 1500–1700 m aukštyje (Kaskadinių kalnų vakaruose tarp Klakamo (Clackamas) ir Makenzio upių (McKenzie). Britų Kolumbijos provincijos žemyninėje pietinėje dalyje paprastai auga 600–1500 m aukštyje, nors tolstant į provincijos šiaurę auga dar žemesnėse vietovėse, kur prie Naito užutėkio (Knight Inlet) augimo aukščio riba nusileidžia iki žemumų su jūros paviršiaus riba. Nuo šios vietos tolyn į šiaurę ir vakarus iki pat Princo Viljamo sąsiaurio (Prince William Sound) pietryčių Aliaskoje aptinkamas nuo jūros paviršiaus lygio iki medžių augimo ribos 900 m aukštyje. Princo Viljamo sąsiaurio apylinkėse auga 300 m aukštyje.
Klimatas
Šios rūšies visas arealas yra vėsaus, drėgno klimato zonose, o pietinėje arealo dalyje retai kada auga žemesnėse nei 600 m aukščio altitudėse. Britų Kolumbijoje auga plačiai – nuo jūros paviršiaus iki medžių augimo ribos. Populiacijos augančios Vašingtono valstijos kaskadiniuose kalnuose, klimatas labai panašus į šiauresnių populiacijų augančių Aliaskos pietryčiuose jūros ribos aukštyje. Čia vegetacijos periodas trumpas. Keletas klimatinių sąlygų pavyzdžių arealo kelete vietovių, pagal vidutines metinės temperatūros ir kritulių proporcijas:
Požymiai
Tai vienanamis augalas – turintis atskirus vyriškus ir moteriškus žiedus, išaugančius ant to paties medžio, kuriuos apdulkina vėjas. Jo kamienas tiesus, laja – kūginė, smailėjanti su horizontaliai išaugusiomis pagrindinėmis šakomis ir ant jų augančiomis smulkesnėmis nusvirusiomis šakelėmis. Žievė pilkai ruda 1-2 cm storio, suskilinėjusi. Lapeliai tamsiai žali, žvyneliniai apie apie 3-5 mm ilgio. Savo paplitimo areale žydėti pradeda pietiniame areale nuo balandžio, šiauriniame iki birželio mėnesio. Vyriški žiedai geltoni ar rausvi, mažyčiai, vos pastebimi, moteriški – žali, laikosi arti šakelių galų. Kankorėžiai subręsta per dvejus metus, nors pietuose augančių medžių, kankorėžiai subręsta per vienerius metus. Tiek ankstesnių metų ir nauji kankorėžiai laikosi ant tų pačių medžio šakelių ir labai panašūs net jų dydžiu. Dar nesubrendę kankorėžėliai būna minkšti ir yra žali, dažnai su purpurinėmis dėmelėmis ir laikosi arčiau šakelių galų. Subrendę kankorėžėliai kieti, gelsvai žali dažnai su rudomis dėmelėmis, rutulio formos ir apie 12 mm skersmens ir laikosi toliau nuo šakelių galų, nei dar nesubrendę kankorėžėliai. Britų Kolumbijoje ir Aliaskoje sėklųtės subręsta nuo rugsėjo vidurio iki jo pabaigos ir esant sausam sezonui jos iš kankorėžėlių ima kristi iki pat ankstyvos žiemos. Iškritus sėklytėms, tušti kankorėžėliai ant šakelių pasilieka dar vieniems ar daugiau metų. Gausiausias Xanthocyparis nootkatensis sėklyčių derlius pasikartoja intervalais kas 4 ar kiek daugiau metų.
Matmenys
Įprastai užauga iki 40 m aukščio ir 200 cm kamieno skersmeniu arba aukštai kalnuose labai žemi. Pasitaiko ir kur kas aukštesnių, vienas toks žinomas medis kaip „Sergeant Rand Ally“, o jo aukštis 61 m, kamieno skersmuo 4,16 m, tūris 175 m³. Auga Vankuverio saloje netoli Kelsėjaus įlankos (Kelsey Bay) (Britanijos Kolumbija, Kanada), kurį išmatavo R. Van Pelt 1998.03.18. Kitas 37,8 m aukščio, storu 3,64 m skersmens kamienu, 8,2 m skersmens laja auga Olimpijos nacionaliniame parke (Olympic National Park), esančiame Vašingtono valstijoje.
Vašingtono valstijoje geresnėse jiems augavietėse, paprastai pasitaiko 30-38 m aukščio medžiai, Britų Kolumbijoje apie 90 cm skersmens kamienais ir 23-30 m aukščio. Aliaskoje dažniausiai dominuoja apie 60 cm skersmens kamienais ir 24 m aukščio, nors ir masyvesni medžiai čia gana dažni.
Augimas
Tai vienas iš lėčiausiai augančių Šiaurės Amerikos žemyno šiaurės vakaruose vietinių pušūnų. Augimo tempai 16-20 medžio rievių viename centimetre yra įprasti. Aliaskoje nutkiniai geltkiparisiai augantys blogose augavietėse ar kitomis geram augimui netinkamomis sąlygomis, dažnai pasitaiko tik su 15 cm kamieno skersmenimis (matuojant žmogaus krūtinės aukštyje), nors jiems ir daugiau kaip 300 metų. Nepaisant tokių medžių palyginus gausaus kiekio, čia dominuoja stambesni, su 60-90 cm skersmens kamienais nutkiniai geltkiparisiai, kuriems nuo 300 iki daugiau kaip 700 metų.
Amžius
Tai ilgaamžių medžių rūšis, gali vegetuoti daugiau kaip 1800 metų. Žemiau nurodytas seniausių, rastų egzempliorių amžius paskaičiuotas pagal medžio rieves:
Savybės
Priskiriamas iki 5 atšiaurumo zonos, kuri vyraujanti vidurio bei rytų Lietuvoje. Gerai toleruoja drėgną ir vėsų, bet ne atšiaurų klimatą. Taip pat laikomas kaip paunksmę toleruojantis medis jo arealo pietuose, nors tolyn į šiaurę paunksmę mažiau toleruoja. Nutkinio geltkiparisio nulaužta šakelė ar šviežiai nupjautas medis, paskleidžia nemaloniai gaižų kvapą.
Panaudojimas
Labai svarbi medienos žaliava JAV šiaurės vakaruose, o mediena labai patvari. Mediena naudojama laivų ir kitose statybose, grindinio gamybai, namo interjero apdailoje. Dėl gražios lajos formos, jo nusvirusių šakelių, kaip dekoratyvinis medis auginamas parkuose.
Zenonas Dabkevičius
Zenonas Dabkevičius (g. 1954 m. rugpjūčio 26 d. Kupsčiai, Raseinių raj.) – Lietuvos agronomas fitopatologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras, profesorius, Lietuvos mokslų akademijos viceprezidentas, Lietuvos mokslų akademijos tikrasis narys,  Lietuvos agrarinių ir miškų mokslų centro vyriausiasis mokslo darbuotojas, Vytauto Didžiojo universiteto profesorius, Švedijos Karališkosios žemės ūkio mokslų akademijos užsienio narys, Latvijos mokslų akademijos užsienio narys.
Biografija
1976 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1984 m. apgynė žemės ūkio mokslų kandidato (dabar daktaro, nostrifikuota 1992 m.) mokslo laipsnį. 1995 m. apgynė habilituoto biomedicinos mokslų daktaro laipsnį. 2001 m suteiktas profesoriaus pedagoginis vardas.
Nuo 1976 m. dirba Lietuvos žemdirbystės institute:1976–1984 m. jaunesnysis mokslinis bendradarbis, 1984–1992 m. Fitopatologijos sektoriaus vedėjas, 1992–1996 m. direktoriaus pavaduotojas, 1997–2010 m. direktorius. 2000–2013 m. Šiaulių universiteto profesorius antraeilėse pareigose. Nuo 2001 m. Lietuvos žemės ūkio universiteto (nuo 2011 m. Aleksandro Stulginskio universiteto, nuo 2018m. Vytauto Didžiojo universiteto) profesorius antraeilėse pareigose. Nuo 2001 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas, o nuo 2011 m. – tikrasis narys. Nuo 2010 iki 2018 m. Lietuvos agrarinių ir miškų mokslų centro direktorius, nuo 2018m. LAMMC vyriausiasis mokslo darbuotojas. Nuo 2011 m.Švedijos Karališkosios žemės ūkio mokslų akademijos užsienio narys. Nuo 2013 iki 2022 m. Lietuvos mokslų akademijos Žemės ūkio ir miškų mokslų skyriaus pirmininkas. Nuo 2016 m. Latvijos mokslų akademijos užsienio narys. Nuo 2018m. Lietuvos mokslų akademijos viceprezidentas.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo kryptis – varpinių augalų grybinės ligos ir apsauga nuo jų, augalų patologija ir apsauga, mikrobiologija, augalų genetiniai ištekliai, atsinaujinantys energijos šaltiniai. Eilės mokslinių projektų ir programų bei 13 doktorantų vadovas.
Bibliografija
Knygos (su bendraautoriais):
Raikytojas
Raikytojas – vienas iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos dvaro pareigūnų.
Pareigos Lenkijos karalių Piastų dvare atsirado XIII a., sekant Vakarų Europos karalių dvarų tradicija. Tarp Karaliaus stalo pareigūnų Karūnos raikytojas ir LDK raikytojas pagal hierarchiją buvo penkti, Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės žemietijų pareigūnų hierarchijoje – dvidešimt trečias.
Įgaliojimai
Pagrindinė pareiga buvo duonos raikymas ir mėsos bei kitų patiekalų pjaustymas karaliaus ar kunigaikščio pietų metu. Jis taip pat simboliškai paragaudavo šių patiekalų, apsaugodamas valdovą ir puotos dalyvius nuo užnuodyto maisto. Tai buvo atliekama pagal nusistovėjusią tradiciją, aiškinant kiekvieną veiksmą ir pakankamai ilgai, kad sukeltų apetitą bei apsaugotų nuo persivalgymo.
Rudokai
Rudokais vadinami kaimai:
Belizo barjerinis rifas
thumb|250px|Didžioji Žydroji skylė. Belizo barjerinis rifas
Belizo barjerinis rifas  – koralinių rifų linija Karibų jūroje, palei Belizo valstybės krantus. Ilgis 300 km, atstumas nuo žemyno nuo 0,3 km šiaurėje iki 40 km pietuose. Belizo barjerinis rifas yra ilgos Mezoamerikos barjerinių rifų sistemos, besidriekiančios ~900 km nuo Kankuno iki Rivera Majos, dalis. Tai antras didžiausias barjerinis rifas pasaulyje, po Didžiojo bajerinio rifo Australijos pakrantėje.
Tai pagrindinis turistinis Belizo objektas, povandeninio nardymo traukos centras. Rifas pasižymi turtinga ekosistema: čia aptinkama 70 kietųjų koralų, 36 minkštųjų koralų, ~500 žuvų rūšių, šimtai įvairiausių bestuburių. 960 km² ploto rifų sistemoje įkurta eilė jūrinių rezervatų ir saugomų teritorijų. Rifo šiaurinės dalies salos gyvenamos: Ambergris Ki, Ki Kolkeris, Ki Čapelas, Sent Džordžeso Ki ir kt. Iš rifo atolų žymiausia Didžioji Žydroji skylė.
1996 m. Belizo barjerinis rifas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
FC Olimpija Rīga
Rygos „Olimpija“ – buvęs Latvijos futbolo klubas iš Rygos.
Susivienijimas lietuvių Amerikoje
Susivienijimas lietuvių Amerikoje (SLA, ) – JAV lietuvių visuomeninė kultūros organizacija, priklausanti Amerikos lietuvių tarybai. Adresas: 307 West 30th Street, Manhattan, New York.
Istorija
thumb|SLA suvažiavimo delegato ženklas, 1914 m. Susivienijimas įsteigtas 1886 m. Jono Šliūpo ir jo bendražygių iniciatyva kaip alternatyva Lietuvių katalikų susivienijimui Amerikoje. Susivienijimas nebuvo vienalytis, jame susibūrė tautiškos, liberališkos, socialistinės ir net komunistinės srovės. Komunistai kelis kartus mėgino paimti į savo rankas Susivienijimo vadovybę, tačiau nepavyko. SLA seimai rengiami kas treji metai.
1955 m. SLA turėjo 11 948 narius, priklausančius 303 kuopoms, veikiančioms 22 JAV valstijose ir Kanadoje. 1998 m. susivienijime buvo 3039, 2007 m. – 2446 nariai. Pagrindinis SLA turtas 2007 m. pabaigoje siekė beveik 2,5 milijono dolerių.
Susivienijimas leidžia laikraštį „Tėvynė“.
Dream Theater
Dream Theater – JAV progresyvaus metalo grupė, sukurta 1985 m. pavadinimu Majesty trijų Bostono Berklio Muzikos Koledžo studentų - John Petrucci, John Mayung ir Mike Portnoy. Per dvidešimt metų nuo susikūrimo jie tapo daugiausiai uždirbančia progresyvia grupe nuo progresyvaus roko klestėjimo laikų aštuntajame dešimtmetyje (nebent Tool būtų laikoma progresyvaus roko grupe), nors ir nėra labai žinomi populiariosios muzikos gerbėjų.
Jų bene populiariausias albumas JAV – 1992-ųjų Images and Words tapo auksiniu, nors Billboard chart'ų 200-uke jis pasiekė tik 61-ą vietą.
Budistų mitologija
Budistų mitologija – visuma mitologinių įvaizdžių, siejamų su budizmu. Yra trys budizmo kryptys: hinajana (mažieji ratai), mahajana (didieji ratai) ir vadžrajana (deimanto ratai). Nors šios kryptys akcentuoja skirtingus budizmo aspektus, jų esmė panaši, mitiniai siužetai ir personažai sudaro visumą. Pagrindinis šios mitologijos šaltinis yra Tipitaka (kanoniškųjų tekstų rinkinys pali kalba), Mahajanos kanonas sanskrito kalba, tantrai.
Kilmė
Budizmo mitologijos pagrindiniai bruožai ėmė formuotis Indijoje nuo VI a. pr. m. e. Manoma, kad Šakjamunis darė įtaką ne tiek mitologijai, kiek kitoms sudedamosioms budizmo dalims: filosofijai, etikai, psichologijai.
Požiūris į mitologiją
Budizmo požiūris į mitologiją gerokai skiriasi nuo kitų religijų, tautų. Esą žmogus užima ypatingą vietą tarp kitų būtybių, įskaitant ir mitines, mat jis vienintelis gali pasiekti nirvaną ir tapti arhatu ar buda. Taip pat savitai žiūrima į personažų tikrumą. Liaudiškasis budizmas mitologines būtybes laiko realiomis, tuo tarpu filosofinis teigia, kad jos sukurtos žmogaus proto. Dėl to į budizmo panteoną atėjo daugybė kitų kraštų ir tikėjimų dievybių. Mitiniais personažais virto net realūs žmonės: Šakjamunis su savo mokiniais, atsiskyrėliai, vienuoliai, t. t. Taip pat idamai – sąmoningai sukurti meniški paveikslai ir personažai, reikalingi meditacijos praktikai. Mitiniai įvaizdžiai dažnai aiškinami kaip vienos ar kitos teorinės tezės atspindys.
Kosmologiniai įvaizdžiai
thumb|left|Mandala – Budizmo kosmologijos planas
Mitinė pasaulio sandara
Budizmo kosmologija didele dalimi buvo paveikta indų kosmologijos. Budizmui būdingas didžiulis nagrinėjamų klausimų kiekis ir polinkis iki begalybės didinti pasaulio sandaros elementų kiekį. Galybė pasaulių grupuojami į tam tikras sistemas (sahalokus), kurių esą daugiau nei Gange smilčių. Egzistuoja ir budakšetrai, t. y. budų pasauliai, kurių svarbiausi buvo mitiniai rojai – Abhiratis ir Sukhavatė.
Kiekvienas pasaulis – vandenyje plūduriuojantis žemės diskas, kurį supa oras, o orą erdvė (akaša). Pasaulio centre stovi Meraus kalnas, apie kurį sukasi saulė, mėnuo, žvaigždės. Kalną juosia septynios kalnų grandinės, atskirtos ežerais. Pasaulio vandenynas skalauja 500 salų ir 4 kontinentus (Dvipa), kuriuose žmonių gyvenimas labai nevienodas. Pietinis kontinentas – Džambudvipa tapatinamas su Indija. Čia žmonių gyvenimas trumpiausias, tačiau tik čia žmonės yra aštraus proto, tik čia gyvena budos ir legendiniai valdovai. thumb|250px|Žemės sandara (terminai kiniški) Visą pasaulį sudaro 6 dalys (lokai), kuriose gyvena skirtingos būtybės. Jos simbolizuoja skirtingas prigimtis ir prigimties pakopas.
Visi šie sluoksniai nuo Pragaro iki dangaus sudaro žemiausią visatos sluoksnį – Kamadhatų, arba troškimų sferą. Aukščiau jo yra formų sfera Rūpadhatus (jame gyvena rūpavačarai ir subhadevai), o dar aukščiau – beformė sfera – Arūpadhatus.
Mitinis laikas
Kiekvieno pasaulio atsiradimas ir žūtis turi nustatytą laiką. Juose tam tikru metu pasirodo budos. Laiko samprata įtakota indų kosmologijos, čia egzistuoja kalpos samprata.
Yra tuščiosios kalpos, kurių metu Buda nepasirodo, ir Budos kalpos, kurių metu Buda paskleidžia savo tikėjimą. Pasak mitologijos, iki šiol pasaulyje gyveno 6 budos, ir Šakjamunis buvo paskutinis iš jų. Vėliau ateisiantis buda bus Maitrėja.
Dievybių panteonas
thumb|right|Medinis bodhisatva thumb|right|Tūkstantarankė Avalokitešvara thumb|right|Kundali – nuožmioji dievybė thumb|right|Lokapalas
Skirtingai nei hinajana, kuri daugiausia gilinosi į istorinio Budos (Sidhartos Gautamos) gyvenimo mitologizavimą, mahajana ir vadžrajana išvystė sudėtingą dievybių panteoną, įtraukdamos vietines dievybes. Ilgainiui susiformavo sudėtinga dievybių hierarchija, išsikristalizavo dievybių grupės ir tipai.
Tathagata
Terminas Tathagata iš pradžių buvo Šakjamunio titulas, o vėliau tapo atskira dievybių klase mitologinėje hierarchijoje. Tai – aukščiausios dievybės, dar vadinamos budomis. Tik budos gali įgauti galių, kurios pranoktų visas kitas būtybes, net dievus, daryti įtaką kitiems pasauliams. Pasiekę nirvaną jie skelbia savo dharmą – mokymą, žmogui padedantį pasiekti nirvaną. Mitologijoje labai svarbią vietą užima šių galių (fizinių ir psichologinių) aprašymas ir aiškinimas.
Theravadoje labiausiai išvystyta buvo Istorinio budos (Sidhartos Gautamos) gyvenimo mitologizacija, taip pat mitologizuoti kiti pasaulyje gyvenę istoriniai budos (jų su Maitrėja paprastai priskaičiuojama 29). Mahajanoje, tuo tarpu, istoriniai budos netenka savo reikšmės (garbinami tik septyni paskutinieji iš jų). Čia svarbiausi budos yra Akšobhjas, Amitabhas (Amitajusas), Amoghasidhis, Bhaišadžjagurus, Kašjapas, Šakjamunis, Ratnasambhavas, Vadžradharas, Vairočanas ir kt.
Dalis šių budų grupuojami į penkių dievybių grupę, vadinamuosius Dhjanibudas, ir jiems priskiriamos atskiros pasaulio šalys. Tai – Vairočana, Akšobhja, Ratnasambhava, Amogasidhis ir Amitabhas.
Vėlyvojoje Mahajanoje ir Vadžrajanoje atsirado adibuda (aukščiausiojo budos) idėja. Skirtingos kryptys juo laiko skirtingus budas. Juo gali būti Samantabhadra, Vadžradhara ar Vairočana.
Taip pat egzistuoja ir Budoms ypač artimos būtybės. Tai pratjekabuda (žmonės, pasiekusieji nirvaną, bet neskelbiantys dharmos) ir arhatai (šventieji).
Bodhisatvos
Kelias tapti buda prasideda nuo bodhisatvų, kurie daugybę kartų įsikūnija į įvairias būtybes ir daro gerus darbus, padeda žmonėms. Pasiekę pilnatvę ilgai būna danguje.
Bodhisatvų mitologija ypač išvystyta Mahajanos budizme, ir Hinajanoje šios būtybės visiškai neaptinkamos. Svarbiausios Bodhisatvos yra Akašagarbha, Avalokitešvaras (turintis labai daug formų), Maitrėjas (tapsiantis ateities buda), Mandžušri, Kšitigarbhas, Vadžrapanis, Vadžrasatvas, Samantabhadras.
Nuožmiosios dievybės
Mahajanos budizmo hierarchijoje žemiau nei bodhisatvos yra nuožmosios dievybės – vidjaradža. Jos vaizduojamos nuožmiais veidais, ginkluotos, ir jų pagrindinė funkcija yra naikinti blogį bei bausti už nusikaltimus.
Jų grupėje penkios dievybės laikomos pasaulio sergėtojomis ir penkių pasaulio šalių globėjomis. Tai yra Akala, Trilokavidžaja, Kundali, Jamantaka, Vadžrajakša. Be jų žinomi Ragaradža, Mahamajuri, Hajagryvas ir kiti.
Devai
Žemesniosios dievybės gyvena žemiausiuose dangaus sluoksniuose ir dauguma jų atėję iš indų mitologijos. Pačiame žemiausiame danguje gyvena keturi lokapalai, kuriems paklūsta keturių rūšių mitinės būtybės. Tai Vaišravana (Kubera), Virudhaka, Virupakša, Dhritaraštra
Kitas dievybių grupavimas yra dvylikos dievybių grupė, sauganti aštuonias pasaulio šalis, dangų, žemę, saulę ir mėnulį. Joms priskiriami Brahma, Šakras, Agnis, Jama, Rakšasa, Varuna, Vajus, Vaišravana, Išana, Prithivi, Surja, Čandra.
Kitos dievybės yra Mahešvara (Šiva), Sarasvati, Mahakalas, Šri Mahadevi (Lakšmė), Skanda, Mariči, Vinajaka (Ganešas), Vadžradhara, Hariti ir t. t.
Vadžrajanos tipai
Vadžrajanoje tarp nuožmiųjų ir žemesniųjų dievybių yra išskiriami šiek tiek kiti tipai.
Didelė grupė čia yra dharmapalai (Dharmos sergėtojai), kuriems priskiriami vidjaradža ir kitos ir kitos dievybės, esančios kituose hierarchijos sluoksniuose (pvz., lokapalai). Jų funkcija – pasaulio apsauga. Tradiciškai pripažįstami aštuoni dharmapalai (Heruka), tačiau tikras jų sąrašas gerokai ilgesnis. Kita dievybių grupė yra idamai, į kurias koncentruojamasi meditacijos metu. Nors idamais gali tapti bet kuri dievybė, svarbiausiais idamais laikomos dievybės Hajagryvas, Vadžrakilaja, Guhjasamaja, Jamantaka, Hevadžras, Čakrasamvara, Vadžrajogini ir kt. Moteriški piktieji idamai žinomi kaip dakinės. Vyriški idamai dažniausiai turi moterišką atitikmenį. Būdingiausias jų – Tara
Budos mokiniai
Svarbiausi mitologizuoti Budos mokiniai yra šie:
Alach Junis (gyvenvietė)
Alach Junis  – miesto tipo gyvenvietė Rusijoje, Jakutijoje, Ust Majos uluse, prie Alach Junio upės (Aldano baseinas). Sąnašynų aukso gavyba. Yra kelias į Solnečną.
Istorija
Alach Junis įkurtas 1937 m. kaip aukso gavybos centras, suteiktas miesto tipo gyvenvietės statusas. Po TSRS žlugimo gyventojų skaičius sparčiai mažėjo (1989 m. – 2200, 1999 m. – 700). 2004 m. pradėti aukso kasyklos uždarymo darbai ir gyvenvietės likvidavimas.
Raudėnų šv. Baltramiejaus bažnyčia
Istorija
1550 m. pastatyta koplyčia. Dvaro valdytojas Baltramiejus Berdovskis 1611 m. pastatė medinę bažnyčią. 1739 m. atstatyta. 1805 m. bažnyčia turėjo 1,5 valako žemės. XIX a. pradžioje veikė parapinė mokykla.
Kunigo Antano Stankevičiaus rūpesčiu 1881 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia (1882 m. iš senosios bažnyčios perkelti bažnytiniai reikmenys ir paveikslai).
Padebesių traukinys
thumb|right|240px|Padebesių traukinys thumb|right|240px|Polvoriljos viadukas
Raudėnų šv. Baltramiejaus bažnyčia
Architektūra
Bažnyčia kryžminio plano, vienabokštė, su bokšteliu. Įrengti 6 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro.
Padebesių traukinys
„Padebesių traukinys“ ( arba Tren a las Nubes) – turistinis traukinys General Manuel Belgrano geležinkelio tinklo atkarpoje tarp Saltos ir Sokompos (Argentina, Saltos prov.), Andų kalnuose, Čilės pasienyje, 4220 m aukštyje (penktas pagal aukštį geležinkelis pasaulyje).
Garsiausias, ekstremaliomis sąlygomis einančio geležinkelio objektas, Polvoriljos viadukas (viaducto La Polvorilla). Jo ilgis – 224 m, aukštis – 70 m, keliamoji galia – 1600 t. Iš viso geležinkelis turi 29 tiltus, 21 tunelį, 13 viadukų, 2 žiedus ir 2 zigzagus. Traukinio sąstatą sudaro 10 vagonų, gabenančių 640 keleivių. Traukinio vidutinis greitis – 35 km/h. Kiekvienoje stotyje traukinys stovi, o turistai supažindinami su miestų kultūra ir lankytinais objektais. Traukinio pavadinimas kilo dėl to, kad važiuojant dažnai aplink ar žemiau matomi debesys.
Pirmosios studijos pradėtos 1899 m., planuojant nutiesti geležinkelį per Puną. 1905 m. nutiestas geležinkelis tarp Seriljoso ir Rosario de Lermos. 1916 m. prezidentas Ipolitas Irigojenas ėmėsi iniciatyvos siekdamas nutiesti geležinkelį ir sujungti atokius šalies rajonus. 1920 m. pradėti projektiniai darbai. Geležinkelį suprojektavo Ricardo Maury. 1921–1930 m. vykdyti tiesimo darbai. Po prezidento Irigojeno pasitraukimo darbai sustojo. Darbai atgimė į valdžią atėjus Chuanui Peronui ir 1948 m. sausio 17 d. geležinkelis pasiekė Sokompos miestą Čilėje. Vasario 20 d. geležinkelis buvo atidarytas oficialiai. Praktinė geležinkelio nauda buvo maža ir jis greitai buvo uždarytas. 1971 m. kilo idėja geležinkelį panaudoti turizmui. Turizmui naudotas maršrutas Salta – 1500-asis kilometras, pravažiuojant Polvoriljos viaduką. 1990–2005 m. geležinkelis perėjo į privačias rankas. Per metus juo pravažiuoja apie 30 tūkst. turistų. Kursuoja nuo balandžio iki lapkričio. Iš Saltos išvyksta 7 val. ryto, grįžta 22 val. vakaro. Nuo Saltos iki Polvoriljos traukinys kyla 3033 m.
Stotys
Maršruto stočių sąrašas. Skliaustuose pateiktas aukštis metrais.
Dieviškoji komedija
Dieviškoji komedija (it. La divina commedia) – viduramžių italų poeto Dantės Aligjerio (Dante Alighieri) sukurta poema. Dantė poemą pradėjo rašyti 1308 metais, o baigė – 1321 metais, prieš pat autoriaus mirtį. Poema laikoma italų literatūros šedevru ir paprastai priskiriama prie svarbiausių pasaulio literatūros kūrinių. Poema buvo parašyta Toskanos dialektu ir padarė lemiamą įtaką tam, kad šis dialektas vėliau tapo literatūrine italų kalba ir Italijos lingua franca.
Dieviškojoje komedijoje pasakojama apie Dantės kelionę per pragarą, skaistyklą ir rojų. Kūrinyje atsispindi XIV amžiaus pasaulėžiūra, teologija ir filosofija.
Autorius pavadino šį kūrinį tiesiog „Komedija“. Vėliau Džiovanis Bokačas, kalbėdamas apie poemą panaudojo epitetą „dieviškoji“. Pirmą kartą kūrinys išleistas pavadinimu „Dieviškoji komedija“ 1555 metais Venecijoje.
Siužetas
Poemoje autorius pasakoja kaip sulaukęs 35-erių metų (nuėjęs pusę gyvenimo kelio) atsidūrė tamsiame miške. Čia jį užpuola 3 žvėrys – lūšis (simbolizuoja gašlumą), liūtas (puikybė) ir vilkė (godumas). Jį išgelbsti Beatričės (dieviškumo simbolis) atsiųstas Vergilijus. Šis poetą veda kitu keliu – per Pragarą. Jiedu pereina visus skyrius, patenka į Skaistyklą. Bebaigiant ją pereiti, Vergilijus išnyksta, o Dantės globėjais tampa Matilda ir Beatričė. Nuplautas Letejos upėje ir atsigėręs Eunojos vandens, poetas pakyla į Dangų.
Kūrinio struktūra
Dieviškoji komedija susideda iš 3 dalių (kantikų): „Pragaro“, „Skaistyklos“ ir „Rojaus“. Kiekviena dalis turi po 33 giesmes. Kartu su įžangine iš viso yra 100 giesmių. Poema parašyta tercinomis – trijų eilučių posmais. Jų rimavimo schema yra aba, bcb, cdc, ded ir t. t. Tokią rimavimo schemą išrado pats Dantė.
Pomirtinio pasaulio vaizdavimas
Pomirtinio pasaulio dalys simetriškai suskirstytos į skyrius. Pragare yra 9 griovos (arba ratai) ir prieangis. Skaistykloje taip pat 10 skyrių – salos pakrantė, skaistyklos šlaitas, 7 pakopos ir Žemės rojus. Dangaus judančių sferų – 9 ir nejudantis Empirėjus (Dievo buveinė). Kai kurie skyriai turi po kelis mažesnius skyrius („kišenes“).
Pragaras
Pragaras vaizduojamas piltuvo formos bedugnė, smaigaliu besiremianti į žemės centrą. Einant gilyn, griovos siaurėja, o nusidėjėlių kančios didėja.
Į Pragarą įžengę Dantė ir Vergilijus atsiduria Prieangyje. Čia kenčia ištižėliai, egoistai, gyvenime nepadarę nieko gera ir nieko bloga. Tai bevaliai, kurių nenori priimti nei Dangus, nei Pragaras. Toliau keleiviai atsiduria pirmame pragaro rate (Limbas). Čia yra nekrikštytų kūdikių, senovės didvyrių ir išminčių vėlės. Čia gyvena ir pats Vergilijus. Antrasis ratas – gašliųjų vėlių buveinė, kur jos nuolat blaškomos didžiulio sūkurio. Trečiajame rate – nuolatinio lietaus, sniego ir krušos plakami apsirijėliai. Ketvirtame – šykštuoliai ir pinigų eikvotojai nuolat susidaužia, keikdamiesi ir ritindami milžiniškus akmenis. Penktame rate, Stikso purve pešasi pikčiurnos. Šeštasis ratas – kapinės, kuriose ugnies įkaitintuose atdaruose karstuose vaitoja bedieviai. Septintasis ratas – smurtinikų buveinė. Ji padalyta į 3 skyrius: pirmame kraujo upėje nardinami smurtautojai prieš artimą, antrame – savižudžiai kreivų, juodų, kraujuojančių medžių pavidalu, trečiame – ugnies lietaus plakami smurtautojai prieš Dievą.
Aštuntasis ratas daug siauresnis už kitus, bet turi net 10 skyrių, kuriuose kenčia suviliotojai, pataikūnai ir paleistuvės, simonistai, netikri pranašai ir burtininkai, nusidėję teisingumui, veidmainiai, šventvagiai ir vagys, apgaulūs patarėjai ir šmeižikai, nesantaikos sėjėjai ir sukčiai bei apgavikai.
Devintasis – paskutinis ratas – išdavikų buveinė, kurioje yra 4 skyriai giminių, tėvynės, svečių ir savo geradarių išdavikai. Jie įšalę į ledą taip, kad net negali verkti, nes ašaros tuoj pat sušąla. Pačiame centre – didžiausias išdavikas – Liuciferis. Jis pavaizduotas kaip trigalvis pabaisa, triuškinantis Judą, Brutą ir Kasijų.
Skaistykla
Skaistykla vaizduojama kaip aukšta sala, iškilusi pietinio Žemės pusrutulio vandenyne. Pakrantėje renkasi sielos, kurios mirties valandą gailėjosi, bet nespėjo susitaikyti su Bažnyčia. Toliau Skaistykloje gyvena apsileidėliai, kurie atgailą atidėliojo iki paskutinio momento. Jie čia turi išbūti tiek laiko, kiek gyveno žemėje. Toliau seka 7 terasos – puikybė, pavydas, pyktis, tinginystė, gobšumas, smaguriavimas ir gašlumas. Kiekvienoje terasoje vėlės kenčia vis kitaip, bet jos vis tiek turi vilties ir meldžiasi. Už terasų yra Žemiškasis Rojus su pikto ir gero medžiu vidury.
Rojus
Rojus – aplink Žemę besisukančios dangaus sferos, vadinamos planetų vardais. Mėnulio sferoje gyvena vėlės, kurios negalėjo ištesėti pažadų, nes joms sutrukdė pikti žmonės. Merkurijaus sfera – vėlės, kurios padarė didelius darbus žemiškos garbės siekdamos. Aušrinės (Veneros) sferoje džiaugiasi tie, kurie buvo atsidavę žemiškai meilei nepamiršdami Dievo ir artimo. Saulės sfera skirta katalikybės mokslininkų, išminčių ir didžiųjų vienuolių vėlėms. Marso sferoje gyvena krikščionių karžygiai, Jupiterio sferoje – krikščionių valdovai ir karaliai, Saturno – vėlės, žemėje mėgusios mąstyti, susitelkti.
Neris
Neris arba Vilija  – antroji pagal ilgį Lietuvos upė; Nemuno dešinysis, didžiausias intakas. Ištakos Baltarusijoje, teka per Vilnių, Kernavę, o ties Kaunu įsilieja į Nemuną. Visos upės ilgis yra 510 km (Lietuvoje – 235 km).
Tėkmė
thumb|left|225px|Vilija Baltarusijoje Prasideda Baltarusijoje, Minsko aukštumos šiaurinėje dalyje, 15 km į pietvakarius nuo Biahomlio (Dokšicų rajonas), pelkaitėje prie Didžiosios Polės kaimo. Aukštupyje lėtai vingiuoja į šiaurės vakarus pro Naručio–Vilijos žemumą pelkėtomis užliejamomis pievomis. Kerta Vitebsko, Minsko ir Gardino sričių rajonus. Baltarusijoje upės slėnis 0,3–3 km pločio, nuolydis 21–25 cm/km. 2 km į pietus nuo Žarnelių (Astravo rajonas), netoli Buivydžių kerta Lietuvos–Baltarusijos valstybinę sieną. Šioje vietoje Neris apteka Ašmenos aukštumos šiaurinį kyšulį, todėl šioje vietoje slėnis siauras, gilus, stačiašlaitis (35–50 m), tėkmė srauni. Toliau upė pasuka į pietvakarius, teka Švenčionių, Vilniaus rajonais. Už Žeimenos žiočių teka pro Neries–Žeimenos žemumą, sudaro 1,5–2 km pločio slėnį. Pratekėjusi Vilnių, Neris pasuka į šiaurės vakarus (pro Elektrėnų sav., Trakų, Širvintų raj.) ir už Vokės žiočių gremžiasi pro Baltijos aukštumas siauru (0,5–1 km), giliu (60–70 m), stačiašlaičiu slėniu. Čia upės tėkmė srauni, nes nuolydis padidėja iki 40–76 cm/km.
Neris žemiau Bražuolės žiočių patenka į limnoglacialinę lygumą ir sudaro dvi didokas Elniakampio–Grabijolų kilpas. Lygumą ties Kernave pertraukia moreninis kalvagūbris, o už Žiežmaros žiočių (Kaišiadorių raj.) upė vėl teka lyguma, besitęsiančia iki Šventosios žiočių. Joje Neries slėnis 2–3 km pločio. Žemupyje, už Šventosios žiočių, Neris pasuka į pietvakarius ir teka Vidurio Lietuvos žemuma (Jonavos, Kauno raj.). Slėnis 1–1,5 km pločio, šlaitai 30–50 m aukščio, dešiniuoju krantu nusidriekusios galinių morenų virtinės. Upės tėkmė palyginti lėta (nuolydis 50–37 cm/km), o likus keliems kilometrams iki žiočių (Kaune) nuolydis sumažėja iki 20 cm/km, vagoje yra seklumų. Neris įteka į Nemuną ties Kauno pilimi (Santakos parku), likus 208 km iki Nemuno žiočių.
thumb|250px|Neries ir Nemuno santaka
Neries plotis pačiame aukštupyje nesiekia 2 m, ties Vileika išplatėja virš 30 m, ties Ušos žiotimis siekia 60–80 m, ties Žeimenos žiotimis 75 m, plotis ties Vilniumi apie 90–100 metrų, Kaune 240 m, ties žiotimis 290 metrų. Vietomis Neries vaga išplatėja iki 300–350 m (pvz., ties Paneriais Vilniuje). Salpos plotis aukštupyje 200–400 m, vėliau susiaurėja iki 50–70 m. Vileikos rajone yra išplatėjimas iki 600 m, ten upė sudaro senvages.
Upės vaga nuo Žodiškių Baltarusijoje labai akmenuota, joje gausu rėvų: didžiausi akmenynai yra Karveliškių–Verkių, Vokės–Dūkštos (Vilniaus raj.), Kaspariškių–Padaigų (Kaišiadorių, Jonavos raj.), Turžėnų–Karmėlavos (Jonavos, Kauno raj.). Didžiausios rėvos turi vardus – Avino (210 km nuo žiočių), Saidės (136 km), Druskinės (98 km). Jų ilgis siekia 350–800 m, gylis 0,8–1,3 m, srovės greitis 1,5–1,9 m/s. Žymūs rieduliai – Gaidelis (didžiausias upių akmuo šalyje), Mykoliškių akmuo, Valiūnas ir kt.
Visos Neries vagos vidutinis nuolydis yra 32 cm/km, o atskirų ruožų – nuo 20 iki 76 cm/km.
Intakai ir baseinas
thumb|225px|left|Neries baseinas thumb|250px|Neris Lietuvos žemėlapyje thumb|250px|Ledų sangrūda Neryje ties [[Gegužinė (Kaišiadorys)|Gegužine]]
Lietuvoje yra 56 % viso Neries baseino ploto (13 972 km²). Neries baseinas sudaro apie ketvirtadalį Nemuno baseino ir užima jo šiaurės rytinę dalį. Baseine vyrauja palyginti laidūs vandeniui gruntai, miškingumas yra 28 %, pelkėtumas – apie 10 %, ežeringumas – 2,5 %. Baseino ištįsimo kryptis – iš šiaurės vakarų į pietryčius. Upės dešiniojoje pusėje yra 66 % baseino ploto, kairiojoje – 34 %. Šių dalių ežeringumas Lietuvoje labai skirtingas: dešiniosios – 3 % (ypač Žeimenos ir Šventosios baseinai, kuriems priklauso daug stambių ežerų), kairiosios – 0,1 %. Baseinas skirstomas į 4 orografines dalis: siaura Vidurio žemuma, Baltijos aukštumų šiaurės rytinė dalis, Pietryčių lyguma bei Vilijos–Naročiaus žemuma ir Lietuvos–Baltarusijos aukštuma.
Didžiausi intakai:
Kiti žymūs intakai:
Hidrologija
Neries srovės greitis – 0,6–1,9 m/s. Per metus į Nemuną nuplukdo apie 6 km³ vandens. Metinis nuotėkis pasiskirsto taip: pavasarį – 42 %, vasarą – 18 %, rudenį – 21 %, žiemą – 19 %.
Pavasario potvynis Neryje prasideda apie kovo vidurį, o baigiasi gegužės viduryje. Jo metu vandens lygis pakyla: ties Žeimenos žiotimis (Santakoje) – ~4 m (didžiausių potvynių metu 8 m), Vilniuje – 3 m (>6 m), Jonavoje – 3,5 m (>7 m), Kaune – 4 m (>8 m). Potvynio pradžioje vandens kilimo sparta yra 20–30 cm per parą ir tęsiasi 10–12 dienų. Vagos susiaurėjimuose, rėvose, ties kilpomis, sėkliais, salomis susidaro ledų sangrūdos (pvz., Druskinės, Avino rėvose, žemupio ruože ties Jonava, Turžėnais, Kleboniškiu, Eiguliais). Kadangi Neris sraunesnė už Nemuną, todėl pavasarį laužia ir neša ledus anksčiau už Nemuną. Dėl to Neries žemupyje ir Nemune ties santaka ženkliai pakelia vandens lygį, sudaro dideles sangrūdas (dėl to Kaune kildavo dideli potvyniai, pvz., 1906, 1926, 1946 m.). Nemune pastačius Kauno HE, tokios sangrūdos sumažėjo.
Didžiausi Neries potvyniai Vilniuje vyko 1931, 1941, 1951, 1956, 1958 m. Potvynio 1931 m. balandį metu vanduo užliejo net Katedros aikštę ir senamiesčio gatves.
Dėl miškingo ir ežeringo baseino Neryje vasarą vandens lygis laikosi pastovus, pakyla tik dėl liūčių. Vasaros poplūdžių aukštis ~1,2 m, retkarčiais – iki 3,5 m. Didžiausias išmatuotas Neries poplūdžio debitas Vilniuje buvo 570 m³/s, Jonavoje – 1100 m³/s. Žiemą poplūdžiai kylą po atodrėkių (vid. 1–3); jų aukštis 2–2,5 m, didžiausias debitas Vilniuje 353 m³/s, Jonavoje 1060 m³/s. Kartais (pvz., 1923, 1925, 1926, 1948 m.) žiemos poplūdžiai viršija pavasario potvynius. Neryje ledo danga laikosi vidutiniškai 70–80 dienų, tačiau dėl rėvų, sėklių, sraujymių gausos vietomis neužšąla.
Gyvoji gamta
Neries atkarpos saugomos dėl savitos gamtos. Upė prateka Verkių, Neries regioninius parkus, Kernavės pilių rezervatą, Buivydžių hidrologinį draustinį.
thumb|left|225px|Juozas Marševskis. Neries vaizdas
Istorija ir reikšmė
thumb|240px|Neris Kernavėje thumb|240px|Sielių plukdymas Neryje. Vilnius ties [[Sluškų rūmais, 1873 m.]] thumb|240px|Žvėryno tiltas Vilniuje thumb|240px|Buivydžių tiltas thumb|240px|Liucionių tiltas Senovės baltų ir slavų pasaulėžiūroje upė užėmė labai svarbią vietą, palei jos krantus iki šiol yra išlikę nemažai laidojimo vietų, pilkapių, šventųjų ąžuolų giraičių, mitologinių akmenų. Neries baseine kūrėsi Lietuvos valstybė. Yra žinoma viduramžiais gyvavusi Neries žemė. Prie Neries stūkso Gedimino kalnas ir Vilniaus piliaviečių santalka, Kernavės piliakalniai taip pat Naujosios Rėvos, Neravų, Kriveikiškio, Bielazariškių, Buivydų, Budelių, Karmėlavos, Lepšiškių, Šančių, Mažųjų Žinėnų, Ruklos, Padaigų, Staviškių, Rėvos, Prienų ir kt. piliakalniai.
Svarbiausios gyvenvietės prie Neries/Vilijos: Vileika, Asipovičai, Smurgainys (Baltarusija), Buivydžiai, Nemenčinė, Vilnius, Kernavė, Čiobiškis, Rukla, Jonava, Lapės, Kaunas (Lietuva).
Nuo senovės Neris naudota laivybai ir prekybai, ypač jos reikšmė išaugo XIV a. Vilniuje įkūrus LDK sostinę. Upe driekėsi svarbus Vilniaus–Kauno prekybinis kelias, todėl vaga nesyk valyta nuo riedulių (1380, 1444 m. ir kt.). XIX a. pradėjus tiesti geležinkelius ir plentus laivybinė Neries reikšmė sumenko. Dabar laivyba turistiniais tikslais vykdoma tik Vilniuje.
1857 m. grafas Konstantinas Tiškevičius atliko didžiausią XIX a. kelionę buvusios LDK teritorijoje – jis aplankė, išmatavo ir aprašė Neries aukštupį, kompleksiškai (geografijos, istorijos, etnografijos požiūriu) ištirta visa Neries upė, o rezultatai paskelbti knygoje „Neris ir jos krantai“. Nuo 1877 m. Vilniuje ir Jonavoje pastatyti pirmieji vandens matavimo postai. 1914 m. prie Neries jų buvo 3, 1939 m. – 17, 1986 m. – 7 (Lietuvoje – 3). Dabar taip pat veikia 3 postai – Buivydžiuose, Vilniuje ir Jonavoje.
Neriai tenka apie ketvirtadalis šalies hidroenergijos išteklių. Ji svarbi ir žvejybai, nes po Kauno HE pastatymo čia plaukia neršiančios žuvys. Baltarusijoje Neries slėnyje 1973 m. įrengtas Vileikos tvenkinys (75 km²). Iš jo per Vileikos–Minsko kanalą nuo 1975 m. vanduo tiekiamas Minskui.
Neris – svarbi Lietuvos kultūroje, kaip upė, tekanti per Vilnių, nuo jos yra neatsiejama. Dažnai minima dainose, eilėraščiuose, literatūros kūriniuose. Pagal šią upę pavadintos įmonės, klubai, kolektyvai, pagal ją slapyvardį pasirinko lietuvių poetė Salomėja Nėris.
Tiltai per Nerį
Lietuvoje:
Taip pat veikia sezoninis Padalių-Čiobiškio keltas Kaišiadorių ir Širvintų rajonų paribyje. 2018–2019 Vilniuje ties Verkių parku veikdavo Uperis.
Pavadinimo kilmė
Pavadinimas Nerìs šaltiniuose užrašytas tokiomis lytimis – de Nere (1260 m.), Nerge (1340 m.), Nerga (1361 m.), Nerye (1377, 1391, 1404 m.), Niaris (XIX a. pr.).
Upėvardis yra grynai baltiškas ir siejamas su  – „staigiai lįsti ar leistis į vandenį; plaukti po vandeniu“. Taip pat vartojamas kitas Neries pavadinimas – Vìlija. Būta mėginimų upėvardį Vilija sieti su lietuviškais žodžiais vilnis, vilnyti arba vieloti („vynioti“), taip pat vėlė, velnias, tačiau labiau tikėtina, kad jis yra slaviškas, perdarytas iš anksčiau vartoto Velja ‘didžioji’. Pavadinimas Velja fiksuotas jau Ipatijaus metraštyje (XIII a. pirmoji pusė).
Neries ir Vilijos pavadinimų kaitos vieta nėra aiški: Steponas Kolupaila teigė, kad Vilija tampa Nerimi po santakos su Naročios upe, ištekančia iš Naručio ežero. Šitoks vardų pasikeitimas galimai susijęs su gentinėmis baltų–slavų ribomis. Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymuose nesyk minimas Neries vardas (nuo 1390 m. minimi ir Paneriai), o slavų metraščiuose žinomas tik Vilijos vardas. Nuo XIV a. rašytiniuose šaltiniuose (pradedant Janu Dlugošu) upė Lietuvos žemėse jau įvardijama kaip Vilija. Tai siejama su gudų kalbos įsigalėjimu Lietuvos kanceliarijoje XV–XVI a. Konstantinas Tiškevičius savo kelionės užrašuose nurodo, kad pirmąsyk kelionės metu Neries pavadinimą išgirdo ties Grabijolais. Aleksandras Vanagas „Lietuvos hidronimų etimologiniame žodyne“ nurodo, kad Neris Lietuvos teritorijoje vadinama Vilija einant į aukštupio pusę nuo Vilniaus. Kitur Vilijos vardas nurodomas iki santakos su Žeimena.
Ąžuolinė (Kelmė)
Ąžuolinė – viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Pakražančio.
Pentlanditas
thumb|right|Pentlanditas
Pentlanditas – sulfidų klasės mineralas, geležies nikelio sulfidas (Fe, Ni)9S8, nikelio rūda. Dažnai šis mineralas būna praturtintas kobaltu.
Mineralo kietumas pagal Moso skalę 3,5–4. Specifinis tankis – 4,6–5,0. Gelsvai bronzinės spalvos.
Pavadinimas ir atradimas
Pentlanditas yra pavadintas airių mokslininko Joseph Barclay Pentland (1797–1873), pirmojo aprašiusio šį mineralą, garbei.