cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ARIZ
ARIZ (rus. akronimas Алгоритм Решения Изобретательских Задач) – Išradybinių uždavinių sprendimo algoritmas yra sistemiška procedūra surasti sprendimams situacijose be akivaizdžių prieštaravimų, kai kiti TRIZ įrankiai netinka. Priklausomai nuo problemos prigimties gali būti iki 65 žingsnių. Naudojama 2, 3, 4 lygio problemoms spręsti. Kūrino autorius – Henrikas Altšuleris, kiti autoriai neturi teisės naudoti šį pavadinimą.
Pagrindiniai ARIZ žingsniai:
''Bet kuris darbas programuojant sprendimo procesą gali būti sėkmingas tik sintezės su pagrindine ARIZ linija sąlyga: IGR, Prieštaravimai, Organizuota informacija. Altšuleris''
Istorija
Virš 40 metų autoriaus H. Altšulerio tobulinamas ARIZ buvo šių versijų: АРИЗ-59, АРИЗ-61, АРИЗ-64, АРИЗ-65, АРИЗ-68, АРИЗ-71, АРИЗ-75, АРИЗ-77, АРИЗ-82 (А,Б,В,Г), АРИЗ-85-А, АРИЗ-85-Б, АРИЗ-85-В.
Vartotojai ir tyrinėtojai turi galimybę susipažinti su ARIZ vystymosi logika :
Pirino nacionalinis parkas
Pirino nacionalinis parkas yra pietvakarių Bulgarijoje, Pirino kalnuose, Blagojevgrado srityje. Plotas 274 km². Parkas išsidėstęs 1008–2914 m aukštyje. Pirino nacionaliniame parke yra 2 rezervatai: Bajuvi-Dupki-Džindžirica ir Juleno.
ARIZ
Istorija
Pažymėtina, kad nauja versija būdavo išleidžiama tik po statistinio patikimumo įvertinimo – tas pat sprendimas turėjo būti gautas ne mažiau 20 kartų.
Pirino nacionalinis parkas
1962 m. Pirino kalnuose įkurtas Vihreno nacionalinis parkas, skirtas apsaugoti kalnų gamtai, miškams. 1974 m. pervadintas Pirino liaudies parku, o teritorija gerokai išplėsta. 1979 m. tapo savarankišku nacionaliniu parku. 1983 m. Pirino nacionalinis parkas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Parke saugoma unikali kalnų gamta. Ypač pažymėtina regiono augalija. Parke randama ~1300 augalų rūšių, iš jų 18 augalų rūšių – endeminės (liūtpėdžių rūšys ir kt.), 126 įtrauktos į Bulgarijos raudonąją knygą. Taip pat išlikusios kalnų sengirės, aukštikalnėse – alpinės pievos. Pirino nacionaliniame parke gyvena ~2090 gyvūnų rūšių, iš jų 300 retos, 214 endeminės, 175 reliktinės.
Kentauro alfa
thumb|300px|right|Kentauro Alfa (pažymėta rodykle). Kentauro alfa (α Cen / α Centauri) – trečia pagal ryškį žvaigždžių sistema, šviesiausia Kentauro žvaigždyne (Lietuvoje nematoma). Nors žiūrint plika akimi Kentauro Alfa atrodo kaip vienas taškas, iš tikrųjų tai yra sistema, sudaryta iš trijų žvaigždžių. Jos yra taip arti viena kitos, kad plika akimi matomas tik vienas šviesos šaltinis, kurio suminis ryškis apie -0,27.
Kentauro Alfa yra artimiausia žvaigždžių sistema Saulei – už 4,39 šm (apie 277,6 tūkst. a. v.).
Dėl santykinio Kentauro Alfos artumo, sistema dažnai būna „pirmoji laikino apsilankymo vieta“ mokslinėje fantastikoje, filmuose ar kompiuteriniuose žaidimuose.
Pavadinimai
Sistemos tinkamesnis pavadinimas Rigil Kentaurus (trumpiau Rigil Kent) kilo iš arabiškos frazės Al Rijl al Kentaurus, kuris reiškia „kentauro pėda“, bet dažniausiai vadinama Kentauro Alfa pagal Bayer žymėjimą. Alternatyvus pavadinimas – Tolimanas, kurio etimologija gali būti arabiška (Al-Thalimain reiškia „Strutis“) arba hebrajiška (reiškianti „Iki šio laiko ir vėliau“ ir/arba „Greitai augantis vynmedis“). Taip pat sistema kartais vadinama Bungula, greičiausiai iš lotynų kalbos ungula reiškiančio „kanopa“.
Kiniškai Kentauro Alfa vadinama Nánmén'èr (南門二) – „Antroji žvaigždė pietiniuose vartuose“.
Sistemos komponentės
Kentauro Alfa yra trijų žvaigždžių sistema. Pagrindinės, Kentauro Alfa A ir Kentauro Alfa B (kurios kartu sudaro dvinarę žvaigždę) esančios už 4,36 šm, ir blankesnė raudonoji nykštukė Proxima Centauri esanti už 4,22 šm. Abi pagrindinės žvaigždės yra gana panašios į Saulę. Didesnioji, Kentauro Alfa A, labiau panaši į Saulę, nors yra šiek tiek didesnė ir ryškesnė. Kaip ir Saulės, jos spektrinė klasė yra G2 V ir skleidžiama šviesa – gelsvai balta. Mažesnė, Kentauro Alfa B, yra blankesnė, jos spektrinė klasė K1 V, šiek tiek blausesnė už Saulę, bet astronominiu požiūriu jos pakankamai panašios. Jos skleidžiama šviesa labiau oranžinė-geltona-balta. Abi žvaigždės skrieja viena apie kitą elipsinėmis orbitomis (nutolusios viena nuo kitos nuo 11,2 astronominių vienetų iki 35,6 a. v.) 80 metų periodu. Šių dviejų žvaigždžių amžius yra apie 5-6 milijardus metų.
Raudonoji nykštukė Kentauro Proksima yra už 13 000 astronominių vienetų nuo Kentauro Alfos ir gali būti orbitoje aplink pirmąsias dvi su 500,000 metų ar didesniu periodu. Dėl šios priežasties Proksima dažnai vadinama Kentauro Alfa C. Vis dėlto nėra tiksliai žinoma, ar ji yra gravitaciškai susijusi su A ir B komponentėmis.
Artimiausi Kentauro Alfos kaimynai yra Saulė ir Barnardo žvaigždė (už 6,47 šm), kuri yra taip pat ir kita artimiausia žvaigždė Žemei (už 5,96 šm).
Planetų formacijos galimybė
Planetų formavimosi kompiuteriniai modeliai siūlo, kad panašios planetų sistemos į Saulės sistemą gali būti netoli Kentauro Alfos A ir B, bet tik ne dujinės planetos (kaip Jupiteris ir Saturnas), nes joms susiformuoti trukdytų dvinarių žvaigždžių gravitacinis efektas. Tokie stulbinantys žvaigždžių panašumai į Saulę pagal tipą, amžių ir stabilumą suteikia viltį, jog ten gali būti nežemiška civilizacija. Kaip ten bebūtų, mokslininkai mano, jog ten negali būti gyvybei būtino vandens.
Planeta prie Kentauro Alfos A turėtų būti už apie 1,25 a. v., kad temperatūra būtų panaši į Žemės. Planeta prie Kentauro Alfos B galėtų būti už 0,7 a. v., arba atstumu, tokiu kaip Venera nuo Saulės.
Dangaus vaizdas iš Kentauro Alfa sistemos
Žiūrint į dangų iš Kentauro Alfos sistemos, vaizdas turėtų būti panašus kaip ir žiūrint iš Žemės. Labiausiai nepakitę žvaigždynai būtų Didieji Grįžulo Ratai ir Orionas. Mūsų Saulė atrodytų kaip 0,5 ryškumo žvaigždė Kasiopėjos žvaigždyne. Kitaip tariant, iš Žemės matoma Kasiopėja – \/\/, taptų /\/\/ – žiūrint iš Kentauro Alfa, kur Saulė būtų apatiniame kairiajame kampe.
Judėjimas
Po maždaug 4000 metų, žiūrint iš Žemės, Kentauro Alfa atrodys greta Kentauro Betos, sudarydama optinę dvinarę žvaigždę. Iš tikrųjų Kentauro Beta yra labai toli nuo Kentauro Alfos.
Acanthostyles
Acanthostyles – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis.
Liepininkai (Ylavos apskritis)
Liepininkai arba Ostrovnojė  (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Островное) – buv. gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nivenskojės kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas Līpenīkai prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Vladimirovo apylinkės kaimas, 1993 m. prijungtas prie Zarečnojės.
FK Klevas Lentvaris
Lentvario „Klevas“ – Lietuvos futbolo klubas iš Lentvario.
Martynas Vethauzenas
thumb|150px|Vechauzenų herbas
Martynas Vethauzenas (, 1435 m. – 1489 m. sausio 5 d. Karaliaučius) – Vokiečių ordino karinis ir valstybės veikėjas, Vokiečių ordino magistras.
Biografija
1477 m. rugpjūčio 4 d. išrinktas didžiuoju magistru. Su Lenkija palaikė karo stovį, nuolat ieškodamas diplomatinės paramos užsienyje. Paramą kovoje dėl Varmės vyskupo sosto suteikė Vengrijos karalius Motiejus Korvinas. Tačiau Ordinas karą pralaimėjo ir Martynas Vethauzenas 1479 m. spalio 9 d. buvo priverstas prisipažinti Lenkijos vasalu.
1488 m. susirgęs netrukus mirė, palaidotas Karaliaučiaus katedroje.
Aukštaitija
Aukštaitija – didžiausias Lietuvos etnografinis regionas. Aukštaitija pasižymi tarmių, tradicinių papročių, tradicinės architektūros, gyvensenos ir kt. istorinio etnokultūrinio paveldo įvairove. Joje iš dalies išlikęs kai kurių sen. baltų etninių darinių (Sėlos, Žemgalos ir kt.) etnokultūrinis palikimas.
thumb|2006 m. patvirtintas Aukštaitijos herbas thumb|2006 m. patvirtinta Aukštaitijos vėliava
Etimologija
Aukštaitija taip vadinama dėl to, kad kito didelio Lietuvos regiono – Žemaitijos atžvilgiu ji išsidėsčiusi aukščiau. Apie tai rašė dar Ldk Vytautas 1420 m. kovo 11 d. savo laiške Šv. Romos imperatoriui Zigmantui I:
Istorija
1322 m., Gedimino taikos sutartyje su Livonijos ordinu, „terra Eustoythen“ minima kunigaikščio žemių, įtrauktų į sutartį. Kaip Austechia, terra regis Lethowie (Aukštaitija, lietuvių karaliaus žemė) ji minima Prūsijos žemės kronikoje, parašytoje apie 1326 m.
„Aukštaičių“ sąvoka
Šiuolaikiniame moksle griežtai determinuota aukštaičių, kaip lietuvių etnokultūrinės ar etnografinės grupės, samprata dar nėra nusistovėjusi. „Aukštaičių“ terminas vartotas ir geografine reikšme, kaip krašto pavadinimas („Aukštaitijos“ sinonimas). Dalis lietuvių humanitarų (archeologo Adolfo Tautavičiaus sekėjai) kalba apie karinės demokratijos laikotarpiu Vidurio Lietuvos lygumoje esą gyvenusią „aukštaičių gentį“, tačiau pastaruoju metu vis daugiau istorikų ir archeologų „Tautavičiaus aukštaičius“, t. y. Rytų Lietuvoje gyvenusių „pralietuvių“ (Brūkšniuotosios keramikos kultūros nešėjų) IV–VI a. sulietuvintą Vidurio Lietuvos baltų etnosą ir jo pagrindu susiformavusį subetnosą (Vidurio Lietuvos plokštinių kapinynų kultūros nešėjus) siūlo laikyti „pražemaičiais“ bei „protožemaičiais“.
453 m.
453 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Aukštaitija
Istorinė Aukštaitija
Vienalaikiai vokiečių šaltiniai įvardija Lietuvos didįjį kunigaikštį Gediminą kaip Aukštaitijos karalių (Rex de Owsteiten).
Iki XVIII a. pab. istorinė Aukštaitija, arba „Tikroji Lietuva“ (Lietuvoje senoji etnolingvistinė Aukštaitija taip vadinta nuo ~1566 m.), buvo viena iš 4 pagrindinių LDK etnokultūrinių dalių (greta Žemaičių, Rusios ir Volynės,– 1569 m. iš pastarosios Lietuvai liko tik Polesė). VI–XII a. ši etnokultūrinė sritis (vieno iš 2 nuo V a. egzistavusių lietuvių subetnosų gyvenamas arealas) beveik sutapo su Rytų Lietuvos pilkapių kultūros paminklų paplitimo teritorija; tuo tarpu XIII–XIX a. istorinė Aukštaitija (vieno iš 3 nuo XII ir XIII a. sandūros egzistavusių lietuvių subetnosų gyvenamas arealas) apėmė jau ne tik visą buvusį minėtos kultūros arealą, bet ir keletą nemažų šiaurėje, pietryčiuose, pietuose bei pietvakariuose įgytų teritorinių „aneksų“, t. y. lietuvių IX–XVII a. kolonizuotas ir bent iš dalies asimiliuotas dab. Alukštos, Daugpilio, Rezeknės, Minsko, Naugarduko, Slanimo, Gardino, Suvalkų ir kt. apylinkes.
Iki XIX a. II pusės dab. Rytų Aukštaitijos ir Dzūkijos etnokultūriniai regionai bei dabartinėse Latvijoje, Baltarusijoje ir Lenkijoje atsidūrusios šių regionų dalys (įskaitant Gervėčių, Apso, Pelesos, Punsko ir kt. iki šiol nenutautusias lietuviškas apylinkes) sudarė vieną nedalomą etnokultūrinį vienetą (iki XVI ar XVII a. patys senojo Aukštaičių krašto gyventojai šiaurinėje jo dalyje dar išskirdavo vad. „Užnerio Lietuvą“).
Kurį laiką (bent iki XIII a. pab.) visa ar beveik visa senoji etnokultūrinė Aukštaitija galėjo sudaryti atskirą LDK administracinį vienetą – vad. Vilniaus, arba Lietuvos kunigaikštystę, kurios centras (Vilnius; iki XIII a. vidurio (?) – tikriausiai Kernavė) kartu buvo ir visos LDK sostinė.
Lietuvos kunigaikštystės šiaurvakarinė administracinė riba iš pradžių tikriausiai ėjo Šventosios upe ir Neries žemupiu (t. y. sutapo su Rytų Lietuvos pilkapių kultūros vakarine riba), o nuo Algirdo laikų (?) – šiek tiek vakariau Šventosios žemupio bei vidurupio (taip manyti leidžia 1413 m. buv. Trakų kunigaikštystės pagrindu sudarytos Trakų vaivadijos teritorijos konfigūracija); Lietuvos kunigaikštystės pietvakarinė administracinė riba greičiausiai nuo XIII a. pab. buvo Neries tėkmė tarp Šventosios ir Vokės įtakų, Vokės upė ir dabartinius pietų bei rytų aukštaičių dialektologinius arealus skirianti linija (tikėtina, kad pirminė, t. y. dar siekusi Nemuno vidurupį Lietuvos kunigaikštystė į mažesnę Lietuvos ir naują Trakų kunigaikštystes buvo padalyta Vytenio valdymo pradžioje, tada LDK submonarchui Gediminui įsikūrus naujai pastatytoje Senųjų Trakų pilyje).
Geografija
Aukštaitija (naujoviška prasme) apima šiaurės rytų Lietuvą, jai kartais priskiriama ir nedidelė Latvijos ir Baltarusijos teritorijos dalis. Didžiausias miestas, laikomas Aukštaitijos sostine, yra Panevėžys, kuriame gyvena virš 90 000 gyventojų. Didžiausi miestai (su daugiau nei 15 000 gyventojų, pagal dydį) yra:
Regione gausu ežerų, ypač rytinėje dalyje.
Ryšys su lietuvių kalba
Lietuvių kalba nuo pat lietuvių etnoso (arba „didžiosios genties“) susiformavimo (V–VI a.) buvo nevienalytė,– vienokia tarme turėjo kalbėti Vidurio Lietuvos lietuviai (A. Tautavičiaus ir jo sekėjų laikomi „aukštaičių gentimi“), kitokia – Rytų Lietuvos gyventojai; pirmųjų tarmė iki pat XIX ir XX a. sąvartos pačių lietuvių vadinta „žemaičių kalba“, o antrųjų – tiesiog „lietuvių (tarm. lietuvinykų) kalba“. XV a. Vilniuje ir artimiausiose jo apylinkėse skambėjusių šios tarmės šnektų pagrindu susiformavo pirmoji žinoma LDK lietuvių bendrinė šnekamoji kalba; maždaug iki XVIII ir XIX a. sandūros ši lietuviškoji bendrakalbė (greta XVI–XVII a. susiformavusio šnekamosios lenkų kalbos „lietuviškojo“ varianto) buvo visų lietuviakalbių LDK didikų ir bajorų tarpusavio susižinojimo kalba (iki 1506(?) m. ją mokėjo bei viešai vartojo ir Lietuvos didieji kunigaikščiai, o Vilniaus mieste ši šnekamoji bendrakalbė „oficialios“ vietos lietuvių tarpusavio susižinojimo kalbos funkcijas atliko iki pat 1945–1947 m., t. y. iki pirmosios Vilniaus ir Vilniaus krašto senbuvių repatriacijos į Lenkiją).
XVI–XVIII a. leidžiant lietuviškas knygas visoje senojoje Aukštaitijoje („Lietuvoje“ siaurąja prasme) vartotas savitas lietuvių rašto kalbos variantas, susiformavęs Vilniaus-Trakų apylinkių šnektų pagrindu; visų tuometinių lietuvių jis vadintas tiesiog „lietuvių kalba“ (plg., iki XIX a. rytiniai lietuviai dabartinius Rytų Aukštaitijos ir Dzūkijos etnokultūrinius regionus suvokė vien kaip „Lietuvą“).
Aukštaičių tarmės
Dabartinė („dialektologinė etnografinė“) aukštaičių, kaip tiek Šiaurės Rytų, tiek Vidurio Lietuvos lietuvių, samprata ėmė įsigalėti tik apie XX a. pradžią, šiek tiek anksčiau vokiečių kalbininkui Augustui Šleicheriui (August Schleicher) pasiūlius naują lietuvių kalbos tarmių klasifikacijos schemą, pagal kurią lietuvių kalboje skiriamos jau nebe trys („rytiečių“, „viduriečių“ ir „vakariečių“, arba „kuršiuojanti“), o tik dvi pagrindinės tarmės – aukštaičių ir žemaičių. Kitaip sakant, tiek vad. vakarų aukštaičių tarmės arealas, tiek visas panevėžiškių šnektos (XIX a. kalbininkų priskirtos rytų aukštaičių patarmei) arealas „aukštaitiškais“ imti laikyti tik apie XX a. pradžią.
A. Šleicherio pasiūlytoji lietuvių kalbos dialektologinio skirstymo schema, šiek tiek pakoreguota lietuvių dialektologų, kone visuotinai pripažįstama ir mūsų dienomis); pažymėtina, kad „šleicheriškai“ suvokiama aukštaičių tarme kalba ne tik visi vad. etnografiniai aukštaičiai, bet ir visi etnografiniai dzūkai (dialektologiniai pietų aukštaičiai) bei etnografiniai suvalkiečiai.
Senųjų (istorinių) aukštaičių (LDK XVI–XVIII a. dokumentuose vadintų tiesiog „lietuviais“) palikuonys dabar kalba dvejomis tarmėmis: gyvenantys buv. Vilniaus vaivadijos teritorijoje – vad. rytų aukštaičių patarme, o gyvenantys buv. Trakų vaivadijos teritorijoje – vad. pietų aukštaičių patarme. Z. Zinkevičiaus manymu, šiomis dviem tarmėmis dab. rytinių lietuvių protėviai kalbėjo jau ankstyvosios LDK laikotarpiu.
Reformacija
Reformacija ( 'pertvarkymas') – religinis sąjūdis XVI-XVII a. Europoje, siekęs reformuoti Romos katalikybės doktriną, kultą, bažnyčią. Reformacijos pradininku laikomas anglas Džonas Viklifas. Po jo – Janas Husas, kuris 1415 m. liepos 6 d. buvo sudegintas Konstancoje. Jo veikla padėjo pamatus Martyno Liuterio mokymui po šimto metų. Reformacijos pradžia laikomi 1517 metai, kai Martynas Liuteris Vitenberge paskelbė savo garsiąsias 95 tezės, prikalęs jas prie bažnyčios durų.
Reformacija davė pradžią protestantizmui ir krikščionybės atšakoms:
Mikalojus Katkus
Mikalojus Katkus (1852 m. gruodžio 17 d. Ažytėnuose, Kėdainių apskritis – 1944 m. birželio 26 d. ten pat) – prozininkas, etnografas, liaudies švietėjas, draudžiamos spaudos platintojas, visuomenės veikėjas, pirmasis diplomuotas Lietuvos agronomas.
Biografija
Gimė laisvųjų ūkininkų šeimoje. 1864 m. baigė Dotnuvos pradžios mokyklą, įstojo į Raseinių miesto dviklasę mokyklą. 1866–1873 m. mokėsi Šiaulių berniukų gimnazijoje. Jo bendramoksliais buvo Petras Vileišis, Gabrielius Landsbergis-Žemkalnis, Antanas Biržiška. Nuo 1873 m. Maskvos universitete studijavo matematiką. Čia bendravo su Jonu Basanavičiumi, Vincu Pietariu ir kai kuriais kitais lietuviais, tuo metu taip pat studijavusiais Maskvoje. 1874 m. perėjo ir 1878 m. baigė Petrovsko Žemdirbystės ir miškininkystės akademiją (dab. Timiriazevo žemės ūkio akademija).
1879–1885 m. tarnavo dvaruose. Grįžęs į Ažytėnus visą gyvenimą ūkininkavo tėvo ūkyje. Spaudos draudimo metais platino „Aušrą“ ir kitą draudžiamąją lietuvių spaudą, buvo įrengęs slaptą sandėlį knygnešiams, rinko tautosaką, mokė apylinkės vaikus. Susirašinėjo su Martynu Jankumi, Jurgiu Bieliniu, Juozu Miliausku-Miglovara ir kitais lietuvybės platintojais. Dalyvavo 1905 m. revoliucijoje, buvo nubaustas 14 metų kalėjimo. 1906 m. Kauno kalėjime sėdėjo kaip politinis kalinys.
1918–1919 m. kūrė lietuviškas savivaldybes apylinkėse, rinko tautosaką, etnografinę medžiagą. 1919–1922 m. Ažytėnų pradžios mokyklos vedėjas ir mokytojas, vėliau trumpai mokytojavo Plungės pranciškonų gimnazijoje, už demokratinių idėjų propagavimą iš šių pareigų atleistas. 1921 m. išrinktas Krakių valsčiaus Tarybos pirmininku. Nepriklausomoje Lietuvoje kovojo su biurokratų ir policijos savivaliavimu, reiškėsi kaip nuoseklus demokratas.
Parašė pasakėčių, apsakymų, atsiminimų apie 1863 m. sukilimą. Svarbiausias M. Katkaus kūrinys – etnografinė apybraiža „Balanos gadynė“, išspausdinta 1931 m. Nors šis veikalas parašytas, kai autoriui buvo per septyniasdešimt metų, knygoje iškyla XIX a. vidurio Lietuvos kaimo paveikslai, kadaise įsirėžę į pastabaus vaiko sąmonę, išdėstyti nuostabiai gražia, sodria ir gyva kalba.
Atminimo įamžinimas
thumb|250px|M. Katkaus namas–muziejus Ažytėnuose
Alfrēds Rubiks
Alfredas Rubikas (g. 1935 m. rugsėjo 24 d. Daugpilyje, Latvija) – Latvijos komjaunimo, partinis bei politinis veikėjas, perversmininkas.
Biografija
Tėvas kovojo prieš Raudonąją armiją, patėvis kariavo Latvių legione. 1954 m. Rygos elektromašinų gamyklos pamainos meistras. 1954–1957 m. tarnavo sovietinėje armijoje. 1957–1960 m. Rygos elektromašinų gamyklos inžinierius technologas, technologų biuro vadovas. 1957–1963 m. studijavo Rygos politechnikos instituto Energetikos fakultete.
1962–1968 m. LLKJS Rygos miesto centro komiteto sekretorius. 1969–1976 m. Latvijos komunistų partijos CK pirmininko pavaduotojas. 1976–1982 m. LKP Rygos miesto Leningrado rajono Vykdomojo komiteto I sekretorius. 1978–1980 m. mokėsi Leningrado aukštojoje partinėje mokykloje. 1981–1991 m. LKP CK narys. 1982–1984 m. Latvijos SSR vietinės pramonės ministras. 1984–1990 m. Rygos miesto Liaudies deputatų tarybos pirmininkas. 1990–1991 m. LKP CK I sekretorius, SSKP CK Politbiuro narys.
1991 m. rugpjūčio mėn. – GKČP pučo Maskvoje metu – Latvijos ypatingosios padėties komiteto pirmininkas. Suimtas, apkaltintas valstybės perversmo organizavimu. 1992 m. pašalintas iš Latvijos Aukščiausiosios Tarybos sudėties. 1993–1995 m. išrinktas Latvijos Penktojo seimo nariu, mandatas anuliuotas. 1995 m. už valstybės perversmo organizavimą nuteistas 8-iems metams laisvės atėmimo. 1996 m. atliekant bausmę, iškeltas kandidatu į Latvijos prezidentus, surinko 5 % balsų.
1997 m. kalėjęs 6 metus, išlaisvintas anksčiau laiko. Nuo 1999 m. Latvijos socialistų partijos pirmininkas. 2003–2006 m. mėnraščių „Latvijas Sociālists“ ir „Социалист Латвии“ redaktorius. Nuo 2005 m. politinių partijų susivienijimo „Santarvės centras“ pirmininko pavaduotojas. Nuo 2009 m. Europos parlamento narys.
Išleido knygas rusų kalba „Голосовали цветами“ (Ryga, 1997) bei „Требую признать невиновным“ (Maskva, 2001).
Sarkajiedai
Sarkajiedai – kaimas Varėnos rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 8 km į pietvakarius nuo Merkinės, 2,5 km į šiaurės vakarus nuo Kibyšių, šalia Kibyšių miško. Toliau šiaurėje teka Nemunas. Kaimas pasiekiamas keliuku iš Kibyšių pro Jakubiškius. Į vakarus nuo kaimo – gamtos paminklas Sarkajiedų dauba.
Istorija
XIX a. pab. kaimas pateko į Seinų apskrities Kudrėnų valsčių, Liškiavos parapiją. 1827 m. buvo Panemunio dvaro valda.
Šilų apylinkė
Šilų apylinkė sovietmečiu buvo:
Odisėja
Odisėja – epinė poema priskiriama Homerui, susidedanti iš 12 109 daktilinio hegzametro eilučių, padalinta į 24 himnus. Manoma, kad poema sukurta po Iliados, VIII a. pr. m. e. pabaigoje.
„Odisėjoje“ pasakojama kaip po Trojos karo namo grįžta Odisėjas, Itakės karalius.
Plačiau apie pačią Odisėją žr. Odisėjas.
Naujokai
Naujokai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 7 km į rytus nuo Raudonės, 2 km į šiaurės vakarus nuo Veliuonos. Pro kaimą teka Gystus, jo dešiniajame krante stūkso piliakalnis. Veikia Veliuonos girininkija.
Bekupė
Bekupė – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Giedraičių. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka, Bekupės dvaras.
Istorija
1656 m. kaimas minimas Videniškių bažnyčios krikšto metrikų knygoje. Gyveno Motiejus Bekupis. 1838 m. Giedraičių bažnyčios Status animarum knygoje minimas Bekupės palivarkas.
thumb|left|230px|Pakelės kryžius
Rūgtis
Rūgtis (Polygonum) – rūgtinių (Polygonaceae) šeimos augalų gentis.
Tai vienmečiai, žoliniai augalai. Stiebai statūs arba kylantys, bambliuoti. Lapai pailgi, lygiais kraštais. Žiedai rožiniai arba balti, susitelkę į varpas. Vaisius – riešutėlis. Žydi liepos-rugsėjo mėnesiais.
Rūšys:
Naujininkai (Raudonė)
Naujininkai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Stakių, dešiniajame Snietalos krante.
Trianono sutartis
thumb|Derybos prieš pasirašant Trianono sutartį Versalyje, 1920 m.Trianono sutartis – viena iš Versalio sistemos sutarčių, pasirašyta 1920 m. birželio 4 d. Versalyje su Vengrija, kuri buvo Austrijos-Vengrijos, pralaimėjusios Pirmąjį pasaulinį karą, dalis. Iš pradžių buvo delsiama derėtis dėl taikos su vengrais dėl Antantės nenoro derėtis su Belos Kuno vadovaujamu komunistiniu režimu ir vėliau šalyje įsigalėjusio nestabilumo, Rumunijai okupavus sostinę Budapeštą.
Sutarties sąlygos
Vengrija Trianono taikos sutartimi įsipareigojo atiduoti Transilvaniją ir didelę dalį Banato Rumunijai, Kroatiją-Slavoniją ir dalį Banato Serbų, kroatų ir slovėnų karalystei, Slovakiją ir Užkarpatę Čekoslovakijai, Burgenlandą Austrijai ir Fiumės miestą Italijai. Prarastoji teritorijos dalis sudarė du trečdalius Vengrijos teritorijos, joje gyveno du trečdaliai gyventojų. Be to, pagal sutartį Vengrija turėjo sumažinti kariuomenę iki 35 tūkst. karių vidaus tvarkai palaikyti ir valstybės sienoms saugoti bei mokėti reparacijas nugalėjusioms šalims.
Sirusho
Sirusho (, tikr. Sirouhi Harutyunyan g. 1987 m. sausio 7 d.) – Armėnijos pop dainininkė.
Viešai dainuoti pradėjo būdama 7 metų. Muzikos mokykloje mokėsi groti pianinu. Studijuoja diplomatiją Jerevano universitete.
Yra išleidusi 5 albumus (Sheram tapo geriausiu 2005 m. Armėnijos albumu). 2008 m. atstovavo Armėniją Eurovizijoje su daina Qele, Qele.
Baldainiai
Baldainiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 9 km nuo Tytuvėnų.
Petrešiūnų piliakalnis
Petrešiūnų piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas ) Rokiškio rajono savivaldybės teritorijoje, prie Petrešiūnų kaimo, Kriaunų seniūnija. Pasiekiamas iš kelio pro Lašus, už 1,3 km nuo paskutinių Lašų sodybų, ties antru didesniu kelio posūkiu į vakarus pavažiavus pro sodybą į dešinę vakarų kryptimi 150 m. thumb|left|240px thumb|left|240px
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, Audros kairiojo kranto slėnio atšakos pakraštyje. Aikštelė ovali, pailga pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 48x29 m dydžio, smailesniu šiauriniu galu. Pašlaitėje piliakalnis buvo apjuostas 3 m pločio, 2 m gylio grioviu, kuris aptiktas tyrimų metu. Šlaitai statūs, 4-4,5 m aukščio, išskyrus 15 m aukščio ŠR.
Piliakalnis apardytas ariant, vakarinis šlaitas nukastas žvyrui. Jis dirvonuoja, aikštelės pakraščiuose auga paskiri medžiai.
Aplink piliakalnį, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta brūkšniuotos, grublėtos keramikos, šlako, gyvulių kaulų. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 22900 m².
Tyrimai
1949 m. ir 1972 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.
2003 m. Andra Simniškytė piliakalnio vakarinėje papėdėje ištyrė 16 m², aptiko kultūriniu sluoksniu su brūkšniuota ir lygia keramika užpildytą 3 m pločio, 2 m gylio griovį. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pr. m. e. pabaiga – I tūkstantmečio pradžia. center|miniatiūra|800x800px|Petrešiūnų piliakalnis iš rytų pusės
Šaltiniai
Кживицкий Л.. Последние моменты неолитической эпохи в Литве // Сборник в честь семидесятилетия Дмитрия Николаевича Анучина. Москва, 1913, с. 302, 303, 306–309, 310–316.
Pajūrio Klaktonas
Pajūrio Klaktonas  – miestas Jungtinėje Karalystėje, pietryčių Anglijoje, Esekso grafystėje, Tendringo pusiasalyje prie Šiaurės jūros, į pietryčius nuo Kolčesterio. Yra stotis prie geležinkelio atšakos, plentas į Kolčesterį. Baldų pramonė. Vystomas turizmas. Yra Šv. Jono bažnyčia, XIX a. pirsas.
Istorija
Pagal apylinkėse rastus paleolito (prieš 400 tūkst. m.) radinius pavadinta Klaktono kultūra. I tūkstantmetyje pr. m. e. čia buvo keltų gyvenvietė Catuvellauni. XVII–XIX a. buvo svarbus kontrabandos centras. 1871 m. įkurtas Pajūrio Klaktono kurortas.
454 m.
454 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Gelgaudai
Gelgaudai  – XVII–XXI a. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės, Abiejų Tautų Respublikos lietuvių kilmės bajorų giminė.
Šiaurės Sumatra
thumb|right|240px|Miškingi Šiaurės Sumatros kalnai Šiaurės Sumatra  – provincija Indonezijoje, Sumatros salos šiaurės vakarinėje dalyje. Sostinė – Medanas.
Smiltyninė hesperija
Panašus į mažąją ir margąją hesperijas. Skraido gegužės – birželio mėn. pušynų aikštelėse, sausuose upių slėnių šlaituose. Vikšrai maitinasi sidabražolėmis.
Lietuvoje reta rūšis. Paplitusi pietryčių rajonuose. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Šiaurės Sumatra
Geografija
Provincija išsidėsčiusi Sumatros salos šiaurės vakaruose, tarp Indijos vandenyno ir Malakos sąsiaurio. Rytuose ribojasi su Riau ir Vakarų Sumatros provincijomis, šiaurės vakaruose – su Ačeho specialiuoju regionu. Palei Malakos sąsiaurį driekiasi pajūrio lygumos, tačiau centrinėje dalyje iškilę Barisano kalnų masyvai. Kalnuose yra Tobos ežeras. Indijos vandenyne Šiaurės Sumatrai priklauso daug salų. Didžiausios: Niasas, Tanah Bala, Tanah Masa ir Pinis.
Administracinis suskirstymas
Ačehas padalintas į 18 regencijų ir 7 miestus. Skliaustuose pateistas administracinis centras.
Kalviškės (Druskininkai)
Kalviškės (arba Melnyčia) – šiaurės rytinė Druskininkų miesto dalis, įsikūrusi dešiniajame Nemuno krante, prie kelio į Neravus. Druskininkų tiltas jungia su Baltašiške. Veikia Eglės sanatorija, Druskininkų Saulės pagrindinė mokykla, šalia jos yra Druskininkų sporto centro stadionas, keli prekybos centrai. Vyrauja daugiaaukščiai namai, daug miškingų plotų.
Istorija
Seniau atskiras kaimas, sovietmečiu prijungtas prie Druskininkų miesto.
Abdal Ula Alvasikas
Abdal Ula Alvasikas buvo Abdal Mumino proanūkis.
Istorija
Abdal Ula Alvasikas 1266 m. nuvertęs Umarą Almurtadą užėmė valdžią, bet Marinidai nepripažino šio perversmo ir 1269 m. rugsėjį užėmė Marakešą. Abdal Ula Alvasikas pabėgo į Atlaso kalnus ir iš ten tęsė kovą. 1275 m. Marinidai suėmė Abdal Ula Alvasiką ir nuteisė. Almochadų dinastija žlugo.
Danijos futbolo varžybos 1976–1977 m.
Danijos futbolo varžybos 1976–1977 m.
Antigenas
Antigenas – molekulė organizme, įskaitant virusus ir bakterijas, stimuliuojanti imuninį organizmo atsaką, ypač – antikūnų gaminimą. Antigenai gali būti svetimos organizmui medžiagos – egzogeniniai; organizmo ląstelėse, taip pat ir dėl infekcijos, susidarę – endogeniniai; bei autogeniniai, kurie priklauso organizmui, tačiau nustojami toleruoti dėl imuninės sistemos pakitimų.
Kudrėnai
Kudrėnai – kaimas Varėnos rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 11 km į pietvakarius nuo Merkinės, 5 km į vakarus nuo Kibyšių, miškelių apsuptyje. Ateina plento atšaka.
Istorija
XIX a. palivarkas buvo Seinų apskrities Kudrėnų valsčiaus centras.
Kloniškės (Druskininkai)
Veikia Druskininkų amatų mokykla. Vakaruose prieina Druskininkų miškas.
Rūdninkų Švč. Trejybės bažnyčia
'''Rūdninkų Švč. Trejybės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Rūdninkų kaime, 3,5 km į pietryčius nuo Baltosios Vokės miesto, Merkio dešiniajame krante. Pamaldos laikomos lenkų ir lietuvių kalbomis.
Istorija
Rūdninkuose 1511 m. įkurta parapija, pastatyta bažnyčia. Jai 1614 m. paskirtas palivarkas su valstiečiais ir smuklė. Karo su Maskva metu, 1655 m. bažnyčia sudeginta. 1713 m. minima be stogo, išdaužytais 4 langais bažnyčia. Klebonija be krosnių, langų ir stogo. Rūdninkuose nelikę nė vieno valstiečio namo. Bažnyčią 1775 m. sugriovė audra. Pamaldos laikytos bernardinų palivarko koplyčioje.
1790 m. bažnyčia atstatyta, atkurta parapija. 1835 m. kulto pastatas remontuotas. Iš uždarytos Trakų bernardinų bažnyčios 1845 m. atvežtas altorius. 1884 m. bažnyčia perstatyta. Tų pačių metų valdžios surinktais duomenimis Rūdninkų parapijoje 87 proc. gyventojų kalbėjo lietuviškai, tačiau pamaldos laikytos ir pamokslai sakyti tik lenkų kalba.
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano, su prieangiu, bokšteliu. Šventoriuje stovi medinė varpinė.
Miškai (Jurbarkas)
Miškai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 8 km nuo Raudonės.
Petras Roizijus
Biografija
Nuo 1537 m. studijavo teisę Bolonijos, Paduvos, Romos universitetuose. 1542 m. atvyko profesoriauti į Krokuvos universitetą, 1549 m. – Kražių Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčios klebonas, 1549 m. paskirtas karaliaus Žygimanto Augusto teisės patarėju. Nuo 1551 m. ar 1552 m. iki mirties gyveno ir dirbo daugiausia Vilniuje, nuo 1566 m. – Vilniaus Šv. Jono Krikštytojo ir Šv. Jono apaštalo ir evangelisto bažnyčios klebonas. Reiškėsi kaip teisinių įstatymų ir sąvadų kūrėjas, vienas II Lietuvos Statuto rengėjų. Krokuvoje ir Vilniuje išleido keliolika poezijos knygų lotynų kalba.
Kūryba
Roizijaus poetinę kūrybą sudaro įvairūs žanrai: satyros, epigramos, epitafijos, elegijos, dedikacijos, epitalamijai, poemos ir kt. Žymi jos dalis tenka proginiams kūriniams, kuriuose užfiksuoti Žygimanto Augusto ir įvairių didikų gyvenimo įvykiai. Roizijus buvo Renesanso epochoje atsiradusių facesijų – kandžių anekdotinio pobūdžio kūrinėlių, turinčių didaktinių tikslų, taip pat epicedijų, makaronikų pradininkas Lietuvoje.
Dažniausios jo satyrų ir epigramų temos – diduomenės ir Bažnyčios atstovų gobšumas, neteisėtai įsigyjamos pareigybės, prisitaikėliškumas (ciklai „Apie pataikavimo meną“, „Apie visagalį pinigą“ ir kt.). Netrūksta jose ir autoironijos, rašančiojo ir lyrinio herojaus priešpriešos, meninei įtaigai sustiprinti prisiimamas klouno vaidmuo.
Gindamas katalikybę, Roizijus parašė pirmąją antireformacinę poemą „Chiliastichon“ (Tūkstanteilis, 1557 m.), kurioje bandė nušviesti tikybinę to meto Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos situaciją ir iškelti Lietuvos bei jos didikų ištikimumą katalikybės tradicijai.
Roizijaus kūryboje žymi tėvynės nostalgija, dažnai naudojama jos saulėtumo ir Sarmatijos šalčio supriešinimo metaforika. Ironiškai į Lietuvą pažvelgta pirmajame lietuvių literatūroje makaronike, parašytame maišant lenkiškus ir lotyniškus žodžius „In Lituanicam peregrinationem“ (Apie kelionę per Lietuvą, 1560 m.).
455 m.
455 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Žvaigždutė (laipsnio ženklas)
Žvaigždutė, žvaigždė  – žvaigždės pavidalo skiriamasis ženklas kariškių ir pareigūnų (pvz., policijos), sukarintųjų organizacijų narių antpečiuose, antsiuvuose ir panašiose uniformų dalyse
Keturkampės žvaigždutės
Keturkampės žvaigždutės paprastai būna kvadratinių rombų pavidalo.
Jos naudojamos šių šalių armijose: Bulgarija, Kanada, Kroatija, Vokietija, Islandija, Latvija (majorai, pulkininkai), Ispanija (generolai), D. Britanija, Serbija
Penkiakampės žvaigždutės
Jos naudojamos šių šalių armijose: Čekija (pradedant majoru), Danija (leitenantai, kapitonas), Prancūzija (generolai), Italija, Latvija (leitenantai, kapitonai, generolai), Norvegija, Lenkija, Rumunija, Turkija, JAV (generolai), Tunisas, Brazilija, Kolumbija (nuo leitenantų iki pulkininko), Kuba, Švedija, Čilė, Japonija, Šiaurės Korėja, Meksika, Rusija, Tailandas, Ukraina, Malaizija (generolai), Saudo Arabija, Vietnamas, Egiptas, Albanija, Monakas
Septyniakampės žvaigždutės
Jos naudojamos šių šalių armijose: Gruzija, Jordanija
Aštuoniakampės žvaigždutės
Jos naudojamos šių šalių armijose: Ispanija (nuo majorų iki pulkininkų), Makedonija, Pakistanas (aviacija), Šveicarija (generolai), Malaizija (nuo leitenantų iki pulkininko)
Dvylikakampės žvaigždutės
Jos naudojamos šių šalių armijose: Kolumbija (generolai)
Baldegiai
Baldegiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 7 km nuo Liolių.
Vidinė Austrija
thumb|300px|Vidinė Austrija [[XVIII amžius|XVIII amžiuje: Štirijos Hercogystė yra žalia, Karintijos Kunigaikštystės geltona, iš Carniola Hercogystė yra rožinės spalvos, ir Gorizia apskritis yra mėlyna, ir Triesto miestas yra tamsiai mėlynos spalvos]] Vidinė Austrija – sąvoka naudota XIV-XVII a. apibūdinti Habsburgų  teritorijoms į pietus nuo Zemeringo perėjos. Jos apėmė žemes dabartinėje Pietų Austrijoje ir Slovėnijoje.
Vidinės Austrijos sudedamosios dalys buvo Štirijos kunigaikštystė, Karintijos kunigaikštystė, Krainos kunigaikštystė ir Goricijos grafystė. Provincijos sostinė buvo Gracas.
Vidinės Austrijos monarchai
Kaip atskira paveldimoji Habsburgų valda egzistavo dviem Habsburgų palikimo padalinimo laikotarpiais: 1379/1411-1457 ir 1564–1619.
Vidinės Austrijos linija
Po 1619 m. Ferdinandas vėl įjungė Vidinę Austriją į tiesiogines paveldimasias valdas
Sargybinis
thumb|right|JAV sargybinis Irake (2006 m.) Sargybinis  – kareivis, priklausantis sargybos būriui, kartu su visu būriu atliekantis kovos užduotį, saugantis ir ginantis paskirtus objektus.
Sargybiniais paprastai būna eiliniai ir seržantai. Sargybinių pareigos ir teisės apibrėžiamos Sargybų statuto.
Mario Vargas Llosa
Chorchė Marijus Pedras Vargasas Ljosa (g. 1936 m. kovo 28 d.) – perujiečių rašytojas, politikas, žurnalistas, esėistas ir Nobelio literatūros premijos laureatas (2010 m.). Gimė Peru. Vienas svarbiausių Lotynų Amerikos rašytojų. Kai kurie kritikai mano, kad jis turėjo didesnę įtaką ir auditoriją nei bet kuris kitas iš Lotynų Amerikos bumo rašytojų. Švedijos Akademija jam suteikė Nobelio literatūros premiją už „jo galios struktūrų kartografiją ir asmenybės pasipriešinimo, maišto ir pralaimėjimo energingus vaizdus“.
Mario Vargas Llosa išgarsėjo po 1960 m. tokiais romanais kaip „Didvyrio laikas“ (La ciudad y los perros, pažodžiui Miestas ir šunys, 1963/1966 m. ), „Žaliasis namas“ (La casa verde, 1965/1968 m.) ir „Pokalbiai katedroje“ (Conversación en la catedral, 1969/1975 m.). Jis taip pat reiškėsi kaip literatūros kritikas ir žurnalistas. Tarp jo romanų yra komedijos, detektyvai, politiniai trileriai ir istoriniai romanai. Pagal romanus „Kapitonas Pantoja ir Specialioji tarnyba“ (1973/1978) bei „Teta Julija ir scenaristas“ (1977/1982 m.) buvo sukurti filmai.
1990 m. jis „sugalvojo frazę kuri apkeliavo pasaulį“ paskelbdamas per Meksikos televiziją, kad „Meksika yra tobula diktatūra“. Per kitą dešimtmetį ši frazė tapo priežodžiu.
Dauguma Mario Vargas Llosos kūrinių remiasi jo paties suvokimu, kokia yra Peru visuomenė, ir asmenine jaunystės patirtimi. Tačiau laikui bėgant jo akiratis išsiplėtė ir jis pradėjo rašyti apie kitas pasaulio dalis. Savo esė kūriniuose jis kritikavo nacionalizmą įvairiose šalyse, tarp jų Bosnijoje, Kroatijoje ir Serbijoje. Kitas per jo karjerą besitęsiantis pokytis buvo perėjimas nuo modernizmo prie kartais žaismingo postmodernizmo stiliaus.
Kaip dauguma Lotynų Amerikos rašytojų, Mario Vargas Llosa buvo politiškai aktyvus per visą karjerą. Jo pažiūros iš kairiųjų tapo liberaliomis ir net šiek tiek konservatyviomis. Nors jis iš pradžių rėmė Fidelio Kastro revoliucinę vyriausybę, bet jo iliuzijos apie Kubos autoritarinį režimą išsisklaidė. 1990 m. dalyvavo Peru prezidento rinkimuose su centro-dešine Frente Democrático (FREDEMO) koalicija, bet pralaimėjo Alberto Fujimori.
Rudnios Švč. Mergelės Marijos Nuolatinės Globėjos bažnyčia
'''Rudnios Švč. Mergelės Marijos, Nuolatinės Globėjos, bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Pušyno g. 16, Rudnios kaime, 17 km į pietryčius nuo Varėnos.
Istorija
Kunigo St. Mincevičiaus rūpesčiu 1910 m. įkurta parapija, pastatyta medinė bažnyčia. Lenkijos okupacijos metais persekiota lietuviška veikla. Nuo 1927 m. lietuviškai giedoti bažnyčioje leista kas antrą sekmadienį (iki tol lenkiškai negiedota).
1933 m. per Kalėdas policija įsiveržė į bažnyčią ir sukėlė muštynes. 7 maldininkai sužeisti, 4 suimti. 1931 m. įsteigtam Šv. Kazimiero draugijos skyriui uždrausta veikti. 1962–1970 m. klebonavęs Napoleonas Norkūnas pats išdažė bažnyčią. Bažnyčia 2014 m. restauruota.
Architektūra
Bažnyčia istoristinio stiliaus, stačiakampio plano, dvibokštė, vienos navos, su prienaviu, daugiasiene apside, šoniniame fasade įkomponuota zakristija ir zakristija-koplyčia kitame. Pastato fasadai apkalti medinėmis vertikaliomis lentomis, bokštai – horizontaliomis, dvišlaitis pastato, daugiašlaitis apsidės stogas bei bokštų šalmai dengti skardos lakštais.
Resident Evil 2
Resident Evil 2, Japonijoje žinomas kaip Biohazard 2  – antroji siaubo mokslinės fantastikos kompiuterinių žaidimų serijos dalis, kurią 1998 m. sukūrė ir išleido japonų kompanija „Capcom“ „Sony PlayStation“ žaidimų kompiuteriui. Tai yra žaidimo „Resident Evil“ tęsinys.
„Resident Evil 2“ yra vienas populiariausių „Resident Evil“ franšizės žaidimų, parduotas 5,82 mln. kopijų tiražu „PlayStation“ konsolei, iš viso − 6,71 kopijų. Metacritic suvestinės duomenimis, vidutiniškai žaidimas kritikų įvertintas 89 balais iš 100 „PlayStation“ konsolei.
Kompozitoriai: Masamis Ueda (上田正美), Šusaku Učijama (内山修作), Šunas Nišigakis (西垣俊). Prodiuseris: Šindžis Mikamis (三上真司).
2019 m. sausio 25 d. išleista perkurta šio žaidimo versija Microsoft Windows, PlayStation 4 ir Xbox One platformoms.
Apžvalga
Patys pagrindiniai žaidimo principai lyginant su pirmąja dalimi buvo išlaikyti:
Veikėjai juda iš anksto sugeneruotų 2D grafikos paveikslėlių fone, valdymo schema trimatė, paliktos tos pačios durų, laiptų, vartų animacijos, kol į atmintį keliama kito ploto informacija. Priešai negali pereiti iš vieno ploto į kitą. Daiktų kiekis, kurį vienu metu gali neštis veikėjai, yra ribotas, nepriklausomai nuo jų dydžio taip pat kaip ir anksčiau, o dėžės, kuriose daiktus galima palikti, turi paliktą daiktų inventorių skirtingose žaidimo vietose.
Tačiau yra keletas pakeitimų:
Siužetas
Praėjus trims mėnesiams po incidento, įvykusio Rakūno miestelio (Raccoon) pakraščiuose, 1998 m. spalio 28 d. į savo naująją darbovietę RPD (Rakūno policijos komisariate, Raccoon Police Department) atvažiuoja ką tik policininku tapęs Leonas Skotas Kenedis (Leon Scott Kennedy) bei dingusio brolio Kriso ieškanti sesuo Klerė Redfyld (Claire Redfield). Tačiau paskutinėmis dienomis miestas pasikeitė neatpažįstamai: gatvės užbarikaduotos, aplinkui mašinų nuolaužos, dalis pastatų apgadinti, pakelėse guli lavonai. Situacija tampa dar labiau painesnė paaiškėjus, kad tie lavonai vis tik gyvi ir išalkę, o į pistoleto šūvius vargiai reaguoja. Abiem atvykėliams pavyksta ištrūkti iš itin nesvetingo priėmimo, bet įsėdus į šalikelėje pastatytą policijos automobilį ir vos tik spėjus susipažinti įvyksta avarija – prieš į automobilį atsitrenkiant iš paskos lekiančiam nevaldomam sunkvežimiui, jie priversti išlipti priešingose mašinos pusėse.
Čia prasideda žaidimas su aiškiu pirmuoju tikslu: nusigauti iki Rakūno policijos komisariato ir rasti saugų kelią iš miesto.
Veikėjai
Kaip ir pirmojoje dalyje, pagrindinių valdomų veikėjų yra du: nauji herojai Leonas Kenedis ir Kler Redfyld. Kiekvienu atveju žaidimas labai skiriasi; viena iš svarbiausių naujovių lyginant su pirmąja dalimi yra galimybė keisti priešingo veikėjo scenarijų, kuris pasiekiamas vieną kartą baigus žaidimą.
Žaidime yra taip ir šie veikėjai:
Miršta visi čia minėti veikėjai, išskyrus Leoną, Klerę, Šeri, Adą ir Hanką.
Versijos
Pirmą kartą žaidimas išleistas 1998 m. sausio 21 d. JAV „Sony PlayStation“ žaidimų kompiuteriui.
Resident Evil 1,5
Antrosios „Resident Evil“ dalies kūrimas truko beveik dvejus metus. Jo išleidimo data buvo ilgai atidėliojama, o atlikus 80 % kūrimas buvo nutrauktas („Capcom“ nusivylė rezultatu), jį imtasi kurti iš naujo (visiškai perdaryta versija ir yra šiuo metu žinoma kaip „Resident Evil 2“). Prie Resident Evil: Director’s Cut Dual Shock leidimo pridėtas ir demonstracinis diskas su iškarpomis iš minėtosiosios niekada nepasirodžiusios alfa versijos. Toji versija vėliau buvo pavadinta Resident Evil 1,5.
Prototipinėje versijoje pagrindiniai veikėjai taip pat buvo du: Leonas Kenedis ir Elza Volker (Elza Walker). Pastaroji nuo Klerės skyrėsi tik išvaizda ir tuo, kad nebuvo susijusi su jokiu veikėju iš kitų Resident Evil dalių. Kai kurie kiti personažai, kurių vaidmuo galutinėje versijoje minimalus (pvz., Marvinas Branagas), alfa versijoje buvo vieni svarbiausių, padėjusių pagrindiniams veikėjams išsigelbėti. Labai skyrėsi grafinis prototipo ir galutinės versijos dizainas – pastarojoje pagrindinei žaidimo erdvei – Rakūno policijos komisariatui – suteikta senoviškesnio pastato išvaizda.
„Resident Evil 2: Dual Shock“
Ši versija pasirodė po kelių mėnesių nuo pirmojo leidimo. Jos pagrindiniai skirtumai:
Windows OS
Šioje versijoje išlaikyti „Dual Shock“ versijos atnaujinimai bei:
Sega „Dreamcast“ versija
Šioje versijoje išlaikyti žaidimo, skirto Windows OS, atnaujinimai bei:
Nintendo 64 versija
Dėl labai ribotų konsolės galimybių, žaidimo suspaudimas (iš 1,3 GB iki 64 MB) ir perprogramavimas truko itin ilgai. Jo skirtumai lyginant su kitomis versijomis:
Nintendo „GameCube“ versija
Tai beveik visais atžvilgiais identiška versija „Resident Evil 2: Dual Shock“. Jos skirtumai šie:
2019 m. perkurta versija
2019 m. sausio 25 d. pasirodė iš esmės perkurta šio žaidimo versija šiuolaikinėms konsolėms su nemažai sisteminių pakeitimų: visa žaidimo grafika yra generuojama realiuoju laiku, o kameros valdymas primena Resident Evil 4. Tai pilnai 3D kompiuterinės grafikos, 1080p ir 4K raiškos žaidimas. Įvesta smulkių pakeitimų žaidimo aplinkos dizaine, istorijoje.
Angelo Scola
thumb|250px|Kardinolo herbas
Biografija
Angelo Scola gimė 1941 m. Milane darbininkų šeimoje. Prieš pasirinkdamas teologiją, jis studijavo filosofiją ir net apsigynė disertaciją iš krikščioniškosios filosofijos. Pabaigęs universitetą, kurį laiką dirbo filosofijos dėstytoju, tačiau netrukus apsisprendė būti kunigu ir įstojo į Milano seminariją. Kunigo šventimus gavo 1970 m. ir pasuko į teologijos studijas, apsigynė disertaciją iš Šv. Tomo Akviniečio. Rašydamas disertaciją, stažavosi Paryžiuje, Miunchene, Fribūre.
A. Scola pradėtas vadinti vienu iškiliausių katalikų mąstytojų. Jis tapo itališkosios teologinio žurnalo Communio versijos redaktoriumi. Šį žurnalą įsteigė tokie žymūs teologai, kaip Henri de Lubac'as, Hansas Ursas von Balthasaras ir Josephas Ratzingeris. Paminėtinos ir A. Scola pokalbių su H. Lubacu ir H. Balthasaru knygos.
Neilgai pabuvęs teologijos profesoriumi Fribūre, A. Scola persikėlė į Romą, kur tapo kertine figūra Laterano universitete bei Jono Pauliaus II santuokos ir šeimos institute. Ilgą laiką jis vadovavo šioms akademinėms institucijoms.
Visgi svarbiausiu dvasiniu impulsu A. Scola tapo susitikimas su katalikiško judėjimo „Comunione e Liberazione“ steigėju Luigi Giussani, kuris įtraukė dar jauną intelektualą į šį judėjimą. Šis judėjimas Italijoje vertinamas nevienareikšmiškai, tad nemaža dalis kardinolų nuogąstauja, kad jo įtaka taps pernelyg didelė, jei popiežiumi taps judėjimo atstovas.
2011 m. kardinolas A. Scola perėmė Milano arkivyskupo tarnystę ir šiandien yra laikomas vienu iš autoritetingiausių pasaulio kardinolų.
2006 m. Dakaro ralis
'''2006 m. Dakaro ralis (dar žinomas kaip 2006 m. Paryžiaus-Dakaro ralis''') – 28-asis Dakaro ralis, kuris vyko 2005 m. gruodžio 31 d. – 2006 m. sausio 15 d. Dakaro ralis prasidėjo ties Portugalijos sostine Lisabona, tęsėsi Ispanijos, Maroko, Mauritanijos bei Gvinėjos teritorijomis ir užsibaigė Senegale.
Maršrutas
thumb|right|Dakaro ralio maršrutas
Pastabos:
Motociklų įskaitoje
Australijos motociklų lenktynininkas Andy Caldecott žuvo per nelaimingą atsitikimą devintajame etape. Siekiant pagerbti A. Caldecott mirtį, 10 etapas motociklams buvo atšauktas. Ralio motociklų kategorijoje nugalėjo Ispanijos lenktynininkas Marc Coma, antrą vieta užėmė Prancūzijos lenktynininkas Cyril Despres, trečią vietą – Italijos lenktynininkas Giovanni Sala.
Pastabos:
Sunkvežimių įskaitoje
Ralio sunkvežimių kategorijoje nugalėjo Vladimiras Čiaginas, vairavęs sunkvežimį Kamaz, antras buvo Hans Stacey, lenktyniavęs sunkvežimiu MAN, trečias – Firdausas Kabirovas, kuris vairavo Kamaz sunkvežimį.
Paprastoji saulėgrąža
Paprastoji saulėgrąža (Helianthus annuus) – astrinių (Asteraceae) šeimos augalas, kilęs iš Šiaurės Amerikos. Dabar auginamas daugelyje pasaulio valstybių.
Kupiškio valsčius
Kupiškio valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Kupiškis, kurį laiką – Pajuodupė.
Paprastoji saulėgrąža
Šiaurės Amerikoje saulėgrąžos indėnų augintos daugiau nei prieš 2000 metų. Į Europą atgabentos ispanų, XVI a. pradėtos auginti Madrido botanikos sode. Į Rytų Europą pateko XVIII a.
Kupiškio valsčius
Istorija
thumb|left|150px|Pasinaudojus XIX a. 2-osios pusės Kupiškio valsčiaus antspaudu, XX a. sukurtas [[Kupiškio herbas.]]