cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Llandyrnog United FC
Istorija
1975 m. vietinėje aludėje „The Golden Lion“ susirinko kaimo gyventojai ir nusprendė įkurti futbolo klubą. Pagerbiant šį faktą ant oficialaus klubo logotipo puikuojasi Auksinis liūtas.
Pradėjo nuo ketvirtojo diviziono, o 1990–1991 m. pakilo į Clwyd Football League Premier divizioną. Tapo šio diviziono čempionais, bet jame žaidė vos vieną sezoną. Šis ekipos laimėjimas atkreipė dėmesį kitų klubų, kurie galėjo pasiūlyti geresnes sąlygas žaidėjams ir juos persiviliojo. Eilę metų rungtyniavo žemesniuose divizionuose.
Nuo 2004–2005 m. rungtyniavo Cymru Alliance lygoje, tačiau ilgam joje neįsitvirtino. Iškrito į žemesnės pakopos pirmenybes.
Pasiekimai
Didesnių laimėjimų nacionaliniu lygmeniu neiškovojo.
Sezonai
Šaltinis:
Pajiešmenių dvaras
Pajiešmenių dvaras – Pajiešmeniuose, Pasvalio rajone, Krinčino seniūnijoje, kelio Pasvalys–Biržai dešinėje pusėje, 5 km į šiaurę, Jiešmens upelio pakrantėje.
Dvaro sodybos fragmentai: svirnas, tvartas, sandėlis. XIX a. įkurtas parkas.
XIX a. Pajiešmeniai – Barklainių dvaro palivarkas.
Dvaras priklausė Klebokui, po jo – baronui Liudvikui Ropui (von Ropp), Jis įveisė parką ir pastatė iki mūsų dienų išlikusius dvaro rūmus. Pokario metais rūmuose veikė kultūros namai, vietinio ūkio administracinis centras. Vėliau čia gyveno šeimos. 2003 m. rūmų pastatą įsigijo privatus asmuo. Ūkiniai pastatai priklauso valstybei.
Dvaro rūmai – raudonų plytų mūro, centrinė jų dalis dviejų aukštų, su mansarda. Šoniai sparnai – vienaaukščiai. Palei Jiešmens upelį yra 5 ha mišriojo stiliaus dvaro parkas. Jame yra tvenkinys. Parke auga ąžuolas, kuris yra saugomas botaninis gamtos objektas, skersmuo siekia 1,5 m.
Deveitonių dvaras
Deveitonių dvaras - Deveitoniuose, Pasvalio rajone, Saločių seniūnijoje. Nuo Saločių į vakarus 2 km.
Dvaras išdalytas valstiečiams, 182 ha centrą valdė Aleksas Chvalinskas.
Išliko tik buvusio dvaro raudonų plytų tvartas. Tvarto pietinėje pusėje yra 2 ha medžiais apaugęs plotas - dvarvietės dalis.
Dvaro teritorijoje auga ąžuolai, liepos, uosiai, kaštonų grupė. Dauguma medžių savaime išaugęs jaunuolynas.
Memento mori
miniatiūra|250px|right|Antkapis su įrašu memento mori [[Edinburgas|Edinburge (Škotija)]] miniatiūra|250px|right|Jaunuolis su kaukole ([[Fransas Halsas, ~1626 m.)]]
Memento mori – lotynų kalbos posakis, primenantis, kad žmogus yra mirtingas. Plačiai vartojamas viduramžių krikščionybės teorijoje ir praktikoje, vaizduojant mirtingumą, pabrėžiant žemiško gyvenimo tuštybę, laikiną turtų ir siekių pobūdį. Ši frazė dažniausiai siejama su ars moriendi („menu numirti“), atitinkama Vakarų literatūra. Memento mori yra svarbi asketinių disciplinų dalis kaip charakterio tobulinimo priemonė, ugdanti atsiskyrimą ir kitas dorybes, nukreipianti dėmesį į sielos nemirtingumą ir pomirtinį gyvenimą.
Mene memento mori yra meninis ar simbolinis priminimas apie mirtingumą. Europos krikščioniškojo meno kontekste „posakis [...] išsivystė su krikščionybės augimu, kuris pabrėžė dangų, pragarą ir sielos išgelbėjimą pomirtiniame gyvenime“.
Antika
Platono dialoge „Faidonas“, kuriame primenama apie Sokrato mirtį, pristatoma idėja, kad tinkama filosofijos praktika yra „apie nieką kitą, išskyrus mirimą ir buvimą mirusiu“. Klasikinės antikos stoikai ypač pasižymėjo šios disciplinos darbais, o Senekos „Laiškuose Lucilijui“ gausu priminimų pamąstyti apie mirtį. Stoikas Epiktetas sakė savo mokiniams, kad jie, bučiuodami savo vaiką, brolį ar draugą, turėtų sau priminti, kad jie yra mirtingi, ribojantys savo malonumus, kaip tai daro „tie, kurie stovi už triumfatorių nugarų ir primena jiems apie jų mirtingumą“.
Ankstyvoji krikščionybė
Antrajame mūsų eros amžiuje krikščionių teologas Tertulijonas iš Kartaginos tvirtino, kad per romėnų triumfo procesiją nugalėjęs generolas už savęs statydavo žmogų (vėlesnėse versijose, vergą), iškeliantį karūną virš jo galvos ir šnabždantį ''Respice post te. Hominem te memento'' („Pasirūpink savimi [po savo mirties] ir prisimink, kad esi [tik] žmogus“). Nors šiais laikais tai tapę įprastu tropu, tačiau iš tikrųjų kiti senovės autoriai to nepatvirtino, matyt, tai buvo daugiau krikščioniškas moralizavimas, nei tikras istorinis faktas. miniatiūra|240px|right|[[Transi stiliaus skulptūra Bar le Diuko bažnyčioje (Grand Estas) pagal Oranžo princo René de Chalon našlės užsakymą: princas tiesia ranką su širdimi dievui fone tviskančios prabangos, kuria mėgavosi gyvendamas]]
Europoje nuo viduramžių iki Viktorijos epochos
Vėliau ši idėja buvo plėtojama krikščionybėje, kur didelis dėmesys teko dieviškam teismui, dangui, pragarui, sielos išgelbėjimui, ir mirtis buvo iškelta į pirminį sąmonės planą. Nenugalimos mirties simboliką memento mori mene ir literatūroje įkūnija visa krikščioniškojo meno produkcija. Krikščionybės kontekste memento mori įgyja moralizuojančią paskirtį, pakankamai prieštaraujančią klasikinės senovės temai nunc est bibendum („dabar laikas gerti“). Krikščioniui mirties perspektyva padeda pabrėžti žemiškų malonumų, prabangos ir pasiekimų tuštumą ir trumpumą, reiškia ir kvietimą sutelkti mintis apie laukiantį pomirtinį gyvenimą. Šiame kontekste dažnai su memento mori siejamas biblinis įpareigojimas in omnibus operibus tuis memorare novissima tua, et aeternum non peccabis (pagal Vulgatos lotynišką Siracido knygą 7:40, „visuose darbuose prisiminkite apie savo pabaigą ir niekada nenusidėsite“). Tai atsispindi ritualinėse Pelenų dienos apeigose, kai pelenų patepimas ant tikinčiojo kaktos palydimas žodžiais „Atmink, žmogau, kad esi dulkė ir į dulkę pavirsi“.
Akivaizdžiausios vietos, kuriose randama memento mori, yra laidojimo paminklai ir architektūra. Šiuolaikiniu požiūriu, sunkiai suvokiamas yra antkapinės skulptūros transi stilius, arba „lavono antkapis“, vaizduojantis yrantį mirusiojo lavoną. Šie kilmingųjų antkapiniai paminklai pradėti kurti vėlyvaisiais viduramžiais. Tokia puošyba priminė fizinio kūno laikinumą, nemirtingos sielos prieglaudą žemėje, kad mirtis ir tam tikras perėjimas (iš čia ir transi sąvoka) – neišvengiama lemtis, procesas, kurio metu kūnas, kaip ir bet kokie žemiški turtai, praranda savo prasmę. Transi tradicijoje nuogas kūnas su irstančių drabužių liekanomis simbolizavo visų lygybę prieš mirtį. Vėliau puritonų antkapiniai akmenys kolonijinėse JAV dažnai vaizdavo sparnuotas kaukoles, skeletus ar angelus. Tai viena iš daugelio temų, susijusių su kaukolės vaizdais.
Kitas memento mori pavyzdys yra kaulų koplyčios, pvz., Sedleco kaulų koplyčia Čekijoje, Capela dos Ossos Evoroje (Portugalija), Kapučinų kripta Romos Barberini aikštėje. Tai koplyčios, kuriose sienos yra visiškai ar iš dalies padengtos žmogaus liekanomis, dažniausiai kaulais. Įėjimą į Capela dos Ossos puošia toks užrašas: „Čia gulime mes, nuogi kaulai, laukiame tavųjų“.
Vėlyvaisiais viduramžiais išpopuliarėjęs Danse Macabre, arba Mirties šokių, žanras yra dar vienas gerai žinomas memento mori temos pavyzdys. Šiuo atveju vaizduojama šokanti giltinė, kuri nepasigaili nei vieno – nei turtingo, nei vargšo. Šios ir panašios scenos pavaizduotos daugybėje Europos bažnyčių. 1874 m. prancūzų kompozitorius Šarlis Kamilis Sen Sansas sukūrė žinomą simfoninę poemą orkestrui „Danse Macabre“.
Laikrodis anksčiau buvo tinkamas prietaisas, primenantis, kad mirtingojo laikas Žemėje trumpėja su kiekviena praeinančia minute. Viešieji laikrodžiai būdavo papuošiami devizais apie bėgančias valandas, pvz., ultima forsan („galbūt paskutinė“ [valanda]) arba vulnerant omnes, ultima necat („jos visos žeidžia, bet paskutinė nužudo“). Net ir šiandien laikrodžiai dažnai turi įrašytą šūkį tempus fugit („laikas bėga“). Seni mušantys laikrodžiai dažnai turėjo automatinius įtaisus, pasirodančius mušti valandoms. Kai kuriuose iš jų – garsiuose Augsburgo (Vokietija) laikrodžiuose – buvo įtaisyta valandas mušanti giltinė. Vėliau šią seną idėją yra atgaivinę kai kurie kompiuterizuoti „mirties laikrodžiai“. Škotijos karalienė Marija Stiuart turėjo didelį, sidabrinės kaukolės pavidalo laikrodį, papuoštą Horacijaus žodžiais „Blyškioji mirtis vienodai pasibeldžia ir į neturtingųjų trobeles, ir į karalių pilis“. Savo mirtingumui priminti eiliniai žmonės nešiodavosi mažesnius dalykus.
Vėlyvajame XVI a. ir per visą XVII a. buvo gaminami memento mori žiedai. miniatiūra|240px|right|„Šv. Marija Magdalietė“, [[Lietuvos dailės muziejus (Janas Tyševičius, XIX a.)]]
Memento mori taip pat yra svarbi tema literatūroje. Gerai žinomos literatūrinės meditacijos apie mirtį anglų prozoje yra sero Tomo Brauno „Hydriotaphia, Urn Burial“ ir Džeremio Teiloro „Holy Living and Holy Dying“ (Šventasis gyvenimas ir šventoji mirtis). Šie kūriniai buvo dalis jakobinų epochos melancholijos kulto, kuris žymėjo Anglijos karalienės Elžbietos I valdymo pabaigą. XVIII a. pabaigos literatūroje elegijos tapo įprastu žanru. Tomo Grėjaus „Elegy Written in a Country Churchyard“ ir Edvardo Jango „Night Thoughts“ yra tipiški žanro kūriniai.
Be requiem ir laidotuvių tematikos, Europos ankstyvojoje muzikoje taip pat yra daug memento mori tradicijų. Tai buvo aktualu susiduriantiems su nuolatine juodosios mirties (maro) epidemijomis 1340-aisiais ir vėliau, kurie numatomą neišvengiamą likimą perteikė giesmėse – nuo save plakančių flagelantų atliekamų eilinių „Geisslerlieder“ iki tobulesnių giesmių, skambėjusių vienuolynuose ir valdovų rūmuose. Jose dažnai atsispindėjo gyvenimas kaip būtinybė ir dievo suteikta ašarų pakalnė kaip mirties išpirka. Giesmių tekstai priminė žmonėms, kad jie gyventų nenusidėdami, nes reiks stoti prieš Paskutinis teismą.
Tipiško memento mori teksto viduramžių muzikoje pavyzdys (lotyniškai):
• eilutės iš 1399 m. virelės „Llibre Vermell de Montserrat“ (Rankraštis iš Katalonijos vienuolyno ant Montserato kalno)
Atsiskyrėliai pauliečiai
miniatiūra|240px|right|[[Tomas Smitas (tapytojas)|Tomo Smito autoportretas Vusterio dailės muziejuje (~1680 m., JAV)]] Memento mori buvo įprastas pasisveikinimas tarp atsiskyrėlių vienuolių pauliečių, save vadinusių Mirties broliais, priklausiusių Šv. Pauliaus Atsiskyrėlio ordinui (1620–1633). Kartais tvirtinama, kad trapistai taip pat vartoja šį pasisveikinimą, bet tai netiesa.
Amerikos puritonai
Kolonijinės Amerikos vaizduojamajame mene buvo apstu memento mori atvaizdų dėl puritonų įtakos. Puritonų visuomenė XVII a. Šiaurės Amerikoje į meną žiūrėjo iš aukšto, nes jį laikė nuviliojančiu tikinčiuosius nuo dievo, kas gali atvesti tik prie velnio. Nežiūrint to, portretai buvo toleruojami kaip liudijantys istoriją. XVII a. puritonas Tomas Smitas dalyvavo daugelyje jūrų mūšių ir kartu tapė. Tai matyti jo autoportrete, kur kartu pavaizduota ir kaukolė kaip tipiška puritoniška memento mori, iliustruojanti autoriaus supratimą apie neišvengiamą mirtį. Lapas su eilėmis po kaukole pabrėžia T. Smito priimamą mirtį ir pasitraukimą iš gyvųjų pasaulio (tekstas anglų k.):
Mirusiųjų diena Meksikoje
Daug memento mori meno yra susiję su meksikiečių Mirusiųjų dienos švente, kurioje įprasta matyti kaukolės formos saldumynus ir duonos kepalus, pažymėtus „duonos“ kaulais.
Šią temą plačiai vystė ir meksikiečių menininkas Chosė Posada, kurio graviūrose įvairių sluoksnių žmonės pavaizduoti kaip skeletai.
Kita memento mori apraiška sutinkama meksikietiškoje „Calavera“, eiliuotoje literatūrinėje kompozicijoje, paprastai rašomoje garbei tebegyvenančio asmens, tarsi jis būtų jau miręs. Šios kompozicijos yra komiško tono, dažnai pateikiamos draugų rate per Numirusiųjų dieną.
Budizme
Budizmo praktikoje maraṇasati medituoja mirtį. Maraṇasati yra sudėtinis Pali kalbos žodis, sudarytas iš maraṇa 'mirtis' (indoeuropiečių, giminingas lotyniškam mori) ir sati 'žinojimas', labai artimas su memento mori. Pirmą kartą jis pavartotas ankstyvuosiuose budistų tekstuose, Pali kanono sutta pitakose, su paralelėmis „šiaurės“ mokyklų agamose. miniatiūra|240px|right|„Elegantiškoji kaukolė“, [[José Guadalupe Posada|Chosė Posada, 1910 m.]]
Japonų dzene ir samurajų kultūroje
Kasmetinio gėrėjimosi vyšnių žydėjimu ir rudens spalvomis metu, hanami ir momijigari, samurajai filosofavo, kad visi dalykai yra nuostabiausi prieš nukrisdami, todėl siekė panašiai gyventi ir mirti.
Tibetiečių budizme
Tibetiečių budizme praktikuojamas dvasios ugdymo menas, vadinamasis lodžongas. Pradiniai klasikinio lodžongo etapai prasideda nuo „Keturių minčių, kurios keičia protą“, arba tiksliau „Keturi pamokymai, galintys sukelti proto revoliuciją“. Antrasis iš šių keturių yra pamokymas apie nepastovumą ir mirtį. Visų pirma, čia sakoma, kad:
Yra daug klasikinių šių pamokymų formuluočių, kuriomis siekiama įveikti žmoguje stiprų nuolatinį siekį gyventi taip, lyg jis tikrai nemirs šiandien.
Lalitavistara sūtra
miniatiūra|240px|right|Tibetiečių Citipati kaukė, vaizduojanti Mahākāla, primenanti apie amžiną gyvenimo ir mirties ciklą Lalitavistara sūtra, klasikinio sanskrito kanono pagrindinis darbas, skelbia:
अध्रुवं त्रिभवं शरदभ्रनिभं नटरङ्गसमा जगिर् ऊर्मिच्युती। गिरिनद्यसमं लघुशीघ्रजवं व्रजतायु जगे यथ विद्यु नभे॥ Trys pasauliai yra praeinantys kaip rudeniniai debesys. Kaip ir sceninis spektaklis, būtybės ateina ir išeina. Šėlstančiose bangose, kaip kriokliai virš uolos. Kaip žaibas, klajūnai samsaroje blyksteli ir užgęsta.
ज्वलितं त्रिभवं जरव्याधिदुखैः मरणाग्निप्रदीप्तमनाथमिदम्। भवनि शरणे सद मूढ जगत् भ्रमती भ्रमरो यथ कुम्भगतो॥ Esybės liepsnoja ligos ir senatvės kančiomis, ir be jokios gynybos prieš Mirties gaisrą. Sumišę, ieškantys prieglobsčio pasaulio egzistencijoje, sukasi ratu ir ratu, kaip bitės, įstrigusios ąsotyje.
Udānavarga
Labai gerai žinomas skyrius pali, sanskrito ir tibetiečių kanonuose skelbia (pateikiama iš sanskrito versijos, Udānavarga):
सर्वे क्षयान्ता निचयाः पतनान्ताः समुच्छ्रयाः | सम्योगा विप्रयोगान्ता मरणान्तं हि जीवितम् |1,22| Viskas, kas įgyjama, bus pamesta. Kas kyla, nukris. Kur yra susirinkimas, ten bus išsiskyrimas. Kas gimė, tas tikrai mirs.
Šantideva, Bodhičarjavatara
Šantideva Bodhičarjavataroje („Bodhisatvos gyvenimo būde“):
कृताकृतापरीक्षोऽयं मृत्युर्विश्रम्भघातकः। स्वस्थास्वस्थैरविश्वास्य आकमिस्मकमहाशनि:॥ २/३४॥ Mirtis nesiskiria nuo atliktų ar neatliktų užduočių. Šiuo išdaviku negalima pasitikėti, sveikas jis ar ligonis, nes jis yra kaip netikėtas, didis griaustinis. BCA 2.33
अप्रिया न भविष्यन्ति प्रियो मे न भविष्यति। अहं च न भविष्यामि सर्वं च न भविष्यति॥२/३७॥ Mano priešų neliks, nei mano draugų liks. Aš neliksiu. Nieko neliks. BCA 2:35
रात्रिन्दिवमविश्राममायुषो वर्धते व्ययः। आयस्य चागमो नास्ति न मरिष्यामि किं न्वहम्॥२/४० Dieną ir naktį gyvenimas nenutrūkstamai trumpėja, ir nėra ko pridėti pridėti prie jo. Ar aš tada nemirsiu? BCA 2:39
यमदूतैर्गृहीतस्य कुतो बन्धुः कुतः सुह्रत्। पुण्यमेकं तदा त्राणं मया तच्च न सेवितम्॥२/४१॥ Žmogui, pagrobtam Mirties pasiuntinio, kuris geras yra giminaitis ir kuris geras yra draugas? Tuo metu tik nuopelnai yra apsauga, ir aš prie to neprisidėjau. BCA 2:41
Naujesniuose tibetiečių budizmo raštuose
Praktiniame tekste, kurį XIX a. parašė tibetiečių mokytojas Dudžomas Lingpa rimtiems medituotojams, jis taip formuluoja antrąjį pamokymą:
Šiuolaikinis Tibeto mokytojas Yangthang Rinpoche savo trumpame tekste „Požiūrių, meditacijos ir elgesio santraukoje“:
''།ཁྱེད་རྙེད་དཀའ་བ་མི་ཡི་ལུས་རྟེན་རྙེད། །སྐྱེ་དཀའ་བའི་ངེས་འབྱུང་གི་བསམ་པ་སྐྱེས། །མཇལ་དཀའ་བའི་མཚན་ལྡན་གྱི་བླ་མ་མཇལ། །འཕྲད་དཀའ་བ་དམ་པའི་ཆོས་དང་འཕྲད། འདི་འདྲ་བའི་ལུས་རྟེན་བཟང་པོ་འདི། །ཐོབ་དཀའ་བའི་ཚུལ་ལ་ཡང་ཡང་སོམ། རྙེད་པ་འདི་དོན་ཡོད་མ་བྱས་ན། །འདི་མི་རྟག་རླུང་གསེབ་མར་མེ་འདྲ། ཡུན་རིང་པོའི་བློ་གཏད་འདི་ལ་མེད། །ཤི་བར་དོར་གྲོལ་བའི་གདེངས་མེད་ན། །ཚེ་ཕྱི་མའི་སྡུག་བསྔལ་ཨ་རེ་འཇིགས། །མཐའ་མེད་པའི་འཁོར་བར་འཁྱམས་དགོས་ཚེ། །འདིའི་རང་བཞིན་བསམ་ན་སེམས་རེ་སྐྱོ། །ཚེ་འདི་ལ་བློ་གདེངས་ཐོབ་པ་ཞིག །ཅི་ནས་ཀྱང་མཛད་རྒྱུ་བཀའ་དྲིན་ཆེ། །འདི་བདག་གིས་ཁྱོད་ལ་རེ་བ་ཡིན།
Jūs įgijote žmogiškąjį gyvenimą, kurį sunku rasti, pažadinote siekį pakelti dvasią, kurią sunku pažadinti, susitikote su kvalifikuotu guru, kurį sunku sutikti, ir jūs susidūrėte su pakylėta Dharma, su kuria sunku susidurti. Dar ir dar kartą apmąstykite, kaip sunku gauti tokį puikų žmogaus gyvenimą. Jei tai nepadarysite sąmoningai, tai bus kaip aliejinė lempa nepastovumo vėjyje. Nesitikėkite, kad tai truks ilgai.
Tibeto kanonas taip pat apima daugybę medžiagos apie meditacinį pasirengimą mirties procesui ir tarpinį laikotarpį (bardo) nuo mirties iki atgimimo. Tarp jų yra garsioji „Tibeto mirusiųjų knyga“ (tibetietiškai „Bardo Thodol“), „Prigimties išlaisvinimas per bardo klausymą“.
Islame
„Mirties atminimas“ (, Tadhkirat al-Mawt) islamo dvasingume yra pagrindinė tema nuo pranašo Mahometo Medinoje laikų (tazkiya reiškia savo paties apsivalymą arba širdies apvalymą). Jis grindžiamas Korane pasikartojančiais draudimais, norint atkreipti dėmesį į ankstesnių kartų likimą. Hadisų literatūroje, kur išdėstytas Mahometo mokymas, įrašytas patarimas tikintiesiems „prisiminti dažnai mirtį, malonumų griovėją“. Kai kurie sufijai vadinami ahl al-qubur („kapinių žmonėmis“), nes jie praktikuoja dažną apsilankymą kapinėse, mąstydami apie mirtingumą ir gyvenimo tuštybę, remdamiesi pranašo Mahometo mokymu lankyti kapus. Islamo teologas Gazalis šiai temai paskyrė paskutinę knygą „Religijos mokslų atgimimas“.
Hinduizme
Hinduizme mirtis suprantama tik kaip vienas iš tarpsnių pergimimų rate (samsaroje). Upanišadose ir kituose vediniuose tekstuose dėmesys skiriamas nemirtingumo pasiekimui atpažįstant nenyklią patybę (atmaną). Tačiau kaip pedagoginė priemonė primenama ir mirties galia:
ब्रह्म तं परादाद्योऽन्यत्राऽऽत्मनो ब्रह्म वेद क्षत्रं तं परादाद्योऽन्यत्राऽऽत्मनः क्षत्रं वेद लोकास्तं परादुर्योऽन्यत्रात्मनो लोकान्वेद देवास्तं परादुर्योऽन्यत्रात्मनो देवान्वेद भूतानि तं परादुर्योऽन्यत्रात्मनो भूतानि वेद सर्वं तं परादाद् योऽन्यत्रात्मनः सर्वं वेदेदं ब्रह्मेदं क्षत्रम् इमे लोका इमे देवा इमानि भूतानीद सर्वम् यदयमात्मा <…> एवैतेभ्यो भूतेभ्यः समुत्थाय एतेभ्यस् भूतेभ्यस् समुत्थाय तान्येवानुविनश्यति
Paliks žynystė jį, tą, kas žynystę mano esant skirtinga nuo Atmano; Paliks jį kilmingumas, tą, kas kilmingumą mano esant skirtinga nuo Atmano; Paliks pasauliai jį, tą, kas pasaulius mano esant skirtinga nuo Atmano; Paliks dievai jį, tą, kas dievus mano esant skirtinga nuo Atmano; Paliks būtybės jį, tą, kas būtybes mano esant skirtinga nuo Atmano; Viskas paliks jį, tą, kas viską mano esant skirtinga nuo Atmano; Nes ši žynystė, kilmingumas, pasauliai ir dievai, būtybės – viskas yra Atmanas. <…> Kas sudaryta iš sandų, tas vėl į juos suyra. – Brihadaranjaka Upanišada 2.4.6. ir 2.4.12.
Galerija
miniatiūra|1100px|center| Nesvarbu, kas esi gyvenime, „Mirties šokis“ visus sujungia. 1490 m. [[freska|freskos kopija ant drobės, 92x648 cm. Slovėnijos nacionalinė galerija ]]
Weronika Zawistowska
Veronika Zavistovska (, g. 1999 m. gruodžio 17 d., Varšuvoje) – Lenkijos futbolininkė, puolėja. Buvo kviečiama į Lenkijos nacionalinę rinktinę. Atstovavo Górnik Łęczna, Czarni Sosnowiec, 1. FC Köln klubams.
Karjera
Nuo 2007 m. sportavo UKS Bródno Warszawa. Buvo vienintelė mergaitė tarp berniukų. Po kurio laiko perėjo į MUKS Praga Warszawa.
Górnik Łęczna
2018 m. rugpjūtį su Górnik skrido į Škotiją, kur dalyvavo UEFA moterų čempionų lygos atrankos turnyre. Sužaidė trejas rungtynes ir įmušė vieną įvartį. Górnik grupėje užėmė 3 vietą ir iškrito iš tolimesnių kovų turnyre.
Vokietija
2021 m. vasarą pasirašė sutartį su Bayern München, tačiau bavarai nuomos pagrindais žaidėją skolino 1. FC Köln.
Rinktinės
Buvo kviečiama į jaunimo rinktines.
2018 m. rugpjūčio 31 d. debiutavo Lenkijos nacionalinės moterų rinktinėje. Draugiškose rungtynėse, kurios įvyko Minske, Lenkija rezultatu 4:1 nugalėjo baltaruses.
2020 m. spalio 23 d. ji pelnė pirmuosius du įvarčius atstovaudama Lenkijos rinktinei. Lenkija sutriuškino Azerbaidžaną rezultatu 3:0.
Al-Shorta SC (Sirija)
„Al-Shorta Sports Club“ – Sirijos futbolo klubas iš Damasko.
„Tishreen“ stadionas – namų arena, talpinanti 12 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Klubas įkurtas 1947 m. Rungtyniavo Premjer lygoje. 2021–2022 m. sezone liko vienuolikti ir iškrito į Pirmą divizioną.
Futbolo komanda du kartus (1980, 2012 m.) tapo šalies čempionais. Iškovojo šalies futbolo taurę keturis kartus.
Telšių apskrities istorija
Telšių apskritis (skirtingais laikais dar žinoma kaip Telšių reparticija, Telšių žemė, Telšių ujezdas) – 1764–1950 m. (su pertrauka 1775–1791 m.) egzistavęs administracinis vienetas dab. vakarų Lietuvoje, su centru Telšiuose, kurio priklausomybė ir teritorija daug kartų keitėsi. Apskritis atkurta 1994 m. kaip Telšių apskritis.
Kota
Kota  – miestas šiaurės vakarų Indijoje, Radžasthano valstijos pietryčiuose, 250 km į pietus nuo Džaipuro, Čambalio dešiniajame krante. Tai trečias pagal dydį valstijos miestas. Yra geležinkelių mazgas (eina linija Delis–Mumbajus), praeina Džaipuro–Džabalpuro plentas. Mašinų, tiksliųjų prietaisų gamyba, metalo ir medienos apdirbimo, maisto (spirito, aliejaus), chemijos (trąšų, gumos), popieriaus, tekstilės (medvilnės) pramonė. Apylinkėse auginamos [soros]], javai, aliejiniai augalai. Tradicinis muslino, kilimų audimas. Veikia žemės ūkio, technikos, informacinių technologijų universitetai. Įrengta vandens jėgainių kaskada, veikia branduolinė jėgainė (440 MW).
Telšių apskrities istorija
Žemaitijos seniūnijoje
Pirmą kartą Telšių apskritis (kaip Telšių reparticija) sudaryta 1764 m., padalinus Žemaitijos seniūniją į dvi dalis. 1775 m. panaikinta, jos vietoje sudaryta Šiaulių reparticija. Atkurta 1791 m., kuomet Abiejų Tautų Respublikos konstitucija paskelbė, kad Žemaičių seniūnija padalinama į tris reparticijas – Raseinių, Šiaulių ir Telšių. Iki 1795 m. priklausė LDK Žemaitijos seniūnijai.
Kota
Išlikusi miesto gynybinė siena, Bara Mahalio ir Umed Bhavano (XVIII a. antra pusė) karališkieji rūmai, musulmonų kapai (XVI–XIX a.), Čambalio sodas. Netoliese prasideda Daraho nacionalinis parkas (įsteigtas 2004 m.)
Telšių apskrities istorija
Žemaitijos seniūnijoje
1791 m. įkurtam administraciniam vienetui priskirta 11 senųjų (mažųjų) Žemaitijos pavietų (valsčių): Telšių pavietas, Viešvėnų pavietas, Patumšių pavietas, Platelių pavietas, Gandingos pavietas, Medingėnų pavietas, Žarėnų pavietas, Tverų pavietas, Šauduvos pavietas, Palangos pavietas.
Kota
thumb|left|240px|Karališkųjų rūmų sodai thumb|left|240px|Umed Bhavano rūmai
Telšių apskrities istorija
Žemaitijos seniūnijoje
Telšiai tapo šios teritorijos, dar vadintos žeme, administraciniu centru. Buvo įkurtos raštinės, jungtinis žemės teismas, kuris apjungė žemės, pilies ir pakamario teismų funkcijas. Įkurtas savivaldos organas – Civilinė karinė pavieto komisija, kuri turėjo rūpintis žemės ūkiu, amatais, prekyba, mokyklomis, socialine globa, vykdyti centrinių valdžios institucijų nurodymus, tvarkyti šaukimus į armiją, karinių dalinių, dislokuotų paviete, aprūpinimą, rinko žemės ribų komisarus.
Rusijos imperijoje
1795 m. žlugus Lietuvos-Lenkijos valstybei Telšių apskritis tapo carinės Rusijos administracinio aparato grandimi. Lenkiškas apskrities pavadinimas powiat buvo pakeistas rusišku ujezd. Pagal Rusijos įvestą administracinį-teritorinį suskirstymą Telšių apskritis 1795–1797 m. ir 1801–1843 m. priklausė Vilniaus gubernijai (1797–1801 m. Lietuvos gubernijai), o nuo 1843 m. naujai sudarytai Kauno gubernijai. Šis administracinis suskirstymas nepakito iki 1915 m., tik 1819 m. nuo Vilniaus gubernijos Telšių apskrities buvo atskirta ir Kuršo gubernijai atiduota Palanga su apylinkėmis.
Dėdeliškių ežeras
Dėdeliškių ežeras – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, 3 km į šiaurę nuo Lentvario. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,14 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 110,9 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję, apaugę medžiais ir krūmais – ežerą supa Dirkliškių miškas. Šiaurės vakaruose išteka upelis link Krausliuko ežero (Moluvenės upelio baseinas).
Kota
Istorija
Kota įkurta XIII a., priklausė Hadų radžputų klanui. Nuo 1625 m. Kota tapo kunigaikštystės sostine. XVII a. kariavo su Džaipuro kunigaikštyste. Nuo 1818 m. priklausė Didžiosios Britanijos imperijai.
Telšių apskrities istorija
XX amžius
1915 m. Lietuvą užėmė Vokietijos kariuomenė. Vokiečių okupacinė valdžia įvedė savo administracinį Lietuvos suskirstymą. Lietuvos teritorija buvo padalinta į 44 apskritis. Telšių apskritis 1915–1918 m. įėjo į Oberosto Lietuvos sritį. Apskrities teritorija sumažėjo, kadangi buvusioje Telšių apskrities teritorijoje buvo įsteigtos savarankiškos Kretingos ir Sedos apskritys.
1918 m. atkūrus Lietuvos valstybę, gruodžio 17 d. Vidaus reikalų ministras išleido aplinkraštį, kuriuo buvo atkurtos apskričių viršininkų institucijos. 1919 m. liepos 1 d. įstatymu nustatytos 20 tuometinių apskričių ribos. Telšių apskrities Tryškių valsčius prijungtas prie Šiaulių apskrities. 1940 m. Lietuvą okupavus sovietinei kariuomenei įvykdyta ir administracinė reforma, bet apskritys išliko.
1941–1944 m. apskritis įėjo į Ostlando Lietuvos generalinės srities Šiaulių krašto apygardą. 1947 m. Plungė ir 3 valčiai perduoti naujai Plungės apskričiai. 1950 m. birželio 20 d. apskritis pertvarkyta į Telšių rajoną (32 apylinkės), dalis teritorijos perduota Rietavo rajonui (3 apylinkės), Užvenčio rajonui (8 apylinkės) ir Varnių rajonui (15 apylinkių).
Telšių apskritis atkurta 1994 m. liepos 19 d.
(išsamiau) || 2601 || 80.452 || 9 valsčiai: Alsėdžių valsčius, Luokės valsčius, Nevarėnų valsčius, Plungės valsčius, Rietavo valsčius, Telšių valsčius, Tverų valsčius, Varnių valsčius, Žarėnų valsčius, Žemaičių Kalvarijos valsčius ||
Valsčiai
Apskrities valsčiai 1919–1950 metais:
Blošnikai
Blošnikai – viensėdis šiaurės Baltarusijoje, 7 km į pietus nuo Jaznos.
Tehvandi tramplinas
Tehvandi tramplinas  – šuolių su slidėmis kompleksas Otepėje, Estijoje. Didžiausias šuolių su slidėmis tramplinas Baltijos šalyse.
Istorija
1968 m. sausio 14 d. kompleksas atidarytas. 2013 m. estų šuolininkas Siim-Tanel Sammelselg pasiekė šio tramplino rekordą – 102 metrai.
2011 m. komplekse vyko pasaulio jaunimo slidžių sporto čempionatas.
Enė
Enė – 2014 m. JAV sukurta muzikinė komiška drama, nominuota Auksiniam gaubliui.
Turinys
Enė – maža mergaitė, gyvenanti pas nemalonaus būdo Koliną Hanigan kartu su dar keliomis mergaitėmis, tačiau neprarandanti vilties vieną dieną rasti savo tikruosius tėvus. Vieną dieną ji vos nepatenka po automobilio ratais, tačiau paskutinę akimirką ją išgelbsti Viljamas Staksas – savimi patenkintas verslininkas, kandidatuojantis į Niujorko mero pareigas. Kadangi mergaitės išgelbėjimą vaizdo kamera užfiksavo praeiviai ir įkėlė į internetą, Stakso populiarumas pradeda augti, nors visai neseniai jis beviltiškai atsiliko nuo rinkimų favorito. Manydamas, kad tai gali išgelbėti visą kampaniją, Staksas pasiima mergaitę pas save...
Paknituvis (Bagužiai)
Paknituvis – viensėdis Kelmės rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Vaiguvos, prie Bagužių.
Beveidė
Turinys
Daktarą Frenką Flamandą automobilių aikštelėje užpuolė nepatenkinta klientė ir mėgino aplieti jį rūgštimi, tačiau šį spėja apsaugoti sesuo Ingrida. Merginos veidas neatpažįstamai subjaurojamas ir brolis nusprendžia bet kokia kaina jai padėti. Tam reikia atlikti veido persodinimo operaciją ir Frenkas, padedamas asistentės Natali, pradeda ieškoti tinkamos kandidatės bei chirurgo, galinčio atlikti tokią operaciją. Juo tampa buvęs nacių gydytojas, karo metais atlikęs panašią operaciją ir neprieštaraujantis viską pakartoti.
Natali įvilioja į kliniką vieną merginą, galinčia būti veido donore, tačiau ši įnirtingai priešinasi ir galiausiai nužudoma. Antroji mergina atsiduria ant operacinio stalo, tačiau operacija nepavyksta ir ši taip pat miršta. Natali ir Frenkas išsiruošia į naktinį klubą ieškoti trečiosios aukos...
1956 m. AFC Azijos taurė
'''1956 m. AFC Azijos taurė''' – pirmasis AFC Azijos taurės turnyras, 1956 m. rugsėjo 1–15 d. vykęs tuometėje britų kolonijoje Honkonge. Turnyre dalyvavo 4 komandos, kurios varžėsi grupės turnyre. Pirmaisiais čempionais tapo pietų korėjiečiai.
Stadionai
Čempionato varžybos vyko 1 Honkongo stadione.
Atranka
Atrankoje į čempionatą varžėsi 7 AFC narės, dar keletas rinktinių pasitraukė prieš atranką.
Pakojai
Pakojai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Velykių.
Cvecina
Cvecina – agromiestelis šiaurės Baltarusijoje, 9 km į pietus nuo Dysnos miesto.
Istorija
XIX a. minima kaip miestelis ir dvaras Dysnos apskrityje, buvo seniūnijos centras Jaznos valsčiuje.
Sosenka
Sosenka vadinami vietovardžiai:
Degusys
left|120px
Degusys – ežerėlis Lietuvoje, Trakų rajone, 3,5 km į pietus nuo Aukštadvario. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,14 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 125,9 m. Krantai neaukšti, šiaurėje apaugę medžiais ir krūmais. Aplinkui plyti pievos, auga medžiai. Ežerėlis gausiai užžėlęs vandens augalija, užankantis. Šalia įsikūręs Totoriškių kaimas. Ežeras nenutekantis, priklauso Verknės intako Strūzdos baseinui.
Bodedern FC
Bodedern FC – Velso futbolo klubas iš Bodederno kaimo, esančio Anglesio saloje.
Istorija
Įkurtas 1946 m. Yra žaidę Cymru Alliance lygoje, tačiau neįsitvirtino.
Alessandro Florenzi
Futbolininko karjera
Karjerą pradėjo 2011 m. AS Roma klube, prieš tai 10 metų priklausęs šios komandos jaunimo akademijai.
2011 m. vasarą nuomos pagrindais paskolintas Serie B klubui FC Crotone. Jame žaidėjas liko ir antram sezonui. Sugrįžęs į AS Roma žaidėjas debiutavo Serie A 2012-2013 m. sezone.
2020 m. pradžioje buvo paskolintas pusei metų Ispanijos Valencia CF klubui.
Gap Queens Park FC
Gap Queens Park – Velso futbolo klubas iš Reksamo. Nemaišyti su 2013 m. įkurtu FC Queens Park klubu arba škotų Queens Park FC.
Alessandro Florenzi
Futbolininko karjera
2020 m. rugsėjo 11 d. futbolininkas iki 2021 m. vasaros buvo paskolintas Paris Saint-Germain FC klubui.
Gap Queens Park FC
Istorija
Klubas įkurtas 1988 m. Queens Park F.C. pavadinimu. 2007 m. tapo Gap Queens Park FC.
Išformuotas 2008 m.
Sezonai
Šaltiniai:
Delavero įlanka
thumb|250px|Delavero įlanka žemėlapyje
Delavero įlanka  – Atlanto vandenyno įlanka ties šiaurės rytiniais Jungtinių Amerikos Valstijų (Naujojo Džersio ir Delavero valst.) krantais; faktiškai Delavero upės estuarija. Ilgis 84 km, plotis ties žiotimis 19 km, vidurinėje dalyje ~40 km. Didžiausias gylis – 12 metrų. Užšąla tik šaltomis žiemomis.
Įlankos dugnu pravestas 11,8 m gylio kanalas, leidžiantis laivams įplaukti į Česapyko įlanką ir Delavero upę. Ties pastarosios žiotimis įsikūręs Vilmingtono uostas. Vystoma žvejyba, austrių auginimas.
Dembinos ežeras
Dembinos ežeras arba Dambinos ežeras – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, 6,5 km į vakarus nuo Onuškio, Gėjaus telmologiniame draustinyje. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,14 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 138,1 m. Krantai aukšti, tik pietinis krantas žemesnis. Ežerą supa Jurgionių miškas. Kiek atokiau įsikūręs Dembinos kaimas. Ežeras nenutekantis, priklauso Dusmenos upės baseinui.
Al-Fotuwa SC
„Al-Fotuva Sports Club“  – Sirijos futbolo klubas iš Deir ez Zoro.
Namų rungtynes žaidžia Deir ez Zoro miesto savivaldybės stadione, talpinančiame 13 tūkst. žiūrovų.
Istorija
Klubas įkurtas 1950 m. Rungtyniavo Premjer lygoje. Futbolo komanda tris kartus tapo šalies čempionais. Iškovojo šalies futbolo taurę keturis kartus.
2022–2023 m. rungtyniavo Premier lygoje ir tapo čempionais.
Demerdži Jaila
thumb|245px|Demerdži Jaila Demerdži Jaila  – vienas iš kalnų masyvų, esančių Krymo kalnuose. Yra Pagrindiniame kalnagūbryje, Aluštos rajone. Aukščiausia vieta – dviviršūnis Demerdži kalnas (pietinė – 1239 m, šiaurinė – 1356 m). Kalnuose daug uolų, vėjo ir vandens erozijos darinių. Vakariniame šlaite yra po 1894 m. nuošliaužos pasilikusi konglomerato sąvarta. Kraštovaizdžio draustinis.
Kalnų pavadinimas totorių kalba reiškia „kalvio kalnai“.
Pakonys
Pakonys – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Sudervės, patenka į Rastinėnų sodų masyvą.
Punelė
Punelė – upė Lietuvoje, Alytaus rajone; Nemuno dešinysis intakas. Prasideda laukuose tarp Bazorų sodų ir Padvariškių kaimo. Teka į šiaurę, žemupyje – į vakarus ir šiaurės vakarus. Įteka į Nemuną 343,5 km nuo jo žiočių, Punioje, Punios piliakalnio papėdėje.
Intakai: Aklina, Ežerėlio upelis, Bagdonupis (dešinieji), Karvelninkas (kairysis).
Scott Hall
Scott Oliver Hall (1958 m. spalio 20 d. – 2022 m. kovo 14 d.), dar žinomas kaip Razor Ramon – amerikiečių profesionalus imtynininkas, žinomas dėl savo veiklos „World Wrestling Federation“ (WWF, dabar WWE) ir „World Championship Wrestling“ (WCW).
Punelė
Upelio vaga labai vingiuota, slėnis vietomis pelkėtas, apaugęs šlapiais miškeliais. Aukštupio vaga daug kur ištiesinta. Žemupys patenka į Nemuno kilpų regioninį parką. Prie Punelės įsikūrusios gyvenvietės: Taučionys, Adamonys, Gemaitiškės, Kružiūnai, Paliepiai, Karvelninkai, Punia. Prie upelio stūkso Bazorų piliakalnis, Kružiūnų piliakalnis ir Punios piliakalnis.
Laikoma, kad upelio vardas kilęs iš miestelio pavadinimo Punia.
Scott Hall
Karjera
Scott karjerą pradėjo 1984 m., o 1992 m. gegužę, pasirašęs sutartį su WWF, išpopuliarėjo ir pasivadino Razor Ramon. Būdamas kompanijoje jis keturis kartus laimėjo WWF tarpžemyninį čempiono titulą. 1996 m. gegužę jis pasitraukė iš kompanijos ir vėliau perėjo į WCW, kur kartu su Hulk Hogan ir Kevin Nash tapo vienu iš „New World Order“ (nWo) kolektyvo įkūrėjų. Šioje kompanijoje jis tapo dukart WCW Jungtinių Valstijų sunkiasvorių čempionu, kartą WCW pasaulio televizijos čempionu ir devynis kartus WCW pasaulio komandinių kovų čempionu. 2000 m. vasarį jis paliko WCW, o 2002 m. trumpam grįžo į WWF (vėliau pervadintą WWE). Likusią karjeros dalį jis praleido dirbdamas įvairiose organizacijose, pavyzdžiui, „Extreme Championship Wrestling“ (ECW), „New Japan Pro-Wrestling“ (NJPW) ir „Total Nonstop Action Wrestling“ (TNA).
Nors jis niekada nelaimėjo pasaulio čempiono titulo pagrindinėse kompanijose, Hall vis dėlto buvo dukart pasaulio čempionas, nes jam priklausė WWC universalusis sunkiasvorių čempiono titulas ir USWA suvienytas pasaulio sunkiasvorio čempiono titulas. 2014 m. jis buvo įtrauktas į „WWE Hall of Fame“ kaip pavienis varžovas, o 2020 m. – kaip nWo narys.
Peyton Watson
Peitonas Taileris Vatsonas (, g. ) – JAV krepšininkas, žaidžiantis NBA lygoje besivaržančioje Denverio „Nuggets“ komandoje. Jis žaidė koledžo krepšinį „UCLA Bruins“ komandoje.
P. Vatsoną 2022 m. NBA naujokų biržoje 30-uoju šaukimu pasirinko Oklahoma Sičio „Thunder“. Tada jis buvo išmainytas į Denverio „Nuggets“ kartu su dviem būsimais antrojo rato šaukimais į JaMychal Green ir 2027 m. pirmojo rato šaukimą.
Sosenka (Vileika)
Sosenka – kaimas šiaurės Baltarusijoje, 5 km į rytus nuo Rabunės.
Istorija
XIX a. minima kaip miestelis Dysnos apskrityje, Rabunės valsčiaus Arpos seniūnijoje.
Namtokhlongkeo nacionalinis parkas
Namtokhlongkeo nacionalinis parkas  – nacionalinis parkas rytų Tailande, Trato provincijoje. Parkas įkurtas 2000 m. spalio 30 d.
Vieta
Parkas užima 200,00 km², apima Khaosamingo (Khao Saming) apylinkes, 50 km į šiaurę nuo provincijos centro Trato, Kambodžos pasienyje.
Flora ir fauna
Parke gyvena: Indokininis tigras, Himalajinis lokys, Indinis zambaras, Indijos muntjakas, palminis musangas, Malajinė civeta, šernas, Javinis elniukas, laibaliemenės beždžionės, baltarankis gibonas, ausytasis skujuotis ir kt., sutinkama daug paukščių.
Rumunijos futbolo varžybos 2022–2023 m.
Rumunijos futbolo varžybos 2022–2023 m.
Pereinamosios rungtynės
13 ir 14 vietas užėmusios Liga I ekipos dėl išlikimo kovojo su Liga II atstovais.
Pakorbūdžiai
Pakorbūdžiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Girėnų, prie kelio.
Pakalniškių akmuo
miniatiūra|250px|right|Šalia akmens – ąžuolas, kryžiai Pakalniškių akmuo – geologinis gamtos paveldo objektas, esantis Pakalniškių kaime (Pagojukų sen.), Raseinių rajone. Paskelbtas valstybės saugomu objektu 1984 m. gruodžio 24 d.
Pakalniškių akmuo – kaimo ganyklose, netoli švedkapių, melioratorių iškastas rusvas 4x2,5x2,2 m dydžio riedulys. Aptvertame plote šalia akmens išlikęs antkapinio paminklo su kryželiu fragmentas, senas medinis kryžius, keroja ąžuolas. 1964 m. jis paskelbtas geologiniu gamtos paminklu, 1985 m. priskirtas prie rajoninės reikšmės paminklų.
Aleksandras Gomelskis
Aleksandras Gomelskis (1928 m. sausio 18 d. Kronštate – 2005 m. rugpjūčio 16 d. Maskvoje) – Tarybų Sąjungos krepšinio treneris.
Biografija
Būdamas studentas, 1945–1953 m. A. Gomelskis žaidė gynėju tuometinio Leningrado krepšinio komandose SKIF (1945–1948 m.) ir SKA (1949–1953 m.). Dirbti treneriu pradėjo 1949 m. Leningrado „Spartak“ moterų komandoje. 1953 m. tapo Rygos ASK komandos treneriu, su ja penkiskart laimėjo Tarybų Sąjungos čempionatą, pelnė tris Europos taures (1957–1959 m.). 1966 m. paskirtas Maskvos CSKA vyriausiuoju treneriu. Su Maskvos CSKA A. Gomelskis 1971 m. iškovojo Europos čempionų taurę, daugiau nei 10 kartų laimėjo Tarybų Sąjungos pirmenybes.
TSRS rinktinę A. Gomelskis treniravo 1962–1970 ir 1976–1988 m. Per tą laiką rinktinė šešis kartus tapo Europos čempione, 1967 ir 1982 m. pasaulio čempione, o 1988 m. Seulo olimpinėse žaidynėse laimėjo auksą. Po to A. Gomelskis kurį laiką dirbo Ispanijoje ir Prancūzijoje: treniravo Tenerifės ir Limožo CSP klubus. Subyrėjus Tarybų Sąjungai, 1991–1992 m. vadovavo Rusijos krepšinio federacijai.
1982 m. A. Gomelskiui suteiktas Lietuvos TSR nusipelniusio trenerio vardas. 1995 m. A. Gomelskis pristatytas Krepšinio šlovės muziejuje, 1998 m. apdovanotas Olimpiniu šlovės ordinu.
Nuo 1997 m. iki mirties A. Gomelskis užėmė Maskvos CSKA klubo prezidento postą.
2003 m. vasario 5 d. A. Gomelskiui suteikta Lietuvos pilietybė.
Mirė 2005 m. rugpjūčio 16 d. nuo leukemijos, kuria sirgo nuo 1998 m.
Asmeninis gyvenimas
Brolis Jevgenijus (g. 1938 m.) – taip pat krepšinio treneris.
A. Gomelskio pirmoji žmona – buvusi krepšininkė Olga, su ja susilaukė sūnų Vladimiro ir Aleksandro. Su antrąja žmona Lilija, dirbusia stiuardese, susilaukė Kirilo. Būdamas 69-erių, su trečiąja žmona krepšininke Tatjana, kuri buvo jaunesnė 41 metais, susilaukė sūnaus Vitalijaus.
Didysis Padubysio miško ąžuolas
miniatiūra|180px|right|Didysis Padubysio miško ąžuolas
Ąžuolas galiūnas auga Padubysio miško pirmame kvartale. Nuorodomis nepažymėtas. Pasiekiamas iš kelio ties Dubysos slėniu pasukus į pietus pagal nuorodą „Bulavėnai 5 km“. Pavažiavus žvyrkeliu apie 0,5 km, toliau apie 0,3 km eiti į kairę per lauką iki miško masyvo kampo. Medis auga nedidelėje proskynoje tankiame miške, apie 100 m nuo lauko pakraščio. Prie ąžuolo išlikęs buvusio informacinio stendo geležinis strypas.
Wolfgang Rihm
Volfgangas Michaelis Rihmas (1952 m. kovo 13 d. Karlsrūjė, Vokietija) – vokiečių kompozitorius, muzikologas, pedagogas, eseistas.
Biografija
Volfgangas Michaelis Rihmas gimė 1952 m. kovo 13 d. Karlsrūėje, Vokietijos pietuose. Ankstyvoje jaunystėje susipažinęs su tapyba, literatūra bei muzika, 1963 m. pradėjo komponuoti. Muzikos teorijos bei kompozicijos studijas baigė „Hochschule für Musik Karlsruhe“ pas Eugeną Wernerį Velte (1972), Likus dvejiems metams iki ankstyvojo savo kūrinio „Morphonie“ premjeros 1974 m. Donaueschingeno festivalyje, po kurio jis tapo žymus Europos naujosios muzikos scenos veikėjas. 1973–1976 Freiburgo aukštojoje muzikos mokykloje studijavo muzikologiją ir kompoziciją pas Klausą Huberį Freiburge (Breisgau). [4] Kiti mokytojai buvo Wolfgangas Fortneris ir Humphrey Searleas. [5] Aštuntojo dešimtmečio pabaigoje ir devintojo dešimtmečio pradžioje jo vardas buvo susijęs su judėjimu, pavadinimu Naujasis paprastumas. [6] 1978 m. Jis tapo Darmštato mokyklos dėstytoju. [7] Nuo 1982 m. yra Vokietijos kompozitorių sąjungos narys. Aktyviai dalyvauja įvairių šiuolaikinės muzikos organizacijų veikloje. Nuo 1985 m. Rihmas yra Hochschule für Musik Karlsruhe kompozicijos profesorius. [4] Jo darbai vis dar skleidžia ekspresionistines užuomazgas, nors Luigi Nono, Helmuto Lachenmanno ir Mortono Feldmano įtaka, be kita ko, padarė didelį poveikį jo stiliui.
Kūryba
Ankstyvieji W. M. Rihmo darbai: šiuolaikinių metodų derinimas su emociniu Mahlerio nepastovumu ir ankstyvuoju Schoenbergo ekspresionizmo laikotarpiu, daugelio buvo laikomi sukilimu prieš avangardinę Boulezo, Stockhauseno kartą (su kuria jis studijavo 1972–73) Nuo 8-ojo dešimtmečio pabaigos kompozitorius siejamas su „Naujojo paprastumo“ judėjimu. Nuo 1990 m. V. Rihmas siekia šių dviejų pozicijų sintezės. Kompozitoriaus stiliaus formavimąsi taip pat paveikė Luidžio Nono, Helmuto Lachenmano ir Mortono Feldmano kūryba.
Jo muzikinė kūryba aprėmia daugiau nei 500 kūrinių. [1] 2012 m. „The Guardian“ rašė: „Rihmo kūryba - tai didžiulė išdava nuostabi stilių ir garsų įvairovė“. [2]
Kita svarbi kūrinių dalis apima trylika styginių kvartetų, operas „Die Hamletmaschine“ (1983–1986, tekstas H. Müllerio) ir „Die Eroberung von Mexico“ (1987–1991, remiantis Antonino Artaud tekstais), daugiau nei dvidešimt dainų ciklų, oratorija „Deus Passus“ (1999–2000 užsakė „Internationale Bachakademie Stuttgart“), kamerinio orkestro kūrinys „Jagden und Formen“ (1995–2001), daugiau nei trisdešimt koncertų ir susijusių orkestrinių kūrinių serija, pavadinta Vers une simfonija ir kt.
Pakviestas Walterio Finko, jis buvo penktasis kompozitorius, rodomas 1995 m. kasmetiniame Rheingau muzikos festivalyje „Komponistenporträt“, dviejose kamerinės muzikos programose, taip pat Roberto Schumanno programoje, kuriuose skambėjo Rihmo „Fremde Szene I“ fortepijoniniam trio, „Vier Lieder“. Paulo Celano, „Klavierstück 7“, „Klavierstück 6“, „Das Rot“, šešios dainos Karolinos von Günderrode eilėraščiais, „Antlitz“ smuikui ir fortepijonui bei „Fremde Szene III“.
Nuo 1970 metų Rihmas dalyvavo tarptautiniuose Darmštato naujosios muzikos vasaros kursuose, nuo 1978 juose dėstė.
1998 m. Jam suteiktas Berlyno universiteto garbės daktaro laipsnis. [10]
2003 m. Jam buvo įteikta Ernsto von Siemenso muzikos premija. [11]
2010 m. Kovo mėn. BBC simfoninis orkestras pristatė Rihmo muziką per vieną iš jų „total immersion“ sesijų Barbican centre Londone. Šios sesijos įrašai buvo naudojami trims „Klausyk ir dabar“ programoms „BBC Radio 3“, skirtoms jo kūrybai. [12] 2010 m. Liepos 27 d. Rihmo naujausios operos „Dionysos“, paremtos Nietzsche vėlyvojo eilėraščių ciklo „Dionizas-Ditirambas“, pasaulinė premjera Zalcburgo festivalyje, diriguojama Ingo Metzmacherio. [13] [14] Šis spektaklis žurnale „Opernwelt“ buvo išrinktas geriausia 2010 m. pasauline premjera. [15]
Lietuvoje
vokietis dedikavo prancūzų violončelės virtuozei S. Vyder-Aterton.
Pakovarniškės
Pakovarniškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 8 km nuo Rudaminos.
Dergionių ežeras
Dergionių ežeras – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, 9 km į šiaurės vakarus nuo Rūdiškių. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,41 km, plotis – iki 0,17 km. Altitudė 161,7 m. Krantai daugiausia aukštoki, tik pietinis krantas žemas ir plačiai užpelkėjęs. Aplinkui plyti dirbami laukai. Šalia įsikūrę Ismonių ir Dergionių kaimai. Ežeras nenutekantis, priklauso Strėvos upės baseinui.
Lietuvos sporto muziejus
miniatiūra|Buveinė
Pakrauglė
Pakrauglė – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 5 km nuo Nemenčinės.
Lietuvos sporto muziejus
Lietuvos sporto muziejus – Lietuvos muziejus, mokslinė švietimo įstaiga Kaune, Muziejaus g. 7, 9, kaupianti, tirianti, populiarinanti Lietuvos bei lietuvių išeivių kūno kultūros ir sporto vertybes.
Istorija
thumb|left|120 px|[[Valdas Adamkus|Valdo Adamkaus įrašas svečių knygoje, 1991 m.]] Idėja įkurti Sporto muziejų kilo dar tarpukario Lietuvoje. Apie tokio muziejaus steigimo būtinybę 1934 m. rašė žurnalas „Kūno kultūra ir sveikata“. Tačiau 1940 m., prasidėjus sovietinei, o vėliau ir nacių okupacijai, šio sumanymo įgyvendinti nespėta. Eksponatai sporto tematika daugiausia buvo kaupiami kituose muziejuose, asmeninėse kolekcijose. 1982 m. balandžio 21 d. LTSR kultūros ministerija įpareigojo tris respublikinio pavaldumo muziejus – Kauno valstybinį istorijos (dab. Vytauto Didžiojo karo muziejus), Šiaulių „Aušros“ ir buvusį LTSR revoliucijos – rinkti ir kaupti sporto istorijos eksponatus. Prie eksponatų rinkimo, parodų rengimo ir sporto idėjų propagavimo daugiausiai prisidėjo Kauno valstybinis istorijos muziejus.
1988 m. gruodžį Kauno sporto halėje per Lietuvos sporto veteranų 3-ąjį sąskrydį dukart olimpinis čempionas Gintautas Umaras muziejaus atstovams įteikė odoje surašytą Lietuvos sporto įvykių metraštį.
Vytauto Didžiojo karo muziejaus įsteigtas sporto skyrius 2006 m. sausio 1 d. tapo savarankišku muziejumi. Taip pat buvo atidaryta ir Lietuvos cirko istorijos ekspozicija. 2006 m. muziejaus fonduose buvo daugiau kaip 20 000 eksponatų, tarp jų dokumentai (pvz., Kūno kultūros rūmų metrika), asmeniniai įžymių sportininkų daiktai, sporto įrankiai, svarbiausiose varžybose laimėti prizai. Nuolat eksponuojama daugiau kaip 800 eksponatų, kurie supažindina su Lietuvos sporto istorija, pagrindinėmis sporto šakomis. Muziejaus steigimo iniciatoriai: Arvydas Jakštas, Juozapas Jurevičius, Pranas Majauskas, Algirdas Morkūnas, Jonas Ramanauskas, Edmundas Volungevičius.
Ekspozicija
thumb|right|240px|Įrengta požeminė patalpa ekspozicijoms Muziejaus ekspozicija išsidėsčiusi dviejuose pastatuose, kurių patalpų renovacijai negailėjo laiko ir lėšų savanoriai entuziastai. Užima apie 210 m² plotą, numatoma plėstis. Ekspozicija supažindina su Lietuvos sporto istorija nuo ištakų iki šių dienų, pagrindinėmis sporto šakomis. Daugiausia vietos skiriama populiariausiai Lietuvoje sporto šakai – krepšiniui. Eksponuojama legendinė 1986 m. „Žalgirio“ krepšinio komandos iškovota tarpžemyninė Džonso taurė, krepšininkų Modesto Paulausko, Arvydo Sabonio asmeniniai daiktai. Gausu ekspozicijoje įvairių daiktų, susijusių ir su kitų sporto šakų istorija: futbolo, rankinio, irklavimo, lengvosios atletikos ir kt.. Pasakojama apie lietuvių sportininkų gyvenimą išeivijoje ir tremtyje, lietuvių sporto laimėjimus, pasiektus gyvenant emigracijoje.