cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kosovo istorija
Kitų imperijų sudėtyje
miniatiūra|XIV a. stačiatikių [[Levišo Dievo Motinos cerkvė Prizrene]] Svarbiausios slavų gentys, gyvenusios Kosovo teritorijoje buvo berezitai ir moravianai. Kadangi jos savo valstybinių darinių nesukūrė, Bizantija nominaliai laikė šias teritorijas savomis, nors jų nekontroliavo. Pirmoji viduramžių valstybė užvaldžiusi Kosovo teritoriją buvo Bulgarija, kuri, valdant chanui Presianui, 839 m. prisijungė Kosovą kaip tolimą vakarų provinciją. Po Bulgarijos krikšto 864 m. šalyje ėmė plisti Krikščionybė, buvo statomos cerkvės ir vienuolynai.
Po 150 metų trukusio Bulgarijos valdymo, 1018 m. kontrolę šalyje vėl įgijo Bizantijos imperija, kuri priskyrė šią teritoriją Bulgarijos temai. Bizantijos viešpatavimas truko dar 160 metų, valdant Dukų ir Komninų dinastijoms.
XII a. silpstant Bizantijai, augo kita regionė galia - Serbija. Serbijos didysis kunigaikštis Stefanas Nemanja 1180 m. paėmė valdžią Duklioje ir pirmą kartą Serbijos teritorijas išplėtė į pietus, Bizantijos sąskaita, tokiu būdu gaudamas Kosovo teritoriją. Jo paveldėtojas Stefanas Prvovenčanas 1217 m. titulavosi pirmuoju Serbijos karaliumi. Kosovo teritorija buvo tokia svarbi, kad nuo 1300 m. didžiausias Kosovo miestas Prizrenas tarnavo kaip Serbijos sostinė ir su protarpiais išbuvo sostine iki pat 1371 m.
Taigi, nuo XII a. pab. Kosovas pateko į Serbijos sudėtį ir buvo Serbijos dalis. Valdant Nemaničių dinastijai, buvo pastatyta dauguma Serbijos ortodoksų bažnyčių ir vienuolynų. Vienuolynams tekdavo dideli dvarai vakarų Kosove (Metohijoje). Didingiausios Kosovo bažnyčios – Pečo patriarchatas, Gračanicos bažnyčia ir Visoki Dečani vienuolynas netoli Dečani – visos buvo prižiūrimos. Kosovas svarbus ekonomiškai, nes dabartinė Kosovo sostinė Priština buvo pagrindinis prekybos kelias tarp Adrijos jūros uostų. Novo Brdo klestėjo kalnakasybos pramonė kaip ir Janjeve, kuriame telkėsi emigrantų bendruomenės ir Ragūzos pirkliai.
Etninę populiaciją Kosove tuo metu sudarė serbai, albanai ir valakai, mažesnė dalis graikų, armėnų, saksų ir bulgarų. Dauguma metraščiuose pateiktų vietovardžių slaviški, o ne albaniški, tai rodo, vyravusią serbų daugumą. Šį faktą įrodo ir turkų kadastro mokesčių popierius (defteris) rastas 1455 m., kuriame gyventojai surašyti pagal religiją ir kalbą ir jame – serbų dauguma. Tiesa, etninė tapatybė nuo viduramžių Europoje sparčiai kito, to meto žmonės netapatindavo savęs su vienintele etnine kilme.
Brankovičių žemė
thumb|200px|Serbijos, Juodkalnijos ir Makedonijos teritorijos XIV a. I pusėje. Kosovo teritorija buvo kontroliuojama Brankovičių dinastijos
Tas laikas sutapo su Osmanų ekspansija. Osmanai pasinaudojo Serbijos silpnumu ir įsiveržė į šalį. Pirmas mūšis vyko Kosovo lauke 1389 m., birželio 28 d., kai valdantis Serbijos princas Lazaras Hrebeljanovičius sušaukė krikščionių karių koaliciją, sudarytą iš serbų, Bosnijos serbų, vengrų ir saksų karių. Sultonas Muradas I irgi sudarė karių ir kaimyninių šalių savanorių armiją. Trūksta tikslių duomenų apie kariuomenių dydį, tačiau manoma, kad osmanai gerokai pranoko krikščionių armiją kiekiu. Serbai mūšį pralaimėjo, Lazaras paimtas belaisviu, o Muradą I nužudė Miloš Obilič. Pirmas Kosovo mūšis nulėmė serbų priešinimosi istoriją ir tapo nacionaliniu heroizmo ir kovos prieš visas kliūtis simboliu. Nors įvykis mitologizuojamas, kaip didysis serbų sutriuškinimas, tuo metu nuomonė pasidalijo į manančius, kad serbai pralaimėjo ir manančius, kad serbai laimėjo. Serbijos despotatas išlaikė nepriklausomybę ir Kosovo kontrolę iki 1455 m.
Antras mūšis vyko 1448 m. spalio mėn. tarp vengrų vadovaujamų Jano Hunjadžio ir osmanų pajėgų vadovaujamų Murado II. Pastebimai ilgesnė nei pirmoji kova, kurios pajėgos buvo dvigubai didesnės už pirmojo mūšio kariuomenes, pasibaigė vengrų pralaimėjimu. Nors mūšio pralaimėjimas nuvylė tuos, kurie priešinosi osmanų invazijai į Europą, tai nebuvo visiškas sutriuškinimas. Hunyadi pergalingai atlaikė osmanų veržimąsi į Vengrijos karalystę. Skandebergui taip pat sekėsi tėvynėje Albanijoje iki jo mirties 1468 m. Abu vadovai žymūs (kaip ir valakų lyderis Vladas III Drakula) tuo, kad priešindamiesi suteikė Austrijai ir Italijai daugiau laiko pasiruošti osmanų invazijai.
Osmanų imperijoje (1455–1912 m.)
miniatiūra|thumb|XVII a. [[Prizreno Sinano Pašos mečetė]] Osmanai į kraštą atnešė islamą ir įkūrė Kosovo sandžaką, kaip vieną iš osmanų teritorinių vienetų. Osmanų valdžia laikėsi apie 500 metų, per kuriuos osmanai buvo vienintelė galinga jėga regione. Dauguma slavų priėmė islamą ir tarnavo osmanams. Laikinai Kosovas buvo atitekęs austrams 1683–1699 m. kare, kur jiems padėjo serbai, bet jie pralaimėjo. 1690 m., serbų Pečo patriarchas Arsenijus III 37 tūkst. Kosovo šeimų padėjo emigruoti, kad jie išvengtų osmanų priespaudos. Patriarcho paklausė dauguma serbų. Dėl osmanų priespaudos, kitos ortodoksų migracijos iš Kosovo tęsėsi per XVIII a. Pažymėtina, kad dauguma albanų priėmė islamą, ir tik nedidelė dalis serbų padarė tą patį.
1766 m., osmanai panaikino Pečo patriarchatą, o Kosovo krikščionių įtaka buvo gerokai sumažinta. Iki tol galiojusios privilegijos panaikintos, ir krikščionių bendruomenė turėjo kęsti imperijos pralaimimus karus ir jų išlaidas, dėl kurių netgi buvo kaltinami.
Nerijus Radžius
Nerijus Radžius (g. 1976 m. rugpjūčio 27 d.) – Lietuvos futbolininkas, žaidžiantis gynėjo pozicijoje.
Kosovo istorija
Osmanų imperijoje (1455–1912 m.)
Šiandienos provincijos teritoriją šimtmečius valdė osmanai. Per tą laiką keletas administracinių rajonų (vadinamų sandžakais), vadovaujamų sandžakbėjų (verčiamas kaip „rajono ponas“) į savo žemes buvo įtraukę Kosovo dalis. Nepaisant musulmonų griežtos tvarkos, daug krikščionių liko ten gyventi ir netgi pralobo. Islamizacijos procesas prasidėjo iškart po užkariavimo, bet užtruko gan ilgai – beveik amžių – ir pirma teikė dėmesį miestams. Atsivertimo priežastimi daugiausia laikoma ekonominė ir socialinė aplinka, nes musulmonai akivaizdžiai turėjo daugiau teisių negu krikščionys. Krikščionių gyvenimas tęsėsi toliau, jiems buvo paliktos bažnyčios, bet tiek serbų ortodoksai, tiek Romos katalikai turėjo mokėti didelius mokesčius.
Nerijus Radžius
Už Lietuvos futbolo rinktinę sužaidė 12 rungtynių. Rinktinėje debiutavo 1997 m. liepos 7 d. rungtynėse Estijos rinktine. UEFA Čempionų lygos 2008–2009 m. sezone įmušė išlyginamajį įvartį antrose rungtynėse prieš Glazgo „Rangers“ klubo komandą.
Kosovo istorija
Albanų migracijos į regioną
Apie XVII a. akivaizdžiai didėjo albanų populiacija, daugiausia Metohijoje. Tai migracijos pasekmė iš pietvakarių (dabartinė Albanija), su kuria plito ir islamas. Istorikai mano, kad prieš tai čia egzistavo katalikų albanų bendruomenė, kuri atsivertė į islamą.
Nerijus Radžius
2009 m. sausio pradžioje užstrigus deryboms su Kauno klubu, sugrįžo į Lenkiją ir pasirašė sutartį su Lodzės „LKS“ klubu.
2013 m. liepos viduryje Marijampolės „Sūduvai“ baigus pasirodymą UEFA Europos lygoje nusprendė baigti profesionalo karjerą.
Kosovo istorija
Albanų migracijos į regioną
1689 m. Kosovas nukentėjo per Didįjį turkų karą (1683–1699 m.), kaip teigiama serbų tautinėje mitologijoje. 1689 m. spalio mėn. maža Habsburgų armija, vadovaujama markgrafo Ludvigo iš Badeno nukovė osmanų imperiją ir pasiekė Kosovo žemes, prieš tai užgrobė Belgradą. Daug serbų ir albanų prisiekė ištikimybę austrams, kai kurie prisijungė prie armijos. Tai sukėlė reakciją; kiti albanai prisidėjo prie osmanų, kad apsigintų nuo austrų. Gausi osmanų kariuomenė tų metų vasarą nustūmė austrus atgal prie Nišo, po to iki Belgrado ir galiausiai už Dunojaus į Austriją.
1878 m. viena iš 4-ių vaivadijų su albanų gyventojais, įkūrusi Prizreno lygą buvo Kosovo vaivadija. Lygos tikslas – priešintis osmanams ir naujai iškylančių Balkanų tautų puldinėjimams.
Albanų nacionalinis judėjimas
thumb|right|220px|Kosovo vilajetas 1881–1912 m. Albanų nacionalinį judėjimą nulėmė daug priežasčių. Šalia Albanijos aktyvistų įkvėpto nacionalinio atgimimo, įtakos turėjo ir politinės priežastys. 1870 m. osmanų žemės suskilo, ir jie pralaimėjo Europos slavų monarchijoms. Per 1877–1878 m. rusų-turkų karą, serbų kariai įsiveržė į Kosovo provincijos šiaurės rytinę dalį ir deportavo 160 tūkst. etninių albanų iš 640 vietovių. Be to, San Stefano sutarties pasirašymas pradėjo sunkią albanų padėtį Balkanuose, kurių žemės atskilo nuo Turkijos ir atiteko Serbijai, Juodkalnijai ir Bulgarijai. Bijodami albanų apgyvendintų teritorijų padalijimo naujoms Balkanų karalystėms, albanai įsteigė savo Prizreno lygą 1878 m. birželio 10 d., tris dienas prieš Berlyno kongresą, kuris vėliau peržiūrėjo San Stefano nuosprendžius. Nors lyga buvo įsteigta padedant sultonui, kuris tikėjosi išsaugoti užkariautas teritorijas, albanų lyderiai greitai lygą performavo į nacionalinę organizaciją ir į savivaldybę. Lygą rėmė italo-albanų bendruomenė ir puikiai veikė stengdamasi sujungti įvairių religijų albanus. Per tris gyvavimo metus lyga pasiekė albanų autonominės valstybės statusą osmanų imperijos sudėtyje, subūrė kariuomenę ir kovėsi gynybiniame kare. 1881 m. suformuotas laikinasis parlamentas Albanijai valdyti, prezidentaujant Ymerui Prizreni. Jam asistavo ministrai Abdyl Frasheri ir Sulejman Vokshi. Nepaisant to, kariniai Balkanų šalių įsiveržimai, didžiosios jėgos ir Turkija padalijo albanų karius į tris grupes, kas lygą priartino prie pabaigos.
Kosovas tapo namais ir kitoms albanų organizacijoms, kaip Peja lyga, pavadinta pagal 1899 m. atsiradusį miestą. Lygai vadovavo Haxhi Zeka, buvęs Prizreno lygos narys, ir kovojo už autonominę Albaniją. Lyga sustabdė veikla 1900 m. po karinio konflikto su osmanų pajėgomis. Zeką nužudė serbų agentas 1902 m., padedamas osmanų valdžios.
Albanijos nepriklausomybė ir Balkanų karai
Jaunųjų turkų reikalavimai XX a. pradžioje sulaukė albanų paramos, nes albanai tikėjosi pagerinti savo nacionalinę padėtį, pirmiausia, kad būtų pripažinta jų kalba, ir ją galėtų vartoti įmonėse ir švietimo įstaigose. 1908 m. 20 tūkst. ginkluotų albanų susirinko Uroševaco mieste, kad sustabdytų puldinėjimus, o vadovai Bajramas Curri ir Isa Boletini nusiuntė telegramą sultonui, reikalaudami konstitucijos pripažinimo ir parlamento leidimo. Albanai nesulaukė gerovės po jaunųjų turkų pergalės. Dėl to, albanų kalniečiai suorganizavo nesėkmingą sukilimą Kosove 1909 m. vasario mėn. Pasipriešinimas sustiprėjo turkų vadovais tapus oligarchų grupei taip pačiais metais. 1910 m. balandžio mėn., Idriz Seferi ir Isa Boletini vadovaujamos armijos maištavo prieš turkų karius, bet buvo priversti atsitraukti dėl daugybės nukentėjusių.
XX-as amžius
miniatiūra|[[Kačanikas 1920 m.]] Po Pirmojo Balkanų karo 1912 m., didžioji Kosovo dalis priklausė Serbijos karalystei, o Metohijos regionas – Juodkalnijai. 1918 m. Serbija tapo naujai susiformavusios Serbų, kroatų ir slovėnų karalystės dalimi.
Tarpukaris ir Antras pasaulinis karas
1918–1929 m. laikotarpiu regione didėjo serbų populiacija. Karalystėje Kosovas buvo padalintas į 4 dalis, iš kurių trys priklausė Serbijai. Tai Zvečan Kosovas ir pietų Metohija, šiaurės Metohija atiteko Juodkalnijai.
Jugoslavijos padalijimas nuo 1941 m. iki 1945 m., didžioji dalis žemės atiteko Italijos okupuotai Albanijai, o mažesnė dalis vokiečių karinei administracijai Serbijoje ir Didžiajai Bulgarijai. Per okupaciją tūkstančius Kosovo serbų išvarė ginkluotos albanų grupuotės, viena jų – italų ir nacių kolaborantinė Vulnetari milicija. Kol kas dar nežinoma kiek nukentėjusių, bet serbai skelbia skaičius apie 10 000-40 000 nužudytųjų ir 70 000–100 000 ištremtųjų.
Kosovas antrojoje Jugoslavijoje (1945–1996 m.)
miniatiūra|left|Serbų pabėgėlių draudumas grįžti į Kosovą, 1945 m. Pasibaigus karui ir įsigalėjus Tito komunistiniam režimui, Kosovas tapo autonominiu Serbijos regionu 1946 m., o 1963 m. tapo autonomine provincija. Kosovo sienos ne visai atitiko etninių albanų gyvenvietes Jugoslavijoje (didelė dalis albanų liko Makedonijos respublikoje, Juodkalnijoje ir Serbijoje, o šiaurinė Kosovo dalis gausiai apgyvendinta etninių serbų). Komunistų valdžia pabėgėliams neleido grįžti, ir tęsė patriotų, tokių kaip Shaban Polluzha, įkalinimus ir žudynes. Tivaro žudynėse nužudyta 3000-4000 Kosovo albanų.
1970 m. įsteigtas atskiras Prištinos universitetas, vietoje anksčiau buvusio Belgrado universiteto padalinio. Teises vis dar prižiūrėjo komunistų partija, bet dabar jos daugiausia teko albanų komunistams. Kartu su 1974 m. Jugoslavijos konstitucijos išleidimu, Kosovas gavo savivaldą. Provincijos valdžia įteisino albanų kalbą Kosovo mokyklose – atvežtos knygos iš Enver Hoxha valdomos Albanijos.
Pagal 1974 m. konstituciją autonominėms Serbijos respublikoms, tarp jų ir Kosovui, buvo suteiktas žymiai didesnis savarankiškumas, faktiškai suteikiant joms federacinės respublikos statusą. XX a. 8-9 dešimtmečio ekonominė krizė Jugoslavijoje sustiprino serbų ir juodkalniečių emigraciją iš Kosovo, o tai tapo papildomu grėsmės ženklu serbų nacionalistams. Kosovo autonomija, paskelbta 1945 m. Jugoslavijos konstitucijoje iš tiesų reiškė nedaug. Josipo Broz Tito socialistų vyriausybė sistemingai kovojo su nacionalizmo apraiškomis visoje Jugoslavijoje, siekdama užtikrinti, kad nė viena Jugoslavijos šalis ar tautybė neimtų dominuoti kitų atžvilgiu. Serbijos, kuri buvo didžiausia ir daugiausiai gyventojų turinti respublika, įtaka buvo sumažinta įkuriant autonomines Vojevodinos ir Kosovo respublikas. Devintojo dešimtmečio pradžioje Serbijos centrinė vadovybė ėmė teigti, kad albanų lyderiai Kosovo krašte vykdo kontrrevoliuciją ir vykdo antiserbišką politiką.
1980 m. gegužės 4 d. mirė Tito ir prasidėjo ilgas politinio nestabilumo periodas, pablogintas augančios ekonominės krizės. 1980 m. įtampa tarp albanų ir serbų bendruomenių padidėjo. Albanai norėjo dar didesnės Kosovo autonomijos, o serbai norėjo glaudesnių ryšių su Serbija. Su Albanija niekas susijungti nenorėjo, nes ją valdė stalininė valdžia, ir ten pragyvenimo standartai buvo žemesni negu Kosovo. 1981 m. kovo mėn. pradžioje, Kosovo albanai suorganizavo protestą, norėdami, kad Kosovas taptų respublika Jugoslavijoje. Protestai išaugo į aršų maištą, įtraukiant 20 000 žmonių iš 6 miestų, kuriuos žiauriai numalšino Jugoslavijos valdžia. 2000 studentų nunuodyti per vandenį, tiekiamą į miegamuosius.
miniatiūra|Kosovo etninis žemėlapis 1981 m. Provincijos vadovybė diskriminavo serbus, gyvenusius Kosove (taikomas „etninio valymo“ terminas šiems veiksmams apibūdinti), daugiausia pastebėta, kad vietinė teisėsauga nesiėmė sankcijų už serbams padarytus nusikaltimus. Komplikuota situacija Kosove reiškė, kad net absurdiški incidentai gali tapti skandalingomis bylomis. Kai serbų fermeris Dorde Martinovic pateko į ligoninę su buteliu tiesiojoje žarnoje po kaukėto užpuolimo, 216 serbų intelektualų pasirašė peticiją, skelbiančią, kad „Dorde Martinovic atvejis atspindi visų serbų padėtį Kosove“. Turbūt didžiausias Kosovo serbų skundas buvo dėl komunistų valdžios aplaidumo Belgrade. 1987 m. rugpjūčio mėn., Jugoslavijai baigiant komunistinį režimą, Kosove apsilankė Slobodanas Miloševičius. Jis apeliavo į serbų tautinę savimonę ir patraukė didelį būrį žmonių, primindamas Kosovo mūšį, tvirtindamas: „niekas neturi teisės jus mušti“. Jis tapo Kosovo serbų herojumi. Metų pabaigoje Miloševičius atėjo į Serbijos valdžią. 1989 m. Kosovo ir šiaurinės Voivodinos provincijos autonomija drastiškai sumažinta pagal Serbijos referendumą. Referendumas paskelbė naują konstituciją, kuri leido multipartinę sistemą, įvedė žodžio laisvę ir gynė žmogaus teises, nors iš tiesų Miloševičiaus valdžia kontroliavo daugumą šalies žiniasklaidos, dalyvavo neteisėtuose rinkimuose, ir buvo kaltinama pažeidžianti žmogaus teises. Ji ženkliai sumažino provincijos teises, perleido daugumą autonominių organų Serbijos parlamentui. Daugiausia konstituciniai pakeitimai buvo susiję su policijos kontrole, teismine sistema, ekonomika, švietimu ir kalbos politika. Naujai konstitucijai priešinosi dauguma Serbijos etninių mažumų, kurios tai laikė politiniu pagrindu padalytų žemių užgrobimu. Kosovo albanai atsisakė dalyvauti referendume, sakydami, kad jis neteisėtas. Provincijos valdžia priešinosi naujai konstitucijai, kurią turėjo patvirtinti, tai reiškė balsavimą už jos pačios išsiformavimą. Kosovo asamblėja įnirtingai priešinosi, bet 1989 m., kai asamblėja susitiko aptarti pasiūlymų, tankai ir ginkluotos mašinos apsupo susitikimo vietą, versdami delegatus sutikti su nutarimais.
1990-ieji
Po konstitucinių pakeitimų, visų Jugoslavijos respublikų ir provincijų parlamentai, kurie iki tol turėjo ministrus pirmininkus tik iš Jugoslavijos komunistų partijos, buvo panaikinti ir surengti daugiapartiniai rinkimai. Kosovo albanai atsisakė dalyvauti rinkimuose ir surengė savo nesankcionuotus rinkimus. Kadangi rinkimų taisyklės reikalavo 50 proc. balsų persvaros, Kosovo parlamentas nebuvo įsteigtas. Nauja konstitucija cenzūravo provincijos oficialią spaudą, stengiantis ją prijungti prie oficialiosios Serbijos žiniasklaidos, paliekant kelias laidas albanų kalba. Albanų kalbos programos Kosove buvo kontroliuojamos. Šaliai priklausančiai žiniasklaidai finansavimas nutrauktas, įtraukiant ir albanų žiniasklaidos priemones Kosove. Pagal konstituciją, buvo galima steigti savo privačias žiniasklaidos įmones, tačiau tam trukdė dideli mokesčiai ir griežti teisiniai reikalavimai. Šaliai priklausanti albanų kalbos televizija irgi buvo uždrausta transliuoti iš Kosovo. Tada pasirodė privatūs Albanijos žiniasklaidos transliuotojai. Žymiausias jų – Koha Ditore, kuriam leista dirbti iki 1998 m., kai jį uždarė po kalendoriaus, šlovinančio etninius albanų separatistus, paskelbimo. Konstitucija taip pat nustatė šaliai priklausančių įmonių įgaliojimus Serbijos parlamentui. 1990 m. Rugsėjo mėn., iki 123 000 albanų darbuotojų buvo atleisti iš pareigų seime ir žiniasklaidoje, kaip ir gydytojai, mokytojai ir darbininkai iš nacionalizuotos pramonės. Tai išprovokavo streiką ir masinį areštavimą. Kai kurie žmonės, kurių neatleido iš darbo, išėjo patys, kad nereikėtų dirbti Serbijos valdžiai. Nors atleidimai daug kur vadinti kaip etninių albanų spaudimas, valdžia teigė, kad tenori atsikratyti senų komunistų vadovų. Senoji albanų švietimo sistema ir vadovėliai pašalinti, jų vietoje naudojami nauji. Švietimo planas iš esmės buvo toks pat kaip ir serbų ar kitų tautybių Serbijoje, išskyrus tai, kad juose buvo mokoma albanų kalba. Mokslas albanų kalba pašalintas 1992 m. ir grąžintas 1994 m. Prištinos universitete, kuris buvo laikomas Kosovo albanų centru, uždraustas mokymas albanų kalba ir masiškai atleisti mokytojai. Albanai atsakė boikotuodami regiono mokyklas ir kurdami neoficialią švietimo sistemą albanų kalba. Kosovo albanus šokiravo jų teisių pažeidimai. 1990 m. vasario mėn., vykstant masiniams streikams ir smurtui visuomenėje, paskelbta nepaprastoji padėtis ir sutelktos Jugoslavijos armijos pajėgos, kad numalšintų sukilimus. Nesankcionuoti rinkimai vyko 1992 m., ten Ibrahim Rugova išrinktas „prezidentu“ pasiskelbusiai „Kosovo respublikai“; nei serbai, nei užsienio parlamentai rinkimų rezultatų nepripažino. 1995 m. daug Serbijos pabėgėlių iš Kroatijos buvo apgyvendinti Kosove, kas vėliau tik pablogino dviejų bendruomenių santykius. Albanų opozicija Jugoslavijos suverenitetui ir ypač Serbijai iškilo kaip maištas sostinėje Prištinoje (1968 m. ir 1981 m. kovo mėn.). Ibrahimas Rugova teigė, kad tai nesmurtinis gynimasis, bet vėliau opozicija persiformavo į separatistinę agitaciją ir ginkluotą Kosovo išsivadavimo armijos aktą.
KIA veikla ir Kosovo karas
miniatiūra|KIA nariai ir [[Jungtinių Valstijų jūrų pėstininkų korpusas|Jungtinių Valstijų jūrų pėstininkų korpuso karys, 1999 m.]] KIA pradėjo partizaninį karą ir teroro kampaniją, reguliariai bombardavimais atakuodama Jugoslavijos saugumo pastatus, šalies oficialius ir civilius asmenis, kurie palaikė nacionalinę valdžią. Panašiai veikė ir nepriklausantys KIA organizacijai. 1998 m. kovo mėn., serbų policija ir Jugoslavijos armija sujungė jėgas, kad nukautų separatistus. Per kelis mėnesius nužudyta tūkstančiai civilių, apie 50 000 paliko namus; dauguma iš jų – albanai. Dauguma albanų buvo ginklu priversti palikti namus dėl kariaujančių KIA ir šalies armijos. UNHCR paskaičiavo, kad 460 000 žmonių neteko būsto nuo 1998 m. kovo mėn. iki NATO bombardavimo pradžios 1999 m. kovo mėn. Prieš ne albanų kilmės gyventojus taip pat buvo smurtaujama. Serbai kėlėsi į kitas Kosovo vietas arba į centrinę Serbiją. Jugoslavijos raudonasis kryžius skelbė, kad daugiau nei 30 000 ne albanų kilmės gyventojų paliko gyvenamas vietas dėl situacijos Kosove, dauguma iš jų – serbai. Tarp serbų ir albanų atstovų nutrūkus deryboms, kurias prižiūrėjo NATO, 1999 m. kovo 24 d. NATO įsiveržė į teritoriją be Jungtinių Tautų leidimo. NATO pradėjo bombardavimo kampaniją prieš Jugoslavijos karinius pastatus, vėliau pasuko prie plataus masto bombardavimo. Karas įsibėgėjo kai KIA tęsė puldinėjimus prieš serbų pajėgas, o serbų ir jugoslavų pajėgos toliau kovėsi su KIA, taip mažindami populiaciją Kosove, kas tarptautiniu mastu buvo laikoma etniniu valymu, palaikomu valdžios. Tarptautinis kriminalinis tribunolas sulaikė nemažai senojo Jugoslavijos parlamento atstovų ir kariūnų, taip pat ir prezidentą Miloševičių, kaltinamų karo nusikaltimais. Miloševičius mirė nesulaukęs nuosprendžio. Jungtinės Tautos paskaičiavo, kad per Kosovo karą, apie 640 000 albanų paliko Kosovą. Dauguma pabėgėlių išvyko į Albaniją, Makedonijos respubliką ar Juodkalniją. Pareigūnai konfiskavo ir sunaikino daugumos pabėgėlių dokumentus, tam taikomas „identiteto valymo“ apibrėžimas. Dėl to pabėgėliams buvo sunku grįžti po karo ir įrodyti savo identitetą. Serbų šaltiniai teigia, kad daug albanų iš Makedonijos ir Albanijos – apie 300 00 – migravo į Kosovą su pabėgėlio statusu.
Dabartinė istorija (1999–2006 m.)
Karas baigėsi 1999 m. birželio 10 d. serbų ir Jugoslavijos vadovų pasirašymu Kumanovo susitarimą, kuris perleido provincijos valdymą Jungtinėms Tautoms. NATO vadovaujamos Kosovo pajėgos įžengė į teritoriją po karo, gavusios JT užduotį užtikrinti saugumą. Keičiantis valdančioms jėgoms, skaičiuojama apie 100 000 serbų ir kitų ne albanų, daugiausia romų kilmės, gyventojų, palikusių regioną, dėl baimės būti diskriminuojamais. Buvo manoma, kad romai padėjo serbams per karą. Pabėgėliai pasitraukimą argumentavo tuo, kad vėl gali būti puldinėjami sugrįžusių albanų. Dar keli tūkstančiai buvo išvaryti atakų, išpuolių ir nusikaltimų bangos po karo metu, kai KFOR sunkiai sekėsi atstatyti tvarką regione. Daugelis pabėgėlių iš Kosovo vis dar gyvena laikinose stovyklose Serbijoje. 2002 m. Serbija ir Juodkalnija paskelbė globojanti apie 277 000 be būsto likusių žmonių, iš kurių 201 641 gyvena Serbijoje, 29 451 Juodkalnijoje, 46 000 be vietos Kosove kartu su 16 000 sugrįžusių žmonių, negalinčių rasti gyvenamos vietos. Kiti šaltiniai pateikia kur kas mažesnius aukų skaičius; Europos stabilumo iniciatyvinė grupė skelbia tik 65 000 gyvenamos vietos netekusių žmonių, kartu su 40 000 serbų, likusių Kosove, nors tai sudaro ženklų prieš 1999 m. nesuskaičiuotų etninių serbų kiekį. Didžiausia etninių serbų dalis gyvena šiaurės Kosove, į šiaurę nuo Ibaro upės, kiti du trečdaliai gyvena albanų apgyvendintoje pietų dalyje. 2004 m. kovo 17 d. dėl albanų suorganizuoto pogromo sukilimo Kosove mirė 19 žmonių, ir buvo nuniokotos 35 serbų ortodoksų bažnyčios ir vienuolynai. Dar keli tūkstančiai paliko namus ir įgijo pabėgėlio statusą Serbijoje arba šiaurinėje Kosovo dalyje. Nuo karo pabaigos, Kosovas tapo vienas pagrindinių prekybos žmonėmis centrų. Tai paskatino ir NATO pajėgų dislokavimas.
Kosovo nepriklausomybė
miniatiūra|Albanijos nepriklausomybės dienos šventė Prištinoje 2006 m. prasidėjo tarptautinės derybos dėl Kosovo statuso apibrėžimo. Numačius tarptautinei bendruomenei pripažinti Kosovo suverenitetą Serbijos atžvilgiu, didžioji dalis gyventojų reikalavo nepriklausomybės. JT remtos derybos, vestos JT specialaus atstovo Martti Ahtisaari prasidėjo 2006 m. vasario mėn. Susitarus dėl kitų techninių reikalavimų, provincijos statuso klausimu partijos oponavo viena kitai. 2007 m. vasario mėn. Ahtisaari nusiuntė pirminį statuso apibrėžimą vadovams Belgrade ir Prištinoje, kuriame JT saugumo vadovybės nutarimu nustatyta provincijos „prižiūrimos nepriklausomybės“ padėtis. Nuo 2007 m. liepos mėn. pradžios projekto rezoliucija, kurią rėmė JAV, JK ir kt. Saugumo tarybos narės, perrašyta 4 kartus, kad atitiktų Rusijos įsitikinimus, jog tokia rezoliucija pažeis valstybės suvereniteto įstatymą. Rusija, kuri yra viena iš 5 Saugumo tarybos narių, turinti veto teisę, sakė, kad nerems jokios rezoliucijos, kuri netenkins abiejų Belgrado ir Prištinos vadovybių. 2008 m. vasario 17 d. Kosovo parlamentas paskelbė nepriklausomybę ir sulaukė įvairių tarptautinių reakcijų.
Kelvinas
Kelvinas – SI sistemos temperatūros arba jos pokyčio matavimo vienetas.
Vienas kelvinas lygus 1/273,16 daliai absoliutinės (termodinaminės) vandens trigubo taško temperatūros. 0 K temperatūra vadinama absoliučiu nuliu ir atitinka būseną, kurioje molekulės ir atomai turi mažiausią įmanomą šiluminę energiją.
1 kelvino vertė yra lygi vieno Celsijaus laipsnio vertei.
Pavadinta pagal skalę sukūrusio airių fiziko ir inžinieriaus William Thomson barono titulą (Baronas Kelvinas).
Santykis tarp kelvinų ir Celsijaus laipsnių išreiškiamas formulėm:
Devai
Devai gali reikšti:
Žardiškiai
Žardiškiai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Vosbutų. Pro kaimą teka Armena ir Juodpjaunis.
Verpčiai
Verpčiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybės vidurio rytinėje dalyje, 5 km į pietryčius nuo Sidabravo.
Niūriaspalvis auksavabalis
Niūriaspalvis auksavabalis (Šerdvabalis) (Osmoderma barnabita) – auksavabalių (Cetoniidae) šeimos vabalas. Kūnas 22–32 mm ilgio, juodas ar juodai rudas, kiek metališko atspalvio.
Taksonomija
Taksonomija nėra galutinai nusistovėjusi. Kurį laiką Europoje gyvenantys Osmoderma genties vabalai buvo laikomi viena rūšimi – Osmoderma eremita. Tačiau, atlikus eilę tyrimų, nustatyta, jog po šia rūšimi yra kelios panašios rūšys ir ji išskaidyta į Osmoderma eremita, Osmoderma cristinae, Osmoderma italicum, Osmoderma lassallei ir Osmoderma barnabita.
Lietuvoje iš šių rūšių gyvena tik Osmoderma barnabita.
Biologija
Vabalai skraido dieną gegužės–rugpjūčio mėn. Aptinkami pamiškėse ir miško aikštelėse ant įvairių augalų žiedų ar ant medžių kamienų ar drevėse. Kvepia degutu. thumb|upright=1.2| Lerva
Lervos vystosi trūnijančioje lapuočių medienoje, dažniau ąžuolo, nors tinka ir kiti medžiai. Vystymosi trukmė – 2–3 metai.
Vabalai geba skristi, tačiau iš tiesų skrenda tik nedaugelis ir dažniausiai ne daugiau šimto metrų, todėl plinta ribotai. Laisvėje vabalai gyvena maždaug mėnesį, laboratorijos sąlygomis gali gyventi daug ilgiau.
Lietuvoje retas. Dažniausiai aptinkami tik pavieniai vabalai. Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Vabalų populiacijai grėsmę kelia sanitarinių kirtimų metu neišsaugomi seni drevėti medžiai.
Benino vyrų futbolo rinktinė
Benino vyrų futbolo rinktinė (iki 1975 m. Dahomėjos rinktinė) – Beninui atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Benino futbolo federacija (Fédération Béninoise de Football). Rinktinė nė karto nedalyvavo pasaulio čempionate, bet dalyvavo 3 žemyno čempionatuose. Ypač sėkmingas rinktinei buvo 2019 m. Afrikos Tautų taurės čempionatas, kur komanda pasiekė aštuntfinalį (po baudinių ketvirtfinalyje įveikusi Maroką).
Moldavijos tarptautiniai santykiai
Moldavijos tarptautiniai santykiai pradėjo plėstis po šalies nepriklausomybės paskelbimo nuo Tarybų Sąjungos. Oficialiai šalis stengiasi būti neutrali ir siekia tapti ES nare.
1995 m. Moldavija tapo pirmąja NVS valstybe, kurią pripažino Europos Taryba. Nuo 1992 m. šalis dalyvauja įvairiose NATO taikos palaikymo misijose, priklauso Jungtinėms Tautoms ir kitoms svarbioms pasaulio organizacijoms.
2005 m. Moldavija ir ES pradėjo veiksmų planą siekiant glaudesnio bendradarbiavimo.
Ypač sudėtingi santykiai Moldaviją sieja su vakarine jos kaimyne Rumunija. Tarp 1918-1940 m. didelė Moldavijos dalis priklausė Rumunijai, o kalbininkai sutaria, kad šių abiejų šalių kalbos yra identiškos. Rumunija nuolat kelia klausimus dėl Moldavijos Padniestrės dalies, kurios didelė gyventojų dauguma norėtų prisijungti prie kaimynės. Nuo 1994 m. abejose šalyse veikė bevizis režimas, tačiau jis pasibaigė 2007 m. sausio 1 d., kai Rumunija tapo ES nare. Šis faktas pastūmėjo kai kuriuose Moldavijos žmones pasirinkti Rumunijos pilietybę.
Didelių sukilimų kyla Moldavijos dalyje Padniestrėje. Joje gyvena daugiau nei 60 proc. ne Moldavijos piliečių. Ši dalis atsiskyrė Moldavijai paskelbus nepriklausomybę nuo Tarybų Sąjungos. Šis regionas turi savo de facto vyriausybę.
Devai (budizmas)
Devas ( Deva) – budizmo mitologijos ir kosmologijos sąvoka, reiškianti „dievas“. Ji kilusi iš indų mitologijos to paties pavadinimo sampratos (devai). Devų gyvenamas loka vadinamas Devaloka, ir tai yra viena iš šešių būties formų. Kartu devai sudaro vieną žemiausių hierarchinių grupių budizmo mitologijoje.
Devaloka
Devaloka – devų, pasaulis, esantis Meru kalno viršūnėje ir aukščiau. Devaloko dievai yra mirtingi, nors ir gyvena labai ilgai. Taigi, jie sukasi samsaros rate. Kadangi gyvenimas čia labai patogus, jis neskatina kovoti dėl atbudimo, ir neretai devai po mirties atgimsta žemesniuose pasauliuose. Tai – pasaulis kur labiausiai reiškiasi iliuzijos demonas Mara.
Devaloka sudarytas iš šešių dangaus sluoksnių.
Devų kategorija
Devai sudaro pačią žemiausią Budizmo mitologijos dievybių kategoriją, esančią žemiau nei vidjaradžos. Dauguma šių mitologinių personažų yra atėję iš Indų mitologijos. Budizme be keturių lokapalų pripažįstami 12 svarbiausių devų, globojančių pasaulio šalis ir svarbiausius šviesulius. Tai: Brahma, Šakras, Agnis, Jama, Rakšasa, Varuna, Vajus, Vaišravana, Išana, Prithivi, Surja, Čandra. Kitos dievybės yra Mahešvara (Šiva), Sarasvati, Mahakalas, Šri Mahadevi (Lakšmė), Skanda, Mariči, Vinajaka (Ganešas), Vadžradhara, Hariti ir t. t.
Dygieji skujažvyniai šamukai
thumb|right|260px|Liposarcus multiradiatus thumb|right|260px|Otocinclus affinis Pterygoplichthys sp.|thumb|right|260px|Pterygoplichthys sp. Dygieji skujažvyniai šamukai (Loricariidae) – šamažuvių (Siluriformes) šeima. Paplitę Centrinėje ir Pietų Amerikoje. Gyvena gėluose vandenyse. Kelios labai populiarios rūšys auginamos akvariumuose.
Šeimoje yra 70 genčių ir apie 716 rūšių.
Vidmantas Mališauskas
Vidmantas Mališauskas (g. 1963 m. rugpjūčio 4 d.) – Lietuvos šachmatininkas, didmeistris.
Biografija
1993 m. tapo didmeistriu.
1987, 1989, 1990, 1998, 2003, 2006, 2010, 2017 m. ir 2018 m. užėmė pirmąją vietą Lietuvos čempionatuose, 1994, 2002, 2007 ir 2012 m. – antrąją.
Taip pat sėkmingai žaidžia ir Lietuvos greitųjų šachmatų čempionatuose, kuriuose 2000; 2001; 2012; 2015; 2017; 2018 laimėjo aukso, 2002; 2003 - sidabro, o 2010  - bronzos medalius. Beto, 1997 ir 2002 m. Lietuvos žaibo šachmatų čempionate laimėjo aukso,  2001 m. - sidabro, o 2012 ir  2013 m. - bronzos medalius.
V. Mališauskas daug žaidžia komandinėse varžybose:1992, 1994, 1996, 1998, 2002, 2006, 2010-2012 atstovavo Lietuvai šachmatų olimpiadose, kur sužaidė 78 partijas (+28 =31 -19), o 1992, 2007-2009 m. žaidė Lietuvos rinktinės sudėtyje Europos komandiniuose šachmatų čempionatuose kur sužaidė 26 partijas ir surinko 59.6 % galimų taškų (+9 =13 -4).
2014 m. Lietuvos senjorų (virš 50 metų) komandos sudėtyje tapo Pasaulio senjorų komandinių šachmatų čempionu.
Aukščiausią (2570) ELO reitingą turėjo 1993 metais.
871 m.
871 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Kandela
Kandela (žymima simboliais cd) – SI sistemos šviesos šaltinio stiprio matavimo vienetas.
Apibrėžimas
Nuo 16-tos generalinės svorių ir matų konferencijos 1979 m., kandela yra apibrėžiama taip:
Kandela yra šviesos stipris tokio šaltinio, kurio monochromatinės 540·1012 hercų spinduliuotės, tenkančios vienam steradianui, galia lygi 1/683 vato.
Albinas Jovaišas
Albinas Jovaišas (1931 m. birželio 10 d. Šiauliuose – 2006 m. lapkričio 22 d. Vilniuje) – Lietuvos filologas, literatūros tyrinėtojas, humanitarinių mokslų daktaras, Vilniaus universiteto Lietuvių literatūros katedros profesorius.
Biografija
1950 m. baigė Šiaulių J. Janonio vidurinę mokyklą. 1951–1956 m. Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakultete studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą.
1954–1958 m. dirbo Valstybiniame radijo ir televizijos komitete. 1958–1966 m. Lietuvių kalbos ir literatūros instituto mokslinis darbuotojas. 1963 m. filologijos mokslų kandidatas. 1966–1968 m. Knygų rūmų, 1969–1971 m. VU bibliotekos darbuotojas. 1971–2000 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakulteto dėstytojas, 1982 m. docentas. Skaitė lietuvių literatūros istorijos kursą (XIII–XIX a.), vedė seminarus apie Martyną Mažvydą, Mikalojų Daukšą, Kristijoną Donelaitį. 1975–1984 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakulteto prodekanas. 1991 m. profesorius. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Mokslinė veikla
Jurgio Lebedžio mokinys ir įpėdinis, palikęs ryškų pėdsaką Lietuvos senosios raštijos tyrinėjimuose, iki Gedimino laiškų pagilinęs senojo kultūrinio Lietuvos rašto vagą. Parengė ir išleido senosios literatūros vadovėlių vidurinėms mokykloms. Paskelbė daug mokslinių straipsnių apie senąją literatūrą, Gedimino laiškus, studijas apie Gedimino laiškus, senovės raštijos periodizavimą, Lietuvos metraščius, archyvinių publikacijų.
Parengė Liudviko Rėzos „Lietuvių liaudies dainos“ (d. 2, 1964 m.), Kristijono Donelaičio archyvinių dokumentų publikacijas (su Kostu Doveika, knygoje „Literatūra ir kalba“, t. 7, 1965 m.). Iš rusėnų kalbos išvertė „Trumpąjį Lietuvos metraščių sąvadą“ (knygoje „Metraščiai ir kunigaikščių laiškai“, 1996 m.). Vokietijos žurnaluose paskelbė straipsnių apie Kristijoną Donelaitį, Martyną Mažvydą, Liudviką Rėzą, Augustą Šleicherį.
Žemaitaičiai
Žemaitaičiai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Burbiškių ir 1 km į vakarus nuo Dubysos.
Justinas Mikutis
Justinas Mikutis (1922 m. balandžio 27 d. Šateikių Rūdaičiuose, Platelių valsčiuje – 1988 m. birželio 2 d. Vilniuje) – Lietuvos mąstytojas.
Biografija
Gimė žemdirbių Antano Mikučio ir Onos Benetytės šeimoje (vaikai Antanas (g. 1917 m.), Ona (g. 1918 m.), Justinas (g. 1922 m.), Ignas (g. 1924 m.)). 1931 m. priimtas iškart į III-skyrių Gintališkės pradžios mokykloje, ją baigė 1934 m. 1935 m. pavasarį savo iniciatyva išlaikė egzaminus Plungės progimnazijoje iškart į trečią klasę. Tų pačių metų rudenį įstojo į Kretingos pranciškonų gimnaziją, ją baigė 1941 m. 1941-1942 m. mokytojavo Večių pradžios mokykloje (Skuodo valsčius). 1942 m. įstojo į Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Filosofijos fakultetą studijuoti lietuvių kalbos ir literatūros, bet 1943 m. kovą VDU uždarius grįžo į Žemaitiją. 1943 m. spalį pradėjo dirbti mokytoju Šiemulių mokykloje Kulių valsčiuje, o gruodį perėjo į Grigaičių pradžios mokyklą (Platelių valsčius, dabartinis Plungės rajonas). 1945 m. gruodį buvo suimtas, neteisingai nuteistas pagal Rusijos SFSR baudžiamojo kodekso 58 straipsnį ir 1946 m. birželį ištremtas į Uchtos lagerį, 1951 m. perkeltas į Vorkutos lagerį Komijos Respublikoje. 1956 m. reabilituotas, grįžo į Lietuvą ir palaipsniui tapo neprisitaikiusios kultūros simboliu, padariusiu įtaką ne tik sovietinės Lietuvos kultūrininkams, bet ir Maskvos, Leningrado disidentų sluoksniams.
Dėl savo bekompromisės laikysenos sovietinio režimo atžvilgiu, sykiu ir tremtyje sugadintos sveikatos, turėjo pragyventi iš savo intelekto ir erudicijos neatitinkančių darbų: Eksperimentinio metalo pjovimo staklių mokslinio tyrimo instituto Vilniaus filiale dirbo techniniu vertėju (mokėjo lenkų, vokiečių, prancūzų, rusų kalbas), vėliau gamykloje liftininku. Ypač unikaliai jo geniali asmenybė išsiskleidė dirbant pozuotoju Vilniaus dailės mokykloje ir Dailės institute (1957-1961, 1975-1981 m.). Pertraukų metu, darbų peržiūrose, parodų atidarymuose bei aptarimuose, kelionėse mokiniams ir studentams dėstė savo originalias mintis apie literatūrą, meną, architektūrą, istoriją, religijas, filosofiją ir ypač egzistencializmą ir t. t. (pasak prof. Arvydo Šaltenio, studentai su juo išėjo estetikos, literatūros ir meno filosofijos kursą). Iš atminties originalo kalba deklamuodavo Hölderlino, Georgo Traklio, R.M. Rilke's, J.W. Goethe's, Osipo Mandelštamo, V. Mačernio, A. Mickevičiaus ir kitų poeziją.
Mirė vieną dieną prieš įsikuriant Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžiui. Palaidotas Vilniaus Karveliškių kapinėse. 1989 m. per Justino mirties metines monsinjoras Kazimieras Vasiliauskas pašventino Viliaus Orvido iškaltą antkapinį paminklą - „Nukryžiuotąjį Kristų“.
miniatiūra|dešinėje|Viliaus Orvido antkapis ant Justino Mikučio kapo
Įtaka
Justinas Mikutis ne tik švietė, bet ir ugdė žmogiškąsias vertybes, moralinį, politinį sąmoningumą. Justiną net trys menininkų kartos vadino Mokytoju, laikė draugu: Vincas Kisarauskas, Saulė Kisarauskienė, Antanas Kmieliauskas, Vladas Vildžiūnas, Vytautas Šerys, Alfonsas Vincentas Ambraziūnas, Valentinas Antanavičius, Šarūnas Šimulynas, Ignas Budrys, Algimantas Stankevičius-Stankus; Leonardas Gutauskas, Arvydas Šaltenis, Petras Repšys, Povilas Ričardas Vaitiekūnas, Algimantas Švėgžda, Antanas Martinaitis; Arūnas Vaitkūnas, Audrius Naujokaitis, Eugenijus Varkulevičius, Algė Stankutė-Dargienė, Eglė Velaniškytė, Audronė Petrašiūnaitė, Vilius Orvidas ir kt. Daugelis jų yra piešę, tapę ar lipdę Justino portretus (sukurta daugiau nei 70 darbų). Buvo surengta Justino atminimui skirtų parodų: 1989 m. gegužės 24 - birželio 5 d. Meno darbuotojų rūmuose Vilniuje, 2002 m. balandžio 27 – gegužės 31 d. Platelių dvaro svirne, vėliau Plungės viešojoje bibliotekoje.
Justino įtaką juto, bičiuliavosi ir kitų profesijų kultūros žmonės: Sigitas Geda, Stasys Jonauskas, Petras Juodelis, Vytautas Klova, Marcelijus Martinaitis, Bronius Kutavičius, Edmundas Gedgaudas, čiuvašų poetas Genadijus Aigi ir kt. Nuo gimnazijos laikų Justiną siejo draugystė su Antanu Mončiu.
Justinas įamžintas ir literatūroje: Leonardo Gutausko romanuose „Vilko dantų karoliai“, „Laiškai iš Viešvilės“, esė „Nebylus atsisveikinimas“, eilėraštyje „Justinas Mikutis“ (rinkinyje „In fine“); eilėraštį Justinui dedikavo ir Genadijus Aigi.
Publikacijos
Kalbėjimas buvo „Justino kūrybinis aktas“ (Vladas Vildžiūnas), „vieno žmogaus filosofinis teatras“ (Alfonsas Ambraziūnas). J. Mikutis nesiekė visų savo minčių išdėstyti raštu, vis dėlto paliko bent 190 lapų rankraščių, kai kurias mintis jo draugai įrašė į magnetofono juostas. 1988-1997 m. atgimusios Lietuvos periodikoje parengta keliolika jo publikacijų, radijo laidų, publikuota Lietuvos menininkų, bičiulių prisiminimų apie Justiną, sukurtas dviejų dalių dokumentinis filmas „Agrastų vynas“ (1991). Apie jį rašė Tomas Sakalauskas knygoje „Ketvirtoji dimensija“ (1998).
Naugardo-Severskio kunigaikščiai
Naugardo-Severskio kunigaikščiai – Naugardo-Severskio kunigaikštystės valdovai, nepriklausomais tapę nuo XII a. Iki 1362 m. visi jie priklausė Riurikaičių giminės atšakai, kilusiai iš kunigaikščio Olego. Ši šaka vadinosi Olgovičiai. 1362–1435 m. kunigaikštystę valdė Gediminaičiai, o 1454–1523 m. Šemiakinai.
Jie reziduodavo Naugarde-Severskyje.
Gytis Norvilas
Gytis Norvilas (g. 1976 m. gruodžio 24 d.) – Lietuvos poetas, vertėjas.
Biografija
1999 m. Gytis Norvilas Vilniaus universitete baigė istorijos teorijos ir kultūros istorijos studijas. Nuo 2011 m. dirba kultūros savaitraštyje „Literatūra ir menas“, nuo 2014 m. – vyriausiasis redaktorius. Dirbo Lietuvos ypatingajame archyve.
Kūryba
Gyčio Norvilo kūrybai būdingi konkrečiosios poezijos bruožai, verbalinės prasmės praplečiamos vizualia eilėraščio grafika. Siurrealizmo poetikai artimuose eilėraščiuose vaizdas kuriamas pasitelkiant konkrečias buities detales, fotografiškai užfiksuojančias kasdienybės fragmentus, natūralistines žmogaus kūno metaforas. Eilėraščių rinkinius iliustravo savo piešiniais. Pasak Gyčio Norvilo, „eilėraštis turi atimti paskutinę viltį tam, kad žmogus išsigrynintų ir nebeturėtų iliuzijų“. Lietuvos kultūrinėje spaudoje paskelbė esė, fotografijų, piešinių. Išvertė folklorinių senovės indėnų, šamanistinių, tuvių tekstų, verčia moderniąją vokiečių poeziją (Hugo Ball, Kurt Schwitters, Oswald Wiener).
Gyčio Norvilo poezija išversta į anglų, gudų, bulgarų, gruzinų, kroatų, latvių, lenkų, rusų, ukrainiečių, vokiečių kalbas.
Veksilologija
thumb|200px|[[Vaizdas:FIAV 010000.svg|20px Veksilologijos federacijos vėliava. Proporcijos: 2:3]]
Veksilologija ( – vėliava,  – mokslas) – vėliavtyra, mokslas apie vėliavas.
Veksiliumas  – tam tikra vėliavos rūšis, naudota senovės Romos legionų. Kaip daugumą dabartinių vėliavų yra pritvirtintos vertikaliai stiebo iš vienos pusės, kvadratiniai veksilumai būdavo pritvirtinti prie horizontalaus tvirtinimo, o šis prie vertikalaus koto.
Terminą 1958 metais sudarė amerikietis Whitney Smith – daugelio knygų ir straipsnių apie šį mokslą autorius. Mokslas apie vėliavas yra heraldikos mokslo dalis ir dabar dar kartais priskiriamas heraldikai. Formaliai vėliavtyra apibrėžta FIAV (Fédération internationale des associations vexillologiques) įstatuose kaip „žinių apie visų tipų vėliavas, jų pavidalą ir proporcijas bei paskirtį ir mokslinių teorijų bei principų, besiremiančių šiomis žiniomis, kūrimas ir vystymas“.
Žmogus, studijuojantis vėliavas yra vėliavtyrys, o žmogus, kuriantis vėliavas yra vėliavkurys.
Jokūbas Bachrachas
Jokūbas Bachrachas (, dar vadinamas Ba’al ha Ma’amarim arba Jacob ha-Bachri; 1824 m. gegužės 9 d. Rusijos imperijoje, Augustavo vaivadijos Seinuose – 1896 m. gruodžio 29 d. Rusijos imperijoje, Suvalkų gubernijos Balstogėje) – litvakų rabinas ir judaizmo apologetas.
Biografija
Pirminį išsilavinimą gavo iš savo senelio rabino Judaho Bachracho. Ilgus metus vadovavo spaustuvei Karaliaučiuje, tuometiniuose Rytprūsiuose. Vėliau persikėlė į Sevastopolį, kur dirbo degtinės gamyklos vadovu. Šiame mieste susipažino su karaimų religiniais veikėjais ir studijavo šios tautos literatūrą. Persikėlė į Balstogę, buvo vienas iš Hovevei Siono judėjimo organizatorių. 1882 m. lankėsi Palestinoje.
Bachracho veikalai skirti: karaimų religinių veikėjų puolimui prieš rabinų mokymą atremti; ženklų, žyminčių balses atsiradimui potalmudiniu laikotarpiu; hebrajų kalendoriaus vystymosi istorijai. 1896 m. išleido kelionių po Palestiną prisiminimus.
Uolaskėlė
Uolaskėlė (Saxifraga) – uolaskėlinių (Saxifragaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso daugiametės žolės su pražanginiais lapais. Genties pavadinimas iš lotyniškų žodžių: saxum – uola, ir frango – laužyti; daug šios genties augalų auga ant uolų. Žiedai taisyklingi, su 5 vainiklapiais, o taurelė penkianarė. Vaisius – dėžutė.
Gentyje yra apie 450 rūšių. Lietuvoje auga trys savaiminės rūšys:
thumb|left|210px|Geltonžiedė uolaskėlė (Saxifraga x apiculata)
Padvarninkai (Radviliškis)
Padvarninkai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybės vidurio rytinėje dalyje, 7 km į pietryčius nuo Sidabravo.
Naugardo-Severskio kunigaikštystė
Nuo XIV a. buvo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės dalis.
Rusios kunigaikštystė
Naugardo-Severskio kunigaikštystė formavosi severianų gyvenamose žemėse, iš kur kilo ir pagrindinio miesto pavadinimas. Po Kijevo Rusios padalinimo 1054 m., teritorijos atiteko Jaroslavo sūnui Sviatoslavui, gavusiam Černigovo kunigaikštystę. Kaip atskira valda Naugardas-Severskis suformuotas jau 1097 m., kuomet Sviatoslavas atidavė ją valdyti savo sūnui Olegui. Šis kunigaikštystėje pradėjo savo dinastiją – Olgovičius.
Ankstyvuoju laikotarpiu kunigaikštystė buvo traktuojama kaip Černigovo dalis, tačiau turėdama vietos dinastinę liniją vystėsi savarankiškai. 1164 m. tarp abiejų kunigaikštysčių įvyko aiškus atsiskyrimas, kuomet patvirtintos skirtingų atšakų dinastinės teisės į skirtingus sostus.
Kunigaikštystės aukso amžiumi laikomas Igorio (1180–1198) valdymas. Šis kunigaikštis aktyviai kišosi į tuometinius Rusios reikalus, padėjo Andrėjui Bogoliubskiui užimti Kijevą, kovojo su Smolensku, vedė pulkus į stepę, kur susidūrė su polovcais. Apie jį parašyta Sakmė apie Igorio žygį. Jo įpėdiniai 1206–1211 m. paveldėjo Haličą.
XIII a. Naugardą Severskį nusiaubė mongolai, ir kunigaikštystė niekada nebeatsigavo. Didžioji dalis teritorijų prijungta prie Briansko kunigaikštystės. Olgovičiams valdyti liko tik Seimo upės baseinas, tačiau Kurske rezidavo mongolų baskakas. Svarbiausiu vietos kunigaikščių centru tapo Putivlis. Manoma, kad Olgovičiai kurį laiką valdė Kijeve ir Perejeslavlyje, kol juos iš ten išvarė LDK.
LDK dalinė kunigaikštystė
1355 m. Algirdas paėmė Brianską ir jam pavaldžias kunigaikštystes, o 1362 m. jis paėmė Naugardą Severskį, su jo kunigaikštystės žemėmis. Visas nukariautas Černigovo žemės teritorijas Algirdas padalino trims sūnums. Naugardą kartu su Briansku jis atidavė savo sūnui Dimitrijui Kaributui (Černigovą su Trubčevsku gavo Dmitrijus Algirdaitis, o Starodubą – Patrikėjas Narimantaitis). 1379 m. Kaributui perduotos valdyti ir brolio Dmitrijaus žemės.
1392 m. Kaributas pradėjo karą prieš Vytautą, tačiau pralaimėjęs pabėgo į Naugarduką. Ten buvo paimtas į nelaisvę, tačiau susitaikė su Vytautu ir 1393 m. susigrąžino Naugardo-Severskio kunigaikščio sostą. Kitais metais jis vėl atsisakė mokėti duoklę LDK, todėl Vytautas jį išsiuntė į Voluinę, o Naugarde pasodino sau lojalų Teodorą Liubartaitį. Jam valdant galutinai nusistovėjo Černigovo žemės padalinimas tarp LDK ir Aukso Ordos. Naugardo-Severskio kunigaikštystė atgavo Kurską, o visos buvusios žemės į pietus nuo Seimo atiduotos Mamajui, kuris pripažino LDK siuzerenitetą.
Po Teodoro kunigaikštystę 1404–1408 m. valdė Švitrigaila, kuris dar kartą į valdžią sugrįžo 1420–1435 m. Po to 1454 m. karalius Kazimieras IV kunigaikštystę atidavė valdyti rusų didikui Ivanui Šemiakinui, kuris buvo pabėgęs iš Maskvos į LDK.
MDK dalinė kunigaikštystė
Ivano Šemiakino sūnus Vasilijus Šemiakinas 1500 m. nusiuntė pasiuntinius Maskvos carui Ivanui III, išreikšdamas norą pereiti pas jį. Taip pat pasielgė ir Starodubo bei Belojo kunigaikščiai.
Šis žingsnis 1500–1503 m. sukėlė LDK-Maskvos karą, po kurio Naugardo-Severskio žemės pripažintos Maskvai. Tai dar kartą buvo patvirtinta 1509 m. sutartimi. Šemiakino kunigaikštystė buvo viena paskutiniųjų MDK dalinių kunigaikštysčių ir trukdė Rusijos centralizacijai. 1523 m. kunigaikštis Šemiakinas buvo apkaltintas bendradarbiavimu su LDK ir su šeima atvežtas į Maskvą. Jo kunigaikštystė buvo panaikinta ir įjungta į Rusiją. Kunigaikštis mirė kalėjime 1529 m.