cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomijos istorija
Suomija per Antrąjį Pasaulinį karą
thumb|Didžiausia Suomijos kontroliuota teritorija 1942 m. Per Antrąjį pasaulinį karą Suomija kovojo du karus su Tarybų Sąjunga: Žiemos karą 1939–1940 m., per kurį prarado Kareliją, ir Tolimesnį karą 1941–1944 m., (šiame kare Suomiją rėmė Trečiasis Reichas) per kurį prarado vienintelį neužšąlantį Petsamo uostą. Po Pratęsimo karo pagal paliaubų sutartį kilo Laplandijos karas 1944–1945, kai suomiai išvijo nacius iš Šiaurės Suomijos į jų okupuotą Norvegiją.
1939 m. rugpjūtį Vokietija ir Tarybų Sąjunga pasirašo Molotovo-Ribentropo paktą, pagal kurį Suomija ir Baltijos šalys atitenka Tąrybų Sąjungai. Po Įsiveržimo į Lenkiją Stalinas pasiuntė visoms Baltijos šalims ultimatumą, reikalaudamas sau karinių bazių jų teritorijoje. Baltijos šalys nusileido ir 1940 m. vasarą buvo okupuotos. 1939 m. spalį toks pat reikalavimas nusiųstas Suomijai, bet suomiai atmetė reikalavimus. Tai paskatino Tarybų Sąjungą 1939 m. lapkričio 30 d. įsiveržti į Suomiją. Sovietai manė, kad Suomija bus okupuota per kelias savaites. Tačiau net su karių, tankų ir lėktuvų skaičiaus pranašumu Tarybų Sąjunga 3 su pusę mėnesio nesugebėjo įveikti suomių. 1940 m. kovo 13 d. buvo pasirašyta Maskvos taikos sutartis. Suomija prarado Karelijos sąsmauką. Žiemos karas pakenkė Tarybų Sąjungos prestižui ir ji buvo išmesta iš Tautų Sąjungos. Per karą Suomija gavo daug tarptautinės paramos.
Po karo suomių armija buvo išsekusi, jai reikėjo paramos. Britai atsisakė padėti, bet Vokietija 1940 m. rudenį pasiūlė ginklų su sąlyga, kad jos kariams bus leista vykti per Suomiją užimti Norvegijos. Suomija sutiko, 1940 m. rugsėjo mėn. buvo pasirašyta tranzito sutartis. 1941 m. birželio 25 d. jokios viešos, atviros Suomijos ir Vokietijos sutarties nebuvo. Šios šalys palaikė normalius diplomatinius santykius, ne daugiau. Suomija ir Vokietija neturėjo nei nepuolimo sutarties (Vokietijos siūlymą sudaryti tokią sutartį Suomija atmetė dar 1939 m. pavasarį), nei draugystės ir bendradarbiavimo sutarties, panašios į tą, kuri pasirašyta su SSRS ir Kuusineno "liaudies vyriausybe. Suomija neprisijungė prie Trijų pakto ir nesiderėjo. Taigi formaliu teisiniu požiūriu Vokietijos ir Suomijos tarptautiniai santykiai buvo kur kas žemesnio lygio negu Vokietijos ir SSRS santykiai. Reali tolesnių įvykių seka vienareikšmiškai liudija, kad šalys neapsiribojo informuodamos viena kitą. Šią išvadą patvirtina 1941 m. birželio 7 d. prasidėjęs vokiečių kariuomenės perdislokavimas į Suomijos teritoriją. Pirmoji Norvegijos ir Suomijos sieną peržengė motorizuota brigada SS „Nord“. Iki birželio 6 d. ji buvo sutelkta Norvegijos Kirkeno uosto rajone, paskui Petsamo-Rovaniemio „arktiniu plentu“ per 3 d. pasiekė sutelkimo rajoną. Vermachto 169-dvizija ir jai priskirti daliniai. įskaitant tankų batalioną, buvo sjungti į 36 armijos korpusą. Iki pat 1941 m. birželio 22 d/ 36-asis AK buvo vienintelis vokiečių sausumos pajėgų junginys Suomijos teritorijoje. Iki pat 1941 m. birželio 25 d. Šiaurės Suomijos teritorijoje jau buvo 4 vokiečių divizijos.
Sprendimas stoti į karą prieš Sovietų Sąjungą buvo priimtas Helsinkyje ir už tai yra atsakinga Suomijos vadovybė. Šalis išsaugojo demokratinę konstitucinę santvarką, nė kiek neleido Vokietijai, hitlerinei partijai ir SS kištis į šalies vidaus reikalus. Dėl to vokiečiai buvo įspėti iš anksto: dar 1941 m. birželio 3 d. vykstant pasitarimui su Vokietijos atstovais, Suomijos generalinio štabo viršininkas Heinriksas pareiškė, kad "mėginimas sudaryti Suomijoje „kvinslingo tipo“ vyriausybę tuojau padarys galą Vokietijos kariniam bendradarbiavimui. Beje, apie Kvislingą (okupuotos Norvegijos marionetinės „vyriausybės“ vadovas, už bendradarbiavimą su naciais buvo nubaustas mirtimi 1945 m. spalio 25 d.): Suomija toliau palaikė diplomatinius santykius su pasitraukusia į užsienį Norvegijos teisėta vyriausybė, o Helsinkyje rezidavo Norvegijos pasiuntinys. 1941 m. gegužę Sovietų Sąjungą, demonstruodama lojalumą Berlynui, nutraukė diplomatinius santykius su Norvegija ir iškraustė iš Maskvos Norvegijos ambasadą."
Dėl Suomijos bendradarbiavimo su naciais tarptautinė bendruomenė nuo jos nusisuko. Kai per Pratęsimo karą Suomija įsiveržė į Tarybų Sąjungą, kad atgautų prarastas žemes ir prisijungtų Rytų Kareliją, Didžioji Britanija paskelbė jai karą 1941 gruodžio 6 d.
Suomiai sugebėjo apginti demokratiją ir neteko santykinai mažai žmonių. Tačiau ji buvo nubausta griežčiau nei kitos nacių sąjungininkės, nes turėjo sumokėti dideles reparacijas ir perkelti aštuntadalį gyventojų, kai prarado aštuntadalį teritorijos, įskaitant pramonės centrą ir antrą pagal dydį miestą Vyborgą. Tarybų Sąjunga apgyvendino šias sritis įvairių sričių gyventojais.
Suomijos vyriausybė sistemingai nežudė žydų, nors buvo nacių sąjungininkė iki 1944 m. Iš viso tik 8 vokiečių kilmės žydai buvo perduoti naciams.
1947 m. Suomija atsisakė Maršalo plano, kad išsaugotų gerus santykius su Tarybų Sąjunga. Tačiau JAV slapta siuntė materialinę ir finansinę paramą Suomijai. Atnaujinusi prekybą su Vakarų šalimis ir mokėdama reparacijas sovietams Suomija iš žemės ūkio tapo pramonine šalimi. Sumokėjusi reparacijas Suomija toliau prekiavo su Tarybų Sąjunga.
1942 m. per Teherano konferenciją Sąjungininkai nusprendė, kad Suomija kovojo atskirą karą su Tarybų Sąjunga ir nebuvo priešiška Vakarams. Be to Suomija buvo demokratiška valstybė 1939–1945 m. Suomijos generolas per karą Carl Gustaf Emil Mannerheim, po karo tapo prezidentu. Suomija sudarė atskirą taikos sutartį su Tarybų Sąjunga 1944 m. rugsėjo 19 d.
Pokario Suomija
thumb|200px|right|Diplomatas Max Jakobson suformavo Suomijos neutralumo politiką Šaltojo karo metu. Per Šaltąjį karą Suomija išlaikė demokratinę konstituciją ir laisvą ekonomiką. Po 1947 ir 1948 m. sutarčių su Tarybų Sąjunga Suomija neteko daug teritorijų, turėjo sumokėti reparacijas. Dėl sovietų spaudimo Suomija turėjo vykdyti atsargią užsienio politiką ir buvo priversta atsisakyti dalyvavimo Maršalo plano konferencijoje. .
1952 m. Suomija ir Šiaurės Taryba įvedė pasų sąjungą, tad jų piliečiai galėjo laisvai keliauti ir dirbti. Pokario Švedijoje suomiai sudarė didžiąją emigrantų dalį. Tik po 1980 m. Suomijos algos ir gyvenimo standartai galėjo varžytis su Švedija.
Nepaisant pasų sąjungos tik 1955 m. Suomija tapo Šiaurės Tarybos nare, nes sovietai bijojo jos suartėjimo su Vakarais. Tuo metu jie manė, kad Šiaurės Taryba yra NATO dalis, nes Danija ir Norvegija priklausė abiem organizacijom. Tais pačiais metais ji tapo JTO nare. Suomijos ambasadoriai prie JTO G.A. Gripenberg (1956–1959 m.), Ralph Enckell (1959–1965 m.), Max Jakobson (1965–1972 m.), Aarno Karhilo (1972–1977 m.), Ilkka Pastinen (1977–1983 m.), Keijo Korhonen (1983–1988 m.), Klaus Törnudd (1988–1991 m.), Wilhelm Breitenstein (1991–1998 m.) ir Marjatta Rasi (nuo 1998 m.). 1972 m. Max Jakobson buvo kandidatas į JTO sekretorius. Be to 1955 m. sovietai nusprendė grąžinti Suomijai Porkalą, kurią buvo išsinuomoję 50 metų 1948 m.
Visuomenė
Iki 1940 m. Suomija buvo skurdi šalis. Dauguma gyventojų buvo darbininkai ar nepriklausomi valstiečiai. Vidurinioji klasė buvo maža: daugiausiai valstybės tarnautojai ir vietiniai verslininkai. 1950 m. pusė darbininkų dirbo žemės ūkyje ir tik trečdalis gyveno miestuose. Tačiau atsiradus darbui miestuose ten pradėjo keltis darbininkai. Moterys pradėjo gimdyti mažiau vaikų: nuo 3,5 1947 m. iki 1,5 1973 m. Kai pokariu gimę vaikai užaugo, jiems nebuvo pakankamai darbo ir apie 1970 m. daug jų emigravo į Švediją (dabar 4,7 procentų švedų kalba suomiškai). 1952 m. vasaros olimpinės žaidynės priviliojo daug užsienio lankytojų.
Dabartinė Suomija
thumb|12-asis Suomijos prezidentas Sauli Niinistö Suomijos BVP augo greičiausiai tarp TEBIPO narių ir šalis pagal įvairius rodiklius užėmė aukščiausias vietas.
Iki 1991 m. prezidentas Mauno Koivisto ir dvi iš trijų didžiausių partijų (Centro ir Socialdemokratai) priešinosi ES narystei ir norėjo tik EEE sutarties. Tačiau, kai Švedija padavė pareiškimą 1991 m., o Tarybų Sąjunga iširo metų pabaigoje, Suomija pareiškė norą įstoti 1992 m. kovą. Per priėmimo procesą vyko karšti debatai, kai nuomonių skirtumai neatitiko partijų gairių. Oficialiai visos trys didžiausios partijos rėmė ES idėją, bet tų partijų nariai dalyvavo kampanijoje prieš ES. 1994 m. balandžio 16 d. vyko konsultacinis referendumas, per kurį ES narystė gavo 56,9%. Suomija ES nare tapo 1995 m. sausio 1 d. kartu su Austrija ir Švedija. Tai laikoma svarbiausiu Centro-koncervatorių vyriausybės, kuriai vadovavo Esko Aho, pasiekimu.
Ekonomikos politikoje ES sukėlė dideles permainas. Anksčiau politikai nustatydavo palūkanų normas, o tada iki įstojimo į eurozoną, tai atliko Centrinis bankas. Per dvi premjero Paavo Lipponen vyriausybes 1995–2005 m. buvo dalinai ar visiškai privatizuota daug stambių valstybinių įmonių. Matti Vanhanen tęsė darbą iki 2008 m. rudens, kai vyriausybė tapo svarbiausia telekomo bendrovės Elisa savininke, kad užtikrintu šalies interesus.
Galiausiai buvo sukurta su NATO bendradarbiaujanti armija. 1000 karių dalyvauja NATO ir ES misijose. Suomija taip pat priešinosi energetikos projektams, kurie didino priklausomybę nuo importo iš Rusijos. Atrodo, kad Suomija neketina tapti pilnateise NATO nare, nebent Švedija įstos pirma.
Suomių tauta sensta, gimstamumas yra 10,42 gimimų 1000 gyventojų, o vaisingumas – 1,8. Suomija yra viena seniausių tautų, pusę balsuojančiųjų vyresni nei 50 metų. Be reformų ar imigracijos, Suomija susidurs su demografinėmis problemomis, nors makroekonominės prognozės yra žymiai geresnės nei kitų išsivysčiusių šalių.
Alfonsas Jakupčionis
Alfonsas Jakupčionis (g. 1919 m. kovo 19 d. Saginaw, MI, JAV) – vargonininkas ir chorvedys.
Biografija
Pas P. Dulkę mokėsi fortepijono, pas P. Saką vargonų Brooklyne, NY, nuo 1926 m. studijas tęsė Pius X School of Liturgical Music Niujorke. Baigęs studijas, pradėjo vargonininkauti ir vadovauti chorui Šv. Mykolo lietuvių parapijoje Bayonne, NJ. Kartu buvo ir raštinės sekretorius. 1941–1945 m. tarnaudamas amerikiečių kariuomenėje, grojo orkestre, o grįžęs vėl vargonininkavo toje pačioje parapijoje. Chorą paruošė 1964 m. Pasaulinės parodos Niujorke Lietuvių dienai, dainų šventėms ir kitiems tautiniams renginiams.
Nuo 1940 m. ALRK Vargonininkų sąjungos narys, taip pat ir New Yorko-New Jersio provincijos narys.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Taiga
thumb|250px|Taiga yra [[Žemės šiaurės pusrutulyje, tarp tundros ir mišriųjų miškų, kitur – stepių]]
Taiga − augalijos tipas, kuriame vyrauja spygliuočiai medžiai (eglės, kėniai, maumedžiai, pušys).
Taiga yra šiaurinio pusrutulio vidurinių platumų klimato juostos šiaurinėje dalyje ir užima didelius Eurazijos ir Š. Amerikos plotus. Šiaurėje (pvz., Taimyre) taiga siekia 72°, pietuose (pvz., Japonijoje) − 42° šiaurės platumos.
Taigos klimatinių sąlygų diapazonas yra gan platokas: šilčiausio mėnesio temperatūra svyruoja nuo 14 iki 18 °C, kritulių − nuo 400 iki 600 mm, žiemos šaltos, bet nevienodai sniegingos. Visur didelis dirvos ir oro drėgnumas.
Tamsioji taiga
thumb|right|250px|Tamsioji taiga [[Aliaska|Aliaskoje]] Tamsiosios taigos tanki medžių laja mažai praleidžia šviesos, dėl to po medžiais auga daugiausia samanos, kerpės, kai kur mėlynės, bruknės. Iš žolių čia vyrauja kiškiakopūsčiai, kriaušlapės, paparčiai.
Trako tamsiojoje taigoje beveik nėra. Kai kur auga kadagiai, serbentai, sausmedžiai, gluosniai.
Dideli taigos plotai, ypač šiaurėje, supelkėję, miškų vietoje susidarę durpynai.
Šviesioji taiga
thumb|right|250px|Šviesioji taiga Aliaskoje Šviesiosios taigos medžiai retesni; traką sudaro žemaūgės pušys, daūriniai rododendrai, žemaūgiai beržai; nemažai auga įvairių žolių.
Centrinis bankas
Centrinis bankas – valstybės bankas, atsakingas už monetarinę politiką, siekiantis užtikrinti kainų, valiutos kurso ar kitokį makroekonominį stabilumą. Centrinis bankas reguliuoja pinigų pasiūlą, kai kuriais atvejais vykdo finansų sektoriaus reguliatoriaus funkcijas. Lietuvoje centrinio banko funkcijas vykdo Lietuvos bankas.
Monetarinės politikos priemonės
Skirtinguose centriniuose bankuose atskirų pinigų politikos priemonių svarba buvo ir išlieka nevienoda. Tai priklauso nuo daugelio veiksnių: bendro ekonomikos pobūdžio (pereinamoji ar stabili rinkos ekonomika), vietos finansų rinkos išsivystymo ir integracijos tarptautiniu mastu, pasirinkto valiutos kurso režimo ir pinigų politikos poveikio perdavimo mechanizmo. Vakarų centriniuose bankuose atskirų pinigų politikos priemonių svarba per paskutinius tris dešimtmečius pasikeitė. Atvirosios rinkos operacijų svarba labai padidėjo, o nuolatinių galimybių ir privalomųjų atsargų reikalavimų sumažėjo. Dažnai atvirosios rinkos operacijos yra dominuojanti pinigų politikos priemonė, ypač šalyse, kurios reguliuoja nacionalinių pinigų pasiūlą ir palūkanų lygį. Kovojant su finansų krize, daugelis centrinių bankų paskutiniu metu perėjo į nuolatinį likvidumo pertekliaus režimą, ir todėl padidėjo palūkanų už privalomuosius ir neprivalomuosius rezervus reikšmė.
Šiuolaikinės centrinio banko pinigų politikos priemonės paprastai skirstomos į tris dideles grupes:
Atvirosios rinkos operacijos
Atvirosios rinkos operacijomis centrinis bankas savo iniciatyva išleidžia pinigus į vidaus rinką arba išima juos iš apyvartos, atsižvelgdamas į rinkos, o ne į pavienio komercinio banko padėtį, ir sudaro komerciniams bankams vienodas sąlygas konkuruoti tarpusavyje dėl atitinkamų sandorių su centriniu banku.
Nuolatinės galimybės
Nuolatinės galimybės – tai centrinio banko iš anksto nustatytomis sąlygomis komerciniams bankams suteiktos galimybės, pastarųjų iniciatyva, sudaryti su centriniu banku nacionalinės valiutos ar kito finansinio turto pirkimo, pardavimo arba skolinimo ir skolinimosi sandorius. Daugelis centrinių bankų nustato tam tikras skolinimosi centriniame banke galimybes kaip papildomą atsparą bankų sistemai likvidumo svyravimų atvejais. Skolinimo centriniam bankui galimybės, įskaitant ir palūkanas už rezervus, skirtos laikinam ar nuolatiniam likvidumo pertekliui absorbuoti. Valiutų valdybos atveju svarbiausia nuolatinė galimybė yra neribotas nacionalinės valiutos keitimas fiksuotu kursu į bazinę ir bazinės valiutos į nacionalinę.
Privalomųjų atsargų reikalavimai
Privalomųjų atsargų reikalavimai - tai centrinio banko reikalavimai komerciniams bankams, kad ne mažiau kaip tam tikrą dalį jų apibrėžtų įsipareigojimų dengtų likvidus turtas. Minėta dalis vadinama privalomųjų atsargų norma. Įsipareigojimai, kuriems taikomi privalomųjų atsargų reikalavimai, vadinami privalomųjų atsargų (apskaičiavimo) baze. Privalomosios atsargos skaičiuojamos tam tikram laikotarpiui, per kurį jos turi būti laikomos. Privalomosios atsargos laikomos likvidžiausios formos turtu - pinigais komercinio banko sąskaitoje centriniame banke. Kartais centriniai bankai į privalomąsias atsargas tam tikra dalimi įskaito ir grynuosius pinigus bankų kasose. Centrinio banko sprendimu, komerciniai bankai privalomąsias atsargas turi laikyti fiksuota suma arba kaip vidurkį per laikymo laikotarpį. Pastarasis būdas šiais laikais dominuoja, nes suteikia komerciniams bankams lankstesnio likvidumo valdymo galimybę ir realiai sumažina privalomųjų atsargų naštą.
Taza
Taza (arab.: تازة) – Maroko miestas (apie 160 000) šiaurinėje šalies dalyje 100 km į rytus nuo Feso. Taza yra Taza-Alhoseima-Taunato regione ir yra Tazos srities sostinė.
Taza yra išsidėsčiusi šiaurės centrinėje Maroko dalyje į pietus nuo Rifo kalnų. Miestą sudaro du, anksčiau savarankiški, miestai, pastatyti skirtingo aukščio kalno terasose. Tazos senamiestis yra 585 m virš jūros lygio ir supa XII a. gynybinė siena. Naujoji Taza, pastatyta 1920 m. prancūzų, derlingoje lygumoje, 445 m virš jūros lygio. Kasinėjimai rodo, kad šiuose kraštuose žmonės gyveno paleolito amžiuje.
Istorija
Miknasų genties berberai Tazą įkūrė VII a. pabaigoje. Užkariavus šį kraštą arabams, Taza priklausė Fatimidams iš Kairuano. Nuo 1074 m. – Almoravidų dinastijai, nuo 1132 m. – Almochadų dinastija, o 1248 m. užėmė Marinidai. 1914 m. Tazą okupavo Prancūzija.
1292–1294 m. Tazoje baigta statyti Didžioji mečetė, XIV a. pastatyta medresė. 1982 m. mieste gyveno 77 216, 2004 m. 139 686 gyventojų.
Mjeiko salos
thumb|150px Mjeiko salos arba Mergujo salos – salų grupė Andamanų jūroje, Malakos pusiasalio pakrantėje. Priklauso Mianmaro Tanintairio provincijai. Plotas 3500 km². Salyną sudaro ~800 salų, salelų ir uolų. Sudarytos iš kalklamenio ir granito. Salas dengia tropiniai miškai, pakrantėse – paplūdimiai ir mangrovių sąžalynai. Aukštumos ir uolos iškyla iki 767 m. Tarp salų išsišakoję koralų rifai. Mjeiko salose gausu laukinių gyvūnų: tigrų, elnių, dramblių, beždžionių, šernų, įvairių paukščių.
Dauguma salų gyventojų yra mokenai, kurie verčiasi žvejyba, perlų rinkimu, žemdirbyste.
Karo šūkis
Karo šūkis, kovos šūkis - šūksnis ar skanduotė, kurį mūšio metu naudoja vieno dalinio kariai ar vienos pusės kariuomenė. Karo šūkis gali būti žodis, neturintis aiškios prasmės, bet dažniausiai žadinantis patriotinius ar religinius jausmus. Karo šūkiai turi kelti saviškių moralę ir agresyvumą, stiprinti vieningumo jausmą, o priešui turi kelti baimę.
Karo šūkiai yra universalus demonstracinis elgesys (grasinimo demonstravimas), turintis suteikti pranašumą: idealiu atveju jie turi sudaryti itin didelio agresyvumo ir kovingumo įspūdį, kad priešas vietoj pasipriešinimo pasirinktų bėgimą ar pasidavimą. Maksimaliam poveikiui užtikrinti karo šūkiai turi būti kiek įmanoma garsesni. Gana dažnai karo šūkius pastiprindavo specialių muzikos instrumentų (ragų, būgnų, kriauklių, karnyksų, dūdmaišių, trimitų) garsai. Karo šūkiai artimai susiję su kitais agresyviais žmogaus elgesio dėstais - karo šokiais, tyčiojimusi, kurie būna naudojami „apšilimo“ fazėje, prieš imant kautis fiziškai.
Viduramžiais nemažai karo šūkių buvo perkelti į karines vėliavas, tapo devizais. Pvz., Anglijos karalių devizas Dieu et mon droit 'Dievas ir mano teisė'. Teigiama, kad tai buvo karaliaus Eduardo III raginimo šūkis Kresi kautynėse.
Viduramžiai
thumb|right|200px|Irako vėliava su užrašu Allahu Akbar.
Albina Norvaišaitė-Jakubonienė
Albina Norvaišaitė-Jakubonienė (1940 m. liepos 11 d. Kaune – 2011 m. gruodžio mėn.) – Lietuvos muzikos mokytoja ir chorvedė.
Biografija
Kauno vaikų muzikos mokykloje mokėsi skambinti fortepijonu. 1957–1961 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje-technikume (dėst. Danguolė Vaitkutė). 1959 m. pradėjo dirbti Kauno miesto vaikų darželiuose, vadovauti moksleivių chorui miesto 1-ojoje technikos mokykloje ir jaunučių chorui vaikų muzikos mokykloje.
1963–1970 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje neakivaizdiniu būdu (doc. Klemenso Griauzdės klasė). 1967–1976 m. Kauno 22-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytoja ir vyresniųjų klasių moksleivių mišriojo choro vadovė – jį parengė 1976 m. mokyklinių chorų zoninėms varžyboms. Taip pat dėstė Marijampolės kultūros mokykloje, nuo 1973 m. kurį laiką vadovavo Marijampolės 19-osios kaimo profesinės technikos mokyklos jaunuolių chorui.
Nuo 1976 m. rudens Kauno 27-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja bei vyresniųjų klasių moksleivių mišriojo choro vadovė. Kolektyvą parengė 1977 m. respublikinei moksleivių dainų šventei ir konkursui, 1979 m. respublikinėse mokyklų chorų varžybose pelnė laureato vardą. Taip pat vadovavo mergaičių vokaliniam ansambliui, kuris pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė respublikiniuose „Dainų dainelės“ konkursuose.
1978–1984 m. Kauno profsąjungų kultūros rūmų berniukų ir jaunuolių choro „Varpelis“ chormeisterė ir mergaičių vokalinio ansamblio vadovė. Ansamblis – 1981 m. respublikinio konkurso „Sidabriniai balsai“ Palangoje laureatas. Nuo 1978 m. Kauno 1-osios vaikų muzikos mokyklos filialo mokytoja, nuo 1982 m. miesto 1-osios vaikų muzikos mokyklos chorinio dainavimo skyriaus vedėja. 1992 m. mokykloje subūrė kamerinį merginų chorą, kuris dalyvavo 1993 m. moksleivių dainų šventėse Kaune ir Vilniuje, 1994 m. – I Pasaulio lietuvių dainų šventėje Kaune ir 1997 m. – Stasio Šimkaus jubiliejiniame koncerte „Pro memoria“. Ansamblis gieda bažnyčiose, 1995 m. giedojo Lenkijoje (Punske), 1996 m. – Baltarusijoje (Pelesoje).
1987–1991 m. vadovavo Kauno gamybinio susivienijimo „Banga“ kultūros namų „Šilelis“ merginų vokaliniam ansambliui, tapusiam 1990 m. respublikinio „Dainų dainelės“ konkurso laureatu. Nuo 1992 m. Kauno Kalniečių vidurinės mokyklos muzikos mokytoja ir vyresniųjų klasių merginų choro vadovė – parengė 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. Nuo 1993 m. vadovavo ir Šv. Juozapo bažnyčios maldos sambūrio „Marijos vaikai“ jaunimo chorui. Choras kas sekmadienį gieda šv. Mišiose.
Nuo 1977 m. buvo daugelio Kauno miesto dainų švenčių dirigentė. Jai suteikta vyresniosios muzikos mokytojos kvalifikacijos kategorija. 1979 m. apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.
VILNIUS TECH Architektūros fakultetas
miniatiūra|2023 m. thumb|2021 m. thumb|Fakulteto dalis Pylimo gatvėje (2014) thumb|Skulptūros thumb|Kiemas
VGTU Architektūros fakultetas – VGTU struktūrinis padalinys, turintis fakulteto statusą.
Istorija
1946 m. Kauno VDU įkurtas administracinis mokymo ir mokslo padalinys, buvusį Statybos fakultetą pertvarkius į 2 savarankiškus – Architektūros ir Statybos fakultetus. 1946–1949 m. pirmuoju dekanu buvo doc. S Stulginskis, nuo 1949 m. – doc. S. Sčesnulevičius. 1951 m. Kauno universiteto techniškųjų fakultetų pagrindu suformuotas KPI, vėl sujungiant Architektūros ir Statybos fakultetus. Nuo 1971 m. Architektūros fakulteto tolesnė raida susijusi su VISI (dab. VGTU. 1970 m. rudenį pradėtas priėmimas į architektūros specialybės pirmąjį kursą Vilniuje
Dekanai
Atkūrus Architektūros fakultetą, 1971–1972 m. dekanu buvo prof. Jurgis Vanagas. 1972–1987 m. vadovavo prof. Antanas Spelskis, kuris pokario metais dirbo Architektūros katedroje Kaune, o vėliau – Vilniaus dailės institute (1970 m. jis grįžo į VISI Architektūros katedrą). Nuo 1987 metų dekano pareigas ėjo prof. Konstantinas Jakovlevas-Mateckis. 1991–1999 m. Architektūros fakulteto dekanu buvo prof. Vytautas Dičius, 1999–2003 m. – doc.dr. Eugenijus Staniūnas, 2003–2014 m. – prof. dr. Rimantas Buivydas, o nuo 2014 m. Architektūros fakultetui vadovauja doc. dr. Liutauras Nekrošius.
Katedros
Fakultete veikia šios katedros:
Architektūros katedra
Architektūros katedra Kaune veikė jau nuo 1922 m., kai 1971 m. Vilniaus inžineriniame statybos institute buvo įsteigtas Architektūros fakultetas. Architektūros katedrą sudarė dauguma dėstytojų, persikėlusių iš KPI.
1993–1994 m. keičiamos studijų programos ir dvejus metus (1994 ir 1995 m.) išleidžiami architektūros bakalaurai (4 metų studijos) ir tradiciniai (5 metų studijos) diplomuoti architektai. 1995 m. 19 absolventų gauna paskutinius diplomuoto architekto diplomus. Tais pačiais metais priimami į pirmą kursą pirmieji magistrantai, 11 iš kurių 1996 m. apgina magistro tezes ir gauna architektūros magistro diplomus.
2002 m. vykdant Architektūros fakulteto restruktūrizaciją ir įkūrus Architektūros pagrindų ir teorijos katedrą, į ją iš Architektūros katedros buvo perkelti: prof. dr. R. Buivydas (naujos katedros vedėjas), doc. J. Jurevičienė, asist D. Vrubliauskas, jaun. moksl. dr. V. Petrušonis, dokt. E. Riaubienė. 1999 m. į katedrą pakviečiamas architektas L. Naujokaitis; 2003 m., išėjus prof. E. N. Bučiūtei, metus laiko katedroje dirbo architektai A. Asauskas ir A. Lagunovičius; 2004 m. išėjus ilgamečiam katedros vedėjui prof. R. A. Dineikai, į katedrą pakviečiamas architektas A. Ambrasas, o 2005 m. išėjus prof. J. Seibokui – arch. S. Pamerneckis ir dokt. V. Gerdvilis.
Architektūros pagrindų, teorijos ir dailės katedra
Įkurta 2002 m. rugsėjį. Įkūrėjas ir pirmasis vedėjas – prof. dr. Rimantas Buivydas.
Tai vienintelė universitetinė katedra Lietuvoje, kurios specializacija – architektūros mokslo teorinės studijos. Katedros tikslas – ugdyti architektūros tyrėjus, plėtoti mokslinius tyrimus architektūros istorijos, architektūrologijos, paveldosaugos ir kritikos srityse.
Pagrindinės veiklos kryptys – menotyra, architektūros ir urbanistikos paveldo tyrimai, kitų architektūros objektų tyrimas ir projektavimas, architektūros semantika ir psichologija, architektūros kompozicija.
==== Dizaino katedra ==== Įkurta 2013 m. birželio 25 d.
Vilniaus Gedimino technikos universiteto tarybos nutarimu Nr. 3-7 Architektūros fakultete įsteigta Dizaino katedra. Katedros vedėju nuo 2013 m. liepos 10 d. paskirtas doc. dr. Jonas Jakaitis. 2013/2014 m. katedroje numatoma vykdyti Pramonės gaminių dizaino studijų programa.
Nuo 2013 metų katedroje pradėta įgyvendinti Pramonės gaminių dizaino studijų programa (PGD).
Pastatų konstrukcijų katedra
veiklos pradžia Vilniuje – 1960 m., kai KPI Vilniaus vakariniame fakultete buvo įkurta Statybos katedra. 1965 m. jau KPI Vilniaus filiale katedra skilo į dvi: Statybos ir Miestų statybos katedras. Joje dirbo dėstytojai, kurie, įsteigus Vilniaus inžinerinį statybos institutą, sudarė Architektūros fakulteto Pastatų konstrukcijų katedros branduolį.
Katedrai priklauso pastatų akustikos mokslo laboratorija.
==== Urbanistikos katedra ==== 1971 m. Vilniaus inžineriniame statybos institute įkūrus Architektūros fakultetą, įsteigta Gyvenviečių planavimo ir tvarkymo katedra. Jos dėstytojai buvo perkelti iš Kauno politechnikos institute veikusios to paties pavadinimo katedros. Katedros vedėju dar nuo 1949 metų buvo prof. Kazimieras Šešelgis, šias pareigas Vilniuje ėjęs iki 1980 metų. 1980–1993 m. katedros vedėju dirbo prof. Jurgis Vanagas.
Nuo 1993 m. katedra vadinama Urbanistikos katedra. 1993–2002 m. katedros vedėju dirbo Zigmas Jonas Daunora. Nuo 2002 m. katedrai vadovauja doc. Algis Vyšniūnas.
2004 m. prie Urbanistikos katedros įkurta Urbanistinės analizės mokslo laboratorija.
Kiti mokslo padaliniai
Taip pat fakultete veikia kiti padaliniai:
Vengrijos futbolo varžybos 2007–2008 m.
Vengrijos futbolo varžybos 2007–2008 m.
Ūdrijos Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia
'''Ūdrijos Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Ūdrijos kaime, 9 km į pietus nuo Balbieriškio. Turi neorenesanso bruožų.
Istorija
Punios seniūnui Aleksandrui Korvinui Gosievskiui 1623 m. leista statyti bažnyčią. Jai skirti 8 valakai žemės. 1674 m. minima neseniai pastatyta bažnyčia. Metrikų knygos rašytos nuo 1699 m. (1719–1728 m. įrašų nėra, manoma, kad dėl maro epidemijos). Apie 1744 m. pastatyta nauja medinė. Neprižiūrima, apgriuvusi bažnyčia 1837 m. uždaryta, vėliau ir nugriauta.
Pramezio dvaro savininkas Protas Narbutas 1861 m. pastatė naują bažnyčią. Vikaras Antanas Radušis 1891 m. padidino ir aptvėrė kapines.
Geizeris
thumb|250px|Didysis geizeris, [[Jeloustouno NP, JAV]] thumb|250px|Geizerio schema
Ūdrijos Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia
Istorija
1896–1899 m. Ūdrijoje vargonininkavęs Juozas Neimontas (1875–1963) subūrė puikų parapijos chorą, apylinkėje rinko ir harmonizavo liaudies dainas, kurias 1906 m. išleido atskiru rinkiniu „Auksinės varpos“. 1906 m. įsikūręs „Žiburio“ draugijos skyrius (pirmininkas kunigas Adomas Grinevičius) įsteigė biblioteką - skaityklą. 1911–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. 1913 m. bažnyčia sudegė.
Geizeris
Geizeris – karštos versmės rūšis, kuri išsiveržia periodiškai ir išmeta į orą stulpą vandens bei garų. Geizerių susiformavimui reikalingos palankios hidrogeologinės sąlygos, kurios egzistuoja tik keliose Žemės vietose, todėl geizeriai yra tikrai fenomenalūs. Apie 1000 geizerių yra visame pasaulyje. Daugmaž pusė jų yra Jeloustouno nacionaliniame parke, JAV. Taip pat daug geizerių yra Islandijoje, Rusijoje.
Ūdrijos Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia
Istorija
1921–1928 m. Ūdrijoje klebonavęs Jurgis Žemaitis 1923–1924 m. iš Balbieriškio dvaro sandėlio medžiagos sumūrijo dabartinę bažnyčią.
Žemuma
thumb|right|200px|Borsko žemumos, [[Slovakija|Slovakijoje panorama]] Žemuma − žemyno sausumos plotas, kurio absoliutinis aukštis < 200 m.
Ūdrijos Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia
Architektūra
Bažnyčia turi neorenesanso bruožų, stačiakampio plano (35 × 16 m), bazilikinė, dvibokštė, su pusapskrite apside. Vidus 3 navų, šoninės žemesnės.
Geizeris
Geizerių susidarymas
thumb|327x327px|Geizerio schema Geizerių veikimas, kaip ir visų karštųjų versmių, yra sukeliamas požeminio vandens, kuris skverbiasi gilyn iki magmos įkaitintų uolienų. Geotermiškai įkaitintas vanduo tada kyla atgal link paviršiaus konvekcine srove per porėtas bei plyšiuotas uolienas. Geizeris skiriasi nuo kitų nenutrūkstamų karštų versmių savo požemine struktūra: daug mažų tuštumų paviršiuje susijungia su viena ar daugiau siaurų kamerų, kurios veda iki požeminių vandens rezervuarų.
Žemuma
Žemumos apima 32,3 % sausumos ir 9,5 % viso Žemės ploto. Tai daugiausia dabartinės arba senosios akumuliacijos (aliuvinės, jūrinės) sritys, turinčios plokščią arba į jūros pusę pasvirusį paviršių.
Geizeris
Geizerių susidarymas
Kai geizeris prisipildo, vanduo jo viršuje atšąla, bet dėl kanalo siaurumo, konvekcinis vandens atšaldymas rezervuare yra neįmanomas. Šaltesnis vanduo viršuje spaudžia žemyn karštesnį vandenį, sudarydamas sąlygas vandeniui rezervuare tapti perkaitintu, t. y. išlikti skysčio pavidalo esant temperatūrai gerokai virš įprastos virimo temperatūros.
Žemuma
Kai kur vėlesni geomorfologiniai procesai (linijinė erozija, sufozija, defliacija, egzaracija, ledynų akumuliacija) tą paviršių performavo ir sukūrė banguotą, kalvotą, gūbriuotą, daubotą arba slėniuotą žemumos reljefą.
Geizeris
Geizerių susidarymas
Galiausiai, kai temperatūra arti geizerio dugno pakyla iki taško, kada prasideda virimas, garų kamuoliai kyla i paviršų. Kai garai išsiveržia pro geizerio angą, dalis vandens išsilieja arba ištrykšta, taip sumažindamas vandens stulpo svorį, tuo pačiu ir vandens slėgį apačioje. Šitaip atpalaidavus slėgį, perkaitintas vanduo su garais smarkiai pliūpteli per kanalą. Tada išsiplėtę garai ir karštas vanduo išpurškiami iš geizerio.
Žemuma
Didžiausia pasaulio žemuma yra Amazonės žemuma. Ji plyti Amazonės upės baseine tarp Gvianos plokščiakalnio šiaurėje ir Brazilijos plokščiakalnio pietuose. Vakaruose remiasi į rytinius Andų kalnų šlaitus ir tęsiasi per visą žemyną iki Atlanto vandenyno.
Indo Gango žemuma − viena didžiausių aliuvinių lygumų Azijoje, esanti Himalajų papėdėje. Jos ilgis nuo Bengalijos įlankos iki Arabijos jūros siekia apie 3000 km, o plotis 250−350 km.
Geizeris
Geizerių susidarymas
Galų gale, vanduo likęs geizeryje atvėsta iki žemesnės temeperatūros, nei virimo taškas ir išsiveržimas baigiasi. Įkaitintas požeminis vanduo pradeda skverbtis atgal į rezervuarą ir visas ciklas prasideda iš naujo. Išsiveržimų trukmė ir laikas iki sekančio išsiveržimo skiriasi kiekviename geizeryje. Pavyzdžiui, Strokkur geizeris Islandijoje išsiveržia kelioms sekundėms kas keletą minučių, tuo tarpu Didysis geizeris JAV veržiasi virš dešimties minučių kas 8-12 valandų.
Biručiai (reikšmės)
Biručiais vadinami kaimai:
Krikščioniška radijo stotis
Krikščioniška radijo stotis - radijo stotis, transliuojanti krikščioniškas žinias, pamokslus, pokalbius ir muziką. Krikščioniškos radijo stotys per savo transliuojamus pamokslus ir muziką stengiasi sustiprinti visų krikščionių tikėjimą. Manoma, kad JAV yra apie 1600 krikščioniškų radijo stočių, kurios dauguma priklauso National Religious Broadcasters organizacijai. Dauguma šių radijo stočių remiamos iš pačių krikščionių aukų arba gaunamų pinigų iš transliuojamos reklamos. Lietuvoje veikia krikščioniška radijo stotis - Marijos radijas, transliuojantis nuo 2004 metų. Taip pat "Vilties Radijas " - krikščioniška internetinė radijo stotis, pradėjusi transliacijas nuo 2010 metų. Šiuo metu "Vilties Radijas" kiekvieną sekmadienį turi ir krikščionišką eterį Klaipėdos radijo stoties „Radijas9“ eteryje, FM 91,4 MHhz dažniu.
Janina Jameikienė-Linkutė
Janina Jameikienė-Linkutė (g. 1936 m. lapkričio 5 d. Pryšmantėlių k., Raseinių r.) – muzikos mokytoja ir chorvedė.
Biografija
1945–1952 m. lankė Betygalos (Raseinių r.) vidurinę mokyklą, 1955–1960 m. choro dirigavimo neakivaizdiniu būdu mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje – technikume (dėst. V. Ūsevičius ir E. Kriščiūnienė).
1974–1978 m. muziką neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė R. Songaila ir R. Pupelis).
1952–1956 m. Nevočių (Šilalės r.) septynmetės mokyklos pradinių klasių ir muzikos mokytoja, 1956–1960 m. Tenenių (Šilalės r.) septynmetės mokyklos muzikos mokytoja. Abiejose mokyklose vadovavo vaikų chorams. 1960–1967 m. Švėkšnos (Šilutės r.) internatinės mokyklos muzikos mokytoja ir jaunių choro vadovė. Kolektyvą parengė 1965 m. respublikinei dainų šventei ir kasmentinėms Šilutės rajono dainų šventėms. 1967–1970 m. Viešvilės (Jurbarko r.) vaikų namų ir septynmetės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja. Jos vadovaujamas vaikų namų choras pirmavo Jurbarko rajone. 1970–1976 m. Veliuonos (Jurbarko r.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, vyresniųjų klasių moksleivių mišriojo choro (60 dalyvių) vadovė. Choras nemažai koncertavo, dalyvavo Jurbarko rajono dainų šventėse, 1976 m. mokyklų chorų zoninėse varžybose Tauragėje laimėjo trečiąją vietą.
Nuo 1976 m. rudens Žiežmarių (Kaišiadorių r.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų vadovė. 1983 m. mokyklų chorų varžybose Vilniuje mišrusis choras (60 dalyvių) pelnė trečiąją vietą. Jaunučių chorą mokytoja parengė 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei Vilniuje; 1998 m. choras pasivadino „Varpelių" vardu, jį globoja Kaišiadorių laisvalaikio organizavimo centras.
J. Jameikienė- Šilalės, Šilutės, Jurbarko ir Kaišiadorių rajonų dainų švenčių dirigentė. 1994 m. jai suteikta muzikos mokytojos metodininkės, o 1996 m. – muzikos mokytojos ekspertės kvalifikacijos kategorija.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Tereblia
Tereblia  – upė, dešinysis Tisos intakas, tekanti Užkarpatės srityje (Ukraina).
Ištakos – upelių Rostokas ir Sloboda santaka ties Sinevyro ežeru (Mežgorjės rajonas). Žiotys Tisoje, ties Buštyno miesteliu. Ilgis – 91 km, vidutinis gylis – 0,1,5 m. Upės baseinas – 750 km², nuolydis – 9,3 m/km. Teka Užkarpatės srities Mežgorjės, Chusto ir Tiačevo rajonų žemėmis. Upės slėnio skerspjūvis V pavidalo. Aukštupyje ir vidurupyje upės kerta Gorganus ir teka giliu, iki 350 m gylio, slėniu. Žemiau slėnis trapecinio skerspjūvio, įeina į Marmarošo dubumą.
Lankų plotis iki 60 metrų. Vaga vingiuota, slenkstėta, jos plotis aukštupyje ir vidurupyje 15-20 m. Į Tereblią įteka ir vandenys iš Sinevyro ežero.
Intakai
Kairieji: Didžioji Ugolka (Большая Уголька), Monastyras (Монастыр), Glisna (Глисна), (Bystras (Быстрый), Strenturskis (Стрентурский), Olšanka (Ольшанка), Sucharis (Сухарь), Gersovecas (Герсовец), Negrovecas (Негровец), Jasenovecas (Ясеновец), Ozerianka (Озерянка), Menčilovskis (Менчиловский). thumb|250px|kairėje|Tereblios užtvanka
Panaudojimas
Upė naudojama kaip vandens šaltinis, žvejybai, elektros energijos gamybai. Vidurupyje, ties Olšankos (Вiльшани) gyvenviete upė pertverta užtvanka. Olšankos tvenkinio vanduo per kalnagūbrį 3,6 km ilgio tuneliu nukreiptas į Rikos upę, kur Tereblios-Rikos hidroelektrinė gamina elektros energiją.
Gyvenvietės
Palei Tereblios upę išsidėsčiusios šios gyvenvietės (bažnytkaimiai, ): Sinevyro Poliana (Синевирская Поляна), Sinevyras (Синевир), Koločiava (Колочава), Olšanai (Ольшаны), Dragovas (Драгово), Uglia (Угля), Tereblia (Теребля), Ruskojė Polė (Русское Поле), Buštyna (Буштына).
NHK
NHK  – Japonijos visuomeninis transliuotojas. NHK yra statutinė korporacija, finansuojama iš žiūrovų mokamų televizijos licencijos mokesčių.
NHK valdo dvi antžeminės televizijos paslaugas teikiančias įmones: NHK bendroji televizija ir NHK mokomoji televizija, tris palydovinės televizijos paslaugas teikiančias įmones: NHK BS-1, NHK BS-2 ir NHK Hi-Vision, bei tris radijo tinklus: NHK Radio 1, NHK Radio 2 ir NHK FM.
Taip pat NHK transliuoja dvi programas skirtas užsieniui: NHK World TV (anglų k.) ir NHK World Premium (anglų ir japonų k.). Kai kurias jų siūlomas programas galima žiūrėti ir internete (tiesioginė transliacija). Taip pat NHK World TV siūlo ir Japonijos kultūros pažinimo, japonų kalbos bei kulinarijos programas.
Istorija
NHK pirmtakė Tokijo transliavimo stotis (東京放送局) įsteigta 1924 m., tuomet jai vadovavo Gotō Shinpei. Tokijo transliavimo stotis, kartu su atskiromis organizacijomis Osakoje ir Nagojoje, 1925 m. pradėjo transliuoti radijo laidas. 1926 m. rugpjūčio 26 d. kompanijos susijungė į vieną ir pasivadino NHK. NHK buvo sukurta Didžiosios Britanijos nacionalinės televizijos BBC pagrindu. Visą susijungimą ir perorganizavimą globojo Japonijos komunikacijų ministerija. 1931 m. inicijuotas antrasis radijo tinklas (FM), o 1937 m. – trečiasis. 1953 m. pradėtos televizijos transliacijos.
Palydovinė televizija
miniatiūra|Įspėjimas analoginės televizijos žiūrovams, transliuotas išjungus analoginę televiziją Japonijoje. 1984 m. NHK pradėjo palydovinės televizijos transliacijas kanalu NHK BSS 1, o vėliau, 1985 m., ir NHK BSS 2. Abu kanalus reguliariai transliuoti pradėta nuo 1989 m. Nutraukus BSS 2 transliacijas ir jį pakeitus kanalu NHK BS Premium, 2011 m. balandžio mėn. kanalo NHK BS 1 programa taip pat buvo restruktūrizuota. Abu kanalai transliuoja HD raiška.
2000 m. NHK pradėjo skaitmeninės televizijos transliacijas kanalu BS Digital. 2011 m. skaitmeninės televizijos aprėptis, iki tol siekusi tik tris didžiuosius šalies miestus, paplito visos Japonijos teritorijoje, kai šalyje buvo išjungta analoginė televizija(išskyrus trijose prefektūrose – Ivatė, Mijagis ir Fukušima, kurias nusiaubė 2011 m. Tohoku žemės drebėjimas ir cunamis. Jose analoginė televizija išjungta 2012 m. kovo 31 d.).
Žinios
NHK transliuoja žinias: おはよう日本 ('Labas rytas, Japonija'), ニュース7 ('Septintos valandos vakaro žinias'), 渋谷５('Penktos valandos žinias'), News Watch 9 ('Devintos valandos žinias') ir anglišką NHK Newsline (NHK World TV).
Pranešimai apie ekstremalias situacijas
NHK yra pagrindinė pranešimų apie ekstremalias situacijas transliuotoja, jos aptarnaujama teritorija siekia visą Japoniją. Transliuotajas perspėja apie žemės drebėjimus, cunamius, audras. Perspėjimai apie žemės drebėjimus transliuojami japonų, anglų, kinų (mandarinų), korėjiečių bei portugalų kalbomis. Pvz., 2011 m. Tohoku žemės drebėjimo ir cunamio metu perspėjimai transliuoti būtent šiomis kalbomis.
Juozas Bakšys
Juozas Bakšys (1884 m. rugsėjo 4 d. Asmalai, Kuktiškių valsčius, Utenos apskritis – 1925 m. sausio 7 d. Kaunas) – Lietuvos kunigas, visuomenės veikėjas.
Biografija
Be jo šeimoje augo dar dvi seserys ir brolis. Tėvai iš Asmalų sodžiaus prieš 1898 m. persikėlė į Suolelius (Utenos parapija), kuriuose įsigijo apie 50 ha žemės. Prieš 1908 m. tėvas nusipirko Paraudės vienkiemį su 12 ha žemės iš Žulių, o Raudžio ežerą (dokumente „Raudės“) – iš Pakalnio. Vienkiemis buvo senas, prie pat ežero, namas mažas. Tad, vėliau persikėlė gyventi į Uteną, kurioje nusipirko namą. Tėvas supirkinėjo ir pardavinėjo ūkius Suoleliuose, Paraudėje, nes Juozą ir kitą jaunesnį sūnų Joną (mirė Panevėžyje 1918 m. vasario 4 d. apsikrėtęs dėmėtąja šiltine) leido mokytis į kunigus, dukterys taip pat įgijo mokslo.
Juozas mokėsi Kuktiškių pradinėje mokykloje. Mokslas jam sekėsi gerai, todėl tėvai ryžosi ir toliau jį leisti mokytis. Nuvežtas į Švenčionis jis išlaikė egzaminus į antrąją miesto mokyklos klasę. Baigęs keturias klases, dvejus metus Vilniuje mokėsi privačiai. 1903 m. išlaikė stojamuosius egzaminus į Vilniaus dvasinę seminariją. Egzaminus išlaikė gerai, tačiau susirinko daug kandidatų, kuriems buvo atėjęs karinės prievolės atlikimo laikas, tad jam patarta vienerius metus palaukti ir pasimokyti lotynų kalbos. Grįžęs pas tėvus jiems padėjo ūkyje. 1904 m. įstojo į seminariją; čia besimokant pradėjo formuotis jo tautiškasis supratimas ir pažiūros. 1908 m. baigė Vilniaus dvasinę seminariją su pagyrimu ir buvo įšventintas į kunigus. Jam pasiūlyta tęsti studijas. Per vasarą pasimokęs vokiečių ir prancūzų kalbų, tais pačiais metais išvažiavo į Austriją. 1912 m. baigė Insbruko universitetą ir įgijo teologijos daktaro laipsnį.
1913–1916 m. Vilniaus Visų šventųjų bažnyčios vikaras ir lietuvių mokytojų kursų dėstytojas. Steigė lietuviškas organizacijas, rengė susirinkimus, vadovavo Vilniaus blaivininkams. Būdamas „Blaivybės“ draugijos pirmininkas, suorganizavo „Katalikų vyrų draugiją“, o 1916 m. spalio mėn. kartu su kitais kunigais įsteigė „Katalikų darbininkų draugiją“ ir prie jos labdaros valgyklą.
1914 m. Lietuvių laikinojo komiteto nukentėjusiems dėl karo šelpti, (vėliau – Lietuvių draugija nukentėjusiems dėl karo šelpti) Centro komiteto narys, vicepirmininkas. 1916 m. sausio 14 d. Vilniuje išleido kalendorių 1916 metams „Vilniaus aidas“, kuris buvo išspausdintas 15 000 egz. tiražu. Spalvotą viršelį paruošė dailininkas Antanas Žmuidzinavičius. 1916 m. liepos 18 d. vokiečių suimtas. Kartu suimti Jonas Vileišis, Antanas Smetona, Emilija Vileišienė, Jonas Basanavičius, Povilas Gaidelionis. Visi buvo tardomi dėl platinamų atsišaukimų prieš vokiečius. O 1916 m. gruodžio 2 d. vokiečių žandarų jis kartu su A. Smetona buvo suimtas Vilniaus geležinkelio stotyje, kai grįžo iš Kauno ir buvo kalinamas Lukiškių kalėjime. Tardytas dėl pasklidusių slaptų atsišaukimų, keliančių nepriklausomybės šūkius. 1917 m. balandžio 7 d. vyko susirinkimas dėl lietuviško laikraščio leidimo. Numatytas pavadinimas „Vilniaus aidas“, redakcija – A. Smetona, K. Šaulys, P. Bugailiškis, J. Bakšys, P. Klimas. Tik po didelių vargų 1917 rugsėjo 6 d. išleistas pirmas laikraščio „Lietuvos aidas“ numeris. Kun. J. Bakšys konfliktuodamas su vokiečių administracija dėl laikraščio leidimo net pateko į Lukiškių kalėjimą, kuriame praleido kelis mėnesius.
1382 m.
1382 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Juozas Bakšys
Biografija
1917 m. gegužės 25 d. memorandume, kurį pasirašė 44 žymūs „visų Lietuvos lenkų politikos pakraipų“ atstovai, tarp jų ir Vilniaus vyskupijos administratorius Kazimieras Mikalojus Michalkevičius, įteiktame Vokietijos reichskancleriui dr. von Bethman-Holvegui, reikalaujama, kad Lietuva su Lenkija sudarytų bendrą valstybę ir būtų neatskiriama jos dalis. O kai liepos 10 d. Vilniaus lietuvių veikėjai naujam Vokietijos kancleriui G. Michaeliui įteikė pasirašytą savo atsakymą – kontrmemorandumą, pabrėždami, kad lietuviai „negali kitaip sau vaizduotis savo ateities, kaip tik nepriklausomybės pavidalu“ ir „tas noras tapo nebeįveikiamas ir nebeišdildomas“, Vilniaus vyskupijos administratorius K. M. Michalkevičius J. Bakšį perkėlė dirbti į Merkinę, kurį laiką – Merkinės Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčios kunigas.
1382 m.
Įvykiai
Birželis Liepa Spalis Nedatuoti
Juozas Bakšys
Biografija
1917 m. rugsėjo 18-22 d. Vilniaus konferencijos dalyvis. 1919 m. Raudonosios armijos kariams užėmus Vilnių, vasario 1 d. J. Bakšys slapta, persirengęs civiliais rūbais, iš Vilniaus pabėgo, nes bolševikai jo ieškojo areštuoti ir išvežti į Rusiją kaip įkaitą. Gyvendamas Merkinėje skatino jaunimą imtis ginklo ir stoti savanoriais į kovą dėl Lietuvos nepriklausomybės, savo autoritetu bei gyvu žodžiu ypač paveikdamas Dainavos krašto jaunimą. 1919 m. liepos 8 d. į Merkinę įsiveržė 160 lenkų kariuomenės raitelių, kurie vėliau pasitraukdami suėmė ir išsivarė į Varėną kunigus K. Ribikauską ir J. Bakšį. Merkiniškiai kreipėsi lietuvių karinę vadovybę, prašydami už juos suimti keletą įtariamų lenkų. Kai Merkinės lietuvių komendantas Br. Balčiūnas įsakė suimti 12 žymesnių Merkinės lenkomanų, pilsudskininkai liepos 10 d. kunigus paleido.
1921 m. paskirtas Žiežmarių vidurinės mokyklos kapelionu. Bet jau 1921 m. rugsėjo 19 d. jo iniciatyva Pradžios Mokslo Departamentas kreipėsi raštu į Merkinės valsčiaus valdybą, siūlydamas Merkinėje steigti vidurinę mokyklą su sąlyga, kad vietos savivaldybė duotų mokyklai būstą, kuro ir aptarnavimą. Nuo 1921 m. spalio 10 d. pirmasis Merkinės progimnazijos direktorius. 1922 m. mokyklą lankė jau 118 mokinių. 1923 m. rugsėjo 16 d. iš Merkinės valsčiaus valdybos buvo perimtas visas dviejų aukštų namas, kuriame, grįždamas iš Vilniaus į Varšuvą buvo apsistojęs, susirgo ir 1648 m. gegužės 20 d. mirė karalius Vladislovas IV Vaza. Per porą mėnesių apgriautas didelis mūrinis namas pavirto gražia ir erdvia vidurine mokykla. Buvo atliktas kapitalinis remontas, kiemas išvalytas, aptvertas bei apsodintas medeliais.
Bendradarbiavo lietuvių spaudoje: 1909–1924 m. „Vienybėje“, 1913–1915 m. „Aušroje“ (1914 m. birželio – 1915 m. balandžio mėn. faktiškas šio laikraščio redaktorius).
Sičengas
Sičengas – vienas iš Pekino rajonų, esantis istoriniame miesto centre. Plotas – 52 kv. km., gyventojų – 1,26 mln. (2016 m. duomenimis). Ribojasi su istorinio miesto centro Dongčengo rajonu bei centriniais Haidiano ir Fengtajaus rajonais.
Skirstomas į 15 mikrorajonų. Rajono pietines ribas žymi Taorantingo parkas (陶然亭公园), šiaurines – Pekino zoologijos sodas (北京动物园) ir Houhai ežeras (后海).
Istorija ir geografija
thumb|left|Sičengo rajone įsikūrusi Pekino finansų gatvė Sičengo pietinėje dalyje susiformavo seniausias miestas Pekino teritorijoje. Tai buvo Dzičengas, įkurtas XI a. pr. m. e., Dzi karalystės sostinė. Vėliau šis miestas buvo Jan karalystės, o nuo III a. pr. m. e. – Jou provincijos sostinė. Po to, kai Pekino teritorijas užėmė kidaniai, čia buvo jų Liao karalystės pietinė sostinė, o vėliau džurdžėnų Dzin karalystės pagrindinė sostinė. Iš šių laikų išlikusi X a. statyta Niudzie mečetė ir XII a. statyta Tianning šventyklos pagoda.
Sičengo šiaurinėje dalyje XIII a. pastatyta Mongolų imperijos sostinė Dadu. Sičenge buvo jos vakarinė dalis su Mingų laikais čia susiformavo Aukštutinis miestas, o vietoj senosios džurdžėnų sostinės išaugo Žemutinis miestas. Būtent Ming ir Čing dinastijų laikotarpiais buvo pastatyta ar atstatyta dauguma rajono istorinių pastatų.