cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kožanuvka (Rosošo valsčius)
Kožanuvka  – kaimas Lenkijos rytuose, Rosošo valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Mokos
Mokos, arba uolinės kiaulytės (Kerodon) – jūrų kiaulyčių (Caviidae) šeimos graužikų gentis, kurioje vienintelė endeminė rūšis – uolinė kiaulytė (Kerodon rupestris). Paplitusi rytų Brazilijoje.
Algis Mačiulis
Algis Mačiulis (g. 1955 m. rugpjūčio 21 d.) – Lietuvos pedagogas, Šiaulių rajono savivaldybės visuomenės veikėjas.
Biografija
1973 m. baigė Šiaulių Juliaus Janonio vidurinę mokyklą, 1976 m. – Vilniaus pedagoginį institutą.
1976–1978 m. Vilniaus miesto Lenino rajono vaikų klubo prie Butų ūkio tarnybos vadovas. 1978–1983 m. Šiaulių rajono Gruzdžių Augustino Griciaus vidurinės mokyklos mokytojas. 1983–1984 m. Šiaulių 29-osios profesinės technikos mokyklos dėstytojas. 1984–1995 m. Šiaulių medicinos mokyklos dėstytojas, Šiaulių raj. Švietimo ir sporto skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1995–2015 m. Šiaulių raj. Meškuičių vidurinės mokyklos direktorius.
2015–2019 m. Šiaulių rajono vicemeras.
1995 m. Lietuvos centro sąjungos Šiaulių raj. skyriaus narys, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Šiaulių raj. skyriaus pirmininko pavaduotojas. Nuo 2006 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio narys. 2011 m. Šiaulių rajono savivaldybės tarybos narys, mandato atsisakė.
Sūnus Mindaugas.
Baudžiava
thumb|VI-XII a. vergų ar baudžiauninkų kostiumai.Baudžiava – įteisinta feodalo galimybė naudotis valstiečio darbu, turtu ir asmeniu, tarp jų draudimas valstiečiams keisti šeimininką, keltis gyventi į miestą. Įvairiose šalyse galiojo ir papildomi valstiečių teisių apribojimai (senjoro teisė į valstiečio palikimą, vad. pirmosios nakties teisė, senjoro teisė bausti valstietį).
Baudžiava Europoje išsivystė ankstyvaisiais viduramžiais, kai vergai tapo libertinais, suteikus jiems dalinę laisvę, o laisviesiems bendruomenininkams apribota dalis teisių. VII-IX a. Vidurio ir Vakarų Europoje valstiečių priklausomybė nuo senjorų buvo paveldima, daugiausiai baudžiauninkų buvo Prancūzijoje, tuo tarpu Skandinavijoje (Švedijoje, Norvegijoje) jų nebuvo visai. Danija ir jos valdoma Islandija buvo išimtys. Danijoje 1733 m. įvestas Stavnsbandas, reikalavęs darbingo amžiaus vyrus gyventi dvaruose, kur jie gimė. Jis buvo panaikintas 1788 m. Islandijoje buvo vistarbandas, įstatymas, reikalaujantis bežemius žmones dirbti ūkiuose, kuris laikomas baudžiavos forma. Jis buvo panaikintas tik 1894 m. Vyravo dviejų rūšių renta – činšas (duoklė pinigais) bei natūrinė duoklė.
Rytų Europoje, skirtingai nei Vakarų, baudžiava susieta su priverstiniu darbu – lažu. Rytų ir Vidurio Europoje vyraujančia ūkiniu santykiu forma baudžiava tapo XIV-XV a., tuo tarpu Vakarų Europoje baudžiava jau nyko (galutinai išnyko XV-XVIII a.). Daugelyje Rytų Europos šalių XVIII a. dauguma valstiečių buvo baudžiauninkais, lažas padidintas iki 6 vieno darbingo šeimos nario dienų per savaitę, panaikintos beveik visos valstiečių asmens teisės.
XVIII-XIX a. Rytų Europoje baudžiava pradėta naikinti, 1781 m. panaikinta Čekijoje, 1848 m. – Austrijos imperijoje, 1788 m. – Danijoje, per Napoleono karus daugelyje Vokietijos valstybių, 1861 m. – Rusijos imperijoje, 1864 m. – Rumunijoje.
Azijoje nebuvo paplitusi, išskyrus Japonijoje ir Irane buvusias baudžiavos apraiškas.
Smaugliniai
Smaugliniai (Boidae) – žvynaroplių (Squamata) šeima. Priklauso stambiausios dabartinės gyvatės, tačiau yra ir smulkių, užsikasančių dykumose į smėlį. Turi dubens liekanas su šlaunikaulių rudimentais, kurie nežymiai styro abiejuose kloakos šonuose. Turi abu plaučius, tačiau dešinysis didesnis. Nuodingų dantų neturi. Grobį smauglys pasmaugia stipriai suverždamas kūno kilpas. Smaugliniai stipresni ir vikresni už pitoninius, veda gyvus vaikus, pasaulyje labiau išplitę.
Baudžiava
Lietuvoje
thumb|250px|right|[[Ukrinai|Ukrinų koplytstulpis baudžiavos panaikiniumui atminti (past. 1861 m., skulpt. S. Gailevičius)]] Lietuvoje baudžiavos užuomazgų ėmė rastis greičiausiai jau X-XII a., klostantis ankstyviesiems feodaliniams santykiams. Tada feodalui pavaldžiais valstiečiais tapdavo daugiausia nuosavybę praradę kaimynai, įsikeitėliai ir vad. bandą (feodalo žemės sklypelį) gavę buvę bernai (patriarchaliniai vergai). XII-XV a. didieji kunigaikščiai bajorams už karo tarnybą dalino valstiečius su ūkiais – vad. veldamus; 1413 m. Horodlės privilegija įtvirtinus bajorų teisę be išlygų valdyti iš valdovo gautus veldamus, iki XV a. vidurio beveik visi veldamai buvo paversti baudžiauninkais, arba „tėvoniškiais valstiečiais“. Oficialiai baudžiavą Lietuvoje įteisino Kazimieras 1447 metais.
Smaugliniai
Sistematika
'''Pošeimis. Boinae''' '''Pošeimis. Erycinae'''
Baudžiava
Lietuvoje
Vėlesnės XV a. privilegijos sparčiai įteisino tėvonijų imunitetą, teisę rengti teismus, vis didinama renta buvo keičiama lažu, dar apribotos valstiečių teisės. XVI a. Valakų reforma galutinai panaikino valstiečių teisės į nuosavybę likučius, atskyrė feodalų ir valstiečių luomus. XVI a. II pusėje baudžiauninkai sudarė jau daugiau nei pusę visų etninės Lietuvos valstiečių.
XVIII a. pabaigoje kai kurie bajorai mėgino vykdyti reformas, kuriomis mėginta derinti baudžiavą su rinkos ekonomikos santykiais, naikino lažą bei didino asmenines valstiečių teises, gausėjo raginimų visiškai naikinti baudžiavą. Tačiau 1795 m. prijungus didžiąją dalį Lietuvos prie Rusijos imperijos, baudžiava pasunkėjo. Pradėta pardavinėti valstiečius be žemės, įvesta revizinio asmens bei rekrutų prievolės. XVIII a. pradžioje dalis dvarininkų siūlė paleisti valstiečius iš baudžiavos, nesuteikiant žemės, tačiau carinė valdžia tam griežtai nepritarė. 1861 m. Baudžiavos panaikinimo reforma baudžiava pradėta naikinti, per 1863 m. sukilimą naikinta radikaliau. Valstiečiams panaikintos tiesioginės prievolės, daliai laisvųjų žmonių suteikta teisė išpirkti žemę.
Palangos valsčiuje, kuris nuo 1819 m. priklausė Kuršo gubernijai, baudžiava pradėta naikinti po 1819 m.
Klaipėdos krašte baudžiavos pradžia – XIII a., kai kryžiuočiai baudžiauninkais pavertė kuršius ir lietuvius. Po 1525–1528 m. sukilimo baudžiauninkais paversta ir nemažai laisvųjų ar pusiau laisvųjų valstiečių. Lietuvininkų bei vokiečių teisės skyrėsi – lietuviai daugiausiai buvo lažininkai, o vokiečiai – činšininkai, turintys asmeninę laisvę. Baudžiava pradėta naikinti XVIII a., pilnai panaikinta 1807 m.
FK Saturn
Ramenskojės „Saturn“ – buvęs Rusijos futbolo klubas iš Maskvos srities Ramenskojės miesto.
Istorija
2008 m. pabaigoje klubas dėl finansinių sunkumų ketino susijungti su FK Himki komanda, tačiau sprendimas greitai buvo atšauktas.
2011 m. pradžioje dėl didelių skolų bankrutavo ir prarado vietą aukščiausiojoje lygoje.
2021–2022 m. sezone rungtyniavo Antrame divizione (III pakopa, 3-oji zona) ir liko devynioliktoje vietoje.
Vėliava
thumb|180px|Lietuvos vėliava kaip valstybės simbolis thumb|180px|right|Organizacijos vėliava demonstracijoje
Vėliava – įvairių formų ir spalvų audeklo gabalas (skiautė), naudojamas kaip simbolis, ženklas ar signalas. Vėliavos naudojamos kaip valstybių, organizacijų, miestų, įvairių administracinių vienetų, karinių dalinių simboliai. Mokslas apie vėliavas – veksilologija.
Istorija
Atsirado kaip karinių būrių simboliai. Senovės Egipto, Asirijos, vėliau kaip Graikijos, Romos kariuomenės naudojo vėliavas kaip kariuomenės ar atskirų jos dalinių skiriamąjį ženklą. Europoje labiausiai paplito viduramžiais. Vėliau pradėjo naudoti valstybės, laivynai, giminės, organizacijos.
Žodžio kilmė
Algirdas Julius Greimas sieja žodį „vėliava“ su „vėlių būriu, vėlių visuma“: „Turint galvoje, kad vėlių valdovas yra tuo pačiu ir karo dievas, visai suprantama, kad kiekviena lietuvių gentis žygiuoja į karą su savo vėliava, su visais savo mirusiais, semdamasi iš jų jėgų ir drąsos“.
Etimologas Ernstas Frenkelis žodį vėliava gretina su vė́lankė, vė́langė ('vėjarodis'), ('vėjarodis, vėtrungė') ir kildina iš  'pūsti, vėti' (iš jos kilęs ir žodis vėjas).
Kazokiškės
Kazokiškės – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, prie kelio, 5 km į šiaurės vakarus nuo Vievio. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Kazokiškių Švč. Mergelės Marijos Nugalėtojos bažnyčia (pastatyta 1790 m.), yra paštas (LT-21055), Kazokiškių pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1947 m.). Netoli gyvenvietės yra regioninis Vilniaus apskrities sąvartynas.
Elektrėnų savivaldybės administracija 2013 m. įsteigė Kazokiškėse universalų daugiafunkcį centrą. Po atliktos Vievio pradinės mokyklos Kazokiškių skyriaus pastato rekonstrukcijos, Kazokiškių UDC po vienu stogu įsikūrė: pradinės mokyklos skyrius, Kazokiškių vaikų dienos centras, Elektrėnų savivaldybės viešosios bibliotekos Kazokiškių skyrius, Kazokiškių seniūnija, VšĮ Vievio PSPC, Kazokiškių bendruomenė.
miniatiūra|left|Stadionas prie daugiafunkcio centro thumb|left|Šalia Kazokiškių bažnyčios stovi [[Lietuvos herbas|Vyčio paminklas]]
Etimologija
Manoma, kad kaimo vardas kilęs nuo asmenvardžio Kazokas arba nuo žodžio kazokas („karių luomo žmogus Rusijoje, už lengvatinį naudojimąsi žeme įpareigotas tarnauti kariuomenėje arba tarnaujantis joje raiteliu“).
Geografija
Apylinkėse plyti Kazokiškių-Kaugonių miškai, įkurtas Neries regioninis parkas.
Vilja Luras
Vilja Luras – kvartalas, esantis vakarinėje Argentinos sostinės Buenos Airių dalyje.
Kvartalas apribotas Emilio Castro, Escalada, Juan B. Alberdi, Medina, Corro, Juan B. Justo, Lope de Vega, Álvarez Jonte, Irigoyen, Juan B. Justo gatvių. Vilja Lurą taip pat kerta Sarmiento geležinkelis. Kvartale yra keletas istorinių aikščių.
Kazokiškės
Istorija
Kazokiškės – buvęs karališkasis kaimas. 1609 m. LDK iždininkas Stanislovas Beinartas nupirko dvarą ir padovanojo Paparčių vienuoliams dominikonams, kurie Kazokiškėse įkūrė palivarką su ūkiniais pastatais. 1609 m. ant kalvelės pastatyta Kazokiškių bažnyčia.
1649–1864 m. kaimas priklausė Paparčių dominikonų vienuolynui. 1864 m. Rusijos imperijos administracijai uždarius Paparčių vienuolyną, bažnyčia prijungta prie Žaslių parapijos. 1790 m. šalia senosios bažnyčios pastatyta naujoji Kazokiškių Švč. Mergelės Marijos Nugalėtojos bažnyčia. XIX a. Kazokiškės – miestelis Trakų apskrities Paparčių valsčiuje.
1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2005 m. patvirtintas Kazokiškių herbas.
Geltonžiedė aklė
Geltonžiedė aklė (Galeopsis speciosa) – notrelinių (Lamiaceae) šeimos aklių (Galeopsis) genties augalas. Savaime auga vidutinių platumų Europoje ir Vakarų Azijoje, taip pat ir Lietuvoje.
Ekologija
thumb|left|250px| Auga laukuose, daržuose, dirvonuose, bergždynuose, krūmuose, kirtimuose, pakelėse. Paplitusi pasėlių piktžolė. Sėklas lesa kai kurie paukščiai.
Biologija
Tai vienmetis, 0,5-1 m aukščio žolinis augalas, apaugęs šiurkščiais, šeriškais plaukeliais. Stiebas status, keturbriaunis, ties bambliais sustorėjęs. Lapai 3-6 cm ilgio ir 1,5-3 cm pločio, kiaušiniškai lancetiški ar rombiški, priešiniai, dantyti, smailiaviršūniai. Lapų kraštai dantyti, su 5-7 danteliais kiekviename šone.
Žiedai susitelkę tankiais menturiais viršūninių lapų pažastyse. Taurelė iki 2 cm ilgio, varpelio formos, su penkiais stambiais, aštriais, liaukingais danteliais. Vainikėlis iki 3,5 cm ilgio, šviesiai geltonas, dvilūpis, jo vamzdelis balkšvas, 2-3 kartus ilgesnis už taurelės vamzdelį. Viršutinė lūpa plati, plaukuota, išgaubta, dantyta viršūne. Apatinė lūpa violetinė ar vyšninė, žiotyse geltona dėmė, įsmaugta ir vėl paplatėjusia viršūne. Kuokeliai keturi, du ilgi ir du trumpi.
Žydi visą vasarą ir rudens pirmoje pusėje. Vaisiai – tamsiai pilki arba rusvi, margi, gūbriuoti, juodai išraižyti riešutėliai. Dauginasi sėklomis, kurios dirvožemyje išlieka daigios iki 10 metų. Sudygsta patekusios į paviršinį dirvožemio sluoksnį.
Savybės
Tai nuodingas augalas gyvuliams, ypač arkliams. Sukelia paralyžių. Sėklose yra apie 45 proc. nuodingo aliejaus, tinkamo techniniams reikalams, pavyzdžiui, odos gaminiams blizginti.
Porūšiai
Yra išskiriamas vienas geltonžiedės aklės porūšis ir varietetas:
Rangpuro sritis
Rangpuro sritis  – sritis šiaurės vakarų Bangladeše. Ribojasi su Radžšahio sritimi pietuose, Dakos sritimi rytuose ir Indijos valstija Vakarų Bengalija iš šiaurės, rytų ir vakarų. Administracinis centras – Rangpuras.
Visa sritis yra upių išražytoje aukštumoje.
Suskirstymas
Rangpuro sritis padalinta į 8 rajonus (skliaustuose – administracinis centras).
Gvadalupės mergelė
thumb|160px|right|Gvadalupės Mergelės paveikslas Gvadalupės Mergelės bazilikoje, [[Meksikas]] Gvadalupė, Gvadalupės Mergelė  – tai XVI amžiaus Marijos paveikslas, esantis Gvadalupės bazilikoje šiaurės Meksiko mieste. Tai pats populiariausias Meksikos katalikų atvaizdas, tapęs Meksikos religiniu ir kultūriniu simboliu. Gvadalupės Mergelės bazilika yra lankomiausia pasaulyje katalikų šventovė ir trečia pagal lankomumą iš visų pasaulio šventų vietų (2012 m. duomenimis).
Visgi šis Marijos apsireiškimas ir paveikslas sulaukė daug prieštaringų nuomonių. Netgi daugelis dvasininkų tam tikru metu dėl įvairių priežasčių (daugiausia dėl įtarimo sinkretizmu bei kitų paveikslo kilmės versijų) priešinosi pamaldumui į Gvadalupės Mergelę Mariją. 1999 m. buvęs Gvadalupės bazilikos kuratorius monsinjoras Guillermo Schulemburg laiške Vatikano Šventųjų skelbimo kongregacijai abejojo Chuano Diego istoriškumu ir prieštaravo planams jį paskelbti šventuoju, pavadindamas jį veikiau "simboliu, o ne realybe" ir kad jo kanonizacija būtų "kulto pripažinimas, o ne fizinio, realaus asmens egzistavimo pripažinimas."
2002 m. liepos 31 d. Vatikanas po atlikto tyrimo pripažino Chuaną Diegą istorine asmenybe ir paskelbė jį šventuoju.
Pasak religinių pasakojimų 1531 m. tarp gruodžio 9 ir 12 d. Meksiko miesto pakraštyje indėnui Chuanui Diegui (Juan Diego) Cuauhtlatoatzin (1474–1548) keturis kartus pasirodė graži moteris, kuri prisistatė esanti „Marija, vienintelio tikro Dievo motina“. Ji įpareigojo Chuaną Diegą paprašyti vietos vyskupo, kad šio pasirodymo vietoje būtų pastatyta koplyčia. Tai vyskupui sukėlė abejonių ir jis pareikalavo ženklo. Tuomet indėnas atnešė savo apsiaustą su viduryje žiemos surinktomis žydinčiomis gėlėmis, ant kurio buvo atsiradęs Marijos paveikslas, teigdamas, kad tai ženklas, kurį Marija siunčia vyskupui, ir taip jį įtikino. Kitas ženklas buvo Chuano Diego sunkiai sirgusio dėdės pagijimas tuo metu, kai jis savo namuose matė jam pasirodžiusią Mergelę, kuri pasivadino Gvadalupės Marijos vardu. Iš pradžių pasirodymo vietoje buvo pastatyta koplyčia, o 1709 m. bazilika, kuri vėliau perstatyta į muziejų. 1974 m. pašventinta nauja Gvadalupės Mergelės bazilika.
Istorinis kontekstas
1521 m. ispanai užkariavo actekų imperiją. Nors oficialiai actekų valstybinė religija, kuri apėmė ir kasdienes žmonių aukas, nebebuvo praktikuojama, tik nedidelė gyventojų dalis tapo krikščionimis, iš dalies dėl to, kad užkariautojų žiaurumas buvo siejamas ir su jų religija. Pranciškonų misionierius ir istorikas Toribio de Benavente laiške imperatoriui Karoliui V aprašo varganą actekų padėtį po užkariavimo: karo sukeltas nepriteklius, administratorių priespauda, aukšti mokesčiai, priverstinis darbas aukso kasyklose, Meksiko miesto statymo kaštai ant Tenočtitlano griuvėsių, įvairios vergystės formos ir iš atvykėlių patiriamas smurtas. Susiformavus Gvadalupės Mergelės kultui, iš dalies dėl sinkretizmo ir dėl to, kad ispanai vesdavo vietines merginas, krikščionių indėnų tarpe žymiai padaugėjo. Toribio de Benavente savo raštuose 1541 m. teigė, kad apie 9 milijonus actekų tapo krikščionimis.
Pasakojimas pagal Nican Mopohua
Išsamiausiai Gvadalupės Marijos apsireiškimas Meksikoje aprašytas Nican Mopohua (tai reiškia "Čia pasakojama") rankraštyje nahuatlių kalba, parašytame 1556 m., bet pirmą kartą išspausdintame tik 1649 m. Meksike.
Pagal "Nican Mopohua" tekstą 1531 m. gruodžio 9 d. šeštadienio rytą, auštant, indėnas Chuanas Diegas keliavo pro Tepejako kalną. Jis pamatė skaisčioje šviesoje stovinčią jauną merginą, kuri jam tarė vietine actekų nahuatlių kalba kalba: ''„Žinok, tikrai žinok, mano brangiausias mažiausias sūnau, Chuanai Diegai, aš esu visuomet tobulai Mergelė Marija, vienintelio didžiojo tiesos Dievo, kuris teikia gyvybę, žmonių Kūrėjo, kuriam priklauso visa, kas yra aplink mus ir mus liečia, arba yra labai arti mūsų, dangaus ir žemės Viešpaties ir Savininko, Motina. Aš labai noriu, kad jie čia pastatytų mano mažą šventą namą, kuriame aš parodysiu Jį, išaukštinsiu Jį, padarysiu jį aiškiai matomą: aš duosiu Jį žmonėms visoje mano pačios meilėje, mano užjaučiančiame žvilgsnyje, mano pagalboje, mano išgelbėjime. Nes aš iš tiesų esu jūsų gailestingoji motina, tavo ir visų žmonių, kurie gyvena šiame krašte, bei visų kitų skirtingos kilmės žmonių, mane mylinčių, tų, kurie šaukiasi manęs, kurie ieško manęs, kurie manimi pasitiki. […] Kad pasiektume tai, eik į Meksiko vyskupo rezidenciją. Pasakyk jam, kad tave siunčiu, taip, kad galėtum jam atskleisti, kaip labai aš trokštu, kad jis pastatytų man čia namą, įkurtų šventovę man čia, lygumoje. Pasakysi jam viską: visa, ką matei ir kuo stebėjaisi, ir ką girdėjai. Ir būk tikras, kad aš tai labai vertinsiu ir atlyginsiu už tai, kad dėl to praturtinsiu tave ir pagerbsiu. […] Eik ir daryk visa, ką gali.“''
Nuėjęs pas vyskupą Juan de Zumárraga ir šiaip taip sulaukęs priėmimo Chuanas Diegas papasakojo jam apie įvykusį apsireiškimą. Tačiau vyskupas juo nepatikėjo ir išsiuntė lauk. Tą pačią dieną Chuanas sugrįžo prie kalno. Ten jam vėl pasirodė Mergelė Marija, kurios jis prašė siųsti vietoj jo ką nors kitą, kilmingesnį. Bet Marija jį antrą kartą siuntė pas vyskupą.
Taigi kitą dieną Chuanas Diegas sugrįžo pas vyskupą, kuris ir vėl nepatikėjo, bet paprašė ženklo. Chuanas trečią kartą sugrįžo prie kalno. Mergelė Marija jam dar kartą pasirodė ir, paprašiusi sugrįžti sekančią dieną, pažadėjo ženklą.
Visgi sekančią dieną, pirmadienį, Chuanas Diegas neatėjo į susitikimą su Mergele, nes vienas jo dėdė sunkiai susirgo. Gruodžio 12-tąją, antradienį, dar neišaušus Chuanas išėjo ieškoti kunigo, tačiau kelyje sutiko Mergelę Mariją, kuria jam nurodė užlipti ant kalno ir nuskinti gėlių, kaip ženklą vyskupui. Chuanas Diegas nunešė į savo apsiaustą įvyniotas gėles, kurios niekad neaugo ant Tepejako kalno vidury žiemos. Pagaliau priimtas pas vyskupą Chuanas Diegas papasakojo jam apie savo pokalbį su Mergele Marija ir atvėrė savo apsiaustą, kad parodytų gėles. Tą akimirką ant apsiausto medžiagos atsirado Mergelės Marijos paveikslas. Tuo tarpu Chuanas, atlikęs savo misiją, sugrįžo pas savo dėdę. Šis papasakojo, kad jam pasirodė ir jį pagydė toji, kuri liepė jam viską papasakoti vyskupui, kad jis teisingai pavadintų jos paveikslą: „Tobula mergelė, šventoji Gvadalupės Marija“.
1533 m. Mergelės Marijos prašymu pastatyta pirmoji šventovė. Chuanas Diegas visą likusį gyvenimą gyveno kaip atsiskyrėlis mažoje trobelėje šalia šventovės, kurioje buvo išstatytas stebuklingasis apsiaustas. Jis rūpinosi šventove ir sutikdavo piligrimus.
Pirmieji rašytiniai šaltiniai
thumb|250px|left|Eskalados kodeksas, 1548 m. thumb|150px|right|Nican Mopohua pirmasis puslapis, 1556 m. thumb|200px|right|Huei tlamahuiçoltica pirmasis puslapis, 1649 m.
1888 m. garsus meksikiečių istorikas Joaquín Garcia lcazbalceta rašė, jog neturima šaltinių iš XVI a., kurie įrodytų Gvadalupės apsireiškimų istoriškumą. Tačiau šiandien iš XVI amžiaus turima bent 19 dokumentų ispanų kalba, 21 actekų dokumentas, dauguma jų buvo parašyti nahuatlių kalba, bei 8 dokumentus iš maišytos rasės indėnų-europiečių šaltinių.
1551–1556 m. Antonio Valeriano parašė „Nican Mopohua“ (tai reiškia „Čia pasakojama“) pasakojimą su išsamiomis Gvadalupės Marijos apsireiškimo Meksike 1531 m. gruodžio 9-12 d. detalėmis. 16 puslapių apimties Nican Mopohua rankraštis saugomas New York Viešojoje bibliotekoje nuo 1880 m. Dauguma istorikų sutinka, kad jis parašytas 1556 m. Poetiniu ir literatūriniu požiūriu jis laikomas šedevru. Jo autorius buvo išsilavinęs Amerikos indėnas, rašęs lotyniškais rašmenimis, bet actekų nahuatlių kalbos garsais.
"Nican Mopohua" tekstas buvo pirmą kartą publikuotas tik 1649 m. kaip Luis Laso de la Vega parašyto religinio traktato Huei tlamahuiçoltica (tai reiškia "Didysis įvykis") dalis. Metais anksčiau, 1648 m. Gvadalupės Marijos apsireiškimai ir paveikslas paminėti Europoje išleistame Miguel Sánchez veikale ispanų k. Imagen de la Virgen Maria, Madre de Dios de Guadalupe.
Ginčas dėl Chuano Diego istoriškumo
Rengiantis Chuano Diego kanonizacijai, 1999 m. buvęs Gvadalupės bazilikos abatas William Schulenburg pavadino Chuaną Diegą „mitiniu personažu“. Tuomet Vatikane buvo sudaryta 30 mokslininkų iš įvairių šalių komisija, kuri patvirtino, kad Chuanas Diegas buvo istorinė asmenybė. Tarp jų naudotų šaltinių buvo 27 senovės indėnų dokumentai. Viename iš jų – Eskalados kodekse – buvo pateiktas Chuano Didako gimtasis vardas ir mirties liudijimas.
Ginčas dėl sinkretizmo
Po Actekų imperijos nukariavimo 1519-1521 m. ispanai sugriovė deivės motinos Tonantzin šventyklą ant Tepejako kalno už Meksiko miesto. Vėliau toje vietoje buvo pastatyta koplyčia, dedikuota Mergelei Marijai. Naujai atsivertę indėnai iš toli ateidavo į tą vietą melstis, dažnai kreipdamiesi į Mergelę Mariją Tonantzin vardu.
Actekų mitologijoje ir tarp šiuolaikinių Nahua indėnų "Tonantzin" reiškia "Mūsų garbingoji motina". Šis titulas buvo pridedamas kreipiantis į visas moteriškas dievybes, pavyzdžiui, Motiną Žemę.
Pagrindinis kulto skatintojas buvo Meksiko arkivyskupo pranciškono Juan de Zumárraga įpėdinis domininkonas Alonso de Montúfar. 1556 m. pamoksle jis gyrė liaudies pamaldumą "Gvadalupės Mergelei", turėdamas minty paveikslą ant Chuano Diego tilmos, saugomos Tepejako Mergelės Marijos koplyčioje, kurioje, pasak jo, buvo įvykę stebuklų. Po kelių dienų pranciškonas Francisco de Bustamante, vietos pranciškonų vyresnysis, pasakė pamokslą, smerkiantį Gvadalupės Mergelės paveikslo kultą. Jis išreiškė susirūpinimą, kad vyskupas skatina prietaringą požiūrį į paveikslą: "Pamaldumas koplyčioje ... kuriam jie davė Gvadalupės vardą, buvo žalingas indėnams, nes jie tikėjo, kad pats paveikslas daro stebuklus, priešingai tam, ko mokė broliai pranciškonai. Ir daugelis (indėnų) nusivildavo, kada paveikslas nepadarydavo stebuklo."
Dauguma šiuolaikinių katalikų autorių Gvadalupės Marijos paveiksle įžvelgia ne tiek sinkretizmo grėsmę, kiek tobulą įkultūrintos evangelizacijos pavyzdį.
Europinės kilmės teorija
Šios teorijos šalininkai teigia, kad paveikslas negalėjo atsirasti Meksikoje, nes jis išliko pernelyg ilgai. Vietinių gyventojų drabužiai buvo gaminami iš kaktuso siūlų audinio, išsilaikydavusio ne ilgiau kaip dešimtmetį. Todėl audinys turėtų būti iš Europos lino arba medvilnės. Kai kurie šaltiniai mini prof. Chiment ir Jose Sol Rosales tyrimus, kurių duomenimis paveikslo audinys galėjo būti pagamintas iš kanapių pluošto, kuris yra vienas tvirčiausių audinių. Tačiau tai prieštarauja kitiems Gvadalupės paveikslo audinio tyrimams: 1946 m. dr. Orozco ir 1975 m. Ernesto Sodi Pallares nustatė, kad audinys pagamintas iš agavos (konkrečiai Agave popotule Zacc) siūlų.
Dvasininkų pasitelktas sinkretizmas actekams patraukti
Pagal šią teoriją, katalikų dvasininkai sukūrė Gvadalupės Mergelės kultą sukrikščionindami actekų deivę Tonantzin, kuri anksčiau buvo garbinama ant Tepejako kalno, kur vėliau ir pastatyta Gvadalupės Marijos šventovė. Prancūzų istorikas Jacques Lafaye teigia: "... kaip krikščionys statė savo šventoves ant pagoniškų šventyklų griuvėsių ir kolonų, taip jie dažnai skolindavosi pagoniškus papročius savo kulto reikmėms."
Gvadalupės vardo reikšmė
Gvadalupė – tai ispaniškas vardas, juo pradžioje vadinta Ispanijoje esanti upė. Šis žodis turbūt kilo iš arabų kalbos ir reiškia „upės vaga“, „upės kanalas“. Katalikų teologai aiškina šį vardą palygindami Marijos vaidmenį išganymo plane su upės vaga, kuri nukreipia gyvąjį vandenį, simbolizuojantį Dievo malonę, link žmonių, o žmones veda pas savo Sūnų – Gyvojo vandens šaltinį.
Su ta upe ir miesteliu Ispanijoje susijęs XIV a. Marijos apsireiškimas. Pasak vietinių legendų, kartą vieno piemens, vardu Gil Cordero, karvė išklydo iš bandos, tad jis leidosi jos ieškoti. Pagaliau po 3 dienų ją rado gulinčią miško laukymėje. Tuo metu jam pasirodė Švč. Mergelė Marija ir pasakė, kad toje vietoje, kur gulėjo jo karvė, buvo paslėpta šv. Luko Evangelisto padaryta jos medinė statulėlė. Ji prašė apie tai pasakyti miestelio kunigams ir kad jie pastatytų toje vietoje mažą šventovę, kurioje taip pat būtų rūpinamasi vargšais. Nuo tada Marija ten buvo žinoma kaip Gvadalupės Dievo Motina iš Ekstremadūros (Ispanijos regiono). Ispanijos karalius Ferdinandas ir karalienė Izabelė buvo įpratę lankyti tą šventovę, netgi ten buvo pasistatę rezidenciją, iš kurios pasirašė dekretą finansuoti Kristupo Kolumbo kelionę, kurioje jis atrado Ameriką.
Paveikslo simbolika
Gvadalupės Mergelės paveikslas glaudžiai siejasi su Naujojo Testamento Apreiškimo knygos 12-tuoju skyriumi: ''„Ir pasirodė danguje didingas ženklas: moteris, apsisiautusi saule, po jos kojų mėnulis, o ant galvos dvylikos žvaigždžių vainikas. Ji buvo nėščia. […] Moteriai buvo duoti du didžiojo erelio sparnai skristi į dykumą, į savo būstinę“'' (Apr 12,1-2.14). 1970 m. Actekų civilizacijos ekspertas Mario Rojas atskleidė, jog Gvadalupės paveikslas taip pat yra Vidurio Amerikos kodas, pilnas simbolių iš Nahuatl kultūros; viskas jame turi prasmę:
Marijos rankos sudėtos maldai, tačiau indėnišku aukojimo būdu. Tai dar vienas patvirtinimas, kad ji nėra deivė.
Žvaigždės ant apsiausto simbolizavo naujos eros ir civilizacijos pradžią.
Tamsiai violetinę juostą aplink juosmenį actekų kultūroje moteris nešiodavo, kuomet būdavo nėščia.
Šviesiai rožinė Marijos tunikos spalva simbolizuoja aušrą, reiškiančią, kad Mergelė savo apsireiškimu skelbia jos sūnaus, kuris nugalės blogio tamsą, gimimą. Ši spalva taip pat simbolizuoja žemę.
Auksu apsupta sagė su kryželiu ant tunikos po kaklu yra šventumo simbolis.
Keturlapis jazminas, arba saulės gėlė, pavaizduota tik kartą ant Marijos tunikos virš įsčių, simbolizuoja Dievą Marijos įsčiose. Keturi žiedlapiai reiškia keturias pasaulio šalis ir kosmoso centrą. Meksikiečiams tai buvo pats svarbiausias dalykas, tarsi ji sakytų: aš nešu Dievą-vaikelį.
Ant tunikos yra dar devynios gėlės, visos panašios, bet skirtingos. Vietiniai žmonės išreikšdavo tiesą kaip „gėlę ir giesmę“. Taigi šios gėlės simbolizuoja tikrą tiesą, kylančią iš dangaus, nes tų gėlių šaknys kyla iš Marijos apsiausto, nusagstyto žvaigždėmis. Gėlės žiedo forma primena hieroglifą, reiškiantį „kalnas“. Kalnas vietiniams žmonėms simbolizavo šventovę ir buvo aukščiausias taškas, kuriame žmogus susitinka su dievais. Apvertus šią gėlę ji tampa panaši į širdį su arterijomis, simbolizuojančią gyvybę. Dar daugiau, šios širdies viduje galima pastebėti veidą su akimis, nosimi ir burna. Veidas širdyje – tai išminties, sugebėjimo mylėti, simbolis. Be to, krikščionims tai primena Dievo pažadą išimti akmeninę ir duoti kūninę, jautrią širdį (plg. Ez 11,19-20) per tikėjimą į Jėzų Kristų.
Aplink Mergelę pavaizduotas debesis ir rūkas indėnams reiškė, kad ji ateina iš aukščiau ir yra ne iš šio pasaulio. Saulės spinduliai Marijai už nugaros reiškia ir tai, kad ji „apsisiautusi saule“ (plg. Apr 12,1), t. y. spinduliai sklinda iš Dievo jos įsčiose, ir tai, kad ji sukelia saulės užtemimą – esantysis joje yra galingesnis už saulės ir mėnulio dievus.
Mėnulio centras, ant kurio stovi Marija, simbolizuoja patį Meksiko miestą (etimologiškai „Mexico“ reiškia „mėnulio centre, bamboje“). Be to, Marija pamina po kojomis tamsaus mėnulio, nakties dievą.
Angelas indėnų kultūroje buvo vaizduojamas su erelio sparnais ir laikomas kūriniu, galinčiu labiausiai priartėti prie dievų, tarpininku. Be to, jis suprantamas kaip atnešantis naująją erą. Šis angelas erelio sparnais gali simbolizuoti ir Chuaną Diegą, kurio gimtasis vardas Cuauhtlatoatzin reiškia kalbantis erelis. Be to, jis buvo pakrikštytas Chuano - apaštalo Jono, parašiusio ir minėtą Apreiškimo knygą - vardu, kurio simbolis krikščioniškoje tradicijoje taip pat yra erelis.
Šventovės pastatytos apsireiškimo vietoje
thumb|Naujoji Gvadalupės Dievo Motinos Bazilika 1533 m. apsireiškimo vietoje buvo pastatyta pirmoji šventovė - "Indėnų koplyčia", kurioje buvo patalpintas Gvadalupės Mergelės paveikslas. Šalia šios koplyčios su vyskupo leidimu apsigyveno Chuanas Diegas, iki savo mirties rūpinęsis koplyčia ir priiminėjęs atvykstančius piligrimus.
1666 m. buvo pastatyta kolonijinė bažnyčia, pavadinta Cerrito (isp. "mažoji kalva"), kur, pasak Nican Mopohua pasakojimo, žiemą buvo išaugusios rožės.
1709 m. šalia Tepejako kalvos pastatyta daug didesnė barokinio stiliaus šventovė su trimis navomis, kupolu ir keturiais išoriniais bokštais. Šiuo metu ji perdaryta į muziejų.
1976 m. atidaryta dabartinė Gvadalupės bazilika, galinti sutaplinti 12 000 piligrimų, kurioje šiuo metu laikomas Gvadalupės Marijos paveikslas. Kasdien ją aplanko maždaug 20 000 lankytojų.
Zarasų rajono savivaldybės taryba 1997–2000 m.
Zarasų rajono savivaldybės taryba – Zarasų rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1997 m. kovo 23 d.
Kilnusis lauramedis
Priklausomai nuo augimo sąlygų gali išaugti įvairaus aukščio, daugiausia iki 10-15 m. Žievė lygi, ruda, ūgliai pliki. Laja tanki, piramidiška. Lapai paprastieji, trumpais lapkočiais, lygiakraščiai, lancetiniai arba elipsiški, pliki, 6-20 cm ilgio, 2-4 cm pločio. Žiedynai tankūs, skėtiniai, susitelkę po 1-3 lapų pažastyse. Žiedai smulkūs, gelsvi, vienalyčiai. Vaisius – tamsiai žalias elipsiškas kaulavaisis, kurio ilgis 1,5-2 cm. Jo viduje yra didelė sėkla.
Visose augalo dalyse yra eterinio laurų aliejaus ir aromatinių medžiagų, suteikiančių augalui kvapnų aromatą ir būdingą skonį. Kilniojo lauramedžio lapai (vadinami laurų lapais) – labai populiarus prieskonis. Jais gardinamos sriubos, mėsos patiekalai, konservai, marinatai. Eterinio aliejaus dedama į konditerinius gaminius, likerius, jis naudojamas masažuose, aromaterapijoje.
Laurais nuo antikos laikų buvo gydomos nervinės ligos, kosulys, karščiavimas. Lauramedžio medienos ir sakų dūmais baidydavo uodus, skruzdėles, museles. Laurų lapai – taip pat ir garbės, kilnumo, taikos simbolis. Laurų vainikais antikoje puošdavo mūšių laimėtojus, sportinių žaidynių nugalėtojus, poetus, žynius.
Nuorodos
Lauro lapai kulinarijoje
Marijampolės miškų urėdija
Marijampolės miškų urėdija − viena iš 42 miškų urėdijų, turto patikėjimo teise valdanti, naudojanti valstybinius miškus, vykdanti juose kompleksinę miškų ūkio veiklą.
2015 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai
'''2015 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai''' – 2015 m. kovo 1 ir 15 d. vykę aštuntieji nepriklausomos Lietuvos istorijoje savivaldybių tarybų rinkimai. Jų metu išrinkta 1473 tarybų narių ir 60 merų.
Marijampolės miškų urėdija
Marijampolės miškų urėdijos plotas 25 900 ha. Apie 15 500 ha plote įkurti profesionalios medžioklės plotai, kuriuose yra apie 2 700 ha miškų, 12 700 ha laukų ir krūmynų, 0,1 tūkst. ha vandens telkinių.
2015 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai
Rinkimų sistema
Nuo 2014 m. įsiteisinusio įstatymo, Lietuvos savivaldybių tarybos yra renkamos ketveriems metais, naudojant mišriąją rinkimų sistemą: jų nariai renkami proporcinio atstovavimo sistema pagal partijų sąrašus, o merai, pirmąkart renkami rinkėjų, tiesiogiai, daugumos atstovavimo sistema (vienmandatėse apygardose) dviem turais. Pirmajame ture kandidatas išrenkamas, jei surenka daugiau nei pusę balsų. Jei rinkimuose dalyvauja mažiau nei 40 proc. rinkėjų, kandidatas turi surinkti bent 20 proc. visų rinkėjų balsų. Jei pirmame ture nei vienas kandidatas nesurenka reikiamo kiekio balsų, antrame ture rinkėjai renkasi iš dviejų, daugiausia balsų pirmajame ture surinkusių kandidatų.
Savivaldybės tarybos nariu gali būti renkamas nuolatinis šios savivaldybės gyventojas, kuriam rinkimų dieną yra sukakę 18 metų, o savivaldybės tarybos nariu – meru, – Lietuvos Respublikos pilietis, kuris gali būti renkamas šios savivaldybės tarybos nariu. Savivaldybės tarybos nariu gali būti renkamas asmuo, kuris savo gyvenamąją vietą pagal Lietuvos Respublikos teisės aktus deklaravo šios savivaldybės teritorijoje likus ne mažiau kaip 90 dienų iki rinkimų dienos.
Marijampolės miškų urėdija
Marijampolės miškų urėdas − Kęstutis Bielskus.
2015 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai
Rezultatų panaikinimas
Po pirmojo turo dėl įvairių pažeidimų buvo panaikinti rezultatai Trakų apygardoje. Nauji rinkimai čia buvo surengti birželio 7 d.
Marijampolės miškų urėdija
Miškų urėdijos teritorijoje yra įsikūrę: Žuvinto biosferos rezervatas, Vištyčio regioninis parkas, Aguonio geomorfologinis draustinis, Širvintos hidrografinis draustinis, Varnabūdės pedologinis draustinis, Virbalgirio botaninis−zoologinis draustinis, Juodalksnio genetinis draustinis, Dalginės botaninis draustinis, Trakėnų miško botaninis draustinis.
2015 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai
Rezultatų panaikinimas
Dėl šiurkščių rinkimų įstatymo pažeidimų Vyriausioji rinkimų komisija kovo 21 d. panaikino savivaldybių tarybų ir merų rinkimų rezultatus Šilutės rajone. Pakartotiniai rinkimai čia vyko birželio 21 dieną.
Marijampolės miškų urėdija
Istorija
Marijampolės miškų urėdija buvo įkurta 1919 m. Šalniškės kaime; prie Pilvės upelio netoli Kazlų Rūdos. Tuo metu urėdija administravo Marijampolės ir Kazlų Rūdos miškus. 1920 m. valstybinius miškus perskirsčius, Marijampolės urėdija buvo padalinta į Kazlų Rūdos ir Marijampolės urėdijas ir atsikėlė į Pabuktės kaimą, prie Liudvinavo.
1945−1947 m. Marijampolė priklausė Kauno miškų ūkio ir gamybos trestui. Vėliau Marijampolės miškus administravo Kazlų Rūdos miškų ūkis, o 1957 metais buvo atkurtas Kapsuko miškų ūkis. Kapsuko miestui atgavus Marijampolės pavadinimą, 1988 m. miškų ūkis pavadinamas Marijampolės miškų ūkiu, o nuo 1990 m. − Marijampolės miškų urėdija.
Kelevišius
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kelevišienė (ištekėjusi moteris) ir Kelevišiūtė (mergautinė pavardė).
Andrius Arlauskas
Andrius Arlauskas (g. 1986 m. sausio 16 d.) – Lietuvos futbolo žaidėjas, žaidžiantis FK Utenis Utena komandoje. Jo ūgis yra 173 cm, o svoris 68 kg. 2003 m. žaidė už Lietuvos U-17 rinktinę rungtynėse su San Marino, Albanijos, Olandijos U-17 rinktinėmis.
Keliauninkas
Keliauninkas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Keliauninkienė (ištekėjusi moteris) ir Keliauninkaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Salacgryva
Svarbiausios miesto ekonomikai veiklos yra medienos eksportas, medienos apdirbimo pramonė, maisto pramonė ir prekyba.
Istorija
Šioje vietoje buvo lyvių gyvenvietė Saleca. 1207 m. Salacos žiotyse buvo įsteigtas Rygos arkivyskupo prekybinis punktas. 1226 m. dešinėje Salacos upės pusėje vyskupas Albertas pastatė riterių pilį. Nuo 1561 m. priklausė Abiejų Tautų Respublikai. Livonijos karo metu keletą kartų pulta, dėl to XVII a. pabaigoje pilis buvo stipriai apgriauta ir galiausiai sugriuvo. Salacgryvoje dar galima pamatyti kanalą, kuriuo laivai galėjo apiplaukti aplink pilį. Nuo 1721 m. prijungta prie Rusijos imperijos. XVIII a. čia pamažu išnyko lyvių kalba.
Salacgryvos raida tiesiogiai susijusi su Rygos įlankos pakrančių laivyba. 1870 m. Salacos upės pakrantės buvo pagilintos ir iš akmenų supilta prieplauka upės žiotyse. Per Salacgryvą pradėtos vežti prekės iš šiaurinės Vidžemės – mediena, linai, javai, daugiausia į Pernu ir Rygą. Per metus čia atplaukdavo apie 200 laivų. XX a. pradžioje Salacgryva vėl prarado savo reikšmę. Jos uostą aplenkė Ainažių uostas. Pastačius Rygos-Valkos geležinkelį Vidžemės žemės ūkio produkcija galėjo būti išvežama tiesiai per Rygos uostą. 1909 m. uostą aplankė jau tik 150 laivų daugiausia gabenusių upe atplukdytus sielius.
Per Antrąjį pasaulinį karą nenukentėjo. Sovietų laikais čia buvo perkeltas žuvies perdirbimo fabrikas iš Ainažių, pilnai perstatytas uostas, gyventojų skaičius augo ir 1990 m. pasiekė 3000.
2009–2021 m. miestas buvo Salacgryvos savivaldybės administracinis centras.
Mario Kempes
Karjerą pradėjo 1970 m. „Instituto Atlético Central Córdoba“ klube, kurio jaunimo komandoje nuo mažens treniravosi. 1974 m. persikėlė į „Rosario Central“, kur tapo atakų lyderiu ir per 107 varžybas įmušė net 85 įvarčius. Po tokio pasirodymo pakviestas į Ispanijos klubą „Valencia CF“, su kuriuo laimėjo UEFA Laimėtojų taurę ir UEFA supertaurę. Kempesas tapo La Ligos rezultatyviausiu žaidėju. Karjeros antroje pusėje Kempesas žaidė Austrijoje, Čilėje, o karjerą pabaigė Indonezijos klube „Pelita Jaya FC“.
Baigęs žaidėjo karjerą, 1996 m. pradėjo trenerio karjerą. Debiutavo savo paskutiniame klube „Pelita Jaya“. Vėliau dirbo Albanijoje, Venesueloje, Bolivijoje, bet 2001 m. trenerio karjerą baigė. Vėliau dirbo futbolo komentatoriumi televizijoje „ESPN Deportes“.
Mokrė (Palenkės Bialos apskritis)
Mokrė  – kaimas Lenkijos rytuose, Rosošo valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į vakarus nuo Rosošo, apie 21 km į pietus nuo Palenkės Bialos ir apie 76 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Kelly
Kelly − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Amerigas Vespučis
Amerigas Vespučis (Amerigo Vespucci; 1454 m. kovo 9 d. – 1512 m. vasario 22 d.) – italų jūrininkas ir geografas, kurio vardu pavadinta Amerika. Tarnaudamas Ispanijos, o vėliau Portugalijos ir vėl Ispanijos karaliui atliko 4 keliones į Naująjį Pasaulį.
Kelionės
Amerigo Vespučis, plaukdamas pietryčių kryptimi, atrado Amazonės upės ištakas. Praplaukęs valtimis 100 km upe jis taip ir nesugebėjo išsilaipinti, nes krantai buvo apaugę tankiu mišku. Judėti į pietryčius buvo labai sunku dėl stiprios priešpriešinės srovės. Taip jie atrado Gvianos srovę. Viso Vespučis atrado 1200 km šiaurės rytinės Pietų Amerikos pakrantės. Grįžtant Vespučis išsilaipino Trinidade, vėliau susijungė su Ochedos laivais. Jie kartu plaukė palei vakarinę Perlų jūros pakrantę ir atrado rytinę Karibų Andų dalį, dalyvavo kariniuose susirėmimuose su nesvetingais indėnais, atrado Kiurasao ir Arubos salas – labiausiai į vakarus nutolusias Mažųjų Antilų salas. Įlanką į vakarus Ocheda pavadino Venesuela, („Mažoji Venecija“). Vėliau šis pavadinimas prigijo visai pietų pakrantei iki Orinoko deltos.
MFK Chrudim
Chrudimo miesto futbolo klubas, o trumpai Chrudimo MFK – Čekijos futbolo klubas iš Chrudimo.
Amerigas Vespučis
Kelionės
Pirmasis aprašė Pietų Amerikos šalis (Braziliją ir Venesuelą) ir sudarė jų žemėlapį. Tie jo aprašymai buvo išspausdinti įvairiomis kalbomis, sukėlė didelį susidomėjimą ir Amerigo Vespučio vardas labai išgarsėjo. 1510 m. Kelne buvo išleistas žemėlapis, pavadintas Terra America. Netrukus ir kituose gaubliuose bei žemėlapiuose imta Pietų Ameriką vadinti tuo vardu. Vėliau garsus kartografas Merkatorius išplėtė šį terminą, apimdamas juo ir Šiaurės Ameriką.
MFK Chrudim
Istorija
Klubas įkurtas 2011 m., kai susijungė du klubai iš Chrudimo. (AFK Chrudim, įkurtas 1899 m., bei SK Chrudim.)
2017/2018 m. tapo trečios pakopos pirmenybių nugalėtojais. Nuo 2018 m. žaidė Antroje lygoje (antra pakopa).
Mokrė (reikšmės)
Mokrė vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:
Pilnasis grafas
Paprasčiausi atvejai – pilnas grafas su viena viršūne neturi briaunų, dviejų viršūnių grafe yra viena briauna, jungianti abi viršūnes.
Keletas pilnų grafų pavyzdžių:
Tallat-Kelpša
Tallat-Kelpša − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Tallat-Kelpšienė (ištekėjusi moteris) ir Tallat-Kelpšaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Panašūs:
Montevidėjas
Miestui būdingi platūs prospektai. Tai didžiausias šalies ekonominis, administracinis ir kultūros centras. Mėsos apdirbimas, vilnos pramonė, žvejyba. Didelis jūrų uostas. Išvystyta turizmo pramonė, greta miesto gana daug kurortų.
Žymios vietos: Cerro kalva, Urugvajaus tautos didvyrio Žozė Gervazijo Artigaso (José Gervasio Artigas) mauzoliejus, buvęs įstatymų leidybos centras Cabildo, puošni katedra (1790–1804).
Montevidėjuje yra Respublikos universitetas (įkurtas 1849), Aukštesniųjų mokslų institutas (įk. 1928), nacionalinis istorijos muziejus (įk. 1900), nacionalinis dailės menų muziejus (įk. 1911).
Pavadinimo kilmė
Miesto pavadinimas kildinamas iš portugalų kalbos: Monte vide eu reiškia „Aš matau kalvą“ (turima omeny Cerro kalva).
Antroji miesto pavadinimo versija yra tokia. Neseniai viename iš senųjų La Platos regiono žemėlapių atkreiptas dėmesys į pakrantės kalvų žymėjimą. Esmė yra ta, kad šiaurinėje La Platos pakrantėje, nemažais atstumais viena nuo kitos, stūkso keletas gana aukštų kalvų beveik stačiais šlaitais (geologiniai reliktai). Žemėlapyje tos kalvos sužymėtos iš rytų į vakarus (ta kryptimi atplaukdavo iš Atlanto) lotyniškais skaitmenimis: „Monte I de OE“, „Monte II de OE“, t. y. „pirmas kalnas vakarų “, „Antrasis kalnas vakarų “.
Montevidėjaus teritorijoje esanti kalva (Cerro, ant jos stūkso nedidelė sena tvirtovė) yra šeštoji iš eilės, o ties ta vieta žemėlapyje matomas įrašas „Monte VI de OE“ („Šeštasis kalnas vakarų “). Vėliau šis įrašas buvo skaitomas kaip „Montevideo“.
Montevidėjas ir Lietuva
Į Montevidėjų pirmieji lietuviai atvyko po Pirmojo pasaulinio karo. 1929 m. čia pradėjo veikti Urugvajaus lietuvių kultūros draugija, 1932 m. – Jono Basanavičiaus lietuvių pradžios mokykla, Lietuvių klubas, kuris leido laikraštį „Urugvajaus aidas“, 1933 m. – lietuvių liaudies teatras.
1945–1975 m. Montevidėjuje veikė Lietuvių centras. 1946 m. įvyko Pietų Amerikos lietuvių pirmasis, 1963 m. – antrasis kongresai, 1961 m. – Pietų Amerikos lietuvių jaunimo sąskrydis. 1946–1975 m. per Montevidėjaus radiją sekmadieniais buvo transliuojamos lietuviškos laidos. 1950 m. kunigų J. Bružinsko ir V. Mikalausko iniciatyva Urugvajaus sostinėje įkurta lietuvių parapija, 1953 m. pastatyta bažnyčia. 1961 m. Montevidėjuje gyveno apie 7,5 tūkst. lietuvių, dabar – apie 2 tūkstančius.
Mažutiškiai
Mažutiškiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 12 km į šiaurės rytus nuo Biržų, Biržų girios vakariniame pakraštyje, Gervės kairiajame krante. Stūkso Mažutiškių piliakalnis.
Montevidėjas
Sportas
1930 m. Montevidėjuje vyko I pasaulio futbolo čempionatas.
Mažutiškiai
Istorija
Kaimas istoriniuose šaltiniuose minimas 1639 m. balandžio 29 d.
Bauhaus
Bauhaus ( – statyba, Haus – namas) – sutrumpintas Staatliches Bauhaus, architektūros ir meno mokyklos, veikusios nuo 1919 iki 1933 m. Vokietijoje pavadinimas. thumb|250px|left|Įėjimas į dirbtuvių korpusą. Šriftas sukurtas [[Herbert Bayer. Bauhaus, Dessau, 2005.]] Terminas taip pat reiškia šios mokyklos ideologija pagrįstą kultivuotą ir sukurtą architektūros bei dizaino stilių. Bauhaus stilius tapo viena įtakingiausių modernizmo architektūros srovių.
Vidmantas Bačiulis
Vidmantas Bačiulis (1940 m. kovo 12 d. Panevėžyje – 2022 m. spalio 16 d. ) – lietuvių kino ir televizijos režisierius, scenaristas.
Biografija
Augo mokytojų šeimoje. 1962 m. baigė Kauno politechnikos institutą, 1974 m. – Leningrado teatro, muzikos ir kinematografijos institutą, įgijo dramos režisieriaus kvalifikaciją.
Nuo 1970 m. dirbo Lietuvos nacionalinėje televizijoje, sukūrė daugybę laidų kultūros ir meno temomis, spektaklių, dokumentinių ir vaidybinių televizijos filmų. Ypač daug ekranizavo lietuvių literatūros kūrinių.
1980–1985 m. Lietuvos televizijos Kultūros ir meno redakcijos vyriausias režisierius. Nuo 1987 m. – Lietuvos teatro sąjungos narys. 1987 m. suteiktas Nusipelniusio Lietuvos meno veikėjo garbės vardas. 1993–1998 m. – Lietuvos televizijos vyriausias režisierius. 2014 m. apdovanotas LRT „Garbės bitinuku“ už nuopelnus ir ilgametį darbą.
Vidmanto Bačiulio kūriniai dažnai rodyti Lietuvos televizijoje ir užsienio šalyse. Filmai dalyvavo ne viename tarptautiniame festivalyje – Rygoje (Latvija), Plovdive (Bulgarija), Bornholme (Danija), Berlyne (Vokietija).
Pranas Germantas
thumb|Štuthofo kankinių atminimo lenta [[Kryžių kalnas|Kryžių kalne]]
Pranas Germantas (iki 1940 m. Meškauskas, 1903 m. gruodžio 3 d. Puškoriai, Telšių apskr. – 1945 m. balandžio 22 d. Štuthofo koncentracijos stovykla prie Gdansko, palaidotas Kopenhagoje) – Lietuvos visuomenės veikėjas, kalbininkas, daktaras, nacių okupuotos Lietuvos tarėjas švietimo reikalams.
Biografija
1925–1928 m. dirbo mokytoju. Baigė Kauno universitetą. Studijavo lingvistiką Leipcigo universitete kur ją dėstė Vokietijos lietuvis nacis Jurgis Gerulis. Ten kalbino kitus lietuvius studentus pasidalinti temomis ir sukurti lietuvišką “Mein Kampf”, tačiau nerado pritarimo. 1936 m. jam suteiktas daktaro laipsnis.
Į Lietuvą grįžęs, nebu­vo priimtas į anksčiau jam numatytas dėstytojo pareigas Klaipėdos pedagoginiame institute. Ten jis tikėjosi surasti ir prisiauginti sau šalininkų. Švietimo miniterijos generalinis sekretorius Masiliūnas nepaskyrė jo dėl tariamo palankumo kai kurioms nacionalsocializmo idėjoms. Jis 1936–1940 m. dirbo Lietuvos saugumo departamento inspektoriumi. Nuo 1938 m. jis taip pat laikinai ėjo Spaudos skyriaus viršininko pareigas. Susipažino su būsimu Tilžės gestapo komisaru Heinz Gräfe, kuris atsakė už žvalgybą rytų kraštuose. Prieš pat karą jisai jį lydėjo po Lietuvos kurortus.
1939 m. pradžioje rašė "Lietuvos aide": "Žydai be reikalo pyksta, kai juos vadina komunistais, nes žydiškumas ir komunizmas yra labai artimi dalykai, kadangi Lietuvos komunistų vadovybėje net 90 proc. žydų."
Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą, 1940 m. birželio 15 d. vakarą lydėjo prie sienos su Vokietiją generolus vidaus reikalų ministrą Kazį Skučą ir valstybės saugumo departamento vadovą  Augustiną Povilaitį ir jų šeimas. Pasienio punkte ties Smalininkais perėjo į Vokietiją pasitei­rauti, ar vokiečiai įsileis jo lydimas šeimas. Per tą laiką generolus suėmė lietuvių pasienio policininkai. Jam taip pat teko vietos mokykloje vieną naktį praleisti laikinai įrengtoje areštinėje. Birželio 16 dienos rytą jį paleido ir jis dar trumpam sugrįžo į Vilnių. 1940 m. birželio mėn. pabėgo į Tilžę ir kurį laiką svečiavosi pas Heinz Gräfe. Paskui įsikūrė Berlyne. Jisai iš pradžių laikėsi nuošaliai nuo lietuvių, bet paskui pasireiškė susikūrus lietuvių sąjungai, parapijai ir Lietuvių aktyvistų frontui. Jam talkininkavo Mykolas Žilinskas ir Lietuvos pasiuntinybės Berlyne raštininkas Antanas Mikalauskas. Šiedu kalbino kunigą Stasį Ylą nušalinti lietuvių sąjungos vadovą Rapolą Skipitį ir LAF vadovą Kazį Škirpą.