cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pomianai
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Antroje XVII a. pusėje kaimas kartu su Labentniko ir Reškių kaimais priklausė Rydzevskiui (Rydzewski), kuris naudojo Suchekomanty (Kovnaty) herbą. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Briunė
Briunė – miestas pietvakarių Norvegijoje. Geležinkelio stotis. Yra skulptūrų parkas, XIX a. malūnas.
Nacionalinė fašistų partija
Nacionalinė fašistų partija (, sutr. PNF) – Italijos karalystės didžiausia partija pagal narių skaičių iki 1939 m. Buvo pasiekusi 6 milijonus partijos narių, o prasidėjus Antrajam pasauliniam karui ir Italijai įsivėlus į šį karą vadovaujant Benito Musoliniui partija neteko daugumos partijos narių, kurie prieštaravo karo pradėjimui su Vokietija prieš sąjungininkus.
Ši partija buvo pirmtakė Respublikonų fašistų partijai, kuri buvo įkurta 1943 m., kai fašistinė Italija buvo okupuota britų, ir Vokietijos įkurtoje marionetinėje valstybėje (Italijos socialinėje respublikoje) tapo pagrindinė valdančioji partija.
Istorija
Įkurta Romoje 1921 m. lapkričio 9 d. Vienintelis partijos pirmininkas buvo Benito Mussolini, kuris įkūrė partiją remdamasis fašistinėmis ideologijomis. Po Pirmojo pasaulinio karo visose Europos valstybių visuomenėse kilo nacionalizmo idėjos, dauguma šalių turėjo organizacijas, kuriose buvo telkiamos pajėgos nuversti dabartines valdžias nuo posto, nuo to neatsiliko ir Italija, Musolinis sutelkė kariauną arba kitaip juodmarškinius, kurie turėjo jam padėti įsitvirtinti valdžioje. Žygiu į Romą pavadinęs Musolinis įsiveržė su savo šalininkais į Romą ir užgrobė valdžią tapdamas Italijos dučė. Dėl kai kurių demokratinių įstatų laikymosi jo partija ne iš karto turėjo visas parlamento nario vietas. Augant partijos populiarumui jau nuo 1924 m. fašistai turėjo 375 vietas iš 535 parlamente, o nuo 1929 m. partiečiai buvo galutinai įsitvirtinę Italijos parlamente surinkę 535 vietas ir 8 milijonus partijos šalininkų balsų.
1943 m. okupuota Didžiosios Britanijos fašistinė Italija tapo pretekstu Hitleriui įsiveržti į šiaurės Italiją ir įkurti marionetinę valstybę – Italijos socialinę respubliką ir tuo pačiu atkurti buvusią valdžią, t. y. Benito Mussolini perkelti į vienvaldžio valstybės vadovo postą (be karaliaus įsikišimo) ir atkurti partiją, kuri vadinosi naujai – Respublikonų fašistų partija, o pirmtakė Nacionalinė fašistų partija buvo panaikinta ir uždrausta pietų Italijoje valdant britams.
Polonizacija
thumb|[[Lenkų kalba|Lenkų kalbos vadovėlis, skirtas lietuvių vaikams, išspausdintas lietuvių kalba 1766 m. Vilniuje, Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje]] Polonizacija – prievartinis ar savaiminis lenkų kalbos ir kultūros dominavimas su Lenkija politiškai susijusiose nelenkiškose teritorijose. Terminas atsirado XVI a.
Istorija
Intensyvūs polonizacijos procesai LDK prasidėjo po 1569 m. pasirašytos Liublino unijos, nors jau iki tol lenkai sunaikino vietinį lietuvių tikėjimą ir įvedė krikščionybę. Jai palaikyti veikė lenkų dvasininkija. Nors unija garantavo LDK ir Lenkijos lygiateisiškumą, pastaroji, turėdama didesnę įtaką greitai nustelbė LDK. Lietuviai lenkų buvo laikomi pagonimis, nemokytais, atsilikusiais, todėl lietuvių bajorija greitai perėmė lenkų kalbą ir papročius, dėl ko ilgainiui sulenkėjo visa aukštuomenė, o lietuviška kultūra išsilaikė tik valstiečių sluoksnyje. Daugiausia lenkų kilmės jėzuitai bausdavo gyventojus už bet kokių ikikrikščioniškų papročių laikymąsi, draudė naudoti lietuvių kalbą mokyklose, bažnyčiose. Dėl tokios priespaudos lietuvių raštija susiformavo ne LDK teritorijoje, o Prūsijoje.
Vėliau Lenkija iš LDK prisiskyrė Ukrainos ir Baltarusijos teritorijas, kuriose taip pat vykdė intensyvią polonizaciją. Valdant LDK šių kraštų gyventojai galėjo laisvai vystyti savo kultūrą, išpažinti savo religiją, tuo tarpu valdant Lenkijai buvo diegiama katalikybė (vietoje vyravusios stačiatikybės), o drauge ir lenkų kalba bei kultūra. Lenkų kalba smarkiai paveikė tuo metu besiformavusias ukrainiečių ir baltarusių literatūrines kalbas.
Kitą smarkią polonizacijos bangą XX a. pirmojoje pusėje patyrė Vilniaus kraštas. Želigovskiui okupavus Vilnių, pradėtas ten gyvenusių lietuvių, baltarusių, rusų, žydų ir kt. diskriminavimas ir teroras. Ne lenkiška kalba ir kultūra buvo viešai niekinama, trukdoma jai vystytis. Buvo uždarinėjamos stačiatikių cerkvės, naikinamos tautinių mažumų bendrijos, mokyklos. Dėl to, net ir pasitraukus lenkams Pietryčių Lietuvoje tebevyrauja lenkiška kalba ir kultūra.
Atvaizdas
thumb|right|Du to paties vaizdo paveikslėliai: viršutinis – [[nuotrauka|fotografija, apatinis – supaprastinas jo variantas, nupieštas ranka.]] Atvaizdas – grafinė reprodukcija, vaizduojanti arba įamžinanti vizualinį suvokimą, pvz., dvimatis paveikslėlis, kuris primena kokį nors daiktą – dažniausiai fizinį objektą arba asmenį – ir taip perteikia jo vaizdavimą.
Atvaizdas gali būti dvimatis, kaip antai nuotrauka, bei trimatis, kaip kad holograma. Atvaizdu gali būti laikomas daikto ar reiškinio vaizdas, susidaręs perėjus šviesos spinduliams per optinę sistemą, pvz., žmogaus akį arba optinį įtaisą, pvz., fotoaparatą, veidrodį, teleskopą, mikroskopą.
thumb|left|[[Fotografija|Fotografijos būdu gautas atvaizdas vadinamas nuotrauka.]] Žodis atvaizdas platesniąja prasme taip pat gali reikšti bet kokią meninę reprezentaciją, pvz., paveikslą.
Atvaizdas gali būti kintantis ir egzistuoti tik trumpą laiko tarpą, pvz., objekto atspindys veidrodyje ar vandenyje. Gali būti įamžintas, pvz., fotografija.
Asmens prisiminimai ar įsivaizdavimai mintyse taip pat laikomi atvaizdais. Tokie atvaizdai nebūtinai turi būti realūs; jie gali būti abstraktūs.
Raven-Symone
Raven-Symoné Christina Pearman (g. 1985 m. gruodžio 10 d. Atlantoje) – JAV aktorė, dainininkė.
Vaidino serialuose „That's So Raven“, „The Cosby Show“, „Hangin' with Mr. Cooper“, filmuose „Dr. Dolitte“, „Dr. Dolittle 2“, „The Cheetah Girls“, įgarsino Monique seriale „Kim Possible“. Buvo nominuota dviem NAACP Image Awards apdovanojimams.
Penkerių pradėjo dainininkės karjerą išleidusi singlą „That's What Little Girls are made of“. Išleido albumus „Undeniable“ ir „This Is My Time“.
Benjaminas Černius
Benjaminas Černius (g. 1944 m. kovo 31 d. Utenoje) – Lietuvos statybos inžinierius, technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1966 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1966–1970 m. dirbo Pramoninės statybos projektavimo institute, 1970–1979 m. Statybos ir architektūros instituto vyresnysis mokslo darbuotojas. 1975 m. technikos mokslų kandidatas. Nuo 1979 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, 1985–1991 m. Grafinių darbų, nuo 2001 m. Statybinių konstrukcijų katedros vedėjas; nuo 1984 m. docentas.
Trakų miškų urėdija
Trakų miškų urėdija − viena iš 42 miškų urėdijų, turto patikėjimo teise valdanti, naudojanti valstybinius miškus, vykdanti juose kompleksinę miškų ūkio veiklą.
Trakų miškų urėdija buvo įsteigta 1922 m. ir tuo metu valdė 19 589 ha miškų plotą, kuris buvo paskirstytas 7 girininkijoms.
Trakų miškų urėdas − Vygantas Mierkis.
Saugomos teritorijos
Trakų miškų urėdijoje yra įkurtos šios saugomos teritorijos:
Askeris
Askeris – miestas pietų Norvegijoje, Oslo priemiestis. IKEA prekybos centras (atidarytas 1963 m. kaip pirmasis IKEA centras ne Švedijoje).
Istorija
Miesto istoriją galima atsekti prieš vikingų laikus. Ankstyviausios gyvenvietės pėdsakų galima rasti apylinkėse aplink Askerio bažnyčią ir žemyn link Oslo fiordo, bei aplinkinių kalvų.
Askeris tapo administraciniu vienetu Norvegijoje viduramžiais. Askerio savivaldybė buvo įkurta 1837 m. 1825 m. savivaldybėje gyveno 2 167, o 1845 m. – 2 614 gyventojų.
Askeris viduramžiais priklausė Akershuso grafystei, o vėliau priskirtas Akershuso vyskupijai.
Pavadinimo kilmė
Miesto vardas reiškia „uosiai“ (senovės skandinavų ask – „uosis“).
Stadionas
Asker Skiklubb namų rungtynes žaidžia Føyka Stadion. Stadiono talpa daugiau nei 2 tūkst. žiūrovų. Atidarytas 1950 m. liepos 1 d. ir nuo to laiko buvo keletą kartų atnaujintas. 1999 m. pastatytos tribūnos, talpinančios 1 450 žiūrovų, tačiau iš viso galėjo sutalpinti daugiau nei 2400 žiūrovų. Žiūrovų rekordas užfiksuotas 1961 m., kai daugiau nei 7 000 sirgalių užpildė senąjį stadioną rungtynėse prieš Rosenborg BK. Tokio susidomėjimo sulaukė vyrų futbolo rungtynės prieš vieną iš tituluočiausių šalies klubų. Moterų futbole žiūrovų skaičius buvo kuklesnis. Atnaujintame stadione yra šildomos grindys, moderniausia dirbtinė veja ir prožektoriai.
Lankytinos vietos
Neogotikinė raudonų plytų bažnyčia buvo pastatyta 1879 m. pagal architekto Nordano projektus.
1930 m. bažnyčios atnaujinimui vadovavo architektai Gudolfas Blakstadas ir Hermanas Munthe-Kaasas.
XX amžiaus šeštajame dešimtmetyje vyko dar viena renovacija.
1953 m. bažnyčioje buvo princesės Ragnhild ir Erling Lorentzen vestuvės.
Agnė Marcinkevičiūtė
Biografija
Baigė Vilniaus pedagoginę mokyklą. 1992–1993 m. Agnė Marcinkevičiūtė Klaipėdos universitete studijavo lietuvių kalbą ir režisūrą, 2000 m. baigė Lietuvos muzikos akademiją (televizijos režisūrą). 1993–2003 m. dirbo Lietuvos kino studijoje.
Veikla
Sukūrė kelis dokumentinius filmus, parašė jų scenarijus. Taip pat Agnė Marcinkevičiūtė yra režisavusi radijo pjesių („Paukščiai migruoja į Asyžių“, „Mama, tavo vaikas linksmas“), buvusi Vytauto V. Landsbergio, Giedrės Beinoriūtės, Audriaus Juzėno filmų scenarijaus vadove. Yra dirbusi reklamos scenariste, žurnaliste.
Popovas (Augustavo apskritis)
Popovas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Barglavo valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Kęstutis Slavinskas (1967)
Kęstutis Slavinskas (1967 m. sausio 5 d. Bajoriškiuose, Biržų rajonas – 2015 m. sausio 10 d. Vilniuje) – pedagogas, Lietuvos ir Biržų rajono savivaldybės politinis veikėjas.
Biografija
1974–1984 m. mokėsi Biržų 1-oje vidurinėje mokykloje, 1984–1985 m. Panevėžio internatinės sporto mokyklos krepšinio sekcijoje. 1985–1992 m. studijavo Lietuvos kūno kultūros institute.
Steponas Eitminavičius
Steponas Eitminavičius (1932 m. rugsėjo 20 d. Šiauliuose – 2000 m. rugpjūčio 26 d. Vilniuje. Palaidotas Sudervės kapinėse) – Lietuvos geologas mokslininkas ir hidrogeologas praktikas, fotografas, visuomenės veikėjas.
Kęstutis Slavinskas (1967)
Biografija
1995–2015 m. Biržų rajono savivaldybės tarybos narys.
1989–2003 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1993–2003 m. Biržų skyriaus pirmininkas, 1993–2003 m. LSDP tarybos narys, 1997–1999 m. prezidiumo narys, 1994–1996 m. LSDP Panevėžio zonos regioninis sekretorius, Panevėžio apskrities koordinatorius. Nuo 2003 m. Lietuvos liberalų ir centro sąjungos, nuo 2006 m. Liberalų sąjūdžio narys, Valdybos narys, Biržų rajono skyriaus pirmininkas.
Steponas Eitminavičius
Biografija
Kilęs iš senos bajorų giminės. 1943–1950 m. mokėsi Šiaulių gimnazijoje, 1951–1953 m. Vilniaus 1-oje berniukų vidurinėje mokykloje. 1953–1958 m. studijavo Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultete geologiją, įgijo hidrogeologo specialybę. 1962–1964 m. gilino žinias Leningrado Plechanovo kalnakasybos institute. 1972 m. baigė neakivaizdinę aspirantūrą ir apgynė mokslų kandidato disertaciją „Lietuvos TSR pelkių hidrogeologinės sąlygos ir jų vandens balansas“ (nostrifikuota 1993 m.)
Kęstutis Slavinskas (1967)
Biografija
1995–1997 m. Socialinės plėtros komiteto pirmininkas.
Sutuoktinė Vaidutė. Mirė po sunkių avarijoje patirtų sužalojimų. Palaidotas Jokūbiškių kaimo kapinėse.
Steponas Eitminavičius
Biografija
1958–2000 m. Vilniaus hidrogeologijos ekspedicijos (nuo 1991 m. valstybinės hidrogeologijos įmonės „ARTVA“, 1994 m. AB „ARTVA“) bendradarbis, paskutinius 20 metų vadovavo melioracinei hidrogeologijos mokslinei grupei.
S. Eitminavičius buvo didelės erudicijos ir plačių interesų asmenybė. Jis profesionaliai užsiiminėjo menine fotografija – dvi jo meninės peizažo fotografijos tarptautinėse parodose pelnė sidabro medalius. Domėjosi Lietuvos istorija, filosofija, bitininkyste, žirgų sportu. Dalyvaudavo Geologų sąjungos suvažiavimuose.
Nuo 1990 m. Lietuvos bajorų karališkosios sąjungos narys, Vilniaus apskrities bajorų vadas.
Darbai
Disertacijoje apibendrino savo ilgamečių mokslinių tyrimų rezultatus. Pagrindinė visos gamybinės veiklos sfera buvo požeminio vandens monitoringas. Didžiąją gamybinės ir mokslinės veiklos dalį jis tyrė melioracijos darbų poveikį požeminio vandens režimo ir balanso formavimuisi ir parengė melioracinį – hidrogeologinį šalies teritorijos rajonavimą, atliko plačius tyrimus tipinėse Lietuvos pelkėse ir jų pagrindu suformavo melioruojamų teritorijų monitoringo pagrindus. Visus darbus ir tyrimus siejo su Lietuvos gamtinės aplinkos ir jos atskirų ekosistemų apsauga. Plačiai žinomi jo tyrimai Švento bei kitų šalies ežerų baseinuose, vertinant bei prognozuojant žemių melioracijos poveikį ežerų ekosistemoms.
Parengė detalų hidrogeologinį pagrindą Trakų istoriniam nacionaliniam bei Gražutės regioniniam parkui. Apibendrino Baltijos regiono melioracijos darbų poveikio gamtinei aplinkai. Savo darbais prisidėjo prie melioracinės hidrogeologijos mokslo plėtros Lietuvoje.
Bibliografija
17 vadovėlių ir monografijų autorius ir bendraautoris, parengė 8 ataskaitas. Svarbiausios:
Etnoarcheologija
Etnoarcheologija ( – tauta + archeologija) – archeologijos šaka, archeologinės medžiagos interpretacijai naudojanti etnografijos duomenis.
Mokslas
Etnoarcheologija nagrinėja archeologijos radinių paskirtį bei materialinės kultūros visumą, remiantis dabartinių bendruomenių, išlaikiusių bendruomeninį gyvenimą, etnografinių tyrimų duomenimis, ieško sąsajų tarp statinės praeities ir dinaminės dabarties. Etnoarcheologija padeda tirti visuomenės ūkinę veikią ir gyvenimo būdą. Svarbiausias etnoarcheologijos tyrimų metodas – palyginimas.
Etnoarcheologijos terminą XIX a. ir XX a. sandūroje įvedė Džesas Volteris Fiuksas (JAV). XX a. pirmoje pusėje ir viduryje terminas plačiai taikytas ieškant etnografinių paralelių tarp Afrikos ir Australijos bendruomenių bei archeologinių radinių. XX a. septintame – aštuntame dešimtmetyje tapo vadinamosios naujosios archeologijos sudedamąja dalimi. Vieni išsamiausių etnoarcheologijos tyrimų buvo atikti dabartinėse medžiotojų-rankiotojų bendruomenėse: R. Lee, J. Yellenas tyrė Kalahario dykumoje (Pietų Afrika) gyvenančius sanus, L. Binfordas – Aliaskos eskimus (nunamiutus). Šių tyrimų duomenys leido geriau pažinti vidurinio ir vėlyvojo paleolito medžiotojų-rankiotojų kultūras.
Su etnoarcheologija glaudžiai siejasi eksperimentinė archeologija ir gyvoji archeologija. Eksperimentinė archeologija tiria archeologijos radinių formavimosi procesą ir atkuria proistorės žmonių įvairius gyvenimo aspektus, rekonstruoja daiktus (svarbiausi metodai – trasologija ir eksperimentas). Gyvoji archeologija per eksperimentinę archeologiją supažindina visuomenę su archeologijos paveldu.
856 m.
856 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Sibičiai
Sibičiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 4 km į rytus nuo Sidabravo.
Vokietijos futbolo varžybos 1979–1980 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1979–1980 m.
Mindaugas Gervaldas
Mindaugas Gervaldas (iki 2012 m. - Mindaugas Murza; g. 1973 m. gruodžio 16 d. Šiauliai) – Lietuvos politinis veikėjas, buvęs Šiaulių miesto tarybos narys.
Biografija
1989 m. Šiauliuose baigė Pabalių devynmetę mokyklą. Nuo 1989 iki 1992 m. mokėsi Šiaulių 1-ojoje statybininkų mokykloje, ją baigęs įgijo vidurinį išsilavinimą ir mūrininko-betonuotojo-dailidės specialybę.
1990 m. rugpjūčio mėn. įstojo į Lietuvos šaulių sąjungą. 1991 m. sausio 8, 10-11 d., Vilniuje saugojo Lietuvos Respublikos Aukščiausiąją Tarybą – Atkuriamąjį Seimą. Sausio 11 d., Lietuvos Šaulių Sąjungos Šiaulių rinktinės būrio vado Zigmanto Šato įsakymu kaip nepilnametis išsiųstas (kartu su Zigmanto Šato sūnumi – Žilvinu) į Šiaulius ir paskirtas SKAT Šiaulių rajono 1-os kuopos vado ryšininku. 1991 m. nuo kovo 4 d. iki kovo 11 d. Vilniuje saugojo Lietuvos Respublikos Aukščiausiąją Tarybą – Atkuriamąjį Seimą, o kovo 11 d. Vilniuje davė Lietuvos kario savanorio priesaiką. 1991 m. birželio-liepos mėn. LŠS Šiaulių būrio sudėtyje Vilniuje saugojo Lietuvos Respublikos Aukščiausiąją Tarybą – Atkuriamąjį Seimą.
1991 m. liepos-rugpjūčio mėn. vykusių IV Pasaulio lietuvių žaidynių metu paskirtas į specialiai suformuotą SKAT Šiaulių greitojo reagavimo būrį. 1991 m. rugpjūčio pučo metu vykdė SKAT specialiąsias užduotis. 1991 m. rudenį dalyvavo kelių kontrolės operacijoje (kelyje Šiauliai-Vilnius ir Šiauliai-Ryga), užkertant Rusijos karinei vadovybei galimybę papildyti okupacines karines pajėgas Lietuvoje.
1992 m. baigė Šiaulių 1-ąją statybininkų mokyklą, pradėjo dirbti etatiniu krašto apsaugos sistemos darbuotoju.
1993 m. rugpjūčio – spalio mėn. mokėsi Lietuvos karo mokykloje. 1993 m. lapkričio mėn. jam suteiktas viršilos laipsnis.
1996 m. vasario 1 d. nuteistas 18 mėnesių pataisos darbų už neteisėtą šovinių laikymą. 1996–1998 m. dirbo pardavėju.
1996 m. įkūrė Lietuvių nacionalsocialistinės vienybės sąjungą, kuri dėl Lietuvos įstatymams prieštaraujančios kraštutinės nacionalistinės ideologijos nebuvo įregistruota. Tuomet jis su savo šalininkais bandė perimti vadovavimą merdinčiai Gyvenimo logikos partijai, bet vėliau iš jos išstojo ir perėjo į Lietuvos Nacionaldemokratų partiją, ir nuo 2002 m. gegužės 1 d. tapo jos pirmininku.
2005 m. lapkritį Šiaulių civilinės metrikacijos skyriui padavė prašymą pakeisti jo pavardę į Gervaldo. Prašymas buvo atmestas, nes jam buvo iškelta baudžiamoji byla už antisemitinį išpuolį. Be to, tarptautinį žodį „politika“ jis siūlė pakeisti naujadaru „valdymas“. Jo naujoji pavardė esą atitiktų jo partijos ideologiją.
2003–2007 m. Šiaulių miesto tarybos narys.
Žydų diskriminacijos kurstymu bei trukdymu žydų bendruomenės nariams atlikti religines apeigas kaltintas nacionalistų lyderis bei šeši jo bendražygiai buvo nuteisti 5 tūkstančių litų baudomis.
Yra 2007 m. vasario 25 d. įkurtos neįregistruotos politinės partijos, Vieningojo Lietuvių Nacionaldarbininkų Sąjūdžio, lyderis.
2012 m. liepos 17 d. Murzos pavardę pasikeitė į Gervaldo.
Šilalės meno mokykla
Šilalės meno mokykla - meno mokykla, įsikūrusi Nepriklausomybės g. 6, 75133, Šilalė.
Mokyklos vadovai
1967 metais įsteigta Šilalės vaikų muzikos mokykla. Jai vadovauti paskirta Irena Skomskienė. Laikinai mokykla glaudėsi Šilalės rajono liaudies švietimo skyriaus patalpose - buvusioje Kuzmino gatvėje (dabar – Nepriklausomybės gatvė). Buvo skirti du kabinetai pirmame aukšte. Pagrindinis mokyklos uždavinys – mokyti muzikuoti, groti pasirinktu muzikos instrumentu, teikti moksleiviams bendrą muzikinį išsilavinimą, ugdyti besimokančiojo individualybę, kūrybines galias, nacionalinę savimonę bei patriotiškumą remiantis tautos kultūra, liaudies tradicijomis ir papročiais, teikti žinias apie viso pasaulio muzikines kultūras, ugdyti meno mylėtojus, meno saviveiklos dalyvius, meno propaguotojus. Pirmais mokslo metais buvo priimti 65 mokiniai, kurie rinkosi fortepijono, akordeono ir birbynės specialybes.
1967-68 m. m. mokykloje dirbo: Aleksandras Vaičys, Nijolė Kasnauskaitė, Zenonas Valantiejus, direktorė Irena Skomskienė, Kazys Jogaudas, Albina Baipšienė ir Bronius Šedvilas.
Pradžia buvo sunki: trūko metodinės literatūros, muzikos instrumentų, o labiausiai - praktinių įgūdžių. Kiekvienais metais norinčių mokytis muzikos mokykloje daugėjo. Didėjant kontingentui, į mokyklą buvo pakviesti dirbti jauni specialistai, baigę St. Šimkaus aukštesniąją muzikos mokyklą: Natalija Borisova-Taurinskienė, Ričardas Paškauskas, Benisė Šakytė-Girkontienė, Rimas Kisarauskas, Irena Kisarauskienė. Gerinama mokyklos materialinė bazė: mokyklai buvo nupirkti 6 pianinai, 6 birbynės, 7 akordeonai, 5 kanklės, bibliotekai - 3095 egzemplioriai natų rinkinių bei 50 metodinės literatūros knygų. 1969 metų sausio mėnesį muzikai mokyklai paskiriamas visas buvęs Šilalės rajono liaudies švietimo skyriaus pastatas: direktoriaus kabinetas, biblioteka bei 8 mokymo klasės. Nuo pat pirmųjų mokslo metų mokyklos pedagogai konsultuojasi, dalijasi darbo įgūdžiais su kaimyninių muzikos mokyklų pedagogais - Tauragės, Priekulės, Jurbarko muzikos mokyklomis bei Klaipėdos Stasio Šimkaus aukštesniąją muzikos mokykla. Išvykus mokyklos direktorei I. Skomskienei, Šilalės rajono Liaudies švietimo skyriaus vedėjo 1971 m. rugpjūčio 25 d. įsakymu Nr. A-66 mokyklai vadovauti paskiriamas Lionginas Šukšta, baigęs St. Šimkaus aukštesniąją muzikos mokyklą, violončelės specialybę. miniatiūra|160px|right|Mokyklos fasado detalė
1972 metais mokyklą baigė I akordeonininkų laida: Birutė Auškalnytė, Roma Balčiūtė, Dalia Bendžiūtė, Aurelija Dargužytė, Virginija Giedraitytė, Romas Kiudys, Rimvydas Lidys, Regina Mėlinavičiūtė, Ona Petravičiūtė, Valė Petrukonytė, Roma Pužaitė, Birutė Šileikytė, Aldona Tubutytė, Irena Vasiliauskaitė, Vanda Vasiliauskaitė, Edmundas Vitkus, Dalia Balčiūtė. Nuo 1972 m. rugsėjo mėnesio mokyklos kolektyvui vadovauja Aleksandras Vaičys.
Didėjant mokinių kontingentui, atvyksta naujų specialistų: Zuzana Gedeikytė, Algis Bertašius, Vilhelmina Paulauskaitė – Šukštienė, Nijolė Žadeikytė – Mačiukaitienė, Aldra Remezaitė – Šarmavičienė, Zigmas Levickis, Loreta Gaidytė – Venckuvienė, Laima Rimeikytė, Algirdas Gocentas.
Sėkmingam mokyklos darbui sutrukdė 1977 m. sausio mėnesį kilęs gaisras. Laikinai mokyklos kolektyvas įsikūrė Šilalės vidurinėje mokykloje (dabar Simono Gaudėšiaus gimnazija). 1978 m. toje pačioje vietoje, kur stovėjo pirmoji meno mokykla, buvo pradėta naujos muzikos mokyklos statyba. Darbus vykdė R. Vasiliausko vadovaujamas Šilalės Darbų vykdytojo baras. Statybai buvo skirta 110 tūkst. rublių. Muzikos mokyklos statyba buvo baigta per metus. Pastatas - trijų aukštų, baltų plytų. Pirmame ir antrame aukštuose įrengta 12 kabinetų, erdvi 100 vietų aktų salė, biblioteka, mokytojų kambarys. Trečiame aukšte – rajono kraštotyros muziejus. Mokykloje dėstomos šios specialybės: fortepijono, akordeono, kanklių, smuiko, violončelės, triūbos, saksofono, klarneto, fleitos, dainavimo. Be specialybės ir teorinių disciplinų mokiniai dalyvauja pučiamųjų orkestre, kanklių ansamblyje, chore, akordeonistų orkestre. Minėti kolektyvai ne kartą dalyvavo respublikinėse dainų šventėse, rajoniniuose renginiuose. Naujai pastatytai mokyklai Šilalės rajono liaudies švietimo skyriaus vedėjo 1978 m. rugpjūčio 31 d. įsakymu Nr. A-22 vadovauti paskirta Natalija Taurinskienė. 1982 m. mokyklos kolektyvą papildo nauji mokytojai - jauni St. Šimkaus aukštesniosios muzikos mokyklos auklėtiniai Arūnas Goštautas, Igoris Batarginas, Ela Jocytė (visi fortepijono specialybės mokytojai), Roberta Montvilaitė (smuiko specialybė), gitaros specialybę pradeda dėstyti Jonas Vaišvila. Pagyvėja mokytojų koncertinė veikla. Koncertuojama rajono kultūros įstaigose, mokyklose, darželiuose. Susiburia mokytojų estradinis kolektyvas, vokalinis ansamblis, vėliau pasivadinęs sakralinės muzikos kolektyvu. Nuo 1985 m. mokyklai vadovauja pianistas Arūnas Goštautas. Muziejui išsikėlus iš trečio aukšto patalpų pagerėjo mokymo sąlygos. Atsirado galimybė priimti daugiau mokinių, atidaryti naujus skyrius (teatro, dailės, choreografijos). Įvedus kitus skyrius keitėsi ir mokyklos pavadinimas, ją imta vadinti Šilalės meno mokykla.
Nusprendžiama gerinti mokymo sąlygas kaimo vaikams - atidaromi mokyklos klasės Kvėdarnoje, Kaltinėnuose, Laukuvoje, Pajūryje. Mokinių skaičius sparčiai auga. Plečiasi dailės skyrius, labai populiarus tampa choreografijos skyrius. Mokykloje atnaujinamos klasės, atkuriama instrumentų bazė. Iki 2005 metų mokinių skaičius išaugo iki daugiau nei 500. Mokykloje dirba 44 kvalifikuoti pedagogai ir administracijos darbuotojai: buhalterė, kasininkė, raštinės vedėja, bibliotekininkė, ūkvedys, vairuotojas, 2 valytojos, kiemsargis. Mus džiugina, kad į meno mokyklą grįžta dirbti buvę mokyklos mokiniai: Dalia Lukošiūtė - Krasauskienė, Dainora Vainoraitė - Taurinskienė, Diana Paliakaitė – Kalnikienė, Lina Vainoraitė – Kaziukonienė, Jolanta Auškalnytė –Bučnienė, Regina Aukštkalnytė – Sladkevičienė, Ilona Gulbinaitė - Venckienė. Mokytojai nuolat kelia savo kvalifikaciją.
1977 m. į Šilalę dirbti paskyrimą gavo Zigmas Levickis. Jis iš karto ėmėsi organizuoti moksleivių pučiamųjų instrumentų orkestrą. Keitėsi muzikantai, bet orkestras išliko iki pat šiol. Orkestre groja ne tik šios mokyklos mokiniai, bet ir mokytojai. Pasak Zigmo Levickio, buvę jo vadovaujamo orkestro mokiniai neretai pasirenka profesionalių muzikantų kelią. Jo mokiniai groja „Trimite”, reprezentaciniame Vidaus reikalų ministerijos pučiamųjų orkestre, Nacionaliniame simfoniniame orkestre ir kitur. Nemažai mokinių yra baigusių aukštąsias ir aukštesniąsias muzikos mokyklas. Anot vadovo, grįžtantys į tėviškę šilališkiai mielai pagroja orkestre. Orkestrui nupirkti nauji geros kokybės instrumentai. 2000 metais pučiamųjų orkestras koncertavo Stavenhageno (Vokietija) mieste, kuriame vyko Vokietijos susivienijimo 10-mečio šventiniai renginiai. miniatiūra|220px|right|Atokvėpio vieta prie mokyklos – kinetinė skulptūra (aut. [[Marius Norkus)]]
Kiekvienais metais mokyklos jaunieji muzikantai dalyvauja su koncertine programa Žemaitijos krašto muzikos ir meno mokyklų festivaliuose. Tolesnį muzikos kelią aukštesniosiose ir aukštosiose muzikos mokyklose renkasi ne tik pučiamųjų instrumentų specialybės mokiniai, bet ir kitų specialybių mokiniai.
Pirmoji dailės absolventų laida mokyklą baigė 1992 metais. Iš aštuonių absolventų, keturi savo tolimesnį gyvenimo kelią susiejo su daile. Viena iš jų Ilona Gulbinaitė – Venckienė, baigusi dailės studijas Kaune, sugrįžo dirbti į savo mokyklą. Šiuo metu, be Ilonos Venckienės, meno mokyklos dailės studijoje dirba dar trys mokytojai – Laimutė Rupšytė,Sonata Dargienė, Andrius Zaikauskas. Mokytojai su savo ugdytiniais aktyviai dalyvauja įvairiuose meniniuose projektuose ir akcijose, mokiniai yra daugkartiniai daulės konkursų laureatai.
Mažosios architektūros objektas
Mokyklos 50-metis pažymėtas atidengiant nedidelę skulptūrą mokyklos priekyje. Aplinkai papuošti pasirinktas skulptoriaus Mariaus Norkaus kūrybinis sumanymas – kinetinė skulptūra, vaizduojanti tris styginius instrumentus - smuiką, gitarą ir violončelę. Viršutinė dalis, kuri pagaminta iš bronzos, yra statiška, vidurinioji - sukama. Sukant pastarąją dalį sutapdinamos dvi instrumentų dalys - viršutinė ir apatinė, kad išeitų vientisas vaizdas - taip žaidžiamas savotiškas edukacinis žaidimas, tikrinant savo žinias apie muzikos instrumentus.
Palmira Jucevičienė
Palmira Jucevičienė-Mičiulytė (g. 1950 m. gruodžio 18 d. Kaune) – Lietuvos edukologė, profesorė, habilituota socialinių mokslų daktarė.
Biografija
Vyras Robertas Jucevičius. 1968–1973 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Chemijos technologijos fakultete, 1981 m. – Vilniaus universiteto aspirantūroje. 1991 m. pedagogikos mokslų daktarė. 1999 m. Lietuvos mokslų akademijos narė ekspertė.
Nuo 1994 m. mokslinio periodinio leidinio „Socialiniai mokslai“ vyr. redaktorė. Nuo 2000 m. Lietuvos edukacinių tyrimų asociacijos pirmininkė.
Ašdodo uostas
thumb Ašdodo uostas – Izraelio jūrų uostas Ašdode. Vienas svarbiausių uostų šalyje.
Uostas priklauso Izraelio vyriausybei. Jame taip pat iškraunama humanitarinė pagalba Gazos ruožui. 2010 m. uostas perkrovė 18,5 milijonų tonų krovinių ir perplukdė apie 300 tūkstančių keleivių. Ašdodo uoste iš viso įrengta 12 prieplaukų. Atidarytas 1965 m.
2004 m. uoste įvykdytas teroristinis Hamas ir Fatah išpuolis, kuomet du savižudžiai sprogdintojai užmušė 10 civilių ir dar 16 sužeidė.
857 m.
857 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Frida Rubiner
Frida Rubiner (1879 m. balandžio 28 d. Marijampolėje, Rusijos imperija - 1952 m. sausio 22 d. Berlyne, Rytų Vokietija) – Lietuvos žydų kilmės Vokietijos komunistinė rašytoja, žurnalistė, vertėja.
Biografija
Gimė 1879 m. balandžio 28 d. Marijampolėje. Vaikystėje lankė Kauno mergaičių mokyklą, kur mokėsi siuvėjos amato. 1899 m. išvyko į Šveicariją, kur pradėjo mokytis filosofijos Ciuricho universitete, tačiau 1900 m. nutraukė studijas ir išvažiavo mokytis į Berlyno Humboldtų universitetą. Mokydamasi, tuo pačiu dirbo siuvėja ir padavėja.
1906 m. įstojo į Vokietijos socialdemokratų partiją. 1908 m. išvyko gyventi į Frankfurtą prie Maino. 1911-1920 m. buvo susituokusi su eseistu Ludwig Rubiner. Per savo vyrą susipažino su įvairiais anarchistais ir komunistais. 1913 m. kartu su vyru apsigyveno Ciuriche, kur pradėjo versti rusų klasikų kūrinius į vokiečių kalbą.
1918 m. įstojo į Vokietijos komunistų partiją. 1919 m. išvyko į Maskvoje vykusį pirmąjį Kominterno kongresą. 1920-1922 m. gyveno Vienoje, kur dirbo Raudonosios vėliavos laikraščio redaktore. 1922-1924 m. dirbo korespondente Maskvoje. 1924-1929 m. aktyviai veikė partinėje veikloje įvairiuose Vokietijos miestuose bei vertė žymiausių komunistinių rašytojų tekstus į vokiečių kalbą.
1929 m. išvyko gyventi į Tarybų Sąjungą, kur iki 1930 m. dirbo Markso-Engelso institute. Nuo 1930 m. iki 1941 m. dirbo įvairiose spaudos įstaigose. 1941-1945 m. dirbo Raudonosios armijos politiniame skyriuje. Po karo dirbo Maskvos užsienio literatūros institute. 1946 m. buvo pakviesta grįžti į Rytų Vokietiją, padėti vietiniams komunistams. Grįžusi į Rytų Vokietiją iki 1950 m. dėstė komunistinėje partinėje mokykloje. Mirė 1952 m. sausio 22 d. Berlyne.
Staciūnai
Staciūnai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 3 km nuo Seredžiaus.
Matiškių ežeras
Matiškių ežeras – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 5 km į pietus nuo Turmanto. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,21 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 142,4 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję, tik pietinis krantas aukštesnis. Ežeras telkšo virš 10 ha dydžio Stačiūnų pelkėje kartu su didesniu Stačiūnų ežeru, su kuriuo jungiasi 2 protakomis. Pietinėje pakrantėje įsikūręs Stačiūnų kaimas. Ežeras priklauso Smalvos upės baseinui.
Puošnusis skydinukas
Puošnusis skydinukas (Cassida margaritacea) – lapgraužių (Chrysomelidae) šeimos vabalas.
Įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
Berznyko žydų kapinės
Berznyko žydų kapinės – žydų kapinės Berznyko kaime. Kapinių teritorija 0,29 ha. Kapinės neaptvertos, antkapių neišlikę. Per II pasaulinį karą kapinės buvo sunaikintos.
Lietuvių skalikas
Lietuvių skalikas  – lietuviška šunų veislė.
Lietuvių skalikai buvo išvesti iš įvairių vietinių šunų grupių, nuo senų laikų Lietuvoje naudojamų medžioklei. Vietiniai skalikai taip pat buvo kryžminami su atvežtinėmis šunų veislėmis: bigliais, lenkų ir rusų skalikais. Skalikų paskirtis yra rasti šviežius žvėries pėdsakus ar patį žvėrį, pakelti jį iš guolio ir skalijant sekti jo pėdsakais.
Kas dvejus metus Lietuvos medžiotojų ir žvejų draugija organizuoja specializuotas lietuvių skalikų parodas.
Istorija
Rašytiniai šaltiniai teigia, kad Lietuvoje su skalikais medžiota jau 1566 metus, ir buvo naudojami kiškių, rudųjų lapių, šernų medžioklėje. Antrasis Lietuvos Statutas mini 11 šunų grupių, iš jų – kelias skalikų veisles. Viduramžiais kiekvienas laikė garbe auginti savo dvare gaują skalikų, o dvarų Lietuvos ir Lenkijos karalystėje buvo gausybė. Pomėgį medžioti su skalikais didikai perėmė iš Prancūzijos, su kuria jie glaudžiai bendravo nuo XVI amžiaus. Iš jų ir įsigijo šv. Huberto šunų. Skalikų atsiveždavo ir iš Vokietijos. Lietuvių ir lenkų skalikų aprašymus aptinkame tik rusų medžiotojų leidiniuose. Nemažai duomenų galima rasti praėjusiame šimtmetyje išleistoje L. P. Sabanejevo knygoje „Medžiokliniai šunys. Kurtai ir skalikai“. Deja, literatūroje nėra tuometinių mūsų skalikų išvaizdos tikslių aprašymų.
Ikikarinėje Lietuvoje lietuvių skalikai buvo labai paplitę, bet pokario metais ši veislė labai išretėjo, buvo mišrinama su įvairiais šunimis. Tuo metu juos jau vadino vietiniais skalikais. 1974 m., pradėjus tvarkyti medžioklinę šunininkystę, buvo likę tik 78 į lietuvių skalikus panašūs šunys, kuriuose dauguma neturėjo kilmės dokumentų.
Prie veislės atkūrimo daug prisidėjo kinologai entuziastai Z. Goštautas, V. Morkūnas, A. Penkauskas. V. Klovas parengė pirmąją lietuvių skalikų veislės standartą. Bendromis kinologų ir medžiotojų jėgomis 1981 metais buvo organizuota pirmoji lietuvių skalikų paroda, kurioje dalyvavo 62 šunys.
1986 m. Lietuvoje buvo apie 500 skalikų su kilmės dokumentais. Tačiau lietuviškųjų skalikų vėl pradėjo mažėti; 1992 m. – 397, 1996 m. – 160, 1997 m. – 192, 1998 m. – 137 šunys. 2007 m. Lietuvoje buvo apie 300 registruotų lietuvių skalikų. Šie duomenys nėra tikslūs, nes nežinoma, kiek iš jų yra kritusių šunų. Yra skalikų, turinčių kilmės pažymėjimus, bet neregistruotų klubuose.
Išvaizda
Lietuvių skaliko ūgis ties ketera: šunų 52-60, kalių – 48-55 cm. Galva pleištiška, stambi, kakta plati, pakaktys ryškus, nuožulnus. Snukis šiek tiek trumpesnis už kaktą. Viršugalvis truputį išgaubtas. Nosis juoda, plati. Viršutinės ir apatinės lūpos truputį nukarusios, apatinės lūpos galuose atvėpusios. Po akimis, tarp skruostų ir nosies neryškus įdubimas.
Kaklas raumeningas, apvalus, be odos klosčių, tolygiai pereinantis į pečius, šiek tiek trumpesnis už galvą.
Krūtinė plati ir gili (siekia alkūnę ir žemiau), išgaubta, išnaši. Pilvas nežymiai įtrauktas. Nugara tiesi, plati, raumeninga, su kaklo linija sudaro nežymų kampą. Liemuo standus, raumeningas, platus, trumpas.
Būna juodas su tamsiu įrūdžiu ant snukio, krūtinės, papilvės, kojų vidinės pusės, antakių lankų. Tarp įrudžio ir juodos spalvos aiški riba. Kakta, ausys, nugara, kojų išorinė pusė juodos spalvos, plaukai juodi nuo viršaus iki apačios. Ant krūtinės gali būti balta maža dėmė.
Plaukai tankūs, žvilgantys. Ant nugaros ilgesni – (3-5 cm). Ilgesni plaukai ant kaklo, uodegos. Ant kojų, ausų – trumpesni. Oda standi, elastinga, be klosčių, raumenys gerai išvystyti, tvirto kūno sudėjimo.
Priekinės kojos tiesios, žiūrint iš priekio – lygiagrečios. Plaštakos trumpos, tarp dilbio ir riešo sudaro nežymų kampą, vidutinio platumo. Užpakalinės kojos žiūrint iš užpakalio – tiesios ir lygiagrečios. Šlaunys raumeningos. Kulnas status. Letenos apvalios, gaubtos, suglaustais pirštais. Pirštai su stipriais juodais nagais. Nagai lenkti. Pagalvėlės gerai išsivystę, juodos.
Uodega kardo (kartais klaustuko) formos. Prie pagrindo stora, toliau plonėjanti. Laikoma žemiau nugaros linijos. Kai šuns nuotaika pakili, pakelta šiek tiek aukščiau nugaros linijos. Nuleista siekia kulno sąnarį. Apaugusi tankiais plaukais.
Pruska
Pruska – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Barglavo valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje, 6 km į pietus nuo Barglavo, 19 km į pietvakarius nuo Augustavo ir 71 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos kaimas priklausė LDK. XIX a. carmečiu palivarkas, Ščiutino apskrities Pruskos valsčiaus centras. 1919–1954 m. kaimas priklausė Pruskos valsčiui. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Dramenas
Dramenas – miestas pietų Norvegijoje, 40 km nuo Oslo. Uostas, geležinkelio stotis. Išvystyta medienos, metalurgijos, žvejybos, laivybos pramonė. Apylinkėse išgaunamas cinkas, nikelis, kobaltas.
Paprastasis trobininkas
Paprastasis trobininkas arba naminis ūsuotis (Hylotrupes bajulus) – ūsuočių (Cerambycidae) šeimos vabalas. Kūnas 7 - 21 mm ilgio. Plokščias, juodas arba šviesiai rudas. Apaugęs pilkšvais, lengvai nusitrinančiais plaukeliais. Plaukeliai antsparniuose sudaro du pilkšvus skersinius raiščius.
Vabalai skraido birželio – liepos mėn. Randami ant medinių pastatų sienų, medinių konstrukcijų, tvorų. Lervos vystosi sausoje spygliuočių medienoje.
Haifos uostas
thumb Haifos uostas – Izraelio jūrų uostas Haifoje. Didžiausias tarptautinis uostas šalyje.
Maltos futbolo sistema
Maltos futbolo sistemoje žaidžiantys klubai dalyvauja šiuose turnyruose:
Haifos uostas
Giliavandenis uostas veikia ištisus metus ir užsiima tiek krovinių, tiek keleivių perplukdymu. Tai vienas didžiausių uostų rytų Viduržemio jūroje. Per metus uostas perkrauna apie 22 milijonų tonų krovinių. Iš viso dirba 5000 darbuotojų kuomet švartuojasi kruiziniai laivai.
Gyvenvietėje mažas uostas veikė dar 1100 m., bet realus uostas pradėtas statyti tik 1922 m. Oficialiai atidarytas 1933 m.
Airijos futbolo lyga
Airijos futbolo lyga vadinamos šios futbolo organizacijos bei varžybos:
858 m.
858 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Kundrėnai
Kundrėnai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybės vidurio rytinėje dalyje, 6 km į šiaurės rytus nuo Sidabravo. Teka Guopio upė. Yra Kundrėnų kapinės.
Kiaulinis (Zarasų r., Turmanto sen., Smalvų km.)
Kiaulinis arba Zvonica – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 1 km į šiaurę nuo Smalvų. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,55 km, plotis – iki 0,3 km. Altitudė 148,2 m. Krantai neaukšti, daugiausia apaugę krūmais. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Iš šiaurės vakarų rytus ežerą prateka Smalvos upės intakas S-7. Ežeras gausiai užžėlęs vandens augalija, užankantis.
Leptoceratopsas
Leptoceratopsas (Leptoceratops) – raguotųjų dinozaurų (Ceratopsia) pobūrio augalėdis roplys. Leptoceratopso liekanų randama Šiaurės Amerikos, Azijos (Mongolija), Australijos vėlyvosios kreidos dariniuose.
Kūnas iki 2,7 m ilgio. Turėjo į papūgos panašų snapą, viršutiniame žandikaulyje buvo keletas dantų. Kitaip nei kiti raguotieji dinozaurai, leptoceratopsas neturėjo ragų. Judėjo dviem arba keturiomis kojomis. Priekinės kojos turėjo 5 naguotus kibius pirštus, kuriais sugriebdavo augalus ir kimšdavo į snapą. Manoma, kad leptoceratopsai gyveno bandomis.
Šaltiniai
thumb|left|300px|Leptoceratopso skeletas
Raudonasis pievasprakšis
Raudonasis pievasprakšis (Anostirus purpureus) – sprakšių (Elateridae) šeimos vabalas.
Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Vokietijos futbolo varžybos 1980–1981 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1980–1981 m.
Skubai
Skubai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Vosbutų, dešiniajame Dubysos krante.
Tionsbergas
Tionsbergas – miestas pietų Norvegijoje, Laikomas seniausių Norvegijos miestu. Savivaldybės centras. Geležinkelio stotis. Išvystyta metalo, laivybos, popieriaus, odos pramonė. Išlikusios tvirtovės liekanos, yra Šv. Mykolo bažnyčia, karališkoji pilis, vikingų laivybos muziejus.
Julijus Trapas
Julijus Trapas (1814 m. Marijampolėje, Rusijos imperija - 1908 m. Sankt Peterburge, Rusijos imperija) – rusų chemikas, farmakologas, profesorius.
Biografija
Gimė 1814 m. Marijampolėje, vaistininko šeimoje. 1832 m. baigė Tilžės gimnaziją. Baigęs mokslus dirbo vaistinėje, po kurio laiko išvyko į Sankt Peterburgą, kur 1839 m. pradėjo mokytis medicinos-chirurgijos akademijoje. 1847-1853 m. buvo Alfredo Nobelio chemijos mokytojas. 1858 m. tapo farmacijos departamento vadovu. 1877 m. už mokslinę veiklą suteiktas nusipelnusio profesoriaus titulas. J. Trapo cheminiai tyrinėjimai padėjo vystyti Rusijos imperijos farmacijos pramonę. Per savo mokslinės veiklos metus, parašė daug knygų ir straipsnių.
Aukštuma
thumb|250px|Kalvota [[Aukštaičių aukštuma]] Aukštuma – 200–500 m absoliutinio aukščio Žemės paviršiaus iškiluma. Aukštumos būna kalvotos ir lygios (plynaukštės). Pagal susidarymo kilmę aukštumos skirstomos į:
Aukštumos daugiausia susidaro priekalnių rajonuose, senųjų kalnodaros raukšlių vietose ir kontinentinio apledėjimo srityse. Lietuvos būdingos akumuliacinės aukštumos (Medininkų, Švenčionių, Žemaičių, Aukštaičių). Dideli aukštumų plotai plyti vidurio ir vakarų Afrikoje (Azandė), Rytų Europoje (Smolensko, Pavolgio), Škotijoje, JAV.
Salantų akmuo su Laumės pėda
Salantų akmuo, vadinamas Laumės kūliu su Laumės pėda (registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas –, senas registro kodas – M215, senas kultūros paminklo Nr. AR548) – mitologinis akmuo šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Salantuose, 10 m į pietryčius nuo kelio (M. Valančiaus g.) ir 0,25 km į pietvakarius nuo minėto kelio tilto per Salantą, upėje.
Akmuo
Akmuo išsikiša iš upės dešiniojo kranto į vandenį. Jis apie 1,7 m ilgio, 1,4 m pločio, 0,85 m aukščio. Virš vandens paprastai kyšo iki 40 cm. Pakilus upės lygiui – rudenį ir pavasarį, atsiduria po vandeniu. Akmens paviršiuje yra „Laumės pėda“ vadinamas 17 cm ilgio, 3–8 cm pločio ir 5 mm gylio įdubimas
Teritorijos plotas – 0,0004 ha.
0,2 km į pietvakarius buvo Salantų Laumės kūlis.
Istorija
Vietos gyventojų dėmesį akmuo atkreipė nuo seno. Jis vadinamas Laumės kūliu, o jo paviršiuje esantis įdubimas – Laumės pėda.
1972 m. paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu (AR548), 2003 m. įrašytas į kultūros vertybių registro mitologinių objektų sąrašą (registro kodas M215), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.
Tyrimai
1958 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (ekspedicijos vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo moklsinis centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas), 1994 m. – Vykintas Vaitkevičius, 2013 m. – Julius Kanarskas.
Antanas Giedraitis (1848)
Antanas Giedraitis (, 1848 m. vasario 21 d. Vilniaus apskrityje, Karvio dvare – 1909 m. spalio 26 d. Vilniuje. Palaidotas Karvyje.) – kunigaikštis, Lietuvos mokslininkas, pirmasis lietuvių geologas, Lietuvos kvartero darinių tyrinėjimų pradininkas ir pagrindėjas, nuoseklus poliglacializmo šalininkas.
Biografija
Kilęs iš lietuvių bajorų Giedraičių giminės, kuri nuo XV a. turėjo kunigaikščių titulą. 1878 m. baigė Freibergo kalnakasybos akademiją.
1878-1882 m. tyrinėjo Lietuvą, Baltarusiją ir šiaurės rytų Lenkiją. Pirmasis Lietuvoje detaliai aprašė kvartero nuogulas, buvo kontinentinio apledėjimo šalininkas. 1882 m. įkūrus Rusijos Geologijos komitetą tapo jo bendradarbiu, vykdė geologinius maršrutus Kauno ir Suvalkų gubernijose, o jų medžiagą panaudojo 10 varstų mastelio geologinio žemėlapio 5-tam lapui sudaryti. Šių tyrimų medžiaga paskelbta Komiteto leidinyje. Tyrinėjo Polesės geologiją. Šių tyrimų ataskaitos pirmą kartą buvo paskelbtos 1886-1887 m.
Kurį laiką dirbo Turkmėnijoje, tyrė Amu Darjos senvagę, vėliau išvyko į Sibiro geležinkelio statybas dirbti geologu, daug metų tyrinėjo Užbaikalės Šilkos, Argūnės ir Selengos upių baseinuose. 1900-1903 m. Jekaterinoslavo aukštojoje kalnakasybos mokykloje skaitė rūdinių naudingųjų iškasenų ir lauko geologijos paskaitas. Tačiau sveikatos būklė privertė jį grįžti į gimtinę.
Lietuvos geologijos klausimais 1895 m. išleido stambų veikalą, kuriame apibendrino savo tyrinėjimų rezultatus, sudaręs Lietuvos ir kaimyninių sričių kreidos darinių paplitimo geologinį žemėlapį. Atrado ir aprašė daug naujų kreidos, terciaro uolienų atodangų. Jis pirmasis apibūdino vidurio Lietuvos prieledyninių ežerų nuosėdas, sudarytas iš sluoksniuotojo molio, priemolio, priesmėlio. Nurodė juros, kreidos ir terciaro uolienų intarpus kvartero nuogulose. Jis teigė, kad kreidos mergelis, baltasis kvarcinis smėlis, molis ir kitos uolienos ateityje bus pirmiausiai kasamos.
UEFA taurė 1995–1996 m.
UEFA taurė 1995-1996 m. – 25-asis UEFA taurės turnyras (38-asis įskaitant ir Mugių taurę). Prasidėjo 1995 m. rudenį. Taurę laimėjo klubas, finale nugalėjęs  klubą. Turnyre leista dalyvauti sėkmingiausiai je pasirodžiusiems klubams: ir.
Romos katalikų bažnyčios Veletrio ir Segnio suburbinė diecezija
thumb|right|200px|Veletrio katedra Romos katalikų bažnyčios Veletrio ir Segnio suburbinė diecezija  – Romos katalikų bažnyčios suburbinė diecezija, kurios centras yra Veletrio miestas Italijoje.
Istoriškai Veletrio diecezija nuo 1060 iki 1914 m. buvo sujungta su Ostijos diecezija.
1981 m. Veletrio diecezija buvo sujungta su Segnio diecezija.
Dabartinis diecezinis Veletrio ir Segnio vyskupas yra Vinčencas Apičela (Vincenzo Apicella).
Dabartinis kardinolas vyskupas yra Francis Arinze.
Po 1981 m.
Veletrio ir Segnio diecezija kaip ir kitos suburbinės diecezijos turi du vyskupus:
Rezidenciniai vyskupai buvo :
Kardinolai vyskupai:
Gotų Biblija
thumb|235px|[[Sidabrinis kodeksas|Sidabrinio kodekso (Codex Argenteus) lapas gotų Biblijoje.]] Gotų Biblija, arba Vulfilos Biblija, – krikščioniška Biblija, kurią IV a. į gotų kalbą vertė, nors autorystė neįrodyta, arijonų vyskupas ir misionierius Vulfila. Atlikus šios Biblijos kalbos tyrimus, pastarojo meto mokslinė nuomonė tokia, kad gotų Bibliją vertė ne Vulfila ar koks kitas vienas žmogus, o žinovų kolektyvas; nėra aiškių įrodymų, kurie pagrįstų tradicinę prielaidą, jog Biblijos vertimo autorius būtų buvęs Vulfila. Šiandien išlikę tik atskirų vertimo fragmentų. Vis dėlto šis Šventraščio vertimas – unikalus ir vertingas.
„Tėve mūsų“ maldos tekstas iš gotų Biblijos
''atta unsar þu in himinam, ''weihnai namo þein. ''qimai þiudinassus þeins. ''wairþai wilja þeins, ''swe in himina jah ana airþai. ''hlaif unsarana þana sinteinan gif uns himma daga. ''jah aflet uns þatei skulans sijaima, ''swaswe jah weis afletam þaim skulam unsaraim. ''jah ni briggais uns in fraistubnjai, ''ak lausei uns af þamma ubilin; ''unte þeina ist þiudangardi jah mahts jah wulþus in aiwins. amen.
859 m.
859 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Rudeliai (Radviliškis)
Rudeliai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybės vidurio rytinėje dalyje, 5 km į pietryčius nuo Sidabravo.
Šerdgraužiai
Šerdgraužiai (Oberea) – ūsuočių (Cerambycidae) vabalų gentis.
Vabalų kūnas ištįsęs, siauras, cilindriškas. Antsparniai ištįsę su išilginėmis eilėmis rupių, ryškių taškų.
Lervos vystosi lapuočių krūmų šakose. Vabalai sugaunami ant žiedų ir lapų.
Lietuvoje žinomos 4 rūšys: