cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Semba
Istorija
1254-1256 m. šią prūsų genties sembų apgyvendintą žemę užkariavo Vokiečių ordinas, buvo įkurta Sembos vyskupija, viena iš keturių 1243 m. buvusių Prūsijos vyskupijų (kitos – Pamedės, Varmės ir Kulmo vyskupijos). 1257 m. Semba buvo padalinta tarp Vokiečių ordino magistro ir Sembos vyskupo.
Žemės ūkis (žurnalas)
Istorija
Spausdino žemės ūkio specialistų ir mokslininkų straipsnius žemdirbystės, augalininkystės, gyvulininkystės, žemės ūkio darbų mechanizavimo ir organizavimo klausimais.
Semba
Istorija
Pagal Petrą Dusburgietį Semba buvo padalinta į 15 smulkesnių vienetų (išvardinti iš rytų į vakarus, pateikti vokiški pavadinimai) – Germau, Medenau, Rinau, Pobeten, Wargen, Rudau, Laptau, Quedenau, Schaaken, Waldau, Caimen, Tapiau, Labiau, Laukischken ir Wehlau.
Pusiasalis tapo Prūsijos hercogijos dalimi 1525 m., kai vienuoliškoji Vokiečių ordino valstybė tapo pasaulietine. Hercogystė 1618 m. tapo pavaldi Brandenburgo markgrafystei, o dar vėliau – Prūsijos karalystei, kurią 1701 m. paskelbė Hohencolernai. 1773 m. Semba tapo Rytų Prūsijos provincijos dalimi. Prūsija visiškai susivienijo su Vokietija 1871 m., kai atsirado Vokietijos imperija.
Po Pirmojo pasaulinio karo Rytų Prūsija tapo Veimaro Vokietijos eksklavu. 1945 m. Rytų Prūsija buvo padalinta Lenkijai ir TSRS. Semba tapo Kaliningrado srities dalimi, vietiniai gyventojai vokiečiai buvo išstumti. Semba buvo apgyvendinta atkeldintais rusais ir baltarusiais.
Hercegovina
Hercegovina arba Hercogovina ( arba Hercegovina) – istorinis regionas Dinarų Alpėse, sudarantis pietinę Bosnijos ir Hercegovinos (Bosna i Hercegovina) valstybės dalį. Pavadinimas kilęs nuo „hercogo“ arba „hercogystės“. Didžiausias miestas ir regiono centras – Mostaras, liūdnai pagarsėjęs po to, kai kroatų nacionalistai Bosnijos ir Hercegovinos pilietinio karo metu susprogdino garsųjį Osmanų laikų tiltą.
Geografija ir klimatas
Seniausiais laikais regionui priklausė ir Adrijos pajūris, tačiau nuo XIII a. pajūryje viešpatavo Jūrinė Venecija ir Ragūzos respublika, vėliau – Kroatija. Nuo 1699 m. siauras priėjimas prie jūros ties Neumo miestu buvo atiduotas Osmanų imperijai, o vėliau paveldėtas Bosnijos ir Hercegovinos.
Hercegovina yra kalnuotas kraštas. Faktiškai ji yra išsidėsčiusi Dinarų kalnuose, išskyrus Neretvos upės slėnį. Būdingi karstiniai kraštovaizdžiai su panašiomis į oazes derlingomis žemumomis. Žiemos Hercegovinoje švelnios, skirtingai nuo Bosnijos, Mostare sninga retai.
Miestai
Pagrindiniai Hercegovinos miestai:
Zahumlė ir Travunija
Kaip atskiras regionas Hercegovina ėmė formuotis tada, kai šioje vietoje serbų gentys sukūrė Zahumlės ir Travunijos kunigaikštystes (jų riba ėjo ties Dubrovniku). Jas valdė kunigaikščiai, tituluojami županais. Šios kunigaikštystės nepriklausomybę turėjo su pertrūkiais, kartais priklausydamos Bizantijai, Dukliai, Bosnijai ir Raškai. Vakarinė Hercegovinos dalis tuo metu priklausė Kroatijos karalystei.
Serbijos ir Bosnijos priklausomybėje
XII a., gretimą Rašką valdant Nemaničių dinastijai, Travunija ir Zahumlė galutinai aneksuotos šios valstybės, kuri ilgainiui peraugo į Serbijos imperiją.
Nuo XIII a. pr. Hercegovinos pajūryje įsitvirtino Venecijos Respublika (1205–1358 m.), o vėliau – Ragūzos respublika (1358–1808 m.). Tokiu būdu regionas atskirtas nuo pajūrio, čia įsitvirtino etniniai veneciečiai, vėliau – kroatai.
Nuo 1320 m., Serbijos imperijai silpstant, jos šiaurinės dalys atsiskyrė kaip Bosnijos karalystė. Nuo tada Hercegovinos regionas buvo jos sudėtine dalimi. 1355–1373 m. čia egzistavo Humo kunigaikštystė, vėliau atitekusi Serbijos despotatui, o 1448–1483 m. ji buvo valdoma kaip Hercegovinos kunigaikštystė. 1448 m. sausio 20 d. Frydrichui III siųstame dokumente Stjepanas Vukčičius Kosača save vadino Šventojo Savos hercogu, Humo ir Primorjės valdovu, Bosnijos karalystės didžiuoju kunigaikščiu (Herzog vokiškai – kunigaikštis), dėl to šios žemės pradėtos vadinti „hercogo“ žemėmis arba Hercegovina.
Osmanų priklausomybėje
1482 m. Hercegoviną nugalėjo osmanai, kurių kariuomenei vadovavo paties hercogo sūnus Achmedas Hercegovičius, priėmęs islamą. Osmanai sukūrė Hercegovinos (turkiškai Hersek) sandžaką (turkiškai – provincija) su sostine Mostare, kuris įėjo į Bosnijos pašaluką. Mostaras ir Stolacas vaidino svarbų vaidmenį prekyboje tarp Dubrovniko (Ragūzos respublikos) ir šalies gilumos.
Austrijos priklausomybėje
Berlyno kongresą 1878 m. istorinė Hercegovina buvo padalinta: didžioji Hercegovinos dalis atiteko Austrijai-Vengrijai, o rytinė dalis – Juodkalnijai (ši dalis – Senoji Hercegovina – jai priklauso iki šiol).
Austrijoje-Vengrijoje Hercegovina tapo Bosnijos-Hercegovinos administracinio vieneto dalimi (kaip Mostaro rajonas, vienas iš 6). Austrų valdymas sukėlė bosnių ir serbų gyventojų pasipriešinimą, kuris truko iki 1882 m. Austrai siekė sukurti bosnų naciją, kuriame nebūtų teikiamas dėmesys religijai. Tuo tarpu Serbija, Juodkalnija, Kroatija propagavo pietinių slavų nacijos idėją.
XX a.
1918 m. Hercegovina tapo Jugoslavijos karalystės dalimi ir buvo valdoma kaip Pajūrio banovina.
Prasidėjus II pasauliniam karui, 1941 m. regionas okupuotas Vokietijos kariuomenės, o 1941 m. balandžio 10 d. – 1945 m. gegužės 6 d. buvo Nepriklausomos Kroatijos dalimi. Vėliau sukurtoje socialistinėje Jugoslavijoje regionas priklausė Bosnijos ir Hercegovinos Socialistinei Respublikai, kuri 1992 m. paskelbė nepriklausomybę.
Balkanų konflikto metu Hercegovina buvo vienas iš pagrindinių karo veiksmų teatrų. Iš čia 1991 m. buvo apšaudomas Dubrovnikas. 1992 m., kai kilo karas ir Bosnijoje, čia prasidėjo kruvini susidūrimai, iš pradžių tarp serbų iš vienos pusės ir bosnių bei kroatų iš kitos pusės. Vėliau, kai kroatų nacionalistai paskelbė Herceg-Bosna respubliką, prasidėjo kovos ir tarp kroatų ir bosnių (musulmonų). Šių kovų metu, pvz., Stolac miestas praktiškai buvo sulygintas su žeme ir vykdomi „etniniai valymai“. Mostaras buvo padalintas į bosnių rytinę ir kroatų vakarinę dalis. Ryšys tarp šių dalių buvo visiškai nutrauktas. Tik 2004 metų pradžioje Paddy Ashdowns spaudimo dėka priimti sprendimai miestą vėl padaryti vieningu valdymo vienetu, turinčiu ypatingą statusą ir griežtas saugumo sąlygas.
Šiuo metu Hercegovina politiškai yra padalinta į tris dalis: rytinė dalis aplink Trebinje priklauso Serbų respublikai (Republika Srpska). Vakarinė, centrinė ir šiaurinė dalis priklauso Bosnijos-Hercegovinos federacijai, ir yra padalinta į kroatų kantoną Vakarų Hercegoviną (Zapadno-hercegovački kanton) ir šiaurėje bei centrinėje dalyje esantį dvitautį (bosnių ir kroatų) kantoną Hercegovina-Neretva (Hercegovačko-neretvanski kanton).
Generolo Povilo Plechavičiaus kadetų licėjus
miniatiūra|265px|right|Licėjaus vestibiulyje
Generolo Povilo Plechavičiaus kadetų licėjus – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kaune, Žeimenos g. 66 (buv. Eigulių mokykloje), suteikianti valstybinius standartus atitinkantį pagrindinį ir vidurinį išsilavinimą, vykdanti papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 300117533.
Apie licėjų
miniatiūra|220px|left|Gen. P. Plechavičiaus jaunojo kario mokykla 2012 m. Žeimenos g. 107 Licėjaus neformaliojo ugdymo skyriuje sudaromos sąlygos 5–12 klasių mokiniams papildomai mokytis teisės ir karybos pagrindų, sporto ir kitas parengtas programas, skirtas Kauno miesto ir Kauno apskrities mokyklų mokiniams. Įteikiamas brandos atestatas, leidžiantis tęsti studijas bet kurioje aukštojoje mokykloje. Taip pat išduodamas pažymėjimas, liudijantis apie baigtą teisės ir karybos pagrindų kursą; jis yra reikšmingas tęsiantiems gebėjimų bei įgūdžių tobulinimą teisės ir kariniuose Lietuvos universitetuose, aukštosiose mokyklose: Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademijoje, Mykolo Romerio universitete, Pasieniečių mokykloje, Divizijos generolo Stasio Raštikio Lietuvos kariuomenės mokykloje.
Skiriamas ypatingas dėmesys mokinių užimtumui po pamokų: organizuojama saviruoša – namų darbų ruošimas po pamokų, neformaliojo ugdymo užsiėmimai – taktika, savigyna, krepšinis, boksas, alpinizmas ir speleologija, irklavimas, buriavimas ir kt. Atostogų metu vykdomos 3–4 dienų stacionarios nacionalinės ir tarptautinės stovyklos kariniuose ir Vidaus reikalų ministerijos padaliniuose, mokymo įstaigose. Auklėtiniai taip pat dalyvauja įvairiose ekskursijose, kas antrą šeštadienį vyksta pratyboms į priemiesčio miškus, du kartus vasarą, žiemą ir pavasarį moksleivių atostogų metu rengia stacionarias stovyklas.
Direktoriai
Ričardas Žilaitis (laikinai)
Malkėstas
Malkėstas – ežeras Molėtų rajono savivaldybės teritorijoje, į rytus nuo plento, 5,5 km į šiaurės rytus nuo Molėtų.
Ežeras rininės kilmės. Kranto linijos ilgis 6,7 km. Krantai žemi, daug kur pelkėti, kai kur apaugę mišku. Vakarinėje pakrantėje stūkso Šilelio miškas, kitose pakrantėse plyti dirbami laukai. Vakaruose įteka Malkėstos upelis iš Malkėstaičio ežero, o pietuose išteka į Siesarties ežerą. Ežeras priklauso Šventosios baseinui. Ežero pratakumas 23 %.
Plotas 106,2 ha. Ilgis iš vakarų į rytus 2,27 km, didžiausias plotis 0,66 km. Paviršiaus altitudė 148,6 m. Didžiausias gylis 25 m, vidutinis gylis 8,4 m. Baseino plotas 7,5 km².
Ežero pietiniame pusiasalyje yra Malkėsto piliakalnis.
Prie ežero įsikūrę kaimai: Antamalkėstė, Aigėlai, Gailiušiai, Vanagiškės, Malkėstas. Veikia 2 kaimo turizmo sodybos, yra stovyklavietė.
Etimologija
Ežerėvardis kildinamas nuo žodžio malkas, malka („vienu ypu išgeriamas skysto kiekis, gurkšnis, maukas“), o toliau siejamas su galima pirmine reikšme „šlapia vieta, pelkė, klanas, valka“ (plg. tomis reikšmėmis, , sen. sl. *molka).
Paul Lafargue
Paulas Lafargas (g. 1842 m. sausio 15 d. – 1911 m. lapkričio 26 d.) – Prancūzijos revoliucinis marksizmo-socializmo žurnalistas, literatūros kritikas, politinių straipsnių rašytojas ir visuomenės aktyvistas. Jis buvo Karlo Markso žentas ir vedė K. Markso antrąją dukrą Laurą. Jo žinomiausias darbas yra „Teisė būti tingiam“.
P. Lafargas gimė Kuboje prancūzų ir kreolų tėvams, tačiau jis praleido didžiąją dalį savo gyvenimo Prancūzijoje, taip pat yra gyvenęs Anglijoje ir Ispanijoje.
Po 1908 m. P. Lafargas pasitraukė nuo bet kokios politinės veiklos. Jis gyveno Dravėjaus (Draveil) kaime už Paryžiaus ir tik kartais rašydavo straipsnius ar esė. Tačiau jis palaikė ryšius su visokiais socialistų aktyvistais, įskaitant Karlą Kautskį ir Hjalmarą Brantingą iš senesnės kartos bei Karlą Lybknechtą ir Vladimirą Leniną iš jaunesnės kartos. 1911 m. Dravėjaus kaime P. Lafargas ir žmona Laura kartu nusižudė.
Austrijos Bundeslyga
Austrijos Bundeslyga (Österreichische Fußball-Bundesliga) – nuo 1974 metų organizuojamos pagrindinės Austrijos futbolo klubų varžybos. Čempionatą organizuoja Austrijos futbolo asociacija, čempionas iškovoja teisę atstovauti Austriją UEFA čempionų lygos varžybose.
Istorija
Austrijoje futbolo čempionatai vyksta nuo 1911 metų. Iki 1937 m. juose dalyvaudavo tik Žemutinės Austrijos klubai (faktiškai tik iš Vienos). Nuo 1949 m. pirmenybėse žaidžia visos šalies klubai.
Pašešupės Palivarkas
Pašešupės Palivarkas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Rūtelės valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra šalia Lietuvos ir Lenkijos valstybių sienos.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
KamAZ-65117
KamAZ-65117 – bortinis vilkikas gaminamas Kamos automobilių gamykloje (KamAZ) Tatarstane (Rusija).
Santa Barbara (Hondūras)
Santa Barbara  – miestas vakarų Hondūre, į rytus nuo Ulua upės slėnio. Santa Barbaros departamento centras. 29,3 tūkst. gyventojų. Per miestą eina plentas nuo Jochoa ežero iki La Seibitos. Verčiamasi daugiausi kavos auginimu ir amatais.
Istorija
Santa Barbara įkurta 1761 m. Miesto statusą įgijo 1818 m.
Zabikai
Zabikai – kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 8 km nuo Papilės.
Nadruva
thumb|250px|Prūsų žemės XIII amžiuje thumb|250px|Vokiečių ordino pilys Nadruvoje (medžio raižinys [[Įsruties pilis|Įsruties pilyje)]] Nadruva (prūs. Nadrāuwa) (vokiečių istoriniuose šaltiniuose Nadrauja, Nadruva, Nadrawta, Nadrowen, Nadrauen) – Mažosios Lietuvos žemė Priegliaus aukštupio upyne su Pisos, Romintos, Geldapės, Angrapės, Auksinės (Augstės), Alnos žemupio, Įsros, Druojos ir Deimenos intakų upėmis bei Šešupės kairiaisiais intakais – Pilkalnio apskrities pietinė dalis, Stalupėnų, Gumbinės, Darkiemio, Galdapės ir Įsruties apskritys bei Labguvos apskrities rytinė dalis. Šiaurėje ribojasi su Skalva, rytuose – su Sūduva, pietuose – su Barta ir Notanga, vakaruose – su Semba.
Istorija
Pirmą kartą Nadruva paminėta XIII a. pirmos pusės „Danijos žemės knygoje“ (Liber census Daniae). Žinomos buvusios Angetetos, Auktuolyčių, Kampsvykių, Kapstetos, Retavos, Vėluvos pilys, Katniavos (Katavos) ir Retavos valsčiai.
Gyventojai
Iki XV a. dauguma krašto gyventojų buvo nadruviai. XVI a. etnografo ir kartografo K. Henenbergerio duomenimis, beveik visi Įsruties apskrities, kuri sudarė Nadruvos teritorijos didumą, gyventojai kalbėjo lietuvių kalba. Vokiečių kalbotyrininkas ir archeologas Adalbertas Becenbergeris beveik visą Nadruvą priskyrė lietuvių žemėms. Kalbotyrininko Z. Zinkevičiaus nuomone, dalis Nadruvos lietuviškų vietovardžių kryžiuočių buvo suprūsinti. Iki XVIII a. pradžioje prasidėjusio didžiojo maro ir bado bei po to sekusios Didžiosios vokiečių kolonizacijos Nadruvoje iki 93 % gyventojų buvo lietuvininkai; tik pietiniame pakraštyje, Geldapės apylinkėse, jie gyveno mišriai su naujakuriais mozūrais.
Kemetiškiai
Kemetiškiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybės centrinėje dalyje, 1 km į šiaurės rytus nuo Molėtų.
Istorija
Galbūt tapatintinas 1702 m. su Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje užrašytais de Kiemeyszyszki, 1704 m. – de Kiemeyskyszki.
Kaplonosai
Kaplonosai  – kaimas Lenkijos rytuose, Virikų valsčiuje, Vlodavos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės vakarus nuo Virikų, apie 15 km į vakarus nuo Vlodavos ir apie 67 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Amundseno-Skoto pietų ašigalio stotis
Amundseno-Skoto pietų ašigalio stotis  – JAV mokslinių tyrimų stotis Antarktidoje, šalia Pietų ašigalio, poliarinėje plynaukštėje, 2835 m aukštyje virš jūros lygio.
Amundseno-Skoto pietų ašigalio stotis yra vienintelė gyvenama Žemės vieta, kur diena ir naktis trunka po 6 mėnesius. Poliarinės nakties metu vykdomi astronominiai stebėjimai (yra Pietų ašigalio teleskopas), kadangi giedras oras ir nepertraukiamai tamsus dangus leidžia gerai stebėti dangaus kūnus. Žiemą temperatūra prie stoties nukrenta iki -50-60 °C (rekordinė – -82,8 °C), vasarą pakyla iki -25-30 °C (rekordinė – -13 °C). Taip pat būdingas mažas oro drėgnumas, išretintas deguonis, praktiškai nėra kritulių. Be astronominių tyrimų čia dar atliekami glaciologijos, geofizikos, meteorologijos, astrofizikos, biomedicinos tyrimai.
Stotis atidaryta 1957 m. kaip bazė vidiniams maršrutams Antarktidoje. Pavadinta Pietų ašigalio atradėjų Roaldo Amundseno ir Roberto Skoto garbei. Vėliau stotis ne kartą perstatyta. Pirmoji bazė pastatyta iš dalies po žeme, bet dėl klimatinių sąlygų ir sniego slėgio greitai tapo netinkama naudojimui ir 1975 m. buvo apleista, o 2010 m. nugriauta. 1975 m. pastatytas naujas, kupolo formos statinys, o darbuotojai apgyvendinti specialiose trobelėse. 1999 m. pradėta naujos stoties statyba. Ji oficialiai atidaryta 2008 m.
thumb|left|250px|[[Poliarinė pašvaistė virš stoties žiemą]]
Poliarinę vasarą Amundseno-Skoto stotyje dirba virš 200 žmonių. Vasario viduryje dauguma žmonių stotį palieka, pasilieka tik ~50 žmonių (daugiausia prižiūrintis personalas ir keli mokslininkai). Žiemos mėnesiais stotis būna visiškai izoliuota nuo pasaulio. Tuo metu stotį apšildo 3 raketiniu kuru varomi generatoriai. Greta stoties yra vasarą veikiantis Jack F. Paulus lėktuvų kilimo ir tūpimo takas, taip pat sausuma galima pasiekti už 1450 km esančią Makmerdo stotį. Stotis aprūpinta palydoviniu ryšiu.
Pietų poliuje faktiškai Saulės laikas neegzistuoja, bet techniniais sumetimais naudojamas Naujosios Zelandijos laikas (UTC+12/UTC+13).
Skydabudė
Skydabudė (Pluteus) – skydabudinių (Pluteaceae) šeimos grybų gentis, kurioje yra virš 100 rūšių.
Klaipėdos krašto vėliava
Klaipėdos krašto vėliava  – Klaipėdos krašto vėliava, naudota 1920–1945 metais. Vėliavą sudaro horizontalios geltonos ir raudonos spalvos. Vėliavos viršutiniame kairiajame kampe vaizduojamas Klaipėdos herbas.
Istorija
Po Versalio taikos sutarties kraštui suteikus autonomiją ir perdavus Prancūzijos administracijai 1920 m. vasario 25 d. sukurta krašto vėliava. 1923 m. Lietuvai prisijungus Klaipėdos kraštą iki 1926 m. Klaipėdos laivai vietoje Lietuvos vėliavos naudojo Klaipėdos krašto vėliavą.
Glentoran FC
right|150px|Aistuolių logotipas Belfasto „Glentoran“ – Šiaurės Airijos futbolo klubas iš Belfasto.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1882 m. vienas tituluočiausių klubų šalyje. Daugkartiniai Airijos lygos čempionai.
Šiaurės Airijos pirmenybėse
Šaltiniai:
Ken Follett
Kenas Foletas (g. 1949 m. birželio 5 d. Kardife, Velse) – Velso rašytojas, rašantis trilerio bei istorinės fantastikos tematika.
Buvo vyriausias iš trijų brolių. Jo tėvai, Martin ir Veenie Follett, vaikystėje jam ir jo broliams neleisdavo žiūrėti televizorių, filmus ar klausytis radijo. Jo mamos istorijos ir jo sugalvoti nuotykiai jį linksmino. Jis pradėjo skaityti kai buvo dar visai jaunas.
Kai K. Follett buvo dešimt metų, jo šeima persikėlė į Londoną, kur jis tęsė studijas. Jis įstojo į filosofijos katedrą University College London (UCL). Tuo metu augo jo politinis susidomėjimas.
Jis 1968 m. vedė savo pirmąją žmoną Mariją ir su ja susilaukė sūnaus. Jis 1970 m. baigė studijas UCL ir pradėjo studijuoti reklamos magistrą. Vėliau, 1982 m., jis vedė politikᶒ Barbarą Follett.
K. Follett dirbo žurnalistu laikraštyje „South Wales Echo“ Kardife ir laikraštyje „Evening Standard“ Londone. Follett paliko žurnalisto darbą leidykloje ir pradėjo rašyti. Jo sėkmė prasidėjo su 1978 m. romano „Eye of the Needle“ pristatymu. Ken Follett išleido 29 knygas per paskutinius 35 metus.
K. Follett rašo įvairaus žanro romanus. Jis rašo trilerius, šiuolaikinius romanus ir istorinius romanus.
Tačiau jis geriausiai žinomas dėl savo pirmo trilerio „The Key to Rebecca“ (1985 m.) ir bestselerio „The Pillars of the Earth“ (1989 m.).
Litas
Litas (Lt) – oficiali Lietuvos valiuta nuo 1922 m. spalio 1 d. iki 1941 m. kovo 25 d. ir nuo 1993 m. birželio 25 d. iki 2014 m. gruodžio 31 d. Pinigų leidybą prižiūrėjo Lietuvos Bankas.
1940 m. lapkričio 25 d. įvedus Sovietų sąjungos pinigus – červoncus, rublius ir kapeikas, litai buvo keičiami santykiu 1 litas = 0,90 kapeikų. 2015 m. sausio 1 d. nacionalinę Lietuvos valiutą litą pakeitė euras kursu 3,45280 lito už vieną eurą.
Lito istorija
Iki paskelbiant Lietuvos nepriklausomybę 1918 m., Lietuvos teritorijoje vyko Pirmojo pasaulinio karo kovos, joje cirkuliavo nestabilios kariaujančių šalių valiutos: rublis, ostmarkės ir ostrubliai.
1919 m. Lietuva gavo paskolą ostmarkėmis iš Vokietijos, šios ostmarkės vasario mėnesį buvo įteisintos kaip oficiali Lietuvos Respublikos valiuta. Lietuvos vyriausybė 1919 m. vasario 26 d. įteisino ostmarkių ir pfenigių pavadinimo keitimą į auksinus ir skatikus. Šiais pavadinimais pinigai buvo apyvartoje iki 1922 m. rugpjūčio 9 d. įvykdytos pinigų reformos.
Po karo prastėjant situacijai Vokietijoje, jos markė pradėjo smarkiai nuvertėti. Tai privertė Lietuvos valdžią galvoti apie nacionalinės valiutos įvedimą. Pirmieji pasiūlymai atsirado iškart po auksinų įvedimo, dar 1919 m. Naujų pinigų eskizus buvo pateikęs Antanas Žmuidzinavičius. Ministrų kabinetas buvo nusprendęs pinigus pavadinti muštiniais, net planuose buvo numatyti skirtingų 9 nominalų pinigų planai. Taip pat buvo svarstomas jų vertės padengimas pasiskolinant iš Anglijos 10 milijonų svarų sterlingų. Toks variantas būtų leidęs pasiekti valiutos vertę 1 muštinis = 1 frankas arba 1/25 svaro.
1920 m. liepos 12 d. buvo pasirašyta taikos sutartis tarp Lietuvos ir Tarybų Rusijos. Pastaroji atlygino Lietuvos patirtą žalą per nepriklausomybės kovas, sumokėjo 3 milijonų aukso rublių kompensaciją. Lietuviai aukso rublius perlydė į aukso luitus, o po to luitai buvo padėti į užsienio bankus. Šios aukso atsargos tapo pagrindu svarstyti apie lietuviškų pinigų leidybą. Turint aukso, buvo galimybė užtikrinti valiutos vertės stabilumą.
1922 m. Seime svarstant naujų pinigų pavadinimus, buvo teikiama aibė pasiūlymų, kaip Lietuva galėtų pavadinti naujai kuriamus pinigus: auksinais, arfomis, doleriais, grašiais, kaltais, kirptukais, lietais, litais, lietumis, lyromis, markėmis, muštukais, rubliais, vyčiais. Tačiau daugiausiai rėmėjų palaikymo susilaukė du variantai: muštukas ir litas.
Už muštuko pavadinimo pinigus aktyviai pasisakė tautiškai nusiteikę asmenys bei vyriausybės atstovai, kurie teigė, kad tai valstybiškumo ir lietuviškumo simbolis. Dar 18 a. muštukais lietuviai vadino LDK cirkuliavusius dukatus. Tai, anot jo šalininkų, būtu valstybingumo tradicijų tąsa.
Nepaisant tokių argumentų, laimėjo litas, nes jį buvo paprasčiau ištarti užsieniečiams. 32 balsais prieš 16, lito pavadinimas laimėjo per surengtą balsavimą Seime. 1922 m. rugpjūčio 9 d. Steigiamasis Seimas priėmė „Piniginio vieneto įstatymą“ ir Seimo ekonominės komisijos sekretoriaus Vaclovo Vaidoto teikimu, valiuta pavadinta litais, kurių šimtoji dalis buvo įvardyta centais.
1922 m. rugsėjo 27 d. Lietuvos banko steigiamajame susirinkime, naujai įkuriamos įstaigos pirmininku buvo išrinktas Vladas Jurgutis. Jam buvo patikėta spręsti visus naujos valiutos įvedimo niuansus. Už tai neretai jis vadinamas „Lito tėvu“.
1922 m. spalio 2 d. lito kursas su JAV doleriu buvo nustatytas santykiu 10:1, Lietuvos banko garantas turimomis aukso atsargomis (1 litas = 0,150462 gramų gryno aukso).
1925 m. buvo išleistos pirmosios Lietuvos banko litų ir centų monetos (iki tol centai buvo popieriniai).
1936 m. pirmą kartą Lietuvos Respublikos monetos nukaldintos Lietuvoje, Kauno „Spindulio“ spaustuvėje įrengtoje monetų kalykloje (iki tol kaldintos užsienyje).
Lietuvai atgavus nepriklausomybę, 1993 m. birželio 25 d. litai vėl pradėti spausdinti, jie pakeitė laikinuosius Lietuvos pinigus talonus. Atkūrus senąją valiutą, 100 laikinųjų talonų buvo keičiami į 1 litą (1 talonas = 1 centas).
Nuo 1994 m. balandžio 1 d. iki 2002 m. vasario 1 d. litas buvo susietas su JAV doleriu santykiu 4 su 1.
2002 m. vasario 2 d. litas buvo susietas su euru pagal tuo metu galiojusį santykį – 3,4528 lito už vieną eurą, toks keitimo santykis išliko iki lito pakeitimo euru 2015 m. sausio 1 d.
Tarpukario banknotai
1922 m. rudenį, vykdydami „Piniginio vieneto įstatymą“ Lietuvos bankas Berlyne, Oto Elsnerio spaustuvėje, užsakė kuo greičiau atspausdinti pirmuosius laikinus pinigus: 1, 5, 20, 50 centų ir 1 bei 5 litų banknotus. Spaustuvė spausdino Vokietijos ir Estijos markes, tad tereikėjo iš jos šablonų pasirinkti ko pageidaujama. Spaudinius papildžius lietuviškais užrašais, rugsėjo 20 d. pirmosios partijos buvo atgabentos į Kauną, o nuo spalio 1 d. pinigai pasirodė apyvartoje. Dėl skubos pinigai buvo neišvaizdūs. Ant jų buvo atspausdintas užrašas „laikinieji pinigai“, o jie patys itin nekokybiški. Nebuvo vandens ženklų, taip pat serijinių numerių – tai skatino nesąžiningus žmones imtis jų padirbinėjimo. Todėl jie buvo pradėti šalinti iš rinkos vos tik pasirodė užsakytieji litai iš Čekoslovakijos spaustuvės. Savų pinigų paankstintu išleidimu buvo siekiam ekonominės naudos Lietuvai, sumažinti vis didėjančią ostmarkių infliaciją.
Vėliau banknotai buvo spausdinami Anglijoje, naudojant lietuvių ranka graviruotas plienines spausdinimo plokštes. Pinigus kūrė: Adomas Galdikas, Vilius Jomantas ir A. Žmuidzinavičius.
1923 m. vasarį buvo išleistas 10 litų banknotas, kovą 50 litų. 1925 m. rugsėjo 28 d. pasirodė 500 litų, o 1926 m. vasario 23 d. ir 1000 litų nominalo pinigai.
1940 m. gegužės mėnesį apyvartoje buvo 210 milijonų litų. Iš jų 171 mln. banknotais.
Olimpo kalnas (Kipras)
Olimpas  – aukščiausias Troodo kalnų taškas (1 952 m), esantis graikiškojoje Kipro dalyje. Pačią aukščiausią kalno dalį užėmusi britų karinė bazė su ilgo nuotolio radarais, todėl viršūnė nepasiekiama lankytojams.
Litas
Keitimo kursas
Labiausiai paplitusių ostmarkių ir ostrublių keitimo kursas buvo nustatomas pagal tos dienos valiutų kursą. Juos buvo leidžiama išsikeisti iki 1922 m. gruodžio 31 d. O nuo spalio vidurio visos valstybinės įstaigos privalėjo priimti tik litus. Ostmarkių keitimo kursas spalio pradžioje buvo 1 litas = 175 ostmarkės, gruodžio pabaigoje šis santykis tapo 1 litas = 850 ostmarkių.
Olimpo kalnas (Kipras)
Nuo sausio iki kovo, Olimpo šlaituose veikia nedidelė slidinėjimo trasa su keturiais keltuvais.
Anot Strabono, Antikos laikais, vienoje iš viršūnių stovėjo Afroditės šventykla, į kurią nebuvo įleidžiamos moterys.
Litas
Keitimo kursas
Kitų valiutų keitimas buvo nustatytas Lietuvos banko raštu: Smulkesni kaip pusė rublio ar markės pinigai nebuvo keičiami ar sumuojami.
Tarpukario monetos
1924 m. birželio 20 d. Seimas priėmė Monetų įstatymą su išimtine Valstybės iždo teise. Šis įstatymas leido pradėti kaldinti monetas, tarp jų ir iš brangiųjų metalų. Centai turėjo būti iš aliumininės bronzos, litai turėjo būti sidabriniai, o 50 litų vertės monetos auksinės.
Konkursas įvyko 1924 m. rugsėjo mėn. Kaune. Dalyvavo 14 kalyklų iš Anglijos, Vokietijos, Prancūzijos, Belgijos ir kitų šalių. Dalyvavo ir lietuviško verslo atstovai – brolių Šmidtų metalo dirbinių fabrikas, tačiau siūlė didžiausią monetų kalimo kainą. Pasiūliusi mažiausią darbų atlikimo kainą (1 398 273,50 litų), laimėjo didelę tokių darbų atlikimo patirtį turinti King’s Norton Metal Works firma iš Birmingemo.
Monetų dizainas buvo patikėtas skulptoriui Juozas Zikaras. Už įvairius pasiūlymus ir jų maketų gamybą 1924–1926 m. laikotarpyje gavo apie 31 000 litų atlygį.
Vakarų Bengalija
Vakarų Bengalija  – Indijos valstija, apimanti 88 752 km² teritoriją, kurioje gyvena 80 milijonų gyventojų (2001), tarp jų 60 milijonų bengalų. Ribojasi su Bangladešu, Nepalu bei Asamo, Sikhimo, Orisos, Džarkhando valstijomis.
Litas
Tarpukario monetos
Lietuvos finansų ministras Vytautas Petrulis ir anglų firmos atstovas N. Nevilis 1924 m. rugsėjį pasirašė sutartį. Joje buvo numatyti monetų nominalai, jų diametrai, tiražai ir darbų atlikimo terminai. Gavusi modelius, „King’s Norton Metal Works“ įmonė per septynias savaites privalėjo pateikti pavyzdžius, o juos patvirtinus, per devynias savaites nukaldinti ir atgabenti į Lietuvą pirmąją monetų siuntą. Joje turėjo būti 10 mln. monetų vienetų, tačiau buvo nukalta dviem trečdaliais mažiau, tik 3 milijonai 205 tūkstančiai monetų, nes įmonėje buvo sugedusi pagrindinė pinigų kalimo mašina.
Vakarų Bengalija
Istorija
Vakarų Bengalija – politiškai atskirta istorinio Bengalijos regiono dalis. Todėl jos istorija yra visos Bengalijos istorija.
Litas
Tarpukario monetos
Pirmoji 3 mln. vnt. siunta laivu iš Londono į Klaipėdą buvo išsiųsta 1925 m. sausio 21 d., o monetos apyvartoje pasirodė tų pačių metų vasario 2 d., pakeisdamos to paties nominalo popierinius pinigus.
Vakarų Bengalija
Istorija
thumb|left|250px|[[Viktorijos memorialas Kalkutoje]]
Šis regionas – vienas derlingiausių ir svarbiausių Indijos subkontinente. Jau I tūkst. pr. m. e. čia susiformavo pirmosios arijų valstybės: Anga, Magadha. I tūkst. pr. m. e. II pusėje ir I tūkst mūsų eroje I pusėje būtent Magadha vaidino lemiamą vaidmenį, nes iš čia kilo visą Indiją suvienijusios imperijos, tokios kaip Maurjų imperija ar Guptų imperija.
Litas
Tarpukario monetos
1925 m. balandžio 6 d. buvo paskelbtas dar vienas monetų konkursas, šįkart litų monetų kalybos. Jo laimėtoju buvo pripažinta Londone, Anglijoje, įsikūrusi firma „Johnson Matthey Co“. Ji už pinigų kalybą paprašė 5,443 mln. lito atlygio. Anglai nepateikė pigiausio pasiūlymo konkurse, tačiau jų pateikti bandomieji monetų pavyzdžiai buvo arčiausiai Lietuvos Respublikos išsikeltų prabos reikalavimų. Paskelbus šią kompaniją laimėtoja, su ja dėl kainos vyko atskiros derybos, kurios baigėsi tik 1926 m. Ministras V. Petrulis išsiderėjo, kad anglai darbus atliks už 5 296 900 litų sumą.
Vakarų Bengalija
Istorija
Nuo VII a. formavosi bengalų kalba ir identitetas. Tuo metu regione klestėjo garsios dinastijos, kurių viena, Pala dinastija, trumpam vėl tapo visos šiaurės Indijos vienytoja.
Litas
Tarpukario monetos
Londone buvo kalamos sidabrinės, Birmingeme bronzinės monetos.
Vakarų Bengalija
Istorija
Bengaliją musulmonai užkariavo XIII a. Mogolų imperijos laikais krašte klestėjo amatai ir prekyba. XV a. pasirodė pirmieji europiečių pirkliai. Anglijos kontrolei kraštas pateko XVIII a.
Litas
Tarpukario monetos
Apie 1926 m. Lietuvos planuose buvo mintis išleisti auksinę monetą. Jos kūrimo darbams buvo skirta 500 tūkst. litų, o darbus turėjo atlikti J. Zikaras. 1926 m. jis pagamino monetos modelį iš plastelino, kuris dabar yra saugomas M. K. Čiurlionio dailės muziejuje. Tačiau reali moneta niekada nebuvo nukalta.
Vakarų Bengalija
Istorija
Po Indijos nepriklausomybės paskelbimo 1947 m. Bengalija buvo padalinta į dvi dalis. Hinduistų vyraujama vakarinė dalis tapo Vakarų Bengalijos valstija, o rytinė musulmoniška – Rytų Pakistanu (Bangladešu).
Litas
Tarpukario monetos
1936 ir 1938 m. serijos monetos buvo nukaltos Lietuvoje, Kauno akcinės bendrovės „Spindulys“ patalpose įrengtoje monetų kalykloje. 1, 2 ir 5 centų monetų metalas buvo pakeistas, vietoje iki tol naudoto aliumininės bronzos metalo, Kaune kalykla kalė centus iš bronzos lydinio. Bronzos lydinys buvo minkštesnis ir lengviau pinigų kalimo presui apdirbama medžiaga.
Vakarų Bengalija
Istorija
thumb|left|250px|[[Tysta|Tystos upė Vakarų Bengalijoje]]
Litas
Atkurtos Lietuvos banknotai
Modernių litų istorija prasidėjo dar LTSR laikais, 1989 m. rugsėjo 11 d. Istorijos institute susirinkę žymūs mokslininkai, bankininkai ir dailininkai aptarė planus, kad greitai gali prisireikti nacionalinės valiutos. Tų pačių metų gruodžio 13 d. buvo paskelbtas oficialus konkursas, kuriuo siekta gauti menininkų eskizus apie jų įsivaizduojamus litų ir centų projektus. Konkursą paskelbė Lietuvos TSR kultūros ministras Dainius Trinkūnas ir TSRS valstybinio banko Lietuvos respublikinio banko pirmininkas Zenonas Žilevičius.
Pirmosios derybos dėl litų banknotų spausdinimo įvyko 1990 metais, su Prancūzijos kompanija „Francois Charles Oberthur“. Tačiau įmonei patyrus didelį spaudimą iš TSRS, ji atsisakė vykdyti užsakymą, o nugabenti spaudai Lietuvai grąžinti tik 1997 m. Lietuvai nenuleidus rankų, kitas variantas buvo JAV įsikūrusi įmonė „US Banknote Corporation“. Ji sutiko ir atliko savo darbą, tačiau labai atmestinai. 1991 m. išleisti 10, 20 ir 50 litų banknotai buvo tik ofseto, be giliaspaudės, būdu atspausti popierėliai. Dėl didesnės vertės pinigų problemų neiškilo. Tačiau dėl 10, 20 ir 50 litų vyko teismo procesas, Lietuva jį laimėjusi gavo perspausdintus pinigus tik 1993 m.
Atkurtos Lietuvos monetos
1989 m. konkurso pirmos vietos premija nebuvo skirta niekam, tačiau P. Garškos monetų eskizai, užėmę antrą vietą, tapo pagrindu ateities monetų kūrybai. Pagal reikalavimus autoriai kūrė eskizus 1, 2, 3, 10, 15 ir 20 centų pinigams, litų leisti nebuvo planuota. Pinigai sprendimais priminė tarpukariu monetas kūrusio Zikaro darbus, naudoti augalų motyvai, reverse panaudotas vytis.
1992 m. spalio 2 d. naujai įsteigtoje Lietuvos monetų kalykloje buvo nukalti pirmieji „balti“ centai iš aliuminio. Baigiant darbus, buvo nuspręsta sukurti ir 1 lito monetas. Tą padaryti be konkurso buvo paprašytas P. Garška.
1996 m. Lietuvos bankas paskelbė uždarą litų monetų projektų konkursą. Dailininkams skirta užduotis buvo sukurti tik monetų reversą, aversą turėjo sukomponuoti valstybinio herbo etalono autorius Arvydas Každailis. Konkurse dalyvavo penki dailininkai: Algirdas Bosas, Rytas Jonas Belevičius, Rimantas Eidėjus, Antanas Olbutas ir Antanas Žukauskas. Po dviejų etapų laimėtoju buvo paskelbti A. Žukausko darbai. Jo darbe visos nuo 10 centų monetos turėjo skirtingai išsidėliojantį „Eglutės motyvą“, kuris buvo gerai įvertintas aklųjų ir silpnaregių bendruomenės. Toks motyvas leido lengviau identifikuoti monetas.
Tik nuo 1997 m. kaldinamos monetos gavo žymę apie jų kalimo datą, iki tol visos monetos turėjo „1991“ metų datą.
1998 m. pasirodė 2 ir 5 litų vertės dvimetalės monetos.
Nuo 1993 m. iki 2014 m. Lietuvos bankas išleido 88 kolekcinių (proginių) ir 18 kolekcinių (proginių) apyvartinių litų monetų.
Olimpas
Olimpas gali reikšti:
Širazas
Širazas  – miestas Irano pietvakariuose, Farso provincijos administracinis centras. Pro miestą teka sezoninė Rudchaneje Choško upė. Širazas yra šeštas pagal dydį šalies miestas, jame gyvena beveik pusantro milijono gyventojų.
Širazas gyvuoja jau daugiau kaip 4000 metų. XIII a. jis tapo Persijos menų, kultūros, mokslo centru, o 1750–1781 m. jame rezidavo Zendų dinastijos valdovai.
Širazas dėl savo kultūrinės reikšmės, gražios aplinkos vadinamas „Persijos kultūros sostine“, „Rožių miestu“, „Sodų miestu“, „Gėlės ir lakštingalos miestu“. Be to, dabar miestas yra ir svarbus ekonominis centras, susijęs su naftos ir elektronikos pramone. Čia veikia pirmoji Irane saulės jėgainė.
Etimologija
Pirmą kartą miestas minimas elamitų molio lentelėse, datuojamose 2000 m. pr. m. e. Jose miestas minimas kaip Tiraziš. Senovės Persijos laikais vadintas Širadžišu, o dabartinėje persų kalboje – Širazu. Pasak vietinių autorių, miesto vardas kilęs nuo legendinio valdovo Tahmūro sūnaus vardo.
Priešislaminis laikotarpis
thumb|left|240px|Hafizo kapas Manoma, kad miestui yra daugiau nei 4000 metų. Jo vakarinėje dalyje rastos elamitų lentelės su miesto užrašu, tačiau galima manyti, kad jau tais laikais jis buvęs didelis miestas. Pasak persų mitologijos, Širazą prieš 7000 metų įkūręs valdovas Tahmūras, bet vėliau miestas buvo sugriautas. Širazo apylinkėse rasti ąsočiai su seniausiomis pasaulyje vyno liekanomis. Joms būtent ir yra ~7000 metų.
Achemenidų laikais per Širazą ėjo keliai tarp Sūzo, Persepolio ir Pasargadų. Persų epe „Šahnamė“ rašoma, kad miestą užvaldęs partų imperatorius Artabanas V. Šioje vietovėje yra Abu Nasro rūmai, pastatyti partų laikais. Valdant Sasanidams, Širazas buvo svarbus regioninis centras, pro jį ėjo keliai tarp Bišapūro, Guro, Istachro.
Islamo laikais
693 m. arabams užkariavus Sasanidų sostinę Istachrą, Širazas pradėjo sparčiau plėstis, tapo provincijos sostine. Valdant Bujidų dinastijai Širazas tapo Bujidų imperijos sostine – pradėtos statyti mečetės, rūmai, biblioteka, išplėstos miesto sienos. Vėliau miestas valdytas ir plėstas Seldžiukų, Chorezmšachų. Tačiau mongolų antpuolio metu miestas nuniokotas ir paverstas Čingischano imperijos valda. 1382 m. Širazą nuniokojo Tamerlanas, kai vietinis šeichas Šodža atsisakė paklusti mongolams.
Bet XIII a. pab. – XIV a. pr. prasidėjo Širazo klestėjimo amžius. Mieste plėtoti menai, mokslas, filosofija – arabų geografai miestą praminė Dar al-‘Elm („Išminties Namai“). Tuo metu mieste gyveno ir kūrė žymūs persų poetai – Saadi, Hafizas, vėliau filosofas Mula Sadra ir kt. XI a. Širaze gyveno vos keli tūkstančiai gyventojų, o XIV a. – 60 tūkst., XVI a. – 200 tūkst.
1504 m. Širazą užkariavo Sefevidų dinastijos pradininkas Ismailas I. Valdant Sefevidams Iranas išliko provincijos sostine, o provincijos valdovas Imamas Koli Chanas pastatė daug prabangių pastatų, panašių į tuos, kurie stovėjo tuometinėje sostinėje Isfahane. Žlugus Sefevidų dinastijai miestas patyrė nuopuolį, buvo puldinėjimas afganų, vyko sukilimai prieš valdovą Nadir Šachą. XVIII a. vid. miestas buvo nuniokotas, daug istorinių pastatų sugriauta, liko tik 50 tūkst. gyventojų.
1844 m. Širaze gimė Bahajų tikėjimo pradininkas Babas. Jis šiame mieste pradėjo skleisti naują tikėjimą, todėl bahajai Širazą laiko piligrimystės vieta (nors dabar jo lankyti negali dėl bahajų persekiojimo). 1910 m. mieste kilo žydų pogromas – 12 žydų nužudyta, o 6000 turtas buvo išgrobstytas.
Islamo respublika
Valdant Irano Islamo Respublikai imtasi Širazo paveldo atkūrimo darbų, atkurta tvirtovė, miesto vartai, mauzoliejai. Miestas tapo svarbiu elektronikos, cemento pramonės centru.
Geografija
thumb|center|800px|Miesto panorama
Klimatas
Širaze būdingas tropinis klimatas. Vasaros karštos, žiemos vėsios. Kritulių nedaug: vasarą būna ilga sausra, lyja daugiausia sausio-kovo mėnesiais, retkarčiais pasitaiko sniego.
Gyventojai
2006 m. gyventojų surašymo duomenimis Širaze gyveno 1 204 882 žmonės. Didžioji dauguma gyventojų yra persai. Mieste taip pat gyvena apie 6000 žydų bendruomenė, tiesa, po Irano islamo revoliucijos didelė dalis išvyko į Vakarus. Yra kelios veikiančios sinagogos.
Ekonomika
Dėl vandens gausos Širazas nuo seno buvo svarbus žemdirbystės centras. Čia ilgą laiką gamintas itin vertinamas Širazo vynas. Dėl islamo požiūrio į alkoholį dabar vyno gamyba Irane uždrausta, o Širazo vynuogynų produkcija naudojama razinoms ir kaip vaisiai. Širazas taip pat garsus savo aukštos kokybės rankų darbo persiškais kilimais.
2000 m. sukurta Širazo specialioji ekonominė zona, siekiant labiau išvystyti miesto elektronikos ir ryšių pramonę.
Transportas
Netoli miesto yra svarbiausias pietų Irane Širazo tarptautinis oro uostas. Iš jo vyksta skrydžiai į kitus Irano bei Persijos įlankos miestus, taip pat Londoną, Stambulą ir Kvala Lumpūrą. Širaze statoma metro sistema, kurios planuojamas ilgis – 45 km. Miestas turi 50 tūkst. autobusų parką.
Pro Širazą eina Isfahano-Bender Abaso geležinkelis. Automagistralės į Teheraną, Sirafą, Jasudžą, Ahvazą.
Kultūra
thumb|240px|Eramo sodas thumb|240px|Šach Čerago mauzoliejaus interjeras Širazas žinomas kaip poetų, sodų, vyno, lakštingalų ir gėlių miestas. Mieste labai išvystyti mozaikų gamybos, kilimų audimo, sidabrakalystės amatai. Didelę miesto dalį užima sodai ir želdiniai, nuo seno svarbūs persų kultūroje. Širaze kūrė garsūs poetai, filosofai, mokslininkai. Miestas taip pat žymus savo turtingu architektūriniu paveldu, gausiai dekoruotomis šventyklomis ir mauzoliejais. Iki Irano islamo revoliucijos mieste vyko Širazo menų festivalis, sutraukdavęs žymius menininkus iš viso pasaulio.
Lankytini objektai
Gan netoli Širazo, Farso provincijoje yra daug kitų svarbių Irano istorinių objektų – Persepolis, Pasargadai, Bišapūras, Firuzabadas, Nakše Rustamas. Maharlu ežere lankosi įvairūs migruojantys paukščiai.
Švietimas
thumb|240px|Širazo universitetas
Mieste veikia šios akademinės institucijos:
Taip pat veikia Širazo regioninis mokslo ir technologijų informacinis centras.
Sportas
Širaze yra du futbolo klubai, rungtyniaujantys antroje pagal pajėgumą šalies lygoje – „Bargh Shiraz“ ir „Moghavemat Sepasi“. Joms abejoms yra pavykę laimėti Hafizo taurę. Mieste yra 2 stadionai: Hafizo stadionas (talpa – 20 tūkst., pastatytas – 1945 m.) ir Širazo stadionas (talpa – 50 tūkst., pastatytas – 2009 m.).
Žiedėjimas
miniatiūra|Sužiedėjusi duona Žiedėjimas - cheminis ir fizikinis virsmas duonoje ir panašiuose produktuose, kuris mažina jų gardumą. Sužiedėjusi duona būna sausa ir odiška.
Mechanizmai
Žiedėjimas nėra vien tik džiūvimas, kaip dažnai manoma, išgaruojant vandeniui. Duona žiedėja net drėgnoje aplinkoje, ir sparčiausiai tai vyksta temperatūroje šiek tiek virš nulio.
Žiedėjimo mechanizmas iki šiol nėra žinomas. Vienas spėjamų vyksmų, atrodo, yra vandens molekulių perėjimas iš krakmolo granulių į tarpus, ir dėl to vykstanti krakmolo deželatinizacija. Taip duonos tekstūra tampa odiška. Malonus šviežios duonos aromatas išsivadėja ore, o iš aplinkos gali būti perimami nemalonūs kvapai, ypač jei duona laikoma ankštoje erdvėje kartu su kitais produktais (pvz., šaldytuve).
Receptai
Sužiedėjusi duona naudojama kaip ingredientas kai kuriuose patiekaluose. Dalis patiekalų specialiai sukurti tam, kad sunaudoti susikaupiančios sužiedėjusios duonos atsargas. Pavyzdžiai yra duonos pudingas, duonos padažas ir daug kitų. Viduramžiais sužiedėjusios duonos riekes naudodavo vietoj lėkščių.
Kordofanas
Geografija
Didžioji Kordofano dalis yra dykuminga ir retai gyvenama. Vienintelė tinkama gyvenimui ir žemdirbystei vieta yra Nubių kalnai. Į pietus nuo Kordofano yra istorinis regionas Pietų Sudanas, į vakarus – Darfūras, o į rytus – Nubija. Šiaurėje yra dykuma.
Kordofano plynaukštė driekiasi į vakarus nuo Baltojo Nilo. Sudaryta iš smiltainio. Būdingas aukštis 500–1000 m, kalnų masyvai iškyla iki 1460 m. Suskaidyta vadžių. Būdingos dykumėjančios savanos.
Demografija
Regionas yra labai tautiškai mišrus, ypač tankiai gyvenamoji jo dalis – Nubių kalnai. Čia priskaičiuojama apie 40 skirtingų gentelių, kalbančių įvairiomis kalbomis. Jos klasifikuojamos į tris kalbines (sub) – šeimas – Kordofano kalbos (priklauso Nigerio-Kordofano makrošeimai), Rytų Sudano kalbos (priklauso Nilo-Sacharos makrošeimai) ir kaduglių kalbos. Labai daug kalbinių grupių yra izoliuotos, jomis kalbama tik Kordofane.
Nubų kalnai Kordofane yra vienas etniškai mišriausių regionų pasaulyje, todėl manoma, kad čia galėjo kilti skirtingos kalbos, kuriomis dabar šnekama Afrikoje. Svarbiausios tautos, gyvenančios čia yra:
Priešistorė
Nėra žinoma, ar merojitai, senovės tauta, sukūrusi Kušo karalystę buvo kilę iš Kordofano, tačiau regionas senovėje tikriausiai turėjo prekybinius santykius su Kušu ir Egiptu.
Senovė
Nubių kalnų regionas buvo protėvynė toms gentims, kurios apie IV–VI a. migravo į rytus, sužlugdė Kušo karalystę ir įsikūrę derlingame Nilo slėnyje tapo nubių protėviais. Šie nubiai sukūrė aukštą krikščionišką civilizaciją. Jų likučiai šiaurės Sudane išlikę ir dabar.
Apie XII a. tikriausiai regionas priklausė Darfūro Dadžiu valstybei. Tuo metu į Kordofaną migravo dadžių tauta, kurios likučiai sutinkami iki dabar.
XIV–XIX a.
Kordofanas nuo maždaug XV a. tapo buferine zona tarp dviejų didelių valstybių: Senaro sultonato rytuose ir Darfūro sultonato vakaruose. Iš pradžių čia labiau reiškėsi Senaras, o nuo XVII a. ypač sustiprėjo Darfūras. XVIII a. nusilpus abiem galybėms ir susidarius politiniam vakuumui, atrodo kilo vienintelė regiono valstybė Tagalis, valdoma valdovų, tituluojamų mek. Apie šią valstybę žinoma labai mažai. Tėra išlikę tik valdovų sąrašai ir žinios, kad Tagalis kontroliavo aukso prekybą.
Nuo XV a. keitėsi ir regiono etninė sudėtis. Šiaurinėse teritorijose įsigalėjo bagarai, o pietinį Kordofaną užvaldė Senaro sultonatas, kuris nugalėjo Tagalio valstybę. Pastarasi išlaikė valdžią regione iki 1821 m.
Egipto ir britų valdymas (1821–1956)
1821 m. Kordofaną užvaldė Muchamedo Ali dinastija iš Egipto. Tada įkurta Kordofano provincija (mudirija). Ši provincija skirtingų valstybių sudėtyje egzistavo iki pat 1994 m., su petrauka 1974-91 m., kuomet Sudano sudėtyje Kordofano provincija buvo padalinta į dvi dalis: Pietų ir Šiaurės Kordofaną. 1994–2005 m. Kordofanas buvo padalintas į tris dalis, o nuo 2005 m. Kordofane vėl yra dvi provincijos. Administracinis Kordofanas apėmė 376,145 km² teritoriją.
1883 m. El Obeidas ir Nubų kalnai buvo užimti Egipto pajėgų. Taip pirmą kartą buvo suformuotos apytikrės Sudano sienos. Nubų kalnai buvo naudojami kaip puikus vergų šaltinis. O vergai tuometiniame Sudane turėjo didelę paklausą.
Aragonas
Aragonas (, pilnas pavadinimas – Comunidad Autónoma de Aragón) – Ispanijos autonominis regionas, šalies šiaurės rytuose. Plotas – 47 719 km², populiacija – 1 347 150 (2013 m. duomenys). Sostinė – Saragosa.
Šiaurėje ribojasi su Prancūzija, rytuose su Katalonija, pietuose su Valensijos regionu, vakaruose su Kastilija ir La Manča, Kastilija ir Leonu, La Riocha, Navara.
Gyventojai
2006 m. 50,8 % Aragono gyventojų gyveno Saragosoje. Hueska yra vienintelis kitas regiono miestas, turintis daugiau nei 50 tūkst. gyventojų.
Dauguma aragoniečių (71,8 %) gyvena Aragono provincijoje, 17,1 % Hueskos, o 11,1 % Teruelio provincijoje. Regionas labai retai apgyvendintas, tik 26,8/km², rečiau apgyvendinta tik Kastilija ir La Manča. Tankiausiai apgyvendintos sritys yra aplink Ebro upės slėnį, Saragosos ir Pirėnų prieškalnės, o rečiau apgyvendinti aukštesni kalnai ir sausesnė Teruelio provincija pietuose.
Tik keturi miestai turi daugiau nei 20 tūkst. gyventojų: Saragosa 650 tūkst., Hueska 50 tūkst., Teruelis 33 700 ir Kalatajudas 20 tūkst.
Kalba
Ispaniškai supranta praktiškai visi žmonės Aragone, bet aragoniečių kalba vis dar vartojama šiaurinėje kalnuotoje regiono dalyje ir jos populiarumas išaugo dėl noro turėti regioninį tapatumą.
Arogono pakraščių gyventojai patyrė stiprią kitų kalbų įtaką: prancūzų kalbos ir Oksitanų šiaurėje, baskų kalbos vakaruose ir katalonų – rytuose.
Notanga
thumb|250px|Prūsų žemės Notanga (prūs. Nātanga) – prūsų žemė už Varmės iki Priegliaus ir Alnos. Šiaurėje Priegliaus upė skyrė nuo Sembos, pietvakariuose ribojosi su Varme, pietuose nuo Bartos skyrė Alna. Notanga siekė ir Baltijos pakrantę (Aistmarės). Joje gyveno prūsų gentis notangai. Notangos šiaurinei daliai priklausė Seilavos balynas su iš jo ištekančiu Frišingu (Virsingu) bei šio upyno upėmis – Stradiku ir Pasmara.
Pavadinimo reikšmė prūsų kalba neaiški.
Istorija
1231 m. Notangą tarp savo valdų pirmą kartą mini Danijos karalius Voldemaras II. Pirmąjį kryžiuočių žygį į Notangą organizavo vice-landmeisteris Berlevinas fon Freibergas (Berlewin von Freiberg). Atvykę dviem laivais kryžiuočiai išsilaipino prie Honedos miesto ir užėmė keletą prūsų gyvenviečių. Po to juos užpuolė ir išžudė notangai, išsigelbėti pavyko tik laivų ekipažams. 1239 m. Berlevinas fon Freibergas suorganizavo naują žygį prieš Notangą, kurio metu kryžiuočiai užėmė Honedą. Vado Pijopo vadovaujami varmiai ir notangai apsiautė pilį, bet jos paimti nepavyko.
Notanga – prūsų sukilėlių vado Herkaus Manto gimtinė.
Nuo XIV a. Notangoje prasidėjo masinė vokiečių kolonizacija.
Į pagalbą
Į pagalbą – nelegalus Lietuvos liaudies pagalbos sąjungos valdybos laikraštis, ėjęs 1937–1940 m. Kaune.
Istorija
Iki 1939 m. Lietuvos Raudonosios pagalbos CK laikraštis. Daugintas rotatoriumi, 1937 m. Nr. 1-4 dauginti fotografiniu būdu. Išėjo 17 numerių. Redagavo Barelis Fridmanas, Dveira Berzakaitė ir Aleksas Maginskas.
Kaplonosi Kolonija
Kaplonosi Kolonija  – kolonija Lenkijos rytuose, Virikų valsčiuje, Vlodavos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Varmė
Pirma kartą šaltiniuose „Warmia“ minima 1249 m. Pavadinimas kildinamas iš prūsų wormyan, warmun („raudona“). 1262 m. minima kaip „Wormeland“ ir tik 1299 m. atsiranda vokiškas variantas „Ermelandt“.