cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zvolenas
Zvolenas  – centrinės Slovakijos miestas, įsikūręs tarp Hrono ir Slatinos upių, į pietus nuo Banska Bistricos. Mieste centre stovi istorinė miesto pilis.
Anabaro ulusas
Geografija
Teritorija išsidėsčiusi Laptevų jūros pakrantėje, Taimyro nacionalinės apygardos pasienyje. Svarbiausios upės – Anabaras ir Velė. Telkšo didelis Sapijos ežeras.
Zvolenas
Istorija
Teritorija aplink Zvoleną buvo apgyvendinta dar Paleolito laikotarpiu. IX amžiuje įsikūrė slavai. Tarp XI ir XII amžių pastatyta pilis, buvo viena didžiausių tuometinėje Europoje. Pilis buvo svarbi miesteliui, nes per miestą ėjo svarbus prekybinis kelias, jungiantis Budą su Krokuva. 1230 m. gavo miesto teises nuo Vengrijos karaliaus Belos IV. Jos buvo patvirtintos 1243 m.
Anabaro ulusas
Gyvenvietės
Pagrindinės uluso gyvenvietės (gyv. sk., 2007 m.):
Zvolenas
Istorija
Pramonės perversmo metu, per miestelį buvo nutiesta pora geležinkelio linijų, todėl tapo svarbiu industriniu centru. Zvolenas vaidino svarbų vaidmenį Slovakijos tautinio atgimimo metu.
Šiuo metu miestas yra svarbus geležinkelių mazgas, svarbus medienos fabrikas ir Technikos universitetas. Veikia oro uostas, su skrydžiais į Prahą.
Demografija
2007 m. duomenimis, mieste gyveno 43 006 gyventojai, iš kurių 95,9% yra slovakai ir 1,2% čekai. 52,5% gyventojų yra katalikai, 26,4% yra ateistai arba religijos neišpažįsta, 15% liuteronai.
1868 m.
1868 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Luiz Inácio Lula da Silva
Priklauso Darbininkų partijai (Partido dos Trabalhadores).
1868 m.
Įvykiai
Nedatuoti
Luiz Inácio Lula da Silva
Luisas Inasijus Lula da Silva kilęs iš vargingos daugiavaikės valstiečių šeimos. Baigė 5 klases, nuo 14 metų pradėjo dirbti metalurgijos gamykloje. Vėliau įsitraukė į profesinių sąjungų judėjimą, organizavo masines protesto akcijas ir streikus. Už tai kariškių valdžios buvo kalintas. 1980 m. su kitais įkūrė socialistinę Darbo žmonių partiją (Partido dos Trabalhadores), 1980–1988 ir 1990–1994 m. – jos pirmininkas. Aktyviai dalyvavo politinėse kampanijose, dėl jų kariškiai buvo priversti pasitraukti iš valdžios ir pakeisti kai kurias konstitucijos nuostatas (be kita ko, įvesti visuotiniai prezidento rinkimai). 1987–1991 m. Nacionalinio Kongreso narys.
1868 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Luiz Inácio Lula da Silva
Luisas Inasijus Lula da Silva ne kartą nesėkmingai dalyvavo prezidento rinkimuose (1989, 1994, 1998 m.), kol į Brazilijos vadovo postą išrinktas 2002 m. Vykdė demokratinio socializmo politiką (2002–2006 m. skurdas šalyje sumažėjo 20 %), palaikė glaudžius ryšius su kitomis kairiosiomis Lotynų Amerikos vyriausybėmis.
2016 m., valdant Dilmai Rusef, paskirtas prezidento administracijos vadovu, tačiau Aukščiausiasis Teismas šį sprendimą užkardė dėl Lulai da Silvai pareikštų kaltinimų korupcija. 2017 L. I. Lula da Silva apkaltintas korupcija ir kitais finansiniais nusikaltimais, 2018 nuteistas 12 metų kalėti. Praleidęs kalėjime 580 dienų, politikas buvo paleistas Aukščiausiajame Teismui panaikinus ankstesnę nutartį. 2022 m. vėl dalyvavo prezidento rinkimuose ir juos laimėjo.
LKF
LKF gali reikšti:
Vilijandas Bagdonavičius
Vilijandas Bagdonavičius (g. 1949 m. gruodžio 24 d. Pasvalys) – lietuvių matematikas, Vilniaus universiteto profesorius, habilituotas fizinių mokslų daktaras, Lietuvos mokslų akademijos tikrasis narys.
.
Biografija
1972 m. VU baigė matematikos studijas. Nuo 1972 m. iki 1975 m. TSRS mokslų akademijos Matematikos instituto aspirantas. 1998 m. habilituotas fizinių mokslų daktaras.
Nuo 1972 m. VU Taikomosios matematikos katedros dėstytojas, nuo 1975 m. iki 1981 m. katedros asistentas, nuo 1981 m. iki 1985 m. vyr. dėstytojas, nuo 1985 m. iki 1992 m. docentas, 1992–2001 m. Matematinės statistikos katedros docentas, nuo 2001 m. profesorius. Nuo 1994 m. Bordo universiteto (Prancūzija) profesorius, nuo 2008 m. Lietuvos mokslų akademijos narys-ekspertas, nuo 2011 m. tikrasis narys.
Mokslinė veikla
Paskelbė per 130 teorinių ir taikomųjų darbų iš patikimumo teorijos, išgyvenamumo analizės ir matematinės statistikos. Vienas matematinės pagreitintųjų bandymų teorijos kūrėjų.
Kunigiaupis
Kunigiaupis – mažas upelis Lietuvoje, Rietavo savivaldybėje; Alkupio dešinysis intakas (Minijos baseinas). Prasideda Žemaičių aukštumoje, ties pietiniais Kungių kaimo pakraščiaus. Teka į vakarus. Įteka į Alkupį 0,9 km nuo jo žiočių.
Turi keletą bevardžių intakų (4 dešinieji, 3 kairieji).
Upėvardis kilęs nuo žodžio kunigas („ponas, viešpats, šventikas“).
FK Lietuvos paštas
Vilniaus „Lietuvos Paštas“ – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Vilniaus.
Evo Morales
Evo Moralesas (Juan Evo Morales Ayma; g. 1959 m. spalio 26 d. Oruro departamente) – Bolivijos prezidentas, pirmasis indėnas, tapęs valstybės vadovu nuo pat konkistos laikų. Socialistinio judėjimo (Movimiento al Socialismo) lyderis. Pareigas ėjo nuo 2006 m. sausio 22 d. iki 2019 m., kuomet buvo priverstas atsistatydinti. Vykdė socialistinę, antikapitalistinę, antiamerikietišką politiką.
Biografija
Gimė mažame Isajavio kaime, Orinokos kantone, Oruro departamente, indėnų aimarų šeimoje. Jis buvo vienas iš septynių vaikų Dionisijo Moraleso Čokės ir Marijos Mamani šeimoje, tačiau tik Evo ir dar du pasiekė paauglystę. Gyveno įprastame plaušplyčių name. Būdamas šešerių su tėvu dirbo cukranendrių plantacijose Argentinoje, būdamas 12 su tėvu ganė lamų bandas. Laisvalaikiu subūrė vietinio jaunimo futbolo komandą. Būdamas 16-os išvyko į Orurą, kad galėtų mokytis aukštojoje mokykloje. Ten dirbo statybose, kepykloje bei orkestro trimitininku. Aukštosios mokyklos nebaigė ir buvo paimtas į privalomąją karinę tarnybą, tarnavo La Pase.
thumb|left|230px|Evo Moralesas inauguruoja citrinų fabriką Evo vėliau su šeima persikėlė į Kočabambos departamentą, vertėsi kokos, vaisių auginimu. Įsijungė į kokos augintojų profesinę sąjungą. Tuo metu valdžia persekiojo kokos augintojus, policininkai taikė jiems įvairias fizines bausmes, todėl Moralesas siekė apginti kokos augintojų interesus. 1985 m. Moralesas tapo generaliniu kokos augintojų sekretoriumi, o tuo metu Bolivijos vyriausybė, bendradarbiaudama su JAV ėmėsi naikinti kokos plantacijas. Tam oponavęs Moralesas 1989 m. buvo uždarytas į kalėjimą ir žiauriai sumuštas pareigūnų. Atgavęs laisvę jis organizavo kokos augintojų maršą iš Kočabambos į La Pasą atkreipti valdžios dėmesį į ūkininkų problemas. Tai rezultatų nedavė, Moralesas ir kiti aktyvistai buvo persekiojami. Vėliau Moralesui pavyko nuvykti į Europą, kur jis bandė įtikinti Europos inteligentiją, kad koka ir kokainas nėra tas pats, kad Andų kokos augintojai neužsiima narkotikų verslu.
FK Lietuvos paštas
Istorija
Komanda įkurta prie AB „Lietuvos paštas“. 2004 m. žaidė II lygoje, o 2006 m. – III lygoje, bet vėliau iš Lietuvos varžybų pasitraukė.
Evo Morales
Biografija
1995 m. Moralesas įkūrė Žmonių Suverenumo Asamblėją, tačiau valdžia neregistravo tokios partijos, todėl Moralesas turėjo dalyvauti Jungtinės Kairės sąrašuose (pavaldi Bolivijos Komunistų partijai). 1997 m. Evo Moralesas, sulaukęs 70 % rinkėjų palaikymo savo apygardoje, išrinktas į šalies Kongresą. Po rinkimų Moralesas buvo išmestas iš Žmonių Suverenumo Asamblėjos ir 1998 m. įkūrė partiją „Judėjimas į Socializmą“ (Movimiento al Socialismo). Tačiau konfliktai Čaparės regione tarp kokos augintojų ir JAV remiamų Bolivijos pareigūnų tęsėsi, o Moralesas, už nesutikimą su valdžios politika buvo Kongreso balsavimu atšauktas.
2002 m. Evo Moralesas dalyvavo prezidento rinkimuose ir buvo gausiai remiamas indėnų bei žemdirbių. Jis surinko 20,9 % ir nusileido tik rinkimus laimėjusiam Nacionalistų Judėjimo atstovui Gonsalui Sančesui de Losadai. Tačiau suirutė šalies politikoje tęsėsi, per kadenciją pasikeitė keli prezidentai, šalyje kilo pilietiniai neramumai, Moralesas taip pat organizavo streikus, kelių blokadas. 2005 m. buvo surengti prezidento rinkimai. Juose „Judėjimo į Socializmą“ atstovas Evo Moralesas bei kairiųjų pažiūrų ekonomistas Alvaras Garsija Linera surinko 53,9 % rinkėjų balsų ir laimėjo rinkimus.
2006 m. Evo Moralesas buvo inauguruotas į prezidentus. Tihuanako šventykloje jis buvo pašventintas „Apu Maljku“ – aimarų valdovu, o jo inauguracijoje dalyvavo įvairių Amerikos indėnų bendruomenių atstovai.
Prezidentavimas
Moraleso valdymo laikotarpiu nacionalizuoti naftos, dujų telkiniai, kasyklos, komunikacijos. Išplėstas viešojo medicinos aptarnavimo tinklas, šalies rinkoje pradėta proteguoti vietinė produkcija, pradėtos reguliuoti maisto, dujų kainos.
Evo Moraleso vykdoma politika sukėlė turtingesnių rytų departamentų protestą siekiant autonomijos. 2008 m. kilo pilietiniai neramumai, protestai, valdžios ir protestuotojų susirėmimai. Buvo surengtas pasitikėjimo prezidentu referendumas, kuriame Moralesas laimėjo daugumos rinkėjų pasitikėjimą.
thumb|200px|Prezidentas Evo Moralesas ir viceprezidentas Linera gatvėje valo vaikų batus 2009 m. buvo paskelbtas referendumas, kuriuo priimta nauja konstitucija. Ja pakeistas šalies pavadinimas į Bolivijos Daugiatautę Valstybę, sostinė oficialiai įtvirtinta Sukrėje, sumažintas Deputatų Rūmų narių skaičius, gamtos resursai tapo išskirtinai šalies žmonių nuosavybe, nustatytas didžiausias privačios žemės plotas. Taip pat buvo surengti nauji rinkimai, kuriuose Moralesas surinkęs 64 % balsų buvo perrinktas naujai kadencijai.
Užsienio politikoje Evo Moralesas bendradarbiauja su Lotynų Amerikos šalių kairiųjų pažiūrų vadovais, taip pat su Rusija, Iranu. Moralesas griežtai pasisako prieš agresyvią JAV užsienio politiką, jos stambiojo kapitalo bendrovių plėtrą trečiojo pasaulio šalyse.
Evo Moralesas taip pat daug dėmesio skiria gamtosaugos klausimams. 2010 m. balandžio 19–22 d. Kočabambos apylinkėse (Tikipajoje) buvo organizuotas alternatyvi Kopenhagos viršūnių susitikimui pasaulinė gamtosaugos konferencija „Pasaulio žmonių konferencija dėl klimato kaitos ir Motinos Žemės teisių“.
2019 m. spalį vykusiame prezidento rinkimų I etape Moralesas, siekdamas ketvirtos kadencijos, surinko 47,1 % balsų. Paskelbus rezultatus šalyje prasidėjo protestai, o tarptautinės organizacijos ėmė skelbti, kad rinkimų rezultatai buvo klastojami. Protestai toliau augo, prie jų prisijungė policija, o armija taip pat neišreiškė paramos Evo Moralesui. Lapkričio 12 d. prezidentas pasitraukė prieglobsčio į Meksiką, o tebesitęsiant neramumams, prezidentės pareigas perėmė senato viceprezidentė Žanin Anjes. Moralesas ir jo šalininkai šiuos įvykius pavadino valstybiniu perversmu.
Asmeninis gyvenimas
Evo Moralesas pasižymi paprastumu ir atvirumu, priešingai nei ilgus metus Boliviją valdę prezidentai ir diktatoriai. Tapęs prezidentu jis 57 % susimažino savo algą, atsisako bet kokios prabangos ir prašmatnumo (pavyzdžiui, beveik niekad nevilki kostiumo ar kitų dalykinių drabužių, o paprastą megztinį arba tradicinius indėnų rūbus). Moralesas yra futbolo entuziastas ir dažnai žaidžia vietinėse komandose.
E. Moralesas nevedęs, bet turi du vaikus. Pirmąja šalies ponia buvo Moraleso sesuo Ester Morales Aima.
Baltagalvė starta
Baltagalvė starta (Emberiza leucocephala) – startinių šeimos paukštis.
Palembangas
Palembangas (indon. Palembang) – miestas vakarų Indonezijoje, Pietų Sumatros provincijos administracinis centras (yra Sumatros salos pietryčiuose), uostas prie Musio (Musi) upės. 1,24 mln. gyventojų (2005). Tai prekybos ir verslo centras, svarbus regione, kuriame gausu aliejų ir kaučiuką auginančių plotų, išvystyta apdirbimo pramonė. Mieste yra geležies liejykla, laivų statykla, apdirbama nafta, išvystyta tekstilės ir medienos pramonė. Srividžajos (Sriwijaya) universitetas įkurtas 1960 m. Yra tarptautinis oro uostas.
Baltagalvė starta
Peri daugiausia Azijoje, arealas ir perėjimo vietos persidengia su geltonąja starta. Perėjimo vietose paprastai įsikuria šviesiuose spygliuočių miškuose, kai kur ir beržynuose ar kitų lapuočių miškuose. Gali įsikurti ir žolėtose stepėse, jei netoli yra medžių. Žiemoja būriais Indijos ir Pakistano kalnuotose papėdėse.
Lietuvoje neperi, užklysta tik atsitiktinai.
Trakėnai
thumb|right|Trakėnas Trakėnai – Rytų Prūsijoje, visai netoli Lietuvos buvusiame Trakėnų dvare sukurta jojamųjų žirgų veislė. 1732 m. Prūsijos karaliaus Frydricho Vilhelmo I pavedimu Trakėnuose įsteigtas karališkasis žirgynas. Jame Mažosios Lietuvos žirgai buvo kryžminami su anglų, arabų ir kitų veislių žirgais. Kuriant trakėnų veislę buvo naudojami ir žemaitukai. Dabar trakėnai paplitę visame pasaulyje. Jų aukštis per gogą 162–165 cm. Žirgų galva išraiškinga, kaklas elegantiškas, krūtinė siaura. Būna įvairaus plauko (t. y., spalvų). left|thumb|Trakėnų dvaro įdagas
Buvusieji: geriausi draugai
Buvusieji: geriausi draugai – 2011 m. Italijoje sukurta komedija apie įvairias gyvenimo situacijas tarp vyrų ir moterų. Vienoje iš siužeto linijų pasakojama apie neįvardintos Baltijos šalies premjerę Olgą (filme ji pasako keletą frazių lietuvių kalba, nors jos pavardė Tammsaare yra estiškos kilmės), užmezgusią romaną su Europos parlamento nariu Antonio.
Perkamosios galios paritetas
thumb|400px|right|Perkamosios galios pariteto [[BVP 2003 m.]]
Perkamosios galios paritetas – metodas, kurį taikant apskaičiuojamas skirtingų valiutų tarpusavio kursas, ir pašalinus kainų skirtumus, palyginamas šalių gyvenimo lygis. Šį metodą išvystė ekonomistas Gustavas Casselis 1920 m., remdamasis vienos kainos dėsniu.
Sąvoka
Perkamosios galios paritetas rodo, kiek konkrečios šalies valiutų vienetų reikia, kad būtų galima įsigyti tą patį prekių ir paslaugų rinkinį, kurį galima įsigyti už kitos šalies bazinės valiutos vienetą arba už šalių grupės bendros išvestinės valiutos vienetą.
Apskaičiavimas
Perkamosios galios paritetas apskaičiuojamas kaip tam tikrų tarp šalių palyginamų prekių ir paslaugų kainų, išreikštų šalių nacionaline valiuta, santykių vidurkis. Iš pradžių perkamosios galios paritetas (t. y., kainų santykis) apskaičiuojamas kiekvienai prekei ar paslaugai, paskui pagal specialią metodiką apskaičiuojamas šių santykių vidurkis. Pvz., taikant perkamosios galios pariteto metodą, skaičiuojamas Big Mac indeksas - lyginamos mėsainio kainos įvairiose šalyse.
Daroma prielaida, kad homogeninių prekių kainos skirtingose šalyse turi būti vienodos. Pvz., jei Lietuvoje mėsainis kainuoja 2 eurus, JAV – 3 dolerius, tai pagal Big Mac perkamosios galios pariteto indeksą apskaičiuotos euro ir dolerio kursas būtų 2 eurai už 3 dolerius, arba 1,5 dolerio už vieną eurą. Jei šis kursas labai skiriasi nuo valiutos rinkos kurso, sakoma, kad valiuta yra nuvertinta arba pervertinta, ir manoma, kad turi įvykti kainų arba valiutos kurso prisitaikymas.
Taikymo išlygos
Supriešinant šį apskaičiuotą valiutos kursą su rinkos kursu, būtina įvertinti visas perkamosios galios pariteto taikymo išlygas ir ribotumus: jis neįvertina paklausos ir pasiūlos ypatumų ir skirtumų šalyse, neapima transportavimo išlaidų, kurios taip pat veikia kainą, ir netinka nekilnojamajam turtui.
Rūšys
Perkamosios galios paritetas gali būti absoliutusis arba santykinis. Absoliutusis rodo kainų išsilyginimą šalyse, o santykinis – kainų pokyčio poveikį valiutos kursui ir tai, kad valiutos kurso pokytis lygus šalių infliacijos skirtumui, pvz., jei Europoje infliacija yra 2 proc., o JAV – 4, tai reiškia, kad JAV doleris per metus euro atžvilgiu turėtų nuvertėti 2 proc.
Senieji Lubėnai
Senieji Lubėnai, nuo 1938 m. birželio 6 d. Friedenswalde, 1945–1946 m. , 1946 m. rugsėjo 7 d. Oziornojė, ) – buvęs kaimas Mažojoje Lietuvoje, dab. Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Aleksejevkos kaimo gyvenvietėje, 30 km į rytus nuo Tilžės, Nemuno dešiniajame krante, prie Liubėnų ežero.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1625 m. minimi Lubinėliai (Lubenelen, Lubenehlen, Lubinehlen), 1785 m. – Lubenöhlen, kurie priklausė Viešvilės parapijai, nuo 1845 m. Smalininkų parapijai, nuo 1921 m. Trapėnų parapijai. 1736–1818 m. Prūsijos karalystės Lietuvos departamento, 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities, (nuo 1922 m. birželio 30 d. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Pilkalnio rajono (Пиллькалленский район), vėliau Krasnoznamensko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Chlebnikovo apylinkės teritorija.
Heino Eller
Heinas Eleris (, g. 1887 m. kovo 7 d. Tartu, Lifliandijos gub. – m. 1970 m. birželio 16 d. Taline, Estijos TSR) – vienas iš garsiausių XX a. estų kompozitorių, pedagogas, sukūręs savo mokyklą, atlikėjas.
Biografija
1920–1940 m. H. Eleris dirbo profesoriumi Tartu Aukštojoje muzikos mokykloje. Joje dėstė muzikos teoriją ir kompoziciją. Šiuo laikotarpiu gimė jo taip vadinama Tartu kompozicijos mokykla, kuri pastūmėjo kūryboje daugelį to meto estų kompozitorių. Nuo 1940 m. iki pat mirties, 1970 m., H. Eleris dirbo profesoriumi Tartu konservatorijoje, dėstė kompoziciją.
Kompozitoriaus žmona, žydų kilmės pianistė Anna Kremer, 1942 m. žuvo Vokietijoje koncentracijos stovykloje.
Kūryba
thumb|left|200px|Jubiliejinis pašto ženklas H. Elerio kūryboje daugiausia buvo instrumentinių kūrinių. Jiems būdinga XX amžiaus pradžios muzikos klasikinė stilistika, derinama su estų liaudies muzikos tradicijomis. Didelę įtaką darė garsieji Edvard Grieg, Claude Debussy, Aleksandras Skriabinas. Kompozitoriaus stilius buvo artimas impresionizmui.
Mokiniai
H. Eleris buvo legendinis kompozicijos mokytojas. Jo suformuota Tartu mokykla ilgą laiką konkuravo su Talino mokykla, kuriai vadovavo Arturas Kapas. H. Elerio pedagoginis talentas buvo visapusiškas, nepakartojamas. Jo išugdytų mokinių sąrašas kalba už save: kiekvienas jų tapo kūrėjais su savo nepakartojamu stiliumi. Tarp H. Elerio mokyklą praėjusių mokinių buvo:
Danutė Mukienė
Danutė Mukienė (g. 1957 m. liepos 28 d. Sriauptuose, Lenkimų apylinkė, Skuodo rajonas) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė, knygų leidėja, poetė, muziejininkė.
Biografija
1975 m. baigė Skuodo rajono Lenkimų vidurinę mokyklą, 1984 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę.
1975 m. Skuodo rajono laikraščio „Mūsų žodis“ korespondentė. 1977 m. perėjo į Skuodo rajono vietinio radijo laidų redakciją ir iki 1984 m. dirbo redaktore. 1984 m. grįžusi į Skuodo rajono laikraščio „Mūsų žodis“ redakciją, vadovavo Laiškų skyriui. 1991 m. kartu su kitais atkūrė laikraštį „Palanga“, dirbo jo Laiškų skyriaus vedėja, 1992–1993 m. – redaktorė. 1991 m. kartu pradėjo redaguoti Žemaičių kultūros draugijos laikraščio „A mon sakaa?“ (pirmąjį laikraštį žemaičių kalba Lietuvoje). 1993 m. šis leidinys reorganizuotas į Žemaičių kultūros draugijos ir Žemaičių akademijos žurnalą „Žemaičių žemė“. Redagavo ir leido šį žurnalą 1993–2016 m. 1993 m. dirbo ir Kretingoje leidžiamo laikraščio „Pajūrio naujienos“ redakcijoje. 1993 m. Palangos miesto Kultūros ir švietimo skyriaus vedėjo pavaduotoja kultūrai, 1996–2004 m. Žemaičių kultūros draugijos informacinio kultūros centro Vilniuje vadovė, nuo 1999 m. – Lietuvos dailės muziejus (nuo 2020 m. – Lietuvos nacionalinis dailės muziejus) Skaitmeninių leidinių centro vedėja, nuo 2004 m. – Regionų kultūrinių iniciatyvų centro prezidiumo pirmininkė, 2009–2010 m. – VU Žurnalistikos instituto lektorė. 2009–2020 m. – Lietuvos nacionalinio dailės muziejaus filialo Lietuvos muziejų informacijos, skaitmeninimo ir LIMIS centro vedėja. 2005–2019 m. – „Lietuvos dailės muziejaus metraščio“ sudarytoja. Lietuvos muziejų portalo, daugelio kitų muziejų internetinių leidinių projektų vadovė ir kūrėja. Lietuvos integralios muziejų informacinės sistemos (LIMIS) sukūrimo, įdiegimo, plėtros ir modernizavimo projektų vadovė (nuo 2010 m.) 1998–20120 m. parengė ir įgyvendino daugiau negu 30 kultūros-švietimo projektų, kurių svarbiausi tikslai buvo tyrinėti Lietuvos kultūrinio gyvenimo procesus ir paveldą, teikti visuomenei informaciją apie jį. Daugelio straipsnių Žemaitijos kultūros, muziejuose saugomo kultūros paveldo skaitmeninimo, elektroninės leidybos klausimais autorė.
Knygų apie Žemaitijos istoriją, kultūrą, leidžiamų lietuvių ir žemaičių kalbomis, sudarytoja, bendraautorė, redaktorė, dizainerė, fotografė, leidėja. 1992–2020 m. sudarė, redagavo ir išleido daugiau negu 50 knygų, informacinių leidinių. Paskelbė eilėraščių.
Bibliografija
Autorinės knygos:
Sudarytos, redaguotos, išleistos knygos, informaciniai leidiniai:
Julius Maciejauskas
Julius Maciejauskas (1868 m. liepos 1 d. Papyvesiai, dab. Pasvalio rajonas – 1947 m. gegužės 14 d. Los Andželas, JAV, 1993 m. perlaidotas Švėkšnoje) – kunigas, prelatas, visuomenininkas.
Gurmančiai
Gurmančiai (savivardis Bigurmanceba), dar vadinami Gurmai – Afrikos tauta, ar tautų grupė, gyvenanti rytų Burkina Fase, šiaurės vakarų Ganoje, šiaurės Toge ir šiaurės rytų Benine, į vakarus nuo Nigerio upės. Populiacija siekia daugiau nei 1 mln. žmonių.
Pavadinimą davė jų kaimynai hausai, įvardindami į vakarus nuo Nigerio gyvenančias tautas. Patys gurmančiai save vadino bimba arba binumba, bet vėliau perėmė egzonimą bigurmanceba.
Julius Maciejauskas
Biografija
1891–1896 m. J. Maciejauskas dirbo vikaru Ramygalos Šv. Jono Krikštytojo bažnyčioje, 1896–1899 m. – Panevėžio Šv. Petro ir Povilo bažnyčioje, 1899–1937 m. – klebonu Švėkšnos Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčioje.
Klebono J. Maciejausko rūpesčiu 1905 m. Švėkšnoje buvo pastatyta dabartinė bažnyčia, 1906 m. įkurta parapijos labdaros draugija, 1907 m. – įsteigta lietuviška parapijinė mokykla, 1909 m. atkurta Blaivininkų draugija, 1910 m. pastatyta klebonija, 1918 m. įkurta 30 vietų ligoninė, 1919 m. įsteigta progimnazija, 1928 m. pastatyta „Saulės“ gimnazija, 1930 m. nutiestas plentas į Žagatpurvius, 1914 m. Inkakliuose įrengtas lurdas, 1923 m. Inkakliuose prie Lurdo pastatyta ir pašventinta Inkaklių koplyčia. Tiems darbams atlikti prelatas J. Maciejauskas 5 kartus važiavo į JAV rinkti lėšų.
Už nuopelnus Katalikų Bažnyčiai klebonas J. Maciejauskas buvo paskirtas Rietavo dekanato, kuriai priklausė Švėkšnos bažnyčia, dekanu, 1918 m. – Žemaičių vyskupijos garbės kanauninku ir 1927 m. – Telšių vyskupijos kapitulos prelatu.
Raimundas Lopata
Biografija
1972–1983 m. mokėsi Vilniaus 23-iojoje, 27-ojoje vidurinėse mokyklose. 1983–1990 m. studijavo VU Istorijos fakultete, 1992–1994 m. Lietuvos istorijos institute, VDU doktorantūroje, 1993 m. Madisono universitete, 1995 m. Užsienio politikos institute.
Gurmančiai
Kultūra
Be tikrųjų gurmančių, jiems neretai priskiriamos artimai giminingos lingvistinės grupės, kalbančios kalbomis arba gurmančių kalbos tarmėmis:
Julius Maciejauskas
Biografija
1937 m. spalio 18 d. prelatas J. Maciejauskas Švėkšnos klebono pareigų atsisakė, 1938 m. spalio 15 d. išvyko į JAV. 1941 m. Los Andžele įkūrė Šv. Kazimiero parapiją.
Gurmančiai
Istorija
Iki gurmančių atsikėlimo jų dabartinėse teritorijose gyveno senieji gyventojai dogonai, kurumbai, tindambai ir kt. Gurmančių kaip ir jiems giminingų mosių, protėviai migravo į jų teritorijas iš pietų. Jie vadino save bimba ar buricimba. Mokslininkai šį įvykį datuoja XV a. ar XIV a. pabaiga. Jų legendinis vedlys buvo Diaba Lompo, pasak kai kurių autorių, dvi viena po kitos vadovavusios asmenybės. Seniausias bucirimbų įkurtas miestas buvo Lompotangu, o vėliau – Kudžuabongu (netoli dabartinės Pamos). Tai rodo migraciją iš pietryčių.
Julius Maciejauskas
Biografija
1993 m. prelato palaikai iš JAV pargabenti į Švėkšną. Perlaidotas Švėkšnos Šv. ap. Jokūbo bažnyčios kriptoje.
Raimundas Lopata
Biografija
1988–1990 m. Lietuvos istorijos instituto laborantas, 1990 m. vyriausiasis laborantas, 1990–1993 m. jaunesnysis mokslo darbuotojas, 1993–1995 m. mokslo darbuotojas, 1994–1995 m. VU Tarptautinių santykių ir politikos mokslų instituto mokslo darbuotojas, 1995–1998 m. direktoriaus pavaduotojas studijoms. 1995–1999 m. Lietuvos istorijos instituto vyriausiasis mokslo darbuotojas. 1998–1999 m. Ministro pirmininko Gedimino Vagnoriaus konsultantas valstybės ir žmogaus teisių klausimais. 1998–1999 m. VU Tarptautinių santykių ir politikos mokslų instituto l. e. p. direktorius, 1999–2009 m. direktorius. Dirbo „ARVI ir ko“ įmonių grupei priklausančiame Baltijos agroverslo institute. 2015–2016 m. Ministro pirmininko Algirdo Butkevičiaus sekretoriato vyriausiasis kon­sultantas.
Gurmančiai
Istorija
Per XV–XVII a. gurmančiai apgyvendino dideles savanų teritorijas, išstumdami ar asimiliuodami vietos grupes – visą dabartinį arealą. Migracijų į šiaurę metu formavosi jų gentinės karalystės, vadinamos diema. Iš viso jų priskaičiuojama 17. Svarbiausios tarp jų buvo Bilanga, Kuala, Konas, Bongandinis, Piela, Bilajanga, Makakoalis, Pama, Nungu ir kitos. Dalis gurmančių sukūrė savo karalystes, tokias, kaip Basaris, Džugu ir kt. Dalis jų kildino save iš Diaba Lompo dinastijos.
Lietuvos kultūrizmo federacija
Lietuvos kultūrizmo federacija (LKF) – Lietuvos sporto organizacija, koordinuojanti kultūrizmo sporto šaką ir organizuojanti Lietuvos kultūrizmo čempionatą ir taurės varžybas.
Gurmančiai
Istorija
XVIII a. pradžioje gurmančių žemes iš pietų užpuolė čokosiai, kas skatino vienytis. Tuo pasinaudojo Nungu karalystės valdovas, kuris suvienijo gurmančius prieš bendrą priešą. Jo dėka susikūrė savotiška konfederacija, vadinama Gurma. Gurmoje formavosi sudėtinga visuomenė, konsolidavosi gurmančių bendra tapatybė.
Raimundas Lopata
Biografija
Nuo 2020 m. – Lietuvos Respublikos Seimo narys, Ateities komiteto pirmininkas.
Lietuvos kultūrizmo federacija
Lietuvos kultūrizmo federacija buvo įkurta 1969 m. vasario 14 d. ir iki 1991 metų vadinama atletinės gimnastikos federacija.
Dvarčia
Dvarčia, kitaip Dvarčanka bei Dvarčionė – nedidelė upė šiaurės rytinėje Vilniaus miesto dalyje, ties Dvarčionimis. Dvarčia yra Upelės (Kairos) kairysis intakas, įteka į ją 0,8 km atstumu nuo jos žiočių, priklauso Neries mažųjų intakų (su Nerimi) baseinui. Upelio hidrologinis nr. 12010391.
Upelio ištakos – Mažuosiuose Pupojuose esanti pelkėta teritorija prie kolektyvinių sodų. Aukštupyje ir didesnę dalį kelio prateka šiaurės vakarų kryptimi, natūralia vaga Dvarčionių geomorfologiniame draustinyje. Šiauriau jo, teka per Dvarčionių pievą. Dvarčionių pramoninę zoną aplenkia iš rytų pusės mišku. Žemiau pasuka į šiaurės rytus, prateka bevardį ežerėlį, pelkėtą žemumą. Įteka į Upelę Baniškių soduose, apie 300 m į vakarus nuo Kairėnų kapinių.
thumb|left|250px|Bevardis ežeras Dvarčios slėnyje
Lietuvos kultūrizmo federacija
Federacijai vadovauja Lietuvos kūno kultūros akademijos docentas Ramutis Kairaitis, kuris buvo apdovanotas Tarptautinės kultūrizmo federacijos prezidento aukso (1999 m.) ir sidabro (1991 m.) medaliais.
1991 m. rugsėjo 3 d. Lietuvos kultūrizmo federacija buvo priimta į Tarptautinę kultūrizmo federaciją (IFBB). Nuo 2002 m. Lietuvos kultūrizmo federacija yra Europos kultūrizmo ir fitneso federacijos (EBFF) narė.
Pirmasis oficialus Lietuvos čempionatas buvo surengtas 1966 m. Vilniuje. Nors 1972–1985 m. oficialios šios sporto šakos varžybos TSRS Sporto komiteto įsakymu buvo draudžiamos, Lietuvoje jos vyko neoficialiai.
Lietuvos kultūrizmo federacija kasmet pavasarį rengia šalies čempionatą, rudenį – Lietuvos taurės varžybas. Organizuojamos ir tarptautinės varžybos – turnyras „Mis ir misteris Baltija“.
Aukščiausias Federacijos organas – kartą per metus vykstanti LKF delegatų konferencija. Laikotarpiu tarp konferencijų Federacijos veiklai vadovauja Vykdomasis komitetas. Federacija jungia daugiau nei 30 šalies sporto klubų ir sveikatingumo centrų.
Veikimo spindulys (aviacija)
Veikimo spindulys - lėktuvo, sraigtasparnio ar bepiločio orlaivio kovinė charakteristika, nuotolis nuo pakilimo taško, kurį orlaivis gali nuskristi, atlikti kovos užduotį (atakuoti antžeminį ar jūros taikinį; patruliuoti; atlikti žvalgymo veiksmus) ir grįžti atgal tebeturėdamas būtinąjį degalų minimumą. Veikimo spindulys skaičiuojamas, kai orlaivis skrenda be degalų papildymo ore.
Konkretaus lėktuvo modelio veikimo spindulys priklauso nuo išorinių degalų bakų (kurie gali būti numetamieji), skrydžio ir kovos misijos aukščio, gabenamų ginklų masės ir tipo (nešami orlaivio viduje ar ant išorinių pakabų), oro sąlygų:
Krkos nacionalinis parkas
Krkos nacionalinis parkas – nacionalinis parkas Kroatijoje, Krkos upės slėnyje. Parko plotas – 109 km². Nacionalinio parko statusą įgavo 1985 metais. Parko teritorijoje yra septynių krioklių virtinė, kurių bendras nuolydis 242 m. Taip pat yra pranciškonų vienuolynas įkurtas XIV amžiuje. Tame pačiame amžiuje įkurtas ir Krkos provoslavų vienuolynas.
Gurmančiai
Istorija
XIX a. pradžioje Gurmos teritorijose hegemoniją įgijo mosių Uagadugu karalystė. XIX a. pabaigoje gurmančių teritorijas pasidalino prancūzai, Vokietijos Togolandas ir Britų Aukso krantas. Galiausiai tai nulėmė teritorijų padalinimą tarp keturių valstybių. Didžioji dalis gurmančių gyvena Burkina Faso teritorijoje.
Šaltiniai
Bethwell A. Ogot. 1992. Africa from the Sixteenth to the Eighteenth Century
Emilija Kriščiūnaitė
Emilija Kriščiūnaitė (1954 m. gegužės 3 d. Vilūnaičių k., Pakruojo r.) – choro dirigentė ir pedagogė.
Biografija
Baigusi Lygumų (Pakruojo r.) vidurinės mokyklos devynias klases, 1970–1974 choro dirigavimo mokėsi Šiaulių aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. B. Sližys). 1974–1979 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. K. Kavecko klasė).
Nuo 1979 rudens Panevėžio J. Švedo pedagoginės muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, nuo 1991 su metų pertrauka Panevėžio konservatorijos choro dirigavimo metodinės komisijos pirmininkė, moksleivių choro studijos vadovė. Be mokomųjų programų rengimo, mišrusis choras dalyvauja įvairiuose kultūros renginiuose, kasmet paruošia po 2-3 koncertines programas. 1994 kamerinis choras dalyvavo tarptautiniame studentų chorų festivalyje Lenkijoje, 1995 tarptautiniame studentų festivalyje Slovėnijoje, kur laimėjo antrąją vietą. Choras dalyvauja tradiciniuose bažnytinės muzikos festivaliuose Panevėžyje, dainavo M. K. Čiurlionio „Dainų dainelė – 95“ koncertuose, 1996 ir 1997 dalyvavo „Baroko kelias" programose. 1998 tarptautiniame chorų festivalyje – konkurse Lenkijoje laimėjo trečią vietą. Konservatorijos mišrusis choras parengtas 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje. Pedagogė išugdė būrį jaunųjų chorvedžių.
1979–1986 E. Kriščiūnaitė buvo Panevėžio rajono medicinos darbuotojų moterų choro meno vadovė ir dirigentė. Kolektyvas dalyvavo rajono dainų šventėse ir 1985 respublikinėje dainų šventėje, įvairiuose konkursuose pelnydavo prizines vietas, dažnai koncertuodavo. 1980–1994 chorvedė buvo Panevėžio autokompresorių gamyklos mišriojo choro „Viltis" (1990) meno vadovė ir dirigentė. Choras parengtas Panevėžio miesto dainų šventėms ir kitiems kultūros renginiams, dalyvavo 1985 respublikinėje dainų šventėje, 1990 Lietuvos tautinėje dainų šventėje ir 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje. Prizinių vietų laimėjo chorų konkursuose, 1992 ir 1994 Panevėžio liaudies dainų festivaliuose, 1993 giedojo šv. Mišiose Kryžių kalne netoli Šiaulių popiežiaus Jono Pauliaus II vizito metu Lietuvoje, surengė turistines keliones į Kazachiją, Rusiją, Gruziją, Lenkiją ir Prancūziją, kur ir padainuodavo. Pedagogė chorą kasmet išmokydavo 10-15 naujų dainų ir sudėtingesnių kūrinių, diriguodavo Panevėžio miesto ir rajono dainų šventėse.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Trakėnai (reikšmės)
Žodis trakėnais reiškia:
Balandžio 23
Balandžio 23 yra 113-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 114-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 252 dienos.
Vardadieniai
Juras – Jurga – Jurgis – Jurgita
Būda (Daugai)
Būda – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 4 km nuo Daugų.
Labūnavėlė
Labūnavėlė – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 10 km nuo Užvenčio.
Bildeniai
Bildeniai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 7 km į rytus nuo Batakių.
Gianluca Bezzina
Džanluka Bezina (Gianluca Bezzina, g. 1989 m. lapkričio 9 d.) – Maltos gydytojas ir dainininkas, kuris atstovavo Maltai 2013 m. Eurovizijoje Malmėje, Švedijoje.
2013 m. Eurovizijos dainų konkursas
thumb||left|200px|Džanluka 2013 m. Eurovizijoje Bezina laimėjo Maltos nacionalinę atranką atstovauti Maltai 2013 m. Eurovizijoje Malmėje, Švedijoje, su daina „Tomorrow“. Tai buvo jo pirmasis dalyvavimas šioje atrankoje. Po to, kai jis laimėjo atranką, Džanluka pareiškė, kad jis buvo labai nustebęs, kad laimėjo konkursą.
Bezina užėmė 4 vietą Eurovizijos pusfinalyje su 118 taškų. Tai jam padėjo dalyvauti konkurso finale, kuris vyko gegužės 18 dieną. Finale Bezina užėmė 8 vietą su 120 taškų. Taškus Maltai skyrė 22 iš 38 valstybių.
Jūratė Bagdonavičiūtė
Jūratė Bagdonavičiūtė (g. 1949 m. birželio 22 d. Vilnius) – lietuvių tapytoja.
Biografija
1974 m. baigė Lietuvos dailės institutą. Nuo 1983 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narė.
Kūryba
Nuo 1974 m. dalyvauja parodose, tapybos pleneruose Lietuvoje ir užsienyje. Nutapė kamerinės nuotaikos peizažų, natiurmortų, figūrinių kompozicijų. Ankstyvieji paveikslai tamsaus kolorito, ekspresyvaus potėpio, dažnas vaikų žaidimų aikštelės motyvas. Vėlesniesiems būdinga grafinės raiškos priemonės, kaligrafiški figūrų siluetai.
Kat DeLuna
Ketlin Emperatric DeLuna (gim. 1987 m. lapkričio 17 d. Bronkse, Niujorke, JAV) – amerikiečių pop ir R&B dainininkė kilusi iš Dominikanos Respublikos, geriau žinoma kaip Kat DeLuna. Prieš tai dirbusi su Epic, dabar dainininkė dirba su Universal Motown įrašų studija. Yra žinoma savo soprano balsu. Už savo debiutą single "Whine Up" gavo Latin Billboard muzikos apdovanojimą.
Jūratė Bagdonavičiūtė
Kūryba
Individualios parodos:
Freiras
thumb|Freiras Skandinavų mitologijoje Freiras – vanų kilmės dievas, derlingumo dievas. Po dievų karo tapo asų įkaitu. Njordo ir Skadi sūnus, Gerdos vyras, Frėjos brolis. Jis valdo lietų, saulės šviesą ir Žemės augalus. Freirui tarnauja trys tarnai: pasiuntinys Skirniras, Bigviras ir Beila. Mitinis Švedijos valdovas, Njordo įpėdinis, Freiro sostą paveldėjo sūnus Fjolnis.
Skirnismál poemoje minima, kad Gerdą teko įkalbinėti ištekėti už Freiro, kadangi ji priešinosi santuokai ir buvo atmetusi Freiro pasiuntinio Skirniro pasiūlymą, net kai šis atnešė vienuolika auksinių obuolių ir auksinį žiedą Draupnirą. Galiausiai Skirniras pagrasino, kad bus panaudotas Freiro kardas ir visa Žemė bus padengta ledu, tada Gerda sutiko tekėti.
Freiro atributai:
Ragnaroko metu kovos su Surtu, vienas kitą užmuš.
Kvietiškis (Kazlų Rūda)
Kvietiškis – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Ąžuolų Būdos. Pro kaimą lygiagrečiai eina keliai ir, iš pietų siekia Varnabūdės miškas, iš šiaurės – Mikalavo miškas. Kvietiškis susiliejęs su Selemos kaimu.
FC Sète 34
Seto FC – Prancūzijos futbolo klubas iš Seto.
Kvietiškis (Kazlų Rūda)
Istorija
Iki 1960 m. Varnabūdės miške prie Kvietiškio stovėjo Vytauto Didžiojo paminklas. Veikė mokykla.
Lietuvos transporto saugos administracija
thumb|250px|2023 thumb|250px|2012
FC Sète 34
Istorija
Klubo ištakos siekia 1900 m., kai buvo įkurtas d'Olympique Cettois.
Lietuvos transporto saugos administracija
– valstybinė įstaiga, užtikrinanti sąžiningą transporto verslo konkurenciją ir saugų eismą.
FC Sète 34
Istorija
Vėlesniais metais kito klubo pavadinimas Football de Cette (1914), bei Football Club de Sète (1927).
Lietuvos transporto saugos administracija
Istorija
2017 m. gruodžio mėn. pradėjo veikti po reformų, kuriomis sujungtos Lietuvos saugios laivybos administracija, Valstybinė kelių transporto inspekcija ir Valstybinė geležinkelio inspekcija. Nuo 2019 m. LTSA kontroliuoja ir už saugumą civilinėje aviacijoje.
FC Sète 34
Istorija
Pastaraisiais metais rungtyniavo ketvirtoje pakopoje.
Sudėtis
Atnaujinta: 2023 m. sausio 27 d.
Veprių dvaras
Istorija
Per Švedų tvaną, 1656 m. rugpjūčio 12 d. pro Veprių dvarą Kėdainių link nuo rusų ir kazokų kariuomenės traukėsi Jonušo Radvilos daliniai. Ant piliakalnio buvę XVII a. Šemetų pastatyti renesansiniai dvaro rūmai buvo nuniokoti švedų per Šiaurės karą, 1704 m., todėl dvaro centras perkeltas į dabartinę vietą ežero terasoje, 250 m į pietvakarius. XIX a. pradžioje pastatytas klasicistinis vieno aukšto rūmų pastatas, prie kurio vakarinės pusės XIX a. pabaigoje pristatytas dviaukštis klasicistinis, stačiakampio formos priestatas, papuoštas keturių kolonų portiku.
Pirmieji žinomi Veprių dvaro valdytojai buvo lietuvių didikai Kęsgailos, valdę pirmojo dvaro paminėjimo metu, 1542 m., iš kurių jis pateko į Minsko vaivados Marcijono Bogdano Oginskio rankas.
Šemetoms Vepriai atiteko kaip kraitis, kai Merkelio Stanislovaičio Šemetos ir Elžbietos Hlebovičiūtės sūnus Vilkmergės pakamaris Merkelis Šemeta (1550-?) vedė Marcijono Oginskio vyriausiąją dukterį Barborą Oginskaitę (c. 1595-c. 1651), kuri 1616 m. vyro funduotai Veprių bažnyčiai apie 1647 m. padovanojo inventorių. Šemetos ant piliakalnio kalvos pasistatydino ištaigingus renesansinius rūmus. Yra žinoma, kad Barbora Oginskaitė Šemetienė 1651 m. sudarytu testamentu Veprių dvarą užrašė savo broliui Minsko vaivadai ir Trakų kaštelionui Aleksandrui Oginskiui tačiau jis neilgai ją tepergyveno.
Dvaras kraičio keliu perėjo Naugarduko vaivadai Steponui Tyzenhauzui (1630-1708), 1660 m. vedusiam Merkelio ir Barboros sūnaus Slanimo pakamario Gabrieliaus Šemetos (1610-1649) dukterį Barborą Šemetaitę Tyzenhauzienę (1645-?). Jų sūnus Jonas Steponas Tyzenhauzas prie dvaro formaliai prijungė Veprių bažnyčią. Pastarojo sūnus, Kupiškio ir Vilkmergės seniūnas Benediktas Tyzenhauzas (1693-?) karų nuniokotą dvarą paliko savo sūnui Mykolui. Po Podolės seniūno Mykolo Tyzenhauzo (1725-1767) mirties dvaras atiteko jo našlei Livonijos bajorei Barbarai von Syberg Tyzenhauzienei (c. 1735-1811), kuri apie 1768 m. antrą kartą ištekėjo už Vitebsko vaivados Mykolo Kosakovskio (1733-1798). Brolio vaikų globą, tuo pačiu ir dvarą, siekė perimti Lietuvos dvaro paiždininkis Antanas Tyzenhauzas, užginčijęs brolio testamentą. Iki 1779 m., dėl dvaro vyko aršūs teisminiai ginčai tarp jo ir Mykolo Kosakovskio. Galiausiai 1808 m. Mykolo Tyzenhauzo sūnus Rokiškio dvaro statytojas Ignotas Tyzenhauzas (1760–1822) pardavė dvarą Barbaros ir jos antrojo vyro sūnui, ATR kariuomenės pulkininkui, Targovicos konfederatui, buvusiam Lietuvos didžiajam medžiokliui Juozapui Dominykui Kosakovskiui (Józef Dominik Kossakowski). 1831 m. sukilimo metu jam priklausančiame dvare su 300 sukilėlių kariuomene buvo apsistojusi Emilija Pliaterytė.
thumb|left|Aleksandras Saint Clair Dvarą, kurio žemės tuo metu užėmė apie 2700 ha, kaip savo šeimos rezidenciją perėmė Juozapo Kosakovskio jauniausia duktė Pelagija (1797-1881), 1833 m. antrą kartą ištekėjusi už škotų kilmės buvusio Indijos jūrų laivyno tarnautojo, Meathie ir Kincaldrum'o (Anguse) eskvairo Aleksandro Bower Saint Clair (1800-1880) (vietinių vadintu Sánkleru); čia susilaukė sūnų būsimo Britų Imperijos generalinio konsulo Jasuose (Rumunija) Aleksandro (1834-1880), būsimo sukilimo prieš Rusijos valdžią Bulgarijoje organizatoriaus Stanislovo (1835-1887) ir Roberto Felikso (1839-1897) bei jaunų mirusių Jokūbo ir Olgos. Sutuoktiniai buvę dailininkai mėgėjai, savo tapytais darbais puošdavę Veprių dvaro rūmų interjerą, o Aleksandras dar turėjo ir puikų balsą. Tuo metu Veprių dvaras ir parkas buvo atnaujinti; architektūrinis ansamblis iš esmės susiformavo.Iš Saint Clair'ų 1855 m. dvarą nusipirko dailininkės mėgėjos Onos Römerytės (Anna Römerówna-Podbereska, 1805-1890) ir Ksavero Podbereskio (Ksawery Drucki-Podbereski, 1806-1899) šeima, persikėlusi gyventi iš Musninkų, o apie 1883 m., po gaisro, jį įsigijo grafas Adomas Alfredas Pliateris, tačiau pats čia negyveno. Jo sūnus Marijonas Vandalinas Pliateris (Marian Stefan Wandalin Plater) valdė dvarą nuo tėvo mirties (1909 m.) iki 1923 metų. Jo valdymo laiku pastatyti ar rekonstruoti dauguma dvarui priklausiusių statinių miestelyje. XIX a. dvare, prie Riešės upelio, yra veikusi popieriaus dirbtuvė. Marijonas Pliateris 1910 m. į Veprių dvarą iš Švėkšnos perkėlė Jurgio Pliaterio biblioteką, kurioje tarp 2500 tomų knygų 1919 m. buvo aptiktas pirmojo Simono Daukanto istorinio veikalo „Darbai senųjų lietuvių ir žemaičių“ rankraštis. Prie šių dokumentų prisidėjo dvare jau buvę Tyzenhauzų ir Šemetų archyvai. thumb|250px|Mokyklos 75-mečiui paminėti skirtas paminklinis akmuo 1924 m. valstybės nusavinto dvaro bazėje įkurta žemesnioji žemės ūkio mokykla, rengusi apylinkių ūkininkus. Dviaukščiame rūmų korpuse įkurtos auditorijos, aktų salė, direktoriaus kabinetas ir raštinė. 1939 m. ilgamečio mokyklos direktoriaus Vlado Paštuko iniciatyva pastatyta iki šiol išlikusi mokyklos pirtis - vienintelis tarpukario laikotarpio pastatas dvarvietėje. Tarpukariu mokykla klestėjo. Direktoriaus ir jo žmonos Leokadijos Sirutytės-Paštukienės giminystės ir pažinčių dėka Veprių dvaras tarpukariu sulaukdavo iškilių to meto visuomenės veikėjų apsilankymų. Čia ne kartą viešėjo Tadas Ivanauskas ir Pranas Mažylis su šeimomis. Pažvejoti ežere nuosavu Ford V-8 automobiliu užsukdavo Kipras Petrauskas, apsilankydavo ir jau buvęs Respublikos Prezidentas Aleksandras Stulginskis bei būsimas okupuotos Lietuvos vadovas Justas Paleckis.
1940 m. okupacinės valdžios nurodymu mokykla uždaryta. Vietoje jos tais pat metais įkurta mechanizacijos mokykla, vėliau reorganizuota į žemės ūkio technikumą. Apie 1960 m. nugriautas senasis vienaaukštis dvaro rūmų pastatas, su vakariniu priestatu jungęs tarpukariu buvusį mokytojų gyvenamąjį namą, parke atsirado naujas medinis gyvenamasis pastatas. Sovietų okupacijos metais buvusiame dvaro parke pastatyti mokomieji korpusai, bendrabučiai ir sporto salė. Nuo 2004 iki 2007 m. Veprių dvaro teritorijoje veikė Ukmergės technologijų ir verslo mokyklos Veprių profesinio mokymo skyrius. Šiuo metu buvusios mokyklos pastatai nebenaudojami.
Architektūra
thumb|250px|Dvaro rūmai Šiuo metu dvaro pastatų ansamblį sudaro keletas XIX a. - XX a. pradžios rezidencinių ir ūkinių statinių, su nedideliais pakeitimais išlikusių iki šių dienų. Daugelis jų šiuo metu yra gyvenamieji namai. Ansamblį sudaro dviaukštė mūrinė spirito varykla (bravoras), dabar žinoma kaip "baltasis namas" (pastatyta 1901 m.), medinis ir mūrinis kumetynai bei vadinamasis „kolonų pastatas“ – dvaro rūmai. Išlikę dvaro rūmai yra iš raudonų plytų statytas baltai tinkuotas santūrių klasicistinių formų stačiakampio formos dviaukštis pastatas, papuoštas keturių kolonų portiku su ornamentuotu frontonu. Kolonos yra stilizuoto korintinio orderio kapiteliais. Labiausiai tikėtina, kad iki šiol išlikę dvaro rūmai statyti XIX a. - XX a. sandūroje Adomo Pliaterio kaip senųjų rūmų priestatas. Nors dėl stilistinio artumo XIX a. vidurio Lietuvos vėlyvojo klasicizmo architektūrai yra nuomonių, kad jie galėjo būti pastatyti dar iki 1860 m., seniausiose išlikusiose XIX a. pabaigoje darytose dvaro fotografijose ir to laikmečio žemėlapiuose šio ir geltonų plytų priestatų dar nematyti.
Ant Veprių ežero kranto ties Riešės upelio ištakomis stovėjęs triaukštis Pliaterių vandens malūnas ir medinis tiltas nugriauti 7 dešimtmetyje.
Parkas
Buvusi Veprių dvaro sodyba užima 10,3 ha plotą iš kurių 5 ha sudaro parkas. Dvaro pastatus supa senas landšaftinio stiliaus lapuočių medžių parkas su 2000 m. atkurtais tvenkiniais, atskirtais užtvankų sistema. Spėjama, kad parko struktūra galutinai susiformavo XIX a. viduryje, valdant Saint Clair'ams. Parke auga 21-os vietinės rūšies medžiai ir krūmai: didingas 85 cm skersmens ir 20 m aukščio ąžuolas, seni beržai, keliolika stambių klevų, daug pavienių mažalapių liepų, uosių. Svetimžemių medžių yra 15-os rūšių: dygiosios sidabrinės eglės, diemedis, bekvapiai ir darželiniai jazminai, juodosios, kvapiosios, baltosios tuopos.
Tarpukariu ilgamečio mokyklos direktoriaus Vlado Paštuko ir jo žmonos iniciatyva parkas išpuoselėtas, įrengti rožynai, gėlynai, prižiūrimi takai, įrengta valčių prieplauka. Parke tarp dvaro rūmų ir ežero augo daugiakamienis kaštonas, laikytas vienu storiausių Europoje. 1970 m. parengtas parko tvarkymo projektas: buvo įrengtos aikštelės, pastatyta skulptūrų. Dalis parko sodinių - tujų, puskiparisių, obelų - pasodinta čia veikusios žemės ūkio mokyklos laikais. 1986 m. parkas paskelbtas vietinės reikšmės gamtos paminklu. Patenkinamai tvarkomo dvaro parko struktūra suardyta sovietmečio statybų, tačiau jame tebėra senų medžių ir įspūdinga 130 m ilgio mažalapių liepų alėja.
Jūrė
Jūrė (iki 2002 m. Jūrės geležinkelio stotis, anksčiau Jūrė II) – miestelis Kazlų Rūdos savivaldybėje, 7 km į rytus nuo Kazlų Rūdos, prie Pilvės upelio. Jūrės miestelio seniūnaitijos centras. Veikia Jūrės pradinė mokykla, paštas (LT-69080), pirminės sveikatos priežiūros centras, bendruomenė, Jūrės Dievo Gailestingumo koplyčia (pastatyta 2008 m.), socialinės paramos centras, buvusi Jūrės pradinė mokykla (nebeveikia), kultūros namai ir Kazlų Rūdos viešosios bibliotekos skyrius (nuo 1945 m.), šalia jo – Lietuvos šimtmečio paminklas (pastatytas 2018 m.). Kazlų Rūdos miškų urėdijos Jūrės girininkijos būstinė.
thumb|left|[[Jūrės koplyčia]]
Geografija
Gyvenvietę kerta geležinkelis Kaunas–Kybartai, yra Jūrės geležinkelio stotis. Miestelį supa Marackų, Skriaudžių ir Gudelių miškai, šiaurėje teka Pilvė. Jūrės kaimas (Jūrė I) yra įsikūręs į šiaurę nuo Kazlų Rūdos.
Istorija
Gyvenvietė pradėjo kurtis 1915 m. įsteigus geležinkelio stotį, kuri pradžioje turėjusi Papilvio vardą (pagal greta buvusį kaimą). 1915 m. vokiečiai įsteigė karių kapines, 1916 m. įrengė belaisvių stovyklą, po karo jos barakuose apsigyveno miško darbininkai. Medienai gabenti nutiesta atšaka nuo Jūrės iki Kazlų Rūdos–Pavilkijo siaurojo geležinkelio linijos. Ketvirtajame dešimtmetyje siaurojo geležinkelio linija nutiesta Ežerėlio link, iki aštuntojo dešimtmečio ja buvo vežamos durpės iš Ežerėlio durpyno. Pagal 1925 m. perspektyvinį planą suformuotas stačiakampis gatvių tinklas ir aikštė.
1923 m. įkurta pradinė mokykla, girininkija, 1927 m. atidarytas turgus, 1928 m. pastatytas malūnas ir dvi lentpjūvės. 1928–1945 m. veikė miškų urėdija. 1937 m. pastatyta mūrinė geležinkelio stotis, Šaulių būrio namai. Per Antrąjį pasaulinį karą ir po jo (1945–1947 m.) prie Jūrės buvo sovietų ir vokiečių karo belaisvių stovyklos. Yra išlikusios pastarųjų kapinaitės.
1945 m. darbininkų gyvenvietė gavo geležinkelio stoties gyvenvietės statusą. 1945 m. įkurta biblioteka, 1955 m. įsteigtas felčerių-akušerių punktas, buvo parduotuvė, ryšių skyrius, 1960 m. atkurti kultūros namai.
2002 m. Jūrei suteiktas miestelio statusas, 2008 m. patvirtintas Jūrės herbas.
Žymūs žmonės
Jūrėje gyveno:
Jūrėje gimė:
Humanoidas (filmas)
Humanoidas – 1979 m. Italijoje sukurtas fantastinis filmas.
Turinys
Praėjo 25 metai po branduolinio karo. Žemėje įsivyravo santykinė taika, žmonės gyvena Metropolyje dykumos viduryje, o viskam vadovauja Taryba, besiremianti karine galia. Daktaras Kaspinas, dabar tapęs bėgliu, kuria ir atlieka eksperimentus su žmonėmis, kurių tikslas – sukurti tobulą žudymo mašiną, kuri ne tik galėtų pakeisti dabartinę situaciją, bet ir atkeršytų buvusiai asistentei Barbarai, dabar tarnaujančiai Tarybai. Šio plano įvykdymui daktaras pasitelkia į nelaisvę paimtą pilotą, milžiniško ūgio Golobą, su kuriuo imasi atlikti savo eksperimentą...
Bučniai
Bučniai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Šateikių ir 3 km į šiaurės rytus nuo Aleksandravo, abipus Liepgirių-Šateikių kelio.