cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elena Kniūkštaitė
Biografija
1971 m. baigė fotografiją Vilniaus technologiniame technikume. 1975–1976 m. dirbo Vilniaus universiteto bibliotekos fotolaboratorijoje, nuo 1976 m. – Liaudies buities muziejaus Rumšiškėse restauratorė.
Kūryba
Nutapė figūrinių kompozicijų („Joninių naktį“ 1973 m., „Krikštynos“ 1976 m., „Karuselė“ 1978 m., „Vakaras prie Minijos“ 1984 m., triptikas „Pienių žydėjimas“ 1999 m., „Šv. Morta“, „Margarita“, 2005 m.), portretų („Tėvai“ 1972 m., „Aš, mama, brolis ir pusseserė“ 1975 m.), peizažų („Nida“ 1976 m., „Pasivaikščiojimas“ 1986 m., „Peizažas su ąžuolais“ 1992 m.), natiurmortų. Pasak Elenos kūrybą analizavusių dailėtyrininkų, jos paveiksluose atsispindi savita liaudiška pasaulėjauta, gilus žmogaus būties suvokimas. Ankstyvuosiuose paveiksluose naudojami supaprastinti motyvai, vėlesniuose vyrauja sudėtingesnė erdvinė struktūra, panoraminė ir daugiafigūrė kompozicija, krikščioniškos tematikos siužetai. Paveikslams būdinga aiški kompozicinė sandara, vaizdų dekoratyvumas, metaforiškumas, įtaigus koloritas, melancholiška nuotaika, primityvi, tautodailės tradicijai artima tapysena. Nuo 1974 m. dalyvauja parodose. Ji yra apdovanota Pauliaus Galaunės vardo Kultūros ministerijos premija, 2004 metais tapo respublikinio Adomo Varno tapytojų konkurso laureate. 2008 m. Tautodailininkų sąjungos fondas išleido apie Eleną Kniūkštaitę monografiją.
Dumblynė (Antazavė)
Dumblynė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Antazavės.
Gyventojai
Iš kaimo kilę Andriūnai, nepriklausomybės kovų savanoriai: leitenantas, apdovanotas dviem Vyčio kryžiais Juozas (1894–1920), kavalerijos majoras Antanas (1901–1965), kavalerijos kapitonas Izidorius (1902–1943), inžinierius Jonas Andriūnas (1892–1955). Lietuvos patriotų Andriūnų šeimai atminti 2009 m. pastatytas ir pašventintas stogastulpis.
Sen Pjero ir Mikelono vėliava
Proporcijos: 2:3]]
Kaip oficiali Sen Pjero ir Mikelono vėliava yra naudojama Prancūzijos vėliava, kadangi Sen Pjeras ir Mikelonas yra Prancūzijos užjūrio departamentas.
Tačiau Sen Pjeras ir Mikelonas turi ir vietinę neoficialią vėliavą, sukurtą 1982 m. Dešinėje vėliavos pusėje, mėlyname fone, yra vaizduojamas laivas, pavadinimu Grande Hermine, kuriuo plaukdamas Žakas Kartjė, vienas garsiausių prancūzų keliautojų, atvyko į Sen Pjero ir Mikelono salas 1536 m. birželio 15 d. Vėliavos kairiajame fone yra vaizduojamos trys kvadrato formos vėliavos, kurios simbolizuoja daugelio Sen Pjero ir Mikelono salų gyventojų kilmę. Nuo viršaus į apačią: baskai, bretonai bei normanai.
Neoficiali Sen Pjero ir Mikelono vėliava tikriausiai buvo sukurta vietinio verslininko André Paturel, kuris anksčiau pritaikė Léon Joner sukurtą Sen Pjero ir Mikelono herbą.
Laisvė (JAV)
Laisvė – JAV lietuvių laikraštis, ėjęs nuo 1911 m. balandžio 5 d. iki 1986 m. JAV.
Istorija
1911–1914 m. buvo leidžiamas Bostone, 1914–1986 m. – Niujorke. 1911–1914 m. ir 1973–1986 m. – savaitraštis, 1914–1919 m. ir 1955–1973 m. ėjo du kartus per savaitę, 1919–1957 m. – dienraštis. Nuo 1914 m. leido kooperatinė Laisvės bendrovė.
Iki 1919 m. – socialistinis, paskui – komunistinis laikraštis.
Bavarijos istorija
Bavarijos istorija – istorinio Vokietijos regiono Bavarijos istorija nuo seniausių laikų iki dabarties.
Senovės istorija
Bavarijoje rasta daug paleolito radinių.
Pirmieji rašytiniuose šaltiniuose minimi Bavarijos gyventojai buvo keltai, priklausę La Teno kultūrai, romėnų užkariautai I a. pr. m. e. pabaigoje. Romėnai čia įkūrė Noriko ir Retijos provincijas. Regioną jie valdė iš Castra Regina, kuris nuo viduramžių vadinamas Rėgensburgu.
V–VI a. radiniai rodo skirtingų tautų ir regionų įtaką: alemanų, lombardų, tiuringų, Bohemijos slavų ir romanizuotų vietos gyventojų.
Frankų valdymas
Frankai užėmė bavarus be didelio pasipriešinimo. Jie laikė Bavariją buferine zona nuo Rytų genčių, tokių kaip slavai ir avarai bei karių šaltiniu. Apie 550 m. bavarus pradėjo valdyti frankų karaliaus paskirtas kunigaikštis. Pirmas žinomas kunigaikštis yra Garibaldas I iš galingos Agilolfingų giminės. Ši šeima valdė Bavariją iki 788 m.
Pusantrą šimtą metų Bavarijos kunigaikščiai priešinosi slavų įsiveržimams ir Teodono I, mirusio 717 m., laikais jie tapo nepriklausomi nuo nusilpusių frankų karalių. Kai Karolis Martelis tapo faktiniu frankų valdovu, jis prijungė Bavariją ir nušalino du jos kunigaikščius iš eilės už nepaklusnumą. Pipinas Trumpasis išlaikė frankų įtaką ir tarp jo giminės ir Agilolfingų įvyko kelios vedybos. Tai, kaip lengvai frankai numalšindavo sukilimus, rodo, kad juos sukeldavo šeimų nesantaika, o ne prispaustų žmonių nepasitenkinimas.
Bavarų įstatymai buvo užrašyti 739-748 m. Jų papildymai rodo frankų įtaką. Nors kunigaikštystė priklausė Agilolfingams, kunigaikštis buvo renkamas žmonių, o rinkimus patvirtindavo frankų karalius, už tai gaudamas ištikimybės priesaiką. Buvo penkios kilmingos šeimos, tikriausiai rodančios ankstesnį bavarų pasidalinimą.
Krikščionybė
Krikščionybė paliko Bavarijoje pėdsakus nuo romėnų laikų, bet nauja era išaušo, kai Teodonas I 696 m. pasikvietė Vormso vyskupą Rupertą. Jis įkūrė keletą vienuolynų kaip ir Šventasis Emeranas, Puatjė vyskupas. Jų rezultatai buvo tokie geri, kad dauguma žmonių tapo krikščionimis, tarp Bavarijos ir Romos užsimezgė verslo ryšiai. VIII a. pagonys bandė priešintis, bet apie 734 m. į Bavariją atvykęs šv. Bonifacas sutriuškino apostazę (atsimetimą nuo krikščionybės). Bonifacas organizavo bažnyčias, įkūrė ar atstatė Zalcburgo, Pasau, Freizingo ir Rėgensburgo vyskupystes. thumb|250px|Bavarija [[Frankų imperija|Frankų imperijoje IX a.]] Tasilas III, 749 m. tapęs Bavarijos kunigaikščiu, 757 m. pripažino frankų karaliaus Pipino Trumpojo višenybę, bet netrukus atsisakė padėti frankams kariauti Akvitanijoje. Be to jis savo vardu davė įsakymus dvasininkijos ir civiliniais klausimais, atsisakė atvykti į frankų susirinkimus ir kitaip elgėsi kaip nepriklausomas valdovas. Kadangi jis valdė Alpių perėjas, buvo avarų sąjungininkas ir lombardų karaliaus Desiderijaus žentas, kėlė grėsmę frankams ir Karolis Didysis turėjo jį sutriuškinti.
Karolio Didžiojo pergalės smulkmenos lieka neaiškios. Tasilas davė priesaiką 781 ir 787 m. turbūt įbaugintas Bavarijoje buvusios frankų armijos. Tačiau 788 m. frankai iškvietė kunigaikštį į Ingelheimą ir nuteisė mirties bausme, apkaltinę išdavyste. Karalius jam atleido ir Tasilas, tapęs vienuoliu formaliai atsisakė kunigaikštystės 794 m. Frankfurte.
Geroldas, Karolio Didžiojo svainis, buvo Bavarijos kunigaikštis iki mirties mūšyje su avarais 799 m. Tada frankų grafai perėmė Bavarijos valdymą ir prijungė kunigaikštytę prie likusios Frankų imperijos. Dėl Karolio pastangų pagerinti bavarų intelektualinį gyvenimą ir buitį, jie nesipriešino kunigaikštystės panaikinimui. Dėl Bažnyčios vienijančios įtakos, Karoliui Didžiajam tik du kartus reikėjo įsikišti į Bavarijos reikalus.
Karolingų dinastija
Pagal Verdeno sutartį Bavarija atiteko Liudvikui II Vokiečiui. Liudvikas Bavariją valdė iš Rėgensburgo ir daug nuveikė dėl jos saugumo kaudamasis su slavais. Kai jis dalino savo valdas 865 m., Bavariją atidavė vyriausiam sūnui Karlomanui, o po jo mirties 880 m., Bavarija atiteko Karoliui III Storajam. Silpnas valdovas Bavarijos gynybą patikėjo Arnulfui Karintiečiui, nesantuokiniui Karlomano sūnui. Su bavarų parama jis maištavo prieš Karolį 887 m. ir kitas metais buvo išrinktas Vokietijos karaliumi. 899 m. Bavarija atiteko Karoliui Vaikeliui, kuriam valdant regioną siaubė vengrai. Nuo jų apsiginti buvo vis sunkiau. Teigiama, kad 907 m. liepos 5 d. Presburgo (Bratislavos) mūšyje su vengrais žuvo visa bavarų gentis.
Luitpoldingų, Liudolfingų ir Salijų laikotarpis
thumb|250px|Bavarų kunigaikštystė apie 1000 m. Valdant Karoliui Vaikui, Luitpoldas, Šejerno grafas, kuriam priklausė daug žemių Bavarijoje, valdė Karintijos marką, sukurtą Bavarijai ginti pietryčiuose. Jis žuvo dideliame mūšyje, bet jo sūnus Arnulfas Blogasis sutelkė karius ir išvijęs vengrus 911 m. tapo Bavarijos kunigaikščiu kartu gaudamas ir Karintiją. Taip buvo atkurta gentinė Bavarijos kunigaikštystė, tapusi viena iš penkių kunigaikštysčių Frankų karalystėje. Karalius Konradas I nesėkmingai bandė sutramdyti Arnulfą, bet tik jo įpėdiniui imperatoriui Henrikui I pavyko to padaryti. 920 m. Henrikas I, tapęs Konrado įpėdiniu, pripažino Arnulfą kunigaikščiu, patvirtino jo teises skirti vyskupus, kalti monetas ir kurti įstatymus. kairėje|miniatiūra|[[Henrikas II (Bavarija)|Henriko II karūnacija „Rėgensburgo sakramentare“, XI a. pirma pusė]] Panašus konfliktas kilo tarp Arnulfo sūnaus Eberhardo ir Henriko sūnaus imperatoriaus Otono I. Tačiau Eberhardas buvo priverstas bėgti 938 m., o Bavarija, sumažinus privilegijas, buvo atiduota mirusio kunigaikščio dėdei Bertoldui. Otonas taip pat paskyrė grafą palatiną (pfalcgrafą) Eberharhardo brolį Arnulfą atstovauti karaliaus interesams.
Po Bertoldo mirties 947 m., Otonas atidavė Bavariją savo broliui Henrikui, kuris buvo vedęs Juditą, Arnulfo dukterį. Bavarai nemėgo Henriko ir savo trumpą valdymą jis praleido su jais besipykdamas.
Vengrų grėsmė išnyko po pergalės Lechfeldo mūšyje (955 m.) netoli Augsburgo. Bavarijos teritorija išaugo prijungus Italijos sritis – didelę Veronos marką.
985 m. vėl tapęs kunigaikčiu Henrikas II pasirodė esąs geras valdovas: įvesta tvarka, išleista daug svarbių įstatymų, reformuoti vienuolynai. Jo sūnus ir įpėdinis tapo imperatoriumi Henriku II 1002 m. atidavė Bavariją svainiui Henrikui, po kurio mirties 1026 m. Bavarija atiteko Henrikui III, tada kitam šeimos nariui, Bavariją valdžiusiam kaip Henrikas VII. Agnesė Puatu, imperatoriaus Henriko IV motina ir regentė, atidavė Bavariją Otonui Nordheimiečiui.
Velfų ir Babenbergų dinastijos
1070 m. imperatorius Henrikas IV nuvertė Otoną ir atidavė Bavariją grafui Velfui, kilusiam iš įtakingos giminės, kurios šaknys Šiaurės Italijoje. Kadangi Velfas rėmė popiežių Grigalių VII jo ginče su Henriku IV, prarado Bavariją, bet vėliau ją atgavo. Velfo įpėdiniai buvo du jo sūnūs: Velfas II nuo 1101 m. ir Henrikas IX nuo 1120 m. Abu broliai turėjo didelę įtaką tarp vokiečių didikų.
Henrikas X, vadinamas Henriku Išdidžiuoju, paveldėjo sostą 1126 m., be to gavo Saksonijos kunigaikštystę. 1137 m. Imperatorius Konradas III išsigando jo galios ir nuvertė Henriką. Bavarija atiteko Austrijos markgrafui Leopoldui IV. Kai Leopoldas IV mirė 1141 m., Konradas pasiliko kunigaikštystę sau, bet joje tvyrojo suirutė, tad 1143 m. ją atidavė Austrijos hercogui Henrikui II.
Vitelsbachų valdymas
thumb|250px|Bavarijos apygarda Šventojoje Romos imperijoje XVI a. Naujas Bavarijos laikotarpis prasidėjo, kai 1180 m., kai imperatorius Frydrichas I ištrėmė Henriką Liūtą, o kunigaikštystę atidavė Otui Vitelsbachui. Vitelsbachai su pertraukomis valdė Bavariją iki 1918 m.
Otas valdė Bavariją tik trejus metus, jo įpėdiniu tapo sūnus Liudvikas I 1183 m. Jis aktyviai dalyvavo politikoje Imperatoriaus Frydricho II valdymo pradžioje, bet buvo nužudytas Kelheime 1231 rugsėjį. Jo sūnus Otas II palaikė Hohenštaufenus kovoje su popiežiumi. Dėl to Bavarijai popiežius paskelbė interdiktą (bažnytinių apeigų apribojimą). Otas II sekė tėvo pėdomis didinant kunigaikštystės teritoriją ir stiprinant ją politiškai. Jis mirė 1253 m. lapkritį.
Susiskaldymo laikotarpis
Bavarijos stiprėjimą nutraukė virtinė padalinimų, kuri 250 metų susilpnino kunigaikštystę. Pirmasis padalinimas įvyko 1255 m. Oto II sūnūs Liudvikas II ir Henrikas XIII dvejus metus kartu valdė Bavariją, bet nusprendė pasidalinti kunigaikštystę. Liudvikui II teko vakarinė Bavarija, pavadinta Aukštutine, ir Pfalco kurfiurstystė. Henrikas XIII valdė rytinę Bavarija, dar vadinamą Žemutine.
Bavarijos kurfiurstystė
1621 m. Pfalco kurfiurstystės pfalcgrafui ir elektoriui Frydrichui V pritaikyta imperatoriškoji nemalonė – viso turto ir teisių panaikinimas – dėl jo vaidmens čekų sukilime (1618–1620 m.) ir kurfiursto titulas bei Aukštutinio Pfalco teritorija perleista Bavarijos kunigaikščiui Maksimilianui I. Taip Bavarijos kunigaikštystė tapo kurfiurstyste. Kurfiurstystei 1805 m. suteiktas karalystės titulas. 1806 m. panaikinus Šventąją Romos imperiją Bavarijos karalius neteko kurfiursto titulo.
Teisės istorija
Istoriniai Bavarijos teisynai:
Jaroslav Neverovič
Jaroslav Neverovič (g. 1976 m. balandžio 4 d.) – lenkų kilmės Lietuvos politikas ir diplomatas, užsienio reikalų viceministras (2006–2008), energetikos ministras (2012–2014), LR Prezidento vyriausiasis patarėjas (2019–dabar).
Biografija
2001 m. Varšuvos ekonomikos mokykloje baigė tarptautinių ekonominių ir politinių santykių magistro studijas.
1999–2001 m. dirbo banko „Citibank“ (Lenkija) projektų vadovu.
2001–2004 m. J. Neverovič užėmė Lietuvos ambasados Vašingtone vyriausiojo specialisto pareigas, buvo atsakingas už ryšius su Rytų ir Vidurio Europos išeivija, JAV valstijų gubernatorių bei atstovų rūmų ir senatų atstovais.
2004–2005 m. J. Neverovič buvo Lietuvos užsienio reikalų ministerijos Saugumo politikos departamento vyriausiasis specialistas, NATO Užsienio reikalų ministrų neformalaus susitikimo koordinatorius, 2005–2006 metais vykdė Europos Sąjungos departamento Bendros užsienio ir saugumo politikos skyriaus antrojo sekretoriaus pareigas.
2006 m. Lietuvos užsienio reikalų ministras Petras Vaitiekūnas Jaroslavą Neverovičių paskyrė savo viceministru (Prezidentas Valdas Adamkus buvo pareiškęs nusistebėjimą siūlymu skirti šį Lietuvos lenkų rinkimų akcijos (LLRA) kandidatą viceministru, sakydamas, jog „nesutarimai koalicijoje sprendžiami lengvabūdiškai dalijant atsakingas valstybines pareigas“).
2008 m. Lapkričio 21 d. iki 2012 m. „LitPolLink“ valdybos pirmininkas.
Nuo 2012 m. gruodžio 13 d. iki 2014 m. rugpjūčio 25 d. – Lietuvos energetikos ministras.
Nuo 2019 m. eina Lietuvos Respublikos Prezidento Gitano Nausėdos vyriausiojo patarėjo pareigas, yra Aplinkos ir infrastruktūros grupės vadovas.
Maltos futbolo varžybos 1913–1914 m.
Maltos futbolo varžybos 1913–1914 m.
Pabėgiai
thumb|250px|Betoniniai pabėgiai Pabėgiai – bėgių atramos.
Techninės charakteristikos
Pabėgiai nustatytais tarpais (1660–2000 pabėgių 1 km) išdėstomi skersai kelio ir sutvirtinti su bėgiais sudaro fiksuoto pločio bėgių vėžės grandę. Gaminami iš medienos ir gelžbetonio (anksčiau ir iš metalo).
Medinių pabėgių techninės charakteristikos
Mediniams pabėgiams gaminti tinka eglė, pušis, kedras, beržas. Jie būna dviejų tipų:
Medinių pabėgių standartinis ilgis yra 275 cm, tačiau po iešmais klojami ilgesni, jie vadinami iešmų pabėgiais. Ant tiltų ir viadukų gali būti klojami ir pusiniai pabėgiai (dvigubai trumpesni, nei standartiniai).
Gelžbetoniai pabėgiai
Gelžbetoniai pabėgiai gaminami iš aukštos kokybės betono ir plieninių stygų ar strypų armatūros. Armatūra gaminant pabėgius paprastai įtempiama, nes tai padidina atsparumą lenkimui ir dinaminėms apkrovoms.
Jūrų transportas
Jūrų transportas – transporto sistemos dalis; jūros transporto priemonių bei įrenginių naudojimo, eksploatavimo, priežiūros bei aptarnavimo sistema.
The Bloodhound Gang
250px|thumb|The Bloodhound Gang The Bloodhound Gang – JAV roko grupė iš Pensilvanijos. Grupė susikūrė 1992 metais Kvaikertaune (Quakertown).
Ežerutė
Ežerutė (Hydrilla) – vandenplūkiečių (Hydrocharitales) eilės vandenplūkinių (Hydrocharitaceae) šeimos augalų gentis, kurioje vienintelė rūšis: left|200px|Menturlapė ežerutė
Morfologija
Auga vandenyje, turi lankstų, vandens liūliuojamą stiebą, tartum gyvatė. Tai daugiametis vandens augalas, kurio stiebas siūliškas, negausiai šakotas, iki 3 m ilgio. Lapai menturiniai, viršutinėje stiebo dalyje sutankėdami dažnai sudaro tankią puokštišką galvutę. Žiedai neryškūs, pavieniai. Žydi birželio – liepos mėn. Auga ežeruose. Dauginasi ir vegetatyviškai. Genties pavadinimas iš graikų kalbos hydor – vanduo, hydra – vandeninė gyvatė.
Pavadinimas ir sinonimai
Rūšis turi daug sinonimų (viso 25), tarp kurių pavadinime yra žodis lietuva, šie: ir kiti paminėtini sinonimai:
Australijos aborigenų menas
thumb|Australų odos menas thumb|Uolų piešiniai
Istorija
Manoma, kad seniausia aborigenų meno apraiška – kūno menas: ant kūno išpiešti arba išraižyti ženklai, rodantys genties vietovę, asmens priklausomumą tam tikrai genčiai ar jo socialinę padėtį. Jie būna laikini, išpiešti kreida, anglimi, raudona ochra, ir nuolatiniai – randai, likę užgijus aštriu įrankiu padarytiems rėžiams. Kita sena aborigenų meno forma – žemės dekoras, daromas per apeigas: iš sutrintų uolienų pasigaminama spalvoto smėlio, kuriuo išbarstomi šventi genties ženklai. Prieš 50 000 m. atsirado uolų piešiniai. Seniausi jų – dažais išpurkštų rankų, kartais kojų, augalų ar įnagių atspaudai išliko Arnhemo Žemėje, Kimberlyje ir Naujojo Pietų Velso valstijoje. Vėlesni yra dievybių (Mimi) ar protėvių sielų įvaizdžiai – plonomis linijomis pavaizduotos trapios būtybės, vėliau ir dinamiškos medžioklės scenos.
Apie 10 000 m. pr. m. e., kylant jūros lygiui, ant uolų imta piešti ir raižyti jūrų gyvūnus, įvairius roplius. Visų piešinių kompozicija laisva, vaizdai pridengia vienas kitą; manoma, kad jie būdavo vis atnaujinami, jų būdavo pripiešiama šaukiantis protėvių pagalbos. Prieš 3000 m. pr. m. e. susiklostė rentgeno stilius – kontūru apibrėžtose gyvūnų figūrose pavaizduoti jų vidaus organai. Nuo XX a. vidurio Arnhemo Žemėje Mimi ir rentgeno stiliaus vaizdai piešiami iki šių dienų, bet ne ant uolų, o eukalipto žievėje. Arnhemo Žemės rytinėje dalyje kompozicijos pasižymi abstraktumu ir dekoratyvumu; vaizdą skaido tinklą sudarančios kryžmos linijos, jų tankis ir spalvos turi kiekvienai genčiai būdingą prasmę. Arnhemo Žemės vidurinėje dalyje įsitvirtinęs figūrinis rentgeno stilius, o Kimberlio uolyne dažnos Vandžinos, lietaus deivės, figūrinės kompozicijos – deivės galvą gaubia aureolė, veidas be burnos.
Ilgainiui skirtingų vietovių piešinių stilius supanašėjo. Šiaurės Australijoje išplito vaivorykštinio žalčio, kengūros, krokodilo, perkūno su kirvukais ant kelių ir alkūnių totemai.
Skulptūra aborigenų menui nebūdinga. Bathursto ir Melvilio salose ir Šiaurės Australijoje paplitę tradiciniai karstai, vad. pukamani, pagaminti iš medžio kamieno ir dekoruoti šventais genties ženklais. Centrinėje Australijoje, kur plyti dykumos, buvo žinomas tik žemės dekoras apeigų progomis.
Šiuolaikinis menas
Apie 1971 m. buvo susidomėta tradiciniu žemės dekorų, o aborigenai išmokyti žemės dekorą perkelti ant drobės ar popieriaus. Susiklostė vadinamoji taškelinė tapyba. Paveikslai paprastai didelio formato, nutapyti įvairiomis spalvomis, iš kurių svarbiausios trys tradicinės – balta, juoda, raudona. Kūrybos procese dalyvauja visa gentis, tapo daugiausia moterys. Anksčiau joms nebuvo galima ne tik tapyti, bet net žinoti dekoro prasmės; moterys tegalėjo pinti ar megzti krepšius, vyrai – piešti, raižyti, gaminti ir dekoruoti skydus, ietis, bumerangus. Garsūs šiuolaikiniai taškelinės tapybos kūrėjai: J. Britenas, C. Posumas-Japaljari, Jiravala, Emilis Kame-Kngvarejė.
Miesto aborigenų dailininkai derina tradicinį taškelinės tapybos ir vakarietišką stilius; jų kūriniuose vyrauja protesto, skriaudos ir neteisingumo motyvai (M. Dunetas, T. Nikolsas ir kt.). Aborigenų meno kūriniai, ypač tradiciniai, eksponuojami tarptautinėse dailės parodose ir susilaukia gero įvertinimo.
Lietuvoje aborigenų kūrinių kolekciją turi Lietuvos dailės muziejus – ją Lietuvai padovanojo Genovaitė Kazokienė
Aharonas Amiras
250px|miniatiūra|Aharonas Amiras, 1967 Aharonas Amiras (1923 m. sausio 5 d. Kaune – 2008 m. vasario 28 d. Tzrifino mieste, Izraelis) – žydų rašytojas, poetas, vertėjas.
Biografija
Gimė Kaune, 1933 m. kartu su šeima emigravo į Palestinos mandatą – Jungtinės Karalystės valdytą teritoriją Artimuosiuose Rytuose. Baigė Jeruzalės Hebrajų universitetą. Įkūrė ir aštuoniolika metų redagavo literatūros žurnalą „Keshet“. 2005 m. apdovanotas Izraelio ministro pirmininko Apdovanojimu.
Kūryba
Iš anglų ir prancūzų kalbų į hebrajų kalbą išvertė apie 300 knygų. Hebrajų kalba parašė romanų, poezijos kūrinių:
MTZ-2
Istorija
1953 m. spalio 14 d. buvo pagaminti paskutiniai „MTZ-1“ traktoriai ir pradėta „MTZ-2“ gamyba.
Sedžongas
Sedžongas (oficialiai Sedžongo specialusis savivaldos miestas (세종특별자치시, 世宗特別自治市)) – miestas Pietų Korėjos vakarinėje dalyje, apie 120 km į pietus nuo sostinės Seulo. 2007 m. Sedžongas buvo atskirtas nuo Pietų Čungčongo provincijos, jam suteiktas specialiojo savivaldos miesto statusas.
Sedžongas buvo planuojamas kaip naujoji Pietų Korėjos sostinė, siekiant svarbiausias institucijas saugumo sumetimais perkelti toliau nuo Šiaurės Korėjos sienos bei sumažinti ekonominės veiklos susitelkimą Seule. Toks pasiūlymas buvo pateiktas 2002-aisiais, tuometinio prezidento No Mu Hiono iniciatyva, tačiau po dvejų metų Konstitucinio teismo atmestas kaip neteisėtas. Nepaisant to, iki 2015 m. iš Seulo į Sedžongą ketinama perkelti bent 36 valstybines įstaigas. Svarbiausios institucijos, kaip kad prezidentūra bei dalis ministerijų, turėtų likti Seule.
Sedžonge įsikūrusios metalo apdirbimo, tekstilės, statybų įmonės. Mieste yra du universitetai: Hongik ir Korėjos universiteto Sedžongo padalinys.
Banaičio spaustuvė
thumb|S. Banaičio spaustuvė Banaičio spaustuvė – pirmoji lietuviška spaustuvė Kaune, veikusi 1905–1918 m. Savininkas Saliamonas Banaitis.
Istorija
thumb|left|Saliamonas Banaitis su spaustuvės darbuotojais Pirmasis spaudinys – laikraštis „Lietuvos balsas“, išėjęs 1906 m. sausio 20 d. Daugiausia spausdino Šv. Kazimiero draugijos leidinius, laikraščius „Garnys“, „Kauno žinios“, „Viensėdis“ ir žurnalus „Ateitis“, „Bažnytinė apžvalga“, „Draugija“, „Lietuvaitė“, „Lietuvos mokykla“, „Nedėldienio skaitymas“, „Vienybė“.
1914 m. spaustuvė turėjo 4 spausdinimo, 2 brošiūravimo mašinas, linotipą, dirbo 35 darbininkai. Specializavosi spausdinti lietuviškus leidinius: 1906 m. jų išspausdino 24, 1907 m. – 34, 1910 m. – 43. Per metus išspausdindavo po 25-35 pavadinimų knygų. Iki 1914 m. spaustuvėje pasirodė 1 milijonas ir 300 tūkstančių knygų bei brošiūrų, beveik 2 mln. bendro tiražo laikraščių numerių. 1918 m. spaustuvę nupirko Šv. Kazimiero draugija, ji išplėsta, įsteigta knygų rišykla, pavadinta „Šviesa“.
Lūšna (Kazlų Rūda)
Lūšna – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 9 km į šiaurės rytus nuo Jankų, išsibarstęs Kazlų Rūdos miškuose, prie Novos aukštupio. Pasiekiamas Sarapinų–Novaraisčio–Lekėčių keliuko atšaka.
Čirigvanų kalba
Čirigvanų kalba arba vakarinių Bolivijos gvaranių kalba – indėnų kalba, vartojama Pietų Amerikoje gyvenančių gvaranių čirigvanų. Iš viso yra 48 974 žmonės, šnekantys šia kalba: Bolivijoje – 33 670, Argentinoje – 15 000, Paragvajuje – 304. Bolivijoje ši kalba naudojama rašyboje, šia kalba yra transliuojamos radijo programos, taip pat yra išleista Biblija.
Kūlupėnų apylinkė
Kūlupėnų apylinkė (iki 1971 m. Kulupėnų apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje, į rytus nuo Kretingos.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kartenos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Salantų rajonui. 1954 m. prijungta dalis Stropelių apylinkės ir dalis Imbarės apylinkės, 1963 m. – dalis Kalnalio apylinkės. 1971 m. sausio 27 d. patikslintas apylinkės pavadinimas.
Pietų ašigalis
250px|thumb|right|1. Pietų polius; 2. Pietų magnetinis polius; 3. Pietų geomagnetinis polius; 4. Pietų nepasiekiamumo polius. Pietų ašigalis – piečiausias Žemės taškas. Tai vienas iš dviejų taškų, kur žemės sukimosi ašis kertasi su paviršiumi. Greta įsikūrusi Amundseno-Skoto pietų ašigalio stotis.
Istorija
Pirmieji bandymai tyrinėti pietų poliarines teritorijas prasidėjo XIX a. pradžioje. Laikoma, kad pirmoji pasaulyje Antarktidos žemyno krantą 1820 m. vasario 2 d. pasiekė F. Belingshauzeno vadovaujama ekspedicija. Nuo 1839 m. iki 1843 m. vykusios britų pietų poliarinės ekspedicijos metu Dž. K. Roso vadovaujama ekspedicija tyrinėjo Antarktidą, atrado Roso šelfinį ledyną bei ugnikalnius Erebusą ir Terorą. Kurį laiką pietų poliariniai kraštai nebuvo tiriami. Tik 1901 m. prasidėjo kitas brito R. Skoto vadovaujama Antarktidos tyrinėjimų etapas. Ekspedicijos metu buvo gauti svarbūs ir gausūs Antarktidos geografijos, biologijos, geologijos, meteorologijos duomenys. Pirmieji žmonės pasiekę geografinį pietų ašigalį buvo šunų kinkiniais vykusi norvegas Roalis Amundsenas ir jo grupė 1911 m. gruodžio 14 d. Beveik tuo pat metu – 1912 m. sausio 18 d. pietų ašigalį pasiekė ir pėsčiomis judėjusi R. Skoto ekspedicija, kuri grįždama tragiškai žuvo. Pirmasis 1928 m. lapkričio 29 d. virš pietų ašigalio lėktuvu praskrido amerikietis R. Berdas. 1956 m. spalį Jungtinių Valstijų karinių jūrų pajėgų grupė pietų ašigalyje pradėjo statyti pirmąją stacionarią Amundseno-Skoto pietų ašigalio stotį, kuri veikia nuo 1957 m.
Klimatas
Žiemos metu (nuo kovo iki rugsėjo) pietų ašigalyje visiškai nešviečia Saulė, tuo tarpu vasarą (nuo rugsėjo iki kovo) ji visada yra aukščiau horizonto. Poliarinės nakties metu iki ir po Saulės patekėjimo bei nusileidimo, iš viso maždaug 15–16 parų, Antarktidoje stebimos baltosios naktys. Pietų ašigalyje Saulė nepakyla aukščiau 23,5° virš horizonto. Didžiąją dalį Saulės spindulių pietų ašigalyje atspindi sniegas. Pietų ašigalio absoliutus aukštis siekia 2804 metrus. Dėl aukščio, vėjų ir ledyno, klimatas pietų ašigalyje labai šaltas, atšiaurus ir sausas. Pietų ašigalyje beveik neiškrenta kritulių. Vidutinė metų temperatūra pietų ašigalyje yra −49 °C, vasarą ji svyruoja nuo −26 °C iki −29 °C, žiemą vidutiniškai siekia apie −58 °C.
Pietų magnetinis polius
Pietų magnetinis polius yra taškas, kuriame geomagnetinio lauko linijos vertikaliai kerta Žemės paviršių. Magnetinio poliaus padėtis keičiasi, nes kinta geomagnetinis laukas.
Laisvės alėja (mėnraštis)
Laisvės alėja – pramoginis miesto mėnraštis, ėjęs 1996 m. Kaune.
Istorija
Leidėjas ir vyr. redaktorius Linas Virginijus Medelis. Redaktorius Romutis Navardauskas Palaima. Tiražas 4000 egz.
Eglinė (Seinų apskritis)
Eglinė – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Krasnapolio valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra šalia Grimzdo ežero.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Jėgerhohas
Jėgerhohas (, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – buvusi Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Slavsko rajone, 30 km į šiaurės vakarus nuo Slavsko, nuo 2008 m. birželio 30 d. Jasnojės kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
1938–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Lankos apskrities savivaldybė, į kurią 1938 m. balandžio 1 d. sujungti Vyžaičiai, Liutkai, Šuderaičiai ir Staldžiai. 1947–2008 m. Prochladnojės apylinkės teritorija.
Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos butų kodeksas
Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos butų kodeksas (LTSR BK) - Lietuvos TSR teisės įstatymų sąvadas, teisynas;  kodeksas. Reguliavo butų, iš dalies ir gyvenamosios patalpos gyvenamųjų namų statybos,  kooperatyvo namų, namų, priklausančių piliečiui asmeninės nuosavybės teise, teisinius santykius. Lietuvos TSR butų įstatymų uždaviniai - reguliuoti butų santykius, kad būtų užtikrinta TSRS Konstitucijos ir Lietuvos TSR Konstitucijos garantuojama Lietuvos TSR piliečių teisė į gyvenamąjį plotą, tinkamai naudojamas ir išsaugomas butų fondas, taip pat stiprinti teisėtumą butų santykių srityje.
Nustatė, kad Lietuvos TSR teritorijoje esantys gyvenamieji namai, taip pat gyvenamosios patalpos kituose statiniuose sudaro butų fondą. Į butų fondą neįeina gyvenamųjų namų negyvenamosios patalpos, skirtos prekybos, buitiniams ir kitokiems nepramoninio pobūdžio reikalams.
[1982] metų gruodžio 2 d. priėmė Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Aukščiausioji Taryba. Kodeksas įsigaliojo nuo 1983 metų kovo 1 dienos.
Premabulė
''Nugalėjus Didžiajai Spalio socialistinei revoliucijai, mūsų šalyje buvo sudarytos. reikiamos prielaidos išspręsti vieną svarbiausių socialinių problemų – patenkinti darbo žmonių gyvenamojo ploto poreikius.
''Įgyvendindama leninines komunistinės visuomenės kūrimo idėjas ir vykdydama materialinio bei kultūrinio liaudies gyvenimo lygio kėlimo kursą, Tarybų valstybė nuosekliai realizuoja Komunistų partijos parengtą gyvenamųjų namų statybos programą.
''Valstybiniais planais pagrįstas spartus valstybinio ir visuomeninio butų fondo plėtojimas, valstybės priemonės kooperatinei ir individualinei gyvenamųjų namų statybai remti sudaro reikiamas sąlygas TSRS Konstitucijos ir Lietuvos TSR Konstitucijos garantuojamai piliečių teisei į gyvenamąjį plotą užtikrinti.
''Svarbus valstybinis uždavinys yra užtikrinti butų fondo išsaugojimą, prailginti jo eksploatavimo laiką, geriau įrengti gyvenamuosius namus. Sprendžiant šį uždavinį, aktyviai dalyvauja visuomeninės organizacijos ir piliečiai.
''TSRS Konstitucija ir Lietuvos TSR Konstitucija įpareigoja piliečius rūpestingai prižiūrėti jiems suteiktą gyvenamąjį plotą.
''Tarybiniai butų įstatymai turi padėti užtikrinti piliečių teisę į gyvenamąjį plotą, efektyviai naudoti ir tausoti butų fondą.
Lietuvos TSR piliečių teisė į gyvenamąjį plotą
Sutinkamai su TSRS Konstitucija ir Lietuvos TSR Konstitucija Lietuvos TSR piliečiai turi teisę į gyvenamąjį plotą. Šią teisę užtikrina valstybinio ir visuomeninio butų fondo plėtojimas ir išsaugojimas, kooperatinės ir individualinės gyvenamųjų namų statybos rėmimas, teisingas visuomenės kontroliuojamas gyvenamojo ploto, suteikiamo vykdant gerai įrengtų namų statybos programą, skirstymas, taip pat nedideli buto nuompinigiai ir nedidelis mokestis už komunalines paslaugas.
Aliaskos pusiasalis
Aliaskos pusiasalis  – pusiasalis Šiaurės Amerikos šiaurės vakaruose, tarp Beringo jūros Bristolio įlankos ir Ramiojo vandenyno. Sudaro JAV valstijos Aliaskos pietvakarinę dalį. Ilgis apie 700 km, plotis 10–170 km. Išilgai pusiasalio tęsiasi Aleutų kalnagūbris. Kalnuose vyrauja tundrų augalija, nedideli ledynai, pakrantės žemumoje subarktinės pievos. Šiaurės rytinėje Aliaskos pusiasalio dalyje yra Katmajaus nacionalinis parkas.
Smulkiažvynės nernės
Smulkiažvynės nernės (Microlepidotus) – ešerių kriuksių (Haemulidae) šeimos žuvų gentis.
Šventasis Kalikstas I
Kalikstas I, lot. Callistus (mirė 222 m. Romoje, popiežius, valdęs 217-222 m. Romos imperatorių Elagabalo ir Aleksandro Severo laikais, katalikų šventasis.
Kalikstas tikriausiai buvo Karpoforo vergas, kuriam buvo paskirta vadovauti bankui. Tačiau bankas bankrutavo, o Kalikstas buvo įmestas į kalėjimą. Jį išvadavo banko klientai, norėdami atgauti prarastus pinigus.
Po šio incidento jis buvo apkaltintas muštynių sukėlimu sinagogoje, todėl buvo ištremtas į Sardinijos kasyklas. Iš šių kasyklų kai kurie krikščionys buvo paleidžiami popiežiaus Viktoro I įsakymu. Nors Kaliksto nebuvo sąrašuose, jis privertė kasyklos vadovą jį paleisti. Keletą metų jis praleido provincijoje, kur gaudavo mėnesinį atlyginimą. Vėliau jį į Romą pakvietė popiežius popiežius Zefyrinas. Kalikstas tapo arkidiakonu, popiežiaus patarėju bei kapinių, dabar vadinamų šv. Kaliksto katakombomis, vadovu. Po Zefyrino mirties tapo popiežiumi. Šio pasirinkimo nepripažino žinomas krikščionių rašytojas šv. Hipolitas, tapęs tuo metu pirmuoju antipopiežiumi.
Kalikstas pašalino iš bažnyčios Libijos vyskupą Sabelijų už monarchianizmą. Jo valdymo laikais leista atleisti sunkias nuodėmes, pav. svetimoteriavimą, nužudymą, stabmeldystę. Be to, Kalikstas pripažino galiojančia santuoką tarp laisvos moteries bei vergo (valstybė tokias santuokas laikė negaliojančiomis). Už šiuos sprendimus jį kritikavo rigoristai, pav. šv. Hipolitas bei Tertulijonas. Būtent iš jų raštų daugiausiai sužinome apie Kalikstą, nes jo raštai neišliko.
Kalikstas tikriausiai mirė riaušių metu, tačiau ne kankinio mirtimi, nes tuo metu valdęs imperatorius Aleksandras Severas buvo palankus krikščionims. Jis minimas Depositio martyrum.
Popiežius Kalikstas pastatė žymiąsias Šventojo Kaliksto katakombas prie Apijaus kelio, kur palaidoti 8 popiežiai, bei apie pusė milijono krikščionių. Po nužudymo buvo įmestas į šulinį, kurio vietoje dabar yra pastatyta šv. Mergelės Marijos bazilika.
Liturginis minėjimas – spalio 14 d.
Klaas-Jan Huntelaar
Klaas-Janas Huntelaras (g. 1983 m. rugpjūčio 12 d.) – futbolininkas, Nyderlandų rinktinės ir Schalke 04 klubo puolėjas.
2009 m. rugpjūčio 6 d. pasirašė 4 metų sutartį su AC Milan klubu. 2010 m. rugpjūčio 31 d. pasirašė sutartį su Schalke 04 klubu.
Nuo 2004 m. žaidė Nyderlandų jaunimo rinktinėje, su kuria iškovojo Euopos čempionų titulą. žaidžia nuo 2006 m. Su rinktine dalyvavo 2008 m. Europos futbolo čempionate, kuriame įmušė įvartį į Rumunijos rinktinės vartus.
I Forget Where We Were
I Forget Where We Were – antrasis studijinis britų muzikanto Ben Howard albumas, išleistas 2014 m. spalio 20 d. Albumas susilaukė teigiamų kritikų įvertinimų ir debiutavo pirmojoje Jungtinės Karalystės albumo reitingo vietoje.
Njevras (departamentas)
Njevras  – Prancūzijos departamentas šalies centrinėje dalyje, Burgundijos–Franš Kontė regione, vadinamas Nevero upės vardu. Administracinis centras – Neveras (Nevers).
Departamentą sudaro 4 apskritys, 17 kantonų, 28 municipaliniai susivienijimai ir 309 komunos. Plotas – 6 817 km².
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais Burgundijos provincijos dalyje.
Geografija
Nievro departamentas ribojasi su Jonos, Kot Doro, Sonos ir Luaros, Aljė, Šero ir Luarės departamentais.
Klimatas
Klimatas pusiau kontinentinis, su šaltomis žiemomis ir karštomis vasaromis.
Ekonomika
Pagrindinės ekonomikos šaka ilgą laiką buvo anglių kasimas. Tačiau 1974 m. buvo uždaryta paskutinė šachta. 2006 m. rugpjūčio 12 d. pramonininkas Žanas Fransua Heninas pateikė projektą, pagal kurį anglių kasyklų darbas būtų atnaujintas, o anglis pagal naujausias, aplinkos neteršiančias technologijas kūrentų 1000 MW elektrinė.
Krašte gaminamas baltasis vynas Puli Fumė.
Turizmas
Lankytini objektai:
Politika
Nievro departamentui Prancūzijos senate atstovauja Didjė Bulo ir Renė Pjeras Sinė (abu PS), Atstovų rūmuose – 3 deputatai. Generalinę tarybą sudaro 32 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Laisvė (Kaunas)
Laisvė – visuomenės, politikos ir literatūros dienraštis, ėjęs nuo 1919 m. kovo mėn. iki 1923 m. rugsėjo mėn. Kaune.
Istorija
Krikščionių demokratų leidinys. Leido Vytautas Pranas Bičiūnas, Eliziejus Draugelis, Vincas Žemaitis, nuo 1923 m. – akcinė bendrovė „Laisvė“. Dalis teksto spausdinta prancūzų kalba. Spausdino „Šviesos“ spaustuvė Kaune. Nuo 1923 m. gruodžio mėn. vietoje „Laisvės“ pradėjo eiti „Rytas“.
Bendradarbiavo K. Barkauskas, Adomas Jakštas, Antanas Maliauskis, Antanas Vaičiūnas, Antanas Vienuolis ir kt.
Maltos futbolo varžybos 1914–1915 m.
Maltos futbolo varžybos 1914–1915 m.
Lepšiškiai
Lepšiškiai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 10 km į šiaurę nuo Kauno miesto ribos, Lapių geomorfologiniame draustinyje. Pietinėje kaimo dalyje stūkso valstybės saugomas Lepšiškių piliakalnis (dar vadinamas Batareika). Kaimas yra vaizdingoje, mažai urbanizuotoje vietovėje, moreninių raguvų išvagoto Lapių valstybinio geomorfologinio draustinio teritorijoje. Pagal draustinio tvarkymo planą kaime ribojama unikalų reljefą žalojanti veikla, įskaitant statybas.
1979 m. įkurta sodininkų bendrija „Lepšiškiai“ (214 sklypų). Bendrijai priklauso didelis tvenkinys, atsiradęs užtvenkus Lepšiškės upelį. Buvusiame karjere 1973 m. įrengtas Kauno regiono buitinių atliekų Lapių sąvartynas. Pirmosios atliekų kaupimo aikštelės viršūnė yra aukščiausias Kauno rajono taškas (127,5 metrai virš jūros lygio).
Etimologija
miniatiūra|250px|left|Apylinkių kraštovaizdžiai
Prieš II pasaulinį karą šiose vietose gausiai gyventa lenkų, iš čia ir kaimo pavadinimas Lepsziszki (lenkiškai – „geresnė vieta“). Pokario metais, sulietuvinus pavadinimą, kaimą imta vadinti Lepšiškiais.
Kačėniškės piliakalnis
Kačėniškės piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 3417; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1140; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1074KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24133) Švenčionių rajono savivaldybės teritorijoje, į rytus nuo Kačėniškės, Švenčionių seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Raudonė – Ceikiniai, Bijutiškėje ties kapinėmis pasukus į dešinę pietryčių kryptimi, pavažiavus miško keliuku 1,1 km iki kalvos Mergežerio ežero pietvakariniame krante, yra 100 m į kairę šiaurėn.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiros pailgos kalvos, esančios Mergežerio ežero vakariniame krante, aukščiausioje dalyje. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 66x10 m dydžio. Ji buvo įtvirtinta šlaituose įrengtu grioviu ir pylimu. 2 m žemiau aikštelės šiaurinio krašto, šlaite iškastas 1,5 m pločio, 0,2 m gylio griovys, už kurio supiltas 0,3 m aukščio, 3 m pločio pylimas. Už šio pylimo iškastas antras 10 m pločio, 0,5 m gylio griovys. Pietiniame šlaite pirmasis griovys ir pylimas virtę 8 m pločio terasa, antras griovys - 9 m pločio, 0,3 m gylio. Vakarinis šlaitas 3 m žemiau aikštelės statintas. Jame 5 m žemiau aikštelės yra 2 m pločio terasa, jungianti šiauriniame ir pietiniame šlaituose esantį pirmą griovį ir pylimą. Šoniniai šlaitai statūs, 22-23 m aukščio, galiniai - vidutinio statumo, 5-6 m aukščio. Rytiniame šlaite rasta brūkšniuotos keramikos.
Piliakalnis apardytas arimų, aikštelės rytinė dalis nuslinkusi į ežerą. Apaugęs praretintu mišriu mišku.
Pietrytinėje papėdėje, 0,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė.
Tyrimai
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
NG
NG gali reikšti:
ng gali reikšti:
Blue Bridge
Blue Bridge – viena didžiausių Lietuvos informacinių technologijų įmonių grupė. Tai lietuviško kapitalo įmonių grupė diegianti ir teikianti informacinių technologijų sprendimus, IT paslaugų priežiūrą, duomenų centro ir kitas paslaugas.
Įmonių grupei „Blue Bridge“ priklauso "Blue Bridge Baltic", „Blue Bridge“, „Blue Bridge MSP“, „Blue Bridge Code“ ir „Teamgate".
Programinių sprendimų bendrovė „Blue Bridge Code“ įsteigta 2008 m. Pagrindinės įmonės veiklos sritys – unikalių programinių sprendimų kūrimas, tipinių veiklos procesų valdymo sistemų diegimas, elektroninių paslaugų portalų kūrimas ir vystymas bei veiklai kritinių programinių sprendimų priežiūra ir vystymas.
2007 m. veiklą pradėjusi „Blue Bridge Bond“ teikia IT priežiūros ir debesų kompiuterijos paslaugas. 2019 m. pakeitė pavadinimą į "Blue Bridge MSP".
Kompanijoje "Blue Bridge Baltic", kuri įsteigta 2011 m., sutelktos įmonių grupės plėtros ir vystymo funkcijos.
„Teamgate“ vysto pardavimų valdymo įrankį (angl. CRM), kuri taip pat vadinasi Teamgate.
Domantas Antanavičius
Domantas Antanavičius (g. 1998 m. lapkričio 18 d.) – Lietuvos futbolininkas, saugas.
FK Sūduva
A lygoje debiutavo 2015 m., kai atstovavo „Sūduvos“ klubui. Dažniausiai žaidė Sūduvos B ekipoje.
Degtukas
thumb|180px|Degtukai thumb|180px|Uždegtas degtukas
Domantas Antanavičius
FC Stumbras
Rungtyniavo ir Stumbras B ekipoje, o Pirmoje lygoje sužaidė 11 susitikimų ir pelnė 4 įvarčius.
Degtukas
Degtukas – medinis pagaliukas su degios medžiagos (dažniausiai sieros) galvute ugniai išgauti.
Domantas Antanavičius
FC Stumbras
2019 m. vasarą „Stumbro“ klubas išnyko iš Lietuvos futbolo žemėlapio ir žaidėjas persikėlė į Estiją.
Degtukas
Trinant degtuko galvutę į kokį nors šiurkštų paviršių, degi medžiaga, esanti degtuko galvutėje, nuo trinties užsidega, tada toliau dega medinis degtuko pagaliukas.
Istorija
Sieroje išmirkyti pušies pagaliukai jau buvo naudojami senovės Kinijoje 950 m., o galbūt netgi jau VI amžiuje. Šie degtukai užsidegdavo akimirksniu, vos juos palietus ugniai. Iki XIII a. jie vis dar buvo naudojami Hangzhou regione Kinijoje. Viduramžiais panašūs degtukai su siera pasirodė ir Europoje.
Tolesnis degtukų technologijos tobulinimas buvo įmanomas 1669 m. Hamburgo alchemikui Hennig Brand išradus baltąjį fosforą ir 1786 m. prancūzui Claude-Louis Berthollet – kalio chloratą (Bertoleto druską). XIX a. pradžioje degtukų galvutėse buvo naudojamas kalio chloratas ir cukrus, kuriuos padegdavo su lašeliu sieros rūgšties. Kadangi degtukus, norint juos uždegti, reikėjo merkti į sieros rūgštį, buvo dažni nudegimai. Todėl vėliau šio pavojingo degtukų uždegimo metodo buvo atsisakyta.
Domantas Antanavičius
NK Triglav
2020 m. spalio pradžioje iki 2021 m. vasaros buvo paskolintas Pirmojo diviziono NK Triglav Kranj ekipai.
FK Panevėžys
2021 m. sezone paskolintas „Panevėžio“ klubui.
Degtukas
Istorija
1826 m. lapkričio 27 d., praėjus ketveriems metams po žiebtuvėlio išradimo, anglų vaistininkas John Walker išrado pirmąjį „modernų“ degtuką. Jis pastebėjo, kad degtuko galvutei galima naudoti stibio sulfidą, gumą, kalio chloratą ir ugnį išgauti trinant degtuko galvutę į šiurkštų paviršių. Tačiau ir šie degtukai turėjo problemų – ugnis degė nevienodai, o degtukas degdamas skleidė labai nemalonų kvapą.
Domantas Antanavičius
FK Atyrau
2022 m. persikėlė į Kazachstaną ir atstovavo FK Atyrau. 2022 m. kovo 5 d. debiutavo Premjer lygos rungtynėse prieš FK Aksu, kurios baigėsi nulinėmis lygiosiomis.
Degtukas
Istorija
Prancūzas Charles Sauria šias problemas pabandė išspręsti 1831 m. pradėjęs naudoti fosforą. Pramoniniu būdu tokius degtukus 1833 m. pradėjo gaminti vokietis Jacob Friedrich Kammerer. Tačiau šie degtukai labai lengvai užsiliepsnodavo. Šią problemą 1836 m. išsprendė vengrų chemikas János Irinyi, kuris užpatentavo tyliai uždegamą ir nesprogų degtuką (degtuko galvutei iš fosforo jis kaip priedą panaudojo ne kalio chloratą (Bertoleto druską), o švino dioksidą). Kadangi fabrikuose darbininkams baltasis fosforas labai kenkė sveikatai, švedų chemikai Gustav Eric Pasch ir Karl Frantz Lundström 1844 m. baltąjį fosforą pakeitė raudonuoju fosforu. 1848 m. Rudolf Christian Boettger išrado vadinamuosius saugius degtukus ir pardavė patentą Švedijos degtukų pramonininkams.
Domantas Antanavičius
Statistika
Spalvų reikšmės:
Degtukas
Degtukų gamyba Lietuvoje
Švedams išradus vadinamuosius saugius degtukus ir jiems išpopuliarėjus, degtukų gamybos manufaktūros (fabrikėliai) pradėti steigti ir Lietuvoje. Apie tokių fabrikėlių egzistavimą dabar galima spėti tik pagal degtukų dėžučių etiketes.
Degtukų gamybos pradžia Lietuvoje – XIX a. vidurys. Vieni iš seniausių minimų šaltiniuose fabrikų – nuo 1874 m. Klaipėdoje veikęs degtukų fabrikas „Balkan“ (1927 m. perėjo prie baldų ir parketo gamybos ir degtukų gamybą tikriausiai nutraukė) ir nuo 1876 m. pradėjęs veikti degtukų fabrikas Ukmergėje. 1884 m. Lietuvoje skaičiuojami 5 degtukų fabrikai – vienas Vilniaus gubernijoje ir 4 Kauno gubernijoje.
Lietuvos degtukų akcinė bendrovė (dab. AB Liepsna) pradėjo savo veiklą 1927 m. pradžioje ir tais metais pagamino jau 9 mln. dėžučių degtukų. Degtukai, kaip monopolinė prekė buvo ganėtinai brangi ir buvo populiari tarp kontrabandininkų, nelegaliai vežusių degtukus iš kitų šalių. Vėlesniu laikotarpiu Lietuvoje degtukus gamino tik „Liepsnos“ fabrikas Kaune. Sovietmečiu degtukų dėžutė kainavo vieną kapeiką, neretai jomis parduotuvėje būdavo atiduodama smulki grąža.
Dobrovoda (Balstogės apskritis)
Dobrovoda  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Turosnės valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurės vakarus nuo Turošn Košcelnos ir apie 15 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Dumblynė (Turmantas)
Dumblynė – viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Smalvų.
Istorija
XX a. pr. pateko į Novoaleksandrovsko apskritį. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Smalvų valsčius).
Laisvės balsas
Laisvės balsas – Lietuvos partizanų laikraštis, leistas 1946–1948 m.
Istorija
Leido Žemaičių apygarda. Daugintas hektografu. Išėjo 87 numeriai.
Vertikalios ašies vėjo jėgainė
thumb Vertikalios ašies vėjo jėgainė – vėjo jėgainė, kurios besisukanti dalis prie stiebo pritvirtina ne horizontaliai kaip malūnas, o vertikaliai. Vertikalios ašies vėjo jėgainės išsiskiria savo tyliu darbu lyginant su įprastinėmis vėjo turbinomis. Šio tipo jėgainės pasižymi ypač plačiomis konstrukcijų pasirinkimo galimybėmis.
Trūkumai
Vindkraftverk
Virdžinijos holokausto muziejus
thumb|250px|right|Virdžinijos holokausto muziejus − holokausto muziejus Ričmonde (JAV). Atidarytas 2000 m. balandžio mėnesį.
Bukalapis sparnenis
Bukalapis sparnenis (Dipterocarpus obtusifolius) – sparneninių (Dipterocarpaceae) šeimos lapuotis.
Virdžinijos holokausto muziejus
Eksponatai
Muzijuje rodoma daug eksponatu, tarp kurių dalis – iš Lietuvos. Muziejus skatina supratimą apie žiaurius nacių padarytus nusikaltimus. Muziejaus tikslas skatinti rasinės, religinės ir tautinės neapykantos naikinimą. Muziejaus įkūrėjas Jay M. Ipson. Paminklas atidarytas kasdien nuo 6:30 iki 22:30.
Lūšnia
Lūšnia – viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 14 km į pietus nuo Labanoro, 1 km nuo Januliškio, prie Labanoro–Januliškio keliuko ir Peršokšnos upės.
Dviračio šou
Dviračio žinios – Lietuvos politinės satyros humoro laida, rodoma nuo 1993 m. lapkričio 26 d. Kūrėjai Arūnas Valinskas, Haroldas Mackevičius, Vytautas Šerėnas ir Gintaras Ruplėnas. Prodiuseriai Haroldas Mackevičius ir Gintaras Ruplėnas. Režisierius Augustinas Gricius.