cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antroji intifada
Raida
Manoma, kad intifados priežastimis tapo Izraelio pasitraukimas iš Pietų Libano konflikto 2000 m. bei nepavykusios derybos tarp Izraelio ir Palestinos Camp David viršūnių susirinkime. Intifada prasidėjo 2000 m. rugsėjį po Arielio Šarono apsilankymo Šventyklos kalne. Šį apsilankymą palestiniečiai laikė provokaciniu. Tuomet demonstrantai mėtė akmenis į policiją. Riaušės buvo numalšintos Izraelio kareivių, kurie panaudojo ašarines dujas ir gumines kulkas.
Svarbia kovos priemone tapo savižudžiai bombų sprogdintojai. 2001 m. viena Palestinos išsivadavimo organizacijos grupių nužudė Izraelio turizmo ministrą. Per intifadą iki 2002 m. žuvo daugiau kaip 1000 palestiniečių ir daugiau kaip 250 izraeliečių. Gazos Ruože ir Vakarų Krante įsitvirtino Palestinos vietos savivaldos komitetai. 2004 m. lapkritį mirus palestiniečių lyderiui Jesirui Arafatui, padaugėjo vilčių dėl paliaubų paskelbimo. Naujasis palestiniečių prezidentas Mahmudas Abasas ir Izraelio ministras pirmininkas A. Šaronas 2005 m. vasarį pasirašė susitarimą dėl paliaubų. Šarono iniciatyva buvo pastatyta Vakarų Kranto siena, Izraelis pasitraukė iš Gazos Ruožo.
Egiptologija
thumb|right|220px| [[Rozetos akmuo dažnai minimas svarbiausiu egiptologijos artefaktu]] Egiptologija − studijų kryptis, tirianti Senovės Egipto istoriją, kultūrinį palikimą.
Istorija
1 tūkstantmetyje pr. m. e. Egipte besilankiusiems keliautojams Senovės Egipto civilizacija jau atrodė labai sena. Graikų istorikas Herodotas (apie 484−420 m. pr. m. e.) užrašė anksčiausią Senovės Egipto visuminės kultūros aprašymą. III a. pr. m. e. Manetonas parašė pirmą Egipto istoriją. Žinoma, kad patys egiptiečiai jau buvo ėmesi savo kultūros paminklų išsaugojimo. Garsiausias iš jų yra XIII a. pr. m. e. Ramzio II sūnus, Pta žynys Chaemvasetas. Keliautojai žavėjosi piramidėmis, šventyklomis, hieroglifais, daugybe dievų su gyvūnų galvomis. Graikų-romėnų laikais kopijuoti piramidžių tekstai. Senovės Egipto palikimas domino arabų mokslininkus. Daugelio ankstyvųjų keliautojų ir mokslininkų pastebėjimai vienijo objektų aprašymus su prasimanymais. XVII a. vokiečių vienuolis Atanazijus Kircheris ėmėsi hieroglifų iššifravimo darbo, tačiau jis jiems priskyrė išimtinai simbolinę prasmę, todėl jo jų išaiškinimai žavi fantazija, bet su realia hieroglifų prasme neturi nieko bendro. Šiuolaikinės egiptologijos pagrindai prasidėjo su XVIII a. keliautojų į Egiptą užrašais. Tai buvo prancūzų vienuolis Klodas Sikaras, anglas Henris Pokokas ir danas Frederikas Nordenas. Pirmuosius sisteminius tyrimus atliko prancūzų mokslininkų grupė, 1798 m. atvykusi į Egiptą su Napoleono armija. Jie aprašė Egipto florą, fauną, monumentus ir istoriją. Šie aprašymai buvo išleisti 1809−1822 m. laikotarpiu 24 tomų veikalu „Egipto aprašymas“. 1802 m. britai išvarė prancūzus iš Egipto. Jie anglams perdavė rastą Rozetos akmenį, kuris tapo lemiamu artefaktu, padėjusiu iššifruoti egiptiečių hieroglifus. Šiuolaikinės egiptologijos pradžia dažnai nurodoma 1822 m. rugsėjo 22 d. − šia diena datuotas prancūzo Ž. F. Šampoljono laiškas, kuriame jis pademonstravo iššifravęs hieroglifų raštą. Jis rėmėsi daugelio ankstesnių autorių bandymais, nuo V a. graiko Horapolono iki amžininko T. Jungo.
XIX a. Egipte pradėjo lankyti keliautojai, kolekcionieriai bei organizuotos mokslinės grupės. 1828−1829 m. Egipte dirbo Ž. F. Šampoljonas ir Ipolitas Roselinis. 1837 m. Džonas Gardneris Vilkinsonas Anglijoje publikavo trijų tomų veikalą „Senovės egiptiečių papročiai ir tradicijos“ po 12 metų darbo Egipte ir Nubijoje. 1842−1845 m. plačius tyrimus vykdė K. R. Lepsijaus vokiečių ekspedicija. K. R. Lepsijus paruošė pirmąjį žinomų piramidžių sąvadą. Mokslinės ekspedicijos dažniausiai dirbo, kai archeologinės vietovės jau buvo išieškotos artefaktų medžiotojų kaip Džovanis Belconis ir Bernardinas Drovetis. Jų pergabenti į Europą objektai sudarė stambiausių egiptologijos muziejų kolekcijų pagrindus. Tai Britų muziejus, Luvras, Berlyno Egipto muziejus ir Turino Egipto muziejus. 1858 m. Muhamedas Ali Paša paskyrė prancūzą O. Marjetą prižiūrėti visus Egipto archeologinius kasinėjimus ir ieškojimus. Tai žymėjo padidėjusį Senovės Egipto tyrimų organizuotumą, monumentų analizės ir konservacijos pradžią. XIX a. pabaigoje egiptologai Flindersas Pytris ir Džordžas Endrius Reisneris išvystė darbo kasinėjimų aikštelėje ir rastų objektų analizės metodus. Po 1890 m. archeologiniai tyrimai jau tapo išimtinai profesionalų darbu. Valstybinė Egipto senienų tarnyba išduodavo leidimus kasinėjimams, koordinavo archeologinių grupių darbą. Hovardo Karterio 1922 m. atrastas Tutanchamono kapas tapo garsiausiu egiptologijos laimėjimu. Vienu iš sėkmingiausių projektų buvo Abu Simbelo šventyklų išsaugojimas nuo užliejimo 1960-aisiais Asuano užtvankos statybų metu. XX a. pabaigoje egiptologijos moksle reikšmingą vietą užėmė egiptietis Zahis Havasas, pakistanietė Salima Ikram.
Lietuvoje
Lietuvoje egiptologijos pradininke laikoma Marija Rudzinskaitė-Arcimavičienė, kuri dalyvavo archeologiniuose kasinėjimuose Egipte, tarpukaryje dėstė Senovės Egipto istoriją Kaune, vertė egiptietiškus tekstus, atgabeno keletą archeologinių radinių. XX a. pab. filosofas ir menotyrininkas Algis Uždavinys daug dėmesio skyrė senojo Egipto dvasinėms tradicijoms: išvertė „Mirusiųjų knygą“, parašė „Hermio Trismegisto išminties kelią“, tyrinėjo Senovės Egipto dvasinę simboliką, jos sąsajas su neoplatonizmu.
Tim Curry
Gimė kaime šalia Voringtono (Češyras). Vaikystėje buvo operos solistu (diskantas). Birmingamo universitete baigė anglų kalbos ir dramos studijas. Išgarsėjo dalyvaudamas „The Rocky Horror Show“ pasirodymuose. Tapo Holivudo filmų aktoriumi, kur dažniausiai vaidino neigiamus personažus įvairiose komedijose ir nuotykiniuose filmuose („Vienas namuose“, „Mapetų lobių sala“, „Trys muškietininkai“, „Kongas“, „Čarlio angelai“). Taip pat yra suvaidinęs kelete serialų.
Timas Karis yra žymus animacinių filmų, videožaidimų įgarsintojas. Yra įrašęs 3 roko stiliaus albumus, kur perdainavo įvairių atlikėjų kūrinius.
2002 m. nominuotas „Grammy“ apdovanojimui geriausio sakytinio albumo kategorijoje (už „The Bad Beginning“ įgarsinimą).
Pijorai (Ukmergė)
Pijorai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Vidiškių, Kadrėnų tvenkinio pakrantėje.
Šerkšnėnų mokykla-daugiafunkcis centras
Istorija
Šerkšnėnuose pradinė mokykla veikė nuo 1920 m. įvairiose privačiose patalpose.
Buvusi mokykla, 2009 m. tapo Tirkšlių vidurinės mokyklos skyriumi, vėliau – vėl pradine mokykla, daugiafunkciu centru.
2019 m. mokėsi 7 mokiniai.
Rudolf Bauer
Rudolf Bauer (g. 1879 m. sausio 2 d. - m. 1932 m. lapkričio 9 d.) – Vengrijos lengvaatletis, olimpinis čempionas.
Biografija
Paryžiuje vykusiose antrosiose moderniose 1900 m. vasaros olimpinėse žaidynėse vengras dalyvavo lengvosios atletikos varžybose. Vyrų disko metimo finale Bauer pasiekė olimpinį rekordą (36,04 m) ir tapo olimpiniu čempionu.
Kintų botaninis draustinis
Kintų botaninis draustinis – saugoma gamtos teritorija (valstybinis draustinis) Šilutės rajone, tuoj į šiaurę nuo Kintų, apima dalį Kintų miško ir pelkėtą Kuršių marių pakrantę.
Įsteigtas 1992 m., siekiant išsaugoti natūralias pelkėtas pamario pievas su halofitinių rūšių bendrijomis, pamario miškus. Saugomos šienaujamų mezofitų, medžiais apaugusių kopų, eutrofinių žolynų, vakarų taigos, pelkinių, pelkėtų lapuočių miškų europinės svarbos buveinės.
Žydų ateizmas
Žydų ateizmas – etniškai ir (bent tam tikru mastu) kultūriškai žydais laikomų žmonių ateizmas. Priešingai dažnai pasitaikančiai nuomonei, sąvoka „žydų ateizmas“ nėra prieštaringa, nes žydų tapatybė apima ne tik religinius, bet ir etninius bei kultūrinius komponentus. Žydų įstatyme akcentuojama kilmė per motiną reiškia, kad net ir religiniu atžvilgiu konservatyvi žydų ortodoksų valdžia ateistą, gimusį iš žydės motinos, priimtų kaip tikrą žydą.
JAV senas tradicijas turi žydų sekuliarizmas (pasaulietiškumas), kuriuo įvardijami žydai, aiškiai neatmetantys Dievo egzistavimo, bet ir nemanantys, jog religija yra svarbi jų žydiškumo dalis. 2013 m. Pju tyrimų centro atliktas tyrimas atskleidė, jog 62 % save žydais laikančių Amerikos žydų teigia, kad buvimas žydu daugiausia priklauso nuo kilmės bei kultūros ir tik 15 % mano, kad tai daugiausia religijos klausimas. Netgi 55 % judaizmą praktikuojančių žydų teigia, kad buvimas žydu daugiausia priklauso nuo kilmės ir kultūros, o 66 % įsitikinę, jog norint būti žydu nebūtina tikėti Dievą.
Pikcevičiai
Pikcevičiai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Bučiūnų.
John Flanagan
John Flanagan (g. 1868 m. sausio 28 d. - m. 1938 m. birželio 3 d.) – JAV lengvaatletis ir virvės traukikas, daugkartinis olimpinis čempionas, pasaulio rekordininkas.
Biografija
Gimęs Airijoje, Flanagan 1896 m. emigravo į JAV. Prieš emigraciją, sportininkas jau buvo pasiekęs pasaulio kūjo metimo rekordą.
Paryžiuje vykusiose antrosiose moderniose 1900 m. vasaros olimpinėse žaidynėse amerikietis dalyvavo dvejose lengvosios atletikos rungtyse. Vyrų disko metime užimta septintoji vieta. Pirmą kartą vykusiame vyrų kūjo metime amerikietis numetė 51,01 m ir tapo olimpiniu čempionu. 1904 m. vasaros olimpinėse žaidynėse amerikietis užėmė ketvirtą vietą disko metime, antrą vietą svarčio metime ir tapo olimpiniu čempionu kūjo metime. 1908 m. vasaros olimpinėse žaidynėse amerikietis dalyvavo virvės traukimo ir lengvosios atletikos varžybose. Kartu su JAV rinktine virvės traukimo varžybose užimta penktoji vieta. Kūjo metimo varžybose pagerinęs pasaulio rekordą trečia kartą tapo olimpiniu čempionu.
Vėliau sportininkas grįžo į Airiją ir tapo daugkartiniu nacionaliniu Airijos čempionu.
Būgeliai
Būgeliai – buvęs kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Tryčiūnų, prie pat sienos su Baltarusija.
Bužienė
Bužienė – buvęs kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės vakarus nuo Rimšės.
Beinoraičių apylinkė
Beinoraičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Lygumų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Pakruojo rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Lygumų apylinkės.
Palauk iki sutems
Palauk iki sutems – 1967 m. sukurtas psichologinis trileris.
Juostą demonstruojant kino teatruose, buvo sukuriama ypatinga atmosfera: likus 15 minučių iki seanso pradžios salėje būdavo išjungiamos šviesos (pagrindinė filmo herojė yra akla moteris), ir buvo girdimas tik aktorių garsus kvėpavimas ir riksmai.
Filmas įtrauktas 55 numeriu į sąrašą „100 Years... 100 Thrills list“ ir 10 numeriu į „100 Scariest Movie Moments“.
Pagrindinio vaidmens atlikėja Audrey Hepburn buvo nominuota Oskarui. Filmo prodiuseriu buvo jos vyras Mel Ferrer, su kuriuo aktorė tuo metu skyrėsi. Po šio filmo Hepburn nesifilmavo net 9 metus, kuomet 1976 m. pasirodė juosta „Robinas ir Merijon“.
Siužetas
Jauna moteris Liza, gabenanti heroino siuntą iš Monrealio į Niujorką senovinėje lėlėje, paslepia ją aklos moters Siuzės Hendriks bagaže. Lėlė atsiduria šios namuose, tačiau nusikaltėliai, vadovaujami Hario Routo, ieško būdų kaip susigrąžinti narkotikus. Vienas iš gaujos narių, Maikas Tamlanas, apsimeta Siuzės vyro Semo bendradarbiu ir su ja susidraugauja, įgydamas šios pasitikėjimą. Kiti nusikaltėliai apsimeta policininkais, kurie tiria netoliese neva įvykdytą žmogžudystę, kurią galimai įvykdė Semas. Kadangi visi ieško lėlės, Siuzė pradeda įtarti, kad ją mėgina apgauti, tačiau tiki, kad Maikas yra jos pusėje.
Emma Stone
Emilė Džin „Ema“ Stoun (g .1988 m. lapkričio 6 d. Skotsdeilas, JAV)  – amerikiečių aktorė.
Savo vaidmeniu labiausiai išgarsėjo filmuose „Lengvabūdė pirmūnė“, už kurį „Auksinio gaublio“ apdovanojimuose buvo nominuota geriausios komedijos/miuziklo aktorės kategorijoje, „Tarnaitė“ ir „Nepaprastas Žmogus Voras“, kuriame atliko Gven Steisės – superherojaus Žmogaus-voro merginos vaidmenį. Pagrindinio herojaus dukters rolė, komedijoje Žmogus-paukštis, buvo pažymėta daugeliu apdovanojimų ir aukščiausiais pasaulinės žiniaskaidos vertinimais. Nominuota BAFTA premijai, kylančios žvaigždės kategorijoje.
Ankstyvieji metai
Gimė Skotsdeile, Arizonoje, perkančiosios organizacijos įkūrėjo ir generalinio direktoriaus Džefo Stouno ir namų šeimininkės Kristos (gim. Jager) šeimoje. Turi jaunesnį, 1990 m. gimusį brolį Spenserį. Tėvo pusės senelis buvo švedų kilmės.
E. Stoun mokėsi Sekvojos pradinėje ir Kokopa vidurinėje  mokyklose. Ūgtelėjusi tapo Valei jaunimo teatro nare, kuriame būdama 11 metų dalyvavo vaidinime „Vėjas ir gluosniai“. Šiame teatre ji vaidino dar 16-oje spektaklių. E. Stoun taip pat mokėsi katalikiškoje mergaičių mokykloje – Chaviero parengiamojoje kolegijoje. Būdama penkiolikos metų, su mama persikrautė gyventi į Los Andželą.
2004–2011 m.
220px|thumb|Ema Stoun filmo „[[Zombių žemė“ premjeroje, 2009 m. rugsėjo mėn.]] E. Stoun karjerą pradėjo televizijoje, Lori Partridž vaidmeniu televizijos filme „Naujoji Partridžų šeima“ (2005 m.), kuriame dalyvavo tik viename bandomajame epizode. Po to ji vaidino nežymius vaidmenis serialuose: „Mediumas“ (2005 m.), „Zako ir Kodžio gyvenimas“ (2006 m.), „Malkolmas dėmesio centre“ (2006 m.) ir „Laimingasis Luis“ (2006 m.). 2007 m. pasirodė dramatiškame televizijos seriale „Lenktynės“, kuriame vaidino Violetą Trimbl. Atliko bandomąjį vaidmenį televizijos seriale „Herojai“.
2009 m. E. Stoun, kartu su Metju Makkonohju ir Dženifer Garner vaidino filme „Mergišiaus praeities vaiduokliai“. Filme ji pasirodė kaip Elison, pagrindinio herojaus Konoro pažystamos vaiduoklis. Tais pačiais metais, kartu su Vudžiu Harelsenu, Džesiu Aisenbergu ir Abigaile Breslin nusifilmavo siaubo komedijoje „Zombių žemė“, kuriame vaidino Vičitą – vieną iš išlikusių gyvųjų planetoje ir keliaujančią po JAV su sese Litl-Rok. Filmas gavo „Scream Awards“ apdovanojimą. Tais pačiais metais pasirodė filme „Popierinis žmogus“, kuriame vaidino Ebi, padedančią rašytojui Ričardui Danui (akt. Džefas Danielsas) rašyti knygą.
thumb|170px|left|upright|E. Stoun „Deauville American Film Festival“, 2011 m. 2010 m. E. Stoun atliko Meizės, Australų aviganio Marmaduko draugės vaidmenį, filme „Marmadukas“. Tais pačiais metais atliko pagrindinį vaidmenį paauglių komedijoje „Lengvabūdė pirmūnė“. Dėl rolės šiame filme E. Stoun atsisakė vaidmens Zako Snaiderio filme „Nelauktas smūgis“. E. Stoun buvo nominuota „Auksiniam gaubliui“, geriausios aktorės kategorijoje ir dar 4 kitose nominacijose. Iš viso gavo du apdovanojimus – „Teen Choice Awards“ ir „MTV Movie Awards“ apdovanojimuose.
2010 m. E. Stoun dalyvavo 2010 m. „MTV Video Music Awards“ apdovanojimuose. Ji pareiškė, kad norėjo pasirodyti televizijos laidoje „Saturday Night Live“. Joje ji lankėsi 2010 ir 2011 m.
2011 m. E. Stoun atliko antraplanį vaidmenį komedijoje „Draugiškas seksas“, kurioje pagrindinius vaidmenis atliko Džastinas Timberleikas ir Mila Kunis. Tais pačiais metais nusifilmavo komedijoje „Kvaila, beprotiška meilė“, kurioje taip pat vaidino Stivas Karelas, Žiulijan Mur, Rajanas Goslingas ir Marisa Tomei. Filmas buvo apdovanotas „People’s Choice Awards“ apdovanojimu. E. Stoun taip pat atliko pagrindinį vaidmenį filme „Tarnaitė“, kuriame vaidino Eugeniją „Skyter“ Felan, pradedančiąją rašytoją. Filmas gavo daugybę kino apdovanojimų.
Pikčiai
Pikčiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 15 km nuo Karsakiškio.
Cimbališkė
Cimbališkė – buvęs kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Dūkšto.
Emma Stone
2012 m. – dabar
E. Stoun atliko pagrindinį moters vaidmenį filme „Nepaprastas Žmogus-voras“. Jame ji vaidino Gven Steisę – Piterio Parkerio merginą. Filmo premjera įvyko 2012 m. liepos 3 d. Filmas pradėtas filmuoti 2010 m. gruodį, baigtas 2011 m. balandį.
E. Stoun prisijungė prie filmo „Gangsterių medžiotojai“ aktorių kolektyvo, kuriame buvo Synas Penas, Džošas Brolinas, Entonis Makis, Džovanis Ribisis ir Maiklas Pena. Filme ji vaidino Greisę, mirtiną merginą, kuri pakliuvo į meilės trikampį su gangsteriu Koenu ir seržantu Vutersu.
E. Stoun, kartu su Nikolu Keidžu, Rajanu Reinoldsu ir Katerina Kener įgarsino kino kompanijos „DreamWorks Animation“ animacinį filmą „Krudžiai“. Ji įgarsino Gil, Gruno ir Ugio dukterį. R. Reinoldsas įgarsino vaikiną, įsimylėjusi Gil. Filmo premjera įvyko 2013 m. kovo 22 d.
Ji atliko pagrindinį vaidmenį trumpametražėje komedijoje „Veronika“, kurioje taip pat vaidino Kiranas Kalkinas. „Veronika“ yra dalis filmo „Kietašikniai“, kurį sudaro 12 trumpų komiškų scenų. Šiame filme taip pat vaidino Keitė Vinslet, Gerardas Batleris, Hju Džekmanas, Uma Turman, Heil Beri ir kiti.
E. Stoun taip pat dalyvavo įgarsinant vaizdo žaidimą „Sleeping Dogs“.
Asmeninis gyvenimas
2009 m. E Stoun persikėlė gyventi iš Los Andželo į Niujorką.
Nuo 2011 m. draugauja su aktoriumi Endriu Garfildu.
Pierre Puvis de Chavannes
Pjeras Piuvi de Šavanas (, 1824−1898 m.) – XIX a. prancūzų tapytojas, artimas neoromantikams, simbolistams.
Biografija
Pjeras Piuvi de Šavanas gimė 1824 m. gruodžio 14 d. Lione. Jis buvo jauniausias iš keturių pasiturinčio kalnakasybos inžinieriaus vaikų ir iš pradžių mokėsi inžinerijos Lione, po to − Paryžiuje. Mokslų metu susirgo ir per studijų pertrauką lankėsi Italijoje, kurioje susidomėjo tapyba. 1844 m. grįžęs į Paryžių P. Piuvi de Šavanas pradėjo mokytis tapybos. Jo mokytojais buvo klasicistas Henris Šeferis, romantinis tapytojas Eženas Delakrua ir akademistas Tomas Kutiūras. P. Piuvi de Šavano brandusis stilius vienijo E. Delakrua emociškumą su T. Kutiūro klasicizmu. Kartu dailininkas pripildydavo savo paveikslus religinės simbolikos, kas jo dailę išskyrė iš to meto prancūzų saloninio meno. 1848 m. dailininkas antrą kartą lankėsi Italijoje, susidomėjo freskos technika. 1850 m. jo paveikslas „Miręs Kristus“ buvo priimtas į oficialų Paryžiaus saloną, tačiau tuo metu Prancūzijos dailėje pradėjo įsigalėti realistinė tapyba ir P. Piuvi de Šavano polinkis į romantizmą nesulaukė didelio dėmesio. Kitą kartą jis į Saloną buvo priimtas tik 1859 m. Įkvėptas renesanso freskų P. Piuvi de Šavanas pradėjo gerbti tykius, ramius amžininko K. Koro peizažus.
1854−1855 m. P. Piuvi de Šavanas pradėjo kurti monumentalių dekoracijų projektus savo giminės namui. 1859 m. vienos iš šių dekoracijų padidintą variantą „Grįžimas iš medžioklės“ Paryžiaus salone pagyrė Teofilis Gotjė. Dailininkas buvo paskatintas kurti didelių matmenų sieninio dekoro paveikslus ir 1861 m. už juos laimėjo antros klasės medalį Paryžiaus salone. Vėliau dailininkas gavo užsakymų sieninei tapybai naujuose Amjeno ir Marselio muziejuose, Hôtel Vignon Paryžiuje. 1868 m. susipažino su Berta Morizo ir per ją − su E. Manė. 1870−71 m. prancūzų-prūsų karo metu tarnavo nacionalinėje gvardijoje. Po to kūrė tapybą Puatjė rotušei (1872−1875), Liono naujam muziejui (1883−1886), Ruano naujam muziejui (1890−1891), Paryžiaus rotušei (1891−1894), Bostono (JAV) viešajai bibliotekai (1894−1896). Jis sukūrė monumentalių kūrinių Paryžiaus Panteone ir Sorbonoje. Savo sieninėje tapyboje dailininkas naudojo klasikinės kompozicijos struktūras, pabrėžė dekoratyvumą, įtraukė alegorinių motyvų, šių kūrinių veikėjai pavaizduoti plokščiais, be šviesos-šešėlių modeliavimo. Siekdamas populiarumo dailininkas kurdavo sieninių paveikslų mažesnes versijas. Jis iš viso nutapė apie 370 kūrinių, iš kurių 200 buvo sieniniai ar su sienine tapybą susiję paveikslai ir 140 − savarankiški molbertiniai.
Dailininkas gyvenimo metu pasiekė tarptautinio žinomumo ir šlovės tėvynėje. 1867 m. apdovanotas Garbės legiono ševaljė ordinu, 1889 m. pakeltas į komandorus. Jis 1890 m. buvo Nacionalinės dailės draugijos vienas iš steigėjų ir prezidentas. 1895 m. bankete, skirtame dailininko 70-mečiui, dalyvavo 600 svečių, pirmininkavo Ogiustas Rodenas. P. Piuvi de Šavano dailę vertino Žoržas Sera, Polis Gogenas, Šarlis Bodleras. Jo dailės buvo paveikti nabiai, Ferdinandas Hodleris, Pablas Pikasas. 1897 m. dailininkas vedė savo ilgametę draugę Marie Cantacuzène (mirusi 1898 m.). Pjeras Piuvi de Šavanas mirė 1898 m. spalio 24 d. Paryžiuje, palaidotas Neji prie Senos kapinėse. Garsiausiu jo paveikslu minimas „Vargšas žvejas“ (1881, Orsė muziejus).
Pleinės telmologinis draustinis
Pleinės telmologinis draustinis – saugoma gamtos teritorija (valstybinis draustinis) Šilutės rajone, 3 km į pietvakarius nuo Usėnų, apima Pleinės pelkę.
Įsteigtas 1992 m., siekiant išsaugoti pelkinių augalų kompleksą su retų rūšių augalų augavietėmis. Saugomos aktyvių bei degradavusių aukštapelkių, pelkinių miškų europinės svarbos buveinės.
Bahreino himnas
Bahrainona (, 'Mūsų Bahreinas'; taip pat, 'Bahreino nacionalinis himnas') – Bahreino valstybinis himnas.
Istorija
Buvo sukurtos dvi himno versijos su ta pačia melodija, bet skirtingais žodžiais. Pirmoji naudota nuo Bahreino nepriklausomybės paskelbimo 1971 m. iki 2002 m. Antroji himno versija priimta po konstitucinio referendumo, kuris paskelbė emyrą Hamadą bin Isą al Khalifą karaliumi, o šalį karalyste.
Originalaus teksto autorius buvo Mohamedas Sudki Ajašas. Melodijos kūrėjas nežinomas, bet vėliau ją perkūrė dainininkas ir kompozitorius Ahmedas Al Džumairis, įrašęs melodiją kartu su Londono filharmonijos orkestru. Taip ji tapo visuotinai pripažintu himnu.
FK Kruoja-Kupsc
Pakruojo „Kruoja-Kupsc“ – jungtinė Pakruojo „Kruojos“ ir Šiaulių „Kupsc“ futbolo komanda, 2016-2021 m. dalyvavusi Lietuvos III lygos (Šiaulių zonos) varžybose.
Istorija
2022 m. šio darinio nebeliko. FC Kupsc Šiauliai pirmenybėse dalyvavo atskirai, o Pakruojo „Kruoja“ subūrė naują jungtinę komandą su Pakruojo SC ir buvo žinoma „FK Kruoja-Pakruojo SC“ pavadinimu.
Sanat Mes Kerman FC
„Sanat Mes Kerman“ futbolo klubas, o angliškuose šaltiniuose Sanat Mes Kerman Football Club arba Sanat Mes Kerman FC, bei Mes Kerman  – Irano futbolo klubas iš Kermano.
Istorija
Klubas įkurtas 1998 m. Rungtyniavo žemesniųjų pakopų pirmenybėse. 2000–2001 m. sezone žaidė tuometiniame Antrame divizione (II pakopa).
Nuo 2001–2002 m., kai buvo įkurta Azadegan League (II pakopa), žaidė šioje lygoje.
Nuo 2006–2007 m. sezono rungtyniavo PRO lygoje. 2008–2009 m. iškovojo trečią vietą profesionalų lygoje.
2013–2014 m. sezone liko šešioliktoje vietoje, paskutiniai, ir po sezono buvo perkelti į žemesnį divizioną.
Sezonai
Šaltiniai:
Jean Clouet
Žanas Klujė (, apie 1485−1541 m.) – XVI a. renesanso dailininkas, dirbęs Prancūzijos karaliaus dvare.
Biografija
Žanas Klujė buvo dailininkas, dirbęs Prancūzijos karaliui Pranciškui I ir minimas bent nuo 1516 m. Jis minėtas Turo mieste, iš kurio buvo kilusi jo žmona. Jis gyveno Ture ir susilaukė sūnaus Fransua Klujė, kuris vėliau tapo dailininku ir pakeitė tėvą Prancūzijos karaliaus tarnyboje. 1523 m. Žanas Klujė buvo priimtas į grumo tarnybą Pranciškaus I, nuo 1529 m. gyveno Paryžiuje. Jis nebuvo prancūzas, pagal dailės bruožus galima spėti, kad kilęs iš Nyderlandų. Nėra išlikęs nei vienas pasirašytas ir tikrai žinomas Ž. Klujė kūrinys. Jis kūrė miniatiūras, piešinius ir aliejinius paveikslus, daugiausiai portretus. Jam priskiriama grupė piešinių, esančių Šantiji ir vaizduojančių Prancūzijos karaliaus dvaro asmenybes tarp 1514 ir 1540 metų. Radus Gijomo Budė portretą (pats G. Budė minėjo, kad jo portretą buvo nutapęs Ž. Klujė) ir jo paruošiamajam piešiniui esant Šantiji, tapo aišku, kad jie kurti to paties autoriaus. Ž. Klujė kūrė brandžiojo renesanso tapybos maniera, portretūroje siekė pateikti psichologinę pozuotojo charakteristiką.
Dargužių apylinkė (Pakruojis)
Dargužių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Stačiūnų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Pakruojo rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Lygumų apylinkės, Stačiūnų apylinkės ir Šukionių apylinkės.
Tolimos žvaigždės balsai
Tolimos žvaigždės balsai – 2002 m. japonų mokslinės fantastikos originali video animacija (OVA), kurią sukūrė ir animavo Makoto Šinkai. Filme pasakojama apie dviejų artimų vaikystės draugų – vaikino ir merginos – gyvenimą, jiems išsiskiriant, kai mergaitė išsiunčiama į kosmosą kovoti kare su ateiviais. Penkiolikmetei merginai vis labiau tolstant nuo Žemės, jos siunčiamos žinutės Žemę pasiekia vis vėliau. Filme paraleliai rodomos jos kovos ir vaikino gyvenimas Žemėje, šiam gaunant jos vėluojančias žinutes.
OVA premjera Japonijoje įvyko 2002 m. vasario mėn. Po to 2002 m. balandžio 19 d. ir spalio 6 d. buvo išleistos dvi DVD versijos. Kritikai teigiamai įvertino trumpametražio filmo meninį aspektą, siužetą ir muziką, tačiau angliška versija buvo kritikuojama dėl dubliavimo.
„Pioneer LDC“ adaptavo OVA į dramos kompaktinę plokštelę, o lengvojo romano adaptaciją parašė Vaku Oba, iliustravo Makoto Šinkai ir Ko Jaginuma, išleido „Media Factory“ leidykla „MF Bunko J“. Makoto Šinkai adaptavo OVA į mangą, kurią iliustravo Midzu Sahara. „Kodansha“ nuo 2004 m. vasario iki gruodžio mėn. ją spausdino savo manga žurnale „Monthly Afternoon“.
Kūrimas
Filmą parašė, režisavo ir kūrė Makoto Šinkai savo kompiuteriu „Power Mac G4“, naudodamas „LightWave“, „Adobe Photoshop 5.0“, „Adobe After Effects 4.1“ ir „Commotion 3.1 DV“ programinę įrangą. Apie 2000 m. birželį Šinkai nupiešė pirmąjį trumpametražio filmo paveikslėlį – merginą, laikančią mobilųjį telefoną piloto kabinoje.
Šinkai sakė, kad šią OVA įkvėpė siaubo romanas „Drakula“ ir Hajao Mijadzaki filmas „Dangaus pilis Laputa“. Jis teigė, kad filmo kūrimas užtruko septynis mėnesius. Šinkai teigimu, dar vienas įkvėpimo šaltinis buvo tai, kad dirbdamas dažnai siųsdavo trumpąsias žinutes savo žmonai.
Makoto Šinkai ir jo tuometinė mergina Mika Šinohara įgarsino pradinį dubliažą. Vėliau DVD leidiniui buvo sukurtas antras japoniškas dubliažas, kurį įgarsino profesionalūs aktoriai. Makoto draugas Tenmon, dirbęs jo vaizdo žaidimų kompanijoje, sukūrė garso takelį. Garso takelis ir filmas buvo kuriami kartu, sinchroniškai kuriant siužetą. Kartais tekdavo keisti animaciją, kad ji geriau atitiktų muziką. "„Manau, kad taip yra dėl siužeto temos – žmonių bendravimo. Filme naudojau mobiliuosius telefonus, nes Japonijoje jais paprastai bendraujama, tačiau yra daug šalių, kuriose žmonės nesinaudoja mobiliaisiais telefonais. Bendravimas iš širdies yra be galo svarbus, kad ir kur būtumėte, todėl manau, kad būtent todėl filmas paliko įspūdį tiek daug žmonių. Kitas patrauklus dalykas yra tai, kad šią animaciją sukūriau pats. Žiniasklaida rašė apie žmogų, patį vieną sukūrusį anime. Manau, kad vis daugiau žmonių dirbs tokiu būdu ir kad atsiras nepriklausomų animatorių, tiek pavienių, tiek mažomis grupelėmis.“ — Makoto Šinkai apie filmo patrauklumą, „Newtype USA“"
OVA
OVA išleista išankstinei peržiūrai 2002 m. vasario mėn. 2002 m. balandžio 19 d. kompanija „CoMix Wave Inc.“ jį išleido DVD formatu. 2002 m. spalio 6 d. „Tokuma Shoten“ išleido skirtingą filmo versiją.
Kita
Pagal OVA filmą buvo adaptuotas Vaku Oba romanas, kurį iliustravo Makoto Šinkai ir Ko Jaginuma. Romaną 2002 m. liepos 25 d. išleido „Media Factory“ leidykla „MF Bunko J“.
OVA taip pat buvo adaptuota į mangą, kurią iliustravo Midzu Sahara. Manga buvo spausdinama žurnale „Monthly Afternoon“ nuo 2004 m. vasario iki 2004 m. gruodžio. 2005 m. vasario 23 d. „Kodansha“ išleido vieną tomą, kuriame sutalpinti visi adaptuotos mangos skyriai.
Kritika
„Tolimos žvaigždės balsai“ pelnė 6-ojo Japonijos medijos meno festivalio specialųjį prizą. Filmas taip pat laimėjo 2002 m. „Animation Kobe“ apdovanojimą ir 2003 m. „Seiun“ apdovanojimą. Jis buvo įtrauktas į „DVD Verdict“ 100 geriausių DVD filmų sąrašą.
Kasparas Uinskas
Kasparas Uinskas (g. 1979 m. sausio 27 d.) – lietuvių pianistas.
Biografija
Gimė Druskininkuose, pradėjo groti fortepijonu ankstyvoje vaikystėje. Mokėsi Nacionalinėje Mikalojaus Konstantino Čiurlionio menų mokykloje, Vilniaus Balio Dvariono dešimtmetėje muzikos mokykloje. 1996 m. laimėjo pirmą vietą tarptautiniame Stasio Vainiūno pianistų konkurse. 1997–2001 m. studijavo Varšuvos Frederiko Šopeno muzikos universitete, vėliau – Juilliard School Niujorke bei Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje. Yra koncertavęs JAV, Nyderlanduose, Šveicarijoje, Čekijoje, Lenkijoje ir kitose šalyse.
Asmeninis gyvenimas
Susituokęs su Jurga Mackelaite, turi du vaikus: Ameliją Laurą ir Oskarą.
François Clouet
Fransua Klujė (, apie 1515−1572 m.) – XVI a. prancūzų renesanso dailininkas.
Biografija
Fransua Klujė buvo Prancūzijos karališkojo dailininko Žano Klujė sūnus. Jis gimė kažkada prieš 1520 m., tikriausiai Ture. Jis dirbo su tėvu bent nuo 1536 m. ir 1540 m. pirmą kartą paminėtas karaliaus dokumentuose. Fransua pakeitė tėvą karališkojo dailininko vietoje. Jis dirbo Prancūzijos karaliams Pranciškui I, Henrikui II, Pranciškui II ir Karoliui IX. Yra geriausiai žinomas karališkosios aplinkos portretais, atliktais tuo metu dominavusiu manieristiniu stiliumi. Tapytojas vadovavo didelėms dirbtuvėms prie Prancūzijos karaliaus dvaro, buvo atsakingas už laidotuvių ceremonijų ir triumfo eisenų apipavidalinimą. Jis buvo šlovinamas to meto poetų. F. Klujė nebuvo vedęs, bet turėjo dvi nesantuokines dukteris, Dianą ir Lukrecę. Greitai po jo mirties 1572 m. rugsėjo 22 d. Paryžiuje, tiek jo, tiek tėvo dailė buvo primirštos ir sutapatintos, kadangi tiek jis, tiek tėvas buvo vadinami viena pravarde „Žanė“. Tik apie 1850 m. tėvo ir sūnaus dailė buvo atskirta. F. Klujė kūryba atstatyta iš dviejų pasirašytų jo paveikslų: apynuogės moters portreto, kuriame pavaizduota Diana de Puatjė, ir Pjero Kiutė (1562) portreto. Taip pat, viso stoto Karolio IX portretas (1569) vėlesniu įrašu buvo pažymėtas esantis atliktas Fransua. Išliko ir šio portreto paruošiamasis piešinys. Remdamiesi šiais paveikslais tyrinėtojai priskyrė dailininkui grupę paveikslų ir apie 50 piešinių.
Jana Burčeska
Jana Burčeska (, g. 1993 m. liepos 6 d.) – Makedonijos dainininkė.
Atlikėja išgarsėjo per pirmąjį Makedonijos „Idol“ sezoną. 2011 metais buvo UNICEF ambasadorė prieš smurtą mokyklose. 2012 m. debiutavo „Skopje Fest“ su daina „Bi bila tvoja“. Antrąkart atlikėja pasirodė šio festivalio scenoje duetu su Mikiu Sekulovskiu, o 2015 metais solo atliko kūrinį „Jas i ti“. Vokalistė bendradarbiavo su daugeliu makedonų atlikėjų, pavyzdžiui, Viktoru Apostolovskiu ir kultine grupe „Mizar“, su kuria įrašė dainą „Nebo“.
2016 m. lapkričio 21 d. Makedonijos televizijos MRT uždaru sprendimu išrinkta šalies atstove 2017 m. „Eurovizijoje“ Kijeve su daina „Dance Alone“.
Kanjakumari
Kanjakumari  – miestas pačiuose Indijos pietuose, Tamilnade, Indijos vandenyno pakrantėje, ties pietiniu Indostano pusiasalio tašku (Komorino kyšuliu), 85 km į pietus nuo Tiruvanantapuramo. Yra geležinkelio stotis. Svarbus turistinis ir religinis centras. Yra keletas paplūdimių. Stovi paminklas tamilų poetui Tiruvaluvarui, Svamio Vivekanandos memorialas. Yra keletas hinduistų šventyklų, iš kurių svarbiausia šaktistinė Deivės Kumari šventykla, bažnyčia. Netolimoje Sučindramo gyvenvietėje yra Thanumalajano šventykla.
Ties Kanjakumari į jūrą paleisti Mahatma Gandžio palaikai, čia 1892 m., prieš išvykdamas į savo misiją meditavo Svamis Vivekananda.
Istorija
Komorino kyšulys minimas romėnų, graikų šaltiniuose. Minima, kad jis buvęs perlų gavybos centras prie Manaro įlankos. Pasak legendos, 52 m. čia atvykęs apaštalas Tomas. Miestas buvo valdomas įvairių Pietų Indijos dinastijų, čia gyveno musulmonų, džainų, hinduistų bendruomenės. XVI a. čia veikė katalikų misionierius Pranciškus Ksaveras. Kolonijiniais laikais miestas buvo žinomas kaip Kabo Komorinas. Panaikinus Travankorą, prijungtas prie Tamilnado ir pervadintas pagal vietinę deivę Kanjakumari (iš sanskrito: „jauna mergelė“).
Amrish Puri
Amrišas Puris ( 1932 m. birželio 22 d. – m. 2005 m. sausio 12 d.) – žymus Indijos kino ir teatro aktorius. Jis buvo vienas svarbiausių Indijos teatro judėjimo veikėjų (dirbo su režisieriais Satyadev Dubey, Girish Karnad). Vaidino daugiausia pagrindinio antagonisto roles įvairiuose hindi filmuose, taip pat Holivudo filmuose „Gandis“ bei „Indiana Džounsas ir lemties šventykla“.
Biografija
Amrišas Puris gimė Pandžabe, Navanšahro miestelyje. Jo brolis Madan Puri taip pat tapo aktoriumi. Vėliau Amrišas išvyko į Šimlą, kur baigė kolegiją. Kaip ir brolis, išvyko į Bombėjų, kur siekė tapti aktoriumi. Ten įsitvirtinti nepavyko, todėl dirbo draudimo agentūroje bei vaidino „Prithvi“ teatre. Ten išgarsėjo, 1979 m. laimėjo Dainų ir šokių akademijos apdovanojimą. Po to pradėtas kviesti į kiną.
Amrišas Puris vaidino daugiausia Bolivudo filmuose, nors taip pat atliko vaidmenų ir filmuose kanadų, marathų, pandžabų, malajalių, tamilų, telugų kalbomis. Iš viso suvaidino daugiau nei 400 filmų. Holivudo filmuose atliko Chano vaidmenį filme „Gandis“ (1982 m.) bei pagrindinio antagonisto, Kali kulto žynio Molaramo vaidmenį filme „Indiana Džounsas ir lemties šventykla“ (1984 m.). Indų filmuose bene žymiausias jo vaidmuo buvo generolas Mogambo filme Mr. India (1987 m.). Styvenas Spilbergas Amrišą Purį įvardino kaip savo mėgstamiausią filmų antagonistą.
Notigalės mūšis
miniatiūra|260x260px|Notigalės bunkeris Notigalės mūšis – kautynės, įvykusios 1946 m. gruodžio 12 d. Notigalės pelkėje tarp Lietuvos partizanų ir jų stovyklą apsupusių NKVD karių.
Istorija
1946 m. rudenį Notigalės pelkėje buvo įrengtas Vytauto apygardos Algirdo kuopos Šarūno rinktinės „Bermono pulko“, dauguma sudaryto iš Pandėlio apylinkių vyrų, bunkeris. Jų veiklos arealas buvo nuo Panemunėlio iki Laičių (Kupiškio r.). Bunkeris buvo unikalus – pelkės viduryje, antžeminis, todėl be išdavystės, viduryje pelkių įsikūrusių partizanų, nepavykdavo susekti. Todėl į šiuos kraštus buvo atsiųstas saugumo agentas mokytojas Povilas Jakubka, slapyvardžiu „Paukštelis“.
Eiga
1946 m. gruodžio pradžioje MVD Rokiškio aps. skyrius jau sistemingai gaudavo iš agento „Paukštelio“ pranešimus, kad Pandėlio valsčiuje pelkėtame Notigalės miške, bunkeryje, slepiasi partizanai. Buvo organizuojama išdavystės operacija.
1946 m. gruodžio 12 d. remiantis jau žinomais duomenimis ir MGB agentui parodžius, bunkerį apsupo gausios reguliariosios kariuomenės daliniai ir Kupiškio bei Rokiškio vietos stribų rinktinės. Per mūšį partizanai faktiškai sunaikino pirmąjį juos apsupusį žiedą ir daugiau nei tris valandas priešinosi, tačiau jėgos buvo nelygios.
Pasekmės
miniatiūra|261x261px|Pandėlio malūnas Mūšio metu žuvo partizanų būrio vadai – Juozapas Mikėnas-Žvirblis, Jonas Šiupinys-Bermontas. Partizanai – Feliksas Blažys-Meškiukas, Ignotas Blažys-Batiuška, Jonas Bronislovas Kaunietis-Joniukas, Petras Kaunietis-Ąžuolas, Bronislovas Naujikas-Žiogelis, Julius Puluikis-Auksaburnis, Jonas Viduolis-Meška, Juozas Zoluba-Šturka, Vladas Žalkauskas-Astras, austrų lakūnas Stefanas Hofmanas-Jumba.
Partizanų kūnus nuvežė ir numetė prie Panemunėlio mokyklos. Vėliau pervežė į Pandėlį ir sumetė miestelyje ant grindinio netoli šventoriaus. Prieš šv. Kalėdas stribai žuvusiųjų palaikus sušalusius kūnus sukapojo ir sumetė į tris šulinius prie miestelio malūno. Bunkeris sudegintas.
Trims partizanams pavyko išsiveržti iš apsupties žiedų – Baliui Jasiūnui-Lokiui , Petrui Čižiūnui-Dėdei, Antanui Šiupiniui-Rickui (visi žuvo 1947 m. sausio 9 d. Rokiškio aps. Skapiškio vls., Stukonių k.) įrengtame bunkeryje.
Partizanų laidotuvės
miniatiūra|kairėje|180px|Žuvusių partizanų kapas Pandėlio kapinėse 1989 m. LPKTS Rokiškio skyriaus pirmininko Algimanto Jankausko, šaulių vado Vytauto Strumskio, mokytojos istorikės Teresės Taškūnienės-Gailiūnienės iniciatyva prasidėjo žuvusių partizanų palaikų paieška. Apklausus žuvusių partizanų artimuosius, nustačius šulinius (nes buvo užkasti ir sulyginti) ir iš jų pašalinus sumestus akmenis bei gelžgalius, buvo surasti 14 sukapotų partizanų palaikų.
1989 m. liepos 16 d. partizanų palaikai iškilmingai palaidoti Pandėlio kapinėse. Šis kraupus sovietų nusikaltimas 1989-aisiais sukėlė didelį rezonansą visoje Lietuvoje.
Žuvusiems partizanams suteiktas kario savanorio statusas.
Įamžinimas
1996 m. Rokiškio ir Kupiškio kariai savanoriai kartu su įvykių liudininkais (Vidmantas Markevičius) ir kitais bunkerį atstatė. 2019 m. prie bunkerio-slėptuves pastatytas LGGRTC atminimo ženklas. 2019 m. spalio 28 d. Kultūros paveldo departamentas vietovei suteikė teisinę apsaugą. Nustatytos objekto vertingosios savybės, apibrėžtos teritorijos ribos, statusas – registrinis, objekto reikšmingumo lygmuo – nacionalinis (unikalus kodas Kultūros vertybių registre 44270 ).
2021 m. vasarą, minint 75-sias mūšio metines, Notigalės bunkeris atnaujintas dalyvaujant tų įvykių liudininkui Vidmantui Markevičiui. 2022 m. išleista knyga "Atodangos Notigalės skausmo spalgenų" (aut. Povilas Stumbrys).
A21
miniatiūra|250px|right|[[Viena|Vienos aplinkkelis A21]]
A21 gali reikšti šiuos kelius:
Joniškaičių apylinkė
Joniškaičių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Lygumų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Pakruojo rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Lygumų apylinkės, Šukionių apylinkės ir Vilūnaičių apylinkės.
Čepuliškė
Čepuliškė – buvęs kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Naujojo Daugėliškio.
Antavilių Radziševskių koplyčia
Antavilių Radziševskių koplyčia, arba Dievo Motinos Rožinės koplyčia – mūrinė buvusių dvarininkų Radziševskių laidojimo koplyčia, veikusi tarpukaryje. Ji yra į šiaurės rytus nuo Vilniaus miesto centro, Antakalnio seniūnijoje, Antaviliuose. Pasiekiama išvažiuojant iš Vilniaus Nemenčinės plentu, apie 10 km į šiaurės rytus nuo Antakalnio.
Koplyčia stovi mišku apaugusiame Antavilių kapinių kalnelyje, kurį juosia Antavilio upelis, greta yra įsikūrusi kolektyvinių sodų bendrija. Į rytų pusę driekiasi atvira veikiančių kapinių dalis. Priešingoje Antavilio mažojo ežero pusėje išlikusi dvarvietė (unik. kodas ). Teritorija priklauso Nemenčinės Šv. arkangelo Mykolo parapijai. Yra veikianti parapijos Šv. Šeimos koplyčia Antavilių pensionate. miniatiūra|200px|left|Koplyčia 2017 m. gruodį
Jarcevas
Jarcevas:
Antavilių Radziševskių koplyčia
Istorija
Koplyčią-mauzoliejų dvarininkai pasistatydino apie 1860–1865 m. Vėliau pastato paskirtis keitėsi. Apylinkių žmonėms buvo sudėtinga kas savaitę vykti į pamaldas parapinėje Antakalnio bažnyčioje, todėl leista šv. Mišias švęsti Antaviliuose. 1926 m. koplyčia buvo pašventinta Dievo Motinos Rožančinės vardu.
Antaviliuose buvo vykdomi archeologiniai kasinėjimai. Žvalgomieji tyrimai 1992 m. vykdyti ir koplyčios aplinkoje bei jos viduje, tačiau archeologinių radinių ir archeologijos paminklų pėdsakų neaptikta.
Būklė
Koplyčia stovi nenaudojama, tuščia. Interjeras apleistas, be jokių atributų, bylojančių statinio sakralinę paskirtį. Nelikę buvusio laidojimo rūsio pėdsakų. Įėjimo aikštelę prie koplyčios durų atstoja padrikų akmenų eilės. Fasadų puošybą darko lopais išlikęs tinkas. Sienose iš po nubyrėjusio tinko atsivėręs raudonų plytų mūras.
Prieš keletą metų vyko koplyčios remontas, kurio metu buvo uždengtas naujas stogas, įrengti lietvamzdžiai. Aukomis prisidėjo parapijos žmonės.
Architektūra
Statinys kompaktiško stačiakampio plano, vienos navos. Dengtas keturšlaičiu stogu su skardos danga, tinkuoto raudonų plytų mūro, neogotikinis. Stogo smailėje įtaisytas naujas, lygaus metalo profilio kryžius. Stilistinę architektūrą atspindi smailiaarkės langų ir pusapskritės durų angų formos, kampiniai piliastrai, fasadų puošyba (profiliuoti karnizai, sienų plokštumas skaidančios įgilintos nišos, angas juosiančios į paviršių ištrauktų plytų eilės). Pastato galinėje dalyje apsidės nėra, fasado siena lygi, be puošybos.
Akležeris (Vilnius)
Akležeris – buvęs kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės rytus nuo Sužionių.
Čeverykinė
Čeverykinė – buvęs kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Rimšės.
Budviškės
Budviškės – buvęs viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Sužionių.
Skrudalienos valsčius
Skrudalienos valsčius  – valsčius pietryčių Latvijoje. Centras – Skrudaliena.
Istorija
Įkurtas 1889 m. Kuršo gubernijos Alūkstos apskrityje. 1919 m. atiteko Lenkijai, vėliau – Latvijai. 1949 m. jis buvo panaikintas, 1990 m. atkurtas.
Pranciškus Jokūbas Šembekas
Pranciškus Jokūbas Šembekas (m. 1765) – Livonijos vaivada 1737–1765, Karūnos dvaro vėliavininkas 1732–1735, Brest-Kujavijos seniūnas 1735–1736, Tolkmicko seniūnas.
Buvo Augusto II šalininkas. Brest-Kujavijos pasiuntinys į 1726 metų seimą, Krokuvos pasiuntinys į 1729 metų i 1730 metų seimus. 1735 metais kaip Generalinės konfederacijos kancleris pasirašė Generalinės tarybos Varšuvos konfederacijos rezoliuciją. Pasiuntinys nuo Sandomiro vaivadijos į pacifikacinį seimą 1735 metais. Augusto III elektorius 1733 metais.
1738 metais apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Pikčiūnai (Vilnius)
Pikčiūnai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Medininkų.
Assalam FC
Namų rungtynes žaidžia Dilio miesto savivaldybės stadione.
Istorija
Klubas įkurtas 2008 m. 2016 ir 2018 m. pateko į šalies futbolo taurės finalus ir abu kartus pralaimėjo.
Contraction
„Contraction“ – 1-asis grupės „Fusedmarc“ EP albumas, išleistas 2005 m. kovo 30 d.
Assalam FC
Istorija
Nuo 2019 m. žaidė aukščiausioje šalies lygoje.
Dembauka
Dembauka – buvęs kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 1 km nuo Gubavos.
Akmenėlių apylinkė
Akmenėlių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Pakruojo valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Pakruojo rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Mažeikonių apylinkės.
Karveliškės (Sužionys)
Karveliškės – buvęs viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Troškūnų.
Stanislovas Žvirgždas
Stanislovas Žvirgždas (g. 1941 m. rugsėjo 13 d. Balbieriškyje, Marijampolės apskrityje) – Lietuvos fotografas.
Biografija
1960–1961 m. studijavo istoriją Vilniaus universitete. 1961–1965 m. politinis kalinys. 1972 m. mokėsi fotografijos Liaudies meno institute Maskvoje. Nuo 1972 m. Lietuvos fotomenininkų sąjungos narys. 1972–1992 m. dirbo Lietuvos fotomenininkų sąjungoje fotografu menininku. 1992–1996 m. Lietuvos fotomenininkų sąjungos pirmininkas, nuo 1996 m. valdybos sekretorius. Nuo 1999 m. Spaudos, radijo ir televizijos rėmimo fondo tarybos pirmininkas, nuo 2001 m. Tarptautinės meninės fotografijos atstovas Lietuvoje, nuo 2001 m. LR kultūros ministerijos fotografijos ekspertų komisijos pirmininkas, nuo 2002 m. LR kultūros ir sporto rėmimo fondo ekspertų komisijos narys.
Dembava (Ignalina)
Dembava – buvęs viensėdis Ignalinos rajono savivaldybėje, 2 km nuo Gubavos.
Gaia Germani
Gaja Germani (, 1934 m. rugpjūčio 30 d. – 2019 m. vasario 20 d.) – italų kino ir televizijos aktorė.
Biografija
G. Germani gimė Romoje. Debiutinį vaidmenį atliko prancūzų režisieriaus Georges Lautner filme „En plein cirage“, pasirodžiusiame 1962 m. Iki pasitraukimo iš kino 1975 m. ji vaidino tiek prancūzų, tiek italų režisierių (Sergio Solima, Marco Ferreri, Lucio Fulci) filmuose. 8 dešimtmečio pradžioje dažniau buvo matoma televizijoje, geriausiai žinoma pasirodymais TV programoje „Carosello“.
Mirė Romoje 2019 m.
Irano ir Lietuvos santykiai
Irano ir Lietuvos santykiai – dvišaliai tarptautiniai santykiai tarp Irano ir Lietuvos.
Abi šalys yra Jungtinių Tautų narės.
Lietuvoje 2022 m. pradžioje gyveno 200 Irano piliečių. 2020 m. prieglobstis suteiktas 4 pabėgėliams iš Irano.
Lietuvai atstovauja nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius, reziduojantis Turkijoje, o Iranui atstovauja nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius, reziduojantis Varšuvoje. Teherane veikia Lietuvos garbės konsulatas. 2014–2020 m. laikotarpiu Seime veikė Tarpparlamentinių ryšių su Irano Islamo Respublika grupė (paskutiniuoju vadovu buvo Seimo narys Kęstutis Glaveckas).
Ankstyvieji kontaktai
Persija buvo viena iš vos penkių valstybių, kurių atstovai Tautų Sąjungoje dar 1920 m. lapkričio-gruodžio mėn. siūlė patenkinti Lietuvos prašymą priimti į Tautų Sąjungą. 1923 m. rugpjūčio 11 d. Persija pripažino Lietuvos nepriklausomybę de jure.
Irane 1930 metais lankėsi lietuvių keliautojas ir antropologas Antanas Poška, kur susirgo maliarija. Vėliau šią šalį darkart aplankė 1937 m.
1930 m. tarp dviejų šalių buvo užmegzti diplomatiniai santykiai, pasirašius Lietuvos Respublikos ir Persų Imperijos draugingumo sutartį. 1933 m. Lietuva paskyrė Maskvoje reziduojantį diplomatą Jurgį Baltrušaitį pasiuntiniu Persijai. Jo sūnus Jurgis Baltrušaitis jaunesnysis archeologijos ir meno istorijos tyrinėjimo reikalais keliavo po Persiją. Yra duomenų, kad SSRS okupacijos metais Iranas palaikė ryšius su Lietuvos diplomatinėmis atstovybėmis, tačiau pripažino sovietų įvykdytą Baltijos šalių, tarp jų ir Lietuvos, aneksiją.
Santykiai po 1991 m.
thumb|400px|Irano ir Lietuvos užsienio reikalų ministrų susitikimas 2016 m. gegužės 28 d. Lietuvos nepriklausomybę Iranas pripažino 1991 m. rugsėjo 10 d., o diplomatiniai santykiai buvo atkurti 1993 m. lapkričio 4 d.
Nepaisant atkurtų diplomatinių santykių, ilgą laiką dėl Irano branduolinės programos dvišalių Lietuvos ir Irano santykių politiniu lygmeniu nebuvo.
2014 m. ar anksčiau Seime buvo įkurta tarpparlamentinių ryšių su Irano Islamo Respublika grupė. 2014 m. rugpjūčio pradžioje penkių Seimo narių delegacija vyko į Teheraną, kur susitiko su Irano parlamento vadovu, Užsienio reikalų komiteto pirmininku ir tarpparlamentinių ryšių grupės nariais. Tai buvo pirmasis Seimo narių vizitas Irane, o tų pačių metų rugsėjo 27 d. Teherane surengtos Lietuvos ir Irano užsienio reikalų ministerijų politinės konsultacijos, kurių metu aptarti dvišaliai ryšiai, jų plėtros perspektyvos, ypač ekonomikos, švietimo ir kultūros srityse. 2015 m. rugsėjo 15 d. viešoji įstaiga „Versli Lietuva“ kartu su Lietuvos Respublikos Užsienio reikalų ministerija bei kitais partneriais surengė renginį verslui pavadinimu „Eksporto klubas: Iranas“.
Pirmasis aukšto lygio susitikimas tarp Lietuvos ir Irano valdžios atstovų įvyko 2016 m. gegužės 28 d., kuomet viešnagės Irane metu Lietuvos užsienio reikalų ministras Linas Linkevičius susitiko su Irano Prezidentu Hasanu Ruhaniu ir užsienio reikalų ministru Džavadu Zarifu. Vizito metu tarp valstybių pasirašytas susitarimas dėl ekonominio bendradarbiavimo (2016 m.) 2017 m. vasario 22 d. Vilniuje įvyko Lietuvos ir Irano politinės konsultacijos, kuriose aptarti dvišalių santykių, ypač ekonominių, bendradarbiavimo tarptautinėse organizacijose klausimai, politinė situacija Lietuvos ir Irano kaimynystėje.
Pikčiūniškiai
Pikčiūniškiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Ūtos.