cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Venera (planeta)
Paviršiaus tyrimai
2005 m. lapkričio 9 d. į Venerą paleistas ir šiuo metu ten dirba „Venus Express“, kurį pagamino Europos kosmoso tyrimų agentūra, o paleido Rusijos kosmoso agentūra. Zondas 2011 m. aptiko ozono sluoksnį, esantį aukštai atmosferoje.
Japonijos pasiųstas kosminis zondas Akatsuki 2015 m. gruodį pasiekė reikiamą, nors ir itin elipsinę, orbitos aplink Venerą trajektoriją. Ateityje Roskosmos, NASA ir IKTO planuojamos naujos stebėjimo ir tyrinėjimo misijos.
2016 m. NASA paskelbė, jog planuoja kosminio roverio, automatono roverio esktremalioms aplinkoms, galinčio ilgesnį laiką ištverti sudėtingas Veneros atmosferos sąlygas, konstravimą. Roveris būtų valdomas mechaninio kompiuterio ir būtų varomas vėjo energija.
2021 m. birželio 2 d. NASA patvirtino dvi planuojamas misijas šioje planetoje – „VERITAS“ palydovą ir atmosferos tyrinėjimo zondą „DAVINCI+“. Šiuos aparatus planuojama paleisti 2029 m.
thumb|right|300px|Venera ir jos atspindys [[Ramusis vandenynas|Ramiajame vandenyne]]
Lietuviški pavadinimai Veneroje
Venera – daugiausiai lietuviškų pavadinimų turintis dangaus kūnas.
1985, 1991, 1994 ir 1997 m. Tarptautinė astronomų sąjunga 40 Veneros paviršiaus vietų suteikė lietuvių deivių, mitologinių būtybių ir moterų vardus.
Taip pat Veneroje yra kalvota sritis Praurmė, kalva Jūratė, Neringos rajonas, Lados žemė, Vakarinės slėnis ir Žemaitės vulkaninis kalnas.
Gyvybės paieškos ir tinkamumas kolonizavimui
Spėliojimų, kad Veneroje galėtų būti gyvybės formų, smarkiai sumažėjo nuo XX a. septintojo dešimtmečio pradžios, kai nusiuntus kosminį zondą paaiškėjo ekstremalios sąlygos planetoje, lyginant su Žeme. Kadangi planetos paviršiaus temperatūra gali siekti iki 462 °C, šiltnamio dujų koncentracija itin aukšta, o atmosferos slėgis 90 kartų didesnis, mums žinomų gyvybės formų egzistavimas tokiose sąlygose yra beveik neįmanomas. Vis dėlto keletas mokslininkų yra padarę prielaidą, kad aukštesniuose Veneros sluoksniuose, kurie pasižymi dideliu rūgštingumu ir yra vėsesni, galėtų egzistuoti termoacidofiliniai ekstremofiliniai mikroorganizmai.
Nepaisant Veneros nepalankaus klimato, dėl planetos atstumo nuo Žemės šalia labiausiai diskutuojamų Mėnulio ir ypač Marso kolonizavimo, retkarčiais mokslinėse studijose svarstomos ir Veneros kolonizavimo galimybės, žmonių kolonijas įkuriant viršutiniuose atmosferos sluoksniuose ir teraformuojant.
2020 m. rugsėjį mokslininkai pranešė aukštesnėje planetos atmosferoje aptikę fosfinų dujų pėdsakų. Po šio atradimo NASA direktorius Jim Bridenstine paskelbė, kad mokslininkų dėmesys turi būti sutelktas į gyvybės paieškas Veneroje.
Ivanas Stapovičius
Ivanas Stapovičius (g. 1980 m. liepos 14 d. Vilniuje) – Lietuvos boksininkas, Europos vicečempionas, olimpietis.
Biografija
2003 m. baigė Vilniaus pedagoginį universitetą. Buvo Lietuvos olimpinio sporto centro auklėtinis. Treneriai: Leonardas Rugys (pirmasis, 1994-1995), I. Minkevičius (1995-1999), Stanislovas Mižigurskis, Vladimiras Bajevas (1999-2004). Lietuvos bokso rinktinės narys (1994-2004). Nuo 2006 m. įmonės savininkas.
Sporto pasiekimai
Buvo 6 kartus Lietuvos bokso čempionas: 1997 – iki 48 kg, 1998, 1999-2001, 2003 - iki 51 kg. 1998 m. Europos jaunimo čempionate užėmė 5-8 vietas, kvalifikaciniame turnyre – 1 vietą.
1998 m. Minske (Baltarusija) Europos vyrų bokso čempionate laimėjo sidabro medalį (iki 48 kg). Kituose Europos čempionatuose buvo 5-8 vietų (2002 Permė, Rusija) ir 9-16 vieos (2004 Pula, Kroatija, abu kartus iki 51 kg) laimėtojas.
Pasaulio čempionatuose 1999 m. (Hiustonas, JAV) ir 2001 m. (Belfastas, Didžioji Britanija) užėmė 9-16 vietas (atitinkamai iki 48 kg ir iki 51 kg svorio kategorijose), 2003 m. (Bankokas, Tailandas) - 17-32 vietas (iki 51 kg).
Tautos balsas (Kaunas)
Tautos balsas – tautiškas radikalios minties ir politikos laikraštis, ėjęs 1932–1934 m. Kaune.
Ivanas Stapovičius
Sporto pasiekimai
2000 m. vasaros olimpinėse žaidynėse (Sidnėjus, Australija) bokso varžybose iki 48 kg užėmė 5-8 vietas.
Tautos balsas (Kaunas)
Istorija
Leistas dukart per mėnesį. Leido ir redagavo Jonas Karutis. Spausdino „Žaibo“ spaustuvė Kaune. Išėjo 27 numeriai.
Svarstė Klaipėdos krašto problemas, lietuvybės išsaugojimo, valstybingumo stiprinimo ir kitus klausimus. Bendradarbiavo E. Balys, K. Gedvilas, J. Gintautas, K. Kaukas, Algirdas Sliesoraitis, Augustinas Voldemaras ir kt.
Atsakingasis redaktorius K. Kalvaitis.
Ivanas Stapovičius
Sporto pasiekimai
Už sporto pasiekimus I. Stapovičiui įteiktas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis (2001).
Sera dos Organoso nacionalinis parkas
Sera dos Organoso nacionalinis parkas  – saugoma gamtos teritorija pietryčių Brazilijoje, Rio de Žaneiro valstijoje, netoli Petropolio. Įkurtas 1939 m. ir apima 200,3 km².
Į parko teritoriją patenka Sera do Maro kalnų dalis, vadinama Organoso („vargonų“) kalnagūbriu. Paviršius iškyla iki 2263 m (Pedra do Sino k.). Gausu vaizdingų uolų, viršukalnių ir kitų geologinių darinių. Vienas žymiausių parko objektų yra Dedo de Deušo („Dievo Piršto“) kalnas (1692 m), primenantis ranką su į dangų nukreiptu rodomuoju pirštu. Kalnų šlaitai apaugę daugiausia tropiniais miškais. Teritorijoje užfiksuotos 462 paukščių, 82 žinduolių, 83 roplių, 102 varliagyvių rūšys. Iš retų gyvūnų pasitaiko pumų, jaguarų, žakutingų ir kt.
Sera dos Organoso nacionalinis parkas yra populiari pietryčių Brazilijos gyventojų poilsio, turizmo, kalnų sporto vieta.
Varezės ežeras
Varezės ežeras − ežeras Italijoje, Lombardijoje; 238 m virš jūros lygio, 8,5 km ilgio.
Varezės ežeras yra ledyninės kilmės ir datuojamas kvartero periodu. Ežeras apsuptas kalvų. Jame gausu žuvų − lynų, karpių, ungurių, lydekų.
Palei Varezės ežero krantus stovi daugybė pilių, kurios mena viduramžių laikus.
Belgijos futbolo varžybos 1912–1913 m.
Belgijos futbolo varžybos 1912–1913 m.
1912–1913 m. Belgijos futbolo taurė
Belgijos futbolo taurė – pagrindinis Belgijos taurės turnyras.
Tautos etosas
Tautos etosas – Lietuvos mokslų akademijos Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto ir Lietuvos etinės kultūros draugijos „Ethos“ leidinys (žurnalas), leistas 1989–1990 m. Vilniuje.
Istorija
Tiražas 1989 m. – 1200 egz., 1990 m. – 800 egz. Išėjo 3 numeriai.
Redagavo Jonas Balčius.
Strofiumas
Kitas strofiumo pavadinimas - 'krūtininis raištis'.
Juozas Jaruševičius (1950)
Juozas Jaruševičius (g. 1950 m. birželio 17 d. Vėžionyse, Prienų raj.) – miškininkas, miškų inžinierius, Lietuvos politinis veikėjas (buvęs Seimo narys).
Biografija
1968 m. baigė Prienų rajono Jiezno vidurinę mokyklą, 1973 m. – Lietuvos žemės ūkio akademijos Miškų fakultetą, įgijo miškininko inžinieriaus specialybę. 2002 m. Vilniaus buhalterių ir auditorių mokykloje lankė buhalterinės apskaitos ir mokesčių kursus, išlaikė kvalifikacinį egzaminą.
Nuo 1973 iki 1974 m. Širvintų miškų ūkio Alionių girininkijos girininkas. 1974–1975 m. tarnavo tarybinėje armijoje. Nuo 1975 iki 1982 m. Jonavos miškų ūkio Girelės girininkijos girininkas, nuo 1982 iki 1992 m. Jonavos rajono Žeimių kolūkio statybos darbų vyriausiasis inžinierius, nuo 1992 m. iki 2004 m. Jonavos miškų urėdijos medžioklės inžinierius, miško naudojimo inžinierius inspektorius, vyriausiasis inžinierius, vidaus auditorius, vidaus audito tarnybos vadovas, medienos ruošos, prekybos ir techninio aptarnavimo padalinio viršininkas. Nuo 2004 m. iki 2008 m. Seimo narys (išrinktas Jonavos rinkimų apygardoje Nr. 60). Nuo 2008 m. rudens Jonavos miškų urėdijos inžinierius, nuo 2009 m. Jonavos miškų urėdo pavaduotojas miškininkystei.
Vedęs; žmona Benedikta, sūnūs – Kęstutis (teisininkas, „KJ teisinės paslaugos“, Jonava), Mindaugas, Artūras.
Nuo 1990 iki 2004 m. Jonavos miškų urėdijos darbuotojų profesinės sąjungos pirmininkas, Lietuvos medienos perdirbėjų profesinės sąjungos narys. Nuo 2004 m. Darbo partijos narys.
1690 m.
1690 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Madriso departamentas
Madriso departamentas  – departamentas šiaurės Nikaragvoje, Hondūro pasienyje. Administracinis centras – Somotas.
Geografija
Didžiąją dalį teritorijos užima vulkaninės kilmės masyvai ir plynaukštės. Aukščiausia departamento vieta siekia 1736 m (Patasos k.). Šiaurėje plyti lygumos. Svarbiausia upė – Kokas (su intakais Tapakali, Inali, Jari, Esteli, San Chuanu, Jali). Negro upė teka link Fonsekos įlankos.
Administracinis suskirstymas
Madriso departamentas administraciškai padalintas į 9 savivaldybes:
Gad Elmaleh
Karjera
G. Elmalė lankė Kasablankos licėjų. Vėliau jis ketverius metus studijavo politologiją Monrealyje, o kiek vėliau persikėlė į Paryžių, kur jis studijavo dramą. Pirmą savo vaidmenį teatre G. Elmalė atliko monospektaklyje „Décalages“ 1997 m. Šis spektaklis buvo autobiografinis. Pirmosios G. Elmalė sąsajos su kinu buvo Merzak Allouache filme „Salut cousin“. Vėliau jis vaidino filmuose „L’homme est une femme comme les autres“ ir „Train de vie“. G. Elmalė šlovė augo su antro monospektaklio „La vie normale“ pasisekimu ir su filmu „La vérité si je mens 2“ (2000 m.), kuriame jis atliko vaidmenį Dov.
Asmeninis gyvenimas
G. Elmalė gyveno su prancūze artiste Anne Brochet nuo 1998 m. iki 2002 m. Jie susilaukė sūnaus Noé. Nuo 2009 m. iki 2010 m. jo antroji pusė buvo prancūzė žurnalistė Marie Drucker. Nuo 2011 m. aktorius gyvena su Charlotte Casiraghi. Judviejų sūnus Raphaël gimė 2013 m. gruodžio 17 d.
Mažalapė liepa
Mažalapė liepa (Tilia cordata sin. Tilia parvifolia) – dedešvinių (Malvaceae) šeimos, liepų (Tilia) genties medis.
thumb|Mažalapės liepos skiriamieji požymiai thumb|Mažalapės liepos [[Žiedas|žiedai ir lapai]] thumb| Tilia cordata miniatiūra|
Paplitimas
Paplitusi beveik visoje Europoje – vakarų, vidurio ir rytų Europoje, tik neauga jos šiaurėje, dalyje pietinių regionų bei mažame vakarų Europos pakraštyje. Taip pat paplitusi apie Kaukazą bei vakarų Azijoje už Uralo kalnų.
Lietuvoje tai įprastas vietinis pakelių, laukų, šalikelių gana dažnas medis.
Augimo biotopas
Mažalapė liepa geriau auga derlingose, drėgnokose priesmėlio ir priemolio dirvose, paupiuose, sodybose, pakelėse, parkuose, miškuose. Nors ir labai retai, bet kartais vietomis su kitais lapuočiais sudaro liepynus, bet jų gryni medynai pasitaiko ypač retai.
Amžius
Paprastai išgyvena 500–600 metų ar net iki 1000 metų.
Požymiai
Auganti į viršu su vienu, kartais su keletų ir retai – su daugeliu kamienų. Žievė pas jaunus medelius lygi ir pilka, vėliau jiems suaugant pamažu darosi su daugeliu įtrukinėjimų, tamsiai pilka. Lapai tamsiai žali, 4-8 cm ilgio, padengti blizgia kutikula, primenantys širdelės formą su smailėjančiu galu, apatinė pusė prie gyslų truputį plaukuota. Mažalapė liepa pražysta apie 20-us savo gyvenimo metus. Žiedynas su 3-10 žiedų, apie 10 mm skersmens, pusiau skėtiniai. Prie kiekvieno žiedyno yra geltonai žalsvas, pailgai siauras lancetiškas žiedynlapis. Paprastai vienas suaugęs medis turi apie 60 tūkst. žiedų. Žydi labai gausiai anksti vasarą (birželį-liepą), kvapniais, gelsvai žalios spalvos žiedais. Vaisius (riešutėlis) 4-8 mm skersmens, kiaušiniškai rutuliškas, iš viršaus neryškiai briaunotas, padengtas minkštu apvalkalu. Sėklos 1-2. Vaisius subrandina rugpjūčio-rugsėjo mėnesiais, pilnai sunoksta spalį ir dar ilgai išsilaiko ant medžio, vėliau per žiemą sėklas išnešioja vėjas. Dauginasi sėklomis, atžalomis bei atlankomis.
Kitos savybės
Pats medis atsparus dulkėms ir užterštam orui. Liepų mediena minkšta, lengva, balta.
Panaudojimas
Mažalapė liepa – tai populiarus medingas medis. Labai plačiai naudojama beveik visoje Europoje kaip vaistinis, dekoratyvis (apželdinamasis) medis. Šiais medžiais apsodinamos pakelės, parkai, gatvės, skverai, jais dažnai puošti Lietuvos dvarų parkai. Taip pat svarbi nektaro rinkimo šaltinis bitėms, kurios iš vieno stambaus medžio žiedų surenka iki 50 kg nektaro. Kai kuriose šalyse iš mažalapių liepų anksti pavasarį leidžiama labai saldi sula bei iš jos gaminamas sirupas. Iš liepų žiedynų, kurie vadinami liepžiedžiais, verdama malonaus kvapo liepžiedžių arbata, taip pat gaminami preparatai daugeliui ligų gydyti, ypač peršalimo ir kvėpavimo ligoms gydyti. Lietuvoje ir Baltarusijoje šiuo vardu vadinamas vasaros mėnuo liepa. Iš mažalapės liepos karnos (apatinė žievė) senovėje gamindavo vyžas, vartojo pynimo darbams. Iš jos pluošto kai kuriuose kraštuose ausdavo audinius drabužių siuvimui, iš medienos gaminami įv. drožiniai, suvenyrai, namų apyvokos reikmenys, medžio anglis naudojama medicinoje, piešimui.
Paminklinės liepos Lietuvoje
Braziūkų kaime (Zapyškio seniūnija, Kauno rajonas) auganti Liepa „Motinėlė“ – viena seniausių ir viena su storiausiu kamienu iš liepų visoje Lietuvoje, valstybės saugoma kaip botaninis gamtos paveldo objektas. Kitos saugomos liepos: Vytauto parko liepa, Lampėdžių liepa Gražuolė.
Mitologija
Lietuvių tautosakoje tai vieni iš dažniausiai minimų medžių. Lietuvoje aisčių gentys, vėliau susiformavusi lietuvių tauta (Latvijoje latviai) nuo seno garbino kai kurias medžių rūšis, suvokiant kad jie kaip ir žmogus turi sielą, širdį, jaučia skausmą ir sužeidus medį iš jo ima bėgti medžio kraujas. Taip buvo garbinama ir taip suvokiama ir apie mažalapę liepą. Mūsų protėviai manė, kad mirusiojo siela įsikūnija konkrečiuose medžiuose (ąžuoluose, beržuose), o šiuo atveju ir mažalapėje liepoje.
A.Juškos užrašytose lietuvių laidotuvių raudose mirusiosios klausiama: J.Balio pateiktoje raudoje linkima: Analogiški motyvai sutinkami ir liaudies dainose, kai našlaitėlė aprauda mirusius savo artimuosius sakydama, kad:
Dažniausiai raudose, dainose minimi konkrečios rūšies medžiai, nurodant moterų ir vyrų sielų įsikūnijimo į tam tikrus medžius atvejus. Lietuvių mitologinėse sakmėse, pasakose taip pat dažnas mirusiojo virtimas tam tikru augalu – lelija, rože, ar medžiu – pušimi, liepa.
Seniau Lietuvoje tikėta, kad iš liepos pagaminta lazda ar karna galima apsiginti nuo piktųjų dvasių. Krikščionys liepas sieja su Dievo motina Mergele Marija, ant šių medžių per patį krikščionybės pakilimo laikotarpį buvo kabinami Marijos paveikslai.
Baluošas (Ignalinos r.)
left|120px
Baluošas – ežeras rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, Aukštaitijos nacionaliniame parke, apie 8,5 km į šiaurės vakarus nuo Ignalinos. Ežeras ledyninės, rininės kilmės. Ežero duburį sudaro dvi lygiagrečios rinos, atskirtos povandeninio gubrio. Krantas labai vingiuotas, šiaurinis – smėlingas, lėkštas, kiti – aukštesni, žvyringi. Krantai beveik ištisai apaugę medžiais. Ežerą supa Ažvinčių-Minčios giria.
thumb|left|250px|Baluošas
Vikoniai
Vikoniai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Žiobiškio.
Vandeninis dėžinis vėžlys
Vandeninis dėžinis vėžlys (Terrapene coahuila; ) – balinių vėžlių šeimos (Emydidae) rūšis, endeminė Meksikoje.
Rūšis aprašyta 1944 m. Schmidt’o ir Owens’o. Ji žinoma tik vienoje teritorijoje, kur ji gyvena nedideliame kiekyje plotelių su tinkamomis sąlygomis. Arealas nuo 1960 m. iki 2002 m. susitraukė nuo 1600 km² iki 930 km². Likusiame areale rūšis gyvena tik specifiškuose pelkių plotuose, dalis kurių prarasti dėl džiūvimo bei augalijos kaitos. Šių vėžlių buveinių nykimas tęsiasi.
Rūšies genetinė struktūra rodo, kad skirtingų vietovių populiacijos yra labai izoliuotos, tad rūšis yra fragmentuota. XX a. 7-tą dešimtmetį tinkamose buveinėse būdavo apie 148 vėžliai hektare, Kadangi vietove su tinkamu buveinės tipu būdavo kelių šimtų hektarų ploto, tokioje vietovėje gyvendavo virš 10 tūkst. suaugusių vėžlių. Dabar panašioje vietovėje gyvena tik apie 2,5 tūkst.
Paskaičiuota kartos trukmė yra 15 metų (pagal nelaisvėje augintų vėžlių duomenis), todėl per tris kartas šios rūšies suaugusių vėžlių skaičius sumažėjo daugiau kaip 70% indivių.
Pranas Reikauskis
Pranas Reikauskis (g. Gelsodės kaime, Luokės valsčius, Šiaulių apskritis) – plėšikas, siautėjęs Žemaitijoje.
1926–1931 m. parduodavo arklius Vokietijos, Rytprūsių provincijoje ir iš ten vežė kontrabandą: spiritą, mieles, cukrų, odą, žiebtuvėlius, ginklus. Vėliau ėmė vogti arklius ir juos pardavinėti, o po to ėmė plėšikauti. Su savimi visada nešiojosi keturis pistoletus. Apiplėšinėjo dvarus, parduotuves, prekių bazes, paštą, turtingesnius gyventojus. Apgaule išviliojo visą Tverų policijos nuovadą ir kartu su plėšiku Martinkumi apiplėšė kredito bankelį. Už įdavimą valdžios buvo pažadėta 2000 Lt premija. Reikauskį nušovė bendras Martinkus, susiviliojęs Reikauskio turimomis auksinėmis monetomis. Vieta Pašatrijyje, kur žuvo, vadinama Reikauskynė arba Reikauskiškė.
Belgijos futbolo varžybos 1913–1914 m.
Belgijos futbolo varžybos 1913–1914 m.
1913–1914 m. Belgijos futbolo taurė
Belgijos futbolo taurė – pagrindinis Belgijos taurės turnyras.
Pasipriešinimas (2001 filmas)
Pasiprišinimas – 2001 m. JAV sukurta karinė drama apie 1943 m. įvykusį Varšuvos geto sukilimą.
Turinys
Mordekajis, kitų padedamas, pabėga iš geto, tikėdamasis pasiekti Palestiną, tačiau, perėjus sieną, jį sugauna ir sumuša rumunų pasieniečiai. Moredekajis grįžta atgal ir pradeda visus skatinti pradėti ginkluotą pasipriešinimą, kol jie visi dar nežuvo...
Tautos kelias
Istorija
Leido ir redagavo Saliamonas Banaitis, Jonas Karutis, Algirdas Sliesoraitis (iki 1929 m. spalio 31 m.). Ėjo dukart per mėnesį, nuo 1929 m. – savaitraštis. Spausdino S. Banaičio spaustuvė, Meno spaustuvė ir Valstybės spaustuvė Kaune. Išėjo 84 numeriai. Nuo 1929 m. gruodžio 17 d. 1930 m. gegužės 15 d. vietoje „Tautos kelio“ leistas savaitraštis „Mūsų tautos kelias“; redaktorius ir leidėjas Al. Grėbliauskas, spausdino M. Kuktos spaustuvė, išėjo 21 numeris.
LFLS Kaunas
Istorija
Komanda atstovavo Lietuvos fizinio lavinimosi sąjungą. LFLS buvo vienas stipriausių tarpukario Lietuvos klubų, pirmasis Lietuvos futbolo čempionas. Tarpukariu įkurtas 1920 m., gyvavo iki 1944 metų. Jis perėmė Lietuvos sporto sąjungos patalpas Vytauto parke. 1922 m. įrengė pirmąją Kaune futbolo aikštę Ąžuolyne, 1924 m. ir stadioną (statybos iniciatoriai buvo Steponas Darius ir Kęstutis Bulota), pradėjo leisti pirmąjį Lietuvoje sporto laikraštį „Lietuvos sportas“ (nuo 1922 metų), 1922 m. įsteigė Lietuvos sporto lygą, o 1924 m. ir futbolo lygą. LFLS pirmoji užmezgė santykius su užsieniu.
Algimanto Klimkevičiaus knygoje „Lietuvos futbolo istorija. Žmonės. 1911–1990.“ 253 pusl. aprašomi Algimanto Bertašiaus prisiminimai, kuriuose nurodoma, kad LFLS 1943 m. žaidė geltonai/žaliomis aprangomis (geltona ir žalia).
Dubleriai
LFLS dubleriai buvo vienintelė tarpukario Lietuvos futbolo klubo dublerių komanda, žaidusi aukščiausiojoje lygoje.
Arnoldas Pranckevičius
miniatiūra
Biografija
1998 m. baigė Panevėžio 5-ąją vidurinę mokyklą, 1996–1997 m. mokėsi Montclair Kimberley akademijoje Naujojo Džersio valstijoje pagal ASSIST stipendijos programą. 1998–1999 metais studijavo Vilniaus universiteto (VU) Žurnalistikos institute, dirbo žurnalistu nacionalinėje ir regioninėje spaudoje.
1999-2002 m. JAV Colgate universitete Niujorko valstijoje įgijo tarptautinių santykių bakalauro laipsnį. Studijų metu stažavosi JAV Senate, Ilinojaus senatoriaus Richardo Durbino biure, dirbo Laisvosios Europos radijuje Vašingtone. Pusmetį gilino Europos studijų žinias Ženevoje. Laimėjęs Rotary pasaulio taikos stipendiją, 2002-2004 m. studijavo Paryžiaus politikos mokslų institute (Sciences Po), politikos magistras. Stažavosi UNESCO būstinėje Paryžiuje (Prancūzija) ir Europos Parlamente Briuselyje.
2004-2005 m. dirbo Prezidento Valdo Adamkaus patarėju vidaus politikos klausimais. 2006-2009 metais – Europos Parlamento delegacijų santykiams su Rusija, Ukraina ir Baltarusija administratorius. 2009 m. tapo Europos Parlamento Užsienio reikalų komiteto administratoriumi. Nuo 2009 m. liepos iki 2012 m. sausio dirbo Europos Parlamento pirmininko Jerzy Buzeko diplomatiniu patarėju. Buvo EP pirmininko išorės politikos komandos narys, patarinėjo Rytų politikos, ES plėtros strategijos, saugumo bei gynybos klausimais, kuravo santykius su Rusija, Rytų partnerystės šalimis, Baltijos ir Šiaurės valstybėmis, Vakarų Balkanais ir Turkija.
2012-2016 m. dirbo EP Pirmininko Martino Schulzo išorės politikos patarėju. Patarinėjo Europos Rytų kaimynystės politikos, Šiaurės ir Baltijos regiono strategijos klausimais, kuravo santykius su Rusija, Vakarų Balkanais ir Azijos šalimis. 2016 m. spalio 16 d. EK Pirmininko Jeano-Claude’o Junckerio dekretu paskirtas Europos Komisijos atstovybės Lietuvoje vadovu.
Nuo 2009 m. kovo iki 2017 m. birželio buvo Belgijos lietuvių bendruomenės valdybos pirmininkas, Briuselio debatų klubo įkūrėjas ir moderatorius.
2020 m. gruodžio mėn. - 2022 m. kovo mėn. Lietuvos Respublikos užsienio reikalų viceministras.
Nuo 2022 m. kovo 1 d. - Lietuvos Respublikos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius, nuolatinis atstovas Europos Sąjungoje.
Pranas Garšva
Pranas Garšva (1915 m. sausio 18 d. Pasnietalys, Veliuonos valsčius – 1993 m. sausio 24 d. Čikaga) – Lietuvos kunigas, spaudos darbuotojas.
Biografija
Nuo 1933 m. marijonas. 1937 m. baigė Marijampolės marijonų gimnaziją. 1937–1940 m. studijavo filosofiją Marijonų filosofijos institute Kaune, teologiją Vytauto Didžiojo universitete, 1941–1942 m. ir 1946–1947 m. Tiubingeno universitete, 1947–1948 m. Šv. Tomo Akviniečio (Angelicum) universitete Romoje, kur gavo teologijos licenciato laipsnį. 1942 m. įšventintas kunigu.
Nuo 1942 m. kunigas ir Aukštesniosios prekybos mokyklos kapelionas Marijampolėje. 1944 m. pasitraukė į Vakarus, 1944–1946 m. Tiubingeno lietuvių karo pabėgėlių stovyklos kapelionas. 1948 m. persikėlė į Argentiną. 1948–1954 m. dirbo laikraštyje „Laikas“, 1952–1954 m. jo redaktorius. Nuo 1954 m. Avellanedos marijonų vienuolyno viršininkas ir Aušros Vartų lietuvių parapijos Buenos Airėse klebonas.
Nuo 1957 m. gyveno JAV. 1957–1992 m. laikraščio „Draugas“ redakcijos vadovas – moderatorius ir vyriausias redaktorius. 1958–1972 m. Lietuvių knygos klubo Čikagoje vedėjas. Nuo 1964 m. Lietuvių skaučių seserijos, Lietuvių skaučių sąjungos, ateitininkų korporacijos „Giedra“ dvasios vadas. Nuo 1933 m. bendradarbiavo leidiniuose „Šaltinis“, „Darbininkas“, „Lux Christi“, „Mūsų laikraštis“, „Tėviškės žiburiai“.
Jonas Pakalka
thumb|260px|[[LSDP|Lietuvos socialdemokratų partijos frakcija Steigiamajame Seime. Iš kairės: Jurgis Daukšys, Vladas Požela, Pranas Šemiotas, Jeronimas Plečkaitis, Steponas Kairys, Vladas Sirutavičius, Antanas Purėnas, Jonas Pakalka, Kazys Lekeckas, Vincas Čepinskis, Stasys Digrys, Bronislovas Cirtautas.]] Jonas Pakalka (1894 m. sausio 18 d. Meištai, Kudirkos Naumiesčio valsčius, Šakių apskritis, Rusijos imperija – 1982 m. liepos 25 d. Niujorkas) – Lietuvos kooperatininkas, visuomenės ir politinis veikėjas.
Biografija
Baigęs Naumiesčio pradžios mokyklą, tarnavo vartotojų kooperatyve „Diegas“, vėliau tėvui talkininkavo statybose. Pirmojo pasaulinio karo metais pasitraukė į Rusiją. 1915–1918 m. Rybinske ir Petrapilyje dirbo draugijos pabėgėliams šelpti CK, mokėsi bendrojo lavinimo kursuose.
1918 m. birželio mėn. grįžo į Lietuvą, išrinktas Kudirkos Naumiesčio burmistru. 1919 m. Kaune Antanui Sutkui padėjo organizuoti Valstybės teatrą.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas II (Kauno) rinkimų apygardoje. Seime priklausė Lietuvos socialdemokratų partijos frakcijai, frakcijos sekretorius.
1920–1940 m. „Paramos“ kooperatyvo valdybos narys, valdybos pirmininkas ir direktorius. Jam vadovaujant, „Parama“ tapo stambia kooperatine įmone. Dalyvavo steigiant Kooperacijos banką, Kooperacinę bendrovę „Lietūkis“, 1923–1944 m. – „Lietūkio“ direktorius.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1949 m. emigravo į JAV, gyveno Brukline. Nuo 1946 m. – Lietuvos socialdemokratų partijos Užsienio delegatūros narys, LSDP atstovas VLIK‘e, jo finansų komisijos narys. 1953–1958 m. – Amerikos lietuvių socialistų sąjungos (ALSS) pirmininkas. 1967 m. rugsėjo 16 d. Niujorke išrinktas LSDP Užsienio delegatūros vadovybės nariu.
1970 m. gegužės 15 d. minint Steigiamojo Seimo 50-metį, kartu su kitais 6 emigracijoje gyvenusiais buvusiais Steigiamojo Seimo nariais: E. Draugeliu, M. Galdikiene, M. Krupavičiumi, A. Milčiumi, J. Pronckumi, K. Škirpa pasirašė kreipimąsi pasaulio Parlamentų, Senatų nariams ir kitoms demokratinėms šalių institucijoms dėl Lietuvos okupacijos.
Nachičevanės autonominė respublika
thumb|250px|right thumb|250px|Nachičevanės respublika. Ordubado panorama
Nachičevanės autonominė respublika  – autonominis Azerbaidžano eksklavas, nuo pagrindinės šalies dalies atskirtas Armėnijos. Nachičevanės autonominė respublika taip pat ribojasi su Iranu ir Turkija. Administracinis centras – Nachičevanė.
Geografija
Teritorija yra Užkaukazės kalnyno pietryčiuose. Pagrindinis kalnų masyvas – Zangezūro kalnagūbris. Aukščiausia vieta – Kaputdžucho kalnas (3904 m). Klimatas ryškiai žemyninis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra nuo -3 °C iki -14 °C (kalnuose), liepą atitinkamai +25 °C ir +5 °C. Metinis kritulių kiekis 200–600 mm. Pagrindinė upė – Araksas (su intakais: Arpa, Nachičevane), tekanti pasienyje su Iranu. Ant jos įrengtas nemažas Arakso tvenkinys. Dirvožemiai – pilkžemiai, kalnuose būdingi kalnų miškiniai ir kalnų pieviniai. Vyrauja kiečių ir kiečių-druskių pusdykumės.
Istorija
Nuo maždaug VI a. pr. m. e. regionas buvo apgyvendintas armėnų, jį vėliau valdė Armėnijos karalystė. Tačiau tuo metu jis nesuformavo jokios atskiros provincijos, o sudarė Airarato provincijos pietryčiausią dalį.
428 m. panaikinus Armėnijos karalystę, šią teritoriją valdė Sasanidai, 623 m. jį užėmė Bizantija, o 640 m. įsiveržė arabai, kurie jį prijungė prie Kalifato. Jau tada pradėta intensyvi krašto islamizacija, naikinti armėnų krikščionys.
IX a. teritorija prijungta prie Bagratuni armėnų valstybės, kur ji buvo valdoma kaip Siuniko provincijos dalis. Tačiau, būdama pasienio sritis, ji ne kartą buvo užkariauta musulmoniškų dinastijų: 895 ir 909–929 m. ją valdė Sadžidai, 942–971 – Salaridai. 971–1045 m. čia viešpatavo Dvino, vėliau Ani emyrai Šadadidai.
XI a. regionas prijungtas prie Seldžiukų sultonato, o šiam yrant, XII a. atiteko Eldegizidams, kurie valdė visą Azerbaidžano regioną ir savo sostine padarė būtent Nachičevanę. Tuo metu labai stiprėjo krašto tiurkizacija ir islamizacija. Ją tęsė Ilchanidai, Timūridai, Kara Kojunlu, Ak Kojunlu, valdę regioną XIII–XVI a.
Nachičevanui tapus Sefevidų Persijos dalimi, jis buvo pasienio regionas su Osmanų imperija, todėl per XVII a. ne kartą buvo nusiaubtas. Baiminantis Osmanų, didelė dalis gyventojų buvo iškeldinti į kitas Persijos imperijos sritis, ypač į Isfahano apylinkes. Regionas ištuštėjo, o vėliau vėl buvo apgyvendintas azerių musulmonų.
1747 m. regione egzistavo Nachičevano chanatas, kuris 1828 m. inkorporuotas į Rusijos imperiją ir tapo Jerevano gubernijos dalimi. Tuo metu atlikto gyventojų surašymo duomenimis tik 17 % gyventojų buvo armėnai, o 83 % – musulmonai. Rusai inicijavo armėnų apgyvendinimą regione, po kurio armėnų procentas išaugo iki 45 %. Tai tarp dviejų tautų didino trintį, kuri ėmė atvirai veržtis nuo pat XX a. pradžios.
1918 m. susikūrus Armėnijos ir Azerbaidžano valstybėms, Nachičevanės regionas tapo viena iš ginčytinų teritorijų. Tačiau jo iš tiesų nekontroliavo nė viena iš šių valstybių, kadangi jį okupavo Turkija, čia vykdžiusi armėnų genocidą. 1918 m. jai pasitraukus, regioną perėmė britai, kurie buvo linkę atiduoti jį Armėnijai, tačiau vietos azerbaidžaniečiai tam pasipriešino, 1918 m. pabaigoje sukurdami nepripažintą Araso Respubliką. Armėnija pradėjo karą su šia Respublika ir 1919 m. sugebėjo ją okupuoti. Kontrolę ji išlaikė iki sovietų armijos įvedimo.
1921 m. TSRS perdalino Kaukazo žemėlapį, atsižvelgdama į tuo metu svarbius draugiškus kontaktus su Turkija. Nachičevanė buvo pripažinta Azerbaidžano TSR autonomine respublika. Per TSRS laikotarpį armėnų populiacija (1926 m. armėnai sudarė 15 % regiono gyventojų) sumažėjo iki 1,4 %, nes į regioną buvo masiškai keliami azerbaidžaniečiai, o armėnai kėlėsi į Armėnijos TSR.
Žlungant TSRS, apie 1988 m. dauguma azerbaidžaniečių, turinčių tampresnius ryšius su Irano Azerbaidžanu nei su Azerbaidžano valstybe, siekė sienų pralaidumo su Iranu ir 1990 m. sausio 21 d. pirmieji visoje TSRS paskelbė nepriklausomybę. Iš karto po to Nachičevanė buvo įtraukta į Kalnų Karabacho karą. Jo metu uždarytos Armėnijos sienos, kas labai apsunkino Nachičevano ryšius su Azerbaidžanu. Ši situacija tęsiasi iki dabar.
Tai stipriai veikia šalies ekonomiką, skatindama gyventojų migraciją į kaimyninę Turkiją.
Ūkis
Vykdoma akmens druskos, spalvotųjų metalų gavyba. Mašinų gamybos, lengvoji, maisto pramonė. Auginamas tabakas, vynuogės, javai, vaismedžiai. Veisiamos avys, galvijai. Veikia Arakso hidroelektrinė.
Gyventojai
99,1 % teritorijos gyventojų yra azerbaidžaniečiai, yra šiek tiek rusų, kurdų. Dėl ekonominių problemų nemažai gyventojų emigravo į Turkiją ir pagrindinę Azerbaidžano teritoriją. Seniau čia gyveno nemažai armėnų, tačiau dėl Azerbaidžano-Armėnijos karo jie pasitraukė iš Nachičevanės.
Pagrindiniai miestai:
Dysnykštis
Dysnykštis – ežeras rytų Lietuvoje, Ignalinos rajono savivaldybės teritorijoje, apie 6 km į pietus nuo Dūkšto, piečiau Dysnų ežero.
Priklauso Dauguvos baseinui. Plotas 555,2 ha. Ilgis iš vakarų į rytus 4 km, didžiausias plotis 2,4 km. Paviršiaus altitudė 144,6 m. Didžiausias gylis 5,2 m, vidutinis gylis 2,0 m. Kranto linijos ilgis 14,2 km (su salų kranto linijomis 15,46 km). Krantai lėkšti, smėlingi, vakaruose ir rytuose pelkėti (Kamuntavo, Petrikonių, Trako-Aukšliupio pelkės), apaugę krūmais, vietomis – mišku (Dysnalaukio, Gedžiūnėlių, Pušyno miškai). Yra 3,47 ha Liepinės sala ir 0,22 ha salelė. Dugne molingas ir sapropelingas dumblas, aplink Liepinės salą – smėlis.
Šiaurės rytuose įteka Dysnykščia (iš Dysnų ežero) ir 4 bevardžiai upeliai, vakaruose išteka Dysna. Pratakumas 44,7 %. Vandens skaidrumas vasarą 0,5 m, žiemą 2,4 m. Ežero vandens lygis sukeltas, kadangi 1959 m. pastačius Padysnio HE tvenkinį, pakilo Dysnos upės vandens lygis.
Sugaunamos žuvys: lydekos, karosai, kuojos, sterkai, karšiai, lynai, karpiai, ešeriai, pūgžliai, unguriai, vėgėlės, šamai, aukšlės, meknės.
Kristupas Garšvila
Kristupas Garšvila (Garšvilas, Goršvila,, 1671 m. liepos 25 d. Lydos apskritis – 1721 m. balandžio 21 d. Vilnius) – SJ, Lietuvos kunigas, filosofas, pedagogas, dramaturgas, literatas.
Biografija
Pagal jo scenarijus Vilniuje surengti spektakliai: „Išminčiaus tremtis“ 1696 m., „Teisingo keršto atnaujinimo pelenai“ (Cineres ad instam vindictam animatis), „Pergalės ženklas“ (Znak zwycięski, abu 1702 m., šio autorystė spėjama). Išliko jo dėstyto filosofijos kurso užrašai.
Cork
Cork:
Baltimorė
Baltimorė įkurta 1729 metais.
Tautos kultūra
Istorija
Tiražas 1989 m. – 10 000 egz. Išėjo 9 numeriai.
Kanauninkas
Kanauninkas ( 'taisyklė', iš 'rykštė, liniuotė, pavyzdys') – katalikų ir anglikonų aukštesnysis dvasininkas, pagal rangą žemesnis už vyskupą.
Istorija
Kanauninko institucija atsirado IV a. Katalikų bažnyčios kanauninką Apaštalų Sosto pavedimu, vadovaudamasis Kanonų teisės kodeksu, skiria vyskupas ordinaras. Jis taip pat parenka ir skiriamuosius ženklus. Kanauninkas dėvi sutaną raudonais apvadais, per iškilmes (in choro) – roketą ir mantaletą, ant krūtinės nešioja kapitulos kryžių (distinctorium) ir mūvi žiedą. Iki 1962–1965 m. Vatikano II susirinkimo per išskirtines iškilmes dar dėvėdavo fazą su valkstimi (vad. cappa caudata).
Įgaliojimai
Kanauninko pagrindinė pareiga – bendrai melstis katedroje giedant ar recituojant Liturgines valandas, organizuoti ir palaikyti vyskupo atliekamos liturgijos iškilmingumą. Vyskupas kanauninkui gali skirti ir išskirtines užduotis. Kanauninkų susirinkimas arba kolegija, vadinamas kapitula. Katalikų bažnyčios garbės kanauninkas, kurį skiria vyskupas, kapitulai nepriklauso.
Su cinkeliu
Su cinkeliu – LNK humoro laida, rodyta kiekvieną trečiadienį 20:25 val. vakaro. Laidą vedė Mantas Stonkus.
Apie laidą
Laidoje kovėsi dvi komandos sudarytos iš 3 įžymių žmonių, kurie varžėsi keturiuose etapuose. Komandų kapitonai – Asta Baukutė bei Jonas Nainys su Rolandu Mackevičiumi. Pirmajame etape žaidėjai spėliojo kuris iš dviejų vaizdo įrašų turi daugiausiai peržiūrų. Antrajame etape žaidėjai spėliojo kuris iš trijų vaizdo įrašų turi daugiausiai peržiūrų. Trečiajame etape žaidėjai spėliojo, kuo baigiasis vaizdo įrašai. Ketvirtajame etape komandų kapitonai turėjo atkartoti peržiūrėtą įrašą savo komandai, kuri privalėjo atspėti kas yra vaizduojama įraše. Penktajame etape buvo peržiūrimas vaizdo įrašas, po kurios vedėjas paskelbdavo klausimą apie peržiūrėtą įrašą, klausimai būdavo apie detales, t. y. kiek/kokios spalvos, pirma komanda atsakiusi laimėdavo šį etapą. Be to, kiekvieną savaitę laidoje buvo renkami juokingiausi Lietuvos vaizdo įrašai, kurių autoriai studijoje būdavo apdovanojami prizais.
August Palm
Augustas Palmas (SV August Teodor Palm, 1849 m. vasario 5 d. Malmėje – 1922 m. kovo 14 d.) – darbininkas, Švedijos politinis veikėjas.
Biografija
Mokėsi tėvo mokykloje prie Malmės, 18 metų išvyko uždarbiauti į Daniją ir Vokietiją. 1874 m. vedė Johaną Larson. 1877 m. suartėjo su vokiečių socialdemokratais. Grįžęs iš Vokietijos 1881 m. lapkričio 6 d. Malmėje surengė pirmąją Švedijos istorijoje socialistų sueigą, taip pat apsilankė Geteborge ir Stokholme. 1882 m. Malmėje įsteigė dienraštį „Folkviljan“ (Liaudies viltis), 1885 m. – laikraštį „Social Demokraten“.
1889 m. – Švedijos socialdemokratų darbininkų partijos įkūrėjas. Marksistas, priešinosi Hjalmaro Brantingo reformizmui. 1900 m. lankėsi Amerikos skandinavų socialistų klubuose ir pritraukė į juos daug naujų narių.
Simonas Stanevičius
miniatiūra|245px|right|S. Stanevičiaus sodyba-muziejus Kanopėnuose
Simonas Stanevičius (1799 m. spalio 26 d. Kanopėnuose, dab. Raseinių raj. – 1848 m. kovo 10 d. Stemplėse) – vienas iškiliausių XIX amžiaus lietuvių kultūros veikėjų bei rašytojų, labiausiai žinomas savo pasakėčiomis.
Gimė smulkių žemaičių bajorų šeimoje. Nuo 17 metų pradėjo gyventi savarankiškai, studijoms pinigus uždirbdavo pats. Mokėsi Kražių gimnazijoje, vėliau liko ten dar metus, dirbo korepetitoriumi, tačiau po metų išvyko. 1822 metais įstojo į Vilniaus universitetą, kuriame tuo metu vyravusi lietuvybės dvasia padarė lemiamą įtaką Stanevičiaus pasaulėžiūrai. Po svarbiausių darbų išleidimo 1829 m. jį pradėjo remti grafas Jurgis Pliateris. 1848 m. mirė susirgęs džiova. Tiksli palaidojimo vieta nėra žinoma. 1984 m. tautodailininkas Vytautas Majoras pastatė paminklą ant simbolinio kapo (kenotafo) Švėkšnos kapinėse.
Stanevičiaus kūryboje svarbūs tautosakos motyvai, jo kūryba artima liaudžiai. Pasakėčiose dažnai išreiškė moralines idėjas, kartais naudojo senovės graikų klasiko Ezopo motyvus.
Kiribatis
Istorija
Kiribačio salynas apgyvendintas Okeanijos tautų 2000 metų anksčiau, nei čia pasirodė europiečiai. Salas pirmosios atrado JAV ir JK ekspedicijos XVIII–XIX a. Į Gilberto salas pirmieji britų kolonistai atvyko 1837 m., o 1892 m. kartu su Eliso salomis (dabar Tuvalu) tapo JK protektoratu. 1916 m. Gilberto ir Eliso salos tapo Britanijos karūnos kolonija. 1919 m. prie kolonijos prijungta Kalėdų sala, o 1937 m. Fenikso salos. II pasaulinio karo metu salos buvo užgrobtos Japonijos. Tarp japonų ir JAV vyko nuožmūs mūšiai, iš kurių didžiausias – Taravos mūšis. 1971 m. Kiribatis gavo dalinę autonomiją. 1978 m. atsiskyrė Eliso salos ir paskelbė nepriklausomą Tuvalu valstybę. 1979 m. Gilberto, Linijinės ir Fenikso salos paskelbė nepriklausomybę ir pasivadino Kiribačiu (pagal tai, kad vietiniai gyventojai anglų Gilbert Islands taria ki-ri-ba-i).
Belgijos futbolo varžybos 1919–1920 m.
Belgijos futbolo varžybos 1919–1920 m.
Kiribatis
Istorija
1988 m. dėl per didelės gyventojų koncentracijos iš tankiai gyvenamų salų 4700 gyventojų buvo perkelti į rečiau apgyvendintas teritorijas. 1995 m. Kiribačio vyriausybės prašymu pakeista datos keitimosi linijos riba, kuri seniau nuo pagrindinės salyno dalies skyrė Linijines salas ir kėlė daug problemų. Po pakeitimo, salos atsidūrė į vakarus nuo linijos, drauge su kitomis šalies salomis. Dėl šio keitimo Kiribatis tapo šalimi, pirmąja pasitinkančia naujus metus. 1999 m. Kiribatis tapo JTO nare.
Politinė sistema
Pagal 1979 m. kostituciją Kiribatis yra prezidentinė respublika. Sostinė – Pietų Tarava. Vykdomąją valdžią sudaro prezidentas, viceprezidentas, vyriausybės patarėjas ir ministrų kabinetas. Kiribačio prezidentas oficialiai vadinamas Beretinenti. Prezidentas – valstybės ir vyriausybės vadovas. Kandidatai į Prezidento postą renkami Parlamento narių iš jų pačių tarpo po to, kai išrenkamas parlamento spykeris. Kandidatų skaičius turi būti ne mažiau kaip 3 ir ne daugiau kaip 4 žmonės. 10 ministrų skiria prezidentas iš parlamento narių. Jis taip pat skiria viceprezidentą ir vyriausybės patarėją.
Vyriausybės patarėju gali tapti tik asmuo, dirbęs Kiribačio aukščiausiojo teismo advokatu. Ministrų kabinetas kolegialiai atsakingas šalies parlamentui. Įstatymų leidžiamąją valdžią sudaro vienų rūmų parlamentas (Maneaba Ni Maungatabu). Jos narius renka gyventojai, 4 metų terminui. Be to skiriamas vienas narys nuo Banabano bendruomenės (Rabi sala, Fidži). Parlamentui pagal pareigas priklauso vyriausybės patarėjas. Balsavimo teisę turi visi gyventojai, sulaukę 18 metų. Teisminę valdžią sudaro Aukščiausiasis ir Apeliacinis teismai, kurių teisėjus skiria prezidentas. Aukščiausiojo teismo teisėju gali būti paskirtas tik asmuo, turintis teisininko patirties užsienio šalyse. Politinės partijos egzistuoja, tačiau jos labiau primena neformalias elgesio koalicijas – neturi oficialių platformų, ideologijų nei įprastų partinių struktūrų.
Administracinis suskirstymas
Iki Kiribačio nepriklausomybės šalis buvo skirstoma į apygardas. Dabar šalis skirstoma į 3 salynus, kurie neturi administracinės reikšmės. Kiekviena gyvenama sala turi savo vietinę tarybą (Taravos ir Tabitauea atolai turi po kelias tarybas).
Geografija
Kiribatis driekiasi Okeanijoje, Mikronezijoje. Šalį sudaro 32 atolai ir 1 sala (3 salynai). Šalies plotas apie 726 km². Didžiausia sala – Kiritimati (388 km²). Kiribatį kerta pusiaujas (0° platuma) ir 180° ilguma. Šalis sudaryta iš 3 salynų: Gilberto, Fenikso ir Linijinių salų. Sostinė Bairikis yra Gilberto salyne, Taravos atole. Visos Kiribačio salos – atolai, nedaug tepakilę nuo vandenyno lygio. Vienintelė sala – Banabos, joje ir yra aukščiausia šalies vieta – 81 m. 1995 m. pakeitus datų keitimosi linijos ribą, visa Kiribačio valstybė atsidūrė toje pačioje savaitės dienoje. Karolinos atolas tapo pirmąja sausumos vieta, pasitinkančia naujus metus.
Pasak Pietų Ramiojo vandenyno regioninės gamtosaugos programos, dvi mažose negyvenamos salelės (Tebua Tarava ir Abanuea) 1999 m. atsidūrė po vandeniu. Dėl visuotinio klimato atšilimo sukelto vandenyno lygio kilimo Kiribatis gali būti palaidotas po vandeniu.
Ekonomika
Kiribatyje yra gamtinių resursų stygius. Salose buvo fosfatų telkiniai, tačiau jie greitai išeikvoti. Bene vieninteliai pelno šaltiniai tapo žvejyba ir kopros gavyba. Penktadalį BVP sudaro pajamos iš turizmo. Taip pat išduodamos licencijos laivams, žvejybos licencijos. Šalis priklausoma nuo JK ir Japonijos teikiamos finansinės paramos. Pagrindiniai Kiribačio prekybos partneriai yra Australija, JAV, Prancūzija, Japonija, Honkongas, Vokietija.
Dėl dirvožemių stygiaus beveik nevystomas žemės ūkis, trūksta gėlo ir geriamojo vandens. Didelis eksporto-importo disbalansas sukelia prekybinį deficitą.
Gyventojai
thumb|240px|Lagūna Tabuaerano saloje thumb|240px|Kokosų giraitė
Kiribačio salų gyventojai vadinami Tungaru. Šis pavadinimas kilo nuo vietinio Gilberto salų pavadinimo tarimo. Etniškai Kiribačio gyventojai kilę iš Mikronezijos. XIV a. į salas atsikėlė gyventojai iš Tongos ir Fidžio. Mikronezijos kilmės kiribatiečiai (Tungaru) sudaro 96 % gyventojų, polineziečiai, europiečiai ir kt. likusius 4 %.
Pagrindinė vartojama kalba – gilbertiečių. Anglų kalba taip pat turi valstybinės kalbos statusą, tačiau už Taravos atolo ribų ja beveik nekalbama.
Vidutinė gyvenimo trukmė yra ~60 metų (moterų 63, vyrų 57). Dauguma kiribatiečių gyvena kaimeliuose, iš kokospalmių ir pandanų pastatytose trobelėse. Daugiau urbanizuotas yra Taravos atolas.
Kultūra
Kiribatis neturi žymių rašytojų, sportininkų, mokslininkų. Tai nedidelė salų tauta, gyvenanti skurdžiomis gamtos sąlygomis. Salose populiarios senų maldų ir aukojimų tipo dainos ir ritualiniai šokiai. Muzikai dažniausiai instrumentai nenaudojami, o ji išgaunama pasitelkiant balsus ir kūno mušimą (plojimus, spragsėjimus). Daugelyje vietovių gajos senųjų tikėjimų tradicijos, mitai ir tabu.
Trūnėsinukai
! style="background:pink" | Moksliniai pavadinimai Silvestri, 1913
Šeima Zorotypidae Silvestri, 1913
Gentis Zorotypus Silvestri, 1913
Trūnėsinukai (sin. Zorapteros, Zorotipiniai)  – vabzdžių (Insecta) būrys, kuriam priklauso tik viena šeima Zorotypidae, viena gentis Zorotypus ir 47 rūšys. Pirmą kartą būrys aprašytas tik 1913 metais, Italų biologo Filippo Silvestri.
Aprašymas
Smulkūs, iki 3 mm ilgio vabzdžiai. Išvaizda ir gyvenimo būdu primenantys termitus. Sparnuoti suaugėliai nusimeta sparnus panašiai, kaip termitai. Antenos visuomet iš 9 narelių, cerkai trumpi, vienanariai. Spalva nuo šviesiai rusvos iki beveik juodos. Patelė netui kiaušdėtės.
Sparnuoti individai turi išsivysčiusias akis, besparniai turi tik rudimentines akių liekanas, taip pat besparniai neturi ir pigmentacijos (yra balkšvos spalvos).
Šio būrio filogenetiniai ryšiai dar menkai ištirti; pastaruoju metu vis labiau tikima, kad trūnėsinukai artimiausi yra tinkluočiams, o ne termitams.
Viktarinė
Viktarinė – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Turgelių.
Trūnėsinukai
Aprašymas
Gyvena kolonijomis, minta pūvančia mediena, grybais. Kartais medžioja ir smulkius nariuotakojus, pavyzdžiui, kolembolas.
Paplitimas
Paplitę Senojo ir Naujojo pasaulio tropikuose. Tik 4 rūšys rastos į šiaurę nuo Vėžio atogrąžos: 2 JAV ir 2 Tibete.
Rūšys
Trūnėsinukų grupė mažai ištyrinėta, todel rūšių sąrašas nuolat pasipildo naujom rūšim. Dalis rūšių aprašyta remiantis vien fosilijomis. Klasifikacija taip pat dar nėra nusistovėjusi.
Pranaši pozicija (filmas)
Pranaši pozicija – 2008 m. JAV veiksmo filmas.
Filmo premjera įvyko 2008 m. vasario 13 d. Salamankoje (Ispanija).
Siužetas
Suvešėjęs terorizmas priverčia pasaulio lyderius imtis rimtų atsakomųjų priemonių. Įvairių šalių vadovai susirenka istoriniame Salamankos mieste, Ispanijoje, pasirašyti JAV prezidento Hendrio Eštono inicijuotą tarptautinę anti teroristinę sutartį. Visas pasaulis, užgniaužęs kvapą laukia viršūnių susitikimo.
Iškilminga susitikimo atidarymo ceremonija tampa teroristinio išpuolio arena. Nuaidi du šūviai, JAV prezidentas suklumpa ir aikštėje kyla panika. Dar nespėjusią atsikvošėti minią apkurtina sprogimų banga. Išpuolis trenkia lyg žaibas iš giedro dangaus… Tačiau taip pasirodyti gali tik paprastam iškilmių stebėtojui, žioplinėjančiam turistui Govardui arba pažiūrėti į „svarbius dėdes“ su mama atklydusiai mažylei Anai. Ne visiems išpuolis buvo toks netikėtas. Kažkas vis dėlto jį numatė, kai kas jam ruošėsi ir įvykdė. Kažkas, pasislėpęs minioje, stebėjo, kad viskas pavyktų ir nekiltų jokių nesklandumų.
Tik kur tas nematomas priešas tūnojo? Gal jis stovėjo visai šalia jūsų, kol jūs filmavote istorinį vadovų susitikimą savo vaikams? O gal slėpėsi už kameros Reksos Bruks žinių komandoje ir filmavo tai, ko niekas daugiau nepastebėjo? Vertėtų peržiūrėti ir žinių komandos nufilmuotą medžiagą – galbūt jiems pavyko užfiksuoti ką nors svarbaus.
Galbūt derėtų atidžiau pasidomėti slaptosios tarnybos agentais Kentu Teiloru ir Tomu Barnsu, atsakingais už JAV prezidento saugumą? Ar T. Barnsas tikrai tinkamas prezidento apsaugai? Jis neseniai grįžo į tarnybą po sunkios traumos. Galbūt jam derėtų dar pailsėti prieš stojant į tarnybą: akivaizdu, kad jis nepastebėjo prezidentui gresiančio pavojaus. O kur tuo metu buvo K. Teiloras? Ir kur jis dingo po pasikėsinimo į prezidentą?
Aktoriai
ir kt.
Raketa
Raketa – transporto priemonė, ginklas ar skraidantis prietaisas, kuris skrenda dėl reaktyvinės jėgos, atsiradusios dėl dalies savo masės išmetimo. Raketos skrydis nereikalauja atmosferos, dujinės, aplinkos, todėl jis gali vykti ir visiškame vakuume.
Istorija
Tiksliai nežinoma, kada pradėta naudoti raketines technologijas. Romėno Aulus Gellius raštuose minima, kad graikas filosofas Archytas apie 400 m. pr. m. e. privertė medinį balandį garo pagalba skrieti viela. Kituose šaltiniuose rašoma, kad kinų Han Dinastijos laikais buvo naudojamos petardos.
Leonas Juozapaitis
Leonas Juozapaitis (1901 m. lapkričio 28 d. Vilniuje – 1980 m. rugpjūčio 13 d. Kaune) – Lietuvos futbolininkas, lengvaatletis, krepšininkas, vienas pirmųjų futbolo teisėjų, olimpietis. Vienas Lietuvos sporto pradininkų.
Biografija
Iki 1920 m. L. Juozapaitis gyveno Vilniuje, mokėsi Vytauto Didžiojo gimnazijoje. L. Želigovskiui okupavus Vilnių, persikėlė į Kauną. 1923 m. baigė Kauno karo mokyklą, nuo leitenanto pakilo iki kapitono, kuopos vado. 1940 m. sovietams okupavus Lietuvą, buvo ištremtas į Sibirą. Į Lietuvą grįžo 1956 m.
Futbole
L. Juozapaitis buvo 1922 ir 1923 m. Lietuvos futbolo čempionas (atstovavo LFLS Kaunas). 1923 m. buvo Kaune vykusių pirmųjų tarpvalstybinių futbolo rungtynių Lietuva-Estija žaidėjas. 1923–1924 m. keturis kartus žaidė Lietuvos rinktinėje kaip saugas, tą pačią poziciją užėmė ir dalyvaudamas 1924 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Paryžiuje.
Kitose sporto šakose
Žaidė pirmąsias oficialias krepšinio rungtynes (1922) Lietuvos fizinio lavinimosi sąjungos komandoje.
L. Juozapaičio veikla įvertinta Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino 3 laipsnio ordinu.
Gulbenės geležinkelio stotis
thumb|Laukiamoji salė