Janas_Dlugošas
Ištraukos
Ištraukos apie lietuvių kilmę iš romėnų: "997 metai: „<...> Nes prūsai, lietuviai ir žemaičiai buvo, kaip žinoma, vienodų papročių, kalbos ir giminės, ir, kai Italijoje prasidėjo pilietiniai karai tarp Cezario ir Pompėjaus ir Italija verkė, jie, palikę senas gyvenamąsias vietas, atvyko į tas žemes, kuriose dabar ir gyvena ir įkūrė savo gyvenvietes tuščiose vietose, apsuptose upių, pelkių, įkūrė Romos pavyzdžiu pagrindinį miestą Romovę ir pasodino ten vyriausiąjį žynį. Ir nors šios tautos skiriasi žodžių tarimu, jos, kaip lenkai, čekai ir rusai, daug kuo artimi.“""„Nors ir mažai žinoma, kadangi niekas iš rašytojų nepaliko duomenų, kokiu būdu ir iš kur lietuvių ir žemaičių tautos atvyko į šias šiaurines vietas, kuriose dabar ir gyvena, o taip pat iš  kokios tautos jie yra kilę, taičiau atrodo teisingas spėjimas, kuris veda link išvados (turint omenyje garsinę kalbos sudėtį, taip ir sutampančias kalbos dalis), kad lietuviai ir žemaičiai – lotynų kilmės.“"Ištraukos apie Lietuvos krikštą: "1387 metai: „Kadangi lenkų karalius Vladislovas [ Jogaila], sudarydamas sutartį su Lenkijos karalyste ir karaliene Jadvyga, įsipareigojo lietuvių tautą ir šalį iš stabmeldystės ir pagonybės nukreipti į tikrąjį Dievą ir katalikų tikėjimą ir kadangi karalius visa širdimi siekė platinti katalikišką tikėjimą, jis vyksta į Lietuvą. Atvykęs į Lietuvą, karalius Pelenų dieną ruošia suvažiavimą Vilniuje. <...> Daugelį dienų lenkų karalius Vladislovas, padedamas katalikų kunigaikščių, dėjo daug pastangų, kad riteriai ir paprasti žmonės, atsisakę neteisingų dievų, kuriems jie ...iki tol lenkėsi, sutiko gerbti vienintelį tikrąjį Dievą ir lenktis jam bei turėti krikščionišką tikėjimą. Barbarai, betgi, priešinosi ir pareiškė, kad iš jų pusės būtų nesąžininga, priešingai protėvių papročiams, išduoti save, palikti ir apleisti savo dievus, iš kurių pagrindiniai buvo: ugnis, kurią jie laikė amžina, ją degindavo žyniai dieną ir naktį; miškai, kuriuos jie laikė šventais; žalčiai ir gyvatės, kuriuose, pagonių tikėjimu, gyvena dievai. <...> Ši ugnis, barbarų laikoma amžina ir saugojama Vilniuje, pagrindiniame mieste ir tautos sostinėje <...> Be to tam tikrose vietose, kur buvo reikalinga, įkūrė septynias parapines bažnyčias, būtent: Vilkomirgėje, Maišiagaloje, Nemenčinėje, Medininkuose, Krėvoje, Obolcuose ir Hainoje. Visos parapijos įkurtos pagonių lietuvių gyvenamose vietose.“"Ištraukos apie Žemaitiją: "1405 metai: „Po to lietuvių kunigaikštis Aleksandras Vytautas, nusileisdamas kryžiuočių reikalavimams ir pavargęs nuo jų, sudaro taiką, greičiau būtiną, negu garbingą; jis sutinka atsisakyti nuo Žemaičių žemės ir jėga priversti žemaičius pripažinti magistro ir Ordino valdžią, nors lenkų karalius Vladislovas [Jogaila] tam smarkiai prieštaravo ir priešinosi; <...> žemaičiai ateidavo iš miškų pas kunigaikštį Aleksandrą [Vytautą] ir jo karius su verksmu ir gailestingais maldavimais, kad neleistų juos atskirti nuo savo kunigaikštystės ir nuo lietuvių, su kuriais jie sudarė vieną gentį ir tautą kaip pagal kalbos panašumą, taip ir pagal papročius (nes Žemaitija jų kalboje reiškia „žemutinę“ žemę, gavusi šį pavadinimai skirtingai nuo Lietuvos, kurią abi gentys vadina „aukštutine“), kadangi, kalbėjo jie, būdami jo savais ir patikimais valdiniais ir draugais, jie jokiu būdu nenori pripažinti teutonų riterių valdžios...“""1409 metai: „Tokiu būdu, magistras ir Ordinas, kaip tapo žinoma, taip buvo įžeisti Žemaitijos sugražinimu (įvykdytu kunigaikščio Aleksandro Vytauto) į Lietuvos sudėtį, kad, nors ir nepasiryžo atvirai kariauti su lenkais, užgniaužė pyktį ir persipildė verdančiu pykčiu.“"