cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
BTR-40
BTR-40ŽD (БТР-40ЖД)
1969 m. buvo sukurtas ir išbandytas modelis BTR-40ŽD. Jis turėjo papildomus amortizuotus plieninius ratus su vidinėmis rebordomis, kuriuos buvo galima nuleisti (jie buvo įtaisyti ant atlenkiamų žemyn strypų) ir jie tapdavo atraminiais transporterio ratais (o varydavo ir toliau pagrindiniai ratai). Važiuoklės pakeitimui reikėjo dviejų žmonių ir iki 10 min. laiko.
Į šį modelį perdarė nedidelį kiekį serijinių BTR-40 ir BTR-40A. Keletas jų dar 1997 m. buvo naudojami Rusijos Užbaikalės karinėje apygardoje.
BTR-40RCh (БТР-40РХ)
Tai BTR-40 variantas radiacinei ir cheminei žvalgybai atlikti, kam šarvuotyje buvo įrengta atitinkama įranga.
Eksportas
TSRS ėmė tiekti užsieniui BTR-40 dar XX a. 6-ojo dešimtmečio viduryje. Pirmiausia juos tiekė sąjungininkėms Varšuvos sutarties dalyvėms. Kitoms šalims tiekė specialų eksportinį variantą.
Be Varšuvos sutarties šalių BTR-40 ginkluotėje turėjo Albanija, Afganistanas, Burundis, Vietnamas, Gvinėja, Izraelis (trofėjiniai), Iranas, Jemenas, Kambodža, Kinija, Kuba, KLDR, Malis, Mongolija, Jugoslavija, Sirija, Somalis, Sudanas, Tanzanija, Uganda.
Kai kurios šalys naudojo BTR-40 policijoje. Daugelis šalių BTR-40 modernizavo:
! ! BTR-40 ! BTR-40ŽD ! BTR-40A ! BTR-40V ! BTR-40B
Dumlaukiai
Dumlaukiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 20 km nuo Velžio.
Didžioji karnegija
Didžioji karnegija (Carnegiea gigantea) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos, monotipinės karnegijos (Carnegiea) genties kaktusas.
Indėnai vadina saguaro. Tai aukščiausias kaktusas visoje šeimoje, medžio pavidalo, išaugantis net iki 18 metrų aukščio. Stiebas storas. Pražysta maždaug 75-aisiais augimo metais. Pražysta gegužės – birželio mėn., naktį, baltais žiedais. Žiedus apdulkina vabzdžiai ir šikšnosparniai.
Auga JAV (Arizonoje, Kalifornijoje) ir Meksikoje. thumb|left|210px|Didžiosios karnegijos žiedai
Benevento kunigaikštystė
Benevento kunigaikštystė, iki 774 m. Benevento hercogystė  – piečiausia lombardų kunigaikštystė viduramžių Italijoje. Klestėjimo laikais valdė didžiąją dalį pietinės Italijos. Paulius Deakonas Beneventą vadino Samnitų kunigaikštyste, nes kadaise jie gyveno toje teritorijoje.
Pavadinimas kilo nuo Benevento miesto Mezogiorno srityje. Formaliai hercogystė priklausė Langobardų karalystei, tačiau nuo jos pagrindinių teritorijų buvo atskirta Romos hercogystės, todėl faktiškai buvo nepriklausoma. Tik valdant Grimoaldui I ir Liutprandui Lombardui ir po jo valdžiusiems karaliams ryšiai tarp kunigaikštystės ir karalystės sustiprėjo.
Žlugus Langobardų karalystei, Benevento kunigaikštystė liko vienintelė jų valdoma sritis ir išliko de facto nepriklausoma beveik 300 metų, nors buvo padalinta 849 m.
Įkūrimas
Tikslios kunigaikštystės įkūrimo aplinkybės nežinomos. Kai kurie mokslininkai teigia, kad lombardai buvo Pietų Italijoje dar prieš visiškai užkariaujant Po slėnį. Tokiu atveju Benevento kunigaikštystė buvo įkurta 571 m. Lombardai galėjo atvykti vėliau, 590 m. Bet kokiu atveju pirmasis žinomas kunigaikštis yra Zotonas, Kampanijos pakrantėje išsilaipinusių karių vadas. Iš pradžių nepriklausomas vėliau jis bent nominaliai turėjo paklusti Langobardų karaliaus valdžiai šiaurėje. Jo įpėdiniu tapo sūnėnas Arechis ir paveldimumo principu kunigaikštystė buvo valdoma iki žlugimo.
Plėtra
Zotono įpėdiniai išplėtė kunigaikštystės teritoriją užkariaudami Bizantijos valdas. Arechis iš Friulio kunigaikštystės užėmė Krotonę ir Kapują, nusiaubė Amalfį, bet nesugebėjo užimti Neapolio. Po jo valdymo Italijos pietuose Bizantijai priklausė tik Neapolis, Amalfis, Gaeta, Sorentas, Kalabrija ir Apulijos uostai (Baris, Brindizis, Otrantas ir kiti).
662 m. kunigaikštis Grimoaldas I, valdęs nuo 647 m., išvyko į šiaurę padėti karaliui Godepertui kovoti su broliu Pektaritu, kuris dalijosi karaliaus titulu, bet nužudė juos abu ir užėmė langobardų sostinę Paviją. Tapęs karaliumi Grimoaldas I vėl bandė arijonizmą padaryti lombardų religija, nors anksčiau valdęs Aripertas I atvertė juos į katalikybę. Nepaisant to, arijonizmas nyko kunigaikštystėje kaip ir skirtumas tarp lombardų ir graikiškai ar lotyniškai kalbančių pavaldinių.
663 m. Bizantijos imperatorius Konstantas II apgulė Beneventą išsilaipinęs Tarante, nes norėjo atgauti Pietų Italiją. Kunigaikštis Romualdas I narsiai gynė miestą ir imperatorius atsitraukė į Neapolį, bijodamas jo tėvo Grimoaldo atvykimo. Romualdas pastojo bizantiečiams kelią ties Forinu tarp Avelino ir Sarento ir sunaikino jų armiją. Taikos sutartis tarp Bizantijos ir Benevento buvo pasirašyta 680 m.
Per kitus dešimtmečius Benevento kunigaikštystė užėmė keletą Bizantijos teritorijų, bet pagrindiniu jos priešu tapo Lombardų karalystė šiaurėje. Karalius Liutprandas kelis kartus bandė kunigaikščiais padaryti savo kandidatus. Jo įpėdinis Ratchis paskelbė Benevento ir Spoleto kunigaikštystes užsienio valstybėmis, kur buvo uždrausta keliauti be karaliaus leidimo.
Secundum Ticinum
758 m. Lombardų karalius Desiderijus trumpam buvo užėmęs Spoletą ir Beneventą. Kai Karolis Didysis užėmė lombardų karalystę 774 m., kunigaikštis Arechis II bandė išlaikyti karališką išdidumą paskelbdamas Beneventą antrąja Pavija (Secundum Ticinum). Matydamas, kad tai nepraktiška ir pritrauks frankų dėmesį, jis nusprendė pasiskelbti ne karaliumi, o princu (princeps). 787 m. Karolis Didysis apgulė Salerną ir privertė Benevento kunigaikštystę pripažinti frankų valdžią. Tuo metu Beneventas kronikose buvo vadinamas „Pavijos dvyne“ (Ticinum geminum). Arechis išplėtė romėnišką miestą ir savo rūmus kaip bizantiečiai sujungė su nacionaline bažnyčia Šv. Sofija.
Jonas (departamentas)
Jonas (89)  – Prancūzijos departamentas šalies centrinėje dalyje, Burgundijos–Franš Kontė regione, vadinamas Jono upės vardu. Administracinis centras – Oseras (Auxerre).
Benevento kunigaikštystė
Secundum Ticinum
788 m. į Beneventą įsiveržė Desiderijaus sūnaus Adelchio, kuris pabėgo į Konstantinopolį, vadovaujami bizantiečiai. Jam sutrukdė Arechio sūnus Grimoaldas III, iš dalies pripažinęs frankų valdžią. Frankai padėjo išvyti Adelchį, bet užpuolė kelis kartus Beneventą, prie Spoleto prijungė Kjetį. 814 m. Grimoaldas IV užsiminė apie nuolankumą ir duoklę Liudvikui Pamaldžiajam, o jo įpėdinis Sikonas pasielgė taip pat. Visgi tai buvo tik pažadai ir silpstant Karolingų valdžiai Benevento kunigaikštystė tapo savarankiškesnė.
Jonas (departamentas)
Departamentą sudaro 3 apskritys, 21 kantonas, 28 municipaliniai susivienijimai ir 423 komunos. Plotas – 7 427 km².
Istorija
Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais Burgundijos provincijos dalyje.
Benevento kunigaikštystė
Nuosmukis
Situaciją blogino saracėnų antpuoliai. Juos iš pradžių kvietė Radelchis, o vėliau ir Sikonulfas padėti pilietiniame kare. Jų kurstomi saracėnai nesėkmingai puolė Neapolį ir Salerną. Jų kolonija pietų Lacijuje buvo sunaikinta tik 915 m. po Garigliano mūšio, po kurio bizantiečių įtaka Pietų Italijoje išaugo. Jie atėmė iš saracėnų Barį 876 m., o savo valdas Italijoje pavadino Italijos katepanatu. Tai silpnino Benevento įtaką.
Jonas (departamentas)
Geografija
Jonos departamentas ribojasi su Obo, Kot Doro, Nievro, Luaros ir Senos ir Marnos departamentais.
Benevento kunigaikštystė
Nuosmukis
899 m. Kapujos princas Atenulfas I užėmė Beneventą ir pasiskelbė jo princu. Jis sujungė abi savo valdas ir valdžia dalijosi su sūnumis. Tuo principu pasekė Salerno kunigaikštystė. Pandulfas I paskutinis sujungė Langobardia Minor, kai tapo Salerno princu 978 m. Jam pavyko Beneventą padaryti archivyskupija 969 m. Prieš mirtį 981 m. kovą imperatorius Otonas I jam suteikė ir Spoleto princo titulą. Savo valdas jis padalino: Landulfas IV gavo Beneventą ir Kapują, o Pandulfas II – Salerną. Sukilusiam sūnėnui Pandulf II vėliau atiteko Beneventas.
Jonas (departamentas)
Klimatas
Klimatas kontinentinis, su šaltomis žiemomis ir karštomis vasaromis.
Benevento kunigaikštystė
Nuosmukis
XI a. pradžioje Benevento kunigaikštystė tapo silpnesne už Kapujos ir Salerno. 1022 m. imperatorius Henrikas II užėmė Beneventą ir Kapują, bet grįžo į Vokietiją po nepavykusios Trojos apgulties Apulijoje. Tuo metu normanai atvyko į Pietų Italiją. Normanų vadas, Apulijos ir Kalabrijos hercogas Robert Guiscard užėmė Beneventą 1053 m. ir atidavė popiežiui. Šis paskyrė įvairius nesvarbius lombardų kunigaikščius jį valdyti, kol 1078 m. grąžino Guiscardui. 1081 m. Beneventas vėl buvo grąžintas popiežiui, bet iš kunigaikštystės buvo telikęs tik miestas. Po to Benevento nevaldė nei kunigaikščiai, nei hercogai.
Jonas (departamentas)
Ekonomika
Pagrindinė ekonomikos šaka – žemės ūkis ir vynuogininkystė. Gaminami daugelis Burgundijos vyno rūšių:
Turizmas
Departamente yra keliolika senovinių pilių, vynuogynų ir vyno rūsių, kuriuose galima paragauti šviežio ir išlaikyto vyno.
Kiti lankytini objektai:
Politika
Jonos departamentui Prancūzijos senate atstovauja Pjeras Bordjė ir Anri de Renkuras, Atstovų rūmuose – 3 deputatai. Generalinę tarybą sudaro 42 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Markovščizna
Markovščizna  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Turosnės valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW682.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1550 metais. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Kaime stovėjusiuose rūmuose buvo apsilankęs Kazimieras Liščinskis.
Dumsiai (reikšmės)
Dumsiais vadinamos gyvenvietės:
Retezato kalnas
thumb|200px|left|Retezato kalno papėdė. Netoli nuo Retezato kalno stūkso du aukščiausi Retezato kalnyno kalnai – Peleaga (2509 m) bei Pepuša (2508 m). Aplink kalną gausu ledyninės kilmės ežerų.
Maltos futbolo varžybos 1921–1922 m.
Maltos futbolo varžybos 1921–1922 m.
Bronzos amžius
Bronzos amžius – archeologinis tarp akmens amžiaus (neolito) ir geležies amžiaus. Bronzos amžiaus paminklus ir radinius XIX a. pabaigoje susistemino O. Montelius. Pereinamasis laikotarpis iš neolito į bronzos amžių vadinamas eneolitu.
Tai pirmasis laikotarpis, kuriame pradėtas naudoti metalas. Šiuo laikotarpiu bronza tapo pagrindine medžiaga, iš kurios buvo gaminami ginklai, papuošalai ir darbo įrankiai.
Termino taikymas
thumb|Bronzos amžiaus lobis thumb|Rumunija|Rumunijoje rasti bronzos amžiaus ginklai ir papuošalai
Bronzos amžiaus terminas pradėtas vartoti XIX a. pirmoje pusėje Kristianas Jurgensenas Tomsenas. Terminas taikomas tik Senojo pasaulio archeologijoje, dažniausiai Europos priešistorėje.
Naujajame pasaulyje (Amerikoje) bronzos amžius beveik neegzistavo. Bronza ten pradėta naudoti tik apie XI a. šiaurės Argentinoje. Poklasikiniu laikotarpiu (nuo XII a.) bronzos dirbiniai paplito Andų civilizacijoje, Mezoamerikoje bronzą naudojo actekai, tačiau dirbiniai plačiai nepaplito.
Japonijoje, Užsachario Afrikoje bei didžiojoje dalyje Šiaurės Afrikos (išskyrus Egiptą) iš akmens amžiaus pereita tiesiai į geležies amžių (bronza atsirado kartu su geležimi), todėl šiems regionams bronzos amžiaus terminas nenaudojamas. Didesnėje Azijos dalyje bronzos plitimas sutapo su rašytinių šaltinių atsiradimu, ankstyvųjų valstybių susikūrimu, todėl archeologinėje literatūroje bronzos amžius dažniausiai nėra akcentuojamas.
Azijoje
thumb|left|Bronzos vartojimo plitimas vakarų Eurazijoje thumb|Bronzos amžiaus karo kirvis thumb|Kultinis bronzinis vežimas iš Burgo Skiriamas senasis, vidurinysis ir naujasis bronzos amžius. Skirtinguose pasaulio regionuose bronzos amžius egzistavo nevienodu metu.
Apie 3300 m. pr. m. e. bronzos amžius pasiekė Indiją, kur suklestėjo Indo civilizacija. Ten bronzos amžius baigėsi II tūkst. pr. m. e. pabaigoje. Greičiausiai iš čia bronzos tradicija plito tolyn į rytus, kol III tūkst. pr. m. e. pabaigoje pasiekė Pietryčių Aziją (seniausias dirbinys datuojamas apie 2100 m. pr. m. e. Tailande). Čia žymiausios kultūros buvo Dongson ir kt.
Tikriausiai per Vidurinę Aziją bronza paplito į Kiniją. Ankstyviausi bronzos radiniai ten randami Madziajao kultūroje (3100-2700 m. pr. m. e.), bet bronza pradėta gaminti Čidzia kultūros atstovų (2400-1900 m. pr. m. e.), iš kur pasiekė Erlitou kultūrą centrinėje Kinijoje, kur II tūkst. pr. m. e. susikūrė ankstyvosios Kinijos dinastijos Šia ir Šang. Korėjos pusiasalį bronza pasiekė IX a. pr. m. e. Rytų Azijoje geležis pakeitė bronzą tarp VI ir III a. pr. m. e.
Į Sibirą bronzos amžius atėjo vėliausiai - tik III tūkst. pr. m. e. pabaigoje. Tačiau bronzos amžiaus plitimas čia buvo apribotas negausių vario išteklių. Todėl bronzos kultūros praktiškai apsiribojo keliais atskirais regionais: Užuralėje (Krotovo, Čerkaskulio ir kt. kultūros), Altajuje (Afanasjevo, Okunevo ir kt. kultūros), Sajanuose ir Užbaikalėje (Glazkovo ir kt. kultūros). Didžioji dalis Sibiro liko gyventi akmens amžiaus laikotarpyje.
Europoje
Kitas bronzos kelias į Europą buvo per Balkanus, į kur ji apie 3200 m. pr. m. e. irgi plito iš Mažosios Azijos. Ankstyviausių bronzos dirbinių aptikta Kretos saloje. Svarbiausias metalurgijos centras Pietų Europoje buvo Egėjo jūros baseinas, garsus savo Kretos-Mikėnų kultūra. Iš Viduržemio jūros kraštų bronza paplito ir kitose Europos dalyse. Apie XXI a. pr. m. e. ji pasiekė Britaniją, vėliausiai (apie XVI a. pr. m. e.) – Skandinaviją ir Lietuvą. Nuo XIV a. iki m. e. bronza lieta beveik visoje Europoje. Tačiau radedant XII a. pr. m. e. bronzos amžių keitė geležies amžius. Šis perėjimas baigėsi V a. pr. m. e.
Vidurio Europoje žinoma Uneticės kultūra, Apeninų pusiasalyje - Apeninų kultūra, Britų salose - Kornvalio pusiasalis, Skandinavijoje - Gotlando sala ir Elando sala. Bronzos amžiui priskiriama Britanijos megalitų kultūra, Stonhendžas.
Baltijos kraštuose
thumb|left|Bronzos amžius šiaurės Europoje Rytų Baltijos kraštuose, arba ankstyviausioje prabaltų teritorijoje, apimančioje nuo Vyslos žemupio pietuose iki Suomijos įlankos šiaurėje ir Dniepro rytuose nebuvo bronzos žaliavos. Metalai greičiausiai buvo atvežami iš vario ir alavo telkinių Bohemijoje, vario telkinių Vidurio Slovakijoje, Vidurio Vokietijoje ir Rytų Alpių kalnuose.
Manoma, kad bronzos dirbiniai į Rytų Baltijos regioną pirmiausia pateko iš šiaurės Vokietijos ir Skandinavijos metalo apdirbimo centrų. Daugiausia bronzos dirbinių rasta Baltijos pajūryje, ypač Semboje.
Senojo bronzos amžiaus, kuris Baltijos kraštuose tęsėsi nuo 1600 iki 1100 m. iki m.e., dirbinių, dažniausiai vienetinių, aptinkama pavieniui visame regione. Žinomos 204 radavietės, kuriose buvo 439 bronzos amžiaus radiniai. Svarbiausios radavietės: Nortikių lobis, Rantavos pilkapynas (nuo 1946 m. ), Mažoji Drabnava (Sembos pusiasalis, dab. Kaliningrado sritis), Kalėjų lobis (Liepojos rajonas, Latvija). Didžiausią radinių dalį, apie 79 %, sudaro ginklai (beveik visi - kirviai), apie 18 % papuošalai, apie 1 % darbo įrankiai. Išsiskiria Nortikių tipo kovos kirviai, vienintelis dirbinių tipas, perimtas ir vakarų kaimynų, pirmiausia Lužitėnų kultūros gyventojų, paplitęs nuo Latvijos iki Danijos.
Bronzos amžiuje išaugo prekyba gintaru. Baltijos gintaras, iškeistas į bronzą, buvo gabenamas į Pomeraniją, Šiaurės Vokietiją, Daniją, iš ten greičiausiai ir į Vidurio, Vakarų ir Pietų Europą.
Ekonomika
Bronzos naudojimas darė įtaką įvairioms gyvenimo sritims. Intensyviau pradėtas naudoti plūgas ir tekstilė, austa vertikaliosiomis staklėmis. Bronzos amžiuje ėmė atsiskirti amatai, tokie, kaip metalo liejimas, kalvystė, puodininkystė. Bronzos amžiuje išsiplėtė prekyba grynaisiais metalais, tokiais, kaip varis, auksas, cinkas, sidabras, alavas. Šių metalų savo žemėse neturinčios gentys juos mainydavo į kitus naudinguosius išteklius ar gaminius. Mainų objektais buvo gintaras, kailiai, druska. Bronzos amžiaus laikotarpiu paplito gyvulininkystė ir žemdirbystė. Plačiau pradėti auginti galvijai, kiaulės, arkliai, avys, ožkos, šunys, sėjami javai kviečiai, miežiai, soros, linai ir kanapės.
Paąžuolė
thumb|left|230px|Paąžuolė iš pietų
Bronzos amžius
Ekonomika
Dėl bronzos paplitimo keitėsi papuošalų, įrankių ir ginklų formos. Bronziniai ginklai tapo valdžios ir prestižo atributu.
Paąžuolė
Puskilometriu į vakarus nuo Paąžuolės prateka Kaniavėlės upelis, į pietus nuo kaimo telkšo ežeras Dumblelis. Kaime įsikūrusi Varėnos miškų urėdijos Kaniavos girininkija.
Lekėčiai
Lekėčiai – miestelis Šakių rajono savivaldybės rytuose, šalia kelio, 33 km į vakarus nuo Kauno, 8 km į pietvakarius nuo Vilkijos. Seniūnijos centras, Lekėčių seniūnaitija. Yra paštas (LT-71021). Miestelio planas spindulinis. Svarbiausi statiniai:
Maceliai
Maceliai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 11 km į šiaurės rytus nuo Valkininkų, 3 km nuo Pirčiupių, Rūdninkų girioje, piečiau Merkio. Greta eina plentas.
Paąžuolė
Istorija
Manoma, kad kaimas įsikūrė XVIII a. pabaigoje, toje vietovėje po didelio miškų kirtimo. XVIII a. viduryje kylant krašto ūkiui ir didėjant gyventojų skaičiui, buvo kertami dideli miškų plotai, kurių vietos kūrėsi nauji kaimai. Vienas tokių kaimų buvo Paąžuolė. Pirmą kartą istoriniuose šaltiniuose fiksuota 1777 m.
Lekėčiai
thumb|left|[[Lietuvos nepriklausomybės dešimtmečio paminklas prie bažnyčios]]
Maceliai
Istorija
XIX a. pab. buvo žinomi kaip Naujieji Maceliai, pateko į Trakų apskritį.
Paąžuolė
Istorija
Tarp pirmųjų gyventojų minimi Jakutis, Glitas. XIX a. vid. minimos kaimo gyventojų pavardės – Mackevičiai, Kundrotai, Kirkliauskai, Ramaškos, Švedai, Kaziukoniai, Turoniai, Mišinskai, Bigeliai, Skamarakai, Miškiniai, Žukauskai, Petrušiai.
XIX a. pab. Paąžuolė pateko į Lydos apskrities Kaniavos valsčių ir apylinkę bei dvaro valdą.
thumb|left|230px|Kaimo kryžius
Tarpukaryje Paąžuolėje veikė „Ryto“ pradžios mokykla, apie kurią sukurtas Dariaus Čepulionio dokumentinis filmas „Lenkmečio lietuviška mokykla“ (Baltijos TV, 1993 m.). Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 104 žmonės, iš kurių 103 užsirašė lietuviais ir 1 lenku.
XX a. 7-tame dešimtmetyje pietvakariniame kaimo pakraštyje atidarytas žvyro karjeras, kurio iškasenos buvo naudojamos kelio į Dubičius tiesimui.
thumb|200px|Kaniavėlės upelis ties Paąžuole
Pavadinimo kilmė
Vietos gyventojai pasakoja, kad tokį pavadinimą kaimas gavo pirmiesiems gyventojams įsikūrus ąžuolų paunksmėje. Nors kaimą supa natūraliai užaugę bei sodinti spygliuočių miškai, juose yra daug ąžuolų.
Lekėčiai
Etimologija
Miestelis įsikūręs abipus Liekės upelio, taigi miestelio pavadinimas yra vandenvardinis vietovardis. 1506 m. jis minimas kaip Leikiadcy. Kita vertus, vietovardis kildinamas ir nuo asmenvardžio Lekėtis (plg. pavardė Lekẽtas).
Nuotolinis aptikimas
Nuotolinis aptikimas, nuotolinis stebėjimas - metodika, naudojama informacijai apie nutolusį objektą ar reiškinį gauti, naudojant įrašų technologijas arba realaus laiko sensorinę techniką, neturinčią fizinio kontakto/tiesioginio ryšio su tiriamu objektu (kaip kad orlaiviai, kosminiai laivai, palydovai, bujos, laivai). Nors terminu dažniausiai apibūdinamos orlaivių ir kosminių aparatų sensorinės vaizdo technologijos Žemės, meteorologiniams stebėjimams, iš esmės nuotolinio aptikimo pavyzdžiams priklauso ir vandenynuose, atmosferoje esančios meteorologinės platformos, nėštumo stebėjimas naudojant ultragarsą, magnetinio rezonanso tomografija (MRI), pozitronų emisijos tomografija (PET) ir kt.
Nuotolinio aptikimo pagalba įmanoma surinkti informacijos iš pavojingų ar nepasiekiamų planetos vietų, taip pat naudinga kur kitu atveju tyrimai ir informacijos rinkimas, atliekami žmogaus, pernelyg brangūs ar atimantys daug laiko. Nuotolinio aptikimo pritaikymo pavyzdžiai: Amazonės baseino miškų nykimo stebėjimas, klimato kaitos poveikio Arkties ir Antarktidos ledynams stebėjimas, vandenynų ir pakrančių gylio matavimas; šaltojo karo metu nuotolinio aptikimo technologijos buvo naudojamos reikiamai karinei informacijai surinkti.
Matavimams svarbios charakterisitikos
Nuotoliniams tyrimams ypač svarbios dvi elektromagnetinio spinduliavimo charakteristikos:
1. bangos ilgis ir dažnis
2. energija arba momentas
Lekėčiai
Geografija
Lekėčiai įsikūrę miškingoje vietovėje Vidurio Lietuvos lygumoje. Miestelį supa Kazlų Rūdos miškai. Iš šiaurės prieina Rūdšilio, iš pietų – Paryžinės ir Vincentavo miškai. Per kaimą teka Nemuno intakas Liekė. Netoli miestelio yra Lekėčių kaimas. Lekėčių miške yra gamtos paminklas – Didysis, arba Lekėčių šaltinis. 4 km į pietvakarius nuo Lekėčių yra Novaraisčio ornitologinis draustinis.
Istorija
1506 m. Ldk Aleksandro privilegijoje pirmą kartą paminėta Leikiadcy vietovė. Rašytiniuose šaltiniuose nuo 1579 m. minimas kaimas priklausęs Sapiegoms, nuo 1837 m. – Lekėčių palivarkas, XX a. pradžioje jo savininkai buvo Veryhos-Darevskiai. 1843 m. pastatyta medinė koplyčia. 1863 m. į pietus nuo Lekėčių įvyko Aleksandro Andruškevičiaus sukilėlių būrio kautynės su rusų kazokais; žuvo 15 sukilėlių. XIX a. pabaigoje minimi kaip kaimas ir palivarkas Naumiesčio apskrities Dabravolės valsčiuje, priklausė Zapyškio parapijai.
Nuotolinis aptikimas
Matavimams svarbios charakterisitikos
Bangos ilgis (wavelength) yra vieno bangos ciklo ilgis. Jis gali būti matuojamas kaip atstumas tarp viena po kitos einančių bangų viršūnių. Bangos ilgis paprastai žymimas graikiška raide lambda (λ). Bangų ilgiai matuojami metrais (m) arba tam tikra metro dalimi, pavyzdžiui, nanometrais (nm, 10^(-9) metro), mikrometrais ( m, 10^(-6) metro) arba centimetrais (cm, 10^(-2) metro).
Lekėčiai
Istorija
XIX a. 2-ojoje pusėje įsteigta valdinė pradžios mokykla dėstomąja rusų kalba, iki 1945 m. įsteigta pradžios mokykla dėstomąja lietuvių kalba, 1945–1949 m. progimnazija, 1949–1955 m. septynmetė, nuo 1955 m. Lekėčių vidurinė mokykla
Nuotolinis aptikimas
Pasyvieji ir aktyvieji jutikliai
Daugelyje nuotolinių tyrimų sistemų Saulė veikia kaip natūralus elektromagnetinės (EM) energijos šaltinis. Pagal bendruosius EM spinduliuotės ir terpių dėsnius Saulės energija gali būti atspindėta (regimaisiais bangų ilgiais), absorbuota ir pakartotinai išspinduliuota (šiluminio infraraudonojo ilgio bangomis). Nuotolinių tyrimų sistemos matuoja energiją, kuri gaunama natūraliai, arba tiekiama paties jutiklio. Pirmosios sistemos vadinamos pasyviosiomis, antros – aktyviosiomis.
Lekėčiai
Istorija
1919 m. įsteigtas žemės ūkio kooperatyvas, administravęs ir elektros stotį, nuo 1920 m. ir lentpjūvę. TSRS valdžia 1940–1941 m. ir 1944–1953 m. ištrėmė 39 Lekėčių gyventojus. Po Antrojo pasaulinio karo Rūdšilio girioje, prie pat Lekėčių, Žalgirio rinktinės J. Basanavičiaus kuopos Lietuvos partizanai buvo įsirengę bunkerius. 1951 m. gegužės 22 d. čia žuvo pasipriešinimo TSRS okupacinei valdžiai veikėjas Julijonas Būtėnas. 1950–1995 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. Miesteliu Lekėčiai tapo tik XX a. viduryje, pastatyta biblioteka, kultūros namai, medicinos punktas.
Drakas
Drakas  – upė pietryčių Prancūzijoje, kairysis Izero upės intakas. Prasideda susiliejus Juodajam Drakui ir Baltajam Drakui kurie abu išteka iš pietinės Massif des Écrins dalies. Teka per keletą rezervuarų. Pagrindinis jo intakas yra Romanche.
Lekėčiai
Istorija
1999 m. patvirtintas Lekėčių herbas.
Halina Kobeckaitė
Halina Kobeckaitė (g. 1939 m. gruodžio 20 d. Trakuose) – Lietuvos diplomatė, vertėja, žurnalistė, humanitarinių mokslų daktarė.
Lekėčiai
Žymūs žmonės
Lekėčiuose gimė:
Halina Kobeckaitė
Biografija
Tėvas Simonas Kobeckas, vyras Mykolas Firkovičius, duktė Karina Firkavičiūtė.
Lekėčiai
Žymūs žmonės
Lekėčiuose gyveno: miniatiūra|Atminimo lenta pirmajam Lekėčių klebonui Justinui Staugaičiui ant klebonijos 2019 08 31
Drakas
Teka per šiuos departamentus ir miestus:
Halina Kobeckaitė
Biografija
1962 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką. 1962–1963 m. Taškento universitete studijavo uzbekų filologiją. 1964–1967 m. Kauno medicinos institute dėstė estetiką. 1967–1970 m. Maskvos universiteto aspirantė. 1972 m. filosofijos mokslų kandidatė. 1971–1989 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto dėstytoja, nuo 1976 m. docentė.
1988–1990 m. Sąjūdžio Seimo, Sąjūdžio Vilniaus miesto tarybos narė. 1988–1994 m. Lietuvos karaimų kultūros bendrijos pirmininkė. 1990–1994 m. Tautybių departamento prie LRV generalinė direktorė. 1992–1994 m. Lietuvos-Turkijos draugijos prezidentė. 1994–1997 m. LR nepaprastoji ir įgaliotoji ambasadorė Estijoje, 1997–2004 m. Turkijoje, nuo 2001 m. taip pat ir Azerbaidžanui bei Uzbekijai. 2004–2007 m. prezidento Valdo Adamkaus patarėja. 2007–2011 m. ambasadorė Suomijoje.
Kūryba
Verčia iš tiurkų, lenkų ir rusų kalbų. Išvertė azerbaidžaniečių (Anaras, Iljasas Efendijevas, Mehdi Huseinas, Magsudas Ibrahimbejovas, Jusifas Samedoglu, Elčinas Huseinbeili), kazachų (A. Alimžanovas, A. Nurpeisovas), turkmėnų (T. Džumageldijevas), uzbekų (S. Achmadas, G. Guliamas, O. Jakubovas, P. Kadyrovas, A. Muchtaras, T. Pulatovas, U. Umarbekovas) romanų, apysakų ir kt. prozos kūrinių. Parašė straipsnių literatūros vertimų, estetikos, kultūros teorijos, karaimų istorijos klausimais.
Alt-J
alt-J (dar žinoma kaip ∆) – britų indie roko grupė iš Lidso. Pirminė grupės sudėtis buvo Gwil Sainsbury (gitara ir bosinė gitara), Joe Newman (gitara ir vokalas), Gus Unger-Hamilton (klavišiniai ir vokalas) bei Thom Green (būgnai).
Nuotolinis aptikimas
Pasyvieji ir aktyvieji jutikliai
Pasyvieji jutikliai gali būti naudojami fiksuoti tik natūraliai sklindančią energiją. Visai atspindėtai energijai tai gali būti naudojama tik tuo metu, kai Saulė apšviečia Žemę. Naktį atspindėtosios Saulės energijos nėra. Natūraliai skleidžiama energija (pavyzdžiui, šiluminė infraraudonoji) gali būti fiksuojama dieną ar naktį, jei tik energijos kiekis pakankamai didelis, kad galėtų būti registruojamas. Kita vertus, aktyvieji jutikliai apšvietimui turi savą energijos šaltinį. Jutiklis skleidžia spindulius, nukreiptus į tyrinėjamą objektą. Nuo objekto atsispindėjusį spinduliavimą jutiklis fiksuoja ir matuoja. Tarp aktyviųjų jutiklių pranašumų yra galimybų atlikti matavimus bet kuriuo metu, nepriklausomai nuo paros ar metų laiko. Aktyvieji jutikliai gali būti naudojami tirti tokio ilgio bangas, kurių Saulė tiekia nepakankamai, pavyzdžiui, mikrobangas. Kad tinkamai apšviestų objektus, aktyviosios sistemos turi generuoti pakankamai daug energijos. Aktyviųjų jutiklių pavyzdžiai yra LiDAR (lazerinės sistemos) ir SAR (sintezuotosios apertūros radarų sistemos).
Nuotolinių tyrimų jutikliai
Šiuolaikinės nuotolinių tyrimų sistemos gali būti įrengtos antžeminėse platformose (automobiliuose), lėktuvuose arba palydovuose. Visos šios platformos būna specialiai suprojektuotos ir pagamintos gabenti tokius dažniausiai pasitaikančių tipų jutiklius:
Skenavimo būdai
Daugiaspektrių vaizdų duomenims gauti naudojami du pagrindiniai skenavimo režimai arba metodai: skenavimas skersai kelio ir skenavimas išilgai kelio.
Skersiniai skeneriai skenuoja Žemę eile juostų. Juostos nukreiptos skersai jutiklio platformos judėjimo krypties  (t. y. skersai skenuojamo ruožo). Skenuojant skersai kelio kiekviena eilutė skenuojama nuo vienos jutiklio pusės iki kitos naudojant sukamąjį skenavimo veidrodį. Platformai judant pirmyn virš Žemės, iš eilės einančios skleistinės eilutės suformuoja dvimatį Žemės paviršiaus vaizdą. Gaunamas atspindėtasis arba skleidžiamas spinduliavimas išskaidomas į keletą spektrinių dedamųjų, kurios fiksuojamos atskirai. UV, regimasis, artimas infraraudonasis ir šiluminis spinduliavimas išskirstomas pagal bangų ilgių komponentus. Vidinių detektorių, kurių kiekvienas jautrus tam tikram bangos ilgio diapazonui, blokas fiksuoja ir matuoja kiekvieno spektrinio diapazono energiją, elektriniai signalai paverčiami skaitmeniniais duomenimis ir įrašomi tolesniam kompiuteriniam apdorojimui.
Skenavimo išilgai kelio skeneriai taip pat išnaudoja platformos judėjimą, kad registruotų iš eilės einančias skleistinės eilutes ir suformuotų dvimatį statmeną skrydžio krypčiai vaizdą. Tačiau vietoje skenavimo veidrodžio jiems naudojamas linijinis detektorių masyvas, esantis objektyvų sistema formuojamo vaizdo židinio plokštumoje, kuri „stumiama“ skrydžio kelio kryptimi (t. y. išilgai kelio). Šios sistemos dar vadinamos „šluojančiaisiais skeneriais“ (push-broom scanners), nes detektorių masyvo judėjimas panašus į grindimis stumiamo šepečio šerelio judėjimą. Kiekvienam spektriniam diapazonui arba kanalui išmatuoti reikalingas atskiras linijinis masyvas. Visą kiekvieno linijinio masyvo detektorių fiksuota energija registruojama elektroniniu ir įrašoma skaitmeniniu būdu kiekvienai skleistinės eilutei.
Meteorologiniai palydovai, davikliai
Vienas pirmųjų civilių (kariškiai distancinius metodus pradėjo naudoti kiek anksčiau kitais tikslais) distancinių metodų taikymų buvo orų stebėjimas ir prognozavimas. pradedant nuo pirmo orų palydovo TIROS-1, į orbitą Jungtinių Amerikos valstyju paleisto 1960 m.. Keletas kitų palydovų paleisti į orbitą per sekančius penkerius metus. Tiksliau palydovai buvo siunčiami į artimą-poliarinei oribitą. Jie suteikė pasikartojančia informaciją apie globalius orus. 1966m. NASA į orbitą paleido geostacionarų palydovą ATS-1, kuris suteikė (kas puse valandos) žemės pusrutulių paviršiaus ir debesuotumo nuotraukas.
Pirmą kartą, orų sistemų išsivystimas ir judėjimas gali būti rutiniškai stebimas. Šiai dienai, keletas šalių naudoja orų ar meteorologinius palydovus, tam, kad galėtu stebėti orų sąlygas aplink visą žemės rutulį. Nors ši palydovinė informacija padengia visą žemės rutulį, bet (palyginus su sistemomis, kurios stebi žemės paviršių ar reljefą), pastebima, kad orų palydovų informacijos erdvinė rezoliucija yra gan grubi.
Dabartyje iš palydovų gaunama informacija, suteikia dažnus Žemės paviršiaus stebėjimus, atmosferos drėgnumo parametrus ir debesų padengtumo informaciją, kuri leidžia, beveik tęstinai stebėti globalių orų sąlygas, ir taip pat - modeliuoti orų prognozes.
Alt-J
2012 m. gegužę grupė išleido savo debiutinį albumą „An Awesome Wave“ ir už jį laimėjo „Mercury Prize“, kuris teikiamas geriausiam tų metų britiškam albumui. 2014 m. grupę paliko Gwil Sainsbury. Tais pačiais metais buvo išleistas antrasis albumas „This Is All Yours“, kuris pasiekė pirmąją vietą Jungtinėje Karalystėje. Vietoj Sainsbury prie grupės prisidėjo Cameron Knight, grojantis gitara bei bosine gitara.
2018 m. vasario 6 d. grupė koncertavo Lietuvoje, Vilniaus „Compensa“ koncertų salėje.
2023 m. duomenimis, grupė yra išleidusi keturis studijinius albumus, iš kurių naujausiasis, „The Dream“, išleistas 2022 m. vasarį.
ArchiCAD
ArchiCAD – CAD programinis paketas sukurtas Graphisoft kompanijos (Vengrija). Programa yra skirta architektams bei interjero dizaineriams, taip pat plačiai naudojama konstruktorių bei inžinierių tarpe. Ji veikia tiek Windows, tiek MacOS operacinėse sistemose. Šios programos, skirtingai nei kitų tradicinių CAD programų, pagalba yra kuriamas virtualus objektas, iš kurio generuojami projekto planai, fasadai, pjūviai, mazgai bei erdviniai vaizdai. Taip pat, ši programa, palaiko daugumą CAD sistemų formatų (dwg, dxf, IFC, 3Ds ir pan.) ir daugumą rastrinės grafikos formatų. ArchiCAD turi savą vizualizavimo funkciją kurios pagalba įmanoma kurti itin realistiškus vaizdus. ArchiCAD yra viena iš lyderiaujančių programų statinių projektavimo srityje.
Graphisoft kompanija yra sukūrusi ArchiCAD programos priedų:
Laisvės varpas (Vokietija)
Laisvės varpas – dvisavaitis lietuvių laikraštis, leistas 1945–1946 m. Liubeke, Vakarų Vokietijos karo pabėgėlių stovykloje.
Istorija
Atsakingasis redaktorius Faustas Kirša, redaktorius Balys Dundulis. Išleista 10 numerių po 8 p.
TWiiNS
TWiiNS – Slovakijos pop duetas, kurį sudaro seserys dvynės Daniela Jančichová ir Veronika Krúpova.
Vaigeliškės
miniatiūra|240px|left|Poilsiavietė prie kelio thumb|240px|left|Vaigeliškių ąžuolas
Istorija
thumb|240px|left|Jurkiškių dvaras 1930 metais
Vaigeliškės jau buvo žinomos 1860 metais. Tuo metu, kaimas stovėjo arčiau Jurkiškių dvaro. To dvaro ponui nepatiko, kad tarnai gyveno labai arti, todėl liepė perkelti kaimo gyventojus atokiau, kur yra dabartinė gyvenvietė. Keturi šeimininkai (Kučinskis, Matkevičius, Bžostovskis, Semaško) apsigyveno dvaro pono duotose naujose žemėse.
Sovietmečiu kaime veikė pieno supirkimo punktas.
Pavadinimo kilmė
Manoma, kad kaimo vardas yra kilęs nuo upelio Vaigalė. Vietovardis turi šaknį vaig- ir priesagą -eliškės. Tokia šaknis yra būdinga baltų ir kai kurių kitų indoeuropiečių kalboms, ypač vandenvardžiams. Ją galima būtų sieti su  – „vikrus“,  – „lengvas“, dak. vaigas – „greitas, skubus“ ir kt. Iš to galima daryti prielaidą, kad šaknies vaig- reikšmės buvo „greitumas, vikrumas“ ir „lankstumas, vingiuotumas“. Su kuria reikšme buvo susijęs vietovardis Vaigeliškės, sunku nustatyti, ypač dėl to, kad tos reikšmės yra gana artimos ir susijusios etimologiškai. Priesaga -eliškės yra būdinga lietuviškiems pavadinimams.
Laisvės varpas (Dainava)
Laisvės varpas – Lietuvos partizanų laikraštis, ėjęs nuo 1945 m. iki 1952 m. balandžio mėn.
Istorija
Leido Dainavos apygarda ir Jungtinė Kęstučio apygarda. Redagavo Adolfas Ramanauskas-Vanagas ir kt. Buvo dauginamas hektografu, vėliau spausdinamas spaustuvėje. Vienas ilgiausiai ėjusių rezistencinių leidinių. Išleista per 150 numerių 200-2000 egz. tiražu.
Neckai
Neckai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Turosnės valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurę nuo Turošn Košcelnos ir apie 11 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. 1727 m. kaime gyveno 40 žmonių. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Murzuko savivaldybė
Murzuko savivaldybė  –  Libijos savivaldybė šalies pietuose, Nigerio ir Čado pasienyje. Beveik visą teritoriją užima dykumos, pietuose iškyla Tibesčio kalnai. Sostinė – Murzukas.
Maltos futbolo varžybos 1922–1923 m.
Maltos futbolo varžybos 1922–1923 m.
Boris Vian
Borisas Vianas (, 1920 m. kovo 10 d. Vil Davrė šalia Versalio – 1959 m. birželio 23 d. Paryžius) – prancūzų rašytojas, vertėjas, dainų autorius ir atlikėjas, džiazo muzikantas ir kritikas, originalių vakarėlių organizatorius, aktorius. Kūrinius publikavo ir Vernon Sullivan slapyvardžiu.
Pasaulinė mokytojų diena
miniatiūra|Paminklas mokytojui Pasaulinė mokytojų diena kasmet minima spalio 5 d. (daugelyje pasaulio šalių), skirta pagerbti mokytojus.
Boris Vian
Biografija
Gimė turtingoje liberalių pažiūrų šeimoje. Gavęs inžinieriaus išsilavinimą (baigė prestižinę École Centrale Paris) grojo džiazo grupėse, kūrė dainas, filmavosi filmuose, vertė iš anglų kalbos (taip pat ir Raymondo Chandlerio kriminalus).
Pasaulinė mokytojų diena
Pagal UNESCO, ši diena skirta pademonstruoti mokytojų indėlį į mokslą ir jo plėtrą. Tarptautinė mokytojų federacija „Education International“ skatina šią dieną paminėti visas pasaulio šalis. Iš viso apie 100 pasaulio šalių mini šią dieną.
Boris Vian
Biografija
Borisas Vianas – įvairialypė, įdomi asmenybė, dievinęs džiazą bei nekentęs karo. Vienas iš spalvingiausių pokario Paryžiaus veikėjų. Mirė būdamas 39-erių per filmo, pastatyto pagal jo romaną „Aš nueisiu nusispjauti ant jūsų kapų“, peržiūrą. 1946 m. parašytas Boriso Viano romanas „Dienų puta“ – garsiausias jo kūrinys. Antimilitarizmas ir nesitaikstymas su „teisingai bei dorai“ mąstančiais – svarbiausios Boriso Viano temos. Gyvenęs vos 39-erius metus, B. Vianas lyg meteoritas įsiveržė į XX amžiaus prancūzų literatūrą. Didžiulis jo kūrybinis palikimas išleistas 15 tomų raštų. B. Viano kūriniai nuolat kartojami Prancūzijoje, verčiami ir leidžiami daugelyje pasaulio šalių.
Pasaulinė mokytojų diena
21 šalis šią šventę mini spalio 5 d.: Armėnija, Azerbaidžanas, Bulgarija, Kanada, Estija, Vokietija, Lietuva, Makedonija, Maldyvai, Mauricijus, Moldova, Nyderlandai, Pakistanas, Filipinai, Kuveitas, Kataras, Rumunija, Rusija, Serbija, JAE ir JK.
Boris Vian
Proza
Boriso Viano vardu išleista:
Vernono Sulivano slapyvardžiu išleista:
Dundiškiai
Dundiškiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 11 km nuo Obelių.
Šileikiškis
Šileikiškis – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Tatkonių. Melioruojant kaimas sunaikintas. Išliko keli ąžuolai ir senos kapinaitės, vadinamos kapeliais.
Žymūs žmonės
Šileikiškis – žinomų medikų prof. Prano Mažylio ir prof. Jūratės Jankevičiūtės gimtinė.
Clara Rockmore
Klara Rokmor (, 1911 m. kovo 9 d. – 1998 m. gegužės 10 d.) buvo litvakų kilmės elektroninės muzikos atlikėja, išgarsėjusi savo kūryba, atlikta muzikos instrumentu tereminu.
Ankstyvieji metai
Klara Reisenberg gimė Vilniaus mieste, tuometinėje Vilniaus gubernijoje (Rusijos imperijoje). Klara buvo neeilinių gebėjimų vaikas, būdama penkerių metų dėka savo talento groti smuiku buvo priimta į Sankt Peterburgo konservatoriją. Net iki šios dienos Klara išliko jauniausia priimta mokine minėtoje institucijoje. Jos mokytojas konservatorijoje buvo virtuozas Leopoldas Aueris. Deja, dėl iškilusių sveikatos problemų paauglystėje, kurias lėmė prasta mityba vaikystėje, jai teko atsisakyti smuiko pamokų. Tačiau tai paskatino ją atrasti tik 1919 m. išrastą pirmąjį elektroninį muzikos instrumentą – tereminą (, kitaip dar theramin, thereminvox, aetherphone). Reisenbergų šeima bėgo nuo Spalio revoliucijos padarinių ir Klara 1921 m. pabaigoje atvyko į Jungtines Amerikos Valstijas, kur prasidėjo jos, kaip muzikantės, karjera.
Karjera
Klara Rockmore atliko keletą pasirodymų su orkestru Niujorke ir Filadelfijoje bei gastroliavo su muzikos atlikėju Paul Robeson. Pirmąjį savo komercinį įrašą, pavadinimu The Art of the Theremin, ji išleido gana vėlai – tik 1977 m. būdama 66-erių metų. Šio albumo prodiuseris buvo Robert Moog iš įrašų kompanijos „RCA“, 1964 m. pristatęs pirmąjį sintezatorių. Prie debiutinio albumo kūrimo prisidėjo ir Klaros sesuo, žymi pianistė Nadia Reisenberg. Praėjus aštuoneriems metams po Klaros mirties, 2006 m. buvo išleistas antrasis jos kūrybos albumas pavadinimu „Clara Rockmore’s Lost Theremin Album“.
Absoliuti klausa ir klasikinės muzikos pagrindai Klarai suteikė pranašumą prieš daugelį kitų to laikmečio teremino atlikėjų. Klara Rockmore pastebėjo keletą trūkumų pradiniame teremino instrumente ir tuo prisidėjo prie šio išradimo tobulinimo. Klarą Rockmore ir Levą Tereminą siejo artimi santykiai, todėl ji galėjo įtakoti instrumento projektavimą ir raidą: pavyzdžiui, sumažintas instrumento profilis, dėl to atlikėjas tapo labiau matomas auditorijai, taip pat padidintas instrumento diapazonas nuo trijų iki penkių oktavų.
Asmeninis gyvenimas
Nors Levas Tereminas buvo keletą kartų pasipiršęs Klarai, ji 1933 m. susituokė su advokatu Robert Rockmore. Ši pavardė ir tapo Klaros sceniniu vardu.
Klara mirė 1998 m. gegužės 10 d., sulaukusi 87-erių metų.
Populiarioji kultūra
2016 m. kovo 9 d., minint 105-ąjį Klaros gimtadienį, „Google“ interaktyvus logotipas pagrindiniame puslapyje buvo paskirtas jai.
Aluona
thumb|left|Aluona Šaravų miške, netoli [[Vincentava|Vincentavos]]
Intakai:
Vidutinis nuolydis 216 cm/km. Žemupyje teka giliai išgraužtu, skardingu slėniu. Ten įtraukta į Aluonos hidrografinį draustinį. Prie Aluonos esantys kaimai: Paaluonys, Šaravai, Skaistgiriai, Bajėnai I.
Etimologija
Upės pavadinimas kildinamas iš šaknies al- (alėti – „tekėti, varvėti“).
Dunduliai
Dunduliais vadinami kaimai:
Nevieriškės piliakalnis
Nevieriškės piliakalnis su gyvenviete, Ponų kalnelis, Ponakalnis – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 3418; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1141; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1090P)) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 31689) Švenčionių rajono savivaldybės teritorijoje, į pietus nuo Nevieriškės, Švenčionių seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Švenčionys – Reškutėnai, Nevieriškių pradžioje pasukus į kairę vakaruosna ir už kaimo kapinių, laikantis labiau kairės, pavažiavus lauko keliuku 640 m – yra prieš pat kaimą, kitapus, pietvakarinėje pusėje kanalizuotos Dėmės, keliuko kairėje pietuose.
Piliakalnis
Piliakalnis labai suardytas arimų, dirvonuoja.
Vakarinėje papėdėje, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė.
Tyrimai
Pradžioje aikštelės pakraščiuose iš 8-10 cm skersmens kuolų buvo įrengta dviguba medinė užtvara, už kurios stovėjo 4-6 m dydžio mediniai stulpinės konstrukcijos keturkampiai gyvenamieji pastatai. Jų gyventojai paliko akmeninius pentinius ir įtveriamuosius kirvius, kaulines ylas, grandukus, smeigtukus, durklus, ietigalius, brūkšniuotą keramiką, gyvulių kaulų. Užtvarai ir pastatams sudegus, jie buvo atstatyti iš naujo, tačiau užėmė jau didesnį plotą, nes aikštelė buvo praplatinta užplūkiant moliu jos pakraščius. Šio laikotarpio statiniai ir radiniai mažai kuo skiriasi nuo aptiktų ankstesniajame sluoksnyje, tik rasta daugiau strėlių antgalių, kurių didžioji dalis rasta už gynybinio aptvaro. Po kiek laiko statiniai vėl sudegė ir buvo atstatyti ratu aplink aikštelės vidurį. Pastatų dydis ir piliakalnio įtvirtinimai nepakito, tai rodo, kad visi trys užstatymo horizontai priklauso I tūkstantmečio pr. m. e. antrajai pusei.
Trečiajame etape tarp radinių atsiranda žalvario lydymo tiglių liekanų, rodančių gyventojus jau mokėjus padirbti metalą. Paskutiniame piliakalnio apgyvendinimo etape, datuojamame I tūkstantmečio pirmąja puse, aikštelė buvo apjuosta 5-9 m pločio moliniu pylimu. To laiko gyventojai jau naudojo metalinius įrankius bei papuošalus: aptikta geležinių ylų, smeigtukų, peilių, meškerės kabliukų, kirvio penties dalis, žalvarinių žiedų, apyrankių, įvijų, kabutis.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pr. m. e. viduriu – I tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 2,53 ha. Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1025000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Žemieji Semeniukai
Žemieji Semeniukai – kaimas Trakų rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, kairiajame Neries krante. Apylinkėse plyti Panerių miškas, kaimas priklauso Neries RP. Zoologinis draustinis.
Žalgirio apylinkė
Žalgirio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.
Švelniakūnės dėžiažuvės
Švelniakūnės dėžiažuvės (Anoplocapros) – rytinių dėžiažuvių (Aracanidae) šeimos žuvų gentis.
Bronzos amžius Lietuvoje
thumb|Bronzos amžius šiaurės Europoje thumb|Bronzos amžiaus karo kirvis Bronzos amžius Lietuvoje – bronzos amžius, archeologinis laikotarpis tarp akmens amžiaus ir geležies amžiaus. Lietuvoje XX a. bronzos amžius vadintas žalvario amžiumi, nors žalvaris Europoje iki Romos imperijos laikų (30 ar 27 m. iki m. e.) beveik nenaudotas. Bronzos amžius Lietuvoje apima laikotarpį maždaug nuo 1600 m. iki m. e. iki 550 m. iki m. e., kuris skirstomas į senąjį (XVII a. - XII a. iki m. e.) ir naująjį (XI a. - VI a. iki m. e.)
Baltijos kraštai bronzos amžiuje
Rytų Baltijos kraštuose, arba ankstyviausioje prabaltų teritorijoje, apimančioje nuo Vyslos žemupio pietuose iki Suomijos įlankos šiaurėje ir Dniepro rytuose, nebuvo bronzos žaliavos. Metalai greičiausiai buvo atvežami iš vario ir alavo telkinių Bohemijoje, vario telkinių Vidurio Slovakijoje, Vidurio Vokietijoje ir Rytų Alpių kalnuose. Manoma, kad bronzos dirbiniai į Rytų Baltijos regioną pirmiausia pateko iš šiaurės Vokietijos ir Skandinavijos metalo apdirbimo centrų, nes daugiausia bronzos dirbinių rasta Baltijos pajūryje, ypač Semboje.
Senojo bronzos amžiaus dirbinių, dažniausiai vienetinių, aptinkama pavieniui visame regione. Žinomos 204 radimvietės, kuriose buvo 439 bronzos amžiaus radiniai. Didžiausią radinių dalį, apie 79 % sudaro ginklai (beveik visi - kirviai), apie 18 % papuošalai, apie 1 % darbo įrankiai. Šiuo laikotarpiu ypač paspartėjo prie Baltijos jūros gyvenusių genčių prekyba gintaru. Baltijos gintaras, iškeistas į bronzą, buvo gabenamas į Pomeraniją, Šiaurės Vokietiją, Daniją, iš ten greičiausiai ir į Vidurio, Vakarų ir Pietų Europą. Apie 1300–1100 m. iki m. e. be atvežtinių, atsirado ir vietinių bronzos dirbinių, daugiausia ginklų ir papuošalų. Rasta apie 300 bronzos dirbinių iš 120 radimviečių. Dauguma jų, ypač lobiai, rasti siaurame pajūrio ruože, kuriame gausu gintaro. Nutolusiuose nuo jūros regionuose bronzos dirbinių randama retai.
Žalgirio apylinkė
Istorija
1995 m. apylinkė reformuota – jos teritorijai administruoti įsteigta Žalgirio seniūnija.
Bronzos amžius Lietuvoje
Senojo bronzos amžiaus kultūros
Senojo bronzos amžiaus gyvenviečių, kurios kurtos netoli vandens, topografija, planavimas bei pastatų konstrukcijos panašios į akmens amžiaus. Plačiai naudoti akmens, kaulo ir rago dirbiniai. Bronzos dirbiniai reti, jų aptinkama pavieniui arba nedideliuose lobiuose. Dauguma dirbinių, lietų vietinių meistrų (varkalių), paprastai turi prototipus gretimuose kraštuose. Žymiausios senojo bronzos amžiaus gyvenvietės yra Žalioji (Maišiagalos seniūnija), Bratoniškės (Bratoniškių stovyklavietė), Kernavė, Samantonys (Samantonių stovyklavietė), Kretuonys, prie Kretuono ežero.
Naujojo bronzos amžiaus kultūros
Naujajame bronzos amžiuje gyvenvietes pradėta kurti aukštesnėse vietose, dažniausiai įrengiant įtvirtintas bendruomenines gyvenvietes - piliakalnius. Juose jie gynėsi nuo grasinančio priešo.Daugiausia įtvirtintų gyvenviečių tyrinėta Rytų Lietuvoje, tai Dūkšto piliakalnis ir gyvenvietė, Šakiškių piliakalnis, Norkūnų piliakalniai ir kapinynas, Velikuškių piliakalnis, Nevieriškės piliakalnis ir kiti. Jų aikštelių pakraščiais buvo kelios vertikaliai sukaltų kuolų gynybinės užtvaros, rečiau - pylimai. Viduje - pailgi, dažniausiai stačiakampiai stulpinės konstrukcijos pastatai su atvirais židiniais.
Dauguma dirbinių gaminta iš akmens, kaulo ir rago. Kai kuriuose piliakalniuose (Narkūnų, Sokiškių) rasta bronzos dirbinių gamybos žymių - molinių liejimo formų, tiglių, samtelių.
Laidojimo paminklai žinomi dažniausiai iš Lietuvos pajūrio. Mirusieji laidoti sudeginti, urnose arba be jų, pilkapiuose. Kapai apdėti akmenų vainikais ar įvairiomis konstrukcijomis. Paminėtini Ėgliškių pilkapynas, Kurmaičių pilkapynai. Kitur Lietuvoje, pavyzdžiui, Kernavės gyvenvietėse rasta pavienių nedegintų mirusiųjų kapų plokštiniuose kapinynuose.
Bronzos įtaka
Atsiradus bronziniams gaminiams, ypač kietesniems darbo įrankiams, paspartėjo ir gentinės ekonomikos, ypač amatų raida. Bronzos amžiaus laikotarpiu paplito gyvulininkystė ir žemdirbystė. Plačiau pradėti auginti galvijai, kiaulės, arkliai, avys, ožkos, šunys, sėjami javai kviečiai, miežiai, soros, linai ir kanapės.
Visoje Baltijos pakrantėje išaugo prekyba bronza, susidarius Baltijos prekybos keliui (circum) sumažėjo Sembos reikšmė, atsirado nauji Saremos bei Šiaurės Estijos pakrantės prekybos arealai. Tai rodo ir pirmojo tūkstantmečio iki m. e. pirmosios pusės laivo pavidalo kapai. Išsiplėtė baltams priskiriamos brūkšniuotosios keramikos kultūros teritorija. Pripetės baseine bronzos amžiaus pabaigoje pradeda formuotis Milogrado kultūra, rytuose - Dniepro-Dauguvos kultūra, į šiaurę nuo Dauguvos ir Estijoje - Ašvos kultūra.