cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
NKVD trejetas
SSRS NKVD trejetai kovojo su buožėmis, nusikaltėliais ir antisovietiniais elementais. NKVD trejetai buvo sukurti 1937 m. ir panaikinti 1938 m. Po keleto metų daugelis troikų narių patys buvo areštuoti ir nuteisti.
Anglijos grafystės
Anglijos grafystės − Anglijos administracinio suskirstymo vienetas. Jos kilo nuo Anglijos isšsiskirstymo į grafystes ar šyrus (valdomus grafo) nuo anglosaksų laikų. Istorijos bėgyje jų ribos ir administracinė reikšmė, suskirstymo sistema kito. 1888 m. Vietos Valdymo Aktu buvo patikslintos jų funkcijos, ribos ir išskirta nauja Londono grafystė. XX a. antroje pusėje vyko grafysčių ribų ir funkcijų pakeitimai įsteigus 6 metropolines grafystes. Nuo senovės buvusios 39 grafystės vadinamos istorinėmis grafystėmis. Istorinės grafystės neturi jokios administracinės reikšmės.
Ceremoninės Anglijos grafystės
Nuo 1997 m. patvirtintos 48 ceremoninės (ar geografinės) Anglijos grafystės (Pastaba. Londono Sitis yra apribotas Didžiojo Londono). Jos tarnauja statistiniais ir ceremoniniais tikslais. Kiekvienai iš jų atstovauti Anglijos monarchas skiria lordą leitenantą ar aukščiausiąjį šerifą.
Nikaragvos kanalas
thumb|250px|XX a. pr. žemėlapis, su siūlomu Nikaragvos kanalo maršrutu
Kanalo, jungiančio abu vandenynus, idėja atsirado dar kolonijiniais laikais, tačiau pirmieji realūs tyrimai pradėti XIX a. 1825 m. Centrinės Amerikos Federacijos užsakymu pradėti tyrimai, rezultatai nusiųsti į JAV, tikintis finansinės paramos. Tačiau JAV neskubėjo pritarti kanalo idėjai – politinis nestabilumas regione ir britų padėtis šalia kanalo (jie valdė Moskitų Krantą) skatino amerikiečius ieškoti alternatyvių variantų. Visgi 1849 m. Nikaragva sudarė sutartį su amerikiečių verslininku Cornelius Vanderbilt, kad šis per 12 metų pastatytų kanalą. Pradžioje prekybinis maršrutas veikė nuo Rivaso iki Ramiojo vandenyno krovinius gabenant geležinkeliu. Tačiau netrukus šalyje kilo pilietinis karas, prekybinį maršrutą užėmė filbustjeras William Walker, ir kanalas nebuvo pradėtas statyti.
Tiro
Tiro buvo ištekėjusi už Kretėjo su kuriuo turėjo sūnų Aesoną, bet mylėjo upės dievą Enipėją. Ji persekiojo Enipėją, kuris vis ją atstumdavo. Vieną dieną Poseidonas užsimaskavo kaip Enipėjas ir suviliojo Tiro, iš jų sąjungos gimė broliai dvyniai, Pelėjas ir Nelėjas. Tiro buvo išaiškinta ir prarado savo vaikus, brolius užaugino tarnaitė. Suaugę jie susirado Tiro ir susiruošė užmušti savo pamotę Sidero už blogą elgesį su jų motiną. Sidero pasislėpė Heros šventykloje, bet Pelėjas ją nužudė vis tiek, taip sukeldamas amžiną Heros įtūžį sau bei Jasonui ir argonautams.
Nikaragvos kanalas
Vėliau amerikiečiai vėl ėmė svarstyti Nikaragvos kanalo idėją, tačiau nusprendė nupirkti prancūzų pradėtą statyti Panamos kanalą. Panamos kanalą remiantys verslininkai teigė, kad Nikaragvos kanalas bus pavojingas dėl seisminio aktyvumo regione ir kaip įrodymu pasinaudojo tuo metu įvykusiu Momotombo išsiveržimu.
Gare du Nord
thumb|right|250px|Pagrindinė Gare du Nord stoties salė Gare du Nord  – viena iš šešių didžiųjų viešojo transporto stočių Paryžiuje. Šioje stotyje savo maršrutus turi TGV greitieji traukiniai, Réseau Express Régional ir Transilien regioniniai traukiniai. Kasmet stotis aptarnauja apie 190 milijonų keleivių ir pagal šį rodiklį ji yra pirma visoje Europoje ir pasaulyje neskaitant Japonijos stočių.
Nikaragvos kanalas
Atidarius Panamos kanalą, Nikaragvos kanalo idėja nebuvo pamiršta. Pradžioje pagrindinis argumentas buvo, kad šis kanalas sutrumpintų laivų kelią tarp Niujorko ir San Francisko 800 km. Dabar teigiama, kad šiuo kanalu galėtų plaukti didesni nei Panamax klasės laivai. Kanalo idėja nepalankiai vertinama žaliųjų ir Kosta Rikos, kuriai priklauso dalis San Chuano upės.
Gare du Nord
Kelios stoties platformos skirtos Paryžiaus metropolitenui, o nuo 1994 m. stotyje stoja ir greitieji Eurostar traukiniai. Šių traukinių keleiviai sudaro apie 3 % visų stoties keleivių srauto.
Stanislava Jakševičiūtė-Venclauskienė
Stanislava Jakševičiūtė-Venclauskienė (1874 m. liepos 9 d. Šiauliuose – 1958 m. sausio 16 d. Voterberyje, JAV) – pirmoji profesionali lietuvių aktorė, režisierė, visuomenės ir kultūros veikėja, užaugino ir išauklėjo daugiau kaip šimtą našlaičių ir beglobių vaikų.
Biografija
Gimė kilmingoje Jono Jakševičiaus ir Marijos Rudytės-Jakševičienės šeimoje. Jos tėvas Jonas Jakševičius buvo vos mirties bausmės išvengęs 1863 metų sukilimo dalyvis.
Baigė Rygos mergaičių gimnaziją. Platino lietuvišką spaudą, įsijungė į tautinį judėjimą. Scenos meną studijavo dramos kursuose Rygoje ir Peterburge. Grįžusi į Šiaulius, vaidino Nikolajaus Dolžanskio Rusų teatro trupėje.
1899 m. rugpjūčio 20 d. Palangoje ir vėliau Liepojoje, Rygoje, Šiauliuose režisavo pirmąjį lietuvišką spektaklį Juozo Vilkutaičio-Keturakio „Amerika pirtyje“, vaidino jame Agotą. Tik dėl to, kad buvo kilusi iš bajorų, caro žandarai jos neareštavo, kaip kitų spektaklio organizatorių. Byla buvo perduota Tifliso policmeisteriui gruzinui, kuris buvo palankus tautinėms mažumoms. Be to, 1902 m. ji ištekėjo už Dorpato universiteto Teisės fakulteto studento, būsimojo advokato, vieno iš Lietuvos socialdemokratų partijos lyderių Kazimiero Venclauskio. 1903–1908 m. gyveno Rygoje, dalyvavo miesto lietuvių kultūros organizacijų veikloje. 1908 m. Šiauliuose viena iš dramos, muzikos ir dainos draugijos „Varpas“ steigėjų. Toliau režisavo lietuvių autorių, ypač Vydūno pjeses. Sumanymą steigti profesionalų teatrą sužlugdė prasidėjęs Pirmasis pasaulinis karas.
Karo metu gyveno Tuloje, po karo dirbo mokyklose, dalyvavo visuomeninėje ir labdaringoje veikloje, kelis kartus buvo išrinkta Šiaulių miesto tarybos nare.
Stanislavos ir Kazimiero Venclauskių šeima unikali tuo, kad išaugino ir išauklėjo per 100 našlaičių, pamestinukų, beglobių vaikų, leido juos į mokslus. Pamestinukams buvo suteikiama Jakševičiaus pavardė, nes Šiaulių gimnazija buvo pastatyta ant Jono Jakševičiaus, Stanislavos tėvo, žemės ir 1846 m. kovo 22 d. sutartyje buvo įrašyta, kad aukotojo sūnus ir dvi kartos bus atleidžiamos nuo mokesčio už mokslą. Nors tų „sūnų“ ir „dukterų“ mokėsi labai daug, sutarties buvo laikomasi. Stanislavos vyras advokatas Kazimieras Venclauskis pritarė žmonos veiklai ir rėmė ją materialiai. Tarp S. Venclauskienės globotinių buvo poetas Julius Janonis, būsimasis mokytojas Tomas Stonis, gydytojas Vladas Pampikas, teisininkas Algirdas Jakševičius, Ilinojaus universiteto profesorius Marius Veclauskas.
1940 m. mirus vyrui ir Lietuvą okupavus sovietams, S. Venclauskienės labdaringoji veikla prislopo. Antrojo pasaulinio karo metais padėjo Šiaulių gete kalėjusiems žydams. Artėjant frontui, su vyriausiąja dukra Danute ir keletu jauniausių globotinių pasitraukė į Vakarus po karo išvyko į JAV. Gyveno Voterberio mieste.
Šiaulių visuomenė (iniciatorius – rašytojas Leonas Peleckis-Kaktavičius), siekdama įamžinti S. Venclauskienės žygdarbį, pastatė paminklą Motinystei, Pasiaukojimui, Taurumui jos namų (dabar Aušros muziejus) galerijoje. Tai – antrasis pasaulyje Motinystės paminklas, skulptūros autorius – Antanas Šnaras. Paminklas atidengtas 1993 m. gegužės 2 d. S. Venclauskienės klasė yra Vasario 16-osios gimnazijoje Vokietijoje, ten skiriama jos vardo stipendija. Jai, Antrojo pasaulinio karo metais gelbėjusiai nuo sunaikinimo žydus, 1995 m. suteiktas Pasaulio tautų teisuolio vardas, pasodintas medis Izraelyje, Jeruzalėje. Jos garbei 100-ųjų gimimo metinių proga Šv. Mišias laikė pats Šv. Tėvas.
Dukterys teisininkė Danutė ir advokatė, Šiaulių miesto Garbės pilietė Gražbylė Venclauskaitė.
Gustavas Bolšackas
Gustavas Bolšackas (1914 m. lapkričio 11 d. Kaunas – 1974 m. balandžio 12 d. Vilnius) – lietuvių kompozitorius, vienas reikšmingiausių XX a. operos kūrėjų.
Bandundu (provincija)
Bandundu provincija  – buvusi provincija Kongo Demokratinės Respublikos vakarinėje dalyje. Ribojosi su Kinšasa ir Žemutiniu Kongu vakaruose, su Kongo Respublika – šiaurės vakaruose, su Pusiaujo provincija – šiaurėje, su Vakarų Kasajumi – rytuose bei su Angola – pietuose. Administracinis centras – Bandundu.
2015 m. panaikinta išskirsčius į kelias naujas provincijas.
Istorija
Po bantų migracijų visa teritorija buvo apgyvendinta bantų genčių. Bandundu savanos istoriškai sudarė buferinę zoną tarp aukštesnio lygio Kongo civilizacijos vakaruose ir Afrikos savanų valstybių į pietryčius.
Pačioje XIX a. pabaigoje, kolonijinėms valstybėms dalijantis Afriką, šių genčių teritorijos priskirtos Belgijai ir tapo Laisvosios Kongo valstybės dalimi, o vėliau – Belgijos Kongo dalimi. Iš pradžių dabartinės provincijos teritorija sudarė dalį Belgijos Kongo Leopoldvilio provincijos. Kaip atskira provincija sukurta 1966 m. Nuo 2005 m. planuojama provinciją padalinti į tris smulkesnes provincijas.
Geografija
Kraštovaizdžiui daugiausia būdinga lyguma, padengta savanos augmenijos su džiunglių plotais upių slėniuose. Teritoriją kerta Kongas bei jo intakai – Kasajus, Kvangas, Kvilu, Kvengė, Lukenijė. Šiaurėje telkšo didelis Mai Ndombės ežeras.
Administracinis suskirstymas
Provincija buvo padalinta į 4 rajonus (skliaustuose – administracinis centras):
Wolf's Rain
Wolf’s Rain  – japonų anime serialas ir manga komiksai. Anime sukūrė Tensai Okamura ir studija „BONES“, o manga – Toshitsugu Iida. Pirmą kartą Japonijoje serialas transliuotas 2003 m., nuo sausio 6 iki liepos 29 d. per Animax ir Fuji TV televizijas. Animacinis serialas Japonijoje užpildė pilną televizijos sezoną, nes jį sudarė 26 serijos. Be jų sukurti 4 OVA epizodai, Japonijoje DVD formatu išleisti 2004 metais. Serialo scenarijų sukūrė Keiko Nobumoto, plačiau žinoma kitu savo darbu „Cowboy Bebop“. Pagal animacinį serialą yra sukurta 2 dalių manga, kurią piešė Toshitsugu Iida.
Siužetas
„Wolf’s Rain“ veiksmas vyksta postapokaliptiniais laikais, kai žemė yra ekologiškai nuniokota, visur tvyro gili žiema, o žmonės gyvena skurde. Legenda Mėnulio knygoje pasakoja, kad vilkai yra mistiška gyvūnų rūšis, kuri į žemę atėjo iš vietos, vadinamos Rakuen (Rojaus). Ateityje vilkai ieškos kelio grįžti į savąjį Rakuen, bet pirma jie turi rasti Gėlių mergelę – mistišką, iš mėnulio gėlės esencijos sukurtą mergelę, kuri gali vilkams parodyti kelią į Rojų. Ši legenda daugumos yra pamiršta, nes, kaip buvo manoma, vilkai jau 200 metų yra išnykę. Bet keliems vilkams pavyko išlikti įsiliejus į žmonių visuomenę.
Muzika
Garso takelį „Wolf’s Rain“ parašė ir aranžavo kompozitorė Yoko Kanno. Dainas atliko daugelis atlikėjų, kaip kad Maaya Sakamoto, Raj Ramayya, Ilaria Graziano, Steve Conte ir Joyce. Japonijoje buvo išleisti du dainų rinkiniai. 2003 m. kovo 29 d. „Wolf’s Rain Original Soundtrack, Volume 1“, o 2004 m. sausio 21 d. „Wolf’s Rain Original Soundtrack, Volume 2“. JAV garso takelį, pavadinimu „Wolf’s Rain Original Soundtrack“, išleido „Bandai Entertainment“. Serijos pabaigoje skambanti „Gravity“ daina buvo išleista kaip singlas.
Bakaveckas
Bakaveckas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Bakaveckienė (ištekėjusi moteris) ir Bakaveckaitė (mergautinė pavardė).
Asmenybės
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kazachstano futbolo supertaurė
Kazachijos futbolo supertaurė (kaz. Қазақстан Суперкубогы) – Kazachijos futbolo trofėjus, dėl kurio varžosi Kazachijos Superlygos čempionai ir Kazachijos futbolo taurės laimėtojai.
Ankstesniais metais kovodavo dvi komandos. Abi šios komandos paaiškėdavo metų pabaigoje, todėl supertaurės rungtynės vykdavo ateinančių metų pradžioje.
Nuo 2021 m. vyksta keturių komandų varžytuvės dėl trofėjaus.
2018 m. Supertaurės rungtynės
--
2019 m. Supertaurės rungtynės
Dėl trofėjaus kovojo šalies čempionai „Astana“ futbolininkai ir 2018 m. futbolo taurės laimėtojai „Kairat“. -
-
2020 m. Supertaurės rungtynės
--
-
Alionių telmologinis draustinis
Alionių miške peri juodasis gandras. Uolės upelio slėnyje rasta didelė paprastojo kardelio augavietė. Draustinis įsteigtas 1974 m.
Zajončkovas
Zajončkovas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Bakalariavos valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į rytus nuo Bakalariavos, apie 12 km į vakarus nuo Suvalkų ir 111 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Vilko irštva
thumb|200px|Hitlerio bunkerio griuvėsiai thumb|200px|Padėtis dabartinėje Europoje
Zajončkovas
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Vilko irštva
Vilko irštva  – įtvirtintas Hitlerio bunkeris tuometiniuose Rytprūsiuose, iš kurio Antrojo pasaulinio karo metais Hitleris vadovavo Vokietijos ginkluotosioms pajėgoms – Vermachtui.
Istorija
Bunkeris yra dabartinėje Lenkijos teritorijoje, netoli senos prūsų gyvenvietės Raistpilio dab. Kentšyno (lenk. Kętrzyn, ) miestelio. Ši Rytprūsių dalis 1945 m. atiteko Lenkijos Liaudies Respublikai. Pavadinimas kilęs nuo Hitlerio pseudonimo „Vilkas“, kurį jis naudojo savo asmeninėje korespondencijoje trečiajame dešimtmetyje. Bunkeris buvo skirtas 1941 m. birželio 22 d. invazijai į TSRS (kodinis pavadinimas Operacija Barbarosa) ir naudojamas iki 1945 m. sausio 25 d., kuomet Raudonoji armija pasiekė Vengoževo miestelį, esantį už 16 km.
Bunkerį sudarė 40 gyvenamųjų, ūkinių ir administracinių pastatų, 7 sunkieji ir 40 lengvųjų gelžbetonio bunkerių. Bunkerių aukščiai nuo šešių iki aštuonių metrų aukščio, iš viršaus apsodinti mišku. Į bunkerį buvo atvesta geležinkelio linija, šalia įrengti du aerodromai, telefono ryšys su Berlynu ir fronto linija. Bunkeryje dirbo 2 100 karininkų, kareivių ir civilių. Prieigos užmaskuotos, aplink esantys miškai – užminuoti: 1945–1955 m. tvarkant aplinką čia rasta 54 000 minų. Bunkerio statybos taip pat įslaptintos, aplinkiniams gyventojams paskleisti gandai, kad čia bus statomas chemijos fabrikas „Askania“.
„Vilko irštvos“ bunkerių sienos turėjo du gelžbetonio apvalkalus. Pirmasis ir antrasis apvalkalai buvo 4 m storio, tarp apvalkalų paliktas tarpas buvo pripildytas akmenų skaldos, kad konstrukcija, esant būtinybei, amortizuotų. Kiekvieno bunkerio viduje tilpdavo apie 8 žmones. Vietos užtekdavo tik porai kambarių. Po karo amerikiečių mokslininkai apskaičiavo, kad bunkeris būtų atlaikęs net ir tiesiai ant jo numestos atominės bombos, tokios, kokia buvo numesta ant Hirošimos, sprogimo jėgą.
Antrojo pasaulinio karo metu Hitleris bunkeryje praleido didžiąją savo laiko dalį – daugiau negu 800 dienų. Šiame bunkeryje 1944 m. liepos 20 d. Klausas fon Štaufenbergas įvykdė pasikėsinimą nužudyti Hitlerį. Nenorėdami, kad Raudonoji armija pasinaudotų bunkeriu, vokiečiai besitraukdami bunkerį susprogdino. Šiuo metu bunkeryje įkurtas muziejus, per metus sulaukiantis apie 200 000 lankytojų.
Nors „Vilko irštva“ buvo pagrindinis Hitlerio bunkeris karo metu, jis turėjo jų ir kitose Reicho dalyse, visų jų pavadinimuose taip pat figūravo žodis vilkas: Wolfsschlucht – Belgijoje, Wherwolf – Ukrainoje. Manoma, kad žodį vilkas Hitleris pasirinko neatsitiktinai, nes Senovės Vokiečių Aukštaičių kalboje vardas Adolfas yra kilęs iš žodžių adal ir wolf, reiškiančių kilmingą vilką.
Artėjant Raudonajai armijai, bunkeriai buvo sunaikinti Hitlerio įsakymu. 10 tonų sprogmenų buvo sunešti į bunkerio kambarius, bunkeris buvo sprogdinamas iš vidaus. Sprogimo metu kai kurie betono blokai, sveriantys ir po 10 tonų, išsimėtė 100 m spinduliu, o milžiniškos bunkerio sienos išsiskyrė, kai kurie bunkeriai „sulindo“ į žemę per 1-2 metrus.
Populiaraus kompiuterinio žaidimo Wolf veiksmas taip pat vyksta „Vilko irštvoje“.
Bunkerio planas
[[Vaizdas:Wolfsschanze Lageplan.svg|thumb|600px|left|Bunkerio planas:
1. Hitlerio asmens sargybinių gyvenamos ir darbo patalpos
2. Apsaugos ir saugumo pastatai
3. Avarinis elektros generatorius
4. Bunkeris
5. Valstybės spaudos tarnybos vadovo Otto Dietrich pastatas
6. Pasitarimų statinys kuriame 1944 liepos 20 d. buvo įvykdytas pasikėsinimas prieš Hitlerį
7. Apsaugos tarnyba
8. Svečių priešlėktuvinis bunkeris
10. Stenografinės tarnybos pastatas
11. Apsaugos pastatas, pirmasis Hitlerio asmens sargybinis Rattenhuber, Högl policijos komisarijantas, Pašto pastatas
12. Telegrafo pastatas
13. Garažai
15. Kinas
16. Apšildymo pastatas
17. Dr. Morell, Bodenschatz, Hewel, Voß, Wolff, Fegelein
18. Parduotuvė
20. Bormano ir jo padėjėjų priešlėktuvinė slėptuvė
22. II Kazino
23. Generolas Alfred Jodl, kariuomenės vadas
24. Gaisrinė
25. Užsienio reikalų ministerijos tarnybinis pastatas
26. Dr. Fritz Todt, po mirties: Albert Speer
27. Apsaugos viešbutis
28. bendrasis bunkeris su kulkosvaidžiu ant stogo
29. Kazino I
30. Naujoji arbatinė
31. Generalfeldmarschall Wilhelm Keitel, kariuomenės vadas
32. Senoji arbatinė
33. Gėringo pastatas,
34. Gėringo bunkeris su kulkosvaidžiu
35. Ginkluotųjų oro pajėgų štabo atstovai
36. Jūrų laivyno pajėgų štabo atstovai
37. Bunkeris
38. Geležinkelio linija Rastenburg (Kętrzyn)–Angerburg (Węgorzewo)]]
Riešė (ežeras)
Riešė – ežeras pietryčių Lietuvoje, Vilniaus rajone, Sudervės šiaurės rytiniame pakraštyje. Ežero ilgis iš vakarų į rytus 1,48 km, plotis iki 1,08 km. Altitudė 161 m. Didžiausias gylis siekia 6 m. Krantai daugiausia žemi ir pelkėti, tik rytuose ir pietryčiuose sausi. Apie ežero vidurį yra mišku apaugusi 1,41 ha sala. Šiaurinėje pakrantėje stūkso miškas. Iš Riešės ežero šiaurėje išteka Neries intakas Riešė. Už 0,7 km į vakarus telkšo Vilnoja.
Prie Riešės ežero įsikūrę Grikieniai (SB „Riešė“), šiauriniai Sudervės pakraščiai, Izabelinės kaimas. Rytiniame ežero krante – į Kultūros vertybių registrą 2018 metais įrašytas Švedų kapinynas (unikalus objekto kodas 42092).
miniatiūra|left|Užšalęs Riešės ežeras
Girelė (Žiežmariai)
Girelė – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, į rytus nuo Krasnasėlio. Po savivaldybių reformos, 2000–2002 m. laikinai priklausė Elektrėnų savivaldybei.
Kaštelionas
Kaštelionas pilies valdytojas paprastai valdydavo pilį, kurioje nereziduodavo valdų savininkas, piliai priklausančią aplinkinę teritoriją.
Kai kuriose V. Europos šalyse (pvz., dabartinės Prancūzijos teritorijoje) buvo laikotarpis, kai pilių valdytojai tapo faktiškai savarankiškais valdytojais, ir šis titulas buvo paveldimas. Tokius valdytojus kartais vadina šatelenais (prancūziškas terminas), o tokias valdas – šatelenijomis. Šatelenai paprastai būdavo aukštesnio rango feodalo vasalais, tačiau pasitaikydavo ir šatelenų, kurie buvo visiškai nepriklausomi.
Pareigybės ir pavaldumas Lenkijoje ir ATR
Kaštelionas dažniausiai atlikdavo ir ūkio reguliavimo, ir karinės administracijos pareigas, nebent pilyje reziduodavo aristokratai ar aukštesnio rango kariškiai. Lenkijos karalystėje, o vėliau ir Abiejų Tautų Respublikoje kaštelionai buvo pavaldūs vaivadoms, išskyrus Krokuvos kaštelioną iki 1596 m., kol Krokuva buvo Respublikos sostine.
Kaštelionai buvo atsakingi už kašteliją, kuri įeidavo į vaivadijos, sudėtį. XV a. kaštelijos buvo pakeistos į provincijas žymesniems kaštelionams ir pavietus mažesniems kaštelionams. Kaštelionai turėdavo teisę dalyvauti Respublikos Seime.
Mobilizacija
Mobilizacija – institucijų ir ūkio subjektų veiklos pertvarkymas, taip pat karo prievolininkų šaukimas į privalomąją karo tarnybą, kad būtų pasirengta šalies gynybai ir (ar) vykdyti tarptautinius įsipareigojimus. Mobilizacija skelbiama esant karo pavojui, prasidėjus karui, taip pat prireikus vykdyti tarptautinius įsipareigojimus.
Mobilizacijos metu galima rekvizicija – privačių transporto priemonių (automobilių, laivų ir kt.), taip pat kito turto paėmimas panaudojimui karo reikalams.
Čita
Čita  – miestas Sibire (Rusija), prie Čitos upės žiočių (Ingodos intakas), 6074 km į rytus nuo Maskvos; Užbaikalės krašto centras. 308,3 tūkst. gyventojų (2007). Svarbus geležinkelio ir automobilių kelių mazgas, oro uostas. Išvystyta mašinų, metalo, medienos, baldų, lengvoji, statybų, maisto, anglies pramonė.
Gamtos išteklių mokslo institutas, medicinos akademija, technikos universitetas, pedagogikos institutas. Veikia dramos ir lėlių teatrai, filharmonija, kraštotyros ir meno muziejai. Mykolo Arkangelo cerkvė.
Istorija
1653 m. šioje vietovėje įsikūrė keliautojas P. Beketovas, kuris kartu su kazokų būriu įkūrė Ингодинское зимовье žiemojimo gyvenvietę prie Čitos upės žiočių.
Pirmoji nuolatinė rusų gyvenvietė čia atsirado po 1675 metų ir iki 1687 m. vadinosi Слобода.
1699 m. įkurtas Читинский ostrogas, 1821 m. pervadintas į Читинское gyvenvietę.
Kaimeliai
Kaimeliai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Lazdijų, Galsto ežero pakrantėje.
Plačiauodegis pjautuvasnapis rojaus paukštis
Plačiauodegis pjautuvasnapis rojaus paukštis (Epimachus fastuosus) – žvirblinių (Passeriformes) būrio rojaus paukščių (Paradisaeidae) šeimos paukštis.
Dziegoraitis
Dziegoraitis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Dziegoraitienė (ištekėjusi moteris) ir Dziegoraitytė (mergautinė pavardė).
Asmenybės
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
FK Alma-Ata
FK Alma-Ata – buvęs Kazachijos futbolo klubas iš Almatos. Klubo komanda 2008 m. sezone žaidė Kazachijos Superlygoje, tačiau pasibaigus pirmenybėms klubas dėl finansinių sunkumų iširo; klubo žaidėjai perėjo į naujai įkurtą Lokomotiv Astana klubą.
5 euro centų moneta
5 euro centų moneta – euro centų moneta, kurios bendrųjų pusių dizainą sukūrė Luc Luycx iš Belgijos Karališkosios monetų kalyklos. Jose atvaizduota Europos Sąjunga arba Europa – šie atvaizdai simbolizuoja ES vienybę. 5, 2 ir 1 cento monetose ant gaublio atvaizduota Europa kartu su Afrika ir Azija.
Istorija
Moneta į apyvartą išėjo 2002 m., kai euro monetos ir banknotai buvo pradėti naudoti 12 eurozonos ir su ją susijusių valstybių. Bendrąją pusę (reversą) sukūrė Luc Luycx iš Belgijos Karališkosios monetų kalyklos. Monetos nuo 1 iki 5 centų vaizdavo Europos Sąjungos vietą pasaulyje (tarp Afrikos ir Azijos), o monetos nuo 10 centų iki 2 eurų vaizdavo ES narių teritorijas iki 2004 m. išsiplėtimo.
Tuo metu 15 šalių (eurozonos + Monako, San Marino ir Vatikano) monetų nacionalinės pusės buvo sukurtos pagal nacionaliniu mastu įvykusius konkursus, tačiau tam tik reikalavimai buvo privalomi ir nacionalinėms pusėms (pvz., turi būti pavaizduota 12 žvaigždžių, daugiau žr. euro monetos). Iki 2008 m. buvo draudžiama keisti nacionalines puses, išskyrus monarcho (kurio portretas būdavo dažnai vaizduojamas) mirties ar sosto perdavimo atveju. Taip nutiko Monakui ir Vatikanui (Vatikanas turėjo dar ir tarpinį dizainą, kol buvo išrinktas naujas Popiežius). Dėl naujų taisyklių, kuriose buvo reikalaujama, jog ant monetų nacionalinės pusės būtų užrašytas šalies pavadinimas, įvyko keletas pokyčių (Suomijos ir Belgijos monetose nebuvo užrašyti šalių pavadinimai). Po 2004 m. ir 2007 m. ES išsiplėtimo bei numanomų kitų išsiplėtimų monetų nuo 10 centų vertės dizainas 2007 m. buvo pakeistas taip, kad vaizduotų visą Europos žemyną. Šis naujesnis dizainas Italijos, San Marino, Vatikano, Austrijos ir Portugalijos monetose vaizduojamas nuo 2008 m. 1, 2 ir 5 centų monetų dizainas keičiamas nebuvo, nes senųjų narių kontūrai buvo išryškinti labai blankiai, taigi nuspręsta, jog keisti dizainą neverta.
Dizainas
miniatiūra|5 euro centų briauna 5 eurų centų monetos yra pagamintos iš variu dengto plieno. Jų skersmuo yra 21,25 mm, storis – 1,67 mm, o svoris – 3,92 g. Monetų briauna lygi.
Izeras
Izeras reiškia:
Egiptiečių hieroglifai
Senovės Egipto hieroglifai (sen. gr. ιερός, hieros: „šventas“; γλύφω, glyphō: „graviruoti/raižyti“; egiptietiškai sš n mdw nṯr „Dievo žodžio raštas“) – viena iš trijų rašto sistemų, naudota užrašyti Senovės egiptiečių kalbai, sudėtingiausia ir seniausia iš jų.
Istorija
Hieroglifai Egipte buvo naudojami nuo IV tūkst. pr. m. e. pabaigos iki maždaug IV a. Jie atsirado IV tūkst. pr. m. e. pabaigoje iš egiptiečių piktografinių piešinių, kurie leido įvairiais sutartiniais simboliais užšifruoti istorijas ir pasakojimus. Vienas žymiausių to pavyzdžių Narmero plokštė iš I dinastijos. Iš šių piešinių išsivystė pirmieji hieroglifai, naudojami grynai logografiniu principu, ir vaizduojantys atskirus daiktus, leidžiantys pavaizduoti vardus, totemus. Šiek tiek vėliau kai kurios logogramos pradėtos naudoti fonografiniu principu, ir leido parašyti garsus. Pirmasis rišlus sakinys hieroglifais priklauso II dinastijai ir randamas karaliaus Peribseno kapavietėje.
Hieroglifai buvo rašomi ant šventyklų, sienų, baldų, statulų, papiruso, sarkofagų, karstų, laidojimo vietose, piramidėse ir kitur. Galėjo būti išraižomi kietame paviršiuje, ar parašyti rašalu. Paraleliai, nuo pat I dinastijos atsirado egiptietiškas greitraštis, pritaikytas rašyti specialiai ant papiruso, teptuku, kuris turėjo švelnesnes linijas ir buvo vadinamas hieratiniu raštu. Nepaisant to, kad hieratiniu (o vėliau demotiniu) raštu buvo galima rašyti greičiau, hieroglifai nenunyko, tačiau daugiausia apsiribojo kieta rašymo terpe (t. y. ant akmens). Jie labai mažai kisdami išsilaikė tūkstančius metų.
Paskutinis įrašas hieroglifų raštu buvo užfiksuotas Filėje Izidės šventykloje IV a. (396 m.), kai krikščionių imperatorius Teodosijus I įsakė uždaryti visas pagoniškas imperijos šventyklas. Nuo to laiko šiuo raštu nebuvo niekas rašoma ir skaitoma.
Ženklų skaičius ir klasifikacija
Šiuo metu mokslininkams yra žinoma maždaug 800 skirtingų ženklų, kurie sudarė hieroglifų aibę iki Ptolemėjų laikotarpio. Vėliau jų skaičius labai išaugo ir siekė net 6000. Kadangi hieroglifų struktūra yra labai sudėtinga, ir jie primena piešinėlius, jų klasifikacija ir išdėstymas žodynuose sudaro tam tikrų problemų. Nėra žinoma, kaip patys egiptiečiai klasifikavo savo rašto ženklus, bet dabartinėje egiptologijoje dažniausiai remiamasi Gardinerio klasifikacija, pasiūlyta 1927 m. Jis siūlo visus ženklus sugrupuoti į 26 skirtingas grupes, pagal tematiką – t. y. pagal tai, ką jie vaizduoja. Nors vėliau buvo pasiūlytos naujos, tobulesnės klasifikacijos, Gardinerio sąrašas išlieka įtakingiausias egiptologijoje. Jame kiekviena kategorija žymima lotynų abėcėlės raide, prie kurios arabiškais skaitmenimis prirašomas hieroglifo eilės numeris atitinkamoje grupėje (didžiausia grupė turi 77 hieroglifus). Kadangi po Gardinerio sąrašo sudarymo buvo atrasti ir nauji ženklai, jie koduojami prirašant papildomas raideles po skaitmenų.
Rašymo tvarka ir naudojimas
Egiptiečių hieroglifai galėjo būti išdėstomi trimis kryptimis: iš kairės į dešinę, iš dešinės į kairę, arba iš viršaus į apačią (pastaruoju atveju eilutės galėjo rikiuotis iš kairės arba iš dešinės). Skaitymo tvarka (iš kairės ar iš dešinės) yra nustatoma pagal žmones ir gyvūnus vaizduojančių ženklų kryptį. Jų galvos visada yra atgręžtos į teksto priekį. Taigi, jeigu jie yra atgręžti į kairę, tai reiškia, kad tekstas turi būti skaitomas iš kairės į dešinę.
Ženklų išsidėstymas viename žodyje nebuvo labai griežtai reglamentuotas, ir buvo daugiau estetizuotas – pirmiausia žiūrėta, kad ženklų grupė gražiai atrodytų. Paprastai buvo stengiamasi rašyti bendrąja rašto kryptimi, tačiau egzistavo ir išimčių. Pvz., faraonų varduose skiemuo ra/re, reiškiantis saulės dievą Ra tariamas žodžio pabaigoje (pvz., Menchepere ir pan.), bet pats ženklas rašomas žodžio pradžioje.
Bagotoji
Bagotoji – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 9 km į vakarus nuo Kazlų Rūdos, Kazlų Rūdos miškų vakariniame pakraštyje. Seniūnaitijos centras. Stovi medinė Bagotosios Šv. Antano Paduviečio bažnyčia (pastatyta 1912 m.), yra Bagotosios pagrindinė mokykla, Kazlų Rūdos viešosios bibliotekos skyrius, paštas (LT-69074). Stovi kryžius krikščionybės 2000 metų ir mokyklos 130 metų sukaktims pažymėti (autorius Mikas Varakinas). Už 3 km į pietus nuo gyvenvietės yra Bagotosios geležinkelio stotis, anksčiau buvusi atskira gyvenviete.
Egiptiečių hieroglifai
Ženklų funkcijos
thumb|150px|Vienskiemeniai fonetiniai ženklai Kadangi egiptiečių rašto sistema yra mišri, hieroglifai gali atlikti iš esmės tris funkcijas: Dauguma hieroglifų galėjo atlikti bent kelias, jeigu ne visas tris funkcijas kartu, priklausomai nuo konteksto. T. y. vienas ir tas pats ženklas galėjo būti naudojamas ir kaip fonetinis ženklas, ir kaip logograma, ir kaip determinatyvas.
Bagotoji
thumb|left|Prie įvažiavimo į kaimą
Egiptiečių hieroglifai
Fonografinis vartojimas
Fonografinę funkciją galėjo atlikti apie 200 ženklų. Iš jų apie 30 buvo vienskiemeniai, apie 80 – dviskiemeniai, ir apie 60 – triskiemeniai. Jais buvo galima fiksuoti apie 24 skirtingus garsus. Vienskiemeniai ženklai sudarė savotišką rinkinį, egiptiečių abėcėlę. Dviskiemeniai rašto ženklai buvo grupuojami į 17 grupių pagal antrąjį skiemenį. Toliau pateikiama keletas jų: Dažniau naudojami triskiemeniai rašto ženklai:
Eridanas (žvaigždynas)
thumb|Eridano žvaigždynas
Egiptiečių hieroglifai
Logografinis vartojimas
Nors vienskiemeniai fonografiniai ženklai pilnai leido užrašyti egiptiečių kalbą su minimaliu ženklų skaičiumi, per istoriją niekada nebuvo atsisakyta nei dviskiemenių, nei triskiemenių ženklų, nei logogramų. Logografiniu pagrindu ženklai buvo naudojamos gana dažnai, tačiau, kad atkirti nuo fonografiniu pagrindu vartojamų, prie jų dažnai būdavo rašomas specialus simbolis – vertikalus brūkšnelis (ženklo apačioje arba dešinėje).
Eridanas (žvaigždynas)
Eridanas (Eridanus, Eri) – 6-as pagal dydį pietinio pusrutulio žvaigždynas. Lietuvoje žiemos mėnesiais galima stebėti šiaurinę žvaigždyno dalį. Nicolas Louis de Lacaille 1763 m. dalį Eridano žvaigždyno išskyrė į atskirą Krosnies žvaigždyną. Eridanas – mitinė upė, kurioje nuskendo Fajetonas. Senuosiuose žvaigždėlapiuose Eridanas pavaizduotas ištekantis iš ąsočio, kurį laiko Vandenis.
Egiptiečių hieroglifai
Logografinis vartojimas
Rašant ir skaitant logogramas didelių problemų kėlė ženklų daugiareikšmiškumas (polisemija). Neretai vienas hieroglifas, kaip logograma, turėjo keletą skirtingų ir su tuo susijusių skirtingų tarimų. Pvz., „žmogaus su ranka prie burnos“ hieroglifas (A2) galėjo reikšti sąvokas „valgyti“ (wnm), „alkti“ (ḥqr), „gerti“ (swr), „kalbėti“ (ḏd), „tylėti“ (gr), „vadinti“ (njs), „manyti“ (k3j), „mylėti“ (mrj), „gyventi“ (anx). Dėl tos priežasties dauguma logogramų neapsieidavo be papildomų ženklų – taip vadinamųjų fonetinių papildų, kurie tik duodavo užuominą, kokie garsai yra tame žodyje, bet nebūdavo papildomai tariami. Pvz., ženklo U23 skirtingo tarimo ir fonetinių papildų pavyzdys:
Recreation Day
Recreation Day – ketvirtasis Švedijos progresyviojo power metalo muzikos grupės Evergrey studijinis albumas.
Bagotoji
Istorija
Pirmą kartą minima 1737 m. Pilviškių seniūnijos knygoje. Išaugo, kai 1861 m. pro kaimą nutiestas geležinkelis Kaunas–Virbalis. 1910 m. kunigas Simonas Garmus įkūrė Lietuvių katalikų blaivybes draugijos skyrių, be carinės valdžios leidimo organizavo bažnyčios statybą. Kai 1912 m. ji buvo baigta, vietinė valdžia nebespėjo statytojų nubausti, nes netrukus prasidėjo Pirmasis pasaulinis karas. Karo metu pro gyvenvietę ėjo fronto linija, beveik visa Bagotoji sudegė, po karo atstatyta. Klebonas Garmus suremontavo ir bažnyčią, ėmė telkti žmones visuomeniniam darbui. 1921 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa, 1930 m. pastatytas didysis altorius.
1929 m. įkurta girininkija. Pokario metais veikė Tauro apygardos, Geležinio Vilko partizanų rinktinės partizanai. 1940–1941 m. ir 1973–1992 m. greta Bagotosios, Guobiškės miške, veikė TSRS karinė bazė (Kazlų Rūdos poligonas). Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.
2007 m. liepos 14 d. pašventinta Bagotosios vėliava ir pirmą kartą sugiedotas Bagotosios kaimo himnas.
Change (Sugababes albumas)
„Change“ yra penktasis studijinis albumas, išleistas Jungtinės Karalystės merginų pop grupės „Sugababes“. Albumą išleido įrašų kompanija „Island Records“ 2007 m. spalio 1 d. Nyderlanduose ir spalio 8 d. Jungtinėje Karalystėje. Tai pirmasis „Sugababes“ albumas, kuriame visos dainos įrašytos su Amelle Berrabah. Albumas debiutavo pirmoje vietoje Jungtinėje Karalystėje, taip pat debiutavo sėkmingai Estijoje bei Airijoje, ir buvo atestuotas platininiu British Phonographic Industry kompanijos.
Albumo istorija
Po grupės „Greatest Hits Tour“ turo, „Sugababes“ 2007 metų vasarą sugrįžo į studiją, kad įrašytų naują albumą, kuriame pirmąkart bus visi vokalai Berrabah, Buchanan, ir Range įrašyti kartu. Prodiuseriai kurie dirbo prie naujojo albumo buvo William Orbit, Dr. Luke, JC Chasez, Dallas Austi], Novel ir Xenomania.
Pirmasis singlas iš naujojo albumo buvo „About You Now“, kurį prodiusavo Dr. Luke. Šis „Sugababes“ singlas padarė didžiausią šuolį į #1, ir ten prasilaikė keturias savaites. 2007 m. spalio 14 d. „Change“ tapo grupės antruoju albumu, kuris pasiekė pirmąją Jungtinės Karalystės topo vietą.
„Sugababes“ gruodžio 17 d. išleido kitą singlą tokiu pačiu pavadinimu kaip albumas „Change“, singlas pasiekė #13 vietą JK. Trečiasis singlas iš albumo „Change“ buvo „Denial“, išleistas 2008 m. kovo 17 d. „Denial“ pasiekė #15 vietą.
„About You Now“ buvo nominuotas 2008 metais „Brit Award“ kaip „Geriausias britiškas singlas“. Nuo kovo 13 iki gegužės 1 d. „Sugababes“ keliavo po Jungtinę Karalystę, šis turas buvo pavadintas „Change Tour“.
Ižma
Ižma  – upė Rusijoje, Komių respublikoje; Pečioros kairysis intakas. Prasideda Timano kalvagūbryje. Teka į šiaurę, šiaurės vakarus miškinga Pečioros žemuma. Žemupyje krantai pelkėti. Vagoje pasitaiko slenksčių, akmeningų ruožų. Įteka į Pečiorą ties Ust Ižmos kaimu.
Didžiausi intakai: Uchta (kairysis), Ajuva, Sėbisė (dešinieji).
Laivuojama 321 km ruože, nuo Sosnogorsko. Užšąla lapkričio–gegužės laikotarpiu. Prie Ižmos įsikūręs Sosnogorsko miestas.
Kavos likeris
thumb|220px|Likeris [[Sheridan]]
Kavos likeris – likeris, gaminamas kavos pagrindu.
Antanas Maceina
Antanas Maceina (poetinis slapyvardis Jasmantas, 1908 m. sausio 27 d. Bagrėne, Ašmintos valsčius, Marijampolės apskritis – 1987 m. sausio 27 d. Miunsteryje, Vokietija) – vienas žymiausių Lietuvos filosofų ir religinių poetų.
Biografija
Lankė pradžios mokyklą Juodaraistyje. Mokėsi Prienų gimnazijoje, Vilkaviškio kunigų seminarijoje. 1928–1932 m. Kauno Vytauto Didžiojo universitete (VDU) studijavo lietuvių ir vokiečių kalbas. Seminarijos rektoriaus patartas, nepriėmė šventimų ir vėl 1930 m. grįžo į universitetą. Pakviestas filosofo Stasio Šalkauskio, studijavo filosofiją ir pedagogiką. Studijuodamas 1930 m. pirmininkavo Ateitininkų meno draugijai „Šatrija“. 1932–1935 m. studijas gilino Liuvene, Fribūre, Strasbūre ir Briuselyje. 1933 m. vedė menotyrininkę, universiteto dėstytoją Juliją Tverskaitę.
1934 m., Stasio Šalkauskio vadovaujamas, apgynė disertaciją „Tautinis auklėjimas“, tapdamas filosofijos daktaru. 1935 m. apgynė privatdocento habilitacinį darbą „Ugdomasis veikimas“. 1935–1940 m. dėstė VDU pedagogikos disciplinas, epizodinius kultūros filosofijos kursus.
Lietuvoje dar prieš karą pradėjo rašyti „aktyvistų ideologiją".  Rašydamas apie „valstybinę krizę“, „senos valstybinės koncepcijos žlugimą“, jis iškėlė „naujos valstybės“ bruožus. Ji „neapkenčia tautinio mišrumo. Joje aiškiai turi viešpatauti viena tauta“.
Antrasis pasaulinis karas
Antanas Maceina dalyvavo Lietuvių aktyvistų fronto steigiamajame susirinkime Berlyne, 1940 m. lapkričio 17 d. Jame pasisakė pirmiausia išmąstyti organizacijos programą ir tik paskui ją steigti. Jam rūpėjo ar mažosios valstybės bus nors kiek nepriklausomos Adolfo Hitlerio „Naujojoje Europoje“. LAF vadas Kaziui Škirpa priėmė jį,  krikščionių demokratų siūloma, kaip viena savo šešių patikėtinių. Antanas Maceina vadovavo ideologijos komisijai, tačiau daugiausia dirbo savarankiškai. Antanas Maceina suredagavo Lietuvių aktyvistų fronto programą, kuri anuomet nebuvo viešai paskelbta. Ją grindė lietuviškuoju tautiškumu, krikščioniškąją dorove ir socialiniu teisingumu. Nemažai nuostatų kilo iš jo prieš karą parašytos deklaracijos „Į organiškosios valstybės kūrybą". Programą tikėjosi aptarti didžiajam LAF kongrese. Kazys Škirpa numatė skirti Antaną Maceiną švietimo ministeriu.
Išeivijoje
1944 m. pasitraukė į Vakarų Europą. Žmona su trim vaikais liko Lietuvoje. Nuo 1949 m. gyveno Vokietijoje, Viurcburge, vedė filosofijos seminarą. 1956 m. pradėjo dėstyti rusų filosofiją ir Rytų Europos dvasios istoriją Fribūro universitete, 1959 m. pakviestas į Miunsterio universitetą – ten dėstė rusų ir sovietinės filosofijos kursus, nuo 1962 m. – religijos filosofiją. 1970 m. išėjęs į pensiją, aktyviai rašė. Mirus žmonai 1971 m., vedė vokietę. Vadovavo emigrantų ateitininkų sąjungai. Emigracijoje daugiau tyrinėjo plačiai suprastas religijos filosofijos problemas, buvo ne tik filosofas, bet ir poetas, eilėraščius pasirašinėjo Antano Jasmanto slapyvardžiu. Mirė 1987 m. Miunsteryje, palaidotas Bredbesdorfo kaimelio kapinaitėse.
Kūryba
Antanas Maceina yra laikomas vienu iš žymiausių Lietuvos pedagogų, filosofų, kultūros tyrinėtojų. Jo kūryba produktyvi, be to jis „filosofavo lietuviškai“. Antanas Maceina aprėpė ir analizavo gana nemažai sričių – pedagogiką, filosofiją, kultūrą, religiją, dėjo tautiškumo pamatus. Ilgą laiką A. Maceinos veikalai Lietuvoje buvo mažai žinomi, plito tik nelegaliai, tačiau apie juos buvo daug rašoma. Jo poezijos originalumą bei ryšį su filosofija išsamiai analizavo Tomas Venclova, Ona Baliukonė.
Žinomi veikalai: „Asmuo ir istorija“, „Jobo drama“, „Didieji dabarties klausimai“, „Filosofijos kilmė ir prasmė“, „Kaino prisikėlimas“, „Kultūra ir žmogus“, „Kultūros filosofijos įvadas“, „Kultūros sintezė ir lietuviškoji kultūra“, „Pirminės kultūros pagrindai“, „Prometėjizmo persvara dabarties kultūroje“ ir kt.
Filosofija
Antano Maceinos kūryboje ryškūs du tarpsniai: iki nepriklausomybės netekimo ir jos netekus. Iš pradžių mąstytojo dėmesį patraukė kultūrologija ir socialiniai klausimai, vėliau – žmogiškoji būtis.
Ankstyvuoju kūrybos laikotarpiu sekė Stasio Šalkauskio idėjomis, rėmėsi tomistinėmis ir aristotelinėmis kultūros filosofijos kategorijomis. Veikale „Kultūros filosofijos įvadas” (1936 m.) kultūrą laikė žmogiškąja kūryba, susijusia su metafiziniu žmogaus pašaukimu, skyrė ją į vidinę ir išorinę, subjektyvią ir objektyvią. Lietuvių kultūrą laikė autonomiška, su jai būdingu krikščioniškuoju turiniu ir tautine lietuviškąja forma. Socialines problemas traktavo dorovės požiūriu, visuomeniniame gyvenime svarbų vaidmenį skyrė Bažnyčiai. Nagrinėjo socialinio teisingumo, lygybės, valstybės tobulinimo problemas. Veikale „Buržuazijos žlugimas” (1940 m.) skyrė tris esminius žmogaus prigimties bruožus, kylančius iš jo padėties pasaulyje: buržuazinę (nukreiptą į žemiškojo pasaulio vertybes), prometėjiškąją (laisvo kūrėjo) ir krikščioniškąją (Dievo kūrinio) dvasią.
Išeivijoje daugiausia dėmesio skyrė religijos filosofijai ir socialinėms politinėms problemoms. Svarstė žmogaus ir Dievo santykius, pabrėžė laisvo apsisprendimo Dievo atžvilgiu svarbą. Žmogaus buvimo bei likimo problemas glaudžiai siejo su Dievu, žmogaus ir Dievo santykių esme laikė žmogaus nusistatymą Dievo atžvilgiu. Pasak A. Maceinos, šis nusistatymas formuojasi „persunktoje blogio” tikrovėje, todėl dažnai savaime virsta apsisprendimu prieš Dievą. Dievą laikė savo būties tiesioginiu autoriumi, visada stovėjusiu jo egzistencijos centre, įprasminusiu gyvenimą ir kūrybą. Pagal A. Maceiną, religijoje ne žmogus pakyla iki Dievo, bet Dievas nusileidžia iki žmogaus, tikėjimas nusileidžia į filosofiją, kuri, susidūrusi su Apreiškimo tiesa, lieka nepakitusi, kinta tik pats tikėjimas, paklusdamas filosofinio mąstymo dėsniams.
Svarbiausiame veikale „Filosofijos kilmė ir prasmė” (1978 m.) svarstė būties klausimą, siūlė nagrinėti ne būtį, bet patį nagrinėjimą – apmąstyti filosofijos kilmę ir prasmę. Filosofijos kilmės šaltiniais laikė tris pagrindindines patirtis: nuostabą (žmogų sužadina, nukreipia dėmesį į esmę), abejonę (atsiranda, kai žmogus nepasitiki tuo, kad tai, kas akivaizdu, iš tiesų yra tikra) ir kančią (sužadina norą ne tik pasaulį stebėti, bet ir keisti), o esme – būtybės kaip tokios interpretavimą.
Bibliografija
thumb|200px|Filosofo jubiliejui skirtas 2008 m. [[Lietuvos paštas|Lietuvos pašto ženklas]] Veikalai: ,,Religijos filosofija", ,,Katalikų pasaulio" leidinys. V., 1990.parašyta Munsteryje 1975. ,,Tautinis auklėjimas" ,,Šviesa", 1991, disertacija, 1934.
Hainuvkos sinagoga
Hainuvkos sinagoga  – nebeegzistuojanti sinagoga, stovėjusi Hainuvkos mieste, ''ul. ks. Wierobieja'' gatvėje.
Istorija
Medinė sinagoga buvo pastatyta prieš Pirmąjį pasaulinį karą. Jos ilgis buvo 20 m, o plotis 12 m, aukštis 5 m. 1941 m. birželio 25 d. Vokietijos kariuomenė sinagogą sudegino. Šiuo metu sinagogos vietoje veikia elektros transformatorinė.
Marnaka
Marnaka gali reikšti:
Žaliaklonis
Žaliaklonis – viensėdis Šalčininkų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Didžiųjų Sėlų.
Gaubtavabaliai
Gaubtavabaliai (Bostrychidae) – vabalų (Coleoptera) šeima, kuriai priklauso smulkūs ir vidutinio dydžio vabalai. Kūnas 2,5-13 mm ilgio, cilindriškas. Priešnugarėlė išgaubta ir lyg gaubtas apdengia iš viršaus galvą.
Lervos vystosi po džiūstančių medžių žieve, medienoje, grūdų sandėliuose.
Pasaulyje yra apie 700 rūšių, Europoje – 47 rūšys. Lietuvoje galėtų būti 1-2 rūšys.
Ešerinis (Varėnos r., Kaniavos sen.)
Ešerinis – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Kaniavos seniūnijoje, apie 8,5 km į pietvakarius nuo Rudnios, Čepkelių raisto rytinėje dalyje; didžiausias Čepkelių ežeras. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,55 km, plotis – iki 0,34 km. Altitudė 132,7 m.
Reinkarnacija
Reinkarnacija ( 'sugrįžimas į kūną') – tariamas reiškinys, kai esminė žmogaus dalis (siela ar dvasia) po jo mirties įsikūnija į kitą žmogų, paukštį ar gyvūną. Kitas šio reiškinio pavadinimai yra metempsichozė arba persikūnijimas.
Reinkarnacija hinduizme
thumb|left|185px|Himalajų akademijos leidyklos piešinys, vaizduojantis reinkarnacijos supratimą hinduizme
Tikėjimo reinkarnacija šaknys glūdi Indijoje, hinduizme. Upanišados (VIII a. pr. m. e.) moko, kad kitame gyvenime reikia laukti atpildo už šio gyvenimo darbus. Žmogaus karma („darbas“) nulemia, į kokią būtybę įsikūnys jo siela ir kokį likimą reikės iškentėti.
Vėlesni raštai (Vedanta) teigia, kad meditacijos ir pažinimo dėka žmogus gali pažvelgti į reinkarnacijų grandinę, suprasti savo ankstesnius įsikūnijimus.
Reinkarnacija budizme
thumb|left|185px|[[Mara|Mara, budistų troškimų ir mirties deivė, laikanti atgimimų ratą.]]
Budizme tikėjimas reinkarnacija yra peraugęs į tikėjimą atgimimu, kur į kitą gyvenimą perkeliama ne nekintanti individuali esybė ar siela, o nepaliaujamai besimainantis psichinių ir dvasinių energijų kompleksas. Atgimimų ratas gali būti nutrauktas tik tampant buda. Tačiau budizme atgimimas nelaikomas blogiu, kadangi tikima, jog tik atgimus žmogiškuoju pavidalu, įmanoma tobulėti ir atbusti. Budizmas moko, kad tik turint pakankamai didelius karminius nuopelnus įmanoma atgimti žmogumi. Tibeto budizme sakoma, kad dvasinių mokytojų (Tibeto lamų) atgimimą galima numatyti ir kad dvasiniai mokytojai beveik visada vėl atgimsta žmonėmis.
Reinkarnacija Antikinėje Graikijoje
Antikinėje Graikijoje reinkarnacijos idėjai atstovavo tokie filosofai, kaip Pitagoras (maždaug 500 m. pr. m. e.), Empedoklas (apie 450 pr. m. e.) ir pirmiausia Platonas (apie 400 pr. m. e.), kuris šį mokslą iš esmės suformulavo. Naujajame platonizme ir naujajame pitagorizme reinkarnacijai visi pritarė.
Su reinkarnacijos mintimi susiduriama ir kitose religijose bei kultūrose: gnosticizme ir manicheizme pirmajame amžiuje po Kristaus, taip pat keltų ir kinų tradicijose.
Reinkarnacija judaizme
Tarp žydų ortodoksų įprasta reinkarnaciją pripažinti. Esama net veikalo Šaar ha Gilgulim, – jį iš Izaoko Lurijos pamokymų sukompiliavo jo mokinys rabis Chaimas Vitalis. Šaar ha Gilgulim reiškia „Reinkarnacijų vartus“. Jame aprašinėjami sudėtingi dėsniai, pagal kuriuos sielos persikelia iš kūno į kūną. Dar daugiau: judėjų ortodoksų maldaknygėse neretai pateikiama malda, kurioje prašoma atleisti nuodėmes, padarytas šiame ar praėjusiame gyvenime. Ši malda skirta nakties metui ir turi būti sukalbėta prieš miega šalia Šma Israel.
Moksliniai tyrimai
Daugiausiai praeitų gyvenimų prisiminimų yra ištyrinėjęs Virdžinijos universiteto profesorius Ianas Stevensonas, kuris tam paskyrė 40 savo gyvenimo metų. Kiekvienu atveju jis metodiškai užsirašinėjo vaiko teiginius apie praeitą gyvenimą, rasdavo mirusį žmogų, su kuriuo, jo nuomone, vaikas save susiejo, ir tikrino, ar praeito gyvenimo atsiminimai atitinka faktus. Taip pat ieškojo sutampančių apgamų ir įgimtų vaiko defektų, kurie panašūs į atitinkamo mirusio žmogaus žaizdas.
Pakankamai tipiniame Stevenso nagrinėtame atvejyje berniukas iš Beiruto kalbėjo apie mechaniką, kuris žuvo avarijoje. Pasak kelių liudininkų, berniukas pasakė vairuotojo vardą, tikslią avarijos vietą, mechaniko seserų, tėvų, pusbrolių ir medžioklės draugų vardus. Visa tai sutapo su keleri metai prieš berniuko gimimą mirusio vyro gyvenimu. Jokio mechaniko ryšio su berniuko šeima nebuvo rasta.
Daug užhipnotizuotų žmonių spontaniškai atsimena praeitus gyvenimus. Reikia pasakyti, kad hipnozės metu kilę prisiminimai dažnai tebūna fantazijos, nors patys užhipnotizuotieji tiki jų teisingumu. Be to, pasakojimai dažnai būna migloti ir apie pernelyg senus laikus, kad būtų galima objektyviai patikrinti. Todėl hipnozės metu gauti įrodymai yra mažiau patikimi.
Kai kurie skeptikai teigia, kad tariami reinkarnacijos įrodymai kilo iš pasirinktinio mąstymo, dėl kurio tyrėjai nesąmoningai kreipia dėmesį tik į tuos rezultatus, kurie patvirtina jų teoriją. Vaikų prisiminimai kildinami iš saviapgaulės, nesąmoningų prisiminimų (ko nors perskaityto), psichologinio netikrų atsiminimų fenomeno, atsiradusio dėl per stipraus tikėjimo savo pažiūromis ir, šiuo atveju, sielos mirties baimės. Be to, nėra jokių įrodymų, kad vyksta kokie nors fizikiniai procesai, leidžiantys asmenybei išlikti po mirties ir nukeliauti į kitą kūną. Bet dalis skeptikų, tarp jų Karlas Saganas, mato tolimesnių tyrimų poreikį.