cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fra Angelico
Biografija
1445 m. Fra Andželikas buvo pakviestas į Vatikaną atlikti tapybos darbų Šv. Petro bazilikoje, tačiau šie darbai neišliko. 1447 m. Fra Andželikas dirbo Orvjeto katedroje. 1447–1448 m. buvo grįžęs į Fjezolės vienuolyną, kur užėmė prioro pareigas. Po to su mokinių pagalba kūrė freskas Mikalojaus koplyčioje Vatikane. Dailininkas mirė 1455 m. vasario 18 d. Romoje vienuolių dominikonų susirinkimo metu. Palaidotas Romos dominikonų Santa Maria sopra Minerva bažnyčioje. Paskutine dailininko tapyba laikomas altoriaus paveikslas šiai bažnyčiai, kurio išlikę keletas pažeistų ir išsklaidytų po muziejus fragmentų. Pradėtas freskas Orvjeto katedroje vėliau baigė Luka Sinjorelis.
Andželiko pravardės kilmė, matyt, susijusi su Dž. Vazario XVI a. viduryje parašytomis italų dailinininkų biografijomis. Jose Vasari vadina dailinininką „Fra Giovanni Angelico“ ir tikina, kad paveikslas „Nuėmimas nuo kryžiaus“ (1437–40 m.) sukurtas kaip iš dangaus nužengusio angelo.
Kūryba
Fra Andželiko kūryboje dominuoja išskirtinai krikščioniškosios religijos tematikos darbai. Dailininkas savo darbuose pasiekė figūrų apimties pajautimo ir reto natūralumo pojūčio, dėl ko buvo pramintas il Beato (liet. „palaimintuoju“). Svarbiausia Fra Andželiko darbų kolekcija yra San Marko muziejuje Florencijoje. Fra Andželikas savo gyvenimo metu buvo vienu žymiausių Italijos dailininkų, daugelyje jo altorinių paveikslų naudoti auksas ir ypač brangūs akvamarino mėlynojo dažai.
Eržvilko apylinkė
Eržvilko apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje.
Sonny Bono
Salvatore Phillip „Sonny“ Bono (1935 m. vasario 16 d. – 1998 m. sausio 5 d.) – amerikiečių įrašų prodiuseris, dainininkas, aktorius ir politikas, kurio karjera truko daugiau nei tris dešimtmečius.
Asmeninis gyvenimas
Sonny Bono gimė Detroite Amerikos italų Jean ir Santo šeimoje. Sonny turėjo dvi vyresnes seseris Fran ir Betty.
Bono lankė Inglewood’o vidurinę mokyklą Inglvude Kalifornijoje, tačiau jos nebaigė.
1954 m. lapkričio 3 d. Bono susituokė su Donna Rankin ir 1958 m. birželio 24 d. susilaukė dukters Christine („Christy“). Sutuoktiniai išsiskyrė 1962 metais. 1964 m. Bono vedė dainininkę ir aktorę Cher. 1969 m. kovo 4 d. Bono ir Cher susilaukė dukters Chastity. Po šešerių metų 1975-aisiais pora išsiskyrė. Tada Bono vedė Susie Coelho, bet 1984 m. išsiskyrė. 1986 m. jis susituokė dar kartą, šįkart su kur kas jaunesne už save Mary Whitaker. Jiedu susilaukė dviejų vaikų: sūnaus Chesare Elan Bono (gimė 1988 m. balandžio 25 d.) ir dukters Chianna Marie Bono (gimė 1991 m. vasario 2 d.). Jis tapo scientologu, daugiausia dėl Mimi Rogers įtakos, tačiau visuose oficialiuose dokumentuose, kampanijos medžiagoje, interneto svetainėse ir kt. teigė, kad yra katalikas. Mary Bono taip pat lankė scientologijos kursus.
Bono mirė 1998 m. sausio 5 d. nuo sužalojimų, patirtų kai atsitrenkė į medį slidinėdamas netoli South Lake Tahoe, Kalifornijoje.
Pramogų karjera
Taip pat skaitykite: Sonny & Cher
Bono savo muzikinę karjerą pradėjo įrašų kompanijoje Specialty Records, kur jo daina „Things You Do to Me“ buvo įrašyta Sam Cooke, taip pat 7-ojo dešimtmečio pradžioje dirbo agentu ir mušamųjų muzikantu legendiniam įrašų prodiuseriui Phil Spector'ui. Vėliau tame pačiame dešimtmetyje jis sulaukė sėkmės su tuometine savo žmona Cher, kaip vienas iš dueto Sonny & Cher narių. Nors Bono rašė, aranžavo ir prodiusavo daug hitų, tokių kaip „I Got You Babe“ ir „The Beat Goes On“, Cher susilaukė daugiau dėmesio. Jis taip pat vaidino didelį vaidmenį Cher solo karjeroje ir parašė tokius hitus kaip „Bang Bang (My Baby Shot Me Down)“ ir „You Better Sit Down Kids“.
Bono taip pat įrašinėjo dainas ir kaip solo artistas, pasivadinęs Sonny, tačiau turėjo tik vieną hitą „Laugh At Me“. Daina 1965 m. buvo išleista kaip singlas ir tapo Billboard Top 40 hitu. Koncertuose Bono dainą pristatydavo žodžiais: „Norėčiau padainuoti savo hito popuri“. Kitas jo kaip solo artisto singlas buvo „The Revolution Kind“, kuris užėmė 70-ąją vietą. 1967 m. Bono įrašė nelabai sėkmingą albumą Inner Views.
8-ojo dešimtmečio pradžioje ir viduryje Sonny tęsė darbą su Cher, vesdamas populiarią televizijos laidą The Sonny and Cher Show, kuri CBS televizijoje buvo rodoma nuo 1971 iki 1974 metų. Paskutinis jų pasiridymas kartu buvo laidoje Late Night with David Letterman 1987 m. lapkričio 13 d., kur jie sudainavo „I Got You Babe“.
Bono tęsė savo aktoriaus karjerą, vaidindamas nedidelius vaidmenis tokiuose šou kaip Fantasy Island ir The Love Boat. Jis suvaidino išprotėjusį sprogdintoją Joe Selucci filme Airplane II: The Sequel ir Franklin Von Tussle filme Hairspray. Filme Men In Black Bono yra vienas iš kelių keistų įžymybių, kuriamų projektoriaus vaizdų ant sienos, kontroliuojamų ateivių gyvenančių tarp mūsų. 1986 m. jis pasirodė siaubo filme Troll. Paskutinis jo vaidmuo buvo televizijos seriale Lois & Clark: The New Adventures of Superman (I sezonas, IX epizodas), kuriame jis suvaidino merą Frank Berkowitz.
Politiko karjera
Bono įsitraukė į politiką patyręs didelį nusivylimą vietos valdžia, kai bandė atidaryti restoraną Palm Springse, Kalifornijoje. Su radijo laidų vedėjo Marshall’o Gilbert’o, kaip jo kampanijos vadybininko, pagalba Bono tapo nauju Palm Springso meru. Jis ėjo pareigas nuo 1988 iki 1992 metų. Jis padėjo padaryti miestą labiau patraukliu verslui ir iniciavo Tarptautinio Palm Springso filmų festivalio sukūrimą, dabar rengiamą kasmet jo garbei.
1992 m. Bono siekė būti nominuotas respublikonų kandidatu į JAV Senatą, tačiau nominacija atiteko konservatyvesniam Bruce’ui Herschensohn’ui, o išrinkta buvo demokratė Barbara Boxer. Po kampanijos Bono ir Herschensohn tapo artimais draugais. 1994 m. Bono buvo išrinktas į Atstovų rūmus atstovauti Kalifornijai. Jis buvo vienas iš dvylikos atstovų rėmusių įstatymo projektą išplėsti autorines teises. Nors įstatymas niekada nebuvo priimtas Senate, panašus Senato įstatymas buvo priimtas po Bono mirties ir jo garbei pavadintas Sonny Bono Copyright Term Extension Act.
Jis kovojo už Saltono jūros išsaugojimą atkreipdamas visuomenės dėmesį į sunkią ežero padėtį. Atstovų rūmų pirmininkas Newt Gingrich Bono vardu pasakė kalbą ant ežero kranto.
David Maraniss ir Michael Weisskopf savo knygoje Tell Newt to Shut Up nurodo Bono kaip pirmąjį asmenį pripažinusį Gingrich’o viešųjų ryšių problemas 1995 metais. Remdamasis savo didele kaip įžymybės ir prodiuserio patirtimi, Bono (anot Maraniss’o ir Weisskopf’o) pripažino, kad Gingrich’o statusas pasikeitė nuo politiko iki įžymybės, ir, kad Gingrich neturėjo leisti sau tokio pasikeitimo:
"Tu dabar esi įžymybė, ... Taisyklės įžymybėms yra kitokios. Aš žinau tai. Aš buvau ten. Aš buvau įžymybė. Aš buvau ir didesnė įžymybė. Bet leisk man pasakyti tau, kad tu elgiesi neteisingai. Tai nėra politinių naujienų apžvalga. Tai yra įžymybės statusas. Tau reikia patarėjų. Tu turi suprasti, ką darai. Tu turi suprasti žiniasklaidos požiūrį į įžymybes."
Jackus Banys
Jackus Banys (1891 m. vasario 6 d. Meižiai, Padubysio valsčius – 1943 m. lapkričio 12 d. Norilsko lageris) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.
Biografija
1918 m. liepos mėn. grįžo į Lietuvą. Nuo 1919 m. vasario mėn. Lietuvos kariuomenės Antrojo pėstininkų pulko artilerijos būrio karininkas. 1919 m. liepos – gruodžio mėn. dalyvavo nepriklausomybė kovose su Raudonąja armija ir bermontininkais. Nuo 1920 m. balandžio mėn. mokomosios atsargos baterijos, vėliau Devintosios baterijos vyr. karininkas. 1920 m. liepos mėn. ties Kruoniu nuginklavo lenkų brigadą, paėmė į nelaisve 400 kareivių, 6 patrankas ir 254 arklius. 1920–1927 m. buvo Dešimtosios, Devintosios baterijų vadas. 1922 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus, pulkininkas.
1927–1933 m. Ketvirtojo artilerijos pulko vadas. 1929 m. baigė Aukštųjų karininkų kursų artilerijos skyrių. Nuo 1933 m. Vyriausiojo štabo ypatingų reikalų karininkas, nuo 1934 m. dėstė Karo mokykloje, nuo 1939 m. balandžio mėn. artilerijos grupės vadas. Šaulių sąjungos pirmininkas.
Liepos 16
Liepos 16 yra 197-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 198-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 168 dienos.
Šventės
Lietuva – Škaplierinė, prapjovos (rugiapjūtės pradžia)
Vardadieniai
Danguolė – Faustas – Vaigaudas – Marija
Kopikiniai
Kopikiniai (Dendrocolaptidae) – žvirblinių paukščių šeima. Savo išore primena lipučius. Snapas ilgas ir lenktas. Juo gali ištraukti pasislėpusius plyšiuose smulkius vabzdžius. Vairavimo plunksnos standžios, smailiais galais, jomis paukštis atsiremia į žievę, kai kopia medžių kamienu aukštyn. Laipioti padeda stiprios kojos ilgais, aštriais nagais. Paukščiai dažniausiai žalsvai rudi, rusvais sparnais ir uodega.
Šeimoje 52 rūšys, kurių dauguma sutinkamos Pietų Amerikoje.
Gadalėjus
Gadalėjus  – kaimas apie 20 km į pietryčius nuo Tuluno, Bratsko tvenkinio intako Ijos dešiniajame krante, Tuluno rajonas, Irkutsko sritis, Rusija.
Lietuviai
1949 m. balandžio mėn. į Gadalėjų iš TSRS okupuotos Lietuvos atitremta apie 60 šeimų. Tuomet Gadalėjus buvo kolūkio centras. Kaimas tesėsi apie 5 km palei upę; viena jo dalis vadinta Gadalėjumi, kita – Murašais. Tremtiniai dirbo žemės ūkio darbus, žiemą kirto mišką, badavo. 1956–1958 m. dauguma grįžo į Lietuvą. 1989 m. iš 17 Gadalėjaus kapinėse palaidotų lietuvių šešių palaikai parvežti į Lietuvą.
Heinrich Mann
thumbthumb|120px|left|H.Mano kapo paminklas Henrikas Manas (, 1871 m. kovo 27 d. Liubeke – 1950 m. kovo 11 d.) – vokiečių rašytojas. Tomo Mano brolis.
Gyvenimas ir darbai
Henrikas rašyti pradėjo dar būdamas mokinys. Savo įspūdžius apie kelionę į Sankt Peterburgą jis išsamiai aprašė dienoraštyje, kurį po dvejų metų perdirbo. Nuo 1885 m. jis rašė apybraižas, noveles ir eilėraščius ir rašyme rado būdą reikšti savo kritiškas visuomenines pažiūras. Anksčiau laiko nutraukęs mokslą gimnazijoje, Henrikas Manas pagal tėvų norą pradėjo buhalterijos mokslus Dresdene, kuriuos, kaip ir savanorišką darbą S. Fišerio leidykloje, nutraukė. Po tėvo mirties, 1891 m., jis išspausdino pirmąją recenziją, o nuo 1893 m. gyveno kaip laisvas rašytojas. Iki 1898 metų jis daugiausia gyveno Italijoje, o kai kada su jaunesniuoju broliu Tomu Manu. Nuo 1899 iki 1914 m. jis gyveno Miunchene, Berlyne, bet daugiausia laiko praleisdavo Italijoje ir tašė romanus, apsakymus, pjeses ir eses. Dėl politinių pažiūrų jis vis labiau konfliktuodavo su broliu Tomu Manu ir, prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, jie nutraukė santykius (broliai po to vėl susitaikė 1922 m.). 1912 m. Henrikas pradėjo rašyti „Der Untertan“. Romano sėkmė po karo palietė Henriko Mano nacionalinį autoritetą. 1930 m. jis išrenkamas Prūsijos menų akademijos poezijos skyriaus prezidentu. Pagal romaną „Profeor Unrat“ pastatytas filmas „Žydrasis angelas“ išgarsino jo vardą tarptautiniu mastu. Priverstas palikti akademiją, Henrikas 1933 m. emigruoja į Prancūziją. Ten jis parašė žymiausią veikalą „Jugend and Vollendung des Konigs Henri IV“. Po penkerių metų persikėlė į Kaliforniją. 1950 m. jam pasiūlyta tapti Menų akademijos, įkurtos Rytų Berlyne, prezidentu. Prieš pat kelionę ten – 1950 m. kovo 12 d. – H. Manas mirė Santa Monikoje. 1961 m. jo palaikai buvo pervežti į Rytų Berlyno Dorotėjos kapines.
Italijos futbolo varžybos 1938–1939 m.
Italijos futbolo varžybos 1938–1939 m.
Dzi (provincija)
Dzi provincija, Dzidžou  – istorinis regionas, viena iš 9 tradicinių Kinijos provincijų, egzistavęs Istorinės Kinijos šiaurinėje dalyje. Užėmė dabartinės Šansi provincijos pietinę dalį.
Nuo 110 m. pr. m. e. buvo Kinijos administracinis vienetas.
Geografija
Dzi provincija buvo į šiaurę nuo Geltonosios upės, kuri buvo skiriamoji riba nuo Ju provincijos (Vidurio lygumos) pietuose. Tai buvo kalnuotas kraštas, kur šiaurės-pietų kryptimi išsidėstę dvi lygiagrečios kalnų grandinės. Rytinė grandinė – Taihango kalnai atskyrė regioną nuo Šiaurės Kinijos lygumos (Jan provincijos). Vakarinė grandinė buvo Liuliango kalnai, už kurių buvo Geltonoji upė, čia irgi tapusi vakarine skiriamaja riba (nuo Jong provincijos).
Pagrindinė regiono upė – Fen, kurios slėnis įsiterpęs tarp abiejų kalnų grandinių. Tai – derlingiausia regiono dalis. Šiaurėje ir šiaurės rytuose Dzi provincija ribojosi su Bing ir Jou provincijomis.
Valstybės
Nepaisant geografinio artumo Vidurio lygumai, Dzi provincija nuo seno buvo gyvenama tautų, kurias Vidurio lygumos gyventojai laikė barbarais ir įvardijo beidi, t. y. šiauriniais di. Manoma, kad tai buvo proto-tiurkiškos tautos, giminingos vėliau minimiems šiongnu. II tūkst. pr. m. e. šios tautos suformavo galingą konfederaciją, kuri nuolat kėlė grėsmę Vidurio lygumos dinastijoms – Sia ir Šangams. Ši konfederacija tuometiniuose kinų šaltiniuose buvo minima kaip Guifangas, t. y. „velnių šalis“. Užfiksuota, kad Šangų karalius Vu Dingas sutramdė jų grėsmę, tačiau vėlesni šaltiniai vėl mini Guifango antpuolius.
Čepukiškė
Čepukiškė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 6 km į vakarus Turmanto, prie Ildiko ežero.
Dzi (provincija)
Valstybės
Džou dinastijos laikais svarbiausia regiono valstybė buvo Dzin, kuri jau buvo sinizuota, tačiau ir toliau kovojo su grėsmingomis vietos gentimis. Vakarų Džou laikais nukariavusi smulkias vietos karalystes ir gentis, ji tapo stipriausia Kinijos karalyste, turėjusia hegemoniją ir Vidurio lygumoje, t. y. į pietus nuo Geltonosios upės. Tačiau vidaus nesutarimai suskaldė karalystę, ir jos teritorijos buvo padalintos tarp trijų klanų. Taip 453 m. pr. m. e. Dzin suskilo į Han, Džao ir Vei karalystes. Dzi regioną dalijosi Džao (šiaurėje) ir Vei (piečiau).
227 m. pr. m. e. Čin užėmė Džao, o 225 m. pr. m. e. – Vei.
Stanislovas Stanislovaitis Kęsgaila
Stanislovas Stanislovaitis Kęsgaila (, 1503 m. rugpjūčio 3 d. Vilniuje – 1532 m. Vilniuje) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, valstybės ir karinis veikėjas.
Biografija
Kilęs Lietuvos didikų Kęsgailų giminės. Tėvas Stanislovas Jonavičius Kęsgaila, iš kurio paveldėjo didžiulį turtą ir įtakingą padėtį valstybėje. Žmona Ona Kiškaitė. Mirė jaunas, nepalikęs įpėdinių. Dėl jo turtų kilę teisminiai ginčai tarp pretendentų į palikimą išspręsti 1547 m. Didžiojo Kunigaikščio Žygimanto Augusto sprendimu.
Valstybės tarnyba
1527–1532 m. Žemaitijos seniūnas, paskutinis iš Kęsgailų, 1528–1532 m. Trakų kaštelionas. Lietuvos didysis kunigaikštis Žygimantas Senasis, skirdamas Kęsgailą Žemaitijos seniūnu, pakeitė krašto valdymą ir apribojo seniūno valdžią, palikdamas tik 9 iš 25 valsčių, kuriuose gyveno tik apie dešimtadalį Žemaitijos gyventojų. Tačiau 1528 m. vedęs Oną Kiškaitę, tapo turtingiausiu Lietuvos didiku, LDK kariuomenei nuvesdavo 617 raitelių.
Šarūnas
Šarūnas – lietuviškas vardas. Kilęs iš senosios lietuvių kalbos žodžio šarus – „greitas“ (šariuoti „skubiai eiti, šarioti „lakstyti“). Išpopuliarėjo po Vinco Krėvės Mickevičiaus apsakymo „Šarūnas“ apie legendinį Merkinės kunigaikštį. Moteriška vardo forma – Šarūnė.
Vardadieniai – sausio 24 d., vasario 19 d., birželio 28 d.
Niko Kranjčar
Niko Kranjčaras (g. 1984 m. rugpjūčio 13 d.) – futbolininkas, Kroatijos rinktinės ir Tottenham Hotspur klubo saugas.
2009 m. rugsėjo 1 d. pasirašė ketverių metų kontraktą su Tottenham Hotspur klubu.
žaidžia nuo 2004 m. Su rinktine dalyvavo 2006 m. pasaulio ir 2008 m. Europos futbolo čempionatuose.
Juozas Barkauskas (1892)
Juozas Barkauskas (1892 m. lapkričio 27 d. Sasnava – 1944 m.) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.
Biografija
1913 m. baigė Veiverių mokytojų seminariją, metus mokytojavo. 1914 m. mobilizuotas į Rusijos imperijos kariuomenę, 1917 m. baigė Čugujevo (Charkovo sritis) karo mokyklą.
1919 m. sausio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris, paskirtas Antrojo pėstininkų pulko karininku. 1919 m. birželio mėn. perkeltas į Marijampolės batalioną, ryšių, nuo 1919 m. rugsėjo mėn. mokomosios komandos viršininkas. 1919 m. vasario mėn. – 1920 m. gruodžio mėn. dalyvavo kovose su Raudonąja armija, bermontininkais ir Lenkijos kariuomenės daliniais.
Minkelių apylinkė
Minkelių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Griciūnų apylinkės, dalies Maciūnų apylinkės, dalies Sužionių apylinkės, dalies Dailidėnų apylinkės ir dalies Varniškių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Sužionių apylinkės.
Eglyninis piengrybis
Eglyninis piengrybis (Lactarius picinus) – ūmėdinių šeimos nevalgomas grybas.
Išvaizda
Kepurėlė 4–10 cm skersmens, iš pradžių iškili, vėliau paplokščia arba truputį įdubusi, luobelė juosva aksomiška. Kotas 3–6 cm ilgio, cilindriškas, ties pagrindu nežymiai smailėjantis. Lakšteliai retoki, labai platūs ir kotu šiek tiek nuaugę žemyn. Trama kompaktiška balta, yra lengvo vaisių kvapo ir aštraus skonio. Šio grybo pieniškos sultys baltos ir aštraus skonio.
thumb|left|250px|Eglyninio piengrybio vaizdas iš apačios
Spalvos ir formos kaita: kepurėlės spalva įvairuoja nuo juosvos iki tamsiai rudos, kraštai šiek tiek šviesesni. Ķotas iš pradžių pilnaviduris, vėliau tuščiaviduris, didesnioji jo dalis ochros geltonumo arba ruda, tik viršutinė dalis balsva. Lakšteliai rusvai balti arba oranžiškai geltoni. Trama iš pradžių balta, vėliau pagelsta, ore parausta.
Augavietė
Auga pavieniui arba mažomis grupėmis, daugiausiai kalnuotų vietovių spygliuočių miškuose.
Sezonas: rugpjūtis–spalis
Panašios rūšys: labai panašus į juodąjį piengrybį (Lactarius lignyotusi), taip pat panašus į suodinį piengrybį (Lactarius fuliginosus).
Beariminė žemdirbystė
Aprašymas
Beariminė žemdirbystė išplito 3-iajame XX a. dešimtmetyje JAV. Viena iš beariminės žemdirbystės atsiradimo priežasčių – dirvožemio erozija. Beariminės žemdirbystės šalininkai teigia, kad taip taupomi energetiniai resursai, didinamas humuso kiekis dirvožemyje, mažinamas piktžolėtumas, tuo pačiu ir pesticidų naudojimas, žemės dirbimas labai paspartėja. Beariminėje žemdirbystėje naudojami specifiniai žemės ūkio padargai, mašinos ir agregatai. Išskiriamos pagrindinės dvi technologijos – tiesioginė sėja ( (No-Till)) ir minimalus žemės dirbimas ( arba mulch-till). Tiesioginės sėjos atveju naudojamos specialios sėjamosios ir sėjama tiesiai į ražieną, dirvos paviršius beveik 100 proc. padengtas augalinėmis liekanomis (taip išsaugojama drėgmė, mažinamas piktžolėtumas). Minimalaus žemės dirbimo technologijoje naudojami specialūs kultivatoriai, įdirbantys tik tiek dirvos paviršiaus, kad įterptų agalines liekanas. Sėjama į mulčą. Tradicinės žemdirbystės šalininkai kritikuoja šias technologijas. Teigiama, kad neariant dirvožemio tankis nuolat didėja ir jis tampa nelaidus nei orui nei vandeniui, humusas kaupiasi tik dirvos paviršiuje, dėl didelio kiekio augalinių liekanų sparčiau plinta augalų ligos ir kenkėjai, speciali technika labai brangi, reikia itin galingų traktorių. Pastaruoju metu beariminės žemdirbystės populiarumas Lietuvoje mažėja. Taikant šias technologijas reikalinga itin aukšta kvalifikacija, o rezultatas ne visada toks kokio buvo tikimasi. Pavyzdžiui, dirvožemio struktūra, atsisakius arimo ir veikiant dirvos mikro florai ir faunai, pilnai susiformuoja tik po keleto metų, o iki to laiko derliai dažniausiai nežymiai sumažėja. Taikant beariminės žemdirbystės technologiją ypač svarbu laikytis sėjomainos ir sėti tarpinius augalus.
Indijos Vandenyno Britų Sritis
Indijos Vandenyno Britų Sritis  – Didžiajai Britanijai priklausanti užjūrio teritorija, esanti Indijos vandenyne, tarp Afrikos ir Indonezijos. Teritorija sudaryta iš šešių atolų, priklausančių Čagoso archipelagui.
Thor Heyerdahl
Turas Hejerdalas (angl. Thor Heyerdahl; 1914 m. spalio 6 d., Larvikas, Norvegija - 2002 balandžio 18 d., Colla Micheri, Italija) – žymus norvegų keliautojas ir mokslininkas antropologas. Kelių knygų autorius.
Biografija
Turas Hejerdalas gimė nedideliame Larviko miestelyje pietų Norvegijoje.
Tyrinėjo senąsias Velykų salos civilizacijas, o 1953 m. apsilankė Galapagų salose. Iškėlė teoriją, jog salas apgyvendino inkai.
1937-1938 m. pirmoji ekspedicija į Fatu-Hiva (Polinezija) salą, kurioje praleido beveik metus. 1947 metais su plaustu Kon Tikis perplaukė Ramųjį vandenyną. Ši kelionė jį išgarsino visame pasaulyje.
Su plaustais iš papiruso Ra ir Ra-2 1969–1970 metais perplaukė Atlanto vandenyną. Bandė įrodyti, kad senovės egiptiečiai galėjo pasiekti Pietų Ameriką.
Turas Hejerdalas taip pat šlovę pelnė savo teorijomis ir archeologiniais tyrinėjimais Velykų ir Galapagų salose. Volgos ir Dono upių srityse ieškojo vikingų pėdsakų.
Gimtajame mieste keliautojui pastatytas paminklas.
Senasis Vilniaus vandentiekis
Senasis Vilniaus vandentiekis – Vilniaus vandentiekio sistema, veikusi XVI-XIX amžiais. Nuo 1501 m. vanduo buvo imamas iš Vingrių šaltinių (dabar – Vingrių gatvė), nuo 1534 m. – ir iš Žiupronių (Misionierių) šaltinių, nuo 1598 m. minimi ir Aušros vartų šaltiniai. Vanduo mediniais vamzdžiais savaime tekėdavo iš aukštesnėje vietoje esančių šaltinių į miestą. 1864 m. mediniai vamzdžiai imti keisti metaliniais. 1914 m. pradėjo veikti naujas vandentiekis, imantis vandenį iš gręžinių.
Vingrių šaltiniai garsėjo labai geros kokybės geriamu vandeniu, kuris gyventojų buvo vadinamas Šv. Jono vandeniu. Kur jie yra buvę, dabar žymi Vingrių gatvė. Nuo 1501 m. šaltiniai priklausė dominikonams. Tais metais Lietuvos didysis kunigaikštis Aleksandras suteikė privilegiją besikuriantiems dominikonų vienuoliams, kuria jiems dovanotas žemės sklypas, keturios smuklės ir Vingrių šaltiniai. Vienuoliams išlaikyti šaltinius savo nuosavybėje nebuvo lengva, nes miestui labai trūko vandens. Net pats didysis kunigaikštis, apžiūrėjęs vandens išteklius ir „mauči laskovyj vzgliad na toje miasto nšo vilenskoje“, atidavė miestui Žiupronių šaltinius, o iš Vingrių šaltinių tegalėjo atiduoti tik „atliekamą vandenį“ („vodu zbytočnuju“), kuris bėga iš šaltinių į miesto žemę ir, tekėdamas perkasu, plauna miesto mūrus. Po ilgų derybų dominikonai 1536 m. pardavė miestui Vingrių šaltinius. Miestas jiems sumokėjo 100 kapų grašių ir 10 talerių pipirų. Šaltiniai atiteko miesto magistratui, kuris nutiesė vandentiekį į įvairias miesto dalis. Už tokius pinigus Vilniuje buvo galima nusipirkti nedidelius medinius namus (iš to galima daryti prielaidą, kad pinigai tebuvo sumokėti tik už šaltinių „atliekamą vandenį“, kurį kunigaikštis jau anksčiau miestui buvo dovanojęs).
1536 m. statutas, kurį Vilniaus miestui suteikė didysis kunigaikštis Žygimantas Senasis, nustatė, kad „visokiems miesto reikalams ir naudai visuomenės pinigais į miestą turi būti atvesti vamzdžiai, o kas vartos kitokį vandenį (inoje vody), tas privalo nuo savo namų kasmet vamzdžiams duoti po aštuonis grašius”. Vandentiekiu atvestas vanduo buvo reikalingas ne tik gėrimui, bet ir gaisro gesinimui, o tai – visų miestiečių bendras rūpestis.
Dominikonų gatvė XVI a. buvo beveik ištisai užstatyta mūriniais pastatais ir kai kurie jų jau turėjo nuo Vingrių šaltinių mediniu vandentiekiu atvestą geriamąjį vandenį. Pats seniausias viešas šulinys, manoma, buvo prie šv. Jono bažnyčios varpinės. Iš 1532 m. dokumento sužinome, kad vienuoliai pranciškonai, gyvenę Trakų gatvėje, iš Vingrių šaltinių vamzdžiais atsives vandenį ir už tai dominikonams kasmet mokės po 30 grašių. Be to, jie niekam neleis iš savo namų nusivesti vandenį kitur.
Antrasis pagal svarbą vandens tiekėjas buvo Aušros vartų šaltiniai. Jie buvo už Aušros vartų, aukštumoje, prie kelio į Medininkus. Pirmoji žinia apie juos yra iš XVI a. pabaigos. Skunde teismui dėl užpuolimo, įvykdyto 1598 m., pasakyta, kad tai atsitiko tuoj už Vilniaus, vieškelyje į Medininkus, prie kalno, „iš kur į Vilniaus miestą eina vamzdžiai“. Aušros vartų šaltiniai yra žymiai aukštesnėje vietoje negu Vingrių, tad gravitaciniam vandentiekiui jie buvo parankesni. 1648 m. Frydricho Gedkanto Vilniaus plane pavaizduoti du upeliukai, ištekantys už Aušros vartų, susiliejantys prie apvalaus bokšto (tarp Aušros ir Rūdininkų vartų) ir toliau palei vakarinę miesto sieną tekantys žemyn. Upelis, pavaizduotas tiesiai už Aušros vartų, išteka iš Aušros vartų šaltinių. Visai netoli Aušros vartų tas upelis išsilieja į tvenkinį, kurio šiauriniame pakraštyje stovi mūrinis apvalus pastatas, sujungtas su Aušros vartais. Spėjama, kad tai buvęs vandens rezervuaras, XVII a. dokumentuose lenkiškai vadinamas „rurmus“. Šitas pastatas ir siena ypač aiškiai matyti 1740 m. Vilniaus plane, tačiau buvusių upelių ir tvenkinio jau nebėra. XIX a. šaltiniai vėl buvo įjungti į miesto vandentiekio tinklą.
1660 m. metinį mokestį už vandenį sumokėjo 15 miestiečių, mūrinių namų savininkų – iš viso 24 kapas 48 grašius. Už vandenį iš viešųjų vamzdžių (viešųjų vandentiekio šulinių) sumokėjo 11 miestiečių. Taigi, tais metais viešuoju vandentiekiu naudojosi 26 miestiečiai, neskaitant didikų ir privilegijuotų asmenų, kurie vandentiekiu naudojosi nemokamai. 1677 m. vandentiekiu naudojosi apie 50 miestiečių ir bendruomenių (kardininko Tyzenhauzo, raikytojo Tiškevičiaus, P. Kososbuckio, Bialozaro, Voinos, Dovydo Oto, kanauninko Osovskio, vargonininko M. Ventos, D. Paciukevičiaus, M. Procevičiaus, J. Dolemars ir kiti namai).
Bent keliuose XVII a. dokumentuose sakoma, kad vanduo visur išvedžiojamas į namus, bet viešose vietose, matyt, dar maža buvo vandens, todėl daug kur kalbama apie svarbą viso miesto labui turėti vandenį viešose vietose, ypač būtiną gaisrų gesinimui.
Po Šiaurės karo, 1712 m., nuniokotame Vilniuje pajamų už vandenį nebuvo, nes „vamzdžiai ištuštėję“, tačiau vamzdininkai samdomi. Ištisus metus vedamas vandentiekis į „Jo prakilnybės pono Vitebsko vaivados ir tribunolo maršalkos“ rūmus, taip pat į „Jo prakilnybės pono Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės hetmano rūmus“. Vilniaus vaivados M. Vyšniaveckio 1738 metų universale dėl tvarkos mieste sakoma, kad miestiečiai privalo sutvarkyti vandentiekį ir kas „grindinio ir vamzdžių nenorės taisyti“, turi būti nubaustas. Net ir 1745 m. pajamų už vandenį dar nebuvo, tačiau kai kas vandentiekiu naudojosi. XVIII a. II pusėje vandentiekis jau teikė pajamų, veikė vandentiekio magistralė į akademiją, vanduo buvo kai kurių namų kiemuose.
1534 m. didysis kunigaikštis leido miestiečiams atsivesti vandenį iš Žiupronių šaltinių, o dar po metų (1535 m.) šaltinius dovanojo miestui. Šaltinių vieta nusakoma: „jieduči s zasubočiovič ulicy do gūr na velikoj dorozie“. Vadinasi, šaltiniai buvo už Subačiaus gatvės (už miesto vartų, prie vieškelio, vedančio į didžiojo kunigaikščio dvarą per Gurius į Žiupronių miestelį (dabar Baltarusija), iš čia ir jų pavadinimas XVI–XVII a. Matyt, ten buvo daug šaltinių, nes dokumente pasakyta: „jest dosyt vody“ (vandens yra užtektinai). XVI a. visi šios vietovės šaltiniai buvo vadinami vienu bendru, Žiupronių, vardu, o XIX a. dalis Žiupronių senųjų šaltinių, naudojamų vandentiekiui ir buvusių misionierių vienuolyno sode, buvo vadinami Misionierių šaltiniais. Viename dokumente sakoma, kad 1621 m. prie Žiupronių šaltinių buvo atvežta 13 vandentiekio vamzdžiams tinkamų rąstų, kuriuos valstiečiai pavogę.
Vienas tokių savarankiškų vandentiekių priklausė Bernardinų vienuolynui. Tai rodo iš XVIII a. pabaigos – XX a. pradžios išlikę planai. Iš sode buvusių šaltinių siurblys traukė vandenį ir vamzdžiais tiekė jį vienuolyno rūmams. Šis vandentiekis buvo įdomus savo technika ir apskritai unikalus įrenginys.
1788 m. akte pasakyta, kad dabartinės Bokšto gatvės rajone prie ponų Karvelių tvoros Martynas Jančevskis iškasė šulinį, norėdamas nusivesti vandenį į savo namus Sofjanikų gatvėje (dabartinė pietinė Maironio gatvės dalis). Jančevskis turėsiąs mokėti miesto ekonomijai nustatytą pinigų sumą, o jeigu nemokėsiąs, tai šulinys pereisiąs miesto nuosavybėn. 1791 m. miesto kasos raporte, kuriame kalbama apie smuklės ir malūno statybą, kanalų kasimą Paplavose (dabartinis Aukštaičių, Paupio, Kranto gatvių rajonas), yra paminėti architekto nurodymai, ką ir kaip daryti, kad „namai, kurie bus pastatyti, galėtų turėti iš aukštutinio kanalo vamzdžiais atvestą vandenį“. 1816 m. dokumente, kuriame kalbama apie vandentiekio į šv. Ignoto kareivines remontą, yra šiam reikalui sudaryta sąmata, pasirašyta Popovščiznos vamzdininko Dominyko Butkievskio.
Vilniaus senasis vandentiekis buvo gravitacinis, vanduo tekėjo iš aukštesnės vietos į žemesnę, vadinasi, nereikėjo ir kokių sudėtingų įrenginių. Paprasta vandentiekio sistema buvo sudaryta iš medinių vamzdžių, vandens šaltinio – rezervuaro ir vandens čiaupo arba tiesiog indo, į kurį subėgdavo vanduo. Dėl Vilniaus senojo vandentiekio sistemos paprastumo mažai keitėsi vandentiekio technika. XIX a. II pusėje vietoje medinių vamzdžių pradėta vartoti metalinius, paliekant tą patį gravitacinį principą, vadinasi, iš esmės sistema nebuvo keičiama.
XIX a. II pusėje padidėjus gyventojų skaičiui (1897 m. Vilniuje buvo 154 tūkst. gyventojų), Vilniui ėmė trūkti vandens. 1878–1889 metais daugelis senų medinių vandentiekio vamzdžių buvo pakeisti metaliniais. Juos buvo lengviau eksploatuoti, ir jie maksimaliai išnaudojo Vingrių, Misionierių ir Aušros vartų šaltinius. Tačiau šios priemonės nedavė pageidaujamų rezultatų. Iki 1893 m. įmonių savininkai ir turtingesnieji gyventojai įvairiose miesto dalyse buvo išsigręžę apie 40 artezinių šulinių, duodančių švarų, geros kokybės vandenį. Tačiau miestui vandens nepakako. Senųjų šaltinių atsargas ištirti buvo pavesta inžinieriui F. Jasinskiui. Jis 1881 m. nustatė, kad Vingrių šaltiniai gali duoti iki 110 tūkst. kibirų vandens per parą, Misionierių – apie 15 tūkst. kibirų per parą. Tokio vandens kiekio Vilniui buvo per mažai, tuo labiau, kad pramonė augo ir vandens nuolat trūko.
1902 m. rugsėjo 12 d. Vilniaus miesto dūma nutarė vandentiekio ir kanalizacijos projektus patikėti inžinieriui Šimanskiui. Po dvejų metų Šimanskis pateikė užsakovams visiškai parengtą projektą. Projektuojamam vandentiekiui pagrindu imamas tuometinis miesto plotas – 12,5 kv. varstų (apie 1350 ha) su 248 tūkstančiais gyventojų. (Šimanskio nuomone, 1914 m. tiek galėjo būti gyventojų). Vanduo turėjo būti imamas iš Neries prie Viršupio kaimo. 1906 m. „Kurier Litewski“ pranešė, kad iš Varšuvos atvykęs inžinierius Gustavas Hantkė paruošė naują vandentiekio projektą, pagal kurį vanduo taip pat turėjo būti imamas iš Neries. Tačiau nei vienas, nei kitas projektas nebuvo įgyvendintas, ir Neries upės šalininkai turėjo nusileisti artezininkams. Dūma pasikvietė vokiečių hidrotechniką Oskarą Smrekerį iš Manheimo ir pavedė ištirti požeminius vandenis.
1906 m. vasario mėn. O. Smrekeris pateikė projektą. Jis sukritikavo filtruotą Neries vandenį, išgirdamas Vilniaus artezinius šulinius, trykštančius iš 30–40 metrų ir dar didesnių gelmių. Bernardinų sode (dab. Sereikiškių parkas) O. Smrekeris suprojektavo platų artezinių šulinių tinklą ir siurblių stotį. Didelis rezervuaras (6 276 m³) turėjo būti įrengtas ant Stalo kalno, kaip ir buvo siūloma Šimanskio projekte. Vandentiekis buvo apskaičiuotas 350 tūkst. gyventojų, vandentiekio tinklų ilgis turėjo siekti 54 km. Jo statyba turėjo kainuoti 1 mln. rublių arba 300 tūkst. rublių pigiau negu Šimanskio projekte. Tai nulėmė, kad 1907 m. rugpjūčio 24 d. miesto dūmos posėdyje projektas buvo patvirtintas. Dabar tereikėjo gauti lėšų ir Rusijos Vidaus reikalų ministerijos leidimą naujo vandentiekio statybai. Po didelių rūpesčių, 1909 m. projektas buvo patvirtintas. 1911 m. vasario 18 d. Vilniaus miestui buvo leista išleisti obligacinę paskolą vandentiekiui ir kanalizacijai įrengti. Pirmiausia buvo paruoštas vandens siurbimo stoties statybos Bernardinų sode (dab. Sereikiškių parkas) darbų projektas. 1912 m. liepos mėnesį įvyko iškilmės, kurių metu padėtas kertinis simbolinis akmuo. 1912–1914 m. Sereikiškių parke pastatyta pirmoji vandentiekio siurblinė. Darbus vykdė E. Šenfeldas, 1914 m. pastatyta Pavilnio vandenvietė. 1916 m. baigti centralizuoto vandens tiekimo statybos darbai – vandentiekio vamzdynai, Tauro, Liepkalnio rezervuarai. Tai padėjo pagrindus naujajam Vilniaus vandentiekiui.
Kolorado vabalas
Kolorado vabalas (sin. Dešimtajuostis bulviagraužis)  – vienas žinomiausių bulvių, baklažanų, tabako ir kitų bulvinių augalų kenkėjų. Priklauso lapgraužių šeimai. Tiek suaugėliai vabalai, tiek jų lervos graužia lapus, palikdami vien gyslas ir taip sunaikindami derlių.
Kolorado vabalai būna 6-16 mm ilgio, kūnas ovalus, geltonai rusvas. Ant antsparnių yra 10 išilginių juodų juostelių, o galva ir kūno apačia su juodomis dėmėmis. Kiaušinėlius deda kitoje lapų pusėje, jie būna ovalūs, šviesiai oranžinės spalvos.
Kolorado vabalo lervos išauga iki 15 mm ilgio, rusvos, kūno šonuose turi po 2 eiles juodų dėmių. Lervos pradžioje būna rusvos, o vėliau pasidaro ryškiai rausvos ar ryškiai geltonos. Lervos nusidažo karotinoidais, kuriuos kaupia iš ėdamų bulvių lapų.
Per metus išsivysto 1-2 vabalų kartos (Lietuvoje paprastai 1). Kolorado vabalai žiemoja dirvožemyje, o į paviršių išlenda ir ima skraidyti gegužės-birželio mėn. Priliestas kolorado vabalas sulenkia kojas, nukrenta ant dirvos ir apsimeta negyvas, o paimtas išskiria dvokiančias geltonas sultis, kurios, kaip manoma, kenksmingos paukščiams ir kitiems vabzdžiais mintantiems gyvūnams. Kolorado vabalus ėda tik rupūžės ir paukščiai fazanai, perlinės vištos, kalakutai. Meksikos valstietės kolorado vabalus bei jų lervas traiško, sutrina ir gautą košelę tepa ant odos kaip gydomąją kosmetinę kaukę.
Istorija
Kolorado vabalai kilo ne iš Kolorado valstijos JAV, kaip gali atrodyti iš pavadinimo, bet iš centrinės Meksikos. Netrukus vabalai paplito po Šiaurės Amerikos didžiąsias lygumas, apsigyveno rytinėje Uolinių kalnų dalyje. Pirmą kartą kolorado vabalas aprašytas 1824 m. Tai padarė amerikietis gamtininkas Thomas Say, suradęs kolorado vabalus Misūrio upės slėnyje ant laukinių žolių – kiauliauogių lapų. Kolorado vabalų ryšiai su bulviniais augalais nebuvo žinomi iki 1859 m. Visuotinės gyventojų migracijos metu (Jutos valstija 1847 m., Kalifornija 1849 m.) atsikėlę gyventojai apsodino didelius žemės plotus bulvėmis. 1855 metais bulvininkystė pasiekė vakarus – kolorado vabalų namus ir vabalai ėmė sparčiai plisti gyventojų daržais į Rytus. 1859 m. jie pasiekė Nebraską, 1864 m. – Ilinojų, 1869 m. – Ohają ir 1874 m. – Atlanto vandenyno krantą.
Kenkėjai greitai adaptavosi prie naujo maisto ir bulvės tapo pagrindiniu jų maistu. 1863–1867 m. vabalai buvo vadinami „dešimtdryžiais ietininkais“, „dešimtjuosčiais bulvių vabalais“, „bulvių vabalais“ ir „naujaisiais bulvių vabalais“. Žodžio „koloradas“ šio vabalo pavadinime nebuvo iki 1865 m. Tačiau šis pavadinimas prilipo, kai buvo pasklidę gandai, kad Kolorado valstijoje bulvių vabalų prisiveisę neregėta gausybė. Žmonės dėl to buvo įsitikinę, kad vabalų gimtinė yra Kolorado valstija. Entomologas C. V. Riley (1867) pirmasis panaudojo žodžių kombinaciją „Kolorado vabalas“ savo knygoje „Kolorado vabalai ir kiti bulvių kenkėjai Šiaurės Amerikoje“. Kolorado vabalų plitimas sukėlė didelę baimę užjūrio valstybėse ir beveik visos valstybės uždraudė importines amerikietiškas bulves. Europos bulvienojai nekentėjo nuo Kolorado vabalų iki pat Pirmojo pasaulinio karo. Tačiau jie pasirodė netoli Bordo (Bordeaux) 1922 m., Prancūzijoje, kur buvo susitelkę Amerikos karinės pajėgos su savo ginklais ir maisto atsargomis. Iš čia Kolorado vabalai pasklido po visą Europą. Lietuvoje pirmą kartą aptiktas 1956 m. Kolorado vabalai vis sparčiau plinta Kinijoje, Irane ir kitose Azijos valstybėse.
Joseph Musonda
Džozefas Musonda (Joseph Musonda; g. 1977 m. gegužės 30 d.) – buvęs Zambijos futbolininkas, dešinysis gynėjas.
Karjera
Karjerą pradėjo Zambijoje, 2005 m. išvyko į Pietų Afriką, „Free State Stars“. Klubui atstovavo vieną sezoną.
2007 m. vėl rungtyniavo PAR ir tapo „Golden Arrows FC“ gynėju bei komandos kapitonu.
Rinktinė
Atstovavo Zambijos rinktinei. Žaidė 2006, 2008, 2010 m. Afrikos Tautų taurėse.
2012 m. čempionate jis buvo vyriausias rinktinės žaidėjas. Finale prieš Dramblio Kaulo Krantą jis pačioje varžybų pradžioje patyrė kojos traumą ir buvo priverstas palikti aikštę. Komandai laimėjus čempionatą, treneris Hervė Renaras pats nunešė Musondą iki pergalę švenčiančių komandos draugų.
Baritonas (reikšmės)
Žodis baritonas reiškia:
Kauno Jiesia
thumb|right|270px|Kauno Jiesia UAB „Kauno Jiesia“ – vienintelė sertifikuota serijinio kaulinio porceliano gamykla Baltijos šalyse, ilgamečių keramikos gamybos tradicijų įmonė. Buveinės adresas: Chemijos g. 29, LT-51333, Kaunas, Petrašiūnai.
Rėpliojantysis vėdrynas
Rėpliojantysis vėdrynas (Ranunculus reptans) – vėdryninių (Ranunculaceacea) šeimos augalas. Paplitęs Eurazijoje ir Šiaurės Amerikoje.
Kauno Jiesia
Istorija
Įmonė įkurta 1938 m., kuomet Vilijampolėje veikė „Š. Zalberio koklių ir keramikos fabrikas“. Nuo 1964 m. pradėta sparčiai plėtoti dailiosios ir buitinės keramikos gamyba. Įmonė veikė kaip Eksperimentinė dailiosios keramikos gamykla „Jiesia“. 1974 m. įsteigtas eksperimentinis kaulinio porceliano gamybos baras. Sovietmečiu gamyklos cechai veikė Kybartuose, Kuršėnuose, Skaudvilėje, taip pat veikė filialas „Vilijampolės keramika“. 1983 m. Kauno įmonėje buvo pradėti organizuoti tradiciniais tapę tarptautiniai keramikų simpoziumai, kuriuose sukurtus kūrinius yra įsigiję muziejai, galerijos.
Rėpliojantysis vėdrynas
Augalas daugiametis. Auga nusekusių ežerų smėlėtuose ir akmenuotuose krantuose, atabradų seklumose.
Franz Leopold von Ranke
Franz Leopold von Ranke (1795 m. gruodžio 21 d. – 1886 m. gegužės 23 d.) – Prūsijos istorikas, laikomas vienu iš svarbiausių mokslinės istoriografijos pradininkų.
Rėpliojantysis vėdrynas
Lietuvoje gana reta rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą, 2(v) kategoriją.
Kauno Jiesia
Istorija
2006 m. įkurta UAB „Kauno Jiesia“, kai į dideles skolas įklimpusios įmonės vadovai pranešė apie įmonės bankrotą. Tuo metu įmonėje dirbo 96 darbuotojai. Vėliau į naują įrangą ir patalpų atnaujinimą per dvejus metus investuota apie 200.000 Lt.
Franz Leopold von Ranke
Biografija
Lankė garsiąją Schulpforta privačią mokyklą ir, po tolesnių klasikinės filologijos ir teologijos studijų Leipcigo ir Halles universitetuose, dirbo graikų ir romėnų gramatikos mokytoju Fridericianumo gimnazijoje Frankfurte prie Oderio. Kaip tik tuo laiku pradėjo rimčiau domėtis istorija, siekdamas patobulinti kvalifikaciją antikos srityje.
Pirmosios knygos skyrius Zur Kritik neuerer Geschichtschreiber buvo pastebėtas Prūsijos švietimo ministro ir 1825 m. Ranke gavo neetatinio profesoriaus vietą Berlyno universitete. Po to tyrinėjo daugelio Europos šalių archyvus, redagavo periodinį leidinį Historische-Politische-Zeitschrift. 1837 m. gavęs pilną profesoriaus etatą Berlyne, 1841 m. karaliaus Friedricho Wilhelmo IV paskirtas Prūsijos istoriografu. 1854 m. įtrauktas į Prūsijos valstybės tarybą, o 1865 m. gavo bajoro titulą.
Esminiai principai
Esminiai principai, kuriuos taikė Ranke istorijos studijose: Ranke pabandė palikti nuošaly dominavusias teorijas ir stereotipus ir, skrupulingai nagrinėdamas pirminius šaltinius, pateikti nepadailintą faktų paveikslą. Jis kritikavo tuometinę istoriografiją, smerkdamas jos pasikliovimą tradicija ir vietoj to siūlė objektyvųjį metodą. Jis ieškojo nuo filosofinių spekuliacijų nepriklausomo istorijos tyrimo metodo, siūlydamas „objektyvų“ praeities pažinimą, savo „Visuotinę istoriją“ (Weltgeschichte, 1881–88) Ranke konstravo remdamasis principu, kad „nuo atskirybių galima rūpestingai ir drąsiai pereiti prie bendrybių; bet negalima per bendras teorijas žiūrėti į atskirybes“. Rankes nuomone, nuo bendrybių pradeda filosofai, o istorikai privalo pradėti nuo įvykių individualumo, svarstyti faktus ir tik taip prieiti prie bendro požiūrio į įvykius, Ranke siekė rekonstruoti konkrečius praeities periodus tokius, kokie jie buvo iš tikrųjų (wie es eigentlich gewesen). Šia fraze Ranke faktiškai tik pakartojo Herderio teiginį, kad kiekviena praeities epocha turi būti vertinama atsižvelgiant į jos pačios kontekstą, vengiant praeities aprašymo dabartinių laikų dvasia. Šis požiūris įvardijamas istorizmu. Istorija turi būti konstruojama suvokiant jos unikalumą, radikaliai besiskiriantį nuo dabarties, suvokdamas politinę jėgą kaip pagrindinį istorijos veikėją, Ranke akcentavo politinę istoriją, plačiau nagrinėdamas karalių ir lyderių veiklą, karus, sutartis, sąjungas ir beveik ignoruodamas ekonominius ir socialinius faktorius. Toks traktavimas dar vadinamas užsienio politikos pirmenybės principu. Šiuo požiūriu ekonominės, politinės ir kitokios valstybės vidaus permainos yra pastangų didinti galios potencialą kovai su kitomis valstybėmis padariniai. Europos istoriją Ranke apibūdino kaip nenutrūkstamą kovą tarp valstybių dėl dominavimo; šios kovos metu jėgų balanso pasiekimas yra įmanomas tik nuolat kylant naujiems konfliktams.
Finiksas
Finiksas  – miestas JAV pietvakariuose, Arizonos valstijos sostinė. 1,44 mln. gyventojų (2010 m.). Tarptautinis oro uostas. Tai didelis mokslo pramonės centras, gaminamos aviacijos prietaisai ir mašinos, raketos, išvystyta radioelektronikos, chemijos, maisto pramonė. Yra universitetas.
Čepuliškiai
Čepuliškiai – viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Imbrado.
Arthur Seyss-Inquart
Artūras Zeis-Inkvartas (, g. 1892 m. liepos 22 d. – 1946 m. spalio 16 d.) – austrų teisininkas ir politikas, po 1938 m. anšliuso – reicho valstybės veikėjas, vienas nacionalsocializmo lyderių, SS obergrupenfiureris, prijungtos Austrijos, okupuotos Lenkijos valdytojas, Nyderlandų reichskomisaras. Niurnbergo tribunole nuteistas mirties bausme.
Biografija
Tikroji pavardė – Artūras Zaitichas. 1914 m. rugpjūčio mėn., prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, išėjo į frontą savanoriu, tarnavo Tirolio jėgerių daliniuose kartu su būsimu Austrijos federaliniu kancleriu K.Šušningu, kelis kartus sunkiai sužeistas. Ligoninėje gydydamasis po sužeidimo baigė Vienos universitete teisę. Vertėsi privačia advokato praktika.
1937 m. kancleris K. Šušningas paskyrė A. Zeis-Inkvartą Valstybės tarybos nariu. 1938 m. vasario 12 d. A.Hitlerio reikalavimu tapo Austrijos vidaus reikalų ministru, padėjo organizuoti anšliusą. Kovo 11 d., atsistatydinus K. Šušningui, nusiuntė Vokietijai pagalbos prašymą, kuriuo remiantis vermachto daliniai įžengė į Austriją. Dvi dienas (iki įstatymo dėl Austrijos įtraukimo į reicho sudėtį pasirašymo) A. Zeis-Inkvartas buvo paskutiniu Pirmosios Austrijos Respublikos kancleriu. 1939 m. balandžio 30 d. paskirtas Austrijos reichsštathalteriu.
thumb|left|150px|A.Zeis-Inkvartas Niurnbergo tribunole 1939 m. spalio 12 d. tapo okupuotos Lenkijos generalgubernatoriaus H.Franko pavaduotoju, organizavo lenkų pasipriešinimo numalšinimą ir žydų getų kūrimą.
1940-1945 m. A.Zeis-Inkvartas buvo Nyderlandų reichskomisaru. Paskutinėmis savo gyvenimo dienomis A. Hitleris paskyrė jį Vokietijos Užsienio reikalų ministru.
Austeno kuoduotasis ragasnapis
Austeno kuoduotasis ragasnapis (Anorrhinus austeni) – ragasnapinių paukščių (Bucerotiformes) būrio, ragasnapinių (Bucerotidae) šeimos paukščių rūšis.
Kaip atskira rūšis išskirta iš rudojo kuoduotojo ragasnapio (Anorrhinus tickelli), kuri anksčiau laikyta jo porūšių.
Paplitę Pietryčių Azijos žemyninės dalies pietuose.
Devonas
Devonas – paleozojaus eros geologinis Žemės vystymosi periodas. Tarptautinis periodo žymėjimas D. Pavadinimas kilo iš Devono vietovės Anglijoje.
Per šį periodą žuvims išsivystė kojos ir jos įžengė į sausumą kaip amfibijos. Sausumoje atsirado pirmieji į artropodus panašūs vabzdžiai, po sausumą pradėjo vaikščioti vorai. Sausumoje išplito pirmieji plikasėkliai, sudarydami didžiulius miškus.
Vandenynuose iš žuvų išsivystė pirmieji rykliai, riešapelekės žuvys. Atsirado pirmieji amonitai. Trilobitai, brachopodai, dideli koraliniai rifai vis dar plačiai paplitę.
Pavadinimai
Iš randamų fosilijų ir nuosėdinių uolienų galima spręsti, kad devono metu klimatas buvo šiltas ir drėgnas. Todėl devonas kartais vadimas šiltnamio amžiumi.
Dėl Britanijoje randamo raudono ir rudo smiltainio, susiformavusio devone, šis amžius vadinamas senuoju raudonuoju amžiumi.
Girsių apylinkė
Girsių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Mukulių apylinkės, dalies Karveliškių apylinkės ir dalies Berčiūnų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. prijungta prie Degučių apylinkės ir Kavoliškių apylinkės.
Bolšojė Selo (Lenkasukiai)
Bolšojė Selo (,, nuo 1939 m. Untereißeln , 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, 7 km į rytus nuo Ragainės, Nemuno kairiajame krante, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nemano miesto gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas, kaimo bendruomenė, nuo 1935 m. balandžio 1 d. savivaldybė. 1946–2008 m. Bolšoje Selo apylinkės (centras Lesnojė) gyvenvietė. 2010 m. gyvenvietė apėmė buvusias gyvenvietes Anmemelį (1905 m. buvo 366 gyventojai), Traką (168 gyv.) ir Veidę (161 gyv.).
Kaime yra pašto skyrius, trys parduotuvės, Nemano 1-osios vidurinės mokyklos filialas, vaikų darželio „Lesovičok“ filialas, pirtis, stadionas.
Still of the Night
Still of the Night - 1982 m. psichologinis trileris, režisuotas Robert Benton. Scenarijų sukūrė Benton ir David Newman. Filme vaidina Roy Scheider, Meryl Streep ir Jessica Tandy. Scheider vaidina psichiatrą, kuris įsimyli moterį (Streep), kuri galbūt psichopatiškai nužudė vieną iš jo klientų. Filmas dažnai palyginamas su Alfred'o Hitchcock'o darbais.
Šviesusis lageras
thumb|Šviesusis alus Šviesus lageras – šviesių (nuo blyškiai gelsvos iki auksinės) alaus rūšių, pasižyminčių švelniu skoniu ir lengvu apynių kartumu, šeima. Ši alaus rūšių šeima susiformavo šviesiojo elio (pale ale) gamybos technologijas pritaikius apatinės fermentacijos alaus (lagero) gamybai.
Dauguma pasaulyje gaminamų alaus rūšių yra šviesieji lagerai. Gaminant daugelį pigiųjų rūšių, greta miežių salyklo taip pat naudojami ryžiai, kukurūzai ir kitos grūdinės kultūros (nuo jų alus tampa dar šviesesnis).
Aprašymas
Šviesieji lagerai paprastai būna švaraus, gaivaus skonio, turi daug angliarūgštės. Skonis paprastai subtilus, nedominuoja nei vienas iš tradicinių alaus sudedamųjų dalių. Paprastai šiam alui vartojamos apynių veislės, pasižyminčios turtingu skoniu, bet menku kartumu; apyniai (jų kartumas, skonis ir kvapas) gali būti vos jaučiami, arba jaučiami stipriai. Dėl lėtos fermentacijos lagere nejaučiamas saldus, diacetilo sukeliamas skonis.
Rūšys
Skiriamos tokios šviesiųjų lagerų tipo alaus rūšys:
Italijos futbolo varžybos 1939–1940 m.
Italijos futbolo varžybos 1939–1940 m.
Baritonas
thumb|right|150px|[[Vytautas Juozapaitis (1963)|Vytautas Juozapaitis – vienas žymiausių Lietuvos baritonų]]
Baritonas – vyriškas balsas, tarpinis tarp boso ir tenoro.
Istorija
Žodis baritonas (kilęs iš : barus 'žemas, gilus' + tonos 'tonas, balsas') pirmąkart suformuluotas XV a. pabaigoje. Baritonu vadinamas tiek balso tipas, tiek žmogus, turintis šio tipo balsą (labai retai dar vadinamas ir baritonistu).