cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Guronys
Guronys – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybės rytuose, 4 km į pietus nuo Žaslių miestelio, prie geležinkelio Kaunas–Vilnius. Yra geležinkelio stotis ir buvusi Žaslių GS gyvenvietė, kapinės, kaimo vakaruose, čia gimusio antrojo Lietuvos kardinolo Vincento Sladkevičiaus atminimui įrengtas Rožinio slėpinių parkas, Guronių koplyčia (pastatyta 2010 m.), Marijos statula ir 5 koplytėlės. Šis objektas kasmet pritraukia daugybę turistų ir piligrimų iš Lietuvos ir viso pasaulio. Prie pat geležinkelio stovi koplytstulpis Žaslių geležinkelio katastrofos aukoms atminti (pastatytas 1975 m.). Išlikęs buvusios Pajautiškių pradinės mokyklos pastatas.
Istorija
Sovietmečiu kaime įkurta Pajautiškių pradinė mokykla. 2016 m. prie Guronių prijungta Žaslių GS gyvenvietė, kaimas keliskart išsiplėtė.
Ona Baliukonė
Ona Baliukonytė (Onė Baliukonė) (1948 m. birželio 1 d. Kančėnuose, Alytaus raj. – 2007 m. lapkričio 20 d. Vilniuje) – poetė, rašytoja, tapytoja, Nacionalinės premijos laureatė.
Biografija
1970 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbą ir literatūrą. Žurnalų „Moksleivis“, savaitraščių „Dialogas“ ir „Dienovidis“ redakcijų darbuotoja. Nuo 1975 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narė. 2000 ir 2001 m. surengė tapybos darbų parodas.
Kūryba
Ankstyvieji eilėraščiai (rinkinys „Laukinės vaivorykštės“, „Viltis“) pasižymi emociniu atvirumu, žmogaus ir gamtos vienovės pajautimu. Rinkinyje „Iš kelio dulkių“ sustiprėjo dramatizmas, etinis maksimalizmas, vienišumo, romantinio išskirtinumo nuotaikos. Vėlesnėje kūryboje (rinkinys „Tėve mūsų gyvenime“, „Vaduok“) ryškios bendrumo su pasauliu, harmonijos, dvasios ramybės paieškos, metafizinė laikinumo ir amžinybės priešprieša siejama su moteriškąja patirtimi. Eilėraščių rinkiniuose „Bokštai“, „Elgetaujanti saulė“, „Neregio sodai“ krikščioniški motyvai susipina su Rytų religijų įvaizdžiais.
Tindžiuliai
Tindžiuliai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Panemunėlio, kuriame yra Tindžiulių geležinkelio stotelė. Į rytus nuo kaimo teka Nemunaitis. Auga „Keršulinė“ obelis, žyminti Lietuvos laisvės gynėjos Marcelės Kubiliūtės gimtinę.
Goniondzo miesto herbas
right|thumb|Goniondzo miesto herbas Goniondzo miesto herbas  – Goniondzo miesto heraldinis simbolis.
Aprašas
Auksiniame skydo lauke juodas einantis lokys.
Aristokratija
miniatiūra|[[Liudvikas XIV, Prancūzijos karalius (Karaliaus Saulė)]] Aristokratija (🇬🇷 – „geriausiųjų valdžia“) – paveldima valdžios forma, kai valdo kilmingųjų (bajorų) giminių atstovai, dažniausiai – vienas monarchas, rečiau – būdavo aristokratų demokratija (kai valdydavo iš aristokratų tarpo renkami žmonės). Aristokratija motyvuojama tuo, kad visuomenės dauguma esanti politiškai nevisavertė, todėl ją turi valdyti elitas.
Žodis aristokratija taip pat reiškia visų aristokratų visumą. Aristokratais vadinama tituluotoji bajorija, įskaitant karalius. Daugelyje šalių aristokratija sudarė savo hierarchiją, kurią nusako aristokratų turimi titulai.
Šiuolaikinė žodžio aristokratas prasmė apima aukštuomenės ar viduriniosios klasės žmones, pasižyminčius aukšta kultūra bei išsilavinimu, elegantišku elgesiu, apranga bei gyvenimo stiliumi, stipriu atsakomybės ir tvirtu pareigos jausmu; šie žmonės taip pat gali priklausyti elitui, kartais dar pavadinamam grietinėle.
Istorija
Žodis aristokratija Senovės Atėnuose reiškę jaunus piliečius, kurie vadovaudavo kariuomenei. Kadangi karinė narsa buvo labai vertinama, buvo manoma, kad kariuomenei vadovauja geriausieji. Antikos laikais aristokratija buvo laikoma geriausia valstybės valdymo forma (Aristotelis ją laikė idealia), priešinga timokratijai (šiurkščių priemonių valdžiai). Aristokratija vyravo daugelyje Graikijos polių, respublikos laikų Romoje. Žymiausios aristokratinės valstybės: Sparta, Roma, Kartagina, Venecija, Naugardas, Pskovas.
Vėliau šis žodis tapo viduramžių Europos terminu, reiškusiu paveldimą karinių vadų klasę, kuri dažnai vadinama kilmingaisiais, nobiliais (nobilitetas).
Indijoje aristokratais buvo karių (kšatrijų) kastos atstovai, pvz., gudžarai (gujjars), radžputai (rajputs). Islamo pasaulyje aristokratai sajidai buvo Mohameto šeimos palikuonys.
Prancūzų revoliucijos metu aristokratų klasė buvo panaikinta, nes buvo teigiama, kad jie savo padėtį gavo dėl gimimo tam tikroje šeimoje, bet ne dėl savo gabumų ar nuopelnų, kas buvo laikoma socialiai neteisinga. Žodis aristokratija ėmė reikšti žmones, kurie pretendavo į prabangą ir privilegijas dėl gimimo teisės.
D. Britanijoje ir kitose Europos šalyse, kuriose dar oficialiai pripažįstami aristokratų titulai, žodis aristokratas reiškia palikuonį vienos iš 7 000 tituluotų šeimų, paprastai turinčių nemažus turtus, nors nebūtinai.
JAV ir kitose šalyse, kurios neturi paveldimų karinių kastų, žodis aristokratija turi kiek kitą prasmę. Aristokratijai priskiriama, pvz., Ruzveltų giminė (Roosevelts), kuri į Ameriką atvyko kolonizacijos pradžioje, įgijo didelius turtus, dideles valdas, ir išlaikė jas daugelį kartų. Pietinėse JAV valstijose (ypač buvusiose konfederatų valstijose) pietine aristokratija (southern aristocracy) vadinamos giminės, kurios turėjo dideles žemės valdas prieš JAV pilietinį karą ir iki šiol liko stambiais žemės savininkais bei šeimos, kurios prarado savo turtus XIX a., bet iki šiol reikalauja pagarbos.
Lendrikės
Lendrikės – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurę nuo Nemakščių, kairiajame Varnės krante.
Edmund Hillary
thumb|Edmundas Hilaris Lenkijoje, Varšuvoje, 2004 m. birželio 17 d.
Sir Edmund Percival Hillary (Edmundas Hilaris, g. 1919 m. liepos 20 d. – 2008 m. sausio 11 d.) – Naujosios Zelandijos alpinistas. 1953 m. gegužės 29 d. kartu su šerpu iš Nepalo Tensingu Norgėjumi pirmieji užlipo į aukščiausią pasaulio viršūnę Himalajuose – Everestą (8 848 m). Šią ekspediciją organizavo Anglijos Karališkoji geografijos draugija ir Karališkojo alpinizmo klubo Jungtinis Himalajų komitetas.
Antrojo pasaulinio karo metu tarnavo Karališkoms Naujosios Zelandijos pajėgoms. Žurnalo „Time“ buvo išrinktas vienu įtakingiausių XX amžiaus žmonių. Hilario atvaizdas Naujoje Zelandijoje pavaizduotas ant penkių dolerių banknoto.
Kitos ekspedicijos
1958 m. kartu su ekspedicija į Antarktidą pasiekė pietų ašigalį. Tai buvo pirmoji ekspedicija po Amundseno ir Skoto, kuri pasiekė pietų ašigalį.
1985 m. nedideliu lėktuvu pasiekė šiaurės ašigalį, taip tapdamas pirmuoju žmogumi, kuris užkopė į aukščiausią kalną bei pasiekė abu žemės polius.
BMW Nazca C2
BMW Nazca C2 – koncepcinis BMW markės modelis, pagamintas 1991 m. Automobilis buvo suprojektuotas garsios kompanijos Italdesign kompanijos, kurios įkūrėjas ir vadovas – Giorgetto Giugiaro. Automobilyje buvo patalpintas 5660 cm³ V12 BMW variklis išvystantis 380 AG.
Karinė teisėsauga
Karinė teisėsauga, karinė justicija – karinių pajėgų teisėsauga, bendrosios teisėsaugos sistemos dalis. Sudaro karinės teisinės organizacijos, vykdančios karinę jurisdikciją, baudžiamąjį persekiojimą, karinę teisminę valdžią, įgyvendinančios karinę teisėtvarką. Pagrindinės institucijos – karinis teismas, karo policija, karinė prokuratūra ir kitos.
Lietuvoje
Tarpukario Lietuvoje veikė kariniai teismai (tribunolai). Šiuo metu veikia karo policija (karo policijos vadas – plk. ltn. Ričardas Pocius).
Baidaratos užutėkis
thumb|230px|Užutėkio vieta žemėlapyje
Baidaratos užutėkis  – Karos jūros įlanka, įsiterpusi tarp Jamalo pusiasalio rytuose ir Jugros pusiasalio vakaruose. Ilgis 180 km, plotis ties žiotimis 78 km, gylis iki 20 m. Įteka Karos, Baidaratos, Juribėjaus ir kt. upės. Nuo spalio iki birželio užutėkis beveik ištisai padengtas ledu. Vasarą vanduo įšyla iki 5–6 °C. Pagrindinė pakrančių gyvenvietė – Ust Kara.
Valerijonas Vytautas Jucys
miniatiūra|Valerijonas Vytautas Jucys|alt= Valerijonas Vytautas Jucys (1930 m. gruodžio 18 d. Truikinuose, Skuodo valsčiuje – 2016 m. spalio 21 d. Vilniuje ) – Lietuvos grafikas.
Biografija
1963 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1964 m. įstojo į Lietuvos dailininkų sąjungą (LDS). Nuo 1966 m. vadovavo LDS ekslibriso grupei, eilę metų buvo renkamas į LDS grafikos sekcijos biurą. Buvo nuolatinis Lietuvos ekslibriso parodų ir Tarptautinių Vilniaus ekslibrisų bienalių kuratorius ir dalyvis. 1962–1990 m. žurnalo „Moteris“ meno redaktorius.
Kūryba
Sukūrė 12-os knygų iliustracijas (Leonardas Valaitis. Gyvačių trauktinė 1978 m., Augustinas Gricius. Pamokslai idėjos broliams, Liūnė Janušytė. Taškai ir daugtaškiai, Aleksas Dabulskis, Porimtės poringės visos 1979 m., Antanas Pakalnis. Parašyk feljetoną!, Zuikių pasakos, abi 1984 m., Romualdas Alekna. Žemės spalvos 1997 m. ir kt.).
Linoraižinio technika sukūrė apie 600 ekslibrisų (Jucių 1962 m., P. Galaunės 1975 m., F. Jakšio 1979 m.). Kūrybai būdinga liaudies meno motyvai, humoras, ekspresija, stambi štrichuotė. Rengė Lietuvos ekslibriso parodas (III–XIX), nuo 1977 m. tarptautines Vilniaus ekslibriso bienales.
Nuo 1962 m. dalyvauja parodose. Personalinės parodos:
Eizo Juguči
(g. 1945 m. liepos 4 d. – m. 2000 m. vasario 2 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1969-1970 m., su ja dalyvavo 1968 m. olimpinėse žaidynėse.
Nepriklausoma Lietuva (VLIK)
Nepriklausoma Lietuva – lietuvių pogrindinis laikraštis, pasirodęs 1941 m. lapkričio mėn. ir leistas iki 1944 m. liepos mėn. Vilniuje.
Eurovizijos dainų konkursas 2005
thumb|right|250px|Kijevo sporto rūmai
Eurovizijos dainų konkursas 2005 – 50-asis Eurovizijos dainų konkursas, 2005 m. gegužės 19–21 d. vykęs Ukrainos sostinėje Kijeve. Konkursą laimėjo Graikijos atstovė Helena Paparizou, surinkusi 230 taškų. 2005 m. Eurovizijoje debiutavo Bulgarijos ir Moldovos atstovai.
Zarasai
Zarasai – miestas šiaurės rytų Lietuvoje, Utenos apskrityje, 49 km į šiaurės rytus nuo Utenos. Zarasų rajono savivaldybės centras, Zarasų miesto seniūnija, taip pat yra apylinkių seniūnijos centras. Urbanistikos paminklas, kurortinė teritorija. Stovi Zarasų Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia (pastatyta 1878 m.), stačiatikių Zarasų Visų Šventųjų cerkvė, Zarasų sentikių cerkvė (nuo 1992 m.). Veikia krašto muziejus, kultūros centras, paštas, rajono centrinė ligoninė, Gražutės regioninio parko direkcija, kempingas, vandens sporto centras. Išlikęs iki 1941 m. buvusios Zarasų sinagogos pastatas.
thumb|left|11,1 m aukščio ketaus obeliskas 1830–1836 m. nutiestam keliui Kaunas-Daugpilis atminti. Pastatytas 1845 m., skulptorius Peter Šteinleller
Etimologija
Dar 1522 m. Zarasai minimi vardu Jeziorosy. 1613 m. Zarasai pažymėti LDK žemėlapyje vardu Jeziorosa. Miesto vardas Zarasai – vandenvardinis vietovardis, oficialiai vartotas iki 1836 m., kai čia viešėjo caras ir vietovė jam taip patiko, kad jo įsakymu miestas pervadintas sūnaus ir sosto paveldėtojo Nikolajaus garbei kaip Novoaleksandrovskas (galiojo iki 1918 m.). 1919 m. miestas gavo lietuvišką pavadinimą Ežerėnai – norėta vietovardį sulietuvinti, kadangi lenkiškai nuo XVI a. pradžios buvo rašoma Jeziorosy ( – „ežeras“), 1920 m. Lietuvos žemėlapyje aptinkamas vertimas Jarosai. Tačiau jau Kazimieras Būga išaiškino, kad Zarasai yra iš sėlių kalbos atėjęs vietovardis (sėliškai ezaras – „ežeras“, o Zaraso ežeras vadinosi Ezerasas arba Ezarasas). Iš ežero pavadinimo palaipsniui radosi ir miesto vardas (panašiai kaip Jūžintai, Svėdasai ir kiti šiaurės Aukštaitijos vietovardžiai), tiesa, iš pradžių kaip Azarasai (išnykus sėliams), o paskui ir Zarasai, kuris ir prigijo tarp vietos gyventojų (priešingai nei Ežerėnai – jau 1929 m. oficiali miesto vardo lytis pripažinta Zarasai).
Liaudies etimologija pasakoja tokią miesto atsiradimo legendą. Kadaise ant didelės kalvos gyvenusi milžinų šeima, kurioje augęs milžinukas Azerasas – linksmas, greitas ir mėgstąs žaisti slėpynių. Tėvai labai mylėję savo sūnų ir dažnai žaisdavę su juo. Viena dieną šeimą išėjusi miškan. Milžinukas taip pasislėpęs, kad tėvai jau nebesugebėję jo rasti. Tėvai šaukę – „Azerasai! Azerasai! Azerasai!“, bet aidas atkartojęs tik „Zarasai! Zarasai! Zarasai!“ Nuo balsų pabudęs milžinukas suskubęs pas tėvus ir visi apsidžiaugę, kad surado vieni kitą. Vėliau ant kalvos apsigyvenę žmonės čia įkūrė miestą ir pavadino milžinų šeimos atminimui Zarasais.
Geografija
thumb|left|Zarasų parkas Sėlių aikštėje
Zarasų miestas išsidėstęs ežerų apsuptoje kalvotoje vietoje, Zarasų aukštumoje (Aukštaičių aukštumos dalis), šiaurinėje rajono dalyje, netoli Latvijos sienos. Miestas apsuptas ežerų – miesto pietvakariuose telkšo Zarasas, pietuose – Zarasaitis, pietryčiuose – Baltas, rytuose – Griežtos ežeras. Zarasaitį su Griežta jungia Laukesos upelis, su Zarasu ir Baltu skiria tiltai. Miesto pietryčiuose – Magučių miškas. Aukščiausia vieta yra rytiniame Zarasaičio ir Balto ežerų krante – Skautų kalnas (170 m virš jūros lygio), ant kurio iki 1944 m. stovėjo aukščiausias Baltijos šalyse šuolių su slidėmis tramplinas.
1994 m. liepos 30 d. Zarasuose užfiksuota aukščiausia Lietuvoje temperatūra (nuo matavimų pradžios), siekusi 37,5 °C.
Zarasus iš visų pusių supa ežerai. Savo užuomazgoje miestas išsiteko vienoje Zaraso ežero saloje, o dabar jo ribos remiasi į septynis ežerus. Iš miestą supančių kalnelių Zarasai atrodo lyg iškilę virš ežerų.
Veikia Zarasų autobusų stotis, Zarasų aerodromas. Mieste susikerta automobilių keliai:
Istorija
thumb|left|160px|Zarasų planas, 1907 m. miniatiūra|240px|right|Katalikų bažnyčia (kairėje) ir buvusi [[Zarasų Kristaus Atsimainymo cerkvė|Kristaus Atsimainymo cerkvė]] thumb|160px|left|Miestelis [[Pirmasis pasaulinis karas|Pirmojo pasaulinio karo metu (dail. C. Franis // Scheinwerfer. Bildbeilage zur Zeitung der 10. Armee. Nr. 95, 5.01.1918.)]]
Nors archeologinių ar rašytinių šaltinių nerasta, bet daugelis autorių teigia, kad Zarasų įkūrimo pradžios reikia ieškoti XVI a. pradžioje. Iki tol čia gyveno sėliai. Oficialiai miesto pradžia laikoma 1506 metai. Tuo metu dabartinio miesto teritorijoje buvęs Zarasų dvaras, o Zaraso ežero Didžiojoje saloje – vienuolynas (tikriausiai karmelitų) su mūrine bažnyčia, kurių griuvėsius dar XX a. pradžioje zarasiškiai ardė miesto statyboms. Salą su ežero krantu jungęs 200 m ilgio medinis tiltas. Nors vietovė nepažymėta nė viename XV a. pabaigos – XVI a. pradžios Lietuvos ar Livonijos žemėlapyje, gyvenvietei čia atsirasti tuo laiku sąlygos buvo palankios, nes vietovė labai tinkama gyventi, per ją nuo seno ėjo vienas iš pagrindinių prekybos kelių iš centrinės Lietuvos į Rygą ir Pskovą. 1530 m. Zaraso ežero salos vienuolynas perkeltas į Antalieptę, o Zarasų bažnyčia – į krantą, dabartinę jos vietą.
Miestelis sunyko per Šiaurės karą, jo gyventojus praretino 1708–1711 m. siautėjęs maras. 1721 m. inventoriaus žiniomis, čia gyveno apie 100 žmonių, amatininkų nebuvo. Vėlesnių inventorių šaltiniai nurodo nežymų gyventojų skaičiaus svyravimą, nebuvo turgų, gyveno viena prekybininkų žydų šeima, keitėsi tik pavienių amatininkų sudėtis. Miestelis virto žemdirbių gyvenviete. Jie atlikinėjo daug prievolių dvarui: taisė miestelio tiltą, špitolę, smuklę, vyko su pastotėmis į Vilnių, Rygą. Zarasai kiek atgijo XVIII a. 2-ojoje pusėje: įsteigta mokykla, taip pat muitinė, kuri davė valstiečiams leidimus parduoti Rygoje linus. 1735 m. Baraukoje pastatyta pirmoji Zarasų sentikių cerkvė.
Zarasai su netvarkingai išsidėsčiusiais pastatais nuolat degė. Siekiant to išvengti, 1837 m. patvirtintas Zarasų miesto planas su įdomiu, labai tinkančiu vietovaizdžiui aikštės ir gatvių sprendimu. Projekte buvo numatyta keturkampė, viename gale pusapvalė aikštė, iš kurios eina radialinės gatvės, besikertančios su žiedinėmis. Nuo tų laikų miesto centrinės dalies išplanavimas su mažais pakitimais išliko iki mūsų dienų. Zarasai – vienintelis tokio plano respublikos rajono centras.
1919 m. rugpjūčio 25 d. miestas išvaduotas nuo bolševikų (vėliausiai iš visų Lietuvos miestų). 1932 m. Zarasams suteiktas kurortinio miesto ir vasarvietės statusas.
1941 m. rugpjūčio 26 d. II pasaulinio karo metu vyko Zarasų žydų žudynės: nužudyti 767 vyrai, 1173 moterys, 687 vaikai, 1 lietuvis, 1 rusas, viso − 2569 aukos pagal K. Jagerio raportą).
1992 m. pašventinta nauja sentikių cerkvė, parapijai priklauso apie 1000 tikinčiųjų. 1996 m. patvirtintas Zarasų herbas. 2008 m. Zarasai paskelbti pirmąja Lietuvos kultūros sostine. 2008 m. rugsėjo 10 d. Zarasams suteiktas kurortinės teritorijos statusas. 2011 m. Zaraso ežero pakrantėje įrengtas įspūdingas kraštovaizdžio apžvalgos ratas. Unikalus ir vienintelis Lietuvoje statinys yra 17 m aukščio ir 34 m pločio, jis įrengtas remiantis Latvijos ir Lietuvos bendradarbiavimo per sieną programos projektu.
Tautinė sudėtis
thumb|Paminklas Dominykui Bukontui miesto parke (skulpt. [[Leonas Strioga)]]
Fizuli
Fizuli (, Mehmet Ibn Süleyman, apie 1484–1556) – Sefevidų valstybės rašytojas, poetas, mąstytojas.
Fizuli gimė dabartinio Irako teritorijoje. Jo šeima priklausė bajatų (ogūzų) genčiai. Svarbiausias jo poetinis kūrinys – poema „Leili ir Medžnūnas“. Dar parašė alegorinę poemą „Hašišas ir vynas“, eiliuotą sveikinimą Osmanų sultonui Suleimanui I, politinę satyrą „Skundų knyga“, gazelių, kasidų, prozos kūrinių, čiagatajų–persų kalbų žodyną. Buvo kalifo Alijaus kapo prižiūrėtojas. Fizuli kūryba turėjo įtakos azerų bendrinės kalbos formavimuisi.
Liuksemburgo kantonas
Liuksemburgo kantonas  – 1 vienas iš 12 Liuksemburgo kantonų. Kantono plotas – 238 km². Gyventojų – 143 697. Liuksemburgo kantonas suskirstytas į 11 komunų.
Milchbudė (Pilkalnio apskritis)
Milchbudė (, nuo 1938 m. birželio 6 d. Vorwerk Milchbude, 1945–1946 m., nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – buvusi gyvenvietė, palivarkas Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrovolsko kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1736–1818 m. Prūsijos karalystės Lietuvos departamento, 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Pilkalnio apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Pilkalnio rajono (Пиллькалленский район), vėliau Krasnoznamensko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Pravdino apylinkės teritorija, prijungta prie Pravdino.
Kelionė
thumb|Kelionių piktograma Kelionės – žmonių judėjimas tarp geografiškai nutolusių vietų. Keliauti galima pėsčiomis, dviračiu, automobiliu, traukiniu, laivu, autobusu, lėktuvu, laivu, kitomis transporto priemonėmis, su bagažu arba be jo. Kelionė gali būti į vieną pusę arba į abi puses. Kelionėmis vadinamos ir santykinai trumpos viešnagės tam tikru maršrutu, kaip turizmo atveju. Keliaujantis žmogus vadinamas keliautoju, keliautoja.
Populiarėjant kelionėms atsirado kelionių romanų žanras. Prie žanro vystymosi ženkliai prisidėjo prancūzų rašytojas Žiulis Vernas.
Galimi tikslai
Kelionės tikslas gali būti poilsis, atostogos, turizmas, mokslinės kelionės, informacijos rinkimas, žmonių lankymas, savanoriškos kelionės labdaros tikslais, migracija kur nors kitur pradėti gyvenimą, piligriminės kelionės, komandiruotės, verslo kelionės, prekyba, vykimas į darbą, sveikatos priežiūros paslaugoms gauti, kariavimas ar bėgimas nuo karo, kelionės dėl malonumo ar kita. Keliautojai gali naudotis kuro nemotorizuotu transportu, pvz., vaikščioti pėsčiomis arba važiuoti dviračiu, arba naudoti motorizuotas transporto priemones, tokias kaip viešasis transportas, automobiliai, traukiniai, keltai, laivai, kruiziniai laivai, elektriniai paspirtukai ir lėktuvai.
Istorija
Kelionių ištakoms Vakaruose siekia dar antikinius laikus, kai turtingi graikai ir romėnai laisvalaikiu keliaudavo į savo vasaros namus ir vilas tokiuose miestuose kaip Pompėja ir Bajajė. Ankstyvos kelionės užtrukdavo daugiau laiko, būdavo pavojingesnės, o kelionių motyvu dažniausiai būdavo prekyba bei migracija, tačiau per daugelį metų vykstanti kultūrinė ir technologinė pažanga padarė keliones lengvesnes ir prieinamesnes. 1492 m. vykusi Kristupo Kolumbo ekspediciją į vadinamąjį naująjį pasaulį iš Ispanijos truko 10 savaičių. Iki geležinkelio išradimo XIX a. vid. kelionė laivu dažniausiai būdavo patogesnė nei keliavimas sausuma. Tačiau reikšmingiausią įtaką trumpesnėms kelionėms padarė lėktuvų išradimas ir jų komercializavimas. Kelionės lėktuvu XXI amžiuje tapo tokios paplitusios, kad jau 2019 m. viena amerikietė moteris, Aleksis Alford, sulaukusi 21-erių, buvo aplankiusi visas 196 šalis. Yra bent vienas visas JT valstybes nares aplankęs lietuvis – 2021 m. lapkričio 17 d. tai padarė 46 metų lietuvis Ugnius Didžiokas.
Dabartinėse lietuvių žemėse iki krikšto išlikę žinių apie grobiamuosius žygius, ypač populiarius tarp kuršių. XVII a. atsirado į misijas keliaujančių misionierių lietuvių ar į piligrimines keliones vykstančių bajorų. Žymiausi pavyzdžiai – atitinkamai Andriejus Rudamina ir Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis. Taip pat žinoma, kad XVII a. į Amerikos žemyną persikėlė LDK gyventojas Karolis Aleksandras Kursius. Iki XIX a. vid. tolimos kelionės Lietuvoje buvo prieinamos tik pasiturintiems didikams. Tarpukariu žymiausi Lietuvos keliautojai buvo Matas Šalčius ir Antanas Poška.
Insulė
Insulė - ( - sala) - senovės romėnų miesto gyvenamasis kompleksas, iš visų pusių apsuptas gatvėmis. Insulės buvo 5 - 6 aukštų gyvenamieji namai. 1 aukšte įsikurdavo užeigos ir kitos prekybos vietos. 2-3 aukštuose gyvendavo pasiturintys romėnai, o 4 ir aukščiau gyvendavo vargšai žmonės. Romos karvedys ir politikas Markas Licinijus Krasas buvęs Pirmojo triumvirato narys, praturtėjo statydamas ir nuomodamas insules romėnams.
Velke Hincovo Plesas
Velke Hincovo Plesas  – kalnų ežeras Slovakijoje, Aukštuosiuose Tatruose, Tatrų nacionalinio parko teritorijoje. Ežeras telkšo siaurame Hincovos slėnyje 1 946 m aukštyje virš jūros lygio, yra ovalo formos, jo plotas – 20,1 ha, jo ilgis – 740 m, plotis – 370 m, vandens tūris – 1,8 mln. m³. thumb|left|250px|Ežeras, žvelgiant nuo Koprovskio kalno Šis ežeras – didžiausias ir giliausias iš ledyninių ežerų Slovakijos Tatrų kalnuose. Susiformavęs dėl ledynų tirpimo, maitinamas požeminių šaltinių vandenų, turi nedidelį paviršinį nuotėkį Hincovo upeliu (Hincov potok). Ežeras pasiekiamas pėsčiomis birželio–spalio mėn.
Lioliai (Rietavas)
Lioliai – kaimas Rietavo savivaldybės šiaurės vakaruose, šalia kelio. Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka.
Ritele Švienckiai
Ritele Švienckiai  – kaimas Lenkijos rytuose, Kosuv Lackų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į šiaurės vakarus nuo Kosuv Lackų, apie 33 km į šiaurę nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 90 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Oleskos pilis
thumb|200px|Išorinis pilies vaizdas thumb|200px|[[Barbora Zápolya|Barboros Zapoljės skulptūrinis biustas muziejaus ekspozicijoje]] Oleskos pilis  – XIV–XVII a. statyta gynybinė pilis Oleskos gyvenvietėje Lvovo srityje (Ukraina).
Architektūra
Pilis stovi atokiau nuo gyvenvietės, ant maždaug 50 m aukščio kalvos. Viduramžiais ją supo gynybinis griovys su pilimu, aukšta medinių tašų tvora. Pati pilis plane yra ovalo formos, apmūryta akmenine siena. Piliavietėn patenkama per įvažos vartus, virš kurių iškilęs triaukštis bokštas. Piliakalnis apaugęs lapuočiais medžiais.
Istorija
Oleskos vietovė nuo seno traukė prekybininkų ir užkariautojų dėmėsį: čia kirtosi keliai iš Valakijos ir Vengrijos į Volynę. Pirmą kartą 1327 m. kaip Haličo-Volynės kunigaikščio Jurijaus valda. 1340 m. čia stovėjusią pilį valdė lietuvių kunigaikštis Liubartas, o 1366 m. ją atkovojo Lenkijos karalius Kazimieras III Didysis. Po Krėvos unijos Oleska tampa pavaldi Lenkijos ir Lietuvos valdovo Jogailos brolis Švitrigailai. Kai tarp giminaičių kilo konfliktas, prasidėjo karas. Karaliaus pasiųstas kunigaikštis Kazimieras Mazovietis apgulė pilį ir 1432 m. galiausiai ją užvaldė.
XV–XVI a. kraštą niokojo totoriai: jie griovė pilį 1402, 1453 ir 1512 metais. Pagal santuokinius ryšius Oleskos pilis 1605 m. pereina į rusėnų kunigaikščio Ivano Danilovičiaus rankas. Jo valdymo laikais pilis įgavo renesansinių bruožų: buvo įrengtos koklinės krosnys ir balto akmens židiniai, nupirkti baldai ir paveikslai. I. Danilovičiaus duktė Teofilė, ištekinta už didiko Jokūbo Sobieskio, 1629 m. pagimdė sūnų, kuriam buvo lemta tapti ATR karaliumi Jonu Sobieskiu.
1648 m. Bogdano Chmelnickio kazokai užėmė Oleską, o jo sąjungininkai totoriai apgriovė pilį. 1681 m. Jonas Sobieskis, tąkart jau Lietuvos-Lenkijos valdovas, išpirko skolų apimtą Oleską ir 1684–1687 m. pilį iš pagrindų suremontavo. Tuo metu pasodintas parkas, iškilo ūkiniai pastatai. Karo tarp ATR ir Švedijos metu pilyje penkerius metus buvo dislokuota Rusijos kariuomenė. 1716 m. pilis parduota Stanislovui Ževuskiui, kuris ja mažai rūpinosi, vertingesnius baldus pervežė į gretimas valdas. Nuo 1796 m. pilis kelis kartus keitė savininkus, ją valdė Zelinskiai ir Litinskiai. 1838 m. kraštą sudrebino netikėtas žemės drebėjimas, bet piliai labiausiai pakenkė ne jis, o lobių ieškotojai. Bedaužant sienas ir ieškant slėptuvių užgriuvo rūsys, o vėliau ir kai kurios sienos.
1882 m. pilies griuvėsius nupirko tuometinė Austrijos-Vengrijos valdžia. Buvo atliktas kapitalinis remontas, buvusioje pilyje įsikūrė mokykla, kuri veikė iki Antrojo pasaulinio karo. Pokaryje Oleskos pilis buvo užmiršta, joje 1951 m. kilo paskutinis didelis gaisras. 1970–75 m. ji buvo suremontuota, čia įsikūrė Lvovo meno muziejaus filialas su turtinga LDK laikų portretų galerija.
Gottfried Leibniz
thumb|Gotfrydas Leibnicas Gotfrydas Leibnicas (1646 m. liepos 1 d. Leipcige – 1716 m. lapkričio 14 d. Hanoveryje, Vokietija) – vokiečių filosofas, matematikas, daugiausiai rašęs lotynų ir prancūzų kalbomis.
Biografija
Gimė 1646 m. liepos 1 d. Leipcigo universiteto filosofijos profesoriaus F. Leibnico šeimoje. Tėvas mirė, kai Gotfrydui buvo vos septyneri. Mokėsi Leipcigo Šv. Tomo mokykloje. 1661 m. įstojo į Leipcigo universitetą, kuriame studijavo filosofiją. Po dvejų metų perėjo į Jėnos universitetą, kuriame mokėsi matematikos. 1663 m. išspausdino savo pirmąjį veikalą „De principio individui“. Tais pačiais metais jam suteiktas filosofijos bakalauro, o 1664 m. – filosofijos magistro laipsnis. 1666 m. Altdorfo universitete apgynė teisės daktaro disertaciją. Nuo 1672 m. iki 1676 m. dirbo Mainco kurfiursto tarnyboje. Šiose pareigose daug keliavo po Europos valstybes. Rašė lingvistikos, istorijos, politinės teorijos, estetikos veikalus.
Šapelių GS
Šapelių geležinkelio stotis – gyvenvietė Rokiškio rajono savivaldybės rytuose, 1 km į rytus nuo Šapelių, pasienyje su Latvija.
Gottfried Leibniz
Biografija
G. Leibnicui priskiriamas dvejetainės sistemos sukūrimas. Filosofijoje žinoma Monadologija (Dievo egzistavimo įrodinėjimas), filosofinis optimizmas (pasak Leibnico, mūsų pasaulis – geriausias iš geriausių, arba, kitaip tariant, tobulas, nes, jei Dievas, būdamas visagalis, galėjo sukurti tobulą pasaulį, sunku būtų patikėti, kad jis tokio nesukūrė).
Šapelių GS
Stotis
Tai buvusi Radviliškio–Daugpilio geležinkelio stotelė, 1992–1994 m. užkonservuota, o 2003 m. uždaryta.
Gottfried Leibniz
Biografija
Taip pat Leibnicas yra kūręs teorijas tokiose mokslo srityse kaip logika, kalbotyra.
Provansas
Provansas − istorinė sritis Prancūzijos pietryčiuose, prie Viduržemio jūros.
Dabartiniu metu Provanso istorinė sritis apima Prancūzijos regioną Provansas-Alpės-Žydrasis Krantas, į kurį įeina Aukštutinio Provanso Alpių, Aukštutinių Alpių, Pajūrio Alpių, Ronos Deltos, Varo ir Vokliūzo departamentai. Didžiausi miestai Provanse: Marselis, Nica, Tulonas, Kanai, Avinjonas.
Provanso paviršius kalnuotas, vakaruose − Ronos žemuma. Slėniuose ir pajūryje auginami subtropiniai vaismedžiai, daržovės, gėlės, alyvmedžiai, eteriniai augalai, kviečiai, Ronos deltoje − ryžiai.
Crash My Party
Crash My Party – ketvirtasis studijinis amerikiečių kantri atlikėjo Luke Bryan albumas, išleistas 2013 m. rugpjūčio 13 d. Pirmasis albumo singlas „Crash My Party“ pasiekė pirmąją vietą JAV kantri dainų reitinge. Nors albumas ir susilaukė vidutiniškų kritikų įvertinimų, per pirmąją savaitę vien JAV parduota 528 000 kopijų ir jis debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje. Vėliau paaiškėjo, jog albumas buvo trečias geriausiai parduodamas 2013 m. albumas. 2017 m. rugsėjį albumas JAV tapo keturiskart platininiu, pardavus virš keturių milijonų kopijų.
Provansas
Istorija
Provanso teritorijoje I tūkstantmetyje pr. m. e. gyveno ligūrų gentys. VI a. pr. m. e. Provansą kolonizavo graikai, o II a. pr. m. e. užkariavo romėnai; Provansas ėmė priklausyti Romos provincijai Norbono Galija.
V−VI a. sritį užkariavo vestgotai, vėliau burgundai. Nuo 536 m. Provansas priklausė Frankų valstybei.
855−863 ir 879-911 m. Provansas sudarė dalį Provanso karalystės (arba Žemutinės Burgundijos). Nuo 933 m., susijungus dviem Burgundijoms − į Burgundijos (Arelato) karalystę. Nuo 961 m. joje turėjo grafystės statusą. 1113−1246 m. Provanso grafystę valdė Barselonos grafai, o 1246−1481 m. Anžu dinastija.
1481 m. Provansas buvo prijungtas prie Prancūzijos, turėjo provincijos autonomiją. Per Prancūzijos didžiąją revoliuciją Provanso provincija buvo panaikinta.
80-oji Oskarų teikimo ceremonija
80-oji Oskarų teikimo ceremonija buvo JAV Kino meno ir mokslo akademijos (AMPAS) rengta ceremonija skirta pagerbti ir apdovanoti geriausius filmus, sukurtus 2007 m. Ceremonija vyko 2008 m. vasario 24 d., Holivude. Buvo apdovanotos 24 kategorijos. Renginį antrą kartą vedė Džonas Stiuartas (Jon Stewart). Oskarų nominantai buvo paskelbti 2008 m. sausio 22 d. Daugiausia kartų – aštuonis – buvo nominuoti filmai „Šioje šalyje nėra vietos senukams“ ir „Bus kraujo“. Filmas „Šioje šalyje nėra vietos senukams“ laimėjo 4 Oskarus, įskaitant ir „Geriausio metų filmo“ kategoriją.
Pirmą kartą nuo 1964 m. Oskarų, visus geriausių aktorių apdovanojimus gavo ne JAV kilmės aktoriai: „Geriausias aktorius“ – Daniel Day-Lewis (Didžioji Britanija) už vaidmenį filme „Bus kraujo“; „Geriausia aktorė“ – Marion Cotillard (Prancūzija) už vaidmenį filme ''„Edit Piaf. Rožinis gyvenimas“; „Geriausias antro plano aktorius“ – Javier Bardem (Ispanija) už vaidmenį filme „Šioje šalyje nėra vietos senukams“; „Geriausia antro plano aktorė“ – Tilda Swinton (Didžioji Britanija) už vaidmenį filme „Maiklo Kleitono sukurta tiesa“''.
Oskarų nominantai ir laureatai
Oskarų laureatai lentelėje yra paryškinti.
Goniondzo žydų kapinės
thumb|right|250px|Goniondzo žydų kapinės
Goniondzo žydų kapinės - žydų kapinės esančios Goniondzo mieste. Kapinės užima 1,6 ha plotą. Kapinės yra apie 500 m nuo katalikų kapinių. Per II pasaulinį karą kapinės buvo suniokotos. Šiuo metu išlikę apie 20 antkapių.
Liucijonas Morikonis
Biografija
Liucijonas Morikonis gimė 1818 m. spalio 30 d. Tėvas – dvarininkas bajoras Jeronimas Morikonis. Faktais nepatvirtinta, Juozo Tumo Vaižganto raštuose pateikta legenda - Liucijonas yra nesantuokinis J. Morikonio ir Kraštų palivarko gražuolės baudžiauninkės sūnus.
Liucijonas buvo mokomas ir auklėjamas užsienyje, kur pažino ir pamėgo meną. Jis buvo ruošiamas kunigystei, bet pasirinko pasaulietišką gyvenimą.
Grįžęs po studijų į tėviškę, Liucijonas Morikonis kūrėsi Svėdasuose, į šį kraštą kvietėsi architektus ir statybininkus iš Vakarų Europos. Jo architektūrinius sumanymus įgyvendino iš Matrijos (Tirolis, Austrija) atvykęs ir XIX a. antrojoje pusėje kelis dešimtmečius Lietuvoje kūręs architektas Georgas Werneris, vėliau suprojektavęs Rokiškio ir Salų bažnyčias.
Vakarinėje Beragio ežero pakrantėje, Bajorų kaimo teritorijoje, XIX a. viduryje Liucijonas Morikonis pastatė naujus Svėdasų dvaro rūmus, įrengė tvenkinį ir įveisė apie 7 hektarų ploto parką. Jį kūrė iš užsienio atsivežti sodininkai.
Buvo vedęs Mariją Lopacinskaitę (1840 m. rugsėjo 14 d.), Liudviką Ledochovską (1849 m. rugpjūčio 16 d.) ir Elžbietą Mundytę (1864 m. vasario 3 d.). Visose santuokose susilaukė palikuonių.
Svėdasų miestelio aikštėje Liucijonas Morikonis pasistatė dviejų aukštų mūrinį namą. Motinai ir pirmajai žmonai mirus, Svėdasų bažnyčios šventoriuje 1848–1850 m. jis pastatė mūrinę neogotikinio stiliaus Švč. Dievo Motinos koplyčią-mauzoliejų.
Melsdamas sveikatos sunkiai sirgusiai dukrai, apie 1854 m. šalia Svėdasų, Svėdasų–Šimonių ir Anykščių–Salų kelių kryžkelėje, Liucijonas Morikonis pastatė koplytėlę, skirtą Švč. Mergelei Marijai. Gyvendamas Svėdasuose, jis pats kasdien ateidavo į ją rožinio sukalbėti ir skatino vietinius žmones toje koplytėlėje už Morikonių giminę melstis.
Statydamas puošnius ir didingus pastatus, išlaidžiai gyvendamas, Liucijonas Morikonis paveldėtą didelį turtą greitai prarado, prasiskolino. už dalyvavimą sukilime areštuotas. Keletą mėnesių praleido kalėjime Vilniuje, vėliau metus Kaune. Po kalėjimo nebeturėjo pinigų 1855 m. Salų dvarą pardavė grafui Reinoldui Tyzenhauzui iš Pastovių. Svėdasų dvaras apie 1890 m. buvo parduotas iš varžytinių. Nuskurdęs Liucijonas Morikonis senatvėje persikėlė į Varšuvą, kur iki mirties (1893 m. vasario 14 d.) dirbo mokytoju. Palaidotas Vilniuje, senosiose Rasų kapinėse.
Generalgevaldigeris
Generalgevaldigeris  – aukščiausios karo policijos pareigos carinės Rusijos kariuomenėje 1711–1864 m., įtvirtintos 1716 metų Petro I Karinio statuto. Generalgevaldigeris turėjo ir jurisdikcinių (teisminės valdžios) įgaliojimų.
Pareigos
Generalgevaldigerio pareigos:
Statusas, kompetencija
Generalgevaldigeris turėjo pulkininko laipsnį. Jo padėjėjas rumormeisteris turėdavo du pavaldžius seržantus. Generalgevaldigeriui paklusdavo budintys pulko profosai. Tam, kad generalgevaldigeris galėtų įvykdyti mirties bausmę, jo žinioje būdavo dvasininkas ir budelis.
Pagal 1720 m. lauko armijos etatus lauko armija turėdavo turėti du generalgevaldigerius (papulkininkius). Pagal rangų lentelę generalgevaldigeriai buvo priskirti VII klasei. 1792 m. Jekaterina II generalgevaldigerius perkėlė į VI klasę (pulkininkų analogas).
Gevaldigerių pareigos buvo panaikintos 1862–1864 m., kai buvo kuriamos karinės apygardos ir sausumos kariuomenėje buvo panaikinti atskiri korpusai ir atskiros armijos.
Luteolinas
miniatiūra|Luteolinas Luteolinas yra flavonoidas, o tiksliau – vienas iš labiau paplitusių gamtoje flavonų. Manoma, kad jis ląstelėje atlieka svarbų antioksidacinį vaidmenį, būdamas laisvųjų radikalų eliminuotoju, uždegimo slopintoju, karbohidratų apykaitos skatintoju ir imuninės sistemos moduliatoriumi. Šios liuteolino charakteristikos leidžia jį laikyti svarbiu vėžio profilaktikoje. Daugybė eksperimentų rodo, kad luteolinas gali stipriai slopinti uždegimą. ir, netgi, septinio šoko pasekmes.
Luteolino dažniausiai pasitaiko lapuose, tačiau jis aptiktas ir brokoliuose, salieruose, čiobreliuose, pienėse, žievėse, lupenose, dobilų žieduose ir ambrozijų žiedadulkėse. Jis buvo išskirtas iš Salvia tomentosa. Dietoje luteolino būna salieruose, žaliuose pipiruose, čiobreliuose, periloje, ramunėlių arbatoje, morkose, alyvų aliejuje, pipirmėtėse, kvapiajame rozmarine ir paprastajame raudonėlyje.
Apykaita
Apykaitą reguliuoja fermentai:
Olykos pilis
thumb|270px|Olykos pilis Olykos pilis – vėlyvaisiais viduramžiais statyta pilis Olykoje, Voluinės sritis (Ukraina). Viena iš pirmųjų bastioninių tvirtovių Ukrainoje.
Luteolinas
Šalutiniai efektai
Gastrointestiniai efektai – vėmimas, viduriavimas ir skrandžio hipersekrecija turi būti atidžiai kontroliuojami, kai luteolinas skiriamas gydyti alergijoms, astmai ar chroniškai obstrukcinei plaučių ligai.
Olykos pilis
Istorija
thumb|270px|Pilies įvažos vartai Kai 1514 m. Olykos dvaro paveldėtoja Ona Kiškaitė ištekėjo už Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos didiko Jono Radvilos, Olyka tapo Radvilų giminės dvaru. Radvilos vertino šią vietovę, ne veltui 1547 m. Mikalojus Radvila Juodasis išrūpino iš imperatoriaus Karolio V paveldimą titulą Olykos ir Nesvyžiaus kunigaikštis. Jį vėliau patvirtino ir Lenkijos karalius-Lietuvos didysis kunigaikštis Žygimantas Augustas.
1564 m. buvo pastatyta kvadratinė pilis, kurią juosė pylimas. Jos išmatavimai buvo maždaug 100 х 120 m; pietinėje dalyje buvo gyvenama, o kitos naudojamos gynybiniams poreikiams. Sienos atlaikė Turkijos kariuomenės apgultį; 1702 m. Olykos miestelį buvo užėmę švedai, bet į pilį patekti jiems nepavyko. Vėliau tvirtovė neteko savo karinės reikšmės, Radvilos ėmėsi ją pritaikyti dvaro rūmams. Atsirado balkonai, buvo pastatytas trečias aukštas ir įrengta atvira galerija, o stogas įgavo baroko bruožų.
1812 m. karo su Napoleonu metu Rusijos imperijos kariuomenė pilyje buvo įrengusi ligoninę. Ji veikė ir po karo iki pat 1840 m, vėliau pastatai buvo apleisti ir iki 1882 m. juose niekas negyveno. Vėliau prasidėjęs remontas užtruko net trisdešimt metų. Pirmojo pasaulinio karo metu pilis vėl buvo apgriauta ir Radvilų dar kartą atstatoma. Po Antrojo pasaulinio karo įrengta psichiatrinė ligoninė.
Lygiai
Lygiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 4 km į vakarus nuo Nemakščių, kairiajame Upynikės krante.
Ankstyvė
Ankstyvė (Erophila) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos augalų gentis, kurioje vienintelė Lietuvoje auganti rūšis – pavasarinė ankstyvė (Erophila verna).
Augalas iki 25 cm aukščio. Šaknis laiba, stiebas stačias arba kylantis. Lapai bekočiai, viršutinėje pusėje su plaukeliais. Žiedynas kekiškas. Žydi kovo – gegužės mėn. Sėklas išplatina vėjas.
Auga sausose smėlėtose vietose, pakelėse, dykvietėse, dirvonuose.
Baidaro slėnis
thumb|250px|Baidaro slėnis
Baidaro slėnis  – tarpukalnių dubuma Krymo pusiasalio (Ukraina) pietuose, Balaklavos rajone, Krymo kalnų pagrindinio kalnagūbrio priekalnėse, Čiornos upės aukštupyje. Ilgis 16 km, plotis iki 8 km. Būdingi sodai, vynuogynai. Rytinėje dalyje yra Skelos urvas, pietuose slėnis užsibaigia Baidaro Vartų perėja. Baidaro slėniu driekiasi Jaltos–Sevastopolio kelias.
Jasujuki Kuvahara
Nacionalinėje komandoje žaidė 1966-1970 m., su ja dalyvavo 1968 m. olimpinėse žaidynėse.
Mykolas Gelgaudas
Mykolas Gelgaudas (m. 1813) – LDK valstybinis veikėjas, žemaičių pulkininkas, Seimo teisėjas, Lietuvos lauko raštininkas (1790–1793 m.), paskutinis Lietuvos dvaro maršalka (1793–1795 m.). Targovicos konfederacijos narys.
Biografija
Lietuvos bajorų Gelgaudų giminės atstovas, herbo „Dzialoša“ savininkas.
1781 metais Mykolas Gelgaudas buvo išrinktas LDK tribunolo deputatu, 1786 m. tapo Nuolatinės tarybos konsuliaru. 1790–1793 metais užėmė Lietuvos lauko raštininko pareigybę.
1792 metais tapo žemaičių konfederacijos konsuliaru Targovicos konfederacijos sudėtyje. 1793 metais buvo paskirtas paskutiniu Lietuvos dvaro maršalka.
Nepriklausoma Lietuva (Vilnius)
Istorija
Pirmaisiais metais ėjo nereguliariai, nuo 1991 m. spalio – kartą per savaitę. Tiražas 1990 m. – 1500 egz., 1995 m. – 2000 egz.
Spausdinti rašiniai teologijos, filosofijos, istorijos, ekonomikos, meno, literatūros istorijos temomis, propaguojama lietuvių tautinė ir krikščioniška kultūra.
Mykolas Gelgaudas
Biografija
1812 metais Mykolas Gelgaudas įstojo į Lenkijos karalystės generalinę konfederaciją, įkurtą dalyvaujant Prancūzijos imperatoriui Napoleonui I.
Baltojo erelio ir Šv. Stanislovo ordinų kavalierius.
1831 m. sukilimo Lietuvoje vado, generolo Antano Gelgaudo tėvas.
Šeima
Žmona − Eleonora Tiškevičiūtė, Stanislovo Antano Tiškevičiaus Logoiskio (1727—1801) ir Evos Anos Bialozor duktė. Vaikai:
Triliškės
Triliškės – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, tuoj į šiaurę nuo Žiežmarių, šalia kelio, į šiaurę nuo magistralės. Kaime įsikūrusi Žiežmarių girininkija, stovi medis su J. Marcinkevičiaus eilėmis. Triliškių ąžuolas – gamtos paminklas.
Gyventojai
thumb|left|245px| Žiežmarių girininkijos ženklas
Hugh Grant
thumb|200px|Hugh Grant 2014 m. Hugh John Grant (g. 1960 m. rugsėjo 9 d., Londonas, Anglija, JK) – Didžiosios Britanijos aktorius ir kino prodiuseris. Jis gavo Auksinį Žemės rutulio, BAFTA ir Garbės Cezario apdovanojimus.
Auksinis rublis
thumb|right|180px| thumb|right|180px|[[Auksas|Auksinė penkių rublių moneta 1899 m.]] Auksinis rublis – Rusijos imperijos piniginis vienetas, kursavęs nuo 1897 m. iki 1917 m. (kai kuriuose pasaulio regionuose iki XX a. 3-ojo dešimtmečio vidurio).
1897 m. – 1899 m. metais finansų ministras Sergejus Vitė atliko pinigų reformą, po kurios Rusijoje buvo įvestas aukso standartas. Pinigai buvo grindžiami auksu (vietoje anksčiau naudoto sidabro), atsižvelgiant į pasikeitimus pasaulinėje rinkoje.
Auksinis rublis pakeitė sidabrinį ir buvo prilygintas 0,774235 g. švaraus aukso. 10 rublių monetoje aukso buvo net 7,7 g. To meto aukso standartas buvo: 1 JAV doleris – 1,5 g, 1 Didžiosios Britanijos svaras – 7,3 g, frankas – 0,29 g, 1 markė – 0,35 g aukso. Tai yra vienas Rusijos rublis buvo du kartus „lengvesnis“ negu JAV doleris ir du kartus vertingesnis negu Vokietijos markė.
Buvo išleistos 5, 7,5, 10 ir 15 rublių monetos.
Aukso monetos laisvai cirkuliavo kartu su banknotais. Lygiagretus auksinių ir popierinių pinigų judėjimas pasižymėjo stabilumu. Jį palaikė pastovus balansas tarp aukso atsargų ir banknotų masės. Pagal tuometinį įstatymą popierinių pinigų negalėjo būti daugiau nei 300 mln. Laisvas auksinių pinigų judėjimas nesukeldavo ažiotažo auksinėms monetoms. „Geltonuosius“ net buvo bandoma pirmiau išleisti, kaip nepatogius apyvartoje.
Kapeleno kantonas
Kapeleno kantonas  – 1 vienas iš 12 Liuksemburgo kantonų. Kantono plotas – 199 km². Gyventojų – 40 094. Kapeleno kantonas suskirstytas į 11 komunų.
Songolė
Songolė  – kaimas Lenkijos rytuose, Kosuv Lackų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 12 km į pietus nuo Kosuv Lackų, apie 13 km į šiaurės vakarus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 85 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Centrinė Kordiljera (Pirėnų pusiasalis)
thumb|Fizinis Iberijos pusiasalio žemėlapis. Centrinė Kordiljera yra šalia 40° lygiagretės.
Centrinė Kordiljera − kalnų grandinė Iberijos pusiasalyje ir svarbiausias Iberijos plokščiakalnio (Meseta Central) požymis, dalinantis plokščiakalnį į dvi dalis. Centrinė Kordiljera driekiasi nuo rytų į vakarus maždaug išilgai pietinės Ispanijos autonominio regiono Kastilijos ir Leono sienos ir tęsiasi į Portugaliją.
Kalnų grandinė susidaro iš keleto mažesnių grandinių, iš kurių pagrindinė − Sierra de Guadarama, driekiasi apytiksliai išilgai Madrido ir Kastilijos ir Leono autonominių regionų sienų bei Siera de Gredos šiaurinės sienos tarp Kastilijos ir Leono bei Kastilijos ir La Mančos, tęsiasi į Estremadurą. Pastarojoje yra aukščiausias grandinės kalnas, Pico Almanzor (2592 m).
Tarp kitų Centrinės Kordiljeros kalnų grandinių yra Sierra de Ayllón, Sierra de Ávila, Sierra de la Paramera, Sierra de Candelario, Sierra de Gata ir Serra da Estrela Portugalijoje.
Vietiniai gyventojai Centrinę Kordiljerą paprastai vadina jos mažesnių sudedamųjų grandinių pavadinimais.
Artiomovskas
Artiomovskas yra miestas Rusijoje, Krasnojarsko krašte, 180 km į pietus nuo Krasnojarsko, pietvakarinėse Rytų Sajano pašlaitėse. 2,5 tūkst. gyventojų (2006 m.).
Balža
Balža (Crambe) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos augalų gentis.
Artiomovskas
Šalia miesto praeina Abakano-Taišeto geležinkelis. Aukso gavyba. Miesto statusą įgijo 1939 m. Nuo 1959 m. iki dabar Artiomovsko gyventojų sumažėjo net 5 kartus.
Daikono sala
Daikon sala  – maža vulkaninė Japonijos sala, sudaryta iš bazalto, esanti sūrokame Nakaumi ežere, kuris plyti tarp Totorio ir Šimanės prefektūrų Japonijoje. Tai dalis Macujės miesto, Šimanės prefektūros sostinės.
Saloje anksčiau buvo imperatoriškasis žirgynas. Ženšenis ir bijūnai čia auginami nuo Edo laikotarpio.
1981 m. buvo pastatytas tiltas iš salos į Ōmizaki kyšulį. Dabar iš salos į Macuję važinėja reisinis autobusas.
Daikono salos ugnikalnis
Daikono salos ugnikalnis yra skydinio tipo, susidaręs iš skystos lavos srautų. Aukščiausias salos taškas yra mažas ugnikalnis Ōzuka (aukštis 42 m).
Kabuki
Kabuki (iš jap. daina-šokis-vaidyba) – tradicinė japonų teatrinio meno sritis. Kabuki vaidina tik vyrai, naudojami impozantiški kostiumai, ryškus makiažas, net kaunamasi kardais. Keturis šimtmečius tai buvo vienas pagrindinių japonų menų. Kai kurios pjesės parašytos XVII a., tačiau dauguma repertuaro buvo sukurta XVIII-XIX a. Dramų tematika ir stilistika varijuoja; kai kuriose vien tik dainuojama, kitose tik kalbama, nors dažniausiai šie išraiškos būdai derinami tarpusavyje.
Iki 1653 m.
thumb|left|Kabuki teatras [[Kiotas|Kiote]] Kabuki istorija prasideda nuo XVI a. pabaigos. Edo eros laikais, Japonija buvo išsiskirsčiusi socialinėmis klasėmis. Skirtumas tarp karių ir paprastų piliečių buvo didžiulis, jis netgi lėmė teatro rūšis, kurias vieni ir kiti gali lankyti. Todėl kabuki buvo paplitęs tarp pirklių ir miestelėnų, tačiau dėl socialinių suvaržymu jis buvęs per prastas karių klasės atstovams.
Tačiau XVII a. pradžioje kabuki buvo visai nepanašus į dabartinį. Tuo metu vaidino tik moterys ir žanras buvo labai populiarus. Bet aktorės dažnai būdavo taip pat ir prostitutės, todėl susirinkdavo daugiausia vyrai. Po kurio laiko valdžia pastebėjo, kad moterys šitaip degraduoja kabuki meną, ir 1629 m. uždraudė moterims jame vaidinti. Kadangi kabuki buvo populiarus, jauni vyrai perėmė moterų pareigas. Bet ir šie aktoriai buvo prieinami prostitucijoje, be to per vaidinimus dažnai kildavo muštynės, todėl ir jauniems vyrams buvo uždrausta vaidinti kabuki 1652 m.
Nuo 1653 m.
Nuo 1653 m. kabuki teatre galėjo vaidinti tik subrendę vyrai. Žanras pasidarė daug įmantresnis. Scena galėjo suktis, tai leido greitai pakeisti dekoracijas. Atsirado „gėlių takas“ – takas į žiūrovus. Taip pat atsirado ryškus makiažas ir kostiumai. Aktorių veidas nuspalvinamas visiškai baltai, antakiai nupiešiami 1,5 cm aukščiau nei turėtu būti. Nuo lūpų ir antakių spalvos priklauso, kokį vaidmenį aktorius atlieka.
Dabartis
Šiandien kabuki vis dar populiarus ir išliko beveik nepakitęs. 2005 m. kabuki buvo įtrauktas į UNESCO žodinio ir nematerialaus paveldo šedevrų sąrašą.
Baidaro Vartai
thumb|250px|Baidaro Vartų paminklas
Baidaro Vartai  – kalnų perėja Ukrainoje, Krymo pusiasalio pietuose, kerta Krymo kalnų pagrindinį kalnagūbrį. Jungia Baidaro slėnį su Krymo pietiniu krantu. Aukštis – 503 m. Perėja eina plentas Jalta–Sevastopolis. 1848 m. šio kelio statybai įamžinti pastatytas vartų formos paminklas. Nuo perėjos atsiveria vaizdinga panorama į Juodosios jūros pakrantę.
Sargybinis laivas
Sargybiniai laivai – tai karo laivų tipas TSRS ir Rusijos kariniuose laivynuose.
1914–1916 m. Rusijoje buvo pastatyti Koršun klasės pirmieji sargybiniai laivai, kurių talpa buvo 400 tonų, o greitis – 15 mazgų.
TSRS kariniame laivyne šis laivų tipas įvestas 1926 m., kai buvo patvirtinta pirmoji TSRS karinio laivyno laivų statybos programa. Pirmieji pastyti šio tipo laivai Uragan klasės laivai.
Šių dienų sargybinių laivų charakteristikos: ir kt. įranga.
Lipkiškė
Lipkiškė – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 9 km nuo Nemakščių, šalia teka Šešuvis. Kaimo pietrytiniu pakraščiu eina geležinkelis Radviliškis–Tilžė.
Arvydas Juodis
Arvydas Juodis (g. 1945 m. balandžio 4 d. Panevėžyje) – Lietuvos statybos inžinierius, socialinių mokslų daktaras.