cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Angela Gossow
Asmodina 1991 - 1997
1991 m. Būdama 17 metų Angela prisijungė prie Vokietijos death metal žanro grupės „Asmodina“ ir metė mokyklą dėl to, kad išsiskirdavo savo aprangos ir muzikos stiliumi ir patirdavo diskriminaciją. Pabėgo iš namų. Po kelerių metų Angela užbaigė mokyklą ir pradėjo studijuoti ekonomiką Kelno universitete.
Mistress 1997 - 2000
1997 metais išėjusi iš grupės „Asmodina“, Angela įkūrė savo grupę „Mistress“ ir koncertuodavo beveik kiekvieną savaitgalį (dažniausiai nedideliuose klubuose). Taip pat laisvalaikiu prisidėdavo prie internetinio žurnalo apie muziką. „Mistress“ grupė gyvavo tik iki 2000 metų.
Arch Enemy 2000 - dabar
Būdama internetinio žurnalo apie muziką žurnaliste 1999 metais Anegla susitarė dėl interviu su grupe iš Švedijos „Arch Enemy“ kurie tuo metu koncertavo Vokietijoje. Interviu metu Angela padavė kasetę kurioje buvo nufilmuotas Mistress pasirodymas. 2000 metais „Arch Enemy“ grupės lyderis Michael Amott išmetė iš grupės tuometinį vokalistą Johan Liiva ir pradėjo ieškoti moters vokalistės. Į atranką pakvietė Anglą Gossow kuri ir laimėjo atranką taip tapdama naująja grupės vokaliste. Angela metė darbą ir mokslus – visą savo laiką skyrė veiklai grupėje. 2000 metų pabaigoje išėjo naujas Arch Enemy grupės albumas Wages of Sin, tačiau jame ne visos dainos buvo atliktos Angelos.
Mėnulis
Mėnulis – vienintelis Žemės gamtinis palydovas ir artimiausias jai kosminis kūnas. Mėnulis nuo žemės atitolęs 1,3 šviesos sekundės. Antras pagal šviesumą (po Saulės) kosminis kūnas. Plika akimi šviesiame Mėnulio skritulyje matomos tamsios dėmės ir lygios žemesnės sritys; jos vadinamos jūromis. Šviesios sritys yra aukštumos ir vadinamos žemynais. Šie pavadinimai sąlygiški, nes Mėnulio paviršiuje nėra didelio kiekio vandens. Tiek jūrose, tiek žemynuose daug kraterių. Matomoje Mėnulio pusėje lygumų daugiau negu nematomoje.
Tai vienintelis, be Žemės, Saulės sistemos kūnas, kuriame yra pabuvojęs žmogus – jį 1968–1972 m. aplankė „Apollo“ erdvėlaiviai, Mėnulyje buvo nusileidę 12 astronautų.
„Mėnuliais“ gali būti vadinami ir kitų planetų natūralūs palydovai, tačiau šiame straipsnyje patogumo dėlei kalbama tik apie Žemės palydovą – Mėnulį.
Maskvos Dinamo (krepšinio klubas)
Maskvos Dinamo – buvusi Maskvos (Rusija) krepšinio komanda, gyvavusi 1923–2016 m. Iširo dėl finansinių sunkumų.
Mėnulis
Pavadinimo kilmė
Manoma pavadinimas kilęs iš „Mainulis“, o tas nuo „mainytis“ (mainosi, keičiasi Mėnulio fazės), „ai“ dvigarsiui šaknyje supaprastėjus iki „ė“ (ė<ei<ai). Jis yra giminiškas lotynų mēnsis, graikų μήνη, senovės persų māh. Ši šaknis kilo iš indoeuropiečių prokalbės šaknies meH, reiškiančios matavimą.
Mėnulio judėjimas
235px|thumb|left|Mėnulio [[Libracija|libracijos ir fazių keitimosi animacija]] thumb|270px|right|Mėnulio fazių susidarymas: jaunatis ⚫, priešpilnis ◐, pilnatis ⚪, delčia ◑ (žiūrint iš Žemės [[šiaurės pusrutulis|šiaurės pusrutulio, iš pietų pusrutulio būtų atitinkamai ⚫◑⚪◐)]]
Mėnulis skrieja aplink Žemę elipsine orbita, todėl nuo jos būna ne vienodu atstumu. Arčiausiai priartėja iki 363 300 km, o nutolsta iki 405 500 km. Mėnulis skrieja aplink Žemę ta pačia kryptimi, kaip ši sukasi apie savo ašį. Dėl lėtesnio jo skriejimo stebėtojui Žemėje atrodo, kad Mėnulis nors ir juda iš rytų į vakarus dangaus skliautu nakties metu, tačiau žvaigždžių atžvilgiu lėtai slenka iš vakarų į rytus.
Manoma kad Mėnulis susiformavo apie 12 — 19 kartų arčiau Žemės nei yra dabar, ir nuo tada pamažu tolsta (3,78 cm per metus).
Judėdamas aplink Žemę Mėnulis priklausomai nuo Saulės apšvietimo matosi vis kitoks – tai pilnas, tai tik pjautuvas į vieną ar į kitą pusę bežiūrintis – matosi vis kita Mėnulio fazė. Įdėtame paveiksliuke pavaizduotos visos Mėnulio fazės. Pilnas Mėnulio ciklas trunka 29,5 paros.
Paviršius
Mėnulio paviršiuje labai daug kraterių. Jų dydis įvairus: nuo didžiulių 240 km skersmens cirkų iki mažų duobučių, neįžiūrimų iš Žemės. Būdinga kraterio detalė – pylimas, kuris šiek tiek iškyla virš aplinkos. Kraterio dugnas įdubęs, jo centre gali stūksoti kalnas arba jų grupė. Kai kurių kraterių pylimai, palyginti su giliausiomis dugno vietomis iškilę 3000 m ir daugiau. Ilgai ginčytasi dėl kraterių kilmės. Svarbiausi nesutarimai kilo dėl šių klausimų: ar krateriai atsirado veikiant išorinėms jėgoms (krintant meteoritams), ar juos sukūrė vidinės Mėnulio jėgos (vulkanų išsiveržimai). Be abejonės, Mėnulyje, kaip ir Žemėje, yra abiejų rūšių kraterių.
Kai kurios Mėnulio jūros panašios į taisyklingus kraterius: jos apskritos ir iš visų pusių apsuptos kalnų. Pavyzdžiui, didžiulę Lietų jūrą (Mare Imbrium) supa Apeninai, Karpatai ir Alpės. Šie kalnai neištisiniai, vietomis yra plačių tarpų. Apeninai įspūdingiausi iš visos virtinės. Jų didingos viršukalnės yra net 4570 m aukščio. 235px|thumb|left|[[Žemė iš Mėnulio]]
Kiti Mėnulio paviršiaus dariniai – apvalios kalvos, kupolai su vienu ar keliais krateriais viršūnėje ir nuolaidžiais šlaitais, atsitiktiniai sprūdžiai, daug į lūžius panašių darinių, vadinamų trūkiais, slėniais ar tiesiog vagomis. Kai kuriuos iš šių darinių galima matyti pro mėgėjiškas stebėjimų priemones.
Lavos tuneliai
Mėnulyje rasti požeminiai lavos tuneliai, atsiradę kaip ir panašūs tuneliai Žemėje: tekanti bazaltinė lava iš pradžių paviršiuje sustingo, paskui viduje esanti vis dar skysta lava nuslūgo, suformuodama tuštumas. Dėl mažesnės traukos ir atmosferos nebuvimo lavos tuneliai mėnulyje yra gerokai didesni, jų ilgis siekia dešimtis kilometrų. Šie tuneliai yra galima žmogaus kolonijų Mėnulyje vieta: jie apsaugoti nuo kosminio spinduliavimo, tuneliuose vyrauja pastovi ir nelabai ekstremali (-20 °C) temperatūra.
Šiaurės pusrutulis
Į Žemę atsuktos Mėnulio pusės šiaurės pusrutulyje plyti dvi didelės jūros – Lietų (Mare Imbrium) ir Giedros (Mare Serenitatis). Jos abi apskritos, tiktai dėl projekcijos į Mėnulio skritulį atrodo šiek tiek elipsinės. Lietų jūrą beveik iš visų pusių supa kalnai, tarp jų didingieji Apeninai su iki 4570 m aukščio viršukalnėmis. Tarp Apeninų ir gerokai žemesnių Kaukazo kalnų yra properša, jungianti Lietų jūrą su Giedros. Alpių kalnus kerta 95 km skersmens Platono krateris su tamsiu dugnu.
Lietų jūros lygumoje yra keli dideli krateriai. Tai 80 km skersmens Archimedo krateris ir du už jį mažesni, bet gilesni kaimynai – Aristilo ir Autoliko krateriai. Giedros jūroje tokių didelių kraterių nėra, didžiausias – Beselio krateris tik 39 km skersmens. Giedros jūra pietuose jungiasi su Ramybės jūra (Mare Tranquiillitatis), kuri, matyt yra senesnė ir ne tokios taisyklingos formos. Būtent į šią jūrą 1969 m. liepos mėn. nusileido „Apollo 11“ astronautai. Tada Mėnulyje pirmąkart apsilankė žmonės.
Netoli Mėnulio skritulio rytinio krašto plyti Krizių jūra (Mare Crisium). Ji mažesnė, bet lengvai įžiūrima net plika akimi. Didžiausia šiaurės pusrutulio lyguma yra Audrų vandenynas (Oceanus Procellarum), kurį nuo Lietų jūros skiria gan maži Karpatų kalnai. Audrų vandenyne esantis Aristarcho krateris krateris yra vienas šviesiausių Mėnulyje, nes jį apšviečia nuo Žemės atsispindėjusi šviesa. Todėl šis krateris dažnai matomas net tamsioje pusėje nuo terminatoriaus. Į pietus nuo Karpatų kalnų yra šviesiais spinduliais apsikaišęs Koperniko krateris.
Pietų pusrutulis
thumb| Mėnulio matomosios pusės krateriai ir jūros thumb| Mėnulio kraterių grupė: 1 − Ptolemėjas, 2 − Alfonsas, 3 − Alpetragijus, 4 − Arzachelis Kiek į pietus nuo Mėnulio pusiaujo plyti dideli lygumų plotai, tarp jų išsiskiria Ptolemėjo krateris, kurio skersmuo beveik 160 km, dugnas gana lygus ir tamsus. Iš pietų pusės prie jo šliejasi gerokai mažesnis Alfonso krateris su kalnų grupe ir trūkių sistema dugne. 1958 m. sovietinis astronomas N. Kozyrevas Alfonso krateryje stebėjo rausvą švytėjimą, rodantį Mėnulio nenuostovumą. Kozyrevo nuomone, tai Mėnulio geologinio aktyvumo – vulkaninės veiklos įrodymas. Trečiasis yra Arzachelio krateris, mažesnis, bet gilesnis už Alfonsą, su aukšta kalva centre.
Mėnulio pietinėje dalyje vyrauja kalnuotos vietovės, bet čia yra ir keletas jūrų. Tai Debesų jūra (Mare Nubium) ir už ją mažesnė Drėgmės jūra (Mare Humorum). Debesų jūros vakarinėje dalyje, netoli Arzachelio kraterio yra Tiesioji siena (Rupes Recta). Tai didžiausias Mėnulio paviršiaus sprūdis, kurio ilgis 130 km, o aukštis apie 240 m.
Iš kitų žiedinių darinių pažymėtinas Šikardo krateris (pietvakariuose) tamsiu dugnu ir 230 km skersmens Klavijaus krateris (pietuose), kurio dugne matoma mažesnių kraterių virtinė. Į šiaurę nuo Pietinių kalnų yra Ticho krateris, kartais vadinamas Mėnulio metropoliu, nes turi šviesių ilgų spindulių sistemą. Artėjant pilnačiai, Tichas dominuoja visame pusrutulyje, užgoždamas net stambius aplinkinius kraterius. Ticho kraterio skersmuo 86 km, šlaitai masyvūs. Net tada, kai Saulės spinduliai į Mėnulį krinta pražulniai, ir puošniųjų spindulių nematyti, Ticho krateris yra vienas įspūdingiausių objektų.
Nematomoji Mėnulio pusė
thumb|right|Mėnulio nematomosios pusės kompozicinis vaizdas, sudarytas iš [[LRO nuotraukų. Tamsi dėmė kairiajame viršutiniame kampe − Maskvos jūra (Mare Moscoviense); didelė pilka dėmė apačioje − Pietų ašigalio-Eitkeno baseinas]] Mėnulis aplink savo ašį apsisuka per tiek pat laiko per kiek apsisuka aplink Žemę, todėl jis visą laiką į Žemę būna atsisukęs ta pačia puse, o kita jo pusė yra vadinama nematomąja Mėnulio puse. Iki kosminių skrydžių pradžios, tik kai kurie nematomosios Mėnulio pusės regionai buvo matomi libracijos dėka. Pirmą kartą žmonija išvydo didelę nematomosios Mėnulio pusės dalį tik 1959 m., kai jos nuotraukas padarė Sovietų Sąjungos kosminis aparatas „Luna-3“. Buvo pastebėta, jog nematomoji Mėnulio pusė labai skiriasi nuo matomosios. Joje yra kur kas mažiau bazaltinio vulkanizmo žymių, todėl šioje pusėje yra palyginti mažai izoliuotų paviršiaus darinių, vadinamųjų Mėnulio „jūrų“. Taip pat buvo atrastas labai įdomus Ciolkovskio krateris, kurio dugnas yra pripildytas tamsios lavos. Į šį kraterį dėmesys atkreiptas dar pirmosiose „Luna-3“ nuotraukose, atsiųstose 1959 m. spalio mėnesį.
2014 metų birželio mėnesį grupė NASA mokslininkų pasiūlė paaiškinimą, kodėl nematomoji Mėnulio pusė taip smarkiai skiriasi nuo regimosios iš Žemės pusės. Pagal Žemės ir Mėnulio formavimosi scenarijų, hipotetinė, maždaug Marso dydžio, planeta Tėja susidūrė su pirmykšte Žeme. Po susidūrimo Žemė ir Mėnulis buvo labai įkaitę. Dėl potvyninių jėgų Mėnulis tapo atsuktu į Žemę viena puse. Būdamas mažesnis už Žemę, Mėnulis vėso greičiau. Be to jo atsuktoji į tuo metu karštą Žemę pusė buvo įkaitinama labiau, o priešinga pusė vėso greičiau. Vėsesnėje pusėje geriau kondensavosi sunkiau garuojantys elementai – aliuminis ir kalcis. Taigi nematomoje pusėje susiformavo kietesnė pluta, kurią krintantiems meteoroidams pramušti buvo sunkiau, nei atgręžtojoje į Žemę pusėje (plg. Vėlyvasis kosminis bombardavimas).
2019 m. sausio 3 d. pirmą kartą šioje Mėnulio pusėje sėkmingai nusileido žmogaus pagamintas objektas – juo tapo Kinijos zondas Chang'e 4.
Vanduo
2008 m. liepos 18 d. NASA paleido skrieti į Mėnulį du kosminius zondus: Lunar Reconnaissance Orbiter (LRO) ir Lunar Crater Observation ir Sensing Satellite (LCROSS). Planuojama, kad pirmasis zondas skries Mėnulio orbitoje 4 metus, o LCROSS tik 3-7 mėn. Pagrindinė LCROSS misija buvo ieškoti Mėnulyje vandens. Skriejant į parinktą pietų Mėnulio ašigalį, kuriame kaip mano turėtų būti vandens, LCROSS nukreips raketos nešėjos pakopą į taikinį, o pats po 4 minučių bus nukreiptas įsirėžti į numatytą vietą Mėnulyje. Paskui LCROSS skris ir LRO. Jis tirs susidariusį nuolaužų debesį. 2009 m. lapkričio 13 d. NASA remdamasi preliminariais duomenimis patvirtino, kad Mėnulyje yra vandens.
Mėnulio stebėjimas
300px|thumb|Horizonto tolumoje besileidžiantis Mėnulis. Du ryškūs jį sekantys šviesos taškai yra planetos [[Merkurijus (planeta)|Merkurijus ir Venera. Sero Paranalis (Čilė).]] 235px|thumb|left| Mėnulio [[pilnatis|pilnaties vaizdas iš Vilniaus]]Plika akimi galima stebėti Mėnulio tamsias dėmes, vadinamas jūromis ir šviesias, vadinamas žemynais. Iš tikrųjų Mėnulyje nėra didelio kiekio vandens ir šie pavadinimai yra tik sąlyginiai.
Jau pro teleskopą galima stebėti ir smulkesnius darinius – Mėnulio kraterius, spindulius besidriekiančius nuo kraterių, kalnynus ir kt. Kai kuriuos Mėnulio paviršiaus darinius galima stebėti su žiūronais iš Žemės. O per teleskopą galima stebėti nepaprastai įdomią Mėnulio panoramą. Krateriai įspūdingiausiai atrodo ties terminatoriaus, t.y dienos ir nakties riba.
Užtemimų stebėjimas
Mėnulis skriedamas aplink Žemę pakliūna į jos metamą šešėlį ar pusšešėlį. Mėnulis dangaus skliaute šviečia todėl, kad atspindi Saulės šviesą, tačiau pakliuvęs į Žemės šešėlį šios šviesos Mėnulis nebegauna ir nustoja šviesti – įvyksta Mėnulio užtemimas.
Skrydžiai į Mėnulį
Nuskristi į Mėnulį tapo įmanoma po to, kai 1957 m. spalio mėn. SSRS paleido dirbtinį Žemės palydovą „Sputnik-1“, pirmąkart apskriejusį Žemės rutulį. Po dvejų metų Sovietų Sąjunga paleido tris aparatus į Mėnulį. Pirmasis jų („Luna-1“) praskriejo pro Mėnulį ir informavo, kad jo magnetinis laukas labai silpnas. „Luna-2“ 1959 m. rugsėjį sudužo meteoritų lietuje, o „Luna-3“ spalio mėn. apskriejo Mėnulį ir nufotografavo iš Žemės nematomą jo pusę. Ji pasirodė esanti tokia pat kalnuota, su daugybe kraterių, kaip ir atsuktoji į Žemę.
Pirmieji automatinių stočių tyrimai
Naują Mėnulio pažinimo etapą pradėjo JAV kosminiai zondai „Ranger“. Prieš nuskrisdami į Mėnulį, jie perduodavo Žemės palydovo paviršiaus nuotraukas. Pirmasis zondas, kuris 1964 m. sėkmingai atliko šią užduotį, buvo „Ranger-7“. Po to paleisti dar du zondai. Paskutinis nukrito Alfonso krateryje, kuris iš Žemės matyti arti Mėnulio skritulio centro. 1965 m. SSRS zondas „Zondas-3“ nufotografavo nematomosios Mėnulio pusės rytinę dalį. Pagal „Luna-3“ ir „Zondas-3“ perduotas nuotraukas buvo sudarytas „Mėnulio nematomosios pusės atlasas“, pirmasis Mėnulio žemėlapis bei gaublys.
1966 m. vasario pradžioje sovietinis zondas „Luna-9“ nusileido Mėnulyje. Jis perdavė į Žemę pirmąją Mėnulio panoramą. Tai lavos užlieta lyguma, nusėta akmenimis ir išvarpyta kraterių duobių. „Luna-9“ galutinai paneigė klaidingą nuomonę, kad Mėnulio jūras dengia lengvų dulkių sluoksnis, kurio storis, esą, gali siekti kelis šimtus metrų. „Luna-9“ įrodė, jog Mėnulio paviršiaus išorinis sluoksnis iš tikrųjų yra purus, bet pakankamai tvirtas, kad išlaikytų erdvėlaivį.
Per dvejus metus nuo 1966 m. rugpjūčio mėn. baigta fotografuoti Mėnulį. Penki JAV „Lunar Orbiter“ aparatai skriejo aplink Mėnulį uždaromis orbitomis ir pardavinėjo į Žemę detalias jo paviršiaus nuotraukas. Vėliau JAV Mėnulyje nutupdė kelis „Surveyor“ aparatus. 1968 m. sausio 17 d. „Surveyor-7“ nusileido kalnų pietinėje dalyje netoli Ticho kraterio ir perdavė jo pylimo išorinio šlaito nuotraukas.
SSRS savo nepilotuojamų skrydžių programą tęsė ir po 1970 m. Žymus laimėjimas buvo „Luna-16“ skrydis 1970 m. Šis aparatas nusileido Derlingumo jūroje, paėmė grunto mėginių ir atgabeno juos į Žemę. Tais pačiais metais „Luna-17“ nusileido Lietų jūroje. Nuo jos atsiskyrė „Lunochodas-1“ – aštuonratis savaeigis, iš Žemės valdomas aparatas, kuriam energiją teikė Saulės baterijos. Atlikęs daugybę tyrimų, jis nustojo veikti 1971 m. spalio 4 d. 1973 m. į Mėnulį buvo nugabentas „Lunochodas-2“.
Žmonės Mėnulyje
thumb|JAV astronautas [[Edvinas Oldrinas vaikšto Mėnulio paviršiumi. 1969 m. nuotrauka, daryta Neilo Armstrongo]]
Nuo septintojo dešimtmečio vidurio JAV sutelkė jėgas „Apollo“ programai, t. y. ruošėsi siųsti į Mėnulį žmogų. Kulminacija įvyko 1969 m. liepos mėn., kai Neilas Armstrongas ir Edvinas Oldrinas išlipo iš „Apollo 11“ kabinos „Eagle“ ir žengė istorinį „mažą žingsnelį Mėnulio paviršiuje“. Pririnkę Mėnulio grunto mėginių ir palikę registravimo prietaisų, abu astronautai grįžo į „Apollo 11“ kabiną ir, pakilę į orbitą, susijungė su įgulos sekcija, kuria trečiasis ekspedicijos narys Maiklas Kolinzas skriejo aplink Mėnulį.
1969 m. pabaigoje įvyko „Apollo 12“ skrydis. Astronautai tyrėjai Čarlsas Konradas ir Alanas Binas nusileido netoli zondo „Surveyor-3“, paėmė kai kurias jos detales ir atgabeno į Žemę. Sekantį „Apollo 13“ skrydį ištiko pirmoji nelaimė: pakeliui į Mėnulį erdvėlaivio techniniame bloke įvyko sprogimas, kuris išvedė iš rikiuotės pagrindinį energijos šaltinį. Nusileidimas Mėnulyje buvo atšauktas. Tik astronautų bei skridimo valdymo centro operatorių sumanumo dėka išvengta tragedijos.
235px|thumb|left|[[Judžinas Sernanas, vairuojantis mėnulio roverį. 1972 m. nuotrauka]] Po to „Apollo“ programos astronautai dar keturis kartus leidosi Mėnulyje. Programą užbaigė „Apollo 17“, nusileidęs Tauro kalnų pietuose. Tąsyk Mėnulyje pabuvojo Judžinas Sernanas ir Harisonas Smitas, pastarasis – profesionalus geologas.
Mėnulio atsiradimo hipotezės
Mokslininkai yra iškėlę keletą Mėnulio atsiradimo prie Žemės hipotezių. Šios hipotezės turi atsakyti į klausimus:
Ankstyvosios hipotezės
Istoriškai buvo iškeltos trys „klasikinės“ Mėnulio atsiradimo hipotezės:
Susidūrimo hipotezė
thumb|right|Ankstyvosios Žemės susidūrimas su Tėja (menininko įsivaizdavimas) Daugumos dabartinių astronomų nuomone labiausiai tikėtina Mėnulio atsiradimo hipotezė yra susidūrimo praeityje su kitu stambiu dangaus kūnu hipotezė. Pagal ją, Žemė praeityje susidūrė su protoplaneta (suteiktas pavadinimas Tėja). Tai turėjo įvykti per pirmuosius 100 mln. metų, kai susiformavo Žemė, apie prieš 4,5 mlrd. metų. Susidūrimas įvyko šiek tiek Žemės šone. Jo metu buvo išmušta Žemės medžiaga, iš kurios susidarė Mėnulis. Pati Žemė tikriausiai buvo nustumta į dabartinę orbitą ir jos sukimosi ašis nuo smūgio pakrypo apie 23,5°. Tai turėjo įvykti, kai Žemės sunkieji elementai jau buvo nugrimzdę į planetos centrą. Nuo smūgio Žemės paviršiuje iškart išgaravo vanduo ir kiti lakieji elementai ir tai paaiškintų jų trūkumą Mėnulio paviršiuje. Mėnulis po to per apie 100 mln. metų susiformavo iš apie Žemę besisukančių medžiagos gabalų. Manoma kad Tėja buvo maždaug Marso didumo. Žemė iki susidūrimo irgi buvo didesnė.
Helena Bonham Carter
miniatiūra|Helena Bonham Carter Berlyno filmų festivalyje (2011 m.) Helena Bonham Carter (g. 1966 m. gegužės 26 d.) – „Auksiniam gaubliui“ ir „Oskarui“ nominuota britų aktorė.
Mėnulis
Susidūrimo hipotezė
Ši hipotezė sulaukė palaikymo, kai buvo atrastas didžiulis susidūrimo baseinas Mėnulio pietų poliuje, kas rodo ne vien asteroido išmuštą kraterį, o tarpplanetinio susidūrimo mastą. Tikėtina, kad ankstyvojoje Saulės sistemos istorijoje milžiniški susidūrimai nebuvo retenybė. Jais paaiškinama Veneros priešinga nei kitų planetų sukimosi apie savo ašį kryptis, didžiulis „randas“ Marso paviršiuje ir Urano anomališka orientacija erdvėje. Mokslininkai tikisi, kad po daugiau mėginių atgabenimo iš Mėnulio analizės, jie aptiks Tėjos egzistavimo įrodymų.
Helena Bonham Carter
Labiausiai išgarsėjo suvaidinusi Marlą Singer filme Kovos klubas, Belatriks Lestreindž filme Haris Poteris ir Fenikso brolija, ponią Lovet filme Svynis Todas: demoniškas Flyto gatvės kirpėjas ir kitais filmais, sukurtais bendradarbiaujant su jos draugu Timu Burtonu. 2014 metais H.B.Carter išsiskyrė su Timu Burtonu. Jie kartu turi du vaikus
Apušynė (Biržai)
Apušynė – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Medeikių.
Veto
Lotynų kalba veto reiškia „draudžiu“. Paprastai jis reiškia, kad viena pusė vienašališkai blokuoja bendro sprendimo priėmimą. „Veto“ terminas daugiausia naudojamas įstatymų leidybos srityje, tačiau populiarus ir kitose sferose.
Veto yra kilęs iš plebėjų tribūno teisės Romos Senate.
Vestminsterio sistemoje ir daugumoje konstitucinių monarchijų veto teisė naudojama sustabdyti tam tikriems įstatymams, tačiau monarchai arba jų atstovai naudojasi šia teise labai retai.
JAV prezidentas gali vetuoti Kongreso priimtą įstatymą, bet jo veto teisė nėra absoliuti. Kiekvienų rūmų dviejų trečdalių dauguma toks veto gali būti atmestas.
Jungtinių Tautų Saugumo Taryboje penkios nuolatinės narės (JAV, Rusija, Kinija, Prancūzija ir Jungtinė Karalystė) turi veto teisę. Jei bent viena iš šių šalių prieštarauja rezoliucijos pasiūlymas yra atmetamas.
Lietuvos-Lenkijos valstybėje XVII-XVIII a. liberum veto teisė buvo parlamentinės sandaros principas. Visi Seimo sprendimai galėjo būti priimami tik visų jo narių sutikimu ir kiekvienas atstovas galėjo blokuoti sprendimus ir Seimo darbą. Šio principo atsiradimo pradžia - vienbalsio sprendimų priėmimo Seime tradicija, kai seimo narys, išrinktas vietos seimelio buvo ataskaitingas prieš jį už visus seimo sprendimus. Sprendimas, priimtas daugumos prieš mažumos valią (netgi jei tai buvo tik vienas seimelis), buvo laikomas politinio lygiateisiškumo principo pažeidimu.
Manoma, kad pirmą kartą šia teise pasinaudojo ir seimo veiklą nutraukė Upytės atstovas Vladislavas Sicinskis (Čičinskas) 1652 m. Kitų šaltinių teigimu jis tik vetavo ilgesnius, nei numatė įstatymas, debatus seime. Tik 1669 Krokuvoje seimo darbą liberum veto teise sustabdė Kijevo atstovas Adomas Olizaras.
XVIII a. pirmoje pusėje naudotis liberum veto praktika seimo sesijose darėsi vis dažnesnė. Kaimyninės valstybės - Rusija ir Prūsija - laikė tai patogiu Lietuvos-Lenkijos valstybės silpninimo įrankiu.
Po 1764 m. liberum veto praktiškai nebuvo naudojamasi: vieno balso principas netrukdė seimų darbo. Sesijos darbo pradžioje deputatai formuodavo „konfederaciją“, kad neleistų sustabdyti seimo darbo dėl naudojimosi liberum veto teise.
Liberum veto buvo panaikinta 1791 m. gegužės 3 d.- Ketverių metų seimo priimta Konstitucija įtvirtino daugumos principą.
Šios, pirmosios Europoje, Konstitucijos pasiekimus anuliavo kitas konfederacijos seimas, sušauktas Gardine 1793 m.
Lempa
Lempa – žmogaus sukurtas šviestuvas, paprastai – dirbtinės šviesos šaltinis.
Iki lempų sukūrimo
Gilioje senovėje žmonės, ar jų pirmtakai, savo veiklą galėjo vystyti tik šviesiu paros metu, nes būtent tuo metu saulės apšviestoje Žemės pusėje iš saulės atsklidusių elektromagnetinių bangų srautas apšviečia (regimoji šviesa) ir šildo (infraraudonieji spinduliai) žemės paviršių.
Evoliucionuojant žmonijai buvo išmokta valdyti ugnį, nes pastebėta, jog degdamos kai kurios medžiagos (tais laikais buvo naudojama mediena ar inde laikomos įkaitusios anglies žarijos) skleidžia šviesą ir šilumą. Taip žmogaus ūkinės veiklos diena buvo pratęsta, atlikti įvairius darbus buvo įmanoma ir naktį.
Žvakės ir deglai
Apie 3000 m. pr. m. e. išrandamos žvakės.
Vėliau apšvietimui buvo naudojami ilgai degantys fakelai ar balanos. Išmirkius juos alyvoje ar riebaluose buvo pagerinta jų degimo kokybė.
Aliejinės lempos
thumb|[[XIX amžius|XIX a. žibalinė lempa]] Pirmosios tikros lempos – aliejinės lempos atsiradimas yra labai miglotas, bet IV a. prieš mūsų erą tokios lempos buvo naudojamos Graikijoje. Pirmosios tokio tipo lempos buvo indai, pagaminti iš akmens, molio, kaulų, ar kriauklė, į kurią buvo įpilama alyva ar riebalai ir deginami.
Vėliau, pastebėjus kapiliarumo požymį, buvo naudojamas rezervuaras ir imta deginti nebe atvirą indą, o dagties galą. Graikai ir romėnai naudojo daug dagčių, kad išgauti ryškesnę šviesą. Šiaurės Europoje labiausiai paplitusi lempos forma buvo atviras akmeninis puodas, pripildytas riebalų ir įmerkta dagtimi. Tokio tipo lempas vis dar vartoja inuitai (eskimai).
XVIII a. buvo padarytas didelis patobulinimas – imta naudoti plokščias dagtis, kurios davė didesnę liepsna nei apvalios. Švedų mokslininkas Aime Argandas išrado stiklinę vamzdinę lempą, kuri degė šviesiau, nedūmijo, ir buvo apsaugota nuo vėjo. Ši sistema vėliau buvo pritaikyta dujų lempose.
Elektros lempos
thumb|right|180px|Stalo lempa XIX a. pab., šie lempų tipai užleido vietą kaitinamosioms elektros lempoms. Pirmasis eksperimentus išgaunant šviesą elektra pradėjo britų chemikas seras Hemfris Deivis (Humphry Davy). Jis gamino elektros lankus (1802 m. pademonstravo pirmąjį variantą) ir buvo sukūręs platininės vielos, kuri švytėjo ore, leidžiant ja srovę, modelį. Apie 1840 m. buvo užpatentuota kaitinamoji elektros lemputė. Tačiau tokios lemputės buvo nepopuliarios, kadangi dar nebuvo priemonių sukurti pakankamą vakuumą, kuris apsaugotų kaitinimo siūlelį nuo sudegimo. Be to, elektros energija buvo per brangi.
1867 m. A. E. Becquerel pademonstravo pirmąją liuminescencinę lempą.
1878 ir 1879 metais anglų išradėjas Tomas Svenas (Thomas Swan) ir amerikiečių išradėjas Tomas Edisonas (Thomas Edison) sukūrė anglinį kaitinimo siūlelį turinčią lempą. Pagerinus vakuumo kokybę ir esant jau platesniam elektros energijos naudojimui, ši lemputė pelnė sėkmę. Anglis volframu buvo pakeista 1907 m., o pripildytos dujomis lempos sukurtos 1913 m. 1911 m. Georges Claude sukuria neoninę lempą. Dienos šviesos lempa buvo sukurta 1938 m.
1962 m. Nick Holonyak Jr. sukūrė pirmąjį praktiškai pritaikomą matomo spektro šviesos diodą (LED).
Kaitinamosios lempos veikimo principas
right|thumb|150px|Elektros kaitinamoji lemputė
Kaitinamojoje elektros lemputėje elektros srovė teka per ploną volframinį siūlelį ir įkaitina jį iki maždaug 2500-3000 °C. Išsiskiria ne tik šiluma, bet ir šviesa. Lemputės viduje neturi būti deguonies, kitaip kaitinimo siūlelis perdegtų. Ilgą laiką kaitinimo lempų užpildymui būdavo naudojamas azoto ir argono mišinys.
Dabartinėse lempose yra naudojamas išretintas kriptonas. Specialus stiklas gaminamas iš kvarcinio smėlio. Gaminant lemputės sieneles iš šios medžiagos, jos tampa tvirtesnės, tai leidžia naudoti aukštesnę temperatūrą lemputėje.
Liuminescencinės (dienos šviesos) lempos veikimo principas
Liuminescencinė lempa yra sudaryta iš liuminoforu padengto vamzdžio, užpildyto inertinėmis dujomis (argono) ir nedideliu kiekiu gyvsidabrio, starterio ir balasto (droselio).
Tarp lempos galuose esančių elektrodų tekanti srovė sužadina gyvsidabrio atomus, kurie spinduliuoja ultravioletinę šviesą. Liuminoforas ultravioletinę šviesą paverčia kitomis spalvomis. Priklausomai nuo liuminoforo, galima gauti šiltesnius ar šaltesnius baltos šviesos atspalvius ar kitų spalvų šviesą.
Išjungta lempa yra užpildyta nejonizuotomis dujomis, todėl jos varža labai didelė. Kad įjungta lempa pradėtų šviesti, starteris užtrumpiną lempos grandinę ir, tekant srovei, lempos galuose esantys elektrodai, kaista. Apie juos susidaro elektronų debesėlis. Starteriui kontaktus atjungus, balastiniame droselyje indukuojasi didelė saviindukcijos elektrovara, kuri sumuojasi su maitinimo maitinimo įtampa ir jonizuoja dujas, kuriomis ima tekėti srovė, lempos varža sumažėja.
Šviesos diodai
Šiuo metu vis labiau plinta šviesos diodai, kurie spinduliuoja visą matomos šviesos spektrą.
Elektrėnų dekanatas
thumb|Dekanatui priklausančios parapijos thumb|[[Elektrėnų Švč. Mergelės Marijos Kankinių Karalienės bažnyčia – pagrindinė Elektrėnų dekanato bažnyčia]]
Elektrėnų dekanatas priklauso Kaišiadorių vyskupijai. Priklausančios bažnyčios:
Dekanas – mons. Jonas Sabaliauskas.
Vandeniniai pitonai
Vandeniniai pitonai (Liasis) – pitoninių (Pythonidae) šeimos roplių gentis.
Paplitę Šiaurės Australijoje, Naujojoje Gvinėjoje ir Mažosiose Sundos salose. Nuo tikrųjų pitonų skiriasi tuo, kad galvos priekinė dalis padengta stambiais simetriniais skydeliais.
Juozas Javaitis
Juozas Javaitis (g. 1954 m. spalio 22 d. Emiliavoje, Šakių rajonas) – lietuvių kino ir televizijos režisierius, scenaristas, prodiuseris, Lietuvos muzikos ir teatro akademijos dėstytojas, Vyriausybės kultūros ir meno premijos laureatas.
Biografija
1961–1973 m. mokėsi Iždagų pradinėje, Šakių vidurinėje, Marijampolės kultūros mokyklose. 1978–1983 m. studijavo Sankt Peterburgo teatro, muzikos ir kinematografijos institute, baigė prof. G. Tovstonogovo dramos režisūros klasę.
1972–1976 m. dirbo su mėgėjų meno kolektyvais Kauno rajono kultūros įstaigose, 1976–1978 m. – aktoriumi Kauno valstybiniame lėlių teatre. 1982–1985 m. Šiaulių dramos teatre režisavo šešis dramos spektaklius (S. Zlotnikovo „Vyras atėjo pas moterį“, G. Solovskio „Skiriama Princesei“, Moljero „Don Žuanas“, A. Liobytės „Meškos trobelė“ ir kt.).
Dirbo prie įvairių kino ir televizijos projektų, sukūrė daugybę dokumentinių filmų, tokių, kaip „Lietuvio namai“ (2010), „[http://www.jbprojektai.lt/24h.php Lietuva. 24 valandos]“ (2006), „Vyrai turi dainuoti“ (2005), „Česlovo Milošo sugrįžimas“ (1993) ir kt., sukūrė dokumentinę apybraižą „E. Andre parkai Lietuvoje“ (2006).
2011 m. Lietuvoje minint Česlovo Milošo metus J. Javaitis ėmėsi kurti Švietimo ir mokslo ministerijos bei Kultūros ministerijos finansuojamą dviejų dalių dokumentinį filmą „Česlovo Milošo amžius“ (prodiuserė T. Zibolienė) apie lietuvių kilmės Nobelio literatūros premijos laureatą Česlovą Milošą.
Darbas televizijoje
thumb|Juozas Javaitis ir operatorius Donatas Buklys filmavime Vilniuje Juozas Javaitis daug metų darbavosi televizijoje – dirbo vyriausiuoju režisieriumi Baltijos televizijoje (BTV), kūrė laidų ciklus „Nereikalingi“, „Laiko portretai“, „Gyvenimo ratu“, „Lietuvos dvarai“ Lietuvos televizijoje (LTV), „Gyvenimo skonis“ (BTV). J. Javaitis prodiusavo dokumentinius filmus „Viens, du, trys“ (festivalis „Kino pavasaris‘2009“), „Lietuvių kalendorinės šventės“ (2008); „Lietuvių tautinis kostiumas“ (2007).
Prie kitų J. Javaičio darbų yra XIV Baltijos šalių studentų dainų ir šokių šventės „Gaudeamus" Lietuvos programos Rygoje režisūra (2004), Vlado Švedo kamerinės operos „Gėlių mergytė“ pastatymas (2010) ir kt.
Nepaisant to, kad nemažai metų dirbo televizijoje, J. Javaitis visuomet buvo kritiškas televizijos atžvilgiu ir yra sakęs, kad „televizijos meno nekuria“.
Apdovanojimai
Dukart J. Javaitis yra tapęs Lietuvos radijo ir televizijos komisijos konkurso „Pragiedruliai“ laureatu (2006, 2009), įvairių festivalių žiuri nariu. J. Javaitis yra pelnęs apdovanojimą už geriausią vizualinį filmo sprendimą kino festivalyje Dušanbėje (1989), už autorinių laidų „Teatras“ ciklą režisierius apdovanotas Auksinės bitės prizu (1994), Nacionaliniame televizijų publicistikos konkurse Ad rem J. Javaičio laidų ciklas „Kūrybos metas“ apdovanotas už geriausią režisūrą (1999) bei LR Kultūros ministerijos premija už aktualiausius ir ryškiausius publicistinius kūrinius kultūros temomis.
2009 metais J. Javaitis apdovanotas Lietuvos Respublikos Ministro Pirmininko padėka už darbą Lietuvos tūkstantmečio dainų šventėje.
J. Javaičio prodiusuotas dokumentinis filmas „Dievas sukūrė viską, išskyrus kilimą“ (rež. Mikas Žukauskas, Gintarė Valevičiūtė) 2012 metais laimėjo apdovanojimą Sidabrinė gervė trumpametražio dokumentinio kino filmo kategorijoje.
2012 m. gruodį Juozas Javaitis, kartu su Pranu Morkumi, apdovanoti Lietuvos kinematografininkų sąjungos skiriamu apdovanojimu. „Česlovo Milošo amžiaus“ scenarijaus autoriai įvertinti "už kultūrinę misiją įtaigiai atskleidžiant poeto asmenybę plačiame XX amžiaus istorijos kontekste. "
2016 m. kovą J. Javaitis kartu su televizijos ir kino menininku Donatu Bukliu apdovanotas Vyriausybės kultūros ir meno premija.
Filmografija
J. Javaičio dokumentinių filmų ir apybraižų sąrašas
Eduardas Čepulis
Eduardas Čepulis (1916 m. gegužės 16 d. Grand Rapidsas, Mičigano valstija, JAV – 1993 m. sausio 2 d. Klaipėda) – Lietuvos teatro aktorius, režisierius.
Biografija
1921 m. su tėvais grįžo į Lietuvą. 1936–1938 m. lankė Klaipėdos dramos teatro vaidybos studiją (vadovas Romualdas Juknevičius). 1941–1945 m. vaidino Šiaulių dramos teatre, 1946–1980 m. – vėl Klaipėdos dramos teatre. Sukūrė, daugiausia komedijose, raiškių charakterinių vaidmenų.
Maskvos CSKA (krepšinio klubas)
Maskvos CSKA (oficialiai Профессиональный Баскетбольный Клуб – ПБК ЦСКА Москва), paraidžiui Centrinis armijos sporto klubas – Rusijos ir Sovietų Sąjungos krepšinio komanda, įkurta kaip armijos klubas, į kurį buvo kviečiami SSRS kariuomenėje tarnaujantys talentingi krepšininkai. Iširus Sovietų Sąjungai pavadinimas išliko nepasikeitęs.
Šioje komandoje yra žaidę geriausi SSRS krepšininkai. Vienintelis lietuvis, rungtyniavęs CSKA sovietiniais laikais, yra Rimas Kurtinaitis. Komandą yra treniravęs treneris Aleksandras Gomelskis.
Istorija
„CSKA“ krepšinio klubas buvo įkurtas 1923 m. balandžio 29 d. Tai buvo viena pajėgiausių Sovietų Sąjungos krepšinio lygos komandų. Laikotarpiu nuo 1945 m. iki 1990 m. klubas pelnė 24 titulus.
XX a. septintajame dešimtmetyje „CSKA“ buvo viena iš dviejų stipriausių Europos taurėje rungtyniaujančių komandų (greta Madrido „Real“). Pirmąjį Eurolygos titulą komanda pelnė 1961 m., po to – 1963 m., 1969 m. ir 1971 m. Viena pajėgiausių Europos komandų „CSKA“ buvo ir visą aštuntąjį dešimtmetį bei pirmoje devintojo dešimtmečio pusėje. 1966–1988 m. „CSKA“ treniravo Aleksandras Gomelskis, per tą laiką komanda daugiau nei 10 kartų laimėjo Sovietų Sąjungos krepšinio pirmenybes.
Įkūrus Rusijos krepšinio lygą, „CSKA“ nuo 1992 m. iki 2000 m. laimėjo devynis čempionų titulus iš eilės.
1996 m. „CSKA“ pasiekė Eurolygos finalinio ketverto etapą. Tuo tarpu 2001 m. komanda pateko į Suprolygos finalinio ketverto etapą (prie to svariai prisidėjo jaunasis komandos žaidėjas Andrejus Kirilenko). Komandą treniruojant Dušanui Ivkovičiui, 2003–2005 m. „CSKA“ pateko į tris finalinio ketverto etapus iš eilės.
Treniruojama Ettore Messina, „CSKA“ 2006 m. Prahoje įveikė Tel Avivo „Maccabi“, kuri gynė čempionės titulą, ir pirmąkart per 35 metus tapo Eurolygos čempione. 2008 m. „CSKA“ iškovojo šeštąjį Eurolygos čempionų titulą (finale vėl susitiko su „Maccabi“). Eurolygos finalą „CSKA“ pasiekė ir 2009 m., tačiau, nors ir buvo panaikinusi 23 taškų deficitą, pralaimėjo „Panathinaikos“.
2010 m. „CSKA“ pasiekė finalinio ketverto etapą, o 2012 m. – finalą, tačiau jame nusileido „Olympiacos“ klubui, nors vienu metu pirmavo 19 taškų. 2012 m. birželio 19 d. buvo pranešta, kad vyriausiojo trenerio postą paliko Jonas Kazlauskas (jo treniruojama „CSKA“ laimėjo VTB Vieningosios lygos auksą, o Rusijos finalo serijoje įveikė Maskvos srities „Chimki“ klubą). Vietoj J. Kazlausko komandos treneriu buvo paskirtas jau anksčiau komandą treniravęs Ettore Messina, su juo sudaryta trejų metų sutartis.
2016 m. Berlyne „CSKA“ rezultatu 101:96 įveikė Stambulo „Fenerbahčę“ ir septintą kartą tapo „Eurolygos“ čempione. Nors komanda vienu metu buvo įgijusi 21 taško persvarą, „Fenerbahčė“ rezultatą išlygino ir buvo žaidžiamas pratęsimas.
2019 m. Vitorijoje vykusiame Eurolygos finale „CSKA“ susitiko su Stambulo „Anadolu Efes“, kurią įveikė rezultatu 91:83. Šios rungtynės išsiskyrė tuo, kad „CSKA“ pataikė 14 tritaškių iš 22 (63,6 % taiklumas). Tai antrasis Eurolygos titulas, kurį „CSKA“ iškovojo treniruojama graiko Dimitrio Itudžio.
2021 m. „CSKA“ devintą kartą iš eilės pasiekė Eurolygos finalinio ketverto etapą, taip pagerindama sau pačiai priklausiusį rekordą (2003–2010 m.). 2022 m., prasidėjus karui Ukrainoje, komanda pašalinta iš „Eurolygos“. Jai neleista dalyvauti ir Eurolygos 2022–2023 m. sezone.
Naujienos (Ylava)
Naujienos arba Beriozovka (, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Берёзовка) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Gvardeiskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Kėriškė
Kėriškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 8 km nuo Mielagėnų.
Naujienos (Ylava)
Istorija
Notangos žemės kaimo pavadinimas Navenīnai prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas, nuo 1874 m. Romitų valsčiaus kaimas, nuo 1930 m. Naujienos valsčiaus centras. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Nadeždino apylinkės kaimas. 1946 m. sujungtas su kitais kaimais, tapo Beriozovka.
Sonja Lumme
220px|miniatiūra|Sonja Lumme 2012 m.
Sonja Lumme (g. 1961 m. spalio 6 d. Kristinestad) – Suomijos pop muzikos dainininkė.
Atlikėjos karjera prasidėjo 8-to dešimtmečio pabaigoje, išleidus debiutinį singlą „Hi-Hat“, tačiau išgarsėjo 9-ajame dešimtmetyje, kai Sonja išleido debiutinį albumą „Anna olla vapaa“. 1985 metais Sonja Lumme atstovavo Suomijai 1985 m. „Eurovizijoje“ su daina „Eläköön elämä“.
Nuo 2008 m. yra MTV3 kanalo laidos „Ihana piha“ vedėja, o nuo 2011 m. dirba radijuje „Radio Nova“. Sonja yra ištekėjusi už aktoriaus ir operos dainininko Arne Nylanderin.
Šv. Morkaus parapija (Grenada)
'''Šv. Morkaus parapija''' – viena iš šešių Grenados parapijų. Tai yra mažiausia šalies parapija esanti salos šiaurės vakaruose. Parapijos centras yra mažas žvejų miestelis Viktorija.
Skrydis per Atlantą
Siužetas
Filmas – vieno svarbiausių XX a. lietuvių gyvenimo įvykių rekonstrukcija: atkuriama legendinio Dariaus ir Girėno skrydžio per Atlantą 1933 m. istorija, prasidėjusi dar 3 – iojo dešimtmečio Kaune. Daug istorinių personažų, tiksliai atkurta skrydžio chronologija bei technika. 1933 m. liepos 15 d. mažas vienmotoris lėktuvas „Lituanica“ iš JAV Niujorko oro uosto per Atlantą skrenda į Kauną. Herojiškas skrydis truko 37 val. Naudodamiesi primityviais prietaisais, lakūnai įveikė 7 000 km ir žuvo prie pat tikslo…
Jonas Čepulis (1928)
Jonas Čepulis (g. 1928 m. spalio 18 d. Kuosiai, Rokiškio valsčius) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1951 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, 1954 m. veterinarijos mokslų kandidatas.
1954–1998 m. Lietuvos veterinarijos akademijos dėstytojas, 1979–1983 m. Terapijos, klinikinės diagnostikos ir farmakologijos katedros vedėjas, nuo 1962 m. docentas, 2001 m. garbės profesorius.
Raubonių apylinkė
Raubonių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Ziniūnai
Ziniūnai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Joniškio, prie kelio. Seniūnaitijos centras. 2003 m. įkurta kaimo bendruomenė „Obelėlė“.
Lietava (reikšmės)
Lietava gali reikšti:
Apušynė (Šalčininkai)
Apušynė – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Turgelių.
BrO-11M Zylė
BrO-11M Zylė – medinės konstrukcijos pradinio apmokymo sklandytuvas, skirtas vaikų sklandymo mokykloms, sukonstruotas Broniaus Oškinio 1969 m.
Prienų gamykla pagamino 40 sklandytuvų BrО-11M. Vėliau, 1989–1990 m. Panevėžyje S. Čepaičio kooperatyvas pagamino dar 160 šių sklandytuvų, kurie buvo pardavinėjami visoje TSRS.
Šiuo metu naudojami kai kuriose Rusijos sklandymo mokyklose, pvz., jaunuolių sklandymo mokykloje prie Novosibirsko A. Pokryškino vardo mokomojo aviacijos centro.
Konstrukcija
Sparnas vieno lonžerono medinės konstrukcijos. Lonžeronas dėžinės konstrukcijos. Iki lonžerono sparnas dengtas 1 mm fanera, likusi dalis – drobe. Sparnas paremtas profiliuotais spyriais, kurie suklijuoti iš dviejų pušinių strypelių.
Stabilizatorius trikampio formos, pagamintas iš pušinių strypelių, aptrauktas drobe. Aukščio ir posūkio vairai pagaminti iš pušinių strypelių, aptraukti drobe.
Liemenį sudaro pavaža ir ferma. Ties pavažos viduriu įmontuotas ratukas, o priekyje ir gale – atramos. Priekinėje dalyje įmontuotas buksyravimo kablys. Dengta galinė fermos dalis veikia kaip kilis.
Techniniai duomenys
! Charakteristika ! vertė
Jolanta Palidauskaitė
Jolanta Palidauskaitė(g.1964 m. rugsėjo 29 d. Ukmergėje - 2011 m. rugsėjo 10 d.) – Lietuvos sociologė, politologė, socialinių mokslų daktarė, profesorė.
Biografija
1982 m. baigė Ukmergės 5-ą vidurinę mokyklą. 1987 m. baigė Vilniaus universiteto istorijos fakultetą ir įgijo istorijos dėstytojo kvalifikaciją. 1987 – 1996 m. dirbo Kauno technologijos universitete. 1996 m. KTU apgynė daktaro disertaciją Lietuvos politinės kultūros raida valstybingumo atkūrimo ir įtvirtinimo laikotarpiu (mokslo kryptis- sociologija). 1997 m. suteiktas docento pedagoginis vardas. Nuo 1997 m. dirbo Socialinių mokslų Viešojo administravimo katedroje. 2004–2006 m. dirbo Šiaulių universiteto Viešojo administravimo katedros docente. 2002-2003 m. dirbo docente Tarptautinėje vadybos mokykloje (ISM), Kaune.
Mokslinė veikla
Paskelbė 43 publikacijas: iš jų: 2 knygos (vadovėlis ir metodinė priemonė); 7 knygų skyriai; 12 konferencijų pranešimų, 23 straipsniai moksliniuose leidiniuose apie politinę kultūrą, etiką viešajame administravime ir su korupcija susijusiais klausimais; 4 straipsniai atiduoti spaudai. Iš jų 9 straipsniai Lietuvos mokslo tarybos patvirtinto sąrašo tarptautinėse duomenų bazėse referuojamuose leidiniuose. Mokslinių tyrimų sritys: viešojo administravimo ir valstybės tarnybos etika; korupcija ir antikorupcija; personalo vadyba viešojo administravimo organizacijose; pilietinė visuomenė; Lietuvos polinė kultūra.
Kaišiadorių dekanatas
thumb|Dekanatui priklausančios parapijos thumb|[[Kaišiadorių Kristaus Atsimainymo katedra – pagrindinė Kaišiadorių dekanato bažnyčia]]
Kaišiadorių dekanatas priklauso Kaišiadorių vyskupijai. Priklausančios bažnyčios:
Lietuvos futbolo taurė 1998–1999 m.
Lietuvos futbolo taurė 1998–1999 m. – dešimtasis nepriklausomos Lietuvos futbolo taurės turnyras, vykęs nuo 1998 m. liepos iki 1999 m. birželio.
Anri Brėjus
Anri Eduaras Prosperas Brėjus (, 1877 m. vasario 28 d. Mortenas, Žemutinė Normandija – 1961 m. rugpjūčio 14 d. Isle-Adamas, Uazos slėnio departamentas) – prancūzų archeologas, abatas.
Biografija
thumb|left|upright=1.5|alt=|<Center> «Grattoir» - Aurignacien - [[:fr:Muséum de Toulouse|Muséum de Toulouse ]] Paleolito urvų tyrinėtojas, sudarė vėlyvojo paleolito klasifikavimo sistemą. Nuo 1897 m. domėjosi paleolito menu; tyrinėjo Pietų Prancūzijoje, Šiaurės Ispanijoje, Pietų Afrikoje. 1910–1960 m. Paryžiaus žmogaus paleontologijos instituto ir 1929–1947 m. Kolež de Frans profesorius. Paskelbė daugiau, kaip 600 mokslinių straipsnių, dauguma iliustruoti.
Niujorko miesto rotušė
Niujorko miesto rotušė – tarybos namai, esantys rotušės parko centre, Žemutiniame Manhatane. Tai yra seniausias rotušės pastatas Jungtinėse Valstijose, kuris vis dar naudojamas pagal savo pirminę funkciją. Pastate įrengtas mero kabinetas, taip pat jame renkasi miesto taryba. Rotušės statyba truko nuo 1803 iki 1912 m. Rotušė įtraukta į JAV nacionalinio paveldo sąrašą (1960 m.) bei į JAV nacionalinį istorinių vietų registrą (1966 m.).
Teodoras Žanis Lacis
Teodoras Žanis Lacis (, 1882 m. kovo 14 d. Vainiauda, Liepojos apskritis – 1946 m. kovo 22 d. Liepoja) – latvių teatro aktorius, režisierius.
Biografija
1903 m. baigęs teatro mokyklą Charkove 1903-1905 m. vaidino F. Koršo teatre Maskvoje, 1905-1906 m. ir 1909–1911 m. Fiodoro Lavreckio slapyvardžiu – N. Solovcovo teatre Kijeve. 1920 m. grįžo į Latviją; 1920–1922 m. ir 1944–1946 m. Liepojos teatro, 1923–1927 m. ir 1934–1944 m. Latvijos nacionalinio teatro, 1927–1933 m. Rygos Dailės teatro aktorius.
Daugiausia sukūrė tragedinių ir herojinių vaidmenų. Dėstė vaidybą dramos studijose ir kursuose.
Čaikauskas
Čaikauskas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Čaikauskienė (ištekėjusi moteris) ir Čaikauskaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Zizėnai
Zizėnai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Santaikos.
Šungalvis smauglys
Šungalvis smauglys (Corallus caninus) – smauglinių (Boidae) šeimos roplys. Paplitęs Pietų Amerikos džiunglėse.
thumb|left|210px|Šungalvis smauglys
Merkinės dekanatas
thumb|Dekanatui priklausančios parapijos thumb|[[Merkinės Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia – pagrindinė Merkinės dekanato bažnyčia]]
Merkinės dekanatas priklauso Kaišiadorių vyskupijai. Priklausančios bažnyčios:
Čarneckis
Čarneckis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Čarneckienė (ištekėjusi moteris) ir Čarneckytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Gaučas
thumb|right|200px|Gaučas
Gaučai  – pampų, Gran Čiako, Patagonijos lygumų gyventojai (Argentinoje, Urugvajuje, pietų Brazilijoje), gyvulių augintojai, žemvaldžiai. Brazilijoje gaučais taip pat vadinami visi Pietų Rio Grandės gyventojai.
Gaučas iš dalies atitinka JAV kaubojų, Meksikos vaquero, Los Llanos regiono llanero ar Čilės huaso. Terminas gaučo ypač taikomas XIX a., kai dauguma užmiesčio gyventojų vertėsi gyvulių auginimu, kuomet klestėjo gaučų kultūra.
Gaučai buvo sėslūs, gyvendavo užmiestyje (campo), ūkiuose (vad. asjendose). Vertėsi žemdirbyste, gyvulių auginimu. Dauguma gaučų buvo metisai arba kreolai. Paprastai gaučai buvo puikūs raiteliai. Apibūdinami kaip stiprūs, nuoširdūs, darbštūs, tylūs, patriarchališki, prireikus – karingi. Gaučai naudodavo bolas, lasus, durklus, vadinamus facón. Tradicinis gaučo gėrimas – matė, valgis – įvairūs mėsos produktai, ypač asado.
Gaučai suvaidino svarbų vaidmenį Argentinos ir Urugvajaus istorijoje. Jie buvo vietinių kaudilijų armijų nariai, rengdavo sukilimus prieš valdžią. Buvo linkę į autoritarizmą, formuodavo karines chuntas.
Smaugliukai
Savo auką smaugia 2-3 apsivijimais apie grobį. Gyvagimdžiai. Patelė atveda iki 20 jauniklių.
Paplitę Šiaurės ir Rytų Afrikoje, Centrinėje ir Pietų Azijoje.
Rūšys
Gentyje yra 9 rūšys:
Apušotas (Anykščiai)
Apušotas – buvęs kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 9 km į pietvakarius nuo Kavarsko.
Istorija
Kavarsko apylinkės Apušoto kaimas 1978 m. gegužės 31 d. panaikintas LTSR AT Prezidiumo įsaku.
3 (skaičius)
3 (trys, trejetas) – skaitmuo, trijų objektų skaičių atvaizduojantis simbolis. Tai natūralusis skaičius, einantis tarp 2 ir 4.
Arabiško skaičiaus raida
Vaizdas:Evolution3glyph.png
Chemijoje
3 yra ličio atominis skaičius.
Unikodas
Be arabiško simbolio 3, Unikodas numato specialius ženklus (Ⅲ, ⅲ) šiam skaičiui žymėti. Į HTML dokumentus jie įterpiami sekomis  &#8546;, &#8562; .
Informatikoje
Linux, Macintosh ir Windows 95 trejetas koduoja vartotojo nurodymą tuojau pat sustabdyti šiuo metu vykdomą programą (klaviatūra simbolis įvedamas paspaudžiant vienu metu CTRL ir C klavišus). Sudėtingas, grafinį interfeisą turinčias programas taip stabdyti nepatartina (ne visada ir įmanoma).
Biochemijoje
Genetiniame kode trys nukleotidai koduoja vieną aminorūgštį.
Religija
Religijoje jis sutapatinamas su Šventąja trejybe.
Adomas Buitvydas
Adomas Buitvydas (1887 m. gruodžio 8 d. Vilkabrukiuose – 1955 m. kovo 3 d. Kaune) – Lietuvos komunistinio judėjimo veikėjas, redaktorius.
Biografija
1917–1918 m. raudongvardietis, raudonarmietis. 1920–1921 m. laikraščio „Arbeter Vort“ oficialusis redaktorius. 1921 m. dirbo nelegalioje LKP spaustuvėje. 1922–1924 m. kalintas. 1941–1944 m. dirbo Gorkio srityje. Nuo 1944 m. gyveno Lietuvoje.