cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Volgos prekybinis kelias
Istorija
Šios kelionės minimos to laikmečio arabų ir persų geografų raštuose. Apie 885-886 m. Ibn Khordadbeh rašė apie šiuos prekiautojus, juos laikydamas sakalibais (Saqāliba, ), t. y. daugiau slavais, o ne skandinavais. Ahmad ibn Rustah minėjo prie Volgos gyvenančius Rusios prekeivius, kurie nedirbo savo žemių, bet vykdė grobiamuosius žygius į gretimas slavų teritorijas, parsigabendavo vergų, juos pelningai parduodavo Chazare ir Bulgare. 921-922 m. Ahmadas ibn Fadlanas, pasiųstas su diplomatine misija iš Bagdado pas Volgos bulgarus, pastebėjo, kad atvykėliai iš Rusios pasižymėjo skandinaviškais įpročiais (ginkluotė, bausmės, laivų laidojimas, religinės aukos), tačiau buvo paveikti ir svetimų kraštų įtakos (prekeivių moterys dėvėjo daug juvelyrinių papuošalų).
XI a. Volgos kelio reikšmė sumenko dėl sidabro gavybos nuosmukio Abasidų kalifate, tačiau suklestėjo maršrutas „Iš variagų į graikus“, driekęsis Dniepru per Juodąją jūrą į Bizantijos imperiją.
Dreniai
Dreniai – buvęs kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Janapolės, Biržulio ežero-pelkės vakariniame krante.
Franciszek Gawełek
Francišekas Gavelekas (1884 m. vasario 4 d. Radluve, dab. Mažosios Lenkijos vaivadija – 1919 m. rugsėjo 8 d. Čenstakavoje) – Lenkijos etnografas ir bibliografas.
Biografija
Augo daugiavaikėje šeimoje. Mokėsi Radluvo liaudies mokykloje, po to baigė Tarnuvo miesto gimnaziją. Nuo 1907 m. studijavo priešistorinę archeologiją ir etnoantropologiją Krokuvos Jogailos universitete. Dar studijų metais pradėjo specializuotis gimtojo Radluvo apylinkių etnografiniuose tyrimuose. Suvaidino žymų vaidmenį 1911 m. įkuriant Krokuvos etnografinį muziejų, kuriam rinko eksponatus gimtinės vietovėse. Už darbus etnografijos srityje 1913 m. F.Gavelekui buvo suteiktas mokslų daktaro laipsnis.
1913–1919 m. mokytojavo Krokuvos VII gimnazijoje. Joje dirbdamas parašė lituanistikai reikšmingą darbą – Lietuvių tautos pažinimo bibliografiją. 1914 m. Vilniuje išleistame veikale sukaupti duomenys apie 482 lenkų kalba lietuviška tematika išleistus bibliografinius vienetus.
1919 m. buvo pakviestas Liublino katalikiško universitete vadovauti Etnografijos katedrai. Tų metų ankstyvą rudenį dalyvavo medžioklėje, jos metu nukrito nuo žirgo, susižeidė ir ligoninėje mirė.
Karaga (reikšmės)
Karaga gali reikšti:
Pesliai (Anykščiai)
Pesliai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Šeimyniškių.
Atakentas
Atakentas  – gyvenvietė pietų Kazachstane, Pietų Kazachstano srityje, Maktaaralo rajone, pačiame piečiausiame taške, kuris ribojasi su Uzbekistanu. Geležinkelio stotis prie Džizako–Syrdarjos linijos. Veikia medvilnės valymo kombinatas. Įkurtas medvilnės muziejus.
Istorija
Iki 1998 m. gyvenvietė vadinta Iljičiaus vardu.
Gyventojai
2009 m. duomenimis gyveno 16 402 žmogus (7937 vyrai ir 8465 moterys).
Duobuliai
Duobuliai – buvęs kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Varnių.
Kantemyro rajonas
Kantemyro rajonas – vienas iš Moldovos administracinių vienetų, esantis šalies pietuose. Administracinis centras – Kantemyras. Rajone taip pat yra 24 kaimai ir 26-ios komunos. 2012 m. duomenimis, rajone gyveno 62 500 gyventojų.
Joel Griffiths
(g. 1979 m. rugpjūčio 21 d.) – buvęs Australijos futbolininkas, rungtyniavęs Australijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 2005–2008 m.
Kantemyras
Kantemyras  – miestas pietvakarių Moldovoje, pasienyje su Rumunija. Kantemyro rajono administracinis centras. Pavadintas Moldovos princo Dimitrijaus Kantemyro garbei. Miestas įkurtas 1973 m. balandžio 6 d. 2013 m. duomenimis, mieste gyveno 6 000 gyventojų.
The Last Dance
The Last Dance (ang. Paskutinis šokis) – JAV sukurtas 2020 m. sporto dokumentinis serialas, kuriame pasakojama apie 1997–1998 m. NBA komandos Čikagos Bulls sezoną. 10 serijų serialas buvo anonsuotas ESPN kanale 2018 m.
Pagrindinis dėmesys seriale skiriamas krepšinio legendai Maiklui Džordanui ir jo paskutiniam sezonui su komanda iš Čikagos.
Šungitas
thumb|Šungitas Šungitas yra juoda, blizgančiu paviršiumi medžiaga, susidedanti daugiausia iš anglies (98 %) ir taip pavadinta pagal pirmąją radimvietę (Šungos kaimą Karelijoje). Nors šungitas atrodo kaip mineralas, jis neturi mineralams būdingos kristalinės struktūros. Tokios medžiagos (taip pat gintaras, obsidianas) vadinamos mineraloidais. Šungite aptinkama fulerenų. Kurį laiką buvo teigiama, jog šungitas galėjo susidaryti nebiologinių gamtos procesų metu, taip aiškinant ir naftos susidarymą, tačiau šiuo metu įrodyta jo biologinė kilmė.
Panaudojimas
Šungitas taip pat naudojamas kaip juodas dažų pigmentas.
FK Altaj Semej
Semejaus „Altaj“ – buvęs Kazachijos futbolo klubas iš Semejaus.
Istorija
Klubas įkurtas 2016 m., kai susijungė du klubai FK Spartak Semej ir PFK Vostok Ôskemen.
Klubo vadovas Danialas Achmetovas nesugebėjo paaiškinti, kaip buvo iššvaistyti klubui skirti pinigai.
Peškaitiškės
Peškaitiškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Jasų.
Gandrynė
Gandrynė – buvęs kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Pavandenės.
Pesčiai
Pesčiai – kaimas Kretingos rajono savivaldybės šiaurės rytinėje dalyje, 2 km nuo į pietvakarius nuo Salantų, prie kelio, dešiniajame Salanto ir kairiajame jo intako Pestupio krante.
Geografija
Kaimas plyti Salanto dešiniojo kranto aukštumoje. Vakariniu pakraščiu praeina kelias, o šiauriniu – , o centrine dalimis – Žudgalis–Pesčiai–Klecininkai. Šiaurės rytiniu pakraščiu teka Varlupis, o pietvakariniu – Pestupis (abu dešinieji Salanto intakai). Ant Pestupio įrengtas Pesčių tvenkinys. Kaimas ribojasi su Bargaliu, Žudgaliu, Salantais, Žvainiais ir Klecininkais.
Istorija
Pesčiai pirmąkart paminėti 1568 m. Kaimas priklausė ribojosi su Salantais, Erlėnais, Juodupėnais, Grūšlauke, Peldiškių miško apyrube ir Platelių valsčiaus kaimais. XVII a. II pusėje – XVIII a. pr. bendro naudojimo kaimo žemių vakarinėje dalyje susiformavo Pesčių užusienis. Kaimas priklausė Salantų dvarui, o nuo 1675 m. – Grūšlaukės dvarui. XVIII a. pab. Pesčiai padalinti į du teritorinius vienetus. Senojo kaimo žemėje įkurtas Grūšlaukės dvaro ūkinis gamybinis padalinys – Pesčių palivarkas (XIX a. tapęs grafų Tiškevičių Grūšlaukės dvaro administraciniu centru), o užusienis tapo savarankišku kaimu.
1750 m. Pesčiuose buvo 55 (kaime – 46, užusienyje – 9), 1821 ir 1843 m. – 16, 1846 ir 1866 m. – 7 dūmai.
1861 m. kaimas tapo Grūšlaukės valsčiaus Pesčių seniūnijos centru. Jame buvo 335 revizinės sielos (prievolininkai valstiečiai) ir 1523 rėžiai žemės, už kurią valstiečiai ėjo atodirbio prievolę grafų Tiškevičių Grūšlaukės (Pesčių) dvare.
1923 m. Pesčių dvare buvo 1, kaime – 9 kiemai. 1923–1927 m. dvaras išparceliuotas, žemės išdalintos dvaro kumečiams ir Grūšlaukės bei Salantų valsčių Lietuvos kariuomenės kūrėjams savanoriams, kurie naujakurių gyvenvietę pavadino Leliūnais. Senąjį gyvenvietės vardą išsaugojo arčiau Salantų buvęs Pesčių kaimas.
Apelsininė kiauliauogė
Apelsininė kiauliauogė (Solanum quitoense) – dar vadinama apelsinija, naranchilija arba lulo, bulvinių šeimos augalas, kilęs iš Pietų Amerikos. Lotyniškas augalo pavadinimas reiškia "Kito (Ekvadoro sostinė) bulvė".
Auginimas
Vaisius apelsino spalvos, forma primintų pomidorą ar dumplūnę. Viduje gausu sėklų. Skonis galėtų būti apibūdintas kaip ananasas, braškė ir pomidoras vienu metu. Valgomas žalias, naudojamas gėrimų gamyboje, dedama į desertus, verdamos uogienės, džemai.
Augalas šilumamėgis, todėl svarbu šiluma, šviesa ir drėgmė. Augimo periodu sparčiai auga. Nuo sėjos iki žydėjimo – 150 – 180 dienų. Vaisiui sunokti reikia 180 – 200 dienų. Geriausiai auga daliniame šešėlyje, kai kas jo skonį apibūdina kaip rabarbaro ir citrinos. Vaisių sultys būna žalios spalvos.
Karagos įlanka
thumb|250px|Karagos įlankos vieta Kamčiatkoje
Karagos įlanka  – Beringo jūros įlanka, įsiterpianti į rytinius Kamčiatkos pusiasalio krantus. Ilgis 117 km, plotis iki 260 km. Vyraujantis gylis 30–60 m. Krantai statūs, uolėti. Šiaurinėje dalyje yra Korfos įlanka. Suteka daug nedidelių upių (Makarovka, Kičinga, Karaga, Tymlatas ir kt.). Žiotyse yra Karagos sala, nuo žemyno skiriama Litkės sąsiaurio.
Įlanka žiemomis užšąla. Potvyniai kyla kas pusė paros, jų aukštis iki 2,4 m.
Stefanpolės valsčius
Stefanpolės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės Baltarusijos teritorijoje. Centras – Stefanpolė, vėliau – Muraščyna.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Vilniaus gubernijoje. 1929 m. balandžio 11 d. panaikintas, jo teritorija prijungta prie Mikalajavo valsčiaus, Lužkų valsčiaus ir Armanavičių valsčiaus.
Zoran Zlatkovski
Zoranas Zlatkovskis (g. 1987 m. balandžio 5 d.) – buvęs Makedonijos futbolininkas, rungtyniavęs jaunimo rinktinėje.
ŽFK Kamenica Sasa savavininkas, vadovas ir treneris.
Žaidėjo karjera
Atstovavo Bulgarijos klubams, rungtyniavo Makedonijoje, Irane ir Graikijoje.
2004–2005 m. sezone atstovavo Pirin Blagoevgrad (Bulgarija).
Vėlesniais metais rungtyniavo Lokomotiv Plovdiv, Slavia Sofia, Vihren Sandanski, Pirin Blagoevgrad, PFK Ludogorec Razgrad.
2011 m. išvyko į Iraną, kur rungtyniavo Malavan FC (Iranas).
2013 m. pirmoje pusėje rungtyniavo FK Bregalnica Štip (Makedonija).
Tais pačiais (2013) metais perėjo į PAS Lamia 1964 (Graikija).
2016 m. trumpai rungtyniavo Akademija Pandev (Makedonija).
2016 m. persikėlė į Graikiją, kur atstovavo „Kavalos“ klubui.
2017–2019 m. priklausė FK Sasa (Makedonija).
Vėlesnė karjera
2017 m. birželio mėn. įkūrė ŽFK Kamenica Sasa. Tapo šio moterų futbolo klubo savininku, vadovu ir treneriu. Nuo 2017 m. ekipa rungtyniavo moterų Pirmoje lygoje.
Guma (miestas)
Guma arba Pišanas  – miestas Rytų Turkestane, pietakarių Sindziange (dabar Kinijos LR), 158 km į pietryčius nuo Kašgaro. Apskrities centras. Įsikūręs oazėje, Taklamakano dykumos apsuptyje. Stotis prie Kašgaro–Hotano geležinkelio. Verčiamasi daugiausia medvilnės auginimu.
Istorija
Guma seniau buvo vienas iš šilko kelio taškų tarp Hotano ir Kargalyko. Hanių laikais iš Gumos taip pat eidavo kelias pro Hunzą į Kandaharą. Kinų šaltinyje „Hanšu“ (~23 m.) rašoma, kad mieste gyvenę 3500 žmonių.
Peštiniai
Peštiniai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Debeikių.
Govija
Govija – buvęs kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Janapolės, vakarinėje Biržulio pelkės-ežero pakrantėje.
Nathan Burns
Natanas Barnsas (g. 1988 m. gegužės 7 d.) – Australijos futbolininkas, rungtyniavęs Australijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 2007–2016 m.
Kasachas
Kasachas  – upė pietvakarių Armėnijoje; Mecamoro (Arakso baseinas) kairysis intakas. Prasideda Armėnijos kalnyne, Aragaco kalno papėdėje. Teka į pietryčius, pietus tarpukalnių slėniu.
Kasacho slėnyje įrengtas Aparano tvenkinys. Upės vanduo naudojamas drėkinimui. Prie Kasacho įsikūrę Aparano, Aštarako, Ošakano, Vaharšapato miestai, Sagmosavanko, Hovhanavanko vienuolynai.
Tintelių III senosios kapinės
Tintelių III senosios kapinės, vadinamos Maro kapeliais (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 24226, senas registro kodas - L559) – neveikiančios kapinės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Tinteliuose (Kūlupėnų seniūnija), 1,3 km į vakarus nuo vyskupo M. Valančiaus gimtinės sodybos.
Vieta
Įrengtos dirbamų laukų apsuptoje pakilumoje, ovalo plano, apie 13 m skersmens, apjuostos iki 0,5 m aukščio žemių pylimo, kurio išorinėje pusėje yra griovys. Kapinių pakraštyje auga aukšti lapuočiai medžiai, o viduryje stovi koplytstulpis.
Teritorijos plotas – 0,01 ha.
Koplytstulpis
Medinis. Stulpas stačiakampio pjūvio, į apačią platėja. Viršuje sumontuota stačiakampė stačiasienė, vienkamarė, atvira iš priekio ir šonų koplytėlė su keturšlaičiu stogeliu, virš kurio kyla bokštelis su kaltiniu, ornamentuotu kryželiu.
Istorija
Kapinės veikė XVII–XIX a. Jose laidoti Tintelių ir Nasrėnų Medsėdžių kaimų gyventojai. Vėliau retsykiais buvo pakasami savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai. 1917–1918 m. laidotos dizenterijos ir vidurių šiltinės aukos. Apie 1920 m. apkastos grioviu ir pylimu, palei kurį pasodinti medžiai. Mirusiems atminti pastatytas koplytstulpis, kurį 2006 m. restauravo Alioyzas Pocius.
1997 m. įrašytos į Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L559), 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.
Ežinė kiauliauogė
Ežinė kiauliauogė (Solanum muricatum) dar vadinama melionine kriauše arba pepinu – bulvinių (Solanaceae) šeimos augalas iš Pietų Amerikos, Andų kalnų.
Paplitimas
Vaisius plačiai auginamas Ekvadore, Bolivijoje, Kolumbijoje, Peru ir Čilėje, mažiau žinomas kituose pasaulio kraštuose, nes jį sunku transportuoti. XIX a. pabaigoje jau buvo auginamas Kalifornijoje, XX a. pabaigoje pradėtas pardavinėti Europoje, Šiaurės Amerikoje ir Japonijoje.
Išvaizda
Tai dekoratyvus, lapija pipirus primenantis augalas, smulkesniais, smailėjančiais lapais. Žiedai kaip bulvės, melsvi ir balti, maloniai kvepia. Augalas priklauso bulvinių šeimai, tai pomidorų, paprikų ir baklažanų giminaitis. Lapai panašūs į pipirų lapus, o žiedai - į bulvių žiedus; jie melsvi arba balti, švelniai kvepia medumi. Prinokę vaisiai 10 cm ilgio ir 6 cm skersmens, geltoni, kreminiai arba šviesiai oranžiniai, kiaušinio formos, truputį dryžuoti. Odelė stora, viduje storas sluoksnis minkštimo ir nedaug sėklų. Perpjovus vaisių – jis panašesnis į moliūgą stora odele – geltonas minkštimas, žemuogės kvapo su pipiro prieskoniu. Kai kurie vaisiai sėklų nebrandina.
Auginimas
Vaisius galima nuskinti neprinokusius – šaldytuve per 1,5 mėnesio sunoks.
Įžambinė
miniatiūra| Statusis trikampis ir jo įžambinė. Įžambinė – stačiojo trikampio kraštinė, esanti prieš statųjį kampą. Stačiojo trikampio įžambinės ilgį galima rasti naudojant Pitagoro teoremą, kuri teigia, kad įžambinės ilgio kvadratas yra lygus kitų dviejų kraštinių ilgių kvadratų sumai.
Savybės
2. Įžambinė niekada nebūna būti lygi statiniams.
Įžambinės ilgis
2. Jei žinomas aplink trikampį apibrėžto apskritimo spindulys, įžambinė gali būti apskaičiuojama naudojant formulę: c = 2R
Arli nacionalinis parkas
Arli nacionalinis parkas arba Arli visuotinis faunos rezervatas (Réserve totale de faune d’Arly) – saugoma gamtos teritorija pietryčių Burkina Fase, Tapoa provincijoje. Įkurtas 1954 m. Drauge su Pendžari nacionaliniu parku Benine ir tarpvalstybiniu W nacionaliniu parku sudaro pasaulio paveldo objektą (paskelbtas 1996 m.).
Nacionalinis parkas apima įvairius biotopus: galerinius miškus prie Arli ir Pendžari upių, savanas ir retmiškius, Gobnangu kalnagūbrį su smiltainio uolomis. Parke saugoma būdinga savanų gyvūnija: afrikiniai drambliai, hipopotamai, liūtai, buivolai, įvairios antilopės (galvijinės antilopės, arklinės antilopės, margosios antilopės, dukeriai, vandeniniai ožiai), pavianai ir kitokios beždžionės. Seniau būta hieninių šunų, bet jų populiacija išnyko dėl žmogaus veiklos.
Tarptautinė automobilių sporto šlovės galerija
Tarptautinė automobilių sporto šlovės galerija – šlovės muziejus, skirtas žmonėms per savo gyvenimą nusipelniusiems autosporto srityje. Tai gali būti lenktynininkas, rėmėjas, komandos vadovas ir pan. Nors į šį sąrašą įtraukiami įvairių tautybių žmonės, tačiau daugumą jų sudaro amerikiečiai, lenktyniavę vietinėse varžybose (ypač NASCAR).
1982 m. šį šlovės muziejų įkūrė NASCAR čempionato vadovas ir pirmasis organizatorius amerikietis Bill France.
Į šį muziejų nominuojami žmonės, kurie yra pasitraukę iš tam tikro autosporto čempionato mažiausiai prieš penkerius metus. Juos renka speciali 150 autosporto žurnalistų komanda.
Kipro geografija
thumb|240px|Kipro topografinis žemėlapis thumb|240px|Kipro politinis-administracinis žemėlapis
Kipro geografija – Kipro gamtinių sąlygų aprašymas (įtraukiant visą Kipro salą – Kipro Respubliką, Šiaurės Kiprą bei Akrotirį ir Dekeliją).
Padėtis
Kipras – sala Viduržemio jūros rytuose (Levanto jūroje), į pietus nuo Turkijos. Geografiškai priskiriama Artimiesiems Rytams, nors geopolitiškai paprastai traktuojama kaip Europa (priklauso Europos Sąjungai ir daugeliui kitų Europos organizacijų).
Kipro salos krantai (kranto linijos ilgis 648 km) žemi, lygūs, tik šiaurėje statūs. Daug nedidelių įlankų ir kyšulių. Pakrantėse yra keletas smulkių salelių ir uolų. Šiaurės rytuose ryškiai išsišauna Karpazo pusiasalis.
Kraštiniai Kipro taškai:
Paviršius
thumb|left|240px|Troodo kalnai Pietvakarinė Kipro dalis kalnuota – ten iškilę erozijos smarkiai paveikti Troodo kalnai, siekiantys 1951 m (Olimpo kalnas). Centrinėje šalies dalyje besidriekianti kalvota aliuvinė Mesaorijos lyguma Toodo kalnus skiria nuo šiaurinėje pakrantėje stūksančio Kirenijos kalnagūbrio. Jis kyla iki 1024 m (Kiparisovuno kalnas).
thumb|240px|Skardinga Akamo pusiasalio pakrantė
Klimatas
Kiprui būdingas subtropinis mediteraninis klimatas su karštomis sausomis vasaromis ir lietingomis žiemomis. Sausio vidutinė temperatūra nuo 3 °C (Troodo kalnuose) iki 10 °C (Mesaorijos lygumoje), liepos atitinkamai 22 ir 29 °C. Kritulių iškrinta nuo 300–400 mm (Mesaorijos lygumoje) iki 1000 mm (Troodo kalnuose) per metus. Drėgnasis laikotarpis – gruodį–kovą. Vasaromis lyja labai retai. Žiemą kalnuose pasitaiko sniego.
Jūros vandens temperatūra nuo gegužės iki lapkričio viršija 20 °C, o žiemą kiek atvėsta iki 16–19 °C.
thumb|240px|Druskingas Larnakos ežeras
Hidrografija
Upių tinklas retas. Upės išteka iš kalnų ir būna vandeningos tik žiemą. Ilgiausios upės – Pediajas (98 km), Jalijas, Serachis. Sudaryta daug tvenkinių (Kurio, Asprokremo, Evretu, Gečitkiojaus ir kt.). Yra keli gėli ir 2 druskingi ežerai (Limasolio, Larnakos). Kalnuose yra krioklių.
Dirvožemiai
Mesaorijos lygumoje būdingi verstžemiai (derlingiausi Kipro dirvožemiai), Kirenijos kalnuose – kalciažemiai, Troodo kalnuose – rudžemiai.
Gyvoji gamta
thumb|220px|Kipro muflonas Kiprui būdinga subtropinė augmenija. Miškai išlikę tik kalnuose (>500 m aukščio) ir užima beveik 19 % (2018 m.) salos ploto. Kitur veši krūmynai (makija, gariga). Būdingos pušys, kedrai, kiparisai, ąžuolai. Kiprinis kedras ir alksnialapis ąžuolas – endeminės rūšys.
Gyvūnija gana skurdi. Užfiksuota 21 žinduolių rūšis (muflonai, rudosios lapės, danieliai, šernai, Viduržemio jūros ruoniai vienuoliai, ežiai, šikšnosparniai). Yra 380 paukščių rūšių (kurapkos, perkūno oželiai, putpelės, slankos, sėjikai, flamingai, antys, gervės, žuvėdros, juodieji ir baltieji gandrai, ereliai, pelikanai, garniai ir kt.), driežų, gyvačių.
Saugomos teritorijos užima 3493 km² (apie 38,5 %) Kipro ploto. 11 nacionalinių miškų parkų, 7 gamtos rezervatai, Šiaurės Kipro nacionalinis parkas. Larnakos ir Limasolio ežerai saugomi Ramsaro konvencijos.
Pagrindinės ekologinės problemos – vandens stygius ir druskėjimas, buitinė ir pramoninė tarša, pesticidų naudojimas, pakrančių erozija, urbanizacijos grėsmė gamtos buveinėms.
Ilgosios
Ilgosios – buvęs kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Varnių.
Mitch Nichols
Mičas Nikolsas (g. 1989 m. gegužės 11 d.) – Australijos futbolininkas, rungtyniavęs Australijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 2009–2014 m.
Ravioliai
thumb|200px|Ravioliai su [[krevetėmis ir krapais]] thumb|200px
Ravioliai – koldūnų rūšis, virti tešlos gaminiai su įdaru. Tai klasikinės itališkos virtuvės patiekalas.
Gaminimas
Tešlai naudojami miltai, kiaušiniai, druska, muskato riešutas.
Įdarui naudojamas įvairios mėsos faršas, kiaušinis, tarkuoti sūris ir svogūnas, mirkyto pyrago riekelė. Pagardinama druska, pipirais. Įdarui taip pat tinka špinatai arba kitokios daržovės. Raviolių įdaras visada turi būti aštrus.
Užminkyta tešla valandą palaikoma, paskui iškočiojama. Iš gauto lakšto išspaudžiami skrituliukai arba supjaustomi keturkampiai. Ant kiekvieno gabalėlio dedamas įdaras, kraštai sutepami kiaušiniu ir apspaudžiami. Ravioliai verdami pasūdytame vandenyje. Prieš patiekiant, apibarstomi parmezano sūriu ir apipilami pomidorų padažu.
Savanaketas
Savanaketas – miestas Laose. Antras pagal dydį šalyje po sostinės Vientiano, gyventojų apie 120 000. 2005 m. miestas buvo pervadintas Kaysone Phomvihane vardu, buvusio šalies prezidento garbei.
Kaip ir daugumoje Laoso miestų, Savanakete gyvena ne tik laosiečiai, bet ir vietnamiečiai, tajai ir kinai.
Mieste yra Antrasis Tailando-Laoso draugystės tiltas, kuris jungia Laosą su Tailandu. Per Mekongo upę nutiestas tiltas yra 1 600 m ilgio ir 12 m pločio. Jis atidarytas 2007 m. sausio 9 d.
Salsa (padažas)
right|thumb|200px|Salsa: (viršuje) habanero, (dešinėje) chipotle, (apačioje) chimichurri right|thumb|200px|Įvairios salsos right|thumb|200px|Salsa verde ir Salsa roja right|thumb|200px|Pico de gallo
Salsa – ispaniškas terminas, nusakantis bet kokį padažą.
Ispanijoje ir Italijoje Salsa reiškia bet kokį prie patiekalo derinamą padažą, Amerikoje bei anglų kalboje taip apibūdinamas aštrus padažas.
Kelios salsa rūšys iš daugelio gaminamų Meksikoje:
Salsa di pomodoro – garsusis itališkas pomidorų padažas gaminamas iš pomidorų, svogūnų, česnako, salierų, morkų, baziliko ir petražolių lapelių. Vietoje baziliko galima naudoti mairūną. Stambiai supjaustytos daržovės troškinamos aliejuje, vėliau beriami miltai, pilamas sultinys. Išviręs padažas pertrinamas ir pagardinamas raudonaisiais pipirais bei druska. Paprastai virti pakanka 30 minučių, tačiau neapoliečiai salsą verda tris valandas ant labai mažos ugnies, taip kad padažas vos vos juda.
Šaltiniai
Gaspadine.lt
Peteriškės
Peteriškės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Aukštadvario.
Svėdasų kapinės
Svėdasų kapinės – veikiančios kapinės Anykščių rajone, Svėdasuose. Įsikūrusios miestelio pietvakariniame pakraštyje, prie judrios plentų ir  kryžkelės. Užima 3,10 ha plotą.
Kapinės apjuostos skirtingo aukščio akmenų mūro tvora, anksčiau apaugusia senmedžiais. Į senąją kapinių dalį įeinama per pagrindinių vartų arką su trimis bokšteliais, vainikuotais puošniais ornamentuotais kryžiais. Pro vartus vedantis takas atsiremia į akmenų mūro kapinių koplyčią. Nuo senųjų vartų kitoje kelio pusėje atsiveria vaizdas į Alaušo ežerą. Naujoji kapinių dalis driekiasi link plentų kryžkelės.
Istorija
Svėdasiškiai, kol buvo leidžiama, tradiciškai buvo laidojami prie Svėdasų bažnyčios, šventoriuje, kuriame pakasus randama senų kaulų. Vietos didikai laidojosi bažnyčios rūsiuose.
Kapinėse stovėjusi medinė koplytėlė, kuriai sunykus apie 1884 m. vietinių meistrų sumūryta nauja, daug erdvesnė koplyčia. Kapinių koplyčia buvo skirta šarvojimui, laikytos šv. mišios. Dažnai siaučiant epidemijoms, mirdavo daug ligonių, todėl po vieną nelaidodavo, o numirėlius po kelis šarvodavo koplyčioje ir ten juos palikdavo nakčiai. Anksčiau kapai buvo supilami tik kitoje koplyčios pusėje, į vakarus, o palei pat jos duris ėjo vieškelis. Daugėjant kapų, vėliau kelią nutiesė atokiau, o rytinei kapinių daliai žemę 1874 m. padovanojo keli miestelėnai, su parapijos klebonu sutarę, kad pasimirę būtų garbingai palaidoti.
Kultūros vertybės
Kapinėse yra į Kultūros vertybių registrą įrašytų objektų:
Kapinės garsėja žinomų kraštiečių artimiausių giminaičių kapavietėmis. Priešais koplyčią, dešinėje, dailiu paminklu papuošta Juozo Tumo-Vaižganto tėvų kapavietė. Šalia didžiųjų vartų, tako kairėje pusėje yra Karolio Juzėno (1871-1934), rašytojo Juozo Baltušio tėvo, kapas. Jį ženklina paprastai aptašytas, taisyklingo kvadrato formos, neaukštas juodo granito akmuo be tradicinio kryžiaus. Kape kartu palaidota jauna pasimirusi rašytojo pusseserė Emilija Jokūbonienė. J. Baltušis ne kartą sakė, kad motina palaidota Anykščiuose, bet buvo išreiškęs norą pasilaidoti Svėdasų kapinėse, šalia tėvo. Tačiau garsus liaudies rašytojas, 1991 m. nepalaikęs Lietuvos nepriklausomybės, prarado Anykščių garbės piliečio vardą, be to, Svėdasuose buvo kalbama, kad rašytojo neleis laidoti Svėdasuose, todėl galiausiai jis amžinojo poilsio atgulė Vilniuje. Beje, yra išleistas žinynas, kuriame rašoma, jog J. Baltušis palaidotas Svėdasuose, todėl pasitaiko čia atvažiuojančių ir ieškančių jo kapo.
Šiauriniame kapinių pakraštyje yra kunigų kalnelis. Čia ilsisi tuoj po Pirmojo pasaulinio karo miręs vikaras Kazimieras Jasas (1878-1919), kilęs iš Kvėdarnos. Jo mirties priežastimi galėjo būti ir ispaniškasis gripas – tuomet Europą buvo apėmusi gripo epidemija. Vienuose namuose šiam kunigui teikiant paskutinį patepimą, silpnas ligonis staiga sugriebė jį ir prisitraukė prie savęs. To pakako, kad užkrėstų sunkia liga. 1918–1920 m. metrikų knygose matyti pašokusi mirčių dinamika tarp parapijiečių. Vietoje „ispankos“ įrašydavo, kad liga nežinoma ar tiesiog karštinė. Be kitų, kunigų eilėje palaidoti svėdasiškis kun. Pranas Raščius, ilgametis klebonas Antanas Survila. Manoma, kad nepažymėtame kape ilsisi ir 1907 m. miręs Svėdasų klebonas Antanas Lenkevičius, užsimojęs pastatyti naują mūrinę bažnyčią, bet miręs pakirstas vėžio. Atsisveikindamas su kiekvienu parapijiečiu, prašė ant kapo pastatyti medinį kryžių, o kai jis sunyks, naujo nebestatyti, kapo nežymėti. Taip ir buvo padaryta. Kitais duomenimis, jis buvo palaidotas bažnyčios šventoriuje.
Ridley Scott
Ridlis Skotas (, g. ) – anglų kino režisierius ir prodiuseris. Geriausiai žinomas kaip mokslinės fantastikos ir istorinės dramos žanro filmų režisierius, jo kūryba pasižymi atmosferišku ir labai koncentruotu vizualiniu stiliumi.
2003 m. karalienė Elžbieta II jį įšventino į riterius už nuopelnus Didžiosios Britanijos kino pramonei. 2007 m. jis buvo įtrauktas į Mokslinės fantastikos šlovės muziejų, o 2011 m. gavo žvaigždę Holivudo šlovės alėjoje.
R. Skotas buvo nominuotas trims „Oskarams“ už režisūrą: „Telma ir Luiza“, „Gladiatorius“ ir „Juodojo vanago žūtis“. Filmas „Gladiatorius“ pelnė „Oskarą“ už geriausią filmą, o už filmą „Marsietis“ jis buvo nominuotas toje pačioje kategorijoje. 2004 m. BBC apklausoje jis užėmė 10 vietą įtakingiausių britų kultūros žmonių sąraše.
Ūsčio prie Labės rajonas
Ūsčio prie Labės rajonas  – vienas iš septynių Ūsčio krašto rajonų. Administracinis centras – Ūstis prie Labės. 119 512 gyventojų (2016 m. duomenys).
Elizabeth Hurley
Liza Herli (g. 1965 m. birželio 10 d. Beizingstokas, Hempšyras) – anglų aktorė ir modelis, geriausiai žinoma vaidmenimis komedijose „Ostinas Pauersas“ bei „Šėtoniškas sandėris“.
Biografija
Liza gimė Beizingstoke, Hempšyre, britų armijos karininko Roy Leonard Hurley ir mokytojos Angela Mary šeimoje. Turi vyresnę seserį Kate ir jaunesnį brolį Michael James Hurley. Vaikystėje ji norėjo būti šokėja, lankė baleto pamokas ir trumpai mokėsi šokių Londone. Jaunystėje laikė save panke ir buvo įsivėrusi auskarą į nosį.
Aktorės karjera
left |thumb|180px|2008 m. Baigusi mokyklą Liza studijavo aktorystę ir pradėjo vaidinti teatre. Debiutinis vaidmuo televizijoje jai teko kriminaliniame seriale „Inspektorius Morsas“ (1986 m.), o po metų – ir kine, filme „Aria“. 1988 m., besifilmuodama juostoje „Rowing with the Wind“, ji susipažino su jaunu aktoriumi Hju Grantu ir netrukus tapo pora, o jų santykiai su pertraukomis tęsėsi 13 metų. Tais pačiais metais ji vaidino BBC televizijos seriale „Christbel“, o 1992 m. pirmą kartą nusifilmavo Holivude – veiksmo filme „57 keleivis“ kartu su Wesley Snipes. Hju Grantui vis labiau populiarėjant, Liza taip pat nuolatos atsidurdavo dėmesio centre, kaip pavyzdžiui 1994 m. filmo „Ketverios vestuvės ir vienerios laidotuvės“ premjeroje Los Andžele pasirodžiusi itin atvira suknele ir iškart patraukusi į save žiniasklaidos dėmesį. 2000 m. gegužę porai išsiskyrus, „The Guardian“, norėdami pabrėžti naudą, kurią iš šių santykių ji turėjo, pašaipiai rašė, kad Herli buvo žinoma kaip Hju Granto mergina, o dabar bus žinoma kaip buvusi Hju Granto mergina.
1994 m. Liza kartu su Hju ir „Castle Rock Entertainment“ įkūrė kompaniją „Simian Films“. Liza prodiusavo 2 šios kompanijos filmus – „Kraštutinės priemonės“ ir „Mėlynakis Mikis“ – kuriuose vaidino Hju Grantas. Jos, kaip aktorės karjera, nebuvo itin sėkminga, nors vaidmenys komedijose „Ostinas Pauersas“ (1997 m.), „Šėtoniškas sandėris“ (2000 m.) ir „Sukčiai“ (2002 m.) buvo palankiai sutikti kritikų ir gerbėjų. 1995 m. ji buvo tarp kandidačių vaidinti juostoje „Auksinė akis“, tačiau vaidmuo jai nebuvo pasiūlytas.
Modelio karjera
1995 m., būdama 29 ir neturėdama jokios patirties mados pasaulyje, Liza tapo kosmetikos kompanijos „Estée Lauder“ reklaminiu veidu. 2001 m. ją pakeitė gerokai jaunesnis modelis bei aktorė Carolyn Murphy, tačiau Liza liko dirbti su kompanija, pasirašydama sutartį iki 2010 m. Be „Estée Lauder“, Liza taip pat dalyvavo kompanijų „Jordache“, „Shiatzy Chen“ ir „Moonson“ reklaminėse akcijose. 2008 m. ji kompanijai „Mango“ sukūrė 12 maudymosi kostiumėlių liniją, o Britanijoje leidžiamas žurnalas „Vogue“ net 3 kartus išspausdino Lizos nuotraukas savo viršelyje.
Asmeninis gyvenimas
right |thumb|180px|Liza ir Nayaras 1995 m. ilgametis Lizos širdies draugas Hju Grantas buvo suimtas Los Andžele kartu su prostitute už nepadorų elgesį ir nuteistas 2 metams lygtinai. Nepaisant to, jų santykiai nenutrūko iki pat 2000 m., kai buvo oficialiai paskelbta apie „draugišką išsiskyrimą“.
2002 m. balandį ji susilaukė sūnaus Damiano Charleso Hurley, tačiau jos tuometinis partneris verslininkas Steve Bingas tėvystę pripažino tik po DNR testo. Hju Grantas tapo jos sūnaus krikštatėviu, tuo tarpu Liza yra Deivido Bekhemo bei Viktorijos Bekhem sūnų Brooklyno ir Romeo bei roko grupės Oasis nario Liam Gallagher sūnaus Lennono krikšto motina.
2002 m. ji ėmė susitikinėti su indų kilmės verslininku Arun Nayar. 2007 m. jiedu susituokė bažnyčioje, o vėliau – ir pagal tradicinius indų papročius. Pramogų žurnalas „Hello“ už vestuvių nuotraukas porai sumokėjo 2 mln.svarų sterlingų.
Kaip ir Hju Grantas bei Pyrsas Brosnanas, Liza yra Anglijos Premier League klubo Fulham FC gerbėja.
Apdovanojimai
right |thumb|160px|Liza 2010 m.
Filmografija
right |thumb|180px right |thumb|180px
Ned Zelić
(g. 1971 m. liepos 4 d.) – buvęs Australijos futbolininkas, rungtyniavęs Australijos rinktinėje.
Vochčis
Vochčis arba, Ochču  – upė Armėnijoje ir Azerbaidžane (Karabache); Arakso dešinysis intakas. Prasideda Mažojo Kaukazo kalnuose, Kaputdžucho kalno papėdėje. Teka į pietryčius, aukštupyje – giliu kanjonu. Už Kapano miesto slėnis išsiplečia.
Ned Zelić
Nacionalinėje komandoje žaidė 1991–1997 m.
Vochčis
Upė patvenkta Kapano ir Vochčio hidroelektrinių užtvankomis. Prie Vochčio įsikūrę miestai: Kadžaranas, Kapanas (Armėnija), Zangelanas, Mindživanas (Azerbaidžanas).
Daušiškių karjeras
Tvenkinys nenutekantis, priklauso Vijolės intako Švendrelio baseinui.
Petkaučizna
Petkaučizna – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 1 km nuo Žaslių.
Sichote Alinio rezervatas
Sichote Alinio valstybinis gamtinis biosferos Konstantino Abramovo rezervatas  – rezervatas Rusijoje, Primorės krašto rytuose, Japonijos jūros pakrantėje. Įkurtas 1935 m. Teritorija 1978 m. paskelbta biosferos rezervatu, o 2001 m. – pasaulio paveldo objektu („Centrinis Sichote Alinis“). 2006 m. rezervatas pavadintas vieno jo kūrėjų ir pirmojo direktoriaus Konstantino Abramovo vardu.
Sichote Alinio rezervatas apima Sichote Alinio kalnų rytinius šlaitus; didžiausias aukštis – 1598 m (Gluchomankos kalnas). Saugoma Sichote Alinio kalnų gamtinis kompleksas. 99 % teritorijos apima spygliuočių ir lapuočių miškai. Auga 1149 aukštesniųjų augalų rūšys, iš jų – apie 100 endeminių. Veisiasi 63 rūšių žinduoliai (taurieji ir dėmėtieji elniai, stirnos, vilkai, kabargos, šernai, amūriniai tigrai, lūšys, himalajiniai ir rudieji lokiai, sabalai, didžiosios kiaunės, sibiriniai šeškai, leopardinės katės, ilgauodegiai goralai). Apie 390 rūšių paukščių (saugomos – juodasis gandras, kilnusis erelis, mandarininė antis, žvynuotasis dančiasnapis, sibirinė kurapka, usūrinis kirlikas, didysis apuokas žuvininkas, erelis žuvininkas, baltoji pelėda, keršoji lingė ir kt.), 44 žuvų rūšys (tarp jų – sachalininis eršketas).
Karadago rezervatas
Karadago gamtinis rezervatas (pilnas pavadinimas Karadago T. I. Vjazemskio mokslinė stotis – RMA gamtinis rezervatas, ) – saugoma gamtos teritorija Kryme, Krymo kalnų pietryčiuose, Karadago masyve. Įsteigtas 1979 m., siekiant išsaugoti Karadago masyvo vulkaninį gamtinį kompleksą, taip pat aplinkines kalnų miškastepes.
Į rezervato teritoriją patenka Karadago masyvas su vaizdingais uolų dariniais. Masyvo papėdėje (iki 250 m) vyrauja stepės, krūmynai ir retmiškiai, šlaituose (250–450 m) – pūkuotieji ąžuolai, aukščiau – bekočiai ąžuolai, skroblai. Rezervate aptikta 1165 induotinių augalų rūšys, iš kurių 52 endeminės, 3 itin lokalios, 79 įtrauktos į Ukrainos Raudonąją knygą. Sutinkami gyvūnai: rudoji lapė, šernas, stirna, akmeninė kiaunė, voverė, pilkasis kiškis, ežys, sopraninis šikšniukas, kryminis driežas, uolinis driežas. Pakrantėse peri reti kuoduotieji kormoranai.
Tešas
Tešas – ikidinastinio laikotarpio Žemutinio Egipto faraonas, valdęs Senovės Egipte. Šis valdovas valdė Nilo deltoje. Jis minimas Palermo stelos įraše kartu su nedideliu skaičiumi valdovų iš Žemutinio Egipto. Kadangi nėra kitų rašytinių įrodymų apie tokį valdovą, jis gali būti mitinis karalius, apie kurį buvo pasakojama iš kartos į kartą, arba net išgalvotas asmuo.
Mikalajavo valsčius
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Vilniaus gubernijoje. Apie 1870 m. prijungta dalis Dryhučų valsčiaus. 1929 m. balandžio 11 d. prijungta dalis Stefanpolės valsčiaus, o dalis Mikalajavo valsčiaus perduota Jaznos valsčiui.
Mineraloidas
Mineraloidas – į mineralą panaši medžiaga, neturinti mineralams būdingos kristalinės struktūros (obsidianas, gintaras, opalas, šungitas ir pan). Natūraliai gamtoje randami mineraloidai neretai įtraukiami į mineralų katalogus, nors ir siūloma juos grupuoti atskirai. Yra ir dirbtinių šiai grupei priklausančių medžiagų (ebonitas).
Senovės Egipto laidojimo praktikos
Senovės Egipto laidojimo praktikos − Senovės Egipto laidojimo papročių, būdų ir meno visuma.
Iki ankstyvųjų dinastijų laikotarpio pradžios (apie 3000 m. pr. m. e.) egiptiečiai daugiausiai buvo laidojami ovalinėse ar stačiakampėse duobėse dykumoje, suriestais kūnais, kad užimtų mažiau vietos, ir su keletu objektų, skirtų pomirtiniam gyvenimui. Besivystant civilizacijai laidojimo praktikos, kapai tapo sudėtingesni. Nors laikui bėgant kai kurie laidojimo bruožai keitėsi, daug kas išliko pastovu iki romėnų laikotarpio pradžios (30 m. pr. m. e.). Egiptietiškos laidojimo tradicijos prasitęsė ilgai romėnų laikais, kas matyti iš radinių Auksinių mumijų slėnyje ir Fajumo apylinkėse.
Kapai
thumb|right|270px| [[Gizos piramidės|Gizos nekropolis ]] thumb|right|180px| Priešdinastinio Egipto mirusiojo kapas (iki 3000 m. pr. m. e.) Per apie 5000 metų Senovės Egipto kapai išliko beveik nepakitę − tai buvo paprasta požeminė duobė dykumoje ar uoloje iškirstas kambarys su akmens ar plaušaplyčių sienomis. Kai kalbama apie Sen. Egipto kapus, paprastai turimos omeny antkapinės struktūros − koplyčios, kuriomis mirusiojo sielos esybės ka ir ba, egiptiečių tikėjimu, galėjo komunikuoti su gyvųjų pasauliu, artimieji galėjo atnašauti aukas mirusiajam ir taip palaikyti jį pomirtiniame pasaulyje. Nors antkapinės struktūros labai skyrėsi savo dydžiu − nuo milžiniškų piramidžių iki smulkių mastabų − jų paskirtis buvo beveik identiška. Jose buvo serdabas − vieta su mirusiojo ka skulptūra, ir stela, su mirusiojo aprašymu bei paminėtomis aukomis, kurias reikia atnašauti. Karališkieji ir didikų kapai buvo išskiriami architektūrinėmis ir meninėmis priemonėmis, ar specifine ikonografija pabrėžiama mirusiojo padėtis, privilegijos, turėtos jam gyvam esant. Daugumoje skirtumai tarp kapų buvo sąlygoti geologinių, vietos geografijos skirtumų. Ilgainiui nuo gerai dykumoje matomų faraonų piramidžių egiptiečiai perėjo prie užslaptintų uolose kapų statybų, kas didele dalimi buvo iššaukta noru paslėpti kapus nuo plėšikų. Kapavietės paprastai buvo įrengiamos vakariniame Nilo upės krante.
Kapų objektai
Siela egiptiečių mitologijoje buvo suprantama sudaryta iš penkių elementų. Mirtis suprantama kaip laikina būsena. Laidojimo procese ir kapų įrengime buvo svarbus dievo Ozyrio kultas, kuris, pagal egiptiečių mitologiją, buvo nužudytas ir prisikėlė. Egiptiečiai tikėjo, kad mirusysis tęsia gyvenimą pomirtiniame pasaulyje panašų į gyvųjų, todėl kapai buvo pripildomi objektų, jo turėtų gyvenimo metu. Paprastų egiptiečių kapai buvo skurdūs: juose būdavo maisto, mirusiojo užsiėmimo įnagių, asmeninių objektų. Svarbių ir pasiturinčių asmenų kapuose randama gausi provizija, dievų ir mirusiojo skulptūrų, baldų ir asmeninių, buities daiktų, amuletų, smilkalų ir tepalų. Kai kurie specifiniai kapų objektai:
Mumijos
Iki ankstyvųjų dinastijų laikotarpio mirusiųjų kūnai mumifikuodavosi natūraliai dykumos smėlyje. Pradėjus kūnus laidoti karstuose iškilo poreikis juos mumifikuoti dirbtinai, nes egiptiečiai tikėjo žemiškojo kūno išsaugojimo būtinumu sielos gyvenimo tęstinumui pomirtiniame pasaulyje. Mumifikuojant buvo išimami mirusiojo vidaus organai ir sudedami į kanopas. Taupumo sumetimais Trečiuoju tarpuvaldžiu kanopos nenaudotos ir balzamuoti organai buvo grąžinami į kūną. Smegenys pašalinamos kaip nereikalingos, širdis paliekama kūne, nes buvo tikima, kad ji yra žmogaus esybės centras. Kūnas buvo džiovinamas natūralia druska natronu (natrio chlorido ir natrio hidrokarbonato mišinys). Ši druska tarnavo ir kaip valymo priemonė. Kartais ji buvo sudedama į lino maišelius, kuriais apkamšomas kūnas. Procesas užtrukdavo apie 70 dienų. Po to kūnas buvo įtrinamas eteriniais aliejais ir suvystomas lino audiniais. Tarp audinių įdedami amuletai ir kartais − gėlių vainikai. Po to mumija būdavo apliejama kvapniomis medžio sultimis, kurios nuo laiko pajuoduodavo. Iš to kilo pavadinimas mumija − atidarius karstą kūnas atrodydavo tarsi išteptas degutu ar derva (arab. mummiya). Archeologiniai radiniai rodo, kad mumifikavimas buvo ne vien techninis veiksmas, o ritualas. Skurdūs Egipto gyventojai toliau buvo laidojami dykumoje ir jų kūnai mumifikuodavosi natūraliai.
Karstai, sarkofagai
Maždaug po 3000 m. pr. m. e. mirusiųjų kūnai pradėti laidoti nendriniuose krepšiuose ir mediniuose karstuose. Tai buvo paprastos stačiakampės dėžės, kurių forma nepakito iki Senosios karalystės pabaigos (apie 2160 m. pr. m. e.). Kai kurie jų iš išorės buvo dekoruojami taip, tarsi imituotų kapo (mastabos) išorę. Buvo naudojami akmeniniai karstai − sarkofagai, pagaminti iš kalkakmenio arba raudonojo granito. Sarkofagai turėdavo plokščias arba arkos pavidalo rankenas, kad juos būtų galima lengviau pastatyti į vietą. thumb|right|180px| Neišvyniota mumija iš Vėlyvojo laikotarpio Pirmuoju tarpuvaldžiu (apie 2150−2030 m. pr. m. e.) pakrikus centrinei valdžiai į Egiptą nebuvo importuojama kokybiška mediena ir karstai gaminti iš vietinės žaliavos. Šie karstai buvo žymiai siauresni, mažesni, buvo emaliuojami, dažomi geltona ir ruda spalvomis, kad atrodytų pagaminti iš brangaus medžio. Mirusiojo mumija buvo guldoma taip, kad jos akys atitiktų dekoratyvines akis karsto išorėje − tarsi mirusysis magiškai galėtų pažvelgti iš karsto. Karstas buvo išrašomas magiškais tekstais pradedant nuo akių. Juose minimos aukos mirusiųjų pasaulio dievams prašant jų globos pomirtiniame gyvenime. Karsto viduje ant mumijos galvos buvo dedama kaukė iš kartonažo − kompozitinės medžiagos iš lino, papiruso skiaučių, sulipdytų skiediniu. Ilgainiui šios kaukės darėsi vis ilgesnės ir iki Viduriniosios karalystės pabaigos (apie 1650 m. pr. m. e.) išaugo iki atskiro karsto, kuris dengė visą mirusiojo mumiją. Šie karstai įgavo mumijos formą ir tapo įprastais Naujosios karalystės laikotarpiu (apie 1550−1070 m. pr. m. e.). Faraonų ir didikų mumijų karstai dar po to buvo talpinami į akmeninį sarkofagą.
21-os dinastijos metu (apie 1070−945 m. pr. m. e.) vėl naudotos vietinės medžiagos, kartais karstai pigumo sumetimais buvo gaminti vien iš kartonažo. Dengiami gruntu, dažomi. Iš Trečiojo tarpuvaldžio išliko daugiausiai karstų. Tikėtina, kad daugelis jų buvo paimami iš senesnių kapų, dekoruojami ir naudojami iš naujo. Nors Trečiasis tarpuvaldis laikomas skurdžiu Egipto istorijoje, tačiau iš jo išliko gražiausi Senovės Egipto karstai, dekoruoti tiek iš vidaus, tiek iš išorės. Tarp karsto dangčio ir mumijos veido buvo dedama lenta, kuri tarnavo kaip dar vienas papildomas paviršius mirusįjį saugantiems tekstams užrašyti. 25-os dinastijos metu (716−664 m. pr. m.) Egiptas išgyveno pakilimą, vėl pasirodė didelių karstų ir akmeninių sarkofagų. Ptolemėjų laikotarpiu egiptietiški karstai savo dekoru tapo vis labiau panašūs į bendros viduržemio tautų kultūros karstus.
Laidojimo tekstai
Laidojimo tekstai tikriausiai egzistavo oraline forma nuo seniausių laidojimo ritualų laikų. Ankstyviausi užrašyti tekstai rasti faraono Uno (apie 2375−2345 m. pr. m. e.) piramidėje Sakaroje. Iš piramidžių tekstų Pirmuoju tarpuvaldžiu išsivystė tekstų rašyba ant karstų, kartais papildyta papirusų tekstais ir užrašais kapo sienose. Karstų tekstai rodė mirusiojo nepriklausomumą nuo valdovo pomirtiniame pasaulyje, kas sietina su laikotarpio faraono valdžios silpnumu. Kita vertus, tiesioginės sąsajos su piramidžių tekstais galbūt liudijo išlikusią faraono svarbą. Karstų tekstai įtraukdavo patarimus, kuriais mirusysis turėtų vadovautis pomirtiniame pasaulyje. Mokslininkai išskyrė 1185 tokius patarimus. Kai kurie patarimai išskirti grupėmis, pavyzdžiui − „Dviejų kelių knyga“, kurioje aprašomas pomirtinis pasaulis ir jo žemėlapis. Antruoju tarpuvaldžiu (apie 1650−1550 m. pr. m. e.) tekstų reikšmė išaugo ir vėliau iš jų sudaryta „Mirusiųjų knyga“ iš apie 200 skyrių, kurių pusė kilo iš piramidžių ir karstų tekstų. „Mirusiųjų knygos“ tekstai buvo užrašomi kapuose paliktuose papirusuose ir kartais kai kurie fragmentai − ant amuletų.
Kita laidojimo literatūra apėmė „Olų knygą“, „Vartų knygą“ ir „Paslėpto kambario knygą“. Visose jose buvo pasakojama saulės dievo kelionė valtimi tamsos pasauliu naktį, kuri užsibaigia kiekvienos dienos rytą prisikeliant dievui aušros pavidalu. Naujosios karalystės laikotarpiu šie tekstai buvo susiję išimtinai su valdovų kapais, vėliau pasirodė privačiuose. Iliustruoti papirusai buvo paliekami kapuose, tekstų iliustracijomis dekoruotos kapų sienos. Ptolemėjų laikotarpiu tekstų rašyba nesustojo. Pasirodė „Amžinybės praleidimo knyga“ ir „Kvėpavimo knyga“. Jos turėjo saugoti mirusįjį ir padėti jam sėkmingai nukakti į pomirtinį pasaulį. Laidojimo tekstų turinys keitėsi pagal periodus, bet ilgainiui juose formavosi mintis apie mirusiojo nepriklausomumą nuo faraono ir teisingo gyvenimo būdo šiame pasaulyje atlyginimu geresniu gyvenimu pomirtiniame.
Laidojimo ceremonijos
thumb|right|200px| Mirusiojo burnos pravėrimo ceremonija (Hunefero „Mirusiųjų knygos“ iliustracija) Anksčiausios žinios apie egiptiečių laidojimo ritualus yra iš Senosios karalystės. Debeheno mastabos Gizoje sienos reljefuose pavaizduota bent dalis laidojimo ceremonijos. Pavaizduotas kapas, į jį įkeliamos statulos, septyni vyrai, rampa nešantys dovanas: žąsį, jautienos palčius, alaus, pieno ir vyno ąsočius, duonos ir pyragų. Pavaizduotos eilės klūpančių ir siūlančių aukas šventikų. Pavaizduotos trys rankomis plojančios moterys su įrašu "apdainuojama haremo". Kitoje scenoje vaizduojamas aukojamo gyvulio skerdimas laidotuvėms, šokiai ir dainos aplink dovanų stalą, skaitantys šventikai.
Viena svarbiausių laidojimo ceremonijų buvo mirusiojo burnos pravėrimas. Ceremoniją atlikdavo šventikas, kuris sukalbėdavo užkeikimą ir ritualine vedega praverdavo mumijos burną. Šis veiksmas buvo atliekamas, kad mirusysis pomirtiniame pasaulyje galėtų kvėpuoti ir kalbėti. Tokia pati ceremonija buvo atliekama su mirusiojo statulomis ir jo vaizdiniais sienose. Panašiai šventikas užkalbėdavo rankas, kojas ir kitas kūno dalis, kad jos atgytų pomirtiniame pasaulyje. Po to, kai buvo sunešti visi objektai, kurių mirusiajam prireiks aname pasaulyje, kapo grindys būdavo išvalomos nuo pėdų pėdsakų ir kapas uždaromas. Po to šalia kapo vykdavo laidotuvių puota, po kurios būdavo surenkami mumifikavimo, puotos ir kiti likučiai, kurie būdavo užkasami duobėje netoli kapo.
Pakarčiūnų karjeras
Pakarčiūnų karjeras – karjero tvenkinys Lietuvoje, Šiaulių rajone, 5,5 km į šiaurės vakarus nuo Ginkūnų. Sudarytas išeksploatavus žvyro išteklius ir prisipildžius vandens. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 0,48 km, plotis – iki 0,46 km. Altitudė 103,3 m. Rytinis ir šiaurinis krantai aukštoki, statūs, apaugę krūmais. Kranto linija labai vingiuota. Aplinkui plyti dirbami laukai. Šalia įsikūręs Pakarčiūnų kaimas. Pietinėje pakrantėje atnaujinta žvyro kasyba.
Tvenkinys nenutekantis, telkšo takoskyroje tarp Ringuvos ir Kulpės upių baseinų.
Pambakas
Pambakas  – upė šiaurės Armėnijoje, Lorio srityje; viena iš Debedą (Kuros baseinas) sudarančių upių. Prasideda Armėnijos kalnyne, Pambako kalnagūbrio šiaurės rytiniame šlaite. Teka į rytus tarpukalnių slėniu tarp Pambako ir Bazumo kalnagūbrių. Už Vanadzoro pasuka į šiaurę, prateka tarp Bazumo ir Chalabo kalnagūbrių. Ties Dsechu susilieja su Dzoragetu ir sudaro Debedą.
Zucchero
Zucchero (, tikras vardas Adelmo Fornaciari; g. 1955 m. rugsėjo 25 d. Emilijos Redže) – italų atlikėjas, muzikantas ir dainų autorius. Kartais vadinamas „Italijos bliuzo tėvu“ ir vienas iš nedaugelio šio žanro Europos atlikėjų, pelniusių pasaulinį pripažinimą. Yra koncertavęs ar įrašęs dainas su daugeliu populiarių atlikėjų: Bryan Adams, Sting, Eric Clapton, Luciano Pavarotti, Mark Knopfler, Sheryl Crow ir kt.
Per savo karjerą atlikėjas pardavė daugiau kaip 60 mln. albumų kopijų. Gimtojoje Italijoje iš 14 studijinių albumų 10 yra pasiekę pirmąją topo vietą.
Afrikinis ausuotasis grifas
Afrikinis ausuotasis grifas (Torgos tracheliotos) – vanaginių paukščių (Accipitriformes) būrio, Gypinae pošeimio plėšriųjų paukščių rūšis, paplitusi visame Afrikos žemyne ir Arabijos pusiasalyje.