cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lenkijos okupacija (1939–1945)
Vokiečių nuostatos lenkų atžvilgiu
Kita vertus, propaganda buvo nukreipta prieš pačią lenkų tautą, remiantis senais stereotipais ir nuostatomis. Lenkai dažnai vaizduoti kaip kultūriškai atsilikę, kvaili. Nacionalsocialistų propaganda prieš žydus taip pat lietė ir Lenkiją, kurios didelę gyventojų dalį (apie 10 proc.) sudarė žydai. Buvo teigiama, kad "žydiškuose" miestuose vyrauja dvokas ir nešvara, o kapitalas esąs išskirtinai žydų rankose.
Prieš pat karo pradžią spaudos pranešimai tapo stipriai perdėtais ir propagandiškai užaštrintais. Vokiečių sąmonėje turėjo susidaryti vaizdas, kad lenkai iš tikro nori išprovokuoti karą. Dėl to, 1939 m. rugsėjį užpuolus Lenkiją, jie manė esą teisūs.
Okupacija, aneksija ir administravimas
thumb|220px|Lenkijos padalinimas tarp Vokietijos ir TSRS Po Lenkijos padalinimo 1939 m., didžioji dalis Lenkijos teritorijos, kurioje vyravo lenkai, buvo okupuota Vokietijos, o teritorijos užimtos Sovietų Sąjungos buvo daugiausia etniškai mišrios, kai kur tautinės mažumos vyravo (ukrainiečiai pietuose ir baltarusiai šiaurėje ). Dalis mažumų buvo nusiteikusios priešiškai prieš nacionalistinę tarpukario Lenkijos valstybę ir sveikino sovietų okupaciją. Nepaisant to, lenkai buvo didžiausia etninė grupė ir sovietų aneksuotose teritorijose.
Be vakarinės Čekoslovakijos dalies, jokia kita šalis nepatyrė tiek ilgai trukusio nacionalsocialistų teroru paremto režimo. Šalis buvo ekonomiškai išnaudojama arba apgyvendinama vokiečių naujakuriais deportuojant vietinius gyventojus. Šių laikų atsiminimai iki šiol neigiamai veikia Vokietijos-Lenkijos santykius.
Karo pradžioje Hitleris dar neturėjo galutinio plano Lenkijos atžvilgiu. Buvo tik aišku, kad buvusios Vokietijos provincijos turi būti vėl prijungtos prie Trečiojo Reicho. Jis neatmetė ir galimybės palikti Lenkijos valstybę likusioje teritorijoje („Vyslos žemė“ kaip caro imperijos laikais), nes tai galėjo būti vienu iš kozirių derybose su Vakarais dėl taikos sudarymo. Tuo tarpu Stalinas sudarant 1939 m. rugsėjo 28 d. TSRS–Vokietijos sienos ir draugystės sutartį nebuvo suinteresuotas Lenkijos išlikimu, o britų premjeras A. Čemberlenas nereagavo į Hitlerio "taikos kalbą", pasakytą spalio 6 d., dėl to „apkarpytos“ Lenkijos idėjos buvo atsisakyta. 1940 m. gegužės 15 d. užsienio reikalų tarnybos valstybės sekretorius Ernst von Weizsäcker pranešė vermachto aukščiausiajai vadovybei, kad Lenkija tarptautinės teisės požiūriu nebeegzistuoja. „Lenkijos valstybės, su kuria Vokietijos Reichas yra karo padėtyje, nebėra. Buvusios Lenkijos Respublikos teritorijos po Lenkijos kariuomenės sutriuškinimo pateko į kitų valdžią…“
Vokiečių karinis valdymas
Pagal Vokietijos įstatymus karo atveju už okupuotų teritorijų valdymą buvo atsakingas kariuomenės vadas. Šios nuostatos Hitleriui nebuvo žinomos. Dėl to jis rugpjūčio 25 d. nurodė, kad kariuomenės vyriausiajam vadui, generolui Walther von Brauchitsch perduoda visą valdžią okupuotose Lenkijos teritorijose. Brauchitsch savo ruožtu šiuos įgaliojimus perdavė atskirų armijų vadams.
Užnugario saugumu turėjo rūpintis saugumo policija ir SD.
Karinių apygardų įsteigimas
Jau pirmomis karo dienomis Dancigo burmistras ir vėlesnis gauleiteris Albert Forster išplėtė savo įgaliojimus į IV armijos užnugarį, t. y. Lenkijos Koridorių. Panašiai pasielgė ir Rytų Prūsijos gauleiteris Erich Koch, kuris savo valdžiai priskyrė Lenkijos teritorijas, pavadintas "Pietų Rytprūsiais" (Südostpreußen). Jau rugsėjo pradžioje buvo paruoštos ir 1939 m. rugsėjo 25 d. fiurerio įsakymu patvirtintos taisyklės, kuriomis įsteigtos karines apygardos okupuotose teritorijose. Buvo sukurtos keturios karinės apygardos, kurioms vadovavo po generolą. Prie šių karinių apygardų nebuvo priskirti Pietų Rytprūsiai ir ypatingoji Aukštutinės Silezijos karinė apygarda. Spalio 3 d. vermachtas perkėlė didžiąją dalį kovinių junginių iš Lenkijos į vakarus ir Rytų vyriausiasis vadas generolas von Rundstedt perėmė visos okupuotos teritorijos valdymą.
Lenkijos teritorijų aneksija
thumb|220px|Reicho apygardos ir Generalinė gubernija Dėl Lenkijos teritorijos ateities Hitleris apsisprendė 1939 m. spalio pradžioje. Reicho vidaus reikalų ministerija paruošė dviejų įstatymų projektus. Pirmasis įstatymas, "Fiurerio ir Reicho kanclerio įsakymas dėl okupuotų Lenkijos teritorijų valdymo", numatė Reicho ministro Hans Frank vadovaujamos Generalinės Gubernijos įsteigimą. Antrasis "Įstatymas dėl atplėštų rytų sričių grąžinimo į Vokietijos Reichą" numatė Lenkijos teritorijų prijungimą prie Vokietijos, o jų tikslias ribas turėjo parengti Reicho vidaus reikalų ministerija ir Užsienio reikalų tarnyba. 1939 m. spalio 8 d. Hitleris pasirašė šiuos įstatymus, o jų įsigaliojimas buvo perkeltas iš lapkričio 1 d. į spalio 26 d., tuo pačiu panaikinant karinį valdymą ir sukuriant naujas Reicho apygardas (Reichsgau) iš aneksuotų Lenkijos teritorijų.
Naujai sukurtos Reicho apygardos buvo Vartos žemė (gauleiteris Arthur Greiser), Dancigas-Vakarų Prūsija (gauleiteris Albert Forster), taip pat "Okupuotų Lenkijos teritorijų generalinė gubernija". Rytų Aukštutinė Silezija buvo prijungta prie Silezijos provincijos, o teritorijos šiauriau Varšuvos prie Rytų Prūsijos provincijos.
Kariuomenės vadovybė šiuose sprendimuose nedalyvavo. Po įstatymų įsigaliojimo ji liko įgaliota tik užtikrinti sienos su Sovietų Sąjunga saugumą, malšinti galimus neramumus. Naujose Reicho apygardose armija sukūrė naujas gynybos apskritis XX ir XXI, o Silezijos ir Rytų Prūsijos gynybinės apskritys VIII ir I buvo paprasčiausiai praplėstos prijungtomis teritorijomis. Kariuomenės vadovybė liko patenkinta, kad jai nebereikia dalyvauti Hitlerio "tautiškumo kovoje". Tuo tarpu Lenkijos gyventojams karinio valdymo panaikinimas reiškė situacijos pablogėjimą, nes vermachtas bent jau buvo įsipareigojęs laikytis Hagos konvencijų.
Vokietijos okupuota teritorija apėmė 187 717 km² arba apie 48,5 % Lenkijos valstybės teritorijos. Aneksuotos ir tiesiogiai prie Vokietijos Reicho prijungtos teritorijos plotas buvo 91 974 km², o gyventojų skaičius - apie 10 milijonų, kurių dauguma buvo lenkai. Beveik 1 mln. lenkų buvo išvaryti iš Vokietijos aneksuotų sričių, o ten buvo perkelti 600 000 vokiečių iš Rytų Europos ir 400 000 iš Vokietijos Reicho. Likusioje 95.743 km² teritorijoje su 12,1 mln. gyventojų buvo sukurta vokiečių valdoma Generalinė Gubernija. Karo su Sovietų Sąjunga pradžioje 1941 m. rugpjūčio 1 d. prie Generalinės Gubernijos kaip penktoji apskritis dar buvo prijungta 142.000 km² ploto Galicija.
Matlankis
Matlankis sudarytas iš apskritimo ar pusapskritimio formos figūros su padalomis. Matlankiai gali būti gaminami iš plastiko, skardos arba patvaraus popieriaus. Įprastas matlankio skersmuo – nuo 8 iki 15 cm, o padalos vertė – atitinkamai nuo 1° iki 0,5°, geodezijoje – 0,5 gono. Priklausomai nuo matlankio skersmens, jo tikslumas įvairuoja nuo 0,1° iki 0,5°.
Matlankis dažnai būna integruotas į matavimo trikampį. Pavyzdžiui, koordinatėms jūrų žemėlapiuose nustatyti naudojami trikampiai paprastai būna aprūpinti matlankiu. Tikslesniuose matlankiuose naudojama slenkamai įtvirtinta liniuotė su milimetrine padala; liniuotę galima nustatyti ties norimu kampu.
Pusapskritimio formos matlankyje milimetrinė skalė išdėstyta išilgai skersmens. Kartografijoje ir geodezijoje naudojami matlankiai pasižymi apie 30 cm skersmeniu.
Lenkijos okupacija (1939–1945)
Generalinė Gubernija
Generalinė Gubernija (vokiečių kalba: Generalgouvernement für die besetzten polnischen Gebiete) su sostine Krokuvoje buvo santykinai nepriklausomas politinis darinys. Ji turėjo savo atskirą muitų ir pinigų sistemą. Pirmasis generalgubernatorius Hans Frank padalino Generalinę Guberniją į 4 apskritis: Radomo, Varšuvos, Liublino ir Krokuvos, o nuo 1941 m. rugpjūčio 1 d. dar buvo prijungta Galicijos apskritis. Be generalinio gubernatoriaus valdyme dalyvavo ir daug Reicho įstaigų. Geležinkelius valdė Reichsbahn, Hermann Göring buvo paskirtas įgaliotuoju ketverių metų planui vykdyti, į Franko reikalus nuolat kišosi Heinrich Himmler, kuris buvo "Reicho komisaras vokiečių tautiškumui stiprinti". H. Himmler faktiškai sukūrė paralelinę ir galingą vyriausybę. Vermachtas neturėjo didelės įtakos. Naujasis Rytų vyriausiasis vadas Johannes Blaskowitz daug kartų protestavo prieš Lenkijos žydų ir ne žydų žudymą ir netinkamą elgesį su jais, kol 1940 m. buvo pakeistas generolu leitenantu Curt Ludwig von Gienanth. 1940 m. liepą oficialus šio politinio darinio pavadinimas buvo sutrumpintas iki Generalinės Gubernijos, o Rytų vyriausiasis vadas pervadintas į "karinį Generalinės Gubernijos vadą".
Dėl Generalinės Gubernijos ateities nebuvo sutariama. Martin Bormann siūlė okupuotą teritoriją padalinti į Reicho apygardas, tuo tarpu Hans Frank norėjo palikti ją kaip "Reicho pasienio žemę" arba kaip "Vandalų apygardą" prijungti prie Vokietijos Reicho. Hitleris dėl šios teritorijos nepriėmė jokio galutinio sprendimo. 1942 m. rugsėjo 1 d. Generalinė Gubernija paskelbta "Tėvynės karo sritimi", o 1944 m. rugsėjo 11 d. dėl karinės padėties tapo kariuomenės sritimi (Heeresgebiet Generalgouvernement). 1944 m. vasarą Generalinė Gubernija ėmė žlugti dėl sovietų veržimosi ir padidejusio partizanų aktyvumo. 1945 m. sausio mėn. Raudonoji Armija užėmė administracinį centrą Krokuvą ir Generalinė Gubernija nustojo egzistuoti.
Egidijus Šatavičius
Egidijus Šatavičius (g. 1971 m. kovo 1 d.) – Lietuvos archeologas, pedagogas, enciklopedininkas, humanitarinių mokslų daktaras. Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto docentas.
Biografija
1993–1998 m. Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centro bendradarbis, 1997–2002 m. dirbo Kaišiadorių muziejuje, nuo 2001 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto Archeologijos katedros dėstytojas. 1994–2002 m. žurnalo „Baltų archeologija“ atsakingasis sekretorius, redaktoriaus pavaduotojas. Nuo 2016 m. mokslinio leidinio „Archaeologia Lituana" redkolegijos narys. Lietuvos archeologijos draugijos narys.
Mokslinė veikla
Svarbesni tyrinėti archeologijos objektai: Pasienių-1, Verbiškių-1-3, Miškinių 1-4, Užužerės -1, Neravų-1 (Vilniaus rajonas), Skarulių pilkapynas, gyvenvietė ir miestelis (Jonavos rajonas), Sudotos 1-5, Rekučių 1-3, Kretuono ežero Didžiosios salos (Švenčionių rajonas), Margių „Salos“ Paramelio-2 (Varėnos rajonas), Kalvių-1 (Kaišiadorių rajonas), Kapčiamiesčio-1 (Lazdijų rajonas) senovės gyvenvietės, Aukštadvario miestelio senoji vieta, Titno ežero titnago kasyklos bei Sudotos pilkapynas IV.
Vienas iš Lietuvos archeologų, suradusių daugiausiai archeologinių vertybių (daugiau nei 250), tarp kurių: Visuotinės lietuvių enciklopedijos (nuo III t.) straipsnių apie archeologus, archeologiją ir archeologines kultūras autorius. Lietuvos ir užsienio spaudoje paskelbė daugiau nei 100 mokslinių straipsnių. Moksliniai pranešimai skaityti daugiau kaip 30 nacionalinių ir tarptautinių konferencijų.
Lietuvos Respublikos administracinio proceso kodeksas
Lietuvos Respublikos administracinio proceso kodeksas (LR APK) - Lietuvos įstatymo projektas dėl administracinės teisenos; administracinio proceso kodeksas. Šiuo metu veikia LR administracinių bylų teisenos įstatymas.
Istorija
2001 m. rugsėjo 27 d. teisingumo ministro Vytauto Markevičiaus įsakymu buvo sudaryta darbo grupė naujajam LR ATPK rengti.
2003 m. sausio 23 d. šis įsakymas buvo panaikintas ir priimtas naujas, kuriame įsakyta sudaryti APK rengimo darbo grupę. Darbo grupės vadovu paskirtas Lietuvos teisės universiteto Teisės fakulteto Civilinio proceso katedros vedėjas Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo pirmininkas doc. dr. Virgilijus Valančius. Darbo grupei APK projektą pavesta parengti iki 2003 m. liepos 1 dienos. Tačiau šis kodekso projektas nebuvo priimtas. LR teisingumo ministerija pateikė visuomenei svarstyti naujojo ATPK projektą.
Pagrindine priežastimi, lėmusia vėlesnį, nei planuota, naujųjų ATPK ir APK projektų pateikimą visuomenei svarstyti, buvo ta, kad naujųjų kodeksų projektų rengimo darbo grupėms nebuvo neaišku, kaip LR Konstitucijoje bus įtvirtinta Europos Sąjungos teisės aktų įgyvendinimo tvarka. Dėl šios priežasties idealiausia ATPK įsigaliojimo data buvo laikoma 2004 m. gegužės 1 d., kai Lietuva tapo ES nare.
Updated
„Updated“ – 1-asis „Leon Somov ir Jazzu“ dueto studijinis albumas, išleistas 2009 m.
Rene Barščiauskas
Rene Barščiauskas (1925 m. sausio 2 d. Skaudvilėje – 2009 m. liepos 22 d. Tauragėje) – pedagogas, pirmasis Vokietijos bičiulių draugijos Tauragėje pirmininkas.
Biografija
R. Barščiauskas gimė Skaudvilėje, vėliau su tėvais persikraustė gyventi į Tauragę. Baigė Tauragės mokytojų seminariją, Vilniaus pedagoginį institutą. 1945–1985 m. dirbo matematikos mokytoju Tauragės 1-ojoje vidurinėje mokykloje (dab. Martyno Mažvydo progimnazija). Buvo sustiprinto matematikos mokymo Tauragėje pradininkas.
Lietuvos Respublikos Prezidento kanceliarija
Lietuvos Respublikos Prezidento kanceliarija – valstybės įstaiga, padedanti Lietuvos Respublikos Prezidentui įgyvendinti jo funkcijas ir atliekanti Respublikos Prezidento rezidencijos finansinį, ūkinį bei materialinį aptarnavimą. Prezidento kanceliarija yra viešasis juridinis asmuo (biudžetinė įstaiga), turintis sąskaitą banke ir antspaudą su Lietuvos valstybės herbu bei savo pavadinimu „Lietuvos Respublikos Prezidento kanceliarija”.
Rene Barščiauskas
Biografija
Dalyvavo kelių Tauragės bendruomenės institucijų veikloje, vadovavo vietos Vokiečių bičiulių draugijai. Įsteigta Renė Barščiausko vardo premija, skiriama matematikoje pasižymėjusiems rajono moksleiviams (renka Tauragės rajono matematikos mokytojų metodinis būrelis).
R. Barščiauskas buvo išrinktas vienu iš „100 labiausiai Tauragės kraštui nusipelniusių žmonių“.
Lietuvos Respublikos Prezidento kanceliarija
Kanceliarijai vadovauja Respublikos Prezidento kanceliarijos kancleris, vykdantis ir Valstybės apdovanojimų įstatyme nurodytas Lietuvos valstybės ordinų kanclerio funkcijas. Šiuo metu – Giedrius Krasauskas.
Uni
Uni – deivė etruskų mitologijoje; graikų mitologijoje ją atitinka Hera, o romėnų – Junona. Sutuoktinis – dievas Tinia. Drauge su Tinia bei deive Menrva sudarė dievybių triadą (ją atitiko romėnų Jupiteris, Junona ir Minerva). Šios dievybės vardą etruskai pasiskolino iš lotynų bei faliskų Juno (Junonos kultas didelę svarbą turėjo vidurio Italijoje).
Būdingas Uni atributas – sostas, deivė vaizduojama su diadema ant galvos, pasidabinusi papuošalais. Kelete scenų ji vaizduojama drauge su dievu Herkle: jį (jau suaugusį) žindo, taip įsūnydama, su juo sutaikoma (Tinios). Be to, aptiktas veidrodis, vaizduojantis, kaip Uni išgelbsti Sethlansas ir Tretu. Sutinkama ir scenose, vaizduojančiose Pario teismą.
Deivės kultas buvo paplitęs įvairiuose etruskų miestuose, kaip antai Pirguose, Vejuose, Volateroje, Kapujoje, Kortonoje. Kaip žinoma iš įrašų ant Pirguose aptiktų auksinių lentelių, šiame mieste Uni buvo tapatinama su Astarte, finikiečių astraline dievybe, turėjusia ir karo dievybės bruožų. Dėl to Uni neretai vaizduota kovojanti, pvz., kaip Juno Sospita.
Uni neretai gretinama su Aplu (Apolono atitikmuo etruskų mitologijoje). Graviskoje būta Uni šventvietės; čia aptiktas Sostrato iš Aiginos apžadinis įrašas su dedikacija Apolonui. Šios dvi dievybės buvo siejamos ir Pirguose. Romėnų istorikas Titas Livijus mini, kad karvedys Markas Furijus Kamilas, prieš užimdamas Vejus, meldėsi dievybėms Apollo Pythicus ir Juno Regina.
Antalieptės vandens jėgainė
Antalieptės vandens jėgainė – hidroelektrinė, įrengta Antalieptėje. Istorijos ir technikos paveldo paminklas. Pastatyta buvusio Gaidelių dvaro laukuose. Tai trečioji pagal instaliuotą elektros galią (2,55 MW) po Balskų hidroelektrinės vandens jėgainė Lietuvoje.
Istorija
XX a. tarpukariu sparčiai plečiantis ūkiui kilo gyvenimo lygis ir dėl to didėjo elektros energijos poreikiai. 1932 m. imta galvoti, kaip racionaliau panaudoti vietinius gamtos išteklius, vandens energiją. Dėl to 1936 m. įsteigtas Lietuvos energijos komitetas. Jam vadovavo prof. Steponas Kolupaila, kuris 1937 m. kartu su Kaziu Pakštu atvyko Antalieptėn, apžiūrėjo apylinkes ir Šventosios rėvą, kur upės nuolydis 5 km ruože siekia 25 metrus. Įvertinta, kad tai yra galimybė pastatyti didesnės galios vandens jėgainę. Tais pat metais Šventojoje ties Antaliepte įrengta vandens matavimo stotis upės nuotėkiui stebėti.
1939 m. komitetas patikslino elektrifikavimo gaires ir parengė Lietuvos 1939–1940 m. elektrifikavimo planą, pagal kurį 1943 m. turėjo būti parengtas 2000 kW galios Antalieptės vandens jėgainės projektas, o 1944–1945 m. pastatyta pati jėgainė. Tačiau Antrasis pasaulinis karas planus sugriovė. Hidrologai S. Kolupaila ir K. Pakštas pasitraukė 1944 m. į Vakarus.
Pokariu šių hidrologų ketinimai buvo realizuoti. Palankų šio klausimo sprendimą lėmė ir tai, kad tuometinėje energetikos valdyboje vadovaujantį darbą dirbo kraštietis Antanas Gruodis, kuris jėgainės reikalais rūpinosi 1945–1978 m. Vykdant TSRS vystymo 1951–1955 m. penkmečio planą, 1952 m. pabaigoje Ministrų Tarybos nutarimu 1953–1955 m. numatyta pastatyti žemės ūkio elektrifikavimo stotį Antalieptėje. Statybai jokios techninės dokumentacijos dar nebuvo, paruošiamieji statybos darbai 1954 m. pradėti dar be jos – išimties tvarka, kadangi tokio tipo statinių Pabaltijy dar nebuvo. Todėl Gruzijoje ir Armėnijoje mokytasi kalnų tipo jėgainių statybos.
Tačiau ėmus statyti pagrindinį jėgainės pastatą paaiškėjo, kad projektas netinkamas ir tos nesėkmės kaltininkai yra geologai – jie tyrė gruntą tik 16 m gylyje, o reikėjo iki 40 metrų. Todėl projektavimo darbai užtruko 11 metų. Pradinė jėgainės sąmata siekė 20 mln. rublių, bet užsitęsus statyboms pasiekė 26,6 mln. Jėgainės statybų vadovas ir pirmasis Antalieptės hidroelektrinės vadovas buvo hitrotechniko specialybę turintis inžinierius Liudas Kazalupskis. Jėgainė baigta statyti 1961 m., susidarė užtvanka, vanduo užliejo 800 ha plotą ir sujungė 26 ežerus – susidarė Antalieptės marios. Vėliau hidroelektrinei vadovavo Algimantas Žilėnas. Pastarasis buvo paskirtas ir Zarasų elektros tinklų rajono viršininku.
NK Drinovci
NK Drinovci – Bosnijos ir Hercegovinos futbolo klubas iš Drinovcų.
Istorija
Nuo 2003 m. žinomas NK Drinovci.
Baras (TV filmas)
„Baras“ – lietuviškas dokumentinis filmas apie menininką Artūrą Barysą, sukurtas 2009 m. Įvertintas „Sidabrinės gervės 2009“ apdovanojimu kaip geriausias TV filmas, taip pat dalyvavo Tarptautinio Vilniaus dokumentinių filmų festivalio konkursinėje programoje.
Siužetas
Artūras Barysas, arba tiesiog Baras, – kino menininkas, aktorius, knygų ir muzikos įrašų kolekcionierius, avangardinės muzikos grupės lyderis, Vilniaus miesto gyventojas. Vieniems jis buvo paprasčiausias valkata, kitiems – laisvojo pasaulio ambasadorius, siųsdavęs įvairiausius ženklus – pradedant idėjomis, baigiant knygomis bei Vakaruose leistomis plokštelėmis.
Praėjus ketveriems metams po Baro mirties, filme susitinka jo draugai ir ieško atsakymo, kas buvo Baras ir koks šiandien jo mylimas miestas be jo.
Airytės piliakalnis
Airytės piliakalnis – piliakalnis Kurše, Saldaus savivaldybės teritorijoje, Zirnių valsčius, Latvija, 3 km į šiaurės vakarus nuo Zirnių. Pasiekiamas nuo kelio A9 (Latvija) Ryga – Liepoja, ties Zirniais pasukus šiaurės kryptimi, už geležinkelio – į vakarus. Yra ties Dzelmės (Airytės) geležinkelio stotimi, į pietus nuo jos, už geležinkelio.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Ciecerės upelio krante. Saugomas valstybės, valstybinės reikšmės kultūros paminklas, VKPAI Nr. 2178.
Šveicarijos futbolo varžybos 1910–1911 m.
Šveicarijos futbolo varžybos 1910–1911 m.
Gustavas Rauskinis
Gustavas Aleksandras Rauskinis (1902 m. lapkričio 23 d. Vidžemės gubernijos Mazsalacos valsčiuje (prie Valmieros) – 1979 m. balandžio 10 d. Alkiškiuose, Lietuvos TSR) – Latvijos kariuomenės karininkas ir rašytojas, evangelikų liuteronų kunigas Lietuvoje.
Biografija
Nuo 1919 m. tarnavo Latvijos kariuomenėje gimtajame Mazsalacos miestelyje: jaunesniuju raštininku, vėliau žvalgybos padalinio kareiviu. Kartu mokėsi Mazsalacos gimnazijoje, kurią baigė 1920 m. Tais pačiais metais demobilizuotas. 1920 m. lapkričio 15 d. įstojo į Latvijos karo mokylą, kurią po dvejų metų baigė. 1922 m. rugsėjo 1 d. buvo suteiktas leitenanto laipsnis. Tarnavo Rėzeknės pėstininkų pulke (nuo 1924 m. Ūkio padalinyje). 1926 m. paskirtas kuopos jaunesniuju vadu, tų pačių metų pabaigoje – vadu. 1927 m. lapkričio 17 d. pakeltas į vyresniuosius leitenantus. 1929 m. išleistas į atsargą.
Tarnaudamas susidomėjo literatūrine kūryba. Parašė ir per kelerius metus išleido keletą knygų. Vėliau nuo literatūros nutolo.
Stojo mokytis į Teologijos institutą. Po baigimo, 1933 m. buvo paskirtas į Alkiškių evangelikų liuteronų bažnyčią Lietuvoje – tapo pirmuoju naujai įsteigtos parapijos kunigu. Kartu teko aptarnauti ir kitas latviškas evangelikų bažnyčias Žagarėje ir Joniškyje. Gyveno Saunoriuose, kur vasaromis veikė konfirmantų mokykla. Kunigas įsijungė į Alkiškių latvių bendruomenės gyvenimą, išplėtė ir aptvėrė akmens mūru kaimo kapines. Antrojo pasaulinio karo metu jis pasirašė po bolševikinį režimą smerkiančiu straipsniu, todėl pokaryje buvo suimtas ir 1946 m. nuteistas dešimčiai metų tremties. Iš Sibiro grįžo 1955 m. ir iki pat mirties tarnavo Alkiškių evangelikų liuteronų bažnyčioje. Palaidotas šio kaimo kapinėse.
Aimelis
left|120px
Aimelis – ežeras Lietuvoje, Zarasų rajone, 3 km į pietus nuo Degučių, 0,25 km į rytus nuo Antalieptės tvenkinio. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,2 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 144,3 m. Rytinis krantas aukštas, apaugęs mišku, kiti krantai žemi. Pietuose išteka upelis link netoliese tekančios Šventosios upės. Šalia įsikūrę Bikėnų ir Vitkuškių kaimai.
Ingkou
Ingkou (arba Inkou; ) – miestas Kinijos šiaurės rytuose, Liaoningo provincijoje, 166 km į pietvakarius nuo Šenjango, prie Liaodongo įlankos ir Liaohė upės žiočių. Sudaro miesto prefektūrą. Yra svarbus jūrų uostas (2018 m. buvo 25 pagal apyvartą pasaulyje). Mašinų gamyba, elektronikos, naftos chemijos, tekstilės (medvilnės), medienos apdirbimo, popieriaus, maisto pramonė. Ingkou apylinkėse kasama druska, magnio rūda.
Istorija
Miestas įkurtas XIX a. antroje pusėje. Pagal 1858 m. Tiandzino sutartį, Kinija įsipareigojo atidaryti kai kuriuos savo uostus. Vienas iš jų buvo Niudžuangas Liaohė žemupyje. Tačiau dėl seklios upės buvo nuspręsta uostą perkelti prie upės žiočių. Naujasis Niudžuangas pradėtas vadinti Ingkou.
De jure
De jure – formalioji (teisinė, pagal įstatymą), oficialioji, viešoji padėtis, situacija, statusas. Viena valstybės ar vyriausybės pripažinimo formų. Priešingybė – de facto (tikroji situacija).
Termino vartojimas
De jure nurodo būklę, kuri turėtų būti, de facto – esamą. De jure pripažinimas teikiamas nota arba deklaracija. Tarptautinėje teisėje valstybės ar vyriausybės pripažinimas de jure yra galutinis, oficialus ir neskundžiamas. Pripažinus de jure, pradedami teisėti, juridiškai galiojantys diplomatiniai santykiai. Esant valstybės pripažinimui de jure ir perversmo keliu šioje valstybėje pasikeitus vyriausybei, kitos valstybės dažniausiai toliau palaiko diplomatinius santykius su šia valstybe.
Sąvoka de jure naudojama tiek teisiniame, tiek ir politiniame kontekste (pvz., kalbant apie kokio nors sprendimo buvimą ir įgyvendinimą).
Hugo Simberg
thumb|200px| H. Simbergo „Autoportretas“, 1907 m. Hugas Simbergas (, 1873–1917) – Suomijos tapytojas ir grafikas, simbolistas.
Biografija
Hugas Simbergas gimė 1874 m. birželio 24 d. Haminos mieste Suomijoje. Mokėsi Suomijos dailės draugijoje Helsinkyje, po to privačiai pas A. Galen-Kalelą. Jo patartas H. Simbergas 1896 m. išvyko į užsienį, lankėsi Londone, kur jam padarė įspūdį prerafaelitų dailė, viešėjo Paryžiuje. 1897−98 m. H. Simbergas lankėsi Italijoje, 1899 m. − Kaukaze. H. Simbergas tapė peizažus ir portretus simbolistiniu stiliumi. Jis rėmėsi suomių folkloru kurdamas įsivaizduojamus pasaulius su veikiančiais velniais ir angelais, Mirtimi ir Šalčiu. Jo paveikslams būdingas supaprastintas vaizdavimas, naivumas. Akselis Galen-Kalela rašė, kad H. Simbergas artimas XIII−XIV a. viduramžių menininkams. H. Simbergas kūrė mažo formato akvareles, piešinius, ofortus. 1905−1907 m. jis dirbo monumentaliosios dailės srityje, kūrė freskas ir vitražus naujai pastatytai Tamperės katedrai. Gyvenimo pabaigoje dailininkas sirgo ir mirė 1917 m. liepos 12 d. Ehtari miestelyje Suomijoje. Jo garsiausiu paveikslu minimas „Sužeistas angelas“. Daug H. Simbergo kūrinių sukaupta Helsinkio Ateneum dailės muziejuje.
Laimutis Ragaišis
Laimutis Ragaišis (g. 1964 m. rugsėjo 20 d. Salomenkoje, Ignalinos rajone) – veterinaras, Lietuvos ir Ignalinos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas. Nuo 2023 m. – Ignalinos rajono savivaldybės meras.
Biografija
1989 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1989–1994 m. dirbo veterinaru įvairiose žemės ūkio įmonėse. 1994–2000 m. buvo Valstybinės veterinarijos tarnybos Ignalinos rajono vyriausiasis veterinarijos gydytojas. 2000–2016 m. dirbo Valstybinės maisto ir veterinarijos tarnybos Ignalinos r. viršininku. 2019–2022 m. – Rokiškio skyriaus vedėjas.
1997–2000, 2007–2011, 2011–2015, 2015–2019, 2019–2022 m. Ignalinos rajono savivaldybės narys, 2016–2019 m. – mero pavaduotojas. Nuo 2023 m. – savivaldybės meras.
Ūrijas
Ūrijas – Senojo Testamento personažas, pranašas, minimas Jeremijo knygoje. Ūrijas buvęs iš Kirjat Jearimų, tėvas – Šemajas.
Ūrijas pranašavęs Judėjos karaliaus Jehojakimo valdymo laikais. Kaip ir Jeremijas, skelbęs, kad asirai sugriausią Jeruzalę ir tuo užsitraukęs karaliaus bei didžiūnų rūstybę. Baimindamasis mirties, Ūrijas pabėgęs į Egiptą, tačiau karalius Jehojakimas į Egiptą pasiuntęs Achboro sūnų Elnataną su būriu vyrų. Šie Ūriją iš Egipto pargabenę pas karalių Jehojakimą. Karaliaus paliepimu Ūrijas užmuštas kalaviju, o jo kūnas išmestas į prastuomenės kapines.
Laimutė Valatkienė
Laimutė Valatkienė (g. 1937 m. spalio 15 d. Kušlėnuose, Mažeikių apskritis) – Lietuvos archeologė, muziejininkė.
Biografija
1988 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą, diplominis darbas „Maudžiorų kapinyno (Kelmės r.) VIII – IX a. papuošalai“.
1971 m. pradėjo dirbti Telšių kraštotyros muziejaus „Alka“ filiale – Mažeikių kraštotyros muziejuje, domėjosi kraštotyra, archeologija. Nuo 1974 m. Telšių kraštotyros muziejaus vyr. fondų saugotoja, pradėjo dalyvauti archeologinių paminklų žvalgymų ir tyrinėjimų ekspedicijose, kurioms vadovavo Vitas Valatka. Nuo 1977 m. vyr. mokslinė bendradarbė, vyr. muziejininkė.
Lietuvos archeologijos draugijos narė.
Mokslinė veikla
Tyrinėti objektai: Galkančių kapinynas, Šatrijos kalno papėdės pietinė gyvenvietė, Kuršų kapinynas, Varnių Šv. Aleksandro bažnyčios zakristijos kapai, buv. Varnių kunigų seminarijos kiemas, Kumpikų kapinynas, Džiugo piliakalnio šiaurės vakarų gyvenvietė, Džiuginėnų gyvenvietė, Bauželio kapinynas, Vembūtų piliakalnis, (Telšių rajonas), Maudžiorų kapinynas, Žalakių kapinynas (Kelmės rajonas), Godelių kapinynas (Plungės rajonas).
Tokushima Vortis
„Tokushima Vortis“ – Japonijos futbolo klubas iš Naruto miesto, esančio Tokušimos prefektūroje.
Akmenis (Zarasų r.)
Akmenis – ežeras Lietuvoje, Zarasų rajone, 2 km į pietvakarius nuo Degučių. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,35 km, plotis – iki 0,3 km. Altitudė 145,7 m. Šiaurinis krantas žemas – plyti ~ 8 ha dydžio Akmenio pelkė, kiti krantai kiek aukštesni. Iš šiaurės ir rytų prie ežero prieina Gražutės miškas, kitose pakrantėse plyti pievos. Šiaurės rytuose per pelkę išteka upelis link Antalieptės tvenkinio (Šventosios upės baseinas). Prie ežero įsikūręs Šiukščių kaimas. Šiaurvakarine pakrante eina plentas.
Tokushima Vortis
Istorija
Klubo ištakos siekia 1955 m. Didelių laimėjimų nepasiekė. Nuo 2009 m. rungtyniavo J2 lygoje.
Sezonai: J–League
Šaltiniai:
Sudėtis
Atnaujinta; 2019 m. rugsėjo 7 d.
Primorjės–Kalnų Kotaro apskritis
Apskrities teritorijoje gyvena kroatai 86,34 %, serbai 5,03 %, bosniai 1,65 % bei italai 1,16 % (2011 m. duomenys).
Administracinis suskirstymas
Primorjės–Kalnų Kotaro apskritis skirstoma į 14 miestų, 22 savivaldybes ir 5 salas. Miestai: Rijeka, Bakaras, Crecas, Crikvenica, Čabaras, Delnicė, Kastavas, Krkas, Mali Lošinis, Novi Vinodolskis, Opatija, Rabas, Vrbovskas.
Žalioji knyga
Žalioji knyga – pagal tikrą istoriją sukurta amerikiečių biografinė komedija-drama, išleista 2018 m. Filmą režisavo Peteris Farrelly. Tai istorija apie afroamerikiečių klasikos ir džiazo pianisto Dono Shirley ir italų amerikiečių šokėjos Frenkio „Lūpos“ Valelongos draugystę. Filmą parašė Farrelly, Brianas Hayesas Currie ir Vallelongos sūnus Nickas Vallelonga, remdamiesi interviu su jo tėvu ir Shirley, taip pat laiškais, kuriuos tėvas parašė mamai.
2018 m. lapkričio 16 d. „Universal Pictures“ išplatino filmą JAV ir visame pasaulyje. Filmas sulaukė teigiamų kritikų atsiliepimų, pagyrų už Viggo Mortenseno ir Mahershalos Ali pasirodymus. Nors filme ir buvo kritikuojamas rasės, ir Shirley vaizdavimas.
Filmas „Žalioji knyga“ gavo daugybę apdovanojimų ir nominacijų. Filmas pelnė penkias „Auksinių gaublių“ nominacijas. O „Oskarų“ apdovanojimų ceremonijoje filmas buvo apdovanotas už geriausią filmą, originaliausią scenarijų ir geriausią antro plano aktorių (Ali).
Filmas taip pat laimėjo Amerikos prodiuserių gildijos apdovanojimą, Nacionalinės peržiūros tarybos apdovanojimąir buvo išrinktas vienu geriausiu metų filmu.
Aktorius Ali taip pat laimėjo Auksinį gaubl į, Ekrano aktorių gildiją ir BAFTA apdovanojimus už geriausią antraplanį aktorių.
Filmo siužetas
1962 m. Niujorke šokėjas Frenkis „Lūpa“ Valelonga (aktorius Viggo Mortensen‘as) gauna pasiūlymą padirbėti juodaodžio pianisto Dono Širlio (akt. Mahershala Ali), iškeliaujančio į koncertinį turą Amerikos pietuose, vairuotoju. Abu filmo herojai yra vienas kito priešingybės. Floridoje gimęs Donas kuria muziką, laisvai kalba aštuoniomis kalbomis ir yra tikras elegancijos ir tikro etiketo pavyzdys. Italų kilmės Frenkis turi ryšių su mafija ir sunkiai kalbantis angliškai.
Vairuotojas Frenkis visais būdais sengiasi apsaugoti savo darbdavį, nors prieš susipažindamas su juo ir pats turėjo „politiškai nekorektiškų“ minčių apie afroamerikiečius. Donas savo ruožtu pastebi, kad „Lūpa“ yra nuoširdus, paprastas ir savo šeimą mylintis žmogus, kuriam teisingumas svarbesnis už bet kokius stereotipus. Ilga kelionė kartu bei nuolatinis bendravimas suartina šiuos du skirtingus vyrus ir jų darbiniai santykiai pamažu perauga į tikrą draugystę.
Pabaigos antraštės kortelėse rodomos tikroviškos veikėjų nuotraukos. Teigiama, kad Donas toliau gastroliavo, kūrė ir įrašinėjo dainas, o „Lūpa“ grįžo į darbą Kopakabanoje. Filmo pabaigoje taip pat rašoma, kad „Lūpa“ ir Donas liko draugais iki pat mirties, ir mirė tik keliu mėnesiu skirtumu 2013 m.
Filmo aktoriai
Be to, Frenkio ir Dolores Vallelonga sūnus Frankas jaunesnysis pasirodo kaip jo paties dėdė Rudy (Rodolfo) Vallelonga, kuris sako: „Aš tik sakau, mes esame meniška šeima“. Jų jaunesnysis sūnus (filmo prodiuseris ir scenarijaus autorius Nikas) pasirodo kaip Augie, mafijozas, kuris siūlo Toniui darbą, kol naktinis klubas „Kopakabana“ yra renovuojamas.
Agyrtidae
Agyrtidae – primityvūs maitvabaliai, kilę iš polifaginės vabalų grupės. Jie dažniausiai randami šiaurinio pusrutulio vidurinėse srityse ir Naujojoje Zelandijoje. Minta pūvančiomis organinėmis medžiagomis. Šią vabalų šeimą atrado Tomsonas 1859-aisiais metais.
Žalioji knyga
Filmo kūrimas
Vigas Mortensenas pradėjo derybas dėl vaidmenio filme dar 2017 metų gegužės mėn. Vaidmeniui jis turėjo priaugti 18–23 kg. Peteris Farrelly buvo paprašytas režisuoti filmą vadovaujantis Nicko Vallelonga (Frenkio „Lūpa“ Valelonga sūnus), Briano Currie ir jo paties parašytu scenarijumi filmui.
Agyrtidae
Išvaizda
Agyrtidae yra mažo arba vidutinio vabalo dydžio (ilgis 4-14 mm). Dažniausiai jų kūnas yra ovalus, bet pterolomatinai yra labai panašūs į žygius. Pilvas yra su penkiais matomais pilvo skilveliais, nariuotakojo kojos tusčiavidurės. Užpakaliniai sparnai turi Nydhemo sistemą, bet neturi radialinio lanksto.
Žalioji knyga
Filmo kūrimas
2017 m. lapkričio 30 d. buvo patvirtinti pagrindiniai filmo vaidmenys Mortensen, Mahershala Ali, Linda Cardellini ir Iqbal Theba. Tą savaitę ir prasidėjo filmavimai Naujajame Orleane.
Agyrtidae
Rūšys
Žinoma apie 60 šio vabalo rūšių. Ši vabalų šeima skirstoma į tris pošeimius:
Žalioji knyga
Filmo kūrimas
Natų kompozitorius Krisas Bowersas taip pat išmokė aktorių Ali grojimo fortepijonu pagrindu ir buvo jo ranku dubleriu, kai rankos buvo filmuojamos iš arti.
Agyrtidae
Rūšys
Iki šiol ši vabalų šeima buvo suskirstyta į silfidajus (Silphidae), bet dabar labiausiai susijusi šeima yra leodidajų (Leiodidae).
Žalioji knyga
Filmo scenarijus
Filmo scenarijų parašė Farrelly, Brianas Hayesas Currie ir Vallelongos sūnus Nickas Vallelonga, remdamiesi jo tėvo ir Shirley interviu, taip pat tėvo laiškais mamai. Filmas pavadintas „Negro Motorist Green Book“ vardu. Tai XX a. vidurio vadovas afroamerikiečių keliautojams, kurį parašė Viktoras Hugo Greenas.
Muzika
Į filmo garso takelį Farrelly įtraukė originalią kompozitoriaus Kriso Bowerso partitūrą ir vieną iš pačios Shirley įrašų. Garso takelyje taip pat yra retenybių iš šeštojo dešimtmečių amerikietiškos muzikos, kurią jam rekomendavo dainininkas Robertas Plantas, kuris tuo metu, kai baigė kurti filmo scenarijų, susitikinėjo su Farrelly žmonos draugu. Per vakarienę per dvigubą pasimatymą jo žmona ir jos draugas išėjo į lauką parūkyti, o režisierius paklausė Planto patarimo, kaip filmui parinkti dainas, kurios būtų gana nežinomos šiuolaikinei auditorijai. Tai paskatino R. Plantą per „YouTube“ paleisti Farrelly dainas, įskaitant Sonny Boy Williamson II „Pretty 'Lil Thing“ ir Roberto Mosley „Goodbye, My Lover, Goodbye“.
Interviu su „Forbes“ režisierius paaiškino, kad tos dainos buvo tikrai nebrangios ir jis neturėjo didžiulio biudžeto, todėl galėjo sugalvoti keletą sensacingų pop dainų iš laikotorpio, kuris buvo seniai visiems pamirštas. Filmo pabaigoje juodojo bliuzo klube grojama muzika skambėjo fortepijonu Op. 25, No. 11 (Chopin), žinomas kaip Šopeno žiemos vėjo etiudas, nebuvo įtrauktas į garso takelio leidimą.
2018 m. lapkričio 30 d. Milan Records išleido garso takelio albumą, kuriame yra Bowerso partitūra, dainos iš siužeto eros ir Shirley įrašas fortepijonu. Pasak leidyklos, 2019 m. sausio mėn. jis buvo transliuojamas maždaug 10 000 kartų per dieną. Kitą mėnesį šis rodiklis padvigubėjo, nes albumas viršijo milijoną srautų visame pasaulyje ir tapo daugiausiai transliuojamu džiazo garso takeliu Milano istorijoje.
Apdovanojimai ir nominacijos
Žalioji knyga gavo daugybę apdovanojimų nominacijų. Žalioji knyga 2018 m. rugsėjį laimėjo ne tik „People's Choice“ apdovanojimą Toronto tarptautiniame kino festivalyje, bet ir buvo nominuota penkiems apdovanojimams 91-ajame „Oskarų“ apdovanojimų ceremonijoje, laimėdama tris apdovanojimus už geriausią filmą, geriausią originalų scenarijų ir geriausią antro plano vaidmenį filme „Mahershala“. Ali. „Žalioji knyga“ buvo penktasis filmas, pelnęs geriausio filmo titulą be geriausio režisieriaus nominacijos. 76-ajame „Auksinio gaublio“ apdovanojimų ceremonijoje „Žalioji knyga“ buvo nominuota penkiose nominacijose, o už geriausią filmą – miuziklą ar komediją. Nacionalinė peržiūros taryba jį įvertino geriausiu filmu, o Amerikos kino institutas jį pripažino vienu iš 10 geriausių metų filmų.
Akulioriai (12231016)
Akulioriai – ežerėlis Lietuvoje, Zarasų rajone, 7,5 km į rytus nuo Dusetų. Ežerėlio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,08 km, plotis – iki 0,05 km. Altitudė 153 m. Rytinis krantas aukštas, kiti krantai žemi ir pelkėti. Krantai apaugę mišku. Pietuose įteka upelis iš už 0,15 km telkšančio dar vieno Akuliorių ežerėlio. Šiaurėje išteka upelis ir per 4 nedidelių ežerų grandinę teka link Kiaulinio upelio (Zalvės upės baseinas).
Jeffrey Bruma
Nors 2010 m. Jeffrey jau žaidė Chelsea suaugusiųjų komandoje, tačiau taip pat žaidė ir jaunimo komandoje, su kuria tapo čempionais. 2011 m. birželio 30 d. iki sezono pabaigos buvo išnuomotas Vokietijos Hamburger SV klubui.
Aegna
thumb|Aegna thumb|Salos pakrantė Aegna – sala Talino įlankoje, Baltijos jūroje, priklauso Estijai. Nuo Talino nutolusi 14 km į šiaurę. Administruojama Talino savivaldybės. Salos plotas – 3 km². Pakrantės ilgis 10 km, turi du smėlėtus paplūdimius bei maždaug 15 km pėsčiųjų takelių. Aukščiausias taškas iškilęs 13 m virš jūros lygio.
2015 m. sausio 1 d. saloje gyveno 6 nuolatiniai gyventojai. Vasaros mėnesiais reguliariai plaukioja nedidelis keltas.
Sala buvo naudojama kariškių. Yra išlikęs stebėjimo bokštas, požeminiai tuneliai, kt.
Plomėnų ežeras
left|120px
Plomėnų ežeras yra pietryčių Lietuvoje, Trakų rajone, Trakų vakariniame pakraštyje, į vakarus nuo krašto kelio.
Ežeras ovalus, 0,42 km ilgio iš pietvakarių į šiaurės rytus, didžiausias plotis 0,35 km. Altitudė 149,9 m. Giliausia vieta 4,5 m. Krantai žemi, pelkėti – ežeras telkšo Plomėnų pelkės rytinėje dalyje. Per Plomėnų ežerą iš vakarų į rytus teka upelis į Totoriškių ežerą. Rytinėje ežero pakrantėje auga miškas.
Priklauso Plomėnų ornitologiniam draustiniui. Į pietus nuo ežero įsikūręs Būklių kaimas.
Legenda
Pasak legendos, ežeras atsiradęs iš didžiojo Lietuvos kunigaikščio Vytauto žirgo šlapimo.
Akulioriai (12231017)
Akulioriai – ežerėlis Lietuvoje, Zarasų rajone, 7,5 km į rytus nuo Dusetų. Ežerėlio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,07 km, plotis – iki 0,06 km. Altitudė 152,7 m. Krantai žemi, pelkėti, tik rytinis krantas aukštas – stūkso Jatkūniškių piliakalnis. Vakarinė ir šiaurinė pakrantės apaugusios mišku, kitose pakrantėse plyti pievos. Šiaurėje išteka upelis link už 0,15 km telkšančio dar vieno Akuliorių ežerėlio.
Louis Zutter
Louis Zutter (1865 m. gruodžio 2 d. – 1946 m. lapkričio 10 d.) – Šveicarijos gimnastas, olimpinis čempionas.
Biografija
Atėnuose vykusiose pirmose moderniose 1896 m. vasaros olimpinėse žaidynėse šveicaras dalyvavo gimnastikos varžybose. Atraminių šuolių ir lygiagrečių varžybose šveicaras užėmė antrąsias vietas. Pratimų ant arklio su rankenomis varžybose Zutter tapo olimpiniu čempionu. Louis Zutter tapo pirmuoju olimpiniu medalininku Šveicarijos istorijoje.
Saku
Saku – miestelis Harju apskrityje, Estijoje, nutolęs 16 km į pietus nuo Talino. Saku savivaldybės administracinis centras. Populiacija – 4675 žmonės (2012 m. balandžio 1 d. duomenys). Miestelyje veikia alaus darykla, geležinkelio stotis. Išlikęs Saku dvaras.
Neamerikietiškos veiklos tyrimo komitetas
thumb|right|1938 m. spalio 26 d. Atstovų rūmų Neamerikietiškos veiklos tyrimo komiteto pirmininkas [[Martin Dies|Martinas Diesas tikrina savo laišką, kuriuo atsakoma į prezidento Franklino Ruzvelto išpuolį prieš komitetą.]] Neamerikietiškos veiklos tyrimo komitetas  – 1938 m. įsteigtas JAV kongreso Atstovų rūmų komitetas, kuris siekė ištirti galimą privačių asmenų, valstybės tarnautojų ir organizacijų, įtariamų ryšiais su fašistais arba komunistais, nelojalią ir ardomąją veiklą. 1945 m. komitetas tapo nuolatiniu, o nuo 1969 m. jis buvo žinomas kaip Atstovų rūmų vidaus saugumo komitetas. Kai rūmai 1975 m. šį komitetą panaikino, jo funkcijos buvo perduotos Atstovų rūmų teismų komitetui.
Antikomunistiniai komiteto tyrimai dažnai siejami su makartizmu, nors pats Džozefas Makartis, kaip JAV senatorius, tiesioginio ryšio su Atstovų rūmų komitetu neturėjo. Dž. Makartis buvo ne Atstovų rūmų, o Senato Vyriausybės operacijų komiteto ir jo Nuolatinio tyrimų pakomitečio pirmininkas.
Adjunktas
Adjunktas (iš 'prijungtas') – padėjėjo ar pavaduotojo pareigybė ar laipsnis kai kuriose veiklos srityse; daktaranto analogas TSRS ir Rusijos federacijos karinio švietimo sistemoje.
Žodžiu adjunktas kartais verčiamas 'asistentas, padėjėjas'. Prancūzijoje taip vadinami merų padėjėjai. Prancūzijos karinėje sistemoje žodžiu adjoint buvo vadinami kai kurie žemo rango kariniai valdininkai.
Protestantų bažnyčia
Protestantų bažnyčioje adjunktu vadinamas pastoriaus padėjėjas, kuris turi teisę vesti pamaldas ir aukojimus. Šios pareigos analogiškos vikarui. Paprastai adjunktas paskiriamas nusenusiam dvasininkui, kuris pats jau nebegali atlikti visų savo pareigų.
Universitetai
Vėliau adjunktai buvo universitetų darbuotojų kategorija. Adjunktu arba adjunktu profesoriumi buvo vadinamas katedros profesoriaus pavaduotojas, pavadavęs profesorių kaip katedros mokslinį vadovą.
Adjunkto pareigos buvo panaikintos 1863 m., kai buvo įvestas bendras universitetų statutas. Adjunktus pakeitė docentai. Adjunktų pareigos buvo ne tik universitetuose, bet ir kai kuriose kitose aukštojo mokslo įstaigose.
Karinis mokslas ir švietimas TSR ir Rusijos Federacijoje
Nuo 1938 m. Tarybų Sąjungoje adjunktais imta vadinti karininkus, kurie adjunktūroje ruošiami mokslinei ar mokslinei pedagoginei veiklai aukštojoje karinėje mokykloje arba Ginkluotųjų pajėgų ar Vidaus reikalų ministerijos mokslinio tyrimo institucijoje.
Adjunktūra yra karinis aspirantūros (doktorantūros) analogas. Adjunktūros tikslas – parašyti disertaciją ir apginti mokslų kandidato laipsnį.
Dabar adjunktai egzistuoja Rusijos Ginkluotosiose pajėgose.
Kristiansfeldas
Kristiansfeldas  – miestas pietų Danijoje. Jį 1773 m. įkūrė Moravitų bažnyčios sekėjai bei pavadino Danijos ir Norvegijos karaliaus Kristijono VII vardu. 2015 m. miestas buvo įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Didžioji dalis miesto buvo pastatyta 1773–1800 m. laikotarpiu pagal griežtą planą. Skatindamas miesto statybas karalius Kristijonas VII suteikė miestui 10 metų mokestinę nuolaidą bei apmokėjo 10 procentų naujų namų statybos kaštų. Miestas buvo vienas iš daugelio Šlėzvige turgaus miesto statusą turinčių miestų.
1864 m. miestas ir likusi Šlėzvigo dalis buvo prijungta prie Prūsijos, kai Danija pralaimėjo Danijos kare. Ši teritorija išliko Vokietijos dalimi iki 1920 m. Tuomet po Versalio sutarties įsigaliojimo šiaurės Šlėzvigo gyventojai nusprendė prisijungti prie Danijos.
Po 2007 m. Danijos savivaldybių reformos Šlėzvigas priklauso Koldingo savivaldybei.
Šiuo metu miestas yra turistų traukos centras. Čia yra senasis miesto centras, Moravijos bažnyčia ir specialios kapinės. 2015 m. liepos 4 d. miestas buvo įtrauktas į Pasaulio paveldo sąrašą.
FK Famos Vojkovići
Sarajevo „Famos“ – Bosnijos ir Hercegovinos futbolo klubas iš Voikovičių (rytinis Sarajevas).
Istorija
2022–2023 m. sezone rungtyniavo RS Pirmoje lygoje ir liko dvyliktoje vietoje.
Zakas ir Miri kuria porno
Zakas ir Miri kuria porno – 2008 m. JAV sukurta komedija.
Turinys
Apsilankę klasės susitikime, jiedu susipažįsta su buvusio klasioko draugu, besifilmuojančiu pornografiniuose filmuose ir Zakui kyla mintis patiems sukurti tokį filmą, kad padengti vis augančias skolas. Vardan pinigų Miri sutinka filmuotis, o Zakas įkalba savo bendradarbį Deleinį, kad šis vietoje planuojamo naujo televizoriaus įsigijimo taptų jų filmo prodiuseriu. Trijulė suorganizuoja atranką, Zakas sukuria scenarijų ir jie pradeda naktinius filmavimus kavinėje, kurioje dieną dirba. Prieš kamerą Zakas ir Miri pirmą kartą suartėja ir abu suvokia, kad judviejų tarpusavio santykiai yra daugiau negu paprasta draugystė...
Izraelio futbolo varžybos 2016–2017 m.
Izraelio futbolo varžybos 2016–2017 m.
Turnyrinė lentelė po 26 turų
Legenda:
Sandžakas (regionas)
Sandžakas (juod., bosn.,, ) – istorinis Balkanų regionas, Dinarų kalnyne, sudarantis rytinę Juodkalnijos ir vakarinę Serbijos dalį. Pavadinimas kilęs iš turkiško žodžio sandžak, kas tiesiog reiškė administracinį vienetą (čia egzistavo Novi Pazaro sandžakas). Iki turkų valdymo regionas buvo žinomas kaip Raška, ir tai buvo svarbiausias serbų kultūrinis ir politinis centras iki X a. ir XII–XIV a.
Izraelio futbolo varžybos 2016–2017 m.
Turnyrinė lentelė po 26 turų
Stipriųjų grupė
Sandžakas (regionas)
Geografija
Kalnuotas regionas sudaro rytinę Dinarų kalnyno dalį. Pietuose ir rytuose jį riboja Taros upės aukštupys, už kurio yra retai gyvenami aukščiausi Dinarų kalnagūbriai – Siniajevina, Durmitoras, Prokletijė, skiriantys nuo Dukljos. Rytuose ir šiaurės rytuose svarbiausi ribojantys kalnagūbriai yra Kapaonikas ir Zlatiboras, už kurių plyti derlingos Moravos lygumos (Pomoravjė). Į pietryčius nuo regiono yra derlingos lygumos Metohija ir Kosovas, o šiaurės rytuose jis susisiekia su kalnuota Bosnija.
Izraelio futbolo varžybos 2016–2017 m.
Turnyrinė lentelė po 26 turų
Silpnųjų grupė
Sandžakas (regionas)
Geografija
Svarbiausios regiono upės yra dvi. Per vidurinę dalį teka Limas, o rytinėje dalyje – Ibaras.
Izraelio futbolo varžybos 2016–2017 m.
Turnyrinė lentelė po 26 turų
Pastaba:
Sandžakas (regionas)
Istorija
Antikiniais laikais šis kalnuotas regionas buvo apgyvendintas ilyrų genčių, daugiausia autoriatae. Mūsų eros pradžioje jis buvo įjungtas į Romos imperijos Aukštutinės Mezijos provinciją, o VI–VII a. čia apsigyveno slavai, serbų protėviai. VII a. pradžios Bizantijos šaltiniuose Raška minimas kaip vienas iš 6 serbų regionų (kiti buvo Duklja, Zahumlje, Travunija, Paganija ir Bosnija).
Izraelio futbolo varžybos 2016–2017 m.
Dėl čempionų vardo
Legenda:
Sandžakas (regionas)
Istorija
Po to, kai Rašką nusiaubė ir užvaldė Bulgarija bei Bizantija, serbų politinis ir kultūrinis centras persikėlė į vakarus, t. y. į Dukljos regioną. Ten į valdžią atėjo Vojislavljevičių dinastija, ir XI a. Raška trumpam atsidūrė Dukljos valdžioje. Tačiau pradedant XII a. Raška vėl tapo galinga, o atėjus į valdžią Njemaničių dinastijai, vėl suvienijo serbus. Taip sukurta Raškos (arba Serbijos) karalystė, kuri XIV a. transformavosi į Serbijos imperiją. XIV a. viduryje jai pradėjus byrėti, Rašką valdė Serbijos despotatas.
Izraelio futbolo varžybos 2016–2017 m.
Finalo rungtynės
--
Pusfinalio rungtynės
-
Sandžakas (regionas)
Istorija
thumb|200px|left|Politiškai padalintas Sandžakas Po 1912 m. Balkanų karų Sandžakas buvo išvaduotas iš Osmanų ir padalintas tarp Serbijos ir Juodkalnijos į dvi dalis. Nors 1913 m. šalyse garantuota tikėjimo laisvė, vietos musulmonai masiškai migravo į Turkiją. Po I Pasaulinio karo, susijungus Juodkalnijai ir Serbijai, regionas vėl suvienytas ir tapo Pirmosios Jugoslavijos dalimi (administruotas kaip Zetos banovinos dalis). Tačiau po II pasaulinio karo suformavus Socialistinę Jugoslaviją, formuojant socialistines respublikas sugrąžintas 1913 m. padalijimas. Kuomet 2006 m. Serbija ir Juodkalnija tapo atskiromis respublikomis, Sandžakas liko padalintas.
Demografinė situacija
thumb|Raškos (Sandžako) etninė sudėtis Sandžakas sudaro neoficialų administracinį regioną, apimantį po 6 savivaldybes Serbijoje ir Juodkalnijoje. Remiantis oficialiais 2002-03 m. gyventojų surašymais, viso regiono gyventojų skaičius yra 420 259. Etninė regiono sudėtis tokia:
Ribos tarp bosnių ir etninių musulmonų, kaip ir ribos tarp serbų ir juodkalniečių yra labai neryškios, todėl jų tarpusavio santykis stipriai svyruoja, priklausomai nuo politinių realijų. Tačiau regiono ribos tarp krikščionių ir musulmonų lieka pastovios: musulmonai čia sudaro šiek tiek daugiau nei pusę gyventojų.