cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Žemaičių tarmė
Priebalsiai
Žemaičiuose mažiau nei aukštaičiuose naudojamos afrikatos č ir dž: Prokalbėje buvę garsai *tj ir *dj (*jautjai, *gaidjai), tačiau žemaičių tarmėje po jų ėjęs balsis a supriešakėjo ir virto e (*jautjei, *gaidjei), dėl to nesusidarė afrikatos. Dabar tariama jautē ('jaučiai'), gaidē ('gaidžiai'), pontē ('pančiai'), žemaitē ('žemaičiai'), t. p. medems ('medžiams'), žuodems ('žodžiams'). Kituose linksniuose afrikatų tarimas priklauso nuo šnektos: rytų Žemaitijoje jos išlieka (jaučė 'jaučio', žalčė 'žalčio', jaučiu 'jaučių', žalčiu 'žalčių', jaučiūs 'jaučiuose', žalčiūs 'žalčiuose'), o einant į vakarus ir šiaurę visai nunykta (jautė, žaltė; jautiu, žaltiu; jautiūs, žaltiūs). Ypač vakaruose netariamos ir veiksmažodžių bei prieveiksmių afrikatos: keito ('keičiu'), aud ('audžia'), snaudat ('snaudžiate'), skaitiau (skaičiau), platē ('plačiai'), saldiau ('saldžiau'). Afrikatos išlieka žodžio kamienuose (kuoplīčė 'koplyčia', sokčios 'sukčius', pečios 'pečius', džiaugsmos 'džiaugsmas', bočioutė 'bučiuoti', džiuovėn 'džiovina') ir garsažodžiuose (čėrkštė 'čirkšti', džīrintė 'džyrinti', džingt).
Retai vartojami baltų kalboms nebūdingi garsai f, ch, h. Senesniuose svetimkilmiuose žodžiuose jie dėsningai keičiami atitinkamai į p, k ir g. Pvz., tilipuons ('telefonas'), puortėgrapėjė ('fotografija'), pabrėks ('fabrikas'), napta ('nafta'), Peliksis ('Feliksas'); kalats ('chalatas'), karaktuorios ('charakteris'), kirurks ('chirurgas'), kuors ('choras'), pukteris ('fuchteris, vėtomoji'); gektars ('hektaras'), gimnos ('himnas'), gerps ('herbas'), Gitleris ('Hitleris'), bogalteris ('buhalteris'), armuonėjė ('armonika', iš harmonija, h visai pranyksta).
Prieš balsius žodžio pradžioje neretai pridedamas priebalsis: prieš i, ie, e – j (pvz., jimtė 'imti', jied 'ėda', jimblioutė 'imlioti'), prieš o, a – v (vuožka 'ožka', vuobols 'obuolys', vašuoklis 'ašoklis', vagorklos 'agurkas', Vuonelė 'Onelė').
Žodžio viduryje esant priesagai ar junginiui ni dažnai prisideda papildoma n: bažninčė ('bažnyčia'), piningā ('pinigai'), kninga ('knyga'), žanintėis ('ženytis'), ninkštīs ('nykštys'), Ringa ('Ryga]'), ginsla ('gysla'). Pasitaiko ir kitų priebalsinių intarpų: krėkštuols ('[[krištolas'), suodnos ('sodas'), drūkts ('drūtas'), ekspalts ('asfaltas').
Kartais priebalsiai nunyksta: ondou ('vanduo'), nakuotė ('nakvoti'), tuora ('tvora'), šalkalvis ('šaltkalvis'), kiaupienė ('kiaulpienė'), vel’s ('velnias').
Priebalsis r dažname žodyje tariamas minkščiau, nei kitur Lietuvoje: griaudē ('graudžiai'), sriaunos ('sraunus'), kriaun ('krauna'), kriautovė ('krautuvė').
Galūnių redukcija
Žemaičių fonetikai būdinga galūnių redukcija: trumpieji nekirčiuoti balsiai žodžių galūnėse išnyksta – kerp ('kerpa'), lėp ('lipa'), neš ('neša'), gers ('geras'), sens ('senas'), tievs ('tėvas'), vėins ('vienas'), ons ('anas'), o jei yra j – ši irgi redukuojama: kraus ('kraujas'), naus ('naujas'), važiou ('važiuoja'), juo ('joja'), klausinie ('klausinėja'). Tačiau trumpa nekirčiuota galūnė išlieka, jei kitų žodžių analogiškose formose ji kirčiuojama: pėiva ('pieva'), ėiva ('ieva'), šėrdės ('širdis'), mīli ('myli'), biegi ('bėgi').
Trumpas balsis galūnėje išlieka, jei yra sunkiai ištariama priebalsių samplaika: mažos ('mažas'), daržos ('daržas'), tėkros ('tikras'), suodnos ('sodas'), miešlos ('mėšlas'), rausvos ('rausvas').
Labiausiai galūnės redukuojamos šiaurės ir vakarų Žemaitijoje, kur didžiausias kirčio atitraukimas į žodžio pradžią. Ten faktiškai vos girdima galūnės užuomina: smetuona 'smetoną', laivelė 'laivelio', gaudė 'gaudė'.
Kirčiavimas
Dauguma žemaičių (visi šiaurės, didžioji dalis vakarų ir pietų žemaičių varniškių) visuotinai atitraukia kirtį į žodžio pradžią – kirtis atitraukiamas nuo trumpos ar ilgos tvirtagalės galūnės į bet kokio ilgumo pirmą skiemenį: bãisos ('baisùs'), kãlbi ('kalbi̇̀'), šàka ('šakà'), tė̀krā ('tikrai̇̃'), jóukās ('juokai̇̃s'), árklīs ('arklỹs'), pàžastu ('pažastų̃').
Kirtis galūnėje lieka tik tvirtapradžiuose skiemenyse: šimtáms ('šimtáms'), kėtám ('kitám'), mergúoms ('mergóms'); kitur skiriasi nuo bendrinės lietuvių kalbos: sakáu ('sakaũ'), matā́ ('matai̇̃'), stuovíes ('stovė̃s'), ašarúos ('ašarõs'). Taip pat kirtis neatitraukiamas žodžio viduryje: kepòrė ('kepùrė'), kontrī̃bė ('kantrỹbė'), žemãitis, pakláusė.
Greta kirčio atitraukimo žemaičiams būdingas ir kirčio nukėlimas – t. y., žodis įgyja dar vieną, silpniau išreikštą kirtį: vė̀štà, vī̃rā́, kàrkvabãlis, pàtuorē̃s, o kartais atsiranda net 3, 4 ar 5 kirčiai: sèptī̃ni̇̀, pàbõngà, mòzė̀kõntùs, nàbàpri̇̀gi̇̃rdi̇̀.
Skandinavija
Skandinavija – regionas Šiaurės Europoje. Nors Skandinavijos valstybėmis dėl išskirtinai glaudžių istorinių, kultūrinių bei kalbinių saitų įprastai vadinamos Danija, Švedija ir Norvegija,  šis terminas gali reikšti keletą dalykų:
Žemaičių tarmė
Kirčiavimas
Žemaičių priegaidės labai aiškios, ryškios, geriausiai skiriamos iš visų lietuvių tarmių.
Žemaičiai (ypač, šiaurės) turi ryškią laužtinę priegaidę, atsirandančią dažniausiai vietoje lietuvių kalbos tvirtapradės priegaidės. Garsai laužtine priegaide tariami tvirtai, ryškiai, bet ne tęsiami: garsas kyla, tada staiga nutrūksta, o paskui baigiamas žemiau ir silpniau. Tokia priegaidė yra latvių, danų kalbose. Pvz., vī̂rs, bjaurē̂, gîerė. Tvirtagalė priegaidė irgi kiek skiriasi, ir labiau tiktų vadinama tęstine priegaide. Žodžiuose su atitrauktiniu kirčiu dažnai atsiranda tęstinės priegaidės atmaina – vidurinė priegaidė.
Skandinavija
thumb|[[Fenoskandija|kairėje|195x195px]] Pastarosios šalys ir Suomija dar vadinamos Šiaurės šalimis ar Šiaurės šalių regionu (Norden, skandinavų kalbomis). Kai kurie turistiniai šaltiniai teigia, kad Islandija ir Suomija taip pat yra laikomos Skandinavijos šalimis. Tačiau šios šalys drauge su Skandinavija paprastai yra vadinamos Šiaurės šalims.
Žemaičių tarmė
Dviskaita
Žemaičiuose gana gerai išlikęs dviskaitos vartojimas, ypač, įvardžiuose:
Pietinės šnektos vietoj vedo, ved(v)ė jau, matyt, gana seniai turi modo, modvė / mudu, mudvi formas, naujai pasidarytas pagal mums, mūsų pavyzdį arba tiesiog pasiimtas iš gretimų aukštaičių. Dabar jos gana sparčiai plinta į šiaurę ir į vakarus. Dviskaita dar gana plačiai naudojama veiksmažodžių asmenavime, dabar jau rečiau, bet naudojama ir linksniuojant vardažodžius.
isai gyvai tebevartojama veiksmažodžių dviskaita, bet ir įvardžių, net dalyvių dviskaita yra pakankamai ryški ir stipri, pvz.: vedo ētav ('mudu einame'), vedvė keikav, keikavuos ('mudvi keikiame, keikiamės'), jodo ētatav ('judu einate'), jodvė keikatav, keikatavuos (kai kur keikataus) ('judvi keikiate, keikiatės'), daug rečiau: do lito ('du litus, du litai'), do vyro ('du vyrus, du vyrai'), dvė gražė mergė ('dvi gražios mergaitės, dvi gražias mergaites'), do geroujo vāko ('du geruosius vaikus, du gerieji vaikai'), vedo abodo esav tėn bovosio ('mudu abudu esame ten buvę'). Kiek dažniau vardažodžio dviskaita pasakoma galininko reikšme: toro do lito, bet do litā – nadėdelis pėnings.
Daiktavardis
Žemaičių tarmėje ryškiai apnykusios yra daiktavardžio ketvirtoji ir penktoji linksniuotės. Visi ketvirtosios linksniuotės daugiskaitos ir kai kurie vienaskaitos linksniai turi pirmosios linksniuotės galūnes. Žemiau pateiktos visos linksniuotės:
noms ('namas'), vīrs ('vyras'), veln’s ('velnias'), medis ('medis'), arklīs ('arklys')
vėišnė ('vyšnia'), varlie ('varlė'), pīlė ('antis'), diedė ('dėdė'), rasa ('rasa'), muorka ('morka')
Pėlės ('pilis'), dontės ('dantis')
Sūnos ('sūnus')
Šou ('šuo'), doktie ('duktė')
Būdvardis
Žemaičių tarmėje praktiškai nevartojama bevardė giminė (nebent kartais šilta, šalta, karšta), vietoje jos vartojami prieveiksmiai arba moteriškosios giminės būdvardžiai: kap če gražē ('kaip čia gražu'), jau tomsi ('jau tamsu'), mon bova gerā ('man buvo gera'), vėsor tep ramē ('visur taip ramu'). Būdvardžiams artimi gimininiai įvardžiai bevardę giminę keičia į vyriškąją, pvz.: tas īr grīnė viejē ('tai gryni vėjai'), tas vėskas mon senē žėnuoms ('visa tai seniai žinoma').
Antrosios linksniuotės būdvardžių likęs tik vardininkas, o kiti linksniai pereina į pirmosios linksniuotės (-as) formas: pvz., gražos ('gražus'), bet gražė ('gražaus'), gražėm ('gražiam'), graži ('gražų'), gražio ('gražiu'), gražemė ('gražiame'), gražė ('gražūs').
Įvardžiuotinių būdvardžių savitos formos: vard. gražēsis ('gražusis'), līgēsis ('lygusis'), platēsis ('platusis'); dgs. gražė̄jė/gražė̄jē ('gražieji'), senė̄jē ('senieji'), prastė̄jē ('prastieji'); vns. naud. mažoujou/mažūjū ('mažajam'), baltoujou/baltūjū ('baltajam'); vns. viet. geramė̄jė/geramė̄jie ('gerajame'), mažamė̄jė/mažamė̄jie ('mažajame'); dgs. naud. gerė̄sėms/gerīsīms ('geriesiems'). Įvardžiuotinės būdvardžių formos žemaičių plačiai vartojamos.
Įvardis
Žemaičiai vietoje įvardžių jis/ji paprastai vartoja ons/ana, o įvardžio man formos įgija mun-/mon- kamieną.
Parodomieji įvardžiai tas, ta dažnai vartojami kaip žymimieji artikeliai: šėta ta vėšta jau senē naded ('šita višta jau seniai nededa'), šėtā tėi susiedā pasėstatė naujės truobas ('šitie kaimynai pasistatė naujas trobas').
Vietoje įvardžių kuris, kuri vartojami katras, katra.
Veiksmažodis
Pažymėtina, kad žemaičių tarmėje visai išnykusi antroji veiksmažodžių asmenuotė – ji yra perėjusi į pirmąją. Taigi žemaičiai veiksmažodžius tikėti, mylėti, sėdėti (II asmenuotė) asmenuoja visiškaitaip pat kaip ir vežti (I asmenuotė):
Taip pat bendrinės kalbos -ia galūnės veiksmažodžiai pereina į šitokį pat asmenavimą, pvz., gerti: gero, geri, ger // geram, gerat, ger.
Beveik visur žemaičiuose sangrąžininių veiksmažodžių daugiskaitos I asm. galūnė yra -muos (vežamuos, kelamuos, ėlsamuos = 'vežamės, keliamės, ilsimės'). Sangrąžinės formos bendraties galūnė – -tėis/-tīs (praustėis, soktėis, pietuose praustīs, soktīs). Antrajame asmenyje vietoje -ies(i) vartojama galūnė -īs: prausīs ('prausies'), kelīs ('kelies'), barīs ('baries'). Sangražinių padalyvių formos: prausontėis, prausontės, kelontėis, kelontės ('pruasiantis, keliantis').
Savitai asmenuojama tariamoji nuosaka:
Būtasis dažninis laikas daugelyje žemaičių šnektų sudaromas ne su priesaga -dav-, o su pagalbiniu žodžiu liuobėti: liuob (liōb, liūb, liuob) + bendratis arba būsimasis laikas. Pvz., liuob dėrbtė ('dirbdavo'), lioub gers ('gerdavo'), liūb kratīs ('kratydavo'), liōb šuoktė ('šokdavo'), liōb dainioutė ('dainuodavo'). Keičiantis asmeniui, asmenuojamos ir liuobėti formos (dažnai nesistemingai): liōbo pasomdītė ('pasamdydavau'), liobou pavuogtė ('pavogdavome'), liuobous dėrbtė ('dirbdavęs'). Jei pasakojamas ištisas tekstas, tai žodelis liuob pavartojamas tik pradžioje, o paskui – vien bendratis arba būsimasis laikas: ''Ėr muotrėškas lioub gertė. Anuos ēs kamė i kuokės dėrvas, pasėjims posbotelki, sosėsies, otėniesės ė gers'' ('Ir moterys gerdavo. Jos eis kur į kokias dirvas, pasiims pusbutelį, susisės, utinėsis ir gers'). Dabar formos su liuob žemaičių tarpe sparčiai nyksta.
Priesaginė daryba
Dažna žemaitiška priesaga -al- nėra mažybinė (kaip bendrinės -el-), bet kaip tik didinamoji: kalnalis ('gerokas kalnas'), krūmalis ('krūmas'), miškalis ('miškas'). Kaip mažybinės (ypač, kalbant apie žmones) vartojamos priesagos -ikė ir -uitis: mergikė ('mergytė, mergikė'), Gerulikė ('Gerulytė'), Petkikė ('Petkutė'); Kaminskūtis < Kaminskis, Kazragūtis < Kazragis.
Daiktavardžiai, reiškiantys veiksmo pavadinimą, dažnai sudaromi priesaga -sen-: luosena ('lojimas'), kriuoksena ('verkimas'), augsena ('augimas').
Sintaksė
Žemaičių sakinyje konkrečiau negu kitose tarmėse nusakoma veiksmo situacija, laikas, veikslas. Veiksmo kryptį ir intensyvumą sustiprina žodeliai  žemėn, šalin, lauk, lygiai, kietai, artie. Pvz., lop tou donti lauk ('traukia tą dantį' (taip traukia, kad tikrai ištrauks), važiou mama i torgo – jem ė moni līgē ('važiuoja mama į turgų – imasi ir mane'), Botkos moš sava buoba žemėn ('Butkus savo bobą muša' (užmuštinai). Žemaičiai (ypač, šiauriniai)skiria ne tik eigos bei įvyko, bet ir įvyksiantį veikslą.
Ryškus atliktinių veiksmų skyrimas: ons važiava ir ons īr važiavės, ons nuvažiava ir ons īr bovės nuvažiavės skiriami griežtai. Taip pat atpasakojant įvykius vartojamos dalyvių formos: Anėi tėn aiškėnė, ka tas Juonis esos kap ė tuoks nevėspruotielis ('jie ten aiškinę, kad tas Jonas esąs kaip ir toks kvailiukas').
Jeigu kas nors yra buvę anksčiau, bet kalbėjimo metu jau nebeegzistuoja ar ateity nebeegzistuos, žemaičiai veiksmažodį būtinai sako su priešdėline dalelyte be- (ba-, variantai: b-, bi-): a benuori tuo alaus? ('ar dar nori to alaus?'), a bagaliesi mon paskuolintė ('ar dar galėsi man paskolinti?').
Žemaičių tarmėje prielinksnis ant gali eiti sakinyje ne tik su galininku ar naudininku: varnas topas ont stuogū ('varnos tupiasi ant stogų'), varnas top ont stuogās ('varnos tupi ant stogo'). Prielinksnis pas žemaičių tarmėje kai kur (pietinėse šiaurės žemaičių šnektose, beveik visame dūnininkų plote) vartojamas su kilmininku, pvz.: gīven pas Botkaus ('gyvena pas Butkų'), vėiš pas bruolė ('vieši pas brolį'), ožēk pas mūsa ('užeik pas mus'), īr pas mamas ('yra pas mamą'). Panašiai yra su už ar po: tievs īr už klietė ('tėvas yra už klėties'), goliej ont žemē ('gulėjo ant žemės').
Dažnai pažyminys eina po pažymimojo žodžio, vardas – beveik visada po pavardės, pvz.: žmuogau brongos ('žmogau brangus'), a pažīsti tamsta Bružienė Marė? ('ar tamsta pažįsti Marę Bružienę?').
Leksika
Žemaičių tarmės leksikoje yra nemažai žodžių, nesutinkamų bendrinėje kalboje ar kitose lietuvių tarmėse, pvz.: cīrolis ('vieversys'), koisis, kniōsis ('uodas'), stābis, staibis ('blauzda', 'dilbis'), šešoultis, šešoulietis ('šešėlis'), kramė ('galva, makaulė'), pluonīms ('smilkinys'), kropis, kriopis ('rupūžė'), medė ('miškas'), suoda ('kaimas'), blezdinga ('kregždė'), atvarslā ('vadžios'), vašuoklis ('raudonasis serbentas'), kėbis ('varnalėša'), pabonga ('pabaiga'), tekėnis ('ratas'), ledžinga ('pačiūža'), toškos, tūtis ('čiulptukas'), žiuogspėra ('pjuvena'), kūlis ('akmuo'); veiksmažodžiai košietė ('judėti'), kriuoktė ('verkti'), solptė ('čiulpti'), veizietė ('žiūrėti'); būdvardžiai spieros ('greitas, vikrus'), slinks ('tingus'), trakus ('smarkus'), drūkts ('drūtas, storas'), tēvs ('laibas'), skībs ('įkypas'); kiti žodžiai: apėnt, apėntās ('vėl'), dėdlē ('labai'), nuognē ('ypač, smarkiai'), mosintās ('turbūt'), zars ('tuoj'), veikē ('greitai'), nojau ('dabar, nūnai'), lai ('tegu'), tazgatės ('taigi, vadinasi'), rasintās ('galbūt') ir kiti. Daug savitų žodžių nusakyti nerangų, žioplą, apsileidusį žmogų: kluika, aplamis, soskis, žabaltīs, viebra, piepis, luibis, nūspruoga ir kt.
Dalies žodžių reikšmė skirtinga, nei kitur Lietuvoje: jiestė ('valgyti'), smagos ('sunkus'), gerbtė ('tvarkyti, valyti'), gīvenėms ('ūkis, sodžius'), briekštė ('temti'), gruobā ('žarnos').
Žemaičių, kaip ir kitose lietuvių tarmėse, nemažai slavybių. Būdingesnės: alasos ('triukšmas'), viedros ('kibiras'), kūmos ('krikštatėviai'), šmuots ('daug'), ciels ('sveikas, ištisas'), veselė ('vestuvės'), ciuocė ('teta'), dūšė ('siela'), pagada ('geras oras'), bodinkos ('statinys'), nedielė ('savaitė; sekmadienis'); rokoutėis ('kalbėtis'), žanėtėis ('tuoktis'), keravuotė ('saugoti'), vierītė ('tikėti'), mėslītė ('manyti') ir kt. Nemaža vokietybių: rinkis ('ratas, lankas'), šinka ('kumpis'), žekė ('kojinė'), maktings ('galingas, stiprus'), riktings ('tvirtas, geras'), liousos ('laisvas'), švaks ('menkas, silpnas'). Ypač daug vokietybių būta jau nūnai nunykusioje Klaipėdos krašto patarmėje (benkis 'suolas', germolė 'morka', opapa 'senelis', tija 'arbata', kėžas 'sūris' ir kt.).
Abėcėlė
Ankstyvieji žemaitiški tekstai, kaip ir aukštaičių atveju, rašyti lenkiškais rašmenimis. Dėl žemaitiškos rašybos imta diskutuoti Tarpukariu. 1939 m. kunigas B. Jurgutis siūlė rašyti kuo tiksliau fonetiškai, trumpuosius balsius u ir i, rašyti kaip o ir ė, o ilguosius balsius žymėti brūkšneliais ā, ē, ī, ū. Tokiai rašybai pritarė kalbininkas Antanas Salys bei Meno ir mokslo centro žemaičių tarmės sekcija. 1991 m. žemaičių rašybos pagrindus knygelėje „Žemaičių rašybos patarimai“ išdėstė Juozas Pabrėža. Vėliau jie dar pakoreguoti 1998 m. J. Pabrėžos ir Alekso Girdenio leidinyje „Žemaičių rašyba“. Įtvirtinta dabar naudojama abėcėlė ir fonetinės rašybos pagrindai.
Žemaičių tarmė naudoja skirtingą abėcėlę nei bendrinė lietuvių kalba. Ji neturi nosinių raidžių, bet turi ilgąsias balses, tarp jų ir unikalią ė ilgąją (ė̄). Nesant techninių galimybių ilgosios raidės keičiamos į dvi paprastas, pvz., ā > aa, ē > ee arba ī > y > ii.
Oficialus vartojimas
Skuodo rajono savivaldybės taryba vienintelė Lietuvoje savo darbo reglamente 2007 m. įteisino žemaitišką tarmę, kuria kalbama Tarybos posėdžių metu. Raštvedyba ir toliau tvarkoma lietuvių kalba.
Žemaitiška literatūra
Pirmosios žemaitiškos nuotrupos aptiktinos Jono Lasickio „Žemaičių dievų“ sąvade (XVI a.), pvz., Luibegeldai per mare porire sekles gillie skaute = Luibė gelda per marę periria sėklas = gilės skiautė „Prastas luotas atplukdo per jūrą sėklas = gilės kiautas“.
Žemaitybės gausiai sutinkamos jau pirmojoje lietuviškoje knygoje – Mažvydo „Katekizme“. Tai pirmasis rašytinis žemaičių paminklas. Jo pratarmėje vartojami žodžiai jautei ('jaučiai'), kraus ('kraujas'), padiek ('padėk'), deve ('davė'), duk ('duok'), pule ('puolė'). Anot Zigmo Zinkevičiaus, Mažvydas, pagal jo tarmę, buvo kilęs iš pietų Žemaitijos (apie Gardamą, Švėkšną, Žemaičių Naumiestį). Žemaitybių aptinkama 1574 m. Volfenbiutelio postilėje, S. M. Slavočinskio verstame giesmyne (Giesmės, tikėjimui katolickam priderančios, 1646 m.).
XIX a. svarbus žemaitiškai literatūrai – tuo metu šiuo idiomu leista daug knygų ir vertimų. Ne vieno autoriaus bandyta žemaičių kalbą įtvirtinti kaip bendrinę. Žemaitišką poezijos rinktinę išleido iš Laumių kilęs poetas Antanas Klementas. XIX a. žemaitiškai rašė dūnininkai Dionizas Poška, Simonas Stanevičius, Silvestras Teofilis Valiūnas, Liudvikas Adomas Jucevičius, Kalikstas Kasakauskis. Tuo tarpu donininkų patarme rašė Jurgis Pabrėža, Simonas Daukantas, Motiejus Valančius. Pabrėža savo veikaluose ilguosius balsius nuosekliai žymėjo dvigubomis raidėmis (żydaa – 'žiedai', cybóóly – 'cibuliai, svogūnai'). Pabrėža pasižymėjo tuo, kad siekė sukurti tokią literatūrinę kalbą, kuri tiktų tik žemaičiams, tuo tarpu kai kurie kiti rašytojai (pvz., Valančius) žemaičių tarmę gretino prie aukštaičių, ir siekė, kad ji būtų suprantama visiems. Daukantas pradžioje rašė beveik išskirtinai žemaitiškai, bet vėliau irgi ėmė derintis prie aukštaičių.
1855 m. Juozas Čiulda parengė lenkišką gramatiką „Trumpi samprotavimai apie žemaičių kalbos taisykles“, tačiau ji taip ir nebuvo išleista savu laiku (tik 1993 m.). Jis rašė gimtųjų Plungės apylinkių šnekta.
XIX a. pab. – XX a. pr. lietuvių bendrinė kalba imta kurti aukštaičių tarmės pagrindu, tačiau Žemaitijoje išliko rašančių savaip. 1925 m. Telšiuose pradėtas leisti žurnalas „Žemaičių prietelius“, kuriame spausdinta ir žemaitiškai parašytų tekstų. 1940 m. pradėta leisti ir „Žemaičių žemė“. Juose savo poetinius ir prozinius tekstus rašė įvairūs autoriai – labiausiai reiškėsi Stasys Anglickis, Petras Genys. 1938 m. išleista žemaitiškos poezijos antologija „Žemaičiai“. Be šiųdviejų autorių ten taip pat spausdintas žemaitiškas Sofijos Kymantaitės-Čiurlionienės tekstas. Kiti antologijos autoriai rašė bendrine kalba, su žemaitiškais intarpais.
Žemaitiškai knygų ar poezijos rinkinių yra parašę Edvardas Rudys, Teklė Džervienė, Viktorija Daujotytė, Apolinaras Petras Bagdonas, Teresė Ūksienė, Gražina Daukontienė, Juozas Elekšis, Aleksas Girdenis, Stasys Jonauskas, Danutė Ramonaitė-Mukienė, Vaclovas Pocius, Dalia Tamašauskaitė-Markavičienė, Nijolė Rimkienė, Ignas Raudonis, Algirdas Kazragis, Teklė Kryževičiūtė, Ona Mileikienė.
2008 m, išleista Skuodo krašto literatų rinktinė So meilė tievėškē, 2015 m. mokomoji knygelė vaikams Cīrulielis.
242 m. pr. m. e.
'''242 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Džudžo nacionalinis parkas
Džudžo nacionalinis parkas  – paukščių nacionalinis parkas šiaurės vakarų Senegale, Senegalo upės pakrantėje. Užima 160 km².
Dėl savo, kaip gamtos buveinės, svarbos Džudžo nacionalinis parkas 1981 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Georges Perec
Biografija
Georges Perec buvo vienintelis sūnus Icek Judko ir Cyrla (Schulewicz) Peretz’ų šeimoje. Jo tėvai buvo Lenkijos žydai, 1920 m. emigravę į Prancūziją ir apsigyvenę Paryžiuje, darbininkų rajone. Perec’o tolimas giminė I. L. Peretz taip pat buvo rašytojas, rašęs jidiš kalba.
Perec‘o tėvas Icek kovojo II pasauliniame kare prancūzų pusėje ir 1940 m. sužeistas mirė. Rašytojo mama Cyrla žuvo koncentracijos stovykloje, greičiausiai Aušvice. Šešerių metų Georges‘ą Perec‘ą savo globon paėmė tetos šeima, o 1945 m. jis jau buvo oficialiai įvaikintas.
Sorbonoje studijuodamas istoriją ir sociologiją Georges Perec‘as pradėjo rašyti tekstus žurnalui La Nouvelle Revue Française. 1958-59 m. rašytojas tarnavo armijoje ir susipažino su būsima žmona Paulette Petras. Jie susituokė ir vienerius metus gyveno Tunise, Sfakso mieste, mat tenai Paulette dirbo mokytoja.
Vėliau Perec‘as prisijungė prie Oulipo grupės. Tai buvo matematikų ir rašytojų susivienijimas. Grupė siekė surasti naujas formas ir struktūras, kurias savo tekstuose galėtų panaudoti rašytojai. Be Georges Perec‘o, Oulipo priklausė kitas žinomas rašytojas Italo Calvino. Pastarajam Georges Perec skyrė savo kūrinį „Šimtas keturiasdešimt trys nepagražinti atvirukai“. Tekstą sudarė 143 užrašai kitoje atvirukų pusėje, tokie kaip „Įsirengėme stovyklą netoli Ajaccio. Oras geras. Skaniai valgome. Aš nudegiau saulėje. Myliu“ ir pan.
Didelę įtaką Georges Perec‘ui padarė vienas Oulipo grupės įkūrėjų prancūzų rašytojas Raymond Queneau. Jam Perec‘as skyrė savo žymiausią kūrinį – romaną La Vie mode d’emploi (“Gyvenimas: naudotojo gidas”).
Perec‘as kartu su Eugen Helmle ir Philippe Drogoz pradėjo statyti radijo pjeses. 1973 m. jis sukūrė pirmąjį savo filmą Un homme qui dort („Žmogus kuris miega“). Šis filmas 1974 m. laimėjo Jean Virgo apdovanojimą. Georges Perec taip pat kūrė kryžiažodžius naujienų žurnalui Le Point.
Knyga La Vie mode d‘emploi atnešė Georges Perc‘ui pripažinimą. Jis laimėjo Medičių prizą ir pagaliau galėjo tapti rašytoju pagal profesiją. Perec‘as persikėlė į Australiją, kad ten galėtų gyventi ir toliau dirbti. Tačiau 1981 m. sugrįžus į Prancūziją smarkiai pablogėjo jo sveikata. Pasirodė, kad nuolatinis rūkymas sukėlė rašytojui plaučių vėžį. 1982 m. Georges Perec‘as nuo jo ir mirė.
Kūrybos bruožai
Dauguma Georges Perec’o tekstų – žodžių žaidimai ir įvairiausi sąrašai. Juose jaučiamas nuolatinis troškimas klasifikuoti, skirstyti. Tačiau, nepaisant iš pažiūros sauso stiliaus, Perec’o novelėse tvyro keista melancholija.
Pirmasis Perec’o romanas Les Choses (Daiktai) buvo apdovanotas Prix Renaudot premija.
La Vie mode d'emploi atnešė rašytojui Medičių prizą. Ši knyga – 600 puslapių ir 99 skyriai, smulkiai nusakantys vieną namą, jo gyventojus bei jų pasaulį.
Cantatrix Sopranica L. – Perec’o "mokslinis straipsnis". Čia Perec’as nagrinėja "šaukimo efektą", kuris ištinka operos sopranus, kai į juos mėtomi sugedę pomidorai.
Georges Perec praktikavo "apribotą rašymą". 1969 m. jis parašė 300 puslapių romaną La disparition ("Išnykimas"), kuriame nė sykio nepavartojo raidės e. 1972 m. Perec’as, pamėginęs priešingą variantą, išleido knygą Les revenentes ("Šmėklos"). Vienintelė balsė, naudota visoje knygoje, buvo e.
Georges Perec asociacija
Georges Perec asociacija Paryžiuje  saugo šio autoriaus darbus, organizuoja seminarus, norinčius prileidžia prie Georges Perec raštų archyvo, dusyk per metus leidžia naujienų laikraštėlį.
Zabluduv Kolonija
Zabluduv Kolonija  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zabluduvo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Jojimas 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Jojimo varžybos 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Pekine vyko nuo rugpjūčio 9 iki rugpjūčio 20 d. Honkongo sporto institute ir prie Šeng Jė upės Honkonge.
1628 m.
1628 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Jonas Kiauleikis
Jonas Kiauleikis (1918 m. sausio 16 d. Vaineikiai, Darbėnų valsčius – 1990 m. rugsėjo 7 d. Vilnius) – Lietuvos gydytojas endokrinologas, medicinos mokslų kandidatas.
Biografija
Žmona Melonija Kiauleikienė. 1945 m. baigė Vilniaus universitetą. 1961 m. medicinos mokslų kandidatas.
1945–1951 m. dirbo gydytoju Jurbarko raj. ligoninėje, 1951–1960 m. – Respublikinėje Kauno klinikinėje ligoninėje. 1954–1971 m. Kauno medicinos instituto, 1970–1990 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1962 m. docentas.
Vienas klinikinės endokrinologijos Lietuvoje pradininkų. Patobulino skydliaukės ligų radioizotopinės diagnostikos metodus.
Kornelija Užemeckienė-Skavidytė
Kornelija Užemeckienė-Skavidytė (g. 1945 m. sausio 14 d. Šiauliuose) – choro dirigentė ir pedagogė.
243 m. pr. m. e.
'''243 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Puodinis ąsotenis
Puodinis ąsotenis (Nepenthes sibuyanensis) – ąsoteninių (Nepenthaceae) šeimos vabzdžiaėdis augalas.
OFK Bdin Vidin
Vidino „Bdin“ – Bulgarijos futbolo klubas iš Vidino.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1923 m. Kitados rungtyniavo aukščiausioje Bulgarijos futbolo lygoje. 1946 m. užimta trečioji vieta.
2022–2023 m. sezone rungtyniavo	Trečioje lygoje (Šiaurės Vakarai) ir savo grupėje tapo nugalėtojais. Po sezono buvo perkelti į aukštesnį divizioną.
2023–2024 m. sezone rungtyniavo Antroje lygoje.
Kornelija Užemeckienė-Skavidytė
Biografija
Nuo 1968 m. rudens Šiaulių aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, 1970–1976 m. direktoriaus pavaduotoja mokymo reikalams. 1968–1970 m. Šiaulių miesto kultūros namų dainų ir šokių liaudies ansamblio „Jovaras“ ir berniukų choro chormeisterė. 1970–1972 m. Šiaulių dviračių gamyklos „Vairas" mišriojo choro vadovė.
K. Užemeckienė – respublikinių dainų švenčių konsultantė, Šiaulių miesto ir Pakruojo rajono dainų švenčių dirigentė. 1981 m. ji apdovanota Kultūros žymūno ženklu.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Puodinis ąsotenis
Auga atvirose žolėtose vietose, 1500-1800 m aukštyje virš jūros lygio.
Paplitęs Filipinuose.
Įrašytas į Tarptautinę raudonąją knygą.
Vladimír Špidla
Vladimiras Špidla (Vladimír Špidla, g. 1951 m. balandžio 21 d. Prahoje) – istorikas, filosofijos daktaras, Čekijos politinis veikėjas.
Biografija
1976 m. baigė Karlo universitetą Prahoje. Darbinę veiklą pradėjo medžio apdirbimo įmonėse ir pieninėje darbininku. Nuo 1975 m. kultūros referentas, archeologas, šilumos tinklų darbininkas Jindrihove, švietimo ir socialinio skyriaus darbuotojas.
1989 m. vienas Čekijos socialdemokratų partijos (CSSD) veiklos atnaujinimo iniciatorių, nuo 1992 m. partijos Prezidiumo narys, 1997–2001 m. partijos pirmininko pavaduotojas, 2001 m. CSSD pirmininkas.
1990 m. išrinktas Jindrihovo miesto tarybos nariu. 1991–1996 m. Jindrihovo darbo biržos direktorius. 1996–2004 m. Čekijos parlamento narys. 1998–2002 m. Milošo Zemano vyriausybėje – darbo ir socialinių reikalų ministras.
2002 liepos 12 d. su Krikščionių demokratų Sąjunga – Čekijos liaudies partija ir Laisvės sąjunga – Demokratinė sąjunga suformavo koalicinę vyriausybę, 2002–2004 m. Čekijos Ministras pirmininkas. Nuo 2003 m. vasario 2 d. iki kovo 3 d. ėjo šalies prezidento pareigas. Jo vyriausybei, esant trapiai koalicijai ir silpnam palaikymui parlamente, sunkiai sekėsi kovoti su biudžeto deficitu, vykdyti radikalias reformas, kurių reikėjo šalies ūkio plėtrai. Po pralaimėtų Europos Parlamento rinkimų, kuriuose CSSD gavo tik 2 vietas, jo vyriausybė atsistatydino.
Nuo 2004 m. lapkričio 22 d. Europos Komisijos Užimtumo, socialinių reikalų ir lygybės komisaras.
Laisvai kalba vokiškai, prancūziškai, susikalba angliškai.
Juozas Petrulis (1904)
Biografija
Mokėsi Biržų gimnazijoje, baigė Kauno Vytauto Didžiojo universitetą.
Lietuvoje populiarino esperanto kalbą. 1964 m. Lietuvos kraštotyros draugijos garbės narys.
Jo rankraštinį archyvą (1731 vnt.) saugo Nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka.
1980 m. „Jad Vašem“ J. Petrulį pripažino Pasaulio teisuoliu už indėlį gelbėjant žydus Holokausto metu.
Keturlapis dobilas
Apskaičiuota, kad vienam keturlapiam dobilui tenka maždaug 10 000 trilapių. Nepaisant to, vienas kolekcionierius teigė per gyvenimą radęs net 160 000 keturlapių dobilų.
Egzistuoja ir penkialapiai dobilai, bet jie yra dar retesni nei keturlapiai. Didžiausias užfiksuotas lapelių skaičius yra 21. Ankstesnis rekordas priklausė aštuoniolika lapelių turinčiam dobilui, kurį išaugino tas pats žmogus. Tiek daug lapų turintys dobilai buvo išvesti selekcijos būdu.
Kai kurie augalai, kaip valgomasis kiškiakopūstis, kartais yra palaikomi keturlapiais dobilais, nors iš tikro priklauso visai kitai augalų genčiai.
Šaltiniai
Klee
Seinų Kalendorius
Seinų kalendorius, Seinų Almanachas - serijinis leidinys, kurį leidžia Seinų mieste įsikūręs Seinų pasienio centras - menai, kultūros, tautos. Leidinio tematika yra Seinų krašto istorija. Leidinio redaktoriai yra mokslininkai, istorikai, rašytojai, visuomenės veikėjai iš Lietuvos ir Lenkijos. Pirmasis leidinys pasirodęs 2003 metais buvo skirtas Antano Baranausko 100 mirties metinėms paminėti. Taip pat buvo išleistas leidinys apie Česlavą Milošą ir apie kitas Lietuvą ir Lenkiją siejančias istorines temas ar asmenybes. Redaktoriai renkasi kelis kartus per metus.
Kauno technologijos universiteto gimnazija
miniatiūra|265px|right|Gimnazija 2015 m. miniatiūra|265px|right|Gimnazija iš kiemo pusės
Istorija
Kauno politechnikos instituto eksperimentinė vidurinė mokykla įsteigta 1989 m. Gimnazijos statusas suteiktas 1992 m.
Iki 1997 m. gimnazija veikė KTU Statybos ir architektūros fakulteto patalpose (III a.), vėliau persikėlė į suremontuotą buvusį KTU studentų bendrabutį. Iki 2014 m. gruodžio 5 d. gimnazijai vadovavo jos įkūrėjas Bronislovas Burgis, dabar jai vadovauja Tomas Kivaras.
Apdovanojimai tarptautinėse olimpiadose
Pasaulinėse moksleivių olimpiadose gimnazijos atstovai yra iškovoję 122 medalius ir 22 pagyrimo raštus, iš jų:
Gudeliai (Debeikiai)
Gudeliai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Debeikių.
Gvidas Drobužas
Gvidas Drobužas (1963 m. sausio 8 d.) – lietuvių verslininkas, koncerno „Panevėžio keliai“ valdybos pirmininkas ir vienas pagrindinių akcininkų; Panevėžio miesto tarybos narys.
Gvidas Drobužas plėtojo AB „Panevėžio keliai“ veiklą, dirbo kaip vadovas, konsultantas bei kitose pareigybėse.
G. Drobužo išsilavinimas – Panevėžio politechnikumas. AB Panevėžio statybos tresto, UAB Panevėžio viešbučio valdybos narys, UAB „Pokštas“ direktorius, kitų bendrovių akcininkas, keleto verslo savivaldos organizacijų narys, vienas iš Panevėžio „Rotary“ klubo steigėjų.
2006 m. atliktais žurnalo 'Veidas' tyrimo duomenimis, verslininkas G. Drobužas turtingiausių Lietuvos žmonių 30-uke užėmė 9 vietą.
Apdovanojimai
2005 m. Gvidas Drobužas buvo pripažintas Metų panevėžiečiu verslo srityje.
Nuorodos
Sveikiname metų panevėžiečius Panevėžio balsas straipsnis apie Metų panevėžiečius
Katy Garbi
Katerina „Katy“ Garbi (g. 1961 m. birželio 7 d. Atėnuose) – graikų dainininkė, populiari Kipre ir Turkijoje.
Biografija
Katerina gimė 1961 m. birželio 7 d. Atėnuose. Dainininkės karjerą pradėjo su savo jaunesniąja seserimi Liana, suformavusios duetą „Garbi Sisters“. 1987 metais Katy Garbi įrašė pirmąjį solinį singlą „Sain Trope“, kuris greitai tapo hitu. Tais pačiais metais pasirodė rinktinių dainų albumas „Ta Deka Dekaria“, įrašytas su tokiais atlikėjais, kaip Mando, Polina, Sophia Vossou ir Laurentis Mahairitsas. Šis albumas buvo labai sėkmingas, ir jau 1989 m. buvo išleista antroji dalis, kuriame buvo dvi Garbi dainos – Ah, „Afto Mou Aresei“ ir „Zo Na S’Agapo“.
1993 metais dainininkė atstovavo Graikijai tarptautiniame dainų konkurse „Eurovizija“ 1993 su daina „Ellada, hora tou fotos“ (liet. Graikija, šviesos šalis), kurios tekste yra giriama jos gimtinė. Surinkusi 64 taškus, atlikėja tais metais finale užėmė 9 vietą.
Tais pačiais metais Katy Garbi išleido sėkmės sulaukusį albumą „Os Ton Paradeiso“, kuris Graikijoje tapo platininiu. Du kartus platininiu ne tik Graikijoje, bet ir Kipre tapo kitais metais išleistas atlikėjos albumas „Atofio Hrysafi“. Sėkmės sulaukė ir kiti jos albumai: „Arhizo Polemo“ (1996), „Evaisthisies“ (1998).
Sėkmingiausiu jos karjeroje tapo 2000 metais išleistas albumas „To Kati“, kuris Graikijoje tapo keturiskart platininiu.
Brastos taika
thumb|Bresto taikos sutarties teksto originalasBresto taika, Brastos taika – 1435 m. gruodžio 31 m. Lenkijos karaliaus Vladislovo III ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Žygimanto Kęstutaičio sutartis su Vokiečių ordino didžiuoju magistru Pauliumi Rusdorfu, sudaryta Kujavijos Breste (Lenkija) po 1435 m. rugsėjo 1 d. Pabaisko mūšio.
Sutartis
Taikos sąlygas padiktavo Lenkijos ponai. Magistras atstovavo Vokiečių ordino Prūsijos, Livonijos ir Vokietijos žemėms. Vokiečių ordino vadovybė įsipareigojo nutraukti ryšius su pretendentu į Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sostą Švitrigaila, anuliuoti su juo sudarytus susitarimus, šis prarado galimybę gauti Vokiečių ordino paramą pagal 1432 m. Skirsnemunės sutartį. Ordinas įsipareigojo nepadėti jokiam Lietuvos didžiajam kunigaikščiui kovoti su Lenkija; Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu pripažinti tik tą, kuris bus išrinktas pritarus Lenkijos karaliui ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Ponų Tarybai. Bresto taika patvirtino 1422 m. Melno taika nustatytas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Lenkijos sienas su Vokiečių ordinu, nustatė prekybinius ryšius, susitarta paleisti belaisvius.
Lukianai
Lukianai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zabluduvo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į šiaurę nuo Zabluduvo ir apie 14 km į rytus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
244 m. pr. m. e.
'''244 m. pr. m. e.''' buvo keliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Bonifacijaus sąsiauris
thumb|right|250px|Bonifacijaus sąsiauris thumb|250px|right|Korsika, matoma iš Sardinijos Bonifacijaus sąsiauris  – sąsiauris tarp Korsikos ir Sardinijos. Pavadintas pagal miestą Korsikos saloje. Ilgis 19 km, plotis 12–16 km, gylis iki 69 m. Sąsiauryje daug kliūčių laivybai. Korsikos pusėje yra Bonifačo uostamiestis.
1855 m. sąsiauryje nuskendo Prancūzijos fregata Sémillante plaukusi į Juodąją jūrą, Krymo karo veiksmų zoną. Niekas neišsigelbėjo, nuskendo 750 kareivių. 1993 m. sąsiauryje nuskendo tanklaivis, nuo to laiko pavojingų krovinių gabenimas sąsiauriu apribotas.
Kauno Santaros gimnazija
Kauno „Santaros“ gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kaune, Baltų pr. 51, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190139844. Steigėjas Kauno miesto savivaldybės taryba.
1629 m.
1629 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Kauno Santaros gimnazija
Kauno „Santaros“ gimnazija Vilniaus universiteto partnerė ir UNESCO asocijuotų mokyklų tinklo narė, vykdanti gabių mokinių ugdymo projektą.
Istorija
1989 m. duris atvėrė 51-oji vidurinė mokykla. 1997 m. 51-oji vidurinė mokykla pavadinta „Santaros“ vardu. 2001 m. „Santaros“ vidurinei mokyklai suteiktas gimnazijos statusas. Nuo 2015 metų gimnazija tapo išgryninta – pradėta įgyvendinti tik pagrindinio ugdymo antrosios dalies ir vidurinio ugdymo programas.
1629 m.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Rugsėjo 11
Rugsėjo 11 yra 254-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 255-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 111 dienų.
Vardadieniai
Hiacintas – Jacintas – Augantas – Gytautė – Helga – Jackus – Gytė
Įvykiai
(kol kas nėra)
Plačialapis ąsotenis
Plačialapis ąsotenis (Nepenthes spathulata) – ąsoteninių (Nepenthaceae) šeimos vabzdžiaėdis augalas.
Auga žemakalnių miškuose iki 1100-2900 m aukštyje virš jūros lygio.
Paplitęs Sumatroje.
Vila Kornaro
Vila Kornaro (it. Villa Cornaro) – XVI a. Andrea Palladio projektuota vila Venete, Piombino Dese gyvenvietėje. Vila 1996 m. įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą, kaip objekto „Vičencos miestas ir Paladijo Veneto vilos“ dalis.
Istorija
Vila sukurta Venecijos aristokratų Cornaro šeimo atstovui Giorgio Cornaro. Vila suprojektavo Andrea Palladio ir ji buvo pastatyta apie 1552-53 m. Vila pažymėtina dviejų aukštų portiku-lodžija, naujove Europos architektūroje.
Vila Cornaro šeimos nuosavybėje išbuvo 253 metus. Po ji perėjo keletą savininkų. 1950-aisiais buvo naudoja kaip vaikų prieglauda, stovėjo tuščia. 1969 m. ją iš vietos savivaldybės įsigijo amerikietis Richard H. Rush. Per 20 metų vila buvo atnaujinta ir sutvarkyta. 1989 m. ją nupirko amerikiečiai Sally ir Carl Gable
Vilos išplanavimas yra griežtai simetrinis, manoma, kad 16 aiškiai atskirtų vilos erdvių suprojektuoti naudojant „aukso proporcijos“ principą (skaičiai 10 ir 6). Vidaus patalpos supa didįjį saloną, kurio vertę pabrėžia keturios vidinės kolonos.
Daukantai (Telšiai)
Daukantai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Pavandenės, prie kelio ir Melnyčravio upelio. Šalia Gaudkalnio rastas Daukantų kapinynas.
Istorija
Buvusiame Daukantų dvare yra gyvenęs Simonas Daukantas. Nuo 1955 m. veikė biblioteka.
Bumbuliai (Kelmė)
Bumbuliai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 4 km nuo Pakražančio.
Algimantas Uždavinys
Algimantas Uždavinys (1943 m. rugpjūčio 25 d. Varėnoje – 2004 m. rugsėjo 13 d.) – choro dirigentas ir pedagogas.
Biografija
Baigęs Varėnos vidurinę mokyklą, 1960–1964 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. E. Kriščiūnienė). 1964–1969 choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. K. Kavecko klasė).
Muzikiniais gabumais pasižymėjo dar vidurinėje mokykloje – organizavo instrumentinius ir vokalinius ansamblius, akompanavo šokėjams. Mokydamasis Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume, dirbo įrašų fonotekoje ir pradėjo vadovauti vokaliniams ansambliams bei chorams. 1968–1972 buvo Lietuvos liaudies meno rūmų Muzikos skyriaus vyr. chormeisteris, kartu dirbo Vilniaus pedagoginio instituto studentų dainų ir šokių ansamblio „Šviesa" chormeisteriu ir choro vadovu. Daug prisidėjo organizuojant miestų, rajonų ir respublikines dainų šventes bei kitus kultūros renginius, dalyvavo vokalinių ir instrumentinių kolektyvų apžiūrų bei konkursų žiuri darbe, rengė seminarus chorvedžiams ir kaimo kapelų vadovams. Buvo 1972 žemės ūkio mokyklų ir technikumų moksleivių meno šventės vyr. meno vadovas Aukštadvaryje.
1972–1983 Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniosios muzikos mokyklos neakivaizdinio skyriaus choro dirigavimo dėstytojas, 1972–1975 Lietuvos aklųjų draugijos kamerinio choro dirigentas – chormeisteris, 1974–1976 Vilniaus moksleivių rūmų dainų ir šokių ansamblio „Ugnelė" choro vadovas, 1972–1982 Vilniaus grūdų perdirbimo įmonės vyrų vokalinio kvarteto vadovas ir dalyvis.
Nuo 1978 Vilniaus 5-osios (Karoliniškių) muzikos mokyklos mokytojas ir chorų vadovas.
Nuo 1982 šios mokyklos chorinio dainavimo skyriaus vedėjas ir jaunių choro „Cantica“ meno vadovas ir dirigentas. Chorą parengė 1985 ir 1987 respublikinėms dainų šventėms, 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei, 1990 ir 1991 vaikų ir jaunimo festivaliui „Dainuok, jaunoji Lietuva", 1991 ir 1992 tarptautiniams religinės muzikos festivaliams Šiauliuose, 1993 Lietuvos jaunimo mažajai dainų šventei, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje, 1996 Vilniaus miesto jaunimo menų šventei ir 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventei. Choras 1985 respublikinės dainų šventės konkurse pelnė geriausio vaikų choro vardą, 1987 respublikinės moksleivių dainų šventės konkurse laimėjo antrąją vietą, o 1996 tarptautiniame vaikų ir jaunimo chorų festivalyje – I laipsnio diplomą. Vaikai daug koncertuoja, gieda bažnyčiose, padarė įrašų Lietuvos radijui ir televizijai, 1996 išleido audiokasetę. Jie dainavo Baltarusijoje, Latvijoje, Čekijoje, du kartus lankėsi Prancūzijoje (1992, 1995), koncertavo Notre-Dame katedroje, Sorbonos universitete ir kitur.
Nuo 1994 chorvedys vadovauja ir Varėnos muzikos ir dailės mokyklos jaunių chorui, kurį parengė 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.
A. Uždavinys kaip dainininkas (tenoras) talkino ne vienam chorui. Jis yra Vilniaus miesto muzikos mokyklų vaikų chorų metodinės komisijos narys, 1993 Lietuvos jaunimo mažosios dainų šventės ir 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventės Vilniuje dirigentas.
Nuo 1997 Lietuvos chorų sąjungos narys (nuo 1988 revizijos narys), nuo 1988 ir Lietuvos muzikų draugijos narys. 1985 apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, o 1994 jam suteikta muzikos mokytojo metodininko kvalifikacijos kategorija.
Parašė straipsnį apie Vilniaus muzikos mokyklos "Lyra" solistų, choro ir orkestro koncertinę kelionę į Italiją.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
245 m. pr. m. e.
'''245 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Pasienio labdaros fondas
Pasienio labdaros fondas - fondas įsteigtas 1990 m. gegužės mėnesį, kaip nepriklausoma nevyriausybinė organizacija. Jos steigėjai Krzysztof Czyżewski, Małgorzata Sporek-Czyżewska, Wojciech Szroeder, Wiesław Szumiński, Wanda Wróbel-Remstedt, Radosław Okulicz-Kozaryn ir Wiesław Kaleta. Fondo veikla yra remti pasienių gyventojų kultūros savitumo išlaikymą ir tiesti draugystės ir bendradarbiavmo tiltus tarp skirtingų tautinių, religinių ir kultūrinių grupių. Fondas buvo įkurtas Seinų mieste, šiuo metu Dwor Milosz, Krasnagrūdoje. Fondas ir Seinų pasienio centras - menai, kultūros, tautos glaudžiai bendradarbiauja visuomeninėje veikloje.
Filonas Tiškevičius Logoiskis
Filonas Tiškevičius Logoiskis (, apie 1590 m. – 1648 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, Lelijos herbo grafas, valstybės ir karinis veikėjas.
Biografija
Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Logoisko šakos. Tėvas Martynas Tiškevičius Logoiskis. Motina Eleonora Chalecka. Brolis Juozapas Tiškevičius Logoiskis. Buvo vedęs Lochinską ir Sofiją Komorovską, bet vaikų neturėjo.
Valstybės tarnyba
Minsko žemės teisėjas.
Kšemianuchos kalnas
Kšemianiuchos kalnas  – moreninė kalva šiaurės rytų Lenkijoje: Palenkės vaivadijos Suvalkų apskrities Jeleniavo valsčiuje, prie Kžemiankos kaimo, kelio iš Suvalkų į Jeleniavą dešinėje pusėje. Pavadinimas sietinas su titnagu, kuris buvo randamas kalne. Viršūnės aukštis – 254,1 m virš jūros lygio, ant jos stovi Kšemianuchos radijo ir televizijos bokštas. Nuo Kšemianuchos kalno retransliuojamos Polskie Radio Program 2, Radio RMF FM, Polskie Radio Trójka, Radio Białystok, Radio Zet, Polskie Radio Program 1, Radio Maryja ir TVP 2, TVP1, Polsat televizijos programos.
Stanislovas Mačiulis
Stanislovas (Stasys) Mačiulis (1893 m. vasario 7 d. Bimbuose, Panemunėlio valsčius – 1941 m. birželio 26 d. Panevėžyje) – gydytojas chirurgas, pirmosios onkologinės ligoninės Lietuvoje steigėjas, kankinys. Brolis - teisės daktaras, diplomatas Petras Mačiulis.
Biografija
1914–1919 m. studijavo Peterburgo karo medicinos akademijoje. Dirbo profesoriaus Fiodorovo chirurginėje klinikoje. 1918 m., siaučiant dėmėtajai šiltinei, suorganizavo dezinfekcinę komandą.
1922 m. grįžo į Lietuvą. Tarnavo jaunesniuoju gydytoju Lietuvos kariuomenėje - 6-ajame pėstininkų Kunigaikščio Margio pulke, vėliau vyr. gydytoju 9-ajame pėstininkų Kunigaikščio Vytenio pulke.
Išėjęs į atsargą nuo 1925 m. dirbo gydytoju Smilgiuose, buvo Smilgių valsčiaus tarybos pirmininkas. Nuo 1930 m. vadovavo Panevėžio apskrities ligoninei ir jos Chirurgijos skyriui. Jo pastangomis pastatyta moderni Panevėžio apskrities ligoninė. 1933 m. su kitais Lietuvos gydytojais įsteigė Draugiją kovai su vėžio liga.
1941 m. birželio 26 d. besitraukiančių raudonarmiečių suimtas operuojant ligonį ir kartu su chirurgais Antanu Gudoniu ir Juozu Žemguliu žiauriai nukankintas. Palaidotas Panevėžio Kristaus Karaliaus Katedros kapinėse. 1929 m. apdovanotas LDK Gedimino 4 laipsnio ordinu.
Nerčinskas
Nerčinskas – Rusijos miestas Užbaikalės krašte, Nerčinsko rajono administracinis centras, išsidėstęs kairiajame Nerčios krante, 7 km atstumu nuo santakos su Šilka, 305 km atstumu į rytus nuo Čitos. Miestas turi 14 tūkst. gyventojų (2010 m.).
Istorija
thumb|240px|left|Nerčinsko kazokai 1900 m. Nerčinskas užėmė patogią strateginę vietą pasiekti Kiniją ir Amūrą, jis buvo tapęs svarbiu prekybiniu Užbaikalės centru. 1670 m. čia pasirodė pirmasis kinų karavanas. Nerčinskas buvo pirmas iš Užbaikalės miestų, gavęs teisę turėti savo herbą valdant Petrui I. Gyvenvietės istorija prasideda nuo 1653 m., kai čia kazokai, vadovaujami sotniko, Sibiro keliautojo, Piotro Beketovo, pastatė medinę tvirtovę – Neliudskio ostrogą, vėliau sudegusį ir atstatytą 1657 m. kaip Nerčinsko ostrogą. Po kazokų mūšių, ginant ostrogus nuo kinų antpuolių, 1689 m. buvo sudaryta Nerčinsko sutartis tarp Rusijos ir Kinijos – pirmoji rusų politinė sutartis su Čingų dinastija.
XIX–XX a. Nerčinskas pagarsėjo kaip politinės katorgos ir tremties vieta. Čia buvo ištremti revoliucionieriai, dekabristai, kiti carinės valdžios priešai, kurie buvo verčiami dirbti sidabro, švino kasyklose. Tarp jų buvo ir keli tūkstančiai ATR 1831 ir 1863 m. sukilimų dalyvių.
Nuo XVIII a. vidurio po gydymo į Nerčinską būdavo ištremiami sergantieji sifiliu. Rusijos pilietinio karo metais miestą buvo užėmę japonų interventai.
Pramonė
Nerčinske gyvavusios mašinų gamybos ir kelios maisto pramonės įmonės po TSRS žlugimo sunyko, iki 1990 m. veikė aerouostas. Vėliau įsikūrė kelios su žemės ūkiu susijusios įmonės. Orientuojamasi į kultūros ir istorijos objektų atstatymą, turizmą.