cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
John Maynard Smith
John Maynard Smith (1920 m. sausio 6 d. – 2004 m. balandžio 19 d.) – britų biologas, dirbęs genetikos ir evoliucijos teorijos srityse. Mokslininko žymiausi pasiekimai yra žaidimų teorijos pritaikymas evoliucijai, darbai lyčių evoliucijos srityje.
Prieš biologijos studijas John Maynard Smith jau turėjo orlaivių inžinieriaus specialybę ir praktikos šioje srityje.
Indrė
Žodis Indrė turi keletą reikšmių:
Prapuolenis
Prapuolenis:
Burbiškių dvaras (Raseiniai)
Išlikę ir užkonservuoti dvaro rūmai, du iš trijų ūkinių pastatų, parko fragmentai, dvaro kapinaitės.
Euklido algoritmas
miniatiūra|Euklido algoritmas pavaizduotas skaičiais 1599 ir 650 Euklido algoritmas – algoritmas surasti dviejų sveikųjų skaičių didžiausią bendrąjį daliklį (DBD), remiantis padalijimu iš liekanos. Algoritmas principas: pirmiausia didžiausias skaičius padalijamas su liekana iš mažiausio, o po to kiekviename tolesniame žingsnyje ankstesnės operacijos daliklis dalijamas iš gautos liekanos. Algoritmo rezultatas yra paskutinė gauta nenulinė liekana. Tai yra vienas iš seniausių žinomų algoritmų.
Istorija
Senovės graikų matematikas Euklidas, iš kurio vardo kilo šis algoritmas, iš pradžių suformulavo dviejų skaičių didžiausio bendrojo daliklio radimą geometriškai – kaip didžiausią bendrą dviejų atkarpų matą. Tokiu atveju iš ilgesnės atkarpos buvo atimama trumpiausia dalis, tada iš trumpesnės atkarpos atimama likusioji dalis ir taip toliau.
Tokia forma algoritmas pasirodė Euklido „Pradmenyse“ apie 300 pr. m. e. Nors taip pat buvo žinomas net 200 metų anksčiau. Pavyzdžiui, Aristotelis užsiminė apie šį algoritmą savo knygoje „Temos“ (, Topikon) apie 330 pr. m. e.
Apibrėžimas
Algoritmas dviejų skaičių A ir B DBD rasti užrašomas taip:
Šio algoritmo realizavimas Pascal programavimo kalba:
C/C++ kalba:
Nick Jonas
thumb|180px|Nick Jonas
Nicholas Jerry „Nick“ Jonas (g. 1992 m. rugsėjo 16 d.) yra Amerikos dainininkas, dainų autorius bei aktorius, geriausiai žinomas kaip pop roko grupės „Jonas Brothers“ narys. Šį kolektyvą jis įkūrė kartu su savo broliais Joe ir Kevin‘u. Iš pradžių „The Jonas Brothers“ buvo ruošiamas kaip solinis Nick‘o projektas, tačiau prodiuseriams patiko skambesys, kuomet kiti du broliai atlieka pagalbinius vokalus. Atlikėjas ruošia ir solinį albumą, kuris turėtų pasirodyti 2010 m.
Čing (provincija)
Čing provincija, Čingdžou  – istorinis regionas, viena iš 9 tradicinių Kinijos provincijų, egzistavęs Istorinės Kinijos rytinėje dalyje. Užėmė dabartinės Šandongo provincijos dalį.
Nuo 110 m. pr. m. e. buvo Kinijos administracinis vienetas.
Geografija
Čing provincija apėmė teritorijas Šandondgo pusiasalyje, kurios Šiaurės Kinijos lygumoje išsiskiria savo kalnuotomis vietovėmis. Centrinis kalnas čia yra Taišanas, vietos gyventojų laikytas pasaulio centru. Į šiaurę nuo Čing yra Jan provincija, o į pietus – Siu provincija.
Istorija
thumb|100px|left|Gui indas iš Davenkou kultūros
Priešistorė
4100–2600 m. pr. m. e. regione suklestėjo Davenkou kultūra, kuri egzistavo tuo pat metu, kaip Jangšao kultūra vakaruose. Jos gyventojai gamino išmoningus turkio, nefrito ir dramblio kaulo dirbinius. Jie gamino ir tipiškus keramikos dirbinius gu. Kapų radiniai rodo, kad visuomenės stratifikacija buvo toli pažengusi.
III tūkst. pr. m. e. viduryje regione paplito Longšano kultūra iš Vidurio lygumos. Tai rodo svetimos kultūros įtaką. Tuo metu Čing regionas buvo įtrauktas į „Vidurio valstybės“ kultūrinę orbitą. II tūkst. pr m. e. pirmoje pusėje čia klestėjo Jueši kultūra. Iš šio laikotarpio čia minimos tokios gentys kaip šuangdziu (爽鸠 Shuǎngjīu), dzidze (季则 Jìzé) ir pangbolingai (逄伯陵 Pángbólíng).
Valstybingumas
Vidurio lygumos gyventojai huasia (kinų protėviai) šio regiono gyventojus vadino apibendrinančiu terminu dongji, laikydami juos barbarais. Nepaisant to, dongji regione buvo sukūrę aukšto lygio kultūrą, turėjo savo valstybinius junginius. Svarbiausia jų valstybė Šandongo pusiasalyje buvo Pugu su sostine to paties pavadinimo mieste.
221 m. pr. m. e. Čin užėmė Či karalystę, ir ji buvo paskutinė iš Džou dinastijos valstybių, kurią Čin prijungė. Sulig jos užėmimu baigėsi Kinijos vienijimas ir buvo įkurta Kinijos imperija.
Administracinis vienetas
Čing provincija priklausė iš pradžių Čin, vėliau Han Kinijai. 110 m. pr. m. e. ji paversta administracine provincija, ir jos administracinis centras buvo Lindzi miestas. Žlugus Han dinastijai, regionas atiteko Cao Vei, vėliau Dzin dinastijai.
Kiongi provincija
Kiongi provincija, Kiongido, Giongido (hangul 경기도, hanja 京畿道 = Kyŏnggi-do) – daugiausia gyventojų turinti Pietų Korėjos provincija. Rytuose ribojasi su Kanvondo, pietuose su Čunčion Pukto ir Čunčion Namdo provincijomis, vakaruose remiasi į Geltonąją jūrą. Provincijos apsuptyje yra autonominis Seulo miestas. Provincijos sostinė – Suvonas.
Administracinis skirstymas
Kiongi provincija padalinta į 28 miestus (si, 시) ir 3 apskritis (gun, 군)
Tenrekiniai
Tenrekiniai (Tenrecidae) – Afrikos kirstukų (Afrosoricida) šeima.
Tai įvairios išvaizdos ir gyvenimo būdo primityvūs vabzdžiais mintantys gyvūnai. Turi kloaką.
Paplitę daugausia Madagaskare.
Šeimoje yra apie 24 rūšys:
'''Pošeimis. Tenrecinae''' '''Pošeimis. Oryzorictinae''' '''Pošeimis. Geogalinae''' '''Pošeimis. Potamogalinae'''
Paulina Girdzijauskienė
Biografija
1930–1934 m. studijavo Lietuvos universitete, dalyvavo „Žiežirbos“ veikloje. 1944–1947 m. dėstė Vilniaus universitete. 1946 m. baigė VU Teisės fakultetą.
Anartai
Dakų miestas Docidava buvo įsikūręs anartų teritorijoje, pagal Pârvan.
Paulina Girdzijauskienė
Biografija
1945–1975 m. LSSR konservatorijos marksizmo-leninizmo katedros vedėja, 1946 m. docentė. 1950 m. istorijos mokslų kandidatė, disertacija „Lietuvos tautos nacionalinio išsivadavimo kova 1905–1907 m. revoliucijos laikotarpiu“. Knygos „1905–1907 m. revoliucija Lietuvoje“ autorė (1955 m.).
Anartai
Anartofraktai (Anartophracti ar Anartofraktoi) buvo paminėti Ptolemėjaus. Šio genties pavadinimas yra sudėtinis lotyniškai graikiškas ir galbūt reiškė anartus, gyvenusius Dakijoje (tai įrodinėjo Czarnecki). . Anartofraktai buvo šiaurinių dakų tauta pagal Braunę arba mišri dakų ir keltų tauta pagal Pârvan. „Galų karo užrašuose“ (apie Galų karus, 58-51 m. pr. m. e.) Julijus Cezaris rašė (VI.25.1): „Hercinijos miškas prasideda helvetų, nemetų ir rauracių žemėse ir driekiasi palei Dunojų tiek, kiek 9 dienas keliautų greitas keliautojas iki dakų ir anartų žemių ribų“.
Apie 172 m. anartai atsisakė padėti romėnams jų kare prieš markomanus. Bausdamas anartus Romos imperatorius Markas Aurelijus įsakė deportuoti anartus iš jų tėvynės į Romos provinciją Žemutinę Panoniją. Šis perkraustymas vyko ne vėliau kaip 180 m. e. m.
Paulina Girdzijauskienė
Biografija
1958–1961 m. kandidatė į LKP CK narius. 1961–1964 m. LKP CK revizijos komisijos narė.
Anartai
Archeologiniai įrodymai
Manoma, kad anartai galbūt buvo archeologinė Puchovo kultūra Slovakijoje arba dalis jos. Šios kultūros centrai buvo Zemplinas (Slovakija), Bükkszentlászló ir Galish-Lovačka Vėlyvosios Lateno kultūros laikais mišrios keltų ir dakų gyvenvietės paplito rytinės Slovakijos žemumose, kurių centras buvo Zemplinas (pagal Husovską). Pagal Joaną Oltean archeologiniai kasinėjimai atskleidė, kad kai kurios keltų gentys (anartai, teurisciai) migravo į rytus iki Transilvanijos, kur juos galų gale asimiliavo dakai. Nors kai kurios anartų grupės pasiekė net Transilvanijos plynaukštę, pagrindinė jų įsigalėjimo vieta buvo vakariau pastarojo punkto, teigia Macrea ir Filip.
Paulina Girdzijauskienė
Biografija
Gydytojo Vytauto Girdzijausko žmona.
Ijišio apskritis
Ijišis (jap. Iishi-gun; 飯石郡) - apskritis, įsikūrusi Šimanės prefektūroje, Japonijoje.
2007 m. sausio mėn. duomenimis, čia gyveno 6013 žmonių.
Miesteliai
Dabar Ijišio apskrityje tėra vienas miestelis - Ijinanas.
Antalijos tarptautinis oro uostas
Antalijos tarptautinis oro uostas – oro uostas 10 km į rytus nuo Antalijos (Turkija) centro. Per šį oro uostą į prie Viduržemio jūros išsidėsčiusius kurortus (Kemerą, Larą, Kundu, Beleką, Manavgatą, Alaniją) atvyksta didžioji dauguma turistų. Didelis ir šiuolaikinis oro uostas per metus priima beveik 19 mln. keleivių, tarp jų 16 mln. iš tarptautinių reisų.
Oro uoste yra du tarptautiniai ir vienas vietinių reisų terminalas. Remiantis pikinių mėnesių apkrovimu prognozuojama, kad didžiausias oro uosto pralaidumas sudaro 35 mln. keleivių per metus. Oro uostas buvo statomas dvejus metus, o 1998 m. priėmė pirmuosius keleivius.
Kęstutis Gabšys
Kęstutis Gabšys (g. 1978 m. gegužės 31 d. Klaipėdoje) – Lietuvos ir Klaipėdos miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1996 m. baigė Klaipėdos M. Mažvydo vidurinę mokyklą, 2000 m. Klaipėdos universitete įgijo politikos mokslų bakalauro laipsnį, 2002 m. ten pat – politikos teorijos magistro laipsnį. Be to, 1997–2001 m. mokėsi Klaipėdos aukštesniojoje žemės ūkio mokykloje, įgijo žemės ūkio apskaitos ir finansų kvalifikaciją.
1997 m. Tėvynės sąjungos narys, 2005 m. Tėvynės sąjungos Klaipėdos skyriaus darbuotojas, atsakingas už viešuosius ryšius, nuo 2006 m. Seimo nario Audronio Ažubalio padėjėjas.
Nuorodos
Asmeninis dienoraštis internete
Atsiprašau (filmas)
„Atsiprašau“ – 1982 metais Lietuvos kino studijoje sukurtas meninis filmas. Filmo trukmė – 96 min.
Apie filmą
9-ojo dešimtmečio pradžioje, kai Lietuvos periferijoje išties pakilo elementarus pragyvenimo lygis, pasirodęs filmas „Atsiprašau“ neveltui filmuotas parodomojoje Juknaičių gyvenvietėje, pavyzdinio sovietinio ūkio centre. Ją noriai lankydavo visokio rango ir plauko „tikrintojai“. Tai viena iš ironiškų detalių filme. Herojus susitinka su vaikystės draugais, atranda naujus. Miestelio gyvenimas kupinas savų paslapčių, beužsimezgančių meilės istorijų ir intrigų.
Siužetas
Į nedidelį miestelį, savo tėvų namus, grįžta žinomas kompozitorius ir dainininkas, patiriantis kūrybinę krizę. Nelengvai klostosi jo santykiai su giminėmis ir artimaisiais – sunkiai sergančia mama, tėvuku, vaikystės draugais. Filme sudėtinga, neįprasta V. Žalakevičiui maniera, ironiškai, įdomiais dialogais ir personažų charakterių pagalba nagrinėjama, kaip dažnai ir lengvai mes tariame atsiprašymo žodžius, nesusimąstydami apie jų prasmę.
Lenkijos istorija
Lenkijos istorija ištakos siekia slavų migracijų laikotarpį, kurio metu ankstyvaisiais viduramžiais buvo įkurtos nuolatinės slavų gyvenvietės Lenkijos teritorijoje. Pirmoji valdančioji dinastija Piastai susikūrė X amžiuje suvienijus slavų genčių žemes. Kunigaikštis Meška I (mirė 992 m.) laikomas faktiškuoju Lenkijos valstybės įkūrėju ir plačiai žinomas dėl Vakarų krikšionybės priėmimo po savo krikšto 966 m. Lenkijos Kunigaikštystė formaliai tapo viduramžių karalyste 1025 m., valdant Meškos sūnui Boleslovui I Narsiajam, žinomam savo užkariavimais. Greičiausiai sėkmingiausias Piastų karalius buvo paskutinysis dinastijos valdovas Kazimieras III Didysis, valdęs ekonominio klestėjimo ir teritorinio išsiplėtimo laikotarpiu ir miręs 1370 m. be vyriškosios lyties palikuonių. Jogailaičių dinastijos valdymo metu XIV-XVI a. Lenkija suartėjo su Lietuvos Didžiąja Kunigaikštyste, Lenkijoje vyko kultūrinis atgimimas, o teritorinė ekspansija buvo vainikuota 1569 m. unijos su Lietuva.
Susikūrusi Abiejų Tautų Respublika pradiniame etape išgalėjo išlaikyti Jogailaičių valdymo laikotarpiu pasiektą klestėjimą, o jos politinė sistema transformavosi į unikalią kilmingųjų demokratiją. Nuo XVII a. vidurio didelė valstybė išgyveno nuosmūkį, kurį sukėlė sekinantys karai ir politinės sistemos erozija. Reikšmingos vidinės reformos pradėtos įgyvendinti XVIII a. pabaigoje, ypač priėmus 1791 m. gegužės 3 d. konstituciją, tačiau kaimyninės valstybės neleido tęsti reformas. Abiejų Tautų Respublika išnyko 1795 m. po keleto invazijų ir valstybės teritorijos dalybų tarp Rusijos imperijos, Prūsijos karalystės ir Austrijos Habsburgų monarchijos. 1 Nuo 1795 m. iki 1918 m. nebuvo jokios tikrai nepriklausomos Lenkijos valstybės, nors buvo stiprus lenkų pasipriešinimo judėjimas. Pos paskutinio nesėkimgo sukilimo prieš Rusijos imperiją 1863 m. lenkų nacija savo identitetą saugojo per švietimo iniciatyvas ir "organinio darbo" programą, kuria siekta modernizuoti ekonomika ir visuomenę. Galimybė atkurti nepriklausomybę atsirado tik po Primojo pasaulinio karo, kai visos trys Lenkiją pasidalinusios imperijos buvo susilpnintos karo ir revoliucijos.
Antroji Lenkijos respublika, sukurta 1918 m., gyvavo iki 1939 m., kai ją sunaikino nacių Vokietija ir Sovietų Sąjunga. Lenkijos okupacijos laikotarpiu nuo 1939 iki 1945 m. žuvo milijonai lenkų piliečių, okupacinė vokiečių valdžia lenkus, kitus slavus, žydus ir čigonus laikė nepilnaverčiais žmonėmis. Paskutiniasias dvi grupes nacių valdžia siekė fiziškai sunaikinti per trumpą laiką, o slavai turėjo būti naikinami ir pavergiami vykdant Generalinį planą "Rytai" (Generalplan Ost). Viso karo metu tebefunkcionavo Lenkijos vyriausybė tremtyje ir lenkai prisidėjo prie sąjungininkų karinių kampanijų Vakarų ir Rytų frontuose. Sovietų Raudonoji Armija privertė vokiečių atsitraukti iš Lenkijos per 1944 ir 1945 m. kampanijas, Lenkijoje buvo sukurtas sovietų satelitinis komunistinis režimas, nuo 1952 m. žinomas kaip Lenkijos Liaudies Respublika.
Dėl sąjungininkų sutartų teritorinių pasikeitimų po Antrojo pasaulinio karo Lenkijos geografinis centras pasistūmėjo į vakarus ir naujoji Lenkija prarado savo prieškarinį multietninį pavidalą, kai įvairios jos etninės mažumos buvo sunaikintos, ištremtos ir priverstinai repatrijuotos. XX a. devintojo dešimtmečio pabaigoje kilęs reformų judėjimas Solidarumas taikiu būdu perėmė valdžią iš komunistinio rezimo ir ėmėsi reformuoti valstybę į kapitalistinę rinkos ekonomiką ir liberalią parlamentinę demokratiją. Taip 1989 m. susikūrė šiuolaikinė Lenkijos valstybė - Trečioji Lenkijos respublika.
Priešistorė
thumb|left|Slavai Rytų Europoje
Lenkijos karalystė ir Piastų dinastija
thumb|right|Lenkija XI a. pradžioje, valdant [[Boleslovas I Narsusis|Boleslavui I Narsiajam]] thumb|Lietuva, Lenkija ir Prūsija 1400 m. Lenkijos valstybė pradėjo formuotis X amžiuje. Polianų gentyje iškilus Piastų dinastijai, ši ėmė konsoliduoti kitų slavų žemes. Vienas jų kunigaikščių, Meška I, 966 m. apsikrikštijo ir pradėjo užkariavimus, užimdamas daugumą lenkiškų žemių, tarp jų Pomeraniją, Sileziją, Mažąją Lenkiją.
Meškos sūnus Boleslovas Narsusis po tėvo mirties dar kartą konsolidavo Lenkiją. Jo užkariavimų laikais XI a. pradžioje Lenkija laikinai užvaldė ir Bohemiją, Moraviją bei dabartinės Slovakijos teritoijas. Vietoj to Lenkijos šiaurėje susiformavo nepriklausoma Pomeranijos kunigaikštystė, kuri ilgą laiką nebuvo Lenkijos dalis.
Boleslovas sudarė sąjungą su Šventąja Romos imperija, o 1025 m. karūnavosi, tapdamas pirmuoju karaliumi. Jo įpėdiniai, tuo tarpu vėl negavo karaliaus titulo, kol 1295 m. Pšemislas II pradėjo nuolatinę Lenkijos karalių seką.
Po Boleslovo Kreivaburnio valdymo (1102–1138 m.) Lenkija buvo padalinta į penkias dalis, valdomas atskirų sūnų. Tai pradėjo Lenkijos skaldymosi procesą, kas lėmė smulkių kunigaikštysčių atsiradimą. Nusilpusios Lenkijos provincijos dažnai tapdavo priešų atakų tikslu. Tuo metu Lenkija neteko savo istorinės srities Silezijos, kuri nuo tada atiteko Bohemijai.
1306 m. į valdžią atėjus Vladislovui Lokietkai, Lenkija buvo vėl suvienyta. Jis valdė iki 1333 m., o 1320 m. buvo karūnuotas. Jo sūnus Kazimieras Didysis buvo vienas svarbiausių Lenkijos karalystės valdovų.
Jogailaičių dinastijos laikotarpis
Lenkijos „aukso amžius“ buvo XV-XVI a., valdant Jogailaičių dinastijai.
Abiejų Tautų Respublika
thumb|[[Abiejų Tautų Respublika 1635 m.]] Nuo 1569 m. kartu su Lietuva Lenkija sudarė Abiejų Tautų Respubliką, kuri po paskutinio Jogailaičio mirties tapo bajorų ir didikų valdoma valstybe su renkamu karaliumi. Bajorams arba vadinamajai šlėktai ginant savo laisves valstybė silpo, nes aplinkui formavosi stiprios centralizuotos valstybės.
XVII a. viduryje prasidėję karai su kazokais, o vėliau ir su Turkija, Švedija, Rusija ir Brandenburgu toliau silpnino valstybę. 1683 m. Jono Sobieskio vadovaujama kariuomenė atmušė Vieną apgulusią turkų kariuomenę. XVIII a. Abiejų Tautų Respublika, neturėdama efektyvios centrinės valdžios, pateko Rusijos įtakon. Švietimo epocha Lenkijoje paskatino patriotinio judėjimo atsiradimą, siekusio sutvarkyti valstybę. 1791 m. buvo paruošta ir priimta pirmoji Europoje rašytinė konstitucija. thumb|Respublikos padalinimai 1795
Padalinimai
Reformų procesą nutraukė Abiejų Tautų Respublikos padalijimai 1772, 1793 ir 1795 m. Respublika tapo kaimyninių valstybių – Rusijos, Prūsijos ir Austrijos dalimi.
Po šių padalijimų etninės lenkų teritorijos atsidūrė daugiausia Prūsijos karalystėje. Tik Krokuva buvo valdoma Habsburgų. Prūsija lenkų teritorijose įsteigė keletą provincijų: Vakarų Prūsiją (Pomeranijoje), Pietų Prūsiją (didžioji dalis Lenkijos), Naująją Rytų Prūsiją (Mazovojoje), Naująją Sileziją.
Lenkai priešinosi nepriklausomybės praradimui keletą kartų sukildami.
Varšuvos kunigaikštystė
thumb|Varšuvos kunigaikštystės teritorija Po Napoleono karų 1807 m. buvo atkurtas Lenkijos valstybingumas – iš Prūsijos paėmus Pietų Prūsijos, Naujosios Rytų Prūsijos (kartu su Suvalkija) ir Naujosios Silezijos provincijas, o iš Austrijos atėmus Galiciją, įsteigta Varšuvos kunigaikštystė.
Kongresinė Lenkija iš pradžių turėjo liberalią konstituciją ir netiesiogiai buvo valdoma Rusijos caro. Po sukilimų Rusija faktiškai aneksavo šalį, panaikindama turėtas teises. Lenkijos laisvės oaze XIX a. pabaigoje tapo Austrijos valdoma Galicija.
Antroji Respublika
thumb|1922 m. Pirmojo pasaulinio karo metu sąjungininkai susitarė dėl Lenkijos atkūrimo, kas buvo paskelbta ir JAV prezidento V. Vilsono Keturiolikos punktų programoje. Netrukus po Vokietijos kapituliacijos Lenkija atgavo nepriklausomybę (vadinamoji Antroji Respublika). Kare su Tarybų Rusija 1919 m. Lenkija apgynė savo nepriklausomybę ir nustatė sienas su Rusija. Nepaisant susitarimų su Lietuva, Lenkija faktiškai aneksavo ir Vilniaus kraštą.
1919 m. įvykdyta žemės reforma. Laikotarpis nuo 1921 m. Seimo iki 1926 m. buvo nestabilus ir įtemptas. Pilsudskis buvo "valstybės vadovas". V.Vitošas vadovavo kelioms vyriausybėms, atstovavo valstiečius. Prezidento rinkimuose dalyvavo Narotovičius ir nacionalistų kandidatas. Po išrinkimo Narotovičius buvo greitai nužudytas. 1925 m. valstybė nupirko 200 000 ha žemės ir išdalino ją mažažemiams.
1919 m. atsirado Lenkijos markė, kurios kursas su doleriu buvo 9:1, Didžiosios krizės sukeltos infliacijos metu šis kursas buvo pasiekęs 15 mln. Lenkijos markių už dolerį. 1924 m. įvestas zlotas, valiuta stabilizuota. Biudžetas išliko nesubalansuotas iki 1926 m.
Nacių okupacija
Antroji Lenkijos respublika gyvavo iki Antrojo pasaulinio karo pradžios, kai Vokietija ir Tarybų Sąjunga užpuolė Lenkiją ir pasidalijo jos teritoriją. Antrojo pasaulinio karo metu Lenkija patyrė milžiniškus ekonominius ir gyventojų nuostolius. Po Antrojo pasaulinio karo Tarybų Sąjunga pasiliko beveik visas karo pradžioje aneksuotas teritorijas, už kurias Lenkijai buvo „kompensuota“ teritorijomis vakaruose, kurios buvo atimtos iš Vokietijos – pietinė Rytų Prūsijos dalis, Silezija ir Pomeranija. Lenkija paskelbta „liaudies respublika“ ir tapo Varšuvos sutarties organizacijos nare.
Socializmo kūrimas Lenkijoje
thumb|[[Kerzono linija]] 1944 m. liepos 21 d. Maskvoje sudarytas laikinasis Lenkijos valdžios organas, pavadintas Lenkijos nacionalinio išsivadavimo komitetu (LNIK). Jis pradėjo veikti pirmame išvaduotame mieste Chelme 1944 m. liepos 22 d., kur buvo išleistas LNIK manifestas, emigracinės vyriausybės paskelbtas nelegaliu. 1944 m. liepos 26 d. Maskvoje pasirašytas susitarimas su LNIK dėl lenkų-sovietų sienos nustatymo remiantis Kerzono linija Lenkijai atiduodant dalį Belovežo girios ir Balstogę.
Komunistų partija jau tada vadinosi Lenkijos darbininkų partija, bet šalyje ji turėjo palyginti mažai šalininkų. Tačiau Lenkijos komunistus atvirai rėmė TSRS ir Raudonoji armija, kurios daliniai kovojo su Nacionalinio išsivadavimo komitetui pasipriešinusiais partizanais. Tokiomis sąlygomis komunistai įsigalėjo valdžioje ir pradėjo vadinamuosius socialistinius pertvarkymus. Išvaduotose teritorijose Nacionalinio išsivadavimo komitetas perėmė daug transporto įmonių, fabrikų. Juose kuriami vadinamieji liaudies komitetai ėmėsi ūkio socialistinio reorganizavimo. Pats Nacionalinio išsivadavimo komitetas buvo pertvarkytas į Laikinąją vyriausybę, kuri 1945 m. pavasarį pasirašė draugystės ir tarpusavio bendradarbiavimo sutartį su TSRS. Pasibaigus karui, Lenkijos darbininkų partija dar labiau įsigalėjo ekonominiu ir politiniu atžvilgiu.
Pagal 1946 m. įstatymą, teisiškai įtvirtinusį jau įvykusią nacionalizaciją, valstybės nuosavybėn pateko 11,5 tūkst. įmonių, kuriose dirbo 75 % darbininkų. Ekonomikoje buvo sukurtas valstybinis sektorius, kuriam plėsti ir stiprinti tai pačiais metais buvo priimtas trimetis liaudies ūkio atkūrimo planas. Nors 1946 m. referendumas tarsi išreiškė pritarimą Darbininkų partijos kursui, tačiau Lenkijoje, kaip ir kitose socialistinėse šalyse, vyko pasipriešinimas, rodantis tautos nenorą žengti Maskvos nurodyta kryptimi. 1948 m. Darbininkų partija susijungė su socialistų partija ir pasivadino Lenkijos jungtine darbininkų partija. Iš tikrųjų socialistų partija buvo panaikinta ir prijungta prie komunistų partijos. Lenkijos jungtinė darbininkų partija turėjo vadovauti socializmo kūrimui, uoliai sekdama Tarybų Sąjungos pavyzdžiu. Stalinas nepripažino „nacionalinių nukrypimų“ ir nedelsdamas pašalindavo nepaklusnius partijų lyderius. 1947 m. Seimo priimta konstitucija įtvirtino Lenkijoje vadinamąją liaudies demokratiją. 1952 m. liepos 22 d. priimta Lenkijos Liaudies Respublikos konstitucija, kurioje įtvirtintas komunistų vadovavimas. Pagal šią su pataisomis visą Lenkijos Liaudies Respublikos istoriją galiojusią konstituciją buvo numatytas dviejų rūmų parlamentas (Senatas ir Seimas), parlamento skiriama vyriausybė, Valstybės Taryba. Teoriškai tai buvo demokratiška konstitucija, tačiau realiai liaudis jokios įtakos politiniam gyvenimui neturėjo. Lenkijos armiją sudarė 400 000 karių. 1959 m. Lenkijos režimas suvaidino svarbų vaidmenį Varšuvos pakto sukūrime, kuris turėjo būti atsakas į NATO sukūrimą.
Pradėta kurti sunkioji pramonė. Pagal sovietų pavyzdį pradėtos kurti žemės ūkio bendrovės. 1950 m. konfiskuota Lenkijos katalikų bažnyčios nuosavybė. Suklestėjo skundimo, informatorių sistema. Mene forsuotas socialistinis realizmas. Iš Lenkijos herbo pašalinta karūna. Bandyta eliminuoti kreipinių pan, pani naudojimą.
Trečioji Respublika
Apskiro stalo derybos su opozicija prasidėjo 1989 m. vasarį. Buvo pasiekti Apvaliojo stalo susitarimai balandį ir iš dalies laisvi Nacionalinės Asamblėjos rinkimai. 1/3 vietų parlamente leista užimti laisvų rinkimų metu. Visas tas vietas užėmė Solidarumas. Komunistų nesėkmė rinkimuose sukėlė politinę krizę. Pagal susitarimą prezidentu turėjo būti komunistas ir liepos 19 d. Nacionalinė Asamblėja su Solidarumo deputatų parama prezidentu išrinko generolą Vojciechą Jaruzelskį. Vis dėlto nepavyko du komunistų bandymai suformuoti vyriausybę.
Rugpjūčio 19 d. prezidentas paprašė žurnalisto Tadeušo Mazovieckio suformuoti vyriausybę. Rugsėjo 12 d. Seimas patvirtino Mazovieckio vadovaujamą vyriausybę. Pirmąkart per 40 metų Lenkijos vyriausybei vadovavo ne komunistas. Ekonominė padėtis tebebuvo sunki, tebebuvo kortelės mėsai. 1989 m. gruodį Seimas patvirtino vyriausybės reformų planą, kad ekonomika iš planinės taptų laisvos rinkos, iš konstitucijos pašalino užuominas apie Komunistų partijos „vadovaujamą vaidmenį“ ir pavadino šalį Lenkijos respublika. Lenkijos Vieningų Darbininkų partija (komunistai) buvo panaikinta 1990 m. sausį, o vietoj jos atsirado nauja Socialdemokratų partija.
Perėjimas prie demokratinės santvarkos
1990 m. spalį buvo pakeista konstitucija, kuri apribojo prezidento Jaruzelskio valdymo trukmę. Lapkritį Lech Wałęsa tapo prezidentu penkerių metų kadencijai.
Pirmieji laisvi Seimo rinkimai įvyko 1991 m., juose dalyvavo daugiau nei 100 partijų. Nė viena nesurinko daugiau nei 13% rinkėjų balsų. 1993 m. postkomunistinis Demokratinis Kairiųjų Aljansas surinko daugumą balsų. Tais metais sovietų armija paliko Lenkiją.
1999 m. Lenkija įstojo į NATO. 2000 m. prezidento rinkimuose Kwaśniewski buvo perrinktas pirmame ture. Po 2001 m. Seimo rinkimų Dekokratinis Kairiųjų Aljansas sudarė koaliciją su agrarine Lenkų Liaudies partija ir kairiąja Darbo partija.
2004 m. gegužę Lenkija įstojo į ES. Prezidentas ir vyriausybė karštai gynė stojimą, kuriam priešinosi tik dešinioji Lenkų Šeimų Lyga. thumb|right|200px|Lenkijos prezidentas [[Bronisław Komorowski]] Žlugus komunizmui valstybė nustojo garantuoti darbo buvimą ir daugelis nepelningų įmonių buvo uždarytos ar restruktūrizuotos. Todėl ir dėl kitų priežasčių nedarbas kartais pakildavo iki 20%. Kai lenkų darbininkams atsivėrė užsienio rinkos, o šalyje pradėjo augti ekonomika, nedarbas nukrito (dabar siekia virš 10%).
2005 m. rinkimuose manyta, kad šalį valdys dviejų Centro partijų (Teisė ir Teisingumas bei Piliečių platforma) koalicija. Pirmoji partija gavo 27% balsų, o antroji 24%. Prezidento rinkimuose ankstyvą favoritą Donaldą Tuską antrame ture nugalėjo Lech Kaczyński. Derybos dėl koalicijos prasidėjo per prezidento rinkimus, bet jos baigėsi nesėkme ir Piliečių platforma nusprendė likti opozicijoje. Teisė ir Teisingumas suformavo mažumos vyriausybę, kuri rėmėsi populistinių ir agrarinių partijų parama. Tačiau dėl prastėjančios padėties reikėjo naujų rinkimų.
Esant pasaulinei ekonominei krizei, Lenkijos ekonomika beveik nenukentėjo. Ekonomikos liberalizavimo pasekmės buvo netolygus turto pasiskirstymas visuomenėje ir skurdas.
Radioshow
thumb|300px|Festivalyje [[Be2gether (2007)]]
Radioshow – satyrinis Lietuvos audiovizualinis projektas. Autoriai – Algis Ramanauskas ir Rimas Šapauskas.
Pasižymėdavo socialine kritika, visuomenės ydų pašiepimu.
Istorija
1992 m. pirmąsias laidas ištransliavo M-1, vėliau „Radiocentras“. Vėliau duetas persikelė į radiją „Ultra Vires“ (Kaunas).
1995 m. lapkritį „Radioshow“ debiutavo LNK eteryje, personažus vaizduodami lėlėmis (autorius - Gintaras Znamierowski). 1997–1999 m. laidos rodytos per BTV. Vėliau naujų TV laidų nebesukurta. 2008 m. ankstesnės TV laidos kartotos per „Liuks!“.
Duo sukūrė ir kitų projektų, pvz. laidas „Orbita“, „ZbTV“, „Ragai“.
Rengė pasirodymus ir kaip roko grupė. 2002 m. laimėjo Radiocentro apdovanojimą „geriausia roko grupė“.
Muzikos kalendorius
Muzikos kalendorius – iliustruotas metinis Lietuvos muzikų profesinis kalendorius.
Pienuolė
Pienuolė (Calotropis) – stepukinių (Apocynaceae) šeimos augalų gentis, išskirianti pieniškas sultis. Žiedai kvapūs, dažnai naudojami floristinėms puokštėms.
Muzikos kalendorius
Istorija
Leidžiamas nuo 1991 m.; 1991–1999 m. leido Lietuvos muzikų draugija (iki 1998 m. žurnalo „Muzikos barai“ Metų kalendorius), nuo 2000 m. – Lietuvos muzikų rėmimo fondas. 1991 m. išleistas kaip brošiūra, nuo 1992 m. – knygos pavidalo. 1991–1994 m. spausdintas rotaprintu, nuo 1995 m. poligrafijos būdu. Tiražas: 1200 (1991 m.), 700 (1996 m.), 300 (1999 m.), 1000 (nuo 2002 m.) egzempliorių. 1991–2001 m. sudarytojas, nuo 2002 m. autorius Vaclovas Juodpusis.
Kalendorius
Pateikiamos Lietuvos ir užsienio lietuvių, pasaulio muzikų – atlikėjų, kompozitorių, muzikologų, pedagogų, muzikos instrumentų meistrų, kitų muzikos veikėjų gyvenimo ir veiklos, taip pat muzikinių įvykių sukaktys, nuo 1992 m. kai kurios su komentarais. Spausdinamos nuo 2000 m. Lietuvos muzikų rėmimo fondo metų veiklos programos, nuo 2004 m. – pavardžių rodyklės, nuo 2005 m. – straipsniai apie praėjusiais metais mirusius muzikus.
Pienuolė
Rūšys: ir kt.
thumb|left|210px|[[Kvapioji pienuoė (Calotropis procera)]]
Hiromicu Isogai
(g. 1969 m. balandžio 19 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1995 m., su ja dalyvavo 1995 m. Karaliaus Fahdo taurės turnyre.
Amlamė
Amlamė – miestas pietų Toge, Plynaukštės regione. 2004 m. surašymo duomenimis mieste gyveno 9 870 žmonių (19 vieta šalyje). Miestas išsidėstęs šalia automobilių magistralės tarp Atakpamės (28,1 km ) ir Kpalimės (~70 km). Amlamė yra suprancūzintas akposo etninės grupės gyvenvietės Emlos pavadinimas.
Povilas Kulvinskas
Povilas Kulvinskas (g. 1949 m. vasario 8 d. Raguvoje, Panevėžio raj.) – Lietuvos poetas, aktorius, kultūros organizatorius.
P. Kulvinskas nuo 1996 m. gyvena ir kuria Janapolio kaime, Anykščių rajone, leidžia knygas ir pats jas platina. Jis rengia susitikimus su skaitytojais visoje Lietuvoje, organizavo daugiau kaip 1,2 tūkst. literatūros vakarų. Yra Lietuvos šv. Kazimiero ordino tikrasis narys (nuo 2004 m.).
Muzikos menas (Brazilija)
Muzikos menas – mėnesinis Brazilijos lietuvių muzikos žurnalas su natų priedu, ėjęs 1942 m. San Paule.
Povilas Kulvinskas
Biografija
1956–1967 m. mokėsi ir baigė Raguvos vidurinę mokyklą. 1967-1968 m. dirbo Šilų (Panevėžio raj.) kaimo kultūros namuose. 1968-1970 m. jis atliko privalomąją karinę tarnybą sovietinėje kariuomenėje Kaliningrado srityje, kur tarnavo tankų dalinyje tanko ekipažo vadu. Grįžęs iš tarnybos, jis gyveno Panevėžyje, 1970-1976 m. dirbo Panevėžio damos teatre aktoriumi, buvo Juozo Miltinio vadovaujamos dramos studijos auklėtinis.
Muzikos menas (Brazilija)
Žurnalas
Leido San Paulo Lietuvių meno draugija „Rytas“. Išleista 10 numerių. Spausdintas rotatoriumi. redagavo Juozas Stankūnas.
Povilas Kulvinskas
Biografija
1976–1980 m. P. Kulvinskas dirbo Birštone, ten įkūrė liaudies teatrą, režisavo spektaklius, rengė poezijos vakarus. 1980 m. Vilniaus kultūros mokykloje (dab. Vilniaus kolegijos Menų fakultetas) neakivaizdžiai baigė teatro režisūros studijas. Už nepaklusimą statyti sovietinės ideologijos kupinus spektaklius buvo atleistas iš režisieriaus pareigų. Gyvendamas Birštone, 1980–1982 m. dirbo Kauno dramos teatre, kūrė epizodinius vaidmenis. 1996 m. apsigyveno nusipirktoje nuošalioje sodyboje Anykščių rajone.
P. Kulvinskas rašo tradicinės eilėdaros eiles, kuriose vyrauja meilės motyvai. Savo kūrybą jis publikuoja periodikoje ir rinkiniuose, skaito renginiuose, išleido keliolika poezijos knygelių.
Asmeninis gyvenimas
P. Kulvinskas buvo vedęs, su pirmąja žmona Alina Žalyte užaugino sūnus Dovydą ir Henriką. Išsiskyrė. Gyvenimo draugė – vadybininkė Janina Regina Enčerytė.
Buvusį aktorių ir liaudies teatro vadovą P. Kulvinską, gyvenantį nuošaliame vienkiemyje netoli Traupio, prieštaringai apibūdina ir vertina aplinkinių kaimų gyventojai: keistuolis, talentingas, pasipūtęs, apsiskaitęs, filosofiškas, konfliktiškas, keliantis aukštą moralės kartelę sau ir kitiems. Pagarsėjo savo sodybos išskirtinumu – stulbinantis namų interjeras primena ir bažnyčią, ir muziejų. Visos keturių kambarių namo sienos bei durys tirštai nukabinėtos meno kūrinių reprodukcijomis, religine, tautine simbolika bei kitokiais, šeimininkų supratimu, estetiškais vaizdais. Kryžiai, angelai, šventųjų paveikslai, partizanų, kunigaikščių, popiežiaus, pusnuogių blondinių bei politikų nuotraukos sienas dengia ištisai – nuo grindų iki pat lubų, taip sudarydamos savotišką būsto dekoraciją. Lauko išvietė dekoruota žinomų politikų atvaizdais, jų rinkiminiais plakatais.
Astra (dirižablis)
Pirmojo Pasaulinio karo metu atliko 6 kovinius skrydžius, iš kurių 3 nakties metu. Tai vienintelis rusų dirižablis, sėkmingai atlikęs kovinį skrydį. Nuo 1915 m. patirtų pažeidimų buvo beveik nenaudojamas. 1920 m. dirižablis buvo atstatytas ir pavadintas „Raudonosios žvaigždės“ vardu. 1921 m. žiemą, eilinio skrydžio metu, sudužo.
Maggie Reilly
Maggie Reilly (g. 1956 m. rugsėjo 15 d.) – D. Britanijos popmuzikos atlikėja, kilusi iš Škotijos. Geriausiai žinoma dėl ilgalaikio bendradarbiavimo su Mike Oldfield (dainos „Moonlight Shadow“ ir „To France“) ir 1992 m. hitu „Everytime We Touch“.
Biografija
1984 m. Reilly pradėjo solinę karjerą koveriu „As Tears Go By“. Sekančius keletą metų Maggie paskyrė šeimai. 1992 m. vokiečių įrašų kompanijoje „Mambus“ išleistas Maggie Reilly debiutinis albumas „Echoes“ su tarptautiniu hitu „Everytime We Touch“. Kitos albumo pažymėtinos dainos: „Wait“ ir „Tears in the Rain“. 1996 m. Maggie Reilly pasirašė sutartį su EMI, kurioje išleido tris sekančius albumus. Vėliau pasirodė dar keletas nuosaikaus poproko albumų. Per savo karjerą Maggie Reilly bendradarbiavo su daug kitų atlikėjų ir kompozitorių, tarp kurių Dave Gilmour, Michael Cretu ir kt. 2005 m. vokiečių eurodance grupės Cascada „Everytime We Touch“ koveris pakilo į JAV ir daugelio Europos šalių topus.
Ignalina
Ignalina – miestas šiaurės rytų Lietuvoje, Utenos apskrityje, 110 km į šiaurę nuo Vilniaus. Ignalinos rajono savivaldybės centras, Ignalinos miesto seniūnija, apylinkių seniūnijos centras, kurortinė teritorija. Pro miestą eina Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis. Urbanistikos paminklas.
Mieste stovi Ignalinos Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia (pastatyta 1999 m.), Ignalinos geležinkelio stotis (aikštėje – 19 m aukščio paminklas tremtiniams, pastatytas 1989 m., autoriai Juozapas Jakštas ir Valdas Ozarinskas), yra rajono centrinė ligoninė, paštas (LT-30001). Sąjūdžio metais Laisvės aikštėje pastatytas paminklas žuvusiems už laisvę. Prie Šiekščio ežero šiaurinio kranto – sporto ir pramogų centras, Lietuvos žiemos sporto centras, Gavio ežero paplūdimyje – 47 m ilgio „vandens kalneliai“.
Ignalinos atominė jėgainė yra ne Ignalinoje, bet prie Visagino miesto, šalia Drūkšių ežero – XX a. 2-ojoje pusėje statant elektrinę pastaroji gyvenvietė tik kūrėsi (tuomet – Sniečkaus pavadinimu), todėl jėgainė buvo pavadinta artimiausio miesto vardu.
miniatiūra|left|[[Ignalinos geležinkelio stotis: perono stulpas su LED termometru]]
Etimologija
miniatiūra|left|Miesto riboženklis
Miesto pavadinimas yra dvarininkinis vietovardis, kilęs nuo vyriško vardo Ignas. Tačiau tiksliai nežinoma, ar tai nuo buvusio palivarko valdovo Igno Kaminskio, ar nuo vėliau jį nusipirkusio didiko Igno Tyzenhauzo vardo, nors pastaroji versija labiau tikėtina. Ignalinos vardas kilęs ne nuo pagrindinės lyties Ignas, bet nuo mažybinės formos Ignelis (tarmiškai Ignalis). Manoma, kad pirmesnė forma buvusi Ignelinė ar Ignalinė, tačiau dėl slavų kalbų (lenkų, gudų ar rusų) įtakos ji pavirto Ignalina.
Liaudies etimologija Ignalinos vardo atsiradimą aiškina legendiškai: pasakojama apie nelaimingą, žmonių prakeiktą ir Ilgio ežere paskandintą kunigaikščio Budrio dukters Linos (ar Alinos) ir kryžiuočių belaisvio Igno meilę. Ilgio ežero vietoje stovėjusi kunigaikščio Budrio pilis. Jis turėjęs 9 sūnus ir gražuolę dukrą Liną, kurios akys buvusios mėlynos kaip žydintys linai. Kryžiuočiams užpuolus kraštą, Budrys su sūnumis išjojęs ginti tėvynės ir negrįžęs. Po mūšio Lina išėjusi į miškus ieškoti savo artimųjų, bet radusi sužeistą kryžiuočių riterį Ignč, kurį slapta slaugiusi ir išgydžiusi. Jaunuoliai jau ruošėsi vestuvėms, tačiau Perkūnas supykęs, kad amžinas lietuvių priešas kryžiuotis ateis šeimininkauti į pilį, trenkęs į pilį ir ją sudaužęs. Pilis prasmegusi skradžiai žemę, o toje vietoje ėmė trykšti šaltinis. Sakoma, kad ši meilė nemirtinga, ežero šlaite trykšta skaidriu šaltinėliu, Linos ašaromis arba Alina vadinamu. Sakoma, kad ežere pučiant vėjui girdėti Linos rauda. Kuomet tarp gražiųjų ežerų ir kalvų atsirado nedidelis miestelis, žmonės jį pavadino Ignalina, kad amžiais minėtų tą nepaprastą Igno ir Linos meilę. Nuo senovės žinomas Budrių kaimas, dabar jau tapęs Ignalinos miesto dalimi, lyg ir patvirtina šią legendą. Šią legendą, pasiremdamas Budrių kaimo žmonių pasakojimais, pokaryje sukūrė žymus Lietuvos keliautojas Liudas Alseika, tuo metu dirbęs Ignalinos gimnazijoje mokytoju ir nuomavęs butą Budrių kaime.
2004 m. rašytojas Vytautas Žeimantas sukūrė kitą, literatūrinę, Ignalinos vardo kilmės legendą – Ignalinos legendą.
Lietuvoje, Baltarusijoje, Lenkijoje yra (arba buvo) dar apie 10 gyvenviečių, turinčių vardą Ignalina.
Geografija
thumb|left|[[Ignalinos geležinkelio stotis]]
Ignalina išsidėsčiusi ežeringame krašte – mieste telkšo Šiekštys (lenkų okupacijos metais poilsiautojų iš Varšuvos pavadintas Zieliony, vėliau „išverstas“ į Žaliasiai, Žaliasis), Gavaitis, greta miesto – Gavys, Paplovinis, Palaukinis, Ilgys, Baltys, Varnys, Juodinis, Agarinis, Gulbinis, Mekšrinis, Budaraistis, Žiežulinis, Krakinis, Viksvojis, Paviksvojis, Daržinėlės, teka upelė Narsupė.
Virš miesto stūkso mišku (jo senovinis pavadinimas – Trukamiškis) apaugusi didelė kalva Vilkakalnis, kuriame pastatytas TV retransliacijos bokštas ir gaisrininkų bokštelis, o Šiekščio pakrantėje stovi apžvalgos bokštas, priklausantis Lietuvos žiemos sporto centrui.
Mieste susikerta ir. Veikia Ignalinos geležinkelio stotis ir Ignalinos autobusų stotis. Yra Ignalinos aerodromas (Didžiasalyje).
Istorija
thumb|220px|Autobusų stotis thumb|220px| Iš Turistų į Laisvės gatvę thumb|220px|Šiaurinė Ignalinos dalis nuo Šiekščio ežero kranto - apžvalgos bokšto viršaus miniatiūra|220px|right|Kultūros ir sporto centras miniatiūra|160px|dešinėje|Vandens bokštas
Miesto apylinkėse žmonių gyventa jau IX a. (tai liudija rasti to laikmečio pilkapynai ir senkapiai). Manoma kad teritorija, kur įsikūrusi Ignalina, priklausė Nalšiai, kuri rašytiniuose šaltiniuose minima 1229–1298 m. Tačiau išlikę vandenvardžiai ir vietovardžiai rodo, kad dar anksčiau šis kraštas buvo gyvenamas sėlių.
Dabartinio miesto teritorijoje yra buvusios keturios gyvenvietės: Ignalinos ir Vašivų (Dekaniškės) palivarkai bei Budrių ir Vilkakalnio kaimai. Seniausia gyvenvietė – Budrių kaimas, ką liudija šiose vietovėse rasti akmeniniai kirvukai, Ilgio ežero Rudakampio pusiasalyje stovėjusi medinė pilaitė, greičiausiai sudeginta kalavijuočių XIII a. pradžioje, didelis 9-12 amžių pilkapynas Ilgio pakrantėje.
1862 m., jau nutiesus Peterburgo–Varšuvos geležinkelį, į rytus nuo Ignalinos palivarko buvo pastatyta medinė geležinkelio stotis. XIX a. pabaigoje Ignalina buvo linijinio plano, medinių namelių formuojama gyvenvietė, palivarkas prie geležinkelio stoties Švenčionių apskrityje.
Pokario metais apylinkėse veikė Vytauto apygardos Lokio partizanų rinktinės Lietuvos partizanai.
2018 m. rugsėjį Ignalina tapo pirmuoju Lietuvos miestu, kuriame renovuoti visi daugiabučiai (viso 104).
Šalynas
Šalynas – kaimas rytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 5 km į pietvakarius nuo Salantų. Yra Šalyno dvaro sodyba (XVIII a. – XX a. 1-oji pusė), Šalyno žydų holokausto vieta (1941 m.).
Istorija
XVIII a. Platelių dvarininkas Oktavijus Šuazelis Klausgalvų kaimo žemėje įkūrė Išalino palivarką. Laikui bėgant vietos gyventojai jį pradėjo vadinti Šalyno dvaru.
Vykdant Lietuvos žemės reformą, dvaro sodyboje buvo suformuoti du pavyzdiniai ūkiai. Vieną jų paveldėjo Kretingos apskrities vyr. gydytojo Jono Nainio žmona Jadvyga Petrauskaitė-Nainienė, o antrąjį – valstybės veikėjo, agronomo ekonomisto, valstybės veikėjo Jurgio Krikščiūno žmona Irena Petrauskaitė-Krikščiūnienė. Žemės perteklius buvo perduotas Nasrėnų, Klausgalvų ir Klausgalvų Medsėdžių kaimams.
1940 m. ir 1944 m. abu ūkiai nacionalizuoti, o jų bazėje įkurtas Šalyno tarybinis ūkis, o pati gyvenvietė pavadinta Šalyno kaimu. Kuriantis kolūkiams, tarybinis ūkis buvo panaikintas, pagrindinė dvaro sodyba su administraciniais, pagalbiniais gyvenamaisiais ir ūkiniais-gamybiniais pastatais perduota Nasrėnų, o Krikščiūnų ūkis – Kalnalio kolūkiui. Pirmasis kolūkis vėliau buvo prijungtas prie Kūlupėnų, o kitas – prie Salantų tarybinio ūkio. Šalyno dvaro sodybos gyvenamuose pastatuose (rūmuose, kumetynuose) buvo apgyvendinti darbininkai, o ūkiniai-gamybiniai statiniai naudoti pagal pirminę paskirtį.
Vytautas Rapolas Gritėnas
Biografija
1947–1954 m. mokėsi Vadoklių septynmetėje mokykloje, 1954–1958 m. Kauno sodininkystės ir daržininkystės technikume. 1963 m. baigė Respublikinę vienmetę kolūkių ir tarybinių ūkių vadovaujančių kadrų rengimo mokyklą Dotnuvoje. 1971–1976 m. studijavo Vilniaus aukštojoje partinėje mokykloje.
1958–1961 m. tarnavo TSRS kariuomenėje, 1961–1963 m. Ėriškių kolūkio laukininkystės brigadininkas, 1963–1976 m. ir 1988–1993 m. Daukniūnų „Tarybinio artojo“ kolūkio pirmininkas. 1976–1978 m. LKP Panevėžio rajono komiteto skyriaus vedėjas. 1978–1988 m. Žemės ūkio darbuotojų profsąjungos Panevėžio rajono komiteto pirmininkas. 1993–1995 m. Daukniūnų žemės ūkio bendrovės pirmininkas, 1995–1997 m. Panevėžio rajono žemės ūkio valdybos viršininkas, 1997–1999 m. UAB „Agrokoncernas“ direktorius, 1997–2000 m. Seimo nario Virmanto Velikonio padėjėjas, AB „Malsena“ vadybininkas. 2000–2011 m. Panevėžio rajono savivaldybės mero pavaduotojas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, LDDP Respublikinės tarybos narys, LDDP Panevėžio prezidiumo narys. Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Panevėžio rajono skyriaus narys, skyriaus pirmininko pavaduotojas, LSDP tarybos narys, nuo 2008 m. LSDP Panevėžio rajono skyriaus pirmininkas.
1990–1995 m. Panevėžio rajono tarybos deputatas, 1995–2015 m. Panevėžio rajono savivaldybės tarybos narys.
Žmona Genovaitė, vaikai Saulius, Vilmantas, Remigijus, Andrius, Dalia.
Statyba
thumb|Dangoraižio statyba thumb|Inžinerinio statinio statyba Statyba – veikla, kurios tikslas – pastatyti naują, rekonstruoti, remontuoti ar griauti esamą statinį.
Statyba yra sudėtingas procesas reikalaujantis žinių bei įgūdžių. Statybos srityje dirba įvairių sričių specialistai, bet pagal LR statybos įstatymą pagrindiniai statybos dalyviai skirstomi taip:
Statybos dalyviai
Pagrindiniai statybos dalyviai:
Dobrudža
Dobrudža  – istorinė sritis Europos pietryčiuose, tarp Dunojaus žemupio ir Juodosios jūros. Šiaurinė dalis, apie 15 000 km² priklauso Rumunijai, pietinė, apie 4 200 km² – Bulgarijai.
Didžiausi miestai: Konstanca (Rumunijoje), Dobričius, Silistra (Bulgarijoje).
Istorija
thumb|200px|left|Dobrudža prieš mūsų erą Senovėje Dobrudžos teritorija vadinosi Mažoji Skitija. Čia gyveno trakai, tačiau namažą gyventojų dalį sudarė ir dakai. VII a. – VI a. pr. m. e. Juodosios jūros pakrantėje kolonijų įkūrė graikai. Apie 430 m. pr. m. e. regioną prisijungė trakų Odrisidų karalystė, vėliau valdžią regione paėmė šiauriniai kaimynai skitai. Minimas jų karalius Atheas. 339 m. pr. m. e. kontrolę Mažojoje Skitijoje perėmė Makedonijos karalystė. 55 m. pr. m. e. regioną trumpam užkariavo Dakų karalystė.
Nuo 28 m. pr. m. e. iki mūsų eros Mažoji Skitija priklausė Romos imperijai, įėjo į Mezijos provinciją. Nuo IV a. sudarė dalį Bizantijos.
VII–XIV a. regiono istorija labiau susijusi su Bulgarijos istorija. Jis priklausė tai Bulgarijos imperijai, tai vėl sugrįždavo į Bizantijos valdžią. Antrosios Bulgarijos imperijos teritorijoje 1320 m. susikūrė autonomiška Dobroticos valstybė (iš čia pavadinimas). Tai buvo vienintelis valstybingumo periodas regiono istorijoje.
1388 m. kunigaikštystę užėmė Valakijos kunigaikštystė, ir taip regionas buvo įtrauktas į Rumunijos istorijos orbitą. 1419 m. jį prisijungė Osmanų imperija, kuri valdė regioną tiesiogiai.
Po 1877–1878 m. Rusijos-Turkijos karo Berlyno kongreso (1878 m.) sprendimu šiaurinė dalis perduota Rumunijai, pietinė dalis-Bulgarijai. Po II Balkanų karo 1913 m. visa Dobrudža atiteko Rumunijai, o 1940 m. Bulgarijos ir Rumunijos sutartimi pietinė dalis grąžinta Bulgarijai. Dobrudžos rumunai perkelti į šiaurinę, bulgarai – į pietinę dalį. Nustatytą sieną patvirtino 1947 m. Paryžiaus taika.
Pirkuliai
Pirkuliai – buvęs kaimas šiaurės vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 5,5 km į šiaurės rytus nuo Darbėnų, į šiaurės vakarus nuo kelio Darbėnai–Grūšlaukė. Vakariniu pakraščiu teka Laukupio upelis.
Etimologija
Vietovardis Pirkuliai yra vienintelis Lietuvoje. Tuo pačiu vardu vadinamą vietovę – Pirkuļi, sutinkame gretimoje Latvijoje, Rucavos savivaldybėje. Jos vardas kilo iš asmenvardžio Pirkulis daugiskaitos formos. Manoma, kad žemaitiškam Pirkulių kaimui vardą davė pirmojo naujakurio latvio Pirkulio šeima, arba pirmieji jo gyventojai buvo iš Kuršo gubernijos Pirkulių (Pirkuļi) kaimo atsikėlę latviai, pavadinę nausėdiją gimtosios savo gyvenvietės vardu.
Rašytiniuose šaltiniuose pasitaikanti vietovardžio forma Perkuliai (Перкуле, Pierkule, Perkuļi) atsirado žemaičių tarmės įtakoje.
Geografija
Kaimas buvo įsikūręs Latvelių kaimo žemių pietvakarinėje dalyje, Laukupio kairiajame krante ir apėmė apie 48 ha dydžio dirbamos ir miško žemės plotą. Rytuose ir pietuose ribojosi su Šlaveitais, vakaruose – su Auksūdžio kaimo Pilalės mišku. Šiaurės rytuose nuo Latvelių gyvenvietės jį skyrė miškas.
Istorija
XVII–XVIII a. Latvelių kaimo pakraštyje ties riba su Šlaveitais susiformavo Pirkulių užusienis – už valakais išmatuotų dirbamų laukų plėšininėje žemėje įsikūrusi vienkieminė gyvenvietė. Joje 1781 m. gyveno valstiečių Pilypo Beniušio ir Jonas Kusio šeimos, o ganyklas nuomojosi Darbėnų miestelėnas Aleksandras Pšednikevičius.
Dvasiniu valstiečių gyvenimu rūpinosi Palangos, o nuo 1740 m. – Darbėnų parapijos kunigai. Iki 1860 m. baudžiavos panaikinimo valstiečiai buvo Darbėnų dvaro prievolininkai, ėjo jame lažą.
Iki 1915 m. Pirkuliai kaimo statuso neturėjo ir priklausė Darbėnų valsčiaus Auksūdžio seniūnijai.
Savarankiškas Pirkulių kaimas pirmąkart įrašytas 1923 m. Lietuvos apgyvendintų vietovių sąraše. Jame buvo 2 sodybos, kuriose gyveno 12 žmonių.
Kaimo žemės turėjo savo toponimus. Rytinėje dalyje buvo Užkylalė – ariamos ir ganyklų žemės sklypas (2 ha), pietų pusėje plytėjo Lyknos – krūmais apžėlusios pievos (3 ha), Palyknis – ariama žemė (3 ha) šalia pievų, ir Papirkulinis – ariamos žemės laukas (3 ha). Šiaurinėje dalyje buvo Platesis, t. y. Platusis (11 ha) ir Siaurasis (2 ha) laukai. Plačiajame lauke driekėsi krūmais ir medžiais apaugusios pievos, o siaurajame buvo ariama žemė ir šienaujamos pievos. Vakariniame pakraštyje buvusi Pirkulinė – pelkėtos, pavasario ir rudens metu užliejamos Laukupio slėnio pievos.
Lietuvos žemės reformos metu XX a. 4 dešimtmetyje Pirkuliai prarado savarankiško kaimo statusą ir vėl tapo Latvelių kaimo dalimi, kurioje 1935 m. tebestovėjo 2 ūkininkų sodybos. Jos buvo nugriautos sovietmečio melioracijos metu.
Algimantas Adomaitis
Algimantas Adomaitis (g. 1948 m. liepos 19 d. Molėtuose) – Lietuvos ir Elektrėnų savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.