cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
LGBT simboliai
Trikampiai
Rožinis trikampis yra vienas seniausių LGBT simbolių, kurio kilmė – ženkleliai, kuriuos ant drabužių homoseksualūs vyrai privalėjo nešioti nacių koncentracijos stovyklose. Dauguma iš 5-15 tūkst. gėjų ir lesbiečių, įkalintų stovyklose, mirė kartu su 6 mln. žydų, kuriuos naciai žudė holokausto metu. Rožinis trikampis buvo naudojamas būtent homoseksualiems vyrams atpažinti: lesbietės nebuvo įtrauktos į Vokietijos Demokratinės Respublikos baudžiamojo kodekso skirsnį (Paragraph 175), kuriame homoseksualų santykiai apibūdinami kaip nusikaltimas. Vis dėlto moterys būdavo areštuojamos ir įkalinamos už „antivisuomeninį elgesį“, į kurį buvo įtrauktas feminizmas, homoseksualūs santykiai bei prostitucija. Šios moterys turėdavo ant drabužių nešioti juodą trikampį. Lesbietės panaudojo šį ženklą kaip savo simbolį lygiai taip, kaip gėjai panaudojo rožinį trikampį.
Vaivorykštės vėliava
128px Šešių spalvų vėliava, populiari nuo 1979-ųjų.
128px ''Viršutinė juosta panaikinta dėl rožinės medžiagos neprieinamumo. (1978–1979 m.)''
128px Pirminis vėliavos variantas, sukurtas 1978 m.
Vaivorykštės vėliavą 1978 m. sukūrė San Francisko menininkas Gilbert Baker. Spalvų kompozicija buvo kelis kartus pakeista dėl plačiam naudojimui tinkamų medžiagų prieinamumo. Nuo 1979 m. iki šių dienų vaivorykštės vėliava susideda iš 6 juostų: raudonos, oranžinės, geltonos, žalios, mėlynos ir violetinės. Šios spalvos, atspindinčios LGBT bendruomenės vieningumą, naudojamos ant įvairių daiktų.
Biseksualų vėliava, trikampiai ir mėnuliai
80px|alt=Bisexual moon symbol 100px|alt=Overlapping triangles 100px|alt=Bisexual Pride flag Biseksualų vėliavą, pirmą kartą pasirodžiusią 1998 m. gruodžio 5 d., sukūrė Michael Page. Vėliavą sudaro plati rausvai raudona juosta viršuje (atspindi potraukį tai pačiai lyčiai), plati mėlynos spalvos juosta apačioje (atspindi potraukį priešingai lyčiai) ir siauresnė šviesiai violetinė juosta viduryje (atspindi potrauki abiem lytims). Rožinio ir mėlyno persidengiančių trikampių simbolio tiksli kilmė neaiški. Dviejų mėnulių simbolis buvo sukurtas norint išvengti rožinio trikampio, kuris asocijuosasi su naciais. Šis simbolis plačiai naudojamas Vokietijoje ir aplinkinėse šalyse.
Kiti LGBT simboliai
right|60px|alt=The Greek symbol lambda
Lambda
Graikų abėcėlės raidė lambda 1970 m. buvo pasirinkta kaip LGBT simbolis. 1974 m. gruodžio mėn. Tarptautinis Gėjų Teisių Kongresas raidę lambda oficialiai pripažino gėjų ir lesbiečių teisių simboliu. Lambda simbolizijuoja santarvę ir teisingumą.
right|100px|alt=The labrys symbol.
Kirvis
Dviašmenio kovinio kirvio simbolis buvo naudojamas Mino civilizacijoje (teigiama, kad jis simbolizavo matriarchatą). Šis ženklas, naudojamas nuo 7-ojo dešimtmečio pabaigos, simbolizuoja lesbiečių ir feminisčių stiprybę bei nepriklausomybę.
„Lokių“ subkultūra
left|100px|alt=Bear Brotherhood flag „Lokiais“ (angl. bears) vadinami gauruoti, stambūs (kai kada raumeningi) gėjai. Kai kurie „lokiai“ demonstruoja grubų vyriškumą, todėl dažnai niekina ir vengia moteriškų vyrų. Tarptautinę „lokių“ vėliavą 1995 m. sukūrė Craig Byrnes. Tokios vėliavos kabinamos prie naktinių klubų, kavinių, barų ir renginiuose, skirtuose tokio tipo žmonėms.
Odos subkultūra
left|100px|alt=Leather Pride flag Odos subkultūra labiausiai atsispindi gėjų bendruomenėje, tačiau tam tikros formos matomos lesbiečių, biseksualų bei heteroseksualų bendruomenėse. Odos subkultūros atstovai lytinių santykių metu mėgsta dėvėti erotiškus juodos odos drabužius ir aksesuarus. Odiniai rūbai buvo perimti iš motociklininkų (buvo daug gėjų – motociklininkų klubų). Motociklininkams šie rūbai buvo patogūs praktiškai, tačiau odos subkultūroje šios aprangos reikšmė jau liko tik simbolinė. Daugelis odos subkultūrą asocijuoja su BDSM. Odos subkultūros vėliavą 1989 m. gegužės 28 d. pristatė Tony DeBlase.
Dombrova Lazai
Dombrova Lazai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Šepetovo valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaime yra Dombrova Lazų geležinkelio stotelė.
Jonas Misiūnas
Jonas Misiūnas:
Molis (reikšmės)
Žodis molis gali reikšti:
Širvintų rajono taryba 1990–1995 m.
Širvintų rajono taryba – Širvintų rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d., pakartotinis balsavimas (II turas) – balandžio 7 d. Pilnas pavadinimas – Širvintų rajono Liaudies deputatų taryba, nuo 1990 m. balandžio mėn. Širvintų rajono taryba.
Teisinis pagrindas
Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d., savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Širvintų rajonui priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.
Chodžkai
Chodžkai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Račkų valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurę nuo Račkų, apie 14 km į pietvakarius nuo Suvalkų ir 103 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Kabaigvanas
Kabaigvanas  – miestas vidurio Kuboje, į pietryčius nuo Santa Klaros, Sankti Spirituso provincijoje. Pro miestą eina Centrinis Kubos plentas. Maisto (cukraus, tabako), tekstilės pramonė. Prekiaujama apylinkėse užaugintu tabaku, cukrumi, vaisiais, galvijų mėsa. Kabaigvanas žinomas dėl savo cigarų prekės ženklo.
Istorija
Kabaigvanas įkurtas 1894 m., savivaldą gavo 1926 m.
Palūkalnis
Palūkalnis – kaimas Rietavo savivaldybėje, 6 km į šiaurės rytus nuo Tverų.
Grafas (matematika)
Matematikoje, tiksliau grafų teorijoje, grafas yra abstrakti struktūra aprašantį rinkinį objektų, kuriame kai kurios poros susietos ryšiais. Objektus abstrakčiai aprašantys elementai vadinami viršūnėmis (angl. vertex, dgs. vertices), kartais — mazgais (angl. node) arba taškais (angl. points). Susietos poros vadinamos briaunomis, kartais — ryšiais (angl. link) arba linijomis (angl. line). Plokštumoje grafo viršūnės dažnai vaizduojamos taškais ar kitais paprastomis geometrinėmis figūromis, o briaunos — kreivėmis arba atkarpomis, jungiančiomis tuos taškus. Briaunos gali būti neorientuotos arba orientuotos (pastaruoju atveju jos dažnai vaizduojamos rodyklėmis).
Neorientuoto grafo pavyzdžiu gali būti grupė žmonių, kurioje briauna sujungiame kiekvieną porą žmonių pažįstančių vienas kitą. Kadangi pažintis yra simetriškas sąryšis (žmogus A pažįsta žmogų B tada ir tik tada, kai žmogus B pažįsta žmogų A), šis grafas yra neorientuotas. Kita vertus, jei briaunomis laikytume sutvarkytas poras (A,B), kur žmogus A yra skolingas žmogui B, gautume orientuotą grafą, kadangi iš to, kad A skolingas žmogui B, neišplaukia, jog B skolingas žmogui A.thumb|100px|right|Grafas su viršūnėmis V = {1,2,3,4,5} ir briaunomis E = {{1,2}, {1,3}, {1,5}, {2,3}, {3,4}, {3,5}, {4,5}}
Grafų apibrėžimai
Dažnai naudinga briaunoms priskirti kryptis, t. y., briauną \{u,v\} pakeisti sutvarkyta pora (u,v), kurią vadiname lanku (angl. arc). Šiuo atveju gauname struktūrą vadinamą orientuotuoju grafu arba digrafu.
Grafo sąvoką galima apibendrinti leidžiant kartotines briaunas. Multigrafu vadinama pora G = (V,E), kur E yra V elementų porų multiaibė. Analogiškai G = (V,A) yra multidigrafas, jei A yra sutvarkytų porų iš V multiaibė.
Terminai
Dvi grafo viršūnės vadinamos gretimomis (angl. adjacent), kai jas jungia briauna. Turėdami briauną, sakome, kad viršūnės u ir v incidenčios (angl. incident) briaunai \{u,v\}.
(Multi)grafo viršūnės v laipsnis (angl. degree), žymimas \deg_G(v), yra briaunų, incidenčių viršūnei v, skaičius. Digrafe G=(V,A) išėjimo laipsniu (angl. out-degree) \deg^+_G(v) vadinamas skaičius lankų vedančių iš v (t. y., (v,u)\in A); analogiškai įėjimo laipsniu (angl. in-degree) \deg^-_G(v) vadinamas skaičius lankų vedančių į v (t. y., (u,v)\in A). Grafas vadinamas reguliariuoju (angl. regular), jei jo visų viršūnių laipsniai yra lygūs.
Keliu (angl. walk) (multi)grafe vadinama seka, kurioje yra viršūnės, o  yra briaunos, kur briauna e_i jungia viršūnes v_{i-1} ir v_i (jei digrafe reikalaujame, kad e_i yra lankas iš v_{i-1} į v_i, tokį kelią vadiname orientuotuoju keliu, angl. oriented walk). Jei grafe nėra kartotinių briaunų, kiekvieną kelią vienareikšmiškai apibrėžia viršūnių seka. Kelias, kuriame nesikartoja briaunos, vadinamas grandine (angl. trail). Grandinė, kurioje nesikartoja viršūnės, vadinama taku (angl. path).
Grafas vadinamas grafo  G = (V,E) pografiu (angl. subgraph), jei   ir. Pografį G' vadiname indukuotuoju, (angl. induced) jei į E' įeina visos grafo G = (V,E) briaunos jungiančios aibės V' elementus. Kadangi kiekvieną indukuotą pografį vienareikšmiškai apibrėžia jo viršūnių aibė V', todėl indukuotą pografis su viršūnių aibe V' žymime G[V'].
Neorientuotas grafas yra jungus (angl. connected), jei kiekvieną porą skirtingų viršūnių u, v jungia kelias (pastebėkime, kad grafas su viena viršūne taip pat yra jungus). Bet kurio grafo G viršūnių aibę galima vieninteliu būdu išskaidyti į netuščias aibes taip, kad pografiai  būtų jungūs. Šie pografiai vadinami grafo G jungiosiomis komponentėmis.
Jei digrafe kiekvienai skirtingų viršūnių porai u, v egzistuoja orientuotas kelias iš u į v, toks digrafas vadinamas stipriai jungiuoju (angl. strongly connected).
Viršūnių aibė vadinama nepriklausoma (angl. independent) arba stabilia (angl. stable), jei tarp viršūnių U nėra briaunų (t. y. G[U] briaunų skaičius lygus 0). Neorientuotasis grafas vadinamas dvidaliu (angl. bipartite), jei jo viršūnių aibę galima išskaidyti į dvi nepriklausomas aibes V_1, V_2. Bendriau, kiekvienam k \ge 2 grafas vadinamas k-daliu (angl. k-partite), jei jei jo viršūnių aibę galima išskaidyti į nepriklausomas aibes.
Plačianosės beždžionės
thumb|Bruna platirino Plačianosės beždžionės (Platyrrhina) – primatų (Primates) grupė. Paplitusios tik Pietų ir Centrinėje Amerikoje. Jos visada turi po 3 prieškrūminius dantis ir plačią kremzlinę nosies pertvarą, todėl šnervės yra toli viena nuo kitos, pakrypusios į šonus. Pirmieji du rankos pirštai nepritaikyti imti smulkių daiktų. Skruostinių maišų ir sėdimųjų trynių nebūna.
Plačianosės beždžionės skirstomos į 5 šeimas:
Petras Geniušas
Biografija
1979 m. baigė Vilniaus M.K.Čiurlionio vidurinę meno mokyklą prof. Liucijos Drąsutienės klasėje. 1979–1981 m. studijavo Lietuvos konservatorijos J. Karnavičiaus klasėje, 1985 m. baigė Maskvos konservatorijos V. Gornostajevos klasę.
Nuo 1990 m. Lietuvos konservatorijos dėstytojas. Nuo 1999 m. LMTA profesorius. Nuo 1992 m. dar dėstė ir Tokijo „Yamaha Music Foundation“, 1996–1998 m. – Karališkojoje muzikos akademijoje Londone. 2011 m. VDU Muzikos akademijos Fortepijono katedros vedėjas. Nuo 2015 m. dėsto Škotijos karališkoje akademijoje.
Įvertinimas
Už plačią koncertinę ir kūrybinę veiklą įvertintas:
Ngaunderė
Mieste vyrauja fulbių ir mbumų tautos.
Perfume
Nuo 2003 m. grupės Perfume prodiuseris yra Yasutaka Nakata, grupės Capsule ir „Contemode“ įrašų kompanijos įkūrėjas. Maždaug tuo laikotarpiu grupės muzika perėjo nuo Shibuya-kei žanro prie elektroninės šokių muzikos. Lydint jos išpopuliarėjimui 2007 metais, Perfume įtakojo ir kitas dainininkes, tokias kaip Aira Mitsuki, immi, Mizca, SAWA, Saori@destiny ir Sweet Vacation pereiti prie electropop žanro.
Kęstutis Glaveckas
Kęstutis Glaveckas (1949 m. balandžio 30 d. Vilniuje – 2021 m. balandžio 30 d. ten pat ) – Lietuvos ekonomistas, politinis veikėjas, signataras.
Biografija
1967 m. baigė Vilniaus A.Vienuolio vidurinę mokyklą. 1967–1972 m. studijavo Vilniaus universiteto (VU) Pramonės ekonomikos fakultete.
1972–2000 m. dėstė VU Ekonomikos fakultete. 1973–1976 m. studijavo VU aspirantūroje. 1975–1984 m. VU docentas. 1976 m. apgynė ekonomikos mokslų kandidato laipsnį. 1987 m. Talino universitete apgynė habilitacinį darbą, už kurį suteiktas habilituoto ekonomikos mokslų daktaro laipsnis.
1992–1996 m. Lietuvos ir užsienio kompanijų konsultantas. Kartu su kitais įkūrė Lietuvos laisvosios rinkos institutą, 1992–1998 m. buvo šio instituto tarybos pirmininkas. 1993–1996 m. Nacionalinės vertybinių popierių biržos tarybos pirmininkas.
Mokėjo anglų, vokiečių, rusų ir lenkų kalbas. Pirmoji žmona Aušra Glaveckienė. 1999 m. susituokė su Rūta Rutkelyte (g. 1960 m.). Vaikai Ramunė, Živilė.
Urna su palaikais palaidota Vilniaus Antakalnio kapinėse.
Politinė veikla
1989–1990 m. LKP CK ekonomikos ir socialinių klausimų skyriaus vedėjas, CK sekretorius. 1990–1992 m. Aukščiausiosios Tarybos – Atkuriamojo Seimo deputatas. Nuo 1996 m. Seimo narys.
1998–2000 m. Lietuvos centro sąjungos (LCS) pirmininko pavaduotojas, 2000 m. sąjungos pirmininkas. 2002 m. kaip LCS kandidatas nesėkmingai dalyvavo LR Prezidento rinkimuose (surinko 0,52 proc. rinkėjų balsų). 2003 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys.
Buvo aktyvus LCS vienijimosi su Lietuvos liberalų sąjunga ir Moderniųjų krikščionių demokratų sąjunga iniciatorius ir šalininkas. 2003 m. gegužės 31 d. išrinktas Liberalų ir centro sąjungos pirmininko pirmuoju pavaduotoju. 2005 m. pašalintas iš Liberalų ir centro sąjungos. 2008 m. įstojo į politinę partiją Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdis.
Javier Mascherano
Chavjeras Alechandras Maskeranas (g. 1984 m. birželio 8 d. San Lorense, Santa Fė prov.) – Argentinos futbolininkas, ilgametis Argentinos futbolo rinktinės žaidėjas.
Karjerą pradėjo River Plate klube. 2004 m. žaidėju susidomėjo garsūs Ispanijos klubai – Real Madrid ir Deportivo de La Coruña. Tačiau River Plate nutraukė derybas, pareikšdama, kad nei viena komanda nesugebės užmokėti išpirkimo sumos. Tačiau Mascherano vėliau parduotas Corinthians klubui už 15 mln. JAV dolerių.
2008 m. vasario 29 d. persikėlė į Liverpulio klubą, su kuriuo pasirašė ketverių metų kontraktą. 2010 m. rugpjūčio 30 d. persikėlė į FC Barcelona klubą ir pasirašė ketverių metų kontraktą.
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2003 m. liepos 16 d., su rinktine žaidė visose penkeriose 2006 m. pasaulio čempionato rungtynėse.
Seydou Keita
2008 m. gegužės 26 d. pasirašė ketverių metų sutartį su FC Barcelona klubu. 2012 m. liepos 8 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Kinijos Daliano „Aerbin“ klubu.
žaidžia nuo 2000 m. Su rinktine dalyvavo 2002, 2004, 2008, 2010 m. Afrikos Tautų taurėse.
Blusos
Lietuvoje plačiai paplitusios šios blusos:
Dauginimasis
Patelei padėjus kiaušinėlį, šis vystosi į lervą, o iš lervos pavirsta į lėliukę, padengtą limpančiais siūlais, tam, kad galėtų susilieti su dulkėmis ir niekieno netrukdomos galutinai išsivystyti. Visas vystymosi procesas dažniausiai trunka 25 — 50 dienų.
Trasa Mosport Park
Trasa Mosport Park (pilnas pavadinimas Mosport International Raceway) – Formulės 1 trasa šalia Bowmanville miestelio, Ontarijo provincijoje, Kanadoje. Joje iki 1977 vyko Formulės 1 Kanados Grand Prix lenktynės.
Istorija
Apie 1950 sujungus užmiesčio kelius buvo padaryta trasa vietos lenktynėms. Jau 1961 vyko Ontarijo provincijos automobilių lenktynės, pritraukusio aplinkinių miestų žiūrovus. Patobulinus trasą 1967 joje įvyko pirmosios Formulės 1 Kanados Grand Prix lenktynės. Po paskutinių GP 1977 trasa buvo kelis kartus modifikuota ir pritaikyta kitoms auto bei motosporto lenktynėms.
Adresas
RR #5 Bowmanville
L1C 3K6
Canada
Vetluga
Vetluga  – upė Rusijoje, Kirovo, Kostromos, Nižnyj Novgorodo srityse ir Marių Respublikoje; Volgos kairysis intakas. Prasideda Kirovo srityje, netoli Leninskojės, pradžioje teka į vakarus, vėliau pasuka į pietus ir pietryčius. Įteka į Volgą (Čeboksarų tvenkinį) aukščiau Kozmodemjansko.
Kairysis krantas žemas, dešinysis aukštas (iki 100 m), sudarytas iš mergelių ir smiltainio. Tėkmė lėta, daug senvagių. Užšalusi lapkričio – balandžio mėnesiais. Vetluga laivuojama 700 km nuo žiočių.
Didžiausi intakai: Neja, Didžioji Kakša, Usta, Juronga (kairieji), Vochma, Liunda (dešinieji).
Ebolova
Ebolova  – miestas pietų Kamerūne, 130 km į pietus nuo Jaundės. Pietų regiono administracinis centras. Yra oro uostas, keliai į Jaundę, Kribį, Sangmelimą, Ojemą. Prekyba žemės ūkio produkcija (kakava, vaisiais), medienos apdibimas. Veikia katedra.
Józef Cyrankiewicz
Juzefas Adomas Zygmuntas Cirankevičius (, 1911 m. balandžio 23 d. Tarnuve – 1989 m. sausio 20 d. Varšuvoje) – Lenkijos politinis ir valstybės veikėjas, dukart buvęs LLR ministru pirmininku.
Biografija
1947–1952 m. bei 1954–1970 m. vadovavo Lenkijos vyriausybei (1952 m. priėmus naują šalies Konstituciją, Ministro pirmininko pareigos laikytos svarbiausiomis, juo tapo buvęs prezidentas Boleslavas Bierutas, o J.Cirankevičius iki 1954 m. dirbo vicepremjeru).
1968 m. krizės metu aktyviai palaikė V.Gomulkos organizuotą antisemitinę kampaniją bei Lenkijos kariuomenės dalyvavimą Prahos pavasario nuslopinime.
1970–1972 m. buvo LLR Valstybės tarybos pirmininkas (nominalus šalies vadovas, Valstybės taryba atliko kolektyvinio prezidento funkcijas). Po V.Gomulkos žlugimo buvo priverstas palikti šias pareigas ir paskirtas vadovavauti Lenkijos taikos šalininkų komitetui.
FC Veterans d’Andorra
Futbol Club Veterans d’Andorra, o trmpai FC Veterans d’Andorra bei Andoros „Veterans“ – Andoros futbolo klubas iš Andora la Veljos.
Istorija
Klube tikriausiai žaidė FC Andorra klubo, žaidžiančio Ispanijos futbolo sistemoje, veteranai.
2022–2023 m. rungtyniavo Ispanijos Antrame divizione.
Kaibarjenas
Istorija
Kaibarjenas įkurtas 1832 m., savivaldą gavo 1879 m.
Avižaičiai
Avižaičiai – kaimas Rietavo savivaldybėje, 6 km į šiaurę nuo Tverų, prie kelio, apsuptas Pareškečio miškų. Rytuose teka Rešketa, telkšo ežeras Rešketis. Yra dvejos senosios kapinės.
Karabacho kalnagūbris
Karabacho kalnagūbris – kalnų grandinė Mažajame Kaukaze, Azerbaidžano teritorijoje. Driekiasi nuo Tertero upės iki Arakso slėnio. Aukštis iki 2725 m (Biojuk Kirso kalnas). Sudarytas daugiausia iš nuosėdinių ir vulkaninių uolienų. Šlaituose auga ąžuolų miškai.
Sint Vilibrordusas
Sint Vilibrordusas – nedidelė gyvenvietė Nyderlandų Karalystei priklausančioje Kiurasao autonominėje teritorijoje. Miestelis įsikūręs šiaurės vakaruose, prie pakrantės, 25 km nuo sostinės Vilemstado. Gyvenvietėje pastatyta neogotikinė Romos katalikų bažnyčia.
Springfildas
Springfildas gali reiškti:
Taip pat:
Taisyklių pažeidimas (miniserialas)
Taisyklių pažeidimas  – 2015 metų rusiškas filmas, keturių serijų miniserialas, komedija.
Siužetas
Gyveno dvi merginos. Vera, kuri buvo turtingų tėvelių dukra, ir Nadia, kuriai 14 metų, o jos mama mokytoja. Paauglės mama ją nuolat ėsdavo dėl gauto ketverto, o Verai suėjo 21 metai ir ji šventė gimimo dieną. Ji tėvelio dukra, mamytės dukra, Boriso sužadėtinė... o savęs jubiliatė paklausė, ar kažkam įdomu, ko nori ji, kas ji tokia be tėvo, be mamos, be Boriso? Mergina išgėrė, bet sėdo prie vairo ir važinėjosi po miestą. Išsigandusi policijos ji pasuko į Svetočnają gatvę. Tuo metu Nadia nešė šiukšles ir Vera ją partrenkė. Advokatas ėmėsi savo darbo bei stengėsi išsukti Verą, kad nebūtų skandalo ir nereikėtų atsakyti pagal įstatymus. Susitarti su mokytoja nesisekė. Vietoj pinigų, moteris panoro, kad slauge būtų Vera. Galiausiai pati Vera nusprendžia eiti pagalbininke į nukentėjusios šeimą. Ji mokosi plauti indus, šveičia vonią ir bendrauja su Nadia bei jos mama. Mergina, apie kurią net jos tėvas sakė, kad ji infantili, neatsakinga ir savanaudė, ko gero, pirmą kartą gyvenime pajunta, ką reiškia darbas, atsakomybė ir net įsimyli kaimynystėje gyvenantį Aleksandrą.
Kuršų pagrindinė mokykla
Istorija
2009 m. buvo prijungta prie Luokės vidurinės mokyklos kaip jos skyrius.
Jakšto spaustuvė
Adomo Jakšto spaustuvė, nuo 2007 m. AJS spaustuvė – spaustuvė Kaišiadoryse.
Istorija
1994 m. spaustuvę įkūrė Lietuvos vyskupų konferencija, nuo 1999 m. – uždaroji akcinė bendrovė, kurios 100 % akcijų valdė Lietuvos vyskupų konferencija ir viena didžiausių Italijos spaustuvių „Seregni Industrie grafiene“. 2007 m. už 2,4 mln. Lt spaustuvę įsigijo „AJS projektai“, kuriuos įsteigė Kęstutis Nausėda ir Baltijos farmacijos centras.
Nuo 1998 m. veikia atstovybė Vilniuje. Dirba apie 100 žmonių. Apyvarta 2002 m. – 7,4 mln. Lt, 2004 m. – 7 mln. Lt, 2006 m. – 5 mln. Lt, 2007 m. – 10 mln. Lt.
Latvijos istorija
Priešistorė
Seniausios rastos gyvenvietės Latvijos teritorijoje yra datuojamos 11 000 pr. m. e. Nuo 9000 pr. m. e. dabartinės Latvijos teritorijoje jau gyveno vadinamosios Senosios Europos gentys, žinomos kaip paleolito Svidrų ir Pabaltijo Madleno kultūra. Apie 7000 m. pr. m. e. jas pakeitė mezolitinė Kundos kultūra, o ši ilgainiui peraugo į neolitinę Narvos kultūrą, kurią apie 2500 m. pr. m. e. pradėjo asimiliuoti dėl klimato atšalimo prie Uralo čia atsikėlę finougrai, atpažįstami iš šukinės duobelinės keramikos ir užsilikusių vietovardžių, kurių ypač gausu jau nuo dešiniojo Dauguvos kranto (Latvijos Vidžemė). Maždaug po 500 metų Rytų Pabaltijyje pasirodė indoeuropiečiai – virvelinės keramikos kultūros nešėjai, t. y. baltų genčių pirmtakai, kurie prie pat jūros sukurė Pamarių kultūros įvairovę bei vėliau rutuliojosi ir į kuršių, žiemgalių ir sėlių gentis. Latgalių archeologinis klodas šiame areale yra naujesnis; spėjama, kad jie čia atsikėlė IV–V m. e. a. dėl prasidėjusio slavų kraustymosi į baltų gyvenamą Dnepro aukštupį.
Ankstyvosios baltų žemės
XI–XIII a. Latvijos baltai ir finougrai pergyveno pereinamąjį laikotarpį, kurio metu formavosi pirmieji teritoriniai-politiniai junginiai – žemės. Tuo laikotarpiu Latvijos teritorija buvo etniškai nevienalytė. Didžiąją dalį (dab. Latgalę, rytinę Vidžemę) užėmė latgaliai, vakaruose gyveno kuršiai, pietuose – žemgaliai ir sėliai, o Rygos įlankos pakrantėse – lyviai. XII a. pab. – XIII a. pr. latgalių ir sėlių žemės buvo veikiamos kelių kaimynų. Viena vertus, jos mokėjo duoklę Polocko kunigaikščiui, čia buvo Polocko vasalinės Kuoknesės, Talavos ir Jersikos žemės. Kita vertus, didelę reikšmę regione turėjo lietuviai, kurie nuolat rengdavo grobiamuosius žygius į dabartinės Latvijos ir Estijos teritorijas.
Polocko ir Padauguvio kunigaikštystės tapo lietuviams atsparos taškais, rengiant žygius į tolimesnius kraštus – Estiją, Didįjį Naugardą, Kareliją. Apie susiklosčiusius santykius galime spręsti iš vėlesnių Kalavijuočių ordino šaltinių.
Kaip teigia „Livonijos kronikos“ autorius Henrikas Latvis apie Jersikos kunigaikštį Visvaldį (Wiscewalde, Wyssewaldus), „susigiminiavęs bei susidraugavęs su lettonais (lietuviais), jis dažnai būdavo jų kariuomenės vadu, leido jiems keltis per Dauguvą ir parūpindavo jiems maisto žygiuose tiek prieš Rusiją, tiek prieš Livoniją ir Estiją“. Tokie patys santykiai, kaip ir su Padauguvio kunigaikštystėmis, sprendžiant iš „Livonijos kronikos“, susiklostė ir tarp lietuvių bei sėlių.
Kronikoje rašoma, kad 1207 m. Ordino užimta sėlių pilis buvo lietuvių atsparos taškas: „vyskupas baiminosi, kad jam išvykus, gali pasikartoti panašus užpuolimas ir liktų nusiaubta visa lyvių žemė, todėl jis nusprendė sugriauti sėlių (selonum) pilį, kuri įsiveržiant ar atsitraukiant (lietuviams) paverčiama slėptuve“.
Lietuvių ir vokiečių ekspansija XIII a.
thumb|130px|Livonijos kalavijuočių ordino riteris thumb|220px|Livonija 1455 m. Situacija regione iš esmės pasikeitė atsiradus Ordinui. Pirmieji vokiečių pirkliai Dauguvos upės žiotyse pasirodo jau 1054 m. 1201 m. vokiečių vyskupas Albertas įkuria Rygos miestą, kuris 1282 m. įstoja į Hanzą.
1202 m. įkuriamas Kalavijuočių, 1237 m. perorganizuotas į Livonijos (kryžiuočių) ordiną. Lietuviai toliau rengė grobiamuosius žygius, tačiau jiems jau pradėjo trukdyti Ordinas. Siekdami išlaikyti savo įtaką nuo pat Ordino įsikūrimo Livonijoje, prieš jį žygius rengia tiek lietuviai, tiek ir Polocko kunigaikštystė, kurios vasalėmis buvo Padauguvio kunigaikštystės, t. y. sėliai ir latgaliai.
Nors Ordino įsikūrimo pradžioje latgaliai stengėsi panaudoti jį kovoje su lietuviais, tačiau Ordinui sustiprėjus pastebima priešinga tendencija – dabar Lietuvoje ieškoma sąjungininkų prieš Ordiną. Pavyzdžiui, 1209 m. kalavijuočiams užėmus Jersikos kunigaikščio Visvaldžio pilį ir privertus kunigaikštį pasiduoti, šis, pasak kronikos, „nenusigręžė nuo lettonų kėslų, užmiršo pažadėtą ištikimybę ir dažnai kurstė pagonis prieš teutonus…“ Gindami Jersiką, kalavijuočiams stiprų smūgį lietuviai sudavė 1215 m.
Tokią pačią evoliuciją galime įžvelgti ir lietuvių-žiemgalių santykiuose. Lietuviai į Žiemgalą nuolat rengdavo žygius, kaip ir į Latgalą ar Estiją. Vienas toks jų žygis minimas 1201 m., kurį lietuviams teko nutraukti, nes į Lietuvą įsiveržė Polocko kariuomenė. Dėl lietuvių puldinėjimų žiemgaliai ieškojo ir Rygos pagalbos. Antai 1205 m., pasak kronikos, „rygiečiai dėl savųjų mažo skaičiaus nenorėjo pradėti kokios karo (…), todėl, minėtasis narsuolis Vestardas (Viesturas) kurstė juos eiti į mūšį, sakydamas, kad jis atves į pagalbą labai daug semigalų (žiemgalių), ir prašė, kad rygiečiai duotų jam keletą žmonių, išmanančių karo dalykus, kurie galėtų vesti kariuomenę ir parengti ją mūšiui“. Žiemgaliai tada su vokiečiais užpuolė iš Estijos grįžtančius Žvelgaičio vadovaujamus lietuvių karius.
Kitas bendras Ordino ir žiemgalių žygis minimas 1208 m., kai vėlgi Viesturas „neatstodamas ėmė prašyti krikščionių pagalbos, pridurdamas, kad jis kitą kartą ateis į pagalbą rygiečiams kitų pagonių nugalėti…“ Tačiau jau 1220 m. kalavijuočiams bandant įsitvirtinti žiemgalių Mežuotnės pilyje, tas pats Viesturas supranta pavojų ir ieško lietuvių pagalbos.
Nepaisant lietuvių ir polockiečių pasipriešinimo, vokiečių riteriai XIII a. pastatė pilis, saugojusias lyvius ir latgalius nuo lietuvių plėšikavimų. Buvo nugalėti ir nukariauti lietuvių sąjungininkai sėliai ir Padauguvio kunigaikščiai latgaliai. Ordinas pamažu užkariavo vietines baltų ir lyvių gentis, įvedė krikščionybę. Vokiečių riteriai, gavę valdyti žemes, pamažu įbaudžiavino valstiečius ir paliko jiems tik ribotas prekybos ir nuosavybės teises.
Iki Kalavijuočių ordino užkariavimų latvių tautybė neegzistavo. Jos formavimasis vyko nuo XIV iki XVII a., konsoliduojantis ir asimiliuojantis keturioms baltų gentims: kuršiams, žiemgaliams, sėliams ir latgaliams. Manoma, kad etnosui pradžią davė latgaliai, po XIII a. kėlęsi į vidaus karų nuniokotą Žiemgalą, Kuršą ir Vidžemę.
Besiformuojantis latvių etnosas asimiliavo ir lyvius, finougrų gentį, davusią pavadinimą valstybei – Livonijai, feodalinės konfederacijos pavidalu gyvavusiai iki XVI a. vidurio. Pietinės žiemgalių, kuršių ir sėlių žemės ilgainiui sulietuvėjo.
Senosios Livonijos laikotarpis
Livonija – istorinis regionas dabartinės Latvijos ir Estijos teritorijoje. XII a. pabaigoje-XIII a. pradžioje Livonija buvo vadinama lyvių genties apgyventa teritorija, XIII–XVI a. taip buvo vadinama užkariautose lyvių, estų, žiemgalių, kuršių, sėlių ir latgalių genčių teritorijose susikūrusi konfederacinė valstybė. Į Livonijos konfederaciją įėjo ir Kalavijuočių ordinas, o iš viso ją sudarė 5 valstybės: Livonijos ordinas, Rygos arkivyskupystė, Kuršo vyskupystė, Tartu vyskupystė ir Sare-Lianės (Ezelio-Viko) vyskupystė.
Livonijos žemės Abiejų Tautų Respublikos ir Švedijos sudėtyje
thumb|300px|Latvijos teritorija ATR sudėtyje prieš Švedijos okupacijas
Autonominė Kuršo hercogystė apėmė visą dabartinę pietų Latviją (dab. Kuršas, Žiemgala ir Sėla) ir nebuvo visiškai inkorporuota į ATR sudėtį (panašiai kaip Prūsijos kunigaikštystė). Kunigakštystės sostinė buvo Mintauja (dab. Jelgava), o pirmuoju kunigaikščiu tapo paskutinis Livonijos ordino magistras Gotardas Ketleris. Tai buvo vasalinė valstybė. G. Ketlerio įpėdiniai Kuršo kunigaikštystę valdė iki 1737 m.
Visos kitos prijungtos Livonijos teritorijos (etnografinė Vidžemė, Latgala ir Pietų Estija) buvo vadinamos Infliantais (lenkiškas perdirbinys). Latvijos teritorija buvo administruojama kaip Vendeno vaivadija. 1600 m. prasidėjęs Abiejų Tautų Respublikos karas su Švedija baigėsi tuo, kad Ryga, Vidžemė ir Pietų Estija atiteko Švedijai. Ši teritorija ir toliau išlaikė Livonijos pavadinimą, tiksliau, vadinta Švedijos Livonija (Infliantais). Pagal 1629 m. Altmarko paliaubų sutartį Lenkijai-Lietuvai likusi Livonijos dalis, t. y. etnografinė Latgala, imta vadinti Livonijos vaivadija (arba Lenkų Infliantais, Inflanty Polskie).
Latvių etnografinių žemių tolesnis priklausymas skirtingoms valstybėms lėmė ir konfesinius skirtumus: Vidžemėje, Kurše ir Žiemgaloje įsigalėjo protestantizmas, Latgala liko katalikiška.
Rusijos imperijos sudėtyje
Po Poltavos mūšio (1709 m.) karo sėkmei nusisukus nuo Švedijos, rusų armija 1710 m. užėmė Rygą. Pasirašius Ništato taikos sutartį (1721 m.), visa švedų valdyta Livonijos teritorija (Estija ir Latvijos Vidžemė su Ryga) atiteko Rusijos imperijai.
Po Lietuvos-Lenkijos valstybės I padalinimo (1772 m.) Rusijai atiteko ir Latgala, kurią Rusija prijungė prie Vitebsko gubernijos kartu su baltarusiškomis žemėmis. 1795 m. Rusija aneksavo Kuršo-Žiemgalos kunigaikštystę.
Rusijos imperijos sudėtyje po minėtų prijungimų sukurtos Kuršo (Kurliandijos; dab. Latvijos Kuršas, Žiemgala ir Sėla), Livonijos (Lifliandijos; dab. Latvijos Vidžemė ir Pietų Estija), taip pat Estijos (Estliandijos; dab. Šiaurės Estija) gubernijos turėjo išskirtinį statusą iki pat XIX a. 9 dešimtmečio. Jos dar vadintos Ostzėjinėmis (nuo, t. y., Rytų jūra, Baltijos jūros vokiškas pavadinimas) gubernijomis, taip nusakant vokiečių įtaką jose. Šiose gubernijose baudžiava buvo panaikinta dar XIX a. pradžioje (Kuršo gubernijoje – 1817 m., Lifliandijos gubernijoje – 1819 m.). Latgala administraciškai priklausė Vitebsko gubernijai, todėl Ostzėjinės gubernijos statuso neturėjo. Čia baudžiava panaikinta 1861 m.
1819 m. prie Kuršo gubernijos imperatoriaus valdininkai prijungė istorinį Lietuvos pajūrį – tuometinės Kauno gubernijos Palangos-Šventosios ruožą. Prijungimo motyvas – administravimo supaprastinimas.
Nuo 1887 m. imperatoriaus valdžia visose nerusų gubernijose, įskaitant ir Ostzėjines, pradėjo intensyvią rusifikacijos kampaniją. Jos tikslas buvo unifikuoti gubernijų administravimą su kitomis Rusijos gubernijomis, o Pabaltijy dar ir susilpninti vokiečių ir vokiškos kultūros įtaką krašte.
Latvių tautinis pabudimas
thumb|400px|Žymūs latviai: [[Krišjānis Barons, Krišjānis Valdemārs, Andrejs Pumpurs, Oskars Kalpaks, Jānis Čakste, Zigfrīds Anna Meierovics, Kārlis Ulmanis]]
Latvių tautybę iki XIX a. pradžios sudarė beveik vien tik valstiečių luomo atstovai ir dalis žemesniųjų miestiečių sluoksnio. Dvarininkų ir kitų aukštesniųjų sluoksnių akyse valstietijos tautinis tapatumas laikytas nereikšmingu, latviai nebuvo skiriami nuo estų, jie dažnai vadinti bendru nevokiečių (Undeutsch) vardu. Kita vertus, luominės visuomenės sąlygomis germanizacija beveik nevyko.
Vokiečių dvarininkija ir dvasininkijos dalis vienintele perspektyva laikė išsilavinusių latvių germanizavimą. Bet siekiant parengti geresnes sąlygas germanizacijai, reikėjo ir labiau išvystytos latvių kultūros. Tad vokiečių dvasininkai ėmėsi vystyti latvių švietimą ir literatūrą, taip pat ir spaudą. Ši, vadinamųjų latvių draugų (latviešu draugi) veikla davė pradžią latvių nacionalinei kultūrai.
XIX a. 3-4 dešimtmetyje atsirado pirmieji išsilavinę latvių kilmės asmenys, šiek tiek gausesnis jų sluoksnis, kurį jau galima vadinti latvių inteligentija. Bet jie irgi labiau laikėsi provokiškos orientacijos, iš esmės palaikė savanorišką germanizaciją. Latvių inteligentų, ypač su aukštuoju išsilavinimu iki XIX a.vidurio buvo labai nedaug.
Nuo 1803 iki 1850 m. yra žinomi tik 33 latviai, studijavę Tartu universitete. 1855–1856 m. Tartu universitete latvių studentų grupė jau daug gausesnė: tais metais jų būta 25, beveik tiek, kiek per visą XIX a. I pusę.
Jaunalatvių sąjūdis
Tik nuo XIX a. vidurio ir prasideda tikrasis latvių tautinis pabudimas, kai atsiranda vadinamasis jaunalatvių sąjūdis. Jo pradžia tradiciškai laikomi 1855 m., kai Tartu universitete studijuojančių latvių studentų grupė ima organizuoti vadinamuosius latviškus vakarus. Jaunalatviai ragina priešintis germanizacijai, ima pašiepti vadinamuosius „karklinius vokiečius“ (germanizuotus latvius) pasisako už lygiavertės vokiečiams latvių moderniosios tautos kūrimą, latvių rašytinės kalbos, literatūros plėtrą.
Jaunalatviai taip pat iškelia Kuršo, Livonijos bei Latgalos teritorijose gyvenančių latvių vienybės idėją, visas latvių gyvenamąsias žemes ima traktuoti kaip vieningą visumą, pradėję ją vadinti iš pradžių Latva, vėliau Latvija.
Pavadinimas „Latvija“ latvių raštijoje pirmąkart pasirodo tik 1862 m. 1868 m. jaunalatvių sąjūdžio organizaciniu centru tapo tais metais įkurta Rygos latvių draugija, kuri veikė kaip latvių kultūros ir mokslo draugija, buvo latvių dainų švenčių organizatorė. Latvių dainų šventės žymėjo masinį tautinio judėjimo etapą, į jas įsitraukė visų Kuršo ir Livonijos sričių latviai.
Pirmoji visuotinė latvių dainų šventė įvyko 1873 m. Rygoje.
Latvijos Respublika (1918–1940)
thumb|200px|[[Latvijos vėliava]] 1918 m. lapkričio 18 d. Rygoje susirinkusi iš įvairių politinių partijų atstovų sudaryta Latvijos tautos taryba paskelbė šalies nepriklausomybę. Formuoti pirmąją Latvijos vyriausybę buvo pavesta Karliui Ulmaniui. 1920 m. gegužės 1 d. susirinko Latvijos steigiamasis seimas (150 deputatų), kuris dirbo iki 1922 m. lapkričio.
Besikuriančioje Latvijos valstybėje svarbų vaidmenį atliko kariniai Baltosios bei Vokiečių armijų likučiai – taip vadinami bermontininkai, kurie 1919 m. siautėjo ir šiaurinėje Lietuvos teritorijoje, taip pat ir Raudonoji armija, taip pat įvykdžiusi daug karinių nusikaltimų Latvijoje.
1922 m. vasario 15 d. priimta Latvijos Respublikos konstitucija. Po diskusijų dėl valstybės santvarkos buvo atmestos idėjos dėl dviejų rūmų parlamento ir Latgalos autonomijos. 1922 m. išrinktas I Seimas, 1925 m. II Seimas, 1928 m. III Seimas, o 1931 m. IV Seimas. Latvijos seimai pasižymėjo didele politine fragmentacija. Rinkimuose į I Seimą varžėsi 88 kandidatų sąrašai, į II Seimą 141 sąrašas. II Seime mandatus gavo 29 politinės partijos, iš jų 11 partijų turėjo tik po vieną deputatą.
Nuo 1918 iki 1934 m. Latvijoje pasikeitė 18 vyriausybių. 1934 m. gegužės 15-16 d. įvyko valstybės perversmas. Po perversmo prasidėjo K. Ulmanio režimo, kuriam būdingas didesnis piliečių laisvių varžymas, nei kaimyninėse Lietuvos ir Estijos diktatūrose, laikotarpis. Trumpas nepriklausomybės laikotarpis baigėsi 1940 m. liepos 17 d., kaip 1939 m. rugpjūčio 23 d. pasirašyto sovietų ir nacių susitarimo (Molotovo-Ribentropo paktas) bei jo slaptųjų priedų rezultatas.
Okupacijos
Pirmasis nepriklausomybės laikotarpis baigėsi 1940 m. birželio 17 d., kaip 1939 m. pasirašyto SSRS ir Vokietijos susitarimo (Molotovo-Ribentropo paktas) slaptojo priedo išdava. Išskyrus trumpą Vokietijos okupacijos periodą II pasaulinio karo metu, Latvija buvo sovietinė respublika iki SSRS valstybės reformų pradžios, kurios stimuliavo Latvijos nepriklausomybės judėjimą.
Kadangi Latvija turėjo puikiai išvystytą infrastruktūrą ir ruošė gerus specialistus, nuspręsta, kad pažangiausios Sovietų Sąjungos gamyklos turėtų įsikurti Latvijoje. Tačiau, buvo nepakankamai žmonių, kurie galėtų dirbti naujai pastatytose gamyklose. Kad išplėstų pramoninę gamybą, į Latviją atvyko daug darbininkų iš Rusijos, kurie pastebimai mažino etninių latvių proporciją. Taip prasidėjo rusifikacija.
Atgimimo pradžia
1980 m. Latvijos SSR, kaip ir kitoms Baltijos valstybėms suteikta didesnė autonomija. 1988 m. leista naudoti tarpukario nepriklausomos Latvijos vėliavą, kuri oficialiai pripažinta Latvijai tapus nepriklausoma. Per 1990 m. kovo demokratinius rinkimus Latvijos liaudies fronto kandidatai gijo dviejų trečdalių daugumą Aukščiausioje Taryboje. Gegužės 4 d. taryba paskelbė savo ketinimą atkurti Latvijos nepriklausomybę ir pradėjo pereinamąjį periodą su SSRS. Būtent tą dieną Latvijos SSR pervadinta į Latvijos Respubliką.
Tačiau, centrinė valdžia Maskvoje Latviją kaip sovietų respubliką laikė dar 1990–1991 m.
1991 m. sausį, sovietų politinės jėgos ir karinės pajėgos pabandė nesėkmingai nuversti Latvijos valdžią, užimdamos centrinę leidyklą Rygoje ir kurdamos Nacionalinio Išsigelbėjimo Komitetą, kuris turėjo uzurpuoti vyriausybines funkcijas. Per pereinamąjį periodą Maskva Latvijoje buvo sutelkusi daug sovietinės valdžios.
Nepaisant to, 1991 m. kovo 3 d. vykusiame neprivalomame konsultaciniame referendume 73 procentai visų Latvijos gyventojų pritarė nepriklausomybės paskelbimui. Nepriklausomybę palaikė ir didelė rusų mažuma.
1991 m. rugpjūčio 21 d. Latvijos Respublika galutinai atkūrė nepriklausomybę.
Nepriklausoma Latvija
Paskelbus nepriklausomybę Latvija tapo JT, 1992 m. Tarptautinio valiutos fondo nare. 1994 m. pradėta NATO Taikios partnerystės programa. Latvijai tapus Europos vadovų tarybos nare, šalis tapo ES ir NATO narystės kandidate.
Latvija buvo pirmoji iš trijų Baltijos valstybių priimta į Pasaulio prekybos organizaciją.
1999 m. pabaigoje Helsinkyje, Europos Sąjungos vyriausybių vadovai pakvietė Latviją pradėti derybas dėl prisijungimo prie Europos Sąjungos. 2004 m. balandžio 2 d. Latvija tapo NATO, o gegužės 1-ąją, kartu su Lietuva ir Estija ES nare. Per 2003 m. referendumą dėl narystės ES, iš 72,5 % balsavusiųjų 67 % balsavo už.
Hofmeisteris
Hofmeisteris  – rūmininko, prižiūrinčio dvaro tarnautojus, pareigos ir laipsnis, taip pat – asmuo, tokias pareigas einantis ar turintis tokį laipsnį. Pareigybė Rusijos imperijoje egzistavo 1722–1917 m.
Pagal 1722 m. Rangų lentelę hofmeisteris buvo priskirtas V klasei, o 1796 m. – III klasei.
Hofmeisteris buvo pavaldus oberhofmeisteriui. Oberhofmeisteris paprastai turėdavo 2-3 jam pavaldžius hofmeisterius. Hofmeisteriai atlikdavo striapčio (artimas liet. terminas – prievaizdas) funkcijas, vykdydavo oberhofmeisterio pavedimus.
Be rūmų hofmeisterių egzistavo dvaro laipsnis „hofmeisterio pareigose“. Šį laipsnį galėjo gauti asmenys, turėję civilinius III–IV klasių ir žemesnius (iki VIII klasės) rangus. Istorikas G. Muraševas (Г. А. Мурашев) rašė: Skirtingai nuo turinčių tikruosius dvaro laipsnius (ėjusius pareigas rūmuose), visi asmenys turėję laipsnius „pareigose“ turėjo atitinkamų klasių civilinius ar karinius rangus. Jie buvo laikomi lyg ir kandidatais į tokius rūmų laipsnius, gaudavo teisę dėvėti atitinkamus mundurus. Nors asmenų, turėjusių tokius laipsnius, skaičius didėjo (1914 m. jų buvo 109), šie laipsniai buvo laikomi ypatingais apdovanojimais ir ypatinga caro malone.
Eimantas Grakauskas
Išsilavinimas, pedagoginė veikla
1974 m. baigė teisės studijas Vilniaus universiteto Teisės fakultete. 1985 m. gegužės 13 d. TSRS Mokslų akademijos Valstybės ir teisės instituto (Maskva) taryboje apgynė teisės mokslų kandidato daktaro disertaciją „Respublikinių organų kompetencijos vadovauti kolūkiams problemos agropramoninio komplekso vystymosi sąlygomis“ (sritis – agrarinė teisė)
Kęstutis Grinius
Kęstutis Grinius (g. 1956 m. rugpjūčio 10 d. Marijampolėje) – Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos akto dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo signataras.
Eimantas Grakauskas
Verslas
Nepriklausomybės metais įsitraukė į verslą. Jis buvo Genadijaus Konopliovo įkurtos korporacijos „Lietverslas“ viceprezidentas. Neramumų metais, artėjant bankų krizei, sugebėjo susigrąžinti areštuotą prabangų butą (Vilniaus centre, Kaštonų g.), kuris vėliau, t. y. iškėlus baudžiamąją bylą, 2001 m. balandį buvo areštuotas su banku „Tauras“ susijusiose bylose (dėl banko sužlugdymo ir milijonų litų iššvaistymo). Bylose E. Grakauskui buvo pateikti kreditorių reikalavimai (apie 200 000 lt), taip pat „Turto banko“ ieškinys už padarytą žalą.
2006 m. spalio 31 d. Lietuvos Aukščiausiasis Teismas paliko galioti žemesnės instancijos teismų sprendimus, kuriais E. Grakauskas buvo pripažintas kaltu už tai, kad 1996 m. balandžio mėn. sukčiavimo būdu užvaldė svetimą (vienos iš buvusios korporacijos „Lietverslas“, įmonės turtą) 30 000 litų. Paskirtą 1,5 metų laisvės atėmimo bausmę Grakauskui iki 2008 m. sausio 12 d. buvo paskirta atlikti Vilniaus 1-ųjų pataisos namuose, ten jis dirbo bibliotekoje bibliotekininko padėjėju.
Zorūbėliai
Zorūbėliai – kaimas Rietavo savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Tverų, kairėje kelio į Žarėnus pusėje.
Tegu stadionas
Tegu stadionas (dar žinomas kaip Mėlynoji arka) yra įvairios paskirties stadionas Tegu mieste, Pietų Korėjoje. Talpinantis 66 422 žiūrovus. Pastatytas 2001 m. ir pripažintas didžiausiu stadionu šalyje.
2002 m FIFA pasaulio taurė
Stadione įvyko šios XVII pasaulio futbolo čempionato rungtynės:
Renginiai
Stadione kasmet, balandžio mėnesį, vyksta tradicinis Tegu maratonas. Taip pat yra vyke ir muzikos renginiai.
Violaksantinas
Violaksantinas, zeaksantino diepoksidas  – natūralus oranžinis pigmentas ksantofilas, randamas įvairiuose augaluose, pvz., darželinėse našlaitėse. Šis ksantofilas sintetinamas iš zeaksantino jį epoksiduojant.
Sabanos-Kamagvėjaus salynas
thumb|250px|Salų kraštovaizdis
Sabanos-Kamagvėjaus salynas  – salynas Atlanto vandenyne, prie šiaurinių Kubos krantų. Priklauso Kamagvėjaus bei Sjego de Avilos provincijoms. Driekiasi 475 km, nuo Hikakoso pusiasalio iki Nuevitaso įlankos. Iš viso salyną sudaro 2517 salų ir salelių.
Didžiausios salos: Romano sala, Sabinalis, Guachaba ir Koko sala; jas supa daugybė mažų salų ir koralinių rifų. Vakarinė Sabanos-Kamagvėjaus salyno dalis vadinama Chardines del Rėjaus („Karaliaus sodų“) salomis. Auginamos cukranendrės, ryžiai, tabakas. Yra keletas kurortų.
Violaksantinas
Pigmentas naudojamas kaip maisto priedas dažiklis, kurio kodas E161e.
Reikšmė gamtoje
Violaksantinas aptinkamas augalų chloroplastų tilakoidų membranose, kur jis yra vienas iš fotosintezės fotosistemos II antenos komponentų, užtikrina antenos veikimą, kaip apšviestumas nedidelis.
Violaksantino ciklas, kuriame violaksantinas virsta zeaksantinu ir atvirkščiai, apsaugo chloroplastų tilakoidų membranų lipidus nuo fotoksidacijos – toksinio pernelyg stiprios šviesos poveikio.
Bafusamas
Bafusamas  – miestas vakarų Kamerūne, Bambuto kalnuose, į šiaurės rytus nuo Dualos. Vakarų regiono administracinis centras. Keliai į Dualą, Bamendą, Jaundę, Banją, yra oro uostas. Prekyba kava, arbata, tabaku, kolos riešutais, chininmedžių žieve. Kertama mediena. Veikia katedra.
Vyraujanti tauta – bamilekiai.
Lokinė (kepurė)
Lokinė – aukšta kailinė kepurė iš lokio kailio, paprastai ceremoninės karinės uniformos dalis. Tradiciškai lokinės buvo grenadierių uniforminės kepurės. Jas iki šiol dėvi kai kurių armijų grenadieriai ir garbės sargybos.
Kilmė
XVII a. Europos armijų grenadieriai dėvėjo audeklines kepures, kurios dažnai buvo puoštos kailiu. Po to kurį laiką tokių kepurių nedėvėjo. O XVIII a. antroje pusėje D.Britanijos, Ispanijos ir Prancūzijos armijų grenadieriai ėmė dėvėti aukštas kailines kepures su audekliniais viršumis ir kartais ornamentinėmis priekinėmis plokštėmis. Šios kepurės tiek paraduose, tiek mūšio lauke turėjo paaukštinti kareivius, padaryti juos įspūdingesniais.
XIX a. dėl lokinių kepurių brangumo, nepatogios jų priežiūros kariuomenėje lokinės tapo tik gvardiečių, karinių muzikantų, garbės sargybinių ir kitų ceremonijose dalyvaujančių kariškių uniformų dalimi. Britų pėstieji gvardiečiai ir karališkieji škotų pilkieji lokines dėvėjo tiek Krymo karo mūšiuose, tiek taikos meto manevruose, kol 1902 m. buvo įvestos chaki uniformos.
Prieš pat Pirmojo pasaulinio karo pradžią 1914 m. lokines vis dar dėvėjo gvardijos ir kai kurie kiti daliniai D.Britanijos, Belgijos, Danijos, Nyderlandų, Rusijos ir Švedijos armijose. Be aukštų lokinių kai kurie daliniai dėvėjo mažesnes kepures iš kailio, kurias kartais painioja su lokinėmis.
Belgijos armija
Iki 1914 m. lokinės buvo Belgijos armijos grenadierių pulko paradinės uniformos dalimi. Dabartinis pulkas vėl naudoja lokines ceremoninėse uniformose.
Didžiosios Britanijos armija
Po Vaterlo mūšio ir kitų kovų, kuriose grenadieriai gavo savo gvardiečių vardą, grenadieriams gvardiečiams buvo leista dėvėti lokines. Vėliau ši tradicija buvo praplėsta dar dviem pėsčiųjų gvardiečių pulkams. Karališkieji škotai dragūnai gvardiečiai ir fuzilierių pulkų karininkai dėvėdavo lokines kaip ceremoninių uniformų dalį.
Ramajana
thumb|Syta, Rama, Lakšmana ir Hanumanas – pagrindiniai epo herojai Ramajana ( sudaryta iš Rāma + ayana) – pagarsėjusi senovės Indijos poeto Valmikio epinė poema, kurioje epiškai aprašomos Ramos ir jo žmonos Sitos kelionės (plg. ).
Dalys
Ramajaną sudaro apie 24 tūkst dvieilių (vadinamų „šlokomis“), užrašytų septyniose knygose, kurios vadinamos kandomis (kaṅḍa):
Laikoma, kad dalis pirmos knygos ir septinta knyga yra pridėtos vėliau.
Siužetas
Ramajanoje pasakojama apie demoną Ravaną, kuris dėl savo askezės įgijęs nemirtingumą, užvaldė pasaulį. Tik žmogus jį gali nužudyti, todėl dievai prašo Višnaus, kad šis įsikūnytų žmogumi ir nukautų Ravaną. Tuomet Ajodhijos karaliui Dašarathai gimsta 4 sūnūs: Rama, Lakšmana, Šatrughna ir Bharata. Rama nuo pat mažens išsiskiria savo galia ir išmintimi – būtent į jį persikūnija Višnus. Jis Mithilos karaliaus svajamvaroje laimi jo dukterį Sytą.
Rama turi tapti sosto įpėdiniu, tačiau Bharatos motina įtikina Dašarathą, kad šis ištremtų Ramą ir atiduotų sostą Bharatai. Rama sutinka su tėvo sprendimu ir kartu su broliu Lakšmana ir žmona Syta patraukia į miškus. Bharata, sužinojęs tėvo sprendimą, maldauja Ramos grįžti, tačiau šis visiškai paklūsta tėvo valiai.