cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kanados skydas
Dėl skurdžios žemės, Kanados skydą dengia tik nereiklūs pušynai ir miškatundrė.
Ericsson
right|thumb|Ericsson logotipas thumb|Ericsson būstinė Stokholme Ericsson (Telefonaktiebolaget L. M. Ericsson) – viena didžiausių Švedijos kompanijų, telekomunikacinės ir duomenų perdavimo įrangos gamintojas. Pagrindinė veikla – mobilaus ryšio technologijos, duomenų perdavimas, telekomunikacijos. Pagrindiniai klientai – įmonės, tinklo naudotojai ir tinklo paslaugų teikėjai. Tiesiogiai ar per priklausomas įmones užsiima ir kabelinės televizijos, IP televizijos paslaugų teikimu.
Mitkiškių akmuo
miniatiūra|250px|right|Mitkiškių akmuo miniatiūra|250px|right|Mitologinio akmens aplinka
Mitkiškių akmuo su „Kristaus, Marijos ir avinėlio pėdomis“ – mitologinis akmuo Elektrėnų savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Neries ir Sukros upelių santakos, ties Mitkiškių kaimu, priešais salą Neryje (kitame krante – Kernavės piliakalniai). Nuo kelio matomas prie akmens stovintis kryžius. Akmenį žymi pastatyti ženklai.
Ericsson
Būstinė yra Stokholme, atstovybės turimos ar veikla vystoma daugiau nei 150 pasaulio šalių. Švedijoje kompanijoje dirba apie 20 000 darbuotojų, dideli padaliniai yra JAV, Jungtinėje Karalystėje, Suomijoje, Airijoje, Brazilijoje, Kinijoje.
Kaip ir daugelyje telekomunikacijų įrangos gamintojų, Ericsson patyrė didelių nuostolių per telekomunikacijų rinkos krizę XXI a. pirmaisiais metais. Kompanija atleido dešimtis tūkstančių darbuotojų visame pasaulyje, siekdama sumažinti nuostolius.
Mitkiškių akmuo
Akmuo
XIX a. prie šio akmens laikytos mišios, dedamos aukos. 1935 m. prie akmens buvusi aukų dėžutė.
Ericsson
2004 m. Ericsson vėl ėmė gauti pelną iš savo veiklos. Mobiliųjų prietaisų padalinys buvo performuotas į bendrą su Sony įmonę, pavadintą Sony Ericsson.
FC Zimbru Chișinău
Istorija
Klubas įkurtas 1947 m. Ne kartą keitė pavadinimus. paskutinį kartą 1991 m. Nuo to laiko vadinasi Zimbru.
Atkūrus šalies nepriklausomybę ne kartą tapo čempionais ir iškovojo šalies futbolo taurę, bet vėliau užleido pirmaujančias pozicijas.
Kiniūnų apylinkė
Kiniūnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Daugėliškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ignalinos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Rubelninkų apylinkės ir Šiūlėnų apylinkės.
Dilbinų apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Žagarės valsčiuje, 1947 m. prijungta dalis Minkių apylinkės. 1950 m. priskirta naujam Žagarės rajonui. 1954 m. prijungta dalis Pailių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Dilbinų apylinkė prijungta prie Žagarės apylinkės.
Akon
Aliaume Damala Badara Akon Thiam (žinomas sceniniu slapyvardžiu Akon g. 1977 m. balandžio 16 d. Dakaras, Senegalas) – iš Senegalo kilęs amerikiečių reperis, dainų kūrėjas ir įrašų prodiuseris. Jis yra pirmasis solo atlikėjas du kartus užėmęs Billboard Hot 100 singlų topo dvi pirmąsias vietas vienu metu.
2007 m. vasario mėn. išleido savo drabužių linija pavadinimu „Konvict Clothing“.
Šlienavos Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia
'''Šlienavos Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Šlienavos gyvenvietėje, 1,5 km į pietryčius nuo Kauno marių, 0,5 km į rytus nuo kelio, pusiaukelėje tarp Girionių ir Žiegždrių. Šlienavos parapijai priklauso Viršužiglio šv. Onos koplyčia.
miniatiūra|240px|left|Didysis altorius anksčiau stovėjo [[Kauno soboras|Kauno sobore]]
Istorija
1709 m. Šlienavos kaimo gyventojai, tikėdamiesi Dievo apsaugos nuo maro, kaimo kapinėse pradėjo statyti koplyčią. Darbai 1713 m. buvo baigti. Koplyčia buvo paprasta, medinė, skobtinių lentų sukaltų medinėmis vinimis. 1880 m. inventoriuje nurodyta, kad koplyčia priklausė Panemunės parapijai.
1942–1944 m. prie koplyčios buvo pradėta statyti būsimosios bažnyčios navų dalis. Darbams vadovavo bažnyčios komiteto pirmininkas Petrokas. Statybos darbus vykdė Jurevičius ir Juozas Virbašius. Bažnyčiai rąstus suaukojo kaimų gyventojai. Buvusiai koplyčiai pailginti 1959 m. buvo panaudoti nugriautos Kampiškių bažnyčios rąstai. 1960 m. klebono pareigas pradėjo eiti buvęs Sibiro tremtinys kunigas Vaclovas Radzevičius. 1961 m. iš Kampiškių kaimo buvo atvežta varpinė ir 1970 m. pastatyta. 1962 m. klebono pastangų dėka pavyko parsivežti iš Kaune sovietų uždaromos Įgulos bažnyčios (Soboro) vieną iš altorių ir jį kaip pagrindinį pastatyti Šlienavos bažnyčioje. Vėliau prie bažnyčios šonų buvo pristatytos dvi zakristijos. Klebonas Vaclovas Radzevičius šioje parapijoje ėjo pareigas iki pat savo mirties 1997 m.
1997 m. čia klebonauti pradėjo kunigas Vytautas Vaičiūnas. Jis atnaujino šventovę, išpuoselėjo aplinką. 1999 m. virš pagrindinių durų ant aštuonių 2 m aukščio gelžbetoninių polių pastatytas 9 m aukščio bokštas, kuriame įtaisyta Švč. Mergelės Marijos statula.
Architektūra
Bažnyčia tradicinio gyvenamojo namo formos, stačiakampio plano, su bokšteliu. Vidus trijų navų. Jas skiria dvi poros stulpų. Bažnyčioje įrengti trys neįprasti altoriai. Du savito stiliaus šoninių navų altorius 1945 m. sukūrė tautodailininkas Kazimieras Škėma. Didysis altorius, primenantis pravoslaviškas ikonas, atkeltas iš Kauno šv. arkangelo Mykolo (Įgulos) bažnyčios, vadinamos Soboru. Sovietinė valdžia 1962 m. buvo nusprendusi šią bažnyčią uždaryti, o pastatą paversti Dailės muziejaus filialu, todėl jos inventorių perėmė kitos bažnyčios.
1945 m. bažnyčios vidus ir išorė restauruoti dailylentėmis, grindys iš parketo (1962 m. ir 1998 m.).
Šventoriuje yra šie pastatai:
Megrelų kalba
Megrelų kalba (მარგალური ნინა, margaluri nina) – Kaukazo kalba, priklausanti kartvelų kalbų šeimai. Vartojama gruzinų subetnoso megrelų, gyvenančių daugiausia vakarų Gruzijoje (Megrelijoje ir vietomis Abchazijoje). Iki XX a. pr. dar vadinta iverų kalba. Kalbančiųjų skaičius siekia apie 500–800 tūkst. žmonių, UNESCO ją įtraukusi į nykstančių kalbų sąrašą.
Megrelų kalba užrašoma gruzinų raštu, tačiau neturi bendrinės kalbos varianto ir daugiausia vartojama tik kaip šnekamoji kalba (nors nuo XIX a.yra negausių rašytinių šaltinių). Megrelų kalba yra artimesnė lazų kalbai, o ne gruzinų. Kartais lazų ir megrelų kalbos laikomos bendra zanų kalba, tačiau šių kalbų vartotojai vieni kitų kalbos nesupranta.
Kudariškės
Kudariškės – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 8 km nuo Alovės.
Diego García
Diego García (gimė 1983 m. vasario 8 d.) – argentiniečių aktorius. Yra suvaidinęs populiariuosiuose Argentinos serialuose „Rebelde way“ ir „Chiquititas“.
Nuorodos
Diego García (actor)
Tarybinė gvardija
thumb|right|TSRS [[Krūtininis gvardijos ženklas|gvardijos ženklelis]] Tarybinė gvardija - TSRS Ginkluotųjų pajėgų daliniai, ypač pasižymėję Antrajame pasauliniame kare ir už tai apdovanoti Gvardijos vardu.
Visi artilerijos daliniai, ginkluoti „Katiušomis“, iškart gaudavo gvardijos minosvaidžių dalinio pavadinimus.
Egzistavo gvardijos pulkai, gvardijos divizijos, gvardijos korpusai, gvardijos armijos, taip pat gvardijos karo laivai ir karinio jūrų laivyno daliniai.
Dalinys ar junginys, tapdamas gvardijos daliniu ar junginiu, gaudavo specialią gvardijos vėliavą. Nuo 1942 m. gegužės 21 d. tokio dalinio ar junginio kariai gaudavo:
Gvardijos daliniai dabar
Nors TSRS ginkluotųjų pajėgų nebėra, gvardijos vardą turėję daliniai išliko Rusijos, Ukrainos ir Baltarusijos ginkluotosiose pajėgose.
Didžiasalio apylinkė (Sekonys)
Didžiasalio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
YIT Lietuva
YIT Lietuva – stambi Lietuvos statybos įmonė.
Istorija
1966 m. sausio 1 d. įkurtas Kauno namų statybos kombinatas. Statė namus ir rajonus Kaune, kituose Lietuvos miestuose.
Didžiasalio apylinkė (Sekonys)
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Tverečiaus valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ignalinos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Sekonių apylinkės.
YIT Lietuva
Istorija
1993 m. įregistruota AB „Kausta“, statė Rusijoje, Baltarusijoje.
1998 m. „YIT Corporation“ (Suomija) įsigijo 65,6% įmonės.
2004 m. „YIT Construction“ priklausė 85,3% įmonės, ji pervadinta į „YIT Kausta“. Dukterinė UAB „Alkausta“ pervadinta į UAB “YIT Kausta būstas“, vykdė Lietuvoje būsto verslą. 2005 m. bendrovė atidarė būsto prekybos saloną Vilniuje, viena pirmųjų pradėjo veiklą Kauno laisvojoje ekonominėje zonoje.
2007 m. lapkričio 30 d. bendrovė pardavė UAB „Kausta Guder“ Švedijos fondui „Askembla Growth Fund KB“.
2014 m. „YIT Construction“ įsigijo 100% AB „YIT Kausta“ akcijų. 2018 m. įmonė iš AB pertvarkyta į UAB „YIT Kausta“. 2019 m. sujungta su „YIT Infra Lietuva“, pervadinta į „YIT Lietuva“.
Veikla
Įmonei priklauso dukterinė įmonė UAB „YIT Kausta būstas“, plėtojanti ir parduodanti namus/butus.
933 m.
933 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Barava (Somalis)
Barava  – miestas pietryčių Somalyje, Žemutinės Šebelės regione. Išsidėstęs prie Indijos vandenyno, į pietus nuo Merkos.
Istorija
Baravą apie X a. įkūrė svahilių pirkliai, ir greitai jis tapo svarbiu prekybos centru Indijos vandenyno prekyboje. Čia susiformavo miestas-valstybė, dalyvavusi svahilių civilizacijoje. Tai buvo šiauriausias etninių svahilių miestas, čia susiformavo jų etninis pogrupis barawani, kalbantys chimwiini dialektu.
XVI a. priklausė Adžuranui. Baravos mūšio metu buvo nusiaubtas portugalų, tačiau netrukus atsigavo. Regione įsitvirtinus Portugalijai, miestas buvo atkirstas nuo svarbios prekybos. Per XVI–XIX a. miestas buvo valdomas stipresnių valstybių, kurios įgydavo įtaką regione: Adžurano, Galedi sultonatų. 1840 m. miestą apsiautė kariai iš Barderos, kurie ieškojo artimesnio išėjimo prie jūros. Skirtingai nei daugelio kitų Somalio pakrantės miestų, jo niekad nevaldė Zanzibaro sultonatas. 1822-37 m. priklausė Muskatui.
1889 m. į miestą teises įgijo Italija, ir miestas tapo Italijos Somalio dalimi. Vietinis šeichas Uways al-Barawi inspiravo sukilimą, kuris 1908 m. buvo numalšintas.
1930 m. mieste gyveno apie 3000 gyventojų - arabai, somaliai ir svahiliai.
Lubanos savivaldybė
Lubanos savivaldybė  – buvęs administracinis vienetas rytų Latvijoje, Vidžemėje. Administracinis centras – Lubana. Savivaldybė sudaryta 2007 m. reformos metu iš Maduonos rajono dalies. Buvo suskirstyta į Indranų valsčių ir Lubanos miestą. Po 2021 m. administracinės-teritorinės reformos panaikinta, prijungta prie naujos Maduonos savivaldybės.
Ambonas (sala)
thumb|250px|Ambono sala, tolumoje – Ambono miestas thumb|220px|Vaikai Ambone
Ambonas  – sala Indonezijoje, Molukų salyno pietuose, į pietvakarius nuo Seramo, Bandos jūros šiaurėje. Plotas 775 km². Ilgis rytų-vakarų kryptimi 51 km. Kranto linija labai vingiuota, rytinę ir vakarinę dalis jungia sąsmauka. Pakrantėse yra mažesnių salų.
Geografija
Ambono paviršius kalnuotas. Aukščiausios viršukalnės – Vavanis (1100 m) ir Salahutu (1225 m). Sala vulkaninės kilmės, tačiau ugnikalniai jau užgesę. Veikia fumarolės ir solfataros. Salą sudaro daugiausia granitas ir serpentinas, o pakrantes – kreida su joje susidariusiais stalaktitų urvais.
Klimatas ekvatorinis, musoninis; vidutinė metinė oro temperatūra 27 °C. Būdingas didelis kritulių kiekis, ypač musonų metų. Pasitaiko taifūnų. Sausesnis laikotarpis tęsiasi nuo spalio iki balandžio.
Salą dengia drėgnieji tropiniai miškai. Augalija ir gyvūnija panaši į aplinkinių salų.
Gyventojai
Vietiniai Ambono gyventojai yra maišytos malajų-papuasų kilmės. Jie vartoja indoneziečių kalbą bei vietinį malajų kalbos dialektą. Seniau saloje vartota kreolų kalba portugis, bet dabar mirusi. Taip pat daug imigrantų javiečių. Krikščionys ir musulmonai sudaro maždaug po pusę populiacijos. Svarbiausias salos miestas – Ambonas (Molukų provincijos sostinė).
Verčiamasi žemės ūkiu (auginamas manijokas, sago palmės, duonmedžiai, cukranendrės, kava, kakava, pipirai, medvilnė). Taip pat vystoma žvejyba, medžioklė, miškų kirtimas, kopros rinkimas. Seniau Ambonas buvo svarbus gvazdikėlių ir muskato riešutų eksporto centras.
Istorija
1513 m. Amboną pasiekė pirmieji europiečiai – portugalai. Jie kolonizavo salą, bet 1605 m. čia įsitvirtino olandai. Iki įkuriant Bataviją 1619 m., Ambonas buvo Olandų Rytų Indijos kompanijos būstinė. Suharto valdymo metais į salą atkelta daug musulmonų iš Javos, kas sukėlė didelius religinius konfliktus.
Maželių apylinkė
Maželių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Skaistgirio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Žagarės rajonui. 1954 m. prijungta dalis Juškaičių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Maželių apylinkė prijungta prie Damelių apylinkės.
M0
M0 arba M-0 gali reikšti:
Pirštai
Pirštai  – keturkojų Tetrapoda galūnių galinės ataugos. Jomis remiamasi stovint ir varomasi judant, imami ir liečiami objektai. Pirštų galuose esantys nagai gali būti naudojami kaip ginklai. Pakitę paukščių pirštai sudaro dalį sparnų, o šikšnosparnių – pagrindinį sparnų skeletą.
Žmogaus pirštai
Rankos yra penki pirštai: nykštys, smilius, didysis, bevardis ir mažylis. Kojos taip pat yra penki pirštai: nykštys, mažylis, II pirštas, III pirštas ir IV pirštas. Visus pirštus, išskyrus nykštį (jį sudaro 2 pirštakauliai), sudaro trys pirštakauliai.
Aegopordon
Aegopordon – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis. Pavadinimas sudarytas sujungus du graikų kalbos žodžius: aix- (ožys), pordon (dvokiantis).
Jonėnų apylinkė
Jonėnų apylinkė sovietmečiu buvo:
934 m.
934 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
V8
180px|thumb|Liberty V8 lėktuvo variklis V8 variklis – V formos variklis su aštuoniais cilindrais.
V8 yra labai patogus variklis dideliems automobiliams. V8 varikliai retai būna mažesni nei 3 litrų kubatūros ir didesnės nei 8,5 litro.
Varikliai yra plačiai naudojami lenktynėse, ypač JAV, kur naudojami tokiose lenktynėse kaip Indy Car, ChampCar ir NASCAR. Nuo 2006 iki 2013 metų Formulė 1 naudojo 2,4 l V8 variklį, kuris pakeitė 3,0 l V10.
Kudelionys
Kudelionys – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 4,5 km į šiaurės vakarus nuo Eišiškių, Versekos dešiniajame krante, netoli plento.
Gambijos vyrų futbolo rinktinė
Gambijos vyrų futbolo rinktinė – Gambijai atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Gambijos futbolo asociacija. Rinktinė nedalyvavo nė viename pasaulio čempionate, tačiau debiutavo 2021 m. Afrikos Tautų taurėje, kur iš karto pasiekė ketvirtfinalį.
Pordenonės provincija
Pordenonės provincija – Italijos provincija Friulio-Venecijos Džulijos regione. Provincijos sostinė – Pordenonė.
Provincijos plotas – 2278 km², gyvena 315706 žmonės (2011 m.), yra 51 savivaldybė.
Juozapas Ambraziejus-Ambrozevičius
220px|thumb|right|Antkapis Rasų kapinėse Juozapas Ambraziejus-Ambrozevičius (1855 m. vasario 9 d. Vilnius – 1915 m. birželio 27 d. Vilnius, palaidotas Rasų kapinėse) – Romos katalikų kunigas, chorvedys, dainininkas, kompozitorius, poetas, bitininkas, Vilniaus krašto lietuvių visuomenės veikėjas.
Biografija
Marijampolėje baigęs keturias klases, įstojo į Seinų kunigų seminariją, 1880 m. įšventintas kunigu. Gerai mokėjo lenkų kalbą, todėl buvo paskirtas į Lomžos parapiją. Nuo 1892 m. kunigavo Vilniaus vyskupijoje. Vilniuje buvo keliamas iš parapijos į parapiją. Dirbo Vilniaus Visų Šventųjų bažnyčios kamendoriumi, kunigavo Šv. Jono, Šv. Rapolo, Šv. Mikalojaus bažnyčiose, buvo išvykęs į Strūnaičio ir Varnionių parapijas. Kurį laiką gyveno ir Peterburge, kur domėjosi lietuviškos spaudos reikalais.
Subūrė lietuvių inteligentų „Dvylika Vilniaus apaštalų“, kurie rūpinosi, kad Vilniaus bažnyčiose būtų nedraudžiamos lietuviškos pamaldos. Jų rūpesčiu 1901 m. Šv. Mikalojaus bažnyčioje atgimė lietuvių kalba.
Iki 1904 m. vadovavo Lietuvių sambūriui Vilniuje. 1897 m. prie Vilniaus Šv. Rapolo bažnyčios subūrė pirmąjį lietuvišką chorą ir sukūrė jam dainų, surengė koncertų. Chorą mokė prisidengdamas bažnytiniais choralais ir bitininkystės kursais. Turėjo savo pasigamintą smuiką ir su juo mokė choristus – dažniausiai savo paties sukurtas eiles ir melodijas. Tai „Dieve, kaip ilgai Lietuva varguose“, Neverk, Lietuva, tu mano mieliausia„, „Ant Dauguvos skardžių“, „Vai kur eisit, mano mielos mergužėlės“, „Kur upelis teka“, „Močiutė mano“ ir kt. Dainas chorui parinkdavo ir iš V. Kudirkos dainų rinkinio „Kanklės". Pirmasis viešas choro pasirodymas įvyko 1900 m. rudenį Bokšto gatvėje, privačiame bute; dalyvavo dešimt klausytojų. Antrasis choro koncertas, sutraukęs daugiau klausytojų, buvo surengtas 1901 m. kovo 11 d. Trakų gatvėje Nr. 2; programoje – deklamatoriai ir vaidintojai, grojo ir karo orkestras. Trečiasis ir paskutinis choro pasirodymas įvyko Rusijos–Japonijos karo metu (1904–1905 m.) dabartinės Filharmonijos rūmuose.
Kunigas J. Ambraziejus visą gyvenimą domėjosi chorais, buvo draugijos „Vilniaus kanklės“ narys. Redagavo ir išleido mėnesinį žurnalą „Lietuvos bitininkas“ (1905), 1906–1908 m. žurnalo „Šviesa“ redaktorius ir leidėjas.
Už raginimą klausyti tik lietuvių vyskupų buvo atleistas iš kunigo pareigų – vertėsi bitininkyste.
Bobėnų apylinkė (Ignalina)
Bobėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Tverečiaus valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ignalinos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Sekonių apylinkės.
Aleksas Ambrozaitis
Aleksas Ambrozaitis (1916 m. sausio 9 d. Zapyškio miestelyje, Kauno r. – 1989 m. rugpjūčio 27 d. Kingstone, ON – Kanada) – klarnetininkas ir chorvedys.
Biografija
1939 m. baigė Kauno konservatoriją (dėst. A. Valio klarneto klasę), grojo Kauno ir Vilniaus radiofonuose, buvo Vilniaus simfoninio orkestro koncertmeisteris. Klarnetininkų konkurse Maskvoje laimėjo antrąją vietą. 1944 m. pasitraukęs į Vokietiją, dar tobulinosi pas įvairius pedagogus. Iš ten buvo pakviestas į Rio de Žaneiro simfoninį orkestrą, koncertavo teatre ir per radiją. 1950 m. apsigyveno San Paule, kur vadovavo Šv. Juozapo parapijos Lietuvių bendruomenės chorui. Jo koncertinėse programose buvo sudėtingų dainų ir giesmių: V. Paulausko „Jūreivių maršas“, J. Žilevičiaus „Anoj pusėj ežero“, J. Strausso „Žydrasis Dunojus“, J. Dambrausko „Malda už Tėvynę“, J. Strolios „Parveski, Viešpatie“, Sanctus ir Benedictus iš F. X. Arenso mišių „Exultate Deo“ ir kt. 1953 m. Brazilijos klarnetininkų konkurse A. Ambrazaitis laimėjo pirmąją premiją. 1954 m. vėl buvo pakviestas groti į Rio de Žaneiro simfoninį orkestrą. 1956 m. persikėlė į Kanadą ir apsigyveno Montrealyje. Pradėjo vadovauti Aušros Vartų lietuvių parapijos reprezentaciniam mišriajam chorui, nuo 1957 m. grojo karalienės Elžbietos karališkajame orkestre, įstojo į Montrealio muzikų uniją. Aušros Vartų parapijos chorą parengė 1964 m. Pasaulinės parodos Lietuvių dienos šventei Niujorke. 1971 m. pradėjo vadovauti Toronto „Varpo" mišriajam chorui, kuris dalyvavo 1971 m. 4-ojoje JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėje Čikagoje (chore buvo 20 moterų ir 25 vyrai). 1975 m. l – ajai Kanados lietuvių dainų ir tautinių šokių šventei parengė Hamiltono Aušros Vartų parapijos chorą, buvo vienas šios šventės dirigentų.
Baltoji kielė
Baltoji kielė (Motacilla alba) – kielinių (Motacillidae) šeimos paukštis.
Paplitimas
Paplitusi Europoje, Azijoje (nuo šiaurės Sibiro iki pietų Kinijos, Mianmaro, Asamo, pietų Tibeto, Tuvos, Altajaus, Užkaukazės, Sirijos), Afrikoje (visoje išskyrus Sacharą), Aliaskos pakrantėse.
Žiemoja pietų Europoje ir Azijoje, Afrikoje.
Lietuvoje dažna rūšis. Atskrenda kovo mėn., išskrenda spalio mėn. Čia paplitęs porūšis Motacilla alba alba.
Lietuvoje kasmet peri 350 000-450 000 porų.
Išvaizda
thumb|left|210px|Baltoji kielė thumb|left|210px|Baltosios kielės jauniklis Viršugalvis, gerklė ir krūtinės priekis juodi, nugara šviesiai pilka. Uodega juoda, jos kraštinės plunksnos baltos. Kakta, galvos šonai ir pilvas balti. Snapas ir kojos juodi. Patelės apdare juodos spalvos mažiau kaip patino. Poilsio apdaru gerklė balta, pagurklyje juoda juostelė. Jaunikliai už suaugusius pilkesni, kakta tamsi, antuodegis juosvas. Baltoji kielė yra apie 18 centimetrų ilgio ir sveria apie 25 gramus. Kojos ilgos.
Mityba
Minta musėmis, uodais, sparvomis, vabalais, vikšrais, sliekais. Maistą gaudo ore, ieško dirvos paviršiuje, seklumose. Tai naudingas kenkėjų naikintojas.
Folkloras
Tautosakoje baltoji kielė yra vienas iš pavasario simbolių, siejamas su sniego, ledų tirpimu, kadangi atskrenda, anksti pavasarį dar tik pradėjus tirpti sniegui. Liaudyje vadinama ledspira, kielele, žiląja kiele.
Šunskų šv. Marijos Magdalietės bažnyčia
'''Šunskų šv. Marijos Magdalietės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Šunskų miestelyje, 10 km į šiaurę nuo Marijampolės, Žvirgždės, (Šešupės kairiojo intako), dešiniajame krante.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Galinis fasadas
Šunskų kaimo kapinėse XVIII a. antrojoje pusėje buvo koplyčia. Prie jos 1785 m. pastatyta klebonija, apsigyveno kunigas. 1795 m. pastatyta akmenų mūro bažnyčia, Vilkaviškio parapijos filija. 1819 m. veikė parapinė mokykla.
Prastai pastatyta bažnyčia pradėjo griūti. Kunigo Simano Kudirkevičiaus rūpesčiu 1865 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Ją konsekravo vyskupas Konstantinas Irenėjus Lubenskis. Kunigas Jonas Totoraitis 1906 m. įsteigė „Žiburio“ draugijos skyrių ir biblioteką.
Architektūra
Bažnyčia neogotikinė, stačiakampio plano, vienabokštė, su žema trisiene apside, šoniniais priestatais. Šventoriaus tvora metalinė, jos cokolis akmenų mūro, stulpai sumūryti iš plytų. Tvoroje įmūryta koplyčia.
Siera Nevada del Kokuji
thumb|250px|Siera Nevada del Kokuji [[paramos]]
Gediminas Lašas
Biografija
G. Lašas 1967–1978 m. mokėsi Kauno S.Nėries vidurinėje mokykloje, 1973–1977 m. – Kauno 4-metėje dailės mokykloje, 1978–1983 m. studijavo VDI Dizaino katedroje. Vedęs, šeimoje: žmona Neringa (g. 1962), filologė, vaikai – Algirdas (g. 1983), Audra (g. 1985), Austėja (g. 1995).
Kūrybinė veikla
G. Lašas kūrybinį darbą atlieka savo dizaino studijoje. Nuo 1984 m. dalyvauja parodose, konkursuose. Meno sritis – vizualinis (grafinis) dizainas. Dizaineris sukūrė įvairių projektų, žinomų ženklų, logotipų, maketų, tarp jų – „Lietuvos aidui“, firmai „A.Abišala ir partneriai“, folkloro festivaliui „Baltica-93“, žurnalams „Veidas“ (1992), „TV antena“, „Stilius“, „Kompiuterija“ (1997), „Krepšinis“, „Ekstra“ (1998), „Baltijos miškai ir mediena“ (2005), katalogui „Easy walk“ (2003–2005), Lietuvos paviljonui parodoje „Expo-2010 Shanghai“.
Kiti darbai:
2022 m. Tarptautinė dizaino taryba (ICoD) skyrė kasmetinį apdovanojimą už visos karjeros nuopelnus.
Nuorodos
Lietuvos ženklo konkursas:
Kūrybos pavyzdžiai:
Šiaurinis Čakas
Šiaurinis Čakas  – pati šiauriausia Gran Čako gamtinio regiono dalis. Driekiasi maždaug 16° p.pl. paralele, sudaro La Platos ir Amazonės baseinų vandenskyrą. Riboja Paragvajaus, Pilkomajo upės, Pantanalio pelkės, Los Yungas miškai ir Andų kalnai. Šiaurinio Čiako dalis Paragvajuje vadinama Vakarų Paragvajumi, Bolivijoje įeina į Tarichos, Santa Kruso ir Čukisakos departamentus (ten pereina į Čikitanijos sritį). Piečiau Pilkomajo upės, Argentinoje pereina į Centrinį Čaką.
Vyrauja plokščias lygumų reljefas su nedidelėmis aukštumomis. Tai sausringa sritis, tačiau po liūčių užliejama laikinų lagūnų, šlapynių ir upių (Esteros de Patiño, Bañados de Otuquis). Rytuose būdingi tankūs galeriniai miškai, einant į vakarus augalija darosi skurdesnė.
XX a. pirmojoje pusėje dėl Šiaurinio Čako vyko Čako karas.
935 m.
935 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuoti
Jonėnų apylinkė (Ignalina)
Jonėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Ignalinos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ignalinos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Seniškio apylinkės ir Vidiškių apylinkės.
Pabalių apylinkė
Pabalių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Žagarės valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Žagarės rajonui. 1954 m. prijungta dalis Petraičių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Pabalių apylinkė prijungta prie Žagarės apylinkės.
936 m.
936 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
1886 m. pasaulio šachmatų čempionatas
right|thumb|300px|Johanesas Cukertortas ir [[Vilhelmas Šteinicas (dešinėje) žaidžia mačą Naujajame Orleane, 1886 m.]] '''1886 m. pasaulio šachmatų čempionatas''' buvo pirmasis oficialus pasaulio šachmatų čempionatas. 1886 m. sausio 11 – kovo 29 d. buvo žaidžiamas mačas tarp Vilhelmo Šteinico ir Johaneso Cukertorto. Mačas vyko trijuose miestuose: pirmosios 5-ios partijos – Niujorke, sekančios keturios – Sent Luise, o likusios 11-ka – Naujajame Orleane. Nugalėtojas turėjo pirmas pasiekti 10 pergalių (lygiosios nebuvo skaičiuojamos). Vilhelmas Šteinicas laimėjo mačą 10 : 5 (+10 -5 =5).
Priešistorė
XIX a. viduryje tarp vedančiųjų šachmatininkų vykdavo nemažai mačų, tame tarpe, ir neoficialių pasaulio čempionatų mačų. 1866 m. V. Šteinicas mače įveikė savo mokytoją Adolfą Anderseną (+8 -6) ir daugiau, kaip du dešimtmečius buvo laikomas stipriausiu pasaulio šachmatininku.
Nors 1866 m. mačo tarp V. Šteinico ir A. Anderseno metu, kalbų apie oficialų pasaulio čempionatą nebuvo, bet vėliau V. Šteinicas vis tvirtindavo, kad pasaulio čempionu jis tapo 1866 m. Tuo remdamasis jis laikė savo pareiga sutikti žaisti mačus, ar dalyvauti turnyruose ir pastoviai įrodinėti savo pajėgumą. Ką jis ir darė. Tačiau dabar dauguma šachmatų istorikų palaiko nuomone, kad vis tik 1886 m. mačas buvo pirmasis oficialus pasaulio šachmatų čempionato mačas.
1883 m. Londono turnyras
1883 m. Londone vyko dviejų turų šachmatų turnyras, kuriame žaidė 14 vedančiųjų šachmatininkų. Jį įtikinamai laimėjo J. Cukertortas, surinkęs 22 taškus iš 26, aplenkdamas V. Šteinicą (19 iš 26), Blekburną (16½ iš 26) ir Čigoriną (16 iš 26). Daugeliu atžvilgiu šis turnyras atitiko šiuolaikinį Kandidatų turnyrą – jame dalyvavo dauguma vedančiųjų to laikmečio pasaulio šachmatininkų.
Kvietimas surengti pasaulio čempionato mačą
Po turnyro V. Šteinicas pakvietė J. Cukertortą žaisti mačą ne šiaip sau: J. Cukertortas ne tik laimėjo turnyre partiją prieš jį, bet ir sukėlė šachmatų visuomenėje abejonių dėl V. Šteinico propaguojamo spaudoje pozicinio žaidimo stiliaus. V. Šteinicas taip pat pasiūlė, kad mačo nugalėtojas įgytų „Pasaulio čempiono“ titulą.
Bet sutikti J. Cukertortas neskubėjo, nes po pergalės 1883 m. turnyre, jis manė, kad pasiekė viršūnę ir nematė reikalo dar kažką įrodinėti mače varžovui. V. Šteinicas priešingai – siekė įrodyti ne tik savo pranašumą prieš J. Cukertortą, bet ir pozicinio žaidimo teorijos naudą, savo „šachmatų kovos metodų“, pranašumą prieš kombinacinį žaidimo stilių, kurio ryškus atstovas ir buvo J. Cukertortas.
Derybos dėl mačo
Derybos dėl mačo užtruko dvejus metus. Nesutarimai dėl žaidimo vietos buvo išspręsti, kai V. Šteinicas, kuris jis persikėlė gyventi į JAV, įkalbėjo J. Cukertortą vietoj Londono žaisti JAV miestuose: ten organizatoriai siūlė geresnes finansines sąlygas. Cukertortas gavo 750 dolerių kelionei per Atlanto vandenyną ir ketvirtį lažybų bendrovių „dėl čempionato rezultatų“ įplaukų.
J. Cukertortas sutiko su V. Šteinico pasiūlymu kad būtų žaidžiama iki 10 laimėtų partijų, (lygiosios neskaitomos). Taip pat buvo priimta sąlyga, kad esant mačo rezultatui 9 : 9, jis skelbiamas pasibaigęs lygiosiomis ir nugalėtojo nėra. Laiko kontrolė: 2 val 30 ėjimų ir po 1 val. sekantiems 15 ėjimų ir t. t.
Mače pirmą kartą buvo naudojama 1 m2. dydžio demonstracinė šachmatų lenta – tad žiūrovai galėjo sekti įvykius sėdėdami salėje.
Mačo eiga
Mačas vyko permainingai. V. Šteinicas pradėjo mačą pergale 1-ojoje partijoje, bet po to sekė 4 pralaimėjimai iš eilės: 3-ias ir 4-as pralaimėjimai dėl grubių klaidų. J. Cukertortas po Niujorko etapo pirmavo 4 : 1.
Kai žaidimas buvo perkeltas į Sent Luisą, V. Šteinicas susiėmė: laimėjo 6-ą ir 7-ą partijas ir po lygiųjų sekančioje partijoje, 9-oje išlygino mačo rezultatą. Šioje partijoje V. Šteinicas pateikė klasikinį kovos prieš izoliuotą pėstininką žaidimo pavyzdį. J. Cukertortas po šios partijos prarado pasitikėjimą savo jėgomis.
Mačui persikėlus į Naująjį Orleaną jau dominavo V. Šteinicas: jo varžovas likusiuose susitikimuose pasiekė tik vieną pergalę. J. Zukertortas pralaimėdamas 5:7 dar galėjo sušvelninti rezultatą, jei būtų nesužaidęs lygiosiomis 17-oje partijoje, kurioje turėjo teoriškai laimėtiną pabaigą. Po jos, V. Šteinicas laimėjo dar tris partijas ir, pasiekęs 10 pergalių, įveikė varžovą ir tapo pirmuoju oficialiu pasaulio čempionu.
Po mačo
Po mačo spauda nereiškė dėl V. Šteinico pergalės ypatingo džiugesio, anot jos: „J. Cukertortas buvo „visai ne tas“, kuris buvo Londone prieš 3 metus“. Ką atsakydavo čempionas? Tik tai, kad jis sugebėjo prisitaikyti prie varžovo žaidimo stiliaus, kas sukeldavo emocianaliam J. Cukertortui nepasitikėjimo jausmą ir dėl išsekimo sekusius neapsižiūrėjimus ir „žioptelėjimus“ mačo pabaigoje.
Vertinimai
Po daugelio metų E. Laskeris aukštai įvertino šią dvikovą, kuri, jo žodžiais, buvo ginčas tarp pozicinio ir kombinacinio stiliaus mokyklų:
„Cukertortas tikėjo kombinacija, buvo kūrybingas ir išradingas, bet tuo negalėjo pasinaudoti, nes Šteinicas buvo apdovanotas gebėjimu iš anksto numatyti galimą kombinaciją ir, reikalui esant, sutrukdyti jos atlikimą. Jo varžovas visai nesuprato, kaip ardant kombinacijas galima laimėti. Tuo laiku šachmatų pasaulis dar nesuprato ką Šteinico partijos reiškė ateičiai, kaip ir to, ką Vilhelmas rašė apie savo naująją mokyklą“. Jo mokymas buvo suprastas ir priimtas tik XX a.
LSMU Farmacijos fakultetas
Lietuvos sveikatos mokslų universiteto Farmacijos fakultetas – vienas LSMU Medicinos akademijos fakultetų, kuriame ruošiami farmacijos specialistai.
Istorija
Tarpukarinio Lietuvos universiteto Medicinos fakultete buvo įsteigtas Farmacijos skyrius, kuriame buvo paruošti 158 vaistininkai chemikai. Jo pradininkas buvo Petras Raudonikis.
1951 m. KMI įkurtas Farmacijos-stomatologijos fakultetas. Pirmasis fakulteto dekanas buvo prof. B. Šiaulis, vadovavęs ir Farmacinės chemijos katedrai. Vėliau fakulteto dekanais dirbo prof. A. Vileišis, doc. I. Riauba, doc. V. Rimkevičiūtė, doc. L. Steponavičius. Veikė dvi farmacijos katedros: farmakognozijos ir botanikos katedrai vadovavo prof. Kazimieras Grybauskas, vaistų technologijos ir Galeno preparatų katedrai – prof. A. Raudonikis, o nuo 1950 m. – doc. Eduardas Kanopka. 1959 –1956 m. veikė neakivaizdinis skyrius, kurį baigė 237 provizoriai.
1968 m. Farmacijos-stomatologijos fakultetas padalintas į du savarankiškus fakultetus. Farmacijos fakulteto dekanu tapo doc. A. Toliušis, 1972–1977 m. dekanu buvo prof. Antanas Praškevičius, 1977–1991 m. – doc. Eduardas Tarasevičius, 1991–1996 m.– doc. F. Malinauskas, 1996 – 2007 prof. habil. dr. P. Vainauskas, 2007 – 2017 m. prof. dr. Vitalis Briedis.
Šiuo metu fakultetui vadovauja prof. dr. Ramunė Morkūnienė.
Padaliniai
Šiuo metu farmacijos fakultetui priklauso:
Kaimelis
Kaimelis – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, prie kelio, prie Kidulių ir Šiaudinės, 3 km į pietryčius nuo Jurbarko, Nemuno kairiajame krante, abipus Vinkšnupio upokšnio. Seniūnaitijos centras.
miniatiūra|150px|left|Atminimo lenta apie [[Lietuvos Nepriklausomybės Aktas|Lietuvos atkūrimą 1918 m.]] 150px|thumb|left|XVII a. Kaimelio dvarą valdė Jeronimas Krišpinas. Dvaro krosnies koklius (1685 m.) su jo herbu saugomas Lenkijos nacionaliniame muziejuje Varšuvoje.
Istorija
Minimas 1295 m. kaip Kymel ar Kimel Petro Dusburgiečio „Prūsijos žemės kronikoje“, 1559 m. Grigaliaus Valavičiaus „Lietuvos girių aprašyme“. Nuo 1685 m. čia būta katalikiškos koplyčios. Ją pastatė Kidulių dvarininkas Kiršenšteinas. 1737–1739 m. joje pamaldas laikydavo žemaičių vyskupas Mikalojus Karpis (čia ir palaidotas). 1758 m. pastatyta Plokščių parapijai priklausiusi bažnyčia. 1860 m. pastatyta medinė vienbokštė Kaimelio Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia, joje yra M. K. Čiurlionio tapytas Šv. Roko paveikslas.
XIX a. buvo kaimas ir palivarkas buvo Kidulių valsčiuje.
XIX a. antros pusės – XX a. pirmos pusės dvaro sodyboje išliko neoklasicistiniai dvaro rūmai su vadinamojo arkadų stiliaus elementais, raudonų plytų špitolė, kitų pastatų. 1938 m. pastatytas Pavasarininkų paminklas. Išliko knygnešio J. Stasiulaičio sodyba.
Šalmofonas
thumb|right|200px|Kinijos LR tankistas su šalmofonu Šalmofonas – nuo smūgių ir triukšmo, šalčio ir kritulių saugantis šalmas, kuriame įtaisyti ausinės ir laringofonas. Šalmofonus naudoja tankistai, lakūnai ir kiti, veikiantys triukšmingoje aplinkoje.
Šalmofono kepurinė dalis būna audeklinė ar odinė, su garsą izoliuojančiu pamušalu. Šalmofonas dengia visą galvą, išskyrus veidą. Ausinės dažniausiai įstatomos į kišenėles, kurios prisispaudžia prie ausų. Laringofonas (būtinas, kai triukšmas viršija 10 dB) tvirtinamas ties gerklomis, prispaudžiamas prie kaklo. Ausinių ir laringofono laidų kištukai įkišami į lizdus mašinoje (tanke, savaeigėje, lėktuve).
Chepris
Chepris (Khepris – „tasai, kurs pats iš savęs atsirado“, Kheperi – skarabėjas) egiptiečių mitologijoje – saulės dievas. Kaip Atumo hipostazė, Chepris įkūnija ryto saulę, siejama su atsinaujinimu ir atgimimu.
Vaizduojamas kaip skarabėjas arba žmogus skarabėjo galva.
Chepris priklauso dievų grupei, kurie yra siejami su tam tikru gyvūnu. Cheprio šventasis gyvūnas – skarabėjas.
Kultas
Iš pradžių Chepris buvo savarankiška dievybė, o Senosios Karalystės laikais ji suliejo su Heliopolio (šiaurinis Egiptas) saulės dievu Atumu ir tapo šio hipostaze.
Chepris tapatintas ir su Ra. Pagal Ogdoad Chepris gimė iš mėlyno pumpuro, o vėliau tapo Ra.
Vladislovas Sirokomlė
Biografija
thumb|left|150px|Vladislovas Sirokomlė jaunystėje
1853 m. persikraustė į Bareikiškių dvarą šalia Vilniaus, ten jis sukūrė daugiausiai savo darbų. . V.Sirokomlė savo bute Vilniuje, Vokiečių gatvėje, organizavo literatūrinį saloną. Jame rinkdavosi anų laikų garsenybės – A. E. Odinecas, M. Malinovskis, E. Tiškevičius, St. Moniuška. Gyvendamas Vilniuje susirgo džiova. Nuo 1860 m. ėmėsi darbo leidinyje „Kurjer Wilenski“, rengė rubrikas istorinėmis ir literatūrinėmis temomis. Pasisakė už valstiečių išlaisvinimą Rusijos imperijoje ir Lietuvos-Lenkijos atsiskyrimą nuo Rusijos imperijos. Už dalyvavimą antirusiškoje demonstracijoje 1861 m. buvo ochrankos suimtas. Jam skirtas namų areštas Bareikiškių dvare, kur 1862 m. rugsėjo 15 d. jis mirė. Palaidotas Vilniuje, Rasų kapinėse.
Kūryba
Kūriniuose figūruoja istorinės Lietuvos žmonės, istorija, gamta.
Pirmaisiais kūriniais, pasirašytais V. Sirokomlės slapyvardžiu, laikomi humoristinis veikalas „Regento Sikorskio mintys“ ir sonetų rinkinys „Atsiminimai apie Nesvyžių“. Taip pat parašė komedijas „Madinga žmona“, „Namukas miške“, „Kaimo politikai“, pokalbių ciklą „Apie Dievo ir karaliaus šlovę“, poemas „Margiris“, „Senieji vartai“, „Trys lietuvio dukros“, vertė Renesanso poetų kūrinius iš lotynų kalbos.
Parengė kelionių užrašus apie Lietuvos gamtą, kultūros paminklus ir žmones „Nemunas nuo versmių iki žiočių“ bei „Iškylos po Lietuvą iš Vilniaus“. Pastarajame, išleistame 1857 m., aprašomi Trakai, Stakliškės. Šie duomenys laikomi vertingu XIX a. istoriniu šaltiniu. Nuo 1860 m. išleido straipsnių rinkinį apie Nesvyžių.
Išleido lenkų literatūros istoriją ("Dzieje literatury w Polsce", II leidimas Varšuvoje 1875 m., 3 tomai), taip pat lenkų poetų Janicki, Sarbiewski, Szymonowicz, Klonowicz, rašiusių lotynų kalba, kūrinių vertimus (Vilnius, 1852 m., 6 tomai). Pilnas jo poezijos rinkinys išleistas 10 tomų (Varšuva, 1872 m.). Be savo originalios kūrybos vertė iš lotynų, prancūzų, vokiečių, rusų, ukrainiečių kalbų, greta kitų P. J. Béranger, J. V. Gėtės, H. Heinės, M. Lermontovo, N. Nekrasovo, T. Ševčenkos kūrinius.
Įamžinimas
Vladislovo Sirokomlės vardu gatvė Vilniuje, Naujosios Vilnios seniūnijoje, taip pat trys gatvės Vilniaus rajono gyvenvietėse. Poetui atminti Vilniaus šv. Jonų bažnyčioje buvo sukurta memorialinė lenta.
Nikolajus Mitkinas
Nikolajus Mitkinas (, 1929 m. kovo 13 d. Ivinoje, Leningrado sritis – 1998 m. vasario 9 d.) – sovietinis partinis veikėjas.
Biografija
1953 m. baigė Karelijos-Suomijos universitetą. Nuo 1954 m. SSKP narys. 1959–1960 m. SSKP Karelijos srities komiteto sektoriaus vedėjas, 1960–1961 m. šio komiteto Politinio švietimo namų vedėjas, skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1961–1963 m. SSKP Petrozavodsko miesto komiteto sekretorius, 1963–1965 m. II sekretorius. 1968 m. baigė Visuomenės mokslų akademiją prie SSKP CK. 1968 m. istorijos mokslų kandidatas. 1968–1969 m. SSKP Karelijos srities komiteto lektorius. 1969–1984 m. SSKP CK instruktorius. 1984–1986 m. sektoriaus vedėjas. 1986–1988 m. LKP CK II sekretorius. Nuo 1986 m. LKP CK ir jo Biuro narys. Nuo 1986 m. LSSR AT deputatas.
Vadovavo tautinio atgimimo ir demokratinių procesų slopinimo akcijoms. 1988 m. sausio-vasario mėn. kovos su Vasario 16 d. minėjimu operatyvinio štabo vadovas. Nesėkmingai bandė sutrukdyti Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio kūrimuisi, atvirai vadindamas šią organizaciją fašistine ir reikalaudamas mesti iš partijos Sąjūdžio iniciatyvinės grupės narius. 1988 m. dėl bolševikinių įsitikinimų, vienvaldiškumo, asmeninių ambicijų jo atsistatydinimo reikalavo LSSR mokslų akademijos darbuotojai, Sąjūdžio mitingų dalyviai. 1988 m. rugsėjo 28 d. jo iniciatyva ir LKP CK I sekretoriaus Ringaudo Songailos pritarimu prieš taikaus mitingo Vilniuje dalyvius buvo panaudoti specialūs SSRS vidaus kariuomenės daliniai. 1988 m. spalio mėn. pirmą kartą sovietų okupacijos metais prieš SSKP CK valią LKP CK daugumos narių nutarimu atleistas iš pareigų.
Kretkampis
Kretkampis – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurę nuo Lekėčių. Stovi Kretkampio Šv. diakono Stepono bažnyčia (pastatyta 1918 m.), paminklas-kryžius šv. Zitos draugijos narėms ir invalidų namų seneliams atminti (pastatytas 2015 m., tautodailininkas A. Bieliukas).
Istorija
Anksčiau kaimas priklausė Vilkijos valsčiui, čia buvo Kretkampio dvaras, pirmąkart minimas 1580 m., kai bajoras Beniulis Bernotavičius jį dukters Malgoretos kraičiu dovanojo žentui Jurui (Jurgiui) Jagminaičiui. 1866 m. dvaro savininkas Steponas Vaizbūnas pastatė mūrinę koplyčią savo šeimos nariams laidoti. XIX a. buvo palivarkas Paežerėlių (Sviatošino) valsčiuje.
1918 m. pastatyta dabartinė bažnyčia. 1932 m. Kretkampyje buvo įkurti senelių namai, kurių gyventojais rūpinosi šv. Zitos draugijos narės. Sovietmečiu jie tapo invalidų namais. Šie pastatai buvo nacionalizuoti ir 1975 m. atiteko Aklųjų reabilitacijos profesinei technikos mokyklai.
Keturnaujiena
Keturnaujiena (arba Keturnaujienė) – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 8 km į pietvakarius nuo Sintautų, prie kelio. Pro kaimą teka Mockupis. Į šiaurės vakarus nuo kaimo, Suodžiuose, yra kaip apreiškimų vieta garsi Suodžių (Keturnaujienos) koplyčia.
Keturnaujiena yra faktiškai susiliejusi su Užpjauniais ir Užsieniais. Paprastai Keturnaujiena vadinama visa ši gyvenviečių santalka, tačiau administraciškai Keturnaujiena tėra kelių sodybų kaimas rytinėje plento pusėje.
Bėčiūnų apylinkė (Ignalina)
Bėčiūnų apylinkė (arba Biečiūnų apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Ignalinos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ignalinos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Zuikų apylinkės.
Dižonas
Dižonas − miestas rytų Prancūzijoje, Burgundijos–Franš Kontė regiono ir Kot Doro departamento centras.
Miestas yra prekybos, transporto ir pramonės centras.
Mieste yra įsikūręs Burgundijos universitetas, botanikos sodas, archeologijos muziejus, Šanmolio vienuolyno (XIV a.) liekanos. Miestas yra garsus dėl savo garstyčių ir burgundiško vyno.
Kudlos
Kudlos – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Pabarės, 3 km į pietus nuo Tetėnų, prie Juodupės. Ateina kelias nuo Tetėnų.
Istorija
XIX a. pab. šlėktų okolica Lydos apskrityje.
Kobilino Božimų valsčius
Kobilino Božimų valsčius  – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Mazovijos Vysokio apskrityje. Centras – Kobilin Božimai. Ribojasi su Choroščo, Kulešės Košcelnės, Rutkų, Sokolų, Tikocino ir Zavadų valsčiais.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, nuo 1837 m. iki 1866 m. Augustavo gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Lomžos gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1919–1939 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Piščatų valsčiui. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR, Balstogės sričiai. 1941–1944 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Lomžos vaivadijai.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 119,6 km², iš kurių: Valsčius sudaro 9,33 % Mazovijos Vysokio apskrities.
Demografija
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1300,3 zlotai.
Administracinis suskirstymas
Franki Dombrova, Franki Piaskai, Garbovo Kolonija, Kiežkai, Kloski Mlinovienta, Kloski Švigoniai, Kobilin Božimai, Kobilin Cešimai, Kobilin Kruševas, Kobilin Kuleškai, Kobilin Latkai, Kobilin Pieniožkai, Kobilin Pogožalkai, Kropivnica Gaikai, Kropivnica Raciborai, Kurovas, Kurovo Kolonija, Kužinai, Makovas, Milevo Zabielne, Mojkai, Nove Garbovas, Piščati Končanai, Piščati Piotrovienta, Pščulčinas, Sikori Bartičkai, Sikori Bartkovienta, Sikori Janovienta, Sikori Pavlovienta, Sikori Piotrovienta, Sikori Tomkovienta, Sikori Vojcechovienta, Stare Garbovas, Stare Vnorai, Stipulki Borkai, Stipulki Šimanai, Stipulki Švienchai, Vnori Kužele, Vnori Vandai ir Zalese Labendzkiai.
Pailių apylinkė
Pailių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Kruopių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Žagarės rajonui. 1954 m. prijungta Juodeikių apylinkė, o dalis Pailių apylinkės prijungta prie Dilbinų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Pailių apylinkė prijungta prie Damelių apylinkės ir Žagarės apylinkės.
Senovės Romos religija
Sąvoka Senovės Romos religija apima daug įvairių kultų. Per visą valstybės istoriją jos gyventojų santykį su anapusybe keitė visa eilė kultūrinių įtakų, pradedant etruskais ir senovės graikais ir baigiant įvairiausiais kultais iš Artimųjų Rytų.
Archaiškoji religija
Archaiškoji romėnų religija skyrėsi nuo senovės graikų - buvo garbinami ne personifikuoti dievai, o šventosios dvasios vadinamos numinomis. Svarbi tikėjimo dalis buvo vadinamasis genijus - dieviškoji siela, kurią turi kiekvienas asmuo, daiktas ar vieta.
Romos respublikos laikais
Romos respublikos laikotarpiu religija buvo suorganizuota į griežtą šventikų institucijų sistemą. Pontifikų kolegija buvo svarbiausias organas, o jo galva Pontifex Maximus buvo sistemos hierarchijos viršūnėje. Flamenai rūpinosi įvairių dievų kultais, o augurai pranašavo ateitį.
Stiprėjant ryšiams su senovės graikais vietiniai dievai pamažu ėmė panašėti į graikiškuosius. Iš esmės visas romėnų panteonas turi savo atitikmenis tarp graikų dievų. Pvz., Jupiteris tapo identiškas Dzeusui, Marsas - Arėjui, Neptūnas - Poseidonui. Tokia graikų kultūros įtaka, ypač išsilavinusių romėnų sluoksniui vedė prie spartaus senosios institucijų sistemos svarbos smukimo, nors politiškai ji dar ilgai liko įtakinga.
Romos imperijos laikais
Imperijos laikais į Romą ėmė plaukti įvairios įtakos iš nukariautų kraštų. Iš jų labai svarbūs buvo egiptietiškos kilmės Izidės ir Hermio Trismegisto kultai bei persiškasis Mitros kultas. Visgi patys įtakingiausi buvo įvairūs gnostikų sąjūdžiai ir be abejo krikščionybė.
Taip pat svarbu paminėti paties imperatoriaus kultą: imperatoriaus prilyginimas dievui buvo svarbus politinis ginklas užtikrinantis gyventojų lojalumą. Tuo pačiu tai buvo kai kurių naujų kultų nepripažinusių imperatoriaus dieviškumo, tokių kaip krikščionybė, persekiojimo priežastis.
937 m.
937 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.