cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Chaimas Frenkelis
Biografija
1887-1889 m. Chaimas Frenkelis prie užtvenkto Kulpės upelio pastatė mūrinius fabriko pastatus, kurie išlikę iki šiol. Fabrikas greitai išaugo į vieną didžiausių odų ir avalynės fabrikų visoje Rusijos imperijoje. Jau 1901 m. jame kasmet buvo išdirbama 100 000 odų. Frenkelio odų dirbtuvėje tedirbo vos 10 darbininkų, fabrikui ėmus augti, darbininkų skaičius ėmė didėti. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą fabrike dirbo 800 darbininkų, o metinė produkcija siekė net 14 milijonų aukso rublių.
Geros kokybės gaminių dėka fabrikas greitu laiku užkariavo vieną po kitos Rusijos sritis, gamyba sparčiai augo, 1913 m. į įvairias sritis buvo išsiunčiama iki 1500 vagonų odos prekių. 1905 m. Ch. Frenkelio odos dirbiniai Paryžiaus parodoje apdovanoti aukso medaliu. Ypač fabrikas išgarsėjo, kai 1906 m. pradėjo gaminti aukščiausios kokybės „raudonuosius padus“, turėjusius didelę paklausą rinkoje. Prekybai plečiantis Ch. Frenkelio fabrikas dideliais kiekiais odas atsiveždavo net iš Pietų Amerikos (Montevidėjas, Rio de Žaneiras) ir Indijos. Odos išdirbimui reikalingų medžiagų įmonė įsigydavo Rusijoje, dalį importuodavo.
Ch. Frenkelis, nors ir savamokslis, buvo sumanus fabrikantas ir aktyvus miesto bendruomenės narys. Įmonėje 1908 m. Ch. Frenkelis įkūrė ugniagesių komandą, kurią sudarė 30 fabriko darbininkų, apmokytų gesinti gaisrus. Į gamybos procesus jis diegė pažangiausias to meto odų rauginimo technologijas, fabriko laboratorijoje darė cheminius tyrimus technologiniam procesui tobulinti. 1908 m. Frenkeliai pastatė dviejų aukštų Talmud Toros mokyklą ir rėmė joje besimokančius bendruomenės vaikus. Jų lėšomis pastatyta senelių prieglauda (dab. Šiaulių universiteto centrinių rūmų dalis), miesto žydų ligoninė (dab. Odontologijos poliklinika). 1914 m. Chaimas Frenkelis prie fabriko, vietoj buvusios medinės, pastatė dviejų aukštų mūrinę sinagogą. Pirmame pastato aukšte buvo patalpos melstis vyrams, antrame – moterims. Pusrūsyje įrengtas butas sinagogos tarnui, kuris tvarkė ir prižiūrėjo pastatą, kvietė žydus į pamaldas. Sinagoga buvo skirta fabriko darbininkams, tačiau švenčių metu čia susirinkdavo žydai iš aplinkinių kvartalų, net iš Šimšės rajono. O 1908 m. šeimos gyvenimui pastatyta Frenkelio vila – pavyzdinis moderno epochos architektūros secesijos stiliaus pastatas, kuriame buvo visos technikos naujovės – vandentiekis, centrinis šildymas, elektra, telefonas. Iki tol šeima gyveno kukliame mediniame name su aukštu mūro cokoliu ir prieangiu fasado centre Bolšaja Tiuremnaja gatvėje.
Tačiau asmeninės gerovės plėtra parūpo miesto valdžiai. Šiaulių miesto Dūmos savivaldybės turto vertinimo komisijos narys Kazimieras Venclauskis privertė miesto turtuolius deklaruoti visą turimą turtą. Taip iki tol mokesčius slėpęs fabrikantas Chaimas Frenkelis tapo milijonieriumi.
Fabrike netruko atsirasti technikos naujovių, jame įrengti pirmieji mieste telefonai, 1894 m. fabrike įrengtas garo katilas, gamybos procese pradėtas naudoti artezinių šulinių vanduo. Ch. Frenkelio sėkmės paskatinti Šiauliuose kūrėsi brolių Nurokų (1898 m.), Rogalinų, Choronžickių odų fabrikai. „Encyclopædia Britannica“ 1911 m. Šiaulius įvardijo kaip pasaulinį odų pramonės centrą. 1900 m. Ch. Frenkelio odų fabrike buvo įrengta 50 kW galios dinamo mašina, kurios gaminama elektra buvo naudojama fabriko patalpoms bei teritorijai apšviesti ir suko du variklius (16 ir 12 AJ). 1902 m. teritorijos ir patalpų apšvietimui naudotos 2 Voltos lanko ir apie 300 kaitrinių elektros lempučių. 1906 m. baigęs Berlyno universiteto Chemijos fakultetą, į verslą įsijungė ir vienintelis sūnus, Rygos I gildijos pirklys Jokūbas Frenkelis. Jam buvo patikėta diegti moderniausius odų rauginimo metodus.
Kafai
Kafai – Rytų Afrikos tauta, gyvenanti šiaurės vakarų Etiopijoje. Priklauso gongų tautų grupei. Populiacija – ~600 tūkst. žmonių (XXI a. pr.). Vartoja kafų kalbą, priklausančią omotų kalbų pogrupiui, kušitų kalbų grupei. Dauguma kafų išpažįsta prigimtinę religiją, apie ketvirtadalis – krikščionys.
Tradiciškai verčiasi žemdirbyste (auginami miežiai, kviečiai, soros, kukurūzai, valgomieji ensetai) ir gyvulininkyste. XVII–XIX a. turėjo sukūrę valstybę. XIX a. ją su kitomis gongų gyvenamomis teritorijomis prisijungė Etiopijos imperija.
2021 m. Rugsėjo mėn. Kafos gyventojai surengė referendumą, kad sukurtų naują regioną - 11 -ąjį Etiopijos regioną, vadinamą pietvakariais ir sudarytą iš Kafos ir dar penkių netoliese esančių administracinių teritorijų.
Elmiškis
Elmiškis – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 14 km nuo Anykščių.
Nasiras ad Din Alkasiras Mahometas ibn Achmadas
Nasiras ad Din Alkasiras Mahometas ibn Achmadas (naṣir ad - dīn al - qāṣrī muḥammad ben aḥmad,, g. nežinoma – m. 1547 m.) – nuo 1545 – 1547 m. Vatasidų dinastijos Maroko sultonas valdęs Fesą.
Mahometas Alkasiras buvo Achmado sūnus.
Mahometas Alkasiras valdė Fesą, kol tėvas Achmadas buvo Sadi nelaisvėje Marakeše. 1545 m. sultonui teko atiduoti Meknesą, kad išlaisvintų tėvą. Mahometas Alkasiras mirė 1547 m. ir sostą vėl perėmė tėvas Abu Alabas Achmadas ibn Mahometas.
Karpotoji kempė
Karpotoji kempė (Trametes gibbosa) – priklauso kempininių (Polyporaceae) šeimos kempių (Trametes) genties grybų rūšiai. Randama Europoje (arealas sutampa su buko paplitimu), Azijoje, Japonijoje. miniatiūra|250px|left
Biologija
Saprotrofas, sukeliantis medienos puvinį. Parazituoja kamščiapintės apdegėlės (Bjerkandera adusta)) grybieną. Vaisiakūniai vienmečiai, išauga rudenį. Vystosi lapuočių miškuose ant nuvirtusių stambių medžių ir kelmų, Europoje dažniausiai ant bukų.
Kepurėlė primena pusapvalę lėkštelę, 10–20 x 5–15 cm, 1–4 cm storio. Jos prisitvirtinimo vietoje akivaizdus iškilimas. Paviršius banguotas, rievėtas. Gali būti aksominiu ar pliku paviršiumi, rusvos, gelsvos, dažnai žalsvos (nuo augančių dumblių apnašų) spalvos, su nuplonėjusiu šviesiu kraštu. Trama kieta ir stangri, baltos ar kreminės spalvos.
Populiacija Lietuvoje
1992 m. karpotoji kempė įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Kempė siejama su Lietuvoje arealo riboje esančiu skroblu. Žinomos 4 populiacijos: Šunskų ir Gižų miškuose (Marjampolės sav.), Plokščių apylinkėse (Šakių raj.) ir Vidzgirio miške (Alytaus raj.). Nuo 1968 m. grybas daugiau nebuvo rastas. Grybui kelia grėsmę negyvos medienos šalinimas, skroblų ir kitų lapuočių medžių kirtimas.
Ratčabūris
Ratčabūris  – Tailando miestas vakarinėje šalies dalyje, 80 km į vakarus nuo Bankoko, prie Meklongo upės. Ratčabūrio provincijos sostinė.
Istorija
Galiausiai pateko į Siamo karalystės įtakos sferą ir prijungtas prie Siamo (dabartinio Tailando).
Anšliusas
thumb|upright|Austrijos piliečiai Vienoje susirinkę išklausyti A. Hitlerio paskelbimo apie anšliusą. thumb|upright|right|[[Vokietijos Reichas|Vokietijos Reicho ir Austrijos teritorija po Pirmojo pasaulinio karo.]] Anšliusas ( – ‘prijungimas’) arba Austrijos anšliusas  – 1938 m. kovo 12 d. įvykdytas neteisėtas (tai pažeidė Versalio taikos sutartį) Austrijos prijungimas prie nacistinės Vokietijos. Vakarų valstybės, ypač Jungtinė Karalystė ir Prancūzija laikėsi nuolaidžiavimo politikos, o Jungtinės Amerikos Valstijos laikėsi nesikišimo politikos.
Keli metai iki anšliuso vyko stiprus Vokietijos spaudimas Austrijai. Adolfas Hitleris vykdė vadinamąją „Sugrįžimo į reichą“ (Heim ins Reich) politiką, kuriai pritarė dalis austrų bei rėmė Austrijos Nacionalsocialistų partiją.
Situacija iki anšliuso (1918–1938 m.)
Pasibaigus Pirmajam Pasauliniam karui, Paryžiaus taikos konferencijoje buvo sprendžiamas tolesnis Europos likimas. Visiškai sutriuškinta Vokietija bei jos sąjungininkai buvo paskelbti vieninteliais karo kaltininkais.
thumb|right|Austrijos-Vengrijos žlugimas Taikos konferencijoje nuspręsta panaikinti Vokietijos imperiją bei Austrijos-Vengrijos valstybę, kurios slaviškosios žemės buvo atiduotos naujai susikūrusioms Lenkijai ir Čekoslovakijai, o Pietų Europoje turėta slaviška teritorija įtraukta į Jugoslavijos sudėtį. Likusios žemės – pati Austrija ir Vengrija buvo atskirtos, uždraudžiant vėl susivienyti į bendrą valstybę. Vokiškajai Austrijai (vokiškai kalbančių austrų etninės žemės), kurią sudarė didesnioji dalis naujai įkurtos Austrijos valstybės, buvo uždrausta susijungti su Vokietija. Tai nulėmė Prancūzijos ir Didžiosios Britanijos spaudimas, kadangi šios šalys nenorėjo stiprios ir suvienytos Vokietijos.
1934 m. Austrijoje buvo panaikinta demokratinė santvarka ir įvestas autoritarinis Tėvynės Fronto (Vaterländische Front) partijos, režimas, kuriam vadovavo Engelbertas Dolfusas (Engelbert Dollfuß). Tėvynės Fronto valdymas iš dalies padėjo išvengti Austrijos nepriklausomybės panaikinimo, nes 1933 m. į valdžią atėjusio A. Hitlerio planuose buvo siekis sukurti vadinamąją Didžiąją Vokietiją, prie jos prijungiant Austriją, kurioje atsirado nemažai šios idėjos šalininkų. Kita vertus, Austrijoje ir E. Dolfusas turėjo didelį autoritetą.
Anšliusas
Hitleris norėjo suvienyti visas vokiškai kalbančias tautas į vieną valstybę, tačiau kartu bijojo Vakarų valstybių. Tačiau Vakarų šalys dėl Austrijos prijungimo prie Vokietijos nenorėjo pradėti karo ir siuntė tik protesto notas. Hitleris nusprendė, kad laikas prijungti Austriją prie Trečiojo Reicho atėjo.
Perspėjimai ir grasinimai
Hitleris buvo gerai informuotas apie vyravusias Austrijos gyventojų nuotaikas ir vis labiau plintantį provokiškumą, kurį ypatingai skatino aktyviai veikusios nacistinės grupuotės. Visgi, Hitleris nesiryžo siųsti į Austriją kariuomenės ir pasirodyti esąs agresorius. Tam reikėjo rimtos priežasties.
thumb|right|A. Zeis-Inkvartas 1938 m. vasarį Hitleris susitiko su Austrijos nacistų lyderiu Artūru Zeis-Inkvartu (Arthur Seyss-Inquart), kuriam pažadėjo aukštą postą prijungtoje Austrijoje. Zeis-Inkvartas turėjo vadovauti sklandžiam anšliusui pačioje Austrijoje.
1938 m. vasario 12 d. Hitleris jau kalbėjosi su Austrijos kancleriu Kurtu Šušnigu, kuriam išdėstė savo reikalavimus – išlaisvinti visus įkalintus nacistų aktyvistus, legalizuoti partijas (tarp jų ir nacistų), bei leisti joms dalyvauti Vyriausybės veikloje. Priešingu atveju Hitleris pagrasino intervencija. Šušnigas sutiko su visais jo reikalavimais ir paskyrė Zeis-Inkvartą užsienio reikalų ministru.
Šušnigas suprato, kad naujai paskirti ministrai pradeda veikti prieš jį patį, todėl tikėjosi sukelti austrų patriotizmo bangą kaip atsvarą augančiai Vokietijos įtakai šalyje. Legalizuotos komunistų ir socialistų partijų nariai, suprasdami iš Vokietijos kylančią grėsmę, pažadėjo paramą Šušnigo vyriausybei. Kairiosios partijos taip pat bijojo galimo susidorojimo su jomis po būsimo nacių įvykdyto Austrijos prijungimo.
Referendumo paskelbimas ir Hitlerio reakcija
Šušnigas pasiūlė plesbiscitą Austrijos nepriklausomybės klausimu. 1938 m. nacistai nebūtų jo laimėję, nes visus balsus turėjo skaičiuoti tik Šušnigo partijos nariai. Referendumas turėjo įvykti 1938 m. kovo 13 d. Sužinojęs apie tokius Šušnigo ketinimus, Hitleris kovo 11 d. išsiuntė jam ultimatumą, kuriame reikalavo atšaukti referendumą, nes, esą, jo rezultatų Vokietijos valdžia vis vien nepripažins. Ultimatume taip pat buvo reikalaujama visą valdžią perduoti Austrijos naciams arba ruoštis greitai Vokietijos invazijai.
Tuo pat metu Vokietijos propagandos ministras Jozefas Gebelsas (Joseph Goebbels) liepė spaudoje paskelbti fiktyvius straipsnius, esą Austrija yra ant pilietinio karo ribos ir patys austrai šaukiasi Vermachto paramos. Žiniasklaidos priemonės skelbė, kad vokiečių dalinių prašoma atstatyti tvarką ir ramybę.
Hitlerio ultimatumui priimti ar atmesti buvo skirtos vos dvi valandos. Tačiau Hitleris nurodė, kad jau išsiuntė kariuomenės dalinius į Austriją, nesvarbu, ar Šušnigas priims ultimatumą, ar ne.
Militaristinis anšliusas
Nors Austrijoje valdžią ir perėmė nacistas Zeis-Inkvartas, Vermachto daliniai buvo pradėti įvesti į šalies teritoriją. Pajėgų įvedimas patvirtino faktą, kad Austrija tapo nacistine šalimi, įtraukta į Trečiąjį Reichą. thumb|right|Nacių organizuoto referendumo balsavimo lapelis
1938 m. kovo 12 d. aštuntoji Vermachto armija peržengė Austrijos–Vokietijos sieną. Jokio pasipriešinimo iš austrų pusės nebuvo sulaukta, priešingai, Vermachtas sutiktas su gėlėmis ir nacistiniais „Heil Hitler“ šūkiais. Tą pačią dieną pats Hitleris atvyko į Austriją ir Linco rotušės aikštėje pasakė kalbą.
1938 m. balandžio 10 d. nacių naujai sušauktame referendume, kuris turėjo „nuspręsti“, ar Austrijai jungtis su Vokietija, oficialiais duomenimis, anšliusui pritarė 99,73 % visų balsavusiųjų. Referendumo metu vykdyta griežta kontrolė, visi nepalankiai naciams nusiteikę gyventojai buvo areštuojami, jiems buvo trukdoma dalyvauti ir balsuoti.
Austrija paskelbta Trečiojo Reicho provincijos Ostmarko dalimi, o Zeis-Inkvartas paskelbtas gubernatoriumi. Tais pačiais metais pradėtas vykdyti masinis teroras prieš žydus ir komunistus, panaikinta Austrijos konstitucija ir įvesti Vokietijos įstatymai.
Anšliuso pasekmės
Anšliusas įvyko be jokio Tautų Sąjungos prieštaravimo. Sėkminga operacija, sulaužiusi Versalio taikos sutartį, paskatino Hitlerį tolimesnei ekspansijai į Rytus, mat jis galutinai suvokė, kad gali manipuliuoti britais ir prancūzais, gąsdindamas juos nauju karu, kurio jie norėjo išvengti bet kokia kaina.
Austrijoje 1938 m. gyveno 6 milijonai žmonių. Vokietija pasipildė Austrijos naudingaisiais ištekliais, pramonės įmonėmis ir kvalifikuota darbo jėga.
Austrija buvo išvaduota tik 1945 m., o faktinį suverenitetą atgavo tik po dešimties metų.
Aukos teorija
Po Antrojo pasaulinio karo pabaigos austrai teigia tapę pirmosiomis nacizmo aukomis, mat pati pirmoji Hitlerio invazija į užsienį prasidėjo būtent Austrijoje. Tačiau sudėtinga vienareikšmiškai remti šią „aukos teoriją“. 1938 m. anšliuso metu dauguma austrų džiugiai sutiko susijungimo su Vokietija faktą. Kita vertus, patriotinis austrų judėjimas, nukreiptas prieš nacizmą, rodo egzistavus ir austrų rezistenciją.
Pagal tarpukario teisę anšliusas buvo neteisėtas veiksmas, nes jis prieštaravo Vakarų Europos valstybių po Pirmojo pasaulinio karo su Vokietija sudarytoms taikos sutartims.
Ribakai (Dobžinevo Dužės valsčius)
Ribakai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Didžiojo Dobžynevo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į vakarus nuo Dobžinevo Dužės ir apie 18 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Rasas Gofmanas
Rasas Gofmanas (1960 m. birželio 23 d. Žvyriuose, Jurbarko rajonas – 2014 m. gruodžio 21 d. Nevarėnuose, Telšių rajonas) – Lietuvos ir Telšių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1978 m. baigė Jurbarko 1-ąją vidurinę mokyklą. 1978–1983 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijos Agronomijos fakultete, mokslinis agronomas. 1983–1984 m. Mitkaičių (Telšių raj.) kolūkio vyriausiasis agronomas. 1984–1985 m. LLKJS Telšių rajono komiteto Organizacinio skyriaus vedėjo pavaduotojas žemės ūkio klausimams. 1985–1992 m. Nevarėnų (Telšių raj.) kolūkio pirmininkas.
1992–1995 m. Telšių rajono valdytojo pavaduotojas – žemės ūkio skyriaus vedėjas. 1995–1997 m. Telšių apskrities valdytojas. 1997–1998 m. Lietuvos valstybinio komercinio banko Telšių skyriaus valdytojas. 1998–1999 m. UAB „Žemaitijos keliai“ generalinis direktorius. 2000 m. UAB „Lukoil Baltija servisas“ Šiaulių filialo Telšių degalinės vadovas. 2000–2001 m. Telšių raj. Nevarėnų kaimo ūkininkas. 2001–2004 m. Varnių žemės ūkio mokyklos, Paslaugų verslo ir žemės ūkio mokyklos, VšĮ „Telšių regioninis profesinio mokymo centras“ direktorius. 2004–2006 m. Telšių apskrities viršininkas, 2006–2010 m. apskrities viršininko pavaduotojas. Žemės ūkio kooperatyvo „Lietuviškas pienas“ valdybos narys.
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Telšių rajono skyriaus narys, 2003 m. pirmininko pavaduotojas.
1990–1992 m. Telšių rajono savivaldybės tarybos deputatas, 2007 m. (mandato atsisakė) ir 2011–2014 m. Telšių rajono savivaldybės tarybos narys.
Beneventas
Beneventas − miestas ir komūna Kampanijoje, Italijoje, Benevento provincijos sostinė, 50 km į šiaurės rytus nuo Neapolio. Miestas įsikūręs ant kalvos, 130 m virš jūros lygio, Kalore Iprino ir Sabato santakoje. Čia įsikūrusi katalikų arkivyskupija.
Jonas Manvydas
Jonas Manvydas (, apie 1395-1458 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, Lelijos herbo kunigaikštis, valstybės ir karinis veikėjas.
Beneventas
Beneventas (, (pagal Stefaną Bizantietį) ar Βενεουεντόν, (pagal Straboną, Ptolemėjų)) anksčiau vadinosi Maleventu, o dar anksčiau Malowent ir Maloenton (gr. Μαλόεντον ar Μαλεβεντός ir anksčiau Μαλοϝεντ). -vent tikriausiai reiškia 'turgaus vieta' ir dažnai pasitaikydavo senovės pavadinimuose. Romėnai manė, jog tai 'blogų įvykių vieta' (Mal(um) + eventum). Romos imperijos laikais paplito legenda, jog miestą po Trojos karo įkūrė Diomedas.
Jonas Manvydas
Biografija
Kilęs iš Gediminaičių Manvydų giminės. Tėvas Albertas Vaitiekus Manvydas. Duktė Sofija Ona Manvydaitė, Mikalojaus Radvilaičio žmona, jos vaikai Mikalojus Radvila II, Jonas Radvila II, Ona Radvilaitė, Vaitiekus Radvila, Jurgis Radvila I.
Valstybės tarnyba
1431 m. dalyvavo sudarant Skirsnemunės sutartis su Vokiečių ordinu. Rėmė Švitrigailą per jo konfliktą su Žygimantu Kęstutaičiu. Vėliau palaikė Kazimiero Jogailaičio kandidatūrą į Lietuvos didžiojo kunigaikščio sostą. Nuo 1443 m. Trakų vaivada, 1458 m. Vilniaus vaivada.
Beneventas
Ekonomika
Benevente tradiciškai svarbiausias yra žemės ūkis. Pagrindiniai produktai yra vynas, alyvos, tabakas. Pagrindinė pramonė yra maisto (saldainių ir makaronų gamyba), be to yra tekstilės, mechanizmų ir statybos įmonių.
Kigalio provincija
Kigalio provincija yra Ruandos centre. Administracinis centras – Kigalis.
Istorija
Sudaryta 2006 m. iš buvusių Kigalio ir Kigalio kaimiškosios provincijų.
Rasas Gofmanas
Biografija
Lietuvos galvijų veisėjų asociacijos prezidentas. Žmona Rita, vaikai Andrius, Erika, Mantas.
Lietuvos sargas
Lietuvos sargas – Lietuvos krikščionių demokratų sąjungos žurnalas, leistas nuo 1992 m. Vilniuje.
Istorija
Rašė apie Lietuvos visuomeninį ir politinį gyvenimą, propagavo lietuvių tautinę ir krikščioniškąją kultūrą bei dorovę. Vyriausiasis redaktorius Viktoras Petkus. Tiražas 1992 m. – 1500 egz., 1994 m. – 1000 egz.
Nina Kolyševa
Nina Kolyševa (g. 1934 m. vasario 19 d. Liubčioje) – Lietuvos pedagogė.
Biografija
1956 m. baigė Baltarusijos valstybinio universiteto Geologijos-geografijos fakultetą. 1956–1959 m. dirbo Baltarusijos mokyklose. 1959–1960 m. dirbo Klaipėdos 3-iojoje vidurinėje mokykloje vyresniąja pionierių vadove. 1960–1968 m. Klaipėdos 6-osios vidurinės mokyklos geografijos mokytoja, 1968–1975 m. – direktoriaus pavaduotoja. 1975–1991 m. Klaipėdos Maksimo Gorkio vidurinės mokyklos direktorė. 1991–2002 m. Klaipėdos Pajūrio vidurinės mokyklos geografijos mokytoja.
Lazai (Monkų apskritis)
Lazai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Goniondzo valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Chrustalnas
thumb|220px|left|Memorialas
Žymūs žmonės
Nikolajus Šmatko – ukrainiečių skulptorius ir tapytojas.
Lietuvos sesuo
Lietuvos sesuo – Lietuvos gailestingųjų seserų sąjungos mėnesinis žurnalas, leistas 1930–1931 m. Kaune.
Istorija
Redagavo O. Bakšytė. Išėjo 3 numeriai. Nuo 1931 m. balandžio vietoje žurnalo Lietuvos sesuo pradėjo eiti „Gailestingoji sesuo“.
Karveliai (Panevėžys)
Karveliai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurę nuo Ramygalos, šalia magistralinio kelio. Netoliese stūkso saugomas Užkalnių akmuo.
Milašius (ežeras)
Milašius – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, apie 4,5 km į pietryčius nuo Mielagėnų, Milašių miške. Ilgis šiaurės rytų – pietryčių kryptimi 1,36 km, plotis iki 0,5 km. Altitudė 143 m. Gylis siekia 2,3 m. Ežeras susidarė termokarstiniame duburyje. Krantai žemi, supelkėję, atabradas dumblingas, apaugęs žolėmis. Šiaurės rytuose susidariusi pelkė. Yra 0,11 ha sala. Pietryčiuose išteka upelis į Gilūtos upelį (Svylos upės baseinas).
Milašius įeina į Milašiaus telmologinį draustinį. Prie pietinio kranto yra Milašiaus kaimas.
Ežerėvardis Milãšius (paliudytas nuo 1784 m. kaip Milasz) greičiausiai kilęs nuo tokio pat asmenvardžio.
Pasvalio miesto seniūnija
Pasvalio miesto seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Pasvalio rajono savivaldybėje, apimantis Pasvalio miestą.
Šacilai (Balstogės apskritis)
Šacilai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Didžiojo Dobžynevo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurę nuo Dobžinevo Dužės ir apie 18 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Kalabasa
miniatiūra|Kalabasa thumb|150px|Tradicinė Pietų Amerikos kalabasa thumb|left|150px|Metalinė kalabasa
Kalabasa, kalebasas, kalabašas – indas, gaminamas iš paprastojo ilgmoliūgio (Lagenaria siceraria) vaisiaus. Naudojamas Pietų Amerikoje, Afrikoje, Okeanijoje. Kalabasa su bombilja Pietų Amerikoje naudojama matės gėrimui.
Dabartinės kalabasos yra įvairių formų, gaminamos iš metalo, plastiko, keramikos, porceliano ir kitų medžiagų. Indai paprastai puošiami išdegintu ar drožtiniu raštu. Mate geriama su šiaudeliais. Kalabasos įvairiose kultūrose buvo laikomos turinčiomis magiškų savybių.
Paragvajuje vietoje kalabasos matei gerti naudojama guampa.
Tulčos apskritis
Tulčos apskritis  – apskritis rytų Rumunijoje, Dobrudžos regione. Tai 4-a pagal plotą ir 40-a pagal gyventojų skaičių šalies apskritis. Administracinis centras – Tulča.
Geografija
Apie trečdalį apskrities teritorijos užima Dunojaus delta: Dunojus išsiskaido į Kilijos, Sulinos ir Šv. Jurgio protakas, tarp kurių gausybė salų, senvagių, pelkynių, ežerų. Iš rytų skalauja Juodoji jūra, kurios pakrantėje įsiterpia didelės lagūnos – Razelmas ir Sinoė. Centrinę dalį užima senovės kalnų liekana – Mečino masyvas.
Gyventojai
2011 m. tautinė sudėtis:
Administracinis suskirstymas
Apskritis suskirstyta į 1 savivaldybę, 4 miestelius ir 46 bendruomenes.
Elniakalnis
Elniakalnis – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Plutiškių. Pietinė dalis kaimo priklauso Marijampolės savivaldybei.
Steponas Darius
thumb|260px|Vyriausiasis Mažosios Lietuvos gelbėjimo komitetas ir jo bendradarbiai. Sėdi iš kairės: [[Vilius Šaulinskis, Jurgis Lėbartas, komiteto pirmininkas Martynas Jankus, Jonas Vanagaitis; stovi iš kairės: Steponas Darius, Aivas Ivaškevičius, A. Marcinkevičius, Juozas Pronckus. 1923 m. sausio 19 dieną.]] thumb|„Lituanicos“ pilotai
Emigracija į JAV
Gimė 1896 m. Rubiškės vienkiemyje. 1905 m. mirė tėvas Jonas Romualdas Jucevičius-Darašius. Po metų motina ištekėjo už Kazio Degučio. 1907 m. gruodžio 15 d. ji su trimis vaikais: Lora, dešimtmečiu Steponu ir Konstancija Kotryna išvažiavo į Ameriką pas anksčiau ten nuvykusį vyrą ir vyriausiąjį sūnų Boleslovą. Mirusi 1934 m. JAV, jos valia palaidota tėviškėje, prie pirmojo vyro Judrėnų kapinėse.
Jaunystė
1913 m. Steponas įstojo į Harisono vidurinę technikos mokyklą, kurios ketverių metų kursą baigė per trejus su puse metų; toliau tęsė mokslą Lanės aukštesniojoje technikos mokykloje Inžinerijos skyriuje. Buvo stropus ir tvarkingas mokinys, geras sūnus. Paauglystėje labai pamėgo sportą. Žaidė beisbolą, regbį, futbolą, krepšinį, boksavosi. Jis anksti susidomėjo ir aviacija. Žavėjosi brolių Vilberio ir Orvilio Raitų (Wilbur Wright, Orville Wright) išrastomis sparnuotomis mašinomis – lėktuvais, ir pagaliau pats pradėjo daryti jų modeliukus. Dažnai lankydavosi Raitų parduotuvėje, kur buvo įdarbintas pasiuntiniu.
Kelias į aviaciją. Grįžimas į Lietuvą
Pirmajame pasauliniame kare S. Darius dalyvavo kaip savanoris, fronte Prancūzijoje tiesė telefono linijas. Nukentėjo dujų atakų metu, taip pat artilerijos sviedinio skeveldra sužeistas į šoną. Stodamas į kariuomenę pasikeitė pavardę – tapo Dariumi (sutrumpinta antroji tėvo pavardė Darašius).
Sportinė veikla
Steponas Darius aktyviai sportavo, užsiiminėjo krepšiniu, beisbolu, ledo rituliu, boksu, lengvąja atletika ir kt. Buvo treneriu, teisėjavo varžybose. Lietuvos futbolo rinktinėje žaidė vartininku, dalyvavo tarptautinėse varžybose. Išleido knygeles apie krepšinio ir beisbolo žaidimą, taip pat pateikė sveikos gyvensenos patarimų. Jis pats nerūkė ir nevartojo alkoholio, jo šūkis buvo „Sveikame kūne sveika siela“. Paruošė pirmojo Lietuvoje stadiono projektą ir vadovavo jo statybai Kaune 1925–1926 m. Pirmųjų daugiadienių motociklų lenktynių „Aplink Lietuvą“ iniciatorius ir dalyvis.
Beisbolas 1922 m. pirmojo Lietuvos beisbolo čempionato iniciatorius ir dalyvis. 1926 m. įkūrė Lietuvos beisbolo lygą.
Futbolas Futbolo rinktinėje žaidė pirmąsias Lietuvos rinktinės tarpvalstybines rungtynes su Estija (1923 m. birželio 24 d.).
Krepšinis Pirmųjų oficialių krepšinio rungtynių Lietuvoje (1922 m. balandžio 23 d.) dalyvis, žaidęs Lietuvos fizinio lavinimosi sąjungos komandoje, kuri tapo pirmąja Lietuvos krepšinio čempione. 1924 m. tapo vienu iš keturių pirmųjų krepšinio teisėjų, kuriems buvo pripažinta tuo metu aukščiausia kvalifikacinė kategorija.
Žiemos sportas 1926 m. pirmojo Lietuvos ledo ritulio čempionato dalyvis, žaidęs čempione tapusioje Lietuvos fizinio lavinimosi sąjungos ekipoje. 1924 m. tapo greitojo čiuožimo 3 rekordų autoriumi: 500 m (1 min 07,4 s), 3000 m (9 min 05,0 s), 5000 m (14 min 42 s).š
Kitas sportas Dalyvavo pirmajame 1921 m. Lietuvos lengvosios atletikos čempionate kur pelnė sidabrą ieties metime. Įrankį numetė 34,40 m. 1923 m. gruodžio 29 d. surengė pirmąsias oficialias bokso varžybas Lietuvoje.
Šeima
1924 m. Kaune vedė Jaunutę Škėmaitę, 1925 m. susilaukė dukters Nijolės.
Vėl Jungtinėse Valstijose
1927 m. išvyko į Ameriką aplankyti giminių, kelionės metu stebėjo Čarlzo Lindbergo (Charles Lindbergh) priėmimą Paryžiuje (pirmasis solo skridimas per Atlanto vandenyną). Jau išvykdamas iš Lietuvos turėjo aiškius planus grįžti lėktuvu. Amerikoje dalyvavo lėktuvų lenktynėse, buvo įkūręs aeroklubus bei aviacijos mokyklas, pasiekė siuntinio pristatymo greičio rekordą, skraidė civilinėje aviacijoje.
1929–1931 m. dirbo Čikagos Polvokio (Pal-Waukee) aerouoste prekybinės aviacijos lakūnu ir instruktoriumi. Čia išmoko valdyti visų tipų Amerikoje gaminamus lėktuvus, tarp jų ir trimotorį dvylikos keleivių lėktuvą.
Pirmojo pasaulinio karo pasekmės ir sunkus darbas kaupiant lėšas skrydžiui atsiliepė Dariaus sveikatai – 1929 m. žiemą jis susirgo plaučių tuberkulioze. Gydėsi, tris žiemas praleido šiltose Kolorado, Arizonos ir Floridos valstijose. Po kiek laiko sveikata pasitaisė.
thumb|Paminklas Steponui Dariui ir Stasiui Girėnui katastrofos vietoje thumb|160px|right|Atminimo lenta Kaune, [[Aleksotas|Aleksote]]
Transatlantinis skrydis
1933 m. liepos 15 dieną kartu su Stasiu Girėnu lėktuvu „Lituanica“ išskrido iš Niujorko į Kauną. Jų skrydis nutrūko po 37 val. 11 min. tuometinėje Vokietijoje, ties Kuhdamu (dab. Pščelnikas, Lenkija). Katastrofos aplinkybės taip ir liko miglotos.
Atminimas
Lietuvių lakūnai buvo pirmieji, oficialiai iš JAV į Europą skraidinę oro paštą. Po mirties lakūnų kūnai balzamuoti, 1937 m. lapkričio 1 d. perkelti į mauzoliejų Kauno senosiose kapinėse. 1940 m. palaikai pakartotiniam balzamavimui perkelti į Vytauto Didžiojo universiteto Medicinos fakultetą, iki 1944 m. buvo saugomi Medicinos fakulteto koplyčioje. 1964 m. perlaidoti Kaune, Aukštųjų Šančių karių kapinėse. Jų lėktuvo nuolaužas ir skrydžiui skirtą ekspoziciją galima apžiūrėti Vytauto Didžiojo karo muziejuje. „Lituanicos“ skraidanti kopija eksponuojama Aviacijos muziejuje Aleksote, šalia Dariaus ir Girėno aerodromo. Legendinių lakūnų atminimui Kaune pastatytas paminklas. Jie buvo pavaizduoti ant 10 litų banknoto.
Tėviškėje, Dariaus kaime, netoli Judrėnų (Klaipėdos raj.), atstatyta gimtoji sodyba, įkurtas memorialinis muziejus. 1969 m. sodyboje Vilniaus universiteto žygeiviai supylė simbolinį milžinkapį S. Dariaus gimtinei ir skrydžiui per Atlantą įamžinti. Tais pačiais metais S. Girėno tėviškės atminimui tarp Vytogalos Nepriklausomybės ąžuolų pastatytas akmuo.
Lietuva 1928 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
Lengvoji atletika
Haris Šveminas varžėsi vyrų 100 m ir 200 m bėgimuose. 100 metrų jis baigė 5-asis savo grupėje pirmame raunde ir nepateko į pusfinalius. Jis pasidalijo 63–71 vietomis tarp 75 bėgikų. 200 metrų bėgime Šveminas buvo trečias grupėj, bet to taip pat nepakako. Jis pasidalijo 31–44 vietas tarp 59 lengvaatlečių. Julius Petraitis varžėsi vyrų 5 000 m bėgime. Jis buvo dešimtas 2-oje grupėj ir toliau bepateko. Adolfas Akelaitis dalyvavo vyrų šuolyje į aukštį ir užėmė paskutinę vietą, pasiekęs 160 cm aukštį. Viktoras Ražaitis dalyvavo vyrų ieties metime. Jo rezultatas buvo 51.16 metrai. Sportininkas užėmė 26-ąją vietą tarp 28 konkurentų. Paulina Radziulytė tapo pirma moterimi, kuri atstovavo Lietuvai olimpinėse žaidynėse. Ji startavo moterų 800 metrų bėgime. Galutinėje įskaitoje bėgikė dalinosi 23-24 vietas tarp 25 sportininkų. Ji taip pat tyrėjo teisę startuoti 100 metrų bėgimo rungtyje, bet nestartavo.
Boksas
Lietuvai atstovavo du boksininkai: Juozas Vinča (iki 79.4 kg) ir Kazys Markevičius (iki 61.2 kg). Vinča laimėjo pirmą etapą prieš Robert Foquet iš Prancūzijos ir pateko į ketvirtfinalius, kur Donald McCorkindale iš Pietų Afrikos pašalino jį iš tolimesnės kovos. Vinčai galutinėje įskaitoje dalinosi 5-8 vietas. Markevičius pralaimėjo pirmame susitikime su Georges Carcagne iš Prancūzijos.
Dviračių sportas
Lietuvai dviračių sporto rungtyse atstovavo keturi sportininkai: Isakas Anolikas (taip pat dalyvavo 1924 Olimpinėse žaidynėse), Vladas Jankauskas, Jurgis Gedminas ir Tarchumas Murnikas. Visi keturi konkuravo atskirose kelio lenktynėse (168 kilometrų laiko lenktynės). Anolikas ir Jankauskas nebaigė lenktynių. Murnikas baigė lenktynes po 5 valandų 41 minutės ir užėmė 50-ąją vietą tarp 63 konkurentų. Gediminas buvo 55-asis (5 valandos 50 minučių).
Sunkioji atletika
Pranas Vitonis, vienintelis Lietuvos sunkiaatletis Olimpinėse žaidynėse, konkuravo vyrų 75 kg klasėje. Jis gavo 275 taškus ir buvo 15–16 kartu su Ernst Trinkler iš Šveicarijos tarp 18 konkurentų.
Joniškio apskritis
Joniškio apskritis buvo Lietuvos šiaurėje. Centras – Joniškis.
Istorija
Apskritį 1915 m. sudarė vokiečių okupacinė valdžia. 1915–1917 m. priklausė Oberosto Lietuvos sričiai. 1917 m. vasarį prijungta prie Šiaulių apskrities.
Vėl sudaryta 1945 m. birželio 14 d. iš Šiaulių apskrities 7 valsčių, Joniškio ir Žagarės miestų. 1950 m. birželio 20 d. pertvarkyta į Joniškio rajoną (23 apylinkės), dalis perduota Linkuvos (23 apylinkės), Pakruojo (2 apylinkės) ir Žagarės (15 apylinkių) rajonams.
Šakotoji ratainytė
Šakotoji ratainytė (Cladium mariscus) – priklauso viksvuolinių augalų šeimai. Šakotoji ratainytė – ta žolinis augalas, siekiantis iki 2-2,5 m ilgio.
Paplitęs beveik visoje Europoje išskyrus jos rytinę dalį bei Australijoje. Šakotoji ratainytė yra gana reta, buveinių pokyčiams jautri rūšis. Verkių regioniniame parke teritorijos dalyje aptikta viena populiacija. Be to šis augalas buvo rastas Neries regioniniame parke, Aukštaitijos pelkėse , Gražutės regioniniame parke bei Žemaitijos nacionaliniame parke.
Šakotoji ratainytė tai šiltesnio klimato, buvusio Lietuvoje prieš 5 tūkst. metų, reliktas.
Žiedai
Žiedai sudaryti iš varpų. Varpos ilgis 3-4 mm, po 2 gėles.
Vaisiai
Vaisiai yra kiaušinio formos, 3 mm ilgio.
Osana
Osana, (Hosianna, Hosanna) – sveikinimo šūk(sn)is, tariamas Šv. Mišių metu, ortodoksų bei evangelikų pamaldose, giedamas Sanctus giesmės metu.
Istorija
Posakis randamas Evangelijose (Biblija) tokia forma: „Osana Dovydo Sūnui, garbė tam, kuris ateina Viešpaties vardu“. Taip sveikintas Jėzus Kristus, atjojęs asilu į Jeruzalę. Šv. Mišių metu naudojamas posakis, kai ruošiamasi priimti Eucharistijos sakramentą Ostijos pavidalu.
Biblijoje
Originalus pasakymas hebrajų kalba Hoscha na sietinas su hebraišku vardu „Jėzus“, „Jehošua“ (Jahvė yra pagalba).
Osana minimas 118-oje Psalmėje (pagal hebraišką skaičiavimą, 117 – pagal graikišką). Biblijose ne hebrajų kalba posakis dažniausiai yra verčiamas į atitinkamas kalbas. Tai gali reikšti taip pat „O Dieve, padėk (gi)!“ bei kita.
Judaizme
Ši psalmė Judaizme – Pascha – liturgijos kulminacija, Jėzaus laikais švęsta Jeruzalės šventykloje. Kadangi Jėzus atvyko į Pessach šventę, sveikinimo šūksnis Osana buvo siejamas su juo, kadangi iš jo tikėtasi kartu ir Dievo pagalbos. Tačiau tikėjęsi romėnų išvijimo iš Jeruzalės žydai ir jų lūkesčiai buvo nuvilti.
Judaizmo liturgikoje randami pasikatojančios vokacijos, šūksniai kaip Hoscha na Sukkot metu – ypač septintąją dieną, kuri be to reiškia ir „Osanų Osana“.
Rytų provincija (Ruanda)
Istorija
Sudaryta 2006 m. iš buvusių Kibungo, Umutaros ir dalies Kigalio kaimiškosios provincijų.
Juškaičiai (Panevėžys)
Juškaičiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Ramygalos.
33 m.
33 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Religijoje
Katovicų ekonomikos universitetas
Katovicų ekonomikos universitetas – valstybinis universitetas Katovicuose, Lenkijoje. Lenkijos aukštųjų mokyklų reitinguose jis užima 43 vietą, tuo tarpu pasaulio reitinguose – 4146 (pagal pasaulinį Webometrics Ranking of World Universities 2013 m. reitingą).
1936 m. Katovicuose buvo įsteigta privati Socialinių ir ekonominių mokslų aukštoji mokykla (lenk. Wyższe Studium Nauk Społeczno-Gospodarczych). Pirmieji mokslo metai prasidėjo 1937 m. sausio 11 d. II pasaulinio karo metu mokykla buvo uždaryta, studijos atnaujinamos nuo 1945 m. 1950 m. aukštoji yra nacionalizuojama, tada pavadinimas pakeičiamas į Aukštąją ekonomikos mokyklą (lenk. Wyższa Szkoła Ekonomiczna). 1974 m. gavo pavadinimą Katovicų ekonomikos akademija (lenk. Akademia Ekonomiczna w Katowicach). Nuo 2010 m. spalio 1 d. jos oficialus pavadinimas – Katovicų ekonomikos universitetas.
Lietuvos ūkis ir rinka
Lietuvos ūkis ir rinka – Litauens Wirtschaft und Markt – ekonomikos žurnalas, leistas 1930–1932 m. Kaune.
Istorija
Leistas vietoje žurnalo „Lietuvos ūkis“. Leido Centrinis statistikos biuras lietuvių ir vokiečių kalba. Ėjo kas du mėnesius. Spausdino Spindulio spaustuvė Kaune. Išėjo 11 numerių.
Spausdino svarbiausių Lietuvos pramonės, prekybos, susisiekimo, finansų, švietimo ir kt. šakų veiklos tikslius duomenis, analitinius straipsnius, Lietuvos ūkio konjunktūros rodiklius.
Dniepro-Doneco kultūra
Dniepro-Doneco kultūra – neolito ir eneolito laikotarpio archeologinė kultūra, VI tūkstantmečio viduryje – III tūkstantmečio iki m. e. pabaigoje paplitusi Padnieprėje, Kairiakrantėje Ukrainoje, Polesės žemumoje.
Pavadinimą 1956 m. pasiūlė Valentinas Danilenko, vėliau jis buvo priimtas Dmitrijaus Telegino ir kitų archeologų. Vėlyvoji kultūros fazė yra vadinama Srednestogo kultūra. Iš jos III tūkst. pr. m. e. pradžioje išsivystė Duobinių kapų kultūra.
Charakteristika
Dniepro-Doneco mažos gyvenvietės, kurių žinoma apie 200, kurtos prie upių ir ežerų. Žmonės gyveno antžeminiuose pastatuose su židiniu viduryje ir žeminėse. Pagrindiniais šios kultūros žmonių užsiėmimais buvo medžioklė ir žvejyba. Nors stovyklose randami šunų, kiaulų ir stambiųjų raguočių kaulai, tačiau laukinių žvėrių kaulai vyrauja.
Pagal dirbinius skiriami 3 Dniepro-Doneco kultūros laikotarpiai: ankstyvasis, vidurinis ir vėlyvasis.
Ankstyvuoju laikotarpiu Dniepro-Doneco kultūra buvo vienalytė: iš titnago gaminti įvairūs mikrolitiniai dirbiniai (trapecijos, ašmenėliai), kirviai, gremžtukai, peiliai, iš kaulo – ietigaliai, žeberklai, adatos su asele, ylos, kapliai. Keramika mažai degta, su augalinėmis priemaišomis. Lipdyti storasieniai, šiek tiek profiliuoti, puošti sukiniais įspaudais, įkartėlėmis bei įrėžtų linijų ir gilių duobučių (pakraščiuose) eilėmis puodai.
Viduriniu ir vėlyvuoju laikotarpiu išsiskyrė kelios kultūrinės grupės – Rogačiovo, Rytų Polesės, Voluinės, Kijevo-Čerkasų, Doneco, Nadporožės, Strumelio-Gastiatino kultūros.
Laidojimas
Mirusiuosius laidojo kapinynuose, ištiestus, gausiai apibertus ochra. Žinoma apie 20 kapinynų, kai kuriuose rasta iki 100 kapų. Aptikta kolektyviniu kapų, kuriuose rasta tik kaukolių. Ankstyvuoju laikotarpiu į kapus dėta primityvių kabučių iš žvėrių ir žuvų dantų, vėliau – kirvių, peilių, buožių, įvairių papuošalų iš akmens, kaulo, kriauklių geldelių.
Elniškiai
Elniškiai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 4 km nuo Alizavos.
Enciklopedija
Enciklopedija – rašytinis žinių rinkinys. Žodis yra kilęs iš graikiškų žodžių εγκύκλιος παιδεία (enkyklios paideia), reiškiančių žinių sukimasį.
Enciklopedija gali būti bendra (angliškoji Encyclopædia Britannica ar vokiškoji Brockhaus) arba specializuota tam tikrai sričiai (pavyzdžiui, medicinos, filosofijos ar teisės).
Kai kurios enciklopedijos plačiai perteikia bendras sritis per kultūrinę, etninę ar tautinę perspektyvą (pavyzdžiui, Didžioji Tarybinė Enciklopedija ar „Encyclopedia Judaica“). Dalis žodynų taip pat gali būti priskirti specializuotoms enciklopedijoms.
Informacija enciklopedijose organizuojama tam tikra tvarka, dažniausiai atskirus straipsnius išdėstant abėcėlės tvarka arba skirstant informaciją į hierarchines kategorijas. Abėcėlinis informacijos išdėstymo principas yra labiausiai paplitęs, ypač spausdintose bendro pobūdžio enciklopedijose.
Pagrindiniai požymiai
right|thumb|300px|Vokietijoje jau daugiau kaip 200 metų yra leidžiamos enciklopedijos. Nuotraukoje – [[Brokhauzo enciklopedija, 1902]] Pagrindiniai moderniosios enciklopedijos požymiai (po 1700) yra šie:
Universalumas ir/arba visapusiškumas, totalumas, absoliutumas.
Žinių pateikimas tam tikra tvarka. Patikimumas.
Pozityvus ir vienareikšmiškas žinių pateikimas.
Reikšmingumas, svarba, žinių atranka.
Pasaulio aiškinimas ir interpretacija. right|thumb|300px|[[Nationalencyklopedin|Švediškoji visuotinė enciklopedija]] Supaprastinimas.
Savita skaitymo metodika.
Antrinių šaltinių kompiliacija (sąvadas). Ideologijos vengimas ir neutralumas.
Kiti enciklopedijos bruožai
Struktūra. thumb|280px|[[Oto enciklopedija]] Formos prezentacija.
Sąsajos su kalba, kultūra.
Dispozityvi požymių visuma:
Lietuviškos enciklopedijos
thumb|right|230px|Visuotinė lietuvių enciklopedija. Vilnius, nuo 2001 –, T. 1 -
Enciklopedijos lietuvių kalba pradėtos rengti tik XX a. amžiuje (1910 m.), tačiau po poros metų darbai nutrūko. Idėja buvo atgaivinta 1929 m. Lietuvos kultūros taryboje.
Pirmosios enciklopedijos pradėtos leisti 1931–1933 m. (Lietuviškoji enciklopedija, I t., iki 1944 m. pasirodė 10 tomų), 1953–1966 m. JAV, Bostone lietuviai emigrantai išleido Lietuvių enciklopediją.
Tarybinės okupacijos metais buvo išleistos Mažoji lietuviškoji tarybinė enciklopedija, Lietuviškoji tarybinė enciklopedija ir kitos enciklopedijos.
Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas išleido nemažai enciklopedinių leidinių. Didžiausias iš jų pagal apimtį – Visuotinė lietuvių enciklopedija, pradėta leisti 2001 m.
2009 m. rugpjūčio mėn. buvo išleisti 15 VLE tomų (iš numatytų 20). Taip pat reikšmingos yra Muzikos enciklopedija, Mažosios Lietuvos enciklopedija bei kiti enciklopediniai leidiniai.
Iš modernių elektroninių enciklopedijų paminėtina yra Atvirosios enciklopedijos entuziastų kuriama Lietuviškoji Vikipedija, pradėta rengti 2003 m. Šioje enciklopedijoje šiuo metu yra maždaug Specialus:Statistics straipsniai.
Smulkiažiedis lazdenis
Smulkiažiedis lazdenis – hamamelinių (Hamamelidaceae) šeimos augalų rūšis. Aptinkamas Taivane ir Japonijoje. Tai lapus metantis krūmas užaugantis iki 1,5 m aukščio ir 2,5 m pločio. Sužydi ankstyvą pavasarį šviesiai geltonais žiedais. Šiltesniuose regionuose sodinamas soduose ir parkuose.
Lotynų kalba pauciflora reiškia su keliais žiedais.
Gaston Maspero
Gastonas Maspero (, 1846 m. birželio 23 – 1916 m. birželio 30) – prancūzų egiptologas, Egipto senienų tarnybos vadovas.
Karjera Prancūzijoje
Gastonas Maspero gimė Paryžiuje lombardiečių kilmės tėvų šeimoje. Mokykloje jis rodė ypatingą potraukį istorijai, o būdamas keturiolikos jau domėjosi hieroglifų raštu. Studijuodamas École Normale G. Maspero turėjo slėpti nuo dėstytojų savo aistrą egiptologijai. Būdamas dvidešimt septynerių metų jis tapo filologijos ir archeologijos profesoriumi Prancūzijos koledže, tai pats jauniausias profesorius per šios įstaigos visą gyvavimą.
Antraisiais jo metais École Normale 1867 m., Maspero sutiko bičiulį egiptologą Auguste Mariette, kuris buvo Paryžiaus universalinės parodos Egipto skyriaus ekspozicijos komisijos narys. Mariette davė jam du naujai atrastus, ganėtinai sunkius hieroglifų tekstus mokytis, o jaunas mokslininkas padarė jų vertimus po mažiau kaip dviejų savaičių. Tai buvo didelis žygdarbis tuo metu, kai egiptologija vis dar buvo beveik kūdikystėje. Šitų tekstų publikacija tais pačiais metais nulėmė jo akademinę reputaciją. 1869 m. jis tapo egiptiečių kalbos bei archeologijos École Pratique des Hautes Études mokytoju (répétiteur) ir 1874 m. paskirtas į Prancūzijos kolegijos Šampoljono kėdę.
1881 m. sausį G. Maspero atvyko į Egiptą. Kaire jis vadovavo Egipto ir arabų kultūros grupelei, taip pat padėjo pagrindus mokyklai, kuri 1913 m. pasivadino Prancūzijos Rytų Šalių Archeologijos Institutu. left|thumb|300px|Bulako muziejaus interieras
Darbas Egipte
Pirmuosius atradimus Maspero atliko Sakaroje. Jis manė, kad daugelio piramidžių viduje yra sieninių įrašų, todėl atidarė penkias Senosios Karalystės piramides, kurios priklausė faraonams Unui, Pepiui I, Pepiui II, Tečiui ir Merenrei. Jo nuojauta neapgavo, sienas tikrai puošė ilgi tekstai. G. Maspero buvo pirmasis, kuris išvertė „Piramidžių tekstus“. Taip pat egiptologas išsiaiškino visą pogrindžio prekybos antikvariniais daiktais veiklą.
1870 m. Luksoro apylinkėse klestėjo nelegali prekyba senienomis. Senienų apsaugos inspekcijos įtarimas krito ant Kurnos miestelyje gyvenančios trijų brolių Abd al Rasulų šeimos. Vienas iš šeimos narių 1881 m. nuvedė egiptologus prie slėptuvės, esančios netoli Deir al Bachri. Kadangi G. Maspero buvo Europoje, į Tėbų uolyną išvyko vokietis H. Brugšas, egiptietis, Bulako muziejaus vedėjas ir vienas inspektorius. Uoloje rasta atsivėrusi, į kapo šulinį panaši duobė, kuria nusileidę visi pateko į didžiulį kambarį. Šiame kape rasti perlaidoti didžiausi ir garsiausi XVIII ir XIX dinastijų faraonai: Ramzis I, II, III, Setis I, Amosis, Tutmozis I, II, III, Amenhotepas I, karalienė Amosė Nefertarė, Hatčepsuta, Ahotepas, taip pat princai ir princesės, jų vaikai bei labai aukšti dvaro pareigūnai. Nuspręsta visas mumijas nugabenti į Kairą. Per šešias dienas jos išgabentos į Luksorą, vėliau į Kairą. 1886 m. pagaliau atidaryti mumijų sarkofagai ir garsiosios mumijos išvyniotos.
Pirmoji G. Maspero kelionė po Egiptą užsitęsė septynerius metus. Daugiausia laiko skirta kapaviečių teritorijoms išvalyti. Kadangi XIX a. pab. šventyklų teritorijose dar gyventa žmonių, todėl Maspero ryžosi visus juos iškeldinti. Luksoro šventyklos viduje liko tik vienintelis statinys, esantis iš vėlesnių laikų. Tai Abu Elagago mečetė, kuri trukdo priėjimą prie šventyklos. Maspero labiausiai rūpinosi Luksoro šventykla. Jis ištyrinėjo šią šventyklą iki pagrindų.
Kitas jo svarbus pasiekimas – tai darbas prie Gizos sfinkso. Per kelis mėnesius nuvalytas smėlis nuo paminklo pečių, krūtinės bei priekinės letenos. Nukastas 50 metrų smėlio sluoksnis. G. Maspero įdomu, ar nukastas smėlis neslepia kapų bei lobių. Taip pat jo dėka apmokestinti turistai, besilankantys pačiose populiariausiose Egipto vietose. Taip padaryta norint apsaugoti paminklus nuo niokojimo. 1886 m. G. Maspero grįžo į Prancūziją ir Europoje išbuvo trylika metų. Jis tapo rašytoju bei profesoriumi ir dėstė Prancūzijos koledže. Vėl atvykęs į Egiptą surengė inspekcines keliones Nilu iki pat Nubijos. Dėl 1899 m. spalio 3 d. įvykusio žemės drebėjimo Karnake nuvirto trylika Hipostilinės salės kolonų. G. Maspero įpareigojo Ž. Legraną atstatyti šventyklą. Restauratorius darbuose naudojo senovinius statybos metodus. 1903 m. pabaigoje septintajame Karnako kiemo pilone atrasta milžiniška alebastrinė plokštė, o po ja slėptuvė su artefaktais, kurie iškelti per trejus metus. Daugiausiai slėptuvėje rastos paslėptos statulos. G. Maspero paskutinis darbas susietas su Egiptu – tai rūpestis išsaugoti Nubijos šventyklas, kurios buvo niokojamos vis labiau užliejamo Nilo potvynio. Taip pat egiptologas įkūrė muziejus visose provincijose: Aleksandrijoje, Izmaile, Asijute, Tantoje ir Elefantinoje. Jo dėka Kairo muziejus perkeltas į Kairo miesto centrą. Tačiau didžiausias G. Maspero pasiekimas – 1912 m. lapkritį sudarytas įstatymas dėl senienų apsaugos, siekiant apsaugoti jas nuo grobstymo. Įstatymais skelbta: draudžiama žaloti ar kitaip gadinti pastatus bei radinius, draudžiama kasinėti net privačiose valdose, o kasinėjimo leidimą gali išduoti tik senienų apsaugos inspekcija. Tokiu būdu pradėtas Senovės Egipto kultūros „restauravimas“, Senovės Egipto palikimas buvo apsaugotas nuo grobstymų, dalis seniau pavogtų daiktų bei mumijų buvo grąžinta atgal į Egiptą.
Mirtis
1914 m. Gastonas Maspero išėjo į pensiją. Mirė 1916 m. birželį ir buvo palaidotas Monparnaso kapinėse Paryžiuje. Su juo baigėsi pirmasis egiptologijos mokslo etapas.
Aktyvusis elektroninis paštas
Aktyvusis elektroninis paštas – mobiliojo telefono ryšio paslauga, kai iš elektroninio pašto serverio į telefoną siunčiamas pranešimas apie gautus naujus elektroninius laiškus.
Šią paslaugą turi palaikyti elektroninio pašto paslaugų teikėjas, be to, mobiliajame telefone turi būti el. pašto prieiga.
Pašto pristatymu į mobilų įrenginį rūpinasi aktyviojo el. pašto tarnybinė stotis (elektroninio pašto agentas), kuris perduoda gautus laiškus į serverį atitinkamiems vartotojams (elektroninio pašto klientas).