cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Laodzi
Vardai
Kuomet Laodzi buvo sudievintas, jis buvo garbinamas kaip dievybė Taičingas (太清 Tàiqīng – „didysis tyrasis“), kitaip vadinamas Taišang Laodziun (太上老君 Taishang Laojun – „Didysis Aukščiausias Senasis Valdovas“) arba Daode Tiandzun (道德天尊 Daode Tianzun – „Dao De dangaus valdovas“) ir hierarchijoje priskiriamas Trijų tyrųjų grupei.
Biografija
thumb|left|Freska, kurioje vaizduojamas ką tik gimęs Laodzi. Apie Laodzi yra išlikę daug populiarių pasakojimų, tačiau atskirti faktų nuo mitų neįmanoma. Tradiciškai manoma, kad Laodzi buvo vyresnis, bet gyveno tuo pačiu metu kaip Konfucijus, tačiau dabar teigiama, kad galėjo gyventi gerokai vėliau arba išvis toks asmuo niekada neegzistavo. „Daodedzingo“ autorystė taip pat ginčytina.
Sunė
Maža antilopė. Kūno aukštis 30-35 cm, masė 8-9 kg. Kojos trumpos, be šoninių kanopėlių. Pilkai ruda su neryškiomis smulkiomis šviesiomis dėmelėmis. Kūno šonai šviesesni, pakaklė ir papilvė balsvos. Patinai su ragais, kurie vidutiniškai 6,4 cm ilgio, nežymiai palinkę atgal, pamatinėje dalyje gana plokšti, su ryškiais skersiniais žiedais.
Laodzi
Biografija
Pasak legendų, Laodzi pradėtas, kai jo motina išvydo krentančią žvaigždę. Motinos įsčiose Laodzi augo 62 metus. Gimė motinai atsirėmus į slyvos medį. Iškart gimęs atrodė kaip suaugęs vyras žila barzda ir ilgomis ausimis (kas simbolizavo išmintį bei ilgaamžiškumą).
Sunė
Gyvena krūmynuose ir retmiškiuose. Laikosi pavieniui arba poromis. Minta medžių ir krūmų lapais, ūgliais, rečiau žoliniais augalais. Gali apsieiti be vandens. Gimsta 1 jauniklis. Nelaisvėje gyvena iki 9 metų.
Paplitusi R. Afrikoje - nuo Kenijos iki P. Afrikos Respublikos šiaurinės dalies.
Laodzi
Biografija
Žinomos biografijos pasakoja, kad Laodzi dirbęs Čou (Chou) valstybės dvare archyvaru. Čia susipažino su Geltonojo Imperatoriaus raštais ir kitais klasikiniais tekstais. Laodzi vedė, susilaukė sūnaus, vėliau tapusio kariu. Nemažai giminių kildina save iš Laodzi.
Pasakojama, kad Laodzi pavargo nuo moraliai degradavusio miesto. Sulaukęs 160-ties, jis iškeliavo į vakarus ir apsigyveno pasienyje kaip atsiskyrėlis. Einant pro miesto (ar valstybės) vartus, jį atpažino sargybinis ir paprašė išdėstyti savo išmintį. Taip atsiradęs „Daodedzingas“.
Laodzi niekada oficialiai neįkūrė jokios mokyklos, tačiau apie jį buriavosi nemažai ištikimų mokinių. Yra istorijų apie Konfucijaus susitikimą su Laodzi.
Sudievinimas (Taičingas)
Laodzi buvo gana anksti sudievintas daoizmo pasekėjų, kas daro jo tikrą biografiją neatpažįstamą. Istoriko užrašuose teigiama, kad jis gyveno daugiau nei 160 metų ir niekas nežino, kada iš tiesų mirė. Maždaug nuo II a. jis paverstas dievybe, viena iš Trijų tyrųjų – Taičingu.
Legendose buvo aprašoma jo dieviška išvaizda: teigta, kad jo ūgis devynių sieksnių, kūnas geltonas, jis joja ant penkių spalvų debesų, turi ilgą nosį, burna primena paukščio snapą, blakstienos penkių colių, o ausys – septynių. Jis gyveno auksiniuose nefrito rūmuose, miegodavo ant vėžlio, o jį saugojo keturių pasaulio šalių sergėtojai
Ilgą laiką Taičingas buvo laikomas svarbiausia Daoizmo dievybe. Vėliau jį išstūmė kitas tyrasis – Jučingas.
Vėzdas
Vėzdas – istorinis smogiamasis triuškinantis ginklas, sunkaus tvirto medžio kuoka, kurios storgalys prismaigstytas akmeninių ar metalinių spyglių. Juos ilgiausiai naudojo Afrikos, P. Amerikos, Okeanijos tautos.
Juos kartais naudoja iš šiais laikais muštynėms. Pasigamina į lazdos storgalį prikaldami vinių, kurioms po to nugnybia galvutes.
Angliškai dažnai vadinama club ar mace, nors paprastai club reiškia lazdą ar kuoką, o mace – buožę.
Laikinosios revoliucinės Lietuvos darbininkų ir vargingųjų valstiečių valdžios žinios
Laikinosios revoliucinės Lietuvos darbininkų ir vargingųjų valstiečių valdžios žinios – komunistinis leidinys, išėjęs 1919 m. sausio 11 d. Daugpilyje.
Istorija
Paskelbta Lietuvos laikinosios revoliucinės darbininkų ir valstiečių vyriausybės (LLRDVV) Tarybų valdžios paskelbimo manifestas, V. Lenino pasirašytas RTFSR Liaudies komisarų tarybos dekretas dėl Lietuvos Tarybų Respublikos nepriklausomybės pripažinimo, kiti LLRDVV dekretai, instrukcijos, įsakymai, sveikinimai. Išspausdintas V. Kapsuko straipsnis apie LLRDVV sudarymą, pateiktos vyriausybės narių biografijos, Vilniaus ir Kauno kronika, korespondencijos iš Šiaulių, Panevėžio, Rokiškio ir Utenos.
Redaktorius Vincas Kapsukas.
Kamystybasas
Prie ežero yra Kamystybaso miestelis.
Ežero pavadinimas kilęs iš kazachų kalbos ir susideda iš žodžių Қамысты („nendrynas“) ir бас („galva, pradžia, viršūnė“).
Sodėnai (Gumbinės apskritis)
Sodėnai arba Zernovojė (, nuo 1938 m. liepos 16 d. Heinsort, nuo 1946 m. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė dab. Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Nesterovo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Iljušino kaimo gyvenvietės teritorija.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Gumbinės apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Stalupėnų rajono, vėliau Nesterovo rajono, 1947 m. birželio 25 d. – 1993 m. Čkalovo apylinkės kaimas.
Džersi Sitis
Džersi Sitis – miestas JAV, Naujojo Džersio valstijos šiaurės rytuose. Hadsono apygardos administracinis centras. 2010 m. JAV gyventojų surašymo duomenimis, mieste gyveno 247 tūkst. žmonių.
Džersi Sitis yra Niujorko metropolinės zonos dalis. Jis išsidėstęs priešais Žemutinį Manhataną, tarp Hadsono upės ir Niujorko Aukštupio įlankos bei Hakensako upės ir Niuarko įlankos. Sujungtas povandeniniu automobilių tuneliu ir keltu linija su Manhatanu.
Džersi Sitis – prekybos uostas, svarbi krovinių gabenimo galinė stotelė ir apdirbamosios pramonės centras, čia susikerta svarbūs geležinkelių maršrutai, uostas turi 18 km kranto liniją. Vystoma naftos perdirbimo, geležinkelių transporto remonto ir kt. pramonės šakos.
Istorija
Dabartinėje Džersi Sičio teritorijoje gyventa vietinių indėnų genčių leni-lenapių (vėliau pavadintų delevarais). Beieškodamas alternatyvaus maršruto link Rytų Azijos, 1609 m. čia apsilankė jūrininkas Henris Hadsonas. Vėliau, įsigiję žemę iš vietinių, olandai nesėkmingai bandė vietovėje įkurdinti gyvenvietes. Daugelis jų buvo nusiaubtos vietinių dėl nesutarimų su naujakuriais.
JAV nepriklausomybė karo metu teritorija buvo britų, kurie taip pat kontroliavo ir Niujorką, valdžioje. Po karo šioje vietovėje pradėta formuoti Džersi Sičio pagrindus. Miestas įkurtas 1820 m.
Didžiąją dalį XIX–XX a. Džersi Sitis buvo prieplaukos ir gamybos miestelis. Kaip ir Niujorkas, Džersi Sitis buvo vartai į Jungtinės Valstijas daugeliui imigrantų.
Haičio transportas
miniatiūra|„Tap tap“ autobusas, kuris yra naudojamas viešajame Haičio transporte. Dauguma kelių Haityje prastos būklės dėl dažnų potvynių.
Keliai
2002 m. šalyje buvo 4 160 km kelių, iš kurių 1 011 km buvo grįsti.
Vandens transportas
Šalis yra priklausoma nuo užsienio laivininkystės kompanijų. Pagrindiniai jūrų uostai yra Port o Prense ir Port de Pai.
Oro transportas
2001 m. šalyje buvo 12 oro uostų, iš kurių 2 turėjo grįstus takus. 1965 m. Port o Prense atidarytas tarptautinis oro uostas. Vietinius skrydžius tiekia privačiai priklausančios „Air Haiti“ oro linijos.
Plūdena
Lietuvos plūdenos
Lietuvoje auga 3 rūšys:
Vojdai
Vojdai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Raigardo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 2 km į pietus nuo Raigardo, apie 19 km į šiaurės rytus nuo Grajevo ir apie 76 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Diplomatinė ir konsulinė teisė
Diplomatinė ir konsulinė teisė – tarptautinės teisės šaka; visuma tarptautinių teisės normų, reguliuojančių užsienio santykių palaikymą, institucijas, diplomatinę ir konsulinę tarnybą.
Pamatiniai diplomatinės ir konsulinės teisės aktai – 1961 m. Vienos konvencija dėl diplomatinių santykių, 1963 m. Vienos konvencija dėl konsulinių santykių.
Pošakiai – diplomatinė teisė ir konsulinė teisė.
Jonas Balčiūnas (1951)
Jonas Balčiūnas (g. 1951 m. Tverečiuje, Ignalinos rajonas) – Lietuvos archeologas.
Biografija
Mokėsi Tverečiaus mokykloje. Nuo 1961 m. gyvena Vilniuje, 1970 m. baigė Antano Vienuolio vidurinę mokyklą. 1973 m. įstojo ir 1978 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą, įgijęs archeologo specializaciją. Parašė darbą, skirtą Liškiavos piliakalnio ir dvarvietės tyrinėjimams.
1978 m. rugpjūčio mėn. – 1991 m. balandžio mėn. dirbo Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologų grupėje ir archeologijos skyriuje vyr. metodininku. Panaikinus tarybą ir įsteigus Lietuvos kultūros paveldo mokslinį centrą (nuo 1995 m. – Kultūros paveldo centras), nuo 1991 m. gegužės – šio Centro Archeologijos skyriaus (nuo 2002 m. – Archeologijos paveldo institutas) archeologas, sektoriaus vedėjas, vyr. archeologas, Kultūros paveldo centro Duomenų skyriaus vietų poskyrio vyriausiasis paminklotvarkininkas.
Mokslinė veikla
Dalyvavo Vilniuje ir kitose Lietuvos vietose vykdomuose archeologijos tyrimuose. Dirbdamas Mokslinėje metodinėje kultūros paminklų apsaugos taryboje ir Kultūros paveldo centre, žvalgė daugumą žinomų Lietuvos archeologijos objektų, nustatinėjo jų teritorijas ir apsaugos zonas, vadovavo 53 objektų žvalgomiesiems archeologijos tyrimams.
Tyrinėti objektai:
Apie žvalgytus ir tyrinėtus objektus daugiausia skelbta leidinyje „Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje“
Kaya FC–Iloilo
„Kaya Futbol Club–Iloilo“, o trumpiau „Kaya–Iloilo“ arba tiesiog „KAY“ – Filipinų futbolo klubas iš Iloilo.
Namų rungtynes žaidžia „Iloilo Sports Complex“ stadione.
Istorija
Dėl pandemijos grėsmių 2021 m. čempionatas Filipinuose nevyko.
Nuo 2022–2023 m. sezono vėl rungtyniavo aukščiausioje lygoje.
Sezonai
Šaltiniai:
Sudėtis
Atnaujinta; 2023 m. kovo 31 d.
Lukas Gurnickis
Lukas Gurnickis (1527 m. Osvencime - 1603 m. liepos 22 d. Lipnikuose) – vienas iškiliausių lenkų Renesanso prozaikų, poetas, vertėjas, publicistas, istorikas memuaristas, retorikos žinovas, rašybos normintojas, renesanso humanistas, karaliaus Žygimanto Augusto sekretorius, karališkosios bibliotekos bibliotekininkas bei Tykocino ir Vasilkuvo seniūnas.
Biografija
Baigė Krokuvos universitetą. 1559 m. tapo karaliaus Žygimanto Augusto sekretoriumi. 1559-1565 m. gyveno ir rašė Vilniuje. 1566 m. Krokuvoje buvo išleista žymiausia autoriaus, renesanso dvarų aplinką atspindinti knyga - Lenkų dvariškis (Dworzanin polski). 1571 m. tapo Tykocino seniūnu, o 1576 m. Vasilkuvo seniūnu.
Potaras-Siparunis
Potaras-Siparunis  – vienas iš 10-ies Gajanos regionų. Yra šalies centrinėje dalyje, ribojasi su Brazilija. Didžioji dalis įeina į Guajana Esekiba regioną, į kurį pretenduoja Venesuela. Administracinis centras – Mahdija.
Regionas vadinamas pagal pagrindines upes – Potarą ir Siparunį. Rytiniu pakraščiu teka Esekvibas. Regione yra vienas svarbiausių šalies objektų Kajeturo krioklys.
Svarbiausios gyvenvietės: Mahija, Kangaruma, Orinduikas, Potaras, Saveretikas ir Tumatumaris.
Pažiuržmotis
Pažiuržmotis – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Didkiemio prie Žiuržmočio upelio. Kaimą iš visų pusių juosia Didkiemio miškas.
Midelgrundsfortetas
miniatiūra|Middelgrundsforteto viduje Midelgrundsfortetas  – fortas Baltijos jūroje, Eresuno sąsiauryje, tarp Kopenhagos ir Malmės, įrengtas dirbtinėje saloje tuo pačiu pavadinimu. Pastatytas 1890–1894 m. Salos vietoje jūros gylis buvo 7 m. Salos plotas, kartu su bangolaužiais – 70 000 m². Tai buvo didžiausias jūros fortas ir didžiausia dirbtinė sala pasaulyje. Iki 1984 m. fortas buvo karinė teritorija, 2002 m. parduotas.
Teritorinė jūra
right|thumb|200px|Tarptautiniai vandenys, [[kontinentinis šelfas, išskirtinė ekonominė zona, gretutinė zona, teritoriniai vandenys, vidaus vandenys, žemynas (Land)]] Teritorinė jūra – vandenys, priklausantys valstybės teritorijai; juose atitinkama valstybė vykdo jurisdikciją. Apribojimas – taikaus plaukimo teisė: negalima drausti kitų valstybių laivams plaukti per juos (atitinkant tam tikras sąlygas pagal Jūrų teisės konvenciją).
Kiekviena valstybė turi teisę nustatyti savo teritorinės jūros plotį, neviršijantį 12 jūrmylių, matuojamą nuo bazinių linijų, nustatytų pagal 1982 m. Jūrų teisės konvenciją. Išorinė teritorinės jūros riba yra linija, kurios kiekvienas taškas yra nutolęs nuo artimiausio bazinės linijos taško per nuotolį, lygų teritorinės jūros pločiui.
Įprastinė bazinė linija naudojama matuoti teritorinės jūros plotį, yra laikoma didžiausio atoslūgio linija išilgai kranto, pažymėta pakrantės valstybės oficialiai pripažintuose stambaus mastelio jūrlapiuose.
Atolo salų arba rifų supamų salų atveju bazinė linija, naudojama matuoti teritorinės jūros plotį, yra į jūrą nukreipta didžiausio atoslūgio rifo linija, pažymėta atitinkamu simboliu pakrantės valstybės oficialiai pripažintuose jūrlapiuose.
Vietovėse, kuriose kranto linija yra giliai išraižyta ir vingiuota arba kuriose išilgai ir netoli kranto yra salų virtinė, gali būti naudojamas tiesiųjų bazinių linijų, jungiančių atitinkamus taškus, metodas, pagal kurį yra nustatoma bazinė linija, nuo kurios yra matuojamas teritorinės jūros plotis.
Tose vietose, kur dėl deltos ar kitų gamtinių sąlygų kranto linija yra itin nepastovi, minėti atitinkami taškai gali būti parinkti išilgai toliausiai į jūrą nutolusios didžiausio atoslūgio linijos, ir, nepaisant vėlesnių didžiausio atoslūgio linijos atsitraukimų, tiesiosios bazinės linijos liks galioti tol, kol jų, vadovaudamasi Jūrų teisės konvencija, nepakeis pati pakrantės valstybė.
Brėžiant tiesiąsias bazines linijas negalima pastebimai nukrypti nuo bendrosios kranto krypties, o jūros plotai, esantys iki šių linijų, turi būti pakankamai glaudžiai susiję su sausumos teritorija, kad jiems galiotų vidaus vandenų režimas.
Bazinės linijos brėžiamos iki jūros dugno iškilimų, pastebimų atoslūgio metu, ir nuo tų iškilimų tik tuo atveju, jei ant jų yra pastatyti švyturiai ar panašūs įrenginiai, kurie visą laiką yra iškilę virš jūros paviršiaus, arba tais atvejais, kai bazinių linijų brėžimas iki tokių jūros dugno iškilimų ir nuo jų yra pripažintas tarptautiniu mastu.
Razgrado sritis
Razgrado sritis  – sritis šiaurės rytų Bulgarijoje. Pavadinta pagal administracinį centrą – Razgradą. 2639,7 km² srities teritorija padalinta į 7 savivaldybes. 2011 m. duomenimis, srityje gyveno 125 190 gyventojų.
Sritis šiaurėje ribojasi su Silistra, rytuose su Šumenu, pietuose su Tergovište bei vakaruose su Rusės sritimi.
Tautinė sudėtis
Iš 125 190 srities gyventojų (2011 m. duomenys), 114 475 žmonės identifikavo save kaip:
FAST
thumb|right|250px|FAST jūrų pėstininkai saugo [[Basra|Basros naftos terminalą.]] FAST (Fleet Antiterrorism Security Team 'Laivyno priešteroristinio saugumo grupė') – specialiosios paskirties JAV Jūrų pėstininkų korpuso Saugumo pajėgų pulko dalinys, kurio kariai gali būti greitai permetami į bet kurioje pasaulio vietoje esančius JAV priklausančius objektus saugumui pagerinti. FAST dalinys įkurtas 1987 m., dabar jame yra apie 500 jūrų pėstininkų.
FAST jūrų pėstininkai permetami Jūrų pėstininkų korpuso vado ar Laivyno operacijų vado  nuožiūra, kai reguliarūs saugumą užtikrinantys jūsų pėstininkai krizinėje situacijoje negali palaikyti reikiamo saugumo.
FAST kuopos veikia kaip ribotos trukmės ekspedicinės saugumo pajėgos, skirtos ginti gyvybiškai svarbius laivyno ir valstybės objektus. FAST priešakiniai būriai bazuojasi Žemės rutulio vietose, kur yra JAV laivyno vadavietės. O JAV teritorijoje nuolat budi didesnės pajėgos, kurios gali būti permestos į reikiamą pasaulio vietą. FAST komandos buvo panaudotos 1989 m. gruodžio įsiveržime į Panamą, po 1998 m. rugpjūčio mėn. įvykusių JAV ambasadų sprogdinimų Kenijoje ir Tanzanijoje, 2000 m. spalį, kai Jemene buvo sprogdintas JAV eskadrinis minininkas USS „Cole“ (DDG-67),
Visos FAST kuopos aprūpintos naujaisiais ginklais.
Jurijus Lužkovas
Jurijus Lužkovas (1936 m. rugsėjo 21 d. Maskvoje – m. 2019 m. gruodžio 10 d., Miunchene ) – Rusijos politikas.
Biografija
1958 m. baigė Maskvos M. Gubkino vardo naftos ir dujų pramonės institutą. Nuo 1964 m. buvo TSRS chemijos pramonės reikalų komiteto Valdymo automatizavimo skyriaus viršininkas, nuo 1986 m. – TSRS chemijos pramonės ministerijos Mokslo ir technikos valdybos viršininkas.
1987 m. paskirtas Maskvos miesto vykdomojo komiteto pirmininko pirmuoju pavaduotoju-agropramoninio komiteto pirmininku, 1990 m. – vykdomojo komiteto pirmininku.
1991 m. tapo Maskvos vicemeru-miesto vyriausybės vadovu. Nuo 1992 m. - Maskvos meras, miesto administracijos ir vyriausybės vadovas. Savo veiklą jis pradėjo nuo elementaraus miesto tvarkymo, gatvių bei aikščių valymo ir apšvietimo, šiukšlių iš kiemų išvežimo, apšepusių namų fasadų dažymo ir gatvių asfaltavimo, nes prieš tai buvusi miesto administracija visiškai tuo nesirūpino.
J.Lužkovas į mero pareigas buvo paskirtas prezidento B. Jelcino įsaku, vėliau tris kartus laimėjo rinkimuose (1996 m. surinkęs 95% balsų, 1999 m. ir 2003 m. – virš 70%). 2007 m. ketvirtą kartą meru tapo pagal naują sistemą (prezidento teikimu patvirtintas miesto Dūmoje).
Dirbdamas miesto meru J. Lužkovas susikūrė „stipraus ūkininko“ įvaizdį. Jo valdymo metu buvo realizuota daug stambių projektų – praplėsta Maskvos žiedinė automagistralė, pastatytas miesto trečiasis transporto žiedas, požeminis prekybos kompleksas Maniežo aikštėje šalia Kremliaus, atstatyta Maskvos Kristaus Gelbėtojo katedra, plečiamas Maskvos metropolitenas, griaunami ištisi chruščiovkų rajonai, buvo vykdomos didelės socialinės programos.
Tuo pat metu jis buvo kritikuojamas už neskaidriai funkcionuojančią miesto ekonomiką, korupciją, transporto kamščius, ydingą senų statinių restauravimą ir architektūros paminklų griovimą. Jo žmonos J.Baturinos firma gaudavo stambius statybos darbų užsakymus iš miesto biudžeto ir milijardinį pelną.
J. Lužkovas aktyviai dalyvavo visos Rusijos politiniame gyvenime. 1991 m. GKČP organizavus pučą, buvo aktyvus Baltųjų rūmų gynybos organizatorius, artimas B. Jelcino bendražygis. Tačiau 1998 m. jis sukūrė visuomeninę-politinę organizaciją „Tėvynė“ ir pareiškė norą balotiruotis į Rusijos prezidentus. Jungtinis su J.Primakovo partija „Visa Rusija“ sąrašas 1999 m. rinkimuose į Valstybės Dūmą užėmė trečiąją vietą ir netrukus susijungė su proputinišku bloku Vieningoji Rusija. J.Lužkovas 9 metus buvo šios valdžios partijos vicepirmininkas. 1996–2001 m. buvo Rusijos Federacijos tarybos narys, nuo 2000 m. – Rusijos valstybės tarybos narys.
Sugebėjo suformuoti visiškai kontroliuojamą miesto Dūmą ir tapti praktiškai vienvaldžiu didžiausio Rusijos regiono šeimininku. Tai gąsdino federalinę Rusijos valdžią. 2010 m. rugsėjo mėn. centriniuose TV kanaluose buvo parodyta keletas laidų apie korupciją Maskvos administracijoje ir kitus neigiamus miesto gyvenimo aspektus. Prezidento administracijos vadovas Sergejus Naryškinas J. Lužkovui neoficialiai pasiūlė pasitraukti. Šiam atsisakius, 2010 m. rugsėjo 28 d. prezidentas Dmitrijus Medvedevas pasirašė įsaką, kuriuo nušalino Maskvos merą iš pareigų, kaip netekusį pasitikėjimo.
Nuo 2010 m. spalio mėn. – Maskvos tarptautinio universiteto Didžiųjų miestų valdymo fakulteto dekanas.
miniatiūra|left|1996 m.
Jotyškiai
Jotyškiais vadinami du kaimai Šakių rajone:
Venantas Mačiekus
Petras Venantas Mačiekus (g. 1937 m. gegužės 13 d. Močiekuose, Rokiškio valsčius) – Lietuvos ekonomistas, kraštotyrininkas.
Biografija
Mokėsi Žiobiškio pradžios mokykloje, 1955 m. baigė Rokiškio J. Tumo-Vaižganto gimnaziją (tuomet Rokiškio pirmąją vidurinę mokyklą). Trejus metus dirbo Žiobiškio kolūkyje, nepilnus metus – Žiobiškio apylinkės pirmininku.1964 m. baigė Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultetą. 1962–1968 m. dirbo „Sigmos“ susivienijimo Valdymo sistemų projektavimo-konstravimo biure laborantu, ekonomistu, grupės vadovu, sektoriaus viršininku. 1968–2012 m. dėstė Vilniaus universiteto Ekonomikos bei Matematikos ir informatikos fakultetuose. 1995–1998 m. Lietuvos taupomojo banko, 1998–2001 m. Lietuvos žemės ūkio banko ekspertas.
1972–1997 m. Vilniaus universiteto kraštotyrininkų ramuvos vadovas, surengė 25 kompleksines kraštotyros ekspedicijas.
Mokslinė veikla
Mokslinių darbų pagrindinės sritys: lietuvių papročių teisė, Lietuvos ekonomikos istorija. Monografijų serijos „Lietuvos valsčiai“ vienas pradininkų, nuo 1999 m. vadovavo trylikai leidyklos „Versmė“ ekspedicijų. Vietinių kraštotyros monografijų „Dieveniškės“ (1995 m.), „Sintautai“, „Žvirgždaičiai“ (1996 m.), „Žagarė“, „Obeliai. Kriaunos“ (1998 m.), „Plateliai“ (1999 m.), „Širvintos“, „Žiobiškis“ (2000 m.), „Tauragnai“ (2005 m.), „Obeliai. Kriaunos“ (2009 m., 2-as papild. leid.), „Vepriai“ (2010 m.), „Panemunėlis“ (2011 m.), „Juodupė. Onuškis“ (2012 m., su Jonu Šedžiu), „Kamajai“ (2016 m.) sudarytojas ir bendraautoris. Taip pat parengė knygas: „Dieveniškės“ (1995 m.), „Tradicinis Lietuvos kaimas: lietuvių etninės kultūros galvosūkiai “ (2013 m., su Aleksandru Ikamu), „Mikroekonomika“ (2017m., su kitais).
Zagvės dinastija
Zagvės dinastija – Etiopijos imperatorių dinastija, o kartu ir Etiopijos istorijos laikotarpis, trukęs nuo maždaug X a. iki 1270 m. Prieš jį buvęs laikotarpis buvo Aksumo imperija, o po jo sekė Saliamonidų dinastija.
Dėl ypač šykščių istorinių šaltinių šis laikotarpis kartais vadinamas Etiopijos tamsiaisiais amžiais.
Dinastijos pradžia
Dinastija kilo iš agau tautos, kuri kadaise buvo apgyvendinusi šiaurinę Etiopijos kalnyno dalį. Dinastijos pavadinimas kilo iš gezo kalbos žodžio Ze-Agaw, kas reiškia "iš agau", "agau kilmės". Kadangi visos kitos Etiopijos dinastijos buvo semitiškos (habeša) kilmės, ši dinastija oficialiai yra laikoma tarsi "iškritusia iš konteksto": jos atstovai nebuvo Saliamono palikuonys.
Kilmės regionas buvo Lasta (dalis istorinio Volo regiono), kadaise gausiai gyvenamas agau. Čia vėliau buvo ir Zagvės valstybės centras, sostinė Lalibela. Iš šio regiono kilo dinastijos įkūrėjas Mara Takla Haimanotas, kuris buvo vedęs paskutiniojo Aksumo imperatoriaus Dil Naodo dukterį ir buvo jo generolas. Jis nuvertė Dil Naodą ir pasiskelbė naujuoju imperatoriumi.
Dėl patikimų šaltinių trūkumo nėra vieningai priimtos nuomonės, kada ši dinastija atėjo į valdžią. Kai kurie šaltiniai taigia, jog Zagvės pradėjo valdyti X a., kiti jų valdymo pradžią nukelia į XII a.
Raida
Nors Zagvių laikotarpį dažnai linkstama laikyti tamsiaisiais amžiais, daug mokslininkų pripažįsta, kad tuo metu Etiopijos civilizacija pasiekė žymių pasiekimų. Klestėjo centralizuota valdžia, buvo nuolatinė sostinė Rohoje (vėliau Lalibela), kur buvo sukurti nuostabūs architektūros šedevrai Lalibelos bažnyčios.
Nykštukinė antilopė
Nykštukinė antilopė (Neotragus pygmaeus) - tikrųjų antilopių (Antilopinae) pošeimio dykaraginių (Bovidae) šeimos žinduolis.
Mažiausias Afrikos kanopinis žvėris. Kūno aukštis 25-30 cm, masė 2-3 kg. Gelsvai ruda, pažandė, pakaklė ir papilvė baltos. Patinai su lygiais, aštriomis viršūnėmis, nežymiai palinkusiais atgal, 23 cm ilgio rageliais.
Laikosi poromis. Minta medžių ir krūmų lapais, vaisiais, žoliniais augalais. Nėštumas trunka 6 mėnesius. Gimsta 1 jauniklis. Lytiškai subręsta antraisiais gyvenimo metais. Nelaisvėje išgyvena iki 6 metų. Paplitusi Vakarų Afrikos tropiniuose miškuose, nuo Siera Leonės iki Ganos.
Vožnaviešas
Vožnaviešas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Raigardo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į pietryčius nuo Raigardo, apie 21 km į šiaurės rytus nuo Grajevo ir apie 67 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Sietynas (Šiauliai)
Istorija
Ėjo kas dvi savaites. Leido Šiaulių srities vartotojų bendrovių sąjunga. Spausdino Savičiaus ir Šumkausko spaustuvė Šiauliuose. Išėjo 56 numeriai.
SWIFT
SWIFT (Tarptautinių tarpbankinių finansinių telekomunikacijų organizacija) – tarptautinė tarpbankinė finansinės informacijos perdavimo ir mokėjimų sistema, kuria naudojasi bankai, finansų maklerio įmonės ir kitos finansų institucijos. Sistema operuojama konsorciumo, susidedančio iš daugiau nei 11 000 finansinių institucijų, esančių daugiau nei 210 šalių ir teritorijų.
Sietynas (Šiauliai)
Istorija
Bendradarbiavo Petras Avižonis, Kipras Bielinis, T. Daugėla, Jonas Fledžinskas, J. Gobis, Vincas Janavičius, Kazys Ralys, Vladas Putvinskis, Domas Šidlauskas, J. Vanagas, P. Žaliukas.
SWIFT
Sistema leidžia savo nariams visame pasaulyje elektroniniu būdu persiųsti ir gauti standartizuoto formato finansinę informaciją, atlikti mokėjimo operacijas be popierinių dokumentų. Tačiau nei pinigų, nei vertybinių popierių pati sistema neperveda ir (arba) neperleidžia, o tik išsiunčia pranešimą apie tai atitinkamoms institucijoms. Sistemos dėka tiek fiziniams, tiek juridiniams asmenims sudaromos sąlygos atlikti įvairius elektroninius atsiskaitymus, įskaitant ir kreditinėmis bei debetinėmis kortelėmis. Taip pat atlikti vertybinių popierių sandorius. 2022 m. duomenimis, 44,5 % SWIFT pranešimų srauto sudaro elektroninių atsiskaitymų operacijos, 50,6 % – vertybinių popierių transakcijos. Per dieną sistema persiunčia daugiau kaip 45 mln. pranešimų.
Maurė
Maurė (Spirodela) – plūdeninių (Lemnaceae) šeimos Lemnoideae pošeimio augalų gentis.
Lietuvos maurės
Lietuvoje auga 1 rūšis:
SWIFT
SWIFT veikia pagal Belgijos teisę kaip kooperatinė bendrovė, priklausanti jos nariams proporcingai jų perduodamų finansinių pranešimų kiekiui. SWIFT padaliniai veikia visuose pasaulio svarbiausiuose finansiniuose centruose ir šalyse, kurių bankai ir kitos finansų įstaigos priklauso sistemai.
Sietynas (Šiauliai)
Istorija
Redagavo Peliksas Bugailiškis.
Sietynas (Kanada)
Sietynas – žurnalas, leistas 1974–1992 m. Kanadoje.
Istorija
Leido „Rūtos“ leidykla. Redaktorius Pranas Enskaitis.
Asta Pečiulienė
Asta Uzdilaitė-Pečiulienė (, g. 1970 m. ?) – choreografė, saviveiklininkų vadovė, Punsko lietuvių kultūros namų direktorė.
Biografija
1989 m. baigusi Punsko licėjų, studijavo choreografiją Valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultete. Grįžusi į Punską, vadovavo vaikų liaudies meno kolektyvui „Puniukai“, šokių grupei „Vyčiai“, nuo 2000 m. yra Punsko licėjaus šokių būrelio „Šalčia“ vadovė. 2004 m. paskirta Punsko lietuvių kultūros namų direktore. Kultūros namai yra vienas iš lietuvių saviveiklos Lenkijoje centrų.
A. Pečiulienė aktyviai dalyvauja visuomeniniame gyvenime, yra Lenkijos lietuvių mokytojų draugijos Tarybos ir Lenkijos lietuvių bendruomenės Tarybos narė.
Įvertinimas
Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ medalis
Duklios perėja
Duklios perėja  – strateginė kalnų perėja Rytų Karpatų Laboreco aukštumoje Slovakijos ir Lenkijos pasienyje, netoli vakarinės Ukrainos sienos.
Istorija
Abiejų Pasaulinių karų rytų frontuose perėja vaidino strateginį vaidmenį. 1944 m. rudenį dėl jos kontrolės mėnesį vyko didelis Duklios perėjos mūšis, kuriame Vermachtas stabdė Tarybinės Armijos veržimąsi susijungti su Slovakijos nacionalinio sukilimo pajėgomis.
Vilius Kalvaitis
Vilius Kalvaitis (1848 m. lapkričio 14 d. Girėnuose – 1914 m. birželio 22 d.) – Mažosios Lietuvos tautosakininkas. 1905 m. išleido rinkinį „Prūsijos lietuvių dainos“.
Mokėsi pradžios mokykloje. Po tarnybos Vokietijos kariuomenėje lankėsi Italijoje, Prancūzijoje, Austrijoje. 1880–1883 m. buvo Berlyno pašto darbuotojas. Grįžęs į gimtuosius Girėnus, vertėsi žemės ūkiu.
1888–1894 m. rinkdamas tautosaką (liaudies dainas, pasakas, patarles, priežodžius, mįsles) ir užrašinėdamas asmenvardžius, aplankė 90 Mažosios Lietuvos parapijų. Jis sakė: „Kas nemyli lietuviško žodžio, tas ir gyvulio vardo nevertas“.
Viduržemio jūros virtuvė
Viduržemio jūros virtuvė – kulinarinė tradicija, paplitusi Pietų Europos šalyse, kurios glaudžiasi su Viduržemio jūra: Ispanijoje, Italijoje, Albanijoje, Kroatijoje, Graikijoje, Kipre, Maltoje, dalinai Portugalijoje, pietinėje Prancūzijoje. Viena iš regioninių vakarietiškų virtuvių.
Neretai šiai kulinarinei tradicijai priskiriamos ir kitos Viduržemio jūros šalys, esančios Azijoje ir Afrikoje.
Apibrėžimai, raida ir įtakos
Labai dažnai Viduržemio jūros virtuvei priskiriamos visos kulinarinės tradicijos, esančios aplink Viduržemio jūrą, įskaitant ir Magribo virtuvę, Egipto virtuvę, Levanto virtuvę. Visas jas vienija gana panašios klimato sąlygos, jūros artumas, kas nulemia panašius produktus.
Tačiau skirtingos šalys yra veikiamos gana skirtingų kulinarinių filosofijų bei įtakų. Pvz., Šiaurės Afrika, Levantas, Turkija yra veikiami Islamo virtuvės tradicijų. Dėl to kai kurie autoriai abejoja Viduržemio jūros virtuve kaip vieninga kulinarine tradicija, teigdami, jog tai – sukonstruota sąvoka. Šiame straipsnyje Viduržemio jūros virtuvė aptariama kaip siauresnė sąvoka.
Europinė Viduržemio jūros virtuvė kilo iš Antikos virtuvės, kurios tradicijos susiformavo Senovės Graikijoje ir Senovės Romoje. Jau tada buvo naudojami visi dabar naudojami produktai, atsirado vyno kultūra, buvo kepama kvietinė duona.
Nuo VIII a., Šiaurės Afriką užėmus Kalifatui, prasidėjo intensyvūs viduržemio jūros šalių kontaktai su islamo tautomis, per kurias į Europą atėjo daug naujovių.
Europinės Viduržemio jūros tautos buvo keliautojos ir kolonizatorės, dėl ko būtent Viduržemio jūros virtuvė pirmiausia patirdavo nuolatines išorines įtakas. Jos ypač suintensyvėjo po XV a. Didžiųjų geografinių atradimų, kuomet į Europą ėmė plūsti egzotiškos prekės ir produktai iš viso pasaulio. Taip atėjo daug egzotiškų prieskonių (pipirai, muskatas, gvazdikėlis ir kt.), naujos daržovės (pomidoras), cukrus, šokoladas ir kt.
Keliautojai atsiveždavo ir užsienines kulinarines tradicijas: pvz., iš Tolimųjų Rytų atkeliavo lakštinių, makaronų, koldūnų tradicijos.
Panašiai Viduržemio jūros virtuvė paveikė ir kitas pasaulio tautas. Pvz., dauguma Lotynų Amerikos virtuvių (ypač Argentinos virtuvė, Čilės virtuvė) yra susiformavę būtent šios tradicijos pagrindu.
Produktai
thumb|left|200px|Kvietinė duona thumb|200px|left|Šviežių daržovių pasirinkimas Viduržemio jūros virtuvės šalys dalijasi dideliu kiekiu bendrų produktų, kurie yra išskirtiniai kitų pasaulio kulinarinių tradicijų kontekste.
Čia labiausiai paplitęs javas yra kvietys, iš kurio gaminama kvietinė duona, kurios regioninių variantų yra daugybė. Kvietinė tešla taip pat naudojama gaminti taip vadinamai pastai, t. y. virtiems gaminiams, tarp kurių svarbiausi yra makaronai, lakštiniai, lazanja ir kt. Regione plačiai naudojami ir ryžiai, atvežti iš islamo šalių.
Naudojama keletas mėsos rūšių, neišskiriant kiaulienos ir avienos. Ypač paplitę rūkyti mėsos gaminiai (įvairios dešros), kurie plačiai naudojami kaip užkandžiai. Viduržemio jūros virtuvės ypatumas: gausus jūros gėrybių pasirinkimas. Čia vartojama ne tik jūrinė žuvis, bet ir moliuskai, jūržolės, nariuotakojai.
thumb|200px|left|Portugališkos dešros Pieno produktai taip pat dažnai vartojami. Viduržemio jūros šalys išvystė ypač didžiulį vietos sūrių asortimentą. Dauguma sūrių yra stipraus skonio, sūrūs arba aštrūs, neretai ilgai fermentuojami.
Ripsalis
Ripsalis (Rhipsalis) – kaktusinių (Cactaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso epifitiniai bedygliai kaktusai.
Viduržemio jūros virtuvė
Produktai
Dėl palankių klimato sąlygų regionui būdingas gausus šviežių vaisių ir daržovių (pomidoras, baklažanas, paprika, cukinija, kalafioras, špinatas, poras, svogūnas ir kt.) pasirinkimas. Ši produktų rūšis dažniausiai termiškai neapdorojama, stengiamasi pateikti ją šviežią.
Ripsalis
Paplitęs Centrinėje Amerikoje, Karibuose, Pietų Amerikos centrinėje ir šiaurinėje dalyje, taip pat Afrikoje, Madagaskare, Indijoje, Nepale.
Rūšys:
Viduržemio jūros virtuvė
Produktai
Iki paplintant egzotiškiems prieskoniams regione svarbiausi prieskoniai buvo vietinės prieskoninės žolės, tarp kurių paminėtinos yra česnakas, bazilikas, mairūnas, raudonėlis, petražolės. Jos plačiai vartojamos ir dabar.
Patiekalai
thumb|150px|Milano kepsnys su spageti thumb|150px|Paelja su jūros gėrybėmis thumb|150px|Tiramisu Nors egzistuoja daug patiekalų, būdingų tik vienai nacionalinei virtuvei, tarp jų bendrumų yra labai daug.
Šaltieji patiekalai
Šaltieji patiekalai, itališkai vadinami antipasti, svarbi viduržemio jūros virtuvės dalis. Jie patiekiami prieš pagrindinius patiekalus. Dažnai juos sudaro rūkyti mėsos gaminiai (dešros, kumpiai), sūriai, plonai pjaustyta mėsa su padažu (karpačio).
Čia paplitę ir šviežių daržovių salotos, dažniausiai uždaromos alyvų aliejaus ir acto uždaru, kuris išsivystė į garsųjį majonezą.
Sriubos
Sriubos yra svarbi, bet ne pagrindinė Viduržemio jūros virtuvės dalis. Beveik visame regione paplitusi daržovinė sriuba minestronė (kai kur žinoma kitais pavadinimais). Daug įvairių žuvienių (pvz., prancūziškas bujabesas).
Paplitę ir šaltosios sriubos iš daržovių, pomidorų, agurkų (pvz., ispaniškas gaspačo), kurios labai populiarios karštuoju metų laiku.
Karštieji patiekalai
Svarbūs yra ryžių patiekalai. Ryžiai dažniausiai patiekiami su jūros gėrybėmis. Taip gaminami žinomiausi nacionaliniai patiekalai paelja ir rizotas.
Regione paplitę įvairūs daržovių troškiniai (pvz., itališkas ratatui), iš senovės paveldėti įdarytų daržovių patiekalai.
Gėrimai
thumb|200px|left|Ispaniški vynai Viduržemio jūros regionas – vyno kilmės vieta, todėl čia vyno rūšių yra daugybė. Vynas – daugiau ne alkoholis, o gaivinamasis gėrimas, vartojamas valgių metu. Nuo senovės paplitęs paprotys skiesti vyną vandeniu. Kartais vynas skiedžiamas vaisių sultimis (sangrija), jame marinuojami vaisiai.
Dėl karšto klimato plačiai vartojamos gaivinančios vaisių sultys.
Dėl išorinių įtakų viduržemio jūros virtuvėje nuo seno prigijo ir neeuropinės kilmės gėrimai, kurių paruošimas ir gamyba išsivystė į atskirą maisto kultūrą. Italijoje buvo išrasta daugybė kavos paruošimo metodikų, dėl kurių atsirado kapučino, latte, espreso ir kiti kavos gėrimai. Ispanija introdukavo į Europą kakavą.
Desertai
Vietos konditerijoje dažniausiai naudojama trapi tešla, gaminamos įvairios saldžių kremų rūšys. Pastarieji susideda iš kiaušinių, vyno, nefermentuoto sūrio (rikotos, maskarponės) ir kitų ingredientų.
Kristina Paliokaitė
Kristina Paliokaitė (g. 1990 m.) – lietuvių šaudymo sporto atstovė. Gyvena Aukštadvaryje (Trakų rajonas). Lietuvos šaudymo rungčių rekordininkė. Treneris – Viktoras Stukas.
Lietuvos rekordai
K. Paliokaitė dalijasi Lietuvos rekordu su Margarita Belochvostova atliekant 40 šūvių iš 10 m atstumo su 4,5 mm kalibro pneumatiniu šautuvu stovint. Abejų sportininkių rezultatas – 394 taškai. K. Paliokaitės rezultatas pasiektas 2010 m. sausio 15 d. Vilniuje vykusiose tarptautinėse kulkinio šaudymo sporto varžybose „Polonia 2010“.
Amageris
right|thumb|250px|Amageris, aeronuotrauka. right |thumb|280px| Amagerio sala į rytus nuo Kopenhagos Amageris – sala Baltijos jūroje, Eresundo sąsiauryje. Priklauso Danijai. Dalis salos teritorijos priklauso Kopenhagai, Amagerio ir Zelandijos salos sujungtos tiltais.
1940 m. jūros plotas šalia salos buvo nusausintas ir prijungtas prie Amagerio. Naujoji salos dalis buvo naudojama artilerijos pratyboms. Dabar dalis jos užstatyta, kita dalis tapo parku.
Saloje išsidėstę Dragør, Kastrup ir Tårnby miesteliai.
Eresundo tiltas eina per Amagerį. Kopenhagos oro uostas išsidėstęs rytinėje salos pusėje.
Čilės miestelis
Čilės miestelis yra apibrėžtas Čilės Nacionalinio statistikos instituto (ESI), kaip gyvenvietė, turinti tarp 2001 ir 5000 gyventojų, arba tarp 1001 ir 2000 gyventojų, kai ekonomiškai aktyvių gyventojų sudaro 50 % arba daugiau procentų. Remiantis 2002 m. Čilės gyventojų surašymu ESI 2005 m. birželio mėn. sudarė Čilės miestelių sąrašą, kuriame visoje šalyje yra įregistruoti 274 miesteliai.
Konsulinė teisė
Konsulinė teisė - visuma teisės normų, reguliuojančių konsulinių santykių palaikymą, institucijas, konsulinę tarnybą; konsulinės ir diplomatinės teisės dalis; administracinės teisės pošakis.
Sritys
Pamatinis konsulinės teisės aktas - 1963 m. Vienos konvencija dėl konsulinių santykių. Pagrindinis konsulinės veiklos LR teisėje aktas - LR konsulinis statutas. Taip pat svarbus LR diplomatinės tarnybos įstatymas, taikytinas ir konsuliniams pareigūnams.
Objektas
Konsuliniai santykiai, jų užmezgimas, nutraukimas, santykių institucijos, konsulinės įstaigos, jų struktūra ir personalas, vadovų klasės, konsuliniai rangai; konsulinis korpusas - konsulas, garbės konsulas, konsulinis pareigūnas, konsulinis darbuotojas ir jo konsulinis statusas; konsulinės privilegijos ir imunitetai, konsulinė veikla (konsulinės funkcijos ir kt.).
Davorin Popović
Davorin Popović (g. 1946 m. rugsėjo 23 d. Sarajeve – m. 2001 m. birželio 18 d. ten pat) buvo bosnių dainininkas, žinomas visoje buvusioje Jugoslavijoje. 1964–2001 metais jis buvo roko grupės „Indexi“ pagrindinis vokalistas.
Biografija
Jaunystėje Davorin buvo sėkmingas krepšininkas, kurį laiką jis žaidė Bosnijos ir Hercegovinos jaunimo nacionalinėje komandoje.
1968 m. baigė sportininko karjerą. Po to jis studijavo politikos mokslus Sarajevo universitete.
1964 metais Davorin prisijungė prie roko grupės „Indexi“, kuri susiformavo prieš dvejus metus. Nuo 1975 m. atlikėjas turėjo sėkmingą solinę karjerą, be grupės „Indexi“ jis išleido tris solinius albumus. Jo debiutinis albumas „Svaka je ljubav ista osim one prave“ pasirodė 1976 metais.
Sidabrė (laikraštis)
thumb|„Sidabrė“ 1993 m. thumb|„Tarybinis balsas“ 1989 m. Sidabrė – Joniškio rajono laikraštis, einantis nuo 1945 m. gruodžio 5 d. Joniškyje, Žemaičių g. 2-9.
Davorin Popović
Biografija
Kartu su grupe „Indexi“ kelis kartus dalyvavo Jugoslavijos atrankoje į „Euroviziją“. Kolektyvas pirmą kartą dalyvavo 1967 metais su daina „Pružam ruke“. Antrą kartą pasirodė 1969 m., kur su kūriniu „Zaborav“ užėmė 5 vietą. Vėliau grupė atrankos konkursuose dalyvavo 1973–1975, 1982, 1983 ir 1987 m.
Sidabrė (laikraštis)
Istorija
Iki 1950 m. Joniškio apskrities laikraštis, 1950–1990 m. – LKP Joniškio rajono komiteto ir Liaudies deputatų tarybos organas, nuo 1990 m. vasario 1 d. – rajono laikraštis, steigėja Joniškio rajono savivaldybė, nuo 2000 m. – UAB „Šiaulių kraštas“, leidėja UAB „Laikraščio Sidabrė redakcija“.
Davorin Popović
Biografija
1995 metais Davorin su daina „Dvadeset prvi vijek“ 1995 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse užėmė 19 vietą.
Sidabrė (laikraštis)
Istorija
1945–1946 m. ėjo kartą per savaitę, 1951 m. – dukart, 1952 m. – dukart-triskart, nuo 1953 m. – tris kartus, nuo 1991 m. – du kartus per savaitę. Iki 1989 m. gruodžio 31 d. vadinosi „Tarybinis balsas“, nuo 1990 m. sausio 1 d. „Sidabrė“. Spausdino Joniškio spaustuvė, nuo 1976 m. Šiaulių spaustuvėje „Titnagas“. Tiražas 1945 m. – 700 egz., 1987 m. – 9500 egz., 1997 m. – 3900 egz. 2011 m. laikraštis leistas trečiadieniais 8 puslapių apimties, tiražas – 3037 egz. ir šeštadieniais 12 puslapių, tiražas – 3525 egz.
Davorin Popović
Biografija
Atlikėjas mirė 2001 m. birželio 18 d. nuo kasos vėžio.
Haičio demografija
thumb|right|340px|Populiacijos kitimas 1961 - 2003 m. Gyventojų skaičius pateikiamas tūkstančiais. Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie Haičio demografiją.
Gyventojų skaičius: 9 035 536 (2009 m. apskaičiavimai) Struktūra pagal amžių: Gyventojų amžiaus mediana:
Metinis populiacijos prieaugis: 1,838 % (2009 m. apsk.)
Gimstamumas: 29,1 gimimų/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)
Mirtingumas: 8,65 mirčių/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)
Migracijos indeksas (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): -2,07 migrantų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)
Miestuose gyvenančių žmonių procento metinis kitimas: + 4,5 % (sparčiai didėja)
Lyčių pasiskirstymas:
Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus: 59,69 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)
Vidutinė gyvenimo trukmė:
15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:
Kanonų teisės licenciatas
Kanonų teisės licenciatas (, J.C.L.) – akademinis kvalifikacinis laipsnis, suteikiamas baigus bažnytinės teisės studijas pasaulietiniuose universitetuose, tiek ir bažnytinėse aukštosiose mokyklose ar jų padaliniuose.
Greta kanonų teisės licenciato programos metu gali būti studijuojama ir filosofija, teologija, (religijos, bažnyčios) istorija. Baigus studijas suteikiama teisė siekti kanonų teisės daktaro laipsnio.
Kanonų teisės licenciatas suteikiamas ne tik Europos (Italijos, Vokietijos), bet ir Amerikos universitetuose. Lietuvoje kanonų teisės magistro studijos yra VDU Teologijos fakultete.
Vulka Mala (Grajevo apskritis)
Vulka Mala – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Raigardo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Mykolas Mačiukas
Mykolas Mačiukas (Mikas, 1899 m. kovo 17 d. Gudeliai, Pilviškių valsčius – 1950 m. ? Ryga) – Lietuvos kariuomenės karininkas, generalinio štabo pulkininkas leitenantas, Lietuvos pasipriešinimo sovietinės okupacijos režimui veikėjas.
Biografija
Nuo 1919 m. sausio 2 d. Lietuvos kariuomenės savanoris, tarnavo Antrajame pėstininkų pulke. 1919 m. gruodžio mėn. baigė Karo mokyklą, 1926 m. – Aukštųjų karininkų kursų Bendrąjį, 1937 m. – Generalinio štabo skyrių, 1936 m. – Vytauto Didžiojo universiteto Teisių fakultetą. 1937 m. generalinio štabo pulkininkas leitenantas.
Tarnavo įvairiuose Lietuvos kariuomenės daliniuose, nuo 1937 m. Kariuomenės štabe. 1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą, 1940 m. rugsėjo 11 d. paskirtas LTSR respublikinio karinio komisariato šaukiamųjų karinio parengimo vyr. inspektoriumi. Aktyvus 1941 m. Birželio sukilimo dalyvis, vienas jo vadovų, vėliau įsitraukė į antinacinį pasipriešinimą, Lietuvos aktyvistų fronto karinio skyriaus viršininkas. 1941–1943 m. Valstybinio stiklo fabriko direktorius. Okupantų suimtas ir 1943–1945 m. kalintas Štuthofo koncentracijos stovykloje. 1945 m. grįžęs į Lietuvą įsitraukė į antisovietinį pasipriešinimą. Slapstėsi Rygoje, gyveno svetima pavarde, ten jo ieškojo KGB. Manoma, 1950 m. žuvo Rygoje. Jo šeima 1948–1957 m. buvo tremtyje Sibire (Krasnojarsko kraštas).
Dirvėnai
Dirvėnais vadinamos gyvenvietės:
Mažoji antilopė
Mažoji antilopė (Neotragus batesi) – tikrųjų antilopių (Antilopinae) pošeimio dykaraginių (Bovidae) šeimos žinduolis.
Kiškio dydžio antilopė. Kūno aukštis 25-35 cm, masė 4-5 kg. Tamsiai ruda. Kūno šonai šviesesni, pasmakrė ir papilvė baltos. Patinai su rageliais, kurie vidutiniškai 2,5 cm ilgio, nežymiai palinkę atgal su skersiniais žiedais pamatinėje dalyje.
Gyvenimo būdas mažai žinomas. Laikosi pavieniui arba poromis. Aktyvi naktį. Minta medžių ir krūmų lapais, vaisiais. Sutinkama miškuose, krūmuose, kakavos ir žemės riešutų plantacijose.
Paplitusi Centrinėje Afrikoje, nuo Benino iki Ugandos.
Kuliai
Kuliai – miestelis Plungės rajono savivaldybėje, į rytus nuo kelio kuris prie miestelio kertasi su keliu Dauginčiai–Rietavas, 17 km į pietvakarius nuo Plungės. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos. Yra paštas (LT-90024).
Miestelyje kasmet liepos mėnesį vyksta Švenčiausiosios Mergelės Marijos Škaplierinės atlaidai.
thumb|left|Kulių krašto muziejus thumb|left|Koplytėlė centre, šalia muziejaus
Etimologija
Kulių pavadinimo kilmė nėra iki galo išaiškinta, bet yra keletas hipotezių:
Geografija
Miestelis išsidėstęs Endriejavo kalvagūbryje, Žemaičių aukštumos vakariniame pakraštyje, dešiniajame Alanto upės (kuri į rytus patvenkta) krante, Kuliuose į Alantą įteka Lenkėnio upelis. Miestelį supa Kulių miškai, šiaurės vakaruose įkurtas Kulių kraštovaizdžio draustinis.
Istorija
Archeologiniai radiniai liudija čia buvus akmens amžiaus gyvenvietę. Kuliai minimi nuo XIII a., Kulių kaimas – 1564 m. XVII a. pradžioje išsiplėtė miestelis. 1644 m. Žemaičių vyskupas Jurgis Tiškevičius pastatė bažnyčią. XVIII a. Kuliai priklausė jėzuitams.
Nuo 1804 m. veikė parapinė mokykla, 1907 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla, 1945–1949 m. progimnazija, 1949–1955 m. septynmetė, aštuonmetė, nuo 1955 m. vidurinė mokykla, nuo 2015 m. Kulių gimnazija.
Nuo XIX a. vidurio vykdavo turgūs ir gyvulių mugės. 1861–1950 m. Kuliai buvo valsčiaus centras. Draudžiamąją lietuvių spaudą apylinkėse platino J. Budrikas, Jurgis Gudas, I. Milašius, Kazimieras Šleivys, P. Šlimas, V. Stončius, spaudos platinimą organizavo ir rėmė Juozas Tumas-Vaižgantas, kuris 1898–1901 m. gyveno Kuliuose. XIX a. pabaigoje Kuliai buvo Telšių apskrities miestelis. 1900 m. pastatyta Kulių Šv. vyskupo Stanislovo bažnyčia.
1941 m. antroje pusėje vokiečių okupacinės valdžios nurodymu nužudyti 82 Kulių gyventojai žydai. Po Antrojo pasaulinio karo apylinkėse veikė Žemaičių apygardos Šatrijos rinktinės partizanai. 1951–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1947 m. įkurta biblioteka, 1955 m. lopšelis-darželis, kultūros namai, paštas, ambulatorija.
Architektūra
Miestelio planas linijinis. Svarbiausi statiniai:
Kultūra
1899 m. palangiškių aktorių trupė Kuliuose suvaidino „Ameriką pirtyje“. Yra kraštotyros muziejus, folklorinis lietuvių liaudies muzikos ansamblis „Vaisgamta“ (vadovai Mirga ir Audronius Gulbinskai). Miestelio senieji gyventojai kalba nepakitusia žemaičių dounininkų tarme.
Nuo 2007 metų Kuliuose organizuojamas tarptautinis profesionalaus meno ir kultūros Sofijos festivalis, pavadintas Kuliuose svarbų savo gyvenimo tarpsnį praleidusios rašytojos, dramaturgės, politikės, visuomenės veikėjos ir pedagogės Sofijos Kymantaitės-Čiurlionienės vardu. Kuliai istoriškai garsėja savo švietėjiška knygnešių veikla. Jau XIX a. pr. čia veikė parapinės mokyklos. Kunigas K. Skrodskis pasiekė, kad parapijoje neliko nemokančių skaityti. Kunigaujant čia Vaižgantui, Kuliai tapo slapto lietuvių veikimo ir knygnešių centru, čia jis pradėjo leisti žurnalą inteligentams „Žinyčia“.
Gyventojai
1597 m. Kuliuose buvo 20 šeimų, 1673 m. – 56 šeimos.