cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ermitažas
Po Spalio revoliucijos
1922 metais Menų akademija perdavė Ermitažui svarbią XIX a. Europos paveikslų kolekciją. 1927-aisiais paaiškėjo, kad apie 500 žymių paveikslų, sovietų reikalavimu, buvo perduoti Centriniui Vakarų meno muziejui Maskvoje. 4 deš. pradž. daugiau nei 70 paveikslų taip pat buvo nusiųsti tenai. Po 1932-ųjų, nemaža dalis ne tokių svarbių menų darbų buvo išsiuntinėti po naujus meno muziejus visoje Sovietų sąjungoje.
1928-aisiais sovietų valdžia įsakė Ermitažui sudaryti vertingų meno darbų eksporto sąrašą. 1930–1934 metais daugiau nei 2 000 Ermitažo meno vertybių buvo slaptai parduotos užsienio aukcionuose ar tiesiogiai svetimšaliams užsakovams bei verslininkams. Tarp išgabentųjų buvo ir Rafaelio „Alba Madonna“, Ticiano „Venera veidrodyje“, Botičelio „1475-ųjų Karaliaus garbinimas“, Jano van Eiko „Apreiškimas Švenčiausiajai Mergelei Marijai“, o su jais Rembranto, Antonio van Deiko ir kitų šedevrai. 1931 metais po ilgų derybų Endriu V. Melonas (Andrew W. Mellon) įsigijo 21 Ermitažo eksponatų ir juos paaukojo tuo metu formuotai Nacionalinei dailės galerijai Vašingtone.
1948-aisiais 316 impresionizmo, postimpresionizmo ir modernaus meno darbų, priklausiusių Maskvos Naujojo Vakarų Europos meno muziejui (o prieš nacionalizaciją sudarę rusų verslininkų Sergėjaus Ščiukino ir Ivano Morozovo kolekcijas), buvo perkelta į Ermitažą (kartu su jais ir Pikaso bei Matiso kūriniai). 1967-ųjų pradžioje daugybė Matiso darbų buvo paaukoti muziejui jo mūzos Lidijos Delectorskajos.thumb| [[Rembrantas|Rembranto „Danaja“ |258x258px]] 1981 metais atstatyti Menšikovo rūmai tapo nauju Ermitažo muziejaus filialu, demonstruojančiu rusų kultūrą XVIII a. pr.
Lietuvio vandalizmas Ermitaže
1985 m. birželio 15 d. lietuvis Bronius Maigys peiliu supjaustė ir sieros rūgštimi apipylė Ermitažo ekspozicijų salėje eksponuotą Rembranto „Danają“. Niekieno nepastebėtas vyras peržengė virvių užtvaras, dešine ranka du kartus peiliu dūrė į paveikslą, o kaire iš stiklinio indo pylė ant jo sieros rūgštį. B. Maigys buvo sulaikytas ir nuteistas. Restauravimo darbai prasidėjo tą pačią dieną. Iš pradžių specialistai tikėjosi „Danają“ restauruoti per ketverius metus. Tačiau prireikė net 12 metų. Po vandalo išpuolio garsiąją „Danają“ saugo neperšaunamas stiklas.
Ermitažas nuo 1991-ųjų
1991-aisiais iššaiškėjo, jog kai kurie Ermitažo paveikslai 1945 metais Raudonosios armijos buvo nelegaliai išgabenti į Vokietiją. Tik 1994-ųjų spalį Ermitažas oficialiai paskelbė, jog didžiulė prancūzų imprezionizmo ir postimpresionizmo lobyno dalis buvo slapta perduota privatiems vokiečių kolekcininkams. Paroda „Atskleisti paslėpti lobiai“, atidaryta 1995 metų kovo 30 dieną (tęsėsi metus) ir eksponuota Žiemos rūmų Nikolajaus salėje, savo lankytojams pirmą kartą pristatė 74 ilgai nematytus paveikslus. Dauguma paveikslų, prieš grąžinant juos į Ermitažą, priklausė privačioms Oto Krebo (56 paveikslai), Bernhardo Koehlerio, Oto Gerstenbergo ir jo dukros Margaretos Šarf kolekcijoms (pvz. Edgaro Dega „Place de la Concorde“, Renuaro „Sode“, Van Gogo „Baltas namas naktį“ ir kiti). Kai kurie iš šių paveiklšų ir dabar eksponuojami nuolatinėse parodose, nedidelėse Žiemos rūmų salėse, pirmo aukšto kampe šiaurės-rytuose.
1993-aisiasi Rusijos vyriausybė atidavė greta (kitoje Rūmų aiktės pusėje, priešais Ermitažą) esantį rytinį Generalinio štabo sparną, o 1999-aisiais ir naujas sales parodoms. 2003 metais, naujai atidarius vidinį kiemą, buvo pakeistas muziejaus pagrindinis įėjimas. Tais pačiais metais, kaip Ermitažo dalis ir imperatoriškojo porceliano fabriko bazė, atidarytas dar ir porceliano muziejus.
2004-aisiais muziejus atrado ir kitą pagrobtą meno vertybę – Rubenso „Venera nuginkluojanti Marsą“, kadaise buvusią Rainsbergo rūmų (Berlynas) kolekcijoje, o prieš tai greičiausiai pagrobta sovietų kareivių iš Karaliaučiaus pilies Rytinėje Prūsijos dalyje 1945-aisiais. Taigi, Michailas Piotrovskis aiškino, jog paveikslas turi būti nuvalytas ir išeksponuotas.
Muziejus 2006-ųjų liepą paskelbė, jog iš viso 221 nedidelis daiktas (papuošalai, stačiatikių ikonos, sidabro ir brangūs glazūruoti dirbiniai) buvo pavogti. Šių meno pavogtų brangenybių vertė galėjo siekti apie 543 000 dolerių, tačiau tais pačiais metais kai kurios vogtos meno vertybės buvo atgautos.
Butikiai
Butikiai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Renavo. Prieina Butikių miškas.
MYT
MYT, Myt arba myt be taškų arba su taškais gali reikšti:
Izraelio futbolo varžybos 1963–1964 m.
Izraelio futbolo varžybos 1963–1964 m.
Vytautas Tuinyla
Biografija
Vilhelmas Vytautas Tuinyla gimė 1914 m. balandžio 6 d. Alytaus apskrities Krokialaukio valsčiaus Krokininkų kaime, ūkininko šeimoje. Pradžios mokyklą lankė Krokialaukyje, mokėsi Alytaus gimnazijoje, kurioje 1928 m. baigė 4 klases. 1929 m. Vytautas Tuinyla įstojo į Aukštosios Fredos aukštesniąją sodininkystės ir daržininkystės mokyklą, kurią baigė 1932 m. 1932–1939 m. dirbo sodininku Kauno miesto sodininkystėje, bedirbdamas 1937 m. baigė Kauno privatinę gimnaziją. 1939–1945 m. dirbo Lietūkio vaisinių ir dekoratyvinių augalų sėklininkystės instruktoriumi. 1945–1948 m. mokytojavo Kauno sodininkystės-daržininkystės technikume, dėstė sodininkystę, lietuvių kalbą, agrochemiją. 1949–1953 m. dirbo Verkių kolūkių pirmininkų mokykloje, Antalieptės žemės ūkio mokykloje, Lietuvos mokslų akademijos Biologijos instituto Eksperimentinėje bazėje. Nuo 1953 m. pradėjo dirbti Vytėnų sodininkystės-daržininkystės bandymų stotyje vaismedžių veislių tyrėju. Dirbdamas studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijoje, kurią baigė 1954 m. 1960 m. apgynus disertaciją jam buvo suteiktas biologijos mokslų kandidato (biomedicinos mokslų daktaro) mokslinis laipsnis, skirtos vyr. mokslinio darbuotojo pareigos. Vytėnų sodininkystės-daržininkystės bandymų stotyje Vytautas Tuinyla dirbo iki 1980 m. Nuo 1980 m. jo rūpesčiu Vytėnuose buvo įkurtas Sodininkystės ir daržininkystės muziejus, kuriam Vytautas Tuinyla vadovavo iki 1992 m.
Veikla
Nuo 1940 m. palaikė ryšius su prof. A. Hrebnickio sodu, iš kur gaudavo sėklų poskiepiams. Vytauto Tuinylos mokslinių tyrimų sritis – vaismedžių savybių, atsparumo ligoms ir žiemojimo Lietuvos sąlygomis tyrimas. Sukaupė apie 1700 obelų, 200 kriaušių, 200 slyvų bei vyšnių ir kitų genčių vaismedžių veislių genofondą. 1959 m. buvo vienas iš Lietuvos sodininkų draugijos ir jos žurnalo „Mūsų sodai“ steigimo iniciatorių. Spaudoje bendradarbiavo nuo 1939 m., paskelbė apie 300 mokslinių ir mokslo populiarinamųjų straipsnių. Redagavo ir su autorių kolektyvu 1962 m. išleido Lietuvos pomologijos sąsiuvinius. Buvo knygos „Lietuvos pomologija“ (1974 m.), „Lietuvos pomologija“ I t. (1990 m.) sudarytojas ir vienas iš autorių ir „Lietuvos pomologija“ II t. (1996 m.) vienas iš sudarytojų.
Atminimo įamžinimas
Kauno m. savivaldybės tarybos nutarimu V.Tuinylos vardu pavadinta miesto gatvė Romainiuose.
Jonas Balvočius
Jonas Balvočius–Gerutis (1842 m. kovo 14 d. Purvėnuose, Mažeikių raj. – 1915 m. lapkričio 12 d. Uliūnuose, Panevėžio raj.) – kunigas, prozininkas, vertėjas, draudžiamosios lietuviškos spaudos platintojas, mokslo populiarintojas. Palaidotas Uliūnų bažnyčios šventoriuje. miniatiūra|160px|left|J. Balvočiaus kapas Uliūnuose
Biografija
1864 m. baigė Šiaulių gimnaziją.
1867 m. baigė Kauno kunigų seminariją.
1868–1871 m. studijavo Peterburgo dvasinėje akademijoje.
Paskirtas vikaru į Kėdainius.
1875 m. perkeltas klebonu į Vadoklius. Čia pradėjo platinti lietuvišką spaudą, nugabendavo jos ir į gimtąjį Mažeikių kraštą. Skatino parapijiečius, kad mokytų vaikus lietuviško rašto. Pavyzdingai tvarkė klebonijos ūkį. Susirūpinęs spaudos atgavimu paskyrė nemažą pinigų sumą tam, kuris išrūpins lietuviams spaudą.
1898 m. pats važinėjo į Peterburgą ir įteikė prašymus vidaus reikalų ministrui ir Vyriausiajai spaudos reikalų valdybai dėl spaudos draudimo panaikinimo.
1900 m. parėmė katalikiškojo laikraščio „Žinyčia“ išleidimą: pas jį atvykusiam kunigui, faktiškajam redaktoriui Juozui Tumui-Vaižgantui davė 885 rb.
1902 m. iškeltas altarista į Dusetas.
1908–1914 m. – Ėriškių altarista.
Paskutiniaisiais gyvenimo metais rūpinosi parapijos įkūrimu Uliūnuose. Buvusiame grūdų sandėlyje 1914 m. įrengė koplyčią.
1914–1915 m. – Uliūnų klebonas.
Kūrybinė veikla
Kovojo dėl lietuviškos spaudos atgavimo, kūrė ir iš lenkų, vokiečių, prancūzų kalbų vertė švietėjišką prozą, sulietuvino valstiečiams skirtas religines ir švietėjiškas knygas:
1912–1913 m. perpasakojo vokišką Brėmo (Brehm) vadovėlį „Zoologija, skiriama sodiečiams“ (1-2).
1909 m. perdirbo trumpą astronomijos žinyną, pavadintą „Sodiečių dangus“.
1902 m. išvertė Ivano Krylovo pasakėčias.
Išleido apysakas:
Apysakos sukurtos pagal tipinę didaktinę schemą – moralu užsibaigianti virtinė epizodų, jose atsispindi to meto aktualijos: lietuvių santykiai su lenkais, kunigų kivirčai, valstiečių nusigyvenimas. Pasirašinėjo slapyvardžiais J. Gerutis, Prietelius.
Abdul Farisas
Abdul Farisas (abū fāris `abd al-`azīz ben aḥmad, arab.: أبو فارس عبد العزيز بن أحمد, g. nežinoma – m. 1397 m.) – nuo 1393 m. Marinidų dinastijos Maroko sultonas.
Abdul Farisas buvo Abu l-Abaso Achmado sūnus. Abdul Fariso valdymo metais toliau vyko kova dėl sosto tarp jo ir brolių.
Andrius Barkauskas
Andrius Barkauskas (1843 m. lapkričio 15 d. Užnemunėje – 1897 m. kovo 24 d. Santakoje, Marijampolės raj.) – poetas.
Baigė Seinų kunigų seminariją, ten dėstė giedojimą.
Sekdamas folkloro intonacijomis, parašė dainų (Vaikščioj katins ant šiaudų, Kantarkos gegutės, Giesminykai sakalėliai), satyrinių eilėraščių (Zanavykas diktas vyras). Vertė Džordžo Bairono (G. Byron) Čaild Haroldo klajones. Išvertė ir sueiliavo religinių giesmių (Garbink Dievą ant aukštybių).
Nuorodos
Lietuvių literatūros enciklopedija
Ignalinos apylinkė
Ignalinos apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Troškūnų rajonas
Troškūnų rajonas – 1950–1959 m. LTSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos centrinėje dalyje. Centras – Troškūnai.
Istorija
Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš Anykščių apskrities 9 apylinkių, Kupiškio apskrities 11 apylinkių ir Panevėžio apskrities 11 apylinkių. Iki 1953 m. priklausė Šiaulių sričiai. 1954 m. šiek tiek keitėsi rajono ribos. Rajonas panaikintas 1959 m. gruodžio 7 d., jo teritorija:
Rajone ėjo laikraštis „Staliniečio kelias“.
MEX
MEX, Mex arba mex be taškų arba su taškais gali reikšti:
Ordžonikidzė
Ordžonikidzė:
Krikštėnų apylinkė
Krikštėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Pabaisko valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Smėlių rajonui. 1954 m. prijungta dalis Pabaisko apylinkės, dalis Žuklių apylinkės ir dalis Viesų apylinkės, o dalis Krikštėnų apylinkės prijungta prie Steponavos apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Krikštėnų apylinkė prijungta prie Pabaisko apylinkės ir Pašilės apylinkės.
Birželio 19
Birželio 19 yra 170-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 171-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 195 dienos.
Vardadieniai
Dovilas – Dovilė – Gaudvilas – Gervazas – Protazas – Protazijus – Ramunė – Romualda – Romualdas – Svaigeda – Svaigedas – Svaigedė.
Pietų Afrikos Respublikos vyrų žolės riedulio rinktinė
Pietų Afrikos Respublikos vyrų žolės riedulio rinktinė – komanda, atstovaujanti Pietų Afrikos Respublikai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja PAR žolės riedulio asociacija.
Džiunglės (1906 knyga)
Džiunglės  – 1906 m. Uptono Sinclairo knyga, pasakojanti apie Amerikos lietuvių gyvenimą Čikagoje dvidešimto šimtmečio pradžioje. Knyga rašyta, kaip socializmo propaganda. Žinias apie knygoje aprašytus Čikagos mėsos pakavimo fabrikus U. Sinclair surinko būdamas žurnalistu, ir incognito pats dirbdamas tokiame fabrike, kai ruošė straipsnį socialistiniam laikraščiui „Appeal to Reason“ 1904 m.
Siužetas
Knygoje vaizduojamos sunkios darbininkų sąlygos Čikagos mėsos pakavimo fabrikuose.
Romano pradžioje du jauni lietuviai, Jurgis Rudkus ir Ona Lukošaitė, gyvenantys Čikagoje, susituokia. Abu su savo šeimomis (Antanas Rudkus, Jurgio tėvas, Teta Elžbieta, Onos pamotė ir šeši jos vaikai, Marija, Onos pusseserė, ir Jonas) į Ameriką atvyko ieškoti laimės, bet tuoj supranta, kad padarė klaidą ten važiuodami.
Iš pradžių, visa šeima susideda pinigus ir nusiperka namą. Jie sunkiai ir ilgai dirba, kad išlaikytų namą ir susimokėtų skolas. Antanas, Jurgio tėvas, sirgęs tuberkulioze, miršta, ir Jonas vieną dieną pabėga iš namų. Onai ir Jurgiui vėliau gimsta sūnus Antaniukas. Gyvenimas nesiklosto toliau, Jurgis sužino, kad Ona reguliariai verčiama teikti seksualines paslaugas savo bosui Konor, kad nebūtų atleista iš darbo. Jurgis sumuša Konor, ir už tai yra uždaromas į kalėjimą.
Grįžęs iš kalėjimo, Jurgis sužino, kad šeima prarado namą ir persikėlė gyventi pas kaimynę lietuvę. Pakavimo fabrikai Jurgio nebepriima į darbą dėl teistumo. Ona miršta gimdydama. Antaniukas vėliau nuskęsta prie namų, ir Jurgis palieka Čikagą. Prasigėręs jis, benamis, keliauja po kaimus ir parsisamdo sezoniniams darbams, tačiau pastovaus pragyvenimo šaltinio rasti negali. Galiausiai nusprendžia grįžti į Čikagą. Ten susiranda darbą, tačiau netrukus jį vėl praranda. Dar kartą sutikęs Konor ir jį vėl užpuolęs, vėl atsiduria kalėjime. Ten sutinka Džeką Diuvaną ir kartu pradeda apiplėšinėti žmones. Vieną dieną Jurgis atsitiktinai užeina į paskaitą apie socializmą ir prisijungia prie socializmo partijos, tikėdamas, kad Čikaga priklausys neturtingiesiems. Knyga pasibaigia socialistų mitingu ir pirmosiomis politinėmis pergalėmis.
Žalsvoji gumbuotakaktė papūgžuvė
Žalsvoji gumbuotakaktė papūgžuvė (Bolbometopon muricatum) - papūgžuvinių (Scaridae) šeimos žuvis.
Kūnas iki 1,3 m. Svoris apie 46 kg. Randama tarp koralinių rifų Indijos ir Ramiajame vandenynuose nuo Raudonosios jūros iki Didžiojo barjerinio rifo Australijos pietuose.
Izraelio futbolo varžybos 1964–1965 m.
Izraelio futbolo varžybos 1964–1965 m.
Mykolas Barkauskis
Mykolas Barkauskis (Michal Barkowski, Borkowski), XVII a.; panegirikų autorius.
Studijavo Vilniaus akademijoje, buvo Kražių klebonu.
Vilniuje išleistos jo panegirikos Memoriae aeternae magnifici et generosi domini d. Joannis Rudomina Dusiatski… („Prakilnaus bei kilmingo pono Jono Rudaminos Dusetiškio amžinam atminimui“, 1622) ir Luna renata orbis Samogitici… („Atgimęs Žemaičių pasaulio mėnulis“, 1641).
Nuorodos
Lietuvių literatūros enciklopedija
Butiškės
Butiškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Antazavės.
Andinė žąsis
{Taxobox_begin_placement | color = pink}}
Andinė žąsis (Chloephaga melanoptera) – antinių šeimos Chloephaga genties paukščių rūšis, gyvenanti Pietų Amerikoje. Sutinkama Peru, Argentinoje, Bolivijoje. miniatiūra|250px|left|Perinti andinė žąsis miniatiūra|250px|left|Besimaitinanti pora miniatiūra|250px|left|[[Čarlzas Darvinas|Č. Darvino iliustracija]]
Andinė žąsis gyvena aplink ežerus ir pelkes Andų kalnuose, paprastai, aukštyje iki 3000 m ir daugiau. Žiemos sezonu nusileidžia žemiau. Tai daugiausia sausumos paukštis, vengiantis plaukioti, išskyrus ekstremalias situacijas. Andinė žąsis – stambaus sudėjimo paukštis, labai mažu rožiniu snapu, baltomis plunksnomis, išskyrus juodus sparnų galus ir uodegą. Abiejų lyčių plunksnų spalvos tos pačios, bet patelės kiek mažesnės. Sveria 2,7–3,6 kg. Daugintis pradeda lapkričio mėnesį. Patelė padeda 5-10 kiaušinių ir juos peri 4 savaites. Lizdas – negili duobutė žemėje netoli vandens, išklota augalija. Išsiritę jaunikliai būna balti, su trimis juodomis juostelėmis ant nugaros. Lytinę brandą pasiekia 3 metų amžiaus. Minta žole.
Oberleitenantas
Oberleitenantas  – jaunesniojo karininko laipsnis, naudojamas Vokietijos, Austrijos ir Šveicarijos kariuomenėse.
Vokietijos oberleitenantai
Vokietijos kariuomenėje oberleitenanto laipsnis naudojamas nuo XIX a. pirmos pusės. Paprastai šį laipsnį gauna leitenantas, atitarnavęs 5-6 metus.
Oberleitenanto laipsnis naudojamas Vokietijos sausumos ir oro pajėgose. Vokietijos laivyne analogiškas laipsnis vadinamas jūros oberleitenantas.
Antrojo pasaulinio karo metais SS kariuomenėje oberleitenantą atitiko oberšturmfiureris.
Fizinė priklausomybė
Fizinė priklausomybė – priklausomybės vartojamai medžiagai forma, kai vartotojo organizmas tampa fiziškai nuo jos priklausomas. Nutraukus medžiagos vartojimą, neišvengiamai patiriami nemalonūs simptomai, kadangi organizmas reikalauja jam nebeteikiamos medžiagos. Tai kone pagrindinė narkomanų problema, jiems metus vartoti narkotines medžiagas. Visos medžiagos, sukeliančios fizinę priklausomybę, medicinoje laikomos narkotikais. Iš kitos pusės ne visos teisiniu požiūriu narkotikais laikomos medžiagos sukelia fizinę priklausomybę, kai kurios tik psichologinę priklausomybę arba visai jokios.
Alkoholiniai gėrimai (tiksliau etanolis) bei tabako produktai (nikotinas), nors ir nepriskiriami draudžiamiems narkotikams, tačiau fizinę priklausomybę sukelia.
Fizinė priklausomybė etanoliui dėl savo unikalių bruožų ir dažnumo turi atskirą pavadinimą „baltoji karštinė“.
Fizinė priklausomybė tai liga, kuri dažnai tapatinama su narkomanija.
Steponavos apylinkė
Steponavos apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Pabaisko valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Smėlių rajonui. 1954 m. prijungta dalis Pašilės apylinkės, dalis Miegučių apylinkės, dalis Vaitkūnų apylinkės ir dalis Krikštėnų apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Steponavos apylinkė prijungta prie Pašilės apylinkės.
Stasys Padleckas
Biografija
Vyriausiasis gausios Stanislavo ir Antaninos Padleckių šeimos (šeši sūnūs ir trys dukros) sūnus. Tėvai ir visi vaikai buvo muzikalūs žmonės, o trys – Stasys, Juozas ir Antanas tapo muzikais profesionalais. Bendrąjį pradinį išsilavinimą Stasys gavo Juodaičių (Jurbarko raj.) pradžios mokykloje, o vėliau baigė Vilkijos (Kauno raj.) gimnazijos aštuonias klases.
Keletą metų dirbo įvairius lauko darbus, padėdamas tėvams išlaikyti 20 hektarų ūkį ir išmaitinti gausią šeimą. Jausdamas didelį potraukį muzikai, 1929–1931 m. mokėsi vargonuoti pas Seredžiaus vargonininką Joną Šukį, taip pat lankė ir Juozo Naujalio vargonininkų kursus Kaune. 1931 m. subūrė Padleckių šeimos vokalinį oktetą, išmokė jį apie 20 dainų ir koncertuodavo gegužinėse bei klojimų vaidinimų vakaruose. Pradėjęs vargonininkauti Seredžiuje, vadovavo pavasarininkų ir šaulių chorams, dirbo su Belvederio aukštesniosios pienininkystės mokyklos moksleivių choru.
Nuvykęs į Klaipėdos kraštą, 1937–1939 m. dirbo Juknaičių (Šilutės raj.) pašte, subūrė jaunimo chorą. Vokiečiams okupavus Klaipėdą, pasitraukė į Šeduvą, o paskui persikėlė į Šiaulius. Čia dirbo pašto agentūroje, buvo įstojęs į muzikos mokyklą. 1939–1944 m. dirbo pašto agentūrose Seredžiuje (1939–1940 m.), Labanore (1940–1942) m. ir Kaune (1942–1944 m.).
1944–1948 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Betygaloje (Raseinių raj.), nuo 1948 m. rudens pradėjo mokytojauti Krakių (Kėdainių r.) vidurinėje mokykloje ir vadovauti moksleivių chorams. 1950–1960 m. gyveno ir dirbo Dotnuvoje. Vadovavo Lietuvos žemės ūkio akademijos ir vidurinės mokyklos chorams bei pučiamųjų orkestrui, neakivaizdiniu būdu choro dirigavimą studijavo Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos technikume.
1960 m. persikėlęs gyventi į Kauną, S. Padleckas vadovavo Kauno rajono Vilkijos, Ežerėlio, Altoniškių kultūros namų chorams, vokaliniams ansambliams ir pučiamųjų orkestrams. Kurį laiką dirbo su A. Kvedaro miškų ūkio technikumo Girionyse meno mėgėjų kolektyvais. Chorus ir pučiamųjų orkestrus parengdavo Kauno rajono ir respublikinėms dainų šventėms. Nuo 1970 m. dar kurį laiką vargonininkavo savo gimtinės parapijoje Juodaičiuose.
S. Padleckas choruose ir pučiamųjų orkestruose išugdė daug dainininkų ir muzikantų. Jis dirigavo daugelio rajonų dainų šventėse, sukūrė dainų chorams ir vokaliniams ansambliams. Išpopuliarėjo jo dainos „Gimtinė“ (paskelbta brolio Juozo Indros vardu), „Jaunystės šventė“, „Baltijos bangelė“, „Gražiausia šalis“, „Daina apie žemę“ ir kt. Kai kurios chorvedžio dainos skambėjo Kauno rajono dainų šventėse. Sukūrė keletą dvibalsių mišių bei giesmių.
Išaugino du sūnus – Romą ir Ovidijų, abu kvalifikuoti inžinieriai ir dideli muzikos bei šokio mėgėjai. Chorvedžių Stasio ir Antano Padleckių brolis Juozas Indra (1918–1968 m.) – žinomas kompozitorius, dainininkas (tenoras) ir dirigentas. Apie jį muzikologė Ona Narbutienė 1975 parašė ir išleido monografiją „Juozas Indra“.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Varviškė
Varviškė – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 13 km į pietryčius nuo Kapčiamiesčio, prie Igaros žiočių, kairiajame Nemuno krante, Kapčiamiesčio girios glūdumoje. Seniūnaitijos centras. Tai viena iš pačių piečiausių Lietuvos gyvenviečių. 3 km į pietus nuo kaimo yra valstybės siena su Baltarusija, kitoje Nemuno pusėje išsidėstęs senas Perlamo kaimas.
Istorija
Kaimas minimas nuo 1518 m. XIX a. pab. Varviškės kaimas ir palivarkas pateko į Augustavo apskrities Valavičaucų valsčių, Kapčiamiesčio parapiją.
Po Pirmojo pasaulinio karo Varviškė atsidūrė 12 km pločio neutralioje zonoje, todėl „Varviškės respublika“ skelbėsi esanti nepriklausoma nuo Lietuvos ir Lenkijos, nors pastarosios buvo stipriai įtakojama. Nepaisant lenkų spaudimo ir aktyvios veiklos Varviškės ruože, 1923 m. kovo 15 d. Tautų Sąjunga Varviškę priskyrė Lietuvai, ir po kovo 23 d. kautynių lietuviai atsiėmė Varviškę.
LTSR laikais Varviškė buvo Valstybinio miškų fondo pagalbinė gyvenvietė, joje veikė medelynas, Ančios girininkija.
Varviškė išgarsėjo dar kartą, kai, Lietuvos radarams nepastebėjus, 2006 m. birželio 19 d. į kaimą dukart įskrido Baltarusijos karinis sraigtasparnis Mi-8.
Abdal Azizas II
Abdal Azizas II-is buvo Abdul Fariso brolis.
Liuda Kadžytė-Kuzavinienė
Liuda Kadžytė-Kuzavinienė (1925 m. gegužės 15 d. Alovėje, Alytaus aps. - 2012 m. birželio 11 d. Ukmergėje; palaidota Dukstynos kapinėse ) – Lietuvos kalbininkė, mokytoja ekspertė, socialinių mokslų daktarė.
Biografija
Baigė Ukmergės gimnaziją. 1949 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1968 m. pedagogikos mokslų kandidatė.
1949–1954 m. dėstė Marijampolės ir Ukmergės pedagoginėse mokyklose, 1954–1993 m. – Vilniaus pedagoginiame institute (nuo 1992 m. Vilniaus pedagoginis universitetas), Lituanistikos fakultete, nuo 1970 m. docentė. 1991–1994 m. vadovavo VPI Lietuvių kalbos ir literatūros metodikos katedrai. Profesorė.
Tyrė daugiausia lietuvių kalbos dėstymo metodiką.
FC Petrolul Ploiești
Ploeščio „Petrolul“ – Rumunijos futbolo klubas iš Ploješčio.
Istorija
Iki 1952 m. žaidė Bukarešte:
Noidamas (dvaras)
Noidamas arba Malojė Vasilkovas (, nuo 1945 m., nuo 1946 m. Малое Васильково) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Kutuzovo kaimo gyvenvietės centras.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kenigsbergo rajono, vėliau Gurjevsko rajono kaimas, nuo 1947 m. birželio 17 d. Zaoziorjės apylinkės, 1954 m. birželio 16 d. – 2008 m. birželio 30 d. Bolšeisakovo apylinkės kaimas.
Butkai
Butkais vadinami kaimai:
Naujosios Zelandijos istorija
Naujosios Zelandijos istorija prasidėjo prieš 700 metų, kai polineziečiai atrado ir apgyvendino Naująją Zelandiją ir sukūrė savitą Maorių kultūrą, pagrįstą giminystės ryšiais ir žeme.
Polineziečių įsikūrimas
Naująją Zelandiją apgyvendino polineziečiai iš Rytų Polinezijos. Daiktiniai įrodymai teigia, kad tai įvyko apie 1280 m. Buvo rasta ankstesnių radinių, bet vėliau paaiškėjo, kad jie nepatikimi.
Maoriai medžiojo didelius Naujosios Zelandijos gyvūnus, tad moa, neskraidantis paukštis, buvo išnaikintas apie 1500 m. Kai didieji gyvūnai buvo išnaikinti ar mažai belikę maorių kultūra išgyveno didelius pokyčius su regioniniais skirtumais. Kur buvo galima auginti kolokaziją ir batatą vystėsi hortikultūra. Kitur buvo auginamas kopūstmedis ir įvairūs laukiniai augalai. Karas įgavo reikšmę, kai prasidėjo konkurencija dėl žemės ir kitų resursų. Tais laikais įtvirtinta pa tapo įprasta, bet ginčijamasi kaip dažnai vykdavo karai. Kaip kitose regiono šalyse kanibalizmas buvo karo dalis.
Maoriams vadovaudavo vadai. Pareigybė dažnai, bet ne visada, buvo paveldima. Vadas arba vadė turėdavo pademonstruoti lyderio savybes, kad nebūtų išstumti. Svarbiausias prieškolonijinės maorių visuomenės vienetas buvo whānau arba išplėsta šeima. Keletas šeimų sudarė hapū, o šių keletas sudarė iwi arba gentį. Hapū prekiaudavo ir bendradarbiaudavo, bet dažnai ir tarpusavyje pešdavosi. Maoriai išsaugojo savo istoriją žodžiu dainuose, pasakojimuose ir giesmėse. Patyrę meistrai galėjo padeklamuoti šimtmečių senumo genties genealogiją (whakapapa). Menams priklausė oratorija (whaikōrero), šokiai, pavyzdžiui, haka, audimas, medžio drožimas, tā moko (tatuiravimas).
Ankstyvųjų kontaktų laikotarpis
thumb|right|220px|Kuko pirmasis Naujosios Zelandijos žemėlapis
Tyrinėtojai
Pirmasis europietis apsilankęs Naujojoje Zelandijoje buvo olandas Abelis Tasmanas, atvykęs su laivais Heemskerck ir Zeehaen. Tasmanas išmetė inkarą šiauriniame Pietų salos gale, Auksinėje įlankoje (kurią pavadino Žudikų įlanka) 1642 m. gruodį ir išplaukė į Tongą po susirėmimo su vietiniais maoriais. Tasmanas padarė abiejų pagrindinių salų, kurias pavadino Staten Landt, vakarinių pakrančių žemėlapius. Olandų kartografai vėliau pakeitė salų pavadinimą į Naująją Zelandiją (Nieuw Zeeland) pagal Zelandijos provinciją Nyderlanduose. Džeimsas Kukas naudojo tokį pat salų pavadinimą, kai čia lankėsi praėjus 100 metų po Tasmano 1769–1770 m. Kukas dar dukart buvo grįžęs į Naująją Zelandiją. Yra daug teigiančiųjų, kad salose dar prieš Tasmaną lankėsi europiečiai, bet šie teiginiai nėra plačiai priimtini.
Nuo 1790 m. aplink Naująją Zelandiją plaukiojo anglų, prancūzų ir amerikiečių laivai, kurie medžiojo banginius, ruonius ir prekiavo. Laivų įgulos keitė ginklus ir metalo gaminius į vandenį, maistą, Naujosios Zelandijos liną, medieną. Maoriai garsėjo kaip entuziastingi ir gudrūs prekeiviai. Nors buvo tokių konfliktų kaip prancūzo Marc-Joseph Marion du Fresne nužudymas, daugelis santykių tarp maorių ir europiečių buvo taikūs. Nuo XIX a. pradžios į Naująją Zelandiją vyko misionieriai, kurie bandė maorius atversti į krikščionybę ir kontroliuoti į nusikaltimus linkusius lankytojus.
Maorių atsakas
Santykiai su europiečiais įvairiai veikė maorius. Toliau nuo jūros gyvenimas nepasikeitė, nors prekybos keliu buvo gaunami metaliniai kirviai ir žvejybos kabliukai. O europiečių dažnai lankomos gentys, pvz., Ngā Puhi Nortlande, patyrė didelių permainų.
Maoriai neturėjo jokių didelio nuotolio ginklų išskyrus iečių (tao) ir muškietų atsiradimas smarkiai pakeitė karo eigą. Muškietų turinčios gentys žudydavo ir pavergdavo tas, kurios jų neturėjo. Todėl ginklai tapo labai vertinami ir maoriai daug sumokėdavo už vienintelę muškietą. Muškietų karas baigėsi po 1830 m., kai dauguma genčių turėjo šaunamųjų ginklų ir buvo pasiektas naujas jėgos balansas. 1835 m. taikius moriorius užpuolė Ngāti Mutunga ir Ngāti Tama maoriai. 1901 m. buvo belikę tik 35 morioriai, bet jų skaičius vėliau išaugo.
Charlotte Rampling
Charlotte Rampling (pilnas vardas – Tessa Charlotte Rampling; g. 1946 m. vasario 5 d. Stermeryje, Eseksas) – anglų aktorė, buvęs modelis, žinoma savo vaidmenimis Europos filmuose. Viena populiariausių Swinging Sixties asmenybių, laikyta stiliaus ir mados ikona.
Naujosios Zelandijos istorija
Maorių atsakas
Tuo metu daug maorių atsivertė į krikščionybę. Kodėl taip įvyko labai karštai ginčijamasi. Manoma, kad tai įvyko dėl socialinių ir kultūrinių pokyčių, krikščionių propoguojamo atlaidumo, bandymų pamėgdžioti europiečius ir įgyti tokių pat prekių, maorių politeistinės kultūros, kuri lengvai priimdavo naujus dievus.
Charlotte Rampling
Žurnalas „Empire“ yra išrinkęs ją tarp 100 seksualiausių visų laikų kino aktorių (97 vieta).
Naujosios Zelandijos istorija
Europiečių įsikūrimas
Daugelis europiečių nusipirko žemę iš maorių, bet dėl skirtingo požiūrio į žemės nuosavybe kilo konfliktų ir nuoskaudų. 1839 m. Naujosios Zelandijos kompanija paskelbė planus pirkti didelius žemės plotus Naujojoje Zelandijoje, kad pradėtų kolonizaciją. Tai neramino misionierius, kurie kreipėsi į britų vyriausybę, kad ši kontroliuotų europiečių gyvenvietes Naujojoje Zelandijoje.
Charlotte Rampling
Šeima
Charlotte gimė Stermeryje (Sturmer), Esekse, dailininkės Isabel Anne Gurteen ir karininko Godfrey Rampling šeimoje. Jos tėvas 1936 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Berlyne laimėjo aukso medalį estafetės 4x400 rungtyje. Ji taip pat turėjo seserį Sarah, kuri 1966 m., būdama 23, nusižudė.
Naujosios Zelandijos istorija
Britų valdymas
1788 m. įkurta Naujoji Pietų Velso kolonija. Šiai kolonijai pagal kapitono Filipo komisiją 1787 m. balandžio 25 d. buvo priskirta ir didžioji dalis Naujosios Zelandijos. Van Dymeno Žemė tapo atskira kolonija 1825 m., tad pasikeitė pietinė Naujojo Velso siena. Dabar jam priklausė tik šiaurinė Šiaurinės salos dalis. Bet visa tai turėjo mažai įtakos Naujajai Zelandijai, nes ši nesulaukė kolonijos administracijos susidomėjimo.
Gavusi daugybę skundų dėl baltųjų jūreivių ir nuotykių ieškotojų nusikalstamos veiklos, Didžiosios Britanijos vyriausybė paskyrė Džeimsą Basbį budinčiu pareigūnu Naujojoje Zelandijoje 1832 m. Jis 1834 m. įtikino maorių genčių vadus pasirašyti jo sukurtą Naujosios Zelandijos nepriklausomybės deklaraciją 1835 m. Šį dokumentą pripažino Didžiosios Britanijos karalius Vilhelmas IV. Džeimsas Basbis neturėjo nei karių, nei teisinio autoriteto, tad negalėjo suvaldyti į salą atvykusių europiečių.
Vaitangio sutartis
1839 m. Naujosios Zelandijos kompanija pareiškė, kad įkurs kolonijas. Tai ir įsikūrusių kolonistų nusikaltimai privertė Didžiąją Britaniją imtis griežtesnių veiksmų. Kapitonas Viljamas Hobsonas buvo nusiustas į Naująją Zelandiją, kad įtikintų maorius pripažinti britų valdžią. Dėl Naujosios Zelandijos kompanijos veiksmų, birželio 15 d. visa Naujoji Zelandija tapo Naujojo Pietų Velso dalimi, o jo gubernatorius Džordžas Gipsas pradėjo valdyti salas. Tai buvo pirmas ženklas, kad britai nori valdyti Naująją Zelandiją.
Charlotte Rampling
Šeima
Šeima dažnai keitė gyvenamąją vietą (Gibraltaras, Prancūzija, Ispanija), o galutinai grįžo į Angliją tik 1964 m. Charlotte mokėsi Jeanne d‘Arc mokykloje Versalyje ir prestižinėje Šventosios Hildos mokykloje Bušyje.
Naujosios Zelandijos istorija
Vaitangio sutartis
1840 m. vasario 6 d. Hobsonas ir 40 maorių vadų pasirašė Vaitangio sutartį Salų įlankoje. Kopijos buvo nugabentos po visas salas, kad pasirašytų ir kiti vadai. Daug maorių vadų nepasirašė arba jų niekas neprašė, bet iš viso sutartį pasirašė 500 maorių.
Charlotte Rampling
Karjera
Du kartus dėl vaidmens ją nurungė aktorė Jacqueline Bisset – 1966 m. juostoje „Cul-de-sac“ (rež. Roman Polanski) ir 1973 m. „The Thief Who Came to Dinner“ (rež. Bud Yorkin).
Naujosios Zelandijos istorija
Vaitangio sutartis
Britai norėjo sustabdyti kitų europos šalių žingsnius salose (prancūzai 1840 m. įkūrė mažą mažą koloniją Akaroajoje Pietinėje saloje), palengvinti britų kolonistų įsikūrimą ir tikriausiai nutraukti britų ir amerikiečių jūreivių nusikaltimus. Pareigūnai ir misionieriai gynė savo pozicijas ir reputaciją.
Charlotte Rampling
Karjera
1974 m. pasirodė vienas skandalingiausių jos filmų – Liliana Cavani režisuotas „Naktinis portjė“ apie buvusio nacių karininko ir kalinės susitikimą praėjus keliolikai metų po karo. Tais pačais metais jos nuotraukas išspausdino žurnalas „Playboy“, o su Sean Connery ji vaidino filme „Zardoz“.
Naujosios Zelandijos istorija
Vaitangio sutartis
Maorių vadai norėjo apsaugos nuo užsieniečių, primesti savo valdžią kolonistams ir pirkliams bei platesnės sutarties, kuri pagerintų maorių prekybą ir buitį.
Hobsonas mirė 1842 m. Gubernatorius Robertas Ficrojus bandė teisiškai pripažinti maorių papročius. Tačiau jo įpėdinis Džordžas Grėjus ribojo maorių teises ir įtaką. Sutarties įtaka buvo juntama pamažu, ypač tose srityse, kur buvo daug maorių.
Vendeno vaivada
thumb|Vendeno vaivadijos herbas thumb|Vendeno vaivadija (pažymėta raudonai) Vendeno vaivada  – aukščiausias Vendeno vaivadijos ir vienas iš Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnų.
Jonas Pakalniškis
Jonas Pakalniškis (1915 m. sausio 1 d. Kaune) – kunigas, vargonininkas ir chorvedys.
Vendeno vaivada
Įgaliojimai
Vendeno vaivadą dažniausiai iš Infliantų bajorų šeimų skirdavo karalius ir jis pareigas eidavo iki gyvos galvos. Vaivada buvo aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas vaivadijoje, vaivadijos bajorų vadas ir vaivadijos bajorų pašauktinių kariuomenės vadas. Jo kompetencijai buvo priskirti administracijos, karo ir teismo reikalai. Jis taip pat rūpinosi vaivadijos miestų, kuriems suteiktos Magdeburgo teisės, apsauga ir tvarka, prižiūrėjo jų matus, saikus ir kainas. Vaivados jurisdikcijai priklausė ir miestų žydų bendruomenės.
Vaivada buvo Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Vendeno vaivada pagal rangą turėjo vieną žemiausių pasauliečių pozicijų. Vendeno vaivadija faktiškai nustojo egzistuoti jau 1621 m., kai kraštą užėmė Švedija. Vendeno vaivadija panaikinta po Olivos taikos 1660 m., Abiejų Tautų Respublikai likusioje rytinėje vaivadijos dalyje (Lenkų Infliantai) buvo įsteigta Livonijos vaivadija, bet Vendeno vaivados pareigybė liko centrinės valdžios pareigybių sąraše, nors atsirado ir Livonijos vaivada. Vendeno vaivados pareigybė buvo panaikinta po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m.
Naujosios Zelandijos istorija
Kolonijinis laikotarpis
1841 m. gegužės 3 d. Naujoji Zelandija tapo nuo Australijos nepriklausoma kolonija. Salos buvo padalintos į provincijas, kurios buvo reorganizuotos 1846 m. ir 1853 m., kai gavo įstatymų leidžiamasias institucijas, panaikintas 1876 m. Šalis gavo savivaldą su Naujosios Zelandijos konstituciniu aktu 1852 m., kuris įtvirtino centrinę ir provincijų vyriausybes.
Levkai–Bialovieža Tovarova geležinkelio linija
Levkai–Bialovieža Tovarova geležinkelio linija  – geležinkelio linija šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Linija jungia Levkų ir Bialoviežos gyvenvietes.
Charlotte Rampling
Karjera
1976 m. buvo Kanų kino festivalio žiuri nare.
Jonas Pakalniškis
Biografija
Nuo vaikystės mėgo muziką. Pirmąsias muzikos žinias gavo mokydamasis Švėkšnos gimnazijoje iš muzikos mokytojo K. Žuko, dainavo chore ir skambino gitara orkestrėlyje. Vėliau skambinti fortepijonu ir vargonuoti mokėsi pas Veiviržėnų vargonininką V. Krasauską.
Studijuodamas Kauno kunigų seminarijoje, Kauno konservatorijoje pas J. Rajauskaitę-Petrauskienę mokėsi skambinti fortepijonu, pas J. Žuką – vargonuoti.
1939 m. birželio 3 d. Kauno Bazilikoje įšventintas į kunigus. 1940–1942 m. vargonininkavo Pagirio parapijoje.
Pasitraukęs į Vokietiją, 1945 m. įstojo į Georgo Frydricho Hendelio konservatoriją Miunchene, kur dvejus metus mokėsi vargonuoti ir kitų muzikos disciplinų. 1945–1947 m. vargonininkavo lietuvių parapijoje.
1947 m. atvyko į JAV ir pradėjo dirbti klebonu Apreiškimo lietuvių parapijoje Brukline. Ten sutikęs buvusį savo mokytoją, vargonų virtuozą J. Žuką, vėl pas jį tęsė vargonų studijas. Apreiškimo parapijoje apie septynerius metus vargonininkavo ir vadovavo chorui, taip pat dirbo ir su vaikų choru. Iš Čikagos atvykus Vladui Baltrušaičiui ir perėmus chorą, J. Pakalniškis liko akompaniatoriumi. Taip pat vargonuodavo Viešpaties Jėzaus Atsimainymo lietuvių parapijoje Maspethe, NY. Priklausė ALRK Vargonininkų sąjungai, buvo jos dvasios vadas, paskirtas didžiausios Niujorko apylinkės lietuvių parapijos klebonu.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Charlotte Rampling
Karjera
JAV auditorija apie Charlotte sužinojo 1975 m., kuomet pasirodė Raymond Chandler romano „Farewell, My Lovely“ ekranizacija. 1976 m. ji kartu su Anthony Hopkins Oskarų teikimo ceremonijoje pristatė vienos iš kategorijų nominantus, o 1980 m. nusifilmavo Woody Allen filme „Stardust Memories“.
1980–90 m. ji vaidino eilėje populiarių filmų („Viva la vie“, 1984 m., rež. Claude Lelouch, „Max Mon Amour“ 1986 m., „Angel Heart“ 1987 m. su Mickey Rourke ir Robert De Niro). 1997 m. ji buvo Venecijos kino festivalio žiuri nare.
Nuo 1990 m. Charlotte dažniausiai filmavosi televizijoje, o į kiną ją „sugrąžino“ režisierius Francois Ozon, pakvietęs į filmus „Sous le sable“ (2000) ir „Baseinas“ (2003). 2005 m. 59-erių aktorė atliko pagrindinį vaidmenį filme „Vers le Sud“ apie sekso turizmą, o 2006 m. pasirodė erotiniame trileryje „Esminis instinktas 2“, kuriame vaidino kartu su Sharon Stone. Nesiliaudama provokuoti ir laužyti seksualinius stereotipus, 2009 m. 63 m. sulaukusi Charlotte ir 26-erių iš Brazilijos kilusi manekenė Raquelle Zimmermann nuogos pozavo fotografui Juergen Teller prie Mona Liza paveikslo.
2012 m. pasirodė filmas „I Anna“, kurį režisavo jos sūnus Barnaby Southcombe, ir kuriame taip pat buvo Charlotte erotinių scenų. 2006 m. ji buvo paskirta Berlyno kino festivalio žiuri pirmininke.
Paskutinį dešimtmetį Charlotte toliau intensyviai filmuojasi įvairaus žanro juostose: trileriuose („Cleanskin“, 2012), romatiniuose filmuose („Never Let Me Go“, 2010) ar šokių juostose („Streetdance 3D“, 2010). Už vaidmenį 2012 m. mini seriale „Restless“ ji buvo nominuota Emmy, o už 2016 m. filmą „45 years“ nominuota Oskarui ir pelnė daug kitų apdovanojimų.
Asmeninis gyvenimas
right|thumb|150px 1972–76 m. Charlotte buvo ištekėjusi už Naujosios Zelandijos aktoriaus ir publicisto Bryano Southcombe, su kuriuo susilaukė sūnaus Barnaby, tapusio režisieriumi. Sklido gandai, kad tuo pat metu kartu su jais gyveno ir modelis Randall Laurence, nors pati aktorė vėliau tvirtino, kad jos pasakyta frazė, jog gyvena su 2 vyrais, neturėjo seksualinio pobūdžio.
1978–97 m. jos sutuoktiniu buvo garsus prancūzų kompozitorius Jean Michel Jarre, su kuriuo susilaukė sūnaus, dabar žinomo mago David Jarre, bei augino podukrą Emilie Jarre, tapusia mados dizainere. Santuoka iširo spaudai ėmus rašyti apie Jean Michel Jarre ryšius su kitomis moterimis.
1998 m. ji susižadėjo su komunikacijų specialistu Jean-Noel Tassez. Šis ryšys truko iki pat jo mirties 2015 m.
Už nuopelnus šalies kultūrai ir ryšių su Prancūzija plėtojimą, aktorė 2000 m. buvo apdovanota Britanijos imperijos ordinu. 2002 m. jai įteiktas Prancūzijos Legiono garbės apdovanojimas.
Šiuo metu ji gyvena Paryžiuje.
Pagrindiniai apdovanojimai
right|thumb|150px
Dalinė filmografija
right|thumb|150px
Naujosios Zelandijos istorija
Imigracija
thumb|200px|„Pirmoji škotų kolonija Naujojoje Zelandijoje“ – 1839 m. plakatas, reklamuojantis škotų migraciją. Kelvingrouvo Meno galerijaus ir muziejaus kolekcija, [[Glazgas, Škotija.]] Nuo 1840 m. į Naująją Zelandiją pradėjo keltis daug žmonių iš Anglijos, Velso, Škotijos ir Airijos. Mažiau kėlėsi iš JAV, Indijos, kontinentinės Europos (įskaitant Dalmatiją Kroatijoje ir Bohemiją Čekijoje). 1859 m. atvykėlių buvo daugiau nei vietinių, o 1911 m. jų skaičius viršijo 1 milijoną.
Maorių prisitaikymas ir pasipriešinimas
Maoriams patiko baltųjų atvykimas dėl atsivėrusių prekybos galimybių ir ginklų, kuriuos jie atsivežė. Tačiau greitai tapo aišku, kad jie neįvertino atvykstančių europiečių skaičiaus. Vyriausybės aktais iš genčių, kurių žemėse apsistojo atvykėliai, buvo atimtos teisės į žemę ir autonomiją. Kiti maoriai klestėjo: iki 1860 m. Oklando miestas didžiąją dalį maisto pirko iš maorių, kurie jį užaugindavo. Daug genčių turėjo malūnus, laivus ir kitas modernias technologijas, net eksportuodavo maistą į Australiją. Nors rasių santykiai tuo metu buvo taikūs gubernatoriai ir genčių vadai varžydavosi dėl viršenybės daugelyje teritorijų. Vienas iš tokių konfliktų buvo Hone heke sukilimas, per kurį buvo sugriautas Kororarekos miestas.
Didėjant europiečių skaičiui maoriai juto didesnį spaudimą parduoti žemę. Keletas genčių prarado beveik visą žemę, o kitos bijojo atsidurti jų padėtyje. Maoriams žemė ne tik ekonominis resursas, bet ir jų indentiteto pagrindas ir ryšys su protėviais. Žemė buvo bendra nuosavybė ir jos neatiduodavo be pasitarimų ir diskusijų.
Kai kurios gentys iš pradžių kovėsi su vyriausybę, bet po prieš ją kovojo. Juos skatino tikėjimas, kad vyriausybė atsilygins ir nesutarimai su kitomis gentimis. Vienas iš bendradarbiavimo rezultatų buvo tai,. kad maoriai parlamente 1867 m. gavo keturias vietas.
Po karų maoriai pradėjo naudoti pasyvaus pasipriešinimo strategiją, ypač Parihakoje, kuri yra Taranakio regione. Kitos gentys toliau bendradarbiavo su vyriausybe. Besipriešinančios ir bendradarbiaujančios gentys suprato, kad europiečiai vis dar nori žemės. Paskutiniame XIX a. dešimtmetyje beveik visos gentys prarado daug žemių dėl Vietinių Žemės teismo veiklos. Teismo tikslas buvo nustatyti kam tiksliai priklauso žemė, bet dėl europietiškų taisyklių, didelių mokesčių, teismo didelio nuotolio iki nagrinėjamos žemės ir europiečių žemės agentų sukčiavimo, maoriai tiesiogiai ar netiesiogiai buvo atskirti nuo savo žemės.
Dėl karų, konfiskacijų, ligų, asimiliacijos , žemės praradimo, kuris sukėlė skurdą ir alkoholizmą, iliuzijų praradimą, maorių skaičius mažėjo. 1769 m. jų buvo 86 tūkst., 70,000 in 1840 m. – apie 70 tūkst. ir 1874 m. apie 48 tūkst., o 1896 m. jų buvo mažiausiai – 42 tūkst. Po to jų skaičius pradėjo didėti.
Pietinė sala
Kai Šiaurinėje saloje vyko Žemių karas, Pietinėje saloje, kur maorių buvo mažiau, buvo ramu. 1861 m. Gabrielio Gulyje Otoge rasta aukso. Danidinas tapo turtingiausiu šalies miestų ir daugelis pietiečių finansavo karą šiaurėje. 1865 m. parlamente buvo balsuota dėl Pietinės salos nepriklausomybės, bet pasiūlymas buvo nugalėtas.
Iki 1900 m. Pietinėje saloje buvo daugiausiai baltųjų, bet po to Šiaurinė sala įsiveržė į priekį ir pirmauja iki šiol.
XIX a. paskutinis dešimtmetis
Tuo metu daug kas pasikeitė. Ekonomikoje anksčiau vyravo vietinė prekyba ir vilnos pramonė, bet nuo tada ji pradėjo remtis šaldytos mėsos ir pieno produktų eksportu į Didžiąją Britaniją. Taip atsitiko išradus laivus su šaldytuvais, dėl kurių buvo galima gabenti maisto produktus dideliais atstumais. Ši prekyba tesėsi iki XX a. aštunto dešimtmečio. XXi a. išaugo Naujosios Zelandijos pieno ir sviesto pardavimai dėl šių produktų aukštų kainų.
Tuo metu prasidėjo ir partijų politika, kai buvo įnauguruota pirmoji liberalų vyriausybė. Ji sukurė gerovės valstybę, užtikrino senatvės pencijas, sukūrė sistemą spresti nesutarimus tarp darbdavių ir profsąjungų, o 1893 m. suteikė balsavimo teises moterims. Tai buvo pirmoji taip padariusi šalis pasaulyje.
Prohibicija
Prohibicija buvo moralinė reforma, Naujojoje Zelandijoje prasidėjusi po 1880 m. Jos įdėją gynė protestantų evangelikų ir nonkomformistinės bažnyčios, o po 1890 m. ir Prohibicijos lyga. Tačiau niekada nepavyko pasiekti nacionalinio alkoholio vartojimo uždraudimo. Tai buvo viduriniosios klasės, kuri pripažino įstatymus, judėjimas. Tačiau Anglijos bažnyčia ir beveik visa airių katalikų bažnyčia smerkė prohibiciją kaip valstybės kišimąsi į bažnyčios reikalus, o darbininkų judėjimas kapitalizmą laikė didesniu blogiu nei alkoholį. Reformatoriai tikėjosi, kad moterų balso teisė, kurią Naujoji Zelandija suteikė viena pirmųjų, nulems jų pergalę, bet moterys nebuvo tokios organizuotos kaip kitose šalyse. Prohibicija surinko daugumą balsų 1911 m. referendume, bet neviršijo reikiamų 60%. Kitą dešimtmetį prohibicijos rėmėjai mažu skirtumu pralaimėjo dar tris referendumus. Reformatoriai pasiekė, kad aludės užsidarytų 6 ryto ir nedirbtų sekmadieniais. Ekonominė depresija ir karas sunaikino judėjimą.
Pirmasis Pasaulinis karas
Naujoji Zelandija buvo Britų imperijos dalis, tad 100 tūkstančių jos gyventojų kovėsi Pirmajame Pasauliniame kare. Naujosios Zelandijos pajėgos atėmė Vakarų Samoa iš vokiečių ir ją valdė iki Samoa nepriklausomybės 1962 m.
Depresija
Naujoji Zelandija kaip ir kitos šalys, smarkiai nukentėjo nuo ekonominės depresijos, kuri paveikė šalį per tarptautinę prekybą. Dėl žemės ūkio eksporto sumažėjimo krito vartojimas, investicijos ir importas. Ryškiausia krizė buvo 1930–1932 m., kai vienu metu vidutinės fermos pajamos buvo pasiekusios minusą, o nedarbas pasiekė piką. Nors valstybė neskaičiavo bedarbių, manoma, kad labiausiai buvo paveikta Šiaurinė sala.
Vis daugiau moterų registravosi kaip bedarbės, o maoriams pagalba buvo teikiama kitais kanalais, pvz.: žemės plėtros schema, kurią organizavo Apirana Ngata. 1933 m. 8,5% bedarbių atsidūrė darbo stovyklose, o kiti gavo darbo netoli namų. Dauguma darbininkų tiesė ir taisė kelius (45% dirbusių nepilną darbo dieną ir 19% dirbusių pilną dabo dieną 1934 m.), daug bedarbių tvarkė parkus (17%) ir dirbo žemės ūkyje (31%).
Štark arena
„Štark“ arena arba Belgrado arena  – daugiafunkcė arena Belgrade, Serbijoje, viena didžiausių arenų Europoje.
Naujosios Zelandijos istorija
Antrasis Pasaulinis karas
Kai kilo Antrasis Pasaulinis karas Naujoji Zelandija suteikė 120 tūkst. karių, kurių didžioji dalis kovėsi Karališkajame laivyne Europoje, o vėliau Amerikoje, kad apsaugotų Naująją Zelandiją nuo japonų, kurie niekada nepasiekė salų neskaitant keleto plačiai aprašytų, bet neefektyvių žvalgybinių misijų. Bendradarbiavimas su JAV nubrėžė naują politinę kryptį ir 1951 m. tarp Amerikos, Australijos ir Naujosios Zelandijos buvo pasirašyta sutartis, kuri iširo po dešimtmečio dėl nesutarimų branduolinio ginklavimosi srityje.
Štark arena
Arena pastatyta 2005 m. Suprojektuota kaip universali salė, tinkama krepšiniui, rankiniui, tinkliniui, lauko tenisui, atletikai ir kitiems kultūriniams renginiams. Sporto renginiuose talpina 18 386 žiūrovų, plotas – 48 000 m².