cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Merkinė
Istorija
thumb|Namas, kuriame mirė Abiejų Tautų Respublikos valdovas [[Vladislovas IV Vaza]] thumb|left|Merkinė (Merecz) 1648 m. Europos žemėlapyje. („An Historical Atlas Containing a Chronological Series of One Hundred and Four Maps, at Successive Periods, from the Dawn of History to the Present Day.“ by Robert H. Labberton. Sixth Edition. (1884 m.))
Su priešistoriniais laikais siejamas miestelio vardu pavadintas Merkinės tarpledynmetis, šilto klimato laikotarpis pleistocene. Merkinė – viena seniausių Lietuvos gyvenviečių, archeologinių tyrinėjimų duomenimis žmonės čia gyveno jau 10-ojo tūkstantmečio pr. m. e antroje pusėje. 21 tyrinėta gyvenvietė datuojama 9 tūkstantmečiu pr. m. e. ir priskiriama įvairioms kultūrinėms grupėms, daugiausia Svidrų kultūrai. Stovyklavietės ir gyvenvietės – Maksimonių gyvenvietė ir stovyklavietės, Merkinės stovyklavietės, Netiesų stovyklavietė ir gyvenvietė ir kitos išsidėsčiusios Nemuno ir Merkio aukštutinėse ir žemutinėse terasose, prie ežerų ir upelių.
Mezolitu datuojama 11 tyrinėtų gyvenviečių. Nuo 8 tūkstantmečio pr. m. e. pirmos pusės, iki jo pabaigos čia gyveno žmonės, priskiriami Kundos ir Kutlajevkos kultūrai. 10 gyvenviečių priskirtinos Janislavcių kultūrai. neolito pradžioje Pietų Lietuvoje susiformavusios Nemuno kultūros gyvenvietės Merkinės apylinkėse gyvavo iki 3-ojo tūkstantmečio pr. m. e.; rastos 9 vėlyvojo neolito ir bronzos amžiaus gyvenvietės.
Aplink Merkinę rasta ankstyvojo ir senojo geležies amžiaus V a. pr. m. e.–IV a. radinių ir lipdytos brūkšniuotu ir lygiu paviršiumi keramikos dirbinių. Viduriniajam geležies amžiui V a. – IX a. priskiriami pavieniai Merkinėje rasti radiniai, t. p. gretimi Vilkiautinio, Papiškių ir kiti pilkapiai. Vėlyvajam geležies amžiui, IX a. – XII a. būdingų įtvirtinimų yra šešiuose piliakalniuose. Rasta būdingų keramikos dirbinių, plačiaašmenių kirvių, atvežtinių ietigalių ir dviašmenis kalavijas. Išliko plokštinis kapinynas Galintėnuose. 1,5 km į pietvakarius nuo Merkinės, Nemuno kairiajame krante, yra Jonionių akmenys – senovinė paleoastronominė stebykla. 100 m į pietryčius nuo Merkio santakos su Nemunu – Merkinės piliakalnis.
Viduramžiai
Merkinė buvo svarbus strateginis Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos Panemunės pilių gynybos sistemos punktas – pirmą kartą minima 1359 m. Naugardo metraštyje, nuo 1377 m. – Vokiečių ordino kronikose. Nemuno ir Merkio santakoje stovėjo Merkinės pilis, kurią 1377 m. nusiaubė kryžiuočiai.
Manoma, kad Lietuvos krikšto metais 1387 m. tvirtovėje buvo įkurta pirmoji Merkinės bažnyčia, čia Jogaila, tais pat metais būdamas Merkinėje suteikė jai miesto teises, čia jis suteikė miesto teises ir Vilniui. Miestas įsikūręs ant svarbios istorinės trasos Vilnius-Krokuva (Lietuvių traktas), kaimą su Vygriais jungė Vygrių traktas, kuriuo į medžioklę jodavo Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas. 1418 m. įkurta parapinė bažnyčia.
Po 1410 m. Žalgirio mūšio Merkinės gyvenvietė – papilys – ėmė plėstis, susiformavo turgaus aikštė, veikė smuklės, parduotuvės, užvažiuojamieji namai, kūrėsi amatininkai. Jau XV a. antroje pusėje Merkinė buvo svarbus amatų, prekybos ir jos kontrolės centras. XVI a. vidurys – XVII a. pirmoji pusė – Merkinės klestėjimo laikotarpis. Nuo XVI amžiaus minimas Merkinės karališkasis dvaras ir seniūnija. Nuo 1529 m. Merkinė minima LDK neprivilegijuotųjų miestų sąraše. 1549 m. Ldk Žygimantas Augustas Merkinę užrašė Barborai Radvilaitei. 1556 m. Žygimantas Augustas pakartotinai suteikė Magdeburgo teises, (1776 m. atimtos, 1791 m. savivalda atkurta), 1569 m. ir herbas, taip pat suteikta turgaus ir trijų prekymečių privilegija. Merkinė žymima visuose XVI a. antrosios pusės Abiejų Tautų Respublikos žemėlapiuose. 1587 m. miestelis vadinamas Didžiąja Merkine, tikriausiai siekiant atskirti nuo Merkinės dabartiniame Šalčininkų rajone.
1605 m. Merkinės burmistras pasikvietė vienuolius dominikonus ir padovanojo jiems mūrinius namus su sklypu. Nuo 1616 m. kūrėsi žydai. 1633 m. patvirtintos odminių ir batsiuvių, 1639 m. – siuvėjų cechų privilegijos. Merkinė išaugo ir buvo vienas svarbiausių ekonominių, dvasinių ir kultūrinių Dainavos krašto centrų. 1648 m. Merkinėje mirė Abiejų Tautų Respublikos valdovas Vladislovas IV Vaza. Per 1654–1667 m. Abiejų Tautų Respublikos-Rusijos karą ir 1700–1721 m. Šiaurės karą Merkinė labai nukentėjo nuo Rusijos ir Švedijos kariuomenių, prarado buvusią reikšmę. 1707 ir 1708 m. dukart Merkinėje lankėsi caras Petras I. 1676 m. Merkinėje įsikūrę jėzuitai įsteigė vienuolyną.
Naujieji laikai
thumb|right|[[Napoleonas Orda. Merkinės rotušė, 1875–1877 m.]]
1756 m. Merkinės centre gyvenę 253 žydai, turėjo 28 namus. 1777 m. jėzuitų turtą perėmę dominikonai įkūrė apygardinę mokyklą. 1790 m. Merkinėje buvo 138 namai, tik du jų mūriniai, veikė 9 smuklės ir užvažiuojamieji namai. Per 1794 m. sukilimą Rusijos imperijos kariuomenė sudegino Merkinę, ji degė 1803 m., 1822 m. sudegė rotušė ir parduotuvės apie ją. 1831 m. uždarytas dominikonų vienuolynas ir mokykla. 1838 m. buvo 160 namų, iš jų 140 priklausė žydams. 1861–1950 m. Merkinė buvo valsčiaus centras. 1888 m. nugriovus rotušę jos vietoje pastatyta ir pašventinta stačiatikių cerkvė.
Merkinė buvusi svarbiu upiniu uostu. Dokumentuose minimi prie Nemuno buvę sandėliai, kad gyventojai turėję nuosavų upinių laivų – vytinių. 1556 m. mieste buvo iškraunama ir mieste parduodama druska, kuri buvo gabenama prieš upės srovę nuo Kauno į Gardiną. Miesto aktuose minimi vytinę plaukusių ir mieste apsistojusių asmenų konfliktai. 1693–1695 seniūnijos inventoriuje nurodoma, kad nuo kiekvienos vytinės, plaukiančios į viršų, prieš srovę, renkamas 15 grašių mokestis. 1794 m. miesto inventoriuje rašoma, kad čia buvo uostas prie Nemuno, ir Nemunas ir Merkys buvę tinkamos laivybai upės. XIX a. rašoma, kad Merkinė buvo prekybinės laivybos centras, kuriame buvo statomi ir laivai.
Merkinė ir jos apylinkės minimos poeto Sarbievijaus kūrinyje Silviludia (Miško žaidimai), kuriame vaizduojama Vladislovo Vazos medžioklė Merkinės laukuose.
XIX a. Merkinė buvo Trakų apskrities miestelis, valsčiaus centras. Nuo 1889 m. buvo platinama draudžiamoji spauda lietuvių kalba, kovojama prieš lenkinimą bažnyčioje ir rusinimą (kun. K. Jagminas ir J. Bakšys, knygnešiai K. Barysas, K. Milius ir kiti). Merkinėje mokėsi rašytojas Vincas Krėvė, kun. J. Čaplikas, kiti visuomenės ir kultūros veikėjai. 1911 m. įsteigtas Blaivybės skyrius.
Tarpukaris
thumb|left|Trys Merkinės vyrų kartos, 1935 m.
Okupacijų metai
Per SSRS-Vokietijos karą 1941 m. birželio 22 d. Vokietijos aviacija subombardavo Merkinės centrą. 1941 m. Vokietijos okupacinės valdžios įsakymu Merkinėje nužudyta apie 3000 žydų. 1945 m. gruodžio 15 d. Dainavos apygardos Adolfo Ramanausko-Vanago vadovaujami Merkio rinktinės partizanai puolė miestelį, kovojant su NKVD pajėgomis vyko Merkinės mūšis. 1940–1941 m. ir 1944–1953 m. sovietų valdžia ištrėmė 93 gyventojus.
1949–1959 m. kolūkio, 1959–1993 m. Merkio tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. Ūkis specializavosi gyvulininkystėje, pastatyta daug naujų gyvenamųjų namų, buvo Druskininkų meno gaminių įmonės cechas, prekybos centras su „Stangės“ valgykla, melioracinės statybos valdyba, ligoninė, malūnas, pastatyti nauji mokyklos-internato rūmai, dideli kultūros rūmai, Merkinės vidurinė mokykla.
thumb|Merkinė, žvelgiant nuo piliakalnio
Gyventojai
XVI a. viduryje buvo – 1250–1890, XVII a. pradžioje – apie 2100–2180 gyventojų, 1667 m. – 113, 1775 m. – 128 dūmai,
Architektūra
thumb|right|200px|Rotušė 1852 m. alt=Šiaurinis rotušės fasadas. Autoriai: Žygimantas Buržinskas, Aurimas Širvys. Iš knygos ,,Istorinė Merkinės rotušė"|thumb|264x264px|Rotušės šiaurinio fasado rekonstrukcijos projektas
Miestelis spindulinio plano, savaimingai susiklostė iki XVII a. pabaigos. Šešių gatvių sankryžoje yra beveik trikampio formos aikštė. Svarbiausi statiniai:
Kiti statiniai:
Rotušė
1556 m. Merkinei suteiktos Magdeburgo teisės. 1595 m. jau minima miesto rotušė. Pastatas išstovėjo apie 300 metų. 1887 m. rotušė buvo nugriauta ir jos vietoje pastatyta tipinio projekto Merkinės stačiatikių cerkvė. Merkinė savivaldos teisės turėjo iki 1776 m., tad 1798 m. inventoriuje sakoma, kad sena dviaukštė rotušė yra tuščia. Tiesa, 1791 m. Merkinės savivalda buvo trumpam atkurta ir veikė iki 1796 metų. 1773–1775 m. valstybės įstaigos iš Merkinės buvo perkeltos į Alytų. Apie rotušės išvaizdą galima spręsti iš dviejų XIX a. piešinių. Tai buvo daugiausiai renesansinių bruožų išlaikiusi rotušė dabartinėje Lietuvos teritorijoje.
Ašakieniai
Ašakieniai – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 1 km nuo Naujųjų Kietaviškių, prie Ilgio ežero.
Lančanas
Lančanas – miestas Italijoje, Abrucų regione, Kječio provincijoje. Čia įvyko pirmasis rašytiniuose šaltiniuose minimas katalikų eucharistinis stebuklas.
Istorija
Lančano bazilika|250px|thumb|left Senovėje Lančanas buvo vadinamas Anxanum ir priklausė frentanių genčiai. Legenda teigia, kad jį 1181 m. pr. m. e. įkūrė Solimas su Enėju pabėgęs iš Trojos. Archeologiniai radiniai rodo, kad apylinkės buvo gyvenamos V tūkstantmetyje pr. m. e.
Pagal legendą, čia gimė romėnų centurionas Longinas, kuris įsmeigė ietį Jėzui į šoną. Lančanas itališkai reiškia ieties.
Po Vakarų Romos imperijos žlugimo Lančaną sugriovė gotai, o vėliau lombardai apie 571 m. Nauja gyvenvietė atsirado aplink jų pastatytą pilį. 610 m. miestą užėmė bizantiečiai ir prijungė prie Kjiečio kunigaikštystės, atsinaujino prekyba. VIII a. pabaigoje miestą užėmė frankai ir prijungė prie Spoleto kunigaikštystės.
Čia 1409 m. išsilaipino popiežius Grigalius XII bėgdamas iš Čividalės ir vyko į Gaetą. Po Italijos karų dėl ispanų valdymo ir prekybai pasisukus į Ameriką, Lančanas nuskurdo ir tapo baronų nuosavybe nuo 1640 m.
Vėliau miestas dalyvavo įkuriant Neapolio respubliką 1799 m. ir sukilo prieš Burbonų karalius 1848, 1849 ir 1853 m. Miestas referendume balsavo už prijungimą prie Italijos karalystės 1860 m.
Per Antrąjį pasaulinį karą italų partizanai čia aktyviai priešinosi naciams. 1943 m. spalio 6 d. čia buvo užpulti vokiečių kariai. Italijos prezidentas Luigi Einaudi už karinę drąsą apdovanojo miestą Aukso medaliu 1952 m.
Kijuvka
Kijuvka – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Rūdiškių.
Karmelas
Karmelas  – miestas pietvakarių Urugvajuje, Kolonijos departamente, La Platos pakrantėje. 16,6 tūkst. gyventojų (2004 m.). Vynuogių auginimas ir tannat rūšies vyno gamyba. Svarbus turistinis centras. Yra golfo laukas, miškas, penkių žvaigždučių viešbutis. Į Karmelą atostogauti vyksta daugiausia turtingi argentiniečiai.
Istorija
Miestas įkurtas 1816 m. José Gervasio Artigaso.
Portugalija
Portugalija, oficialiai Portugalijos Respublika  – pietvakarių Europos valstybė. Portugalija šiaurėje bei rytuose ribojasi tik su viena šalimi – Ispanija (sienos ilgis – 1214 km), o likusią šalies pusę skalauja Atlanto vandenynas (pakrantės ilgis – 1793 km). Atlanto vandenyne Portugalijai priklauso Azorų salos ir Madeira.
Portugalija paliko gilų kultūrinį, architektūrinį ir kalbinį pėdsaką visame pasaulyje. Portugalų kalba, diegta kolonijiniais laikais, išlieka viena plačiausiai paplitusių pasaulio kalbų – ja šneka 250 milijonų vadinamųjų lusofonų (portugalakalbių).
Portugalijos ekonomika – išsivysčiusi, aukštas pragyvenimo lygis. 2021 m. skaičiavimais, pagal BVP vienam gyventojui Portugalija šiek tiek atsilieka nuo Lietuvos. Taip pat labai gerai vertinamas Portugalijos taikingumas, demokratija, spaudos laisvė, stabilumas, socialinis progresas. Šalis yra JTO, Europos Sąjungos, Šengeno erdvės, Europos Tarybos, NATO (viena steigiamųjų narių), eurozonos, EBPO ir Portugališkai kalbančių šalių bendrijos narė.
Istorija
Portugalija yra seniausia be pertrūkių Pirėnų pusiasalyje egzistuojanti nacionalinė valstybė ir viena seniausių Europoje. Šalies teritorijoje nuo pat priešistorinių laikų gyveno žmonės, o dėl dažnų užkariavimų vyko nuolatiniai pokyčiai. Pradžioje Portugalija buvo apgyvendinta ikiindoeuropinių ikikeltinių genčių, vėliau – keltų. Būta prekybinių ryšių tarp abiejų genčių ir finikiečių, kartaginiečių ir senovės graikų. Teritorija buvo pavaldi romėnams. Vėliau teritoriją užėmė germanų gentys svebai, visigotai, po jų – maurai, kuriuos vėliau pavyko išstumti. Kaip valstybė Portugalija įkurta ankstyvosios rekonkistos metu 868 m. Portugalijos grafystės pergalė San Mamedės mūšyje 1128 m. sudarė sąlygas susikurti Portugalijos karalystei. 1143 m. buvo pasirašyta Zamoros sutartis, kuria pripažinta naujosios karalystės nepriklausomybė nuo Leono. 1143 m. spalio 5 d. laikoma diplomatinių santykių tarp Portugalijos ir Ispanijos užmezgimo data.
XV ir XVI a. Portugalija įsteigė pirmąją pasaulinę jūrų ir prekybinę imperiją, taip tapdama viena iš pasaulio pagrindinių ekonominių, politinių ir karinių supervalstybių. Vadinamuoju Atradimų laikotarpiu portugalų atradėjai ėmė rengti jūrinius žygius į tolimas žemes ir jas kolonizuoti. Taip 1500 m. buvo kolonizuota Brazilija. Šiuo laikotarpiu Portugalija monopolizavo prekybą prieskoniais, o Tordesiljo sutartimi su Kastilija (Ispanija) nustatė šių imperijų kolonijinių užkariavimų sferas Vakarų pusrutulyje. Po to Portugalija surengė karinių kampanijų Azijoje. Vis dėlto XVIII a. imperijos galybė ėmė silpti – nuopuolį paskatino 1755 m. sostinę supurtęs itin stiprus žemės drebėjimas, nusinešęs 12 000-50 000 žmonių gyvybes, šalies okupacija Napoleono karų metais ir 1822 m. įvykęs Brazilijos atsiskyrimas. 1828–1834 m. Portugalijoje vyko pilietinis karas tarp liberalų konstitucionalistų ir konservatyviųjų absoliutinės monarchijos šalininkų.
1910 m. įvykusi revoliucija nuvertė šimtmečių senumo monarchinę sistemą, vietoje jos įkurdama demokratinę, bet nestabilią Pirmąją Portugalijos Respubliką. Ją dar 1932 m. pakeitė profašistinis autoritarinis Estado Novo režimas. Demokratija atkurta tik po 1974 m. įvykusios taikios Gvazdikų revoliucijos, kartu užbaigusios Portugalijos karus prieš savo kolonijas. Iškart po to nepriklausomybė buvo suteikta beveik visoms užjūrio teritorijoms. Galutinis taškas buvusios kolonijinės imperijos istorijoje padėtas 1999 m., kai Portugalija Kinijai perdavė valdyti Makao salą.
Politinė sistema
Portugalija nuo 1976-ųjų metų Konstitucijos ratifikavimo yra pusiau prezidentinė atstovaujamoji demokratinė respublika. Konstitucija garantuoja keturių valdžių (vadinamų „suvereniteto organais“), t. y., Respublikos prezidento, Portugalijos vyriausybės, Portugalijos asamblėjos ir teismų atskyrimo principą.
Prezidentas renkamas kas penkerius metus. Jis turi vykdomąją galią. Dabartinis šalies prezidentas yra Marselo Rebelo de Susa. Turi vienos kameros parlamentą, kurį sudaro 230 deputatų, renkamų kas ketverius metus. Vyriausybę sudaro ministrai ir valstybės sekretoriai, kuriems vadovauja ministras pirmininkas (dabartinis – Antonijus Kosta). Portugalijoje veikia kelių lygių teismai. Paskutinės instancijos teismai – aukščiausieji teismai. Tuo tarpu iš trylikos narių sudarytas konstitucinis teismas stebi, ar įstatymai atitinka šalies konstituciją.
Tarptautiniai santykiai
Šalis užmezgusi diplomatinius santykius su visomis JTO narėmis, išskyrus Butano karalystę, taip pat diplomatiniai santykiai užmegzti su Šventuoju Sostu, Maltos ordinu ir Kuko salomis.
Portugalija Lietuvą de jure pripažino dar tarpukariu, tačiau oficialūs diplomatiniai santykiai užmegzti tik 1991 m. spalio 4 d., po Lietuvos nepriklausomybės nuo SSRS. Portugalija visą sovietinės okupacijos laikotarpį nepripažino Lietuvos aneksijos de jure, bet laikėsi pragmatinio požiūrio pripažįstant Baltijos valstybių, įskaitant Lietuvos, inkorporaciją de facto.
Kariuomenė
Portugalijos valstybines karines pajėgas sudaro armija (Exército), oro pajėgos (Força Aérea) ir karinis laivynas (Marinha). Vyriausiasis ginkluotųjų pajėgų vadas yra Portugalijos Respublikos prezidentas. Pajėgos pavaldžios nacionalinės gynybos ministrui. Nuo 1955 m. yra NATO pajėgų dalis.
2009 m. Portugalija šalies kariuomenei išleido 5 mlrd. JAV dolerių,, t. y., 2,1 % BVP. Karinė prievolė panaikinta 2004 m.
XX a. Portugalijos karinės pajėgos dalyvavo dviejuose didelio masto konfliktuose: Pirmajame pasauliniame kare ir kolonijiniame kare (1961-1974 m.) 1975 m. panaikinus Portugalijos imperiją karinės pajėgos dalyvavo taikos palaikymo misijose Rytų Timore, Bosnijoje ir Hercegovinoje, Kosove, Afganistane, Irake, Libane, Malyje ir CAR.
Administracinis suskirstymas
Kaip alternatyva taip pat yra išlikęs žemyninės Portugalijos skirstymas į 18 apygardų:
Geografija
thumb|right|Tipiškas [[Alentežas|Alentežo regiono vaizdas]]
thumb|right|Montesinjo nacionalinis parkas šiaurinėje Portugalijos dalyje thumb|right|Kraštovaizdis [[Azorai|Azoruose]]
Portugalija – tai labiausiai nuo Lietuvos nutolusi Europos valstybė. Šiame krašte yra vakariausias Europos taškas – Uolos kyšulys. Šalis užima 1/6 Pirėnų pusiasalio, kaimyninė Ispanija užima likusią dalį. Iš pietų ir vakarų skalauja Atlanto vandenynas, šiame vandenyne yra ir Portugalijai priklausančios Azorų salos bei Madeiros salos.
Težo upė pagal gamtines geografijos sąlygas Portugaliją dalina į dvi sritis – šiaurinę ir pietinę. Šiaurės Portugalijai būdingi miškingi kalnai, o Pietų Portugalijai – žemumos ir plynaukštės su kalvomis.
Šiaurinėje dalyje vyrauja statūs uolėti krantai, tarp kurių kur ne kur įsiterpia siauros įlankėlės su smėlėtais paplūdimiais. Kuo toliau į pietus, tuo krantai darosi lėkštesni, smėlingesni, kol tampa kopomis. Pietuose yra lagūnų.
Pietinėje Portugalijoje tik kur ne kur kyla iš klinčių susidariusios kalvos. Joms būdingi karstiniai reiškiniai. Pačiuose pietuose iki 900 m pakyla vulkaninės kilmės kalnai. Šiaurėje vyrauja kristalinių uolienų kalnai, išraižyti upių slėnių. Šitame krašte yra aukščiausia žemyninės Portugalijos vieta – Eštrelos kalnai (aukštis iki 1991 m). Aukščiausia šalies vieta yra Azorų salose (Piko ugnikalnis – 2351 m).
Portugalija yra seisminėje zonoje. 1755 m. Lisabonoje įvykęs žemės drebėjimas laikomas vienu stipriausių per visą žmonijos istoriją. Jo metu, skirtingais skaičiavimais, žuvo nuo 30 iki 70 tūkst. žmonių.
Vyrauja sodrios rudos spalvos dirvožemiai. Kalnuose – kalnų jauriniai, o šalies centrinėje ir pietinėje dalyse paplitę rudieji ir tamsiai rudi dirvožemiai.
Klimatas – subtropinis. Klimatui didelę įtaką daro šiltoji Šiaurės Atlanto bei šaltoji Kanarų srovės. Daugiausia kritulių per metus iškrinta aukščiausių kalnagūbrių vakariniuose šlaituose (1200–2500 mm), Ispanijos pasienyje daug mažiau (400–600 mm), pietuose 400–800 mm. Daugiausia jų iškrinta žiemos metu. Kalnuose pasninga, sniegas išsilaiko kelis mėnesius. Žiemos šiltos, prie jūros sausio mėnesį vidutinė metinė temperatūra 8–11, tarpukalnėse 3–5 °C.
Didžiausios Portugalijos upės išteka iš Ispanijos, tai yra Doras (Portugalijoje 320 km, bendras ilgis 895 km), Težas (Portugalijoje 280 km, bendras ilgis 1007 km). Maitinasi lietaus vandeniu. Patvinsta žiemą, nes tuomet prasideda lietingasis sezonas.
Laivasnapis
Laivasnapis (Cochlearius cochlearius) – garninių (Ardeidae) šeimos paukštis. Anksčiau buvo išskiriamas į savarankišką laivasnapinių (Cochlearidae) šeimą.
Naktinis paukštis.
Portugalija
Gyventojai
thumb|[[Porto miesto panorama]] Portugalijos populiacija buvo palyginti homogeniška didžiąją jos istorijos dalį. Viena religija ir viena kalba prisidėjo prie šalies etninio ir tautinio vientisumo. Jį dar labiau padidino maurų, moriskų ir žydų išvijimas. Šiuo metu maždaug 95,9 % visų šalies gyventojų yra portugalai. 2007 m. duomenimis, Portugalijoje gyvena 332 137 legalūs imigrantai, daugiausiai brazilai (66 354), iš Žaliojo kyšulio kilę žmonės (63 925), ukrainiečiai (39 480) bei angoliečiai (32 728). Šiuo metu vyksta imigracija į šalį ir visos išvardintos mažumos sparčiai didėja. Taip pat šalyje gyvena apie 40 000 čigonų.
Laivasnapis
Kūnas iki 54 cm ilgio. Suaugę turi juodą viršugalvį, ilgą kuodą. Deda 2-4 melsvus kiaušinius.
Portugalija
Kalbos
Oficiali šalies kalba yra portugalų. Tai yra romanų kalbų pogrupiui priklausanti kalba, kuri atsirado teritorijose, kurios dabar yra Galisijoje (šiaurės vakarų Ispanijoje) ir šiaurės Portugalijoje. Penkioliktame ir šešioliktame amžiuose, kai Portugalija buvo didžiulė kolonijinė ir komercinė imperija, ši kalba paplito visame pasaulyje. Dėl šios priežasties portugalų kalba dabar yra oficiali tokiose valstybėse kaip Brazilija, Angola, Žaliasis Kyšulys, Rytų Timoras, Bisau Gvinėja, Makao (Kinija), Mozambikas bei San Tomė ir Prinsipė. Ja kalbama ir kai kuriose kitose valstybėse, kur ji nėra oficiali. Portugalų kalba turi daug dialektų ir išvardintose šalyse ši kalba gali skirtis, bet skirtingais dialektais kalbantys žmonės gali susišnekėti. Pačioje Portugalijoje galima išskirti apie 10 portugalų kalbos dialektų, nors kai kurie jų yra labai artimi.
Laivasnapis
Minta žuvimis, vėžiagyviais ir vabzdžiais.
Gvinėjinė alyvpalmė
Gvinėjinė alyvpalmė (Elaeis guineensis) – palmių rūšis, kilusi iš Vakarų Afrikos, tačiau šiuo metu komerciniais tiksliais (ypač dėl aliejaus) auginama daugelyje tropinio klimato valstybių.
Jankių stadionas
Jankių stadionas  – buvęs beisbolo stadionas Niujorke. Nuo atidarymo iki uždarymo buvo Niujorko beisbolo komandos Niujorko „Yankees“ namais. Stadionas stovėjo Bronkso rajone, kur buvo pastatytas 1923 m. Pirmosios rungtynės stadione įvyko 1923 m. balandžio 18 d., jų metu Niujorko „Yankees“ įveikė Bostono „Red Sox“ komandą rezultatu 4-1. Paskutinės rungtynės įvyko 2008 m. rugsėjo 21 d., jų metu Niujorko komanda nugalėjo Baltimorės „Orioles“ rezultatu 7-3.
Gvinėjinė alyvpalmė
Morfologija
Suaugę augalai yra vienastiebiai, iki 20 m aukščio. Lapai iki 3-5 metrų ilgio. Žiedai maži. Vaisiai – raudoni kaulavaisiai, 3-6 cm ilgio ir 2-4 cm pločio, sveriantys apie 20 g, augantys kekėmis. Tiek minkštimas, tiek sėkla (kauliuko branduolys) turi daug aliejaus. Vaisiai sunoksta per 5-6 mėnesius, jų kekė paprastai sveria nuo 10 iki 40-50 kg.
Jankių stadionas
Oficiali stadiono uždarymo ceremonija įvyko 2008 m. lapkričio 9 d., 2009 m. stadionas nugriautas, senąjį stadioną pakeitė Naujasis Jankių stadionas, pradėtas statyti dar 2006 m.
Gvinėjinė alyvpalmė
Morfologija
Pagal vaisių sandarą yra keturi alyvpalmių variantai :
Jankių stadionas
250px|thumb|left|Jankių stadiono laukas, 2008 m.
Gvinėjinė alyvpalmė
Kilmė ir paplitimas
XIV–XVII a. alyvpalmės buvo nugabentos į Amerikos žemyną bei Pietryčių Aziją, kur sėkmingai pritapo drėgno (augalams reikalingas bent 1600 mm metinis kritulių kiekis) tropinio klimato šalyse.
Naudojimas
Alyvpalmės daugiausiai auginama dėl aliejaus, kuris spaudžiamas tiek iš vaisių minkštimo (alyvpalmių aliejus), tiek ir iš sėklų (kauliukų branduolių) (alyvpalmių sėklų aliejus). Idealiomis sąlygomis iš hektaro per metus gaunama apie 20 tonų vaisių kekių, kuriose aliejus sudaro 21-23%, t. y., apie 4-5 tonas. Gera aliejaus išeiga (didžiausia tarp visų kultūrinių augalų) lėmė aliejaus naudojimą tradicinėse Vakarų Afrikos virtuvėse, o pastaruoju metu ir visame pasaulyje.
Tarptautinė prekyba palmių aliejumi prasidėjo XIX a., kada jis buvo gabenamas iš Vakarų Afrikos į Europą muilo gamybai ir pramoniniam naudojimui. XX a. septintajame dešimtmetyje pagrindinėmis alyvpalmių augintojomis ir aliejaus eksportuotojomis tapo Malaizija bei Indonezija. 2008 m. šių valstybių alyvpalmių aliejaus produkcija sudarė 38 mln. tonų arba 80 % viso pasaulyje pagaminamo kiekio. 2018 m. pasaulinė alyvpalmių aliejaus gamyba išaugo iki beveik 70 mln. tonų, o Indonezijos ir Malaizijos užimama rinkos dalis pakilo iki 85 %.
Alyvpalmių aliejus naudojamas maistui, biokuro gamybai, pramoniniais tikslais. Vaisių išspaudos ir jų rupiniai naudojamos pašarui.
Poveikis žmonėms ir aplinkai
Populiarėjantis alyvpalmių auginimas yra vertinamos nevienareikšmiškai. Iš vienos pusės, tai ekonomiškai vertingas augalas, suteikiantis darbą ir pajamas daugiau nei milijonui žmonių, o aliejaus eksportas užima svarbią vietą Pietryčių Azijos, Centrinės Amerikos ir Afrikos šalių ekonomikose. Iš kitos pusės, alyvpalmių plantacijų plitimas kritikuojamas, nes jos dažnai sodinamos iškirtus tropinius miškus, sunaikinant didžiąją dalį biologinės įvairovės. Per pastaruosius 50 metų bendras šių palmių plotas pasaulyje išaugo keturis kartus ir sudaro virš 132 000 km². Indonezijoje ir Malaizijoje 1990–2005 m. laikotarpiu daugiau nei pusė visų naujų plantacijų atsirado buvusių miškų vietoje. Iš socialinės pusės neigiamai vertinama tai, kad miškus paverčiant dirbama žeme neatsižvelgiama į vietinių gyventojų poreikius, o sodinant plantacijas dažnai pažeidžiamos žemės nuosavybės teisės.
Epyras
Epyras (, dorėnų kalba: Ἄπειρος Ápeiros) – Balkanų istorinis regionas, esantis dabartinėje šiaurės vakarų Graikijoje ir pietų Albanijoje. Graikijos Epyras didžiąja dalimi sutampa su Epyro periferija, o Albanijos valdoma Epyro dalis yra vadinama Šiaurės Epyru.
Kristobal Kolono viršukalnė
Kristobal Kolono viršukalnė, Kristupo Kolumbo viršukalnė – kalnas šiaurės rytų Kolumbijoje, Siera Nevada de Santa Martos masyve, Magdalenos departamente. Penktas pagal santykinį aukštį pasaulio kalnas (santykinis aukštis – 5584 m). Absoliutinis aukštis – 5775 m (tačiau pateikiami įvairūs aukščiai). Išsidėstęs vos 42 km nuo Karibų jūros kranto ir yra aukščiausias pasaulyje pakrantės kalnas. Manoma, kad greta esantis Simono Bolivaro kalnas gali būti šiek tiek aukštesnis. Pagal esamus duomenis, Kristobal Kolonas S. Bolivaro k. lenkia vos 1 m.
Epyras
Geografija
Epyras yra Jonijos jūros rytinėje pakrantėje, ir apima pakrantės atkarpą nuo Oriko įlankos šiaurėje (ties Vliorės miestu Albanijoje) iki Ambracijos įlankos pietuose (ties Prevezos miestu Graikijoje). Šiaurėje jis ribojasi su Ilyrija (Albanija), o pietuose – su Akarnanija. Iš rytų jį nuo Makedonijos ir Tesalijos atskiria Pindo kalnai.
Portugalija
Kalbos
Pasak 2006 m. Eurobarometer apklausos, 26 % Portugalijos gyventojų geba susišnekėti angliškai, 24 % – prancūziškai ir 9 % – ispaniškai.
Epyras
Geografija
Epyras yra kalnuotas kraštas, čia plyti Dinarinės Alpės. Dėl Jonijos jūros artumo šis kraštas gauna daug lietaus, daugiausia visoje Graikijoje. Svarbiausios Epyro upės yra Vjosė, Acheronas, Arachtas.
Portugalija
Religija
thumb|Jerónimos vienuolynas Lisabonoje 84,5 % šalies gyventojų yra Romos katalikai ir dar 2,2 % yra kitokie krikščionys. Taip pat Portugalijoje yra nedidelės musulmonų, hinduistų, sikhų, bahajų ir judėjų mažumos.
Pasak šalies konstitucijos, Portugalija yra sekiuliari valstybė, nei remianti, nei oponuojanti konkrečioms religijoms. Bažnyčia yra formaliai atskirta nuo valstybės. Nepaisant to, katalikų bažnyčia vis dar gauna tam tikras privilegijas, nors tam nuolat oponuoja kairiosios krypties partijos. Daug Portugalijos švenčių ir atostogų yra susiję su Romos katalikų religija.
Epyras
Geografija
Kalnuotumas ir neprieinamumas neleidžia vystyti žemdirbystės. Svarbiausias krašto ūkis yra gyvulininkystė, čia auginama daug avių ir ožkų, vietos garsėja savo sūriais ir pieninkystės produktais. Tačiau dauguma maisto įvežama iš kitų Graikijos vietų.
Portugalija
Religija
Vieno šaltinio duomenimis, agnostikai ir ateistai sudaro 4–9 % šalies populiacijos, kito – 6,5 % visų šalies gyventojų. 2005 m. Eurobarometer apklausa atskleidė, kad maždaug 81 % gyventojų „tiki, kad egzistuoja Dievas“, 12 % „tiki, jog yra kokia nors dvasia arba dvasinė energija“ ir 6 % „netiki jokiais dievais, dvasiomis ar dvasinėmis energijomis“. Pagal šiuos duomenis, Portugalija yra viena iš labiau religingų valstybių. Statistiškai pastebėta, kad kuo vyresnė amžiaus grupė imama, tuo didesnis yra religiją praktikuojančių žmonių procentas. Taip pat miestuose žmonės vidutiniškai yra mažiau religingi negu kaimuose.
Epyras
Istorija
thumb|250px|left|Senovės Epyro žemėlapis
Portugalija
Ekonomika
1986 m. Portugalija tapo Europos Sąjungos nare ir stabilios vyriausybės veiklos dėka pradėjo ekonomikos modernizavimą. Buvo pasiektas žymus ūkio augimas. Sėkmingos vyriausybės įgyvendino reformas ir privatizavo daugybę iki tol valstybės kontroliuotų įmonių. Be to, ekonomika buvo smarkiai liberalizuota.
Epyras
Senovės Epyras
II tūkst. pr. m. e. yra randama epyriečių gyvenviečių. Tuometinė kultūra patyrė Mikėnų kultūros įtaką, jau tuo metu formavosi svarbiausios šventvietės, tokios, kaip Dzeuso šventykla Dodonoje.
Portugalija
Ekonomika
Pagrindinės pramonės šakos yra aliejų rafinavimas, cemento gamyba, medienos ir popieriaus pramonė, tekstilė, avalynė, kamštienos gaminimas. Žemės ūkis jau nebeužima pagrindinės ūkio struktūros dalies, tačiau portugališki vynai išlieka svarbi eksporto prekė. Ekonomikai taip pat svarbus turizmas, ypač Algarvėje ir Madeiros salose.
Epyras
Senovės Epyras
II tūkst. pr. m. e. pabaigoje per Epyrą migravo dorėnai. Jie išstūmė daugumą vietos gyventojų į pietus, o Epyre apsigyveno dorėniškai kalbančios tautos. Čia susiformavo trys pagrindinės gentys: chaonai, molosai ir tesprotai.
Portugalija
Transportas
Portugalija turi gerai išvystytą transporto infrastruktūrą. Šalyje yra 68732 km ilgio sausumos kelių, iš kurių beveik 3000 km yra autostrados. Portugalija turi keturis tarptautinius oro uostus šalia Lisabonos, Porto, Faro ir Bežos. Didžiausi jūrų uostai yra Aveiras, Figeira da Fosas, Lisabona, Setubalis, Sinišas ir Faras.
Epyras
Senovės Epyras
Epyras buvo laikomas graikų civilizacijos dalimi, kadangi jo gyventojai epyriečiai (epirotai) kalbėjo vienu iš dorėnų tarmių. Nepaisant nuošalumo, Epyras vaidino ypač svarbų vaidmenį graikų religiniame gyvenime, mat čia buvo šventykla Dodonoje, beveik tokio svarbumo, kaip Delfai.
Portugalija
Energetika
thumb|Grafikas anglų kalba, rodantis skirtingų sektorių pasiskirstymą energijos gamybai. Portugalija sparčiai vysto atsinaujinančius energetikos šaltinius, tokius kaip vėjo energija, hidroelektrinės ir saulės energija elektrai gaminti. 2016 m. galutiniame energijos suvartojime atsinaujinančių energijos išteklių dalis Portugalijoje siekė 28%.
Epyras
Senovės Epyras
Tačiau kultūra jie buvo graikų civilizacijos periferijoje ir gerokai skyrėsi nuo kitų regionų, tokių, kaip Atika ar Korintija. Skirtingai nei kitur Graikijoje, Epyre nesusiformavo stiprūs miestai-valstybės. Be to, regionas visada buvo priešiškų barbnarų genčių dėmesio centre: šalies gyventojai kovojo su ilyrais šiaurėje.
Portugalija
Energetika
Portugalija yra pasiryžusi iki 2050 m. tapti klimatui neutralia, o 2030 m. 80 % elektros energijos pagaminti iš atsinaujinančių energijos išteklių.
2018 m. Portugalija įsipareigojo iki 2030 m. uždaryti visas anglies deginimo jėgaines. Nors 2019 m. anglies jėgainės pagamino 40 % Portugalijai reikalingos elektros energijos, 2021 m. lapkričio 19 d. uždaryta paskutinė anglį kūrenanti jėgainė.
Portugalų virtuvė
|thumb|left|[[Portveinas|Portveino taurė.]] Portugalų virtuvė labai turtinga. Tradiciniai patiekalai yra keptos, marinuotos sardinės, kepta ant žarijų žuvis ir kt. Portugalai mėgsta vyną. Garsiausi vynai – madeira, portveinas ir vinho verde (žalias vynas).
Fado
Fado – tai portugalų dainos apie nelaimingą meilę, išdavystę, mirtį ir neviltį. Fado paprastai atlieka vyras arba moteris, o jiems pritaria du gitaristai, vienas grojantis portugališka, o antrasis – klasikine gitara, Portugalijoje vadinama viola. Fado atsirado Lisabonoje. Ji atkeliavo kartu su vergais iš Afrikos XIX a. Iš pradžių fado priklausė šokio žanrui, bet vėliau tapo baltųjų vargšų daina. Ne visi portugalai mėgsta šį žanrą, nes tradiciškai šios dainos buvo nukreiptos prieš išnaudotojus. Labiausiai suklestėjo diktatoriaus Salazaro laikais, 1926–1974 m.
Azulechas
Azulechas ([]) – tradicinė portugališka mozaika, sudėta iš kvadratinių keramikinių plytelių, ištapytų dažniausiai melsvos spalvos glazūra. Azulejo puošia daugelio Portugalijos senamiesčių sienas.
Sportas
Šalyje populiariausia sporto šaka – futbolas. 2004 m. Portugalijoje vyko XII Europos futbolo čempionatas.
Nuorodos
Bendros nuorodos:
Žemėlapiai:
Epyras
Aekidų dinastija
Apie 370 m. pr. m. e. molosai įkūrė Aekidų dinastiją, ir taip buvo sukurta Epyro valstybė. Karaliaus Arybo dukterėčia Olimpija ištekėjo už kaimyninės Makedonijos karaliaus Pilipo II, taip sudarydama sąjungą, ir tapdama Aleksandro Makedoniečio motina.
Čachari
Čachari  – miestas Argentinoje, Entre Rioso provincijos šiaurės rytuose, į vakarus nuo Urugvajaus upės (Salto Grandės tvenkinio). Departamento centras. Dauguma – italų kilmės.
Epyras
Aekidų dinastija
Atsidūręs Makedonijos įtakoje Epyras išsaugojo savo dinastiją. Jo vienas žymiausių valdovų Pyras kovojo Didžiojoje Graikijoje, atnešdamas Epyrui trumpalaikę šlovę ir sužibėjimą.
Čachari
Miestas įkurtas kaip Villa Libertad 1872 m. gegužės 28 d., vykdant teritorijų įsisavinimo planą. 1942 m. pervadintas į Čachari. Dažnai vadinamas Ciudad de amigos („draugų miestas“). Vystomas žemės ūkis. Apylinkėse auginami citrusai; gyvulininkystė, miškininkystė.
Epyras
Aekidų dinastija
Per III a. pr. m. e. trys Epyro gentys sudarė lygą, kuri turėjo savo parlamentą synedrion. Tuo metu krašte vis labiau stiprėjo Romos įtaka. Kol Roma kariavo su Makedonija, Epyras siekė išlaikyti neutralumą, tačiau ilgainiui jis suskilo, nes molosai palaikė Makedonijos pusę, o kitos tautos – Romos. Susiskaldymas ir silpnumas nulėmė Epyro pralaimėjimą Romai, ir šalis 167 m. pr. m. e. buvo prijungta prie Romos imperijos.
Epyro despotija
Ši valstybė žlugo nuo albanų sukilimų ir Serbijos užkariavimų. 1359 m. Bizantija sugrąžino valdžią šalyje, o 1430 m. Epyras atiteko Osmanų imperijai.
Kemešys (ežeras)
Kemešys – ežeras rytų Lietuvoje, Utenos rajono pietryčiuose, 2,5 km į šiaurės rytus nuo Saldutiškio. Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 1,26 km, plotis iki 0,58 km. Altitudė 185 m. Giliausia ežero vieta (4,1 m) yra šiaurinėje dalyje. Ežeras ledyninės kilmės, patvenktinis. Pietvakarinis krantas žemas, pelkėtas, kiti – įvairaus aukščio. Ežeras yra karosinio tipo. Vakarinėje pakrantėje stūkso Kemėšio miškas, kitose pakrantėse plyti pievos, dirbami laukai, auga miškeliai ir sodai. Rytinėje pakrantėje įkurtas Indubakių geologinis draustinis.
Ežero centrinėje dalyje yra sala (plotas 0,05 ha).
Per Kemešį iš Gelainio ežero šiaurėje į Lamėsto ežerą pietuose teka Kemeša.
Kaimai prie ežero: Kemešys, Indubakiai, Šarkiai, Katiniškė. Veikia kaimo turizmo sodyba. Šiaurrytine pakrante eina kelias.
Ežero pavadinimas siejamas su žodžiais kemėša, kemėšis, kemėšius ('griozdiškas, nerangus žmogus').
Tamanraseto vilaja
Tamanraseto vilaja yra Alžyro pietryčiuose, Sacharos dykumoje. Pietuose iškilęs Achagaro kalnynas. Tai didžiausia šalies vilaja. Sostinė – Tamanrasetas. Vilaja padalinta į 4 apskritis, ji labai retai apgyvendinta, gyventojai susitelkę oazėse.
2019 m. pietuose atskirta In Gelamo vilaja, šiaurėje – In Salos vilaja.
Farerų futbolo varžybos 1966 m.
Farerų futbolo varžybos 1966 m.
Kupavas (ežeras)
Kupavas – ežeras šiaurės rytų Lenkijoje: Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje, Rūtelės valsčiuje. Ežeras apsuptas stačių, medžiais apaugusių krantų. Šalia ežero yra Kupovo ir Kupovo Palivarko kaimai.
Žemaitienė
Žemaitienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Žemaitaitė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Žemaitas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kikiriškės
Kikiriškės – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Skriaudžių.
Aščiagaliai
Aščiagaliai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Karsakiškio.
Atraktorius
miniatiūra|Atraktoriaus vaizdinys Atraktorius – aibė padėčių (taškų) kuriais juda dinaminė sistema praėjus pakankamai daug laiko. Tai yra, taškai, atsidūrę arti atraktoriaus ten ir išliks, net jei jų judėjimą šiek tiek sutrikdysime. Geometrine prasme atraktorius gali būti taškas, kreivė, daugdara arba taškų/kreivių aibė su fraktaline struktūra – keistasis atraktorius. Trajektorijos atraktoriaus srityje gali būti gali būti tiek periodinės, pasikartojančios, tiek ir chaotinės. Atraktoriai vaidina svarbų vaidmenį chaoso teorijoje.
Įvadas
Realiame pasaulyje dinaminės sistemos paprastai būna disipatyvinės (dėl trinties, šiluminės energijos, medžiagos nuostolių). Dėl disipacijos sistema „pamiršta“ pradines (išeities) sąlygas ir lengviau patenka į atraktoriaus būsenas.
Jelmarenas
Jelmarenas (SV Hjälmaren) – ežeras Švedijoje, Serdermanlando, Nerkės, Vestmanlando provincijose; ketvirtas pagal dydį šalyje. Ežero dubuo tektoninės-ledyninės kilmės. Ilgis 63 km, plotis 20 km, gylis iki 20 m. Krantai žemi, daug salų. Protaka (Eskilstunos upe) jungiasi su į rytus telkšančiu Melareno ežeru. Laivuojamas. Vakariniame Jelmareno krante įsikūręs Erebro miestas.
Atraktorius
Įvadas
Kita svarbi sąvoka yra ribinė aibė – izoliuota uždara trajektorija, kuri laikui bėgant nekinta. Tai reiškia, kad gretimos trajektorijos nėra izoliuotos, o tik asimptotiškai artėja prie ribinio ciklo. Visi atraktoriai yra ribinės aibės (jos dar vadinamos stabiliosiomis arba pritraukiančiomis), tačiau ne visos ribinės aibės yra atraktoriai: gali būti tokios ribinės aibės, kad švelniai sutrikdžius judėjimą, judantis taškas ima tolti nuo jos (tokia aibė vadinamas nestabiliąja). Ribinės aibės gali būti fiksuoti taškai – rimties taškai, uždaros kreivės – ribiniai ciklai.
Kaip pavyzdys gali būti svyruoklė (pvz., tiesiog pakabintas strypas) su disipacija. Tokia sistema turi du rimties taškus. Vienas atitinka svyruoklės padėtį apačioje, kitas – viršuje. Apatinis taškas yra ribinė aibė ir atraktorius, nes trajektorijos konverguoja prie jo. Viršutinis taškas nėra ribinė aibė. Jei nebūtų disipacijos, apatinė padėtis nebūtų atraktorius.
Atraktorių tipai
thumb|right||Lorenco keistasis atraktorius ρ=28, σ = 10, β = 8/3 Iki 1960 m. buvo manoma, kad atraktoriai yra fazinės erdvės poaibiai – taškai, linijos, paviršiai arba tūriai – tai yra sveikos dimensijos atraktoriai. Tačiau vėliau suprasta, kad gali būti vadinamieji keistieji atraktoriai su trupmenine dimensija, o judėjimas jų aplinkoje yra chaotinio pobūdžio. Plačiausiai paplitęs keistojo atraktoriaus pavyzdys yra Lorenco atraktorius, 1963 m. jį atrado Edvardas Lorencas, amerikiečių matematikas ir meteorologas. Lorencas jį gavo iš kiek supaprastintų konvekciją aprašančių lygčių. Bedimensinėje formoje jos užrašomos:
Čia x yra proporcingas skysčio judėjimo greičiui konvekciniame žiede, y ir z aprašo temperatūrų pasiskirstymą žiede. \sigma yra vadinamasis Prandtlio skaičius, \rho – Reilio skaičius, \beta yra susijęs su sistemos geometrinėmis savybėmis.
Somerseto sala
thumb|right|225px|Vakaruose: [[Viktorijos sala. Centre: vakarinė – Velso Princo sala, rytinė – Somerseto sala, jų pietuose – Botijos pusiasalis. Rytuose: Bafino Žemė]]
Somerseto sala – viena didžiausių Kanados Arktinio salyno salų. Sala priklauso Kanadai, Nunavuto teritorijai. Salos plotas – 24 786 km², tai 45 plotas pasaulyje. Sala nėra apgyvendinta, tačiau 1937 m. čia veikė Roso fortas – prekybinė stotis, bet po 11 metų apleista, dėl atšiaurių sąlygų. Dabar sala lankoma turistų.
Pranciška Regina Liubertaitė
Pranciška Regina Liubertaitė (slapyvardis Laukinė Piliakalnio Radasta; g. 1950 m. sausio 1 d. Lioliuose, Šėtos valsčiuje)  – nepriklausoma lietuvių rašytoja: poetė ir prozininkė, 13 poezijos ir 5 prozos knygų, straipsnių kultūros ir kalbos klausimais autorė, redaktorė, visuomenės veikėja.
Biografija
Yra Lietuvos vartotojų asociacijos (LVA) Valstybinės kalbos (skaitytojų teisių) grupės pirmininkė. Taip pat P. R. Liubertaitė intensyviai rūpinasi lietuvių kalbos išlikimu, rašo straipsnius į įvairius spaudos leidinius lietuvių kalbos, literatūros, kultūros temomis, taip pat elektroninėje spaudoje: bernardinai.lt, radikaliai.lt, alkas.lt, slaptai.lt skyriuje „Gerbkime lietuvių kalbą“.
Nuo 1998 m. sausio 14 d. priklauso Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungai, kuri yra įsiliejusi į Tėvynės Sąjungos-Krikščionių demokratų partiją.
2010 m. įsijungė į Lietuvių kalbos gynėjų sąjungos gretas, buvo tarp šios sąjungos įkūrėjų iniciatyvinės grupės narių.
2008–2012 m. išgelbėjo nuo sunaikinimo po maždaug 20 kanalizacijos avarijų fotomenininko Algimanto Žižiūno asmeninį daugiau kaip 1 mln. vnt. nuotraukų ir negatyvų archyvą, kuris buvo perduotas saugoti Lietuvos centrinio valstybės archyvo Fotodokumentų skyriui.
2017 m. padovanojo Lietuvos dailės muziejui savo prosenelės Ievos Janušauskienės, senelės Pranciškos Grigienės ir mamos Petronelės Liubartienės naminius audinius: vilnones ir linines lovatieses, austus rankšluosčius su monogramomis, staltieses, paklodes, milą, čerkesą; Mamos Petronelės ir tetos Veronikos Grigaitės mezginius ir siuvinėjimus: megztas staltieses, užvalkalų antgalius, rankšluosčių kraštus, siuvinėtas staltieses, pagalvėlių užvalkalus, kampelius.
Įvertinimas
2015 m. apdovanota Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos II laipsnio žymeniu „Už nuopelnus Lietuvai“.
Kūryba
Eiles pradėjo rašyti 1962 m. Pirmuosius eilėraščius paskelbė Kėdainių, vėliau ir Biržų rajono laikraščiai. Prozos ir poezijos kūriniai buvo spausdinami „XXI amžiuje“, savaitraščiuose „Šeimininkė“ ir „Šiaurės Atėnai“, vaikų žurnale „Bitutė“ bei Amerikoje leidžiamame laikraštyje „Draugas“.
Žinoma už žodžius dainoms: Septyni šienpjoviai šią vasarą, muzika ir atlikimas Jono Baltoko; Vakaro melodija, muzika ir atlikimas Kazimiero Jakučio; Mano tauta, muzika ir atlikimas Andriaus Jokubausko; Poteriai, muzika ir atlikimas Aurelijos Deksnytės.
Julian Gruner
Julijanas Gruneris, (1898 m. spalio 13 d. Vištytyje, Rusijos imperijoje – 1940 m. Charkove, Tarybų Sąjungoje) – lenkų lengvaatletis, šuolininkas į aukštį ir ieties metikas.
Biografija
1922 m. laimėjo Lenkijos čempionato aukso medalį šuolio į aukštį rungtyje. 1922 m. liepos 15 d. pagerino Lenkijos šuolio į aukštį rekordą – 1,76 m. 1922 m., 1923 m. ir 1927 m. ieties metimo rungtyje laimėjo sidabro medalį. 1923 m. ir 1924 m. laimėjo sidabro medalį, o 1925 m. bronzos medalį. 1924 m. ieties metimo rungtyje laimėjo bronzos medalį, o 1925 m. ir 1926 m. aukso medalius. 1925 m. liepos 12 d. Paryžiuje vykusiose varžybose pagerino Lenkijos ieties metimo rekordą – 57,56 m.
1925 m. baigė Varšuvos universitetą ir įgijo mediko diplomą. 1925–1931 m. dirbo chirurgu Varšuvoje. 1931–1939 m. dirbo Kališe, priklausė Maltos Ordinui. Nuo 1934 m. priklausė Lenkijos kariuomenės rezervui. Prasidėjus II pasauliniam karui, 1939 m. rugsėjo 19 d. Ivano Frankivske buvo suimtas sovietų saugumo. Vėliau pervežtas į Starobilsko kalėjimą ir 1940 m. NKVD nužudytas Charkove.
Kazokiškių apylinkė
Kazokiškių apylinkė (1950–1954 m. Kazokiškių I apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Vievio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vievio rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. prie Kazokiškių I apylinkės prijungta Aleksandriškių apylinkė ir dalis Paparčių apylinkės. 1977 m. balandžio 4 d. Kazokiškių apylinkė prijungta prie Vievio apylinkės.
Farerų futbolo varžybos 1967 m.
Farerų futbolo varžybos 1967 m.
Valgomoji druska
thumb|Valgomoji druska druskinėje. Druska – mineralas, kurio reikšmingą dalį sudaro natrio chloridas (NaCl). Pagal cheminę klasifikaciją priklauso druskomis vadinamų cheminių junginių grupei. Gamtoje paplitusi kaip nuosėdinė uoliena (akmens druska) ir ištirpusi jūrų (jūros druska), ežerų, požeminiuose vandenyse. Koncentruotas bespalvis ar spalvotas druskos kristalas vadinami halitu. Jūros vandenyje yra vidutiniškai 3,5 % druskos (arba 35 gramai/l). Baltijos jūroje prie Lietuvos krantų druskingumas 0,6–0,8 %, druskinguose nenutekamuose ežeruose – iki 26 %. Kasamoji druska dažniausiai turi priemaišų (kalio, magnio, kalcio chloridų, magnio ir kalcio sulfatų).
Maistui paprastai naudojama išvalyta ir rafinuota druska. Tik maždaug 6% visos išgautos druskos pasaulyje naudojama maistui. Kitos druskos panaudojimo sritys – vandenvala (12%), kelių nuo sniego ir ledo valymas (8%) ir žemdirbystė (6%). Natris kaip elektrolitas ir osmosinis tirpalas yra nepakeičiamoji maistinė medžiaga. Vis dėlto per didelis druskos vartojimas gali sukelti širdies ir kraujagyslių ligas, tokias kaip hipertenziją, todėl daugelis pasaulinių sveikatos asociacijų ir ekspertų išsivysčiusiose šalyse rekomenduoja riboti sūrių maisto produktų vartojimą. Pasaulio sveikatos organizacija rekomenduoja suaugusiesiems neviršyti 5 g valgomosios druskos paros normos.
Seniausia importo į LDK prekė buvo druska. XV–XVI a. Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje dalis druskos būdavo importuojama, o dalis gaunama iš pelenų ir mineralinio vandens. Šiuo būdu druską išgaudavo prievoliniai valstiečiai druskiai. XVII a. garinant vandenį druską buvo mėginta išgauti Stakliškėse, tačiau dėl mažo druskingumo gavyba neapsimokėjo.
Gheorghe Zamfir
Gheorghe Zamfir (g. 1941 m. balandžio 6 d. Gėeštyje) – Rumunijos pano fleitos virtuozas.
Per savo 50 metų karjerą laimėjo virš 120 auksinių ir platininių diskų apdovanojimų bei pardavė virš 120 mln. albumų.
Vaikystėje Gheorghe Zamfir siekė būti akordeonininku, tačiau 14 metų pradėjo pats mokytis groti pano fleita. Vėliau mokėsi Bukarešto muzikos akademijoje pas to meto pano fleitos specialistą Fănică Luca. Kartu su šveicarų etnomuzikologu Marcel Cellier tyrinėjo rumunų liaudies melodijas, atliekamas fleita.
Gheorghe Zamfir atlikti garso takeliai naudoti įvairiuose pasaulio filmuose, tarp jų ir Holivudo produkcijoje. Ypač žymi Gheorghe Zamfir meldija yra Lonely Shepheard („Vienišas piemuo“), kuri panaudota filme „Nužudyti Bilą“.
Vinufosenas
thumb|250px|Vinufoseno krioklys
Vinufosenas (Vinnufossen) – aukščiausias krioklys Norvegijoje ir Europoje bei 6-as pagal aukštį pasaulyje. Krioklys, esantis Miorės ir Rumsdalio apygardoje, vakarų Norvegijoje, yra 860 m aukščio.
Nuorodos
Aukščiausi pasaulio kriokliai (anglų k.)
Žemkalnis
Žemkalnis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Dieveniškės
Dieveniškės – miestelis Šalčininkų rajono savivaldybėje, šalia kelio, 27 km į pietryčius nuo Šalčininkų, Gaujos dešiniajame krante, iš trijų pusių apsuptas Baltarusijos. Miestelyje vyrauja lenkų tautinė mažuma. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos. Veikia dvi vidurinės mokyklos („Ryto“ ir „Dieveniškių“), Dieveniškių technologijų ir verslo mokykla, paštas (LT-17008), vaikų darželis, biblioteka, ambulatorija (nuo 1956 m.), kultūros namai (nuo 1963 m.). Miestelyje stovi medinė Dieveniškių Švč. Mergelės Marijos Rožančinės bažnyčia (statyta 1783 m.), XX a. pradžios varpinė ir vartai.
Žemkalnis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Žemkalnienė (ištekėjusi moteris) ir Žemkalnytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Dieveniškės
miniatiūra|left|Gatvė miniatiūra|left|XX a. tarpukario paminklas
Etimologija
1385 m. minimas kaimas Mingaila, iš kurio kilęs LDK didikas Mykolas Mingaila. Nuo 1433 m. minimos Dieveniškės. Miestelio vardas tikriausiai asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo pavardės Dievenis ir priesagos -iškės. Nors šiuo metu tokia pavardė nėra išlikusi, tačiau XX a. 4-ajame dešimtmetyje Šalčininkų apylinkėse dar būta pavardės Dzievenis – tai dzūkiška Dievenio lytis.
Tarpukariu miestelis buvo žinomas kaip Dieveniškis.
Istorija
thumb|left|Miesteliui būdingos architektūros mediniai namai