cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tarptautinė golfo federacija
Tarptautinė golfo federacija – tarptautinė sporto federacija, kurią Tarptautinis olimpinis komitetas pripažįsta kaip pasaulinio golfo organizaciją. Federacijos nariai priklauso dviem grupėms – 132 nacionalinės golfo federacijos iš 126 šalių ir 22 profesionalūs nariai (profesionalūs golfo turai ir asociacijos).
1969 m. pasaulio šachmatų čempionatas
'''1969 m. pasaulio šachmatų čempionatas''' – pasaulio šachmatų čempionato trimečio ciklo (1966–1969) varžybos. Jų paskutiniame etape tarp T. Petrosiano ir B. Spaskio buvo žaidžiamas 24 partijų mačas dėl pasaulio čempiono vardo. Jis vyko 1969 m. balandžio 14 – birželio 17 d. Maskvoje. Pretendentas turėjo surinkti daugumą taškų. Esant rezultatui 12 : 12 pasaulio čempionas išsaugo titulą. Mačą laimėjo Borisas Spaskis 12½ : 10½ (+6 -4 =13). Borisas Spaskis tapo pasaulio šachmatų istorijoje dešimtuoju čempionu.
Pretendento atranka
Tai septintas pasaulio šachmatų čempionatas, kai pretendentas buvo atrenkamas pagal FIDE nustatytą tvarką.
Zoniniai turnyrai
Pravedus 1966 m. zoninius turnyrus į 1967 m. Suso tarpzoninį turnyrą pateko geriausiai pasirodę dalyviai:
iš 1-os zonos (Vakarų Europa) – 3 v.: S. Gligoričius, 🇭🇺 I. Bilekas 🇨🇿 L. Kavalekas;
iš 2-os (Centrinė Europa) 3 v.: 🇭🇺 L. Portišas, 🇨🇿 V. Hortas ir M. Matulovičius;
iš 3-ios (Rytų Europa) 3 v.: (B. Ivkovas, A. Matanovičius), 🇭🇺 L. Barca;
iš 4-os (SSRS) 4 v.: (L. Šteinas, J. Geleris, A. Gipslis ir V. Korčnojus);
iš – 5-os – (JAV) 3 v: 🇺🇸 (R. Fišeris, R. Birnas ir S. Reševskis);
iš – 6-os (Kanada) 1 v.: 🇨🇦 D. A Janovskis;
iš – 8-os – (Pietų Amerika) 3 v.: 🇧🇷 H. Mekingas, 🇦🇷 C. Bolbočanas ir 🇦🇷 O. Pano;
iš – 9-os – (Vakarų Azija) 1 v. – L. Miagmarsurenas;
iš – 10-os – (Pietryčių Azija) ir Okeanija 1 v. – 🇳🇿 O. Sarapu;
Vankiškiai
Vankiškiai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Miroslavo, prie kelio. Seniūnaitijos centras. Šalia kultūros namų įsteigta biblioteka.
1969 m. pasaulio šachmatų čempionatas
Tarpzoninis turnyras
1967 m. Suso Tarpzoninis turnyras vyko Suse 1967 m. spalio 13 – lapkričio 15 d.
Vankiškiai
LTSR laikais priklausė „Saulės“ kolūkiui.
1969 m. pasaulio šachmatų čempionatas
Tarpzoninis turnyras
Pagrindiniai dalyviai – tai dešimtyje FIDE zoninių turnyrų geriausiai pasirodę šachmatininkai: iš 4-os – 4 dalyviai; iš 1-3, 5-os bei 8-os – po 3; iš 6-os, 7-os, 9-os ir 10 zonų – po 1. Neatvykus Ch. Bolbočanui, turnyras prasidėjo su 23-im žaidėjais, o baigėsi su 22 (po konflikto su teisėjais, sužaidęs 10 partijų, pasitraukė R. Fišeris).
Pirmąją vietą užėmė B. Larsenas – 15½ taško. 2-4 vietas pasidalijo J. Geleris,  S. Gligoričius,  V. Korčnojus – po 14 taškų; 5-tą vietą užėmė 🇭🇺 L. Portišas – 13½ taško.). Šeštąją vietą užėmė 🇺🇸 S. Reševskis, laimėjęs papildomą turnyrą. Visi jie pateko į 1968 m. Kandidatų mačus.
Kandidatų mačai
1968 m. Kandidatų mačuose dalyvavo 8 žaidėjai: Borisas Spaskis ir Michailas Talis – 1965 m. Kandidatų mačų mačų finalininkai ir šeši 1967 m. tarpzoninio turnyro Suse prizininkai. Mačai vyko skirtingu laiku ir skirtinguose miestuose.
B. Spaskis kandidatų mačuose nuostabiai sugebėjo primesti varžovams nepalankiausią jiems taktiką ir nugalėjo juos lengvai.
Ketvirtfinalyje:
M. Talis įveikė S. Gligoričių (5½ : 3½),
V. Korčnojus – S. Reševskį (5½ : 2½),
B. Larsenas – L. Portišą (5½ : 4½).
Pusfinalyje:
V. Korčnojus įveikė – M. Talį (5½ : 4½).
B. Spaskis – B. Larseną (5½ : 2½). Finalinis dvylikos partijų mačas vyko Kijeve 1968 m. rugsėjo 6 – rugsėjo 26 d. Borisas Spaskis nuo antrosios partijos pirmavo, be to, laimėjęs 4-ąją partiją dar sustiprino savo padėtį.
Viktoras Korčnojus bandė vytis – laimėjo 6-ąją partiją ir skirtumas sumažėjo iki minimumo. Tačiau pavyti nepavyko, nes B. Spaskis, laimėjęs iš eilės dvi partijas, anksčiau laiko, laimėjo mačą.
Borisas Spaskis antrą kartą iškovojo teisę dar kartą žaisti pasaulio čempionato mačą su Tigranu Petrosianu.
Pretendentas
Kaip ir V. Smyslovas, šeštojo dešimtmečio 2-oje pusėje, B. Spaskis dažniausiai būdavo stiprus žaidžiant turnyrus. Pav., po 1966 m mačo jis, pustaškiu lenkdamas R. Fišerį, laimėjo Piatigorsko taurę. 1967 m. nugalėjo Beverveike ir Čigorino atminimo turnyre Sočyje. Buvo ir nesėkmių: Maskvos jubiliejiniame turnyre ilgai pirmavusį B. Spaskį, bet nesėkmingai finišavusį (pralaimėjo L. Portišui ir po to lygiųjų eilė), teko tenkintis - 6-8 vietomis. .
Dar po jo 1966 m. pralaimėto mačo Jefimas Geleris rašė: „Stebinantis šaltakraujiškumas ir ramybė padeda Borisui pačiais sunkiausiais kovos momentais rasti geriausius praktinius sprendimus… Užtikrintumas, kai jis kartais daro ir ne pačius geriausius ėjimus, klaidina varžovus…“
Pasimankštinęs Vinipege jis pradėjo ruoštis kandidatų mačams, kuriuose vėliau nugalėjo nesunkiai. B. Spaskis 1968 m. kandidatų mačuose nuostabiai sugebėjo primesti varžovams nepalankiausią taktiką. B. Spaskio trijų mėnesių pasiruošimas pasaulio čempionato mačui prasidėjo 1969 m. žiemą Dubnoje. Padedant didmeistriams I. Bondarevskiui ir N. Krogiusui, buvo giliai ir visapusiškai išnagrinėtas T. Petrosiano žaidimas ir atsisakyta, kai kurių debiutų (senosios indiškosios ir Nimcovičiaus gynybų juodaisiais) ir pasirinkti kiti debiutai (pav. Tarašo gynyba). Taip pat išnagrinėtas varžovo žaidimo stilius, pagerintas psichologinis pasiruošimas – visa tai padėjo jam būsimame mače.
Jei 1966 m. jis nepilnai suvokė, kas yra mačas dėl pasaulio čempiono vardo, tai dabar tiksliai žinojo viską, ką reiktų žinoti. 1969 m. B. Spaskis jau buvo įvertinęs 1966 m. mačo pamokas, ir visapusiškai pasiruošęs kovai. Gerai išstudijavęs varžovo silpnas vietas, jis nemanė, kad jei atakuotų, būtų pasmerktas, todėl nusprendė neatsisakyti sudėtingų, abipusiai aštrių schemų.
Po trejų metų, antrajame mače prieš T. Petrosianą mačo likimas priklausė ir nuo B. Spaskio: nuo jo atkaklaus tikslo siekimo ir noro galų gale pastatyti tašką šešerių metų kovoje už pasaulio čempiono titulą.
Čempionas
Tačiau „asmeniniuose“ turnyruose nesisekė: taip buvo tarptautiniame turnyre Maskvoje (1967), kur pasidalijo 9-12 vietomis ir nuo nugalėtojo L. Šteino atsiliko 2½ taško. Vėliau Venecijoje praleido į priekį visu tašku J. Donerį, o 1968 m. Bamberge net dviem taškais atsiliko nuo P. Kereso! Šį nesėkmių ruožą papildė turnyras Maljorkos Palmoje, kur buvo – 4-as (10½ iš 17); 3½ taško atsilikęs nuo nugalėtojo V. Korčnojaus[ (14 iš 17).
Čempionas artėjo prie 40-ties (tai atsitiko mačo paskutinę dieną) ir jo žaidime galima buvo pastebėti nuovargio nuo šachmatų ženklų. Jam jau ne taip, kaip 1963 ir 1966 m. norėjosi pasinerti į pasiruošimo mačui gelmes, nors prarasti titulo jis neketino. Bet tuo metu, tai jau nebepriklausė vien tik nuo jo.
Mačo eiga
Mačas prasidėjo T. Petrosiano pergale 1-oje partijoje. Bet B. Spaskis laimėjo iš eilės 4-ąją ir 5-ąją partijas: pastarąją – 29 ėjime. Apie ją B. Spaskio treneris didmeistris I. Bondarevskis turnyro rinkinyje rašė:
„ Kai kurie meistrai manęs klausinėjo: „…kaip galvojate, kur T. Petrosianas padarė lemiamą klaidą?“ Toks klausimas, mano nuomone geriausia B. Spaskio žaidimo charakteristika. Pergalė pasiekta geru stiliumi…“
T. Petrosianas metėsi „pribaigti“ varžovą, bet palaužti B. Spaskio pasipriešinimo jam nepavyko. 14-oje partijoje B. Spaskis pražiopsojo elementarų smūgį ir buvo priverstas pereiti į beviltišką baigmę[. Bet čia čempioną išdavė jo nepriekaištinga technika… Po to, kai ši partija pasibaigė lygiosiomis, pasigirdo abejonių, kad vargu, ar T. Petrosianui pavyks išlaikyti titulą.
B. Spaskis pergyveno krizę, sugebėdamas išlaikyti lygų rezultatą. Po to pasiekė tris pergales, viena už kitą gražesnes, 17-oje, 19-oje ir 21 –oje partijose. Jose čempionas žaidė abipusiai aštrius siciliškos ginybos ir ispaniškos partijos debiutus, nekreipdamas dėmesio į rusiškąją (kur buvo dvi trumpos lygiosios) ir užmiršo apie prancūziškąją ir Karo-Kano gynybas. Čempiono „gulbės giesmė“ buvo 20-oji partija. Bet sekančioje vėl pralaimėjimas ir po dviejų lygiųjų mačas pasibaigė anksčiau laiko.
Jį laimėjo Borisas Spaskis 12½ : 10½ ir tapo dešimtuoju pasaulio šachmatų istorijoje čempionu.
Po mačo
Pasibaigus mačui specialistai vertino B. Spaskio pergalę, kaip užtikrintą ir įtikinamą.
M. Talis sakė, kad pergalę lėmė pretendento energija ir geras debiutų pasirinkimas: „Pretendentas sėkmingai naudojo Tarašo gynybą, ši sėkmė dar reikšminga ir tuo, kad jo varžovas buvo žinomas savo virtuozišku žaidimu prieš izoliuotą pėstininką….Kaip ne keista, šiame debiute, kur B. Spaskis du kartus pasiekė pergales, T. Petrosianui nei karto nepavyko laimėti.“
M. Euvė manė, kad B. Spaskis pasiekė pergalę dėka pranašumo taktinėje kovoje.
M. Botvinikas aiškino: „ Dabar pasaulio čempionu tapo stipriausias praktikas… Būtent praktikas, Spaskis taip pat, kaip ir E. Laskeris, nesivadovauja iliuzijomis. Spaskio žaidimo stilius nėra originalus… Tenka pripažinti B. Spaskio universalumą: jis šachmatuose viską supranta vienodai gerai, nors gal būt ir ne viską ypatingai gerai. Tai kėlė prieš T. Petrosianą, siekiančiam išlaikyti titulą, beveik jam neįmanomus išspręsti uždavinius.“
Juozas Vaičiulis
Juozas Vaičiulis (g. 1956 m. rugpjūčio 30 d. Svetlicoje, Marijampolės rajonas) – Lietuvos, Marijampolės savivaldybės ir Kalvarijos savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1974–1992 m. Sūduvos kolūkio elektrikas technikas, 1992–1995 m. Žemės ūkio bendrobės „Gulbinas“ vyr. energetikas. 1995–1998 m. Marijampolės rajono savivaldybės vicemeras, 1998–2000 m. Marijampolės rajono savivaldybės meras.
2000–2004 m. AB „Lietuvos žemės ūkio bankas“, jį privatizavus AB „Bankas NORD/LB Lietuva“ Marijampolės skyriaus valdytojas. 2004 m. asmeninio ūkio valdytojas. 2005 m. Marijampolės savivaldybės kontrolierius, Savivaldybių kontrolierių asociacijos valdybos pirmininko pavaduotojas, Marijampolės apskrities koordinatorius.
1991–1995 m. Marijampolės rajono tarybos deputatas, 1995–2000 m. Marijampolės rajono savivaldybės tarybos narys, 2000–2003 m. Kalvarijos savivaldybės tarybos narys, 2003–2007 m. ir 2007 m. (mandato atsisakė) Marijampolės savivaldybės tarybos narys.
Nuo 1992 m. dalyvauja Lietuvos krikščionių demokratų partijos veikloje, LKD Marijampolės skyriaus pirmininkas.
Nuo 1997 m. Pasaulinės etikos ir ekonomikos mokyklos Lietuvoje prezidentas. Nuo 1997 m. dalyvauja tarptautiniame projekte „Vaiko tėviškės namai“ Marijampolės savivaldybės Avikilų kaime. Siekdamas istorinio teisingumo rėmė istorinio filmo „Vienui vieni“ apie žuvusį legendinį Lietuvos partizaną Juozą Lukšą-Daumantą pastatymą.
Žmona Lilija, vaikai Povilas, Lukas, Monika.
Suvalkų aeroklubas
Suvalkų aeroklubas - klubas įsikūrė 1986 metais. Aeroklubui priklauso Suvalkų aerodromas. Aeroklubo būstinė yra Suvalkų mieste, adresu ''ul. kpt M. Wojczyńskiego 1''.
Koncovizna
Koncovizna  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Suražo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietryčius nuo Suražo ir apie 25 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Hendrik Verwoerd
Hendrikas Frenšas Verhuerdas (, 1901 m. rugsėjo 8 d. – 1966 m. rugsėjo 6 d.) buvo Pietų Afrikos Respublikos – politikas, etninis olandas. Tautybių ministras, vėliau ministras pirmininkas. Išstojo iš Britų sandraugos ir paskelbė PAR respublika. Išleido Bantu mokslo aktą, pagal kurį negrų gyvenamose teritorijose buvo imtos steigti mokyklos (iki tol ten vietinius mokė tik misionieriai). Nužudytas savo politinių priešininkų 1966 m. Vis dėlto PAR negrų P. Verhuerdas nėra mėgstamas, siejamas su apartheido režimu, kuris buvo ir jo valdymo metu. Po režimo nutraukimo negrams atėjus į valdžią, Verhuerdo vardas naikintas iš objektų vardyno (jo garbei anksčiau buvo pavadintas Port Elizabeto oro uostas).
Hendrikas Verhuerdas vis dar gerbiamas Oranijoje, ten yra jo muziejus ir statula. Kai kas tai laiko Oranijos polinkiu į rasizmą, tačiau patys oranijiečiai sako, kad jie tiesiog gerbia šį būrų vadą už jo PAR suteiktą naudą.
Siningas
Siningas  – miestas vidurio Kinijoje; Činghajaus provincijos sostinė. Miestas įsikūręs daugiau nei 2200 m aukštyje, Tibeto kalnyne, netoli Hesi koridoriaus, prie Sininghės upės (Hvanghės baseinas). Yra oro uostas, pro Siningą eina Činghajaus-Tibeto geležinkelis, jungiantis šį miestą su Tibetu ir kultūrine Kinija. Metalurgijos, mašinų gamybos, chemijos, popieriaus, statybinių medžiagų, žemės ūkio produkcijos perdirbimo pramonė. Į šiaurės vakarus nuo Siningo yra Datuno akmens anglių baseinas. Veikia 3 universitetai.
Sininge yra 1583 m. įkurtas tibetiečių budistų Kumbumo vienuolynas, XIV a. Donguano mečetė, Beišan Si daoistų šventykla.
Istorija
Siningas susikūrė daugiau nei prieš 2100 metų prie šiaurinės šilko kelio atkarpos. Valdant Hanų dinastijai (nuo III a. pr. m. e.), čia įsitvirtino kinai, kurie kontroliavo prekybinį kelią ir saugojo jį nuo klajoklių antpuolių. Vėliau dėl miesto kontrolės kovojo tibetiečiai, Tujuhunų karalystė. 763 m. miestą užvaldė tibetiečiai, bet 1104 m. Siningą atgavo Songų dinastija. XVI a. miestas tapo budizmo atšakos Gelug dvasiniu centru.
1927 m. Siningą nusiaubė 8,6 balų stiprumo žemės drebėjimas, žuvo ~200 tūkst. žmonių. Iki 1928 m. miestas priklausė Gansu provincijai, bet vėliau tapo naujai sukurtos Činghajaus provincijos sostine.
Keturvalakių herbas
Keturvalakių herbas – Keturvalakių miestelio ir seniūnijos (Vilkaviškio rajono savivaldybė) heraldinis ženklas.
Aprašas
Skydo laukas ketvirčiuotas, pirmame ir trečiame žaliuose laukuose po tris auksines varpas, o antrame ir ketvirtame auksiniuose laukuose žali stovintys vieversiai.
Istorija
Herbą Lietuvos heraldikos komisija aprobavo 2012 m. lapkričio 22 d. (protokolas Nr. 6K–16 (451)), o Lietuvos Respublikos Prezidentė 2012 m. gruodžio 21 d. dekretu Nr. 1K-1325 patvirtino. Etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas.
Odos pakaitalai
Žmogaus odos pakaitalai – ląsteliniai arba neląsteliniai dariniai, atstojantys žmogaus epidermį ar dermą.
Jau Senovės Graikijoje buvo žinoma, kad didelius pažeistos odos plotus (pvz., nudegus) reikia „aprengti“, tada jie geriau gyja. Tam buvo naudojama naminių gyvulių arba reptilijų oda. Toks pakaitalas angliškai vadinamas xenograft (xeno 'svetimas' + graft 'transplantatas, skiepas'). Šiuo metu stipriai nudegusiems pacientams gydyti pasitelkiama biologinė „apranga“ bei audinių inžinerijos būdu gauta „dirbtinė oda“. Brazilijoje dar ir šiais laikais naudojama varlių oda. Kiaulių oda išpopuliarėjo 1960-aisiais ir iki šiol plačiai naudojama.
Kultūriniai epiderminiai autotransplantatai
Ploni sluoksniai epiderminių autotransplantatų gaunami iš paciento keratinocitų išauginant didelius lakštus. Tokie lakštai naudojami apdegusiems pacientams gydyti.
Metodo trūkumai:
Dermos pakaitalai
Šiuo metu gana dažnai naudoja du komerciškai prieinamus dermos pakaitalus.
Integra
Silikoninis sluoksnis pasižymi šiomis savybėmis:
·        greitai apsaugo žaizdą;
·        teikia mechaninę apsaugą;
·        teikia bakterinį barjerą;
·        vandens garų perdavimo santykis yra panašus į normalios odos.
3D formos sluoksnis išsiskiria tokiomis savybėmis kaip:
·        skatina ląstelių augimą ir kolageno sintezę;
·        kolagenas ir glikozaminoglikanas sujungti tinklo forma;
·        biodegraduoja;
Pagrindinės Integra dirbtinės odos savybės yra:
·        pati oda yra minkšta, švelni ir elastinga. Šios savybės didina judesių amplitudę, todėl puikiai tinka toms kūno vietoms, kurios daugiausiai yra judinamos ir kur oda dažniausiai įsitempia;
·        dirbtinės odos sluoksnis įauga į žmogaus organizmą ir kartu auga;
Vienybė (Latvijos partija)
Vienybė  – dešinioji Latvijos partija-susivienijimas. Įkurta 2010 m. kovo 6 d. Susivienijimą sudaro partijos Naujasis laikas, Piliečių sąjunga ir Draugija už kitokią politiką. Ji buvo įkurta kaip atsakas kairiųjų Santarvės centrui.
Odos pakaitalai
Integra
·        Integra odos sluoksnis padeda atstatyti judrumą ir sąnarių lankstumą.
Ši dirbtinė oda naudojama pacientams po sunkių cheminių, terminių ar radiologinų nudegimų, taip pat po to kai chirurginių operacijų metu buvo pašalinta dalis odos.
Nepatartina jos naudoti, kai žmogus yra alergiškas kolagenui ar chondroitino medžiagoms. Taip pat nepatartina transplantuoti šios medžiagos ant infekuotų organų.
AlloDerm
AlloDerm (Life Cell Inc., The Woodlands, TX, USA) yra neląstelinė žmogaus derma. Nuo lavono odos pašalinama epitelį, lieka tik beveik nesuardyti tarpląstelinio užpildo komponentai. AlloDerm naudojamas kaip priemonė minkštųjų audinių priauginimui ir kaip derminis pagrindas ploniems skirtingo storio odos transplantams.
Audinių inžinerijos būdu sukurta oda
Dvisluoksnį odos pakaitalą iš gyvų ląstelių galima gauti atskirai auginant naujagimio apyvarpės keratinocitus ir fibroblastus. Fibroblastai pasėjami ant jaučio kolageno užpildo, tuomet keratinocitai pasėjami ant šios dermos. Gaunama gyvybinga dirbtinė oda. Odos ląstelės išskiria įvairius citokinus ir augimo veiksnius. Naudojamas esant veninio sąstovio opoms. Gydymas veiksmingas.
Paegluonis (Skaudvilė)
Paegluonis – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Skaudvilės, kairiajame Agluonos krante. Kaime, prie kelio Skaudvilė – Šilalė, yra senos nedidelės neveikiančios kapinaitės. Jose buvę du sunykę kryžiai, vienas jų statytas 1934 m. ir užrašas ant jo: „Jubiliejaus atmintis 1934“.
Kovalė (Balstogės apskritis)
Kovalė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Suražo valsčiuje, Balstogės apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į šiaurės rytus nuo Suražo ir apie 20 km į pietvakarius nuo vaivadijos centro Balstogės. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Keturvalakių koplyčia
Keturvalakių koplyčia – koplyčia, esanti Keturvalakiuose, Vilkaviškio rajone. Ji stovi miestelio centre, šalia Keturvalakių bažnyčios, buvusio šventoriaus pietrytiniame kampe. Išlikęs šventoriaus akmeninės tvoros fragmentas. Statinys turi išliekamąją architektūrinę ir istorinę vertę – 1996 m. buvo įtrauktas į LR Kultūros paveldo registrą.
Akmenų mūro koplyčią senosios bažnyčios šventoriuje 1861 m. už savo lėšas pastatė klebonas kunigas Juozapas Šipaila. Koplyčios rūsyje palaidoti dar du Keturvalakių parapijos kunigai.
Istorija
1845 (ar 1946) m. Virbalio klebonas J. Šipaila buvo atkeltas į Keturvalakius pavaduoti sergančio klebono kunigo Felicijono Radzinskio. Pastarajam mirus 1857 m. paskirtas Keturvalakiuose klebonauti. Pasižymėjo aktyvia veikla: pastatė naują varpinę, kapines aptvėrė nauja akmenine tvora, bažnyčios šventoriuje savo lėšomis pastatė koplyčią su altoriumi ir rūsiu, kurį jis skyrė sau mirus palaidoti. Česlova Vosylienė kraštotyros leidinyje „Vilkaviškio rajono Keturvalakių parapijos istorija“ mini, jog J. Šipaila į Lenkų banką buvo padėjęs 150 rublių indėlį, kurio procentai turėjo būti panaudoti koplyčios tvarkymui ateityje. 1879 m. jis ir buvo pirmasis, palaidotas šios koplyčios rūsyje. Vėlesniais metais į rūsį buvo perlaidoti ankstesnių klebonų kunigų Andriaus (Andrejaus) Adeikos ir Felicijono Radzinskio palaikai.
Architektūra
Romantizmo bruožų turinti koplyčia yra kvadratinio plano, vienos patalpos, su laidojimo rūsiu. Keturšlaitis stogas uždengtas lakštine skarda. Pastogę juosia raudonų plytų profiliuotas karnizas. Įrengtos smailėjančios arkos formos langų angos, stačiakampių durų su segmentine sąrama anga, kurios papuoštos raudonų plytų profiliuotais, laužyto kontūro apvadais. Įstatytos dvivėrės medinės durys su metaliniais vyriais ir apkaustais. Rūsys suręstas iš lauko riedulių, įrengta skliautinė raudonų plytų rūsio perdanga.
Paminėtinas ypatingas ornamentuotas geležinis kryžius, vainikuojantis koplyčios stogą. Jis apie 1,5 m aukščio, įstatytas į daugiabriaunį kupoliuką. Šis kryžius buvo perkeltas iš senosios XVIII a. statytos Keturvalakių koplyčios. Dailės istorikė Gražina Marija Martinaitienė teigia, kad popiežių Klemenso XIII ir Klemenso XIV senajai koplyčiai buvo suteikta tam tikrų malonių. Tai matyti ornamentuotame kryžiuje, kuris paženklintas popiežių (šv. Petro įpėdinių) simboliu - dviem sukryžiuotais raktais.
Kildino samių kalba
Kildino samių kalba – samių kalbų grupės kalba, vartojama Rusijoje, Kolos pusiasalio centrinėje dalyje gyvenančių samių. 2002 m. šią kalbą vartojo 753 gyventojai. Tai pagrindinė literatūrinė Kolos samių kalba. Kartais prie Kildino samių kalbos priskiriama ir jau išnykusi Akalos samių kalba.
XIX a. pab. kirilicos raštu išleistos pirmosios knygos Kildino samių kalba. 1926 m. įvesta nauja lotyniška abėcėlė, o 1937 m. ją vėl pakeitė kirilica. 1982 m. raidynas modifikuotas. 1985 m. sudarytas samių – rusų kalbų žodynas.
Dabartinė abėcėlė:
Dabar Kildino samių kalba atsigauna dėka tarptautinės samių bendruomenės veiklos. Kalba dėstoma Murmansko srities Lovozero rajono bei Lovozero gyvenvietės mokyklose. 2003 m. Murmansko srityje pradėjo veikti radijas samių kalba.
Fengšanas
Fengšanas (pe̍h-ōe-jī:  Hōng-soaⁿ) – vienas iš Gaosiongo rajonų, esantis pietvakarių Taivane. Gyventojų 354 tūkst. (2014 m. duomenys). Vienas iš Gaosiongo administracinių centrų, čia įsikūrusi Kinijos Respublikos karo akademija. Tai daugiausia miegamasis rajonas su iki vėlumos veikiančiomis krautuvėlėmis, užkandinėmis.
Istorija
thumb|left|150px Nyderlandų kolonijiniais laikais dabartinė Fengšano teritorija vadinta Pongsoya, grupele Makatao kaimų. Valdant Čingų dinastijai, Fengšano apskritis (鳳山縣) apėmė teritorijas į pietus nuo Tainano (tuomet vadinto Taiwan-fu) ir į vakarus nuo kalnų. 1875 m. pietinės Fengšano apskrities teritorijos buvo atskirtos ir sudaryta nauja Hengčuno apskritis (恆春縣).
Japonijos kolonijiniais laikais teritorija įėjo į Takao prefektūros Hodzano rajono (鳳山郡) sudėtį. Kolonijinei valdžiai ėmus plėsti Takao prieplaukos regioną ankstyvajame XX a., Fengšano svarba sumenko.
Fengšanas buvo Gaosiongo apskrities, įkurtos 1945 m., sostinė, o nuo 2010 m. yra Gaosiongo miesto administracinis centras.
Žvynelinė
thumb|right|200px|Žvynelinė Žvynelinė, arba psoriazė – lėtinė uždegiminė liga (gali būti paveldima), pažeidžianti odą ir sąnarius (5-20 procentams sergančiųjų). Dar vadinama T limfocitų sukelta dermatoze. Pasaulyje ja serga apie 2-4 proc. gyventojų, dažniausiai 10-30 metų žmonės. Vienodai dažnai serga ir vyrai, ir moterys.
Žvynelinę suaktyvinti gali stresas, vaistai (b blokatoriai, litis), bakterinės infekcijos ar ŽIV. Psoriazės patofiziologija labai sudėtinga ir apima keletą skirtingų vyksmų, ypač susijusių su uždelsto padidėjusio jautrumo reakcijomis.
Kol kas nežinomi genai, lemiantys žvynelinės paveldėjimą ir antigeno, sukeliančio T limfocitų aktyvaciją, prigimtis. Nustatyta žvynelinės židinių susidaryme dalyvaujančios specifinės molekulės (specifiniai augimo veiksniai, citokinai, sąlyčio (adhezijos) molekulės ir chemotaksiniai peptidai). Pacientai gydomi metodais, nukreiptais prieš T limfocitus. Toks imunomoduliacinis gydymas apima UV šviesą, ciklosporiną A, kortikosteroidus, 1,25-dihidroksivitaminą D3 ir kt.
Spalio 29-toji yra paskelbta Tarptautine sergančiųjų žvyneline diena.
Pasamanė (Visagino sav.)
Pasamanė – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Visagino savivaldybėje, apie 6 km į šiaurės rytus nuo Rimšės, Gaidės miške. Ežeras netaisyklingo lanko formos su iš pietryčių įsiterpusiu pusiasaliu. Ilgis pietų-šiaurės vakarų-šiaurės rytų kryptimis - 0,8 km, plotis - iki 0,21 km. Altitudė 148,1 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję - ežerą supa ~ 25 ha dydžio Pasamanės pelkė. Pietuose išteka Apvardų ežero intakas Apvardas (Drūkšių ežero baseinas).
Asmenybė
Asmenybės sąvoka yra plati ir sudėtinga, apimanti fizinius ir psichologinius žmogaus ypatumus – visa tai, ką žmogus suvokia ir išgyvena kaip „aš“: išorines ir vidines savybes, sugebėjimus, suvokimo ir mąstymo procesus. Asmenybė yra sistema, jungianti žmogaus psichikos procesus, elgesio bruožus, motyvus, pažinimą ir veiklą į unikalią darnią visumą. Asmenybė – įgimtų savybių ir patirties vystymosi rezultatas.
Suprasdami asmenybę, mes jai priskiriame tokius požymius:
Asmenybė vientisa, bet sudėtinga sistema. Joje galima išskirti keletą sričių, kurios ypač atsispindi asmenybės veikloje: kryptingumas, temperamentas ir charakteris, sugebėjimai, jausmai, valia (svarbiausia asmenybės dalis yra kryptingumas).
Socialistinio darbo didvyris
miniatiūra|220px|Medalis Socialistinio darbo didvyris  – TSRS ir Varšuvos sutarties organizacijos šalių garbės vardas. Teiktas 1938–1991 m. Tai buvo aukščiausias pasižymėjimo šalies ekonomikoje ir kultūroje ženklas. Sprendimą dėl šio vardo suteikimo priimdavo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas.
ŠIs garbės vardas įsteigtas 1938 m. gruodžio 27 d. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo sprendimu. Socialistinio darbo didvyrio vardus Prezidiumas suteikdavo tiems piliečiams, kurie prisidėjo prie sovietų pramonės, žemės ūkio, transporto, prekybos, mokslo vystymo ir savo pasiekimais didino TSRS galią ir šlovę.
Dukart socialistinio darbo didvyriams buvo suteikiamas antras „Kūjo ir pjautuvo“ medalis, darbo didvyrio gimtinėje būdavo pastatomas jo bronzinis biustas. Triskart socialistinio darbo didvyrių biustus planuota statyti šalia Tarybų Rūmų, bet tai nebuvo įgyvendinta, nes rūmai taip ir nebuvo pastatyti. „Kūjo ir pjautuvo“ medalio autorius buvo A. Pomanskis.
Garsiausi socialistinio darbo didvyriai
Per visą TSRS istoriją šis garbės vardas buvo suteiktas daugiau nei 20 tūkstančių kartų, tarp jų 201 žmonių – du kartus, o 15-kai – triskart.
Pirmajam Socialistinio darbo didvyrio vardas buvo suteiktas J. Stalinui, jo 60-mečio proga 1939 m. Įdomus faktas: J. Stalinas buvo ir Tarybų Sąjungos didvyris, tačiau sakydavosi nevertas šio apdovanojimo ir niekada nesegėjo TSRS Didvyrio Aukso Žvaigždės, nors „Pjautuvo ir kūjo“ medalį segėjo nuolat.
Triskart Socialistinio darbo didvyriais buvo: akademikai Anatolijus Aleksandrovas, J. Zeldovičius, Mstislavas Keldyšas, Igoris Kurčiatovas, J. Charitonas, K. Ščiolkinas; aviakonstruktoriai Andrejus Tupolevas bei S. Iljušinas; sunkiųjų tankų konstruktorius N. Duchovas, gynybinės pramonės organizatoriai B. Vanikovas bei J. Slavskis, kolūkio pirmininkas Ch. Tursunkulovas, Kazachstano komunistų partijos vadovas Dinmuchamedas Kunajevas ir TSKP CK Generalinis sekretorius Konstantinas Černenka.
TSKP CK Pirmasis sekretorius Nikita Chruščiovas, būdamas triskart Socialistinio darbo didvyriu, buvo dar ir Tarybų Sąjungos didvyriu; triskart Socialistinio darbo didvyriui akademikui A. Sacharovui už antitarybinę veiklą šie vardai buvo atimti, o perestroikos laikais – grąžinti.
Tarybų Sąjungos maršalas Dmitrijus Ustinovas buvo dukart Socialistinio darbo didvyris ir Tarybų Sąjungos didvyris; TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo pirmininkas maršalas Klimentas Vorošilovas buvo Socialistinio darbo didvyris ir dukart Tarybų Sąjungos didvyris; TSKP CK Generalinis sekretorius Leonidas Brežnevas buvo Socialistinio darbo didvyris ir triskart Tarybų Sąjungos didvyris. Paskutinis asmuo, kuriam suteiktas šis vardas – Kazachstano dainininkė B. Tulegenova (apdovanota 1991 m. gruodžio 21 d.).
Lietuvoje
Socialistinio darbo didvyrio vardą Lietuvoje turėjo Antanas Sniečkus, Motiejus Šumauskas, Justas Paleckis, poetas Eduardas Mieželaitis, akademikas Jonas Kubilius, Kauno „Apvijos" gamyklos brigadininkas Vytautas Naujokaitis, Naujosios Akmenės cemento gamyklos ekskavatorininkas Antanas Gabalis, Klaipėdos jūrų uosto darbininkas Česlovas Levickas, gydytojas Anzelmas Voiška, „Sigmos“ gamyklos frezuotojas Pranas Svilainis, statybininkas Zenonas Jonaitis, žemdirbys Kostas Gvazdžiauskas, gydytojas Leonas Merkelis, V. Mykolaičio-Putino mokyklos-internato direktorius, vėliau - LTSR Liaudies švietimo ministras Valentinas Spurga, klaipėdietis statybininkas Vytautas Pūkas, statybininkas Aleksandras Lašukas, Juknaičių tarybinio ūkio direktorius Z. Dokšas, kolūkio Ukmergės raj. pirmininkas Juozas Kondrotas; Šiaulių r. „Raudonosios vėliavos“ kolūkio traktorininkas Vytautas Vaičiulis, Elektrėnų valstybinės elektrinės direktorius Pranas Noreika, akademikas Juras Požela, akademikas Juozas Matulis, fizikas Isakas Kikoinas, kolūkio pirmininkas A. Malinauskas, fizikas Aleksandras Lebedevas.
Algimantas Kleinotas
Algimantas Kleinotas (1930 m. birželio 6 d. Kaune – 1985 m. spalio 5 d. Vilniuje) – Lietuvos statybos inžinierius.
Biografija
1954 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1954–1958 m. dirbo Vilniaus statybos treste, šio tresto valdybos vyr. inžinierius. 1958–1964 m. Gelžbetonio konstrukcijų gamyklos Nr. 1 (nuo 1964 m. Vilniaus namų statybos kombinatas) Kapitalinės statybos skyriaus viršininkas, vyr. inžinieriaus pavaduotojas, 1964–1972 m. gamybos viršininkas, 1972–1976 m. vyr. inžinierius. 1976–1978 m. Miestų statybos projektavimo instituto Tipinio projektavimo skyriaus vyr. technologas. 1978–1985 m. LKP CK leidyklos direktoriaus pavaduotojas statybos reikalams.
Svarbiausi darbai – stambiaplokščių namų statyba. 3 išradimų autorius.
Iziaslavo kunigaikštystė
Istorija
Iziaslavą X a. pabaigoje Vladimiras Sviatoslavičius pastatė savo sūnui Iziaslavui Vladimirovičiui (~978–1001 m.). XI a. įėjo į Polocko kunigaikštystę. Iziaslavo kunigaikštystė pirmąkart minima 1127 m., bet gali būti, jog susiformavo apie 1101 m., Polocko kunigaikščiui Vseslavui dalijant žemes savo sūnums. 1127 m. ištrėmus Iziaslavo valdovą, valdžią čia laikinai paėmė Minsko Glebovičiai, bet vėliau valdžia sugrįžo vietinei dinastinei linijai – Davidovičiams. Šie išlaikė sostą Iziaslave ir sudarė sąjungą su Vitebsko kunigaikščiais Vasilkovičiais.
XII a. 7-ame dešimtmetyje nusilpusi kunigaikštystė subyrėjo į smulkesnes kunigaikštystes, tarp kurių didžiausia buvo Logožos. Apie 1186 m. Polocko žemėje vėl sustiprėjo Glebovičiai, kurie iš Iziaslavo išvijo vietinę dinastiją. Nuo tada šios smulkios valdos pripažino gerokai stipresnės Minsko kunigaikštystės valdžią.
Kunigaikščiai
Iziaslavą valdė Riurikovičių Polocko atšakos atšaka, kurių pradininkas greičiausiai buvo Davidas Vseslavičius (kartu ir Polocko kunigaikštis). Dėl to vietos kunigaikščių linija vadinama Davidovičiais.
Juozas Eretas
Juozas Eretas-Jakaitis (vok. Jozeph Ehret, 1896 m. spalio 18 d. Bazelyje, Šveicarija – 1984 m. kovo 13 d. Bazelyje) – lietuvių ir šveicarų mokslininkas, literatūros istorikas ir pedagogas, publicistas, Lietuvos telegramų agentūros (ELTA) steigėjas ir pirmasis vadovas.
Šveicarijoje
Šveicaro J. Ereto likimą, jo viso gyvenimo veiklą Lietuvos labui lėmė lietuvis Mikelis Ašmys, vienas iš Klaipėdos krašto jaunųjų patriotų. M. Ašmio padedamas J. Eretas pradėjo mokytis lietuvių kalbos, susipažino su Fribūro universiteto studentais Stasiu Šalkauskiu, Kaziu Pakštu, Vincu Mykolaičiu-Putinu. Kartu su M. Ašmiu leido informacinius biuletenius ir žurnalą „Litauen“. 1918 m. parašė didžiulį veikalą (apie 500 psl.) vokiečių kalba „Litauen in Vergangenheit, Gegenvart und Zukunft“ („Lietuva praeityje, dabartyje ir ateityje“; Bern, 1919). Ši knyga tapo pirmąja pažintine studija valstybėms, kurios apie ką tik nepriklausomybę paskelbusią jauną valstybę mažai žinojo.
1918 m. M. Ašmį netikėtai pakirto ispaniškas gripas. Mirties akivaizdoje M. Ašmys pasikvietė savo studijų draugą ir bendradarbį J. Eretą, nupiešė atgimstančios Lietuvos perspektyvas, išsakė troškimus ir paprašė jį pavaduoti dirbant tėvynės labui. J. Eretas pažadėjo ir savo pažadą tesėjo.
1918 m. J. Eretas pradėjo dirbti Lietuvos informacijų biure Lozanoje. Nuo 1919 m. sausio mėn. dirbo spaudos specialistu prie Lietuvos misijos Berne, nuo rugsėjo mėn. – spaudos biure Berlyne. Tais pačiais metais Lietuvos atstovas Berne Juozas Purickis pakvietė J. Eretą darbuotis atstovybėje kaip spaudos atašė, o metų pabaigoje Lietuvos Vyriausybė pakvietė dirbti Užsienio reikalų ministerijoje patarėju bei organizuoti informacijos tarnybas Lietuvoje.
Lietuvoje
1919 m. spalio 15 d. J. Eretas atvyko į Kauną, buvo paskirtas užsienio reikalų ministro patarėju spaudos reikalams. Čia įkūrė spaudos biurą (nuo 1920 m. pavasario – Informacijos departamentas) ir tapo jo direktoriumi. Užsienio reikalų viceministro pavedimu prie Informacijos departamento 1920 m. balandžio 1 d. įsteigė Lietuvos telegramų agentūrą ELTA (Ereto Lietuvos Telegramų Agentūra), vadovavo 14 jos skyrių Lietuvoje ir užsienyje. 1922 m. vasario 4 d. atsistatydino, pa­reigas perduodamas Matui Šalčiui.
Pirmasis inteligentas Lietuvos kariuomenės savanoris. 1920 m. spalio mėn. įstojo į Lietuvos kariuomenę, tarnavo 1-ojo savanorių pulko vado Kazio Škirpos adjutantu. 1920 m. derybose su lenkais Ženevoje ir 1921 m. Briuselyje buvo deleguotas prie lietuvių delegacijos spaudos reikalams.
1919–1922 m. pakviestas organizuoti Aukštųjų kursų Humanitarinį skyrių, kuriame vėliau dėstė vokiečių kalbą ir literatūrą, o dramos studijoje – visuotinę literatūrą ir meno istoriją. Įkūrus Lietuvos universitetą, išrinktas Teologijos-filosofijos fakulteto profesoriumi, vadovavo Visuotinės literatūros katedrai.
1923 m. išrinktas į Lietuvos Antrąjį Seimą, bet politinė karjera jo visai nedomino ir, nebaigęs kadencijos, iš jo pasitraukė. Kur kas labiau jį traukė mokslinė ir visuomeninė veikla, ypač organizacinis darbas su jaunimu. Įsteigė katalikišką kaimo jaunimo švietėjišką organizaciją „Pavasarininkai“, 1923–1928 m. valdybos pirmininkas. Šalia laikraščio „Pavasaris“, skirto eiliniams nariams, 1923 m. įsteigė „Pavasarininkų vadą“, skirtą jaunimo vadovams auklėti ir instruktuoti. 1926 m. laikraštis pertvarkytas ir pavadintas „Jaunimo vadu“. 1925 m. drauge su kitais įkūrė „Pavasario“ liaudies universitetą, vėliau pavadintą vyskupo Motiejaus Valančiaus vardu. „Pavasario“ liaudies universitetas sudarė sąlygas siekti mokslo materialiai nepasiturinčiam jaunimui ir jau dirbantiems asmenims.
1927 m. Kaune organizavo jubiliejinį pavasarininkų kongresą, sutraukęs per 11 tūkst. pavasarininkų ir daug svečių iš užsienio. 1928 m. pabaigoje dėl susilpnėjusios sveikatos atsisakęs pirmininko pareigų liko „Pavasario sąjungos“ garbės pirmininku. 1932 m. vasarą už nepalankius žodžius valdžiai su kitais dviem pavasarininkais (Pranu Dovydaičiu ir Juozu Leimonu) buvo uždarytas į Marijampolės kalėjimą.
J. Eretas buvo aktyvus Ateitininkų sąjungos narys, dalyvavo renginiuose, skaitė paskaitas. 1927 m. liepos 18 d. vadovavo pirmajai ateitininkų sporto olimpiadai, vykusiai Palangoje. 1927 m. kartu su V. Mykolaičiu-Putinu organizavo studentų literatų būrelį „Šatrija“, o nuo 1932 m. buvo šio būrelio globėjas.
Vienas Lietuvių katalikų mokslo akademijos (LKMA) steigėjų. 1931−1940 m. LKMA centro valdybos vicepirmininkas. 1936 m. suteiktas LKMA akademiko vardas. 1935, 1937, 1940 m. redagavo „Suvažiavimų darbus“.
1925 m. vedė studentę Oną Jakaitytę (1898–1954) ir nuo tol, norėdamas pabrėžti šeimos lietuviškumą, pasirašinėjo Ereto-Jakaičio pavarde. Šeima išaugino penkis vaikus: sūnų Juozą, filologą, dukras Aldoną, dramos aktorę, Laisvę, piešimo mokytoją, Birutę, tarnautoją, ir Juliją, mokytoją.
1940 m. uždarius Teologijos-filosofijos fakultetą, visa profesūra, taip pat ir J. Eretas, buvo atleista. Su šeima apsigyveno žmonos tėviškėje Pakorbūdžių kaime (Sintautų valsčius), slapstėsi pas ūkininkus, kad nesuimtų. 1941 m. pasitraukė į Vokietiją, tačiau su šeima pateko į SS lagerius, iš kurių Šveicarijos vyriausybės pastangomis buvo išvaduotas.
Šveicarijoje
1941 m. kovo 22 d. su šeima atvyko į savo pirmąją tėvynę Šveicariją, apsigyveno gimtajame Bazelyje. 1942 m. ėjo Fribūro universiteto kanclerio pareigas. 1942–1956 m. tarnavo Šveicarijos kariuomenėje vyresniuoju leitenantu. Iki pensijos 1962 m. dirbo Bazelio miesto gimnazijoje.
Įsijungė į platesnę švietėjišką veiklą, trylika metų buvo renkamas į Bazelio miesto kantono švietimo tarybą, ruošė ir publikavo studijas įvairiais švietimo klausimais. 1954 m. išrinktas išeivijos Lietuvių rašytojų sąjungos garbės nariu, tapo Šveicarijos lietuvių bendruomenės vadovybės nariu. Šveicarų enciklopediniuose leidiniuose „Schweitzer Lexikon“ (1945–1948 m.) ir „Frauenlexikon“ (1953–1954 m.) redagavo baltų tautų skyrių, rašė į „Europe Acterna“ (1955 m.). Paskelbė straipsnių leidiniuose „Aidai“, „Draugas“, „Tėvynės sargas“, „Šaltinis“.
miniatiūra|200px|right|Atminimo lenta Kaune, Rotušės a. 23/2 miniatiūra|200px|right|Stogastulpis su atminimo lenta Juozui ir Onai Eretams Kaune, prie [[Zitiečių rūmai|Zitiečių rūmų]]
Niekada nepamiršo savo antrosios tėvynės – Lietuvos, tęsė kovą už jos išlaisvinimą. Aktyviai įsijungė į Šveicarijos lietuvių bendruomenės veiklą, skaitė paskaitas Vasario 16-os minėjimuose bei Europos lietuvių studijų savaičių metu, susitikinėjo su lietuviais kitose šalyse – keliskart apsilankė JAV, Italijoje ir Vokietijoje. Palaidotas Bazelio kapinėse. 1996 m., minint 100-ąsias profesoriaus gimimo metines, šeimos nariai Vytauto Didžiojo universitetui padovanojo didelę dalį J. Ereto asmeninio archyvo: nuotraukų, knygų, laiškų.
Kūryba
Šveicarijoje parašė knygą „Lietuvos praeitis, dabartis ir ateitis“ (Litauen in Vergangenheit, Gegenwart und Zukunft, 1919 m.), Lietuvoje išleido „Lengvosios atletikos vadovėlį“ (kartu su Karoliu Dineika, 1922 m.), „Muštuką ir kumščiasvydį“ (1923 m.), „Bethoveno jaunystė“ (1927), „Henrich Seuse“ (1929 m.), „Meister Eckehartas“ (1930 m.), „Jonas Tauleris“ (1930 m.), „Vokiečių literatūros is­torija“ (1931 m., T. 1), „Jaunasis Goethe“ (1932 m.), „J. W. Goethe“ (1933 m.), "Frederikas Ozanamas" (1934 m.), iškalbos vadovėlį „Menas kalbėti“ (1935 m.), „L. Rėzos santykiai su J. V. Gėte“ (1938 m.) ir kt.
Užsienyje parašė ir išleido „Tremties trilogiją“: „Tremtis – prakeikimas ar uždavinys?“ (1964 m.), „Tremties lietuvis idėjų sūkuryje“ (1965 m.), „Mažosios tautos ir valstybės (jų reikšmė Europai)“ (1966 m.), taip pat „Tremtis, kaip istorijos reiškinys“ (1965 m.), monografijas apie Stasį Šalkauskį (1960 m.), Kazį Pakštą (1970 m.), prelatui Pranciškui Jurui skirtą monografiją „Valančiaus šviesa už marių“ (1980 m.). Vokiečių kalba paskelbė studiją „Užmirštieji baltai“. 1972–1975 m. ji išversta į anglų, prancūzų, ispanų, italų, portugalų kalbas.
Dievaičiai
Dievaičiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 5 km į pietryčius nuo Sudargo, prie Jotijos upės, 3 km į pietus nuo kelio.
Etimologija
Spėjama, kad kaimo vardas kilęs nuo pavardės Dievaitis.
Agrachanės kazokų kariuomenė
Istorija
Agrachanės kazokų kariuomenė buvo sudaryta Petro I valdymo pabaigoje. 1722 m. į Tereką atvykęs imperatorius įsakė paslinkti Rusijos pasienio liniją prie Sulako upės. Vietoje, kur nuo Sulako atsišakoja jo atšaka Agrachanė, buvo įkurta tvirtovė Sviatoj Krestas ( 'Šventasis Kryžius'), o netoli jos buvo apgyvendinti dalis Tereko kazokų. Šis darinys buvo pavadintas Agrachanės kazokų kariuomene.
Šios kazokų kariuomenės paskirtis buvo saugoti pakrantę ir susisiekimą jūra.
1724 m. kariuomenė buvo papildyta tūkstančiu šeimų Dono kazokų ir vietiniais nerusais. Tačiau aplinkybės neleido Agrachanės kazokų kariuomenei sustiprėti. Nuolatiniai čečėnų ir dagestaniečių antpuoliai vertė kazokus dažnai keisti gyvenamąsias vietas, o dėl nepalankų vietos gamtinių sąlygų kazokų kariuomenės žmonių skaičius ne tik kad neaugo, bet ir smarkiai mažėjo dėl epidemijų.
1732 ir 1735 m. pagal taikos sutartis su Persija Rusijos pasienio linija buvo paslinkta link Tereko, o Sviatoj Kresto tvirtovė buvo panaikinta. Vietoj jos buvo pastatytas Kizliaras. Agrachanės kazokų kariuomenės likučiai buvo pervesti į Kizliaro apylinkes. Dono kilmės kazokai sudarė Tereko Šeiminę, o buvusieji Tereko kazokai – Tereko Kizliaro kazokų kariuomenę. Pirmojo kariuomenė tarnybai pateikdavo iki 400 kazokų, o antroji – tik iki 200.
Emmanuel Macron
Išsilavinimas ir profesinė veikla
Makronas gimė 1977 m. Amjene. Jo tėvai buvo Žanas Mišelis Makronas, neurologijos profesorius Pikardijos universitete ir gydytoja Fransuza Makron. Pora išsiskyrė 2010 m. Makronas turi brolį Loreną, gimusį 1979 m., ir seserį Estrelę, gimusią 1982 m.
Nors užaugo nereligingoje šeimoje, jis 12 metų pasikrikštijo savo noru, bet dabar yra agnostikas.
Club Libertad
Asunsjono „Club Libertad“ – Paragvajaus futbolo klubas iš šalies sostinės Asunsjono.
Emmanuel Macron
Išsilavinimas ir profesinė veikla
2007 m. susituokė su buvusia savo mokytoja vidurinėje mokykloje Brigitte Marie-Claude Trogneux, kuri 24 metais vyresnė už sutuoktinį.
Club Libertad
Istorija
1905 metais įkurtas Asunsjone.
Emmanuel Macron
Išsilavinimas ir profesinė veikla
Nuo 2008 m. rugsėjo iki 2012 m. dirbo investicijų banke Rothschild & Co Prancūzijos padalinyje. 2010 m. banke buvo paaukštintas iki partnerių. Oficialūs dokumentai rodo, kad nuo 2009 iki 2013 m. Makronas uždirbo beveik 3 milijonus eurų.
Club Libertad
Istorija
1977 ir 2006 m. pasiekė Libertadores taurės pusfinalius.
Emmanuel Macron
Politinė veikla
2006–2009 m. Makronas priklausė Prancūzijos Socialistų partijai. 2016 m. balandį įkūrė politinę partiją „En Marche“.
2014–2016 m. ėjo Prancūzijos Ekonomikos, pramonės ir skaitmeninių reikalų ministro pareigas.
Prancūzijos prezidentas
2017 m. gegužės 7 d. antrajame rinkimų ture su 66,1 proc. balsų Makronas laimėjo 2017 m. prezidento rinkimus, taip tapdamas jauniausiu prezidentu Prancūzijos istorijoje (39 metų). Netrukus atsistatydino iš savo įkurtos partijos prezidento pareigų. 2017 m. birželį vykusiuose parlamento rinkimuose Makrono įkurta partija „En Marche“ laimėjo Prancūzijos parlamento rinkimus, taip suformuodama daugumą Nacionalinėje Asamblėjoje.
2022 m. prezidento rinkimuose E. Makronas antrajame ture surinko 58,5 % balsų ir buvo perrinktas antrajai kadencijai.
Orły Suwałki
Orły Suwałki, Suvalkų ereliai - grindų riedulio klubas įsikūręs Suvalkų mieste. Klubas susikūrė 2000 metais, Suvalkų 11 vidurinės mokyklos sporto salėje. Klubo treneriai buvo A. Kaszkiel, W. Szlaużys ir R. Twerdyk. Šiuo metu klubas turi ir veteranų ir jaunimo ekipas, kurios dalyvauja Lenkijos grindų riedulio čempionatuose. Kai kurie ekipos žaidėjai atstovauja Lenkijos grindų riedulio nacionalinei komandai.
António Calvário
António Calvário da Paz (g. 1938 m. spalio 17 d. Mozambike) – portugalų dainininkas ir aktorius.
Biografija
Gimė Mozambike, imigrantų iš Portugalijos šeimoje. Būdamas 8-erių su tėvais persikėlė į Portimauną. Muzikos karjerą pradėjo 1957 m., pasirodęs per radiją. Atlikėjo populiarumas sparčiai augo: 1961 m. António pelnė Rei da Rádio apdovanojimą, o 1963-aisiais pasirodė didelės sėkmės sulaukusiame miuzikle „Chapéu Alto“.
1964 m. jis tapo pirmuoju festivalio „Festival RTP da Canção“ laureatu bei išrinktas Portugalijos atstovu 1964 m. „Eurovizijos“ dainų konkursui. Konkurse pasirodęs su daina „Oração“, António užėmė paskutinę vietą nesurinkęs nei vieno taško (kartu su Šveicarijos, Vokietijos ir Jugoslavijos atstovais).
Vėliau atlikėjas dar tris kartus bandė patekti į „Euroviziją“: 1965, 1966 bei 1968 metais, tačiau nelaimėjo. 1967 m. išleido debiutinį albumą „Canções de Natal“.
Hermann Tilke
thumb| Hermann Tilke Hermanas Tilkė (, g. 1954 m. gruodžio 31 d. Olpe miestelyje, Vokietijoje) – vokiečių autotrasų architektas.
Karjera
80-siais lenktyniavo serijiniais automobiliais Vokietijos trasose, daugiausia senojoje Nürburgring-Nordschleife.
Architekto karjera
1984 m. įkūrė įmonę Tilke Engineering. Sritys: architektūra, visuomeniniai inžinieriniai ir elektroninės inžinierijos sprendimai, skirti (daugiausiai) auto- ir motosportų projektų įgyvendinimams. Vienas iš pirmųjų stambesnių įgyvendintų projektų – A1 Ring trasos Austrijoje modernizavimas. Vėliau įgyvendino Formulės 1 ir kitoms šiose trasose vykstančioms lenktynėms trasų projektus skirtus:
Suprojektavo Korean International trasą, kurią dar planuojama statyti. Joje numatoma organizuoti Korėjos Grand Prix 2010 m.
Taip pat dalyvavo Hockenheimring ir Fuji trasų naujų modernizavimo sprendimų projektuose. Taip pat rūpinasi Cataluniya, Monza, Silverstone ir kitų trasų atnaujinimo darbais.
Mindoras
thumb|250px|Mindoro šiaurinė dalis Mindoras  – sala Filipinų salyno centrinėje dalyje, septinta pagal dydį šalies sala. Išsidėsčiusi tarp Lusono ir Palavano salų. Plotas 10 572 km². Vyrauja kalnuotas paviršius. Aukštis iki 2582 m (Halkono k.). Pakrantėse – kalvotos aukštumos. Salą dengia drėgnieji tropiniai ir musoniniai miškai.
Mindore gyvena 1,062 mln. gyventojų (2000 m.); mangjanai, tagalai. Verčiamasi žemdirbyste (kokospalmės, ryžiai, cukranendrės, kukurūzai). Didžiausi miestai – Kalapanas, Mamburao.
Prapuoleniai
Prapuoleniai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Šikšnių, 3 km nuo sienos su Rusija, prie Juodupės upelio.
Naningas
Naningas  – miestas pietryčių Kinijoje, prie Judziango upės (Sidziango baseinas); Guangsi autonominio regiono administracinis centras, džuangų tautos kultūrinis, ekonominis centras. Yra Vusu tarptautinis oro uostas, greitojo geležinkelio linija į Guangdžou. Metalurgijos, mašinų gamybos, tekstilės, maisto pramonė ; turizmas. Veikia keli universitetai, menų kolegija. Yra Guangsi muziejus, botanikos sodas, zoologijos sodas, arbatmedžių parkas. Apylinkėse yra senovinio Jangmėjaus miesto liekanos, Guilino kalvos.