cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mikalavo sentikių cerkvė
Mikalavo sentikių cerkvė – rusų stačiatikių (sentikių) maldos namai Ignalinos rajone, Naujojo Daugėliškio seniūnijoje, Mikalavo kaime, 100 m į pietvakarius nuo kelio. Cerkvė pastatyta apie 1800 m.
Istorija
Mikalavo sentikių bendruomenė įkurta iki 1816 m. Degučių metraštyje paliudyta: „''1816. Šventikas Filipas Semionovičius Dolgoliškojus mirė Mikalave. Ustinas Fedorovičius mirė Mikalave. 1842“''.
Vienu iš pirmųjų ganytojų buvo Ivolijus Karpovičius Portnovas (m. 1879). Po to Mikalave tarnavo Joanas Zubkovas, Kalistratas Stachovas (1920-1930), Eugenijus Ivanovas. 38 metus (1941-1979) Mikalave šventiku buvo Platonas Potaševas. Iš Mikalavo kilęs žinomas Rygos Grebenščikovo sentikių bendruomenės choro vadovas (головщик РГСО) Ilarionas Finogejevas. 1828 m. jis Mikalavo šventovei padovanojo ant krūtinės kabinamą kryžių.
Paskutiniaisiais dešimtmečiais Mikalavo bendruomenė traukėsi. Iš buvusių keturiasdešimties rusų namų liko dešimt. 1996 m. Mikalavo bendruomenėje buvo apie 100 parapijiečių. Po kelių įvykusių vagysčių šventovėje beveik nebeliko ikonų, o nuo 1979 m. nėra ir nuolatinio šventiko.
Radziluvas
Radziluvas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Radziluvo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 27 km į pietus nuo Grajevo ir apie 61 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės. Per kaimą eina vaivadijos kelias Nr. 25px|DW668.
Istorija
1466 m. gegužės 9 d. gyvenvietei suteiktos miesto Kulmo teisės. Miestas sparčiai plėtėsi XVI a. amžiuje. Miestas buvo įsikūręs šalia prekybinio Viznos ir Vonsošo kelio. 1482 m. mieste įkurta Radziluvo Šv. Onos parapija. Mieste pradėjo dirbti įvairūs amatininkai: batsiuviai, kepėjai, siuvėjai, mėsininkai, kalviai ir kiti. Tuo metu miesto turgaus aikštė (180 m × 120 m) buvo didesnė nei Varšuvos (70 m × 94 m) ar Plocko (140 m × 70 m). Mieste turgus buvo rengiamas du kartus į savaitę, pirmadieniais ir sekmadieniais. Nuo 1569 m. iki 1795 m. kaimas priklausė Abiejų Tautų respublikai. Nuo XVII a. taip pat ir trečiadieniais, šią teisę 1641 m. pridėjo karalius Vladislovas Vaza. Dauguma miesto gyventojų vertėsi žemdirbyste.
XVII a. pastatyta Radziluvo sinagoga ir įkurtos Radziluvo žydų kapinės. 1869 m. miestui buvo atimtos miesto teisės ir gyvenvietė tapo kaimu. 1890 m. kaime gyveno 38 % žydų, 1893 m. 41 %, 1905 52 %, 1914 m. 55 %. 1921 m. kaime buvo 259 namai ir 1983 gyventojai. Per II pasaulinį karą, 1941 m. liepos 7 d. kaime buvo nužudyti 800 žydų.
Rudzicos valsčius
Rudzicos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vidurio vakarų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Senoji Rudzica.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. Panaikintas 8-ajame dešimtmetyje, valsčiaus teritorija prijungta prie Kaidanavos valsčiaus ir Rubiaževičų valsčiaus.
Krupicos valsčius
Krupicos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vidurio Baltarusijos teritorijoje. Centras – Krupica.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. Panaikintas 8-ajame dešimtmetyje, valsčiaus teritorija (ar jo dalis) prijungta prie Samachvalavičų valsčiaus.
FK Ekranas (2020)
Futbolo klubas „Panevėžio Ekranas“, o trumpai tiesiog FK „Ekranas“, bei „Ekranas“ – Lietuvos futbolo klubas iš Panevėžio. „Aukštaitijos“ futbolo klubo savininkai 2020 m. nupirko FK Panevėžio Ekrano prekės ženklą iš 2014 m. bankrutavusio „Ekrano“ bankroto administratoriaus.
Istorija
2008–2010 m. būta komandos, kuri vadinosi FK Aukštaitija. Netrukus šis darinys išnyko iš futbolo žemėlapio.
2018 m. „Aukštaitijos“ klubo įkūrimas
2018 m. lapkričio 29 d. buvo įkurta kontora, kuri naudojo žymenį Futbolo klubas „Aukštaitija“.
2019 m.
Klubas pateikė paraišką licencijuotis 2019 m. Antrai lygai (trečia pakopa). 2019 m. žaidė Antroje lygoje ir tarp 13 dalyvių liko trečioje vietoje.
2020 m. LFF II lyga
Klubas bandė licencijuotis ir gauti galimybę žaisti 2020 m. Pirmoje lygoje, tačiau licencijos negavo, o sprendimo neapeliavo.
pradžioje FK Aukštaitija nupirko "Futbolo klubas Ekranas" vardą ir prekinį ženklą iš žlugusio klubo bankroto administratoriaus. Prieš perkant, klubas konsultavosi su klubo nariais, veteranais, buvusiais sirgaliais, visi tik palaikė šį planą. LFF VK posėdyje pavadinimo keitimas buvo leistas, ir legendinis FK Ekrano vardas sugrįžo į Lietuvos futbolo pirmenybes. Žaidė Antroje lygoje ir įpusėjus pirmenybėms buvo vienintelė komanda, kuri nebuvo patyrusi pralaimėjimo.
2021 m. LFF II lyga
Ayinde Kehinde (žaidėjas iš Nigerijos) tapo 100-ojo „Ekrano“ įvarčio autoriumi. Rungtynėse prieš FK „Garliava“ pelnė tris įvarčius. O ekraniečiai net 7-0 sutriuškino varžovus. Panevėžiečiai LFF II lyga pirmenybėse nuo sezono pradžios buvo lyderiais ir iki pirmenybių pabaigos likus keliems turams galėjo užsitikrinti nugalėtojų vardus. Po pergalės prieš Be1 NFA tapo aišku, kad panevėžiečiai iškovojo nugalėtojų vardus. Klubo vadovas interviu kalbėjo apie 2021 m. sezoną ir klubo vadovybės ateities planus.
Ružiškės
Ružiškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 12 km į šiaurės rytus nuo Nemenčinės, prie kelio. Į rytus nuo kaimo auga Martišiūnų miškas.
FK Ekranas (2020)
2022 m. LFF I lyga
Klubas tikėjosi gauti Pirmos lygos licenciją, tačiau ji nebuvo suteikta. LFF licencijavimosi komitetas 2022 vasario 18 d. priėmė sprendimą ir Pirmos lygos licencijas suteikė 14 klubų, o „Ekranas“ galėjo pateikti apeliaciją. Apeliacinis posėdis vyko vasario 25 d. Licencija suteikta tik Antrai lygai, tačiau išimties tvarka „Ekranas“ tapo vienu iš dalyvių, kurie rungtyniavo 2022 m. Pirmoje lygoje. Klubui buvo pritaikytos sankcijos: atimti trys taškai ir skirti įpareigojimai pašalinti nustatytus trūkumus.
2022 m. kovo 18 d. „Ekranas“ debiutavo Pirmoje lygoje ir kovojo prieš „Nevėžio“ klubą. Tai buvo sezono atidarymo rungtynės, kuriose panevėžiečiai patyrė triuškinantį pralaimėjimą rezultatu 1:4. Porungtynių ekipos strategas Darius Maciulevičius teisinosi startiniu žaidėjų jauduliu. 2022 m. kovo 26 d. patyrė dar vieną triuškinintį smūgį: FK Šilas juos nugalėjo namų aikštėje rezultatu 5:0.
2022 m. spalio mėn. klubas pranešė kad siekia rasti investicijų ir bendradarbiavimo iš The Higher Sports Academy iš Anglijos Hertfordo miesto. Klubo ambicija – 2 metų bėgyje patekti į A lygą.
Sudėtis
Atnaujinta
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
Dubleriai
2022 m. FK Orfa pradėjo Panevėžio apskrities III lygos sezoną, tačiau netrukus Orfos vietoje ėmė figūruoti Ekranas B žymuo. Komanda užėmė 2-ąją vietą.
Verabiejas (ežeras)
Verabiejas  – ežeras Gudijoje, Gardino srities Astravo rajone, 33 km į rytus nuo Astravo. Patenka į Saročios ežeryną (pats didžiausias jame). Ilgis – 1,12 km, plotis iki 0,57 km. Baseino plotas – 8,2 km².
Krantai žemi, pietryčiuose ir vakaruose – pelkėti. Iš pietų ir vakarų supa miškas. Dugnas plokščias. Atabradą dengia smėlis, giliau slūgso sapropelis. 35 % ežero paviršiaus dengia vandens augalai. Jų juosta siekia 1,8–2 m gylį, plotis 15–20 m.
Verabiejas priklauso Strėčios baseinui. Įteka upelis iš Gulbeso ežero, išteka upelis Strėčion.
Prie ežero įsikūrę kaimai: Verabiejas, Seniučiai, Salavai.
Jukiškės koplyčia
Jukiškės koplyčia – koplyčia, pastatyta tautodailininko Juozapo Jakšto sodyboje, Jukiškės kaime, Švenčionių rajone (Švenčionėlių sen.), 1 km į vakarus nuo kelio. Pasiekiama iš kelio, pasukus į priešingą pusę nuo Ignalinos aerodromo. Statytojas koplyčią dar įvardija kaip Jubiliejine 2000 metų Mūsų Išganytojo šventove.
Koplyčia su įspūdingais, meniškais darbais, vaizduojančiais Dievo, Lietuvos kančias, J. Jakšto sodyboje įkūnija šeimininko idėjas. Savo sukurta šventove tautodailininkas pagerbia politinių kalinių, tremtinių ir partizanų atminimą, jų žygdarbius, įprasmina jų auką. Čia su bendraminčiais kasmet minima Birželio 14-oji.
Istorija
Pasak J. Jakšto, jo veiklos Sąjūdyje nemėgę žmonės, norėdami parodyti savo nepasitenkinimą, sudegino čia stovėjusį kluoną, kuriame buvo sukaupta daugybė istorinių daiktų. Vėliau šio kluono vietoje nuo 1990 m. buvo statoma ekumeninė koplyčia „Jubilite Deo Dominum omnis terra”.
J. Jakštas iš pat pradžių koplyčios statyti neketinęs: „''2000-aisiais juk minėjome Išganytojo jubiliejų, ši data man buvo labai svarbi ir labai jaudino, nes juk Lietuvoje niekas per daug tuo nesidomėjo. Taip susiklostė, kad dideles skulptūras reikėjo kaip nors komponuoti, tad teko statyti pastogę, ir taip atsirado koplyčia''.“
Veikla
Dabar šioje koplyčioje yra eksponuojami smulkesni J. Jakšto kuriamo tautinio-bažnytinio meno darbai. Koplyčioje esančios skulptūros, įvairūs drožiniai atskleidžia svarbiausius Lietuvos įvykius – Lietuvos tūkstantmetį, 600 metų Lietuvos krikšto jubiliejų, perestroiką, popiežiaus atvykimą. Pirmame koplyčios aukšte eksponuojamos knygos apie tremtinius, partizanus. Daugiausia darbų vienijanti tema yra tremties laikotarpis. Antrame aukšte įkurta maldos patalpa su mediniu altoriumi. Priešais altorių guli garbės knyga - joje pasirašo koplyčios svečiai. Be kitų, čia lankėsi Ekumeninės katalikų bažnyčios vyskupas Peter Hickman.
Gulbesas
Gulbesas  – ežeras Gudijoje, Gardino srities Astravo rajone, 33 km į rytus nuo Astravo. Patenka į Saročios ežeryną. Ilgis – 0,94 km, plotis iki 0,39 km. Baseino plotas – 6 km². Vandens skaidrumas – 4,0 m.
Gulbesas priklauso Strėčios baseinui. Įteka upelis iš Juodžių ežero, išteka upelis į Verabieją.
Gyvūnų kapinės
right|thumb|Gyvūnų kapinės San Fransiske, [[Kalifornija.]] thumb|Gyvūno kapas Brukgryn Gardense, Mirtl Byče, [[Pietų Karolina.]] Gyvūnų kapinės – kapinės, skirtos laidoti gyvūnams.
Istorija
thumb|Kareivių šunų kapinės [[Edinburgas|Edinburgo pilyje.]] Daugelis žmonių kultūrų laidojo mirusios gyvūnus. Senovės Egipte katės buvo laikomos šventomis, mumifikuojamos ir laidojamos. Didžiausios senovės pasaulyje šunų kapinės buvo atrastos Aškelono nacionaliniame parke Aškelone, Izraelyje.
Londono Haid Parke, vartų sargo sode, 1881–1903 m. buvo neformalios gyvūnų kapinės. Nuo pirmojo gyvūno, vardu Cherry, palaidojimo iki oficialaus kapinių uždarymo 1903 m., kapinėse palaidota 300 gyvūnų. Kapai turėjo miniatiūrinius antkapius. 1967 m. kapinėse palaidotas paskutinis gyvūnas – šuo Princas, Karališkųjų jūrų pėstininkų talismanas. Pirmuoju zoologiniu nekropoliu yra laikomos Cimetière des Chiens kapinės, veikiančios nuo 1899 m. Asnières-sur-Seine, Paryžiuje. Didžiausios ir seniausios JAV gyvūnų kapinės yra Hartsdeile, Niujorko valstijoje. Jų pradžia laikomi 1896 m., kuomet Manheteno veterinaras pasiūlė dėl gyvūnėlio mirties besigraužiančiai šeimininkei palaidoti jos gyvūną jam priklausiusiam obelyne. Šiandien šiose kapinėse ilsisi daugiau nei 70000 gyvūnų.
Laidojimo galimybės
thumb|Pegės Gugenhaim kapas šalia ženklo, skirto atminti jos šunims. Naminiai ir kiti gyvūnai, prie kurių žmonės emociškai prisiriša, dažnai laidojami su tam tikrais ritualais. Dauguma šeimų mirusius gyvūnėlius laidoja savo žemėje, dažniausiai kiemuose. Gyvūnų kapinės siūlo vieną ar kelias laidojimo galimybes: karstus, urnas kremuotiems palaikams. Pelenai taip pat gali būti užkasti ar išbarstyti. Memorialinės kremacijos metu kartu kremuojami keli gyvūnai, o jų pelenai išbarstomi kapinėse. Dažniausiai gyvūnų kapinės turi koplyčias, kuriose gali būti laikomos nedenominacinės krikščioniškos arba su religijomis nesiejamos ceremonijos.
Lietuvoje
thumb|Nelegalios [[Karoliniškių naminių gyvūnų kapinės.]] Pirmosios Lietuvoje oficialios gyvūnų kapinės įkurtos Vilniuje, tarp Gariūnų ir Liudvinavo. Šios kapinės įrengtos 2011 m. Vilniaus miesto savivaldybės skirtame 45 arų žemės plote. Kapinių taisyklės numato individualias arba grupines gyvūnų kapavietes, leidžia statyti paminklus, neviršijančius 60 cm aukščio, kapus tverti tvorelėmis. Per pirmus dvejus metus kapinėse palaidota apie 100 naminių gyvūnų, daugiausia šunų. Vilniuje, Karoliniškėse, miške prie televizijos bokšto yra nelegalios naminių gyvūnų kapinės. Pagal seniausią datuotą antkapį (1970 m.) galima spręsti, kad gyvūnai šioje vietoje laidojami nuo pat Karoliniškių mikrorajono įkūrimo.
2019 m. pradėjo veikti oficialios Vainatrakio naminių gyvūnų kapinės Kauno rajone.
Visbarų pušis
Visbarų pušis – saugoma pušis, auganti Tauragės rajone, Stokaičių kaime (Žygaičių sen.), netoli Visbarų, 0,6 km į pietvakarius nuo kelio. Pušis auga prie kelio, laukų supamo miškelio pakraštyje. Išsiskiria aukščiu, išsišakojančiu kamienu, iškyla tarp kitų medžių ir krūmokšnių. Įvairiame aukštyje kamienas šakojasi į keletą atšakų. Tame pačiame kaime taip pat saugomas Stokaičių klevas.
Būklė
2022 m. duomenimis, apatinė kamieno dalis buvo išlūžusi, prie jo suneštas skruzdėlynas. Anksčiau medis galėjo būti skilęs, netekęs vienos kamieno atšakos, kuri buvo nupjauta. Šalia pušies gulėjo atskilusio kamieno kaladė, kiek toliau – akmenys ir jų nuolaužos.
Duomenys
Pušis buvo paskelbta rajoninės reikšmės saugomu medžiu Tauragės rajono Liaudies deputatų tarybos vykdomojo komiteto 1988 m. Pagrindiniai duomenys (2010 m.):
Lukrecija
Lukrecija (lot. Lucretia) – Sen. Romos istorijos moteris-herojė.
Istorija
Anksčiausiai Lukrecijos istoriją paliudijo Sen. Romos istorikas Kvintas Fabijus Piktoras (III a. pr. m. e.) ir ją perpasakojo Titas Livijus (I a. pr. m. e.). Lukrecija gyveno VI a. pr. m. e. tirono Lucijaus Tarkvinijaus laikais. Ji buvo ypač graži ir dora patricijaus Lucijaus Tarkvinijaus Koliatino žmona. Koliatinas pasigyrė savo draugams kariams, kad jo žmona pralenkė savo dorybe jų žmonas. Būrys kareivių parjojo į Romą tuo įsitikinti ir rado Lukreciją su tarnaitėmis verpiant vilną nesant vyro namie.
Lukrecijos vaizdas sužadino tirono sūnaus Seksto Tarkvinijaus aistrą. Po kelių dienų Tarkvinijus slaptai atvyko į Koliatino namus. Lukrecija priėmė jį kaip garbingą svečią, tačiau Tarkvinijus netikėtai įsiveržė į jos apartamentus ir grasindamas nužudyti išprievartavo. Priėmusi tėvo ir vyro priesaiką atkeršyti Tarkvinijų giminei, Lukrecija nusižudė durklu siekdama išsaugoti savo garbę. Lucijus Junijus Brutas tuomet sukėlė pasipiktinusią Romos liaudį prieš tironą ir jį privertė bėgti. Įvykiai paprastai datuojami 509 m. pr. m. e. − Romos respublikos įkūrimo data. Istorija įkvėpė vėlesnių laikų Europos menininkus. Yra kitų, šiek tiek besiskiriančių tarpusavyje, istorijos versijų.
Portugalijos futbolo varžybos 2008–2009 m.
Portugalijos futbolo varžybos 2008–2009 m.
Maarja-Liis Ilus
Maarja-Liis Ilus, kartais geriau žinoma sceniniu vardu Maarja (g. 1980 m. gruodžio 24 d. Taline, Estija) – Estijos dainininkė. Du kartus atstovavo Estijai Eurovizijos konkurse.
Maarja muzikinė karjera prasidėjo jau nuo 4 metų, kai debiutavo muzikiniame filme „Õnneseen“. Ji taip pat pasirodė Eesti Televisioon kanalo vaikų chore ir 1996 metais išleido debiutinį albumą „Maarja“.
1996 metais Ilus su Ivo Linna dalyvavo Estijos nacionalinėje atrankoje atstovauti šaliai „Eurovizijos“ dainų konkurse, kuris vyko gegužės 18 dieną Osle, Norvegijoje. Kartu su Linna atliko dainą „Kaelakee hääl“, su kuria jie užėmė pirmąją vietą, suteikiant jiems teisę atstovauti Estijai konkurse. Galiausiai daina užėmė 5 vietą su 94 taškais.
Kryvičų valsčius (Minskas)
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. Panaikintas 8-ajame dešimtmetyje.
Petras M. Urbaitis
Petras M. Urbaitis (1911 m. kovo 15 d. Pakalniškių k., Šeduvos valsč., Panevėžio apskr. – 1994 m. liepos 10 d. San Paule, Brazilijoje) – kunigas, pamokslininkas, salezietis, misionierius, esperantininkas.
Biografija
Mokėsi Šeduvos progimnazijoje. Mokymosi metais jis aktyviai veikė ateitininkų ir sporto organizacijose. Nuo 1928 m. P. Urbaitis apsigyveno Italijoje. 1931–1951 m. gyveno Kinijoje. Studijavo Honkonge. 1940 m. buvo įšventintas kunigu ir nuo šio meto pradėjo dirbti misijose.
1951 m. buvo areštuotas ir kaltinamas šnipinėjęs; 1952 m. ištremtas iš Kinijos. Atvyko į Italiją, kur Kastelnuovo Don Boske (Asčio provincija) buvo mokytojas ir dvasios tėvas.
Nuo 1977 m. P. Urbaitis apsigyveno Brazilijoje, dirbo Šv. Petro lietuvių parapijoje San Paule, redagavo ir leido esperanto kalba trimėnesinį leidinį „Brazila“.
Petras Urbaitis bendradarbiavo spaudoje, ypač religinėmis ir socialinėmis bei lietuvybės temomis. Bendradarbiavo su Universala Esperanto Asoscio, kovojančia už žmonijos suartėjimą ir taiką. Išvertė ir išspausdino J. Keller „Šiai dienai ir rytojui“ (1964). Yra parašęs knygas: „Kinija – Azijos milžinas“ (1974), Petro Perkumo slapyvardžiu „Dvasinio idealo keliu“ (1979), iliustruotą lietuvių almanachą (1981).
Mažuikiai
Mažuikiai – kaimas Biržų rajono savivaldybės pietryčiuose, 6 km į pietvakarius nuo Papilio, prie kelio. Pro kaimą teka Dunojėlio upelis.
Pirmą kartą paminėti 1608 m. Papilio dvaro inventorių dokumentuose. 1923 m. buvo 5 kiemai. 1950–1963 m. buvo Mažuikių apylinkės centras.
2018–2019 m. biatlono pasaulio taurė
2018–2019 m. biatlono pasaulio taurė – tarptautinės sezoninės daugiaetapės biatlono pasaulio taurės varžybos, organizuotos Tarptautinės biatlono sąjungos. Sezono varžybos prasidėjo 2018 m. gruodžio 2 d. Pokljukoje, Slovėnijoje ir baigėsi 2019 m. kovo 24 d. Holmenkolene, Norvegijoje. Į bendrą taurės įskaitą įskaityti ir Švedijos Estešundo mieste vykusio 2019 m. pasaulio biatlono čempionato rezultatai.
Sezono nugalėtojais pirmąkart savo karjeroje tapo Johannes Thingnes Bø iš Norvegijos ir Dorothea Wierer iš Italijos. Johannes Thingnes Bø, laimėjęs 16 iš 25 individualių lenktynių, pagerino prancūzui Martenui Furkadui priklausiusį 14 individualių pergalių rekordą per vieną pasaulio taurės sezoną. Norvegų biatlonininkui laimėjus taurę, nutrūko Marteno Furkado rekordinė septynių iš eilės laimėtų sezonų serija (nuo 2011–12 iki 2017–18 m.). Be to, Johannes Thingnes Bø pakartojo savo brolio Tarjei Bø, laimėjusio biatlono pasaulio taurę 2010–11 m., pasiekimą – tai buvo pirmas kartas biatlono istorijoje, kai taurę laimėjo du broliai.
Tvarkaraštis
2018–2019 m. biatlono pasaulio taurės tvarkaraštis:
Baigė karjerą
Žymesni biatlonininkai, baigę karjerą 2018–19 m. sezono metu ar po jo:
Felix Loch
Felix Loch (g. 1989 m. liepos 24 d. Zoneberge) – vokiečių rogučių sporto atstovas. Daugkartinis olimpinis, pasaulio ir Europos čempionas.
Biografija
2006 m. Loch laimėjo pasaulio jaunimo čempionato auksą. 2008 m. pirmą kartą tapo pasaulio čempionu. Savo debiutinėse 2010 m. žiemos olimpinėse žaidynėse tapo vienetų olimpiniu čempionu. 2013 m. pirmą kartą tapo Europos čempionu. 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse pelnė auksą vyrų vienetų rungtyje ir auksą mišrių estafečių rungtyje. 2016 m. pasaulio čempionate pelnė savo 11-ąjį aukso medalį. 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse užimta 5-oji vieta. 2019 m. pasaulio čempionate tapo vienetų čempionu.
2021 m. pasaulio rogučių sporto čempionate pelnė du sidabro medalius. 2022 m. žiemos olimpiadoje užimta 4-oji vieta vyrų vienetų varžybose.
Navasiolkų valsčius (Minskas)
Navasiolkų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vakarų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Didieji Navasiolkai.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Minsko gubernijoje. Panaikintas 8-ajame dešimtmetyje, valsčiaus teritorija (ar jo dalis) perduota Kaidanavos valsčiui.
Kinezinas
thumb|Kinezino judėjimas išilgai mikrovamzdelio Kinezinas – eukariotinių ląstelių judinamasis baltymas, judantis išilgai mikrovamzdelių ATP hidrolizės būdu.
Iš kalmaro gigantiškųjų aksonų 1985 m. buvo išskirtas baltymas kinezinas. Kinezinas (molekulinė masė apie 600 kDa) yra vienas iš daugelio kinezinų šeimos baltymų, būdingų tam tikroms ląstelėms.
Didelę kinezino molekulę sudaro keletas skirtingų domenų: Sunkiosios kinezino grandinės apsivynioja viena apie kitą ir sudaro stiebelį; judėjimą lemiančios galvutės jungiasi su mikrovamzdeliu, o uodegėlės – su kroviniu. Kinezinų galvutės yra panašios, nes atlieka tą pačią funkciją judėdamos išilgai mikrovamzdelio. Uodegėlės yra labai skirtingos. Jos skirtos sąveikai su tam tikro rūšies kroviniu (pernašos pūslelėmis, endosomomis, sekrecijos grūdeliais, lizosomomis, baltyminėmis struktūromis).
Leyb Gorfinkel
Leyb Gorfinkel, Levas Garfunkelis (1896 m. kovo 14 d. Kaune – 1976 m. rugsėjo 7 d. Jeruzalėje, Izraelis) – Lietuvos žydų kilmės Lietuvos ir Izraelio advokatas, žurnalistas, politikas, 1922-1926 m. Lietuvos Seimo narys.
Biografija
Gimė 1896 m. kovo 14 d. Kaune. 1914 m. baigė Kauno grafo Platovo vyrų gimnaziją, vėliau studijavo teisę Sankt Peterburgo ir Kijevo universitetuose. 1917 m. tapo Gomelio miesto tarybos nariu. Dar po metų – Ukrainos žydų tautos tarybos nariu Kijeve. 1918 m. pabaigoje grįžo į Lietuvą ir iš karto aktyviai įsitraukė į politinį ir visuomeninį Lietuvos gyvenimą. Jis buvo vienas iš organizatorių ir narių Kaune sudaryto visuomenės komiteto rinkimams į Kauno miesto tarybą organizuoti. 1919 m. buvo Steigiamojo Seimo rinkimų įstatymo komisijos projektui parengti ir Vyriausiosios rinkimų į Steigiamąjį Seimą komisijos narys. Nuo 1920 m. balandžio mėn. trumpam buvo „Di Jidiše Štime“ vyr. redaktorius. 1920 m. išrinkus Lietuvos žydų tautinę tarybą buvo jos vicepirmininkas ir generalinis sekretorius. Anksti įsitraukė į socialistinio sionizmo rėmėjų gretas ir visą tarpukario laikotarpį buvo aktyvus „Ceirei Cion „Hitachdut“ organizacijos centrinio komiteto narys. 1920 m. parašė knygą apie „Žydų tautinę autonomiją Lietuvoje“, taip pat vėliau šį veikalą, išvertus Vaclovui Biržiškai, paskelbė rusų kalba. 1922 m. išrinktas į Pirmąjį Seimą II (Kauno) rinkimų apygardoje pagal sionistų organizacijų sąrašą „Už tautos autonomiją“ Nr. 13. 1923 m. vasario mėn. įregistravus žydų frakciją, tapo jos nariu.
1919–1931 m. buvo Kauno miesto tarybos narys, tam tikrą laiką – tarybos pirmininko pavaduotojas, 1919-1921 m. buvo taip pat ir Kauno miesto valdybos sekretorius. Žydų kooperacijos rėmėjas ir pagal šį principą veikusių žydų liaudies bankų Lietuvoje ilgametis tarybos pirmininkas. 1924 m. baigė Lietuvos universitetą Kaune ir gavo teisininko diplomą. Į Antrąjį Seimą buvo išrinktas I (Marijampolės) rinkimų apygardoje pagal Tautinių mažumų rinkiminio bloko sąrašą. Dirbo Mandatų tikrinimo bei Savivaldybių ir administracijos komisijose. Į Trečiąjį Seimą išrinktas pagal suvienytąjį demokratų sąrašą I (Marijampolės) rinkimų apygardoje, susitarus sionistinėms frakcijoms su žydais liaudininkais (folkistais). Dirbo Mandatų tikrinimo, Savivaldybių ir administracijos, Švietimo komisijose.
1926 m. paleidus Seimą savo veiklą koncentravo sionistiniam judėjimui Lietuvoje stiprinti. Daug kartų buvo išrinktas atstovauti Lietuvos sionistams socialistams pasauliniuose sionistų kongresuose, vykusiuose kas dveji metai. Buvo pasaulinės žydų organizacijos „Hias“ žydų emigracijai tvarkyti tarybos narys. 1936–1940 m. buvo Žydų švietimo draugijos dr. N. Sirkino vardu centro komiteto pirmininkas. 1937–1938 m. buvo išrinktas Palestinos žydų fondams – „Keren Hajesod“ („Pamatinio Palestinos fondo“) ir „Keren Kajemet Lejisroel“ („Žydų tautinio fondo“) – remti draugijos pirmininkas. II pasaulinio karo metais buvo Kauno geto kalinys ir Judenrato narys. 1945-1948 m. gyveno Romoje, kur buvo žydų pabėgelių Italijoje organizacijos pirmininkas. 1948 m. emigravo į Palestiną, kur dirbo laikraščių Milḥamotenu ir Yahadut Lita redaktoriumi. Savaitė iki jo mirties davė interviu Claude Lanzmann dokumentiniam filmui Shoah. Mirė 1976 m. rugsėjo 7 d. Jeruzalėje.
David Gleirscher
David Gleirscher (g. 1994 m. liepos 23 d. Halyje) – austrų rogučių sporto atstovas. Olimpinis, pasaulio ir Europos čempionas.
Biografija
2016 m. Gleirscher laimėjo sidabrą pasaulio jaunimo iki 23 m. čempionate. Savo debiutinėse 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse tapo vienetų olimpiniu čempionu. Kartu su Austrijos rinktine laimėjo bronzos medalį mišrių estafečių rungtyje. 2020 m. pirmą kartą tapo Europos čempionu estafetės rungtyje. Tais pačiais metais laimėjo pirmąjį pasaulio čempionatų medalį - sidabrą vienetų rungtyje.
2021 m. pasaulio rogučių sporto čempionate pelnė auksą mišrių estafečių rungtyje ir bronzos medalius vienetų ir sprinto varžybose.
Sabačiūnai
Sabačiūnai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Kepalių.
Lietuvos tyrimų centras
thumb|240px|Lietuvos tyrimų centras Lietuvos tyrimų centras – Lietuvos Respublikos Vyriausybės ir IBM bendradarbiavimo sutartimi 2010 m. įsteigta įmonė. 2013 m. pasiskelbė nemoki, 2014 m. likviduota.
Istorija
2010 m. rugsėjį Lietuvos Respublikos Vyriausybės ir IBM Research GMBh pasirašė penkerių metų bendradarbiavimo sutartį. 2010 m. gruodį įsteigtas UAB „Lietuvos tyrimų centras“ (LTC). Steigėjai – LR Ūkio ministerija ir LR Švietimo ir mokslo ministerija.
2011 m. gegužę, pasibaigus sutarčių pasirašymui su visais į pirmąjį projekto etapą pakviestais universitetais, LTC turėjo sutartis ir bendradarbiavo vykdydami mokslinius tyrimus su: Vilniaus universitetu (VU), Valstybinio mokslinių tyrimų instituto Inovatyvios medicinos centru, Valstybinio mokslinių tyrimų instituto Fizinių ir technologijos mokslų centru, Lietuvos sveikatos mokslų universitetu, Kauno technologijos universitetu (KTU). Buvo numatyta, kad „Lietuvos tyrimų centras“ ir „IBM“ lygiomis teisėmis naudosis mokslinių tyrimų rezultatais, Lietuvos mokslininkai turės galimybę dirbti „IBM“ laboratorijose Ciuriche ir Haifoje.
Pagal LRV ir „IBM“ sutartį, Lietuva buvo įsipareigojusi „IBM“ sumokėti 130 mln. Lt, tačiau realiai sumokėjo tik 10 mln. Lt. Viso įmonei buvo planuojama skirti 40 mln. Lt per metus ir iš viso 200 mln. Lt, iš kurių 130 mln. Lt būtų sumokėta „IBM“ už patentavimą ir konsultacijas. Dėl nevykdomų įsipareigojimų LR Ūkio ministerija nurodė numačiusi skirti ES struktūrinių fondų paramą, tačiau fondų paramos skyrimo taisyklės tam prieštaravo. 2013 m. sausį LR ūkio ministrė B. Vėsaitė tvirtino, kad per visą savo veiklą LTC „komercializavo“ tik vieną patentą. 2013 m. liepą „LTC“ skolos siekė 18 mln. Lt ir Vyriausybė nusprendė nutraukti sutartį su „IBM“.
„Lietuvos tyrimų centrui“ vadovavo Rytis Andriuškevičius, Tomas Deržanauskas.
Kartenos akmuo
Kartenos akmuo, vadinamas Laumės kūliu su Karvės (kitaip – Velnio) pėda (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas – 5225, senas registro kodas – M30, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR507) – mitologinis akmuo pietrytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kartenoje (Kartenos seniūnija), 0,66 km į šiaurę nuo kelio, 0,24 km į vakarus – šiaurės vakarus nuo Kartenos piliakalnio, 30 m į pietus nuo Minijos, jos intako Kūlupio dešiniajame krante. thumb|left|300px|Laumės kūlis iš pietryčių pusės thumb|left|300px|Karvės arba Velnio pėda thumb|left|300px|Laumės (vaiko) pėdos thumb|rigth|300px|Ledynmečio akmenų nuogulos Laumės kūlio aplinkoje
Akmuo
Tai ovalo pavidalo stambiagrūdis pilkšvas granitas, pailgas šiaurės vakarų – pietryčių (šiaurės – pietų) kryptimi, 2,95 m ilgio, iki 1,98 m pločio, 25–85 cm aukščio. Paviršiuje yra keli įdubimai, laikomi pėdomis. Ryškiausias yra šiaurės vakarinėje dalyje esantis 17 cm ilgio, 15 cm pločio ir 1,5 cm gylio įdubimas, vadinamas karvės (kitų – velnio) pėda. Ties viduriu yra kelios – 12×5 cm, 2–4×10 cm dydžio įdubos, laikomos laumės arba vaiko pėdomis. Įdubimai gamtinės kilmės, ne žmogaus rankų darbo.
Teritorijos plotas – 1,0 m². thumb|left|300px|Laumės kūlis iš pietvakarių pusės
Istorija
Vietos gyventojams akmuo žinomas nuo seno. Padavimai mena, kad žmonės prie (ant) akmens matydavę naktį, ar net dieną, drabužius velėjančias laumes, o kitąsyk samdinė merga prie jo išvydusi kareivį, kuris išnykęs jai pagarbinus Jėzų Kristų. Akmuo guli tarp Kartenos piliakalnio ir kitapus Kūlupio esančio Kartenos Lurdo, kuris, manoma, įrengtas pagonių alkvietėje.
Pasakojama, kad seniau jame kanopą įminė karvė, pasak kitų – akmenį nešęs ir pametęs velnias.
1972 m. paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu (AR507), 1997 m. įrašytas į Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąrašą (M30), 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.
2012 m. akmens aplinką tyrė Julius Kanarskas. Ištirtas 7 m² plotas, kultūrinio sluoksnio nerasta, aptiktas ledynmečio paliktų akmenų nuogulų sluoksnis.
Juodžiai (ežeras)
Juodžiai  – ežeras Gudijoje, Gardino srities Astravo rajone, 33 km į rytus nuo Astravo. Patenka į Saročios ežeryną. Ilgis – 1,6 km, plotis iki 0,52 km. Altitudė – 131,8 m. Baseino plotas – 4,4 km². Vandens skaidrumas – 3,4 m, mineralizacija – 0,25–0,26 g/l.
Telkšo išilgame dubaklonyje, kurio šlaitų aukštis 6–10 m. Krantai žemi, vietomis užželiantys. Dugnas plokščias. Atabradas 2–4 m pločio, dengiamas smėlio, gelmėse slūgso sapropelis. Ežeras nelabai pratakus, eutrofinis. Vandens augalų juosta siekia 2 m gylį.
Juodžiai priklauso Strėčios baseinui. Suteka 4 upeliai, išteka upelis į Gulbesą.
Prie ežero yra Juodžių ir Paškūnų kaimai.
Horkų valsčius (Horkos)
Horkų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje rytų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Horkos.
Istorija
Valsčius įkurtas XIX a. Mogiliavo gubernijoje.
Sabalėnai
Sabalėnai – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Išlaužo. Stūkso Sabalėnų piliakalnis.
Portugalijos futbolo varžybos 2007–2008 m.
Portugalijos futbolo varžybos 2007–2008 m.
Finalo rungtynės
--
Rusijos Federacijos federalinės apygardos
Rusijos Federacijos federalinės apygardos ( / federalnyje okruga Rosijskoj Federacij) – Rusijos federaciniai subjektai, apjungti į didesnius derinius.
Funkcijos
Federalinės apygardos nėra numatytos Rusijos konstitucijoje, o Rusijos Federacijos Prezidento įgaliotasis atstovas federalinėje apygardoje formaliai nėra apygardos subjektų vadovų vadovas. Rusijos Federacijos Prezidento įgaliotasis veikia kaip Rusijos Federacijos prezidento atstovas ir koordinuoja esamų federalinių vykdomosios valdžios institucijų teritorinių organų darbą apygardos lygmeniu – prižiūri federalinių ir regioninių teisės aktų suderinamumą, kad užtikrintų vyriausybės kontrolę regionuose veikiančiai valstybės tarnybai, teismams ir federalinėms agentūroms.
Kartais prieinama išvadų, kad tai naujo tipo administraciniai-teritoriniai junginiai ir turi analogijų su ikirevoliucinės Rusijos Imperijos generalinėmis gubernijomis.
Federalinės apygardos
Federalinės apygardos centras – tai apgyvendinta teritorija, kurioje yra valstybės vadovo įgaliotasis atstovas, jo biuras ir įvairios koordinuojančios institucijos. Be to, federalinių ministerijų ir agentūrų biurai gali būti steigiami federalinių apygardų sostinėse.
Istorija
Rusijos Federacijoje federalinės apygardos įsteigtos 2000 m. gegužės 13 d. prezidento Vladimiro Putino Nr.849 dekretu „Dėl Rusijos Federacijos prezidento įgaliotojo atstovo federalinėje apygardoje“. Iš pradžių buvo suformuotos septynios federalinės apygardos su centrais didžiuosiuose miestuose:
Tų pačių metų birželio 21 d. Šiaurės Kaukazo apygarda buvo pervadinta į Pietų federalinę apygardą, bet apygardos centras liko Rostove prie Dono. 2010 m. sausio 19 d. iš pietrytinės Pietų federalinės apygardos dalies buvo suformuota atskira Šiaurės Kaukazo federalinė apygarda su centru Piatigorske, esančiu Stavropolio krašte.
Po Krymo pusiasalio okupacijos ir aneksijos, Rusijos Federacijos prezidento V. Putino 2014 m. kovo 21 d. įsaku buvo įsteigta nauja Krymo federalinė apygarda su centru Simferopolyje, kurią sudarė Krymo Respublika ir federcinės reikšmės miestas - Sevastopolis. Naujai įsteigta nauja federalinė apygarda gyvavo neilgai ir 2016 m. liepos 28 d. Rusijos prezidento dekretu Krymo federalinė apygarda buvo panaikinta, o buvę jos sudėtinės dalys perduotos Pietų federalinei apygardai.
2018 m. lapkričio 3 d. Buriatija ir Užbaikalės kraštas buvo išbraukti iš Sibiro federalinės apygardos ir prijungti prie Tolimųjų Rytų federalinės apygardos. 2018 m. gruodžio 10 d. Rusijos prezidento atstovas spaudai Dmitrijus Peskovas pareiškė, kad valstybės vadovas pritarė Primorės krašto gubernatoriaus pareigas einančio Olego Kožemiako pasiūlymui perkelti Tolimųjų Rytų federalinės apygardos sostinę iš Chabarovsko į Vladivostoką.
Marij Čodros nacionalinis parkas
Marij Čodros nacionalinis parkas (, „Marių miškas“) – saugoma gamtos sritis Rusijoje, Marių Respublikos pietryčiuose, šalia sienos su Tatarstanu (Volžsko, Zvenigovo ir Morkų raj.), 30 km nuo Volžsko. Įsteigtas 1985 m. (vienas seniausių Rusijoje).
Parkas apima Marių–Viatkos gūbrio pietinę dalį, išsibarstančią į atskiras aukštumas. Būdingi šilaininiai dirvožemiai, gausu nedidelių ežerų. Šie beveik visi karstinės kilmės: Jalčikas (1,4 km²), Gluchojė, Kičieras, Melničnojė, Mušan Eras, Konaneras, Toteras ir kt. Svarbiausia parku tekanti upė – Iletė (Volgos intakas). Aukštesnėse vietose auga ąžuolynai (su klevų, liepų, eglių priemaiša), slėniuose – mišrieji miškai, susidedantys iš eglių, pušų, liepų, ąžuolų, drebulių, klevų, vinkšnų; taip pat salpiniai ąžuolynai. Vietomis yra žemapelkių. Parke auga apie 50 saugomų augalų rūšių.
Marij Čodros parke sutinkami briedžiai, voverės, pilkieji kiškiai, burundukai, miškinės kiaunės, šermuonėliai, žebenkštys, šeškai, ūdros, reaklimatizuoti bebrai, pasitaiko vilkų, rudųjų lokių. Iš retesnių paukščių paminėtini čia perintys tetervinai, kurtiniai, jerubės, vištvanagiai, juodieji pesliai, rudagalvės kryklės.
Marij Čodros ežerai yra populiari viso Pavolgio regiono gyventojų poilsio vieta. Dalis parko paskelbta rezervatu.
Madeleine Egle
Madeleine Egle (g. 1998 m. rugpjūčio 21 d.) – austrų rogučių sporto atstovė. Pasaulio ir Europos čempionė, olimpinė prizininkė.
Kelsklanas
200px|thumb|Bronzinis etruskų veidrodis, vaizduojantis Laraną ir Kelsklaną (IV a. pr. m. e.)
Madeleine Egle
Biografija
2016 m. Egle laimėjo bronzą pasaulio jaunimo olimpinėse žaidynėse. Savo debiutinėse 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse moterų vienetų rungtyje užėmė 9-ąją vietą. Kartu su Austrijos rinktine laimėjo bronzos medalį mišrių estafečių rungtyje. 2020 m. pirmą kartą tapo Europos čempionu estafetės rungtyje.
Kelsklanas
Kelsklanas (Celsclan – „Kel sūnus“) – milžinas etruskų mitologijoje, Kel (manoma, žemės deivė, atitinkanti graikų Gają) sūnus.
Madeleine Egle
Biografija
2021 m. pasaulio rogučių sporto čempionate pelnė auksą mišrių estafečių rungtyje ir bronzos medalius vienetų ir sprinto varžybose.
Kelsklanas
Populonijoje aptiktas bronzinis etruskų veidrodis (datuojamas apytikriai 450 arba 400 m. pr. m. e.), vaizduojantis gigantomachijos sceną: Kelsklanas persekiojamas ginkluoto dievo Larano, iš ilgaplaukio milžino galvos eina spinduliai, viršum jos Kelsklanas kelia akmenį – kovos įrankį. Daugiau Kelsklano atvaizdų neaptikta.
Šios milžino vardas reiškia „Žemės sūnus“ ir yra pažodinis graikų Gigas, reiškiančio „gimęs iš Gajos“, vertimas.
Jurbarko Konstantino Glinskio teatras
Jurbarko Konstantino Glinskio teatras – mėgėjų teatras Jurbarke.
Istorija
1905 m. Jurbarke buvo surengtas pirmasis lietuviškas spektaklis Keturakio „Amerika pirtyje“, kurį organizavo  kompozitorius Stasys Šimkus ir vargonininkas Jonas Pocius. Spektaklį stebėjo, tada dar gimnazistas Konstantinas Glinskis, vėliau tapęs Valstybės teatro režisieriumi. 1919 m. Jurbarke įsikūrė K. Glinskio vadovaujama Valstybės teatro studija. K. Glinskio paskatinta Jurbarko mėgėjų teatro trupei ėmė vadovauti O. Lukoševičiūtė, po jos – J. Stonys, J. Kriaučiūnas. 1954 m. Jurbarko kultūros namų dramos būreliui pradėjo vadovauti režisierius A. Pauliukaitis ir A. Švedas.
1959 m. kolektyvui buvo suteiktas Liaudies teatro vardas. Šiuo metu Lietuvoje tokių teatrų yra 4. 1984 m. į teatrą atvyko dirbti Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų režisūros katedros absolventė, teatrologijos magistrė Danutė Budrytė- Samienė.
Navakonių apylinkė
Navakonių apylinkė (arba Navokonių apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Jurbarko Konstantino Glinskio teatras
Istorija
1995 m. minint režisieriaus K. Glinskio 110-asias metines, Jurbarko liaudies teatrui buvo suteiktas Konstantino Glinskio teatro vardas.
Navakonių apylinkė
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Eišiškių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Eišiškių rajonui. 1954 m. dalis Navokonių apylinkės prijungta prie Pabarės apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. visa apylinkė prijungta prie Pabarės apylinkės.
Jurbarko Konstantino Glinskio teatras
Veikla ir apdovanojimai
Teatras su savo pastatymais dalyvavo įvairiuose festivaliuose Danijoje, Vokietijoje, Rusijoje, Prancūzijoje, Latvijoje, JAV, Lenkijoje. Kolektyvo pastangomis rengiami įvairūs mėgėjų ir profesionalių teatrų projektai, edukacinės programos ir seminarai. Teatro repertuaro pagrindą sudaro panemunės regiono tradicijas ir papročius atspindinti autorių kūryba. Konstantino Glinskio teatro vadovė Danutė Budrytė-Samienė yra daugelio pastatymų scenarijaus autorė, pelniusi Boriso Dauguviečio premiją, apdovanota Didžiojo gintaro ordinu.
Jurbarko Konstantino Glinskio teatras yra Lietuvos Respublikos Seimo, Lietuvos Respublikos žemės ūkio ministerijos, Klaipėdos universiteto, V. Maknio, Laukuvos seniūnijos premijų laureatas, Lietuvos liaudies kultūros centro nominuotas už įdomiausius 2006 m. ir 2008 m. nacionalinės dramaturgijos pastatymus, bene kasmet teatro aktoriams įteikiamos respublikinės mėgėjų teatrų šventės „Tegyvuoja teatras“ nominacijos.
2010 m. Jurbarko kultūros centro Konstantino Glinskio teatrui ir jo režisierei Danutei Samienei įteiktas Kazimieros Kymantaitės prizas.
2011 m. Konstantino Glinskio teatras buvo pripažintas geriausiu suaugusiųjų mėgėjų teatru ir pelnė AUKSO PAUKŠTĖS nominaciją.
2013 m. Klojimo teatrų festivalyje „Krivūlė“ K. Glinskio teatrui atiteko pagrindinis kunigo Jono Katelės prizas ir piniginė premija.
2013 m. Laukuvoje vykusioje XXV Lietuvos Klojimo teatrų krivūlėje K. Glinskio teatras gavo prizą už trisdešimties metų lietuvių dramaturgijos vaidinimus, už vaidinimus partizanų žūties vietose, panemunių pilyse. Jurbarko K. Glinskio teatras yra pastovus klojimo teatro krivūlių dalyvis, kas dvejus metus organizuoja profesionalaus meno sklaidos projektą „Susitikimai“, kūrybinę laboratoriją „Senjorai ir jaunystė“ ir kitus renginius. K. Glinskio teatras yra nuolatinis Lietuvos Dainų šventės dalyvis.
2014 m. K. Glinskio teatrui įteikta Europos Parlamento narės dr. Laimos Andrikienės nominacija „Už nacionalinės dramaturgijos pastatymus“. Tais pačiais metais teatras atšventė 55-erių metų jubiliejų ir keliavo po Jungtines Amerikos Valstijas, kur keliuose miestuose pristatė spektaklį „Rimas pas Kęstutį“.
2016 m. Kurtuvėnų festivalyje pelnė pagrindinį P.Višinskio prizą.
Šv. Adrianas
Šventasis Adrianas (g. Šiaurės Afrikoje – m. 710 m. sausio 9 d. Kenterberyje) – netoli Neapolio esančio Neridos vienuolyno abatas. Vėliau popiežius Šv. Vitalianas paskyrė jį Kenterberio arkivyskupu, tačiau Adrianas atsisakė. Tačiau jis palydėjo šv. Teodorą į Angliją, kai šis buvo paskirtas arkivyskupu. Šv. Teodoras tapo vienu žymiausių Anglijos vyskupų.
Teodoras paskyrė Adrianą seno Šv. Petro ir Pauliaus vienuolyno (vėliau pervadinto Šv. Augustino vardu) abatu Kenterberyje. Per trisdešimt devynerius metus, kuriuos Adrianas praleido čia kaip abatas, vienuolynas buvo atnaujintas. Adriano prižiūrimas ir Teodoro globojamas centras ilgainiui tapo formacijos vieta daugeliui ateities vyskupų ir darė ryškią įtaką to meto krikščionims. Čia mokytis atvykdavo studentai iš visos Anglijos, Airijos; kaip šio centro studentas minimas ir šv. Anzelmas.
Šv. Adrianas mirė apie 710 m. sausio 9 d. Kenterberyje, o jo kapas netrukus pagarsėjo dėl prie jo vykstančių stebuklų.
Kazliškiai (Šunskai)
Kazliškiai – kaimas šiaurės vakarinėje Marijampolės savivaldybės dalyje, kairiajame Šešupės krante, 10 km į rytus nuo Pilviškių ir 6 km į šiaurę nuo Šunskų. 1 km į pietryčius nuo kaimo telkšo Antanavo tvenkinys.
Istorija
Anksčiau buvęs Vilkaviškio apskrities Paežerių valsčiuje. Pagal pirmajį Lietuvos visuotinį gyventojų 1923 metų surašymą Kazliškių kaime buvo 9 ūkiai ir 73 gyventojai.
Sabaliai
Sabaliai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 1 km nuo Eitminiškių.
Lucid Motors
Lucid Motors (Lucid Group, Inc.) – JAV, Kalifornijoje įsukūrusi automobilių gamintoja.
thumb|left|200px|[[Lucid Air]]
2007 m. įsteigta „Atieva“ įmonė, kuri ketino gaminti baterijas elektromobiliams. 2016 m. pervadinta į „Lucid Motors“, norint pradėti prabangių automobilių gamybą, kuriai dabar vadovauja buvęs „Lotus“ bei „Tesla“ inžinierius Peter Rawlinson. 2021 m. „Lucid Motors“ tapo akcine bendrove po susijungimo su specialios paskirties įsigijimo kompanija (SPAC). „Lucid“ pirmasis modelis rinkoje pasirodė 2021 m., prabangus sedanas „Air“.
SK Rėkliai
Panevėžio SK „Rėkliai“ – Lietuvos futbolo klubas iš Panevėžio.
Bystryca
Bystryca vadinami geografiniai objektai Baltarusijoje:
SK Rėkliai
Istorija
Klubas įkurtas 2010 m. Ankstesniais metais žaidė PAFF Trečios lygos pirmenybėse, tapo nugalėtojais.
Pasiekimai
Aukščiausias klubo pasiekimas, kai 2015 metais tapo Trečios lygos, "Aukštaitijos" pirmenybių nugalėtojais.
Klubo spalvinė gama
Žalsva (salotinė), oranžas ir juoda.
Žaidžia salotinės spalvos marškinėliais, juodais šortais ir salotinės spalvos kojinėmis.
Dugnai (Vilkaviškis)
Dugnai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 3 km. į rytus nuo Paežerių, prie kelio.
Istorija
Anksčiau priklausė Vilkaviškio apskrities Paežerių valsčiui.
Gyventojai
Pagal pirmajį Lietuvos visuotinį gyventojų 1923 metų surašymą Dugnų kaime buvo 9 ūkiai ir 60 gyventojų.
2022 m. Lietuvos automobilių ralio čempionatas
2022 m. Lietuvos automobilių ralio čempionatas (LARČ) – ralio čempionatas, kurį organizavo Lietuvos automobilių sporto federacija (LASF). Čempionatą sudarė 6 etapai, iš kurių vienas vyko Lenkijoje. Dveji etapai buvo bendri Lietuvos ir Lenkijos čempionato etapai – Rajd Podlaski ir Žemaitijos ralis.
Dineinas
thumb|Dineinas su mikrovamzdeliais susisieja dviejų globulinių galvučių pagalba. Dineinas – citoskeleto judinamasis baltymas, judantis išilgai mikrovamzdelių ATP hidrolizės būdu. Dineinų šeimą sudaro dviejų funkcinių klasių baltymai: aksonemų dineinas ir citoplazmos dineinas.
2022 m. Lietuvos automobilių ralio čempionatas
Rajd Podlaski ralis Lenkijoje vyko gegužę, o pernai metais gegužę vykęs Utenos ralis buvo perkeltas į rugsėjį, tuo tarpu Aukštaitijos ralis iškrito iš tvarkaraščio.
Dineinas
Aksonemų dineinas
Aksonemų dineinas blakstienėlėse ir žiuželiuose atrastas 1963 m.
Citoplazmos dineinas
Dineino buvimas citoplazmoje įrodytas praėjus apie 20 metų po aksonemų dineino atradimo. Pirmą kartą citoplazmos dineinas išskirtas iš smegenų audinio. Dabar žinoma, kad jis būdingas visoms eukariotinėms ląstelėms.
Citoplazmos dineinas yra 1 mln. Da molekulinės masės kompleksas, kurį sudaro 9-10 polipeptidinių grandinių. Dvi didelės globulinės galvutės sudarytos iš sunkiųjų grandinių. Lengvosios grandinės sudaro daug smulkesnių subvienetų, kurių funkcija yra krovinių jungimas. Priešingai negu kinezinas, dineinas perneša krovinius retrogradine kryptimi: iš mikrovamzdelio (+) galo į (-) galą, iš ląstelės krašto į jos centrą.
Dineinas lemia chromosomų judėjimą mitozės metu ir perneša membranines pūsleles ir organeles citoplazmoje. Mikrovamzdelių poliškumo biologinė prasmė išryškėja įvertinus su jomis susijusių judinamųjų baltymų kinezino ir dineino gebėjimą judėti mikrovamzdeliais viena kryptimi. Dėl mikrovamzdelių poliškumo krovinių rūšys skirstomos ir nukreipiamos reikiama kryptimi.
Kirava (Sluckas)
Kirava – kaimas pietų Baltarusijoje, 7 km į pietus nuo Slucko. Apylinkės centras.
Gaasyendietha
Gaasyendietha – drakonas indėnų senekų mitologijoje. Pasakojama, kad Gaasyendietha gyvenąs Kanados upėse ir ežeruose, labiausiai siejamas su Ontarijo ežeru. Gaasyendietha alsuojąs ugnimi.
Kirava (Sluckas)
Istorija
Iki 1935 m. vadinosi Caraucai. XIX a. buvo Slucko apskrities Caraucų valsčiaus centras.
Gaasyendietha
Gaasyendiethos kilmė sakytinėje senekų tradicijoje aiškinama dvejopai. Viena vertus, pasakojama, jog šis drakonas atsiradęs iš gyvatės kiaušinių, kita vertus, kad patekęs Žemėn su meteoru. Dėl to kai kada Gaasyendietha vadinamas „meteoro drakonu“. Jis galėjęs skristi dangumi ugnies srautu.
Pasakojime „Ganyadjigowa“ minima, kad didvyrį Ganyadjigovą užmušęs Gaasyendietha, kuris buvo įgijęs senio pavidalą.
Dar vadinamas senekų drakonu.
Kantono sala
thumb|220px|Salos palydovinė nuotrauka thumb|222px|Kantono salos padėtis Ramiajame vandenyne
Kantono sala arba Abariringa – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Polinezijoje, priklauso Kiribačio valstybei. Tai didžiausia, toliausiai į šiaurę nutolusi ir vienintelė gyvenama Fenikso salyno sala. Atolas yra maždaug pusiaukelėje tarp Fidžio ir Havajų, 1765 km į vakarus nuo Taravos atolo, 63 km į šiaurę nuo artimiausios salos – negyvenamo Endeberio atolo. Plotas – 9,2 km², lagūnos plotas – 50 km².
Atolo ilgis šiaurės vakarų–pietryčių kryptimi 14,5 km. Atolo žiedo plotis 50–600 m, aukštis – 1,5–7 m. Vakaruose yra lagūną ir vandenyną jungiantis sąsiauris. Atole auga daugiausia žolės, krūmokšniai, kokospalmės. Lagūnoje sutinkamos 153 žuvų rūšys, jūriniai vėžliai, krabai. Svarbios jūrinių paukščių perimvietės. Nuo 2006 m. Kantono sala patenka į Fenikso salų saugomą teritoriją.
Salą 1595 m. pasiekė pirmieji europiečiai – ispanų ekspedicija, vadovaujama Alvaro de Mendanjos. Vėliau atolą tik 1824 m. priplaukė anglų banginių medžioklės laivai Phoenix ir Mary. Pagal pastarojo laivo vardą sala vadinta Merės sala (arba Merės Balkut – pagal savininko žmoną). 1854 m. čia pasirodė kitas medžioklės laivas Canton, kurio vardas ir prigijo salai.
XIX a. vid. į salą pretenzijas pareiškė Didžioji Britanija, o 1937 m. kartu su kitomis Fenikso salomis įjungė į Gilberto ir Eliso koloniją. 1937 m. Kantono saloje pastatyta radijo antena, 1941 m. – pašto skyrius. 1937 m. birželio 8 d., jungtinei mokslininkų grupei stebint Kantono saloje saulės užtemimą, amerikiečiai bandė užimti salą. Ginčai tarp Britanijos ir JAV tęsėsi iki 1939 m., kai buvo įkurtas Kantono ir Enderberio salų kondominiumas ir abi šalys salą valdė bendrai.
II pasaulinio karo metais Kantono saloje amerikiečiai pastatė karinį aerodromą. Sala tapo svarbiu sustojimu lėktuvų kelionėse iš JAV į Australiją ir Naująją Zelandiją bei baze puolant japonų valdomas Gilberto salas. Karo metu prie Kantono salos nuskendo vienas karo laivas ir nukrito pora lėktuvų. Frontui pasislinkus į vakarus, Kantono salą kaip bazę ėmė naudoti katalikų misionieriai.