cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
LSA
Poveikis
Laukiami efektai panašūs kaip ir LSD, tik mažiau vizijų. Vizijos žinoma gali būti ir nemalonios. Emociniai efektai bei efektai psichikai panašūs į LSD, tik šiek tiek silpnesni.
Poveikis trunka nuo 4 iki 12 valandų. Neigiami efektai tai tik tai, kad sekančią naktį po vartojimo daug kam būna nemiga ir dėl to, kad valgomos sėklos, kurių paprastai žmonės nevalgo, galima tikėtis pykinimo.
Umbrija
Administracinis suskirstymas
Umbrija yra padalinta į 2 provincijas:
Natolinas (Palenkės Sokoluvo apskritis)
Natolinas  – kaimas Lenkijos rytuose, Ceranuvo valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į rytus nuo Ceranuvo, apie 28 km į šiaurę nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 102 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
LSA
Nuorodos
http://www.erowid.org/plants/morning_glory/morning_glory.shtml
Vingreliai
Vingreliai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Vaškų, prie kelio. Dabar išlikusios tik trys sodybos. Manoma, kad greta kaimo yra švedų karių, XVIII a. žuvusių mūšyje prie Vaškų, kapai. Greta kaimo teka Vingrelio upelis.
Istorija
Vingrelių kaimą XIX a. antroje pusėje įkūrė Nokonių dešimtinininkai. 1878 m. Vaškų parapijos gyventojų sąrašuose kaimas dar nevadintas Vingreliais. XX a. Vingrelių kaime gyvenusios šeimos: Vaitekūnai, Margiai, Dinisevičiai, Gruzdai, Gugai, Tuomai-Čepuliai, Bielozarevičiai, Vaičekoniai, Beinoravičiai, Gintvilos, Taminskai, Barzdonai, Janašoniai, Stukniai, Tervidai.
Greta Vingrelių buvo dabar jau visiškai išnykęs Vačekių kaimas, kuriame gyveno Jarašiūnai ir Strazdai. Vačekiai, sunykęs kaimas, buvęs į šiaurės vakarus nuo Vaškų. XIX a. pradžioje Vačekiai priklausė Joniškėlio didikų Karpių Nairių palivarkui.
Juozas Buzelis
Juozas Buzelis (g. 1888 m. rugpjūčio 8 d. Sadūnai, Dusetų valsčius – 1967 m. kovo 8 d. Vilniuje. Palaidotas Sadūnų kaimo kapinėse.) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1908 m. baigė Mintaujos gimnaziją, iš ten į gimtąjį Dusetų valsčių atveždavo nelegalios lietuviškos literatūros. Vasaros atostogų metu mokydavo apylinkės jaunimą lietuviškai skaityti ir rašyti, ragino juos šviestis ir siekti mokslo. 1915 m. baigė Dorpato universiteto Medicinos fakultetą. Dorpate priklausė aušrininkų organizacijai, nuo 1909 m. Dorpato lietuvių studentų visuomeninės ir mokslinės draugijos narys, draugijos valdybos sekretorius.
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui pasitraukė į Rusiją, Tulos gubernijos ligoninės gydytojas, vėliau 1915 m. gydytojas Prienuose. 1916–1918 m. organizavo 75 vietų ligoninę Agluonoje (Latvija), joje dirbo vyresniuoju gydytoju, vėliau ligoninės vedėjas. Tuo metu šioje ligoninėje dirbo apie 30 lietuvių tarnautojų. 1917 m. gegužės mėn. nuo Aguonos ligoninės lietuvių deleguotas atstovas į Visos Rusijos lietuvių seimą, vykusį Peterburge, kuriame pirmą kartą buvo iškelta Nepriklausomos Lietuvos valstybės idėja.
1918 m. vasario mėn., kai vokiečiai užėmė Daugpilį, Aguonos ligoninė su visu personalu bei inventoriumi, penkiuose vokiečių kariniuose vagonuose buvo atgabenta į Vilnių ir perduota Lietuvių komitetui nukentėjusiems nuo karo šelpti. Dalis tos ligoninės buvo perkelta į Gelvonų miestelį, vėliau į Zarasus. 1918–1919 m. Gelvonų ligoninės vedėjas ir Širvintų apskrities gydytojas.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas VI (Utenos) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos socialistų liaudininkų demokratų partijos frakcijai. Laisvalaikiu Kauno geležinkelio stoties ambulatorijoje priiminėjo ir konsultavo ligonius, 1922 m. kovo mėn. su kitais atkūrė dienraštį „Lietuvos žinios“, kurį laiką jo neoficialus redaktorius.
1922–1927 m. vėl Ežerėnų apskrities gydytojas, išrinktas Valstiečių liaudininkų sąjungos apskrities komiteto pirmininku, vėliau – kooperatyvo „Patrimpas“ valdybos pirmininkas ir apskrities tarybos narys. 1923 m. įsigijo Mukulių dvarą.
Visa savo esybe jis buvo nepakantus neteisybei, į viešumą keldamas negeroves, užsitraukė oponentų nemalonę. 1925 m. birželio mėn. jis buvo atleistas iš Ežerėnų apskrities gydytojo pareigų, o spalio mėnesį apskrities policijos vadas kreipėsi į apskrities viršininką su prašymu ištremti J. Buzelį iš Zarasų apskrities „nes jis kiršina gyventojus, sukeldamas juose neramumo, stengdamasis jiems prikergti politines pažiūras apgaulingu būdu“. Po rinkimų į Trečiąjį Seimą atstatytas į apskrities gydytojo pareigas. Tuo metu aktyviai rūpinosi miesto vardo pakeitimu, šiuo klausimu aktyviai susirašinėjo su Savivaldybių departamentu, reikalaudamas suteikti miestui Zarasų vardą. Turėdamas draugų Latvijoje, įkūrė lietuvių – latvių draugiją, šios organizacijos pirmininko pavaduotojas. Lankydamasis Rygoje, susipažino su būsimąja žmona Klara Zvirbule.
Po 1926 m. perversmo įsigalėjus tautininkams Lietuvoje, J. Buzelis buvo atleistas iš apskrities gydytojo pareigų. Zarasuose jis liko tik miestelio kalėjimo kalinių gydytoju. 1927 m. sukūrė šeimą, susilaukė trijų vaikų. Nuo 1930 m. Salako sveikatos centro vedėjas, nuo 1931 m. Valstybinės akių ligų ambulatorijos vedėjas, nuo 1939 m. – Degučių apylinkės sveikatos punkto vedėjas.
1941 m. į Sibirą buvo ištremta J. Buzelio sesuo gydytoja Monika su vyru ir dukrele, brolio žmona su vaikais. Išvengti artimųjų likimo jam padėjo Justas Paleckis ir tuometinis Lietuvos TSR Švietimo ministras Stasys Pupeikis. Vokiečių, o vėliau ir TSRS okupacijos metais šelpė politinius kalinius, tremtinius, varguolius, įsteigė žydų pagalbos komitetą ir gynė pasmerktuosius. Ši veikla jam vos nekainavo gyvybės. 1941 m. mirė jo gyvenimo draugė Klara–Aiškutė Buzelienė.
Vengdamas viešumos 1951 m. išvyko gyventi į Ukmergę. Mirė 1967 m. kovo 8 d. Vilniuje, kur gyveno sūnaus Visvaldo šeimoje.
Opinis kolitas
Opinis kolitas – lėtinė uždegiminė žarnyno liga, kuriai būdingas žarnyno gleivinės pažeidimas. Pagrindiniai simptomai yra pilvo skausmas, viduriavimas, kraujas išmatose.
Palmyra Prašmantienė
Palmyra Prašmantienė–Švykaitė (g. 1952 m. birželio 16 d. Brigiškiuose, Biržų rajonas) – Lietuvos ir Biržų rajono savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
1959–1968 m. mokėsi Medeikių vidurinėje mokykloje. 1972 m. baigė Kauno žemės ūkio technikumo žemėtvarkininko specialybės kursą. 1986 m. su pagyrimu baigė Kauno žemės ūkio akademijos žemėtvarkos specialybės kursą.
1972–1987 m. Biržų rajono architektų gamybinės grupės geodezininkė. 1987–1992 m. Biržų rajono žemėtvarkininkė inžinierė. 1992–2003 m. Biržų rajono žemėtvarkos skyriaus vedėja. 2003–2011 m. Biržų rajono savivaldybės administracijos direktorė.
Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narė. 2003 m., 2007 m. ir 2011 m. balandžio – birželio mėn. Biržų rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinis Zenonas, vaikai Saulius, Lina Viršilienė.
Japonijos demokratų partija
Japonijos demokratų partija buvo Japonijos centro kairės politinė partija. Įkurta 1998 m., sujungus kelias mažesnes partijas. Po 2009 m. rinkimų demokratai nugalėjo ilgą laiką dominavusius liberaldemokratus ir turėjo daugumą atstovų ir tarybos rūmuose, tačiau sugrįžo į opoziciją praradę didžiąją dalį vietų per 2012 m. rinkimus.
2016 m. partija susijungė su dešiniųjų Inovacijų ir centro dešiniųjų Reformų vizijos partija. Nauja partija pavadinta Demokratų partijos vardu.
Gene Kelly
Gene Kelly filme Singin' in the Rain|thumb
Gene Kelly (g. 1912m. balandžio 23 d. Pitsburge, Pensilvanija, JAV; m. 1996m. vasario 2 d. Beverli Hilse, JAV) – amerikiečių aktorius, režisierius, šokėjas ir choreografas.
Sigitas Geda
Sigitas Zigmas Geda ( 1943 m. vasario 4 d. Pateruose, Lazdijų apskritis – 2008 m. gruodžio 12 d. Vilniuje. Palaidotas Antakalnio kapinėse.) – poetas, dramaturgas, kritikas, vertėjas, eseistas.
Biografija
1961 m. baigė Veisiejų vidurinę mokyklą, 1966 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakulteto lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.
1967 m. dirbo savaitraščio „Kalba Vilnius“ redakcijoje, 1967–1975 m. – žurnalo „Mūsų gamta“ redakcijoje, tačiau dėl politinių pažiūrų aktyvumo buvo atleistas. 1988–1990 m. Lietuvos rašytojų sąjungos sekretorius. Nuo 1992 m. savaitraščio „Šiaurės Atėnai“ skyriaus redaktorius.
Nuo 1967 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys. 1988–1990 m. Sąjūdžio narys, Lietuvos Seimo narys.
2007 m. S. Geda stojo prieš teismą apkaltintas smurtavimu prieš savo dukrą.
Kūryba
Eilėraščius pradėjo spausdinti 1959 m. 1966 m. debiutavo eilėraščių knyga „Pėdos“.
Kūrybos bruožai
S. Gedos poezijoje jaučiamas nuolatinis ryšys tarp to, kas buvo dar priešistorėje, ir šiandienos; ieškoma universalios mitinės atminties, supinamos senosios lietuvių literatūros, Rytų poezijos, Viduramžių dailės, Biblijos, senųjų kultūrų mitologijos. Žemė, kosmosas ir žmogus suvokiami kaip lygiaverčiai partneriai, giedama giesmė gyvybei. Kalbėdamas apie nuolatinį pasaulio atsinaujinimą lyrinis subjektas pats nuolat keičiasi, persikūnija, tuo pačiu metu būna keliose laiko ir erdvės juostose: jam lygiai svarbu mitas, istorija ir asmeninė, kasdienė patirtis.
Gedos esė apima viso gyvenimo įvairovę – nuo atsitiktinai sutiktų žmonių, užfiksuotų reiškinių iki platesnių kultūrinių apibendrinimų. Nevengiama atviro subjektyvumo, kontroversiškų teiginių.
S. Gedos eilėraščio poetinis laikas ir erdvė paneigia įprastinius realybės dėsnius. Lyrinis subjektas tekste reiškiasi labai įvairiai: jis gali būti įprastas kalbantysis, gali užsidėti paties autoriaus kaukę ir būti vadinamas jo pavarde, gali kalbėti kito žmogaus (pavyzdžiui, prancūzų viduramžių poeto Fransua Vijono) vardu, gali būti ir poetinio pasakojimo veikėjas ir pasakotojas. Poetas mėgsta maišyti ir aukštąjį, ir žemąjį stilius: su šventumu susiję teiginiai susipina su buitine kalba, net piktžodžiavimu.
Viena svarbiausių S. Gedos kūrybos temų yra pasaulio gyvastingumas, gaivalingumas, nuolatinis atsinaujinimas ir nuostaba tokio pasaulio akivaizdoje. Dažnai eilėraštis tampa pradžios, ištakų (viso pasaulio, tautos, kalbos ar kokio nors daikto), netikėtų tarpusavio ryšių ieškojimu. S. Gedai apskritai svarbu etimologija, kilmė, jis mėgina rasti arba mistifikuoti (sukurti ir pateikti kaip tikrą) atskiro žodžio, gramatinės formos atsiradimo kelią. Neretai tarsi siekiama atkurti pirmykštį kalbos gausmą, žaidžiama kalbos garsais, derinamas žodis ir piešinys.
Vaidmuo Lietuvos persitvarkymo sąjūdyje
S. Geda – Sąjūdžio iniciatyvinės grupės narys.
Anglų istorikas Anatolis Lievenas skiria tris neoficialias grupes, kurios pirmuosius dvejus metus sudarė Sąjūdžio vadovybę: menų ir humanitarinių mokslų intelektualus; mokslinę ir techninę inteligentiją ir žemesniuosius komunistų klano narius. S. Geda priklausė humanitarinių mokslų inteligentijos grupei. Šios grupės nariais buvo menotyros profesorius, muzikologas Vytautas Landsbergis, filosofas Vytautas Radžvilas, rašytojas Vytautas Petkevičius ir kiti.
S. Geda apie Sąjūdį:
''1988-aisiais buvo labai daug žadėta, aš irgi buvau iš tų kalbėtojų, kurie piešė šviesiomis spalvomis Lietuvos ateitį. Ar galėjo būti kitaip? Dabar klausiamas atsakau, kad tuos, kurie nieko gero nežadėdavo, žmonės bemat nušvilpdavo. Sąjūdis buvo Sąjūdis, kraštas buvo okupuotas, nuo jaunumės, rodos, diduma mūsų, visas bėdas versdavo okupantams, konkrečiau – rusams, komunistams, kagėbistams… Dabar jau gerokai atvėsę, ramia širdžia galime ir turime pripažinti, kad ir tie, ir tie, ir tie… padėjo mums, savaip, kiekvienas priklausomai nuo savo sąžinės, o kitas – ir be jokios sąžinės. Tiesiog – išmušė valanda, atėjo virsmo metas, kas nevirto, nesivertė – buvo apverstas. Vienas sukandęs dantis, kitas praktiškai paskaičiavęs, trečias net pats neapsižiūrėjo, kaip iš raudonuko į baltą pavirto.''
(S. Geda,Lietuva – su priešais ir be priešų, Lietuvos rašytojų sąjungos mėnraštis Metai, 2008 m. Nr. 2 (vasaris))
Trinyčiai (Klaipėda)
Trinyčiai (arba Joniškė) – Klaipėdos miesto dalis, mikrorajonas rytinėje miesto dalyje, kairiajame Danės krante, 2 km į rytus nuo Senamiesčio ir Mokyklos gatvės. Prie Danės upės, Joniškės gatvėje, įsikūrusi Klaipėdos baldų gamykla. Palei Mokyklos gatvę vyrauja daugiaaukščiai. Rajono gilimuje vyrauja nuosavi arba nedideli, kelių butų, gyvenamieji namai. Vakaruose telkšo Trinyčių ežeras, yra Trinyčių parkas. Rytuose yra Joniškės kapinės ir geležinkelis. Pietinėje rajono dalyje, prie Tilžės gatvės veikia Tilžės turgus. Rajone veikia Klaipėdos „Saulėtekio“ progimnazija, yra darželis.
Etimologija
Trinyčiais buvo vadinami lietuvių valstiečių viršutinis drabužis, dėvėtas daugiausia vyrų nuo XVII a. iki XIX a. pabaigos.
Guajaso provincija
Guajaso provincija  – provincija vakarinėje Ekvadoro dalyje, prie Ramiojo vandenyno. Administracinis centras – Gvajakilis.
Tai daugiausiai gyventojų turinti šalies provincija.
Geografija
Provincijos paviršius labai įvairus: centre driekiasi drėgnas ir derlingas Guajaso upės slėnis; į šiaurę nuo Gvajakilio driekiasi Pakrantės kalnagūbris, o į vakarus nuo jo – sausringa pakrantės lyguma. Guajaso provincijai priklauso Punos sala Gvajakilio įlankoje. Daulės, Babahojo ir Guajaso upės sudaro vieną didžiausių baseinų Pietų Amerikoje, į vakarus nuo Andų.
Administracinis suskirstymas
Provincija padalinta į 25 kantonus:
Kauno valstybinė konservatorija
__BETURIN__
Konstitucinė teisėtyra
Konstitucinė teisėtyra (konstitucinė jurisprudencija) – teisės mokslo šaka, tirianti konstitucinę teisę.
Lietuvoje
Lietuvoje Konstitucinės teisės mokslą plėtoja:
Kaptenarmusas
thumb|Pėstininkų pulko kaptenarmusas ir [[papraporščikis. (1763-1786 m.]]
Kaptenarmusas (, каптенарм; iš ) – puskarininkių laipsnis ir pareigos Rusijos sausumos kariuomenėje ir aviacijoje 1632–1917 m.
Kaptenarmuso laipsnis
Laipsnis įsteigtas 1632 m. kuriant naujos rikiuotės pulkus. Nuo 1699 m. paplito visoje reguliariojoje armijoje.
Kaptenarmuso laipsnis buvo žemesnis už seržanto laipsnį, bet aukštesnis už kapralo laipsnį. To paties lygio laipsniai buvo furjeris.
Kaptenarmuso pareigos buvo gauti, saugoti ir išduoti ginklus, mundiruotę ir kitą amuniciją, vykdyti jų apskaitą. Pagrindinė pareiga buvo ginklų ir šaudmenų tvarkymas.
Mūšyje kaptenarmusas būdavo prie vežimų su šaudmenimis ir rūpindavosi šaudmenų tiekimu kareiviams.
1796 m. kaptenarmuso laipsnis buvo panaikintas.
Kaptenarmuso pareigos
Panaikinus kaptenarmuso laipsnį į kaptenarmusų pareigas skirdavo vyresniuosius puskarininkius. Kiekviena kuopa (eskadronas, vėliau – ir eskadrilė) turėdavo vieną kaptenarmusą. Kaptenarmusai nuo šiol mūšiuose nebedalyvaudavo ir vykdydavo tik ūkines pareigas. Jie prižiūrėdavo kuopos ceichgauzą – priimadavo, saugodavo ir išduodadvo mundiruotę, kitus reikmenis, maisto produktus, pašarus, kurą ir kt. atsargas.
Kaptenarmusai vykdė turto apskaitą, sudarinėdavo jo apskaitos lenteles, vedė ūkines apskaitos knygas. Tiesiogiai ginklus ir šaudmenis tvarkė kaptenarmuso padėjėjas. Kavalerijos daliniuose kaptenarmusai turėdavo antrąjį padėjėją, kuris tvarkydavo pašarus.
Žemesnio rango kariškiai kreipdavosi „Pone kaptenarmuse“, o to paties rango ir vyresnieji – laipsniu ir pavarde.
Laivyne kaptenarmusus atitiko bataleriai.
Kaptenarmusų pareigos buvo panaikintos 1917 m., bet 1918 m. vėl buvo įsteigtos. Tarybinėje Armijoje kaptenarmusų pareigos egzistavo iki 1960 m.
Tøjmester Armourer fa:اسلحه‌دارباشی Armurier נשק (מקצוע) Armaiolo Płatnerz
Šindži Kagava
(g. 1989 m. kovo 17 d.) – japonų futbolininkas, kitados atstovavęs šalies jaunimo rinktinėms ir Japonijos nacionalinei rinktinei.
Diamond
Terminas Diamond turi keletą reikšmių:
Atspindžiai (Kaišiadorys)
Istorija
Iš pradžių leistas kas savaitę, nuo 1997 m. – du kartus per savaitę. Tiražas 2000 egz.
Vyr. redaktorius Mindaugas Šimkūnas, redaktorė Virginija Šimkūnienė.
Eidukaitis
Eidukaitis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Eidukaitienė (ištekėjusi moteris) ir Eidukaitytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Stačioji dirsė
Stačioji dirsė (Bromus erectus) – miglinių (Poaceae) šeimos žolinis daugiametis augalas.
40–120 cm aukščio. Auga sausuose šlaituose, sausose pievose.
Sąžiningumo susitarimai
Sąžiningumo susitarimai (angl. integrity pacts) – tai XX a. dešimtajame dešimtmetyje tarptautinės nevyriausybinės organizacijos „Transparency International“ pasiūlyti susitarimai, kuriais siekiama užkirsti kelią korupcijai viešuosiuose pirkimuose ir sukurti sąžiningos konkurencijos sąlygas. Šiuos susitarimus pasirašo valstybinės institucijos ir viešuosiuose pirkimuose dalyvaujantys kandidatai. Sąžiningumo susitarimais siekiama, kad verslas nekyšininkautų, daugėtų informacijos apie viešuosius pirkimus, kas didintų skaidrumą ir atskaitingumą.
Sąžiningumo susitarimų turinys
Pagal sąžiningumo susitarimus šalys įsipareigoja teikti visą informaciją apie savo išlaidas, pinigų gavėjus ir pajamas. Viešųjų pirkimų konkursų metu dirba nepriklausomas stebėtojas, kuriuo paprastai būna pilietinės visuomenės atstovas ar jos deleguotas ekspertas. Šis stebėtojas įvertina korupcijos riziką, siūlo prevencines priemones, atsakinėja į kandidatų ar kitų suinteresuotų šalių skundus bei įtarimu, informuoja visuomenę apie viešąjį pirkimą.
Jei šalys nevykdo įsipareigojimų, jiems numatomos sankcijos, pavyzdžiui, sutarties praradimas, išbraukimas iš pretendentų sąrašo ateities projektuose, viešuosiuose pirkimuose ir pan.
Sąžiningumo susitarimai Lietuvoje
Lietuvoje egzistuoja tiekėjo sąžiningumo susitarimai, tačiau jie skiriasi nuo kitų valstybių pasirašomų susitarimų. Lietuvoje nėra paskiriamas nepriklausomas stebėtojas, o susitarimą pasirašo tik tiekėjas. Jame tiekėjas patvirtina nedavęs ir neketinantis duoti pinigų, dovanų ar kitokio atlygio perkančiosios organizacijos valstybės tarnautojams ar kitų tiekėjų atstovams. Tiekėjas taip pat pažymi, kad nedalyvauja draudžiamuose susitarimuose.
Universitetuose studentas pasirašo baigiamojo darbo sąžiningumo susitarimą. Juo studentas patvirtina, kad darbas yra parašytas savarankiškai, jame nėra kitų asmenų indėlio, pateikiama medžiaga nėra plagijuota, mokėjimai už darbą nėra mokėti
Opava (reikšmės)
Opava yra:
Taip pat skaitykite
SFC Opava – Čekijos futbolo klubas iš Opavos
Kirklandas
Kirklandas  – miestas JAV, Vašingtono valstijos vakaruose. Sietlo priemiestis. Išsidėstęs rytiniame Vašingtono ežero krante. Gyventojų 48 tūkst. (2010 m. duomenys).
Istorija
Naujakuriai iš Anglijos į šią teritoriją atsikraustė XIX a. 7-ajame dešimtmetyje. Bendruomenės užsiėmė miško ruoša, žemdirbyste ir valčių statyba. Kiek vėliau apylinkėse imta išgauti geležies ir kitokių metalų rūdą. Kirklandas įkurtas 1888 m. kaip gėlavandenis uostas. Miesto teisės suteiktos 1905 m.
Rimantas Martinonis
Rimantas Martinonis (g. 1955 m. balandžio 22 d. Biržuose) – Lietuvos ir Biržų rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1978 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius mechanikas.
1978–1981 m. Biržų rajono „Jaunosios gvardijos“ kolūkio vyr. inžinierius mechanikas, 1981–1986 m. Biržų raj. žemės ūkio valdybos vyriausiasis inžinierius darbo apsaugai, 1986–1995 m. K. Požėlos kolūkio pirmininko pavaduotojas, 1995–2003 m. UAB „Biržietiška aibė“ direktorius, 2003–2007 m. Biržų rajono savivaldybės mero pavaduotojas, 2007–2011 m. Biržų rajono savivaldybės administracijos direktoriaus pavaduotojas, nuo 2011 m. Biržų rajono savivaldybės administracijos Vietinio ūkio skyriaus vyriausiasis specialistas.
2002 m. Liberalų demokratų partijos, nuo 2006 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys. 2003–2007 m., 2007 m. ir 2011 m. Biržų rajono savivaldybės tarybos narys.
Biržų Rotary klubo narys. Sutuoktinė Zita, vaikai Jūratė, Rūta.
Kadaičiai
Kadaičiai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Šateikių važiuojant į rytus Plungės-Skuodo keliu, 15 km nuo Plungės. Netoli kaimo, Bukantės dvarelyje, yra rašytojos Žemaitės memorialinis muziejus, pats kaimas yra prie pat Žemaitijos nacionalinio parko.
Etimologija
Senuosiuose šaltiniuose kaimas minimas kaip Koidoiti. Tačiau kaimo vardas, pasak senolių, yra kildinamas iš kadagių. Sakoma, kad seniau šioje vietoje augo labai daug kadagių, tad ir pavadinimas vis buvo siejamas su šiais augalais.
Mažasis Kaimelis
Mažasis Kaimelis – Klaipėdos miesto dalis, mikrorajonas šiaurinėje miesto dalyje, dešiniajame Danės krante. Vakaruose ribojasi su Liepojos, rytuose – su Kretingos, pietuose – su Panevėžio, šiaurėje su Girininkijos gatve.
Mažasis Kaimelis yra vienas iš prestižiškiausių mikrorajonų Klaipėdoje. Vyrauja prabangūs privatūs namai, pradėti statyti XX amžiaus 9-ojo dešimtmečio pabaigoje. Yra keletas daugiabučių namų.
Vilniaus technologijų ir dizaino kolegija
kairėje|miniatiūra|240x240px| Vilniaus technologijų ir dizaino kolegija, Technikos ir Dizaino fakultetai
Eigirdas
Eigirdas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Vilniaus technologijų ir dizaino kolegija
Vilniaus technologijų ir dizaino kolegija – inžinerijos mokslų ir menų studijų krypčių kolegija.
Eigirdas
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Eigirdienė (ištekėjusi moteris) ir Eigirdaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vidurio Atlanto palydų pajėgos
Vidurio Atlanto palydų pajėgos (MOEF) - Sąjungininkų Antrajame pasauliniame kare laivynų junginys, kurio paskirtis buvo organizuoti konvojų palydas kovai su Vokietijos povandeniniais laivais tarp Kanados ir Britų salų.
Vilniaus technologijų ir dizaino kolegija
VTDK susiformavo 2008 m. liepos 23 d. Vilniaus technikos kolegiją prijungus prie Vilniaus statybos ir dizaino kolegijos (nuo 2008 m. rugsėjo 1 d. pavadinimas pakeistas į Vilniaus technologijų ir dizaino kolegija). VTDK siūlo 15 studijų programų. Suteikiamos galimybės studijuoti tiek nuolatine, tiek ištęstine studijų forma.
Fakultetai
Dizaino fakultetas(siūlomos programos): Statybos fakultetas (siūlomos programos): Technikos fakultetas (siūlomos programos):
Vidurio Atlanto palydų pajėgos
MOEF buvo sudarytos 1942 m. vasario mėn. perorganizavus Niufaundlando palydų pajėgas.
Ankstesnė situacija
D. Britanijos Jūrų ministerija, besivadovaudama Pirmojo pasaulinio karo patirtimi, nuo 1939 m. rugsėjo D. Britanijos pakrančių vandenyse ėmė rengti prekybinius konvojus. Priešpovandeninės palydos būdavo skiriamos, jei būdavo įtariama, kad gresia pavojus. Ankstyvieji II tipo vokiečių povandeniniai laivai, bazavęsi Vokietijos uostuose, negalėjo efektyviai veikti tolimesniuose Europos pakrančių vandenyse. Vokietijai užėmus Norvegiją ir Prancūziją jose buvo įsteigtos povandeninių laivų bazės, ir vokiečių IX ir VII tipų povandeniniai laivai, papildomi degalais iš XIV tipo povandeninių laivų, veikė Atlanto viduryje, kur nepasiekdavo patruliuojantys britų lėktuvai. Daug to meto priešpovandeninių laivų nebuvo pajėgūs lydėti konvojus per visą Atlantą. 1941 m. gegužės 27 d. iš Halifakso išplaukęs konvojus HX 129 buvo pirmasis konvojus, kurio palyda jį lydėjo visą kelią skersai Atlantą. Palyda, kurios laivai bazavosi Halifakso uoste, nulydėjo šį konvojų iki Niufaundlando, kur konvojų ėmė lydėti kita palyda, besibazavusi Niufaundlande. Ši palyda konvojų lydėjo iki Islandijos, kur jį perėmė Islandijoje besibazuojantys eskortiniai laivai. Šie nulydėjo konvojų iki Vakarinių prieigų.
Amerikiečių palydos
1941 m. rugpjūčio 9 d. JAV prezidentas Franklinas D. Ruzveltas Niufaundlande pareiškė, kad JAV suteiks savo minininkų HX konvojų, kai šie plaukia iš Kanados į Islandiją, ir ON konvojų, kai šie grįžta į Ameriką, palydoms. HX 150 konvojus, išplaukęs 1941 m. rugsėjo 16 d., buvo pirmasis konvojus su JAV karo laivų palyda. ON 18 konvojus, išplaukęs rugsėjo 24 d., buvo pirmasis į vakarus plaukęs konvojus su JAV laivų eskortu. Karališkasis Kanados laivynas ir toliau lydėjo SC konvojus lėtesnius priešinga kryptimi plaukiančius ON konvojus. Kanadiečių palydų grupės buvo sustiprintos nuo 4 laivų iki 6 laivų (1 Kanados River klasės eskadrinis minininkas ir 5 Flower klasės korvetės).
JAV Gleaves klasės eskadrinis minininkas USS „Kearny“ (DD-432) buvo torpeduotas 1941 m. spalio 17 d., kai lydėjo SC 48 konvojų. Clemson klasės eskadrinis minininkas USS „Reuben James“ (DD-245) buvo torpeduotas ir nuskendo 1941 m. spalio 31 d., kai lydėjo HX 156 konvojų. Kai JAV paskelbė karą Vokietijai, JAV palydos grupes ėmė sudaryti 5 eskadriniai minininkai. Į šioms palydoms skirtų laivų sąrašą buvo įtraukti ir šeši USCG Treasury klasės laivai (priklausę JAV Pakrančių apsaugai).
Tolimo nuotolio palydų organizavimas
JAV teko ieškoti, iš kur gauti pakankamai daug eskadrinių minininkų, kad užtektų eskortams tiek Ramiajame vandenyne, tiek Atlanto vandenyne. Todėl trumpiausias įmanomas maršrutas iš Niufaundlando į D. Britaniją didžiuoju apskritimu buvo laikomas perspektyviu, nes jį naudojant nebereikėtų susitikimo taškų maršruto viduryje ir reikėtų mažiau minininkų.
Pagal pradinius 1942 m. sausio 24 d. pasiūlymus buvo numatyta Vidurio Atlanto palydų pajėgose suorganizuoti 14 palydos grupių. Amerikiečių vadovaujamos palydos grupės buvo žymimos kodais, prasidedančiais raidė A, britų vadovaujamos grupės - raide B ir kanadiečių grupės - raide C. Į grupių sudėtį turėjo įeiti 15 JAV eskadrinių minininkų, 15 Karališkojo laivyno minininkų ir 12 Kanados laivyno minininkų. Paprastai trečdalis MOEF laivų palydose nedalyvaudavo, kadangi tuo metu buvo remontuojami taisant kautynėse ar nuo audrų patirtus sugadinimus arba įrengiant naują įrangą arba dalyvaujant mokymuose.
Kiekviena MOEF palydos grupė dirbdavo 33 dienų ciklu: Plaukiojant trumpaisiais maršrutais nebereikėjo laivų, kurie budėdavo susitikimo taške Hvalfjörður Islandijoje. JAV turėjo penkis minininkus laikyti Islandijoje, kad šie lydėtų laivus nuo transatlantinio konvojaus maršruto iki JAV okupacinių bazių Islandijoje. D. Britanijos Karališkasis laivynas toliau palaikė vietines palydų pajėgas iš ginkluotų tralerių Vakarinėse prieigose, o Karališkasis Kanados laivynas - Vakarines vietines palydų pajėgas iš korvečių, minų tralerių ir trumpų nuotolių minininkų, veikusias tarp Halifakso ir Niufaundlando.
Minininkų stygius
Korvečių veikimo nuotolis buvo pakankamas MOEF užduotims vykdyti, bet minininkų kuro naudojimo efektyvumas buvo menkas plaukiant prekinių konvojų greičiais. Palydos grupių lyderiai būdavo modernūs minininkai su pakankamu veikimo nuotoliu, tačiau iš senesniųjų minininkų, paskirtų į MOEF, tik Clemson klasės mminininkai tiko MOEF užduotims vykdyti. Wickes klasės minininkai tiko Kanados Vakarinėms vietinėms palydų pajėgoms ir amerikiečių vykdytoms Islandijos palydoms, tačiau veikimo nuotolio nepakako lydėti konvojus visame MOEF palydos grupių maršrute. D. Britanijos karinis laivynas dalį V ir W klasių minininkų pavertė į tolimo nuotolio eskortininkus (pašalino priekinius katilus, o vietoj jų įrengė papildomas kuro talpyklas). right|thumb|Modernus to meto minininkas USS „Sims“ (DD-409) 1941 m. pabaigoje buvo perkeltas į Ramųjį vandenyną, kad veiktų [[lėktuvnešis|lėktuvnešio USS „Yorktown“ palydoje. „Sims“ buvo nuskandintas 1942 m. gegužės 7 d. Koralų jūros mūšyje.]]
19 modernių JAV minininkų buvo perkelti iš Atlanto į Ramųjį vandenyną, kur buvo paskirti lydėti linijinius laivus USS „New Mexico“ (BB-40)|, USS „Mississippi“ (BB-41), USS „Idaho“ (BB-42) ir USS „North Carolina“ (BB-55) bei lėktuvnešius USS „Yorktown“ (CV-5), USS „Wasp“ (CV-7) ir USS „Hornet“. Likę JAV minininkai buvo perkelti iš MOEF į kariuomenės transportų konvojų palydas Atlante bei kovą su vokiečių povandeniniais laivais rytinėje JAV pakrantėje. Palydos grupės A-1 ir A-2 buvo išformuotos, kai jų modernūs minininkai buvo perkelti kitur. Palydos grupės A-4 ir A-5 buvo performuotos į B-6 ir B-7, kai jų lyderiais tapo D. Britanijos karo laivyno E ir F klasės minininkai HMS „Fame“ (H78) ir HMS „Firedrake“ (H79) Palydos grupė B-5 1942 m. kovą buvo perkelta į Karibų jūrą lydėti prekybinių konvojų.
Rumunų kalba
Rumùnų kalbà (limba română ['limba ro’mɨnə]) – penkta pagal kalbančiųjų skaičių romanų kalba. Ji išsivystė iš liaudies lotynų kalbos, kuri sumišo su romėnų nukariauta vietine dakų kalba. Dakijos romanizavimas prasidėjo 106 m., kai kraštą užpuolė romėnų imperatorius Trajanas.
Rumunų kalba priklauso rytų romanų grupei. Ji taip pat turi nemažai tarmių, kurios kartais vadinamos atskiromis kalbomis (dakorumunų, arumunų, meglenitų, istrorumunų). Bendrinei kalbai davė pradžią dakorumunų tarmės Valachijos regiono patarmė, kurios pavadinimu iš pradžių buvo vadinta pati kalba (valachų kalba).
Šiandien rumuniškai kalba apie 24 mln. žmonių Rumunijoje, Moldovoje bei aplinkinėse šalyse (Vengrijoje, Ukrainoje, Bulgarijoje, Makedonijoje ir t. t.).
Raštas ir tarimas
Pirmasis rumunų kalbos rašto paminklas – 1521 m. „Neakšo iš Kimpulungo laiškas” (Scrisoarea lui Neacşu de Câmpulung), kuriame įspėjama apie netikėtą turkų užpuolimą. Laiškas skirtas Brašovo miesto viršininkui. Parašytas kirilica, kaip ir visi kiti pirmieji rumuniški rašto darbai. Šis raidynas tapo vis rečiau vartojamas, palaipsniui pereinant prie lotyniškų rašmenų, kol 1860 m. kalba galutinai sunorminta, pastaruosius palikus rumunų kalbos rašto pagrindu.
Šiuolaikinėje rumunų kalbos abėcėlėje 31 raidė (26 tiesiai iš lotynų k., kitos penkios – lotyniškos su diakritikais):
A, Ă, Â, B, C, D, E, F, G, H, I, Î, J, K, L, M, N, O, P, Q, R, S, Ş, T, Ţ, U, V, W, X, Y, Z
1940 m. Moldovą prijungus prie Sovietų Sąjungos, rumunų kalbai sukurtas moldaviškas kirilicos raštas tapo bemaž vienintele priežastimi moldavų kalbą paskelbti atskiru kalbiniu vienetu. 1989 m. Moldavijos TSR grąžintas rumuniškas lotyniškas raštas (po ilgų ginčų, nepriklausomoje Moldovoje oficiali kalba vėl vadinama „rumunų kalba“ ).
Rumunų raštas fonetinis, todėl didelių rašybos/skaitymo sunkumų nesudaro. Rumuniškos skaitymo taisyklės daugeliu atveju primena itališkąsias, tačiau ryški ir slavų kalbų įtaka.
Priebalsiai
Visi priebalsiai tariami daugmaž taip kaip lietuvių kalbos kietieji (prieš priešakinės eilės balsius priebalsiai rumunų kalboje neminkštinami, taip daroma tik vienu atveju žodžio (ar šaknies) pabaigoje), išskyrus keletą:
Kirčiavimas
Priešingai negu prancūzų kalboje, kirtis nesusietas su jokiu konkrečiu skiemeniu, tačiau skirtingos žodžių formos kirčio padėtį išlaiko. Pavyzdžiui, kad ir kaip bekeistume žodį domn 'ponas' (dómnule, dómnului, doámnă), kirtis liks ten pat.
Vardažodžiai
Viena iš svarbiausių rumunų kalbos ypatybių yra išlaikyta lotynų kalbos linksniavimo sistema. Ji jau gerokai aptrupėjusi, o skirtumai tarp linksnių yra daugiau formalūs negu matomi savaime. Linksnių yra 5: vardininkas, kilmininkas, naudininkas, galininkas bei šauksmininkas. Kilmininkas paprastai sudaromas iš naudininko pridedant savybinio artikelio a formas.
Išlaikytos trys giminės: vyriškoji (masculin), moteriškoji (feminin) bei bevardė (neutrum). Pastarajai geriau tinka pavadinimas „mišrioji” arba „bendroji”: vienaskaitoje bendrosios giminės daiktavardžiams visuomet taikomos vyriškosios giminės taisyklės, daugiskaitoje – moteriškosios.
Skaičių yra du: vienaskaita ir daugiskaita. Panašiai kaip vokiečių kalboje, daugiskaitos formas visada reikia atsiminti, nes joms būdinga kamienų kaita ar nenuspėjama galūnių sistema.
Įvardžiai, būdvardžiai, daiktavardžiai derinami vienas su kitu skaičiais, giminėmis ir linksniais. Kai kurie savybiniai įvardžiai šiai taisyklei nepaklūsta.
Vyriškosios giminės linksniavimo pavyzdys: mano aukštas žmogus ’om înalt al meu’
Moteriškosios giminės linksniavimo pavyzdys: Jūsų graži sesuo ’soră frumoasă a Dumneavoastră’
Mišriosios giminės linksniavimo pavyzdys: jų įdomus laikraštis ’ziar interesant al lor’
Veiksmažodžiai
Rumunų kalbos laikų sistema gerokai skiriasi nuo giminingų kalbų, tačiau jai taip pat būdingas analitiškumas, lyginant su lotynų kalba. Bendraties formų keitimas tariamąja nuosaka (conjunctiv) liudija apie graikų kalbos įtaką. Pvz., „noriu dainuoti” rumuniškai išsireiškiama „noriu, kad dainuočiau“.
Kalba paveldėjo gausybę lotyniškų laikų formų, tačiau dauguma jų analitinės.
Laikai skirstomi į vientisinius ir sudėtinius.
Vientisiniai laikai būtų šie (veiksmažodis 'dainuoti' a cânta tarnaus pavyzdžiu):
Sudėtiniai laikai yra tokie:
Derinant pagalbinius veiksmažodžius avea/fi/vrea su dalyviais, gaunamos atitinkamos neveikiamosios rūšies formos.
Žodynas
Rumunų kalba patyrė stiprią užsienio kalbų įtaką, tai puikiai matyti jos leksikoje. Pasak knygos Vocabularul reprezentativ al limbilor romanice (Rinktinė romanų kalbų leksika, aut. Sala M., leista 1988 m. Bukarešte), padėtis būtų tokia:
Dėl kai kurių klaidingai palaikytų slavizmų ir vengrų kilmės žodžių išaiškinimo, yra pagrindo manyti, jog substrato įtaka gali siekti 2 %.
Istorija
right|thumb|Seniausias dokumentas Rumunų kalba Dabartinėje Rumunijos teritorijoje senovėje gyveno indoeuropietiška dakų tauta. 106 m. juos įveikė romėnai, todėl Dakijos žemės (Oltenija, Banatas, Transilvanija) tapo Romos imperijos provincijomis. Tolesniu 165 metų laikotarpiu vyko didelio masto kolonizacija, įtvirtinusi lotynų kalbą valstybės valdyme ir prekyboje.
Nuo 271 iki 275 m. spaudžiant laisviesiems dakams ir gotams, romėnų administracija ir kariuomenė pasitraukė iš Dakijos. Iki šiol ginčijamasi, kieno palikuonys yra rumunai: tų, kurie pasitraukė ir įsikūrė Dunojaus pietuose ar tų, kurie liko Dakijoje.
Dėl geografinio atstumo rumunų kalba buvo pirmoji, kuri atsiskyrė nuo lotynų kalbos. Ji nepatyrė kitų romanų kalbų įtakos, todėl išliko viena mažiausiai susiskaldžiusių kalbų Europoje. Manoma, kad visos rumunų tarmės buvo suvienodintos tarp VII ir X a., kai visą teritoriją veikė Bizantijos imperija, be to, jautėsi ir slavų kalbų įtaka. Arumunų tarmėje labai mažai slavybių, o dako-rumunų tarmėje (kuria kalbama visoje Rumunijoje ir Moldovoje) diferenciacija ypač menka. Šios tarmės vartojimas peržengia taip pat ir Rumunijos ribas: moldavas puikiai susišnekės su gyventoju iš Serbijos Banato. Tai įrodo ganėtinai neseną migravimą į šiaurines teritorijas.
Rumunų kalba vystėsi atskirta nuo kitų romanų kalbų. Ji patyrė slavų, graikų, turkų ir vengrų kalbų įtakos, kai kitos romanų kalbos įgijo germaniškų bruožų.
Kalbinė diferenciacija
Priklausomai nuo pasirinkto kriterijaus, dakorumunų kalbai priskiriama nuo 2 iki 20 patarmių. Daugiausia lingvistų linkę išskirti 5 patarmes, padalindami į jas į du tipus (pietinį ir šiaurinį):
Moldavų kalba – terminas, vartotas rumunų kalbai Moldovoje. 1940 m. Moldavijos TSR rumunų kalbą užrašius kirilica, buvo pradėta kurti bendrinė moldavų kalba. 1989 m. buvo grąžintas lotyniškas raštas. Moldovai atkūrus nepriklausomybę tęsėsi ginčai dėl valstybinės kalbos pavadinimo, kol 2013 m. Konstitucinis Teismas paskelbė, kad Moldovos valstybinė kalba – rumunų. Atsiskyrusioje ir nepripažintoje Padniestrėje, rumunų kalba užrašyta kirlica ir vadinama „moldavų kalba“, yra viena oficialių teritorijos kalbų.
Pindorama
Pindorama (, iš senovės tupių kalbos: pindó-rama ar pindó-retama – „palmių šalis“) – senovinis kultūrinis regionas dabartinės Brazilijos ir Urugvajaus teritorijoje, egzistavęs paskutiniaisiais amžiais iki Brazilijos kolonizacijos XVI a.
Dabar žodžiu „Pindorama“ tupių ir gvaranių tautos vadina Braziliją.
Geografija
Regionas driekėsi visa dabartinės Brazilijos ir Urugvajaus pakrante nuo Amazonės žiočių šiaurėje iki La Platos pietuose ir sudarė siaurą ilgą juostą, dalinamą daugybės upių žiočių. Visam regionui būdingas drėgnas klimatas ir gausūs Atlanto vandenyno pakrantės miškai. Regionas buvo ypač tankiai gyvenamas. Manoma, kad visame regione XVI a. pr. galėjo gyventi apie du mln. gyventojų. Rytuose regionas glaudėsi prie Atlanto vandenyno, o vakaruose jį uždarė Amazonija (šiaurinėje atkarpoje), Kaatinga, Seradas ir Pampos (pietinėje atkarpoje).
Kultūra
Regionas, nepaisant jo ilgio, vietos gyventojų buvo suvokiamas kaip tam tikras kultūrinis vienetas, o ryšiai tarp atskirų regiono dalių buvo palaikomi jūra. Dauguma regiono gyventojų kalbėjo gana tarpusavyje artimais senosios tupių kalbos (nhe’enga tupi) dialektais, kas gerino tarpusavio bendravimą ir kultūrinį bendrumą, o vėliau leido lengviau portugalams užkariauti šį kraštą. Visi vietos gyventojai kultūriškai dalinosi į tupius (kalbančius senąja tupių kalba) ir tupujus (visas kitas gentis).
Gyventojai gyeno 600–700 žmonių dydžio įtvirtinotose gyvenvietėse, kurios neretai kariavo tarpusavyje. Jų ūkis buvo pagrįstas medžiokle ir žemdirbyste. Buvo organizuojamasi į didesnius teritorinius susivienijimus, valdomus savotiškos aristokratijos (morubixaba). Visuomenėje didelę reikšmę turėjo šamanizmas ir pirmykščiai tikėjimai (svarbesnės dievybės buvo tupã, anhang ir pan.), kurių kultu rūpinosi žyniai payes.
Pindoramos regiono gyventojai pirmieji susidūrė su europiečiais XVI a. pradžioje, todėl buvo pirmieji išnaikinti ar asimiliuoti.
Gentys
Visa Pindorama buvo apgyvendinta keliolikos skirtingų genčių, kurios dalijosi įtakos sferomis. Iš šiaurės į pietus gentys buvo išsidėstę taip:
Santa Ana de Velaskas
Santa Ana de Velaskas – nedidelė gyvenvietė rytų Bolivijoje, Chosė Migelio de Velasko provincijoje Santa Kruso departamente. Gyvenvietė įžymi tuo, kad joje yra išlikęs jėzuitų misijos ansamblis. Kartu su San Rafael de Velasku, San Migel de Velasku, San Chavjeru, Konsepsjonu ir San Chosė de Čikitosu Santa Ana de Velaskas yra įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą kaip Čikitanijos jėzuitų misijos.
Istorija
Gyvenvietę įkūrė jėzuitų misionierius Julián Nogler 1755 liepos 26 d. kaip Santa Ana de Čikitoso misiją, kuri vėliau buvo pervadinta į Santa Ana de Velaską. Tai viena iš paskutiniųjų jėzuitų įkurtų misijų, įsteigta 12 metų prieš jėzuitų ištrėmimą iš Lotynų Amerikos. 1767 m. išvykus jėzuitams nei bažnyčia, nei religinis ansamblis dar nebuvo baigti, todėl bažnyčią pastatė indėnų bendruomenė, naudodama medžiagas, kurios buvo paruoštos prižiūrint jėzuitų kunigams. Dėl šios priežasties, lyginant su kitomis jėzuitų misijomis, Santa Ana de Velasko bažnyčia yra mažesnė, apsupta mažų kaimiško stiliaus namų. Manoma, kad bažnyčia buvo pastatyta tarp 1770-1780 m. Bažnyčia kaip ir būdinga jėzuitų misijoms yra iš medžio.
1830 m. gyvenvietė buvo provincijos sostinė ir turėjo 2000 gyventojų.
Padėtis
Santa Ana de Velaskas nutolęs 511 km į šiaurės rytus nuo departamento sostinės Santa Kruso ir 45 km į pietryčius nuo provincijos sostinės San Ignasijo de Velaskas.
Kita informacija
Čikitanijos jėzuitų misijos
Miesto šventės
Šventė trunka 3 dienas, kurių metu vyksta religinės iškilmės, apeigos, taip pat ir įvairios mugės: amatų, maisto. Vyksta šokiai, artistų pasirodymai, groja vietinės (indėnų) muzikos grupės.
Kryžkelės
Kryžkelės yra 2002 m. sukurtas dramos filmas. Režisierė Tamra Davis, o scenarijaus autorė Shonda Rhimes. Tai pop dainininkės Britney Spears debiutas kine. Filme taip pat vaidino Dan Aykroyd, Kim Cattrall ir kt. Filmas uždirbo daugiau nei 60 mln. JAV dolerių.
Antanas Juozapavičius
thumb|260px|Paminklinis akmuo Juozapinės kalno papėdėje
Kryžkelės
Nors Jungtinėse Amerikos Valstijose filmas sulaukė neigiamos kritikos, filmas vis tiek tapo Britney fanų kultiniu filmu ir neblogai pasirodė komerciškai.
Antanas Juozapavičius
Antanas Juozapavičius (1894 m. vasario 13 d. Švokštonių dvaras, Vaškų valsčius – 1919 m. vasario 13 d. Alytuje) – pirmasis Lietuvos kariuomenės karininkas, žuvęs už Lietuvos nepriklausomybę.
Biografija
1902 m. pradėjo lankyti liaudies mokyklą Rygoje, 1905 m. – Aleksandro gimnaziją, tačiau, baigęs penkias klases, iš jos pašalintas kaip „maištininkas“. Tartu įgijo provizoriaus specialybę, pagal kurią iki 1914 m. dirbo Rygos ir Tartu vaistinėse.
Slavinsko kaimo gyvenvietė
Slavinsko kaimo gyvenvietė  – kaimo gyvenvietė Rusijos Federacijos anklavo Kaliningrado srities Gvardeisko rajone. Centras – Slavinskas. 2011 m. 3 473 gyventojai.
Antanas Juozapavičius
Biografija
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui savanoriu stojo į Rusijos imperijos kariuomenės 57-tą pulką Tverėje. Po poros mėnesių nusiųstas į karo mokyklą. Baigęs Maskvos praporščikų, 1916 m. ir Gatčinos kulkosvaidininkų mokyklą tapo karininku, grįžo į savo pulką. 1916 m. pabaigoje, kaip mokantį latvių kalbą, jo prašymu perkėlė į 6-ąjį Tukumo latvių pulką. Kautynėse su vokiečiais prie Rygos buvo sužeistas, gydėsi Rygoje. Už narsumą gavo Šv. Onos ketvirtojo laipsnio ordiną.
Išėjęs iš ligoninės dalyvavo 1917 m. birželio mėn. Smolenske susikūrusioje lietuvių karinių dalinių organizavimo komisijoje. 1917 m. lapkričio 26 d. Ypatingojo lietuvių bataliono ketvirtosios kuopos vadas, kurį laiką ėjo Atskirojo lietuvių bataliono vado pareigas. 1918 m. kovo 15 d. batalionas buvo išformuotas.
1918 m. birželio mėn. grįžo į Lietuvą. Nuo 1918 m. lapkričio 24 d. krašto apsaugos ministro Augustino Voldemaro adjutantas. Vėliau paskirtas į Pirmąjį pėstininkų pulką, kuris 1918 m. gruodžio 18 d. perdislokuotas iš Vilniaus į Alytų. 1919 m. vasario 3 d., kai buvo atšauktas pulko vadas Jonas Galvydis-Bykauskas ir su jo vadovavimo metodais nesutikęs karininkas Kazys Ladiga, laikinai paskirtas pulko vadu.
Žuvo Alytaus kautynių metu, savo 25-ojo gimtadienio rytą ant Alytaus tilto, pulkui traukiantis nuo puolančių Raudonosios armijos dalinių, kai sąjungininkai vokiečiai netikėtai paliko frontą. 1919 m. vasario 14 d. palaidotas Alytaus Šv. Liudviko bažnyčios šventoriuje. 1919 m. balandžio 28 d. iškilmingai perlaidotas Alytaus miesto kapinėse, prie Šv. Angelų sargų bažnyčios.
Slavinsko kaimo gyvenvietė
Istorija
Gyvenvietės taryba renkama 5 metams, ją sudaro 10 deputatų, kurie iš savo tarpo renka tarybos pirmininką.
Kaliningrado srities įstatymu Slavinsko kaimo gyvenvietę sudaro:
Šaltiniai
Slawinsk (Kaliningrad)
Kryžkelės
Išleidimo datos
Filmas buvo išleistas skirtingomis datomis pasaulyje:
Garso takelis
Music from the Major Motion Picture Crossroads yra oficialus 2002 m. filmo „Kryžkelės“, kuriame vaidino Britney Spears, garso takelis. Šiame albume buvo šešios dainos. Albumą buvo galima įsigyti tik kino teatre. Filme buvo girdėti Britney dainos iš trečiojo studijinio albumo „Britney“: „Overprotected“, „I'm Not A Girl, Not Yet A Woman“ ir „I Love Rock 'N' Roll“.
Albumo informacija
Albumo buvo negalima nusipirkti parduotuvėse, tik kino teatruose, todėl albumas nepateko nei į vieną topą. Apie 500 000 albumo kopijų buvo išsiųsta po JAV kino teatrus, o į JK kino teatrus – 200 000 kopijų. Iš viso buvo 1 milijonas albumo kopijų.
Apdovanojimai
2005 m. kanalas VH1 išleido sąrašą „100 geriausių paauglių filmų“, „Kryžkelės“ debiutavo trečioje vietoje, filmą aplenkė tik „Titanikas“ ir „Užrašų knygelė“. „Kryžkelės“ taip pat buvo išrinktas į „Paramount Pictures“ 100 filmų „kolekcininkų tiražą“.
The Power Station Years: The Unreleased Recordings
The Power Station Years: The Unreleased Recordings – kompiliacinis amerikiečių muzikanto Džono Bon Džovio anksčiau neišleistų dainų albumas. Kūriniai albumui įrašyti aštuntojo dešimtmečio pradžioje The Power Station įrašų studijose Manhatane, dar prieš susiburiant grupei Bon Jovi.
Pačia žinomiausia rinkinio daina tapo „Runaway“, 1984 m. Billboard Hot 100 singlų tope pasiekusi 39-ąją poziciją. Tačiau ji pasirodė ne visose albumo leidimo versijose.
Dainų sąrašas
[*] Gali nebūti kai kuriose albumo versijose, ypač išleistose JAV.
Eimutis
Eimutis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Eimutienė (ištekėjusi moteris) ir Eimutytė (mergautinė pavardė).
Krūties spenelis
Krūties spenelis – apvali, išsikišusi, išorinė žmogaus pieno liaukos dalis, iš kurios naujagimis ar kūdikis čiulpia pieną.
Anatomija
Spenelis yra šiek tiek žemiau kiekvienos pieno liaukos vidurio, maždaug ties ketvirtu tarpšonkauliu arba penktu šonkauliu. Paprastai negimdžiusių moterų spenelis yra kūgio formos, gimdžiusių – cilindro. Aplink spenelį yra vadinamoji areolė, kurios skersmuo 3-5 cm. Spenelio ir areolės spalva skiriasi nuo odos spalvos – ji pastebimai tamsesnė. Negimdžiusių moterų rusva ar tamsiai raudona, gimdžiusių – rusva. Nėštumo metu pigmentacijos intensyvumas didėja. Areolės plote yra keletas rudimentinių pieno liaukų, vadinamųjų Montgomerio liaukų, kurios aplink spenelį sudaro nedidelius iškilimus. Spenelio oda padengta smulkiomis raukšlėmis. Spenelio viršūnėje yra nedidelės angos – pieno poros, kuriomis baigiasi pieno latakai , vedantys iš pieno skilčių.
Spenelio erekcija
Esant seksualiniam susijaudinimui, taip pat ovuliacijos metu padidėja spenelio jautrumas. Spenelio erekcijos metu susitraukia raumenų skaidulos, esančios jame, ir skirtingai nei varputės erekcija, nesusijusi su kraujotaka.
Fiodoras Dostojevskis
thumb|right|Dostojevskis 1863 thumb|right|Paminklinė lenta Vilniuje Fiodoras Michailovičius Dostojevskis (, 1821 m. lapkričio 11 d., Maskva – 1881 m. vasario 9 d., Sankt Peterburgas, Rusija) – rusų literatūros klasikas, publicistas, filosofas.
Gyvenimo ir kūrybos kelias
Gimė 1821 m. lapkričio 11 d. Maskvoje, vargšų ligoninės gydytojo šeimoje. Po motinos mirties, būdamas penkiolikos metų, tėvo valia stojo į Peterburgo karo inžinerijos mokyklą. Ją baigęs metus tarnavo Rusijos valdžios įstaigose, o paskui atsidėjo literatūriniam darbui. 1845 m. parašė pirmąjį savo romaną „Vargo žmonės“, laiškų forma pasakojantį apie skurdaus Peterburgo valdininkėlio didelę ir taurią meilę.
F. Dostojevskio giminės šaknys siekė Abiejų Tautų Respubliką: senelis buvo vyresnysis unitų dvasininkas Podolėje (Vakarų Ukraina), kurią valdė Lenkija, o šeima skelbėsi kilusi iš XVII a. rusėnų bajorų. Giminės tėvonija buvo į šiaurės rytus nuo Pinsko (dabar Baltarusija) esančiame Dostojevo kaime. Į stačiatikybę iš unitų perėję Dostojevskiai buvo nuskurdę ir mažateisiai bajorai.
Motinos Marijos Nečajevos tėvas Fiodoras Nečajevas buvo Kalugos gubernijos Borovsko miesto III gildijos pirklys.