cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vartotojų lūkesčiai
Vartotojų lūkesčiai arba vartotojų pasitenkinimas - tai, ko tikisi vartotojas iš produkto ar paslaugos. Įprastai vartotojų lūkesčių išpildymas sukelia teigiamą klientų pasitenkinimą ir jie noriai apsiperka dar kartą. Tai matavimo būdas, kaip įmonės tiekiami produktai ir paslaugos atitinka arba pranoksta klientų lūkesčius. Klientų pasitenkinimas apibrėžiamas kaip klientų skaičius arba procentas visų klientų, kurių patirtis su įmone, jos produktais ar paslaugomis (reitingai) viršija nustatytus pasitenkinimo tikslus.
Artūras Šumskas
Biografija
1972 m. baigė Anykščių rajono Kavarsko vidurinę mokyklą, iki 1974 m. studijavo Kauno politechnikos institute, 1974–1979 m. – Vilniaus universiteto Teisės fakultete, įgijo teisininko kvalifikaciją.
Vartotojų lūkesčiai
Idealiu atveju vartotojų lūkestis nustatomas ankstyvojoje kliento stadijoje, o perteikus vartotojo lūkestį reklamoje, galima tikėtis geresnių reklaminės kampanijos rezultatų.
Istorija
Vartotojo pasitenkinimas nėra nauja koncepcija visuomenėje – šio reiškinio ištakos siekia beveik 200 metų. Dar XVIII amžiuje Adam Smith paaiškino pagrindinę prielaidą, pagal kurią veikia laisvoji rinka. Jis tvirtino, kad žmonės nuolat siekia maksimaliai padidinti savo poreikius ir palaipsniui, bet nenumaldomai migruoja pas vienus ar kitus tiekėjus. Kitaip tariant, žmonės ieškojo vis naujų įmonių, kurios galėtų geriausiai įgyvendinti šių žmonių lūkesčius. Kitaip tariant, verslas uždirba vis didesnį pelną, kuo geriau įgyvendindamas vartotojų lūkesčius.
Artūras Šumskas
Biografija
1979 m. rugpjūčio mėn. iki 1988 m. Kauno miesto bei Kauno rajono apylinkės teismų, 1988 m. gruodžio mėn. iki 1995 m. sausio mėn. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo, 1995 m. Lietuvos apeliacinio teismo teisėjas, 1995 m. balandžio mėn. iki 1999 m. spalio mėn. Vilniaus apygardos teismo Baudžiamųjų bylų skyriaus, nuo 1999 m. spalio mėn. Vilniaus apygardos teismo pirmininkas.
Žmona Laimutė (g. 1957 m.), gydytoja. Sūnus Tomas (g. 1985 m.), dukra Ieva (g. 1987 m.).
Moka rusų kalbą.
Pono Poperio pingvinai (filmas)
Pono Poperio pingvinai – gyvo veiksmo šeimos komedinis filmas, kurio platintojas 20th Century Fox. Filmo pagrindinį vaidmenį Tomą Poperį atlieka Jim Carrey. Šis filmas paremtas pagal Richard ir Florence Atwater knygą tokiu pačiu pavadinimu. Filmo premjera turėjo būti 2011 m. rugpjūčio 12d., bet ji įvyko anksčiau – 2011 m. birželio 17d. (Lietuvoje 2011 m. birželio 24d.).
Siužetas
Turėdamas pingvinus Poperis suartėja su savo vaikais, taip pat pradeda iš naujo susitikinėti su jų mama, buvusia savo žmona. Pingvinai padeda tris kiaušinius. Du kiaušiniai išsiperi, o likęs – ne. Poperis tampa apsėstas nuo paskutinio kiaušinio, kuris vis neišsiperi, taip pat praranda savo darbą. Suprasdamas, kad kiaušinis negali būti išsaugotas, Poperis pajaučia, kad jis negali auginti pingvinų ir dovanoja juos į zoologijos sodą. Tada jis orientuoja savo dėmesį į Žaliosios Tavernos pirkimą. Tačiau Tomo vaikai ir buvusi žmona yra nusivylę jo sprendimu.
Tuomet Poperis randa pamestą laišką nuo tėčio, kuris buvo pristatytas kartu su pirmuoju pingvinu. Jame tėtis rašo, kad sūnus laikytų savo vaikus, mylėtų juos taip, kaip šis pingvinas mylėtų jį. Tomas jaučiasi kaltas dėl savo poelgio atiduodant pingvinus ir nusprendžia vykti į zoologijos sodą ir susigrąžinti jų. Kartu su buvusia žmona ir vaikais Poperis išgelbsti pingvinus, kurie turėjo būti išskirti ir parduoti kitiems zoologijos sodams. Matydama, kaip Poperis susijungia su savo šeima ir išgelbsti pingvinus, Žaliosios Tavernos savininkė sutinka jam parduoti restoraną. Užuot griovęs, Tomas atnaujina šį restoraną ir atidaro jį iš naujo.
Filmo pabaigoje Poperis su savo šeima ir pingvinais išvyksta į Antarktiką, palikdamas paukščius su jų giminaičiais. Tomo pirmasis pingvinas, Kapitonas, padeda dar vieną kiaušinį. Poperis savo vaikams pareiškia, kad jie grįš čia kai kiaušinis išsiperės.
Produkcija
Pono Poperio vaidmenį turėjo atlikti Ben Stiller ir režisuoti turėjo Noah Baumbach; tačiau jie abu iškrito. Owen Wilson, Jack Black ir Jim Carrey buvo laikomi vieninteliais aktoriais, kurie galėjo pakeisti Stiller'į. Vaidmuo atiteko Carrey’iui. Mark Waters buvo skirtas režisieriumi. Filmavimo darbai prasidėjo 2010 m. spalį ir baigėsi 2011 m. sausį.
2010 m. rugsėjo 21d. buvo patvirtinta, kad prie komandos prisijungė Carla Gugino.
Ritmo ir atspalvių studijos (Rhythm and Hues Studios) tam tikruose kadruose pingvinus padarė animaciniais.
Saulė ir jūra
miniatiūra|„Saulė ir jūra“ Venecijos Karinėje marinoje. Operos veiksmas vyksta pirmajame aukšte, žiūrovai ją stebi iš ratu einančio balkono. miniatiūra|„Saulė ir jūra“ Venecijoje „Saulė ir jūra“ – lietuvių opera, 2017 m. sukurta Linos Lapelytės (kompozitorė), Vaivos Grainytės (libreto autorė) ir Rugilės Barzdžiukaitės (režisierė). Originaliai lietuvių kalba sukurtos operos premjera vyko Lietuvos nacionaliniame dailės muziejuje. 2019 m. į anglų kalbą išversta opera reprezentavo Lietuvą Venecijos bienalėje (kuratorė Lucia Pietroiusti), kur pelnė aukščiausią festivalio apdovanojimą – Auksinį liūtą.
Operos veiksmas vyksta dirbtiniame paplūdimyje, kuriame kelios dešimtys atlikėjų užsiima įprasta paplūdimio veikla dainuodami apie klimato kaitos priežastis ir fizinį poveikį solo arijose ir choru. Venecijoje opera buvo labai populiari, patekimo į Lietuvos paviljoną laukė ilgos nusidriekusios lankytojų eilės. Nemažai apžvalgininkų „Saulę ir jūrą“ pavadino svarbiausiu bienalės akcentu, o „The Guardian“ įtraukė jį tarp geriausių metų pasirodymų.
Aprašymas
Operos veiksmas vyksta dirbtiniame paplūdimyje, įrengtame uždaroje patalpoje. Maždaug 24 operos atlikėjai vaikšto paplūdimio smėliu, sėdi ant krėslų ar guli ant rankšluosčių ir užsiima būdingomis paplūdimio veiklomis – žaidžia, užkandžiauja, naudojasi mobiliaisiais telefonais, vaikštinėja, mezga. Matoma amžiaus ir šeimyninio statuso įvairovė. Paplūdimys suformuotas iš 30 tonų smėlio.
Nors operos tempas lėtas, o atlikėjai dainuoja apie kasdienybę, nerimą ir nuobodulį, libreto turinys sukasi apie Žemės sunykimą. Solinėse arijose ir choruose dainuojama apie klimato kaitos priežastis ir fizinį poveikį, saulę, potvynius, vandenynų taršą, grėsmę aplinkai ir ekstremalius oro reiškinius, pavyzdžiui, Didžiojo barjerinio rifo išbalimą bei Velykas primenantį orą per Kalėdas.
Galjaralas
Galjaralas  – miestas vidurio Uzbekistane, Džizako vilajete, 30 km į pietvakarius nuo Džizako; rajono centras. Geležinkelio stotis prie Džizako–Samarkando linijos bei plento. Vyno, asfaltbetonio gamyba.
Istorija
Iki 1926 m. vadintas Jangikurganu. Miesto statusą įgijo 1973 m.
Saulė ir jūra
Aprašymas
Žiūrovai operą stebi iš balkono, į jį patekę laiptais. Pasirodymas trunka 60 minučių, Venecijos bienalėje opera rodyta aštuonias valandas per parą be pertraukų.
Pastatymas
Kūrinį iš dalies įkvėpė patirtis Niujorko Gugenheimo muziejuje, kai menininkai įsivaizdavo stebintys spektaklį atriume nuo į viršų besisukančios muziejaus rampos.
Operos premjera įvyko 2017 m. Vilniaus Nacionalinėje dailės galerijoje. Venecijos bienalėje į anglų kalbą išversta opera pastatyta Karinėje marinoje, Castello rajone, esančiame už pagrindinių bienalės veiksmo zonų Giardini ir Arsenale. Smėlis į bienalę gabentas iš Lietuvos, dalį solistų lietuvių pakeitė atlikėjai iš Italijos. Iš pat pradžių Venecijoje susidurta su finansinėmis problemomis. Pasibaigus bienalės peržiūros savaitei buvo nutarta operą rodyti kartą per savaitę, tačiau lėšų pristigo net tokiam grafikui. Kiekviena operos minutė kainavo po 3 JAV dolerius ją rodant aštuonias valandas kasdien, todėl teko sutrumpinti darbo valandas. Pasirodymui laimėjus Auksinį liūtą surengta sutelktinio finansavimo kampanija, kuri užtikrino finansus, reikalingus kassavaitiniam pasirodymui per likusius šešis bienalės mėnesius. Tad po peržiūros savaitės, kuomet opera buvo rodoma kasdien, ją rodydavo kiekvieną šeštadienį.
Po pasirodymo bienalėje opera apkeliavo Norvegiją, Šveicariją, Vokietiją ir Daniją. 2021 m. liepą E-Werk Luckenwalde suorganizavo operos pastatymą apleistame Bauhaus stiliaus baseinų komplekse už miesto. Nors renginys buvo atidėtas keturis kartus, bilietai į jį išpirkti per dvi paras. Dėl COVID-19 pandemijos apribojimų renginio žiūrovų skaičius sumažintas nuo 5000 iki 1500. Berlyno pastatymas kainavo apie 150,000 JAV dolerių, prie jo dirbo 60 atlikėjų ir darbuotojų. Pasaulinės gastrolės prasitęsė Atėnuose rugsėjo mėnesį vykusiame Epidauro festivalyje ir Švedijoje, Malmės kunsthalėje lapkritį.
2021 m. rugsėjį „Saulė ir jūra“ rodyta Jungtinėse Amerikos Valstijose, Niujorko Bruklino muzikos akademijoje. Toliau gastrolės tęsėsi kitose JAV vietose: Filadelfijos „Arcadia Exhibitions“, Bentonvilyje, Arkanzaso „The Momentary“ ir Los Andželo šiuolaikinio meno muziejuje.
Pripažinimas
Lietuvos paviljonas laimėjo Venecijos bienalės Auksinio liūto apdovanojimą už geriausią nacionalinį pasirodymą. Keli recenzentai operą įvardijo kaip svarbiausią visos bienalės akcentą. „The Guardian“ pasirodymą pavadino antru geriausiu bei įvardino kaip bienalės metų staigmeną. Blogu oru lankytojai renginio laukė valandų valandas, kad pamatytų populiarų ir „Instagram sensacija“ patapusį pasirodymą.
„Artsy“ svetainė rašė, jog operos universalumą pabrėžė jos libretas ir įprasta aplinka bei atlikėjų veikla. Svetainė gyrė kūrinį už jo estetinį grožį ir svarbią nešamą žinią, kad paplūdimiai, kurie įprastai siejami su laisve ir džiaugsmu, gali tapti nebetinkami žmogiškai veiklai, dėl ko žmonijai gali tekti ieškoti dirbtinių alternatyvų.
„Artnet“ prognozavo, kad 2021 m. spektaklio pasaulinis turas sukels dar didesnį atgarsį po COVID-19 pandemijos – tarptautinio nerimo meto, kurio metu gyvi pasirodymai buvo draudžiami.
Ruslanas Korostenskis
Ruslanas Korostenskis (g. 1975 m. lapkričio 4 d. Jonavoje) – ukrainiečių-lenkų kilmės šiuolaikinio dokumentinio ir meninio kino režisierius, Lietuvos kinematografininkų sąjungos narys, gyvenantis ir kuriantis Lietuvoje.
Biografija
1992-1997 m. Ruslanas Korostenskis studijavo Ukrainos Kijevo Kultūros instituto Režisūros ir prodiusavimo fakultete. 1993-1998 m. jis gilino savo žinias Rusijos Sankt Peterburgo Iljos Repino dailės institute.
1997-2001 m. R. Korostenskis režisavo dainininko Gyčio Paškevičiaus, pop atlikėjos Elenos Puidokaitės-Atlantos, grupių „Mango“, „B’Avaria“, „Delfinai“, „Kastaneda“ ir kitų atlikėjų hitų vaizdo klipus.
2001-2006 m. kaip nepriklausomas režisierius kūrė stambių Lietuvos prekybos tinklų MAXIMA LT, RIMI, degalinių grupės „Statoil“, didžiausių šalies mobiliojo ryšio operatorių „Omnitel“, „Bitė“, „Tele2“, gėrimų rinkos atstovų „Kalnapilis“, „Rasa“, „Selita“, laikraščių „Respublika“, „Vakarų ekspresas“, žurnalo „Laisvalaikis“ ir kitų prekės ženklų reklamas.
20 metų R. Korostenskis užsiima japonų samurajų kovos menu kendo, kurį Lietuvoje praktikuoja keliasdešimt žmonių. 2003 m. kino atstovas įgijo trečiąjį kendo kategorijos laipsnį; iš viso egzistuoja 7 šio kovos meno, kurio profesionalai meistriškai įvaldę kardus, laipsniai.
Dzinmenas
thumb|right|200px|Dzinmeno apskritis Dzinmenas arba Kinmenas – nedidelis salynas, administruojamas Taivano (Kinijos Respublika, KR). Administraciškai šis salynas laikomas Dzinmeno apskritimi ir priklauso Fudziano provincijai. Į salyną pretenzijas reiškia Kinijos Liaudies Respublika (KLR) ir priskiria jį savo Fudziano provincijos Čiuandžou prefektūrai. Salynas yra apie 2 km atstumu nuo Siameno.
Salynui priklausančios salos: Didysis Dzinmenas, Mažasis Dzinmenas, Vučiu salos (Dačiu, Siaočiu), Dongdingas, Dadanas, Erdanas.
Bendras salyno plotas yra 153,056 km², jame gyvena 84 570 žmonių (2008 m. duom.). Administracinis centras – Dzinčengas. Plėtojamas turizmas. Dauguma apskrities gyventojų kalba Hokiano dialektu.
Istorija
Priešingai nei su Taivano sala ar Penghu salomis, Kinijos vyriausybė niekada neperleido Dzinmeno į Japonijos rankas. Salynas sudarė tiek KLR, tiek KR Fudziano provincijos dalį. Visgi Japonija užgrobė Dzinmeną Antrojo Kinijos-Japonijos karo (1937–1945 m.) metu.
Administracinis suskirstymas
Dzinmenas padalintas į:
3 miesto tipo gyvenvietes
3 kaimo tipo gyvenvietes:
Galičja Gora
Galičja Gora  – rezervatas Rusijoje, Lipecko srityje, abipus Dono upės. Įsteigtas 1925 m.
Rezervatas yra Vidurio Rusijos aukštumoje, apima reliktinius ledynmečio ir poledynmečio paviršiaus darinius – uolas, atodangas (Dono, Vorgolo pakrantėse). Taip pat saugoma būdinga augmenija – miškastepės, ant atodangų augantys uoliniai augalai, liepų gojeliai, beržynai ir ąžuolynai. Yra daug retų, saugomų augalų (mūrinė kalnarūtė, rusiškoji šilropė, dvivarpė efedra, sibirinė putokšlė, rusiškoji margutė, miškinė lelija, liekninis beržas ir kt.) bei gyvūnų rūšių (barsukas, taurusis sakalas, sakalas keleivis, karališkasis erelis, kilnusis erelis, keršulis, vandeninis žaltys, mažasis einis, erelis žuvininkas ir kt.).
Viktor Orbán
Biografija
Gimė agronomo ir logopedės šeimoje, augo kaimiškoje vietovėje Fejėro medėje. 1987 m. Viktoras Orbanas baigė teisės studijas Budapešto universitete, 1988–1989 m. Oksforde studijavo politinę filosofiją. 1988 m. su kitais įkūrė Jaunųjų demokratų sąjungą „Fidesz“ (nuo 1995 m. Fidesz–Vengrijos piliečių partija, nuo 2003 m. Fidesz–Vengrijos piliečių sąjunga).
Orbanas pagarsėjo 1989 m., kai perlaidojant Imrės Nadžio palaikus, pasakė viešą kalbą, kurioje reikalavo tarybinės kariuomenės išvedimo ir laisvų rinkimų. 1990 m. Viktoras Orbanas išrinktas į Vengrijos parlamentą. Orbanui vadovaujant „Fidesz“, ši partija nutolo nuo liberalizmo ir perėmė konservatyvias krikščionių demokratų idėjas.
1998 m. rinkimuose Orbanas sudarė koaliciją su Vengrijos demokratų partija ir Nepriklausoma smulkiųjų ūkių partija, taip užsitikrino daugumą parlamente bei tapo ministru pirmininku. Šios kadencijos metu sustiprino ministro pirmininko įgaliojimus, centralizavo valdymo sistemą. Valdant V. Orbano vyriausybei, Vengrija 1999 m. tapo NATO nare, toliau derėjosi dėl narystės Europos Sąjungoje, glaudžiai bendradarbiavo su vadinamosios Vyšegrado grupės valstybėmis (su Slovakija santykiai atšalo kilus ginčui dėl vengrų tautinės mažumos Slovakijoje teisių). Vidaus politikoje buvo remiamas smulkusis ir vidutinis verslas, sumažėjo infliacija ir nedarbas, didėjo atlyginimai ir biudžeto deficitas.
2010 m. rinkimuose „Fidesz“ gavo daugiau nei pusę rinkėjų balsų. Partija išlaikė pirmaujančias vietas 2014 ir 2018 m. rinkimuose, todėl nuo 2010 m. Viktoras Orbanas yra šalies ministras pirmininkas. Šių kadencijų laikotarpiu jis toliau stiprino tradicines šeimos vertybes (didino paramą šeimoms, ypač daugiavaikėms), pasisakė už krikščionišką, tautų savivalda pagrįstą Europos Sąjungą. 2015 m. migrantų krizės metu Orbano vyriausybė kovojo su migrantų antplūdžiu ir naudojo griežtą antimigracinę retoriką. Politinių priešininkų, tarptautinių magnatų (tokių, kaip Džordžas Šorošas) ir Europos Sąjungos valdančiojo sluoksnio (Ž. K. Junkerio, A. Merkel, Ž. M. Barozo) kritikuojamas dėl, jų teigimu, antieuropietiškos, autokratinės politikos. 2018 m. Džordžo Šorošo įsteigtas Vidurio Europos universitetas buvo sustabdytas ir turėjo išsikelti į Vieną.
Viktoras Orbanas yra kalvinistas, o jo žmona ir 4 vaikai – Romos katalikai. Orbanas yra futbolo didelis gerbėjas, pats jaunystėje buvęs futbolininku. Savo gimtųjų vietovių futbolo klubo „FC Felcsút“ savininkas.
FK Nižnij Novgorod
Žemutinio Naugardo „Nižnij Novgorod“ – Rusijos futbolo klubas iš Žemutinio Naugardo.
Istorija
Klubas įkurtas 2007 m. Iš mėgėjiško lygmens iškilo iki antros pakopos ir dalyvavo pereinamosiose rungtynėse dėl patekimo į Premjer lygą.
Po kurio laiko grupė sirgalių „atkūrė“ klubą ir jis dalyvavo regioninio lygio pirmenybėse.
Šaltiniai:
Ziltas
thumb|Žemėlapis miniatiūra|[[Paplūdimys]]
Ziltas (, fryz. Söl) – Vokietijos (Šlėzvigo-Holšteino žemė) kurortinė sala, esanti Šiaurės jūroje, Šiaurės Fryzų sala. Šiauriausias Vokietijos taškas.
2021 m. pab. gyveno 13741 gyventojas.
Sala garsėja savo ištaigingais kurortais (Vesterlandas, Kampenas, Veningštetas), prašmatniais restoranais (3 įvertinti Michelin žvaigždėmis), aukštomis kainomis, nudistų paplūdimiais ir unikalia architektūra. Yra Listo bendruomenė, labiausiai į šiaurę nutolusi vokiečiakalbių bendruomenė Europoje. Piečiausia vokiečiakalbių bendruomenė (už 1005 km) yra Cermatas, Šveicarijoje.
500px|center|thumb
Elfa
miniatiūra|Elfos kvartalas Naujamiestyje (Vilnius)
Elfa – buvęs elektrotechnikos fabrikas Vilniuje. Gamino variklius šaldytuvams, skalbimo mašinoms, o vėliau ir radijo aparatus. 1955 metais pradėjo gaminti patefonus, vėliau – juostinius magnetofonus. Labiausiai žinomas kaip aukštos kokybės magnetofonų gamintojas. Lietuvoje tai buvo deficitiniai modeliai, nes dauguma produkcijos buvo eksportuojama, taip pat ir į Vakarų šalis. Elfoje dirbo apie 8 300 žmonių. Tai buvo beveik atskiras miestelis, kur vykdavo sporto varžybos, estrados konkursai, veikė muziejus, kavinės, kirpykla, valgyklos, buvo leidžiamas vietinis laikraštis.
Elektrit
Elfos pirmtakas buvo 1925 metais Vilniuje žydų verslininkų įkurta radiotechnikos draugija „Elektrit“. Draugija turėjo elektronikos prietaisų bei radijo detalių parduotuvę, dirbtuves. 1927 m., atsiradus galimybei pirkti dalis užsienio firmose, pradėta surinkinėti radijo imtuvus ir gramofonus vietoje. Dauguma detalių buvo gaminamos Lenkijoje. Nuo 1937 m., „Elektrit“ pradėjo radijo imtuvų eksportą į Indiją, Pietų Afriką, Artimuosius Rytus, laimėjo apdovanojimus ir medalius Paryžiuje, Florencijoje ir kitur. Tai buvo vienintelė visos Lenkijos (Vilniaus krašto) radijo aparatūros gamintoja-ekportuotoja.
1940 m. sugrąžinus Vilnių Lietuvai ir prasidėjus Sovietų okupacijai, dauguma technikos buvo išvežta į Minską. Vėliau „Elektrit“ patalpos ir likę įrengimai buvo perduoti naujai įkurtam Valstybiniam „Elektrotechnikos fabrikui“, kurio bazėje vėliau buvo įkurta „Elfa“.
ELFA
„Elfa“ buvo įkurta 1940 m. liepos 25 d. ir po karo vėl atnaujino veiklą 1945 m. Pokarinę veiklą gamykla pradėjo nuo variklių ir radijo imtuvų remonto. Nuo 1948 m. gamino įvairius elektros variklius. Magnetofonai pradėti gaminti nuo 1959 m.
1967 m. įkurtas gamybinis susivienijimas „Elfa“, į kurį įėjo Vilniaus elektrotechnikos gamykla „Elfa“, Kėdainių elektros aparatūros gamykla, Mažeikių elektrotechnikos gamykla, specialus konstravimo biuras (SKB).
1980 m. „Elfoje“ pagamintas 50 milijoninis elektros variklis. Buvo gaminami 26 tipų varikliai.
Lietuvai atkūrus nepriklausomybę, „Elfa“ neatlaikė konkurencijos ir 1993 m. bankrutavo. Tačiau pagal 1995 m. likęs turtas buvo privatizuotas, suskaidant į kelias smulkesnes dalis. UAB „Elpava“ (variklių gamyba) variklius gamino iki 2004 m., paskui užsiėmė elektros energijos prekyba bei su tuo susijusių prietaisų įrengimu bei priežiūra. , „Elbiga“ (buitinės technikos gamyba) veikė iki 2002 m., paskui bankrutavo. Pagrindinė įmonė AB „Elfa“ užsėmė tik patalpų nuoma.
Gaminiai
thumb|1961 m. Elfoje pagamintas magnetofonas „Elfa 20“ (arba „Aidas“)
thumb|1966 m. pagamintas „Elfa-65“ (arba „Aidas-9M“)
1948 m. pradėti gaminti pirmieji „Elfos“ varikliai, skirti metalo apdirbimo staklėms, 1950 m. – elektros varikliai šaldytuvams, po to skalbimo mašinoms, grotuvams, magnetofonams. 1952 m. suprojektuotas ir pradėtas gaminti pirmasis gramofonas UP-2, 1955 m. grotuvas UP-4, tais pat metais magnetofonas-grotuvas „Elfa-6“, 1957 m. grotuvas „Elfa-7“. 1959 m. pradėtas gaminti pirmasis magnetofonas „Elfa-10“, vėliau gavęs vardą „Spalis“. 1960 m. dar buvo gaminamas paskutinis grotuvas „Elfa-12“. 1962 m. pradėtas gaminti magnetofonas „Gintaras“ („Elfa-19“), 1964 m. – magnetofonas „Aidas“ („Elfa-20“), 1966 m. – „Aidas-9M“ („Elfa-65“). Magnetofonų „Aidas“ buvo pagaminta virš 1 milijono.
1970 m. pradėtas gaminti magnetofonas „Daina“ („Elfa-29“). Iki 1976 m. jų buvo pagaminta jau 3 mln.
1975 m. pradėtas gaminti pirmasis „Elfos“ stereofoninis magnetofonas „Elfa 332 stereo“. 1976 m. suprojektuotas stereofoninis grotuvas „Elfa 101 Stereo“, bet buvo pagaminta tik bandoma partija.
1978 m. pradėtas gaminti lingafoninių įrengimų komplektas „Elfa-01“ su magnetofonais „Elfa 332 stereo“, skirtas užsienio kalbų mokymui. Šiuose magnetofonuose dėstytojas galėjo įrašyti balsą į vieną kanalą, studentas – į kitą. Taip buvo galima klausyti įrašo ir jį lyginti su savo kalbėjimu net ir sulėtintu režimu.
1981 m. pereita prie II klasės stereofoninių magnetofonų gamybos. Pradėtas gaminti „Elfa 201 Stereo“, 1982 m. – „Elfa 201 diktor“ (skirtas perklausyti garsines knygas), 1983 m. – „Elfa 201-1 Stereo“, 1984 m. – „Elfa 201-2 Stereo“, 1986 m. – „Elfa 201-3 Stereo“.
1982 m. suprojektuotas aukščiausios klasės magnetofonas „Elfa 001 Stereo“, pagaminta bandoma partija (vos 50 vienetų). Magnetofonas kainavo daugiau nei 1000 rublių, svėrė 34 kilogramus. 1989 gamykloje apsilankęs Algirdas Brazauskas demonstravo didelį susidomėjimą šiuo prietaisu.
1989 m. pradėtas gaminti dviejų kasečių magnetofonas „Elfa 320MD Stereo“, o 1992 m. parengta gamybai dviejų kasečių magnetola „Elfa RCTR 234 FM“, bet buvo pagaminta tik bandomoji partija.
2011 m. pasaulio šachmatų taurės varžybos
'''2011 m. pasaulio šachmatų taurės varžybos''' – tai atvirasis vieno minuso sistemos šachmatų turnyras, surengtas 2011 m. rugpiūčio 26 d. – rugsėjo 21 d. Chanty Mansijske. 128 žaidėjai atkrentamosiose varžybose kovojo dėl trijų kelialapių į 2013 m. Kandidatų turnyrą.
Taurę laimėjo Rusijos didmeistris Piotras Svidleris finale 2½ : 1½ įveikęs taip pat Rusijos didmeistrį Aleksandrą Griščiuką. Abu finalininkai, kartu su trečią vietą užėmusiu Ukrainos didmeistriu Vasilijum Ivančiuku, pateko į sekantį pasaulio šachmatų čempionato etapą.
Žaidėjų atranka
Kai vidutinis reitingai lygus jie, jie patikslinami apskaičiuojant dviejų ženklų po kablelio tikslumu ir sulyginami. Dalyvis, turintis aukštesnį reitingą už pretendentą, patenka į taurės varžybas.
Jei reitingai tebėra lygūs – lemia 2010 m. 12-kos mėn. reitinguotų partijų skaičius: patenka žaidėjas, turintis daugiau sužaistų, reitinguotų partijų. jei ir po to lygu – lemia dalyvio reitingas 2011 m. balandžio mėn. sąraše. Jei ir jis lygus, patenka tas, kurio didesnis reitinguotų partijų skaičius 2011 m. balandžio mėn. sąraše. Viso: 128 žaidėjai.
Žaidėjų keitimas
Žaidėjui atsisakius dalyvauti varžybose jis yra keičiamas. Pasaulio čempionas, 2011 m. pasaulio šachmatų taurės pusfinalininkai, moterų pasaulio čempionė, pasaulio jaunimo (J20) čempionai ir žaidėjai iš reitingo sąrašo keičiami tik žaidėjais iš vidutinio reitingo sąrašo.
Žaidėjai, iš žemynų ar zoninių turnyrų, keičiami žaidėjais iš minėtų varžybų. Žaidėjas iš zoninio turnyro atrankos varžybose, turi būti surinkęs ne mažiau 50%, galimų taškų. Kai tokio žaidėjo nerandama, keitimui atrenkamas iš žemyno čempionato.
Žaidėjai pirmam ratui
Pirmajame rate žaidėjai suporuojami ne pagal burtus. Iš anksto, reitingo mažėjimo tarka, sudaromas dalyvių sąrašas, kuriame, priklausomai nuo jų turėto reitingo dydžio, dalyviai gauna numerį. Pirmajame rate sąrašo 1-ą numerį turintis žaidėjas žaidžia su 128 numerį turinčiu žaidėju, 2-ą numerį turintis – su 127-u ir t. t.
'''Pastaba. '''* Dalyviai, jei nenurodyta kitaip, yra didmeistriai. Santrumpos skliausteliuose rodo, pagal kokius kriterijus žaidėjas pateko į taurės varžybas. Santrumpų reikšmės:
• JAV šachmatų čempionatas (Z2.1) (1), Kanados šachmatų čempionatas (Z2.20 (1), Z2.3 (2), Z2.4 (2), Z2.5 (2), Z3.1 (1), Z3.2 (1), Z3.3 (2), Z3.4 (2), Z3.5 (2), Z3.6, Indijos šachmatų čempionatas (Z3.7), Z4.1 (1), Z4.2 (1), Z4.3 (1), Z4.4 (1): zoniniai turnyrai :
Formatas
2011 m. Pasaulio šachmatų taurės varžybose buvo žaidžiami atkrentamųjų mačų 7 ratai: šeši – po 2 partijas, septintas – finalinis. Jame buvo žaidžiamos 4 partijos.
Dalyvių po kiekvieno rato sumažėdavo perpus: pirmame rate žaidė 128 žaidėjai, antrame – 64, trečiame – 32, ketvirtame -16, penktame (ketvirtfinalyje) – 8, šeštame (pusfinalyje) – 4, septintame (finale) – 2 žaidėjai.
Laikas galvojimui
Pirmiems 40 ėjimų skiriama po 90 min., o likusiems ėjimams – po 30 min. Be to, nuo pirmojo ėjimo po kiekvieno ėimo pridedama po 30 sek.
Nugalėtojo išaiškinimas
Kai 1-6 ratuose, pasibaigus pagrindiniam mačui, dalyvis yra surinkęs 1,5 taško, jis tampa mačo nugalėtoju ir patenka į sekantį ratą. Septintajame rate (finaliniame), kur žaidžiamos 4-ios partijos, pagrindinio mačo nugalėtojui reikia surinkti 2,5 taško.
Pasibaigus pagrindiniam mačui lygiosiomis, dėl figūrų spalvų traukiami burtai ir žaidžiamos dvi, po 25 min., greitosios partijos, pridedant 10 sek po kiekvieno ėjimo.
Jei po jų mačo rezultatas lieka lygus, traukiami burtai ir žaidžiamos dvi (10 min. + 10 sek. po kiekvieno ėjimo) greitųjų šachmatų partijos.
Jei pabaigus šias partijas rezultatas vis dar lygus, traukiami burtai dėl spalvų ir žaidžiamos dvi žaibo partijos (5 min. + 3 sek).
Jei ir vėl mačas baigiasi lygiosiomis, tai žaidžiama viena Armagedono partija.
Traukiami burtai ir žaidėjas, kuris laimėjo burtų traukimą, gali pasirinkti figūrų spalvą. Baltieji žaidimui gauna 5 min., o juodieji – 4 min., be to, nuo 61 ėjimo, po kiekvieno ėjimo, abiem žaidėjams pridedama po 3 sek. Jei ir ši partija baigiasi lygiosiomis, mačo nugalėtoju skelbiami juodieji.
Prizai
Visi Pasaulio šachmatų taurės dalyviai gauna piniginį prizą. Pirmą – šeštą ratą pralaimėjusiems dalyviams išmokami lentelėje nurodyto dydžio prizai.
Ketvirtfinalis
Sužaidus pirmus keturis ratus aštuoni, dar neiškritę iš taurės varžybų, dalyviai pateko į ketvirtfinalį. Pasaulio šachmatų taurė 2011, ketvirtfinaliai-finalas.
Tūkstantmečio tiltas
Tūkstantmečio tiltas – aliumininis kabantysis tiltas, kertantis Temzės upę centriniame Londone, Jungtinėje Karalystėje. Tiltas sujungia pėsčiųjų eismo srautus tarp Sadarko rajono ir komercinio centro Londono Sityje.
Pietiniame tilto gale padarytas tiesioginis sujungimas su Teit Modern galerija bei Šekspyro teatru, o šiaurėje sujungta su Londono Sičio mokykla ir Londono Šv. Pauliaus katedra.
Istorija
1996 m. paskelbtas tilto architektūrinis konkursas. Tilto projektui iškeltos sąlygos, kurios reikalavo apriboti konstrukcijos aukštį, kad tiltas neužstotų istorinės Šv. Pauliaus katedros vaizdo. 1998 m. pradėti tilto statybos darbai. Prasidėjus statyboms darbai vėlavo, o įkainiai išaugo ir viršijo biudžetą 2,2 milijonais £. Bendrai tilto statybos atsiėjo 18,2 milijonų £.
2000 m. birželio 10 d. tiltas oficialiai atidarytas.
Po atidarymo pėstieji galėjo justi tilto svyravimus. Vos po dviejų dienų nuo tilto atidarymo eismas tiltu uždarytas defektų šalinimui. 2002 m. tiltas vėl atidarytas. Papildomi darbai kainavo dar 5 milijonus £.
Bir Tavilis
thumb|right|250px|Bir Tavilis Egipto ir Sudano pasienyje thumb|right|350px|Halaibo (dešinėje) ir Bir Tavilio (centre) ginčijamos teritorijos Bir Tavilis ( − vandens šulinys) yra smėlio ir uolų dykumos lopinėlis, esantis prie sienos tarp Egipto ir Sudano.
Bir Tavilis oficialiai jau yra tapęs mažiausiai pageidaujama teritorija pasaulyje. Bir Tavilis yra vienintelė mūsų planetos sritis, į kurią pretenzijų dar nepareiškė jokia valstybė, tarp jų ir jos kaimynai. Dėl teritorinių ypatumų, jei kuris nors kaimynas užsinorėtų taikiai užimti Bir Tavilį, jam tektų atsisakyti siekių įsitvirtinti Halaibo trikampyje. Ši teritorija iš esmės taip pat yra uolėta dykuma, tačiau yra dešimt kartų didesnio ploto nei Bir Tavilis ir turi priėjimą prie Raudonosios jūros.
Pagal 1899 m. pasirašytą bendro valdymo (kondominiumo) sutartį ties 22−ąja šiaurės lygiagrete tarp Egipto ir tuometinio Anglų−Egipto Sudano britai nubrėžė skiriamąją liniją. Taip atsirado maždaug 1240 km ilgio pasienis, nusidriekęs nuo Libijos iki Raudonosios jūros. Panašu, kad siena tarp Egipto ir Sudano pasirodė esanti truputėlį „per tiesi“. 1902 m. britai ją pakoregavo trijose vietose. Nedidelė teritorija į šiaurę nuo tos vietos, kur Nilas kerta sieną, buvo perduota Sudano kontrolei − su mintimi, kad iš pietų bus paprasčiau patekti į vietinius kaimus. Ties sienos smaigaliu esantis Vadi Halfos miestas vis dar priklauso Sudanui, tačiau pretenzijas į jį reiškia Egiptas.
Į rytus nuo Vadi Halfos ir į pietus nuo 22−osios lygiagretės esantis Bir Tavilis buvo perduotas Egiptui, nes Egipto pusėje gyvenusi gentis šią teritoriją naudojo kaip ganyklas. Panašiu principu į šiaurę nuo 22−osios lygiagretės ir su Bir Taviliu besiliečiantis Halaibo trikampis atiteko Sudanui, nes čia daugiausia dominavo Sudanui priklausančios gentys.
Kol kas nėra duomenų, kad kuri nors šalis faktiškai kontroliuotų Bir Tavilį, o tai reiškia, jog šis plotas yra vienintelis niekam nepriklausantis kraštas pasaulyje − neskaitant Antarktidos.
Heckler & Koch MP5
MP5 yra šiuo metu vienas iš labiausiai naudojamų pistoletų kulkosvaidžių pasaulyje, esantis daugybės karinių, teisėsaugos, žvalgybos ir apsaugos organizacijų ginkluotėje.
1999 m. „Heckler & Koch“ pradėjo gaminti naują ginklą „Heckler & Koch UMP“, paremtą MP5. Nepaisant naujo ginklo, MP5 išliko populiaresnis.
Istorija
thumb|Vaizdas pro ginklo taikiklį. „Heckler & Koch“, paskatintinas G3 automatinio šautuvo sėkmės, sukūrė visą lengvųjų ginklų „šeimą“, susidedančią iš 4 tipų (visi pagrįsti bendru G3 veikimo principu). Pirmoji grupė naudojo 7,62x51 mm NATO šovinius, antroji – 7,62x39 M43 šovinius, trečioji – tarpinius 5,56x45 mm NATO šovinius, ketvirtoji – 9x19 mm pistoletinius šovinius. MP5 buvo sukurtas ketvirtosios grupės „rėmuose“ ir buvo žinomas kaip HK54.
L'Akvila
Akvila (it. L'Aquila – erelis) – miestas Italijoje, Abrucų regiono sostinė. Mieste nuolat gyvena 72 948 gyventojai, tačiau šis skaičius dažnai keičiasi dėl studentų, turistų ir laikinų darbininkų. Miestas apsuptas Apeninų, į šiaurės rytus stūkso Gran Saso kalnas (2 912 m). Tai aukščiausia žemyninė Italijos dalis į pietus nuo Alpių. 1964 m. mieste atidarytas Akvilos universitetas.
Heckler & Koch MP5
Istorija
MP5 kūrimas prasidėjo 1964 m. ir vos tik sukurtas iškart buvo priimtas Vokietijos Federalinės Policijos, pasieniečių ir specialiųjų pajėgų.
L'Akvila
Geografija
Miestas stūkso kalnuose, tad visas miestas įsikūręs vidutiniškai 721 m aukštyje. Apeninai neleidžia miestą pasiekti nuo Viduržemio jūros einančiam šiltam oro srautui. Sakoma, kad per metus mieste būna vienuolika šaltų ir vienas šiltas mėnuo.
Heckler & Koch MP5
Istorija
MP5 gamybos licenciją turi kelios šalys įskaitant Graikiją, Iraną, Meksiką, Pakistaną, Saudo Arabiją, Sudaną, Turkiją ir Jungtinę Karalystę.
1980 m. šie ginklai tapo ikona, kai JK specialiųjų pajėgų kariai naudojo MP5 Irano ambasados Londone šturmui ir tai buvo parodyta per televiziją.
L'Akvila
Istorija
Miestą pradėjo statyti Šventosios Romos Imperijos imperatorius Frydrichas II, o jo pradėtą darbą 1254 m. baigė sūnus Imperatorius Konradas IV. Po Konrado IV mirties 1259 m. miestą sugriovė jo brolis Manfredas. Tačiau greitai miestą atstatė kitas Sicilijos karalius Karolis I Anžu. 1316 m. buvo baigtos statyti miesto sienos.
Heckler & Koch MP5
Istorija
Tokio tipo ginkluotę naudoja Lietuvos kariuomenė ir ARAS.
L'Akvila
Istorija
Miestas per visą savo istoriją priklausė ne vienai šaliai. Jis buvo įtrauktas į Neapolio karalystės, Ispanijos, Prancūzijos sudėtis.
Heckler & Koch MP5
Savybės
thumb|Karys šaudo MP5 pratybose. Pirmieji MP5 modeliai turėjo dvigubą tiesią dėtuvę, bet nuo 1977 m. yra naudojama truputi išlenkta plieninė dėtuvė – 15 šovinių talpos (tuščia sverianti 120 g) arba 30 šovinių talpos (tuščia sverianti 170 g).
L'Akvila
Žemės drebėjimai
Žemės drebėjimai yra pažymėti miesto istorijoje, mat Akvila yra pastatyta ant seisminės zonos ribų.
Heckler & Koch MP5
Savybės
MP5 taikiklis pasinaudoja natūralia žmogaus akies ir smegenų savybe lengvai surikiuoti koncentrinius apskritimus (apskritimus turinčius tą patį centrą). Mechaniškai reguliuojamas taikiklis susideda iš besisukančios galinio dioptrijos būgnelio ir priekinio fiksuoto žiedelio. Užpakalinio taikiklio aukštis ir pasisukimas yra reguliuojamas naudojantis specialiu įrankiu. Būgnelis suteikia galimybę reguliuoti aukštį šaudymui iš 25, 50, 75 arba 100 m. Tačiau reguliuojant užpakalinį būgnelį nėra pakeičiamas kulkos pataikymo taškas, nes MP5 naudoja pistoleto šovinius, kurie turi tą patį smūgio tašką tiek 25 m atstumu, tiek 100 m.
MP5 turi gaiduko tipo šaudymo mechanizmą. Visa nuleistuko grupė (trigger group) yra įmontuota keičiamame polimeriniame nuleistuko modulyje. MP5 turi įmontuotą 3 padėčių šaudymo tipo selektorių, kuris veikia ir kaip saugiklis. „S“ (Sicher) padėtis, pažymėta baltai, reiškia kad ginklas saugus, „E“ (Einzelfeuer), pažymėta raudonai, reiškia, kad šaudys po vieną šovinį, „F“ (Feuerstoß), taip pat pažymėta raudonai, reiškia ištisinę ugnį. SEF simboliai yra ant abiejų plastikinio nuleistuko grupių. Selektoriaus padėtis yra reguliuojama šaunamosios rankos nykščiu ir yra ant kairiosios SEF nuleistuko grupės (trigger group) arba ant abiejų pusių abirankio nuleistuko grupės (trigger group). Kiekvieną kartą pasukus selektorių jis užsifiksuoja ir spragteli, kad išvengti netyčinio pasukimo. „Saugi“ funkcija išjungia nuleistuko mechanizmą užblokuodama gaiduką.
L'Akvila
Žemės drebėjimai
Miestas rimtai nukentėjo nuo 1315 m. gruodžio 3 d. žemės drebėjimo, kurio metu buvo rimtai pažeista Šv. Pranciškaus bažnyčia. 1349 m. sausio 22 d. drebėjimas nusinešė apie 800 žmonių gyvybes. Dar kartą mieste žemė drebėjo 1452, 1461, 1501 ir 1646 m. 1703 m. vasario 3 d. žemės drebėjimas buvo vienas skausmingiausių – jo metu žuvo apie 3 000 žmonių ir buvo sugriautos beveik visos miesto bažnyčios. Kitas drebėjimas įvyko 1706 m., o pats didžiausias drebėjimas miesto istorijoje įvyko 1786 m. liepos 31 d. – žuvo daugiau nei 6 000 gyventojų. Dar vienas žemės drebėjimas įvyko 1958 m.
2009 m. balandžio 6 d. naktį centrinę Italiją supurtė 6,3 balų stiprumo žemės drebėjimas – jo epicentras buvo visai netoli Akvilos miesto. Didelė dalis istorinių pastatų buvo sugriauti, vietinė žiniasklaida pranešė apie 308 mirusius, 1 500 traumuotus ir apie 40 000 be namų likusių gyventojų. Pagal žuvusiųjų skaičių šis žemės drebėjimas buvo pats didžiausias nuo 1980 m.
Miestai partneriai
Akvila turi aštuonis miestus partnerius:
Hodmezėvašarhėjus
Istorija
Miesto pavadinimas reiškia „bebrų lauko (prekybinis) miestelis“. Hodmezėvašarhėjus įkurtas XV a. sujungus keletą kaimų į prekybinį miestelį (minimas nuo 1437 m.).
Galjinaso kyšulys
thumb|220px|Švyturys Galjinaso kyšulyje Galjinaso kyšulys ( – 'vištų kyšulys') – toliausiai į šiaurę nutolęs Pietų Amerikos žemyno taškas. Yra Kolumbijoje, Gvachiros departamente, užbaigia La Gvachiros pusiasalį, išsikišantį į Karibų jūrą. Patenka į Uribijos savivaldybės žemes. Būdinga La Gvachiros dykuma. Kyšulyje stovi švyturys (18 m).
Etelbertas I
Etelbertas I  – Kento karalius, Ermenriko sūnus. Bedos šaltiniuose minimas kaip trečiasis anglosaksų karalius. Pirmasis anglų karalius priėmęs krikščionybės tikėjimą ir pradėjęs steigti krikščioniškas bažnyčias.
Keturiasdešimt septyni roninai
thumb|Keturiasdešimt septynių roninų kapas [[Sengaku-dži šventykloje]] Keturiasdešimt septynių roninų (四十七士 Ši-džiū-šiči-ši, keturiasdešimt septynių samurajų) kerštas, taip pat žinomas kaip Ako įvykis (赤穂事件 Ako džiken) ar Ako kerštas, yra XVIII a. įvykęs istorinis įvykis Japonijoje, kurio metu grupė roninų (valdovo netekusių samurajų) atkeršijo už savo senjoro mirtį. Įvykis yra tapęs legenda. Pasakojama apie grupę samurajų, kurie liko be vado (tapdami roninais) po to, kai jų senjoras (jap. 大名 daimio) Asano Naganori buvo priverstas atlikti seppuku (ritualinę savižudybę) dėl sosto įgaliotinio Kiros Jošinakos užpuolimo. Metus planavę savo kerštą, roninai apgynė savo vado garbę nužudydami Kirą. Kadangi keršydami jie nužudė žmogų, jie patys turėjo įvykdyti seppuku. Ši istorija išpopuliarėjo Japonijos kultūroje kaip lojalumo, pasiaukojimo, atkaklumo ir garbės simbolis, kuriuo žmonės turėtų siekti kasdieniame gyvenime. Istorijos populiarumas išaugo Meidži periodu, kurio metu Japonija greitai modernizavosi ir roninų legenda įsitvirtino kaip tautinio paveldo ir tapatybės dalis.
Fiktyvūs istorijos pasakojimai yra japoniškai vadinami 忠臣蔵 Čiūšingura. Istorijos atpasakojimai sutinkami ir bunraku bei kabuki formomis. Dėl cenzūros, draudusios tuometinių įvykių vaizdavimus, šiogūnate Genroku periodu istorijos dalyvių vardai buvo pakeisti. Pirmoji čiūšingura buvo parašyta praėjus 50 metų nuo paties įvykio, tačiau yra išlikę daug istorinių įrašų iš anksčiau.
Cenzūros įstatymai buvo pakeisti po maždaug 75 metų, vėlyvame XVIII amžiuje, kai japonologas Isaacas Titsingh’as pirmą kartą aprašė keturiasdešimt septynių roninų istoriją kaip vieną iš svarbiausių Genroku eros įvykių. Jų istorija išlieka populiari Japonijoje iki šių dienų, kur kiekvienais metais gruodžio 14 d. Sengakudži šventykloje vyksta festivalis šiam įvykiui pažymėti.
Istorija
A. B. Mitfordo aprašyta versija jo veikale „Tales of Old Japan“ (1871 m.) daugelį metų buvo laikoma kanoniška. Nors dėl tam tikrų jo versijos detalių šiais laikais yra abejojama, ja grindžiami išsamesni tyrimai. Mitfordas pridėjo Sengaku-dži dokumentus, kuriuos jis asmeniškai tyrinėjo. Jie buvo pasiūlyti kaip faktiniai įrodymai, patvirtinantys jo pasakojimo tikrumą. Šie dokumentai buvo:
Tragedijos pradžia
1701 m. du daimio, Asano Takumi-no-Kami Naganori, Ako (mažo Honšiu salos vakarinio regiono) jaunasis daimio, ir valdovas Kamei Korečika iš Cuvano regiono turėjo surengti priėmimą Edo pilies imperatoriaus pasiuntiniams. Šie vardai nėra išgalvoti, taip pat nėra abejonės, kad kažkas įvyko XV Genroku m. XII mėnesio 14 d. (元禄十五年十二月十四日, 1703 m. sausio 30 d., antradienį). Tai, kas dažniausiai vadinama Ako įvykiu, tikrai įvyko.
Kira Kozuke-no-Suke Jošinaka, aukštas Tokugavos Cunajoši šiogūnato pareigūnas, turėjo išmokyti Asano ir Kamei reikiamo rūmų etiketo. Kira liko nepatenkintas savo priėmimu, spėjama, kad tai įvyko arba dėl nepakankamai jam skirtų dovanų (tuo metu tai buvo garbinga kompensacija už tokį mokymą), arba dėl jam nepasiūlytų kyšių, kurių jis tikėjosi. Kiti šaltiniai teigia, kad jis buvo iš prigimties įžūlus ir arogantiškas arba korumpuotas, kas įžeidė Asano, itin moralų konfucionistą. Lieka neaišku, ar Kira juos užgauliojo, ar neparuošė jų tinkamai atlikti specifinių šiogūnato valdžios įstaigos (bakufu) pareigų. Asano ir Kamei pasijuto įžeisti.
Iš pradžių Asano į situaciją žiūrėjo pakančiai. Vis dėlto Kamei įtūžo ir ėmė ruoštis užmušti Kirą norėdamas atkeršyti už patirtus įžeidimus. Tačiau apsukrūs Kamei patarėjai padėjo išvengti nelaimės savo valdovui ir klanui (nes visi klano nariai būtu nubausti, jei Kamei būtų užmušęs Kirą) tyliai pasiūlydami Kirai dideli kyšį; tuomet Kira pradėjo gražiai elgtis su Kamei ir jį vertinti, kol Kamei galiausiai nusiramino. Visgi Kira ir toliau užgauliojo Asano, nes pastarasis nepasekė Kamei pėdomis ir nepasiūlė Kirai kyšio. Galiausiai Kira įžeidė Asano pavadindamas jį laukiniu kuiliu, neturinčiu jokio etiketo supratimo. Asano prarado savitvardą ir užpuolė Kirą durklu. Pirmu smūgiu jis sužeidė jo veidą, o antro smūgio nepataikė, nes sargybiniai greitai juos išskyrė. Kira nebuvo stipriai sužeistas, bet šiogūnato pasiuntinio užpuolimas, ypač šiogūno dvare, buvo baisus nusikaltimas. Ako daimio už savo nusikaltimą buvo priverstas įvykdyti seppuku. Po mirties jo žemės turėjo būti konfiskuotos, šeima išardyta, o vasalai turėjo tapti roninais.
Keršto planas
thumb|Du iš keturiasdešimt septynių roninų:Horibe Jahei ir jo įvaikintas sūnus, Horibe Jasubei. Jasubei laiko [[otsuči.]] Tarp 300 Asano priklausiusių karių 47, ypač jų lyderis Oiši, negalėjo neatkeršyti už savo valdovo mirtį, net jei keršyti šiuo atveju buvo draudžiama. Slapčia susitikę, jie prisiekė atkeršyti už savo valdovą, nužudydami Kirą. Kira buvo gerai saugomas, o jo dvaras buvo įtvirtintas taip, kad užkirstų kelią būtent tokioms situacijoms. Roninai suprato, jog pirmiausia Kira turi nurimti ir nebesitikėti keršto dėl Asano mirties. Jie išsibarstė po tuometinę Japoniją ir tapo vienuoliais ar darbininkais. Oiši apsigyveno Kiote ir pradėjo dažnai lankytis užeigose bei viešnamiuose, sudarydamas įspūdį, tarsi kerštas niekad nebūtų šovęs jam į galvą. Kira visgi baiminosi sąmokslo, todėl siuntė šnipus buvusiems Asano vasalams stebėti. Viena dieną Oiši grįždamas namo girtas pargriuvo gatvėje ir užmigo, kol visi praeiviai iš jo juokėsi. Po kurio laiko Oiši išsiskyrė su savo ištikima žmona, kad ji nenukentėtų roninams įvykdžius savo keršto planą. Jis išsiuntė ją ir jų du mažiausius vaikus pas jos tėvus; vyriausiam sūnui vardu Čikara jis leido pasirinkti, likti ir kovoti arba keliauti su motina. Čikara liko su tėvu. Oiši ėmė vis labiau nepaisyti buvusio samurajaus elgesio kodekso – kasdien gerdavo, dažnai lankydavosi viešnamiuose ir nepadoriai elgėsi. Visa tai buvo priedanga, kad Oiši atsikratytų jį sekančių šnipų. Kiros šnipai visa tai pranešė Kirai ir jis įsitikino, kad Asano vasalai iš tiesų yra nevykę samurajai, neturintys drąsos atkeršyti už savo valdovo mirtį. Laikydamas juos nepavojingais, jis sušvelnino savo asmeninę apsaugą. Likę ištikimi roninai tuomet nusigavo į Edo miestą ir pateko į Kiros namus kaip darbininkai ar pirkliai, kad susipažintų su jų išplanavimu. Vienas iš vasalų (Okano Kinemonas Kanehide) netgi vedė namo architekto dukrą, kad galėtų gauti namo planą. Visa tai buvo pranešta Oiši. Kiti samurajai pririnko ginklų ir slapčia juos nugabeno į Edo miestą, kas taip pat buvo nusikaltimas.
Puolimas
thumb|Roninai puola pagrindinius Kiros rezidencijos vartus; kūjį turi vienas iš jaunesnių roninų, Ohotaka Gendžo – čiūšingura, XI veiksmas, antra scena – Hokusai. Po dvejų metų, kai Oiši buvo visiškai įsitikinęs, jog Kira nebesitiki jų užpuolimo, ir viskas buvo paruošta, jis išvyko iš Kioto, vengdamas jį vis dar persekiojančių šnipų. Visa grupė susirinko Edo mieste, kad slapčia atnaujintų savo priesaiką. XV Genroku metų XII mėnesio 14 d. (元禄十五年十二月十四日, 1703 m. sausio 30 d., antradienį), ankstų rytą Oiši su visais roninais užpuolė Kiros Jošinakos namus Edo mieste. Vykdydami itin smulkiai paruoštą planą, jie pasidalijo į dvi grupes, ginkluotas kardais ir lankais. Viena grupė, vadovaujama Oiši, turėjo pulti pagrindinius vartus, kita, vadovaujama jo sūnaus Oiši Čikaros, turėjo pulti galinius vartus. Būgno dūžis turėjo pranešti apie vartų puolimą abiem grupėms, o švilpimo garsas – apie Kiros mirtį. Po Kiros mirties jie planavo nupjauti jo galvą ir padėti ją kaip auką prie savo senjoro kapo. Tada jie ketino įduoti save šiogūnatui ir laukti mirties bausmės. Visa tai buvo patvirtinta paskutinės vakarienės metu, kuomet Oiši visų roninų prašė būti atsargių ir pasigailėti moterų, vaikų ir bejėgių žmonių. Pagal planą keturi vyrai turėjo perlipti sieną ir surišti apsaugos bokštelio sargybinius. Tada Oiši išsiuntė žinutes visiems kaimynams pranešdamas, kad jie yra ne plėšikai, o tik kerštą vykdantys vasalai, kurie neketina pulti kitų žmonių, todėl visi kaimynai yra saugūs. Vienas iš roninų užlipo ant stogo ir garsiai pranešė visiems kaimynams, jog vykdomas kerštas (jap. katakiuči, 敵討ち). Kaimynai, kurie visi nekentė Kiros, nusiramino ir niekaip nekliudė roninams.
Palikęs šaulius ant namų stogų, kad sustabdytų viduje buvusius žmones (kurie dar nebuvo prabudę), Oiši būgno dūžiais paskelbė puolimo pradžią. Dešimt Kiros vasalų sulaikė pagrindinių vartų puolimą, tačiau Oiši Čikaros vedamas būrys prasiveržė vidun pro galinius vartus. Persigandęs Kira pasislėpė spintoje kartu su žmona ir tarnaitėmis. Likę jo vasalai, kurių miegamieji buvo atskirai įrengtose kareivinėse, bandė prasibrauti į namą ir gelbėti savo poną. Įveikusios sargybinius prie pagrindinių vartų, abi grupės, vadovaujamos tėvo ir sūnaus, susijungė ir išvien kovėsi su Kiros vasalais. Kiros vasalai, matydami, kad mūšį pralaimės, ėmė siųsti žmones kviesti pagalbos, bet juos nušovė ant stogo likę šauliai. Po sunkios kovos paskutiniai Kiros vasalai buvo galiausiai įveikti. Kovos metu žuvo 16 Kiros vyrų, 22 buvo sužeisti, tarp jų ir Kiros anūkas. Apieškoję namą roninai Kiros nerado, tačiau patikrinęs Kiros lovą, kuri vis dar buvo šilta, Oiši suprato, kad toli jis negalėjo pabėgti.
Kiros mirtis
Ieškodami keršytojai rado slaptą įėjimą į vidinį kiemą su nedideliu pastatu angliai bei medienai saugoti, prie kurio budėjo du ginkluoti vyrai. Jie buvo greitai įveikti. Pastate buvęs vyras mėgino durklu pulti roninus, tačiau buvo greitai nuginkluotas. Vyras atsisakė pasisakyti, kas esąs, tačiau roninai buvo įsitikinę, jog tai Kira. Sušvilpus signalą visi susirinko vidiniame kieme, ir Oiši atpažino Kirą – kaip galutinis įrodymas buvo randas, likęs ant Kiros veido po Asano puolimo. Oiši atsiklaupė prieš Kirą rodydamas pagarbą jo statusui ir pagarbiai jam pranešė, jog jie yra Asano vasalai, atėję keršyti už savo senjoro mirtį, kaip pridera tikriems samurajams; jis leido Kirai mirti seppuku būdu, taip išsaugant savo garbę. Vis dėlto, nepaisant jų rodomos pagarbos ir sakomų žodžių, Kira buvo praradęs amą ir drebėjo gulėdamas ant žemės. Galiausiai, supratęs, kad nieko taip nepasieks, Oiši liepė kitiems roninams prispausti Kirą prie žemės ir durklu nupjovė jo galvą. Tuomet jie, užgesinę visas lempas ir ugnį dvare (vengiant sukelti gaisrą, kuris būtų galėjęs išplisti į kaimynų namus), išėjo nešini Kiros galva. Vienas iš roninų vardu Terasaka Kičiemonas turėjo vykti į Ako ir perduoti žinią, jog kerštas sėkmingai įvykdytas. (Nors Kičiemono kaip pasiuntinio vaidmuo ir plačiai pripažintas, remiantis kitais pasakojimais, jis pabėgo prieš kovą ar po jos arba išvyko su žinia prieš roninams įduodant save šiogūnatui).