cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kazimieras Venclauskis
Biografija
thumb|left|Paminklas Kazimieruis Venclauskiui prie Venclauskių namų, dab. [[Šiaulių Aušros muziejus, skulptorius Gintautas Lukošaitis]] thumb|220px|K.Venclauskio Seimo nario bilietas thumb|220px|Kazimiero Venclauskio kapas [[Šiaulių kapinėse]]
Mokėsi Lieplaukės pradžios mokykloje, 1896 m. – Palangos progimnazijoje, 1898 m. baigė vokišką Liepojos gimnaziją, joje priklausė slaptai moksleivių socialdemokratinei organizacijai, dirbo darbininkų švietimo rateliuose. Nuo 1898 m. studijavo technikos mokslus Petrapilio, mediciną – Varšuvos universitetuose, 1903 m. baigė Dorpato universiteto Teisės fakultetą.
1904 m. Kairiškiuose dalyvavo socialdemokratų jaunimo organizacijos steigiamajame suvažiavime. Nuo 1903 m. dirbo Rygos teismo kandidatas, nuo 1905 m. – tardytojas Rygos teismo civiliniame skyriuje, 1907 m. – Arensburge.
Atstovavo lietuvius socialdemokratus, kurių tuo metu Rygoje buvo 30 kuopelių su 500 narių, Federatyviniame revoliuciniame komitete, leido laikraštį „Pirmyn“, įsteigė legalią švietimo draugiją „Žvaigždė“, jos valdybos narys, prie draugijos įsteigė kelias lietuviškas mokyklas Rygos darbininkų priemiesčiuose, Lietuvių kultūros centrą.
Nuo 1908 m. – advokatas Šiauliuose. 1908 m. išrinktas lietuvių dramos, muzikos, dainos draugijos „Varpas“ valdybos pirmininku. Nuo 1908 m. – LSDP Šiaulių apskrities organizacijos tarybos pirmininkas. 1911 m. išrinktas Šiaulių miesto Dūmos nariu, dirbo Šiaulių savivaldybės turto vertinimo komisijoje ir privertė miesto turtuolius deklaruoti visą turimą turtą. Taip iki tol mokesčius slėpęs fabrikantas Chaimas Frenkelis tapo milijonieriumi. Už aktyvią veiklą 1912 m. rugsėjo 28 d. areštuotas, bet, neradus įkalčių, paleistas. Tačiau byla buvo iškelta, o tai sutrukdė kandidatuoti Valstybės Dūmos rinkimuose.
Nuo 1914 m. rugpjūčio mėn. iki 1918 m. gegužės mėn. buvo mobilizuotas į Rusijos kariuomenę ir dirbo Žemietijų (savivaldybių) sąjungos įgaliotiniu Vakarų fronte, 10-osios armijos štabo juristu, steigė ir tvarkė pafrontės ligonines, maitinimo punktus. Į Šiaulius grįžo 1918 m. birželio 13 d.
1918 m. lapkričio 26 d. – 1919 m. balandžio 17 d. – pirmasis nepriklausomoje Lietuvoje Šiaulių miesto burmistras. 1919–1921 m. – Šiaulių apskrities valdybos pirmininkas. 1919–1920 m. dėstė teisę Šiaulių gimnazijoje.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas V (Panevėžio) rinkimų apygardoje. Seime priklausė Lietuvos socialdemokratų partijos frakcijai. LSDP frakcijos pirmininkas. 1922 m. vasario 24 d. išrinktas į Konstitucijos rengimo komisiją. 1922 m. lapkričio 13 d. – 1923 m. kovo 13 d. Pirmojo Seimo 1924 m. – Antrojo Seimo atstovas.
1925–1931 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos pirmininkas. 1935–1939 m. išrinktas Šiaulių miesto savivaldybės tarybos nariu, gavęs 6 kartus daugiau balsų už geriausią tautininkų kandidatą. 1925–1939 m. – „Kultūros“ bendrovės valdybos pirmininkas.
Kurtia de Ardžešas
Kurtia de Ardžešas  – miestas pietinėje Rumunijoje, dešiniajame Ardžešo krante. Geležinkelio stotis. Stovi viena garsiausių šalyje katedra, prie jos yra vienuolynas.
Tantra
thumb|right|Šri [[Jantra]] Tantra ( 'saitas, gija'), tantrizmas – ezoterinės tradicijos, kurių esama hinduizme, bone (senoji Tibeto religija), budizme, džainizme. Tantros įvairiomis formomis egzistavo ar egzistuoja Indijoje, Kinijoje, Japonijoje, Tibete, Nepale, Butane, Pakistane, Šri Lankoje, Korėjoje, Kambodžoje, Mianmare, Indonezijoje, Mongolijoje.
Tantros apibrėžimas yra sudėtingas, kadangi skirtingi autoriai tantrą įvardija įvairiai. Pavyzdžiui, David Gordon White teigia, kad „Tantra yra Azijos tikėjimų ir elgsenos visuma, kuria siekiama įsisavinti ir perduoti energiją (kadangi Visata, kurią išgyvename – tai niekas kitas kaip aiški dieviškosios energijos išraiška; tai energija aukščiausios dievybės, kuriančios ir palaikančios šią Visatą) žmogaus mikrokosme siekiant kūrybinės ir laisvės pilnatvės“.
Indijoje tantra turi panašumų su Vedomis ir joga, turi mantras, savuosius guru.
Kairiosios rankos tantra
Kairiosios rankos tantra vadinamos tantrinės praktikos, kurios tikslingai atmeta esamą socialinę tvarką. Į šias praktikas patenka penkių, tradicinėje indų visuomenėje dalykų praktikavimas, vadinamas pañca-makāra („penkios M“): mėsos (māṃsa-) valgymas, žuvies (matsya-) valgymas, fermentuotų grūdų (mudrā) valgymas, alkoholio (mada-) vartojimas ir nesantuokinės sueities (maithuna-) praktikavimas. Kairiosios rankos tantra yra priešybė dešiniosios rankos tantrai, kuri faktiškai neprieštarauja vediniams ir brahmaniškiesiems mokymams. Kairė ranka Indijoje laikoma rituališkai nešvaria, nes ja plaunama išangė.
Tantra budizme
Budizme tantra yra mahajanos atšaka, dar vadinama vadžrajana, mantrajana, tantrajana, slaptąja mahajana, Slaptąja Mantra, Vaisiaus Važiuokle ir kitais vardais. Nuo bendrosios mahajanos (paramitajanos), Sūtrų arba atsižadėjimo kelio, tantra skiriasi tuo, kad joje žalingų emocijų nesikratoma, o meistriškais metodais jos panaudojamos tobulėjimui. Taigi ši kryptis apibūdinama kaip „perkeitimo kelias“, kadangi jame neigiama žalingų emocijų energija perkeičiama į teigiamą, dvasinę. Ypatingai šiame kelyje naudojama aistra, geismas; meistriška meditacine technika valdoma sueitis pažadina subtiliai palaimingą būseną, kurioje giliai suvokiama tuštuma, visų reiškinių substancinės esybės nebuvimas. Todėl tantra kartais dar vadinama Didžios aistros keliu.
Paukštys
Paukštys − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Paukštienė (ištekėjusi moteris) ir Paukštytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Tunelis
thumb|Tunelis [[Belgija|Belgijoje]] thumb|[[Paneriai|Panerių tunelis 1873 m.]]
Tunelis – inžinerinis statinys, įrengiamas po žeme, pastatais, vandens telkiniais, skirtas sutrumpinti kelią ar įveikti kelio tiesimą užkirtusią kliūtį. Tuneliai naudojami transporto arterijoms (gatvėms, plentams, geležinkeliams, metro), rečiau – pėstiesiems. Po automagistralėmis kartais įrengiami tuneliai laukiniams gyvūnams.
Ilgiausias pasaulyje tunelis yra 53,85 km Seikano geležinkelio tunelis Japonijoje, nutiestas po Cugaru sąsiauriu.
Tuneliai Lietuvoje
Žymūs tuneliai Lietuvoje yra šie:
Griškiškis
Griškiškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Čedasų.
Nina Puteikienė
Nina Puteikienė (g. 1965 m. sausio 10 d. Naujasodyje, Molėtų raj.) – žurnalistė, Lietuvos ir Klaipėdos miesto savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
Baigusi Alantos vidurinę mokyklą, 1983–1988 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete studijavo žurnalistiką. Studijuodama dirbo universiteto laikraščio korespondente. Žurnalistinis-literatūrinis pseudonimas – Nika Aukštaitytė.
1988–1991 m. dirbo žurnale „Kinas“, buvo savaitraščio „Savaitės ekranas“ lietuviškojo leidinio literatūrinė redaktorė. 1990 m. kaip savanorė bendradarbiavo su Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžiu rengiant rinkimus į Aukščiausiąją Tarybą-Atkuriamąjį Seimą. 1991–1997 m. dirbo UAB „Lietuvos aidas“ kultūros korespondente. Kuravo dailės, muzikos temas, rašė paveldo ir medicinos temomis. 1996–1999 m. – JAV farmacijos kompanijos „Bristol-Myers Squibb“ atstovybės Lietuvoje atstovė ryšiams su visuomene. 1998–1999 m. Lietuvos žurnalistikos centre baigė ryšių su visuomene ir atstovo spaudai profesines studijas. 2000–2002 m. dirbo Kultūros paveldo centre. 2001 m. – laisvai samdoma viešųjų ryšių projektų vadovė, vadovavo Valstybinės mokesčių inspekcijos prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos direktoriaus įvaizdžio kūrimo projektui. 2002 m. UAB „Baltijos verslo vystymo agentūroje“ dirbo viešųjų ryšių projektų vadove – organizavo renginius, rengė radijo laidą, rašė straipsnius. Nuo 2002 m. iki dabar – Lietuvos jūrų muziejaus Ryšių su visuomene ir rinkodaros skyriaus vedėja. Šiame padalinyje inicijuotas ir įgyvendintas delfinų terapijos projektas. Lietuvos muziejų asociacijos Edukacijos sekcijos valdybos narė, rengia ir įgyvendina Lietuvos muziejų asociacijos projektus.
Politinė veikla
2015 m. išrinkta į Klaipėdos miesto savivaldybės tarybą nuo visuomeninio rinkimų komiteto „Puteikis Plius“. Minėtasis komitetas Klaipėdos miesto savivaldybės taryboje iškovojo 3 vietas, tad Nina Puteikienė tapo opozicinės frakcijos lydere. 2018 m. lapkričio 15 d. Lietuvos centro partija Niną Puteikienę oficialiai iškėlė kandidate į Klaipėdos miesto savivaldybės mero postą 2019-ųjų vietos savivaldos rinkimuose. Šiuose rinkimuose Nina Puteikienė kovoje dėl merės posto pralaimėjo, tačiau būdama Lietuvos centro partijos kandidatų sąrašo lydere, Klaipėdos miesto savivaldybės taryboje pakartotinai pelnė 3 mandatus ir buvo perrinkta Tarybos nare.
Šiaurės Makedonijos istorija
Makedonijos regionas, esantis Balkanų pusiasalyje, geografiškai nėra tiksliai apibrėžtas. Nuo XIV a. vid. iki XX a. pradžios į tris provincijas padalintas regionas buvo Osmanų imperijos dalimi. Svarbiausias prekybos miestas buvo Salonikai, kurie nuo Bizantijos laikų buvo daugiakultūris miestas, kuriame kartu gyveno graikų ortodoksų, musulmonų ir judėjų bendruomenės. Šiame straipsnyje aprašyta Makedonijos istorija, daugiausia dėmesio kreipiant į Makedonijos regiono dalį, kurioje vėliau susiformavo Šiaurės Makedonijos.
1878 m. Makedonija trumpam išsilaisvino iš osmanų priespaudos ir tapo Bulgarijos dalimi. 1903 m. sukurta „dešimties dienų“ valstybė. 1912 m. regioną užėmė Serbija, 1929 m. respublika įėjo į Jugoslavijos karalystės sudėtį, Antrojo pasaulinio karo metu buvo okupuota Bulgarijos ir Albanijos, 1946 m. gavo respublikos statusą Jugoslavijos federacijoje, 1991 m. referendumu pasiskelbė nepriklausoma respublika. Iki pat šiol Makedonija konfliktuoja su Graikija dėl šalies pavadinimo.
Antika
Antikoje didžioji dabartinės Makedonijos Respublikos teritorijos dalis priklausė Peonijos karalystei, kurioje gyveno trakų kilmės peonų tauta, taip pat dalis Makedonijos priklausė Ilyrijai ir Dardanijai , kuriose gyveno įvairios ilyrų tautos, bei Linkestijai ir Pelagonijai, kuriose gyveno nepriklausomos senovės makedonų tautos.
Viduramžiai
Pietų slavų gentys į dabartinės Makedonijos teritoriją atsikėlė VI a. Bizantijos graikai slavų gyvenvietes vadino „Sklavines“. Sklavinai dalyvavo keliuose sukilimuose prieš Bizantijos imperiją – vieni arba padedami bulgarų ar avarų. Apie 680 m. bulgarų grupė, vadovaujama chano Kubero (kuris priklausė tam pačiam klanui kaip ir Dunojaus bulgarų chanas Asparuchas), apsistojo Pelagonijos lygumoje ir suorganizavo keletą kampanijų į Salonikų regioną.
VII a. pab. Justinianas II surengė didelius karinius žygius prieš sklavinus, paėmė į nelaisvę per 110 000 slavų ir išsiuntė juos į Kapadokiją.
Pirmojoje Bulgarijos imperijoje
Po 836/837 m. Bizantijos rašytiniuose šaltiniuose nebeminimi sklavinai, nes Makedonijos slavai asimiliavosi Pirmoje Bulgarijos imperijoje. Šventieji Kirilas ir Metodijus, Bizantijos graikai, gimę Salonikuose, sukūrė pirmąją slavišką abėcėlę ir senąją bažnytinę slavų kalbą.
X a. pab. didžioji dabartinės Makedonijos dalis tapo politiniu ir kultūriniu Pirmosios Bulgarijos imperijos centru, valdomu caro Samuilo, o Bizantijos imperatorius Bazilijus II užkariavo rytinę imperijos dalį su sostine Preslavu. 972 m. Ohride įsikūrė nauja sostinė, tapusi Bulgarijos patriarchato sostu. Po kelių beveik nenutrūkstamos kovos dešimtmečių Bulgariją užėmė Bizantija. 1018 m. visa Makedonija tapo Bizantijos dalimi kaip Bulgarijos teritorija.
XIII–XIV a.
Pagrindiniai straipsniai:Antroji Bulgarijos imperija, Serbijos imperija
XIII ir XIV a. Bizantijos valdymas keitėsi su bulgarų ir serbų vadovavimu. Pvz., Konstantinas Asenas, buvęs bajoras iš Skopjės, valdė kaip Bulgarijos caras nuo 1257 iki 1277 m. Vėliau Skopjė tapo Serbijos imperijos, valdomos Stefano Dušano, sostine.
Mrniavčevičių ir Dragašų dinastijos
thumb|200px|Serbijos, Juodkalnijos ir Makedonijos teritorijos XIV a. I pusėje Po Serbijos imperijos žlugimo rajonas tapo nepriklausomų vietinių Serbijos vadovų (Mrniavčevičių ir Dragašų dinastijų) domenu. Mrniavčevičių dinastijos valdoms priklausė dab. Makedonijos vakarinės dalys, o Dragašų dinastijai – rytinės. Mrniavčevičių dinastijos sostinė buvo Prilepas. Žinomi tik du Mrniavčevičių giminės valdovai – karalius Vukašinas Mrniavčevičius ir jo sūnus, karalius Marko. Karalius Marko tapo Osmanų imperijos vasalu, vėliau žuvo Rovine mūšyje.
Makedonijos klausimas XIX–XX a
Po Konstantinopolio žlugimo 1453 m. ir Bizantijos imperijos sunaikinimo sultonas Mehmedas II 1454 m. patvirtino Konstantinopolio patriarchą visų Osmanų imperijos stačiatikių krikščionių vadovu. Po tolimesnių Osmanų užkariavimų patriarchas tapo ir serbų bei bulgarų stačiatikių bažnyčių vadovu, kurios turėjo atsisakyti autokefalijos ir arkivyskupijų. Šių negraikų bažnyčių kleras buvo skiriamas Konstantinopolio patriarcho, o patriarchatas buvo atsakingas už specialaus stačiatikiams valdiniams skirto mokesčio surinkimą. Ši stačiatikių ir Osmanų koegzistencija užtikrino fizinį ir kultūrinį stačiatikybės išlikimą Osmanų imperijoje. Graikų ir armėnų kilmės kleras iš sultono gavo privilegijuotą padėtį Serbijos, Bulgarijos ir Rumunijos klero atžvilgiu. Taip susidarė stipri įtampa stačiatikių bažnyčios viduje. Osmanų karinę ir politinę priespaudą kenčiančios Balkanų slavų tautos papildomai patyrė ir priespaudą iš krikščionių graikų pusės. 1767 m. sultonas panaikino Ohrido arkivyskupiją, o tai dar sustiprino graikų bažnyčios įtaką slavams.
1870 m. sultono ediktu sukurtas Bulgarijos egzarchatas. Pirmas Bulgarijos egzarchas Antimas I tapo tautos lyderiu Makedonijoje, Trakijoje ir Mezijoje (Šiaurės Bulgarija).
Serbijos sudėtyje (1912–1944)
thumb|right Pirmojo Balkanų karo metu 1912 m. regioną užėmė Serbija ir aneksavo karinėmis sutartimis. Ji neturėjo jokios administracinės autonomijos ir buvo vadinama Južna Srbija ('Pietų Serbija') arba Stara Srbija ('Senoji Serbija').
Po pirmojo pasaulinio karo Serbijos karalystė prisijungė prie naujos Serbų, kroatų ir slovėnų karalystės. 1929 m. karalystė pervadinta į Jugoslavijos karalystę ir padalinta į provincijas – banovinas. Vardaro banovinos sostine tapo Skopjė ir jos žemės sudarė tai, kas šiandien yra Makedonijos respublika.
Per antrąjį pasaulinį karą Vardaro banovina, okupuota 1941–1944 italų valdomos Albanijos, kuri aneksavo albanų gyvenamus regionus, ir provokiškos Bulgarijos, okupavusios likusias dalis. Okupavusios valstybės persekiojo provincijos gyventojus, kurie priešinosi joms. Tai privertė kai kuriuos stoti į komunistų pasipriešinimo Josipas Broz Tito judėjimą. Tačiau Bulgarijos armija buvo dalinai sudaryta iš vietinių gyventojų, kurie sudarė apie 40 proc. karių kiekviename batalione.
Socialistinės Jugoslavijos sudėtyje
Graikija buvo susirūpinusi dėl Jugoslavijos vyriausybės iniciatyvos, nes turėjo teritorinių reikalavimų ateityje į šiaurės Graikijos provinciją, kuri formavo istorinės Makedonijos pagrindus ir oficialiai taip pat vadinta Makedonija. Jugoslavų valdžia irgi skatino makedonų tautinį tapatumą ir makedonų kalbos vystymąsi. 1944 m. Makedonijos kalba sudaryta iš slavų dialekto, vartoto aplink Velesą. Vėliau tai papiktino ir Graikiją, ir Bulgariją, dėl naujų valstybių teritorinių pretenzijų į graikų ir bulgarų Makedonijos regiono dalis, gautas po Balkanų karo.
Graikų pilietinio karo metu (1944–1949 m.), dauguma makedoniečių (nepaisant tautybės) dalyvavo ELAS judėjime suorganizuotame Graikijos komunistų partijos. ELAS ir Jugoslavija gerai sutarė iki 1949 m., kai ėmė nesutarti dėl Tito lojalumo trūkumo Stalinui. Karui pasibaigus, ELAS kariams, pabėgusiems į pietų Jugoslaviją ir Bulgariją, neleista sugrįžti; leista tik tiems, kurie laikė save graikais, o laikiusiems save bulgarais ar makedoniečiais uždrausta. Šie įvykiai prisidėjo ir prie jugoslavų ir graikų santykių pablogėjimo Makedonijoje.
Nepriklausomybė
Graikija vis dar buvo nepatenkinta ir paskelbė ekonominę blokadą 1994 m. vasario mėn. 1995 m. rugsėjo mėn. sankcijos nutrauktos, kai Makedonija pakeitė vėliavą ir konstitucijos straipsnius, teikiančius Makedonijai teisę kištis į kitų valstybių reikalus. Graikijos ir Makedonijos santykiai stabilizavosi, bet valstybės pavadinimas vis dar kelia nesutarimų.
Jungtinėms Tautoms pripažinus laikinąjį pavadinimą „Buvusioji Jugoslavijos Respublika Makedonija“, kitos tarptautinės organizacijos priėmė tą patį nutarimą. Daugiau negu pusė JT narių pripažino valstybę kaip Makedonijos respubliką, tarp jų JAV, o kitos vartoja laikiną terminą „Buvusioji Jugoslavijos Respublika Makedonija“ arba nepalaiko diplomatinių santykių su Makedonija.
1999 m. Kosovo karo metu į Makedoniją atsikėlė iki 340 000 albanų iš Kosovo, sutrikdydami šalies gyvenimą ir padidindami albanų mažumą. Makedonijoje atsirado pabėgėlių stovyklos. Tuo tarpu Atėnai leido graikų Makedoniją naudoti kaip koridorių NATO pajėgoms, pulsiančioms Serbiją. Salonikai tapo vienu svarbiausių humanitarinės pagalbos centrų. Pati respublika į konfliktą neįsivėlė.
Po Slobodano Miloševičiaus nušalinimo daugumai pabėgėlių leista grįžti namo, prižiūrint JTO. Tačiau karas pablogino Makedonijos albanų ir etninių makedonų santykius. Vienas teigiamų aspektų, jog Atėnai ir Ankara sudarė „neįsitraukimo“ frontą. Graikijoje smarkiai priešintasi NATO ir JAV reakcijai, bet neremiantys karo prarado paramą.
Makedonijos konfliktas
2001 m. pavasarį etniniai albanų sukilėliai, pasivadinę Nacionaline Išsivadavimo Armija (NIA), kai kurie iš jų buvę Kosovo Išsivadavimo Armijos nariai, pradėjo sukilimus vakarų Makedonijoje. Jie reikalavo perrašyti konstituciją ir įtraukti konkrečius etninių albanų reikalavimus, pvz.: kalbos teises. Partizanus rėmė albanai NATO valdytame Kosove ir etniniai albanų partizanai demilitarizuotoje zonoje tarp Kosovo ir likusios Serbijos. Sukilimas vyko prie Tetovo, penkto pagal dydį miesto Makedonijoje.
Po griežtų NATO sankcijų albanų partizanams Kosove, ES atstovai birželio mėn. galėjo derėtis dėl paliaubų. Vyriausybė suteikė etniniams albanams daugiau teisių, o partizanai savanoriškai perleido tvarkos priežiūrą NATO. Šis susitarimas pavyko ir 2001 m. rugpjūčio mėn. 3 500 NATO kariai įvykdė operaciją „Esminis rezultatas“, kad atgautų pozicijas. Operacijai pasibaigus, rugsėjo mėn., oficialiai NIA išsiformavo. Nuo to laiko etniniai santykiai pagerėjo, nors kartais užfiksuojami nedideli pažeidimai prieš policiją.
2004 m. vasario 26 d., prezidentas Boris Trajkovski žuvo lėktuvo katastrofoje, Bosnijos ir Hercegovinos teritorijoje. Oficialaus tyrimo rezultatai skelbė, kad lėktuvas sugedo dėl komandos klaidų, padarytų per nusileidimą Mostaro aerouoste.
2004 m. kovo mėn. Makedonijos respublika išsiuntė pareiškimą narystei ES. 2005 m. gruodžio 17 d. ES prezidiumas įvardijo Makedoniją kaip kandidatę prisijungti.
Nesutarimai dėl pavadinimo
2005 m. rugpjūčio mėn. Lenkija 112-ta iš 191 JTO narių pripažino Makedonijos respubliką šiuo konstituciniu pavadinimu. Nuolatinis susitarimas tarp Graikijos ir Makedonijos dar nepasiektas. Paskutinis publikuotas pasiūlymas buvo „Makedonijos-Skopjė Respublika“, bet Makedonijos respublika jį atmetė. JTO tarpininkas Matthew Nimetz pasiūlė kitą formą po kelių mėnesių – kad terminą „Makedonijos respublika“ vartotų tos šalys, kurios pripažino tokį pavadinimą, Graikija naudotų pavadinimą „Makedonijos-Skopjė respublika“, tuo tarpu tarptautinės institucijos vartotų „Makedonijos respublikos“ terminą. Tačiau Graikija atmetė šį pasiūlymą.
Semen Padang FC
„Semen Padang Football Club“ – Indonezijos futbolo klubas iš Padango.
Namų rungtynes žaidžia „Haji Agus Salim“ stadione.
Istorija
Klubas įkurtas 1980 m. 2011–12 m. sezone tapo Premjer Lygos nugalėtojais.
Sezonai
Šaltinis:
Pranciškus Maksimilianas Osolinskis
Biografija
thumb|left|150px|Pranciškus Maksimilianas Osolinskis su sūnumis Karinę karjerą pradėjo XVII a. pabaigoje, padedamas Stanislavo Antano Ščiukos. 1703 m. tapo vėliavos pulkininku. 1709 m. gavo Baltojo erelio ordiną. Nuo 1718 m. buvo dažnas seimų dalyvis. 1727 m. tapo Veličkos druskininku. Per 1733 m. rinkimus rėmė Stanislovą Leščinskį ir dalyvavo šio karaliaus gynyboje. 1736 m. karaliumi tapus Augustui III, jis šiam neprisiekė ištikimybės ir pasitraukė į Prancūziją. Paskutiniais gyvenimo metais kolekcionavo įvairius meno dirbinius.
Šeima
Tėvas: Maksimlijanas Osolinskis, motina: Teodora Krasovska. 1706 m. vedė Kotryną Miončinską, su kuria susilaukė Juozapo Kanto Osolinskio, Tomo Konstanto Osolinskio ir Anos Barbaros. Mirus pirmai žmonai 1732 m. vedė Kotryną Dorotą Jablonovską.
Grudeko stačiatikių dekanatas
Parapijos
Dekanate yra 8 parapijos:
Germanwings
„Germanwings“ (IATA – 4U, ICAO – GWI) – Vokietijos oro linijų bendrovė, priklausanti „Lufthansa“.
1997 m. aviakompanija „Eurowings“ įsteigė atskirą mažų sąnaudų skrydžių kompaniją, kuri nuo 2002 m. pavadinta „Germanwings“. 2005 m. kompanija pasirašė sutartį su „Airbus“ dėl 18 Airbus A319 lėktuvų įsigijimo.
2009 m. sausio 1 d. kompaniją įsigijo Vokietijos avialinijų milžinė „Lufthansa“. 2012 m. ši kompanija paskelbė, kad trumpų nuotolių skrydžius, vykstančius iš Frankfurto ir Miuncheno, perduos „Germanwings“ įmonei. 2014 m. prieš šių skrydžių prijungtas ir Dortmundo oro uostas.
2014 m. pabaigoje visi vietiniai bei tarptautiniai „Lufthansa“ skrydžiai (išskyrus Frankfurto ir Miuncheno bei transatlantinius skrydžius) buvo perduoti „Germanwings“.
2015 m. kovo 24 d. Germanwings skrydis 9525 patyrė avariją Aukštutinio Provanso Alpėse, Prancūzijoje. Visi 150 žmonių lėktuve žuvo.
Žygimantas Skučas
Žygimantas Skučas (g. 1992 m. kovo 18 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkas, rungtyniaujantis krašto puolėjo pozicijoje.
2021 m. liepos pabaigoje pasirašė vienerių metų sutartį su Pasvalio „Pieno Žvaigždžių“ klubu.
Kuko sąsiauris
thumb|right|240px|Keltas Kuko sąsiauryje Kuko sąsiauris skiria Naujosios Zelandijos salas – Šiaurės ir Pietų. Šiaurinėje pusėje pastatyta sostinė Velingtonas, o pietinėje – Marlboro Saundsas ir Klaudi Bėjus.
Sąsiauris taip buvo pavadintas todėl, kad 1769 metais Džeimsas Kukas praplaukė šį sąsiaurį pirmasis. Dvi didelės įlankos Auksinė (Golden Bay) ir Tasmano giliai įsirėžusios į Pietų salą, į vakarus nuo sąsiaurio. Šiaurės saloje, į vakarus nuo sąsiaurio, tęsiasi ilga Kapiti pakrantė. Siauriausis sąsiaurio vieta yra kur susieina Teraviti pusiasalis (Šiaures saloje) ir Aradavos sala (šalia Marlboro Saundso).
Sąsiauryje nuolat kursuoja keltas iš Velingtono į Marlboro Saundsą. Tam buvo parinkta vieta todėl, kad daug kur pietinėje sąsiaurio dalyje labai vėjuota, yra daug didelių uolų. Vidutinis sąsiaurio gylis apie 128 metrų. Ilgis 107 km, plotis nuo 22 km.
Kalista (palydovas)
Kalista – antras pagal dydį Jupiterio palydovas (ir trečias pagal dydį palydovas Saulės sistemoje). Jis tik šiek tiek mažesnis už Merkurijų.
Kalista ilgai buvo laikoma neaktyviu mėnuliu, kurio krateriais nusėtame paviršiuje mažai kas vyksta – nematyti nei aktyvių ugnikalnių, nei tektoninių plokščių judėjimo. Bet 1990 m. Galileo erdvėlaivis nustatė, jog po paviršiumi gali būti sūrus vandenynas, taigi ši vieta potencialiai galėtų tikti gyvybei.
Paviršius ir sandara
Kalistos paviršius yra ledinis su daugybe smūginių kraterių. Tai vienas labiausiai Saulės sistemoje krateriais išvarpytų paviršių, labai senas (apie 4 milijardų metų senumo). Tai, kad krateriai per tiek laiko neišnyko, rodo labai menką geologinį aktyvumą. Kalista atrodo tarsi aptaškyta baltais taškais – manoma, jog tai apledėjusios kalnų viršūnės.
Manoma, kad po ~250 km storio ledo pluta gali būti sūrus vandenynas, dar giliau – uolienų ir ledo mišinys. Dabar manoma, jog vandenynas slypi giliau, nei anksčiau galvota, o gal jo net ir visai nėra. Jei visgi yra, jis liečiasi su uolėtu paviršiumi, taip sudarydamas geresnes sąlygas gyvybei atsirasti.
Kalista turi silpną magnetinį lauką. 1999 m. Galileo aptiko labai retą anglies dioksido atmosferą. Šiuo metu manoma, jog joje gali būti ir šiek tiek vandenilio bei deguonies. Galileo taip pat aptiko aktyvią jonosferą.
Tyrinėjimai
1610 m. atrado italų astronomas Galilėjas Galilėjus. Tyrinėjo kosminiai aparatai Voyager 1 ir Voyager 2 bei Galileo.
Narvalas
Narvalas (Monodon monoceros) – narvalinių (Monodontidae) šeimos banginis, kūnu panašus į baltąjį delfiną ir Iravadžio delfiną. Retai sutinkamas piečiau 70° šiaurės platumos. Narvalas ir baltasis delfinas yra vienintelės narvalinių šeimos rūšys, galbūt giminingas yra ir Iravadžio delfinas. Narvalai minta žuvimis ir kalmarais.
Rūšies pavadinimas kilęs iš senovės norvegų žodžio náhvalr, reiškiančio „banginis lavonas“. Tai greičiausiai susiję su suaugusio narvalo odos baltai pilka spalva arba narvalo sugebėjimu gulėti pilvu į viršų nejudant keletą minučių.
Fiziniai duomenys
Išskirtiniausia narvalų patinų savybė yra viena labai ilga iltis, kuri yra dantis augantis iš viršutinio žandikaulio kairės pusės. Iltis gali būti iki 2,8 m ilgio ir sverti iki 10 kg. Vienas iš 500 patinų turi ir antrą iltį, kuri atsiranda, kai dešinysis dantis, paprastai mažas, taip pat išauga. Retais atvejais iltį turi ir narvalų patelės.
Ilties paskirtis ilgai buvo diskutuotina. Pagal ankstyviausias mokslines teorijas buvo spėjama, kad iltis naudojama pramušti ledą, dengiantį narvalų paplitimo arealą Arkties vandenyne. Pagal kitus spėjimus iltis yra echolokacijos priemonė. Pastaraisiais metais mokslininkai linksta prie išvados, kad iltis pirmiausia naudojama kaip patinų pasirodymo prieš pateles priemonė: didžiausias iltis turintys patinai greičiau patraukia pateles.
Pagal naują mokslininkų, vadovaujamų Martin T. Nweeia, tyrimą galima manyti, kad iltis iš tikro yra jutimo organas.
Aučynų piliakalnis
Aučynų piliakalnis (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A1061P, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1139) – piliakalnis Švenčionių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Aučynų kaimo, Švenčionių seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Raudonė-Ceikiniai Aučynose pro kapines pasukus į dešinę pietryčių kryptimi ir pavažiavus 300 m link Gražulių, yra dešinėje, į pietus nuo kelio.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje aukštumos krašte. Aikštelė apskrita, 16 m skersmens, iki 1,5 m iškiliu viduriu, žemesniais pietiniu ir rytiniu kraštais. Šlaitai statūs, iki 9 m aukščio. Piliakalnis apardytas arimų, apaugęs pušimis. Piliakalnį 1958 m. ir 1971 m. žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – I tūkstantmečio pradžia.
Vakarinėje papėdėje yra 0,2 ha ploto papėdės gyvenvietė.
Gideon Mer
Gideon Mer (1894 m. Panevėžyje, Rusijos imperija – 1961 m. kovo 22 d. Roš Pinoje, Izraelis) – Lietuvos žydų kilmės gydytojas, mokslininkas, daug dėmesio skyręs kovai su maliarija.
Biografija
Gimė 1894 m. Panevėžyje, studijavo mediciną Rusijoje ir Prancūzijoje, bet 1913 m. metė mokslus ir išvyko į Palestiną. Prasidėjus I pasauliniam karui osmanų valdžia deportavo į Egiptą, ten prisijungė prie naujai formuojamo žydų karių būrio Britanijos kariuomenės sudėtyje. Po karo grįžo į Palestiną ir įsikūrė Roš Pinoje, kur įkūrė maliarijos tyrimų laboratoriją. Susikūrus Jeruzalės hebrajų universitetui pradėjo dirbti ligų prevencijos departamente. II pasaulinio karo metu tarnavo Britanijos kariuomenėje, buvo atsakingas už kovą su maliariją Artimuosiuose Rytuose. 1956-1957 m. dirbo Izraelio sveikatos apsaugos ministerijoje, kovos su maliarija patarėju. Užtikrinus maliarijos kontrolę tyrinėjo juodligės platintojus sparvinius. Mirė 1961 m. kovo 22 d. Roš Pinoje.
Pagojės tvenkinys
Pagojės tvenkinys – tvenkinys Anykščių rajone, Ližų kaime, 5 km į šiaurės vakarus nuo Anykščių, šalia kelio (į vakarų pusę). Sudarytas užtvenkus Palminio (Tekmės) upelį (Limenės intakas, Šventosios baseinas) 7,6 km nuo jo žiočių. Pavadintas Pagojės viensėdžio, esančio priešingoje kelio pusėje, vardu. Tvenkinys priklauso Šventosios upės baseinui, hidrologinis nr. – 12250190. miniatiūra|220px|left|Pagojės tvenkinys
Tvenkinio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 1,5 km, plotis – 0,32 km. Altitudė 86,5 m. Krantai daugiausia aukšti, vietomis apaugę krūmais ir medžiais. Žemių užtvanka yra 88,5 m aukštyje virš jūros lygio, 361 m ilgio, 3 m pločio, šachtinė. Skaičiuotinis debitas – 5,8 m³/s.
Tvenkinį, kurio plotas 27,4 ha, įsirengė 1989 m. buvęs „Švyturio“ kolūkis. Prateka Palminio upelis, anksčiau šioje vietoje telkšojo nedidelis Pagojės ežerėlis. Supa banguotas kraštovaizdis. Vandens telkinys ištįsęs į šiaurės vakarus, siauriausioje vietoje yra 100 m pločio. Užima rytinę Ližų kaimo dalį. Šiauriniu kaimo pakraščiu teka upelis Palminys, įtekantis į Pagojės tvenkinį. Rytinis krantas prieina prie kelio pylimo, priešingoje pusėje driekiasi Ližų dirbamos žemės. Pietinėje pakrantėje atsišakoja kelias. Vasaros laikotarpiu šalia tvenkinio kranto pravažiuoja Aukštaitijos siaurojo geležinkelio traukinys, yra įrengta sustojimo aikštelė „Pagojė“.
Prie Pagojės tvenkinio įsikūrusios gyvenvietės – ištuštėję Ližų, Klimiškių, Pagojės kaimai.
Poilsis
Šiauriniame krante, ties Klimiškiais, įrengta poilsio zona: paplūdimys, vandenlenčių parkas „WakePond“ su nutiestu lynu virš tvenkinio ekstremalaus sporto mėgėjams. Parkas veikia nuo 2014 m., jame galima užsiimti vandenlenčių ir vandens slidžių sportu vasaros metu. Įrengta vienos sistemos trasa (ilgis 238 m) su keliomis figūromis. „WakePond“ taip pat siūlo tinklinį, batutą, valtis ir kitas vandens pramogas. Čia esanti „waterslide“ čiuožykla – viena ilgiausių vandens čiuožyklų po atviru dangumi Lietuvoje.
Tvenkinys žuvingas, jame leidžiama pramoginė ir mėgėjiška žūklė, laikantis Mėgėjų žvejybos vidaus vandenyse taisyklių reikalavimų.
Aimarai
Aimarai  – Pietų Amerikos indėnų tauta. Gyvena Bolivijoje, Peru, aplink Titikakos ežerą, bei Čilės šiaurėje. Iš viso apie 2,55 mln. žmonių (1998 m.); Bolivijoje – 1,8 mln., Peru – 0,7 mln. Kalba aimarų kalba (turi senų, dar piktografiniu raštu rašytų paminklų), artima kečujų kalbai. Dauguma tikinčiųjų – katalikai, nedidelė dalis išpažįsta tradicinius tikėjimus. Pagrindiniai tradiciniai verslai: žemdirbystė (bulvės, miežiai, pupos, bolivinės balandos), gyvulininkystė (avys, lamos), žvejyba.
Prieš 2000-3000 m. aimarai Titikakos ežero pakrantėje buvo sukūrę galingą valstybę, su sostine Tihuanake. XV a. buvo nukariauti inkų, XVI a. – ispanų. Aimarai tebėra viena iš nedaugelio indėnų tautų, išsaugojusių kultūros tradicijas ir kalbą.
thumb|left|200px|Aimarų tautinė vėliava ([[wiphala)]]
Kiselnica
Kiselnica  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Piontnicos valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į šiaurę nuo Piontnicos, apie 12 km į šiaurę nuo Lomžos ir apie 72 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Svaidyklė
thumb|right|Šiuolaikinė savadarbė svaidyklė thumb|right|Molinės svaidyklės kulkos ([[geležies amžius)]] thumb|right|Švininės svaidyklės kulkos (Graikija). Ant jų šono užrašas – „gaudyk“. thumb|right|[[Balearų salos|Balearų salų svaidyklininkas. Šios salos garsėjo puikiais svaidyklininkais.]] Svaidyklė – svaidomasis ginklas, kuriuo žmogus ranka sviedžia akmenį ar panašų šaudmenį. Svaidyklės būdavo kelių rūšių:
Paprastoji svaidyklė
Sudaryta iš diržo ar virvės, kurios vienas galas turi kilpą, į kurią įkišama svaidyklininko ranka, o kitas galas laikomas tos pačios rankos pirštais, o per vidurį yra praplatėjus dalis (įdubęs odos lopas, pinta įduba ar pan.). Į guolį įdedamas svaidyklės „sviedinys“ (akmuo, keraminis ar metalinis rutuliukas), svaidyklė įsukama virš galvos vis didinant sukimo greitį, ir, paleidus svaidyklės galą be kilpos, akmuo išsviedžiamas. Kai kas teigia, kad sviedimas nesukant tiesiu mostu kur kas taiklesnis ir pakankamai efektyvus.
Akmenys
Svaidymui parinkdavo kuo taisyklingesnės formos apvalų, iki 200 g sveriantį akmenį. Sviestas akmuo lėkdavo iki 90 m, bet taiklumas paprastai būdavo prastas, kadangi taikytis svaidykle neįmanoma, taikliam šūviui reikėdavo didelės patirties, o ir patyręs svaidyklininkas negalėdavo prisitaikyti prie kiekvieno akmens ypatumų (bet užtai akmenys praktiškai nieko nekainavo).
Keraminės kulkos
Taiklumui padidinti ėmė naudoti degto molio kulkas, kurios būdavo vienodo dydžio ir vienodos masės. Antikiniuose griuvėsiuose gana dažnai randa tokių keraminių kulkų sandėlius. Keraminės kulkos būdavo mažesnio tankio, todėl arčiau lėkdavo, bet užtai taiklumas būdavo gerokai didesnis.
Akmeninės ir ypač keraminės kulkos būdavo mažiau pavojingos priešininkams, jei jie turėdavo amortizuojančius šarvus. šalmus ir skydus.
Metalinės kulkos
Svaidyklių efektyvumas būdavo žymiai didesnis svaidant geležines ar ypač švinines kulkas. Šaudymo nuotolis tiek padidėdavo, kad supanašėdavo su lanko nuotoliu (švininės kulkos – iki 260 m, geležinės – iki 180 m). Pramušamoji galia irgi padidėdavo keliskart. Aptiktos švininės kulkos sveria nuo 40 iki 140 g.
Paplitimas
Paprastąsias svaidykles naudojo daugelis senovės tautų. Jas plačiai naudojo senovės Egipto, Graikijos, Romos, taip pat viduramžių kariuomenės. Svaidykles naudojo ir piemenys plėšrūnams nuo gyvulių nuvaryti.
Azijoje svaidyklės naudodavo palyginti retai, o antikinėje ir viduramžių Europoje svaidykles plačiai naudojo valstiečiai ar miestiečiai šauktiniai. Viena iš tokio plataus naudojimo priežasčių – gamybos patogumas, svaidyklių ir šaudmenų pigumas ir pakankamas efektyvumas svaidyklininkams svaidant akmenis salvėmis. Europoje svaidykles karuose naudojo iki XVI a.
Svaidykles naudojo ir Asirijos, Persijos, Graikijos, Romos, Kartaginos kariuomenės. Nors lankai buvo taiklesnis ginklas, svaidyklininkus, naudojusius metalines kulkas, labai vertino, kadangi sviesta metalinė kulka išlaiko kaunamąją galią visą lėkimo trajektoriją, o pataikiusi – laužė kaulus, o šarvuotus – kontūzydavo.
Išugdyti įgudusį svaidyklininką būdavo sudėtingiau, nei įgudusį lankininką.
Maisiejūnų II piliakalnis
Maisiejūnų piliakalnis II – piliakalnis ir senovinė gyvenvietė Kaišiadorių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Maisiejūnų kaimo (Kruonio seniūnija). Pasiekiamas iš plento, pasukus plentu į dešinę pietvakarių kryptimi link Kruonio HAE, 130 m į pietvakarius nuo pirmojo Maisiejūnų piliakalnio.
Piliakalnis
Piliakalnis buvo įrengtas ant Strėvos kairiojo kranto aukštumos pakraštyje esančios atskiros kalvos, ariant apardytas. Šlaitai vidutinio statumo, 5–10 m aukščio. Aikštelė – ovali 37 x 9 m dydžio, šiek tiek iškiliu viduriu ir aukštesne pietvakarine dalimi. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu­ – II tūkstantmečio pradžia.
Papėdės gyvenvietė užima 4 ha plotą, joje rasta lipdytos brūkšniuotu, grublėtu, lygiu paviršiumi ir žiestos keramikos, šlako, dvejos trinamosios girnos. 350 m į šiaurę išlikę Maisiejūnų pilkapiai. Maisiejūnų piliakalniai ir pilkapiai – vienas geriausiai išlikusių Nemuno vidurupio archeologinių paminklų kompleksų.
Višniovojė (Medukalniai)
Višniovojė (,, nuo 1938 m. liepos 16 d. Honigberg, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Kalužskojės kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas. 1947–2008 m. Kalužskojės apylinkės kaimas.
Nikolajus Rimskis-Korsakovas
Nikolajus Andrejevičius Rimskis-Korsakovas (Николай Андреевич Римский-Корсаков, 1844 m. kovo 18 d. – 1908 m. birželio 21 d.) – rusų kompozitorius, rusų nacionalinės kompozitorių mokyklos tradicijų kūrėjas, jūrų karininkas, vadovavo škiperiui, rašė operas ir simfoninę muziką, kolekcionavo jūrų mazgus.
Biografija
Gimė Tichvino mieste, dvarininkų šeimoje. Dar besimokydamas namuose, gavo muzikos pagrindų žinias. Nuo 1856 m. iki 1862 m. mokėsi Sankt Peterburgo Jūros kadetų korpuse. 1859 m. pradėjo mokytis groti pianinu. 1862 m. susipažino su kompozitoriumi M. Balakirevu. Jam vadovaujant, N. Rimskis-Korsakovas parašė pirmąją simfoniją. Nuo 1862 m. iki 1865 m. dalyvavo Rusijos imperijos karo laivyno ekspedicijoje prie JAV krantų. 1869 m. parašė antrąją simfoniją. 1871 m. tapo Peterburgo konservatorijos kompozicijos klasės profesoriumi. Kūrė nacionalinę muziką, remdamasis liaudies tradicijomis. Daug dėmesio skyrė paprastų žmonių jausmams. Sukūrė 15 operų, daug simfoninių kūrinių, apie 80 romansų. Operų temos yra labai įvairios: istorinės operos, psichologinės dramos, lyrinės komedijos, operos – pasakos. Ryškiausios operos: „Caro sužadėtuvės“, „Nemirtingasis Kaščėjus“, „Auksinis gaidelis“, „Sadko“, „Snieguolė“, „Pasaka apie carą Saltaną“. Parašė daug simfoninės muzikos. Dauguma simfonijų yra programinės.
1942 m. Nobelio premijos laureatai
1942 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Šeštasis pėstininkų Pilėnų Kunigaikščio Margio pulkas
Šeštasis pėstininkų Pilėnų Kunigaikščio Margio pulkas – Lietuvos kariuomenės karinis dalinys, veikęs 1918–1926 m. ir 1934–1940 m., dislokuotas Alytuje, nuo 1934 m. Klaipėdoje, vėliau Plungėje ir Telšiuose.
Istorija
Pulko įkūrimo data laikoma 1918 m. gruodžio 5 d., kai buvo išleistas įsakymas, patvirtinantis Antrojo pėstininkų pulko suformavimą - Šeštasis pulkas buvo sudarytas iš Antrojo pulko I bataliono. Pulko kariai 1919 m. sausio - birželio mėn. kovėsi su Raudonąja armija prie Jiezno, Žiežmarių, Subačiaus. Birželio mėn. batalionas buvo pavadintas Atskiruoju Marijampolės batalionu, kuris dalyvavo kautynėse su bolševikais, privertęs juos atsitraukti už Dauguvos. Spalio 6 d. Marijampolės batalionas buvo išsiųstas į Šeduvą kovoti su bermontininkais, vėliau batalionas, pavadintas Šeštuoju pėstininkų pulku, perdislokuotas į Kėdainius. 1920 m. lapkričio 20 d. batalionui suteiktas Šeštojo pėstininkų Pilėnų kunigaikščio Margirio pulko vardas.
1920 m. pulkas dalyvavo kautynėse su lenkais, kur buvo išskaidytas į mažesnius karinius vienetus, kovojo dažniausiai įvairių junginių sudėtyje. Pasibaigus kariniams veiksmams, pulkas buvo dislokuotas Alytuje, o 1926 m. rugpjūčio 31 d. mažinant karines pajėgas, išformuotas. 1934 m. Klaipėdoje atkurto pulko branduoliu tapo vienas iš Septintojo pėstininkų pulko batalionų. 1939 m. pulke buvo du batalionai, tarnavo 1300 karių.
1937 m. pulkui įteiktoje vėliavoje buvo įrašas „Tau, tėvų žeme“. 1939 m. kovo mėn. Vokietijai užėmus Klaipėdos kraštą, pulkas persikėlė į Plungę, jo II batalionas buvo dislokuotas Telšiuose. Įėjo į Trečiosios pėstininkų divizijos sudėtį.
Pulko tradicijas nuo 2018 m. tęsia Lietuvos ginkluotųjų pajėgų Kunigaikščio Margirio pėstininkų batalionas.
Pilkomajas
Pilkomajas arba Aragvajus  – upė Pietų Amerikoje; Paragvajaus dešinysis intakas. Prasideda Bolivijoje (Oruro dep.), Andų kalnuose, Chiurokho Pampa regione. Teka į rytus ir pietryčius per Gran Čaką, sudarydamas sieną tarp Argentinos ir Paragvajaus. Įteka į Paragvajų tarp Klorindos ir Asunsjono. Žemupyje išsišakoja į atšakas – Brazo Norte ir Brazo Sur. Pakrantėse – pelkynai. Argentinoje patenka į Pilkomajo nac. parko teritoriją, Paragvajuje – į Tinfukės nac. parką. Aukštupyje patvenkta. Žemupys laivuojamas. Iki XX a. Pilkomajas buvo svarbi susisiekimo arterija, jungusi atokius centr. Bolivijos rajonus su Paranos pakrantės miestais.
Upės pavadinimas kilęs iš 'paukštis' +  'upė'. Pavadinimas Araguay guaranių k. reiškia 'papūgų upė' ( 'papūga' + 'vandens').
Petrošanis
Petrošanis – miestas vidurio vakarų Rumunijoje, Žiu upės slėnyje. Geležinkelio stotis. Išvystyta mašinų pramonė, kasama akmens anglis.
Jajoi laikotarpis
Jajoi kultūros laikotarpis (弥生時代 Yayoi jidai) – Japonijos geležies amžiaus laikotarpis, tradiciškai trukęs nuo III a. pr. m. e. iki III m. e. a. Kultūra pavadinta pagal Tokijo seniūnijos Bunkijo rajoną Jajoją, kur archeologai pirmąkart rado tam laikotarpiui būdingus radinius. Jajoi kultūrai būdingi geležiniai ir bronziniai įrankiai, ginklai bei papuošalai, paplinta audimas ir užliejamasis ryžių auginimas, puodininkystė. Prieš šią kultūrą buvo Džiomon laikotarpis (14000–300 m. pr. m. e.). Jajoi laikotarpiu klestėjo sritis nuo pietų Kiūšiū iki šiaurės Honšiu.
Jajoi kultūros bruožai
thumb|250px|left|Jajoi puodas, I-III a., iškastas Kugaharoje Seniausi šio laikotarpio radiniai aptikti šiaurinėje Kiūšiū salos dalyje. Jajoi kultūra greitai išplito į Honšiu salą, kur maišėsi su vietine Džiomon kultūra. Jajoi kultūros puodai buvo paprastai dekoruoti ir padaryti su žiedimo ratu, o Džiomon - su rankomis. Iš bronzos buvo gaminami ceremoniniai varpeliai (Dōtaku),veidrodžiai ir ginklai. I a. pr. m. e. Jajoi valstiečiai pradėjo žemės ūkyje ir gaminant ginklus naudoti geležį.
Jajoi gyventojų skaičiui didėjant atsirado turtingų ir vargšų, visuomenė pradėjo sluoksniuotis. Jie turėjo austus drabužius, gyveno nuolatiniuose kaimuose, kurie buvo pastatyti iš akmens ir medienos. Gyventojai susikrovė turtus pasisavindami žemę ir kaupdami grūdus. Jajoi vadai politiškai manipuliavo bronzos ir kitų objektų prekyba. Tai tapo galima, kai drėkinama ryžių auginimo kultūra iš Jangdzės žiočių per Riūkiū salas ar Korėjos pusiasalį paplito po Pietų Kiniją. Dėl ryžių auginimo Japonijoje atsirado sėsli žemės ūkiu besiverčianti visuomenė.
Jajoi ir Džiomon žmonių skeletų palyginimas parodė, kad tie žmonės labai skyrėsi. Džiomon žmonės buvo žemesni, ilgesniais dilbiais, trumpesnėmis kojomis, platesniu tarpuakiu, žemesniu ir platesniu veidu, ryškesniais veido bruožais. Nuo Kofun laikotarpio visi Japonijos skeletai išskyrus ainų šiaurėje ir priešistorinių okinaviečių pietuose panašūs į šiuolaikinių japonų.
Vytautėliai
Vytautėliai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 3,5 km į pietryčius nuo Pernaravos. Pasiekiamas keliuku nuo Blandžių.
Gyventojai
thumb|left|260px|Medžiais apaugusi sodybvietė
Tiesinė diferencialinė lygtis
Tiesinė diferencialinė lygtis yra
formos, kur diferencialinis operatorius L yra tiesinis operatorius, y yra nežinoma funkcija (tokia yra ir laiko funkcija y(t)) ir dešinioji pusė yra duotoji funkcija ƒ, kurios kilmė ta pati kaip ir y. Funkcija, kuri priklausoma nuo laiko, galima parašyti lygtį
ir dar tiksliau apskliaudžiant
Tiesinis operatorius L laikomas tokios formos
Sakoma, jog tokios lygtys turi eilę n – tai aukščiausiosios y išvestinės rodiklis, kuris yra įtrauktas į lygtį.
Paprasčiausias tiesinės diferencialinės lygties pavyzdys yra radioaktyvaus skilimo modelis. Tegu N(t) reiškia atomų skaičių tam tikroje medžiagoje laiko momentu t. Tada tam tikrai konstantai k > 0 radioaktyviųjų atomų, kurie suskils, skaičius gali būti aprašytas
Atvejis, kai ƒ = 0 vadinamas homogenine lygtimi ir jos sprendiniai vadinami komplementariosiomis funkcijomis.
Homogeninės lygtys su pastoviaisiais koeficientais
Pirmajį metodą spręsti tiesinėmis paprastosioms diferencialinėms lygtimis realizavo Euleris, jis suprato, jog sprendiniai turi e^{z x} formą galimai kompleksinėms z vertėms. Eksponentinė funkcija yra viena iš nedaugelio funkcijų, kuri išlaiko savo formą po diferencijavimo. Kad gautume sudėtinių funkcijos išvestinių sumą iki nulio, išvestinės turi anuliuoti viena kitą ir tai gali būti tik tada, kai išvestinės turi tą pačią formą kaip ir pradinė funkcija. Taigi, kad išspręstume
Dalyba iš ezx duoda n-ojo laipsnio polinomą
Ši algebrinė lygtis F(z) = 0 yra charakteringoji lygtis, kurią tyrinėjo Gaspard Monge ir Augustin-Louis Cauchy.
yra pakeičiami zk. Išsprendus polinomą gaunami n z verčių, 'z1, …, zn. Įstatymas bet kurios iš šių verčių z į ezx duoda sprendinį e''zix. Kadangi homogeninės tiesinės diferencialinės lygtys paklūsta superpozicijos pricipui, tai bet kuri tiesinė funkcijų kombinacija tenkina diferencialinę lygtį.
Kai visos šaknys yra skirtingos, mes turi n skirtingų diferencialinės lygties sprendinių. Galima parodyti, jog jos yra tiesiškai nepriklausomos, pritaikant Vandermondo determinantas ir visos kartu formuoja bazių erdvę visų diferencialinės lygties sprendinių.
Kai sprendiniai yra kompleksiniai, tada naudojama Eulerio formulė.
Pavyzdžiai
Duota. Charakteringoji lygtis yra kurios šaknys yra 2+i ir 2−i. Todėl sprendinio pagrindas \{y_1,y_2\} yra. Dabar y yra sprendinys tada ir tik tada, kai konstantoms.
Kadangi koeficientai yra relūs, Tiesinės kombinacijos
duos realią bazę \{u_1,u_2\}.
Paprastas harmoninis osciliatorius
Antros eilės diferencialinė lygtis
kuri aprašo paprastą harmoninis osciliatorius, gali būti performuluota į
kuri turi porą nepriklausomų sprendinių
ir kitas
Sprendiniai atitinkamai yra
ir
Šie sprendiniai užtikrina pagrindą 2D antros eilės diferencialinės lygties vektorių erdvei, tai reiškia, jog tiesinės šių sprendinių kombinacijos taip pat yra sprendiniai. Konkrečiu atveju, pateikiami sprendiniai gali būti konstruojami
Šie du paskutiniai trigonometriniai sprendiniai yra tiesiškai nepriklausomi, taigi jie gali tarnauti kaip kita bazė sprendinių erdvei
Raukovė
Raukovė – ežeras rytų Lietuvoje, Vilniaus rajone, apie 4 km į pietus nuo Buivydžių. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus - 0,45 km, plotis - 0,45 km - iš ežero šiaurinės dalies į vakarus yra nutįsusi ilga įlanka. Altitudė 180,3 m. Krantai aukšti, apaugę mišku (Dembinos miškas), tik vakarinis ežero galas žemas ir pelkėtas. Šalia įsikūręs Paežerių viensėdis. Ežeras nenutekantis, priklauso Manierkos baseinui (Neries intakas).
Šiaurės Vakarų Argentina
thumb|right|250px|[[Kalčiakių slėniai, Saltos prov.]] thumb|right|250px|[[Salta.]] Šiaurės Vakarų Argentina  – Argentinos regionas, išsidėstęs Saltos, Chuchujaus, Katamarkos ir Tukumano provincijose.