cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Afganistanas
Pirmieji žmonės Afganistano teritorijoje apsigyveno viduriniojo paleolito laikotarpiu, o šalies geopolitinė padėtis išilgai šilko kelio lėmė ryškią sąveiką su Artimaisiais Rytais ir kitomis Azijos šalimis. Šalyje nuo seno gyveno įvairios tautos. Šalis patyrė nemažai invazijų, taip pat ir Aleksandro Makedoniečio karinį žygį, maurjų, musulmonų arabų, mongolų, britų, sovietų invazijas. Nuo 2001 m. šalyje tęsiasi karas. Afganistano žemėse skirtingais amžiais buvo iškilusios šios didžiosios imperijos: Kušano, Eftalitų, Samanidų, Safaridų imperija, Gaznevidų dinastija, Guridų dinastija, Chaldžių dinastija, Mogolų imperija, Hotako dinastija, Duranių dinastija ir kitos.
Dabartinio Afganistano politinė istorija prasidėjo XVIII a. su Hotakų ir Duranių dinastijomis. Vėlyvajame XIX a. Afganistanas tapo buferine valstybe Didžiajame Žaidime tarp Britų Indijos ir Rusijos imperijos. Diurando linija vadinama tarpvalstybinė siena su Britų Indija buvo nubrėžta 1893 m., tačiau Afganistano pripažinta nebuvo ir lėmė įtemptus santykius su Pakistanu nuo pat jo nepriklausomybės 1947 m. Po trečiojo anglų-afganų karo 1919 m. šalis atsikratė užsienio įtakos ir tapo monarchija, kurią pradžioje valdė karalius Amanula, vėliau keturiasdešimt metų – Zahiras Ša. Vėlyvajame aštuntajame dešimtmetyje įvyko keletas valstybinių perversmų, po kurių šalis tapo socialistine, vėliau – TSRS protektoratu. Tai sukėlė sovietų-afganų karą, vykusį tarp TSRS ir sukilėlių, kuris tęsėsi iki pat 1989 m. Iki 1996 m. beveik visą Afganistaną užėmė islamistinis Talibano judėjimas, šalies teritorijoje įkurtas Islamiškasis Afganistano Emyratas, gyvavęs penkerius metus. Talibanas buvo jėga nuverstas NATO vadovaujamos koalicijos, suformuota nauja demokratiškai išrinkta politinė valdžios struktūra. 2021 m. šalies kontrolę susigrąžino Talibanas.
Afganistanas iki radikalaus islamistinio Talibano atėjimo į valdžią perversmo būdu buvo unitarinė prezidentinė islamiškoji respublika. Nuo 2021 m. - teokratinis islamiškasis emyratas. Šalyje gyvena apie 35 mln. gyventojų. Gyventojų daugumą sudaro puštūnai, tadžikai, hazarai ir uzbekai. Šalis priklauso Jungtinėms Tautoms, Islamiško bendradarbiavimo organizacijai, 77 šalių grupei, Ekonominio bendradarbiavimo organizacijai bei Neprisijungimo judėjimui. Afganistano ekonomika yra 108-a pagal dydį pasaulyje (BVP lygus 64,08 mlrd. JAV dolerių), tačiau pagal BVP vienam gyventojui rodiklį yra viena skurdžiausių pasaulyje – 167-a iš 186-ų valstybių pagal Tarptautinio valiutos fondo duomenis.
2022 m. Economist Intelligence Unit sudarytame Demokratijos indekse Afganistanas buvo įvertintas kaip labiausiai autoritarinė valstybė iš visų vertintų 167 šalių.
Istorija
Dabartinė Afganistano valstybės teritorija susiformavo tik XIX a. kolonijinėms imperijoms pasidalijus Aziją įtakos sferomis ir nubraižius sienas. Iki tol Afganistanas buvo neatskiriama Didžiojo Irano dalis, kurią valdė visos Iraną valdžiusios dinastijos ir imperijos.
Senovėje čia gyvavo Senovės Persijos regionai Baktrija, Arija, Gandhara ir Drangiana. Vėliau Afganistano teritorija priklausė Achemenidų, Aleksandro Makedoniečio, Seleukidų, Graikų-Baktrų, Partų, Sasanidų, Čingischano ir daugybei kitų valstybių. Vietinė Afganistano monarchija (Diuranių dinastija) susiformavo XVIII a.
XIX a. pateko į D. Britanijos imperijos įtaką, visiškai savarankiška tapo po Pirmojo pasaulinio karo. Paskutinis monarchas buvo nuverstas 1973 m. Netrukus po to 1978 m. pirmasis Afganistano prezidentas buvo žiauriai nužudytas su visa savo šeima sovietų remiamo perversmo metu. Netrukus 1979 m. į Afganistaną įvedus Sovietų Sąjungos karinius dalinius iki 1989 m. vyko ginkluotas pasipriešinimo judėjimas prieš sovietų kariuomenę ir jos kolaborantus. Šią „laisvės kovotojų“ (arba mudžahedų) kovą aktyviai rėmė Pakistanas, JAV bei kitos šalys. Po sovietų kariuomenės išvedimo šalyje kilo pilietinis karas. Iki 1997 m. didžiąją dalį Afganistano (išskyrus tik nedidelę teritoriją šalies šiaurėje) ėmė kontroliuoti Talibano judėjimas, įvedęs šariatą ir labai griežtą islamistinę tvarką. Didžiausią paramą Talibano judėjimui teikė Pakistanas. Iš religinių paskatų 2001 m. buvo sugriautos VI–IV a. pr. m. e. statytos Budos statulos Bamijane, kurias UNESCO buvo paskelbusi pasaulinio paveldo paminklais. Po 2001 m. rugsėjo 11 d. teroristinių išpuolių Niujorke, JAV ėmėsi aktyvesnės kovos su terorizmu ir vienu iš šios kovos taikinių tapo Talibano režimas, kuris buvo suteikęs prieglobstį teroristinėms organizacijoms, tarp jų ir Osamai bin Ladenui. Šiais įvykiais prasidėjo Afganistano karas. Talibano režimas buvo nuverstas ir jo kovotojai išstumti iš šalies, nors iki šiol dar kontroliuoja nedideles šalies dalis, daugiausia šalia sienos su Pakistanu. Po to buvo surengti rinkimai, kuriuose laimėjo prezidentas Hamidas Karzajus.
2021 m. rugpjūtį iš šalies išvedus NATO pajėgas, Talibanas nedelsiant atkovojo valdžią.
Talibano valdžia
Sėkmingo Talibanui puolimo metu žlugo Afganistano Islamo Respublika ir į valdžią sugrįžo talibai, paskelbę šalį islamišku emyratu. Rugsėjo 7 d. pranešta apie formuojamą naują ministrų kabinetą. 2022 m. rugpjūčio 2 d. duomenimis, Talibano vyriausybės legitimia Afganistano valdžia de jure nepripažįsta nė viena pasaulio valstybė, o de facto pripažįsta tik Kinija, Pakistanas, Rusija ir Turkmėnistanas, kurie yra akreditavę diplomatą ryšiams su Talibanu arba priėmę Talibano akredituotą diplomatą.
Tradicinė Afganistano valdžia - loya jirga (didieji susirinkimai) — puštūnų patariamieji susirinkimai, kuriuose paprastai renkamas naujas valstybės vadovas, priimama nauja konstitucija ar sprendžiami nacionalinės ar regioninės reikšmės klausimai, tokie kaip karas. Tokie pasitarimai rengiami bent nuo 1747 m., paskutiniuoju laikomas 2020 m. rugpjūtį įvykęs pasitarimas.
2021 m. rugpjūčio 17 d. Talibanui pavaldžios Hezb-e-Islami Gulbuddin partijos lyderis Gulbudinas Hekmatjaras Dohoje (Kataras) susitiko su buvusiu Afganistano prezidentu Hamidu Karzajumi bei su buvusiu Aukščiausiosios nacionalinio susitaikymo tarybos pirmininku ir vyriausybės vadovu Abdula Abdula siūlydamas suformuoti nacionalinės vienybės vyriausybę. Talibano nušalintas ir į užsienį pabėgęs prezidentas Ašrafas Ghanis, Jungtiniuose Arabų Emyratuose pareiškė, kad tokias derybas palaiko ir derasi dėl grįžimo į Afganistaną. Daugelis Talibano atstovų sutiko, kad 2004 m. Afganistano Konstitucija būtų toliau tęsiama, ir jei tik bus atitinkamai taikoma, gali būti naujos religinės valstybės pagrindas, nes jų prieštaravimai buvusiai vyriausybei buvę politiniai, o ne religiniai.
Praėjus kelioms valandoms po to, kai Kabulą paliko paskutinieji amerikiečių kariai rugpjūčio 30 dieną, žurnalisto kalbintas Talibano pareigūnas pareiškė, jog nauja vyriausybė greičiausiai bus paskelbta jau penktadienį, t. y., rugsėjo 3 d., iškart po penktadieninių pamaldų. Buvo pranešta, kad Hibatula Achundzada bus oficialiai paskelbtas emyru, o kabineto ministrų profiliai bus atskleisti per oficialią ceremoniją buvusiuose prezidento rūmuose.
Rugsėjo pradžioje laikinoji Talibano valdžia oficialiai pranešė, kad ministrų kabinetą sudarys tik vyrai, pridurdamas, kad moterims „dirbti aukšto rango postuose“ vyriausybėje leista nebus. Dėl to Herate ir Kabule žurnalistų ir žmogaus teisių aktyvistų, daugiausia moterų, surengti protestai. Rugsėjo 7 d. panaikinta Moterų reikalų ministerija.
2022 m. kovo 23 d. spaudoje spėliota, kad Afganistane vyksta ministrų kabineto pertvarkymas, kadangi Kandahare antrą kartą nuo talibų atėjimo į valdžią buvo surengtas Vadovybės tarybos posėdis, kaip manoma, siekiant tarptautinio pripažinimo.
Tarptautiniai santykiai
thumb|Lietuvos karys prie [[Tedženas (upė)|Tedženo upės]] Dabartinė faktinė Afganistano valdžia nėra pripažinta nė vienos pasaulio valstybės, nors su kai kuriomis (pvz., Rusija) palaikomi de facto diplomatiniai santykiai, yra akredituotas talibų laikinasis reikalų patikėtinis.
Lietuva taip pat nepripažįsta Talibano teisėta Afganistano valdžia. Lietuvos ir Afganistano oficialūs diplomatiniai santykiai siekia 1930 m. gruodžio 9 d., tačiau atkurti tik 2005 m., praėjus keleriems metams po Talibano nuvertimo.
Geografija
thumb|left|Kraštovaizdis Goro provincijoje (vasara) thumb|Žiemą Lietuvos kariuomenės vilkikas traukia vietinį transportą į kalną
Klimatas subtropinis, žemyninis, sausas. Vidutinė sausio temperatūra nuo 0–8 °C lygumose, iki -20 °C kalnuose. Liepą lygumose oras įkaista vidutiniškai iki 24–32 °C, aukštikalnėse laikosi 0–10 °C šiluma. Kritulių per metus iškrenta nuo 200 mm lygumose iki 800 mm kalnuose. Dažnos sausros.
Rytinės Afganistano dalies upės (Kabulas, Konaras) priklauso Indo baseinui, šiaurinės dalies (Piandžas, Amudarja) – Aralo jūros baseinui, centrinės ir vakarinės dalies (Murgabas, Harirudas, Farahrudas, Hilmendas, Hatrudas) – nenuotakiems baseinams. Didelė dalis upių sausuoju metų laiku išdžiūsta. Yra druskingų ežerų.
Būdinga pusdykumių ir dykumų bei sausųjų stepių augmenija (pelynai, druskės, saksaūlai, kulkšnės, kupranugarinės dygliažolės ir kt.), pietinę dalį užima didelės Registano ir Dašti Margo dykumos. Kalnuose yra miškų. Upių slėniuose plyti sukultūrintos oazės (vynuogynai, pasėliai, sodai).
Ekonomika
Žemės ūkis yra pagrindinė šalies šaka, nors ariama žemė sudaro tik 10% viso šalies ploto. Pagrindiniai žemės ūkio produktai yra kviečiai, vaisiai, riešutai. Aguonos naudojamos gaminti opiumui iš kurio gaunamas didžiausias pelnas.
Pagrindinė naudingoji iškasena yra gamtinės dujos. Šalyje taip pat randama anglies, vario, lazurito, talko, geležies rūdos, druskos, tačiau šių resursų gavyba nėra išplėtota. Gaminami baldai, trąšos, avalynė, apdirbama medvilnė, žemės ūkio produktai.
Pagrindiniai šalies eksporto produktai yra vaisiai ir riešutai, opiumas, rankomis pagaminti kilimai, brangakmeniai. Importuojami maisto produktai, tekstilė, naftos produktai. Pagrindiniai šalies mainų partneriai yra Pakistanas, JAV, Indija.
Gyventojai
Afganistano gyventojų etninė sudėtis yra gana marga. Kadangi ilgą laiką nebuvo atlikta sistemingų tyrimų ar gyventojų surašymų, tikslių duomenų apie gyventojų sudėtį pagal etnines grupes nėra. 2005 m. CIA World Factbook pateikiami duomenys tėra apytikriai: puštūnai (afganai) 42 %, tadžikai 27 %, chazarai 9 %, uzbekai 9 %, aimakai 4 %, turkmėnai 3 %, beludžiai 2 %, kiti 4 %.
Pagrindinės kalbos yra persų (dari) ir puštūnų. Taip pat vartojamos ir kitos kalbos – daugiausia uzbekų, turkmėnų, beludžių. Nedidelės sikhų ir indų tautinės mažumos kalba pendžabų kalba.
Pasak 2009 m. apskaičiavimų, Afganistanas užima trečia vietą pasaulyje pagal kūdikių mirtingumą. Net 151,95 kūdikiai iš tūkstančio miršta pirmaisiais savo gyvenimo metais. Taip pat šalis užima ketvirtą vietą pasaulyje pagal gimstamumą ir aštuntą vietą pagal mirtingumą. Vidutinė gyvenimo trukmė Afganistane yra 44,64 m. – taip pat viena mažiausių pasaulyje. Gyventojų amžiaus struktūra:
Pasak apytikslių 2000 m. apskaičiavimų, vyrų raštingumas yra 43,1 %, o moterų – 12,6 %.
Didžiausi miestai (2003 m.):
Kultūra
thumb|Tradicinis arbatos gėrimas
Afganistano visuomenė daugiausiai gentinė, su skirtingomis subkultūromis skirtinguose regionuose. Jų istorija siekia bent Achemenidų imperijos laikus V a. pr. m. e. Pietiniuose ir rytiniuose regionuose žmonės gyvena pagal puštūniškus papročius – čia paplitusi puštūnų kultūra. Puštūnai, taip pat beludžiai, yra glaudžiai kultūriškai susiję su Pietų Azija. Kiti afganai yra artimi persų ir tiurkiškoms kultūroms. Kai kurie ne etniniai puštūnai, gyvenantys šalia puštūnų, perėmė puštūnų papročius, tuo tarpu kai kurie puštūnai perėmė persų kultūrą. Tie, kurie gyveno Pakistane ir Irane pastaruosius trisdešimt metų buvo paveikti šių kaimyninių valstybių.
Šalpėnai
Šalpėnai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 9 km į pietryčius nuo Veiviržėnų. Seniūnaitijos centras. Veikia medicinos punktas, J. Lankučio viešosios bibliotekos filialas, Šalpėnų rinkimų apylinkės centras, parduotuvė, kultūros namai, moterų vokalinis ansamblis (vad. Romas Starkutis), veikiančios katalikų kapinės, buvusi Šalpėnų mokykla (vėliau Pašlūžmio pagrindinės mokyklos skyrius). Kaime yra ~70 smulkių ir keletas stambesnių pieninystės ūkių.
Etimologija
Kaimo vardas – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Šalpės upės.
Geografija
Kaimo vakariniu pakraščiu teka Šalpė (Veiviržo kairysis intakas), pietiniu – Judrė (Graumenos dešinysis intakas). Eina keliai į Švėkšną (ilgis 8,76 km), į Judrėnus (ilgis 8,62 km). Šalpėnai ribojasi su Jonikaičių, Kurmių, Rumbikių, Šermukšnių, Legučių, Pakapio kaimais.
Istorija
thumb|left|Šalpėnų kapinės
1553–1555 m. atliekant Švėkšnos dvaro žemių matavimus nustatyta, kad žemė „rubežiuojasi“ su „karališkais“  Bareikų ir Šalpėnų bajorų žemėmis ir Švėkšnos dvarui nepriklauso. 1644 ir 1695 m. Švėkšnos dvaro inventoriuje šie kaimai neminimi.
1737 m. Švėkšnos bažnyčios katalikų registracijos sąrašuose kaimai vadinami „VILLA“, o bajorkaimiai – „REGIO“. Šalpėnuose („REGIO Szolpianis“) surašytos 4 bajorų „GD“ (Generosus dominus 'gimęs ponu, kilmingas') šeimos: 20 katalikai ir 6 vaikai; mažiau kilmingų bajorų „D“ (Dominus 'ponas') 6 šeimos: atitinkamai 24 katalikai ir 10 vaikų; bei 25 laisvų valstiečių šeimos – 100 katalikų ir 42 vaikai. 1846 m. Šalpėnų akalicoje surašyti 9 bajorų ūkiai, 14 – laisvų valstiečių. Juose gyveno 113 gyventojų, tame tarpe  67 samdiniai ir keletas kampininkų. Kaime buvo du palivarkai kuriuose buvo po prievaizdą ir 9 samdiniai. 1780 m. Šalpėnų k. gyventojo Sabaliausko lėšomis Šalpėnų kapinėse buvo pastatyta medinė šv. Teklės koplyčia. 1861–1950 m. Šalpėnų k. priklauso Švėkšnos valsčiui. XIX a. Šalpėnų k. lenkų kilmės bajoras Jumaševas savo kieme nušovė apylinkių plėšikų vadeivą ir rekrūtų gaudytoją Kroną. 1884 m. Šalpėnų gyventojai iš kaimo išvijo policininką ir 5 kazokus, atvykusius iš ūkio iškraustyti valstiečio Tomo Grikšto šeimą. Už pasipriešinimą pareigūnams Vilniaus teismo rūmai teisė bajorą Praną Daudoravičių ir 6 moteris. XIX a. antroje pusėje minimas Gorbikovo Šalpėnų dvaras. XX a. pradžioje Šalpėnų kaimo gyventojai buvo surinkę koplyčios remontui pinigus ir juos įdavę bajorui Bernatavičiui. Jis juos pragėręs ir kapinės liko be koplyčios. I pasaulinio karo pradžioje Šalpėnų malūne rusų armijos kazokai išžudė vokiečių sargybinių būrelį ir malūną sudegino.
Tarpukariu Šalpėnuose veikė plytinė, lentpjūvė, gyveno visoje apylinkėje žinomi amatininkai: kailiadirbys Bočkus, kubilius Krakys, puodžius Striauka. Pokaryje Šalpėnų kaime vyko rezistencinė kova. Per 1945–1951 m. į sovietų lagerius išvežta daugiau kaip 20 gyventojų, tarp jų – nepriklausomos Lietuvos karininkas lakūnas Petras Lapienis su šeima.
Sovietmečiu buvo „Pažangos“ (1950–1963) ir „Šalpės“ (1963–1975) kolūkių centrinė gyvenvietė. Kaime buvo ryšių skyrius, felčerių-akušerių punktas (nuo 1959 m.), pradinė mokykla, kultūros namai (nuo 1960 m.), biblioteka, parduotuvė, veikiančios kapinės.
Amerikiečių Stafordšyro terjeras
Amerikiečių Stafordšyro terjeras (sutrumpintai Stafordšyro terjeras) – šunų veislė.
Šalpėnai
Istorija
1992–2001 m. Šalpėnuose veikė žemės ūkio bendrovė „Aidas“. 2005 m. Šalpėnų kaimo ūkininko Roberto Marcinkevičiaus ūkis pripažintas pavyzdingiausiu visoje Klaipėdos apskrityje. 2006 m. liepos 29 d. Šalpėnuose Marcinkevičiaus pieninkystės ūkyje vyko Klaipėdos rajono melžėjų varžytuvės.
Amerikiečių Stafordšyro terjeras
Kilmė
Dar 1100 m. Anglijoje ir kitur Europoje buvo organizuojamos šunų kautynės su jaučiais ir meškomis. 1835 m. Didžiojoje Britanijoje šunų kovos buvo uždraustos. Tačiau vis tiek išliko galimybė organizuoti šunų kautynes, kurios tapo pelningu verslu. Tuomet iškilo būtinybė sukurti idealų šuns tipą, kuris tiktų kautis ringe arba duobėje. Tai turėjo būti atletiškas, greitai atakuojantis ir vikriai sučiumpantis priešininką šuo. „Kovotojas“ turėjo pasitikėti savimi ir žūtbūtinai kovoti valandų valandas, kad patenkintų šunų sporto aistruolius. Šuo privalėjo būti vikrus kaip terjeras ir narsus kaip buldogas. Todėl daugelyje vietovių kryžmino įvairiausius šunis, o Stafordšyro grafystės angliakasiai sukryžmino anglų buldogą su terjeru. Kovoms veisiami terjerai turėjo būti agresyvūs kitiems šunims, drąsūs, nejausti skausmo, noriai kautis, bet mylėti ir paklusti žmonėms.
Iš Didžiosios Britanijos į JAV amerikiečių Stafordšyro terjerų protėviai pateko 1870 m. ir kurį laiką vadinti pitbulterjerais. Juos taip pat naudojo šunų kovoms.
1936 m. gegužės 23 d. įsteigtas amerikiečių Stafordšyro terjerų mėgėjų klubas atvėrė naują veislės istorijos puslapį. Tais pačiais metais veislę įregistravo bei standartą patvirtino Amerikos kinologų klubas (AKC). Pirmojo pasaulinio karo metais šie terjerai tapo labai populiarūs. Terjerų jėga, drąsa ir sumanumas užkariavo daugelio amerikiečių širdis. To meto spauda dažnai publikavo jų nuotraukas, karikatūras.
Išvaizda
thumb|left|Snukis Nors Stafordšyro terjeras raumeningas, jis vis dėlto yra vikrus ir grakštus, kojos ne per daug ilgos, kontūras nepanašus į lenktyninio šuns. Stafordšyro terjeras yra kresnas, labai galingai sudėtas šuo trumpu kailiu ir savita galva bei snukiu.
Snukis vidutinio ilgio, viršutinėje dalyje apvalus ir staigiai įlenktas po akimis. Lūpos sučiauptos ir horizontalios. Žandikauliai ryškūs. Pažandė stipri. Nosis juodos spalvos.
Ausys būna apkarpytos arba neapkarpytos. Kaklas truputį išriestas ir vidutinio ilgio. Oda aptempta.
Pečiai stiprūs ir raumeningi, su nuožulniomis mentėmis. Nugara trumpa, lengvai žemėjanti nuo keteros link pasturgalio, turi švelnų trumpą nuolydį pasturgalyje link uodegos pagrindo. Krūtinė žema ir plati. Šonkauliai išriesti, užpakalinėje dalyje ilgi. Pilvas pilnas, nenudribęs, bet ir neįtrauktas (kaip pas kurtus).
Letenos vidutinio dydžio, išriestos ir kompaktiškos. Uodega trumpa, išaugusi žemai, smailėjanti, nesusiraičiusi ir nelaikoma virš nugaros.
Kailis trumpas, prigludęs ir palietus standus. Leistina bet kuri spalva, ištisa, mišri ar su dėmėmis, tačiau visiškai balta, daugiau nei 80 procentų balta, juoda su rusvai geltona ar rausvai ruda yra nepageidautinos.
Priežiūra
Šeimininkai privalo teisingai auklėti ir suteikti dresūros pagrindus amerikiečių Stafordšyro terjerui. Šiam šuniui reikia skirti daug laiko, tai reikėtų turėti omenyje dar prieš augintinį įsigyjant. Kadangi šių šunų kailis yra trumpas, Stafordšyro terjerams nereikalinga rūpestinga kailio priežiūra. Taip pat šiam šuniui neatsiejama gyvenimo dalis yra nuolatinis judėjimas (ilgi pasivaikščiojimai bei greitas bėgiojimas) ir aktyvi protinė veikla.
Elgesys ir charakteris
Amerikiečių Stafordšyro terjeras turi labai aukštą grobio persekiojimo instinktą, jam būtina aktyvi veikla, kad energija būtų nukreipiama tinkamai ir šuo nepradėtų elgtis destruktyviai. Tinkamai prižiūrimas, socializuotas amerikiečių Stafordšyro terjeras bus draugiškas ne tik su visais žmonėmis, bet ir gyvūnais, todėl daugelyje šalių jis laikomos šeimos šunimi. Amerikiečių Stafordšyro terjeras – šuo kompanionas, jis neskirtas apsaugai. Tai judrus, aktyvus, drąsus, viskuo besidomintis gyvūnas. Su žmonėmis draugiškas ir meilus. Netinkamai besielgiantys, agresyvūs ar bailūs šunys neturi būti veisiami. Tarptautinės kinologų organizacijos organizuojamose parodose visi šunys su aiškiai išreikštomis fizinėmis arba psichinėmis anomalijomis diskvalifikuojami.
Faščė (Mazovijos Vysokio valsčius)
Faščė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Mazovijos Vysokio valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 22 namai ir 155 gyventojai.
Atrėjas
Graikų mitologijoje Atrėjas (, „bebaimis“) – Mikėnų karalius, Pelopso ir Hipodamijos sūnus, Tiesto brolis dvynys. Kartu su Aerope turėjo du sūnus: Agamemnoną ir Menalają.
Kadaise karaliaus Oinomajo vežėjas Mirtilas prakeikė Pelopsą, išdavikiškai jį nužudžiusį, ir savo prakeikimu pasmerkė pražūčiai visą Pelopso giminę. Prakeiksmas krito ir ant Atrėjo bei jo brolio Tiesto.
Atrėjas kartu su broliu Tiestu buvo ištremtas tėvo, kadangi nužudė savo įbrolį, Chrisipą trokšdami Olimpijos sosto. Jie prisiglaudė Mikėnuose, kur jie paveldėjo sostą, nesant karaliui Euristėjui, kuris buvo išvykęs kovoti su heraklidais. Euristėjas laikinai jiems užleido sostą, tačiau jam žuvus kovoje sostas jiems atiteko visam laikam.
Atrėjas prisiekė paaukoti savo geriausią ėriuką deivei Artemidei. Ieškodamas geriausio ėriuko savo bandoje jis surado auksinį ėriuką, kurį padovonojo savo žmonai Aeropei ir nuslėpė nuo deivės. Aeropė auksinį ėriuką atidavė savo meilužiui Tiestui (Atrėjo broliui), kuris įtikino Atrėjo susitarti, kuris iš jų turės tą ėriuką tas ir taps valdovu. Tiestas parodė ėriuką ir pareikalavo savo teisės į sostą.
Vėliau Atrėjas atgavo sostą, pasinaudojęs dievo Hermio patarimu. Tiestas sutiko atiduoti valdžią jei saulė judės atbulai danguje, tai įvykdė Dzeusas. Atrėjas atgavo sostą, o Tiestas buvo ištremtas.
Po kurio laiko Atrėjas sužinojo apie savo žmonos neištikimybę ir brolio išdavystę. Jis užmušė Tiesto sūnus, juos išvirė, išsaugojęs rankas ir kojas. Vėliau patiekė Tiestui jo paties sūnus, o vėliau išsityčiojo naudodamas jų galūnes.
Orakulas išpranašavo Tiestui, kad jei susilauks sūnaus su savo dukra Pelopija, jų sūnus užmuš Atrėją. Tiestas pasielgė taip kaip jam patarė orakulas, jo sūnus Egistas užmušė Atrėją.
Musulmonžuvės
Musulmonžuvės, arba maurų stabai (Zanclidae) – ešeržuvių (Perciformes) būrio žuvų šeima, kurioje yra vientelė rūšis – raguotoji musulmonžuvė (Zanclus cornutus). Dydis – apie 22 cm. Paplitusi tropikinio ir subtropikinio klimato vandenyse, lagūnose, tarp koralinių rifų Indijos ir Ramiajame vandenynuose. Į ją panašios šeriadantės kabubos (Heniochus).
Piratavimas XXI amžiuje
Piratavimas XXI amžiuje dažniausiai siejamas su piratavimu Somalyje, prasidėjusiu 2005 m. Nuo 2001 m. piratavimo didėjimas buvo pastebimas Indijoje, Indonezijoje, Bangladeše ir Vakarų Afrikoje.
2003 m. Tarptautinės jūrų organizacijos duomenimis įvyko 334 piratavimo veiksmai. 2004 m. piratų išpuolių paskaičiuota 325, iš jų 93 įvyko Indonezijoje. Per šiuos išpuolius žuvo 30 žmonių.
Dalia Grybauskaitė (1952)
Dalia Grybauskaitė (1952 m. lapkričio 1 d. Subačiuje Kupiškio raj.) – Lietuvos dailininkė, grafikė.
Kūryba
2000 m. tapo Lietuvos dailininkų sąjungos nare. Nuo 1980 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (daugiausia grupinėse mažosios grafikos ir ekslibrisų). Surengė keletą personalinių parodų.
Skirvytėlė
Skirvytėlė – buvęs gatvinis kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, dabartiniame Rusnės miestelyje, Žvejų gatvėje. Respublikinės reikšmės architektūros paminklas. Yra išlikę tik pamariui būdingų XIX a. pabaigos – XX a. pradžios pastatų (gyvenamųjų ir ūkinių) Pakalnės ir Vorusnės upių pakrantėje. Namų sienos dažniausiai iš rąstų, apkaltos vertikaliomis lentomis, stogai dengti nendrėmis arba čerpėmis. Buvusio kaimo ilgis siekia 1,5 km. Kaimą mena Skirvytėlės gatvė Rusnėje.
Istorija
Kaimas augo kaip Rusnės priemiestis, 1853 m. įkurta Skirvytėlės pradinė mokykla. Skirvytėlė 1949 m. prijungta prie Rusnės.
Vakarų Varšuvos apskritis
Vakarų Varšuvos apskritis  – apskritis šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje. Apskrities centras įsikūręs Mazovijos Ožaruvo mieste. Apskritis šiaurėje ribojasi su Mazovijos Novy Dvuro ir Legionovo apskritimis, rytuose su Varšuvos miestu, pietuose su Pruškuvo apskritimi, pietvakariuose su Mazovijos Grodzisko ir vakaruose su Sochačevo apskritimi. Apskrityje yra 7 valsčiai.
Apskrities valsčiai
Apskrityje yra 7 valsčiai:
Gyventojai
Pagal 2005 m. birželio 30 d. surašymo duomenis:
KK139
Krašto kelias 139 – krašto kelias, jungiantis Garliavą ir Kauno HE. Ilgis – 11,89 km. Šiame kelyje „juodųjų dėmių“ nėra.
Dvariškiai (Ignalina)
Dvariškiai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybės pietvakariuose, 1 km į pietryčius nuo Linkmenų, pietiniame Linkmenų pakraštyje, prie Ūsių ežero. Šalia praeina kelias. Įeina į Aukštaitijos NP.
KK139
Maršrutas
thumb|left|240px|Ties [[Jiesios kraštovaizdžio draustinis|Jiesios kraštovaizdžio draustinio riba]]
Sibirinė gervė
Sibirinė gervė, arba baltoji gervė (Grus leucogeranus) – gervinių (Gruidae) šeimos stambus migruojantis nykstantis paukštis.
Kūnas iki 140 cm aukščio. Suaugę paukščiai balti, išskyrus raudoną sritį virš snapo viršūnės link akių. Rainelė geltona. Kojos raudonos. Patinas stambesnis už patelę.
Veisiasi Rusijos arktinėse srityje: Jakutijoje ir Vakarų Sibire. Žiemoja Kinijoje (Jangdzės upėje), Irane ir Indijoje.
Šunažolė
Šunažolė (Dactylis) – miglinių (Poaceae) šeimos augalų gentis.
Lietuvoje auga dvi rūšys:
Kladnas
Kladnas  – miestas vakarinėje Čekijoje, 25 km į šiaurės vakarus nuo Prahos. Išvystyta angliakasyba, metalurgija ir metalo apdirbimas, žaislų pramonė (gaminami „Lego“ žaislai). Išlikusi pilis (XVII–XVIII a.), stovi rotušė, kelios bažnyčios, vienuolynas, kasybos istorijos ir metalurgijos muziejus.
Istorija
XX a. buvo svarbus pramonės centras – kastos akmens anglys, veikė metalurgijos kombinatas.
Centrinės Alpės
thumb|Aukštasis Tauernas Centrinės Alpės (vok. Österreichische Zentralalpen, Austrijos Centrinės Alpės) – kalnų dalis, esanti tarp Šiaurinių Alpių ir Pietinių Alpių, nuo kurių skiriasi savo geologine sudėtimi.
Didesnė Centrinių Alpių dalis patenka į Austriją. Alpės tęsiasi nuo Bergamo Alpių papėdės netoli Komo ežero ir Berninos, Graubiundeno kantone, rytų Šveicarijoje iki Lichtenšteino.
Centrinių Rytų Alpių kalnų virtinės (iš rytų į vakarus): thumb|Centrinių Rytų Alpių grupė (violetinė linija vaizduoja [[Austrijos žemės|Austrijos žemių ir valstybių sienų ribas)]]
Pietvakarių Albulos, Plesuro, Oberhalbšteino, Livigno, Berninos ir Bergamo masyvai (17-22) priskiriami Vakarų Klintinių Alpių daliai.
Nerijus Mačiulis (1983)
Nerijus Mačiulis (g. 1983 m. balandžio 1 d.) – Lietuvos futbolininkas, saugas.
Biografija
Žaidė Jėgeriai Kaunas (2000–2002; 2005), FBK Kaunas (2000, Lietuvos čempionas; 2005), Sūduva Marijampolė (2002; 2006–2007), LKKA Atletas Kaunas (2003), FK Šilutė (2004–2006), Atlantas Klaipėda (2008), Tauras Tauragė (2009–2011), FK Kruoja Pakruojis (2012-2015), FC Stumbras (2016), Kazlų Rūdos Šile (nuo 2017).
Trenerio karjera
2020 m. sausio 6 d. pranešta, kad tapo Roko Garasto asistentu Kauno Žalgiryje. 2023 m. sausio mėn. įgijo UEFA A trenerio licenciją.
2023 m. vasario mėn. tapo Kauno Žalgiris B vyr. treneriu.
Biografija rinktinėse
Žaidė Lietuvos jaunimo rinktinėse.
Ř
miniatiūra|Raidė „ř“ sans-serif ir serif šriftu
Ř ir ř – 28-oji čekų abėcėlės raidė. Vartojama čekų kalboje, sileziečių kalboje, aukštutinių sorbų kalboje. Čekų kalboje vadinama „R s háčkem“ t. y. „R su paukšteliu“ ir abėcėlėje eina po raidės „R“. Funkcijos požiūriu (ir tik iš dalies tarimu) yra analogiška lenkiškam ir kašubiškam „Rz“ – minkština raidę „R“. Tačiau lenkiško „Rz“ tarimas skiriasi nuo čekiško „Ř“ tarimo, pvz., lenkiškas ir čekiškas.
Ř raidę taisyklingai ištarti dažniausiai itin problematiška žmonėms, kuriems čekų, sileziečių ar sorbų kalba nėra gimtoji. Neteisingas ř tarimas vadinamas „rotacismus bohemicus“.
Golaše Gurkai
Golaše Gurkai  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Mazovijos Vysokio valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1471 metais. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 19 namų ir 110 gyventojų. 1921 m. kaime buvo 25 namai ir 138 gyventojai, iš kurių 67 vyrai ir 71 moteris.
Raimonda Masiulytė
Raimonda Masiulytė – Lietuvos dainininkė.
Atlieka lyrines dainas. Studijuoja džiazo vokalą J. Tallat-Kelpšos konservatorijoje.
Raimonda dalyvavo keliuose konkursuose (Sing Jazz, Brodvėjus Star, Jaunujų džiazo atlikėjų konkurse). Vėliau pradėjo dainuoti gospelų chore „Sounds in G“. Subūrė grupę „Black Coffee“, su kuria sėkmingai kūrė ir koncertavo dvejus metus. 2007 m. dalyvavo muzikiniame realybės šou Dangus 2. 2008 m. dalyvavo nacionalinėje atrankoje į Euroviziją (su lyrine daina „Birdie's tweet“) ir finaliniame etape užėmė 4 vietą.
Dalyvavo festivaliuose Mėnuo Juodaragis, Akacijų alėja.
Baltasprandė gervė
Baltasprandė gervė (Grus vipio) – gervinių (Gruidae) šeimos stambus paukštis.
Kūnas iki 130 cm aukščio. Svoris apie 5,6 kg. Kojos šviesiai rožinės. Ant veido raudona dėmė. Snapas pilkas, su baltomis linijomis.
Populiacija tik apie 4900-5400 paukščių. Veisiasi šiaurės rytų Mongolijoje ir šiaurės rytų Kinijoje ir gretimose Rusijos pietrytinėse srityse. Migruoja į Jangdzės upę, Korėją ir Japoniją.
thumb|left|210px|Dvi baltasprandės gervės
Tikrasis žvynbaravykis
Tikrasis žvynbaravykis – baravykinių (Boletaceae) šeimos, žvynbaravykių (Strobilomyces) genties grybų rūšis.
Lapuočių miškai: ąžuolynai, beržynai, drebulynai. Vasara, ruduo. Žvynuotas, gauruotas, įpjauta trama rausta, juoduoja.
Vaisiakūniai dideli. Kepurėlė 5-15 cm skersmens, apaugusi stambiais pilkais, pilkai rudais ar net juodais žvynais, mėsinga. Vamzdeliai pilkai balti, seni - rusvi, iki 3 cm ilgio, paspausti rausvėja. Kotas 8–15×1–3 cm, vienodo storio, pilkas, senas - juodai rudas ar net juodas, kietas, su žiedu a tik su jo liekana, plaušuotai gauruotas. Trama pilkšva, perpjauta ar perlaužta rausvėja, vėliau išblunka iki pilkai juosvos. Sporos 10–14×8,5–11 μm.
Būdingi požymiai: žvynuota kepurėlė, gauruotas kotas, su žiedu.
Kai kuriuose šaltiniuose nurodoma, kad nevalgomas. Labai retas, kol kas rastas tik Žemaitijos nacionalinio parko miškuose, Platelių Pilies saloje. Lietuvos sengirių reliktas. Šilumamėgis. Saugomas.
Rūšis paplitusi kaimyniniuose kraštuose Lenkijoje, Latvijoje, Estijoje.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 42 psl.
Leonas Vitkauskas
Leonas Vitkauskas (slapyvardis Arėjas, 1902 m. liepos 11 d., senu stiliumi – birželio 28 d. Šiauliuose – 1994 m. spalio 8 d.) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, rašytojas.
Kūryba
Eilėraščiuose vyravo gamtos motyvai, eilėraščių ir apsakymų rinkinyje „Už tėvynę“ idealizavo kovas dėl Lietuvos nepriklausomybės.
Žygmantiškės
Žygmantiškės – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurę nuo Pabarės, prie kelio, Rūdninkų girioje. Yra Žygmantiškių girininkija (priklauso Valkininkų miškų urėdijai). Pro kaimą teka Šalčia. Yra Rūdninkų-Žygmantiškių kopynas (Zygmantiškių geomorfologinis draustinis).
thumb|left|240px|Tradiciniai mediniai trobesiai Žygmantiškėse
Istorija
2,5 km į rytus nuo kaimo aptiktos Žygmantiškių medžio anglių degyklos, kurios datuotinos XV a. – XVI a.
XIX a. pab. Žygmantiškės buvo girininkija ir dvaras Trakų apskrityje.
Jonas Totoraitis
Jonas Totoraitis (1872 m. gruodžio 24 d. Bliuviškiuose, Griškabūdžio valsčius – 1941 m. birželio 21 d. ten pat) – Lietuvos kunigas, istorikas, visuomenės veikėjas.
Biografija
1890–1895 m. mokėsi Seinų kunigų seminarijoje. Ypač domėjosi istorija, daug skaitė istorinių veikalų. 1895–1899 m. Daukšių vikaras. Platino spaudą, laikraščius, po spaudos draudimo panaikinimo organizavo parapijos bibliotekėlę.
1899–1904 m., pasitobulinęs prancūzų ir vokiečių kalbų žinias ir gavęs vyskupo Antano Baranausko leidimą, studijavo Fribūro universitete. Ten gavo filosofijos daktaro laipsnį, apgynęs disertaciją vokiečių kalba „Lietuviai karaliaus Mindaugo laikais“ (1905).
Grįžęs į Lietuvą tęsė sielovados darbą ir istorinius tyrinėjimus bei aktyviai prisidėjo prie krašto išlaisvinimo. Seinuose dirbo „Šaltinio“ redakcijoje, vėl buvo Šunskų vikaras. 1910 m. slapta įstojo į marijonų vienuoliją. Nuo 1911 m. Seinų kunigų seminarijoje pradėjo eiti dvasios tėvo pareigas.
1923–1937 m. Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos-filosofijos fakulteto profesorius, dėstė istorijos dalykus. Buvo Marijampolės marijonų gimnazijos steigėjas ir direktorius, rašė istorijos vadovėlius. Mirė 1941 m. Bliuviškiuose, 1943 m. perlaidotas Marijampolės senosiose kapinėse.
Jo vardu pavadinta Marijampolės Jono Totoraičio progimnazija.
Kūryba
Žymiajame veikale, kuris lig šiol tebėra plačiausias ir giliausias Lietuvos Užnemunės praeities tyrinėjimas – „Sūduvos Suvalkijos istorija“, naudojosi ne tik paskelbtais istorijos šaltiniais, bet ir surado naujų, iki tol nežinomų. Autorius konsultavosi su to meto žymiausiais jaunais istorijos tyrinėtojais – Konstantinu Jablonskiu, Zenonu Ivinskiu, Adolfu Šapoka ir kt.
Ši vertinga knyga jau seniai buvo tapusi retenybe, todėl, atkūrus Lietuvos Nepriklausomybę, 2003 m. išleista pakartotinai. Jos antrosios dalies rankraščiai iki šiol nerasti.
Gineitiškis
Gineitiškis – kaimas Ignalinos rajono savivaldybės vakaruose, Aukštaitijos nacionaliniame parke. Yra Pakaso ežero rytinėje pakrantėje, prie kelio į Stripeikius.
Istorija
1810 m. minimas Gineitiškių palivarkas, priklausęs I. Tyzenhauzui ir prijungtas prie Ignalinos.
Gineitiškis įsikūrė kaip vienkiemis XX a. pradžioje, per Stolypino reformą.
Samsung
„Samsung Group“ – tarptautinis elektronikos konglomeratas. Būstinė – Seule, Pietų Korėja. Koncerną sudaro keletas įmonių ir padalinių, kuriuos vienija „Samsung“ prekinis ženklas. 1938 m. „Samsung“ įkūrė korėjiečių verslininkas Li Bjon Col. Tuomet tai buvo prekybos įmonė.
Sporto rėmimas
„Samsung“ yra tarptautinis olimpinių žaidynių partneris nuo 1997.
Azija
„Samsung“ priklauso Pietų Korėjos futbolo komanda „Suwon Samsung Bluewings“.
Europa
Remia:
„Samsung“ – vienas iš pagrindinių Lietuvos krepšinio federacijos ir nacionalinės krepšinio rinktinės rėmėjų (2006–2008).
Australija
Remia Australijos regbio komandą „Sidnio Roosters“ (1995–1997, 2004–dabar) ir futbolo klubą „Melbourno Victory“. „Samsung“ yra oficialus Rio 2007 „Pan American Games“ partneris.
Nuorodos
Samsung Electronics
Chartumo kultūra
Chartumo kultūra – akmens amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1947 m. El-Koco vietovėje, netoli Chartumo, aptiktus radinius.
Arealas
Chartumo kultūra 7900–6700 m. pr. m. e. buvo paplitusi Sudane. Skiriamas mezolito (ankstyvasis, Chartumo) ir neolito (vėlyvasis, Šahelnabo) laikotarpis.
Kultūra
Ankstyvuoju laikotarpiu žmonės vertėsi medžiokle, žvejyba, maisto rinkimu, vėlyvuoju – iš dalies ir gyvulininkyste – augino ožkas. Būdingi dirbiniai: kvarciniai mikrolitai, akmeninės trinamosios girnos, tinklų svoreliai, keramika, puošta banguotiniu ornamentu, karoliai iš stručio kiaušinio lukšto, dideli akmeniniai kirviai ir kaltai. Gyventojai – negridai.
Ignatuvka
Ignatuvka – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Jeleniavo valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į šiaurės rytus nuo Jeleniavo, apie 21 km į šiaurę nuo Suvalkų ir 129 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Kuna
Žodis kuna gali reikšti:
Zuikiškė
Zuikiške vadinami kaimai:
Gintaras Januševičius
Gintaras Januševičius (g. 1985 m. sausio 16 d. Maskvoje, Rusijoje) – lietuvių pianistas, tarptautinių konkursų laureatas, aktyviai koncertuojantis Europoje ir už jos ribų.
Biografija
G. Januševičius gimė Maskvoje lietuvių trimitininko Algirdo Januševičiaus ir totorių bei žydų kilmės kompozitorės Nailios Galiamovos šeimoje. 1987 m. šeima persikraustė gyventi į Klaipėdą. Groti fortepijonu pradėjo ketverių metų Eduardo Balsio menų gimnazijoje mokytojos Valentinos Potejenko specialybės klasėje. 1993 m. Algirdui tapus Lietuvos Valstybinio Simfoninio Orkestro trimitų grupės koncertmeisteriu, Januševičiai persikėlė į Vilnių, kur gyvena iki šiol. Ten Gintaras tapo Mikalojaus Konstantino Čiurlionio menų gimnazijos (dabar M. K. Čiurlionio nacionalinės menų mokyklos) auklėtiniu. Jo specialybės mokytojai – Valė Kulikauskienė – 1992–1998 m. ir Jurgis Bialobžeskis – 1998–2003 m. Baigęs mokyklą jis metus studijavo Lietuvos Muzikos ir Teatro Akademijoje ir 2004 m. išvyko mokytis ir gyventi į Hanoverį pas vieną žymiausių rusų pianistų, profesorių Vladimirą Krainevą (Владимир Всеволодович Крайнев). Po profesoriaus mirties 2011 m. Gintaras tęsia studijas vieno iškiliausių vokiečių pianisto ir pedagogo, profesoriaus Berndo Giotzkės (Bernd Goetzke) klasėje.
Konkursai
Pirmoji konkursinė sėkmė G. Januševičių aplankė 16 metų, kai jis laimėjo respublikinius Balio Dvariono ir Johanno Sebastiano Bacho konkursus. Po to sekė eilė kitų pergalių: Grand Prix tarptautiniame Fryderyko Chopino pianistų konkurse Estijoje 2002 m., diplomai Mikalojaus Konstantino Čiurlionio pianistų konkurse Vilniuje (2003 m.) ir Monrealio pianistų konkurse Kanadoje (2004 m.), laimėtos tarptautinių Yamaha bei Yehudi Menuhin Life Music Now fondų surengtų konkursų stipendijos.
2007 metais tarptautiniame M. K. Čiurlionio pianistų ir vargonininkų konkurse G. Januševičius laimėjo trečiąją vietą, o Prancūzijoje vykusiame pianistų konkurse „Piano Campus“ – bronzos medalį. 2010 m. kovą tarptautiniame Pinerolo pianistų konkurse Italijoje jis pelnė sidabrą bei specialų prizą už geriausią Liudviko van Bethoveno sonatos atlikimą. Po kelių mėnesių pianistas taip pat buvo apdovanotas sidabro medaliu tarptautiniame konkurse „Naujos Žvaigždės“ Vernigerodės mieste Vokietijoje. 2010 m. gegužę lietuvis iškovojo auksą Maljorkos Palmoje Rotary Klubo organizuotame konkurse „Palma de Mallorca“ – be piniginio prizo pianistui atiteko ir koncertinis turas solo bei su orkestrais Ispanijoje. Tų pačių metų rugpjūtį G. Januševičiui atiteko ir tarptautinio Ibizos pianistų konkurso antroji vieta. 2011 m. balandį jis laimėjo tarptautinį Fryderyko Chopino draugijos pianistų konkursą Hanoverio mieste Vokietijoje.
Triušiažuvinės
Triušiažuvinės (Siganidae) – ešeržuvių (Perciformes) būrio žuvų šeima
Žuvų dydis – 25-40 cm. Paplitusios Indijos ir Ramiojo vandenynų atogrąžų zonų priekrantėse. Šeimoje yra viena gentis - paprastosios triušiažuvės (Siganus) ir 28 rūšys.
Gintaras Januševičius
Konkursai
2012 m. jis debiutavo „Palma de Mallorca“ konkurso žiuri. Nuo to laiko jis teisėjavo tarptautiniams konkursams Lietuvoje, Vokietijoje, Didžiojoje Britanijoje ir kitose šalyse.
Koncertai
Pirmą kartą su orkestru G. Januševičius debiutavo būdamas penkiolikos metų. Tada Vilniaus Kongresų Rūmuose su Lietuvos Valstybiniu Simfoniniu orkestru, diriguojant Vytautui Lukočiui, jis atliko Felikso Mendelsono Capriccio Brillante op.25. Jau po savaitės įvyko Gintaro debiutas Maskvos Konservatorijos Didžiojoje salėje. Nuo to laiko pianistas su orkestrais koncertavo daugiau nei 30 kartų, pasirodė tokiose žymiose salėse, kaip Palau de la Música Catalana Barselonoje, Viurcburgo Rezidencijoje, Salle Wilfrid-Pelletier Monrealyje, Sala Mozart Saragosoje, „Estonia“ Taline ir t. t.
G. Januševičių taip pat dažnai galima sutikti ir įvairiuose kameriniuose projektuose. Tarp jo scenos partnerių – klarnetininkas Macdara Ó Seireadáin, violončelininkas Leonid Gorochov, smuikininkė Solenne Paidassi , pianistas Aleksandras Palėjus , valtornininkas Felix Klieser, dainininkas Merūnas Vitulskis.
Repertuaras
G. Januševičius dažniausiai atlieka kompozitorių romantikų kūrinius. Didžiąją jo repertuaro dalį sudaro Sergejaus Rachmaninovo, Modesto Musorgkio ir kt. fortepijoniniai opusai. Taip pat jis garsėja savo Frederiko Chopino, Ferenco Listo ir Johaneso Brahmso kūrinių interpretacijomis.
Pedagoginė veikla
Nuo 2009 m. G. Januševičiaus fortepijono pamokos bei paskaitos buvo rengiamos Japonijoje, Kinijoje, Brazilijoje, Vokietijoje ir kitose šalyse. Ilgametis bendradarbiavimas jį sieja su Lietuvos muzikos ir teatro akademija, Londono karališkaja muzikos akademija (RAM) bei Moldavijos valstybine muzikos ir šokio akademija (AMTAP). 2017 m. G. Januševičius įkūrė žiemos fortepijono akademiją "Feuerwerk" Einbecke ir vasaros festivalį "Klaipėda Piano Masters" bei tapo jų meno vadovu bei fortepijono dėstytoju. Nuo 2020 jis dėsto Hanoverio muzikos, teatro ir medijų universitete (HMTMH).
Kita veikla
G. Januševičius gyvena Vokietijos mieste Hanoveryje. 2008 m. jis sukūrė koncertų seriją „Plathner’s Eleven“ ir jai vadovavo iki 2015 m. Nuo 2014 m. - koncertų salės „Tangobrücke“ bei muzikinio konkurso „Die Hannoversche Börse für Musiktalente“ meno vadovas. 2015 m. įkūrė pianistų konkursą "Einbecker Klavierfrühling", kuriam vadovauja iki šiol.
Fgura
Fgura – miestas Maltos pietuose. 2013 m. kovą mieste gyveno 11 728 žmonės.
Didžioji dalis Fguros buvo pastatyta XX a. 7-tą dešimtmetį. Yra įrodymų, kad Finikijos laikais miesto vietoje buvo gyvenvietė.
Fgurą, stovinčią labiau salos gilumoje nei Trys miestai, paveikė augančios laivų statyklos, ypač po Antrojo pasaulinio karo. Fguros šiaurinis kraštas ribojasi su Cottonera įtvirtinimų linija, pietuose ribojasi su Zabaru, o vakaruose – su Taršinu. Šiandien Fgura pasižymi vienu didžiausių gyventojų tankių Maltoje, ji yra vienas sparčiausiai augančių Maltos miestų. Fgura tapo vienu labiausiai išvystytų komercinių vietovių pietinėje vidurio Maltoje.
Simboliai
Fguros taryba paskelbė Fguros Dieną, kuri būna švenčiama paskutinį spalio sekmadienį. Fguros diena pirmą kartą buvo švęsta 1994 m. spalio 30 d.
Miesto globėja laikoma Karmelio kalno madona, kasmetinė šventė jos garbei švenčiama liepos antrą sekmadienį.
Istorija
Manoma, kad Fguros vietoje dar Finikijos laikais buvo gyvenvietė. 1948 m., nuo spalio 28 iki gruodžio 2 d., Fguroje buvo aptikti 6 finikiečių kapai, datuoti III-IV a. pr. m. e. Šiuose netaisyklingos formos kapuose aptikta ne tik žmonių griaučiai, bet ir gyvūnų likučių, keramikos ir bronzinių daiktų. Tų kasinėjimų garbei viena Fguros gatvė pavadinta Triq is-Sejba Punika ('Finikiečių atradimo gatvė').
Iki Fguros paskelbimo parapija 1965 m. sausio 21 d., Fgura buvo Taršino priemiestis. Iki Antrojo pasaulinio karo Fgura buvo kaimas, kurį sudarė kelios išsimėčiusios fermerių sodybos, iš kurių dabar praktiškai nieko nebeliko. Sodybos buvo netoli bažnyčios, naujos mokyklos ir šv. Tomo gatvės. Fguroje gyveno 20 fermerių šeimų. 1945 m. gruodį į bendruomenę atvyko karmelitai, kurie ėmė statyti naują bažnyčią, kuri buvo atidaryta 1950 m. lapkritį. Didėjant Fguros gyventojų skaičiui prireikė naujos bažnyčios, kuri buvo įšventinta 1990 m. vasario 1 d.
Karalinavas
Karalinavu vadinami kaimai:
Markučiai
Markučiai – Vilniaus miesto dalis, esanti į pietryčius nuo miesto centro, kalvotoje vietovėje kairiajame Vilnios krante (ties Kaukysos žiotimis). Iš šiaurės juosia Vilnia (kitapus – Belmontas), iš vakarų ribojasi su Paupiu, Rasų kolonija, iš pietų juosia Vilniaus–Naujosios Vilnios geležinkelio atkarpa (kitapus – Rasos, Ribiškės, rytuose dunkso miškai (už jų – Žemasis Pavilnys). Patenka į Pavilnių regioninį parką, yra Markučių kraštovaizdžio draustinis (saugomi raguvynų eroziniai latakai).
Išlikęs Markučių dvaras ir parkas. Dvare įrengtas rusų poeto A. Puškino muziejus (įkurtas 1948 m., pirmasis literatūrinis muziejus Vilniuje). Markučių ąžuolyne buvo pirmoji Lietuvos kunigaikščių vasarvietė.
thumb|left|Puškino muziejus thumb|left|Markučių parkas
Etimologija
XIV a. Markučių dvaras priklausė didžiajam kunigaikščiui. Jis turėjo du centrus – Guras (kairiajame Vilnios krante) ir Zavilenska (dešiniajame Vilnios krante). Iš pradžių vietovė buvo žinoma kaip Sakalaičiai. Markučių vietovardis aptinkamas nuo 1712 m. 1810 m. A. Chodkevičius dvarą pardavė Vilniaus iždininkui J. Eismuntui, kuris jį pavadino Svistapole. XX a. minimas Vilnių dvaras.
Istorija
Dvarvietė žinoma nuo XIV a.
Markučiai prie Vilniaus miesto prijungti XX a. 1-ajame dešimtmetyje.
Gyventojai
1905 m. Mickūnų valsčiaus Markučių dvare (Puškinų valda) gyveno 84 žmonės. 1931 m. – 113 gyventojų.
Žymūs žmonės
1884 m. į Markučių dvarą atsikėlė gyventi Grigorijus Puškinas, poeto A. Puškino sūnus, vedęs rusų geležinkelių inžinieriaus A. Melnikovo dukterį. Kartu jis atsivežė ir tėvo daiktų, kurie iki šiol saugomi muziejuje.
Fgura
Istorija
E.B. Vella iškėlė hipotezę, kad pavadinimas Fgura kilęs iš 'figūra, statula'. Tai aiškinama senųjų miestelio gyventojų papročiu sustoti ties niša, kurioje stovi Karmelio kalno Madonos statula. Statulą vadindavo.
Nobuhiro Watsuki
Nobuhiro Vatsuki (g. 1970 m. gegužės 26 d.) – manga dailininkas. Geriausiai žinomas dėl samurajų tematikos kūrinio „Rurouni Kenshin“.
Biografija
Vatsuki studijavo Nagokos aukštojoje mokykloje, kurioje besimokydamas sukūrė savo komiksą „Teacher Pon“ ir už jį laimėjo „Tezuka Award“ apdovanojimą. Jis taip pat dirbo asistentu Takeshi Obatai kol pradėjo kūrti „Arabian Lamp-Lamp“ ir „Chikara Mito Densetsu“.
1994 metais leidykla „Shueisha“ žurnale „Weekly Shōnen Jump“ išspausdino 31 puslapio istoriją, kuri buvo pavadinta „Rurouni: The Meiji Swordsman Romantic Story“ (Klajūnas: romantiška Meidži kardininko istorija), iš ko paskui kilo Rurouni Kenshin manga ir anime, išgarsinę Vatsuki Japonijoje ir visame pasaulyje.
Pats Vatsuki mėgsta skaityti komiksus, ypač „Žmogus-voras“ ir „X-Menai“, taip pat klausytis roko muzikos ir žiūrėti veiksmo filmus lygiai taip pat kaip ir anime. Jo mėgstamiausias anime yra „Neon Genesis Evangelion“.
Jean-Paul Sartre
Žanas Polis Sartras (, 1905 m. birželio 21 d. Paryžiuje – 1980 m. balandžio 15 d.) – prancūzų rašytojas, publicistas, dramaturgas, ilgametis Simone de Beauvoir draugas. Vienas iš žymiausių XX amžiaus egzistencialistų. 1964 metais Sartras atsisakė jam skirtos Nobelio literatūrinės premijos.
Vaikystė ir ankstyvieji kūrybos metai
Žanas Polis Sartras gimė 1905 m. birželio 21 d. Paryžiuje jūrų laivyno karininko Žano Baptisto Sartro ir Anos Mari šeimoje. Tėvas mirė, kai jam tebuvo 15 mėnesių. Auginti sūnų motinai padėjo motinas tėvas vokiečių kalbos mokytojas Šarlis Šveiceris, nuo ankstyvų metų mokęs jaunuolį matematikos ir klasikinės literatūros. Sartrui būnant dvylikos motina darkart susituokė ir šeima persikėlė į La Rošelį. Čia mokykloje jis susilaukdavo patyčių dėl dešinės akies, kuria nematė, egzotropijos.