cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pleištakaulis
Didysis sparnas, ala major
Didysis sparnas yra sudėtingos struktūros. Užpakalinis, smegeninis, paviršius, facies cerebralis, atsikreipęs į kaukolės ertmę, į jį remiasi smegenų pusrutulio smilkininė skiltis ir palieka savo reljefo pėdsakus. Šoninis smilkininis paviršius, facies temporalis, įeina į smilkinio duobę, fossa temporalis, kuri yra smegeninės skliauto šone. Posmilkininė skiauterė, crista infratemporalis, atskiria smilkininį paviršių nuo posmilkinionio paviršiaus, facies infratemporalis, kuris yra žemiau. Priekinis, akiduobinis, paviršius, facies orbitalis, matomas iš akiduobės pusės. Apačioje šis paviršius pereina į mažą žandikaulinį paviršių, facies maxillaris, atsikreipusį į viršutinį žandikaulį. Sparno paviršius skiria kraštai, vadinami pagal tai, su kuo jie jungiasi. Sparno viršuje – kaktinis kraštas, margo frontalis, už jo – mažesnis momeninis kraštas, margo parietalis. Šio krašto nebūna tada, kai kaktikaulio žvynas tiesiogiai liečiasi su smilkinkaulio žvynine dalimi. Kartais didžiojo sparno viršutinė atkarpa atsiskiria. Tada ji sudaro atskirą sparno kaulą, os pterii. Priekinė vertikali sparno briauna jungiasi su skruostakauliu, todėl vadinama skruostiniu kraštu, margo zygomaticus. Didžiausias, įlinkęs atgal ir į apačią, žvyninis sparno kraštas, margo squamosus, jungiasi su smilkinkaulio žvynu. Didžiajame sparne yra trys angos nervams ir kraujagyslėms: apskritoji anga, foramen rotundum, trišakio nervo antrajai šakai, nervus maxillaris, ovalioji anga, foramen ovale, trišakio nervo trečiajai šakai, nervus mandibularis, ir dyglinė anga, foramen spinosum, vidurinei smegenų dangalų arterijai, arteria meningea media. Pastarųjų angų kraštai gali nesuaugti, tada jos lieka neužsibaigusios. Dyglinė anga perveria užpakalinį smailų didžiojo sparno kampą, vadinamą pleištakaulio dygliu, spina ossis sphenoidalis. Jame įsispaudžia nežymi ausies ortakio vaga, sulcus tubae auditivae, s. auditoriae.
Sparninė atauga, processus pterygoideus
Sparninė atauga matyti apatiniame vaizde. Ji prigludusi prie viršutinio žandikaulio ir sudėta iš kampu susijungusių plokštelių – vidinės, lamina medialis, ir šoninės, lamina lateralis. Jų pradžią strėline arba sagitaline kryptimi perveria sparninis kanalas, canalis pterygoideus, o apačia prasiskečia taip sudarydama sparninę įlanką, incisura pterygoidea. Išilgai šių plokštelių susidūrimo iš priekio leidžiasi sparninė gomurio vaga, sulcus pterygopalatinus, kuri sudarys užpakalinę bendravardžio kanalo sieną. Užpakalinėje pusėje abi plokštelės apriboja sparninę duobę, fossa pterygoidea, o aukščiau yra neryški valtinė duobė, fossa scaphoidea. Vidinė plokštelė ilgesnė ir jos užlinkęs smaigalys vadinamas sparniniu kabliu, hamulus pterygoideus.
Mindaugas Timinskas
Mindaugas Timinskas (g. 1974 m. kovo 28 d. Šilutėje) – lietuvių krepšininkas.
Biografija
1993–1997 m. atstovavo JAV universiteto Iona komandai NCAA lygoje. 1997 m. baigęs universitetą, iki 1999 m. žaidė Šilutės „Šilutėje“, Strasbūro (Prancūzija) „IG“, Vokietijos antrosios lygos „Weissenfels“, bei Italijos Goricijos „Pallacanestro“ komandose.
Studijų metais taip pat žaidė Lietuvos rinktinėje, su kuria 1995 m. tapo Europos vicečempionu, bei Europos čempionu su Lietuvos jaunimo rinktine 1996 m. Šiose pirmenybėse M. Timinskas pripažintas naudingiausiu pirmenybių žaidėju, nepaisant to, kad jam konkurenciją sudarė turkas Ibrahim Kutluay, o komandos draugais buvo tokios asmenybės kaip Šarūnas Jasikevičius, Virginijus Praškevičius, bei didžiausia Lietuvos krepšinio viltimi vadintas Andrius Jurkūnas.
1999–2000 m. sezone M. Timinskas perėjo į Kauno „Žalgirį“, kuris prieš tai buvusiame sezone iškovojo Eurolygos čempionų titulą. Puikūs statistiniai rodikliai (LKL) – 12,3 taško, 5,4 kamuolio ir 3,8 rezultatyvaus perdavimo, bei nenumaldomas kovingumas, pavertė M. Timinską sirgalių numylėtiniu, bei lėmė tai, kad jis pripažintas naudingiausiu LKL žaidėju 1999–2000 m. sezone. Su Lietuvos rinktine 2000 m. Olimpinų žaidynių (Sidnėjus, Australija) III vietos laimėtojas.
Puikiai užsirekomendavęs, 2000–2001 m. sezone perėjo į Vitorijos „TAU Cerámica“, su kuria pasiekė Eurolygos finalą.
2001–2002 m. sezoną M. Timinskas pradėjo toje pačioje „TAU Cerámica“ komandoje, bet dėl legionierių limito sezono viduryje perėjo į Paryžiaus „Basket Racing“ komandą.
2002–2003 m. sezone M. Timinskas grįžo į Kauną, kur iki 2005 m. praleido 3 sezonus ir padėjo „Žalgiriui“ iškovoti tris LKL čempionų titulus.
Dogerio banka
thumb|260px|Dogerio banka Dogerio banka (, iš sen. 'žvejybinis botas') – sekluma (banka) Šiaurės jūroje tarp Didžiosios Britanijos salos ir Jutlandijos pusiasalio.
Banka
Ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus apie 260 km, plotis 30–60 km, plotas 17 600 km². Jūros gylis ties Dogerio banka 13–37 m., vidutinis gylis apie 20 m. Intensyvios žvejybos vieta, ypač daug sugaunama menkių. Rasti gamtinių dujų telkiniai.
Giedraitiškių ąžuolas
miniatiūra|250px|right|Giedraitiškių ąžuolas
Giedraitiškių ąžuolas – išskirtinio amžiaus ąžuolas, augantis Elektrėnų savivaldybėje, Elektrėnų seniūnijoje, Giedraitiškių kaime. Paskelbtas savivaldybės saugomu botaniniu gamtos paveldo objektu 2008 m.
Ąžuolas auga apie 2 km į pietus nuo magistralės, pasukus į Abromiškes, į rytus nuo Orio ežero pakrantės. Priešingame krante įsikūrusi Abromiškių reabilitacijos ligoninė. Medis pasiekiamas praeinant privačios sodybos kiemu. Pažymėtas informacine rodykle.
Klaipėdos Hermano Zudermano gimnazija
Klaipėdos Hermano Zudermano gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Klaipėdoje, Debreceno g. 29, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių ir vokiečių kalba. Įstaigos kodas 190451858. Steigėjas Klaipėdos miesto savivaldybės taryba. Pavadinta rašytojo Hermano Zudermano (1857–1928) vardu.
Istorija
thumb|left|Mokslo metų atidarymo šventė 1998 m.
AT111
AT111 – Austrijos Burgenlando žemės Vidurio Burgenlando teritorijos administracinių vienetų suskirstymas pagal LAU, smulkių vietinių administracinių vienetų suskirstymo į teritorinius statistinius vienetus sistemą.
Klaipėdos Hermano Zudermano gimnazija
Istorija
Klaipėdos miesto valdybos nutarimu 1992 m. rugsėjo 1 d. įsteigta Klaipėdos valstybinė vokiečių pradinė mokykla. Mokykla įkurta 18-os vidurinės mokyklos (dab. Klaipėdos Baltijos gimnazija) patalpose. Darbą pradėjo 4 klasės, kuriose iš viso buvo 89 mokiniai. Mokyklai vadovavo Angelė Klitienė. Pirmosios mokytojos, pradėjusios darbą vokiečių pradinėje mokykloje: Onutė Paulauskienė, Judita Bukauskienė, Zofija Ručinskienė, Angelė Klitienė.
1994 m. vasario 15 d. Klaipėdos miesto valdybos bei LR kultūros ir švietimo ministerijos nutarimu pradinė vokiečių mokykla reorganizuota į bendrojo lavinimo pagrindinę mokyklą. 1994–1995 m. mokyklai suteiktas sustiprinto vokiečių kalbos mokymo statusas: leidžiama dalyti klasę į 2 grupes vokiečių kalbos pamokose. 1994–1995 m. m. mokykloje lankėsi Riugeno salos Bergeno miesto savivaldybės prezidentė G. Skreepski.
1995–1996 m. m. mokykla persikėlė į patalpas Gedminų g. 1. Nuo 1996–1997 m. m. mokykla vadinama Klaipėdos Hermano Zudermano internatine mokykla. 2001 m. gegužės 1 d. Hermano Zudermano internatinė mokykla reorganizuota į Hermano Zudermano vidurinę mokyklą. 2001 m. išleista pirmoji abiturientų laida.
Horizontalioji seka
Horizontalioji seka – žvaigždžių evoliucijos etapas, einantis iškart po raudonųjų milžinių sekos žvaigždėms, kurių masės artimos Saulės masei. Horizontaliosios sekos žvaigždžių energijos šaltiniai yra helio degimas branduolyje ir ir vandenilio degimas branduolį supančiame apvalkale. Horizontaliosios sekos pavadinimas kilo iš to, kad jos žvaigždės HR diagramoje išsidėsčiusios maždaug horizontalia linija. Nemažai horizontaliosios sekos žvaigždžių pulsuoja, jos vadinamos lyridėmis.
Hertzsprungův-Russellův diagram
Klaipėdos Hermano Zudermano gimnazija
Istorija
Nuo pat mokyklos pradžios buvo kuriamos ir mokyklos tradicijos. Tradiciniais tapo advento rytmečiai, Šv. Martyno diena, Šv. Nikolaus rytmetys ir kt. Organizuojamas ir tradiciniu renginiu tampantis konkursas „Dainuojantys Klaipėdos mokytojai". 2006–2007 m. Klaipėdos miesto savivaldybės nutarimu mokyklai atiduodamas visas pastatas, o suaugusiųjų mokykla, su kuria dalintasi patalpomis ne vienerius metus, iškelta kitur. Pasikeitė ir mokyklos administracija. Ilgus metus mokyklai vadovavusi A. Klitienė pasitraukė iš direktorės pareigų. 2006–2007 m. m. pradėjo nauja direktorė Jolita Andrijauskienė. 2008–2009 m. m. mokykla LR švietimo ministerijos nutarimu tapo gimnazija. 2011 m. mokykla laimėjo bylą dėl nuotraukų viešinimo savo internetiniame tinklalapyje.
Vėliau gimnazija persikėlė į Debreceno g. 29.
Amvrosijivka
Istorija
Gyvenvietė įkurta 1869 m., tiesiant geležinkelį. 1896 m. Amvrosijivkoje pastatyta cemento gamykla. Miesto teisės suteiktos 1938 m.
Tautų pavasaris
thumb|200 px|right|Barikados Soufflot gatvėje, Paryžiuje 1848 m. birželio 25 d. (paveikslo autorius Horacijus Vernė) thumb|thumb|200 px|right|Prancūzų 1830 m. liepos revoliucija. Laisvė barikadose (autorius Eženas Delakrua)
Revoliucijos iš esmės buvo buržuazinės ir demokratinio bei liberalaus pobūdžio. Jų tikslas buvo pašalinti senąsias monarchines valdymo struktūras ir sukurti nepriklausomas tautines valstybes. Tautų pavasaris prasidėjo 1848 m. sausio mėn. sukilimu Sicilijoje, bet didesnę įtaką visai Europai turėjo Prancūzijos 1848 m. vasario mėn. revoliucija. Revoliucinių judėjimų banga apėmė daugiau negu 50 šalių, tačiau suderintų revoliucionierių koordinacinių veiksmų ar bendradarbiavimo nebuvo. Vieni pagrindinių vykstančių judėjimų veiksnių buvo nepasitenkinimas politinėmis vadovybėmis, reikalavimai suteikti teisę visuomenei aktyviau dalyvauti vyriausybėse ir demokratiniame valdyme, spaudos laisvės siekis, darbininkų klasės reikalavimai, nacionalistinių sąjūdžių pakilimas.
Sukilimams vadovavo ad hoc reformatorių, viduriniosios klasės ir darbininkų koalicijos, kurios kartu ilgai neišsilaikė. Dauguma judėjimų buvo greitai numalšinti. Jų metu žuvo dešimtys tūkstančių žmonių, dar daugiau buvo priverstinai ištremti. Tarp svarbių ilgalaikių reformų buvo baudžiavos panaikinimas Austrijoje ir Vengrijoje, absoliutinės monarchijos žlugimas Danijoje, atstovaujamosios demokratijos įvedimas Nyderlanduose.
Revoliucijos buvo žymios Prancūzijoje, Nyderlanduose, Italijoje, Austrijos imperijoje, Vokiečių konfederacijos valstybėse, kurios XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje sudarė Vokietijos imperiją.
Ištakos
thumb|200 px|left|Europa 1848–1849 m. Istorinis žemėlapis su pagrindiniais revoliucijų bangos centrais, svarbiais kariuomenės judėjimais, valstybėmis, kuriose kilo nacionalinių konfliktų.
Populiarioji spauda sužadino politinį visuomenės sąmoningumą ir ėmė atsirasti naujos vertybės bei srovės, tokios kaip populiarusis liberalizmas, nacionalizmas ir socializmas.
Vyravusi valstybėse absoliutinė monarchija paseno, didikai ir dvarininkija šia valdymo forma buvo nepatenkinti. 1846 m. Galicijoje kilo lenkų bajorų sukilimas, kuris buvo numalšintas tik tuomet, kai valstiečiai atsiribojo nuo sukilimo.
Klaipėdos uostamiesčio progimnazija
Istorija
1945 m. Kuršių aikštėje, dabartiniame S. Dacho progimnazijos pastate, duris atvėrė gimnazija rusakalbiams mokiniams. Po trejų metų gimnazijai tapus Klaipėdos 2-ąja vidurine mokykla ir įsikūrus Puodžių g. (dab. Klaipėdos karalienės Luizės jaunimo centras), jai suteiktas rusų rašytojo Maksimo Gorkio vardas. 1975 metais mokykla įsikėlė į naują pastatą S. Daukanto g. 5. 2005–2006 m. pastatas atnaujintas. Nuo 2007 m. tapo pagrindine mokykla, o 2015 m. įgijo progimnazijos statusą. Nuo 2022 m. pervadinta į Klaipėdos uostamiesčio progimnaziją.
Tautų pavasaris
Ištakos
Karlas Marksas ir Fridrichas Engelsas, gyvenę ir dirbę Briuselyje, „Komunistų lygos“ (organizacijos, kurią sudarė daugiausia vokiečių darbininkai) prašymu parašė „Komunistų manifestą“ (paskelbtas vokiečių kalba Londone 1848 m. vasario 21 d.). Po įvykusio 1848 m. kovo sukilimo Berlyne Marksas ir Engelsas pradėjo agitaciją Vokietijoje. Paryžiuje jie išleido „Komunistų partijos reikalavimus Vokietijai“. Brošiūroje buvo raginama suvienyti Vokietiją, pravesti visuotinius rinkimus, panaikinti feodalines prievoles.
Viduriniosios ir darbininkų klasės atstovai norėjo reformų ir sutarė dėl daugelio tikslų. Tačiau jų dalyvavimas revoliucijose skyrėsi. Nors didelį impulsą davė vidurinioji klasė, didžioji dalis kovotojų kilo iš žemesniųjų sluoksnių. Sukilimai pirmiausia apėmė miestus.
Miestų darbininkai ir kaimų vietovės
thumb|200 px|right|„Skerdynės“ Galicijoje, 1846 m.
Gamyklų ir fabrikų augimas bei prekybos įstatymų liberalizavimas padidino pranašumą tarp pirklių ir prekybininkų bei jų mokinių, kurių skaičius pvz., Vokietijoje nuo 1815 m. iki 1848 m. padidėjo iki 93 procentų. Nemaža dalis Prancūzijos valstiečių migravo į miestus. Daugelis nekvalifikuotų darbininkų dirbdavo nuo 12 iki 15 valandų per parą, gyvendami purvinuose, ligų apimtuose lūšnynuose. Proletarų bruzdėjimai įvyko 1831 m. ir 1834 m. Lione bei 1844 m. - Prahoje. Profesorius Džonatanas Sperberis teigė, kad po 1825 m. vargingesnių miesto darbuotojų (ypač dienos darbininkų, gamyklų darbininkų ir amatininkų) perkamoji galia staigiai sumažėjo. Amatininkai dėl augančios industrializacijos prarado gildijas.
Dėl 1847 m. kilusios ekonominės krizės padidėjo nedarbas mieste: 10 000 Vienos gamyklų darbuotojų buvo atleisti, 1847 m. bankrutavo 128 Hamburgo įmonės. Išskyrus Nyderlandus, 1847 m. įvykusi pramoninė krizė taip pat sąlygojo 1848 m. nuvilnijusius bruzdėjimus. Prūsijoje taip pat vyko pramonės reforma. 1840 m. tekstilės pramonė ėmė gaminti nebrangius drabužius, kas užgožė vokiečių siuvėjų rankų darbo gaminius. Industrializacija palengvino pasenusį feodalinio kaimo ūkio gyvenimą, tačiau manufaktūrų darbuotojai buvo nepatenkinti ir reikalavo pokyčių.
Miestų dirbantieji neturėjo kito pasirinkimo, kaip išleisti pusę pajamų maistui, kurį daugiausia sudarė duona ir bulvės. Dėl nuostolingų derlių išaugo maisto kainos, sumažėjo pagamintų prekių paklausa, padidėjo nedarbas. Išplitusi bulvių fitoftorozė sukėlė pragyvenimo krizę Šiaurės Europoje. Grybelinių bulvių ligų padariniai labiausiai pasireiškė Didžiojo Airijos bado metu, taip pat iššaukė skurdą Škotijos aukštumose ir visoje žemyninėje Europoje. Rugių derlius taip pat buvo 20 procentų mažesnis, čekų bulvių derlius sumažėjo perpus. Šiuos derlių nuostolius lydėjo staigus kainų kilimas (kviečių kaina daugiau negu dvigubai išaugo Prancūzijoje ir Italijoje).
Nuteistųjų už medienos vagystes Reino regione padaugėjo nuo 100 000 1829–1830 m. iki 185 000 1846–1847 m. 1845 ir 1846 m.
Valstiečių nepasitenkinimas išsiveržė 1848-ųjų revoliucijos metais, tačiau valstiečiai buvo atriboti nuo miesto revoliucinių judėjimų. Pvz., Budapešte populiari nacionalistinė Sandoro Petofio retorika neturėjo jokio ryšio su Vengrijos valstietija, o Vienos demokratas Hansas Kudlichas teigė, jog jo pastangos urbanizuoti feodalinius Austrijos valstiečius „dingo abejingumo jūroje“.
Idėjos
thumb|200 px|left|1848 m. birželio mėn. sukilimas Prahoje
Šių srovių atstovai reikalavo konstitucijų, visuotinių vyrų rinkimų, spaudos ir saviraiškos laisvės, kitų demokratinių teisių, valstiečių išlaisvinimo, ekonomikos liberalizavimo, tarifų barjerų panaikinimo, absoliutinių monarchijų panaikinimo, respublikinių valdymo formų ar bent jau kunigaikščių ir karalių valdžios apribojimo, įkuriant konstitucines monarchijas ir kt.
1840 m. „Demokratija“ reiškė nuosavybės savininkų rinkėjų pakeitimą visuotine vyrų rinkimų teise. „Liberalizmas“ reiškė spaudos ir asmens laisvės ribojimų panaikinimą, laisvą rinką.
1840 m. atsirado radikalių liberalių leidinių, tokių kaip „Rheinische Zeitung“ (1842 m.), „Le National“ ir „La Réforme“ (1843 m.) Prancūzijoje, Ignazo Kurandos „Grenzboten“ (1841 m.) Austrijoje, Lajoso Kosutho „Pesti Hírlap“ (1841 m.) Vengrijoje, taip pat padidėjo žurnalų „Morgenbladet“ Norvegijoje ir „Aftonbladet“ Švedijoje populiarumas.
Nacionalizmas siekė suvienijantis žmones, kuriuos siejo (tam tikras derinys) bendra kalba, kultūra, religija, bendra istorija ir, žinoma, geografija. Socializmas 1840-aisiais buvo suprantamas kaip siekis suteikti galią darbuotojams, t. y. nuosavybės teisę į gamybos priemones. Tuo laikotarpiu nacionalizmas kai kur peraugo į šovinizmą - perdėtą savo tautos aukštinimą, niekinant kitas (pvz: panslavizmas, pangermanizmas).
XIX a. romantikai idealizavo praeitį, ypač viduramžius, skatino patriotizmą ir atskiro žmogaus individualizmą.
Revoliucijos atskirose valstybėse
thumb|200 px|left|1848 m. kovo mėn. revoliucija [[Berlynas|Berlyne]] thumb||200 px|right|1848 m. gegužės mėn. revoliucija [[Serbija|Serbijoje]]
Sukilimas Sicilijoje prasidėjo 1848 m. sausio mėn. dideliu protrūkiu. Buvo nukreiptas prieš Burbonų valdymą ir siekė suvienyti valstybę (Kavūras, Garibaldis, Madzinis). Buvo įkurta nepriklausoma valstybė, gyvavusi tik 16 mėnesių, kol Burbonai sugrįžo į valdžią. Per tuos kelis mėnesius buvo priimta pažangi konstitucija. Sukilimas buvo reabilituotas po 12 metų, kai žlugo dviejų Sicilijų Burbonų karalystė.
„Vasario revoliuciją“ Prancūzijoje paskatino prancūzų plačiosios visuomenės nacionalistiniai ir respublikos idealai. Buvo manoma, kad tauta turėtų valstybę valdyti pati. Tuo pasibaigė konstitucinė Liudviko Pilypo monarchija, karalius atsistatydino. Susikūrė Prancūzijos antroji respublika. Išrinktas prezidentas ir parlamentas. Šiai valstybei vadovavo Napoleonas III, kuris 1852 m. surengė valstybės perversmą ir įsitvirtino kaip diktatoriškas Antrosios Prancūzijos imperijos imperatorius.
1848 m. „Kovo revoliucija“ Vokietijos valstijose vyko pietuose ir vakaruose, rengiant didelius populiarius susirinkimus ir masines demonstracijas. Vadovaujami išsilavinusių studentų ir intelektualų žmonės reikalavo vokiečių tautinės vienybės, spaudos ir susirinkimų laisvės. Sukilimai buvo prastai koordinuoti, tačiau jie bendrai atmetė tradicines autokratines politines struktūras 39 nepriklausomose Vokietijos konfederacijos valstybėse. Revoliucijoje viduriniosios ir darbinininkų klasės pažiūros išsiskyrė ir galų gale konservatyvioji aristokratija revoliuciją nugalėjo, priversdama daugelį liberalų emigruoti. Vokietijos sukilėliai kovojo ir dėl savo šalies suvienijimo. Šiuo klausimu Frankfurte buvo sušauktas Vokietijos parlamentas, bet valdžios siekiantys kunigaikščiai nepripažino susivienijimo ir parlamentas išsiskirstė.
thumb|200 px|left|Revoliucija Danijoje. Kareivių paradas 1849 m.
Danijoje nuo XVII amžiaus egzistavo absoliutinė monarchija. Karalius Kristijonas VIII mirė 1848 m. sausio mėn. didėjančio ūkininkų ir liberalų pasipriešinimo laikotarpiu. Buvo surengti revoliucionierių žygiai į Christiansborgą. Naujasis karalius Frederikas VII patenkino liberalų reikalavimus ir įsteigė naują Vyriausybės kabinetą, kuriame dalyvavo žymūs Nacionalinės liberalų partijos vadovai.
Nacionalinis-liberalus judėjimas norėjo panaikinti absoliutizmą, tačiau išlaikyti stipriai centralizuotą valstybę. Karalius priėmė naują konstituciją, pagal kurią pasidalino valdžia su dvejų rūmų parlamentu, vadinamu Rigsdagu. Sakoma, kad pirmieji Danijos karaliaus žodžiai, atsisakius absoliučios galios: „Tai puiku, dabar galiu miegoti rytais“.
1848 m. Vengrijos revoliucija buvo ilgiausiai trūkusi Europoje. 1849 m. rugpjūčio mėn. ją sutriuškino Austrijos ir Rusijos kariuomenės. Nepaisant to, revoliucija turėjo didelę įtaką, išlaisvinant baudžiauninkus. Ji prasidėjo 1848 m. kovo 15 d., kai Vengrijos patriotai surengė masines demonstracijas Pešte ir Budoje (Budapeštas), privertę imperatorių sutikti su jų 12 punktų reikalavimais, įskaitant spaudos laisvės reikalavimus, taip pat įsteigiant nepriklausomą Vengrijos ministeriją Budoje. Buvo sudaryta Nacionalinė gvardija, paskelbta visiška pilietinė ir religinė lygybė, Austrijos kariuomenė išvesta iš Vengrijos ir kt.
thumb|200 px|right|Sukilimas Vengrijoje Lajosas Kosutas ir kai kurie kiti liberalai bajorai kreipėsi į Habsburgų teismą reikalaudami atstovaujamosios vyriausybės ir pilietinių laisvių. Dėl šių įvykių Austrijos kunigaikštis ir užsienio reikalų ministras Klemensas von Meternichas atsistatydino. Revoliucionierių reikalavimus kovo 18 d. priėmė imperatorius Ferdinandas. Buvo numatyta, jei Vengrija liktų imperijos dalimi, būtų įkurta konstitucinė vyriausybė. Tuomet revoliucionieriai priėmė balandžio mėn. įstatymus, kuriais buvo įtvirtinta lygybė prieš įstatymą, paveldima konstitucinė monarchija ir numatyta žemės perdavimo, perkėlimo ir apribojimų pabaiga.
Revoliucija peraugo į Vengrijos karą dėl išsivadavimo iš Austrijos imperijos valdžios. Naujoji vyriausybė, vadovaujama Lajos Kosutho, iš pradžių veikė sėkmingai ir atstovėjo prieš Habsburgų pajėgas. Nors Vengrija laikėsi vieningo nacionalinio požiūrio į savo laisvę, kai kurios Vengrijos Karalystės mažumos, įskaitant Vojvodinos serbus, Transilvanijos rumunus ir kai kuriuos Aukštutinės Vengrijos slovakus, palaikė Habsburgų imperatorių ir kovojo su Vengrijos revoliucine kariuomene. Bruzdėjo Austrijos imperijos slavai, Prūsijos karalystės lenkai. Galų gale, po pusantrų metų kovos, revoliucija buvo numalšinta, kai Rusijos caras Nikolajus I įžygiavo į Vengriją su daugiau kaip 300 000 karių. Atkūrus Austrijos vyriausybę, Vengrijos revoliucionieriai buvo teisiami kariniame tribunole. Pagrindiniai sukilėliai, tokie kaip Kosutas, pabėgo į užsienį. Kitiems revoliucionierių vadams buvo įvykdyta mirties bausmė. Ilgainiui pasyvaus pasipriešinimo metu 1867 m. susikūrė Austrijos-Vengrijos imperija, kurioje Vengrija turėjo savo vyriausybę ir teritoriją.
Ukrainoje nacionalinio judėjimo centras buvo Galicija. 1848 m. balandžio 19 d. graikų katalikų dvasininkų vadovaujama atstovų grupė pateikė peticiją Austrijos imperatoriui. Ji išreiškė pageidavimą, kad tuose Galicijos regionuose, kur rusų (ukrainiečių) gyventojai sudaro daugumą, mokyklose būtų mokoma ukrainiečių kalbos ir ji būtų naudojama, skelbiant oficialius valstiečių potvarkius. Buvo tikimasi, kad vietos valdininkai tai suprato. Be to rusų dvasininkai turėjo sulyginti savo teises su visų kitų konfesijų dvasininkais
1848 m. gegužės 2 d. buvo įsteigta Aukščiausioji taryba. Tarybai (1848–1851 m.) vadovavo graikų katalikų vyskupas Gregorijus Yakhimovičius, ją sudarė 30 nuolatinių narių. Pagrindinis jos tikslas buvo administracinis Galicijos suskirstymas į Vakarų (Lenkijos) ir Rytų (Ukrainos) dalis Habsburgų imperijos ribose ir atskiro regiono, turinčio politinę savivaldą, suformavimas.
thumb|200 px|left|Osmanai Bucharešte 1848 m.
1848 m. kovo 18–19 d. Švedijos sostinėje Stokholme įvyko riaušės, vadinamos kovo neramumais (Marsoroligheterna). Mieste buvo paskleistos deklaracijos su politinių reformų reikalavimais. Kariuomenė išsklaidė minią, nukentėjo 18 žmonių.
1845 m. Šveicarijoje buvo bandyta atskirti septynis katalikų kantonus ir sudaryta sąjunga, vadinama „Sonderbund“ („Atskiras aljansas“). 1847 m. lapkričio mėn. kilo neilgas pilietinis konfliktas, kurio metu žuvo apie 100 žmonių. „Sonderbundą“ nugalėjo protestantų kantonai, kurie turėjo didesnį gyventojų skaičių. Naująja 1848 m. konstitucija buvo panaikinta kantonų nepriklausomybė, paverčiant Šveicariją federaline valstybe. Didžiosios Lenkijos, kuri nuo 1815 m. buvo aneksuota Prūsijos, lenkai surengė sukilimą prieš Prūsijos vyriausybę. Prisijungė ir žydai. Įsikišo vokiečiai ir padėjo Prūsijos vyriausybei atgauti kontrolę. Sukilimo išdavoje lygias civilines teises įgijo žydai.
Rumunijos sukilimas prasidėjo 1848 m. birželio mėnesį Valachijos kunigaikštystėje. Jo tikslai buvo administracinis savarankiškumas, baudžiavos panaikinimas ir rinkimų teisių praplėtimas. Sukilimu siekta panaikinti Rusijos imperijos nustatytą administracinio valdymo struktūrą. Judėjimo, kuriam vadovavo grupė jaunų intelektualų ir Valachijos karinių pajėgų karininkų, metu pavyko nuversti valdantįjį princą Georgijų Bibescu ir įvykdyti keletą liberalių reformų. Pirmą kartą buvo paskelbta „Proclomation of Islaz“.
Nepaisant palaikymo, naujoji administracija pasižymėjo konfliktais tarp radikalaus sparno ir konservatyvesnių jėgų, ypač žemės reformos klausimu. Du iš eilės įvykę perversmai susilpnino naująją vyriausybę, o jos tarptautinį statusą visada ginčijo Rusijos imperija. Pelnius tam tikrą Osmanų politinių lyderių palaikymą, revoliucija galiausiai buvo užgniaušta, įsikišus Rusijos diplomatams. 1848 m. rugsėjo mėn., susitarusi su osmanais, Rusija įsiveržė į Valachiją. Pasak Vasilio Maciu, nesėkmės Valachijoje buvo priskirtos užsienio intervencijai, Moldavijoje - feodalininkų pasipriešinimui, Transilvanijoje - generolo Józefo Bemo kampanijų nesėkmei ir vėliau Austrijos represijoms.
1848 m. Belgija didelių neramumų nematė. Po 1830 m. revoliucijos joje jau buvo atlikta liberali reforma, taigi jos konstitucinė sistema ir monarchija išgyveno. Įvyko kažkiek nedidelių vietinių riaušių, susitelkusių Lježo ir Hainauto provincijų pramonės regione.
Tačiau didžiausią grėsmę kėlė Belgijos emigrantai, gyvenantys Prancūzijoje. Netrukus po Prancūzijos revoliucijos, Paryžiuje gyvenantys belgų migrantai buvo skatinami grįžti į Belgiją nuversti monarchiją ir įsteigti respubliką. 1848 m. kovo pradžioje Belgijos valdžia ištrėmė iš Briuselio Karlą Marksą apkaltindama, kad dalis jo palikimo panaudota ginkluoti Belgijos revoliucionieriams.
thumb|200 px|right|Airijos patriotų - nacionalistų teismas. Skelbiamas nuosprendis, juos nuteisiant mirties bausme
Anksčiau atskira karalystė, Airija 1801 m. buvo įtraukta į Jungtinės Karalystės sudėtį. Nors jos gyventojus daugiausia sudarė katalikai ir žemės ūkio darbuotojai, įtampa kilo dėl protestantų kilmės žemės savininkų, kurie užėmė valdančias pareigas ir buvo lojalūs Jungtinei Karalystei. Nuo 1810 m. Konservatorių - liberalų judėjimas, kuriam vadovavo Danielis O'Connelis, siekė užtikrinti lygias katalikų politines teises britų politinėje valdymo sistemoje, įgyvendindamas Romos katalikų pagalbos įstatymą 1829 m.
Nuo 1833 m. Ispaniją valdė konservatorių - liberalų parlamentinė monarchija, panaši į liepos modelį Prancūzijoje. Iš vyriausybės absoliutūs monarchistai buvo pašalinti, kai į valdžią atėjo dvi liberalios partijos: centro kairiųjų pažiūrų partija ir centro dešiniųjų nuosaikiųjų partija. Dešiniųjų centro valdomame dešimtmetyje buvo sukurta konstitucinė reforma (1845 m.), tačiau sukėlusi nuogąstavimus, kad nuosaikieji siekia užmegzti ryšį su absoliutizmo atstovais ir visam laikui pašalinti progresyvius politikus.
thumb|200 px|left|1848 m. neramumai Stokholme
Kairiosios progresyviosios partijos, turinčios istorinius ryšius su Jakobinizmu ir radikalizmu, ėmė reikalauti konstitucinės monarchijos esminių reformų, visų pirma visuotinių vyrų rinkimų įvedimo ir parlamento suvereniteto.
1848 m. Europos revoliucijos, ypač Antrosios Prancūzijos Respublikos susikūrimas, paskatino radikalųjį Ispanijos judėjimą pasipriešinti galiojančiam konstituciniam režimui, ypač respublikonizmui. Tai galiausiai paskatino radikalus pasitraukti iš Pažangiosios partijos ir 1849 m. įkurti Demokratų partiją.
Per kitus metus įvyko dvi revoliucijos. 1852 m. Nuosaikiųjų partijos konservatoriai po dešimtmečio valdžios buvo nušalinti nuo radikalų, liberalų ir liberaliųjų konservatorių aljanso, kuriam vadovavo generolai Espartero ir O'Donnelis. 1854 m. konservatyvesnė šio aljanso pusė pradėjo antrąją revoliuciją, siekdama išstumti respublikos radikalus, tai atvedė į konservatorių - liberalų monarchistų naują valdymo dešimtmetį.
Didžioji Britanija, Belgija, Nyderlandai, Portugalija, Rusijos imperija, Lenkija, Suomija, Osmanų imperija per 1848 – 1849 m. laikotarpį nepatyrė didelių nacionalinių ar radikalių revoliucijų. Švedija ir Norvegija taip pat neramumų buvo mažai paveiktos. Serbija, nors oficialiai nesukilo, nes buvo Osmanų imperijos dalis, aktyviai rėmė serbų revoliucionierius Habsburgų imperijoje.
Kai kuriose šalyse kilo bruzdėjimai, reikalaujantys panašių reformų kaip 1848 m. revoliucijos, tačiau mažai sėkmingi. Taip buvo Lenkijos ir Lietuvos teritorijose, kuriose buvo įvykę sukilimų prieš arba po 1848 m., bet ne per juos: 1831 m. sukilimas, 1846 m. sukilimas Krokuvoje (buvo numalšintas), vėliau 1863 m. sukilimas.
Dar kitos šalys revoliucijų išvengė dėl to, kad jų vyriausybės ėmėsi veiksmų siekdamos užkirsti kelią revoliuciniams neramumams ir pirmenybę teikė kai kurioms kitur revoliucionierių reikalaujamoms reformoms. Tai ypač pasakytina apie Nyderlandus, kur karalius Viljamas II nusprendė pakeisti Nyderlandų konstituciją, kad reformuotų rinkimus ir savanoriškai sumažintų monarchijos galią. Tą patį galima pasakyti apie Šveicariją, kurioje 1848 m. buvo įvestas naujas konstitucinis režimas: Šveicarijos federalinė konstitucija buvo savotiška revoliucija, padėjusi pagrindus Šveicarijos visuomenei, kokia yra šiuo metu.
Nors Osmanų imperijoje nebuvo jokių didelių politinių perversmų, kai kuriose jos vasalinėse valstybėse kilo politiniai neramumai. Serbijoje feodalizmas buvo panaikintas 1838 m.
Moravai
thumb|Moravijos vėliavaMoravai – vakarų slavų tauta Moravijoje ir pietryčių Silezijoje. Moravai kalba įvairiomis čekų, taip pat ir lenkų bei slovakų kalbų tarmėmis. Dažniausia moravai, sudarantys maždaug 15 % Čekijos gyventojų, laikomi čekais, nors abi tautos skiriasi kultūra, bruožais bei kalbomis.
Prakaitinė
Prakaitinė – odos liga, kuriai būdinga odoje, ypač liemens, iškilusios skaidraus skysčio pilnos pūslelės.
Prakaitinė prasideda nusilpusiems žmonėms, kurie serga rachitu arba tuberkulioze, per šiltai vystomiems kūdikiams, kurie gausiai prakaituoja. Būna, kad puslelės susidaro ant paraudusių mazgelių (raudonoji prakaitinė).
Patekus infekcijai, susidaro mažų pūlinių ir šašelių. Liga gydoma, šalinant padidėjusio prakaitavimo priežastis; padeda ir tinkama odos priežiūra.
Folding@home
thumb|Programos sąsajos rodoma nustatoma baltymo struktūra Folding@Home (F@H) – nekomercinis paskirstyto skaičiavimo projektas, inicijuotas Stanfordo universiteto. Tiria baltymų lankstymąsi, „neteisingą” lankstymąsi, baltymų agregaciją ir su tuo susijusias ligas.
Folding@home panašus į kai kuriuos BOINC platformos projectus (Rosetta, GPU Grid), tačiau programinė įranga kita. Skirtingai nuo BOINC, Folding@home leidžia savo kompiuterio resursus suteikianties dalyviams tiksliau pasirinkti, kokiems subprojektams tie resursai bus naudojami (pavyzdžiui, yra COVID-19 metaprojektas). Taip pat galima pamatyti nustatinėjamą trimatę baltymo struktūrą. Nuo įkūrimo paskelbta ne mažiau kaip 223 moksliniai straipsniai.
Erdvinės struktūros nustatymo svarba
thumb|Baltymo tretinės – struktūros formavimasis
Baltymai – tai gamtos statybiniai blokai, iš kurių sudaryti gyvi organizmai, ir taip pat „darbiniai arkliukai”, nanomašinėlės, padedančios atlikti įvairius darbus. Tačiau, prieš pradėdami savo funkcijas, jie praeina lankstymosi (angl. „folding”) procesą, kurio metu iš grandinėlės susiveja į kamuoliuką, t. y. įgyja tretinę struktūrą.
Šiai dienai lankstymosi procesas tebėra mįslė, nors padaryta ir didžiulė pažanga. Tačiau yra puikiai žinoma, kas atsitinka, kai baltymai susilanksto neteisingai: atsiranda tam tikri vėžiniai susirgimai, Alzheimerio, Parkinsono ligos, kempinligė, prionų kitimas, ir kiti mirtini sveikatos sutrikimai.
Veikla
Panaudojant naujausias kompiuterines technologijas ir pasaulinį paskirstytąjį skaičiavimą, Folding@home specialistai bei mokslininkai modeliuoja lankstymosi procesus, siekdami geriau pažinti minėtų susirgimų mechanizmą, ir tikėdami šių pastangų dėka padėsią pagrindą naujai – lankstymosi medicinai.
Kadangi Folding@home yra paskirstyto skaičiavimo projektas, jame gali dalyvauti kiekvienas kompiuteris. Tačiau iš pasaulyje šiuo metu veikiančių 600 milijonų kompiuterių tiktai 10 milijonų savo laisvus resursus panaudoja prasmingai, tai yra dalyvauja tinkliniuose skaičiavimuose. Tai yra šimtus kartų galingesnė sistema net už pačius naujausius superkompiuterius. Apskaičiuota, kad visi superkompiuteriai kartu paėmus nepadarytų tiek, kiek padaro kompiuteriai namuose, mokyklose ir įstaigose laisvu nuo darbo metu.
Viktor Adler
Viktoras Adleris (Viktor Adler, g. 1852 m. balandžio 24 d. Prahoje – m. 1918 m. lapkričio 11 d. Vienoje.) – gydytojas, Austrijos visuomenės ir politinis veikėjas.
Biografija
1881 m. baigė mediciną Vienos universitete, 1883–1885 studijavo Šveicarijoje, Vokietijoje, Anglijoje.
1889 m. Austrijos socialdemokratų partijos organizatorius, jos programos autorius. Nuo 1889 m. ASDP atstovavo II Internacionale, buvo vienas iš jo vicepirmininkų. Visų Internacionalo kongresų dalyvis.
Austromarksistas, XX a. pradžioje parengė kultūrinės nacionalinės autonomijos programą.
1918 m. užsienio reikalų ministras.
Įsteigė laikraščius „Gleichheit“ ir „Arbeitzeitung“.
Chromas (pigmentas)
Chromo pigmentai būna juodi, raudoni, geltoni, žali. Plačiai naudojami tapyboje, pasižymi ryškiomis sodriomis spalvomis, gera dengiamąja geba, daugelis yra atsparūs šviesai (neblunkantys). Kai kurie iš chromo pigmentų yra labai nuodingi, kai kurie kiti – silpnai kenksmingi.
Populiaresnės chromo pigmentų rūšys:
Kalėjimo mokestis
Kalėjimo mokestis - XV−XVIII a. LDK piniginis mokestis už žmogaus laikymą kalėjime ir jo saugojimą. Mokėjo išleidžiamas į laisvę kalinys, jei buvo pripažįstama, kad jis buvo kaltas, arba tas, kas jį nekaltai apskundė. Jei kalinys buvo nuteistas mirties bausme, tai mokestį mokėjo tas, pagal kurio skundą jis buvo įkalintas. Pagal Lietuvos statutą (1588) pareigūnai (vaivados, seniūnai ir kt.) galėjo imti 48 grašius iš bajoro ir iki 24 grašių iš paprasto žmogaus. Neteisminių valdovo ir feodalų urėdų (dvarų) sudarė ne daugiau kaip 12 grašių iš baudžiamo mirties bausme bajoro ir 6 grašių iš paprasto žmogaus.
Mykolas Jankauskas
Mykolas Jankauskas (1905 m. rugpjūčio 9 d. Šniūruose, Pušaloto valsčius – 1999 m. kovo 9 d. Kaune) – Lietuvos miškininkas, habilituotas biologijos mokslų daktaras.
Biografija
1928 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1969 m. biologijos mokslų daktaras. 1994 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos garbės daktaras
1929–1942 m. dirbo Miškų departamente. 1945–1949 m. Vilniaus universiteto Miškų ūkio fakulteto Miškų ūkio ekonomikos ir organizacijos katedros vedėjas. 1946–1949 m. dar ir Lietuvos miškotvarkos kontoros vyr. inžinierius. 1949–1952 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos Miškų ūkio fakulteto dekanas. 1950–1989 m. dirbo Miškų institute; 1950–1976 m. Miškų ūkio ekonomikos ir organizacijos skyriaus vedėjas. Nuo 1972 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo kryptis – miškotvarka ir miško taksacija.
Šventvietė
200px|thumb|right|[[Žemaičių Alka Šventojoje]] thumb|200px|[[Obo Mongolijoje]]
Šventvietė – vieta, išsiskirianti savo šventumu. Paprastai tai kokia išskirtinė vieta, kuri gali būti suvokta kaip pasaulio ašis – kalnas, išskirtinis medis, akmuo, šaltinis, kalnų perėja, ola, miškas ir kt. Šių vietų šventumą įtvirtina mitinės istorijos, padavimai, legendos. Tokios vietos paprastai tampa religinių apeigų vietomis, piligrimystės taškais. Šventvietėse dažnai statomos šventyklos.
Baltų šventvietės – alka (alkakalnis), šventoji giraitė ir kt.
Tomas Jurgis Dobševičius
Tomas Jurgis Dobševičius (, slapyvardis D. Ejtwid, 1807 m. gruodžio 20 d. Juodeikėliai I, Tryškių valsčius – 1881 m. gegužės 11 d. Žitomyras) – Lietuvos kunigas, istorikas, pedagogas.
Biografija
1819–1825 m. mokėsi Raseinių pijorų mokykloje, 1825–1826 m. – Žemaičių kunigų seminarijoje Varniuose, 1826–1831 m. Vilniaus kunigų seminarijoje; įšventintas kunigu.
Nuo 1831 m. Varnių katedros vikaras, nuo 1834 m. vyskupo J. A. Giedraičio kapelionas, 1835–1842 m. Žemaičių kunigų seminarijos profesorius. 1842–1866 m. vadovavo Kijevo universiteto Katalikų teologijos katedrai bei dėstė dogminę ir moralinę teologijas, Bažnyčios istoriją, kanonų teisę. Katedrą panaikinus nuo 1874 m. Lucko-Žitomyro vyskupijos administratorius, nuo 1877 m. oficiolas, nuo 1880 m. arkidiakonas. Parašė 1848 m. M. Valančiaus knygos „Žemaičių vyskupystė“ recenziją, 1857 m. Žemaičių kunigų seminarijos rektoriaus M. Kaminskio biografiją.
Sprogdinimo virvutės delsiklis
Sprogdinimo virvutės delsiklis – įtaisas iš mažų metalinių vamzdelių, kurie pripildyti delstinio pirotechninio mišinio ir sprogstamosios medžiagos. Šie įtaisai naudojami taip sujungti sprogdinimo tinklą iš sprogdinimo virvučių, kad sulėtėtų sprogdinimo detonavimo bangos sklidimas ir sprogdinimo užtaisai sprogtų numatytais laiko momentais.
Tokios sistemos naudojamos kalnakasyboje, griovimo darbuose.
Alizarinas
200px|right|thumb|Alizarinas Alizarinas (, iš 'sultys') – organinis dažiklis, sintetinamas iš antraceno. Tai raudonų atspalvių sintetinis pigmentas, savo savybėmis labai artimas (chemiškai imituojantis) purpurui. Spalva priklauso nuo to, kokio metalo druskos naudojamos dažams gaminti: aliuminio druskos būna raudonos, kalcio – purpurinės, geležies – raudonai rudos.
Lydymosi temperatūra 289 °C. Blogai tirpsta vandenyje, gerai – šarmų tirpaluose. Yra randamas dažinės raudės (Rubia tinctorum) šaknyse. Dažymas šiuo dažikliu ilgas ir sudėtingas, todėl dabar nebenaudojamas. Pirmieji 1869 metais alizariną susintetino vokiečių mokslininkai – Karlas Graibė ir Karlas Lybermanas.
Klaipėdos suaugusiųjų gimnazija
Klaipėdos suaugusiųjų gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Klaipėdoje, I. Simonaitytės g. 24, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas suaugusiems. Įstaigos kodas 303378556.
Istorija
Mokykla įkurta 2014 m. sujungus Naujakiemio suaugusiųjų ir S. Šemerio suaugusiųjų gimnazijas.
Žemaičių balsas (savaitraštis)
Žemaičių balsas – tautiškos minties savaitraštis, leistas nuo 1931 m. sausio mėn. iki 1932 m. vasario mėn. Telšiuose, Mažoji Kalno g. 2.
Istorija
Leido Lietuvių tautininkų sąjungos Telšių apskrities komitetas. Spausdino M. Kuktos spaustuvė Kaune. Išėjo 58 numeriai.
Redagavo M. Norkus, Pranas Genys, Antanas Skripkauskas.
2012 m. Singapūro Grand Prix
Lenktynes iš pole pozicijos pradėjo L. Hamilton, tačiau dėl pavarų dėžės gedimo britas lenktynių nebaigė. Jas laimėjo vokietis S. Vettel.
Kvalifikacija
Pastabos:
Lenktynės
Pastabos:
Lužica
Lužica skirstoma į dvi dalis – Aukštutinę Lužicą (sostinė Baucenas) ir Žemutinę Lužicą (sostinė Kotbusas).
Istorija
thumb|left|[[Kotbusas|Kotbuso turgaus aikštė]] thumb|left|[[Baucenas|Bauceno panorama]]
Ankstyviausi istoriniai šaltiniai teigia, kad čia gyveno keltai. Vėliau, apie 100-uosius metus pr. m. e., čia atsikėlė vakarų germanų gentis semnonai, kuriuos knygoje „Germania“ paminėjo Romos imperijos rašytojas, istorikas, politinis veikėjas Tacitas.
Nuo 600 m. į Aukštutinę Lužicą ėmė keltis vakarų slavų gentis milčanai, o į Žemutinę Lužicą – lužitėnai.
X a. regionas į rytus nuo Elbės pateko į Vokietijos karalystės įtaką, o nuo 928 m. jos karalius Henrikas I Paukštininkas pradėjo karo žygius prieš slavus. Iki 963 m. šio regiono slavų gentys buvo užkariautos saksų markgrafo Gero.
Vėliau Lužicą užėmė karalius Boleslovas I Narsusis, ir 1002–1025 m. ji tapo Lenkijos kunigaikštystės, o po Boleslavo I Narsiojo karūnavimo, 1025–1032 m. – Lenkijos karalystės dalimi.
Po Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Konrado II dviejų karo žygių 1031 ir 1032 m. Lužica atimta iš Lenkijos. 1303 m. buvo parduota Brandenburgo markgrafystei. Liuksemburgiečiams perėmus Bohemijos karūną, nuo 1367 m. Lužica prijungta prie Bohemijos žemių karūnos (Corona regni Bohemiae), o nuo 1620 m. kartu su Čekija ir prie Austrijos. 1410 m. padalinta į Aukštutinę ir Žemutinę Lužicą. 1635 m. atiteko Saksonijos kurfiurstijai, nuo 1806–1871 m. – Saksonijos karalystės dalis, bet Kotbusas su apylinkėmis atiteko Brandenburgui-Prūsijai. Atitekusioje Prūsijai dalyje vyko intensyvi germanizacija. 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo Reicho dalis. Trečiajam Reichui pralaimėjus Antrąjį pasaulinį karą, 1945–1949 m. pateko į TSRS okupuotą zoną. 1949–1990 m. Vokietijos Demokratinės Respublikos, o nuo 1990 m. - suvienytos Vokietijos sudėtyje.
EuroBasket 2011 B grupė
EuroBasket 2011 B grupė buvo viena iš keturių pirmo etapo 2011 m. Europos krepšinio čempionato grupių. Šios grupės rungtynės vyko Šiaulių arenoje nuo rugpjūčio 31 iki rugsėjo 5 d. Iš šios grupės į kitą etapą pateko pirmos trys komandos - Prancūzija, Serbija ir Vokietija.
Švedijos socialdemokratų darbininkų partija
Švedijos socialdemokratų darbininkų partija, SAP (Socialdemokraterna arba Sveriges socialdemokratiska arbetarpartiet) – didžiausia Švedijos politinė partija.
Ideologija
1897 m. priimta „Principų programa“ pritaikė Erfurto programos teiginius Švedijos sąlygoms. Reikalaujama visuotinės ir lygios rinkimų teisės, 8 val. darbo dienos, gamybos priemonių suvisuomeninimo.
1920 m. priimta antroji programa, numačiusi reformų tąsą. Buvo įvesta 8 val. darbo diena, nelaimingų atsitikimų draudimas darbdavio sąskaita, demokratizuojamas parlamentas, reformuojama draudimo sistema.
1944 m. priimtoje „27 punktų programoje“ buvo numatytos tolesnės socializmo kūrimo gairės.
Pirmoji darbininkų valdžia
1896–1902 Riksdage partijai atstovavo tik vienas H. Brantingas. 1900 m. įvedama kolektyvinė profsąjungų narystė ir partija išauga iki 44 000 narių. 1903 m. rinkimuose į parlamentą SAP gavo 13 vietų.
1905–1906 partijoje susiformuoja kairioji opozicija, 1917 m. pasitraukusi ir įkūrusi Kairiąją socialdemokratų partiją Venstre. Bet 1908 m. rinkimuose SAP gauna 34 vietas, 1911 m. -14,6 % balsų ir 64 parlamento mandatus, o po 1914 metų, gavusi 72 vietas, tampa didžiausia Riksdago partija, priverčia vyriausybę pradėti socialines reformas – įvedamos senatvės pensijos ir valstybinis darbo arbitražas.
1917 m. liberalai socialdemokratus pakvietė į vyriausybę, o 1920, 1921–1923 ir 1924–1925 sudaromas jau vienpartinis H. Brantingo, 1925–1926 R. Sandlerio kabinetas. 1921 m. rinkimuose partija gavo 111 vietų.
1932–1936 vėl sudaromas vienpartinis P. A. Hansono kabinetas, o 1936–1939 sudaroma koalicija su Švedijos valstiečių sąjunga, kurios kabinetui taip pat vadovauja P. A. Hanssonas.
Nuolat valdžioje
1938 m. sudaroma Seltšebadeno sutartis, sureguliavusi taikius darbininkų ir darbdavių konfliktų sprendimo būdus. 1940 m. SAP pasiekia geriausią per visą istoriją rinkimų rezultatą – 53,8 % balsų. Tais metais partijoje buvo 487 000 narių.
Karo metais, įgyvendinant Hanssono „liaudies namų“ idėją, sudaroma koalicija su valstiečiais ir Švedijos liaudies partija, leidusi išlaikyti šalies neutralitetą.
Nuo 1945 m. iki 1976 m. SAP sudaro visas vyriausybes, tik 1951-57 tenka „prie lovio“ prileisti valstiečius. Premjerministrais 1945–1946 vėl buvo P. A. Hanssonas, 1946–1969 trims kabinetams vadovavo Tagė Erlanderis, 1969–1976 vyriausybei vadovavo Ulofas Palmė.
1968 m. parlamento rinkimuose SAP antrą kartą peržengė absoliučios daugumos ribą. Tai leido panaikinti dviejų rūmų parlamentą, nuo 1970 m. rinkimai vyksta tik į vienus rūmus.
Gerovės valstybės link
1960 m. priimama „Mūsų laikų programa“, numatanti tolesnį „gerovės valstybės“ kūrimą. Siekiama visose sferose vadovautis laisvės, lygybės, teisingumo, žmogaus orumo ir humanizmo principais, plėtoti ekonominę demokratiją. Šie principai pakartoti ir 1975 m. „Principų programoje“. SAP siekia taip pertvarkyti visuomenę, kad galutinius gamybos ir paskirstymo sprendimus priiminėtų pati liaudis.
1981 m. XXVII suvažiavime priimtoje programoje „Švedijos ateitis“ buvo numatyta sukurti dar 1975 m. ekonomisto R. Meidnerio pasiūlytus „darbininkų fondus“, kurių lėšomis, kaupiamomis iš 1 % atlyginimo atskaitymų ir įmonių viršpelnio, išperkamos ir dirbantiesiems paskirstomos įmonių akcijos. Taip pat numatyta sumažinti mokesčių naštą neturtingiesiems, plėtoti visos visuomenės konsensusą.
1990 m. priimta dar viena, atnaujinta partijos programa, toliau plėtojo „švedišką modelį“, daugiau vietos skiriama aplinkosaugai, atsinaujinančių šaltinių energetikai, naujoms technologijoms.
Vykdydamos šias programas, socialdemokratų vyriausybės vykdė plačią gyvenamųjų namų statybą, trumpino darbo savaitę, ilgino atostogas, nuolat reformavo draudimo, švietimo, sveikatos apsaugos sistemas. Netgi 1976–1982 būdama opozicijoje, SAP neleido apkarpyti socialinių ir ekonominių programų.
Palmės era
1982 m. gavusi 45,6 % balsų, 166 vietas parlamente ir grįžusi į valdžią, U. Palmės vyriausybė greitai sugebėjo apriboti ekonominę krizę, išplėsdama valstybės investicijas į svarbiausias ūkio šakas ir ypač į naujas technologijas. Labai greitai buvo pažabota infliacija, sumažintas nedarbas, užsienio prekybos deficitas.
1986–1991 Ingvaro Karlsono vyriausybė tęsė pradėtus darbus – įvykdė mokesčių reformą, apmokestindama pasiturinčius visuomenės sluoksnius. Tačiau tai iš dalies lėmė SAP pralaimėjimą 1991 m. metais.
Tiesa, dešiniojo bloko valdymo metais vėl išaugo nedarbas, infliacija, prasidėjo gamybos krizė, todėl 1994 m., gavusi 45,3 % balsų SAP vėl suformavo Ingvaro Karlsono vyriausybę. Nors nedarbo sumažinti šiai vyriausybei ir nepavyko, tačiau valstybės skola buvo sumažinta. 1995 m. Švedija tapo ES nare.