cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jean-Paul Sartre
Vaikystė ir ankstyvieji kūrybos metai
Studijavo Paryžiaus prestižinėje École Normale, kur sėmėsi idėjų iš I. Kanto, F. Hėgelio ir M. Heidegerio darbų. 1928 m. gavo magistro diplomą; magistro straipsnis vadinosi „Vaizdinys psichologiniame gyvenime: vaidmuo ir natūra“, darbo vadovu buvo to meto itin žymus prancūzų psichologas Henris Delakrua. Būtent studijuodamas aukštojoje mokykloje Sartras susipažino su būsimu filosofu ir socialiniu kritiku Raimondu Aronu, su kuriuo beveik visą gyvenimą palaikė draugiškus ryšius. Manoma, kad prie Sartro filosofinių pažiūrų formavimosi ženkliai prisidėti galėjo kelis metus kas kas savaitinę lankyti seminarai, kuriuos skaitė filosofas neohėgelistas Aleksandras Koževas. A. Koževo dėka Sartras perskaitė Hėgelio veikalą Dvasios fenomenologija, padariusią reikšmingą įtaką Sartrui ir daugeliui jo amžininkų filosofų. 1929 m. Sartras susipažino su Simone de Beauvoir, vėliau tapusia jo gyvenimo drauge. Nuo pažinties juos ėmė sieti romantiniai, nors ir ne monogaminiai, santykiai, besitęsę iki pat Sartro mirties. Tiek Sartras, tiek Beauvoir kritiškai vertino kultūrinius ir socialinius lūkesčius, įprastus aplinkoje, kurioje jie užaugo ir subrendo. Savo aplinką tiek mąstymu, tiek gyvenimo būdu laikė buržuazine. Vėliau susidūrimas tarp gniuždančio, dvasingumą žlugdančio susitaikėliškumo (mauvaise foi) ir „autentiškos“ „būties“ tapo pagrindine 1943 m. išleisto veikalo „Būtis ir Nebūtis“ tema.
Studijas baigė 1929 m. ir gavo filosofijos daktaro laipsnį.
1938 metais Sartras parašė romaną „Šleikštulys“, laikytiną egzistencializmo manifestu. Tuo tarpu knygoje „Siena“ pavaizdavo, kokie absurdiški žmonių veiksmai, žmonėms bandant elgtis racionaliai. Po jos išsivystė visa absurdo literatūros šaka.
Karo ir okupacijos metai
1939 m. Ž. P. Sartras buvo paimtas į Prancūzijos kariuomenę meteorologu. 1940 m. jis pakliuvo į vokiečių nelaisvę kaip karo belaisvis. Buvo kalinamas Nansyje ir koncentracijos stovykloje Tryre, kur parašė savo pirmąją pjesę (Barionà, fils du tonnerre ) apie Kalėdas. Būtent šiuo laikotarpiu perskaitė Martino Haidegerio knygą „Būtis ir laikas“, vėliau padariusią didelę įtaką jo paties esė apie fenomenologinę ontologiją. Po 9 mėn. buvo paleistas dėl silpnos sveikatos. Gavęs civilio statusą, persikėlė netoli Paryžiaus, atgavo mokytojo pareigas Pasteur licėjuje netoli Paryžiaus ir apsigyveno viešbutyje „Mistral“. 1941 m. spalį jam buvo paskirtos pareigos Kondorsė licėjuje, kurias anksčiau užėmė žydų tautybės mokytojas, tačiau kuriam pagal Viši įstatymą buvo uždrausta mokyti..
1941 m. gegužę prisijungė prie „Prancūzijos pasipriešinimo“, kartu su kitais rašytojais Simone de Beauvoir, Moriso Merlo-Ponti, Žanu-Tusenu Desanti, Dominiku Desanti, Žanu Kanapa dalyvavo sukuriant „Socializmo ir laisvės“ rezistencijos grupę. Vieno susitikimo metu Sartras pasiūlė organizacijai nužudyti prancūzų kolaborantus, tokius kaip Marselis Deatas. Ši idėja buvo atmesta, nes, kaip Beauvoir pažymėjo, „nė vienas iš mūsų nesijautėme tinkamas gaminti bombas ar mėtyti granatas“. Rugpjūčio mėnesį Sartras ir de Beauvoir išvyko į Prancūzijos Rivjerą tikėdamiesi Andrė Gido ir Andrė Malro paramos. Vis dėlto tiek Gidas, tiek Malro buvo neapsisprendę, dėl ko, manoma, Sartras stipriai nusivylė ir prarado entuziazmą politinėje veikloje. „Socializmas ir laisvė“ netrukus išnyko ir Sartras nusprendė rašyti, užuot įsitraukęs į aktyvų pasipriešinimą. Būtent tuo metu jis parašė „Būtį ir nebūtį“, „Muses“ ir „Užsklęstas duris“. Šių romanų okupacinė valdžia necenzūravo. Taip pat prisidėjo prie tiek legalių, tiek nelegalių literatūros žurnalų.
Savo esė „Paryžius okupacijos sąlygomis“ Sartras rašė, kad „teisingas“ vokiečių elgesys privertė daugybę paryžiečių bendrininkauti su okupantais, priimant tai, kas nenatūralu (netikra), kaip natūralius (tikrus) dalykus:
"Vokiečiai nemarširavo gatvėmis su revolveriu rankose. Jie nevertė civilių praleisti juos einant šaligatviu. Ne. Jie užleisdavo vietas pagyvenusioms damoms metro. Jie buvo draugiški vaikams, glostydami jiems žandus. Jiems buvo liepta elgtis teisingai ir būdami gerai drausmingi, jie stengėsi tai daryti droviai ir sąžiningai. Kai kurie iš jų netgi demonstravo naivų gerumą, kurio niekaip praktiškai nebuvo galima išreikšti."
Sartras pastebėjo, kad kai Vermachto kariai mandagiai klausdavo paryžiečių prancūziškai su vokišku akcentu, žmonės dažniausiai jausdavosi nepatogiai, kad taip nuoširdžiai padėdavo Vermachtui. Situaciją apibūdinamas Sartras pareiškė „Mes negalėjome būti tikri patys sau“. Pačiam Sartrui visada iškildavo sunki dilema, kai Vermachto kareivis klausdavo jo kelio. Ir nors Sartras paprastai atsakydavo nežinąs, kur tas kareivis nori eiti, pats pokalbis su Vermachto kareiviu reiškė bendrininkavimą su okupantais. Sartras rašė, kad dėl vokiečių „teisingo elgesio“ daugelyje žmonių buvo pastebima moralinė degradacija. Šie žmonės „teisingą“ vokiečių elgesį naudojo kaip pasiteisinimą pasyvumui. Anot Sartro, pats faktas, kad paprasti žmonės gyveno savo gyvenimus, nė kiek nesipriešindami „ Naujajai tvarkai Europoje“ ir padėjo šiai tvarkai siekti savo tikslų okupuotoje Prancūzijoje.
Okupacijos metais prancūzai vokiečius dažnai kasdienėje kalboje vadino „kitais“. Tai įkvėpė Sartrą parašyti garsiąsias eilutes jo pjesėje „ Nėra išėjimo “ ( („Pragaras – tai kiti žmonės“). Sartras siekė, kad eilutė „ l’enfer, c’est les Autres“ būtų bent dalinė aliuzija į vokiečių okupantus.
1943 m., atidarant Sartro pjesę „Musės“, Sartras sutiko A. Kamiu, su kuriuo ilgus metus buvo artimi draugai. Sartras labai aktyviai bendradarbiavo laikraštyje pogrindiniame laikraštyje „Kova“, kurio vyriausiasis autorius buvo A. Kamiu. Draugystė nutrūko 1951 m., A. Kamiu išleidus aršiai komunizmą kritikuojantį romaną „Maištaujantis žmogus“. Vėliau, kai Sartrą kai kurie autoriai ėmė įvardinti kaip pasipriešinimo dalyvį, prancūzų filosofas ir rezistentas Vladimiras Jankelevičius sukritikavo Sartro poziciją vokiečių okupacijos metais kaip pasyvią, be „politinio atsidavimo„, o tolesnes jo politinę veiklą aiškindamas kaip bandymą save išsipirkti. Kamiu Sartrą įvertino kaip rašytoją, kuris priešinosi, o ne rezistentą, kuris rašė.
Pokaris ir Šaltasis karas
thumbnail|right|200px| Sartras ir Simone de Beauvoir Kinijoje [[1955 m.|link=Special:FilePath/Simone_de_Beauvoir_&_Jean-Paul_Sartre_in_Beijing_1955_m.]] Po karo Sartro idėjos buvo priimamos įvairialypiai. 1948 metais katalikų bažnyčia visus jo raštus įtraukė į uždraustų knygų sąrašą.
Kilus Korėjos karui, Sartras rašė, kad neabejoja, jog „Pietų Korėjos feodalai ir Amerikos imperialistai remia šį karą“, pridėdamas, kad neabejoja ir „tuo, kad karą pradėjo šiaurės korėjiečiai.“ 1950 m. liepos mėnesį prancūzų leidiniui Les Temps Modernes jis pateikė savo ir Beauvoir poziciją TSRS klausimu:
"Kadangi nebuvome nei [komunistų] partijos nariai, nei pargarsėję jos simpatikai, rašyti apie sovietų darbo stovyklas nebuvo mūsų pareiga; mes galėjome likti ginčų apie šios sistemos prigimtį nuošalyje, nes sociologinės reikšmės įvykių neįvyko."
Sartras teisino TSRS teigdamas, kad tai yra „revoliucinė“ valstybė, siekianti pagerinti žmoniją. Dėl to, Sartro teigimu, ją galima kritikuoti tik tiek, kad ji neatitinka savo pačios idealų, o kritikai turėtų atsižvelgti, kad TSRS turi gintis nuo priešiško pasaulio. Tuo tarpų dėl „buržuazinių“ valstybių nesėkmių Sartras kaltino jų „įgimtus trūkumus“. Tuo metu Sartras buvo įtikėjęs moraliniu Rytų bloko pranašumu, teigdamas, kad šis tikėjimas buvo būtinas tam, kad būtų palaikoma „gyva viltis“. Dėl aršios Tarybų Sąjungos apologetikas Sartro buvęs bendražygis Morisas Merlo Pontis Sartrą pavadino „ultrabolševiku“.
1954 m., iškart po Stalino mirties, Sartras viešėjo Tarybų Sąjungoje, kurioje rado „visišką kritikos laisvę“. Sartras gynė TSRS ir komentuodamas dėl tarybinei valdžiai neįtikusių rašytojų pašalinimo iš TSRS rašytojų sąjungos: „jie vis dar turėjo galimybę būti reabilituoti rašydami geresnes knygas“. Gindamas TSRS veiksmus 1956 m. Vengrijos revoliucijos metu Sartras pats sau prieštarauja, nes paties išgirtą tikrą intelektualų ir darbininkų susivienijimą kritikuoja praradus „socialistinį pagrindą“.
1964 m. Sartras užsipuolė TSRS generalinį sekretorių Chruščiovą dėl jo slaptosios kalbos, pasmerkusios Stalino kultą ir didįjį valymą bei kitas didelio masto represijas. Sartras teigė, kad „masės nebuvo pasirengusios priimti tiesos“. Sartras ne kartą yra išreiškęs palankumą Lenkijos komunistų vadui Vladislavui Gomulkai už jo „lenkišką kelią į socializmą“ ir jo reformas komunistinėje Lenkijoje.
Vėliau Sartras pasisakė prieš Vietnamo karą, ir kartu su Bertranu Raselu ir kitais intelektualais 1967 m. surengė tribunolą JAV karo nusikaltimų pasmerkimui. Iškiliausiame vėlyvojo periodo veikale „Dialektinio proto kritika“ (1960 m.) Ž. Sartras pabrėžė K. Markso humanistines vertybes.
XX a. septintajame dešimtmetyje Sartras ir Beauvoir lankėsi Kuboje, kur susitiko su Fideliu Kastro ir Če Gevara. Sartras buvo sužavėtas Gevaros ir po šio mirties Gevarą pavadino „tobuliausiu eros žmogumi“. Kita vertus, Sartras buvo pasibaisėjęs gėjų persekiojimu Kuboje, Kastro vyriausybės vykdomą gėjų persekiojimą palyginęs su nacių vykdytu žydų persekiojimu („Kuboje nėra žydų, bet yra homoseksualų“).
1973 m. Sartras teigė, kad „revoliucinė valdžia visada turi nusikratyti kai kurių jai kenkiančių žmonių, o jų mirtis yra vienintelė išeitis“. Frenkas Gibni dėl Sartro nekritiškos pozicijos buvo jį pavadinęs „ naudingu idiotu“.
Pažiūrų ir charakterio kitimas paskutiniaisiais gyvenimo metais
Nepaisant šlovės ir žinomumo, Sartras negyveno ištaigingai, neturėjo daug turtų, įsipareigojęs siekti savo nusibrėžtų tikslų iki pat savo gyvenimo pabaigos. Dėl to 1968 m. gegužės mėn. kilus į riaušes perėjusiems visuotiniam streikams Paryžiuje, jas aktyviai rėmė už ką vasarą buvo suimtas už pilietinį nepaklusnumą. Tai sužinojęs Prancūzijos prezidentas Šarlis de Golis įsikišo ir atleido Sartrą nuo bausmės, pareikšdamas, kad „Voltero nesuimsime“.
1975 m. į klausimą, kaip norėtų būti prisimintas, Sartras atsakė: "Norėčiau, kad [žmonės] prisimintų „Šleikštulį“, [mano pjeses] „Užsklęstos durys“ ir „Velnias ir Gerasis Viešpats“, taip pat – du mano filosofinius kūrinius, ypač antrąjį, „Dialektinio proto kritika“. Taip pat mano esė apie Ženė, Sen Ženė. <…> Jei tai būtų prisiminta, tai būtų didelis pasiekimas, ir daugiau nieko nenorėčiau. Jei apie Žaną Polį Sartrą kaip žmogų, norėčiau, kad žmonės prisimintų aplinką ar istorines aplinkybes, kuriose gyvenau, … kaip jose gyvenau, atsižvelgiant į visus siekius, kuriuos bandžiau savyje sutalpinti."
Paskutiniaisiais gyvenimo metais ėmė simpatizuoti anarchizmui, teigdamas, kad yra „specifinis anarchistas“. . Nors buvo ateistas, sveikatai ėmus šlubuoti, susidomėjo dvasingumu ir itin gilinosi bei ėmė prijausti mesijiniam judaizmui, tuo nuvildamas partnerę Beauvoir ir sekėjus sartristus. Beauvoir tokį pasikeitusį požiūrį laikė senatviniu marazmu.
Pjeras Viktoras, į judaizmą atsivertęs buvęs maoistas praleido daug laiko paskutiniaisiais Sartro gyvenimo metais. Pjeras Viktoras užrašė vieną jų paskutinių pokalbių. Paklaustas apie dievo egzistavimą, Sartras atsakė: „Aš jaučiuosi esąs ne atsitiktinumo produktas, dulkių gumulėlis visatoje, o kažkas, kurio buvo laukiama, kuriam buvo paruošta, apie kurį iš anksto buvo numatyta. Trumpai tariant, būtybė, kurią čionai atsiųsti galėjo tik Kūrėjas; ši kuriančios rankos idėja ir yra dievas.
Kai 1972 m. Miunchene vykusių vasaros olimpinių žaidynių metu buvo nužudyta 11-a Izraelio olimpiečių, Ž. P. Sartras terorizmą pavadino „baisiu ginklu, tačiau pavergtieji neturi kitų“. Tai daugelis palaikė ekstremizmo apologija, nepaisant to, kad 1967 m. Sartras aktyviai palaikė Izraelį Šešių dienų karo metu. Sartras pripažino nepriklausomą Izraelio valstybę, tačiau manė, kad dėl tos pačios priežasties ir palestiniečiai turi teisę į nepriklausomybę, stipriai oponuodamas antisemitizmui ir antisionizmui. Dėl Sartro sionizmo šį ėmė boikotuoti kai kurie kairieji.
Žanas Polis Sartras mirė 1980 m. balandžio 15 d. Paryžiuje nuo plaučių edemos. Jis nenorėjo būti palaidotas Per-Lašez kapinėse tarp savo motinos ir patėvio, todėl buvo nutarta jį laidoti Monparnaso kapinėse. Sartro laidotuvės vyko šeštadienį, balandžio 19 d. Tą dieną 50 000 paryžiečių susirinko į Monparnaso bulvarą, kad išlydėtų kortežą su Sartro palaikais. Iš pradžių Sartras buvo palaidotas laikinajame kape, esančiame kairėje nuo kapinių vartų. Po keturių dienų karstas buvo iškastas, kūnas kremuotas, o pelenai perlaidoti nuolatinėje amžinojo poilsio vietoje Monparnaso kapinėse, dešinėje nuo kapinių vartų.
Sartro egzistencializmas
Sartras (kaip ir A. Kamiu) buvo ateistinio egzistencializmo atstovas, plėtojęs moralinės atsakomybės, absurdo ir maišto idėjas, neatskiriamas nuo individo, kasdienybės neigimo. Jas skatino dvasiškai nuskurdinto žmogus atsiradimas, prieštaringa jo vieta pasaulyje. Buvo ieškoma būdų išsigelbėjimui.
„''Žmogus yra toks, kokį pats save sukuria. Toks pirmasis egzistencializmo principas''“. Nėra Dievo, kuris iš anksto suteiktų gyvenimo prasmę, tad žmogus priverstas pats apsibrėžti savo egzistenciją. Žmogaus būtis yra pirmiau nei esmė. Jis negali iš pradžių mąstyti apie save- jis iš pradžių yra.
Ž. P. Sartro požiūriu, žmogus prasideda tik tada, kai pajunta betarpišką sąlytį su būtimi, pasireiškiantį kaip liga: „''Kęsti, kad daiktai būtų taip arti, aš daugiau negalėjau… Norėjosi nueiti, užsimiršti, numigti… Dusau. Pro akis, nosį, burną – pro visur skverbėsi mano egzistavimas… Ir staiga … plyšo kažkokia uždanga. Ir aš supratau, pamačiau… Tai mane ir slegia''“ („Šleikštulys“).
Čia Ž. P. Sartras išryškino pagrindinius žmogaus sąlyčio su aplinka principus:<OL> <LI> tas sąlytis yra staigus, o tam nebūdinga nei apmąstymas, nei troškimai – tai išgyvenimas; <LI> išgyvenimu neapsiribojama – einama už esaties ribų; <LI> trancendencija nukreipia į mąstymą, supratimą. Žmogaus išsigelbėjimas glūdi ne anapusiškume, o savo būties išgyvenimo supratime. </OL>
Tiesioginis išgyvenimas neatskiriamas nuo intuicijos, kuri nepavaldi logikai. Tai buvo pagrindas atsisakant kraštutinio racionalizmo.
Būti laisvu Ž. P. Sartrui reiškė būti savitai mąstančiu. Laisvė yra moralinė atsakomybė, kurios jausmą vėliau Ž. P. Sartras išplėtė iki begalybės: „savo tapsme žmogus turi suvokti, kad moraliai atsakingas už visa ir viską, kas vyksta pasaulyje“ („Egzistencializmas yra humanizmas“).
<P>Žmogaus susvetimėjimo priežastį Ž. P. Sartras įžvelgė socialinių institucijų struktūroje. Daugybė valdiškų įstaigų vadovaujasi gausybe potvarkių ir įsakų. Atskiram žmogui išsiveržti iš tų apribojimų yra beviltiška, pavieniui daugumos valia neįveikiama. Išsivadavimas gali būti tik kolektyvinis ir tam reikia surasti žmogaus poreikius tenkinančią grupę. Tokias nuostatas Ž. P. Sartras pademonstravo ir savo elgesiu. 1964 m. jis atsisakė skirtos Nobelio literatūrinės premijos, tvirtindamas, kad niekada nepriima jokių oficialių apdovanojimų ir nenori savęs sumenkinti iki institucijų lygio.
Sartras ir Lietuva
1965 m. Žanas Polis Sartras (kartu su Simone de Beauvoir) lankėsi Lietuvoje. Jiedu norėjo, kad penkių dienų kelionė būtų privati, neoficiali. Tuo metu užsieniečiams keliauti po TSRS be oficialių suderinimų leidimo buvo beveik neįmanoma. Todėl jų kelionė saugumo organų buvo labai atidžiai stebima. Po atvirokų diskusijų rašytojų asociacijoje, kai kurie jos dalyviai po to turėjo nemalonumų.
Svečius lydėjo ir Lena Zonina, vertėja iš Rusijos, su kuria Ž. Sartro santykiai buvo gana šilti (tiek šilti, kad „Žodžiai“ buvo dedikuoti „Poniai Z.“). Išvaizdi, jausminga ir intelektuali Zonina (1915–1985) buvo viena iš didžiųjų Ž. Sartro meilių. Jų penkerių metų susirašinėjimo korespondencija saugoma Nacionalinėje Paryžiaus bibliotekoje, tačiau nėra prieinama.
Sutinkant svečius, jiems buvo įteiktos baltos ramunės. Ž. Sartrą po Lietuvą lydėjo Eduardas Mieželaitis (tuo metu Lietuvos rašytojų sąjungos pirmininkas) ir Mykolas Sluckis. Su jais vyko ir fotografas A. Sutkus. Pirmiausia svečiai nuvyko į Nidą ir Kuršių Neriją. Nidos kopose aplankė prancūzų belaisvių kapines. Aplinkinė gamta juos tiesiog pribloškė. Rašytojas, stovėdamas ant kopos, prasitarė: „Jaučiuosi lyg stovėčiau rojaus prieangyje“ ir po to pridūrė: „Pirmą kartą debesys man po kojomis“.
Toji kelionė į Lietuvos pajūrį yra įamžinta garsioje A. Sutkaus nuotraukoje „Sartras kovoja su vėju Kuršių Nerijoje“. Ją prancūzų skulptorė Roseline Granet panaudojo skulptūros modeliui. Ta skulptūra dabar stovi Nacionalinėje Paryžiaus bibliotekoje. Nuotraukoje buvo sustabdyta akimirka – žmogus, kovojantis su vėju bei smėliu, rodanti žmogaus pastangas suvaldyti priešpriešą (kurią Ž. Sartras apmąstė „Užrašuose apie etiką“, 1983). Tai Ž. Sartras, jo rankos sunertos už nugaros ir žvilgsnis nukreiptas į tolį, o vėjas taršo paltą, kelnes, velia plaukus.
Iškart po kelionės į Lietuvą Ž. Sartras dalyvavo Paryžiaus studentų demonstracijoje įsisegęs ženklelį su Mao atvaizdu. Dėl to incidento Ž. Sartras TSRS buvo paskelbtas persona non grata (nepageidaujamu asmeniu).
2018 m. birželio 21 d. Nidoje, ant Parnidžio kopos, atidengta Klaudijaus Pūdymo skulptūra įamžinti Ž. Sartro vizitą 1965 m.
Lietuviškoji bibliografija
'''Ž. Sartro kūriniai:''' <OL> <LI> Sartras Ž.-P. Egzistencializmas yra humanizmas. Kn. ''Filosofijos istorijos chrestomatija. XIX–XX amžių Vakarų Europos ir Amerikos filosofija''. Vilnius: Mintis, 1974 <LI> Sartras Ž.-P. Nepalaidoti mirusieji. Kn. XX a. Vakarų dramos. Vilnius: Vaga, 1986, p. 255–312 <LI> Sartre J.-P. Žodžiai. Vilnius: Mintis, 1966 (Antrasis pataisytas leidimas: Vilnius: Pasviręs pasaulis, 2000, ISBN 9955-435-04-6) <LI> Sartre J.-P. Užsklęstos durys. Kn. Karalius miršta: prancūzų pjesės. Vilnius: Amžius, 1993, ISBN 9986-430-04-6 <LI> Sartre J.-P. Šleikštulys. Vilnius: Vaga, 2002, ISBN 5-415-01545-0 <LI> Sartre J.-P. Siena: novelės. Vilnius: Baltos lankos, 2003, ISBN 9955-00-087-2 </OL>
'''Apie Ž. Sartrą (Lietuvoje):'''
Bibliografija
Filosofinius veikalai: ---
KK203
Krašto kelias 203 – Kuršėnų aplinkkelis, aplenkiantis miestą iš šiaurės. Kelio ilgis – 4,25 kilometro. Šiame kelyje „juodųjų dėmių“ nėra.
Šiuo metu pastatyta tik rytinė dalis aplinkkelio, jungianti, ir. Planuojama nutiesti ir vakarinę aplinkkelio dalį, kuri jungs, su. Kadangi trasa kerta Ventos upę, bus pastatytas tiltas.
Advokatas notaras
thumb|Jaunasis notaras prie savo rašomojo pulto (apie 1830 m.) Advokatas notaras (notaras advokatas), - advokatas, galintis veikti ir kaip notaras; teisinė profesija, jungianti 2 teisinių profesijų (veiklos, funkcijų, statuso) elementus.
Vokietija
Advokatas notaras gali veikti ir kaip advokatas, ir kaip notaras, tačiau vienu metu - tik kaip 1 kurios nors profesijos atstovas. Kiekvienu atveju veikdamas jis turi aiškiai išreikšti, ar jis veiks (veikia) kaip advokatas, ar kaip notaras. Jei jis veikia kaip notaras, jį saisto notaro profesiniai reikalavimai bei taisyklės. Esminė pareiga - nešališkumas. Advokatas, priešingai, yra įpareigotas veikti kaip savo kliento interesų atstovas, juos ginti.
Notaras daugumoje valstybių negali turėti kitokios atlygintinos profesinės veiklos, eiti tam tikrų pareigų (pvz., veikti kaip valdybos, Stebėtojų tarybos narys, įmonės patarėjas). Jei gretutinė veikla tam tikrose valstybėse ir yra leidžiama, jai reikalingas specialus leidimas (išduodamas notarų priežiūros institucijos). Notaras advokatas gali veikti kaip advokatas, patentinis patikėtinis, mokesčių patarėjas, auditorius, laisvai samdomas buhalteris ar sąskaitininkas ir pan. Jis gali būti profesinės bendrijos nariu.
Vokietijoje advokatas notaras gali veikti teismų apygardose, kuriose tokia profesija buvo leidžiama iki 1961 metų balandžio 1 d. Notarai advokatai yra tokiose federalinėse žemėse kaip Brėmenas, Berlin, Šlėzvigas-Holšteinas, Žemutinė Saksonija, Hesenas, Badeno-Viurtembergo žemės Viurtembergo dalyje, tam tikrose Šiaurės Reino-Vestfalijos dalyse. Notarai advokatai sudaro vad. advokatūrinio notariato dalį.
2008 m. notarų advokatų skaičius Vokietijoje - 6 920 (palyginti su 2007 m. skaičius sumažėjo 135). 2008 metų sausio 1 d. buvo iš viso 8513 notarai. Iš jų tik 1 593, t. y. tik kas penktas - „paprastas“ notaras (Nur-Notar).
Juos vienija Vokietijos advokatų notarų susivienijimas.
Reikalavimai
Advokatas Vokietijoje, norintis dirbti ir notaru, turi turėti 5 metų profesinę patirtį ir srityje, kurioje jis pageidauja dirbti, - 3 metų nepertraukiamos advokato praktikos pagrindinėse pareigose. Be to reikalinga baigti tam tikrus kursus. Skyrimas notaru vyksta kaip ir paprasto notaro. Tvarką reguliuoja federalinių žemių teisės aktai. Šioje srityje taip pat yra ir konstitucinės doktrinos (VFR Konstitucinio Teismo praktikos).
Portugalijos Gvinėja
Portugalijos Gvinėja (taip pat Gvinėja arba Gvinėjos užjūrio provincija) – Portugalijos nuo nuo 1446 m. kontroliuotos sritys Vakarų Afrikoje (istoriniame Gvinėjos regione). Nuo XIX a. iki 1974 m. rugsėjo 10 d. šis terminas buvo taikomas tik dabartinės Bisau Gvinėjos teritorijai.
Istorija
thumb|140px|left|Portugalų [[Gvinėjos kompanija|Gvinėjos kompanijos, prekiavusios vergais ir kitomis prekėmis palei Gvinėjos pakrantę nuo XV a., vėliava.]]
Portugalijos interesai iki XIX a.
Nors Portugalijos karalystė į Vakarinės Afrikos pakrantes pretendavo jau prieš ketverius metus, portugalų keliautojas Nuno Tristão apiplaukė Vakarų Afrikos pakrantę ir Gvinėją pasiekė apie 1450 m., ieškodamas aukso, kitų vertingų prekių, kurios pamažu pasiekdavo Europą sausumos (Transsacharinės prekybos) keliais ir pirmojoje XV amžiaus pusėje.
Iš pradžių svarbiausios portugalų interesų teritorija buvo Senegambija, kurią XV–XVI a. kontroliavo galinga Malio imperija, o vėliau kontrolę perėmė vietos valstybės Kaabu, Džolofas. Portugalijos Gvinėja buvo Sahelio imperijos dalimi, vietinės landurna ir naula gentys prekiavo druska ir augino ryžius. Taip pat portugalai plėtė savo įtaką galingose vietinėse karalystėse palei Benino įlanką. Ašančiai naudojosi savo kariniu pranašumu ir siuntė vergus į pakrantės fortus, kuriuos pirmiausia įkūrė portugalai po 1480 m.
Tai stiprino Europos šalių tarpusavio konkurenciją. Per XVII–XVIII a. Portugalija neteko beveik visų savo tvirtovių Aukso krante ir Benino įlankoje.
Portugalijos Gvinėja nuo XIX a.
Gvinėjos vietiniai valdovai, kurie pelnėsi iš prekybos vergais, nebuvo suinteresuoti leisti europiečiams išplėsti įtaką toliau nei jų įtvirtinti fortai palei pakrantę. Dėl to XIX a. portugalai Gvinėjoje praktiškai valdė tik Bisau ir Kašeu uostus Senegambijoje. Trumpai su portugalais bandė konkuruoti britai, kurie pakrantės saloje Bolama buvo pasistatę fortą. XIX a. portugalai jau pakankamai gerai jautėsi Bisau ir galėjo pretenduoti į aplinkinę pakrantę. XIX–XX a. sandūroje jie užėmė istorinį Kaabu regioną ir paskelbė savo specialia teritorija. Ši kolonija tapo Bisau Gvinėjos pradžia, bet ji valdė ir dalį dabartinio pietų Senegalo.
XX a. Portugalijos Gvinėja neteko šiaurinės dalies (Kasamansos), kuri perėjo Prancūzijai (dabar sudaro pietinę Senegalo dalį). 1974 m. likusi Portugalijos Gvinėja iškovojo nepriklausomybę kaip Bisau Gvinėja.
Norkaičiai (Šilutė)
Norkaičiai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje. Yra parkas, buvęs Norkaičių dvaras (XIX a. pr.).
Istorija
XIX a. pradžioje Norkaičių dvarą įsigijo dvarininkas Gotlybas Gabrielius Funkas. Jis čia turėjo malūną, karčemą, spirito gamyklą ir plytinę. Kadangi palikuonių neturėjo, po jo ir jo žmonos Marijos Eleonoros mirties dvaras atiteko valstybei. Po Antrojo pasaulinio karo buvusio dvaro pastate įsikūrė Šilutės miškų urėdijos Norkaičių girininkija, o dvaro sodo vietoje įkurtas medelynas.
1801 m. dvaro savininko G. G. Funcko namų knygoje rašoma, kad čia augęs didžiulis ąžuolas, o aplink jį buvo pastatytas namas. Ąžuolo šakos buvo išsikišusios laukan. Aplinkui dunksoję miškai ir tyrlaukiai. O senieji prūsai kažkokio karo metu šiame name laikė paslėpę medinę derliaus dievaičio Patrimpo stovylą, pastatytą po ąžuolu, kuris žaliavęs ir žiemą. Čia prieglobstį rasdavę prūsai laikė medį ir namą šventais. Iki šiol išlikęs šio ąžuolo kelmas.
2006 m. Norkaičiuose gyveno tik 4 nuolatiniai gyventojai (deklaravę gyvenamąją vietą 9), veikė girininkija.
Golaše Pušča
Golaše Pušča  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Mazovijos Vysokio valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Istorija
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1471 metais. Iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 51 namas ir 272 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 55 namai ir 298 gyventojai, iš kurių 138 vyrai ir 160 moterys.
Bendrininkavimas
Bendrininkavimas baudžiamojoje teisėje – tyčinis bendras dviejų ar daugiau tarpusavyje susitarusių pakaltinamų ir sulaukusių nustatyto amžiaus asmenų dalyvavimas darant baudžiamąją veiką. LR BK komentare bendrininkavimas apibrėžiamas kaip ypatingas tyčinės nusikalstamos veikos padarymo formą, kai nusikalstama veika padaroma bendromis kelių asmenų pastangomis.
Išskirtinas atskiras savarankiškas kelių asmenų dalyvavimo baudžiamoje veikoje institutas. Jį sudaro ne tik bendrininkavimas, tačiau ir tarpinis nusikaltimo vykdymas, bei prisidėjimas prie nusikalstamos veikos padarymo. Bendrininkavimas atskiriamas pagal objektyviuosius ir subjektyviuosius bendrininkavimo požymius (LR BK 24 straipsnio 1 d.).
Taro Aso
Taro Aso (, g. 1940 m. rugsėjo 20 d.) – Japonijos politikas ir 92-as Japonijos ministras pirmininkas, Japonijos liberaldemokratų partijos lyderis, nuo 1979 m. – Japonijos atstovų rūmų narys. Aso 2005–2007 m. ėjo užsienio reikalų ministro pareigas Šinzo Abės ir Džiuničiro Koidzumio kabinetuose.
Biografija
Taro Aso gimė Iidzukoje, Fukuokoje. Jo tėvas, Takakichi Aso, buvo Aso Cemento kompanijos viršininkas ir artimas ekspremjero Kakuei Tanakos kolega, o motina – taip pat ekspremjero Šigeru Jošidos dukra. Aso taip pat yra Okubo Toshimichi proproanūkis, jo žmona yra ekspremjero Zenko Suzuki dukra, jaunesnioji sesuo Nobuko yra Mikasos princo Tomohito, imperatoriaus Akihito pusbrolio, žmona.
Aso baigė Politikos ir Ekonomikos fakultetą Gakušiuino universitete, tada studijavo Stanfordo universitete JAV, tačiau jas nutraukė tėvai, baimindamiesi, kad „jų sūnus gali tapti per daug amerikanizuotas“. Vėliau studijavo London School of Economics.
Dalyvavo 1976 m. vasaros olimpinėse žaidynėse šaudymo rungtyje, 1978 m. buvo Japonijos Jaunimo rūmų prezidentas.
Politinė karjera
Taro Aso 1979 m. buvo išrinktas į Atstovų rūmus ir nuo tada perrinktas 8 kartus.
Dėl kai kurių savo pasisakymų Taro Aso susilaukė daug kritikos iš Japonijos komunistų partijos, kuri 2008 m. rugsėjo 23 d. juos išspausdino savo laikraštyje Shimbun Akahata.
Asmeninis gyvenimas
Aso prisipažino esąs manga fanas nuo vaikystės. Būdamas Užsienio reikalų ministru 2007 m. įsteigė Tarptautinį manga apdovanojimą ne japonams manga dailininkams.
Viskonsin Delsas
Viskonsin Delsas  – miestelis Viskonsino valstijoje, JAV. 2000 m. JAV gyventojų surašymo duomenimis miestelyje gyveno 2 418 žmogus. Miestas yra išsidėstęs keturiose Viskonsino apygardose: Adamso, Kolumbijos, Sauko ir Džiuno apygardose.
Kartu su netoliese esančiu Deltono ežeru, vieta vadinama the Dells. Tai labai populiari vieta tarp turistų. Kasmet šią vietovę aplanko maždaug 3 milijonai turistų.
Viskonsino Delsuose veikia 18 uždarų ir 3 atviri vandens pramogų parkai. Todėl miestelis neoficialiai vadinamas pasaulio vandens pramogų sostine. Tarp kitų pramogų „Delsuose“ yra golfas, minigolfas, kartai, jodinėjimas. Apsigyventi galima nuo pigių motelių iki prabangių poilsinių.
Kosmopolitiška atmosfera
Dėl pigios sezoninės darbo jėgos poreikio miestelyje dirba daug užsieniečių iš įvairių pasaulio šalių. Vasaromis miestelyje gyvennčių asmenų skaičius smarkiai išauga. Daugiausiai čia dirbančių užsieniečių yra iš Rytų Europos ir Lotynų Amerikos, mažiau iš Suomijos ir Australijos. Didžioji dalis darbuotojų yra 18-24 metų, dažniausiai dirbti atvykstantys studentai. Kai kurie lieka gyventi, tačiau didžioji dalis grįžta namo.
Lietuviai Viskonsin Delse
Apie lietuvius, gyvenančius Viskonsino Delsuose tikslių duomenų neturima, tačiau čia kasmet atvyksta apie 20-50 studentų iš Lietuvos, kurie dirba pagal Work and Travel USA programą, daugiausiai – Kauno ir Klaipėdos universitetų studentai.
Istorija
Miestelį 1857 m. buvo įkūrė Baironas Kilbornas.
1936 m. liepos 13 d. užfiksuota aukščiausia temperatūra buvo net 46 °C. Apie 1970 m. čia ėmė kurtis vandens atrakcionų parkai.
Batėgala
Batėgala – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, dešiniajame Neries krante (28 km nuo žiočių), prie kelio, 10 km į pietvakarius nuo Jonavos. Seniūnaitijos centras.
Yra Batėgalos pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-55051). 1928 m. pastatytas Lietuvos nepriklausomybės dešimtmečio paminklas (atstatytas 1990 m.).
Geografija
miniatiūra|240px|left|Akmuo Batėgalos centre miniatiūra|240px|left|Daugiabučiai
Prie kaimo, de­ši­nia­ja­me Neries kran­te yra gamtos paminklas Valiūno akmuo. Upėje šniokščia dvi rėvos. Aukštutinę kaimo dalį prie kelio ir žemutinę prie upės skiria mišku apaugęs šlaitas, įeinantis į Kulvos geomorfologinį draustinį.
Istorija
Kaime prie Neries yra naujai surastas piliakalnis, Pabartonių senkapis. Viduramžių vokiečių kronikose minima Batekal gyvenvietė. 1992 m. įsteigta devynmetė mokykla, nuo 1993 m. Batėgalos pagrindinė mokykla. 1976 m. įkurtas vaikų darželis, biblioteka. Stovi paminklas vienam lietuvių raštijos pradininkų A. Kulviečiui. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. kairėje|miniatiūra|267x267px|Batėgalos kaimo riboženklis.
Sedos sinagoga
Sedos sinagoga – buvusi žydų sinagoga Sedoje, J. Basanavičiaus g.
Pirmoji sinagoga
Apie pirmąją Sedos sinagogą šaltiniai kalba dar 1657 m. Vėliau ji minima 1694 m. ir 1764 m. Visuose dokumentuose nurodoma ta pati objekto lokalizacija – sklypų gale, prie malūno tvenkinio. Tuose pačiuose dokumentuose minimos ir žydų kapinės. Sinagoga stovėjo ne pačiame miestelio centre, o kiek nuošaliau, lygiagrečiai vienai iš turgaus aikštės namų linijų, seniausioje miestelio gatvėje. Pirmoji sinagoga greičiausiai buvo medinė. 1923 m. buvo planų Sedoje statyti mūrinę sinagogą. Mažeikių apskrities inžinierius Helcermanas buvo parengęs mūrinės sinagogos projektą, buvo gautas leidimas tokios sinagogos statybai. Ją planuota statyti tuometinėje Sinagogos gatvėje (dabartinė J.Basanavičiaus g.). Dėl nežinomų priežasčių mūrinė sinagoga Sedoje taip ir nebuvo pastatyta. Miestelyje visada būta tik medinės sinagogos, išlikusios iki šių dienų.
Šalia sinagogos buvo dar vienas svarbus bendruomenės objektas – ritualinė pirtis mikvah. Ji minima 1819 m. dokumentuose. Kiek toliau už sinagogos ir mikvos, kitoje Varduvos upės pusėje buvo kapinės.
Naujoji sinagoga
Sedos naujoji sinagoga pastatyta 1935 m., panaši į 1886 m. sudegusiąją. Sinagoga orientuota rytų – vakarų kryptimi, kai Aron hakodešas rytuose, o pagrindinis įėjimas – vakaruose. Sinagoga netaisyklingo stačiakampio formos su uždara laiptinės iškyša vakarų pusėje. Ji pasižymi monumentaliu tūriu, buvo dengta valminiu stogu. Pastatą skaido vertikalios sąvaržos ir horizontali trauka. Išsiskiria sinagogos langai: juos vainikuoja trikampiai sandrikai, pastogę puošia dvieilis karnizas su smulkiais dantukais. Tai stilinės architektūros bruožai. Išorės fasaduose ryški riba tarp vyrų dalies ir dviaukštės moterų galerijos. Sinagogos vidus visiški sunaikintas. Po Antrojo pasaulinio karo sinagogos pastate buvo įrengti komunaliniai butai, vėliau čia buvo mokyklos sporto salė. Sinagogoje jokių būdingų architektūros ar dekoro elementų nėra išlikę, išskyrus moterų galerijos arkinių langų žymas. 2005 m. pavasarį įgriuvo sinagogos stogas. Dėl kritinės pastato būklės ir keliamo pavojaus aplinkiniams, Sedos seniūnijos administracija siekia, jog sinagogos pastatas būtų nugriautas.
Bendrininkas
Bendrininkas:
Francišekas Charvatas
Francišekas Charvatas (1881 m. balandžio 12 d. Stanislavivas (dab. Ivano Frankivskas), Austrija-Vengrija – 1943 m. Rio de Žaneiras, Brazilija) – Lenkijos diplomatas.
Biografija
Pradėjo dirbti Lenkijos užsienio reikalų ministerijoje netrukus po šalies nepriklausomybės atkūrimo. Nuo 1918 m. gruodžio iki 1919 m. buvo Lenkijos respublikos konsulato Vroclave vadovas. Taip pat konsulu Berlyne, kur nuo 1919 m. vasario 1 d. iki 1920 m. kovo 8 d. vadovavo ir Lenkijos pasiuntinybei. 1921 m. konsulato Hamburge vadovas. Tais pačiais metais ėjo ir Lenkijos Užsienio reikalų ministerijos Konsuliarinio skyriaus vadovo pareigas.
Nuo 1921 m. rugsėjo iki 1923 m. rugpjūčio – Lenkijos charge d’affaire Charkove. Po to vadovavo konsulatui Rygoje (1923–1924 m.). 1924 m. paskirtas Lenkijos charge d’affaire Taline, nuo 1926 m. iki 1928 m. nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministras Estijoje. Nuo 1928 m. iki 1936 m. tokias pat pareigas ėjo Suomijoje.
1936 m. sausio 1 d. tapo Lenkijos respublikos pasiuntiniu Rygoje. 1938 m. kovą Lenkijai ir Lietuvai užmezgus diplomatinius santykius tapo pirmuoju oficialiu diplomatiniu Lenkijos atstovu Kaune. 1939 m. spalio 10 d. Lietuva ir Sovietų Sąjunga pasirašė Vilniaus ir Vilniaus srities Lietuvos Respublikai perdavimo ir savitarpio pagalbos sutartį. Francišekas Charvatas išreiškė protestą dėl šių įvykių spalio 12 d. įteikdamas notą Lietuvai ir kartu su pasiuntinybės personalu spalio 14 d. išvyko iš Lietuvos. . Tai buvo pirmasis ir vienintelis Lenkijos diplomatinis atstovas Lietuvoje per visą pirmosios nepriklausomybės laikotarpį.
Rolandas Karčemarskas
Rolandas Karčemarskas (g. 1980 m. rugsėjo 7 d. Alytuje) – Lietuvos futbolininkas, puolėjas.
Šilalės rajono savivaldybė
Šilalės rajono savivaldybė – administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje, Žemaitijoje. Administracinis centras – Šilalė.
Šilalės rajonas yra Žemaitijos krašto dalis, priklauso Pietų Žemaitijos paregioniui, varniškiams.
Geografija
Didžioji dalis rajono yra Žemaičių aukštumoje. Čia stūkso aukščiausia Žemaitijos kalva – Medvėgalis (234 m). Vakaruose paviršius žemėja į Vakarų Žemaičių plynaukštę, o pietuose – į Karšuvos žemumą (ten žemiausia rajono vieta, 43 m, Jūros slėnyje Tauragės raj. paribyje).
Pro rajoną teka Jūra su intakais Lokysta, Akmena, Aitra, bei kitos – Yžnė, Ašutis, Tenenys, Ašva. Telkšo 7 ežerai (didžiausias – Paršežeris), rajonui priklauso dalis Balskų tvenkinio, yra užtvankų ant Kisės, Lokystos, Geniutalio, Pienaujos, Ašučio, Yžnės, Pelos ir kt. Miškingumas – 23,5 %. Auga daugiausia eglynai, nors yra ir pušynų, beržynų. Didžiausi miškų masyvai – Pagramančio–Didkiemio miškai, Tenenių miškai. Yra Jūros ichtiologinio draustinio ir Pagramančio regioninio parko dalis. Rajone stūkso 33 piliakalniai.
Vidutinė sausio mėnesio temperatūra -4,3 °C, liepos mėnesio +17,0 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis 809–927 mm (Laukuva – drėgniausia šalies vieta). Vidutinė sniego danga būna 26 cm storio.
Geležinkelių nėra, keliai jungia Šilalę su Plunge per Rietavą, Telšiais per Laukuvą ir Varnius, bei Taurage – apskrities centru per Pagramantį. Beveik per vidurį Šilalės rajoną kerta A1 magistralė, jungianti Kauną su Klaipėda, iki jos netoli iš daugumos rajono vietų.
Istorija
Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš buvusios Tauragės apskrities 18 apylinkių ir Rietavo apskrities 14 apylinkių. Iki 1953 m. priklausė Klaipėdos sričiai. 1962 m. rajonui perduotos Plungės rajono 2 apylinkės, Skaudvilės rajono 3 apylinkės, Varnių rajono 5 apylinkės, o Šilalės rajono 1 apylinkė perduota Klaipėdos rajonui. 1966, 1968, 1978 ir 1983 m. šiek tiek pakeistos rajono ribos. 1977 m. dvi apylinkės sujungtos į vieną.
1995 m. įsteigta Šilalės rajono savivaldybė. 2008 m. gruodžio 23 d. savivaldybės tarybos sprendimu Nr. T1-436 buvo nuspręsta, kad 2009 m. sausio 1 d. įsteigiamos 63 seniūnaitijos.
Gyventojai
Urbanizacija:
Lytinė sudėtis:
Gyvenvietės
Savivaldybės teritorijoje yra:
Didžiausios gyvenvietės (2021 m.):
Administracija
thumb|left|Savivaldybės administracijos pastatas
Atstovaujamoji valdžia – Šilalės rajono savivaldybės taryba, vykdomoji valdžia – Šilalės rajono savivaldybės administracija.
Seniūnijos
Rajonui priskirtos 14 seniūnijų (skliausteliuose – seniūno būstinė):
Švietimas ir ugdymas
Šilalės rajono savivaldybėje yra/buvo šios mokyklos:
Enzys Jagomastas
Enzys Jagomastas (1870 m. kovo 22 d. Lumpėnai, dab. Pagėgių savivaldybė – 1941 m. rugpjūčio 23 d. Paneriai, dab. Vilniaus miesto dalis) – Mažosios Lietuvos visuomenės, kultūros veikėjas, bibliofilas, spaustuvininkas, leidėjas.
Biografija
Lietuvių veiklai per rinkimus į Vokietijos Reichstagą ir Prūsijos Landtagą organizuoti 1890 su kitais įsteigė „Lietuvišką konservatyvų skyrimo draugystės“ komitetą. Priklausė daugeliui lietuvių draugijų. Nuo 1894 m. „Birutės“ draugijos, 1913–1914 m. Kristijono Donelaičio paminklo statymo komiteto sekretorius. 1918–1919 m. Mažosios Lietuvos tautinės tarybos narys. 1918 m. Tilžės akto signataras.
1924–1941 m. Spaudos draugijos pirmininkas. 1931–1935 m. Lietuvių kultūros draugijos Tilžėje bibliotekininkas. Dėl lietuvių tautinių teisių gynimo Vokietijos valdžios buvo persekiojamas. Vokiečių valdžios verčiamas persikelti į Vokietiją, 1941 m. kovo mėn. apsigyveno Vilniuje. Su žmona Marta, dviem sūnumis Dovu bei Jurgiu ir dukterimi Anita/Ona bei jos vyru Emiliu Vilmantu-Meklemburgu nacių 1941 m. rugpjūčio 23 d. sušaudytas Paneriuose.
Sukaupė unikalų lietuvių spaudos rinkinį. Spaustuvės „Lituania“ archyvas, jo dienoraštis saugomi Lietuvos mokslų akademijos bibliotekoje, kiti dokumentai – Lietuvos nacionalinės Martyno Mažvydo bibliotekos, Vilniaus universiteto bibliotekos fonduose ir rankraštynuose.
NB
NB gali reikšti:
Nb gali reikšti:
nb gali reikšti:
N.B. inicialai gali reikšti:
Pirmapradžiai graikų dievai
Pirmapradžiai graikų dievai (Protogenoi – „pirmagimiai“) graikų mitologijoje – pirmieji dievai ir nemirtingieji, kurie suformavo visatos audinį. Jie daugiausia buvo grynos visatos elementinės būtybės (pvz., dangus, Žemė). Tačiau keletas turėjo antropomorfinę formą, nors ir fiziškai pririštą prie savo elemento.
Išnašos
Protogonos
The Twins diskografija
thumb|right|190px|[[The Twins 1985 m. singlo „Deep Within My Heart“ viršelis]]
The Twins - vokiečių elektroninės muzikos duetas, susikūręs 1980 m. Nuo debiuto 1981 m. yra išleidę 6 studijinius ir nemažai rinktinių albumų bei daugybę singlų. 1995 m. daugybės klausytojų pageidavimu visi ankstesni grupės albumai atnaujinti skaitmeniniu būdu ir su Hansa/BMG leidimu The Twins leidybinės kompanijos „Passion Factory Records“ perleisti kompaktinių diskų pavidale.
Singlų b - pusių dainos
Dauguma šių kūrinių yra panaudotos rinktiniuose grupės albumuose kaip bonus dainos.
Dominykas Miklius
Dominykas Miklius (Miknius, 1855 m. – m. po 1929 m. Vaškai) – Lietuvos knygnešys.
Biografija
Siuvėjas. Manoma, draudžiamąją lietuvišką spaudą pradėjo platinti dar iki 1883 m., ją pirkdavo Tilžėje ir Bitėnuose. Bendradarbiavo su draudžiamosios lietuvių spaudos platinimo organizatoriais kunigu M. Sederavičiumi, buvo jo ir Žemaitijos knygnešių ryšininkas ir kunigu A. Vytartu, buvo jo ir Mažosios Lietuvos spaustuvininko E. Vejerio tarpininkas. Palaikė ryšius su katalikų laikraščių ir knygų leidėjais. Apie 1889 m. susipažino su Žemaičių kunigų seminarijos klierikais Kaune, aprūpindavo jų slaptas draugijas draudžiamąja lietuviška literatūra. M. Sederavičiaus pavedimu nuvyko į Ustiužną (dab. Vologdos sritis) pas ištremtą kun. A. Jakštą, nuvežė jam išversti religinių tekstų. Nuo 1895 m. bendradarbiavo su knygnešiais J. Bieliniu, K Ūdra ir D. Bubėnu, platino jų atgabentą draudžiamąją lietuvių spaudą. Šia spauda aprūpindavo Liepojos ir Rygos lietuvius, nuo 1899 m. gyveno Rygoje. Gavę anoniminį skundą, žandarai 1900 m. kratė jo butą. Jam paskirtas kardomasis areštas, bet byla nutraukta. Iki 1905 m. Rusijos revoliucijos veždavo socialistinės krypties leidinius į Tryškius ir kitas Žemaitijos vietoves.
Radviliškio miškų urėdija
miniatiūra|250px|right|Miškų urėdija, 2015 m.
Radviliškio miškų urėdija − viena iš 42 miškų urėdijų, turto patikėjimo teise valdanti, naudojanti valstybinius miškus, vykdanti juose kompleksinę miškų ūkio veiklą. Įsikūrusi Radviliškyje, Šiaulių g. 31.
Radviliškio miškų ūkis įsteigtas 1952 m. sausio 1 d. Jo teritorija buvo sudaryta iš dalies Tytuvėnų, Kėdainių ir Panevėžio miškų ūkių plotų. 1956 m. buvo panaikinta Šiaulėnų girininkija ir atkurta Legečių girininkija. 1965 m. iš Tytuvėnų miškų ūkio priėmus Butkių mišką organizuojama Butkių girininkija, kuri 1968 m. pavadinama Šaukoto girininkija. 1990 m. Radviliškio miško pramonės ūkis pavadinamas Radviliškio miškų urėdija.
Visas Radviliškio miškų ūkis užima 166 400 ha. Didžiausias teritorijos plotis iš šiaurės į pietus − 49 km, o iš vakarų į rytus − 50 km.
Radviliškio miškų urėdijoje yra 41 862 ha miškų, iš jų − valstybinių miškų − 22 155 ha. Urėdijos teritorijoje išskirti 9 valstybiniai draustiniai: Visas urėdijos teritorijos plotas suskirstytas į 8 girininkijas ir medelyną.
Žikaronys
Žikaronys – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 8 km į pietvakarius nuo Naujųjų Kietaviškių. Pro kaimą teka Spengla. Stūkso saugomas Žikaronių akmuo. miniatiūra|220px|left|Pakelės sodyba su malūnėliu
Toro Muerto petroglifai
thumb|250px|Lamos atvaizdas Toro Muerte
Toro Muerto petroglifai („Negyvo jaučio“ petroglifai) yra Peru, Arekipos departamente, Macheso upės slėnyje. Yra 400–800 m aukštyje, 5 km² plote. Petroglifus sudaro ­~6000 raižytų vulkaninių akmenų. Vaizduojamos geometrizuotos paukščių, driežų figūros.
Dagiai (reikšmės)
Dagiais vadinami kaimai:
Guercino
right|thumb|200px| Gverčino „Autoportretas“. (1635, [[Luvras, Paryžius)]]
Džovanis Frančeskas Barbieris, pravarde Gverčinas (, tikr. Giovanni Francesco Barbieri, 1591 m. vasario 8 – 1666 m. gruodžio 22 d.) – XVII a. italų baroko epochos dailininkas. Telšių Žemaičių muziejuje „Alka“ yra jo paveikslas „Šv. Agnietė“.
Biografija
Džovanis Frančeskas Barbieris gimė 1591 m. vasario 8 d. Čento mieste tarp Bolonijos ir Feraros. Pravardę Gverčinas gavo nuo to, kad buvo šiek tiek žvairas (it. Guercino - žvairys). Tapybos Gverčinas pramoko savarankiškai. Jaunystėje buvo susijęs su Čento dailininku Benedetto Gennari. Gverčinas greitai pradėjo garsėti ir 1615 m. iš gimtojo miesto persikraustė į Boloniją. Jam didelį įspūdį paliko Lodovico Carracci altorinis paveikslas, pamatytas Bolonijoje. Tapyti asmeniškai paskatino pats Lodovico Carracci. Visgi Gverčinas nesimokė Karačių mokykloje Bolonijoje. Ankstyvuosiuose Gverčino darbuose pasireiškia Karačių ir Karavadžo įtakos, tačiau jo paveikslai pripildyti subtilumo, kas nebūdinga pastarajam. Spėjama, kad Gverčinas tuo metu nebuvo matęs nei vieno originalaus Karavadžo darbo, o įtaka persidavė iš kitų dailininkų.
Markizas Enzo Bentivoglio rekomendavo dailininką popiežiui Grigaliui XV, kilusiam iš Bolonijos. 1621 − 1623 m. popiežiaus kvietimu Gverčinas buvo Romoje. Sukūrė žymiausius savo darbus − freską „Aurora“ Grigaliaus XV giminės Villa Ludovisi (freska yra Agostino Tassi tapytame rėme) ir didžiulį (720 x 423 cm) altorinį paveikslą „Šv. Petronėlės palaidojimas“ Šv. Petro bazilikoje. „Šv. Petronėlės palaidojime“ vaizduojamos dvi scenos: apatinėje Šv. Petronėlė guldoma į karstą (paveikslas kabojo virš karsto, kuriame buvo Šv. Petronėlės relikvijos), viršutinėje − Kristus pasitinka Šv. Petronėlę danguje. Šv. Petro bazilikoje šiuo metu yra mozaikinė kopija, o pats paveikslas perkeltas į Kapitolijaus muziejus.
1623 m. mirus Grigaliui XV Gverčinas grįžo į gimtąjį Čentą. 1629 m. jis pradėjo freskas Pjačencos katedroje. 1642 m., po Gvido Renio mirties, Gverčinas persikėlė į Boloniją, kur tapo svarbiausiu miesto dailininku, vadovavo buvusioms Gvido Renio dirbtuvėms. Savo vėlyvąjį stilių labiau priderino prie klasicistinio Bolonijos mokyklos stiliaus. Gverčinas mirė 1666 m. gruodžio 22 d. Bolonijoje. Jo brolis Paolo Antonio Barbieri buvo dailininku. Gyvenimo metu Gverčinas buvo žymiu menininku, gaudavo užsakymų iš užsieno. Jis sukūrė ne mažiau 100 altorinių ir 140 kitų paveikslų. Gverčino kūrybą galima suskirstyti į du periodus. Ankstyvoji buvo labiau barokiška, paveikslai demonstravo dinamiškumą, aštrų chiaroscuro efektą. Vėlesniojo periodo darbai rodo labiau klasicistines tendencijas, paveikslų figūros statiškos, solidžios.
Jovaraučiškės
Jovaraučiškės – kaimas Ignalinos rajono savivaldybės pietvakariuose, 3,5 km į šiaurės vakarus nuo Linkmenų. Kaimas įsikūręs Pakalo ežero pietinėje pakrantėje.
Istorija
Iki XX a. vid. kaimas žinomas kaip Varovščyzna.
Šasė kultūra
Šasė kultūra – neolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1864 m. tirtą Šasė le Kampo (Chassey-Le–Camp) gyvenvietę (Sonos ir Luaros departamentas, Prancūzija).
Arealas
Šasė kultūra 4500–2600 m. pr. m. e. buvo paplitusi Prancūzijoje, teritorijoje, kurioje dabar išsidėstę Aukštutinio Provanso Alpės, Aukštutinė Sona, Eras ir Luara bei Pa de Kalė departamentai.
Kultūra
Gyvenvietės kurtos lagūnų ar buvusių pelkių pakraščiuose, terasose. Pastatai stulpinės konstrukcijos, stačiakampiai, 5-12 x 3 m dydžio, grįsti akmenimis, Saint-Michel-du-Touche atkasta apie 300 grindinių. Gyventojai vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste, t. p. žvejyba, maisto rinkimu.
Šasė kultūrai būdingi rutulio formos cilindriniu kakleliu ir apvaliais dugnais su ašelėmis puodai, žemi dubenys. Keramika gerai poliruota, puošta įvairiais geometriniais raštais, pagal ją skiriama ankstyvoji ir vėlyvoji (mažiau puošta) fazės. Mirusieji laidoti nedeginti, akmeninėse dėžėse ir megalituose. Gyvenvietėse rasta akmeninių girnų, trintuvų, kirvių, titnaginių strėlių antgalių, kapuose – kaulinių ir kriauklelių karolių, titnago skelčių, gludintų kirvių ir strėlių antgalių.