cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Imuninė sistema
Komplemento sistema
Žmogaus organizme šį atsaką sukelia komplementari jungtis su antikūnais, kurie yra prisijungę prie mikroorganizmų, arba jungtis tarp komplemento baltymų ir angliavandenių, esančių mikroorganizmų paviršiuje. Toks atpažinimas sukelia greito naikinimo atsaką. Atsako greitis yra signalo didinimo, kuris sukelia tolimesnę proteolitinę komplemento molekulių (proteazių) aktyvaciją, rezultatas. Kai komplemento baltymai iš pradžių jungiasi su mikroorganizmu, jie suaktyvina proteazės veikimą, o ši paskatina kitų komplemento proteazių veiklą, kurios paskatina tolesnį jų veikimą. Visa tai sukuria katalizinę pakopą, kuri padidina pradinį signalą, paremtą teigiamu grįžtamuoju ryšiu. Ši pakopa sukelia peptidų, pritraukiančių imunines ląsteles, gamybą, padidina kraujagyslių sienelių pralaidumą ir padengdama patogenų paviršių pažymi juos sunaikinimui. Komplemento dalys taip pat gali sunaikinti ląstelę, pažeisdamos jos plazminę membraną.
Ląstelinis barjeras
thumb|200px|left|Skenuojamuoju lazeriniu [[mikroskopas|mikroskopu gautas žmogaus kraujo vaizdas, kuriame matomi raudononieji kraujo kūneliai, keletas baltųjų kraujo kūnelių (limfocitai, monocitas, neutrofilas) ir daug smulkių disko formos trombocitų.]] Leukocitai (baltieji kraujo kūneliai) veikia kaip savarankiški, vienaląsčiai organizmai ir yra antra įgimto imuniteto šaka. Leukocitams priskiriami fagocitai (makrofagocitai, neutrofilai ir dendritinės ląstelės), putliosios ląstelės, eozinofilai, bazofilai ir NK ląstelės (natūraliosios žudikės). Šios ląstelės atpažįsta ir pašalina patogenus, kontaktuojant užpuldamos didesnius patogenus arba apimdamos ir prarydamos mikroorganizmus. Įgimtos ląstelės taip pat yra svarbūs mediatoriai įgyto imuniteto suformavimui.
Fagocitozė yra svarbus ląstelinio įgimto imuniteto požymis, būdingas ląstelėms, vadinamoms fagocitais, kurios patogenus arba daleles apima ir praryja. Fagocitai dažniausiai keliauja po organizmą ieškodami patogenų, tačiau dėl citokinų gali apsistoti tam tikrose vietose. Kai tik fagocitas apima patogeną, šis įstringa viduląstelinėje pūslelėje, vadinamoje fagosoma, kuri vėliau susijungia su kita pūslele – lizosoma, taip kartu sudarydamos fagolizosomą. Virškinimo fermentai arba laisvųjų radikalų išlaisvinimas į fagolizosomas oksidacinio “pliūpsnio” metu taip pat sunaikina patogenus. Fagocitozė buvo kaip priemonė maisto medžiagoms gauti, tačiau ši funkcija išsiplėtė iki apsauginio mechanizmo vaidmens. Fagocitozė tikriausiai yra seniausios vidinės apsaugos pavyzdys nuo tada, kai fagocitų buvo atrasta stuburiniuose ir bestuburiuose gyvūnuose.
Neutrofilai ir makrofagocitai yra tokie fagocitai, kurie keliauja po kūną, ieškodami įsiveržusių patogenų. Neutrofilų randama kraujotakos sistemoje ir jie sudaro didžiają dalį fagocitų (normaliomis sąlygomis sudaro 50%-60% visų kraujyje cirkuliuojančių leukocitų). Uždegimo, kurį sukelia bakterinė infekcija, ūmaus tarpsnio metu, neutrofilai persikelia į uždegimo vietą (toks judėjimas vadinamas chemotaksiu) ir jie dažniausiai yra pirmosios į infekcijos vietą atvykusios ląstelės. Makrofagocitai yra universalios ląstelės, kurių yra audiniuose ir kurios gamina daugybę cheminių medžiagų: fermentus, komplemento baltymus bei reguliavimo faktorius, pavyzdžiui, interleukiną-1. Makrofagocitai taip pat pašalina iš organizmo nusidevėjusias ląsteles bei veikia kaip antigeną pateikiančios ląstelės, taip formuodami įgyta imunitetą.
Dendritinės ląstelės – fagocitai esantys audiniuose, besiliečiančiuose su aplinka. Todėl dažniausiai jos išsidėsto odoje, nosyje, plaučiuose, skrandyje ir žarnyne. Jos taip vadinamos dėl panašumo į neuronų dendritus, nes taip pat turi daug keterinių iškyšulių, tačiau dendritinės ląstelės nėra susijusios su nervų sistema. Dendritinės ląstelės yra tarsi jungtis tarp organizmo audinių ir įgimto bei įgyto imuniteto, pateikdamos antigenus T limfocitams, kurie yra vieni svarbiausių įgyto imuniteto ląstelių tipų.
KK119
Krašto kelias 119 – kelias jungiantis Molėtus ir Anykščius. Kelio ilgis – 42,46 kilometro.
Imuninė sistema
Įgytas imunitetas
Įgytas imunitetas vystėsi nuo pirmųjų stuburinių, atsižvelgiant į stipresnį imuniteto atsaką bei imunologinę atmintį, kurioje kiekvieną patogeną “atsimena” tam tikras antigenas. Įgyto imuniteto reakcija yra specifinė antigenų atžvilgiu, reikalaujanti specifinių svetimų antigenų atpažinimo, kuomet vyksta antigeno pateikimo procesas. Antigeno speficiškumas atsižvelgia į atsakų sukelėjus, todėl yra pritaikytas pagal specifinius patogenus arba patogenų užkrėstas ląsteles. Tokios pritaikytos organizmo reakcijos vyksta atminties ląstelių dėka. Patogenui bandant užkrėsti organizmą daugiau nei vieną kartą, šios specifinės atminties ląstelės skubiai jį pašalina.
KK119
Kelias prasideda Molėtuose, S. Dariaus ir S. Girėno gatvėje, sankryžoje su. Eina Molėtų ir Anykščių rajonų teritorija. Šalia esančios didesnės gyvenvietės – Alanta ir Skiemonys. Už Skiemonių yra sankryža, su. Ruožas tarp A6 ir Anykščių, yra itin vingiuotas, kalvotas ir siauras. Jis žmonių buvo pramintas „Biržinka“. Baigiasi Anykščiuose, Liudiškių g., sankryžoje su.
Imuninė sistema
Limfocitai
Limfocitai yra tam tikros rūšies leukocitai, priskiriami įgyto imuniteto ląstelėms. B ir T limfocitai sudaro didžiają dalį limfocitų ir yra randami kaulų čiulpų kamieninėse kraujo ląstelėse. B limfocitai priklauso humoraliniam imunitetui, tuo tarpu T limfocitai – ląsteliniam imunitetui.
Daugpilis
thumb|180px|Miesto planas 1655 m. thumb|180px|Daugpilio centras (Naujasis Forštatas) XX a. pr. thumb|180px|[[Daugpilio tvirtovė. Šiuolaikinis vaizdas]]
Imuninė sistema
Limfocitai
B ir T limfocitai turi antigenų receptorius, kurie padeda juos atpažinti. T limfocitai atpažįsta svetimkūnį, pavyzdžiui, patogeną, tik po to, kai antigenai (patogenų mažesnės dalys) yra apdorojami ir prijungiami prie receptoriaus, tai yra, prie didžiojo audinių suderinamumo komplekso (MHC) molekulės. Išskiriami du pagrindiniai T limfocitų potipiai: TC limfocitai (angl. cytotoxic – kenksmingas ląstelėms) ir TH limfocitai (angl. helper – padėjėjas). TC limfocitai atpažįsta tik tuos antigenus, kurie yra prisijungę prie MHC I molekulių, o TH limfocitai – antigenus su MHC II molekulėmis. Tokie skirtingi antigenų pateikimo mechanizmai atspindi skirtingas dviejų tipų T limfocitų funkcijas. Trečias mažasis limfocitų potipis yra γδ T limfocitai (taip pavadinti pagal polipeptidus, sudarančius T limfocitų receptorius), kurie atpažįsta nepažeistus antigenus, kurie nėra susijungę su MHC receptoriais.
Daugpilis
Daugpilis (,, t. y. pilis prie Dauguvos; carinėje Rusijoje Dvinsk) – miestas Latvijos pietryčiuose, prie Dauguvos upės. 1893–1920 m. vadintas Dvinsku. Antrasis gyventojų skaičiumi šalies miestas. Svarbi sausumos ir vandens kelių sankryža; geležinkelio parko remonto įmonė. Elektros instrumentų, dviračių, sintetinio pluošto, audinių, baldų, avalynės ir maisto pramonės įmonės. Veikia Daugpilio universitetas, Rygos politechnikos instituto filialas, Latgalos zoologijos sodas.
Hušlevas
Hušlevas – kaimas Lenkijos rytuose, Hušlevo valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 13 km į pietryčius nuo Losicės ir apie 126 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Per kaimą teka Zlota Kživulos upelis.
Imuninė sistema
TC limfocitai
TC limfocitai yra vienas iš T limfocitų potipių. Jų funkcija – sunaikinti virusų ir kitų patogenų užkrėstas arba kitaip pažeistas ir blogai funkcionuojančias ląsteles. Kaip ir B limfocitai, kiekvienas T limfocitų potipis atpažįsta skirtingus antigenus. TC limfocitai suaktyvėja, kai jų receptoriai (TCR) prisijungia tam tikrus antigenus, sudarydami kompleksą su kitos ląstelės MHC I receptoriumi. MHC atpažinimas: antigeno kompleksui padeda T limfocito baltymas, vadinamas CD8. T limfocitas sklinda po visą kūną, ieškodamas ląstelių, kuriose MHC I receptoriai turėtų antigeną. Aktyvuotas T limfocitas, radęs tokių ląstelių, išskiria citotoksinus, pavyzdžiui, baltymą perforiną, kuris tų ląstelių plazminėse membranose suformuoja angas, pro kurias į vidų gali patekti jonai, vanduo bei toksinai. Kito toksino, vadinamo granulizinu, (proteazė) patekimas sukelia ląstelės apoptozę (vieną iš programuotos ląstelės mirties rūšių). Į jų aukų sąrašą pakliūna ir vėžinės bei transplantuotos svetimo organizmo ląstelės. T limfocitai atlieka ypatingai svarbų vaidmenį, sutrikdydami virusų replikaciją. T limfocitų aktyvacija yra griežtai kontroliuojama ir dažniausiai reikalauja labai stipraus MHC ir antigeno aktyvacijos signalo arba papildomų aktyvacijos signalų, kuriuos sukelia TH limfocitai.
TH limfocitai
TH limfocitai sudaro apie 60% visų T limfocitų. TH limfocitų funcija: antigenus pateikiančios ląstelės (APC) pristato antigeną tam tikroms MHC II molekulėms. TH limfocitams pastebėti antigenus padeda turimas CD4 baltymas. TH limfocitų suaktyvinimas sukelia citokinų ir kitų stimuliatorių signalų išskyrimą, kurie paskatina makrofagocitų, TC ir B limfocitų, vėliau gaminančių antikūnus, aktyvumą. Sužadinus B limfocitus ir makrofagocitus, daugėja TH limfocitų.
TH limfocitai reguliuoja įgimto ir įgyto imuniteto reakcijas bei nulemia organizmo imuniteto atsaką kiekvieno patogeno atveju. Šios ląstelės nėra citotoksiškai aktyvios ir tiesiogiai nenaikina užkrėstų ląstelių ar patogenų. TH limfocitai kontroliuoja imuniteto atsaką, nukreipdami kitas ląsteles atlikti šias užduotis.
TH limfocitai išskiria T limfocitų receptorius (TCR), kurie atpažįsta antigenus, susijungusius su MHC II molekulėmis. MHC ir antigeno kompleksą atpažįsta TH limfocito CD4 baltymas, sutelkiantis molekules T limfocitų viduje, atsakingas už šių limfocitų aktyvaciją. TH limfocitai turi silpnesnį ryšį su MHC-antigeno kompleksu lyginant su TC limfocitais. Tai reiškia, kad daugybė receptorių (maždaug apie 200–300), esančių TH limfocitų paviršiuje, turėtų susijungti su MHC-antigenu tam, kad suaktyvintų TH limfocitą, tuo tarpu TC limfocitai suaktyvėtų susijungus vienai MHC-antigeno molekulei. TH limfocito aktyvacijai taip pat reikalingas ilgesnis laiko tarpas, kad susijungtų su antigeną pateikiančia ląstele. TH limfocito aktyvacija sukelia citokinų išskyrimą, kurie turi įtakos kitų ląstelių aktyvumui. TH limfocitų sukurti citokinų signalai sustiprina makrofagocitų ir TC limfocitų aktyvumą, naikinant mikroorganizmus. Taip pat TH limfocitų aktyvacija paskatina T limfocitų paviršiuje esančių molekulių komponentų daugėjimą, pavyzdžiui CD40 ligandų, kurie sukelia stimuluojančius signalus, reikalingus aktyvinant antikūnus gaminančius B limfocitus.
γδ T limfocitai
γδ T limfocitai turi kiek kitokios sandaros antigenų receptorių (TCR) nei TH ar TC ląstelės, tačiau yra panašūs į TH, TC limfocitus bei NK ląsteles. Dar nėra tiksliai žinoma, kokių sąlygų reikia, norint sukelti γδ T limfocitų atsaką. Kaip ir kiti T limfocitų potipiai, turintys pastovius receptorius, pavyzdžiui, NK ląstelė su CD1d receptoriumi, γδ T limfocitai yra tarpe tarp įgimto ir įgyto imuniteto. Kaip įgyto imuniteto dalis γδ T limfocitai pasireiškia pakeisdami T limfocitų receptorių genus, kad sukurtų receptoriaus įvairovę ir išplėtotų atminties fenotipą. Tačiau įvairūs potipiai gali veikti kaip įgimto imuniteto dalis, kuomet tam tikrą paskirtį turintys T limfocitų ir NK ląstelių receptoriai panaudojami kaip atpažinimo receptoriai. γδ T limfocitai daugiausia randami epitelyje ir gleivinėje. Jie nėra priklausomi nuo MHC molekulių ir antigeną gali atpažinti savarankiškai. Tačiau TCR įvairovė daug mažesnė, atpažįstamų antigenų ratas kur kas siauresnis. Dažniausiai tai įvairūs nebaltyminiai fosforilinti substratai, kuriuos išskiria bakterijos ar organizmo ląstelės streso metu. Antigenų aktyvuoti γδ T limfocitai išskiria citokinus, kurie savo ruožtu aktyvuoja TH ląsteles. Sudaro apie 10% visų T limfocitų.
B limfocitai ir antikūnai
B limfocitas patogenus atpažįsta tuomet, kai antikūnai savo paviršiumi susijungia su specifiniu antigenu. Tokį antigeno ir antikūno kompleksą užima B limfocitai ir proteolizės metu suskaido iki peptidų. B limfocitai šiuos antigeninius peptidus paskleidžia ant MHC II molekulių, esančių limfocitų paviršiuje. Toks MHC ir antigeno susijungimas sužadina atitinkamus TH limfocitus, kurie gamina limfokinus ir suaktyvina B limfocitus. Suaktyvintas B limfocitas pradeda diferencijuotis, o susidariusios ląstelės (plazmocitai) išskiria milijonus antikūnų, atpažįstančių tą antigeną. Šių antikūnų yra kraujo plazmoje ir limfoje. Jie jungiasi su antigenus išreiškiančiais patogenais ir pažymi juos sunaikinimui, kurį atlieka pasitelkiant komplemento aktyvaciją arba fagocitus. Antikūnai gali tiesiogiai neutralizuoti sunkumus, susijungdami su bakterijų toksinais arba trukdant receptoriais, kada virusai ar bakterijos stengiasi užkrėsti ląsteles.
Alternatyvus įgytas imunitetas
Įgytojo imuniteto vystymasis prasidėjo nuo žandus turinčių stuburinių organizmų protėvių. Dauguma įgyto imuniteto molekulių, pavyzdžiui, imunoglobulinų ir T limfocitų, yra tik žandus turinčiuose stuburiniuose. Tačiau atskira iš limfocitų kilusi molekulė buvo aptikta bežandžiuose stuburiniuose, pavyzdžiui, devynakėje ir miksinoje. Šie gyvūnai turi daugybę molekulių, vadinamų kintančiais limfocitų receptoriais (angl. variable lymphocyte receptors), o žandus turinčių stuburinių antigenų receptoriai yra sudaryti iš vieno ar dviejų genų. Manoma, jog šios molekulės jungiasi su antigenais panašiai kaip antikūnai bei tokiu pačiu specifiškumo laipsniu.
Imunologinė atmintis
Kai B ir T limfocitai suaktyvinami ir pradeda replikuotis, kai kurie iš jų atžalų tampa ilgai išliekančiomis atminties ląstelėmis. Per visą gyvūno gyvenimą šios atminties ląstelės prisimena sutiktus specifinius patogenus ir gali sukelti stiprią reakciją, dar kartą juos aptikusios. Kadangi per visą gyvenimą imuninė sistema prisitaiko prie infekcijos su patogenu ir tada ruošiasi būsimiems iššūkiams, todėl ji yra vadinama „įgyta“. Imunologinė atmintis gali būti pasyvi (trumpalaikė atmintis) arba aktyvi (ilgalaikė atmintis).
Pasyvi atmintis
Naujagimiai neturi jokio išankstinio atsparumo mikroorganizmams ir yra ypatingai pažeidžiami infekcijų. Keletą pasyvios apsaugos lygmenų gauna iš motinos. Nėštumo metu tam tikras antikūnas, vadinamas IgG, per placentą perduodamas iš motinos vaisiui, todėl jau gimimo metu naujagimiai turi tokių pačių antikūnių, kaip ir mama. Motinos pienas ar priešpienis taip pat turi antikūnų, kurie yra perduodami į kūdikio žarnyną ir apsaugo naujagimį nuo bakterinių infekcijų tol, kol jis pats pradeda gamintis antikūnus. Tai vadinama pasyviu imunitetu, nes vaisius pats nepasigamina atminties ląstelių ar antikūnų, tačiau juos tik skolinasi. Šis pasyvus imunitetas dažniausiai būna trumpalaikis, besitęsiantis nuo kelių dienų iki keleto mėnesių. Medicinoje apsauginis pasyvus imunitetas gali būti perduodamas iš vieno individo kitam per serumą, kuriame gausu antikūnų.
Aktyvioji atmintis ir imunizacija
Ilgalaikė aktyvioji atmintis susidaro po infekcijos, kuomet suaktyvinami B ir T limfocitai. Aktyvus imunitetas taip pat gali būti dirbtinai sukurtas skiepijant. Pagrindinis vakcinacijos (taip pat vadinamos imunizacija) tikslas – iš patogeno pateikti antigeną, kad būtų sužadinta imuninė sistema ir specifinis imunitetas vystytųsi prieš tam tikrą patogeną, nesukeliant su tuo organizmu susijusių ligų. Net vėžinės ląstelės, kurios geba išvengti organizmo imunologinės kontrolės ir ima daugintis, turi tam tikros rūšies antigenų. Imuninio atsako sužadinimas prieš šiuos antigenus padėtų surasti priemonę vėžiui gydyti. Šiuo metu daromi įvairūs klinikiniai bandymai, skirti šiai užduočiai spręsti.
Imuninės sistemos susilpnėjimas ir stiprinimas
Daugybė aplinkos veiksnių slopina imuninę sistemą, tarp jų chemikalai, naudojami buityje, besaikis antibiotikų vartojimas, begalė maisto priedų, pesticidų, konservantų, augimo hormonų, sunkiųjų metalų maiste, kurį valgome, kiti aplinkos teršalai ir, žinoma, stresas. Pagyvenusių, sergančių lėtinėmis ligomis, vartojančiųjų imuninę sistemą slopinančių vaistų, besilaikančiųjų griežtos ar nevisavertės dietos žmonių imunitetas būna silpnesnis. Nesaikingas cukraus vartojimas. Daugiau kaip 100 g cukraus (8 arbat. š.), kas atitinka 2 skardines gazuoto gėrimo, gali sumažinti leukocitų galimybę gaminti antikūnus (kovojančių su infekcijomis) net 40 proc. Šis efektas pasireiškia per 30 min. nuo suvartoto produkto ir tęsiasi iki 5 val.
XV Europos futbolo čempionato atranka
thumb thumb XV Europos futbolo čempionato atranka – atrankos varžybos į XV Europos futbolo čempionatą. Šios varžybos vyko nuo 2014 m. rugsėjo iki 2015 m. lapkričio. Jų metu išaiškėjo 23 komandos, kurios finaliniame turnyro etape prisijungs prieš šeimininkės Prancūzijos.
Imuninė sistema
Imuninės sistemos susilpnėjimas ir stiprinimas
Piktnaudžiavimas alkoholiu. Jis pasižymi analogišku efektu (kaip cukrus) ir sutrikdo mitybos visavertiškumą, kadangi organizmas sunaudoja daug vitaminų ir mineralų jam nukenksminti. Šis poveikis pasireiškia, jei per parą vartojama daugiau nei 1 gėrimo porcija, kurią atitinka ~ 350 ml alaus, ~150 ml vyno ar ~ 30 ml stipraus likerio.
Maisto alergenai. Dėl jų didėja žarnyno gleivinės ląstelių sienelių pralaidumas, todėl mikroorganizmams lengviau prasiskverbti pro jas ir įsikurti organizme. Tai vadinama „kiauro žarnyno sindromu“. Išvengti šio dalyko galima nevartojant maisto produktų, kuriems esate alergiški, paūmėjimo metu gali prireikti vaistų.
XV Europos futbolo čempionato atranka
Atrankos varžybose dalyvavo 53 šalių komandos, tarp jų debiutavo Gibraltaro ekipa. Komandos suskirstytos į 8 grupes po 6 komandas ir vieną grupę su 5 komandomis. Pirmų ir antrų vietų nugalėtojos iš karto pateko į turnyrą, kaip ir geriausia trečią vietą užėmusi komanda. Aštuonios likusios trečias vietas užėmusios komandos varžėsi dėl 4 paskutinių kelialapių.
Upelinis laumžirgis
Upelinis laumžirgis sin. paprastasis upelinis žirgelis (Gomphus vulgatissimus) – skėstaakių laumžirgių (Gomphidae) šeimos vabzdys.
Kūno ilgis siekia 45–50 mm, išskleisti sparnai – 60–70 mm ilgio.
Plačiai paplitusi rūšis Palearkties regione: sutinkamas kone visoje Europoje, įskaitant Lietuvą, Kaukaze, Vidurinėje Azijoje, Sibire, Rytų Azijoje.
San Visentės savivaldybė
San Visentės savivaldybė  – savivaldybė Žaliajame Kyšulyje, apima San Visentės, ir negyvenamą Santa Lusijos salą. Centras – Mindelas.
Imuninė sistema
Imuninės sistemos susilpnėjimas ir stiprinimas
Besaikis riebalų vartojimas. Nutukę žmonės serga dažniau ir yra imlesni infekcijų sukėlėjams.
Norint sustiprinti imuninę sistemą, patartina miegoti ne mažiau nei 7–8 val. per parą, kruopščiai plauti rankas (tai vienas svarbiausių būdų apsisaugoti nuo mikroorganizmų), vartoti daug skysčių (apie 2 litrus per parą) – pakankamai vandens turinčios audinių ląstelės atsparesnės virusams, laikytis sveikos mitybos pagrindų (nepakankama mityba, svorio sumažėjimas (kai gaunama mažiau nei 1200 kcal per parą), kaip ir persivalgymas, silpnina imuninę sistemą), kontroliuoti lėtines ligas ir periodiškai lankytis pas gydytoją, vengti streso ir mokėti jį įveikti, nerūkyti, kadangi rūkant netenkama labai daug vitaminų (ypač vit. C), kurie svarbūs kovojant su infekcija. Reguliarūs fiziniai pratimai po 30–45 min. bent 3–4 kartus per savaitę stiprina imuninę sistemą.
Žalsvasis varinukas
Žalsvasis varinukas (Callophrys rubi) – melsvių (Lycaenidae) šeimos drugys. Skraido gegužės – birželio mėn. spygliuočių ir mišriuose miškuose, miško pievutėse, kirtimuose, aukštapelkėse. Vikšrai minta aviečių lapais, dobilais.
Lietuvoje dažna rūšis. Drugys paplitęs Azijoje, Šiaurės Afrikoje, Europoje.
Pragarėlė
Pragarėlė – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, į šiaurę nuo Paįstrio, 2 km į vakarus nuo kelio. Seniūnaitijos centras.
Daugpilis
Istorija
Miestą įkūrė Livonijos ordinas, už 18 km nuo buvusios lietuvių gyvenvietės Naujinio. Nuo 1275 m. buvo komtūrijos centras su įtvirtinta Dinaburgo pilimi.
Lietuviai ne kartą ją puolė, sugriaudavo, o 1281–1313 m. valdė. 1561–1569 m. priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei, vėliau – ATR. 1577 m. Dinaburgą užėmė ir nuniokojo rusų kariuomenė, vadovaujama Ivano IV. Miestas buvo atstatytas visai kitoje vietoje – 19 km žemiau Dauguvos. (Joje šiandien ir išsidėstęs dabartinis Daugpilis). Naujosios Dinaburgo tvirtovės statybą pabaigė Lietuvos-Lenkijos karalius Steponas Batoras, 1582 m. naujajam miestui suteikė Magdeburgo teises. Nuo 1677 m. Dinaburgas tapo Uždauguvio vaivadijos sostine.
XVII a. Dinaburgas trumpam (1656–1667 m.) pervadintas Borisoglebsku. Po pirmo ATR padalinimo 1772 m. pateko į Rusijos imperiją, nuo 1802 m. priklausė Vitebsko gubernijai.
XIX a. pr. mieste pastatyta karinė Daugpilio tvirtovė, suvaidinusi svarbų vaidmenį 1812 m. atremiant Napoleono puolimą.
1826 m. pagal Peterburge patvirtintą projektą prasidėjo intensyvi miesto statyba – tvirtovės kariškiams bei jų šeimų nariams reikėjo gyvenamo ploto. Įsikūręs svarbių vandens bei sausumos keių sankryžoje Daugpilis tapo svarbiu transporto mazgu. XIX a. traukiniai kursuodavo į Peterburgą (nuo 1860 m.), į Rygą (nuo 1861 m.), į Varšuvą (nuo 1862 m., pastačius geležinkelio tiltą), į Oriolą (nuo 1866 m.) ir į Radviliškį (nuo 1873 m.).
XIX ir XX a. sandūroje mieste veikė daugiau nei 60 pramonės įmonių, iš kurių stambiausios buvo: geležinkelio dirbuvės, odos apdirbimo gamyklos, degtukų ir sagų fabrikai. Pirmasis medinis tiltas, kuris sujungė abu Dauguvos krantus, buvo pastatytas dar 1812 m. Vėliau įrengti dar keli mediniai, o nuo 1853 m. – ir pirmasis plieno konstrukcijų tiltas Baltijos kraštuose.
Carinės Rusijos valdymo laikotarpiu gyventojų daugumą sudarė žydai (46 %), rusai (27,5 %) ir lenkai (16,3 %). 1913 m. mieste buvo 39 mokyklos, iš jų dvi vidurinės (realinė mokykla ir moterų gimnazija), 1857 m. atidarytas teatras, taip pat 15 nedidelių ligoninių bei dvi vaistinės. Miesto prieigose Mežcieme stovėjo 1883 m. grafo Pliaterio-Zibergo įkurta gydykla „Pogulianka“. Iki pat I pasaulinio karo pradžios šiame rajone kūrėsi vasarotojai ir 1915 m. jame jau stovėjo 117 vasarnamių.
XIX ir XX a. sandūroje ir kitame Dauguvos krante esančioje Gryvoje vyko statybos. (Administraciškai ji priklausė Kuržemės gubernijos Ilūkstės apskričiai). Čia išaugusiai gyvenvietei 1912 m. suteiktos miesto teisės.
I pasaulinio karo metu dauguma pramonės įmonių kartu su darbininkais buvo evakuota į Rusijos gilumą, o mieste įsikūrė 5-tosios rusų armijos štabas. Miestiečių skaičius sumažėjo keturis kartus.
Daugpilio atstatymas prasidėjo 1920 m., kai Lenkijos ir Latvijos armijos miestą išlaisvino nuo bolševikų. Nepriklausomybės metais suklestėjo kultūrinis gyvenimas. Nors mieste buvo 602 nedidelės pramonės įmonės, tačiau pramonės prieškarinis lygis visgi nebuvo pasiektas. II pasaulinio karo metu Mežcieme įsteigta stovykla „Stalag-340“ tarybiniams karo belaisviams, o Daugpilio tvirtovėje – žydų getas. 1944 m. liepos mėnesį vykusių mūšių metu didelė dalis miesto buvo sugriauta.
Pokario metais Daugpilyje kūrėsi naujos įmonės. Buvo pastatytos lokomotyvų remonto, elektros prietaisų ir kt. gamyklos, tarp jų ir didžiausia chemijos pramonės įmonė Latvijoje – Daugpilio cheminio pluošto gamykla. Kartu su gamyklomis iškilo ir daugiaaukščių gyvenamųjų namų rajonai, didžiausias iš jų – „Chemikų gyvenvietė“. Nuo 1946 m. mieste važinėja tramvajus. 1956 m. prie Daugpilio prijungtas iki tol buvęs savarankišku Gryvos miestas. 1989 m. abu Dauguvos krantus sujungė Vienybės tiltas.
Gyventojai
thumb|290px|Daugpilio gyventojų skaičiaus svyravimo skalė
Architektūra
1810 – 1833 m. mieste pastatyta karinė tvirtovė. Jėzuitų bažnyčia, Evangelikų liuteronų bažnyčia, stačiatikių šv. Boriso ir Glebo cerkvė, katalikų Švč. Mergelės ir šv. Petro bažnyčios.
Transportas
Mieste veikia viešasis autobusų, tramvajų transportas, privačios taksi. Geležinkelis į Rygą, taip pat per miestą nutiestas Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis.
Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Daugpilis yra užmezgęs partnerystės ryšius:
Žymūs žmonės
Daugpilyje gimę:
San Visentės sala
thumb|250px|Verdės kalnas ir Mindelo miestas San Visentės sala  – sala Žaliojo Kyšulio respublikoje, Priešvėjinių salų grupėje, tarp Šv. Antano (atskirta San Visentės sąsiauriu) ir Santa Lusijos salų. Plotas 227 km². San Visentė su gretima Santa Luzijos sala sudaro savivaldybę.
Paviršius kalnuotas, aukščiausia vieta – Monte Verde stalkalnis (725 m). Klimatas tropinis, sausas. Temperatūra per visus metus laikosi apie 24 °C. Lapkričio-liepos laikotarpis sausas ir vėjuotas, dauguma kritulių iškrenta rugpjūčio-spalio laikotarpiu.
San Visentėje 2000 m. gyveno daugiau nei 60 tūkst. gyventojų, dauguma – Mindelo mieste. Verčiamasi žvejyba, laivų statyba, žuvies ir konservų pramone, turizmu. Dėl sauso klimato žemdirbystė vystoma menkai.
Sala atrasta 1462 m. sausio 22 d. (Šv. Vincento dieną). Dėl sauso klimato ilgai neapgyvendinta, naudota tik kaip gyvulių gantykla Šv. Antano salos žemvaldžių. Tik 1838 m. radus akmens anglių įkurta pirma pastovi gyvenvietė Porto Grandė, nūnai Mindelas.
Iš San Visentės yra kilusi garsi dainininkė Cesária Évora.
Adelė Dirsytė
Biografija
Gimė Kėdainių apskrityje, Šėtos valsčiuje, Pramislavos vienkiemyje (dabar – Aukštieji Kapliai). Buvo jauniausias vaikas ūkininkų Agotos Ragaišytės ir Antano Dirsės šeimoje. Turėjo tris brolius ir dvi seseris. Jos tėvai palaidoti Šėtos kapinėse.
Mokėsi Aukštųjų Kaplių pradžios mokykloje, po to – Šėtos progimnazijoje, kur ją mokė žymūs žmonės: kunigas Jurgis Tilvytis (vienas Šėtos progimnazijos steigėjų), vikaras kunigas Feliksas Kapočius (būsimasis Kauno Prisikėlimo bažnyčios statytojas). 1924–1928 m. mokėsi Kėdainių gimnazijoje.
1928 m. įstojo į Lietuvos universitetą, studijavo Teologijos – filosofijos fakultete germanistiką, lituanistiką, pedagogiką ir psichologiją. Sunkios ekonominės sąlygos neleido laiku baigti mokslų – 1932 m. ji išėjo iš universiteto.
Išėjusi iš universiteto skaitė paskaitas katalikiškų organizacijų renginiuose, dirbo Lietuvių katalikių moterų draugijos (LKMD) Centro valdyboje sekretore, vadovavo „Caritas“ draugijai, rūpinosi našlaičių ir vargšų šalpa, kūrė religinę poeziją, buvo veikli visuomenininkė – steigė naujus LKMD skyrius, organizavo kursus moterims, skaitė paskaitas. Jos interesų ratas buvo platus, paskaitų temos aktualios: „Moteris – auklėtoja“, „Moteris – tautos gelbėtoja“, „Jaunųjų motinų organizavimas“ ir pan. Skelbė straipsnius ir spaudoje: „Marija ir Ieva“, „Mergaitė – namų širdis“, „Tikrasis kovos būdas su girtavimu“, „Motina, komunizmas ir kova su juo“ (Moteris, 1938, Nr. 1) ir pan. Pastarasis straipsnis, rastas pas Adelę kratos metu, tapo svariu įkalčiu.
Dirbdama LKMD išlaikė universiteto egzaminus, parašė ir apgynė diplominį darbą (vokiečių kalba) ir 1940 m. birželio 4 d. gavo VDU baigimo diplomą.
Pirmosios bolševikinės okupacijos metais (1940–1941) dėstė vokiečių kalbą mergaičių gimnazijoje Vilniuje, o vokiečių okupacijos metais (1941–1944) – 2-oje valstybinėje vidurinėje amatų mokykloje. Antrosios bolševikinės okupacijos metais (nuo 1944) mokytojavo Vilniaus II vidurinėje mokykloje (dab. Salomėjos Nėries gimnazija), skaitė paskaitas suaugusiųjų institute, slapta vadovavo ir rūpinosi ateitininkais.
1946 m. kovo 6 d. buvo suimta (suėmimo protokolas surašytas tik 1946 m. kovo 15 d.), žiauriai tardyta KGB kalėjimo rūsiuose Vilniuje. 1946 m. lapkričio 2 d. (kitais duomenimis – lapkričio 11 d.) karo tribunolas jai skyrė 10 metų kalėti Rusijos lageriuose. 1947 m. išgabenta į Čiumą (dab. Komijos Respublika, Rusija) tiesti geležinkelio (Statyba Nr. 501), kur lagerio administracijos buvo verčiama dirbti sunkiausius darbus, alinta badu. 1949 m. išvežta 70 km už Taišeto (Irkutsko sritis, Rusija) kirsti miško. 1950 m. pervežta į Kolymos lagerius, kur dirbo statybose. Ypač stiprino ir palaikė kitų kalinių dvasią, mokė dvasinės stiprybės semtis maldoje. Už jos daromą dvasinę įtaką buvo įvairiai alinama ir sunkiai susirgo. Nužudyta ar mirė lageryje Chabarovsko krašte (Rusija) 1955 m. rugsėjo 26 d.
„Marija, gelbėk mus“
Sibiro tremtyje rašė maldas ant tošies gabalėlių, laikraščio skiaučių. 1953 m. vasario 16 d. maldas sugrupavo ir sudėjo į mažą knygelę, kuri vėliau kunigo Liongino Jankaus pastangomis buvo slapta išgabenta į JAV ir išleista 1959 m. Putname. Ši Sibiro kalinių maldaknygė, gavusi pavadinimą „Marija, gelbėk mus”, iki 1963 m. jau buvo pasirodžiusi anglų kalba (60 tūkst. egz. tiražu), vokiečių (45 tūkst.), olandų (450 tūkst.), italų (10 tūkst.), taip pat ispanų, portugalų, prancūzų, lenkų, kinų kalbomis. 1985 m. Limburge (Vokietija) pasirodė jau 5-asis vokiškas jos leidimas 110 tūkst. egzempliorių tiražu. Lietuvoje ši maldaknygė buvo išleista pogrindyje 1964 m., pirmasis leidimas Nepriklausomoje Lietuvoje – 1990 m.
Beatifikacijos byla
2000 m. rugsėjo 24 d. Kauno arkikatedroje bazilikoje šv. Mišiomis, vadovaujamomis Kauno arkivyskupo Sigito Tamkevičiaus, pradėtas Dievo tarnaitės Adelės Dirsytės beatifikacijos bylos procesas, įvyko pirmasis bažnytinio tribunolo posėdis, paskirti teisėjai šventumo ir kankinystės bylos procesui vesti.
2023 m. birželio 28 d. Kauno šv. apaštalų Petro ir Povilo arkikatedroje įvyko Dievo tarnaitės Adelės Dirsytės beatifikacijos proceso arkivyskupijos etapo užbaigimas.
Veliona
Veliona – spėjama senovės lietuvių amžinybės, mirties, vėlių deivė. miniatiūra|Deivės Velionos skulptūra Veliuonoje, skulptorius Erikas Daugulis. G. Kulikausko fotografija, 2010 m. Mirusiųjų dievą (Vielona Deus animarum) vardu Vielona arba Vielonia mini Jonas Lasickis savo žemaičių dievų sąraše. Tačiau labai tikėtina, kad tai buvęs neteisingai suprastas velionio pavadinimas ir jo šarvojimą lydinčių apeigų reikšmė. Anot Nijolės Laurinkienės, Velionos buvimą lietuvių mitologijoje galėtų patvirtinti tai, kad latviai turi Vėlių Motę (Veļu māte). Vėlių motė, anot latvių tautosakos duomenų, turėjusi tiesioginį kontaktą su mirusiaisiais: laukdama jų sielų, paruošdavusi joms vietą, iškepdavusi paplotėlį, išvelėdavusi staltiesę. Ši motė galėdavusi pati ir atimti žmogui gyvybę, paskui jis jau keliaudavęs į jos valdas. Pėterio Šmito pažymima, kad Vėlių motė kai kuriais atžvilgiais prilygsta Žemės motei. Pasak mitologės, Veliona – galbūt viena iš Žemynos atmainų ar manifestacijos formų, išreiškianti jos specifinę, su vėlių globa susijusią funkciją ir tam tikrą jos viešpatavimo sritį.
Velioną išpopuliarino Teodoras Narbutas, su šios deivės šventykla siejęs Veliuonos miestelio vardą. Narbutas teigė Veliuonos bažnyčioje radęs lentelę su užrašu, liudijančiu čia buvus šventyklą. Velioną, remdamasi Narbutu, mini Pranė Dundulienė: ji teigia, kad Velnė, arba Veliona, buvo chtoninė mitinė būtybė. Ji rūpinosi vandeniu, oru, ugnimi, žeme, požemiu ir jo lobiais. Kai Velnė uždaro vandenis ir prasideda sausra, deivė Perkūnė (vėliau Perkūnas) ją medžioja ir stengiasi užmušti.
Nuorodos
[http://gatchina3000.ru/brockhaus-and-efron-encyclopedic-dictionary/019/19421.htm Veliona XX a. pr. Brokhauzo enciklopedijoje]
Senovės Kipras
Geografija
Pagrindinis straipsnis: Kipro geografija
Kipras yra trečia pagal dydį Viduržemio jūros sala (po Sicilijos ir Sardinijos). Bendra jo teritorija 9251 km². Aukščiausias kalnas yra Olimpas (1953 m). Ypač įspūdinga Kipro gamta – devynis mėnesius (nuo kovo iki lapkričio) šalyje trunka vasara, na, o likusius tris, kaip sako patys kipriečiai, – pavasaris. Todėl netgi per vadinamąjį pavasarį galima maudytis jūroje, kurios vandens temperatūra nenukrenta žemiau 18-19 laipsnių.
Kipro priešistorė
Manoma, kad pirmieji žmonės Kipre gyveno jau vėlyvuoju paleolito laikotarpiu, tačiau pirmosios neginčytinos žmogaus gyvenvietės randamos iš IX tūkst. pr. m. e., t. y. iš ankstyvojo neolito laikotarpio. Šie žmonės, atsikėlę iš Azijos žemyno, jau buvo žemdirbiai ir augino kviečiai. Kartu su savimi jie atsigabeno ir gyvulininkystės kultūrą: augino šunis, ožkas, avis, galbūt ir kiaules bei jaučius. Jie statėsi apvalaus plano namus, tačiau nemokėjo žiesti keramikos. Šie gyventojai mokėjo kasti šulinius, kurie laikomi seniausiais žinomais pasaulyje, be to, laidojo kates - seniausias žinomas palaidotos katės radinys pasaulyje.
VI tūkst. pr. m. e. Kipre suklestėjo akeraminė Chirokitijos kultūra, kurią V tūkst. pr. m. e. pakeitė keraminė Sotiros kultūra. IV-III tūkst. pr. m. e. siejami su chalkolito laikotarpiu, kuomet vario apdirbimo technika atkeliavo į salą.
Bronzos amžiaus Kipras
thumb|left|Filijos kultūros dirbinys Apie 2300 m. pr. m. e. Kipre pasirodė nauji gyventojai iš šiaurės (Kilikijos, pradėję apgyvendinimą nuo šiaurinių pakrančių. Tai - vadinamosio Filijos kultūros atstovai. Jie buvo hipotetinė eteokipriečių (eteocypriots) tauta, kalbėjusi nežinoma kalba. Jie pamažu apgyvendino visą salą ir pradėjo bronzos gamybą. Saloje jie rado gausius vario išteklius, kuriais sala garsėjo ir vėliau, ir kurie netgi davė vardą salai.
Kiti svarbūs pakitimai Kiprui vystantis į bronzos amžių buvo stačiakampio plano statiniai iš plaušaplyčių, plūgas, žiedimo ratas ir vertikaliosios audimo staklės. Naujieji gyventojai taip pat atsinešė ir jaučio bei asilo auginimo tradicijas.
Nuo XVI a. pr. m. e. Kipras išgyvena vėlyvąjį bronzos amžių. Jis suklestėjo kaip svarbus vario išteklių centras, žinomas visam senovės Artimųjų Rytų pasauliui. Dauguma mokslininkų priėjo išvadą, kad II tūkst. pr. m. e. Kipras tapatintinas su Alašijos karalyste, minima to meto Egipto, Ugarito, hetitų tekstuose. Dėl to Egipto valdovai Alašijos karalius vadindavo savo broliais. Spėjama, kad tuometinės Alašijos sostine buvo Enkomis (dab. Tuzla) dabartinės Famagustos regione, kuris buvo didžiausia archeologų atrasta Kipro gyvenvietė tuo metu. Netoli jo rasta gyvenvietė, vadinama Alassa. Mokslininkai nesutaria, ar Alašija apėmė visą Kiprą, ar užėmė tik nedidelę jo dalį.
Kiti svarbūs tuometinio Kipro miestai buvo Kitijonas, senasis Pafosas, Paleokastras, Sindas ir kt.
Tuo metu šalyje reiškėsi įvairios įtakos, tiek politinėje, tiek kultūrinėje plotmėje. Apie 1500 m. pr. m. e. jį kuriam laikui nukariavo Egiptas, o XIV-XIII a. jis atsidūrė Hetitų politinėje kontrolėje. Religija, architektūra patyrė įtakų iš kaimyninės Sirijos (Ugarito). Tuo metu pradėtas vartoti ir Kipro–minojinis raštas, kilęs iš linijinio A, t. y. iš Egėjo jūros salų.
Nuo XIII-XI a. pr. m. e. mikėniečių įtaka iš vakarų dar labiau sustiprėjo. Mikėniečiai jau vadino salą žodžiu Kipras (ku-pi-ri-jo). Tai reiškėsi per Mikėnų architektūrinį stilių, keramiką, juvelyriką. Sala buvo vis labiau įjungiama į graikų civilizacijos orbitą, ir greičiausiai jau tuo metu vyko kalbinė asimiliacija - senųjų kipriečių kalbą išstūmė archainė graikų kalba, kuri galutinai pakeitė salos gyventojų kalbą IV a. pr. m. e. Nėra iki galo sutariama, ar ši Mikėnų civilizacijos įtaka vyko per užkariavimus (per jūros tautų antpuolius), ar daugiau taikiu būdu.
Kipras geležies amžiuje
VIII a. pr. m. e. asirų šaltiniai mini, kad Asirijos imperija 709 m. pr. m. e., valdant Sargonui II, užkariavo Kipro salą (čia vadinamą Ia) ir 7 jos karalystes. Vėlesniuose šaltiniuose minimos 10 arba 13 karalysčių. Apie 627 m. pr. m. e., žlugus Asirijai, Kipro valstybės vėl iškovojo nepriklausomybę. Tačiau netrukus, apie 570 m. pr. m. e., juos nukariavo Egipto faraonas Amasis II. Tuo metu saloje labai paplito egiptietiškos mados ir kultūra.
546 m. pr. m. e. Achemenidų imperija užėmė Kiprą, tačiau leido vietos karaliams išlaikyti savivaldą. Visos karalystės apie 500 m. pr. m. e. jau kaldino savo pinigus naudodamos persišką matų sistemą. Miestai turėdavo tiekti reguliarią duoklę, o karo žygių metu prisidėti prie Persijos armijos kariais bei laivais. Iš šio laikotarpio randama šiek tiek persiško stiliaus statinių.
Nuo VI a. pr. m. e. saloje stiprėjo ir graikiška įtaka, ypač iš Jonijos. Ji reiškėsi pirmiausia graikiško stiliaus skulptūrose tarp kurių pasitaiko ir vyriškos lyties kurų bei moteriškos lyties korų. Kuomet 499 m. pr. m. e. Jonijoje prasidėjo sukilimas, Kipro miestai jį palaikė ir dalyvavo sukildami prieš Achemenidų valdžią. Kitais metais visų miestų armijos buvo sutriuškintos, ir Kipras vėl sugrįžo į Persijos kontrolę.
Karai vyko ir tarp atskirų miestų valstybių. Pvz. V a. pr. m. e. suklestėjo Kitijonas, kuris užgrobė savo kaimyno Idaliono žemes ir netgi vertingas Tamaso vario kasyklas. Tačiau galutinę pergalę miestų tarpusavio kovose šventė Salamis, kurio karalius Evagoras I (435–374) išplėtė hegemoniją visoje saloje. Graikų karuose jis palaikė Atėnų pusę, ir visapusiškai rėmė šį miestą. Evagoras netgi bandė iškovoti nepriklausomybę iš Persijos, tačiau sukilus Kitijono, Amanto ir Solio karaliams, Persai Kiprą vėl susigrąžino. Dar vienas nesėkmingas Kipro sukilimas prieš persus įvyko 350-344 m. pr. m. e.
Helenistinis laikotarpis
Po to, kuomet 334 ir 333 m. pr. m. e. Aleksandras Makedonietis patyrė dideles pergales prieš Achemenidus prie Graniko ir Ipso, Kipro miestų karaliai iš karto perėjo į šio pusę, pasiūlydami jam savo laivynus tolimesnėse kovose su persais. Kipriečiai labai prisidėjo prie Tyro miesto paėmimo 332 m. pr. m. e., o vėliau padėjo Aleksandro armijai statyti laivus, reikalingus Azijos užkariavimams.
Nors Kipro miestų karaliai tikėjosi ištrūkti iš Persijos kontrolės ir įgyti autonomiją, realiai jie atsidūrė naujoje Aleksandro imperijoje. Pavyzdžiui, jie prarado teisę kaldinti pinigus su savo atvaizdais, nes monetose turėjo būti vaizduojamas Aleksandras.
323 m. pr. m. e. Aleksandrui mirus, dėl Kipro salos kovojo du diadochai: Antigonas Vienaakis ir Ptolemėjas Lagas. Todėl Kipro karaliai šiuo klausimu irgi pasidalino. Ptolemėją palaikė Salamio karalius Nikokreonas, Solono Pasikratis, Pafoso Nikoklis, ir Amanto Androklis. Tuo tarpu Lapito ir Kirenijos karalius Praksipas, Kitijono Pumiatonas (ar Pigmalionas) ir Marijono Stasioikas palaikė Antigoną. Tai sukėlė abiejų pusių palaikomus karus saloje.
Galiausiai Kipre 312 m. pr. m. e. išsilaipino Ptolemėjas, kuris sunaikino pasipriešinusias karalystes, nužudė ar kitaip nubaudė jų karalius, ir jų žemes atidavė Nikokreonui. Šis tapo svarbiausiu karaliumi Kipre, nors turėjo derinti savo sprendimus su Pafosu ir Solonu. Tiesa 306-301 m. pr. m. e. Antigono sūnus Demetrijus trumpai valdė salą, siekdamas paversti Kiprą savo užkariavimų baze.
Po Ipso mūšio iki pat 58 m. pr. m. e. Kipras buvo valdomas Ptolemėjų dinastijos, kurios politinis centras koncentravosi Egipte. Tai buvo svarbi sala Viduržemio jūros prekyboje, palaikiusi santykius su dviem svarbiausiais regiono miestais: Atėnais ir Aleksandrija. Ptolemėjų laikais kipriečiai buvo galutinai helenizuoti: graikų kalba, graikų raštas ir graikų kultūra galutinai nustelbė senąjį vietinį ir azijinį salos pagrindą.
I a. pr. m. e. Romos imperija prisijungė Kiprą ir pavertė jį viena iš provincijų.
Alksninė (Vilnius)
Alksninė – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Paberžės, prie kelio. Į vakarus nuo kaimo auga Kaušiadalos miškas.
Teresė Nekrošaitė
Teresė Nekrošaitė (1961 m. spalio 19 d. Bitvane, Lietuvos TSR) – lengvaatletė, ieties metikė, trenerė, 1992 m. Barselonos olimpiados dalyvė (18 vieta: 58.28 m) ir 1993 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionato dalyvė (12 vieta: 61.02 m). Treniruoja metikę Indrę Jakubaitytę.
Lietuvos futbolo varžybos 2002–2003 m.
Lietuvos futbolo varžybos 2002–2003 m.
A lyga
1:1 || 1:0 0:1 || 2:0 3:0 || 3:0 3:0 || 5:0 4:1 || 2:1 4:1 || 3:0 4:1 || 10:0 5:2 || 32 || 24 || 6 || 2 || 85 || -20 || 78 1:1 || bgcolor="#abc" | || 2:1 0:0 || 1:3 0:0 || 3:0 0:1 || 3:1 0:0 || 4:1 3:0 || 4:0 5:2 || 1:0 0:0 || 32 || 20 || 7 || 5 || 58 || -23 || 67 2:2 || 3:1 1:4 || bgcolor="#abc" | || 0:0 0:0 || 0:1 2:1 || 2:0 4:1 || 3:1 0:1 || 0:1 3:1 || 4:1 1:0 || 32 || 16 || 7 || 9 || 43 || -25 || 55 2:3 || 0:1 1:3 || 1:0 2:3 || bgcolor="#abc" | || 2:1 1:1 || 2:2 3:0 || 3:1 3:0 || 2:0 2:2 || 1:0 5:3 || 32 || 12 || 11 || 9 || 46 || -37 || 47 0:1 || 0:2 1:2 || 1:0 0:0 || 0:2 2:0 || bgcolor="#abc" | || 2:0 0:0 || 0:1 1:1 || 3:1 1:0 || 3:0 1:0 || 32 || 13 || 7 || 12 || 34 || -29 || 46 1:1 || 1:4 0:1 || 1:0 0:1 || 1:1 3:1 || 1:1 2:0 || bgcolor="#abc" | || 1:1 7:1 || 1:0 4:2 || 2:0 2:1 || 32 || 11 || 8 || 13 || 44 || -50 || 41 0:1 || 1:2 0:2 || 1:1 0:0 || 1:0 0:3 || 0:0 1:1 || 2:0 1:4 || bgcolor="#abc" | || 3:1 3:2 || 0:0 1:1 || 32 || 8 || 10 || 14 || 30 || -56 || 34 0:2 || 0:1 1:0 || 0:2 0:3 || 1:3 1:1 || 0:1 0:8 || 1:1 0:4 || 0:0 1:1 || bgcolor="#abc" | || 3:4 1:0 || 32 || 4 || 6 || 22 || 26 || -75 || 18 1:3 || 1:4 1:3 || 0:2 1:3 || 0:0 0:0 || 0:1 0:2 || 0:2 1:0 || 0:2 0:3 || 1:2 1:1 || bgcolor="#abc" | || 32 || 2 || 6 || 24 || 19 || -70 || 12
Moterų futbolo A lyga
Rezultatyviausios žaidėjos:
Pietų zona
Papildomos rungtynės dėl 1-osios vietos:
Cna (Mokša)
Cna  – upė Rusijoje, Tambovo ir Riazanės srityse; Mokšos kairysis intakas (Okos baseinas). Prasideda Tambovo srities Sampuro rajone, prie Aleksandrovskije Verchų kaimo. Teka į šiaurę Okos-Dono lyguma. Už Tambovo tampa vingiuota, teka plačiu slėniu. Įteka į Mokšą Riazanės srities Sasovo rajone.
Didžiausi intakai:
Japonijos kovos menai
Japonijos kovos menų sąrašas:
Daugelis šiuolaikinių japonų kovos menų yra kilę iš senųjų mokyklų. Pavyzdžiui, dziudo kilo iš džiudžitsu, kur naudojama „minkšta“ jėga, o technikos arsenale nėra ginklų. Kitas pavyzdys: kendo ir kendziucu. Kendo kilo iš kendziucu, kur pirmasis dėmuo reiškia kardo kelią, o antrasis – kardo techniką, metodą. Kendo - tai šiuolaikinis sportinis variantas, kuriame naudojamos kardo imitacijos – mediniai kardai, tuo tarpu kendziucu gali būti naudojamas tiek medinis, tiek ir tikras kardas.
Linas Broga
Linas Broga (1925 m. gegužės 10 d. Pačiaunėje, Zarasų raj. Dusetų seniūnija – 2005 m. birželio 16 d. Vilniuje) – poetas, vertėjas, inžinierius.
Biografija
Linas Broga gimė 1925 m. gegužės 10 d. Pačiaunės kaime, Dusetų valsčiuje, Zarasų apskrityje ūkininkų šeimoje. Šeimoje augo ar du broliai ir sesuo. Lankė Kalniškių ir Dusetų pradžios mokyklas. Dirbo Turmanto progimnazijos mokytoju. Vėliau Turmanto ir Antalieptės progimnazijose.
1946 m. įstojo į Kauno universiteto hidrotechnikos fakultetą, kuri baigė 1951 m.
Besimokant KPI, tėvai buvo išvežti į Sibirą, tad Linas įsidarbino Kauno inventorizacijos biure. Nuo 1952 iki 1962 m. dirbo Lietuvos Plentų valdyboje ir Lietuvos Automobilių transporto ir plentų ministerijoje, o nuo 1962 iki 1983 m. – Vilniaus inžinerinio statybos instituto Braižybos katedroje vyresniuoju dėstytoju.
Nuo 1984 m. dirbo tik kūrybinį darbą.
Linas Broga nuo 1968 m. pradėjo skelbti savo publikacijas periodikoje, almanachuose, knygose. Buvo Lietuvos rašytojų sąjungos narys. L. Broga rašė klasikinio tipo eilėraščius, yra paskelbęs straipsnių literatūros bei vertimo klausimais, parašęs atsiminimų. Ypač vertingi atsiminimai apie aktorę ir režisierę Unę Babickaitę–Graičiūnienę. L. Broga išsaugojo jos palikimą, vertingų meno daiktų, muziejinių eksponatų, paveikslų, kuriuos perdavė Lietuvos teatro, muzikos, kino muziejui Vilniuje.
Linas Broga mirė 2005 m. birželio 16 d. Vilniuje, palaidotas Dusetose, prie iš Sibiro parsivežtų artimųjų kapų. 2007 m. Lino Brogos atminimui Pačiaunės kaime pastatytas koplytstulpis
Iš Lino Brogos foto negatyvų archyvo 2009 m. sukurta paroda "Lietuvos sakralinio paveldo fotografija" Paroda eksponuota Vilniaus rašytojų sąjungoje, Kauno "Perkūno name", Zarasų krašto muziejuje, Kauno Juozo naujalio memorialiniame muziejuje Raudondvario dvaro rūmuose.
Bibliografija
Parašė:
Išvertė: Visą rusiškąją Jurgio Baltrušaičio lyriką:
Rytų poezijos vertimai:
Klapa s Mora
„Klapa s Mora“ – Kroatijos muzikos grupė, kuri atstovavo savo šaliai 2013 m. Eurovizijos dainų konkurse su daina „Mižerja“.
Holbæk B&I
Holbeko BI – Danijos futbolo klubas iš Holbeko.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1931 m.
2008 m. klubo pusiau profesionalų komanda įkurta kaip Nordvest FC, o mėgėjų komanda žaidė regioninėje lygoje senuoju pavadinimu - Holbeko B&I.
Anemometras
thumb|Anemometras
Anemometras – prietaisas, matuojantis vėjo greitį.
Vėjo greitis matuojamas atviroje vietoje, nes pastatai, medžiai, kalvos gali mažinti greitį. Standartiškai matavimai atliekami 10 metrų aukštyje virš žemės paviršiaus.
Anemometrai būna:
Ubangis
Ubangis  – upė Centrinėje Afrikoje; dešinysis, didžiausias Kongo intakas. Prasideda Centrinės Afrikos Respublikos ir Kongo Demokratinės Respublikos pasienyje, susiliejus Velės ir Mbomu upėms. Teka į vakarus ~350 km. Žemiau Bangio teka į pietus ir sudaro Kongo Respublikos ir Kongo DR sieną.
Didžiausi intakai: Giri, Koto, Lua.
Vaga slenkstėta. Liūčių metu (kovo – lapkričio mėn.) patvinsta. Upė laivuojama nuo Bangio (pagrindinė arterija, jungianti CAR su vandenynu).
Mažasis melsvys
Mažasis melsvys (Cupido minimus) – melsvių (Lycaenidae) šeimos drugys. Skraido gegužės – liepos mėn (iš viso dvi generacijos) pušynuose, pievose.
Lietuvoje gausesnė pietrytiniuose rajonuose.
Šilėnai (Prienai)
Šilėnai – kaimas Prienų rajono savivaldybės šiaurės vakarinėje dalyje, 2 km į šiaurės rytus nuo Veiverių.
Egiptinė žąsis
Egiptinė žąsis (Alopochen aegyptiacus) – žąsinių (Anseriformes) būrio paukštis. Vienintelė išlikusi genties Alopochen rūšis. Stebėta Lietuvos pajūryje.
Nuolat peri Vokietijos Pomeranijoje,Lenkijoje peri tik sporadiškai,bet stebima dažnai.
ADO Den Haag
Hagos ADO – Nyderlandų futbolo klubas iš Hagos.
Istorija
1905 m. vasario 1 d. Hagos kavinėje „Het Hof van Berlijn“ (dabar: De Paap) buvo įkurtas klubas „Alles Door Oefening“ (ADO). Pirmaisiais gyvavimo metais klubas išgyveno nelengvus laikus, nes daugelis narių atsisakė mokėti mokesčius, o kriketo sportas mieste buvo populiaresnis.
ADO pradėjo savo veiklą vietinėje Haagsche Voetbal Bond, bet 1912 m. buvo pakelta į nacionalinę Nederlandsche Voetbal Bond. Tais metais jie pakilo į trečią lygį (3e klasse NVB), o po dvejų metų net tapo šių pirmenybių nugalėtojais.
1938 m. rugpjūtį Hagos klubas nugalėjo Nyderlanduose viešėjusią Klaipėdos rinktinę 2:1.
Jurginiškiai
Jurginiškiai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, į pietryčius nuo Mauručių. Garliavos vidurinės mokyklos skyrius. Per kaimą teka upelis Spudupis (Keklio intakas, Jiesios baseinas). Šalia eina greitkelis.
Istorija
Seniau Jurginiškių kaimą sudarė penki atskiri kaimeliai – Vilkai, Spūdžiai, Černevičiai, Mickevičiai ir Buzai. Panaikinus baudžiavą gatviniai kaimeliai buvo padalyti į vienkiemius, o XX a. 8 deš. pradžioje gyventojai iš vienkiemių buvo priversti keltis į dabartinę gyvenvietę, kurioje atsirado Jočionių, Žemaičių, Alaburdų, Girdauskų, Gylių, Benešiūnų, Šleinių, Adomulių, Astrauskų, Katkūnų, Bereišų, Juravičių, Čibirkų, Pauliukevičių, Žilinskų, Kregždžių ir kitų šeimų sodybos.
Palaidinė
Palaidinė – moteriškas viršutinis drabužis, panašus į marškinius.