cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vytautas Zalieckas
Biografija
Lietuvos Valstiečių Liaudininkų sąjungos, Lietuvos socialdemokratų partijos Trakų rajono skyriaus narys. Nuo 2011 m. Trakų rajono savivaldybės tarybos narys. Nuo 2013 m. sausio 31 d. iki 2014 m. rugpjūčio 5 d. Trakų rajono savivaldybės meras.
Žmona Danutė, vaikai Karolis, Andrius.
ING Group
ING yra stambiausia finansinių paslaugų bendrovė gautų pajamų atžvilgiu. ING yra International Netherlands Group santrumpa. 2009 m. ši finansinių paslaugų milžinė aptarnavo 85 milijonus klientų, veiklą vykdė daugiau nei 40-yje šalių ir turėjo virš 100,000 darbuotojų.
Balstogės Dievo Motinos cerkvė
Balstogės Dievo Motinos cerkvė – cerkvė esanti Balstogės mieste, ''ul. Trawiasta 5'' gatvėje. Cerkvė priklauso Balstogės Šv. Sofijos parapijai. Cerkvė buvo pastatyta 1987-1998 m., architektas Michał Bałasz.
Pajonija
Pajonija  – senovinis regionas Balkanų pusiasalio centrinėje dalyje. Užėmė beveik visą dabartinės Makedonijos teritoriją ir pietvakarinę Bulgariją.
Geografija
thumb|200px|left|Pajonijos gentys Pajonija buvo neaiškiai apibrėžtas aukštumų regionas, įsiterpęs tarp Trakijos rytuose ir Ilyrijos vakaruose. Piečiau jo buvo Senovės Makedonija, o šiauriau – Dardanija.
Regionui būdingos aukštumos, kurias dalino dvi didelės upės – Strimonas (rytinė) ir Aksijas (vakarinė). Dauguma pajonų genčių gyveno Strimono aukštupyje. Tai buvo agrianai, siropajonai, doberiai. Prie Aksijo intako Bregalnicos gyveno laajai, deronai, ir iš čia kilo Pajonijos karalystė. Į vakarus nuo Aksijo gyveno amolpiai. Piečiausia pajonų riba buvo Pelagonija.
Raida
Pajonai buvo indoeuropoečiai, kalbėję pajonų kalba, kuri buvo tarpinė tarp ilyrų ir trakų kalbų. Juos mini Homeras, kovojančius Trojos pusėje, ir vadovaujamus Pyraechmes ir Asteropaeus.
I tūkst. pr. m. e. pradžioje, manoma, Pajonija siekė Egėjo jūrą, t. y. apėmė Aksijo žemupį. Tuo metu ji valdė istorinius Migdonijos, Krestonijos regionus. Gali būti, kad jie valdė netgi Žemutinę Makedoniją ir Pieriją, bet apie IX a. pr. m. e. iš čia išstumti makedonų.
Nuo maždaug VI a. pr. m. e. pro pietines pajonų teritorijas žygiavo Achemenidų armija, ir tada pajonai galutinai neteko savo pietinių teritorijų.
Apie V–IV a. pr. m. e. pajonų gentys buvo suvienytos į Pajonijos karalystę su centru Bylazoroje (vėliau – Stobi). Ji sudarė sąjungą su Ilyrija ir ne kartą kėlė grėsmę stiprėjančiai Senovės Makedonijai pietuose.
Tačiau Makedonijos Filipas II reorganizavo armiją ir 358 m. pr. m. e. užpuolė Pajoniją, tuo metu valdomą karaliaus Agis. Pralaimėjusi Pajonija tapo Makedonijos vasale, nors pajonai išsaugojo dinastinę liniją. Joje prasidėjo sparti helenizacija ir makedonizacija. 280 m. pr. m. e. Pajoniją nusiaubė keltai, vėliau dardanai. 217 m. pr. m. e. Pajonija atkūrė valstybingumą, tačiau Makedonijos Filipas V (220–179) ją vėl įjungė į Makedoniją. 146 m. pr. m. e. Makedonijos karalystę galutinai nukariavo Romos imperija, ir Pajonija tapo Makedonijos provincijos dalimi. Pajonai palaipsniui išnyko, kaip ir regiono pavadinimas. Nuo Romėnų laikų Pajonija buvo laikoma didesnio Makedonijos regiono dalimi.
Žinomi valdovai
Visos datos – prieš mūsų erą.
Fall Out Boy
Fall Out Boy (dažnai trumpinama F.O.B) – alternatyviojo roko grupė iš Vilmeto, Ilinojaus, JAV. Grupė susibūrė 2001 m. Muzika priskiriama ir rock/punk/indie žanrams. 2023 m. duomenimis yra išleidę aštuonis studjinius albumus, iš kurių naujausiasis, „So Much (for) Stardust“, išleistas 2023 m. kovą.
Grupės nariai
Dabartiniai nariai
Koncertiniai nariai
Buvę nariai
JOR
JOR, Jor arba jor be taškų arba su taškais gali reikšti:
Anglijos futbolo varžybos 1891–1892 m.
Anglijos futbolo varžybos 1891–1892 m.
Halogalandas
thumb|right|Halogolandas apie 1000 m. Halogalandas, Holugalandas (Hålogaland) - istorinis regionas Šiaurės Norvegijoje. Jis gavo savo pavadinimą nuo senovinės Halogalando karalystės, kuri egzistavo VIII-IX a., prieš Haraldui Gražiaplaukiui suvienijant Norvegijos karalystę 872 m. Po suvienijimo Halogalandas egzistavo kaip šiauriausia Norvegijos provincija.
Vytauto Didžiojo universiteto Menų fakultetas
thumb|258x258px|Senieji fakulteto rūmai Laisvės al. 53 miniatiūra|2014m į Muitinės gatvę persikėlęs Menų fakultetas. Vytauto Didžiojo universiteto Menų fakultetas - VDU struktūrinis padalinys, turintis fakulteto statusą. Fakultetas įsikūręs Kauno senamiestyje, Muitinės g. 7. Fakulteto dekanė prof. dr. Jurgita Staniškytė.
Halogalandas
Halogalandas plačiai minimas skandinavų sagose, pvz., Heimskringloje, o ypač - Ynglingų sagoje (Ynglinga Saga).
Vytauto Didžiojo universiteto Menų fakultetas
Struktūra
Mokslo ir studijų padaliniai:
Halogalandas
Dabartinės reikšmės
Šiais laikais žodis Halogalandas nėra vienareikšmis:
Vytauto Didžiojo universiteto Menų fakultetas
Struktūra
Kiti padaliniai:
Halogalandas
Istorija
Nuo VIII a. Halogalandas buvo karalystė, kurios žemės buvo tarp Namdaleno (dabartiniame Nord-Trøndelag) ir Lyngeno (dabartiniame Trumse (Troms)). Kadangi Halogalando teritorija turi daug kalnuotų fjordų ir salų, ji buvo puikus prieglobstis vikingų laivams bei bazė keliaujantiems į Baltąją jūrą. Galbūt žinomiausias šio krašto gyventojas buvo Otaras iš Halogalando, žymus norvegų keliautojas.
Vangininkai (Karaliaučiaus apskritis)
Vangininkai arba Zaozerjė (, nuo 1946 m. Заозёрье) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nizovjės kaimo gyvenvietės kaimas.
Halogalandas
Istorija
Po Norvegijos suvienijimo 872 m., Halogalandas atiteko Norvegijos karalystei, bet iš karto atiduotas Ladės jarlui Hakonui Grjotgardsonui (Håkon Grjotgardsson) kaip asmeninė paveldima valda. Beje, šis Triondelago valdovas irgi buvo kilęs iš Halogolando. Ladės jarlai viešpatavo krašte iki 1015 m.
Vangininkai (Karaliaučiaus apskritis)
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Vangenīkai prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities kaimas. 1910 m. buvo 34 gyventojai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kenigsbergo rajono, vėliau Gurjevsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Nizovjės apylinkės kaimas. 1946 m. prijungti Lapsava, Rodmanshefenas ir kiti dvarai, kaimas pavadintas Zaozerjė.
Halogalandas
Istorija
Vėliau Halogalando provincija (Håløygjafylke) tapo Norvegijos karalystės dalimi, tačiau buvo išskirtinė tuo, kad nepriskirta nė vienam iš keturių tingų. 1308 m. suformavus lėnus, ji priskirta Bergenhiuso lėnui. 1660 m. vykdant administracinę reformą, Halogalando provincija tapo Nordlandeno lėnu.
Antrojo pasaulinio karo laikais Narvikas buvo svarbi karo bazė. 2008 m. buvo siūlyta, kad pavadinimas Halogalandas tiktų nepriklausomai Šiaurės Norvegijos valstybei, jei tokia būtų.
Marijampolės apskrities archyvas
Marijampolės apskrities archyvas saugo 1986 tiesinius metrus dokumentų – per 242 tūkstančius bylų. Čia sukaupti didžiosios Sūduvos dalies – Marijampolės, Kazlų Rūdos, Kalvarijos savivaldybėse, Vilkaviškio ir Šakių rajonuose veikusių (nuo 1944 m.) ir veikiančių valstybinių įstaigų dokumentai. Saugyklose dokumentais užpildyta per 1,9 kilometrai lentynų. (735 fondai). Saugomi dokumentai sudaro du stambius kompleksus:
Pirmasis – sovietinės okupacijos laikotarpio – 1944–1989 metų dokumentai, iš viso 592 fondai. Tai vykdomųjų komitetų, kolūkių, architektų, teismų, notarų, švietimo įstaigų ir t. t. fondai.
Antrasis – 1990 metais, atstačius Lietuvos Nepriklausomybę. Pastarajame komplekse šiuo metu yra 143 fondai. Tai savivaldybių, seniūnijų, agrarinės reformos tarnybų, Marijampolės apskrities ir t.t fondai.
Istorija
Svarbių dokumentų ir archyvų saugojimo tradicija Marijampolėje siekia XVIII a. vidurį, kai čia, prie Šešupės, Prienų seniūnas Butleris pasistatė Kvietiškio dvarą, pradėjo kurti miestelį ir marijonų vienuolyną. Vienuoliai rašė Marijampolės vienuolyno kroniką (šiuo metu ji saugoma Lietuvos centriniame valstybės archyve), kurioje atsispindėjo ne tik kasdieniai vienuolyno reikalai, bet ir kitos to meto aktualijos: Ketverių metų seimo nustatyti mokesčiai, 1795 ir 1831 metų sukilimai, prūsų valdžios veiksmai po Lietuvos ir Lenkijos valstybės padalijimo, prancūzų kariuomenės buvimas Marijampolėje 1807 m. ir t. t.
Pirmoji žinia apie Marijampolės apskrityje veikusį archyvą yra 1941 m. gegužės 28 d. raštas įstaigoms, raginantis pristatyti dokumentus į „apskrities archyvą“. (1940 m. Lietuvą okupavus SSRS kariuomenei, jau tų pačių metų rudenį archyvus savo žinion perėmė NKVD, todėl okupacinės sovietų valdžios nurodymu visa medžiaga, „turinti didžiulę valstybinę reikšmę, turėjo būti išsaugota ir panaudota NKVD organų darbe“).
Po antrosios okupacijos NKVD vėl „susirūpino“ archyvais: vykdant SSRS vyriausybės nutarimus, Marijampolės apskrities darbo žmonių deputatų tarybos vykdomojo komiteto pirmininko sprendimu įstaigoms nurodyta perduoti archyvui „buržuazinės Lietuvos ir vokiečių okupacijos laikų dokumentus“.
Archyvas savo darbą pradėjo 1944 m. rugsėjo 9 d. Jam skirtas patalpas, kuriose prieš karą dirbo miesto burmistras, sudarė salė ir trys kambariai. Patalpoms reikėjo skubaus remonto, taigi prieš įrengiant stelažus ir priimant saugoti dokumentus teko sutvarkyti krosnį ir netgi įdėti langus. Tuo metu archyvas priėmė saugoti apskrities viršininko, karinio komendanto, policijos viršininko, savivaldybių veikloje susidariusius dokumentus.
1956 m. archyvas išsikraustė į dar ankštesnes patalpas. Be to, vienas iš dviejų archyvui skirtų kambarių buvo pusrūsyje, o tai vėliau turėjo liūdnų pasekmių – 1960 m. pavasarį dokumentų saugyklą užtvindė vanduo ir dalis saugomų dokumentų buvo nepataisomai sugadinti.
1964 m. vietoj likviduotų rajonų valstybinių archyvų įsteigus 10 Lietuvos TSR centrinio valstybinio archyvo filialų, naujai įsteigtam Kapsuko filialui buvo pavesta kontroliuoti Kapsuko, Šakių ir Vilkaviškio rajonų įstaigas, įmones bei organizacijas bei priimti saugoti šių įstaigų dokumentus. Nuo 1966 m. iki 1969 m., kai archyvas persikėlė į naujai sutvarkytas 510 m2 buvusios bažnyčios patalpas, dėl vietos stokos dokumentai iš įstaigų saugoti nebuvo priimami, netgi priešingai – kai kurie fondai buvo grąžinti įstaigoms, dalis jų perduota Centriniam valstybiniam archyvui. 1990 m. bažnyčios pastatą grąžinus tikintiesiems, archyvas persikraustė į dabartines patalpas P. Butlerienės g. 9.
Niutonas
Niutonas (žymimas N) – SI sistemos jėgos matavimo vienetas, pavadintas anglų mokslininko Izaoko Niutono garbei už jo indėlį klasikinės mechanikos srityje.
Apibrėžimas
Vienas niutonas lygus tokiai jėgai, kuri, veikdama 1 kg masės kūną, suteikia jam 1 m/s² pagreitį. Tai išvestinis SI matavimo vienetas. Jį išreikšti galima taip:
Katalonų kalba
thumb|left|250px|Pietvakarių Europos regionas, kur kalbama kataloniškai
Katalonų kalba (savivardis: català) – indoeuropiečių šeimos, romanų grupės kalba, artimiausia oksitanų kalbai ir truputį mažiau ispanų kalbai. Iki XIX amžiaus pabaigos buvo manoma, kad katalonų kalba yra oksitanų kalbos tarmė. Kalbančiųjų katalonų kalba yra apie 11 milijonų žmonių, dauguma jų katalonai.
Katalonų kalbos paplitimas
Regionai, kuriuose kalbama kataloniškai :
Katalonų kalbos tarmės
thumb|left|200px|Katalonų kalbos tarmių grupės Išskiriamos dvi pagrindinės tarmių grupės: vakarų katalonų ir rytų katalonų. Viena svarbiausių katalonų kalbos savybių yra gomurinio priebalsio ll naudojimas: la lluna (la lune), la llengua (la langue), la lliço (la leçon), la llet (le lait), un llibre (un livre), Lleida (Lérida) ir kt. Kita savybė – katalonų kalboje kirčiuota balsė yra žodžio gale. Iš lotyniško žodžio vinum prancūzų kalboje kilo le vin, katalonų – el vi; bonum (lot.) prancūziškai bon, kataloniškai – bo. Katalonų kalbos žodyne yra daug oksitanų, ispanų ir prancūzų kalbų kilmės žodžių.
Istorija
Katalonų kalba yra savarankiška kalba, kuri tiesiogiai išsivystė iš liaudiškos lotynų kalbos, kuria kalbėjo romėnų kolonistai Taragonos mieste. Katalonų kalbos pavadinimas kilo iš nedidelės Katalonijos kunigaikštystės gyvavusios viduramžiais Iberijos pusiasalio šiaurės rytuose arba tarp dabartinės Katalonijos šiaurinės bei Prancūzijos pietinės dalių. Katalonų kalba ypač plačiai buvo paplitusi 1137–1749 metais, bei buvo Aragono karalystės oficiali kalba.
Gindeštis
Gindeštis – Moldavijos miestas Floreščio rajone, 13 km nuo rajono centro Floreščio. Tarybiniais laikais vadinosi Leninskis.
Moldavijos TSR laikais mieste 1956 m. buvo pastatytas cukraus fabrikas, vienas stambiausių Moldavijoje. Miestas buvo pastatytas kaip cukraus fabriko darbuotojų gyvenvietė.
2000 m. mieste gyveno 1500 žmonių. Mieste yra geležinkelio stotis.
Vengruvo Švč. Mergelės Marijos Dangun Žengimo parapija
'''Vengruvo Švč. Mergelės Marijos Dangun Žengimo parapija'''  – parapija, įkurta 1414 metais. Parapija priklauso Drohičino vyskupijai, Vengruvo dekanatui. XVI a. pastatyta Vengruvo Švč. Mergelės Marijos Dangun Žengimo bažnyčia.
Ribiškių kraštovaizdžio draustinis
Ribiškių kraštovaizdžio draustinis – saugoma gamtos teritorija Vilniuje, Rasų seniūnijoje, Pavilnių regioniniame parke. Apima plotą tarp Juodojo kelio šiaurėje, Minsko plento  pietuose, Gurių rytuose ir Ribiškių bei Rasų vakaruose. Įsteigtas 1998 m. gruodžio 10 d., siekiant išsaugoti didžiąsias erozines vėduokles, pasižyminčias ypač raiškiu reljefu, tradicine raguvų dugnuose išsidėsčiusių agrarinių naudmenų ir sodybų mozaika, miškingomis atragių juostomis, botaniniu požiūriu vertingais brandžių ąžuolynų fragmentais, šaltiniuotomis pievomis su retaisiais augalais, baltišką mitologiją menančiu Kaukysos upeliu.
Tai Lietuvoje atitikmens neturintis ledyno sudarytas Rasų-Ribiškių kalvynas, gausiai išraižytas slėnių labirintų. Šiltesnis už ledą vanduo tirpino gruntą, šliaužiančio purvo srautai sparčiai gilino užsimezgusias griovas. Kalvyno sandara gerai matoma miškais neapaugusiose vietose. Ribiškėms būdingos ir spalvingos žemuminių pievų bendrijos, įsikūrusios šaltiniuotose upelių pakrantėse. Iš retesnių augalų sutinkamas melsvasis gencijonas, paprastoji karlina.
Merkin Ball
„Merkin Ball“ yra amerikiečių alternatyvaus roko grupės „Pearl Jam“ dviejų dainų singlas (todėl jį galima laikyti ir EP), įrašytas kartu su muzikantu Neil Young ir išleistas 1995 m. gruodžio 5 d. Šis EP buvo Neil Young 1995 m. išleisto albumo „Mirror Ball“ tęsinys. Albume taip pat grojo „Pearl Jam“. EP JAV yra tapęs auksiniu.
Jimmy Somerville
Jimmy Somerville (g. 1961 m. birželio 22 d. Glazge, Škotijoje) – škotų muzikos atlikėjas, pop dainininkas.
Biografija
Jimmy Somerville XX a. 9-ajame dešimtmetyje buvo muzikos grupių Bronski Beat (1984–1985) ir The Communards (1985–1988) narys. Somerville falcetinis balsas išskyrė šias grupes iš kitų to meto dance ir synthie-Pop stilių grupių. Šių muzikos grupių dainų tekstuose pagrindinės temos dažniausiai buvo susijusios su homoseksualumu, jaunų gėjų izoliacija ir vienatve.
Kartu su Bronski Beat Jimmy Somerville sukūrė hitus Why, Smalltown Boy, It Ain't Necessarily So ir kartu su Marc Almond perdainavo Donna Summer kūrinį I Feel Love.
Su grupe Communards Somerville sukūrė hitus Don't Leave Me This Way (autor. Thelma Houston) ir Never Can Say Goodbye (Gloria Gaynor). Abi dainos buvo aukščiausiose dainų dešimtukų vietose Europoje.
Nuo 1989 m. Somerville leido savo solines plokšteles, iš kurių kūriniai iš karto patekdavo į dainų dešimtukus. Ypatingos sėkmės susilaukė perdainuoti kitų autorių kūriniai: You Make Me Feel (Mighty Real) (1990, Sylvester James), To Love Somebody (1990, Bee Gees) ir It Hurts So Good (1995, Millie Jackson).
XX a. dešimtajame dešimtmetyje Somerville kūryboje atsirado pertrauka albumų leidyboje ir albumas Manage The Damage (1999) nesusilaukė populiarumo.
2004 m. Somerville išleido singlą It's So Good.
2005 m. pasirodė jo albumas Home Again.
Birutė Jočienė-Žaliaduonytė
Birutė Jočienė-Žaliaduonytė (g. 1953 m. rugpjūčio 26 d. Lazdijuose) – chorvedė ir pedagogė.
Rytinukės
Rytinukės (Cichladusa) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos paukščių gentis. Šios genties paukščiai gyvena atogražų Afrikoje. Lizdus suka palmėse arba pastatuose.
Birutė Jočienė-Žaliaduonytė
Biografija
Nuo 1976 m. Alytaus medvilnės kombinato kultūros klubo vedėja ir 38-osios vidurinės profesinės technikos mokyklos mergaičių choro vadovė – parengė 1977 m. III respublikinei moksleivių dainų šventei. 1978 m. Dauguose įkūrė vaikų muzikos mokyklą (nuo 1980 m. meno mokykla), šešerius metus buvo jos direktorė ir vaikų choro vadovė.
Nociūnai (Kupiškis)
Nociūnai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės rytus nuo Viešintų, prie kelio. Yra žvyro telkinys. Piečiau kaimo auga Šimonių giria.
Birutė Jočienė-Žaliaduonytė
Biografija
Nuo 1984 m. Alytaus 8-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytoja ir vaikų choro vadovė.
Nuo 1976 m. Alytaus rajono centrinės ligoninės moterų choro vadovė. Kolektyvas surengė nemaža koncertų, dalyvavo 1980 ir 1985 m. respublikinėse dainų šventėse, 1990 m. Lietuvos tautinėje dainų šventėje ir 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje. Taip pat parengtas chorų sąskrydžiams Šiauliuose ir rajoninėms dainų šventėms, prizinių vietų pelnė respublikinėse medicinos darbuotojų chorų apžiūrose. 1997 m. vasario 7 d. ligoninės aktų salėje choras koncertu pažymėjo savo kūrybinės veiklos 20-metį. Darniai skambėjo chorai iš W. A. Mozarto ir G. Verdi operų, M. K. Čiurlionio, Vydūno, V. Švedo, F. Schopino, R. Paulo, A. Ožiūno, A. Bražinsko, M. Noviko dainos ir sudėtingesni kūriniai.
B. Jocienė – Alytaus rajono dainų švenčių organizatorė ir vyr. dirigentė, Alytaus miesto dainų švenčių dirigentė, 1979 m. zoninės dainų šventės dirigentė Prienuose ir 1995 m. Pasaulio dzūkų dainų šventės dirigentė Alytuje.
Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Vytautas Babravičius
alt=Vytautas Babravičius - Simas|miniatiūra|Vytautas Babravičius - Simas Vytautas Babravičius (sceninis vardas Simas, g. 1952 m. kovo 10 d. Gailiakiemis Alytaus raj.) – lietuvių žurnalistas, dainų autorius ir atlikėjas, gitaristas, country muzikos Lietuvoje pradininkas.
Biografija
1976 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1976–1980 m. dirbo Lietuvos televizijoje ir radijuje, 1980–1989 m. žurnalo „Jaunimo gretos“ korespondentas.
Kūrybinė veikla
Koncertuoja nuo 1976 m. Gastroliavo JAV, Kanadoje, Suomijoje, Australijoje, Afrikoje, Naujojoje Zelandijoje. 1978 m. įkūrė pirmąją Lietuvoje country grupę „Deficitai“ ir jai vadovavo iki 1983 m. 1984 m. pasirodė du EP (Melodija) "Tau, Jaunyste" ir "Autostradoje Vilnius - Kaunas", 1988 m. LP (Melodija) "Vyturėliai, jūs mano". Vėliau įvairūs dainų rinkiniai leisti MC ir CD pavidalu. 1996 m. pasirodė CD „Ąžuolams, liepoms“, "Deficitai 1979-1983", 2012 m. CD "...Ir sąžinė liepia".
Vytauto Babravičiaus dainoms būdinga ne tik tradicinė lyrinė refleksija ("Nemunui", "Lietuvai"), tačiau ir savistaba ("Pasenėjau, bet nepasenau"), socialinė kritika ("Apie bronzinius lietuvius") bei humoras ("Apie Antano norą ženytis").
Žymiausios dainos: „Lietuvai“, „Sodžiaus jovarai“, "Autostradoje Vilnius - Kaunas", „Žemaičių Robinhudas“, Tau, jaunyste“. Daina "Autostradoje Vilnius - Kaunas" ("Mergiotės išdykę ir geros") virtusi liaudies daina.
Port Maturinas
Port Maturinas  – gyvenvietė Mauricijuje, Rodrigeso salos administracinis centras. Yra salos šiaurinėje dalyje, Indijos vandenyno pakrantėje. Yra jūrų uostas.
Miestelyje yra turgus, autobusų stotis, katalikų ir anglikonų bažnyčios, nedidelė mečetė, kolegija.
Istorija
Gyvenvietė 1735 m. įkurta prancūzų kolonistų.
Skruzdėlių kastos
thumb|right|300px|Septyni skirtingo dydžio tos pačios šeimos darbininkai (kairėje) ir dvi motinėlės (dešinėje). Skruzdėlių kastos – morfologiškai skirtingos, tai kastai skirtas užduotis atlikti prisitaikiusios individų grupės, gyvenančios toje pačioje skruzdėlių šeimoje. Skruzdėlės geba sukurti sudėtingas bendruomenes, kurios savo sudėtingumu bei dydžiu atsilieka tik nuo žmogaus kuriamų. Kaip ir bitės, skruzdėlės turi tranų bei motinėlių kastas, tačiau skirtingai nuo bičių jos neretai turi daugiau nei vieną darbininkų kastą.
Skruzdėlių kastų diferenciacijos mechanizmai panašūs į bičių. Naujai padėtas kiaušinėlis gali būti apvaisintas arba ne. Jei kiaušinėlis neapvaisinamas, iš jo vystosi tranas – dažniausiai sparnuotas, be poravimosi mažai kuo užsiimantis vyriškos lyties individas. Jei kiaušinėlis apvaisinamas, iš jo vystosi arba motinėlė, arba viena iš darbininkių kastų.
Motinėlė iš pradžių dažniausiai būna sparnuota (kai kurių rūšių sparnuoti tik tranai) ir išskrenda naujos kolonijos sukurti. Tokių išskridusių motinėlių išgyvenimo tikimybė maža, naują skruzdėlyną pavyksta pradėti nedaugeliui. Pradėjusi kurti šeimą, motinėlė sparnus praranda. Skirtingai nuo paplitusios nuostatos, motinėlių lizde gali būti ir keletas; kai kuriose rūšyse žinomas motinėlių sugyvenimą nulemiantis genas. Nors darbininkės paprastai nesugeba poruotis, praradus motinėlę jos gali dėti neapvaisintus kiaušinėlius, iš kurių išsirita tranai.
Neretai būna keletas skirtingo dydžio darbininkių grupių. Pačios didžiausios (kareiviai) atsakingos už lizdo gynybą, nors dirba ir kitus jų jėgos reikalaujančius darbus. Smulkesnės darbininkės dirba įvairus kitus darbus, pačios mažiausios daugiausia lizdo viduje. Kai kuriose rūšyse yra ryškus bimodalinis pasiskirstymas (tarpinių tarp kareivio ir darbininko dydžio skruzdėlių nedaug), tačiau kitose maždaug vienodai randama įvairaus dydžio darbininkų (tolygus pasiskirstymas). Stambiausio ir smulkiausio darbininko masės gali skirtis iki 500 kartų. Manoma šiuos skirtumus iš pradžių nulemia skirtingas maitinimas, kurį po to seka diferencinė genų ekspresija, nors kai kada tarp darbininkų stebėti ir nežymūs genomo skirtumai. Pirmieji, vien motinėlės prižiūrėti naujo lizdo darbininkai paprastai irgi būna mažesni. Nepriklausomai nuo dydžio, darbininkai paprastai kurį laiką dirba skruzdėlyne ir tik po to kai kurios kastos išeina iš jo ieškoti maisto. Maisto paieškos už skruzdėlyno ribų skruzdėlei yra pavojingos, todėl adaptyvu tam siųsti vyresnius darbininkus, kurių likęs gyvenimas vis viena jau nebeilgas.
Tranai paprastai gyvena vos keletą savaičių, tuo tarpu darbininkės gali gyventi keletą, o motinėlė – net iki trisdešimties metų, vidutiniškai apie šimtą kartų ilgiau nei pavieniui gyvenantys panašaus dydžio vabzdžiai.
Ledas
thumb|right|260px|Ledo luitai [[Baikalas|Baikalo ežere]] right|thumb|180px|Snaigės thumb|180px|Ledyne esantis ledas dažnai būna melsvos spalvos
Ledas – kietos būsenos vanduo, mineralas. Žinoma 1 amorfinė ir 10 kristalinių (9 jų yra patvarios) ledo modifikacijų. Žemės sausumoje, vandenyse, atmosferoje <0 °C ir 0,1 MPa slėgyje susidaro I modifikacijos arba gamtinis ledas.
Jei visą Žemėje esantį ledą paskirstytume vienodai, ją aptrauktų 120 m storio kiautas.
Sausumoje susidaręs ledas skirstomas į: Vandenyse susidaręs ledas skirstomas į: Atmosferos ledas:
Modifikacija
I modifikacijos ledas susideda iš heksagoninės sistemos kristalų. Kristalus sudaro vandens molekulės, susijungusios 4 vandeniliais ryšiais į trimatį sluoksninį karkasą: viena molekulė jungiasi su 3 to paties sluoksnio molekulėmis ir su gretima molekule iš gretimo sluoksnio. Ledo struktūroje yra tuštumų, didesnių už vandens molekulę. Ledui tirpstant, suyra tik dalis vandenilinių ryšių, dėl to 0 °C temperatūroje skystas vanduo turi ledo struktūros liekanų ir nuo jos atitrūkusių vandens molekulių. Pastarosioms patekus į tuštumas, atstumas tarp molekulių sumažėja: dėl to didėja tirpstančio ledo tankis. Šis efektas vyrauja iki 4 °C temperatūros. Plonas ledo sluoksnis yra bespalvis ir skaidrus, storas – žydras. Dėl mažesnio, negu vanduo, tankio (920 kg/m³) gamtinis ledas lieka vandens paviršiuje ir saugo gilesnius vandens telkinius nuo įšalimo iki dugno.
Ledo susidarymas
Ledo susidarymas vandens telkiniuose priklauso nuo klimato, metų laiko, vandens apykaitos. Stovinčio gėlo vandens ledo danga pradeda formuotis, kai paviršiaus temperatūra pasiekia 0 °C (ji yra žemesnė už apatinių vandens sluoksnių temperatūrą); sūraus vandens užšalimo temperatūra priklauso nuo druskų koncentracijos.
Balstogės šv. Elijo cerkvė
'''Balstogės šv. Elijo cerkvė'''  – cerkvė esanti Balstogės mieste, Stanislovo Suchovolco gatvėje. Cerkvė priklauso Balstogės Šv. Pranašo Elijo parapijai. Cerkvė pavadinta Elijo garbei. 1874 m. šioje vietoje buvo pastatyta koplyčia, kurią pastatė rusų baronas Ridigeris savo tragiškai žuvusiam sūnui atminti. II pasaulinio karo metu vokiečiai koplyčioje įkūrė ginklų sandėlį. 1946 m. koplyčia buvo iš naujo pašventinta. Sparčiai didėjant gyventojų skaičiui aplinkinėse gyvenvietėse buvo nutarta pradėti naujos cerkvės statybas. 1963–1970 m. buvo pastatyta dabartinė cerkvė, kurios statybos kainavo 1 500 000 zlotų.
Getingenas
Getingenas – universitetinis miestas Žemutinėje Saksonijoje (vidurio Vokietija), prie Leinės upės, apie 100 km į pietus nuo Hanoverio. Yra Getingeno universitetas (įk. 1737 m.) su viena didžiausių bibliotekų šalyje (Žemutinės Saksonijos ir universiteto biblioteka), keturi Makso Planko institutai: biofizikinei chemijai, eksperimentinei medicinai, dinaminėms sistemos ir saviorganizacijai, religijos ir etninės įvairovės studijoms, ir Vokietijos primatų centras.
Getingene išvystyta aukštųjų technologijų (optikos, tiksliųjų instrumentų, mikroelektronikos) pramonė, taip pat ir chemijos, leidybos pramonė. Išlikę nemažai nuo viduramžių išlikusių namų, XIV a. rotušė, 7 gotikinės bažnyčios, yra keli muziejai, teatrai, botanikos sodas.
Istorija
Gyvenvietė minima 953 m. kaip Gutingi, 1211 m. gavo miesto teises, XIV a. buvo svarbus Hanzos lygos miestas. 1531 m. priėmė reformaciją, XVI–XVII a. kentėjo nuo religinių karų. Miesto klestėjimas sugrįžo po to, kai 1737 m. Jurgis II čia įkūrė universitetą, kuris tapo vienu žymiausių Europoje. 1837 m. jo prestižui pakenkė 7 profesorių pašalinimas iš universiteto. XIX a. pabaigoje matematikos ir fizikos fakultetai vėl ėmė sugrąžinti stiprios aukštosios mokyklos prestižą.
II pasaulinio karo metu miestas beveik nenukentėjo.
Švedų kalba
Švedų kalba (švediškai svenska) – iš germanų prokalbės kilusi skandinavų kalba, kuria kalbama Švedijoje ir dalyje Suomijos. Kalbančiųjų švedų kalba yra apie 9 milijonus.
Istorija
IX a. senovės skandinavų kalba suskilo į vakarų (Norvegijos, Islandijos) ir rytų (Švedijos, Danijos) dialektus. XII–XIII a. atsiskyrė senosios danų ir švedų kalbos. Viduramžiais abi šias kalbas smarkiai paveikė vidurio žemutinė vokiečių kalba. XIII a. pasirodė pirmasis rašytinis dokumentas (Västgötalagen – vestgotų teisė) lotynų raštu. Plintant krikščionybei didėjo lotynų ir graikų kalbų įtaka, o plečiantis Hanzos sąjungai – žemutinių saksonų kalbos žodžiai. Senojoje švedų kalboje buvo naudojama vyriška ir moteriška giminės (vėliau pavirto bendrąja), daiktavardžiai, būdvardžiai buvo kaitomi linksniais. Modernioji švedų kalba susiformavo XVI a. plintant reformacijai ir spausdintai literatūrai. XIX a. vystantis urbanizacijai, švedų literatūrai susiformavo dabartinė kalba.
Žodynas
Dauguma švediškų žodžių yra germaniškos kilmės. Mokslinė, religinė terminologija daugiausia atėjo iš lotynų ir graikų kalbų. Taip pat nemažai žodžių patekę iš prancūzų kalbos. Kaip ir vokiečių ar olandų kalbose, švedų kalba turi polinkį spontaniškai sudurti gretimus žodžius į vieną ilgesnį žodį.
Dialektai
thumb|Švedų kalbos paplitimas thumb|Dialektai Švedų kalba turi didelę dialektų įvairovę. Skiriami vietiniai Švedijos dialektai bei Suomijos švedų dialektas. Švedų norminė kalba paremta centrinės Švedijos dialektais.
Abėcėlė
Švedų kalba naudoja standartinę lotynų abėcėlę, bet turi keletą diakritinių raidžių: Å (tariama panašiai, kaip o), Ä (panašiai, kaip lietuviška e), Ö (kaip -io žodyje, pvz., kelio). Raidės Q, W ir Z naudojamos tik skoliniuose, svetimvardžiuose. Junginiai sj,sk tariami kaip liet. ch, tj, kj – kaip š.
Švedų kalbai būdingas toninis akcentas ir muzikinis kirtis. Toninis akcentas daugumoje švedų kalbos žodžių krinta ant pirmo skiemens, 'handen ranka, 'seger pergalė. Jei žodis daugiaskiemenis, tai dar yra ir šalutinis kirtis. Antrasis atsiranda, kai intonacija juda ties antruoju skiemeniu aukštyn, akimirkai tarsi sustoja, krenta žemyn ir skamba tarytum muzika: ^skola mokykla, ^vänskap draugystė.
Žodžių tvarka sakinyje
Žodžių tvarka sakinyje aprašoma pagrindine taisykle – tarinys (veiksmažodis) sakinyje visada būna antroje vietoje.
Pavyzdžiai:
Jag skriver en blogg.
Böcker skriver jag inte.
Daiktavardžiai
Švedų kalbos daiktavardžiai bei būdvardžiai kaitomi giminėmis ir skaičiais. Yra išskiriamos dvi giminės – bendroji (utrum) ir niekatroji (neutrum). Bendrosios giminės žodžiai turi artikelį en, o niekatrosios ett. Be to, daiktavardis žymimojoje formoje įgyja galūnę vienaskaitoje -en arba -et, daugiskaitoje -na arba -en.
Daugiskaita sudaroma taip: bendrosios giminės daiktavardžiai, su galūne -a keičiami su galūne -or, pvz., flicka > flickor. Kiti bendrosios giminės žodžiai daugiskaitoje gauna galūnes -ar arba -er, pvz., växt > växter, lök > lökar. Niekatrosiois giminės žodžiai, besibaigiantys balse, gauna papildomą raidę n, pvz., äpple > äpplen, o besibaigianys priebalse nekinta: barn > barn. Dalis žodžių kaip ir anglų kalboje naudoja nereguliarias daugiskaitos formas, pvz., man > män, mus > möss, gås > gäss.
Kilmininkas sudaromas pridedant raidę s (tačiau jei žodis baigiasi s, papildoma nepridedama).
Įvardžiai
Švedų kalboje įvardžių sudarymas panašus kaip ir anglų, tačiau jie dar priklauso nuo giminės.
1 savybiniai įvardžiai naudojami priklausomai nuo subjekto giminės ir skaičiaus.
Būdvardžiai
Švediški būdvardžiai kaitomi priklausomai nuo daiktavardžio giminės ir skaičiaus, pvz:
Šiaulių Jovaro progimnazija
Šiaulių „Jovaro“ progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šiauliuose, Vytauto g. 132, vykdanti pradinio ugdymo ir pagrindinio I dalies ugdymo programas. Įstaigos kodas 190531222. Veikia 33 pradinio ir pagrindinio lavinimo klasės.
Istorija
1963 m. rugsėjo 1 d. atidaryta Šiaulių 4-oji vidurinė mokykla dėstomąja rusų kalba. 1991 m. reorganizavus dvi mokyklas rusų dėstomąja kalba, atidaryta lietuviška Šiaulių 4-oji vidurinė mokykla. Joje pradėtas sustiprintas taikomosios dekoratyvinės dailės ir buities darbų mokymas.
Švedų kalba
Būdvardžiai
1. Pridedant priesagas -are, -ast. Šis būdas naudojamas trumpiems, dažniausiai vienskiemeniams būdvardžiams. Pvz., sen / senare / senast (vėlus / vėlesnis / vėliausias). Taip pat naudojamas su išvestiniais būdvardžiais, kurie baigiasi galūne -ig.
2. Prieš būdvardį pridedant žodelius mer/mest.
3. Netaisyklingi būdvardžiai. Pvz., lång / längre / längst (ilgas / ilgesnis / ilgiausias).
Skaitvardžiai
Kiekiniai skaitvardžiai nuo nulio iki dvylikos:
Skaičius vienas sutampa su nežymimuoju artikeliu, todėl jis kinta (en/ett) priklausomai nuo drauge vartojamo daiktavardžio.
Nuo dvidešimt iki tūkstančio:
Veiksmažodžiai
Švedų kalboje veiksmažodžiai neasmenuojami ir neturi skaičiaus. Išskiriamas būtasis, esamasis laikai, liepiamoji, tariamoji ir tiesioginė nuosakos. Pagal savo kaitymą veiksmažodžiai skirstomi į 4 grupes.
Prieveiksmiai
Prieveiksmiai sudaromi prie būdvardžio pridėjus raidę t: tjock -> tjockt, snabb -> snabbt.
Ledynų Įlankos nacionalinis parkas
Ledynų Įlankos nacionalinis parkas  – JAV nacionalinis parkas, esantis pietrytinėje Aliaskoje. Nacionaliniu parku paskelbtas 1980 m. 1996 m įrašytas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Parko plotas 13 287 km². Nacionaliniame parke yra 16 ledynų.
Parko apylinkes pirmasis aplankė Džordžas Vankuveris 1794 m. su Britanijos karo laivu. Tuo metu įlanką dengė ledynas, kurio pakraštys buvo 16 km ilgio ir 100 m aukščio. Po 85 metų amerikiečių gamtininkas Džonas Muiras jau surado susiformavusią įlanką. Ledynas tuo metu buvo atsitraukęs apie 70–80 km į sausumą. Šiandien Ledynų Įlankos nacionaliniame parke galime pamatyti susiformavusius fiordus, kurių pakrantėse yra užaugęs miškas.
1972 m. vasaros olimpinės žaidynės
'''1972 m. vasaros olimpinės žaidynės arba XX olimpinės žaidynės''' – dvidešimtosios daugiašakės moderniosios olimpiados žaidynės, kurios vyko 1972 m. Miunchene, Vokietijoje.
Miuncheno skerdynės
Miuncheno skerdynėmis pramintas palestiniečių teroristų grupuotės Juodasis rugsėjis išpuolis žaidynių metu, kuomet teroristai paėmė įkaitais vienuolika Izraelio olimpiečių. Palestiniečių pareikalavo paleisti daugiau kaip 200 jų tautiečių kalinamų Izraelio kalėjimuose. Įkaitų išvadavimo operacija buvo nesėkminga ir visi Izraelio olimpiečiai žuvo. Taip pat mirė 5 teroristai ir 1 vokiečių policininkas.
Vienuolika žuvusių Izraelio olimpiečių:
Žymūs faktai
thumb|Olimpinė ceremonija.
Dagys
Dagys (Carduus) – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų gentis. Augalai vienmečiai ir daugiamečiai žoliniai. Lapai ištisiniai, plunksniškai skaldyti, dygūs. Graižai stambūs. Vainikėlis purpurinis.
Gentyje apie 100 rūšių, paplitusių Eurazijoje ir tropikinėje Afrikoje. Lietuvoje auga 3 rūšys:
Pranas Drąsutis
thumb|200px|Pranas Drąsutis Pranas Drąsutis (1906 m. lapkričio 17 d. Peterburge – 1959 m. kovo 26 d. Klyvlende, JAV) – Lietuvos inžinierius energetikas, energijos komiteto narys, elektrinių projektų autorius.
Biografija
Mokyklą lankyti pradėjo Peterburge, 1913 m. įstojo į Peterburgo gimnaziją. 1918 m. tėvams grįžus į Lietuvą, mokėsi Ramygalos vidurinėje mokykloje, 1921 m. persikėlė į Panevėžio gimnaziją, ją baigė 1924 m. 1925 m. pradėjo studijuoti Lietuvos universiteto Technikos fakultete. 1933 m. apgynė diplominį projektą „Durpinė elektros stotis Ežerėlyje“. Tai itin originalus ir labai gerai įvertintas projektas, kuriame pirmą kartą išsamiai išnagrinėta, kaip naudojant vietos kurą – durpes, elektra aprūpinti didelę dalį Lietuvos gyventojų.
Nuo 1935 m. Susisiekimo ministerijos referentas elektros reikalams. 1936 m. jo iniciatyva įsteigtas Lietuvos energijos komitetas, jis išrinktas Elektros komisijos pirmininku analizavo krašto energetinę būklę, parengė perspektyvinius elektrifikavimo planus. 1937 m. įkurta AB „Elektra“, kuri projektavo ir statė elektrines, pirmuosius 30 kV įtampos elektros tinklus, montavo transformatorines pastotes ir plėtė durpių gamybą. Pagal jo projektą pastatyta Rėkyvos elektrinė, rekonstruotos bei pastatytos kelios naujos vietos reikšmės elektrinės.
Antanas Poška
Biografija
Gimė Gripkelių kaime, Panevėžio apskrityje. 1915 m. gavo dovanų pirmąjį esperanto kalbos vadovėlį. 1921 m. persikėlė į Kauną, dirbo statybose, 1922 m. įstojo į vakarinę gimnaziją. 1923 m. dalyvavo esperantininkų kongrese Niurnberge, o 1924 m. lankėsi Italijoje, gavo Švietimo ministerijos patvirtintą esperanto kalbos mokytojo pažymėjimą. 1927–1929 ir 1937 m. Kauno radiofone vedė laidas esperanto kalba. 1926–1929 m. A. Poška Kauno universitete studijavo mediciną.
Pranas Drąsutis
Biografija
1940 m. TSRS okupavus Lietuvą akcinė bendrovė „Elektra“ nacionalizuota, prie Pramonės ministerijos įkurta Energetikos valdyba, P. Drąsutis paskirtas jos planavimo skyriaus viršininku. Antrojo pasaulinio karo metais Energetikos valdybos viršininkas. Sugebėjo organizuoti energetikos ūkio darbą, ruošti vietinį kurą, išsaugoti personalą nuo karo prievolių. Jau 1941 m. rugsėjo 1 d. vokiečių okupacinei valdžiai, norėjusiai decentralizuoti energetikos valdymą, įteikė memorandumą, kuriame pagrindė Lietuvoje pradėtą energetinio ūkio centralizaciją kaip būtiną ir toliau plėtoti: tai esantis pažangus valdymas, galintis užtikrinti viso krašto elektrifikavimą. Tuo laiku, jam vadovaujant suprojektuotos ir pradėtos tiesti Kauno miesto 35 kV įtampos linijos. Vėliau parengti projektai tokių linijų tiesimui iš Prienų į Suvalkiją ir Dzūkiją.
Antanas Poška
Biografija
Poška dar vaikystėje susidomėjęs kelionėmis, kitų kraštų žmonių gyvenimu, šiam potraukiui liko ištikimas visą gyvenimą. 1925 m. A. Poška su dviem draugais (Č. Kaunu–Kudreikiu ir A. Bučniu) dviračiais išvyko į pirmąją kelionę po Lietuvą, pavadintą „Be kelnių aplink Lietuvą“. Keliaudamas ėmė užrašinėti savo įspūdžius, juos skelbė spaudoje. 1928 m. su draugais įsigijo motociklą ir juo keliavo po Lietuvą, apvažiavo aplink Baltijos jūrą. Ypač domėjosi esperanto kalba. Pamėgęs keliauti A. Poška nusprendė motociklu pasiekti Indiją. Ruošdamasis šiai kelionei, susipažino su kitu lietuvių keliautoju Matu Šalčiumi.
Pranas Drąsutis
Biografija
1944 m. karo frontui grįžtant į Lietuvą su šeima pasitraukė į Vakarus. Hanau mieste Vokietijoje lietuvių tremtinių stovykloje jis įkūrė mokyklą – amatų dirbtuves. Dėstė elektrotechniką, organizavo praktinius užsiėmimus, parengė ir išleido lietuviškai „Elektroinstruktoriaus vadovėlį“, iš kurio ne vienas tautietis pramoko elektromonterio amato, įgijo specialybę. Ir emigracijoje kūrė Lietuvos ateitį. Savo mokiniams sakydavo: „Jūsų įgyta specialybė leis Jums užsidirbti duoną, ji bus reikalinga laisvoje Lietuvoje“. 1948 m. persikėlė į JAV, dirbo Klyvlendo energetikos bendrovėse, rūpinosi didelio regiono elektrifikavimu, projektavo ir tiesė elektros tinklų linijas. Buvo aktyvus JAV lietuvių bendruomenės, Lietuvių inžinierių ir architektų sąjungos narys.
Antanas Poška
Azijoje
1929 m. rudenį A. Poška ir M. Šalčius iš Kauno per Marijampolę, Kybartus pasiekė Vokietiją ir keliavo toliau pietų kryptimi. Pasiekę Viduržemio jūrą, persikėlė per ją ir toliau keliavo po Egiptą. Artimuosiuose Rytuose atsiskyrė nuo Mato Šalčiaus. Irane susirgo maliarija ir apie pusmetį turėjo praleisti Teherane. 1931 m. vasarį pasiekė Indiją – atvyko į Bombėjų. Kelionėje daugiausia naudojosi šalių, per kurias važiavo, esperantininkų pagalba. Apie šią kelionę parašė knygą „Nuo Baltijos iki Bengalijos“.
1931–1933 m. Bombėjaus universitete Antanas Poška studijavo antropologiją, įgijo sanskrito žinių. Ten susipažino su žymiu indų (parsų) tyrinėtoju Dživandži Džamšedži Modžiu. Lydėjo Oksfordo universiteto profesorių Aurelijų Steiną ekspedicijoje po Kinijos Turkestaną. 1933 m. Bombėjaus universitete gavo diplomą už darbą „Arijai, jų kilmė ir migracijos“. Vėliau (1934 m.) dalyvavo ekspedicijoje į Baltistaną, lankėsi Nepale. Paruošė disertaciją. 1933–1936 m. dalyvavo antropologinėse ekspedicijose po Pietryčių Aziją, rinko duomenis apie šinų kalba kalbančias tauteles Himalajų šiaurės vakaruose, aplankė Birmą, Takla Makano dykumą, Andamanų ir Nikobarų salas. Benarese, padedamas vietinių panditų, Antanas Poška gilino sanskrito žinias, paruošė „Bhagavadgytos“ vertimą.
1937 m. keliavo po Afganistaną, Iraną, Iraką ir Turkijos Kurdistaną. Turkijoje Poška buvo sulaikytas, manant jį buvus britų šnipu, kalintas, jo surinkta medžiaga ir vertimai dingo. Bulgarijoje surinko atsiminimų apie J. Basanavičių (išsp. 1940 m.).
Grįžus į Lietuvą
Grįžęs į Lietuvą, nuo 1937 m. bendradarbiavo leidiniuose „Akademikas“, „Lietuvos aidas“, „Trimitas“. 1937–1940 m. Lietuvos esperantininkų sąjungos pirmininkas. 1938 m. – leidinio „Darbas“ redaktorius. 1939 m. Poška išleido du „Nuo Baltijos iki Bengalijos“ tomus, persikėlė į Vilnių.
Vokiečių okupacijos metais jis pradėjo dirbti bibliotekininku, 1944 m. A. Poška gelbėjo žydų tautybės autorių knygas. 1944 m. TSRS vėl užėmus Lietuvą, dirbo LTSR švietimo komisariato bibliotekų skyriaus viršininku. 1945 m. birželio 28 d. suimtas, kalintas Archangelsko srityje ir Komijos lageriuose. Kazachstane dirbo felčeriu. 1949–1958 m. dirbo Vidurinės Azijos kraštotyros muziejuose (Petropavlovske, Oše, Andižane), dalyvavo ekspedicijose. 1958 m. rugsėjo 18 d. – LTSR AT baudžiamųjų bylų kolegija nutraukė A. Poškos bylą, ir keliautojas 1959 m. grįžo į Lietuvą. 1960–1969 m. vadovavo Lietuvos esperantininkų klubui.
Evaldas Ignatavičius
Biografija
1992 m. baigė Vilniaus universiteto Filologijos fakultetą.
1991–1995 m. LR užsienio reikalų ministerijos Rytų ir Vidurio Europos skyriaus tarnautojas. 1995–1998 m. LR ambasados Lenkijoje patarėjas. 1998–2000 m. LR URM Rytų Europos ir Vidurinės Azijos skyriaus vedėjas. 2000 m. LR generalinis konsulas Kaliningrade.
Antanas Poška
Grįžus į Lietuvą
Paskutinįjį gyvenimo dešimtmetį jis tvarkė savo turtingą archyvą, rengė spaudai savo knygas, tačiau sovietinė cenzūra jų nepraleido. 1987–1988 m. svečiavosi Čekoslovakijoje. Devintajame dešimtmetyje sušlubavo jo sveikata ir po ilgos sunkios ligos jis 1992 m. mirė. Palaidotas Vilniaus Antakalnio kapinėse.
Idėjos
Antanas Poška skatino Lietuvos ir Indijos tarpusavio santykius, Poškai grįžus į Lietuvą, pas jį lankėsi žymus indų kalbininkas Suniti Kumaras Čaterdži, išleidęs monografiją Balts and Aryans in Their Indo-European Background.
Apdovanojimai ir atminimas
Ant A. Poškos kapo stovi prasmingas liaudies meistro I. Užkurnio sukurtas paminklas – medinis koplytstulpis su žodžiais iš A. Poškos rankraštyje likusios knygos „Artojų pėdomis“: „Gerojo Dievo vaikai aria žemę, augina gyvulius… Blogojo Dievo vaikai – plėšikai, teroristai“.
Evaldas Ignatavičius
Biografija
2001–2002 m. LR užsienio reikalų viceministras. 2002–2003 m. LR URM valstybės sekretorius, ministerijos sekretorius. 2002–2004 m. VU Tarptautinių santykių ir politikos mokslų instituto dėstytojas.
2004–2009 m. LR nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Vokietijoje. 2009–2012 m. buvo Užsienio reikalų viceministras, atsakingas už Rytų kaimynystės ir saugumo politikos, viešosios diplomatijos klausimus, vystomąjį bendradarbiavimą, transatlantinius santykius ir pirmininkavimą Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijai (ESBO).
2013–2016 m. Lietuvos ambasadorius Baltarusijoje.
Vedęs, turi sūnų ir dukrą.
Peskaros provincija
Peskaros provincija – Italijos provincija Abrucų regione. Provincijos sostinė – Peskara. Provincijos plotas 1224 km², joje gyvena 323 720 gyventojų, yra 46 savivaldybės.
Lama (ežeras)
Lama - stambus gėlavandenis tektoninės kilmės ežeras Taimyro pusiasalio pietuose (Krasnojarsko kraštas, Rusija), 120 km ryčiau Norilsko.
Ežero ilgis - 80 km, didž. plotis - 14 km, plotas - 318 km². Ežeras gilus, daug kur virš 300 m, spėjama, kad kai kur siekia iki 600 m. Vanduo švarus ir šaltas. Ežerą supa 400-600 m aukščio kalnai. Lamos ežerą su Melkojės ežeru jungia trumpa Lamos upė.
Ežero pavadinimas Lama kilęs iš tungusų - mandžiūrų kalbos žodžio laamu 'jūra; vandenynas' arba evenkų lamu 'jūra; didelis vanduo'. 1911 m. Rusijos Generalinio štabo išleistame azijinės Rusijos dalies žemėlapyje Lamos ežeras pavadintas Davydovo ežeru.
Lamos ežerą pirmą kartą patikimai kartografavo Nikolajus Urvancevas XX a. trečią dešimtmetį.
Lamos ežero apylinkės savo grožiu ir neliesta gamta traukia turistus ir poilsiaujančius. Vasarą iš Norilsko į Lamos ežerą poilsiaujančius vežioja upės tramvajai.
Senovės Egipto menas
Senovės Egipto menas apima dailės, architektūros, literatūros ir amatų kūrinius, sukurtus Senovės Egipte nuo apie 3000 m. pr. m. e. iki 30 m. pr. m. e. Egipto prijungimo prie Romos imperijos.
Apžvalga
Senovės Egipto kultūra buvo žinoma ir vertinama senovės graikų ir romėnų, jai dėmesio skyrė renesanso mokslininkai, kolekcionieriai. Po 1798−1801 m. Napoleono kampanijos Sirijoje ir Egipte į Prancūziją buvo parvežta daug Sen. Egipto kultūros artefaktų, kurie toliau paplito Europoje sukeldami didelį susidomėjimą Senovės Egiptu. 1822 m. Žanas Fransua Šampoljonas iššifravo egiptiečių hieroglifus Rozetės akmenyje − tapo įmanoma perskaityti senovės egiptiečių raštą. 1922 m. Hovardo Karterio vadovaujama grupė atrado beveik pilnai išlikusį faraono Tutanchamono kapą, šis įvykis tapo pasauline sensacija. thumb|right|230px| Senovės Egipto pagrindinės archeologinės vietovės thumb|right|230px| [[Narmero paletė (apie 3000 m. pr. m. e., Kairo Egipto muziejus)]] Senovės Egipto kultūros istorijos periodai: Smulkiau Sen. Egipto istorija suskirstyta jį valdžiusių karalių dinastijų valdymo laikotarpiais.
Senovės Egipto kultūros ištakos kildinamos nuo neolito laikų, bent nuo 5500 m. pr. m. e. prasidėjusio vadinamo priešdinastinio laikotarpio. Priešdinastinis Egiptas buvo susiskirstęs į Žemutinį Egiptą, išsidėsčiusį derlingoje Nilo upės deltoje, ir Aukštutinį Egiptą, dominuotą nepriklausomų aukštos kultūros miestų. Ilgainiui Aukštutinio Egipto dykumų miestų kultūra paplito Žemutiniame Egipte. Egiptas buvo suvienytas apie 3000 m. pr. m. e. legendinio karaliaus Narmero. Priešdinastinio laikotarpio meno pavyzdžių išliko Hierakonpolio vietovėje.
Senovės Egipto menas per kelis tūkstančius metų menkai keitėsi, nepasižymėjo inovatyvumu. Jam būdingas formų ir temų tęstinumas. Senovės Egipto visuomenė buvo griežtai hierarchinė, jos politinėje-religinėje valdymo sistemoje aukščiausiai buvo iškeltas valdovas faraonas, prilygintas dievui. Daugelis Sen. Egipto garsiausių meno kūrinių skirti būtent faraonui ir jo aplinkai. Daugiausiai Sen. Egipto meno kūrinių pavyzdžių išliko kapuose ir turi religinę prasmę, juose dažnai vaizduojami egiptiečių dievai Ra, Ozyris, Horas, Anubis, Amonas, Setas ir kiti. Dievai buvo vaizduojami žmonių ir gyvūnų hibridinėmis figūromis, jiems priskiriamos įvairios galios.
Egiptiečiai tikėjo, kad žmogui mirus, jo siela (ar gyvybinė esybė, vadinta Ka) gyvena toliau ir kartais aplanko kūną. Kad siela būtų rami ir saugi, reikėjo užtikrinti, kad ji bet kada rastų savo žemiškąjį pavidalą. Todėl labai kruopščiai saugodavo mirusiojo kūną, jį balzamuodavo ir laidodavo patikimuose statiniuose (mumifikavimo procesą egiptiečiai įvaldė tik 11 ar 12 dinastijų laikais). Buvo liejamos pomirtinės kaukės, kuriamos portretinės mirusiojo skulptūros – siela būtinai turėjo rasti savo žemišką pavidalą. Atitinkamai, kapai buvo statomi taip, kad išliktų ilgam. Kad pomirtiniame gyvenime nejaustų nepritekliaus, mirusiajam į įkapes sudėdavo ir buities daiktus, papuošalus, tarnų statulėles, to žmogaus daiktus. Kapo viduje, šalia mirusiojo, būdavo gausu tapytų ir reljefinių scenų, vaizduojančių žemiškus įvykius – karą, medžioklę, puotas, mirusiojo poilsį šeimos aplinkoje, dirbančius vergus, nes buvo tikima, kad mirusiojo siela ir toliau gali dalyvauti šiuose įvykiuose (pvz., žr. žemiau „Ti, stebintis hipopotamų medžioklę“, 2400 m. pr. m. e.). Kai kuriais atvejais kapo piešiniuose mirusysis būdavo pavaizduotas su draugais ar šeimos nariais (kad jie būtų kartu aname pasaulyje), vaizduojamos maisto aukos ir žemdirbystės veikla (kad mirusysis nepritrūktų maisto).
Architektūra
Svarbiausi senovės Egipto architektūros statiniai – piramidės (kapai). Jokioje kitoje šalyje nebuvo statomi tokio aukščio ir dydžio kapai. Ankstyvieji kapai − mastabos − tai palyginti nedideli, nupjautos piramidės formos stačiakampio plano laidojimo statiniai. Mastabą sudarė požeminė ir antžeminė dalys. Požeminėje dalyje buvo laidojimo patalpa, antžeminėje – viena arba kelios patalpos mirusiojo statulai ir apeigoms. Abi dalis jungė slaptas koridorius. thumbnail|230px|Mastaba thumbnail|230px|Gizos piramidžių ansamblis. Artimiausia iš didžiųjų [[Mikerino piramidė, vidurinė − Chefreno piramidė, tolimiausia − Cheopso arba Didžioji piramidė, dėl atstumo atrodanti mažesnė už Chefreno]]