cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Akmenė II (Biržai)
Akmenė II – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, Biržų girios pietiniame pakraštyje, 8 km į šiaurę nuo Papilio.
1673 m. minimas Ukmergės pavieto Salamiesčio dvaro ir miestelio inventoriuje. 1923 m. buvo 4 ūkiai.
John Lubbock
Džonas Lubokas (, 1834 balandžio 30 – 1913 gegužės 28) buvo anglų bankininkas, politikas, gamtininkas ir archeologas.
Dž. Lubokas nuo 1845 m. mokėsi Eton koledže ir po to pradėjo dirbti tėvo banke, kur būdamas 22 metų amžiaus tapo partneriu. 1870 ir 1874 m. išrinktas į parlamentą.
1865 metais Dž. Lubokas išleido bene patį įtakingiausią XIX amžiaus archeologijos vadovėlį Pre – historic Times, as Illustrated by Ancient Remains, and the Manners and Customs of Modern Savages. Jis taip pat sukūrė terminus „paleolitas“ ir „neolitas“.
Vytautas Markauskas
Vytautas Markauskas (g. 1954 m. rugpjūčio 25 d. Kareivonyse, Kaišiadorių raj.) – TSRS ir Lietuvos kariuomenės karininkas, pulkininkas.
Biografija
1976 m. baigė Vilniaus aukštąją priešlėktuvinės gynybos mokyklą, 1988 m. Leningrado Užnugario ir transporto karo akademiją.
1976–1979 m. tarnavo radiolokacijos centruose Smolenske, 1979–1983 m. – priešlėktuvinės gynybos dalinio vadu Šaikovskoje (Kalugos sritis), 1983–1985 m. – radiolokacijos centro vado pavaduotojas Vyšnij Voločioke (Kalinino, dab. Tverės sritis). 1988 m. zenitinio raketinio, 1988–1991 m. – pėstininkų pulko vado pavaduotojas užnugario reikalams Blagoveščenske (Amūro sritis). 1992 m. inžinierius ekonomistas Vilniuje. 1992–1998 m. Krašto apsaugos mokyklos (nuo 1994 m. – Lietuvos karo akademija) dėstytojas, 1994 m. pulkininkas. 1998–2001 m. Krašto apsaugos ministerijos Aprūpinimo departamento direktorius. Nuo 2003 m. Lietuvos Respublikos Valstybės kontrolės valstybinis auditorius.
Murza
Murza − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Murzienė (ištekėjusi moteris) ir Murzaitė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Nemenčinės šv. arkangelo Mykolo bažnyčia
'''Nemenčinės šv. arkangelo Mykolo bažnyčia''' – Vilniaus vyskupijos bažnyčia Nemenčinėje. Pamaldos laikomos lenkų ir lietuvių kalbomis.
Hanzos sąjunga
Hanzos miestai Dancigas, Karaliaučius, Ryga (1282 m.) palaikė glaudžius ekonominius santykius su Lietuva. Hanziečių veikla Lietuvoje ypač suklestėjo XV a. viduryje, kai 1445 m. Kaune, dabartiniame Perkūno name, buvo įkurta Hanzos pirklių kontora (faktorija), kuri visą šimtmetį buvo svarbiausia bazė bei prekybinio tranzito punktas Lietuvoje. Yra rezervuotų prielaidų, kad ir Mėmelis / Klaipėda dėl savo artumo su Šiaurės Vokietijos miestais galėjo kažkurį laiką būti Hanzos įtakos sferoje.
Hanzos atstovai kontroliavo užsienio pirklius, tarpininkavo tarp Hanzos ir vietinių pirklių. Hanzos prekybos keliais į LDK buvo gabenama Reino ir Prancūzijos vynas, Anglijos ir Flandrijos gelumbė, Flandrijos ir Pareinės geležies dirbiniai, o iš Švedijos, Rusijos, Livonijos, Lietuvos ir Prūsijos – kailiai, vaškas, linai, kanapės, javai, mediena, geležies ir vario rūda, žuvis. Hanzos prekybos monopolis varžė LDK pirklių veiklą. Norėdamas sumažinti sąjungos įtaką Vytautas kvietė į LDK Maskvos, Genujos, totorių pirklius, bet šie Hanzos konkurencijos neįveikė.
Nemenčinės šv. arkangelo Mykolo bažnyčia
Istorija
miniatiūra|240px|left|Bažnyčios interjeras
Hanzos sąjunga
Šiuo metu Naujoji Hanzos miestų sąjunga vienija 162 miestus iš 15 valstybių. Hanzos biuras įsikūręs Liubeke. 1980 m. Nyderlanduose paminėtas Hanzos įsteigimo 700-metis. Hanzos dienas kasmet pradėta švęsti viename iš organizacijai priklausančių miestų. Kaunas yra vienintelis Lietuvos miestas, nuo 1992 m. priklausantis šiai sąjungai. 2011 m. Kaune buvo surengta tarptautinė Hanzos miestų sąjungos šventė „Hanzos dienos“.
Sąjungos atsiradimas
Nagrinėjant įvairius literatūrinius šaltinius pastebima, kad Liubekas iš lėto tapo prekybininkų iš Saksonijos ir Vestfalijos centru, kurie bendradarbiavo su rytine ir šiaurine Europos dalimi.
Nemenčinės šv. arkangelo Mykolo bažnyčia
Istorija
1387 m. Ldk Jogailos įsakymu pastatyta viena pirmųjų Lietuvoje bažnyčių (jos vieta nenustatyta), įsteigta parapija. Bažnyčiai turtų paskyrė Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas. Privilegijai dingus, ji patvirtinta 1525 m. Nemenčinės bažnyčia XVI a. viduryje buvo gana turtinga. Jai priklausiusioje žemėje buvo 81 valstiečių sodyba. Maskvos kariuomenė bažnyčią 1655 m. sunaikino, iki 1680 m. atstatyta. Per Šiaurės karą (iki 1706 m.) bažnyčia sudeginta. Po 1712 m. atstatyta. 1775 m. įkurta Šv. Rožančiaus brolija. XVIII a. pab.-XIX a. pradžioje veikė parapinė mokykla.
Nemenčinėje 1774–1790 m. klebonavo poetas Adomas Naruševičius, vėliau Lucko vyskupas. Nemenčinės žemės 1803 m. paskirtos Vilniaus universitetui, kuris klebonui mokėjo atlyginimą. 1807–1824 m. Nemenčinėje klebonavo gamtininkas, Vilniaus universiteto profesorius Stanislovas Bonifacas Jundzilas (1761–1847 m.), 1824–1840 m. – Florijonas Bobrovskis, 1882 m. Vilniuje išleisto lenkų - lotynų kalbų žodyno autorius.
Paulas Dambis
Paulas Miervaldis Dambis (, 1936 m. birželio 30 d. Ryga) – latvių kompozitorius, pedagogas, dirigentas.
Nemenčinės šv. arkangelo Mykolo bažnyčia
Istorija
1848–1855 m. vietoj 1842 m. sudegusios pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Statyba rūpinosi 1851–1857 m. klebonavęs Antanas Kitkevičius-Kikutis (1805–1857 m.), kuris ir palaidotas Nemenčinėje. Bažnyčią 1855 m. rugsėjo 20 d. konsekravo vyskupas Vaclovas Žilinskis.
Hanzos sąjunga
Sąjungos atsiradimas
XIII a., prieš atsirandant oficialiam pavadinimui “Hanzos sąjunga”, vietiniai pirkliai pradėjo burtis į gildijas dėl ekonominių ir diplomatinių interesų. Taip pat siekė užmegzti prekybinius ryšius su kitomis šalimis, ypač dėl mažai tuo metu išvystyto Baltijos regiono. Dabartinėje šiaurinėje Vokietijos dalyje buvo gausu medienos, vaško, gintaro, dervos, kailių, netgi rugių ir kviečių, todėl pirkliai galėjo gėrybes gabenti į kitas šalis ir sudaryti sąjungas. Miestai ir miesteliai jungėsi į bendruomenę, kad pavojaus metu galėtų vieni kitiems padėti gintis, pašalinti visas kliūtis ir nevaržomai tiekti prekes į sąjungos miestus.
Paulas Dambis
Biografija
Mokėsi Rygos 15-oje vidurinėje mokykloje ir Rygos vaikų muzikos mokykloje, 1954–1957 m. – Jelgavos kultūros mokyklos choro dirigento specialybėje. 1962 m. baigė kompoziciją Latvijos konservatorijoje.
Nemenčinės šv. arkangelo Mykolo bažnyčia
Istorija
Ne visi Nemenčinės parapijos kaimų gyventojai 1849 m. kalbėjo lietuviškai. XIX a. pamaldos laikytos ir pamokslai sakyti tik lenkų kalba. 1892–1895 m. Nemenčinėje vikaravęs Mykolas Masiulis bažnyčioje pradėjo vartoti lietuvių kalbą. Jį iškėlus, parapija toliau lenkinta. XX a. pradžioje dar buvo 20 lietuviškai kalbančių parapijos kaimų. Lietuvių kalba bažnyčioje pradėta vartoti 1939 m., atgavus Vilniaus kraštą. Bažnyčia 1947 m. apdegė. 1950 m. suremontuota.
Paulas Dambis
Biografija
1959–1962 m. Latvijos nacionalinio teatro muzikinės dalies vedėjas, 1964–1968 m. Latvijos TV garso režisierius. Nuo 1972 m. Latvijos konservatorijos dėstytojas, nuo 1986 m. profesorius. 1984–1989 m. Latvijos kompozitorių sąjungos pirmininkas.
Hanzos sąjunga
Sąjungos atsiradimas
XII a. pab. Liubekas įgijo stiprų prekybinį partnerį – Hamburgą. Bendradarbiaudami pirkliai siekė įgyti specialių prekybos privilegijų. Pavyzdžiui, Kelno prekybininkai įtikino Anglijos karalių Henriką II suteikti jiems rinkos teises, kurios atleido juos nuo visų Londono rinkliavų ir leido prekiauti mugėse.
Paulas Dambis
Kūryba
Sukūrė operų, oratorijų, tarp jų – „Žydroji planeta“ (1967 m.), „Stanza di Michelangelo“ (1971 m.), „Atomus“ (1981 m.), dvi kantatas, poemų ir ciklų chorui, simfonijų (1972 m., 1975 m., 1978 m.), koncertų (Koncertas fantazija mišriam chorui, fortepijonui, mušamiesiems ir diaprojekcijai, Diurerio atminimui, 1985 m.), 4 sonatas fortepijonui, chorų, styginių kvartetų, dramos spektaklių ir kino filmų muzikos. Kūryba turi sąsajų su latvių muzikiniu folkloru, vyrauja modernios muzikos raiškos priemonės.
Hanzos sąjunga
Sąjungos atsiradimas
1356 m. Liubeke įvyko visuotinis miestų atstovų suvažiavimas, kurio metu oficialiai įkurta Hanzos sąjunga.
Prekybos plėtra
Prasidėjus audinių prekybai, Hanzos sąjunga turėjo didelę įtaką Šiaurės Vokietijos industrializacijai, kadangi ten veikė vilnos, linų ir drobių fabrikai.
Nemenčinės šv. arkangelo Mykolo bažnyčia
Architektūra
Bažnyčia klasicistinė, stačiakampio plano, vienabokštė. Vidus 3 navų. Šventoriaus tvora – akmenų mūro.
Hanzos sąjunga
Prekybos plėtra
Pramonės augimas skatino tobulinti ir kitų amatų technologijas: graviravimą, medžio apdirbimą, raižybą ir amunicijos gamybą. Būtent dėl šimtmetį trukusio Hanzos sąjungos monopolizacijos laikotarpio Renesansas Vokietiją pasiekė daug anksčiau nei kitas Europos šalis.
Nemenčinės šv. arkangelo Mykolo bažnyčia
Architektūra
Šventoriuje stūkso Parčevskių koplyčia, kurioje palaidotas bažnyčios fundatorius Aleksandras Parčevskis.
Hanzos sąjunga
Prekybos plėtra
Kitas prekybos, tapęs Hanzos kontora, postas – Visbis (Švedijos Gotlando saloje) ilgą laiką prekiavo žuvimi.
Sąjunga sugebėjo sukurti kontoras tokiuose svarbiuose prekybiniuose miestuose kaip: Bergenas ir Londonas. Kai kurie prekybiniai postai netgi tapo savarankiški. Pavyzdžiui kontora Londone (Steelyard) išaugo kaip uždara bendruomenė, turinti savo buhalterinius biurus, sandėlius, pagalbines patalpas ir bažnyčią.
Taip pat pirkliai eksportavo prekes (medieną, kailius, dervas, linus, kviečius, rugius, metalo rūdas) į Flandriją ir Angliją. Hanzos sąjunga įgijo stiprų laivyną ir gerą padėtį Baltijos ir Šiaurės jūrose, todėl kolonizavo daug Baltijos jūros pakrančių miestų kaip Tartu, Elbingas, Talinas, Ryga ir kiti. Livonijos ordinas taip pat užėmė Estijos, Latvijos ir Lietuvos žemes. Dėl šių priežasčių XIII – XV a. sąjunga valdė didelę prekybos dalį šiaurės Europoje.
Hanzos sąjungos prekyba, kaip ir kiekvienos prekybinės organizacijos, neaugo stabiliai, ji turėjo ir nuosmukių (blogų laikotarpių), ir suklestėjimo etapų. Keletas pavyzdžių, kaip sąjungos pirkliams sekėsi plėsti įtaką Baltijos regione:
Didėjanti priešininkų galia
Sąjunga nuo XV a. pradžios įnirtingai kovojo su piratais, stengėsi atremti jų puldinėjimus (piratai vogdavo krovinius, žudydavo pirklius). Hanzos sąjungos kontoros ir postai buvo įkurti užsienio miestuose, kuriuose ilgainiui pirkliai, nepriklausantys sąjungai, dėl augančios konkurencijos ėmė maištauti, todėl silpo sąjungos galia.
Viena iš pagrindinių sąjungos stiprybių jos gyvavimo laikotarpiu buvo laivynas, tačiau olandai nukopijavo ir patobulino laivų modelius, taip sumažindami Hanzos pardavimo apimtis keletą kartų.
Briugei, Antverpenui ir  Olandijai tapus Burgundijos Nyderlandų nariais, išaugo grėsmė Hanzos sąjungai prarasti monopoliją. Nyderlandų pirkliai spausdami sąjungos prekybininkus sulaukė sėkmės. Po kelių karų, Amsterdamas įgijo didžiausio Lenkijos ir Baltijos grūdų uosto vardą. Ir 1441 m. įgijo laisvą prieigą prie Baltijos jūros bei užbaigė Hanzos sąjungos monopoliją šiame regione.
Hanzos silpnėjimas
XVI a. pradžioje Hanzos sąjunga buvo silpnesnė nei bet kuriuo kitu savo egzistavimo laikotarpiu.
Didėjanti ir stiprėjanti Švedijos imperija perėmė daugelį Baltijos jūros kelių. Danija savarankiškai ėmė kontroliuoti savo prekybinius reikalus. Novgorodo filialas uždarytas, o kontora Briuselyje prarado savo galią. Atskiri miestai ėmė atsiskirti, koncentravosi į savo prekybą ir mažiau rūpinosi sąjungos reikalais.
Henrik Suderman
Posto vadovu išrinktas Henrik Suderman, kuris siekė išlaikyti diplomatinius ir prekybinius santykius su senomis Hanzos partnerėmis. Jo vadovavimo laikotarpiu Briugės kontora buvo perkelta į Antverpeną, atrasti nauji prekybos keliai.
Hanzos žlugimas
Paskutiniame oficialiame susirinkime dalyvavo tik 9 atstovai, ir tik 3 nariai (Liubekas, Hamburgas ir Brėmenas), išlikę iki pat Hanzos sąjungos iširimo, kuris įvyko 1862 m.
Apibendrinimas
Hanzos sąjunga (XIII – XV a.) tapo pagrindiniu susivienijimu Europoje. Jos veikla turėjo įtakos pramoniniam Vokietijos ir viso žemyno vystymuisi.
Hanzos sąjunga buvo konfederacija, jungianti daugelį miestų ir komunų, siekiant apsaugoti jūros ir sausumos kelius nuo plėšikavimų. Pačios sąjungos vidaus organizacija buvo laisva, tačiau ji vaidino svarbų vaidmenį formuojant tarptautinius santykius, ypač Baltijos ir Šiaurės jūrų regione. Sąjungos įtaka augo sudarinėjant partnerystes, pasirašant sutartis, kartu ginantis ir kovojant.
Hanzos sąjungos prekybos plėtrą lėmė įvairūs veiksniai.
Arkologija
Arkologija – hipotetiniai milžiniški pastatai, talpinantys labai daug gyventojų ir praktiškai nepriklausomi nuo aplinkos ekonomiškai ar kaip kitaip. Koncepciją išpopuliarino architektas Paolo Soleri, šiuo metu ji paplitusi mokslinėje fantastikoje kaip ateities sprendimas vis augančiai žmonių populiacijai.
Artimiausias arkologijoms projektas šiuo metu yra Arizonoje nuo 1970 m. tebestatomas Arcosanti bokštas. Antarktyje JAV pastatyta McMurdo mokslinių tyrimų stotis taip pat yra artima arkologijos koncepcijai: ji yra beveik visiškai nepriklausoma nuo Antarktikos aplinkos, elektrą gamina vidinė atominė elektrinė, turi hidroponinius šiltnamius daržovių auginimui ir panašiai, tačiau negalėtų išsilaikyti be nuolatinio tiekimo iš JAV. Taip pat, šiuo metu yra nemažai arkologijų projektų, kurie kol kas negali būti įgyvendinti dėl nepakankamų techninių galimybių. Tarp tokių – japonų projektai Shimizu TRY 2004 bei Aeropolis 2001.
Pisa
Pisa  – upė Lenkijoje, Palenkės ir Varmijos Mozūrų vaivadijose. Dešinysis Narevo intakas. Išteka iš Rošo ežero Mozūrijos ežeryne prie Pišo miesto. Teka į pietus. Įteka į Narevą prie Novogrudo miesto. Dešiniajame krante stūkso Pisos miškas. Į upę įteka Vincentos ir Skrodos upės.
Etimologija
Upės, kaip ir Pišo miesto pavadinimas kilęs iš prūsų žodžio pisa – pelkė. Kryžiuočių ordinas upę vadino Galinde, pagal šalia gyvenusią galindų gentį. Ši upė nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. skyrė baltų genčių galindų ir jotvingių gyvenamus plotus.
Švedijos Estija
Estijos kunigaikštystė arba Estijos hercogystė (SV Hertigdömet Estland), dar vadinama Švedijos Estija – Švedijos imperijos vasalinė valstybė, kuri gyvavo nuo 1561 iki 1721 m. dabartinėse šiaurės Estijos teritorijose.
Istorija
Nusilpus Livonijos konfederacijai, 1561 m. ji buvo padalinta tarp Livonijos karo laimėtojų. Švedijos karalystė gavo šiaurines Livonijos teritorijas, kurios iki 1346 m. priklausė Danijai (kaip Danijos Estija). Švedija čia atkūrė viduramžių danų kunigaikštystę. 1581 m. ji taip pat prisijungė buvusias Ozelio-Vikos vyskupijos teritorijas ir Hyjumos salą.
Kunigaikštystės didžiąją dalį gyventojų sudarė estiškai kalbantieji (80 proc.), tačiau visą valdžią rankose laikė Baltijos vokiečiai bei suvokietėję danai. Į teritorijas lėtai kelėsi švedai, kurie kolonizacijos pabaigoje sudarė apie 10 % gyventojų (12 tūkst.).
Kunigaikštystė buvo perduota Rusijos imperijai po Šiaurės karo pralaimėjimo. 1721 m. Ništato taika ji, kaip ir Švedijos Ingrija bei Švedijos Livonija perėjo Rusijos valdžion ir paversta Estijos gubernija.
Eritropoetinas
thumb|Raudonieji kraujo kūneliai (eritrocitai) Eritropoetinas (sutrumpintai EPO) yra hormonas, kuris aktyvina eritrocitų gamybą. Jį išskiria inkstai, kurie reaguoja į deguonies parcialinio slėgio organizme mažėjimą. Per dieną pagaminama apie 200 milijardų eritrocitų.
Eritropoetiną išgauti iš žmogaus šlapimo pavyko XX a. 8-ame dešimtmečio pradžioje. 1983 m. atskleista aminorūgščių seka. 1989 m. rinkoje pasirodė pirmasis eritropoetino preparatas. Eritropoetinas vartojamas anemijai gydyti.
Please
„Please“ – debiutinis anglų grupės „Pet Shop Boys“ studijinis albumas, išleistas 1986 m. kovo 24 d.
Eritropoetinas
Dopingas
Kuo daugiau žmogaus kraujo apytakoje yra kraujo kūnelių, tuo geriau dirba visas organizmas, nes ląstelės gauna daug deguonies. Dėl to jau nuo XX a. devintojo dešimtmečio pabaigos eritropoetinas naudojamas kaip dopingas sporte. Dažniausiai jis naudojamas ypatingos ištvermės reikalaujančiose sporto šakose. Eritropoetinas įtrauktas į tarptautinės Antidopingo organizacijos WADA dopingo sąrašą, jo naudojimas draudžiamas.
Please
2001 m. birželio 4 d. buvo išleistas albumo perleidimas, pavadinimu „Please/Further Listening 1984–1986“. Jo antrajame diske galima rasti papildomas dainas.
Nuorodos
„Please“ Discogs svetainėje
„Please“ Last.fm svetainėje
Kaukaragis
Kaukaragis – viensėdis Biržų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Kratiškių.
Dramblio Kaulo Kranto karinės pajėgos
Dramblio Kaulo Kranto karinės pajėgos  – Dramblio Kaulo Kranto karinių pajėgų visuma. Nuo 2011 m. rugsėjo mėn. šalies vyriausybė siekia suformuoti Nacionalinę armiją FANCI (Forces Armées Nationales de Côte d’Ivoire), į kurią turėtų įsitraukti 5 000 buvusių sukilėlių iš FRCI ir 30 000 veteranų iš ankstesnės reguliariosios armijos FDS (Forces de défense et de sécurité).
Istorija
FRCI anksčiau buvo žinoma kaip Naujosios ginkluotosios pajėgos FAFN (Armed Forces of the New Forces). Šaliai 1960 m. iškovojus nepriklausomybę, daugiau kaip metus ji neturėjo savo armijos. Prancūzijai padedant, karinės pajėgos buvo kuriamos iš Dramblio Kaulo Krante gimusių piliečių, tuomet tarnavusių jūrų pėstininkų daliniuose (Troupes de Marine). 1962 m. vietinėse pajėgose tarnavo jau apie 6 500 kareivių, iš kurių 4 000 buvo šauktiniai.
Struktūra
2011 m. FRCI, padedama Prancūzijos ir Jungtinių Tautų taikos palaikymo misijos ONUCI (Opération des Nations Unies en Côte d’Ivoire) pajėgų, nugalėjo ankstesnės vyriausybės armiją. Šios pajėgos vaidina didelį vaidmenį, palaikant šalyje taiką. ONUCI karinės pajėgos sudaro apie 7 600 žm., 180 karinių stebėtojų, prancūzų jūrų pėstininkų – apie 700 žm.
Dramblio Kaulo Kranto karinėse pajėgose buvo priskaičiuojama 6 500 žm. (1962 m.), 14 920 žm. (1987 m.), 9 000 žm. (2005 m.). 2009 m. karinės išlaidos sudarė 1,5 % BVP, arba 541 mln. USD. 1996 m. šios išlaidos siekė 94 mln. USD. Karinės pajėgos padalintos į 5 operacijų zonas. Pajėgas sudaro: 3 pėstininkų batalionai, 1 artilerijos batalionas, 1 inžinierių kuopa, 1 priešlėktuvinės gynybos kuopa, 1 šarvuotųjų transporterių batalionas, pakrančių apsaugos katerių, logistikos grupė, žandarmerija.
Musteikis
Musteikis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Eduardas Kankinys
Eduardas Kankinys (gimė – apie 963 m.; mirė – 978 m. kovo 18 d. Corfe (Dorseto grafystė, Anglija) – Anglosaksų karalius (975–978).
Biografija
Mersijos ir Nortumbrijos karaliaus Edgaro Taikiojo sūnus. Parėmė Mersijos erlo kampaniją prieš vienuolynų įsigalėjimą, daug vienuolių buvo išvaryta. Anglijos istorijoje žymus dėl ypatingų mirties aplinkybių – buvo nužudytas svečiuose pas brolį Etelredą Nepaklusnujį ir pastarojo šalininkų palaidotas be karaliui deramos pagarbos.
Rolandas Janickas
Rolandas Janickas (g. 1966 m. rugpjūčio 9 d. Pašventupyje, Anykščių rajonas) – Lietuvos ir Ukmergės rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas. Buvęs Ukmergės meras 2015-2023 m..
Biografija
1984 m. baigė Taujėnų vidurinę mokyklą. 1988 m. baigė Uljanovsko aukštąją komendantinę karo ryšių mokyklą, daugiakanalio ryšio eksploatacijos inžinierius. Tarnavo vyriausybinio karo ryšio dalinyje Kodymoje (Odesos sritis). 1991 m. grįžo į Lietuvą. 1991 m. pradėjo dirbti valstybinėje Kauno pašto, telefono, telegrafo įmonėje – Ukmergės rajono ryšių mazge elektromonteriu. 1992–1997 m. dirbo Ukmergės telekomunikacijų paslaugų tarnybos elektromonteriu. 1995 m. suteiktas Savanoriškos krašto apsaugos tarnybos Vilniaus ATG rinktinės atsargos vyresniojo leitenanto karinis laipsnis. 1997–2001 m. AB „Lietuvos telekomas“ Ukmergės klientų aptarnavimo grupės elektromontuotojas, specialistas. 2001–2004 m. UAB Comliet Kauno regiono Ukmergės eksploatacijos filialo meistras. 2004–2008 m. AB „Lietuvos telekomas“ (vėliau – TEO LT AB) Ukmergės klientų aptarnavimo skyriaus vadovas. 2007–2011 m. Ukmergės rajono savivaldybės administracijos direktoriaus pavaduotojas, atsakingas už investicijų valdymą. 2009–2012 m. studijavo Vilniaus Gedimino technikos universitete. 2011–2013 m. Vilniaus prekybos, pramonės ir amatų rūmų Ukmergės filialo direktorius.
Nuo 2003 m. Darbo partijos narys, Ukmergės skyriaus pirmininkas. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Ukmergės rajono savivaldybės tarybos narys. Nuo 2013 m. Ukmergės rajono savivaldybės mero pavaduotojas.
Nuo 1995 m. Taujėnų bendruomenės saviveiklininkas, Taujėnų Šv. Kryžiaus Išaukštinimo parapijos Pastoracinės tarybos pirmininko pavaduotojas. 2004–2012 m. Taujėnų vidurinės mokyklos tarybos pirmininkas. 2006–2007 m. visuomeniniais pagrindais išrinktas Ukmergės rajono Švietimo tarybos pirmininku. 2008 m. išrinktas Taujėnų miestelio bendruomenės pirmininku, Ukmergės vietos veiklos grupės valdybos nariu. Nuo 2011 m. Ukmergės veiklių verslininkų vadovų klubo narys. Nuo 2015 m. pirmą kartą išrinktas Ukmergės miesto meru.
Sutuoktinė Jolanta, vaikai Arvidas, Silvija, Lolita.
Kroatijos futbolo varžybos 2011–2012 m.
Kroatijos futbolo varžybos 2011–2012 m.
Turnyrinė lentelė
Pastabos.
Pirmosios rungtynės
--
Atsakomosios rungtynės
--
-
Kosta Brava
200px|thumb|[[Kadakesas]] 200px|thumb|[[Loret del Maras]] Kosta Brava – pakrantės regionas šiaurės rytų Katalonijoje, Ispanijoje. Costa kataloniškai ir ispaniškai reiškia 'krantas', o Brava reiškia 'nelygus'. Kosta Brava tęsiasi nuo turistų miestelio Blanes, 60 km nuo Barselonos iki Prancūzijos sienos.
1950 metais Ispanijos Francisko Franko vyriausybė nutarė, jog Kosta Brava regionas gerai tinka kurortų steigimui, ypač turistams iš Šiaurinės Europos, daugiausia iš Didžiosios Britanijos ir Prancūzijos.
Márquez
Márquez − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Odisėjas
miniatiūra|Odisėjas Sperolongos marmurinių statulų grupėje, I m. e. a. Odisėjas (.), Uliksas, Ulisas, graikų mitologijoje – Laerto ir Antiklėjos sūnus, Itakėje ir aplinkinėse salose gyvenusių kefalėnų karalius, Penelopės vyras, Telemacho tėvas, Trojos karo didvyris. Odisėjas buvo vienas iš nesuskaičiuojamų valdovo dukters Helenės jaunikių, bet Helenei ištekėjus už Menelajo pasirinko jos pusseserę Penelopę. Odisėjas yra svarbus Homero „Iliados“ ir pagrindinis „Odisėjos“ herojus. „Odisėjoje“ aprašoma jo dešimt metų trukusi kelionė į namus po Trojos karo.
Odisėjo figūra atspindi laikotarpį, kai achajai pradėjo keliauti jūra, laivai išplaukdavo į ilgas keliones ir jų įgulos ilgam prarasdavo ryšį su artimaisiais. Panaši į Odisėjo istorija yra ir keltų literatūroje.
Dolholenka
Dolholenka  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Mendzyžeco valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Odisėjas
Romėnų mitologijoje naudojamas lotyniškas jo vardas – Uliksas arba Ulisas. Graikiškas vardas yra jonėniškos kilmės.
Kikonai ir lotofagai
miniatiūra|Odisėjas pririštas prie laivo stiebo, kad nepasiduotų [[Sirenos (mitologija)|sirenų dainoms, VI a. pr. m. e. pabaigos lekitas]] Odisėjas su savo vyrais atplaukė į kikonų žemę, užėmė Ismarą. Išžudė visus jo vyrus, moteris paėmė į nelaisvę, o patį miestą sugriovė. Išlikę kikonai pasikvietė kitą kikonų gentį, kuri išvijo Odisėją ir jo vyrus iš savo žemės. Odisėjas neteko po šešetą vyrų iš kiekvieno laivo.
Išplaukus į atvirą jūrą, Dzeuso pasiųstas Borėjas sukėlė didelę audrą, kuri nurimo tik po trijų dienų. Dešimtąją dieną priplaukė lotofagų salą. Lotofagai – tauta, valganti tik lotoso lapus. Odisėjo vyrai, užvalgę lotoso lapų, pamiršo savo gimtinę Itakę. Odisėjas jėga atvedė apsvaigusius savo vyrus į laivą ir pririšo, kad nepabėgtų ir išplaukė iš salos.
Polifemas
Žvalgų grupė vadovaujama Odisėjo išsilaipino saloje ir įėjo į didelę olą. Ten jie rado maisto ir pradėjo puotauti. Jie nežinojo, kad ši ola yra milžino Polifemo namai, o jis greitai ateis ir įkalins užklydėlius oloje. Polifemas suvalgė kelis įgulos narius, bet Odisėjas sugalvojo gudrų pabėgimo planą.
Tam, kad Polifemas taptų neįžvalgus Odisėjas jam davė statinę labai stipraus vyno. Kai Polifemas paklausė Odisėjo vardo, jis atsakė, kad jo vardas yra Outis, graikiškai „niekas“. Kai milžinas užmigo, Odisėjas ir jo vyrai paėmė smailiagalį alyvmedžio kamieną. Šiek tiek pakaitinęs kamieno galą ugnyje, Odisėjas išdūrė vienintelę Polifemo akį. Ryte Odisėjas pririšo savo vyrus ir save po Polifemo avių apačia. Kai kiklopas išleisdavo po vieną avį pasiganyti, Polifemas patikrindavo avies viršų ar jo kaliniai nejoja jomis. Nuplaukdamas Odisėjas šaukė savo tikrąjį vardą, taip paskelbdamas savo pergalę bei užsitraukdamas Poseidono rūstybę.
Prieš Odisėjui atvykstant į salą, į Polifemo namus buvo atėjęs kitas kiklopas, pranašas Telemas, ir pasakė jam, kad saugotųsi žmogaus, vardu Odisėjas. Bet Polifemas tikėjosi, kad tas Odisėjas bus toks pat milžinas kaip ir jis pats.
Eolas
Odisėjas atplaukė į Eolo valdomą salą. Eolas svetingai juos sutiko ir Odisėjas saloje praleido mėnesį. Vėliau Eolas jiems padėjo, palikdamas pūsti jų kelionės tikslo kryptimi tik vakarų vėją. Bet Odisėjo įgulos nariai atidarė maišą su likusiais vėjais, prieš jiems pasiekiant namus. Vėjai juos nubloškė atgal į Eoliją, kur Eolas atsisakė jiems dar kartą padėti.
Laistrigonai
kairėje|miniatiūra|XVII a. [[gobelenas, vaizduojantis medžiojantį Odisėją (galimai iš Jono Sobieskio kolekcijos)]] Odisėjas su savo įgula po ilgų klajonių pagaliau pamatė žemę. Jie priplaukė Laistrigoniją. Karaliaus milžino duktė, išėjusi pasivaikščioti sutiko Odisėjo vyrus, išėjusius į žvalgybą. Jie nuėjo paskui karaliaus dukterį į rūmus. Tuose rūmuose sutikta karalaitė pradėjo kviesti karalių Antifatą ir kitą vyriją. Atėjęs karalius griebė vieną Odisėjo bendrakeleivį ir suėdė. Kiti pabėgo. Visi lastrigonai, tarp jų ir karalius, nusivijo žmones. Antifatas ir kiti laistrigonai mėtė uolas į nuplaukiančius Odisėjo laivus. Jie nuskandino vienuolika Odisėjo laivų, išliko tik vienas, kuriuo plaukė Odisėjas.
Kirkė
Odisėjas su vyrais priplaukė salą, kur gyveno burtininkė Kirkė, Helijo duktė. Eurilochas su dvylika draugų žvalgydamas salą priėjo Kirkės rūmus. Kirkė juos pavaišino vynu, sumaišytu su stebuklingomis žolelėmis. Jiems išgėrus ji juos pavertė kiaulėmis. Vienintelis Eurilochas liko nepaverstas ir nubėgo prie laivo viską papasakoti Odisėjui. Odisėjas nuskubėjo link Kirkės rūmų gelbėti draugų. Pakeliui sutiko Hermį, kuris davė stebuklingą šaknį apsaugančią nuo Kirkės burtų. Vėliau Odisėjas privertė Kirkę atversti jo draugus į žmones. Kirkei prisiekus, kad nieko nedarys, Odisėjas su draugais išbuvo metus jos saloje.
Kirkė pranešė Odisėjui, kad jis turi apsilankyti Hado karalystėje ir ten pasiteirauti Tėbų aiškiaregio Teiresijo apie savo likimą. Ji taip pat papasakojo jam, kaip nusigauti į požemio karalystę ir išmokė aukoti aukas ir kviesti mirusių šešėlius.
Hado karalystė
thumb|344x344px|Odisėjas siūlo vyną kiklopams, skulptūros Vatikane piešinys Odisėjas, patartas Kirkės, prisišaukė mirusiųjų šešėlius. Pirmasis atkeliavo Elpenoras (jo šešėlis). Elpenoras paprašė palaidoti jo kūną, kad jo siela rastų ramybę Hado karalystėje. Vėliau atėjo Teiresijo siela. Ji pasakė, kad Poseidonas yra supykęs ant jo, kadangi Odisėjas apakinęs Polifemą, Poseidono sūnų. Vėliau papasakojo apie jo likimą. Perspėjo neliesti Trinakrijos saloje Helijo jaučių. Jis pasakė, jei jo bendražygiai užmuš jaučius, jie visi žūsią, liks gyvas tik Odisėjas. Taip pat jis kalbėjosi su Agamemnono, Achilo, Patroklo, Antilocho, Telemonido Ajanto ir Heraklio sielomis.
Sirenos
Kirkė perspėjo apie sirenų dainas, kurioms niekas negali atsispirti. Odisėjas užlipdė vašku draugams ausis, o pats paprašė pririšamas prie stiebo. Jis perspėjo bendražygius, kad jokiu būdu neatrištų jo, net jei jis pats liepsiąs. Taip jie sėkmingai praplaukė pro sirenas.
Scilė ir Charibdė
Odisėjas patartas Kirkės plaukė pro Scilę, nes Charibdė galėtų nuskandinti jo visą laivą. Odisėjas sėkmingai praplaukė pro Scilę ir Charibdę, bet Scilė sugebėjo pagauti šešis jo vyrus, suėsdama juos gyvus.
Helijo sala
Odisėjas su vyrais atplaukė į Trinakriją, Helijo salą. Odisėjas išleido savo draugus tik prisiekus, kad jie nepapjaus nei vieno jaučio. Bet Odisėjui užmigus Eurilochas įkalbėjo bendražygius užmušti keletą dievo Helijo jaučių. Jie išsirinko iš bandos geriausius jaučius ir papjovė.
Nimfa Lampetija pranešė Helijui, kas atsitiko. Užsirūstino saulės dievas, pasiskundė dievams, kad Odisėjo bendražygiai įžeidė jį, ir ėmė grasinti visiems laikams nusileisiąs Hado karalystėn ir niekada daugiau nešviesti dievams ir žmonėms. Dzeusas nutarė žaibu sunaikinti laivą ir pražudyti visus Odisėjo bendražygius. Sudužus laivui išsigelbėjo vienintelis Odisėjas. Jis įsikibo į nulūžusį stiebą, taip keletą dienų plaukiojo, kol pateko į Kalipsės salą Ogigiją.
Kalipsė
Odisėjas Kalipsės saloje praleido septynerius metus. Jo globėja deivė Atėnė įsikišo ir paprašė Dzeuso įsakyti Kalipsei paleisti Odisėją. Dzeusas nusiuntė Hermį ir ši sutiko. Kalipsė žadėjo Odisėjui nemirtingumą, jei šis pasiliks. Odisėjas išvyko, kadangi mylėjo savo žmoną Penelopę. Kalipsė mirė iš nevilties. Odisėjas su Kalipse susilaukė Nausinojo.
Fajakai
Odisėjas pats susikonstravo plaustą ir išplaukė į jūrą. Priplaukė Scherijos salos pakrantę, kur gyveno taiki fajakų tauta. Salos valdovo duktė Nausikaja jam padėjo patekti į Alkinojo rūmus. Ten jis dalyvavo puotoje, kur dainius Demodokas uždainavo apie Trojos karą. Odisėjas papasakojo, kas esąs ir visą savo kelionę. Fajakai Odisėjui surinko daug dovanų ir greitu laivu nuplukdė į tėvynę.
Itakė
Grįžęs namo, Odisėjas, padedamas Atėnės apsimeta elgeta ir pasiprašo prieglobsčio pas savo ištikimą tarną Eumają. Vėliau nuvyksta į savo namus, kur pamato nederamą jaunikių, kurie siekė Penelopės rankos, elgesį. Odisėjas turėjo susikauti su elgeta Iru ir kęsti jaunikių pašaipas. Prisistatęs kretiečiu susitiko su Penelope ir mėgino įtikinti, kad jos vyras sugrįš. Sena auklė Euriklėja, kuriai Penelopė paliepė nuplauti Odisėjui kojas, atpažino Odisėją iš rando, tačiau jo paslapties neatskleidė. Atėnė patarė Penelopei surengti jaunikiams šaudymo iš lanko varžybas (lanku, kuris priklausė Odisėjui). Varžybose nė vienas iš jaunikių neįstengė įtempti lanko. Lankas patenka Odisėjui į rankas ir Odisėjas kartu su sūnumi Telemachu, Atėnės padedami, išžudė visus jaunikius.
Vėliau į Itakę atkeliavo Telegonas, Odisėjo ir Kirkės sūnus, kurį motina išsiuntė ieškoti tėvo. Sūnus neatpažindamas tėvo su juo susikauna ir mirtinai sužeidžia. Vėliau atpažinęs tėvą, palaidojo jo kūną Kirkės saloje. Pagal kitas versijas Odisėjas ramiai numirė Etolijoje arba Epyre.
Vaikai
Su Penelope: Su Kirke: Su Kalipse:
Akmenalės
Akmenalės (rečiau Akmenaliai) – kaimas centrinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 7 km į rytus nuo Darbėnų, prie kelio Grūšlaukė–Vaineikiai ir Akmenos upės.
Kultūros paveldas:
Etimologija
Kaimui vardą davė Akmenos upė, ištekanti iš netoliese esančio Grūšlaukės pušyno. Rašytiniuose šaltiniuose pavadinimas rašomas, , ,.
Geografija
thumb|left|300px|Akmenalių kaimo planas. 1915 m.
Kaimui priklauso 524,27 ha žemės, kuri plyti į vakarus nuo Vaineikių ir Grūšlaukės miškų masyvo abipus Akmenos upės ir kelio Vaineikiai–Grūšlaukė. Šiaurės vakarinėje kaimo dalyje į Akmeną įteka Ąžuolupis, o centrinėje dalyje – Varupis. Šiaurės vakaruose kaimas ribojasi su Knėžais, šiaurėje – su Kumpikais, vakaruose – su Šlaveitais, pietvakariuose – su Rubiniške, rytuose – su Didžiaisiais Žalimais.
Istorija
Kaime rastas akmeninis kirvis liudija, kad žmonės čia gyveno jau akmens arba žalvario amžiuje. Istorikas Adolfas Nezabitauskis Akmenalėse lokalizuoja 1253 m. Livonijos ordino dokumentuose paminėtą Aggemine vietovę, kuri priklausė kuršių Mėguvos žemei.
Akmenalių bajorkaimis susiformavo XVI a. Jo sodybos stovėjo abipus Akmenos upės žemiau jos santakos su Varupiu. Iš pradžių gyvenvietė buvo nedidelė, 1846 m. joje buvo 9 dūmai. XIX a. stambiausi žemvaldžiai buvo bajorai Brazdauskai, Butkevičiai, Grinevičiai, Šalkauskiai. 1872 m. buvo 18, 1895 m. – 27, o 1923 m. – 40 ūkių. Tarpukario Lietuvos žemės reformos metu kaimas išskaidytas į vienkieminius ūkius.
Tarpukariu Prano Radiko (dab. Stanislavos Klapatauskienės) name veikė Vaineikių pradinės mokyklos klasės. Po II pasaulinio karo šalia esančiuose miškuose veikė Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos partizanų Kardo rinktinės štabas. 1947 m. rugpjūčio 6 d. kaime į MGB vidaus kariuomenės karių ir Darbėnų valsčiaus stribų pasalą pateko ir žuvo Kardo rinktinės štabo sekretorius Kazys Žekelis, o 1950 m. vasario 21 d. – štabą saugojusio Vizbuto būrio partizanas Adomas Alminas-Kūma. 1949 m. kovo 26 d. į Sibirą buvo išvežti Jonas Petrauskas su žmona Magde, vaikais Jonu ir Magde bei Anastazija Statnickienė su vaikais Juozu, Jonu ir Gene, o balandžio 20 d. – Stasė Veršilaitė.
Šiandien Akmenalių kaime yra 15 vienkieminių sodybų. Vienoje iš jų ūkininkauja Juozapas Butkevičius (pieno ūkis).
Nuorodos
Vakarų ekspresas, priedas Vakarų Lietuva, 2009 m. spalio 13 d.]
Tor Endresen
200px|miniatiūra|Tor Endresen
Tor Lars Oskar Endresen (g. 1959 m. birželio 15 d. Bergene) – Norvegijos dainininkas ir dainų autorius.
Tor Endresen „Melodi Grand Prix“ (Norvegijos atrankiniame konkurse į „Euroviziją“) dalyvavo net 11 kartų, bet iš jų laimėjo tik vieną sykį – 1997 metais. „Eurovizijos“ dainų konkurse su daina „San Francisco“ nesurinko nei vieno taško ir, kartu su Portugalijos atstove Célia Lawson, užėmė paskutinę vietą.
Antarktinis klimatas
thumb|400px| Klimato juostos thumb|right|Žiemos ir vasaros temperatūra Antarktinė klimato juosta yra pačiuose Žemės planetos pietuose, apima visą Antarktidos žemyną su greta esančiomis salomis ir vandenimis.
Klimatas panašus kaip ir arktinėje klimato juostoje, tik jūros švelninantis poveikis nėra toks būdingas, todėl temperatūros čia žemesnės. Antarkties žemyno gilumoje fiksuojamos pačios žemiausios Žemėje temperatūros.
Didele dalimi sutampa su antarktinių dykumų geografinė zona. Auga samanos, kerpės, keletas rūšių žydinčių augalų yra vandens augalų.
Antarktinėje klimato juostoje užfiksuota žemiausia temperatūra Žemėje −89,2 °C (1983 m. liepos 21 d. „Vostoko“ stotyje).
Jonas Markelevičius
Jonas Markelevičius (g. 1951 m. rugpjūčio 4 d. Liškiavoje) – Lietuvos ekonomistas, statistikas, socialinių mokslų daktaras.
Biografija
1974 m. baigė Vilniaus universiteto ekonominės kibernetikos ir finansų fakultetą. 1982 m. ekonomikos mokslų kandidatas.
Méndez
Méndez − pavardė.
Jonas Markelevičius
Mokslinė veikla
Mokslinių darbų pagrindinė kryptys – statistinių metodų taikymas oficialioje statistikoje, makroekonominė statistika, statistinė analizė. Paskelbė daugiau kaip 60 mokslinių straipsnių. Vadovavo adaptuojant Lietuvoje tarptautinius statistinius klasifikatorius (NACE, CPA, PRODCOM, ISCO, ISCED ir kitus), vadovauja inventorizuojant oficialų statistikos terminyną.
Méndez
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Kaukėnai (Raseiniai)
Kaukėnai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 4 km nuo Alėjų I.
Emilis Darzinis
Emilis Darzinis (, 1875 m. lapkričio 3 d. Jaunpiebalga – 1910 m. rugpjūčio 31 d. Ryga) – latvių kompozitorius, muzikologas, choro dirigentas, pianistas.
Biografija
1898–1901 m. Sankt Peterburgo konservatorijoje studijavo kompoziciją pas N. Rimskį-Korsakovą. Nuo 1901 m. gyveno Rygoje, dėstė ir vadovavo chorams.
Kūryba
Sukūrė 4 simfoninius kūrinius (išliko „Melancholiškas valsas“, 1904 m.), 17 chorų („Praeitis“, „Nulaužtos pušys“), 19 romansų, pjesių fortepijonui. Paskelbė straipsnių apie latvių kompozitorius ir latvių muziką.
BC Vytis
BC „Vytis“ – profesionalus krepšinio klubas iš Šakių, rungtyniaujantis NKL. Klubas įkurtas 2005 metais.
Lapynai
Lapynai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 5 km į pietryčius nuo Saugų, Lapynų miške, prie Tenenio. Seniūnaitijos centras. Išlikęs Lapynų dvaras.
Nacevičius
Nacevičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Nacevičienė (ištekėjusi moteris) ir Nacevičiūtė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Pudelis
Pudelis (pavadinimas kilęs iš – teškentis vandenyje; ) – šunų veislė, registruota FCI. Priskiriamas prie dekoratyvinių šunų.
Kilmė
Apie pudelių kilmę pripasakota ir prirašyta daugybė istorijų. Jo protėviais laikomi medžiokliniai šunys ir aviganiai. Pagal kilmę pudelis artimas airių vandens spanieliui, kilusiam iš prancūzų barbetų ir vengrų piemenų šunų.
Senovėje Didžiojoje Britanijoje pudelis buvo žinomas kaip medžioklinis šuo, nors daugelyje Europos šalių juos veisė dar anksčiau. XV amžiaus viduryje pudelis tapo populiarus Vokietijoje, Rusijoje, Nyderlanduose ir Belgijoje.
Išvaizda
thumb|left|Apkirptas pudelis Pudelis harmoningai sudėtas, vidutinio dydžio, garbanotas. Pagal dydį pudeliai skirstomi į keturias grupes:
Galva didinga, tiesių linijų, proporcinga kūnui. Nosies galiukas ryškus. Elegantiškas snukis, jo ilgis truputį didesnis už kaukolės ilgį, neužaštrintas, tvirtas, gerai užpildytas. Lūpos standžios, vidutinio storumo. Neišsiskiria žandenos. Perėjimas nuo kaktos iki snukio silpnai išreikštas. Kaukolė ovalios, pailgintos formos.
Akys labai ryškios, įkypos. Dantys tvirti, sankanda žirkliška. Ausys siekia nosies galiuką, prigludusios prie skruostų, plokščios, sunkios, apaugusios tankiomis, ilgomis garbanomis.
Lapelės
Lapelės – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, prie kelio, 5 km į rytus nuo Čiobiškio. Seniūnaitijos centras. Įsikūręs tarp Neries pietuose ir Musės šiaurėje.
Štefan Vodė
Pavadinimas
Iki 1964 m. vietoj miesto buvo viensėdis Kizilas. Nuo 1964 m. iki 1990 m. buvo miesto tipo gyvenvietė Suvorovas. 1990 m. miesto tipo gyvenvietė tapo miestu, kuris buvo pavadintas Štefan Vodė.
Lapelės
Šaltiniai
thumb|left|700px|Lapelių reginys nuo bokšto
Pudelis
Išvaizda
Kūnas proporcingas. Kūno ilgis truputį viršija keteros ilgį. Nugara tiesi, trumpa, juosmuo tvirtas, raumeningas. Krūtinė gerai išsivysčiusi, pakankamai gili, šonkauliai išgaubti, platūs nugaroje. Pilvas įtrauktas. Kryžius apvalokas, bet ne nukirstas, uodega išaugusi aukštai, nukirpta, bet leistina ir viso ilgio. Klubai tvirti, raumeningi.
Letenėlės mažos, kietos. Pirštai tvirtai suglausti (išplėsti – trūkumas). Kailis labai tankus, putlus, vidutinės faktūros. Kerpamas pagal standarto šukuoseną.
Kailio spalva: juoda, balta, ruda, pilka ir abrikosinė. Visi atspalviai turi būti lygios spalvos, be dėmių. Pilkiems ir abrikosiniams pudeliams leistina šiek tiek ryškesnė ausų ar nugaros kailio spalva. Dirbtinis kailio dažymas neleistinas.
Priežiūra
Pudelio kailis tankus, tačiau lengvas, o pavilnė kaip vata. Būtent pavilnė suteikia kailiui pūkuotumą, padeda suformuoti norimą šukuoseną. Kailis gerai saugo pudelį: paviršiui sušlapus, pavilnė ir oda išlieka visiškai sausa. Pudelis visiškai nesišeria ir neturi specifinio šuns kvapo. Tačiau blogai prižiūrimas kailis greit veliasi. Kailį reikia šukuoti specialiomis šukomis. Taip pat būtina ne tik šukuoti, bet ir maudyti ir džiovinti kailį. Maudyti galima tik su specialiais šampūnais, gerinančiais kailio struktūrą. Pudelių kirpimo fasonai nuolat kinta, tačiau yra ir tradicinių variantų. Populiariausios yra liūto, anglų liūto, modern, kontinental, angliško balno ir skandinavų liūto (ypač papuliaraus Europoje) šukuosenos.
Milda Telksnytė
Milda Telksnytė (g. 1938 m. gegužės 12 d. Rokavalkiai, Utenos valsčius) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė, rašytoja.
Biografija
1961 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbos ir literatūros specialybę. Nuo 1963 m. Anykščių rajono laikraščio „Kolektyvinis darbas“, vėliau „Anykšta“ redakcijos darbuotoja, atsakingoji sekretorė. 1992–2009 m. savaitraščio „Kregždutė“ redaktorė.
Bendradarbiauja šalies spaudoje, daugiausia rašo kultūros paveldo klausimais, parengė spaudai L. Didžiulienės-Žmonos raštų ir laiškų dvitomį.
Tailandas
Tailandas, oficialiai Tailando Karalystė  – valstybė Pietryčių Azijoje, esanti Indokinijos pusiasalio centre. Vakaruose ir šiaurės vakaruose ribojasi su Mianmaru, šiaurės rytuose ir rytuose – su Laosu, pietryčiuose – su Kambodža, pietuose – su Malaizija. Pietuose Tailandas prieina prie Tailando įlankos, o pietvakariuose – prie Andamanų jūros.
Istorija
Tailando istorija prasideda tajų migracija į dabartinį Tailandą pirmajame tūkstantmetyje. Prieš tai čia keletą tūkstantmečių egzistavo bronzos ir geležies amžiaus kultūros, taip pat vėlesnės monų, malajų ir khmerų karalystės. Tajai sukūrė savo karalystes, žymiausios jų trumpai klestėjusi Suchotajaus ir ilgiau gyvavusi Ajutaja karalystės. Šioms karalystėms nuolat kėlė grėsmę Mianmaras ir Vietnamas, taip pat tajų ir lao konkurentai. XIX a. ir XX a. pradžioje kėlė grėsmę Europos kolonijinės imperijos, tačiau Tailandas išliko vienintele pietryčių Azijos valstybe, kuri nepateko į kolonijinį valdymą. Po absoliutinės Tailando monarchijos nuvertimo 1932 m., Tailandas beveik nuolat 60 metų buvo valdomas kariškių, kol buvo įvesta demokratinė sistema.
2006 m. rugsėjo 19 d. kariškiai, vadovaujami išvakarėse nušalinto iš pareigų kariuomenės vado Sondchi Buniaratkalino, pasinaudodami proga, kad šalies ministras pirmininkas Taksinas Šinavatra išvyko į Jungtinių Tautų asamblėją, remiami Tailando karaliaus Pumipono Aduljadeto įvykdė karinį perversmą ir sustabdė Konstitucijos galiojimą.
Politinė sistema
Tailandas – konstitucinė monarchija, valdžią šalyje dalijasi Karalius, dviejų rūmų Parlamentas ( – tar. ratchasapcha) ir Nacionalinis susirinkimas. Šalies vykdomąją valdžią sudaro Ministrų Taryba, kurią kontroliuoja Ministras pirmininkas, kurio kandidatūrą pasiūlius Tailando Karaliui išrenka Nacionalinis susirinkimas.
Karaliaus absoliuti valdžia apribota nuo 1932 m., tačiau kaip budizmo gynėjas ir vienybės simbolis yra gerbiamas tautos.
Administracinis suskirstymas
thumb|250px|Tailando provincijos
Geografija
thumb|240px|Saulėlydis Patajaus pliaže. Tailandas yra Pietryčių Azijoje, išsidėstęs Indokinijos ir Malakos pusiasaliuose. Vakaruose krantus skalauja Andamanų jūra, o rytuose – Siamo įlanka (Pietų Kinijos jūros dalis). Tailando teritorija nusidriekusi iš šiaurės į pietus (didžiausias atstumas – 1 860 km). Dėl tokio šalies ilgumo Tailande vyrauja skirtingas klimatas. Derlius nuimamas kelis kartus per metus, o turizmo sezonas tęsiasi ištisus metus.
Apie 10 % teritorijos užima miškai. Šiaurinėje dalyje daugiausia tropiniai, o pietuose, kur žymiai didesnis oro drėgnumas, vyrauja tropiniai visažaliai miškai.
Dėl klimato, geografijos, reljefo ir etninės sudėties Tailandas skirstomas į penkis pagrindinius regionus:
Ekonomika
Tailando ekonomikos didžiausią dalį sudaro žemės ūkis. Daugiausia auginama ryžių. Kiti žemės ūkio produktai skirti pelnui yra guma, kukurūzai, džiutas, tapijoka, medvilnė, tabakas, kapokas, cukranendrės. Žvejyba svarbi Tailando ekonomikai.
Alavas yra svarbiausias Tailando mineralas, todėl jo daug eksportuojama į kitas šalis. Kiti eksportuojami mineralai yra volframas, švinas, cinkas, stibis. Eksploatuojami maži geležies rūdos, aukso, druskos, rausvųjų anglių, naftos telkiniai.
Tailando ekonomika sukoncentruota į žemės ūkio produktų apdirbimą. Šalis taip pat turi mažą plieno gamyklą, naftos perdirbimo įmonę, alavo lydyklą, automobilių ir įrengimų surinkimo gamyklą.
Pagrindiniai šalies mainų partneriai yra Japonija ir JAV.
Demografija
thumb|240px|Tailando budistai
Pasak 2000 m. surašymo, 94,6 % tailandiečių išpažįsta budizmą, 4,6 % yra musulmonai, 0,7 % – krikščionys, 0,1 % – kitų religijų atstovai. Daugelis šalies musulmonų yra sunitai ir gyvena pietinėje šalies dalyje, kur šią religiją išpažįsta tiek tajai, tiek malajai.
Pasak 2000 m. surašymo, 15 m. ir vyresnių žmonių raštingumas šalyje yra 92,6 % (vyrų – 94,9 %, moterų – 90,5 %). Anot 2009 m. apskaičiavimų, vidutinė numatomo gyvenimo trukmė skaičiuojant nuo gimimo Tailande yra 73,1 metų ir šalies populiacija per metus išauga maždaug 0,615 %. Gyventojų amžiaus struktūra:
Kalbos
Oficiali šalies kalba yra tajų, kuri yra gimininga kitoms Pietryčių Azijos kalboms. Ja kalba maždaug 85 % Tailando gyventojų. Šalyje yra kalbama keliais šios kalbos dialektais, o bendrinė tajų kalba yra paremta Bankoke vartojamu jos dialektu.
Šiaurės rytų teritorijose yra kalbama tajų kalbai giminingos lao kalbos dialektu, o šalies pietuose malajai musulmonai daugiausiai vartoja savo malajų kalbos dialektą. Tailando kinai vartoja įvairius kinų kalbos dialektus. Be to, šalyje yra vartojama daug genčių kalbų. Anglų kalba yra privalomas dalykas mokyklose, bet laisvai kalbančių žmonių yra labai mažai, ypač kaimuose.
Kultūra
Tailando viešųjų pastatų (dažniausiai vienuolynai) architektūroje jaučiama indiškosios ir kiniškosios architektūros įtaka. Kaip ir skulptūroje, gana apčiuopiamai jaučiamas statymo laikotarpis bei vietinės tradicijos. Vienas ryškiausių tailandietiškos architektūros pavyzdžių yra šventyklų kompleksas ir karališkieji rūmai Bankoke. Šventyklų komplekso, kuriame yra įvairios paskirties pastatų, sienos dekoruotos indų epo (Ramakian) scenomis, vaizduojama daug mitologinių gyvūnų. Daug naudojama medinių architektūrinių ir dekoratyvinių elementų. Komplekse gausu mitinių gyvūnų skulptūrų, kurios, kaip tikima, turinčios antgamtinių jėgų.
Ceriamonialinė ir religinė muzika – svarbi tailandiečių kultūros dalis. Tradiciniame orkestre naudojami gongai, varpeliai, styginiai bei ksilofoniniai muzikos instrumentai. Europiečiams tailandietiškos muzikos skambesys kiek neįprastas, kuris iki dabar Tailande naudojamas įvairiose ceremonijose, religinėse šventėse, klasikiniame tailandiečių teatre.
Narbutaitė
Narbutaitė - lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Narbutienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Narbutas.
Şəmkir FK
Šamkiro FK – buvęs Azerbaidžano futbolo klubas iš Šamkiro.
Istorija
klubo ištakos siekia 1959 m. Žaidė Aukščiausioje lygoje.
Prieš 2005-2006 m. sezoną pasitraukė iš aukščiausiosios lygos. 2005 m. žlugo.
2009 m. trumpam buvo atkurtas. galutinai žlugo 2017 m.
Sigita Markevičienė
Sigita Markevičienė-Butaitė-Kriaučiūnienė (g. 1962 m. gegužės 6 d. Upytėje, Panevėžio raj.) – Lietuvos lengvaatletė, daugkartinė Europos aklųjų ir silpnaregių lengvosios atletikos čempionė, paraolimpinių žaidynių prizininkė. Nereginti.
Biografija
Panevėžio aklųjų sporto klubo „Šviesa“ narė. Pradėjo treniruotis 1988 m. Pirmasis treneris – Gintaris Audickas, vėliau – Sergejus Sokolovas. Ūgis 163 cm, svoris – 52 kg.
Halasai
Halasai  – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Mendzyžeco valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Akmenėlė
Akmenėlė – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 1 km nuo Visalaukės IV.
Harpija (paukštis)
Harpija (Harpia harpyja) – plėšrus vanaginių (Accipitridae) šeimos paukštis, su pilkomis, juodomis ir baltomis plunksnomis ir ilga dryžuota uodega. Turi dvigubą skiauterę, stiprų snapą ir labai storas, galingas kojas. Tai labai stambus paukštis, sveria 4-9 kg, ištiesti sparnai yra daugiau kaip 2 metrai. Harpija labai vikri, todėl gali skraidyti tarp medžių viršūnių ir gaudyti grobį. Gaudo tinginius, gyvates, driežus, papūgas ir net beždžiones.