cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gasčiūnų šv. Stanislovo Kostkos bažnyčia
Architektūra
Liaudies architektūros formų kuklus pastatas su dvišlaičiu stogu, išsiskiria dideliu piramidiniu aukštu bokštu. Bokštą puošia apskritas žvaigždinis langelis ir du dideli langai su arkomis bei daugybe stiklų.
Kaimo kapinių varpinė yra be sienų, tik piramidinis stogelis ant stulpų su spyriais. Du varpai matomi iš lauko ir pasiekiami nuo žemės. Didysis varpas lietas 1781 m. Bažnyčią ir kapines juosia plytų mūro tvora su gražiais vartais. Šie vartai turi tris arkas ir yra uždaromi geležinių pinučių varteliais.
Robertas Stasys Boris
Biografija
1955 m. baigė Detroito universitetą, 1960 m. – Kelių eismo ir pervežimų koledžą (College of Advanced Traffic and Transportation). Iki 1963 m. korporacijos „U. S. Cold Storage“, 1963–1990 m. bendrovės „Earl C. Smith“ viceprezidentas.
Nuo 1948 m. Lietuvos vyčių organizacijos narys, 1960–1963 m. pirmininkas, nuo 1965 m. garbės narys. 1980–1983 m. Amerikos lietuvių Romos katalikų federacijos valdybos narys. Lietuvių katalikų religinės šalpos valdybos narys. 1989 m. įsteigė komitetą „Pagalba Lietuvai“, nuo 1992 m. pirmininkas, atvežė Lietuvos ligoninėms medicinos priemonių už 15 mln. JAV dolerių. Nuo 1990 m. Detroito šv. Antano lietuvių parapijos tarybos vicepirmininkas.
Įvertinimas
2000 m. Gedimino 4 laipsnio ordinas
Kaudiljas
Kaudilijas  – taip Lotynų Amerikoje vadinamas politinis – karinis lyderis ir autoritarinis valdovas. Kaudilizmo, kaip kultūrinio fenomeno, šaknys siekia XIX amžiaus Nepriklausomybės karus Pietų Amerikoje.
Narbutai (Panevėžys)
Narbutai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 8 km į pietryčius nuo Miežiškių, prie kelio. Į vakarus nuo kaimo teka Nevėžis.
Medininkai (Kretinga)
Medininkai – kaimas Kretingos rajono savivaldybės šiaurėje, 8 km į šiaurę nuo Grūšlaukės. Buvusi Medininkų geležinkelio stotis. Šiaurinė kaimo dalis yra Skuodo rajone.
Silos nacionalinis parkas
Silos nacionalinis parkas  – 1997 m. įkurtas nacionalinis parkas pietų Italijoje, Kalabrijos regione. Arčiausiai parko yra Krotonės miestas. Parkui vardas duotas nuo to paties pavadinimo plynaukštės ir istorinio Kalabrijos regiono.
Per parką teka kelios upės, iš kurių ilgiausia yra Krati – 91 km. Tuo tarpu didžiausias parko ežeras yra 0,7 km² ploto Arvo ežeras.
Parke išvystytas dviračių turizmas, žygiai, orientavimosi sportas, kanjoningas, šaudymas iš lanko, paukščių stebėjimas, baidarių ir kanojų irklavimas.
Modern Times (grupė)
thumb|right|220px|Grupė Modern Times 1993 m. Eurovizijoje
Modern Times – Liuksemburgo grupė, kurios nariai – Simone Weis ir Jimmy Martin. Grupė atstovavo Liuksemburgui 1993 m. Eurovizijos dainų konkurse Airijos miestelyje Milstrite. Su daina „Donne-moi une chance“ atstovai užėmė dvidešimtą vietą, surinkę 11 taškų. Dėl prastų rezultatų Liuksemburgas nedalyvavo 1994 metų konkurse. Tai iki šiol paskutiniai Liuksemburgo atstovai Eurovizijos dainų konkurse.
Libertava
Libertava – kaimas Molėtų rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, netoli Dapkūniškių. Išlikęs Libertavos dvaras. Šalia telkšo Libertavos ežeras.
Istorija
Libertavos dvaras yra priklausęs Prušinskams. 1914 m. minimas juodraštinėje Balninkų bažnyčios priešvedybinės apklausos knygoje.
Šeimyniškiai (Ukmergė)
Šeimyniškiai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Lyduokių, prie kelio į Skuolius.
Pranas Majauskas
Pranas Majauskas (g. 1940 m. sausio 1 d. Turloviškėse, Žiežmarių vals.) – buvęs sunkiaatletis, jėgos trikovininkas, treneris, sporto organizatorius, muziejininkas.
Populiarino ir puoselėjo Lietuvoje naujas sporto šakas (sportinius šokius, atletinę ir ritminę gimnastiką, karatė), sporto veteranų sąjūdį. Buvo neįgaliųjų sporto, mokinių olimpinio ugdymo vienas pradininkų. Pasaulio lietuvių jaunimo dienų surengimo, nusipelniusių sportininkų atminimo įamžinimo iniciatorius. Prisidėjo organizuojant Kaune vaikų klubų, miesto stadionų ir daugelio kitų sporto objektų statybas.
Biografija
1972–1990 m. vadovavo Kauno miesto kūno kultūros ir sporto komitetui. Tuo laikotarpiu Kauno sportininkai ypač sėkmingai pasirodė tarptautinėse varžybose: vien olimpinėse žaidynėse pelnė 10 aukso, 2 sidabro, 3 bronzos medalius. 1990–1991 m. Kūno kultūros instituto Sporto vadybos katedros vyr. dėstytojas. Atkūrus Lietuvos tautinio olimpinio komitetą, nuo 1992 m. buvo vykdomojo komiteto narys, garbės narys (nuo 2010 m.).
2000–2005 m. dirbo Kauno apskrities viršininko administracijoje, kur vadovavo Kultūros, sporto ir turizmo skyriui. Nuo 2005 m. paskirtas Kūno kultūros ir sporto departamento padalinio – Lietuvos sporto muziejaus Kaune direktorius.
P. Majausko veikla įvertinta, be kitų, Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Riterio kryžiumi (2008), Kauno miesto savivaldybės Gerumo plyta (2006) ir Santakos garbės ženklu (2010).
Vanagiškė
Vanagiškė – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 10 km į vakarus nuo Kuršėnų, į šiaurę nuo kelio, Vanagiškės miške.
Istorija
1950–1962 m. Kuršėnų rajono, 1962–1995 m. Šiaulių rajono Raudėnų apylinkės kaimas. 1950–1991 m. kaimas priklausė Kuršėnų miškų ūkiui.
Kanjasas
Kanjasas  – miestas šiaurės vakarų Kosta Rikoje, Gvanakastės provincijoje, į pietryčius nuo Liberijos. Kantono centras. Pro miestą eina Panamerikos plentas, atsišakoja keliai į Upalą, prie Arenalio ežero. Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu (ypač cukranendrių auginimu).
Vaisgėliškis (Lyduokiai)
Vaisgėliškis – viensėdis Ukmergės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Lyduokių.
Golvėjaus grafystė
Golvėjaus grafystė  – grafystė vakarinėje Airijos salos dalyje, Konachto provincijoje. Pavadinimas nuo grafystės sostinės miesto – Golvėjaus (į grafystės sudėtį nepatenka). Grafystėje daug airių kalba šnekančių žmonių.
Teritorijoje yra Konemaros teritorija, išsiskirianti savo gamta, dviem kalnų grandinėmis (Dvylikos kalnų grandinė ir Maumturko kalnai) ir nacionaliniu Konemaros parku. Taip pat yra Koribo ežeras – didžiausias ežeras Airijos Respublikoje. Teka Koribo upė. Pakrantėje yra didelė Golvėjaus įlanka, vienintelis Airijos fjordas – Kilario krantinė. Golvėjaus grafystė administruoja turistų pamėgtas Arano salas.
Istoriškai Golvėjaus grafystė apgyvendinta jau apie 7000 metų.
Teritorijoje daug miestelių ir kaimų, tokių kaip Linaunas ir kiti.
Golvėjuje pastatyta daug vienuolynų.
thumb|left|240px|Arano salos thumb|left|240px|Konemaros kraštas
La Krusas
La Krusas  – miestas šiaurės vakarų Kosta Rikoje, Gvanakastės provincijoje, netoli Nikaragvos sienos ir Salinaso įlankos kranto. Kantono centras. Pro miestą eina Panamerikos plentas, atsišakoja kelias į Upalą. Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu (ypač cukranendrių auginimu).
Istorija
Gyvenvietė pradėjo kurtis XX a. pr. La Krusui miesto statusas suteiktas 1970 m.
Narbutiškės
Narbutiškės – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Buivydžių.
Gruzijos istorija
Istorinė Gruzija ir jos regionai
Išskyrus laikotarpius, kuomet Gruziją valdė svetimos valstybės (Bizantija, Sasanidai, Kalifatas, Osmanų imperija, Rusijos imperija ir kt.), nepriklausomybės laikotarpiais Gruzija retai kada buvo vieninga. Dėl labai įvairių gamtos sąlygų čia susiformavo daug smulkių istorinių regionų, kurie visuomet vaidino svarbų vaidmenį šalies istorijoje. Šiuos regionus galima grupuoti į keturias pagrindines grupes: Kiekvienas istorinis regionas pasižymėjo savitu kultūriniu identitetu, gyvenimo būdu. Dažniausiai čia susiformuodavo savitas gruzinų kalbos dialektas ar net atskira kalba (pvz., abchazų, lazų, svanų, megrelų ir kt. kalbos).
Priešistorė
Spėjama, kad Pietų Kaukazas buvo apgyvendintas prieš 1,8 mln. metų. Dvanisyje randami seniausi Gruzijoje archeologiniai radiniai. Neolito žemdirbės kultūros čia susiformavo apie VII-VI tūkst. pr. m. e. IV tūkst. pr. m. e. jos išaugo į Pietinio Kaukazo Kura-Arakso kultūrą, kur vėliau išsivystė į II tūkst. pr. m. e. Trialetijos kultūrą.
2100-750 m. pr. m. e. regionas patyrė invazijas iš įvairių pusių, – šią teritoriją kirto hetitai, urartai, medai, iranėnai, kimerai. Maždaug tuo metu iš vietos gyventojų protokartvelų vystėsi pagrindinės atšakos, tapusios dabartinių tautų pirmtakėmis. Vakarų lygumose susiformavo zanų atšaka (iš jos vėliau išsivystė megrelų, lazų ir kitos tautybės). Šiaurės vakarų aukštumose (dab. Abchazija, Svanetija) susiformavo svanai, o rytinėje Gruzijoje formavosi gruzinai (kartvelai).
Antika
Pagrindiniai straipsniai: Kolchidė, Iberija thumb|260px|right Spėjama, kad viena pirmųjų valstybių, susiformavusi II tūkst. pr. m. e. pabaigoje Pietvakarių Gruzijos regione, buvo Diaochi. Yra hipotezių, kad jos gyventojai buvo proto-kartvelai, patyrę stiprią įtaką iš Mesopotamijos civilizacijų. Ši valstybė aprašoma Asirijos, Urartu metraščiuose. Jos pavadinimas išliko vėlesniame istorinės Gruzijos Tao (graikiškai Taoči, armėniškai Tays) regione.
Romos, Bizantijos ir Sasanidų valdymas
Nuo I a. pr. m. e. Gruzijos teritorijoje hegemoniją įgijo Romos imperija, kuriai tiesiogiai pavergti šių sričių nepavyko, tačiau valdė per legatus, dėl šių teritorijų kovodama su Partų imperija, vėliau Sasanidų imperija.
IV a. iš Romos imperijos išsivadavo viena nedidelė provincija, anksčiau buvusi pietinė Kolchidės sritis – Lazona, gyvenama lazų tautos. Lazai pradėjo ekspansiją į buvusias Kolchidės teritorijas, ir jas vėl suvienijo į Lazikos karalystę. Ši karalystė egzistavo iki VII a., kai suskilo į daug smulkių kunigaikštysčių, tapusių priklausomomis nuo Bizantijos. IV a. Gruziją pasiekė krikščionybė, ir Iberija buvo viena pirmųjų pasaulio valstybių, priėmusi šią religiją. Netrukus krikščionybė buvo priimta ir Lazikoje.
Nuo IV a. pabaigos Iberijoje įsitvirtino Sasanidų imperija, kuri su pertraukomis valdė karalystę iki arabų užkariavimų VII a. Gruzinai neretai sukildavo, siekdami atkurti savo tapatybę. Vienas žymiausių to laikotarpio herojų buvo karalius Vachtangas I, kuris VI a. pradžioje laikinai iškovojo nepriklausomybę, o vėliau buvo užtikrinta gruzinų teisė turėti savo rinktus vietininkus (erismtavari).
Tuo pat metu pietvakarių Gruzija buvo valdoma Bizantijos imperijos, kuri šiose teritorijose įsteigė administracinį vienetą Iberijos Kuropalatinatą.
Gruzinų kunigaikštystės ir pirmasis suvienijimas
thumb|200px|left|Gruzijos vienytojas [[Bagratas III]] VIII a. visas Pietų Kaukazas, įskaitant ir Gruziją, patyrė arabų antpuolius. Jų metu buvo sunaikinta Sasanidų imperija. Tačiau daugumai Gruzijos kunigaikštysčių pavyko išsaugoti nepriklausomybę, nors pietinė Kartlija buvo užimta arabų ir paversta Tbilisio emyratu.
Priešo akivaizdoje gruzinų kunigaikštystės ėmė vienytis. Apie 786 m. mažos Abchazijos kunigaikštystės valdovas Leonas iškovojo nepriklausomybę nuo Bizantijos ir suvienijo visą Vakarų Gruziją, beveik atkurdamas senosios Lazikos ir Kolchidės teritorijas. Taip buvo įkurta Abchazijos karalystė, kurios sostinė buvo perkelta į Kutaisį. Ši karalystė X a. I pusėje tapo tokia stipri, kad kartais valdydavo ir į rytus buvusias karalystes – Kartliją, Kachetiją ir Heretiją.
IX a. pradžioje tuo tarpu prasidėjo pietvakarių Gruzijos vienijimas. Ši istorinės Gruzijos dalis, formaliai priklausiusi Iberijos kuropalatinatui, įgijo de facto nepriklausomybę. Įsitvirtinus Bagrationų dinastijai, valdovas Ašotas iš Klardžetijos užėmė aplinkines kunigaikštystes, sukurdamas Tao-Klardžetijos karalystę. Valstybės sostine tapo Artanudžis.
X a. pabaigoje prasidėjo galutinis Gruzijos vienijimo etapas. Nusilpus Abchazijos karalystei, Dovydas III iš Tao-Klardžetijos prijungė Kartliją. Mirus Abchazijos valdovui Teodosijui aklajam, sostą paveldėjo Dovydo III netikras sūnus Bagratas III, o 1001 m. mirus Dovydui, Bagratas III paveldėjo ir Tao-Klardžetijos sostą. 1008–1010 m. Bagratas III užkariavo ir Kachetiją bei Heretiją, taip baigdamas visos Gruzijos vienijimą.
XI a. II pusėje visą pietų Kaukazą siaubė seldžiukai, kurie žudė vietos gyventojus, griovė miestus. Daugybė gruzinų bėgo į kalnuotas šiaurines sritis, tokias kaip Svanetija, Račia, Chevija, Chevsuretija ir kt.
thumb|250px|Gruzijos karalystė [[XII a.|XII-XIII a.]]
Gruzijos Aukso amžius
thumb|200px|left|[[Tamara]] 1089 m. Gruzijos sostą paveldėjo Dovydas IV Statytojas, kuris visą savo gyvenimą skyrė kovai su seldžiukų viešpatavimu ir kolonizacija. Dovydui palankus veiksnys buvo ir I kryžiaus žygis, kuris nusilpnino musulmonų galią Artimuosiuose Rytuose. Dovydas organizavo nuolatinę armiją, valstiečių miliciją, o 1099 m. nustojo mokėti duoklę seldžiukams. Karalius ypač rėmė krikščionių vyriausiąjį katoliką, taip remdamas gruzinų rekonkistą prieš musulmonus.
XII a. pradžioje Dovydas jau valdė senąsias Gruzijos teritorijas, o Tbilisis buvo paverstas mažu musulmonišku enklavu. Karalius, siekdamas apgyvendinti šalį, kuri buvo ištuštėjusi po seldžiukų viešpatavimo, kvietėsi karius su šeimomis iš Šiaurės Kaukazo, iš Alanijos karalystės, kad jie tarnautų valstybės armijoje. Jų palikuonys yra žinomi kaip osetinai ir gyvena Pietų Osetijoje.
1122 m. įvyko paskutinis didelis Didgorio mūšis tarp Gruzijos ir seldžiukų, kurį gruzinai laimėjo. Per šį mūšį buvo galutinai prijungtas Tbilisis, kuris tapo karalystės sostine. Netrukus prie Gruzijos buvo prijungtos krikščioniškos sritys, kuriose islamas dar nebuvo spėjęs įsigalėti: šiaurės Armėnija ir vakarų Širvanas. Islamizuotas Rytų Širvanas tapo Gruzijos vasalu.
Po Dovydo įpėdinių, kurie tęsė sėkmingą politiką, 1184–1213 m. Gruziją valdė karalienė Tamara, kurios valdymas vadinamas Gruzijos aukso amžiumi. Jos laikais Gruzijos armija atsispyrė naujoms musulmonų invazijoms. Be to, Gruzija savo vasalėmis pavertė daugybę musulmoniškų kraštų – Pietų Armėniją, Azerbaidžaną (įskaitant ir dabartinį šiaurės Iraną). Gruzijos vasalitetą pripažino šiaurės Kaukazo valstybės Alanija, Durdzukija, Didoja, Chunzija, Lekija. 1205 m. Gruzijai užkariavus šiaurės rytų Bizantiją, šios teritorijos buvo atiduotos valdyti Tamaros giminaičiui ir tapo Trapezunto imperija, iš dalies priklausoma nuo Gruzijos.
Tuo metu Gruzija tapo stipriausia valstybe Viduržemio jūros rytiniame regione. Valstybėje klestėjo kultūra, architektūra, filosofija, literatūra.
Nuosmukis
1220 m. Gruzijos teritoriją pasiekė mongolai, o 1243 m. sutartimi karalienė Rusudan buvo priversta atiduoti mongolams visas vasalines musulmoniškas teritorijas (Širvaną, pietų Armėniją). Be to, mongolai realiai kontroliavo visą vakarų Gruziją, įskaitant ir sostinę Tbilisį, todėl Gruzijos valdovai reziduodavo Kutaisyje.
Nesutarimai egzistavo ir karalystės viduje, mat pietvakarinėje Gruzijoje įsigalėjo Samcchės valdovai, kurie praktiškai tapo nebepriklausomi. Taigi, Gruzijos karalystė tuo metu realiai apsiribojo tik Vakarine Gruzijos dalimi.
1259–1330 m. Gruzija aktyviai kovojo su Ilchanatu, kuris siekė įsigalėti šiose teritorijose, ir apsaugojo nepriklausomybę. Ilchanatui nusilpus XIV a. viduryje, karalius Georgas V Šviesusis (1314–1346) laikinai atkūrė Gruzijos vienybę (1220 m. sienas) ir sugrąžino Trapezunto imperiją į Gruzijos įtaką.
1386–1403 m. Gruzija patyrė griaunančias Tamerlano invazijas, po kurių šalies ekonomika, kultūra buvo sugriautos. Be to, per XV a. galutinai žlugus Bizantijos imperijai, buvo tiurkizuotos ir islamizuotos visos teritorijos į vakarus ir į rytus nuo Gruzijos, Armėnija buvo užimta musulmoniškos Kara Kojunlu valstybės, taigi Gruzija pavirto mažu krikščionišku enklavu.
XV a. pradžioje Gruzijos etninės teritorijos skilo į 4 karalystes, kurios atitiko keturis istorinius regionus. Vakarų Gruzijoje susiformavo Imeretijos karalystė, rytų Gruzijoje – Kachetijos karalystė, centrinėje Gruzijoje – Kartlijos karalystė, o pietvakarių Gruzijoje – Samcchės atabegatas.
XV a. pabaigoje, nors karalystės išliko, Gruzija buvo padalinta tarp dviejų imperijų įtakos sferų: Imeretijoje ir Samcchėje įsigalėjo Osmanų imperija, o Kartlijoje ir Kachetijoje – Safavidų Persija. Vėliau Samcchė buvo prijungta prie Osmanų imperijos, islamizuota, ir atplėšta nuo istorinės Gruzijos. Tiek turkai, tiek persai vykdė savo žiaurią politiką, smukdydami krašto ekonomiką, žudydami gyventojus, juos tremdami.
Rusijos imperija
thumb|200px|left|[[Ereklis II, Kartlijos ir Kachetijos karalius]] 1762 m. Kachetijos karalystės karalius Hereklis II paveldėjo gretimos Kartlijos karalystės sostą, taip suvienydamas abi karalystes. Jų bendra sostine tapo Telavis. Ereklis siekė paramos iš Rusijos imperijos, kuri buvo panašios religijos, kovoje su musulmonais. Rusijai ši sąjunga buvo naudinga kovoje su tuometiniu priešu Turkija. 1783 m. Georgijevsko sutartimi buvo patvirtintas Kachetijos-Kartlijos kaip Rusijos protekorato statusas, tačiau 1787 m. rusai išvedė savo pajėgas iš šalies, palikdami ją neginamą. 1795 m. Persijos kariuomenė, Krtsanisi mūšyje nugalėjusi Gruzijos pajėgas, sudegino Tbilisį.
1801 m. Rusijos imperatorius Pavelas I aneksavo Kartliją-Kachetiją, buvo nutraukta Gruzijos valdovų dinastija ir paskirtas gubernatorius.
Rusai kaip ir gruzinai išpažįsta stačiatikybę, todėl buvo tikimasi sėkmingai inkorporuoti Gruziją į imperijos sudėtį. Tačiau dėl didelių kultūrinių skirtumų, gruzinai ne kartą sukildavo (1832 m.). 1845 m. Kaukazo vietininku tapus Michailui Voroncovui, rusai sulaukė gruzinų diduomenės palaikymo, kraštas buvo europeanizuotas, tačiau buvo silpninamas žemės ūkis.
Tautinis atgimimas ir nepriklausomybė
thumb|200px|left|Tautinio atgimimo vadai [[Ilja Čavčavadzė ir Akakis Ceretelis]]
Rusijos imperijoje augo gruzinų nepasitenkinimas, kuris XIX a. II pusėje pasireiškė kaip tautinis atgimimas. Buvo prišinamasi rusų įsitvirtinimui stačiatikių bažnyčiose, valstietijos nuskurdimui, armėnų įsigalėjimui šalies prekyboje ir pramonėje.
Atgimimui vadovavo princas Ilja Čavčavadzė, kuris rėmė mokyklas, kultūrą. Jo iniciatyva pradėtas leisti laikraštis „Iverija“. Tuo metu iškilo daug talentingų, kūrybingų asmenybių, kurios kūrė literatūrą, skatino tautinę tapatybę ir vedė prie nacionalinio pasipriešinimo.
Gruzinų nacionalinis pasipriešinimas turėjo ir daug socializmo bruožų, mat socialdemokratų partija tapo vadovaujančia politine jėga. Šis laikotarpis išugdė daug vėlesnių sovietmečio vadų, jų tarpe ir Josefą Džugašvilį (Staliną).
1905 m. Rusijos revoliucija vedė į daug reformų, palengvinusių padėtį šalyje. Tačiau po 1917 m. revoliucijos 1918 m. Gruzija paskelbė Demokratinę Gruzijos Respubliką, kurią valdė daugiausia socialdemokratai.
Gruzijos TSR
thumb|right|Gruzijos TSR 1922 m. thumb|right|Gruzijos TSR 1957—1991 m. Pagrindiniai straipsniai: Užkaukazės TFSR, Gruzijos TSR
1922 m., po trumpos nepriklausomybės, Gruzija buvo inkorporuota į TSRS kaip Užkaukazės TFSR dalis. Prijungimo metu ji buvo priversta atiduoti kai kurias savo teritorijas Turkijai (Klardžetija, dalis Meschetijos, Artaanas, Kola), Armėnijai (Lore regionas), Azerbaidžanui (dalis Heretijos), Rusijai). Taip susiformavo dabartinės Gruzijos sienos. 1936 m. Užkaukazės TFSR buvo suskaldyta į tris užkaukazės TSR, ir Gruzija tapo Gruzijos TSR.
Gruzija, kaip ir visos tarybinės respublikos, patyrė žudymus, trėmimus, persekiojimus. Nepaisant to, faktas, kad Stalinas buvo gruzinų tautybės, skatino patriotinius gruzinų jausmus, darė šalį vieną lojaliausių Tarybų valdžiai. Antrojo pasaulinio karo metu 700 000 Gruzijos TSR gyventojų kariavo Raudonosios armijos gretose. Po Stalino mirties buvo daug žmonių, nepatenkintų Nikitos Chruščiovo anti-stalinistine politika, šalyje prasidėjo judėjimai, kurie buvo nuslopinti.
Nepriklausoma Gruzija
thumb|200px|left|[[Micheilas Saakašvilis su Lietuvos ir Lenkijos prezidentais]] Pasinaudojusi perestroika, Gruzija nepriklausomybę paskelbė 1991 m. balandžio 9 d., vadovaujama Zviado Gamsachurdijos. Jis tapo pirmuoju prezidentu. Tais pačiais metais susikūrus NVS, Gruzija atsisakė į ją įstoti.
1991 m. gruodžio 22 d. Gruzijoje įvyko perversmas, kurio metu valdžią paėmė E. Ševardnadzė, o Z. Gamsachurdija buvo priverstas bėgti į Čečėniją. Maždaug tuo metu prasidėjo tautinių mažumų neramumai, kurie didele dalimi buvo remiami Rusijos. 1992 m. rugsėjį abchazų pajėgos sumušė vyriausybės pajėgas, visi gruzinai iš Autonominės Abchazijos Respublikos buvo išvyti. Nors Abchazija paskelbė nepriklausomybę, ji lieka nepripažinta iki šiol. Tuo pat metu nepriklausomybę paskelbė Pietų Osetija, o Adžarijoje įsitvirtino Aslano Abašidzės valdžia.
Šių neramumų metu sugrįžęs Z. Gamsachurdija bandė susigrąžinti valdžią, įsitvirtindamas Vakarų Gruzijoje, tačiau Rusijos remiama E. Ševardnadzės armija nuslopino sukilimą, o Z. Gamsachurdija buvo nužudytas. 1993 m. Gruzija įstojo į NVS. Tačiau prasidėjus Čečėnijos karui, santykiai su Rusija ypač pablogėjo, Gruzija pradėjo derybas su JAV, išreikšdama norą įstoti į NATO ir ES. Kartu su kitomis provakarietiškomis NVS valstybėmis (Ukraina, Moldova ir Azerbaidžanu), ji susijungė į GUAM grupę.
2003 m. lapkričio mėnesį vykusios rožių revoliucijos metu E. Ševardnadzė buvo nuverstas. Vietoj jo prezidento poste įsitvirtino Micheilas Saakašvilis. Jo valdymo metu likviduotas Adžarijos separatizmas, tačiau neišspręstos problemos dėl Abchazijos ir Pietų Osetijos, kurios vėl paaštrėjo 2008 m. rugpjūčio mėn., kilus Pietų Osetijos karui.
2018 m. gegužės 3 d. Valstybinė lietuvių kalbos komisija (VLKK) patvirtino alternatyvų šalies pavadinimą – Sakartvelas.
Irako futbolo čempionatas
Irako Premjer Lig (Premjer Lig) – Irako aukščiausioji futbolo lyga, įkurta 1974 metais. Lygos varžybas organizuoja Irako futbolo federacija.
Istorija
Irake futbolo lyga buvo įkurta 1974 m.
2018/19 m. Premjer lygos pirmenybėse dalyvavo 20 komandų.
Komandos
<...>
Paberžė (reikšmės)
Paberže yra vadinamos šios gyvenvietės:
Pavaišvė
Pavaišvė – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 11 km į vakarus nuo Kuršėnų, į šiaurę nuo kelio, Vanagiškės miške.
Istorija
1950–1962 m. Kuršėnų rajono, 1962–1995 m. Šiaulių rajono Raudėnų apylinkės kaimas. 1950–1991 m. kaimas priklausė Kuršėnų miškų ūkiui.
What About Now
What About Now – dvyliktasis studijinis amerikiečių roko grupės „Bon Jovi“ albumas, išleistas 2013 m. kovo 8 d. Tai – paskutinis grupės albumas, kuriame groja gitaristas Richie Sambora, vėliau, vos po mėnesio nuo albumo išleidimo, palikęs grupę. Nepaisant vidutiniškų kritikų įvertinimų, vien JAV per pirmąją savaitę buvo parduota 101 tūkstantis kopijų ir albumas debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje. Tai – trečiasis grupės albumas iš eilės pasiekęs pirmąją vietą šalyje ir penktasis apskritai.
Gaurės šv. arkangelo Mykolo bažnyčia
'''Gaurės šv. arkangelo Mykolo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Gaurės miestelyje, prie Įkojo ir Šešuvies santakos.
Istorija
Gaurėje 1661 m. minima evangelikų reformatų bažnyčia. Grįžęs į katalikybę Gabrielius Kaminskis 1670 m. katalikų bažnyčiai skyrė turtų. Įkurta parapija, dovanotas Vytariškių (vėliau pavadintas Kunigiškiais) kaimas. Po 1671 m. panaikinta evangelikų reformatų bažnyčia. Metrikų knygos rašytos nuo 1675 m.
Vyliaudžiai
Vyliaudžiai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 5 km nuo Lyduokių.
Gaurės šv. arkangelo Mykolo bažnyčia
Istorija
1773 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia. 1887 m. leista apmūryti šventorių. 1918–1943 m. klebonavo Kazimieras Šleivys. Jis už lietuvišką veiklą, draudžiamos spaudos platinimą 1902 m. buvo 2 m. ištremtas iš Lietuvos. 1970 m. bažnyčia sudegė.
1971 m. maldos namai įrengti gyvenamajame name. 1992 m. pradėta statyti nauja bažnyčia. Šventoriuje išlikę senosios bažnyčios mūrinės tvoros vartai ir medinė varpinė, 5 geležiniai kryžiai (XIX a.).
Narbutiškis
Narbutiškis – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Salako.
Garliavos Švč. Trejybės bažnyčia
'''Garliavos Švč. Trejybės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Garliavoje, prie kelio.
Istorija
miniatiūra|left|2014 m.
Apie 1797 m. Jonučiuose (2 km į šiaurės vakarus nuo dabartinės Garliavos) pastatyta Jonučių bažnyčia, įkurta parapija, nes Užnemunė tuo laiku priklausė Prūsijos karalystei, taigi teko tą vietą atskirti nuo Kauno parapijos, likusios Rusijos valdžioje. Aukštosios Fredos dvarininkas Juozas Godlevskis savo žemėje 1809 m. pastatė dabartinę mūrinę bažnyčią. 1823 m. ją konsekravo Seinų vyskupas Čiževskis. 1826 m. rugpjūčio 15 d. buvo įkurta ir Garliavos parapija, o Jonučiuose liko parapijos kapinės (dabartinės Jonučių kapinės).
Po 1863 m. sukilimo klebonas Kazimieras Vaišnora kalintas, 1865 m. policijos prižiūrimas. Už politinę neištikimybę vikaras Juozapas Bartusevičius (1826–1885) 1864 m. ištremtas į Sibirą, ten ir mirė. Vikaras Motiejus Radziukynas (1837–1912) 1865 m. irgi ištremtas į Sibirą. Į Lietuvą grįžo 1875 m.
Po 1882 m. klebono Petro Budzeikos rūpesčiu bažnyčia padidinta, primūrytos dvi koplyčios. XX a. pradžioje veikė Gyvojo rožančiaus brolija. 1905 m. įsteigta parapijos biblioteka. Ją perėmė 1907 m. įsikūręs „Žiburio“ draugijos skyrius. 1907 m. įsteigta „Žiburio“ mergaičių mokykla, 1908 m. įsikūrusi naujose patalpose. 1912–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius, taip pat įsteigęs biblioteką, rengęs viešus vaidinimus, įrengęs arbatinę, kepyklą. Bažnyčioje sumontuoti garsaus lietuvių meistro Jono Garalevičiaus pagaminti vargonai.
Per I pasaulinį karą vykstant mūšiams išsprogdinti bažnyčios bokštai, suskilo sienos, sudegė visi klebonijos pastatai. Iki 1923 m. bažnyčia suremontuota. Iki 1924 m. įkurtas Lietuvių katalikių moterų draugijos skyrius. Pagal architekto Stasio Kudoko projektą 1935 m. atstatyti bažnyčios bokštai.
Garliavoje daugiau kaip 50 metų kunigavo ir mirė klebonas Pranciškus Leonas (1892–1982). Klebonas Juozas Uleckas (1913–1985) suremontavo bažnyčią.
Architektūra
Bažnyčia klasicistinė, stačiakampio plano, dvibokštė, su 2 zakristijomis. Aukštos mūrinės šventoriaus tvoros kampuose yra koplyčios. Pastatytas antkapinis paminklas kunigui Viktorui Butkui.
Gargždų šv. arkangelo Mykolo bažnyčia
'''Gargždų šv. arkangelo Mykolo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Gargžduose, Minijos dešiniajame krante. Postmodernistinio stiliaus bažnyčia iškilo senosios vietoje 1990 m. Šalia stovi šventoriaus koplyčia ir XIX a. akmens mūro varpinė.
Istorija
Bažnyčią apie 1535 m. pastatė karalienė Bona. Gargždų seniūnais tapus Radviloms, kurie buvo reformacijos šalininkai, bažnyčia buvo uždaryta ir neprižiūrima sunyko.
Apie 1590 m. karalienė Ona Jogailaitė Batorienė rėmė katalikų bažnyčios atstatymą ir 1648 m. pastatyta nauja bažnyčia senosios vietoje, o 1671 m. pašventinta. Nuo 1613 m. Gargždų bažnyčia tapo parapijinė. Iki tol ji buvo Palangos bažnyčios filija.
Per 1786 m. gaisrą Gargžduose bažnyčia sudegė. 1791 m. pastatyta nauja bažnyčia. 1806 m. bažnyčiai priklausė Kvietinių kaimas. 1840 m. baronai Rionės šventoriuje pastatė mūrinę Rionių šeimos koplyčią-mauzoliejų.
XIX a. veikė parapinė mokykla, 1908–1914 m. – Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. 1941 m. birželio 22 d. bažnyčia sudegė.
1941 m. bažnyčia įsikūrė iš Endriejavo atvežtame mediniame barake. 1942–1943 m. pastatyta mūrinė klebonija. Nuo 1969 m. pradžios Gargžduose klebonavo Leonas Veselis (1914–1992), palaidotas bažnyčios šventoriuje.
1988 m. pradėta ruoštis naujos bažnyčios statybai. Klebono Jono Paulausko rūpesčiu 1989 m. senosios bažnyčios istorinėje vietoje pradėta statyti nauja bažnyčia. Bažnyčia pastatyta 1990 m., pašventinta 1992 m. per Šv. Kalėdas.
Architektūra
Šventoriuje stovi senoji, XIX a. statyta akmeninė varpinė ir klasicistinio stiliaus dvarininkų Rionių koplyčia, keletas ikikarinio laikotarpio medinių koplytėlių, kryžių. Teritoriją simboliškai juosia XVIII a. pabaigoje ir XIX a. pradžioje statyta mūrinė tvora. Šventoriaus statinių kompleksas įrašytas Kultūros vertybių registre. Bažnyčią su miestu per Tilto gatvę sujungia tarpukario statybos pėsčiųjų viadukas.
Bažnyčioje pastatyti vokiški vargonai. Apie 1965 m. juos vienoje iš Hamburgo bažnyčių pastatė firma „Walcker Orgelbau”. Į Lietuvą šiuos vargonus 1997 m. atvežė ir Gargždų bažnyčioje sumontavo vargonininkas, instrumentų meistras Dainius Sverdiolas. Instrumentas 2 manualų, su pedalais, turi 27 registrus. Bažnyčioje rengiami vargonų muzikos koncertai.
Time To Grow
Time To Grow yra antrasis solinis britų R&B atlikėjo Lemar albumas išleistas 2004 m. Jungtinėje Karalystėje jis pasiekė nr. 6 perkamiausių albumų tope.
Pelkinė vingiorykštė
Pelkinė vingiorykštė (Filipendula ulmaria) – erškėtinių (Rosaceae) šeimos, vingiorykščių (Filipendula) genties augalas.
Daugiametis, 60–150 cm žolinis augalas. Stiebas stačias, paprastas arba šakotas, briaunotas, plikas, gausiai lapuotas. Lapai pertrauktai plunksniški, viršutinis su 3–5 skiltimis. Žiedynas – tanki, iki 20 cm ilgio viršūninė šluotelė. Žiedai balti arba neryškiai rožiniai, kvapnūs. Vaisius – sudėtinis lukštavaisis; vaisiukai 5–9, pliki, susisukę spirališkai.
Žydi birželio – liepos mėn.
Auga pelkėse, šlapiose pievose, vandens telkinių pakrantėse, drėgnuose miškuose, kirtimuose.
Vaistams vartojami žiedai.
Žaliavoje yra rauginių medžiagų, vanilino, terpenų, salicilo rūgšties, eterinio aliejaus, 300 mg% askorbino rūgšties, glikozido spireino, dažinių, mineralinių medžaigų.
Žolės nuoviru gydomos votys bei kitos odos ligos.
Alanas Čumakas
thumb|Alanas Čumakas, 2015 Alanas Vladimirovičius Čumakas ( 1935 m. gegužės 26 d. Maskvoje – 2017 m. spalio 9 d. Maskvoje  ) – televizijos žurnalistas, ekstrasensas, regioninio visuomeninio fondo, padedančio tirti socialinius ir anomalius reiškinius, prezidentas.
8-to dešimtmečio pabaigoje – 9-to dešimtmečio pradžioje tapo vienu žinomiausiu Rusijos ekstrasensu. Televizijos seansų metu rankų judesiais „pakraudavo“ įvairias substancijas: vandenį, kremus, tepalus ir t. t. Skirtingai nei kitas ekstrasensas Anatolijus Kašpirovskis, seansų metu jis nepasakydavo nei žodžio. Rusijos Sveikatos ministerijai išleidus įsakymą, ribojantį netradicinius gydymo būdus, A. Čumakovo veikla Rusijoje buvo pristabdyta.
2000 m. balotiravosi Samaros srityje į Rusijos valstybinę Dūmą, bet, gavęs kiek daugiau nei 3 % rinkėjų balsų, į ją nepateko.
Bombarda
220px|thumb|XV a. anglų bombarda
Bombarda  – vienas iš pirmų artilerijos ginklų, naudotas tvirtovių apgultyje ir gynyboje XIV a. – XVI a.
Konstrukcija
Pirmos patrankos, vadintos bombardomis, buvo gaminamos iš geležies juostų, suvirintų į ilgį ir sutvirtintų geležiniais žiedais. Paskui vamzdžiai pradėti lieti iš bronzos. Bombardos turėjo 5–6 kalibrų ilgio vamzdį, kurio kalibras galėjo pasiekti iki 1000 milimetrų. Bombardos, svėrusios 14–19 t, plačiausiai buvo naudojamos pilių apgultyje ir gynyboje. Jos šaudė akmeniniais sviediniais, geležies gabalais ir strėlėmis, nors yra liudijimų, kad 1391 m. buvo panaudoti ir geležiniai sviediniai. Bombardos šaudydavo iki 700 metrų. Didelio kalibro ginklus buvo galima vežioti tik kiek galima mažesnėmis dalimis. Bombardos neturėjo ašies ir lafeto. Šaudant geležinis ar bronzinis bombardos vamzdis paguldomas į medinį lovelį, kuris paremiamas medinėmis kojomis ar į plytinę sieną. Šaudoma ją taip: į vamzdį įpilama parako, paskui įdedamas sviedinys, užpakalinė bombardos dalis uždengiama dugnu, kuris tvirtai prispaudžiamas rąstais, į uždegamąją vietą įpilama parako, uždegama įkaitinta geležimi, užsidegęs parakas su jėga išmeta sviedinį.
Istorija
Caras (patranka) taip pat yra bombarda, gali būti didžiausio kalibro – 900 milimetrų.
Pakoklinė
Pakoklinė – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 11 km į vakarus nuo Kuršėnų, tarp kelio ir geležinkelio Šiauliai–Klaipėda.
Istorija
1950–1962 m. Kuršėnų rajono, 1962–1995 m. Šiaulių rajono Raudėnų apylinkės kaimas. 1950–1991 m. kaimas priklausė Raudėnų tarybiniam ūkiui.
Krasnystavas
Krasnystavas  – miestas pietryčių Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, 55 km į pietryčius nuo Liublino, prie Vepšo upės ir jo intako Žulkevkos. Apskrities centras. Pro miestą eina Liublino-Zamostės geležinkelis ir plentas. Maisto (cukraus, pieno, tabako, alaus, malimo), siuvimo, statybinių medžiagų, keramikos pramonė. Veikia krašto muziejus.
Istorija
Krasnystavas įkurtas XI a., o miesto teisės suteiktos 1394 m. Nuo XV a. miestas tapo amatų ir prekybinis centras, čia įsikūrė didelė žydų bendruomenė. 1490–1826 m. Krasnystavas buvo Chelmo vyskupų buveinė. 1524 m. miestas nukentėjo nuo gaisro, 1602–1603 m. ir 1630–1631 m. nuo maro, XVII a. vid. nuo švedų antpuolių. 1795–1807 m. priklausė Austrijai, 1809–1815 m. Varšuvos kunigaikštystei, nuo 1815 m. Lenkijos karalystei. Per 1863 m. sukilimą užimtas sukilėlių. XIX a. miestas buvo Liublino gubernijos Krasnystavo apskrities centras.
II pasaulinio karo metais veikė getas, kalėjimas (sušaudyta 395 žmonių). Po karo imta plėtoti pramonę. XIX a., apie 1975 ir nuo 1999 m. Krasnystavas yra apskrities centras.
Paveldas
Krasnystave yra:
Paberžė (Jonava)
Paberžė – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, tuojau į šiaurės vakarus nuo Šilų, prie Paberžės upelio. Šiluose, už Paberžės upelio (Lokio intako), yra Paberžės piliakalnis.
Stanislova Borisienė
Stanislova Gopaitė-Borisienė (1925 m. gruodžio 5 d. Kaunas – 1980 m. kovo 20 d. Vilnius) – Lietuvos teatro aktorė, teatro ir televizijos režisierė, redaktorė, meno veikėja.
Biografija
1944 m. baigė Kauno dramos teatro studiją. 1944–1952 m. Kauno dramos teatro (1949–1959 m. Kauno muzikinis dramos teatras) aktorė, 1950–1952 m. ir direktorė. 1949 m. baigė Kauno universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą. 1953–1956 m. Lietuvos radijo komiteto meninių laidų vyr. redaktorė, viršininko pavaduotoja, nuo 1957 m. Lietuvos televizijos ir radijo vyr. režisierė.
Televizijos filmams ir laidoms parašė literatūrinių scenarijų.
Pričiūnai
Pričiūnai – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km į pietvakarius nuo Punžonių. Yra Pričiūnų Šv. Ignoto koplyčia, pietuose plyti Akmentilčio miškas.
Graužiečiai
Graužiečiai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Ukmergės, prie kelio. Pivonijos miško holokausto vieta.
Paberžė (Molėtai)
Istorija
1908 m. vienkiemis užrašytas juodraštinėje Balninkų bažnyčios priešvedybinių apklausų knygoje.
Šeligi Kolonija
Šeligi Kolonija  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Zambruvo valsčiuje, Zambruvo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Narezkai
Narezkai – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Senųjų Trakų, 3 km į pietryčius nuo Trakų. Pro kaimą eina kelias. Yra medinis kryžius, Šv. Marijos skulptūrėlė.
Istorija
Narezkų kaimo įkūrimas susijęs su sentikių iš carinės Rusijos imperijos atvykimu į Lietuvos teritoriją. Sentikių emigracija į dabartinę Lietuvos teritoriją prasidėjo XVII a. aštuntojo dešimtmečio pabaigoje.
Gedžiūnėlių Švč. Mergelės Marijos Sopulingosios bažnyčia
'''Gedžiūnėlių Švč. Mergelės Marijos Sopulingosios bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Gedžiūnėlių kaime, Ignalinos rajone, 1,2 km į rytus nuo kelio, 8 km į pietus nuo Dūkšto, Dysnos upės dešiniajame krante. Bažnyčia stovi veikiančių kaimo kapinių apsuptyje, yra tradicinio gyvenamojo namo formos. Aptarnaujantis kunigas reziduoja Dūkšte. miniatiūra|160px|left|Altorius
Istorija
Gedžiūnėliuose 1921 m. pastatyta koplyčia. Tai buvo pailgas namas su dvišlaičiu stogu, įėjimo durimis iš galo, į tris dalis padalintais langais. Iki 1931 m. pamaldos vyko vieną kartą per mėnesį.
Arkivyskupas Romualdas Jalbžikovskis leido kurti parapiją su sąlyga, jeigu pamaldos bus lenkų kalba. Gyventojai nesutiko. Nuo 1931 m. pamaldos vyko reguliariai. 1939 m. į Gedžiūnėlius persikėlė Daugėliškio klebonas Petras Budra, todėl kurį laiką koplyčia atliko Gedžiūnėlių–Daugėliškio parapijos bažnyčios funkcijas. Tuomet buvo pradėta statyti naująją bažnyčią. Dėl silpnos sveikatos kunigas P. Budra pasiprašė perkeliamas į kitą parapiją. Kunigo Karolio Gumbaragio pastangomis 1941 m. įkurta parapija, o 1943 m. pastatyta nauja bažnyčia, pritaikant senosios koplyčios pastatą. Po 1966 m. kunigo Jono Kardelio rūpesčiu bažnyčia restauruota ir išdažyta.
Architektūra
Bažnyčia tradicinio gyvenamojo namo formos, stačiakampio plano, vienabokštė, vienanavė. Statinys su varpinės bokšteliu, trisiene apside, prišlieta zakristija. Priekiniu fasadu orientuota į pietvakarius. Pagrindinis įėjimas įrengtas pastato priekyje, pro įstiklintą verandą. Šventorių juosia nemūrytų akmenų tvora su geležiniais varteliais.
Egipto istorija
Egipto istorija – Egipto teritorijos ir valstybės istorija. Ji gali būti skirstoma į du didelius laikotarpius: Senovės Egipto istorija iki VII a. ir islamiško Egipto istorija. Islamiškuoju laikotarpiu Egipto teritorija buvo valdoma įvairių tautų: arabų, turkų, prancūzų ir britų.
Visiškai nepriklausoma valstybe Egiptas tapo tik po Antrojo pasaulinio karo, kada karinio perversmo metu buvo pašalintas karalius Farukas I, o 1953 m. šalis paskelbta respublika. Po šio perversmo valstybė nutraukė Egipto karalystės laikotarpiu buvusį britų monopolį tvarkant santykius su užsienio šalimis.
Skirstymas
Ilga Egipto istorija skaidoma, ji visa aprašoma atskiruose straipsniuose, skirtuose atskiriems Egipto istorijos periodams:
Arabų ir Osmanų Egiptas
thumb|150px|left|[[Selimas I (1470–1520 m.), užėmė Egiptą]] thumb|upright|Kairo Kabanti bažnyčia, pastatyta III–IV a., žymiausia koptų bažnyčia mieste. Po trumpo persų valdymo, Bizantija užėmė Egiptą ir valdė iki 639–642 m., kada arabų Kalifatas užkariavo Egiptą. Senieji egiptiečiai savo naująją religiją maišė su senaisiais tikėjimais, buvusiais iki įžengiant arabams. Taip atsirado sufizmo judėjimas, jis išliko iki šių dienų.
Šešis šimtus metų Egiptą valdė Kalifato paskirti valdytojai. Fatimidų laikais Egipto sostinė buvo Kairas. Famidus pakeitė Ajubidų dinastija. Pastarąją apie 1250 m. karine jėga nuvertė, o Egiptą pradėjo valdyti mameliukai, turkų-čerkesų kilmės karių kasta. Mameliukai sugebėjo atremti mongolų išpuolius. Jie valdė iki 1517 m., kai Egiptą užėmė Osmanų imperija.
XIV a. viduryje Juodoji mirtis nužudė 40% egiptiečių.
1798 m. įžengė Napoleonas Bonapartas, vadovavęs prancūzų invazijai į Egiptą. 1801 m. išvijus prancūzus, ketverius metus turkai, mameliukai ir britai varžėsi, kam teks teritorijos valdžia. Per šį chaosą iškilo albanas Muhamedas Ali Paša iš turkams tarnavusių albanų karių pajėgų. Jį Osmanų sultonas pripažino Egipto valdytoju 1805 m. Šis pripažinimas tebuvo fikcija, turkai vis vien buvo išvyti ir Muchamedo Ali dinastija valdė iki 1952 m. Ilgainiui ši dinastija tapo britų marionete, mainais už teisę valdyti.
Britų Egiptas
thumb|upright|Moterų nacionalisčių demonstracija Kaire, [[1919 m.]] Britų valdymas prasidėjo 1882 m. rugsėjį, kai jie nugalėjo Egipto armiją Tel el-Kebiro mūšyje, o užsibaigė 1952 m., kada po revoliucijos šalis tapo respublika, o britų patarėjai pašalinti iš valdymo.
Po Ali Pašos valstybę valdė jo sūnus Ibrahimas Paša (1848 m.), anūkas Abasas Hilmi I (1848–1854 m.), o po to Muchamadas Saidas (1854–1863 m.), Ismailis Paša (1863–1867 m.). Abasas garsėjo savo atsargumu, Saidas ir Ismailas išlaidumu.
Sueco kanalas buvo iškastas Egiptui bendradarbiaujant su prancūzais 1869 m. Dėl šio bei kitų brangių projektų Egiptas liko skolingas Europos bankams dideles sumas, tad vietinius gyventojus prislėgė didelė mokesčių našta. Todėl 1875 m. Ismailis buvo priverstas parduoti Egiptui priklausiusią kanalo dalį britams. Be to, per trejus metus Egipto ministrų kabinete atsirado britų ir prancūzų kontrolieriai, kurie valdė šalį finansiškai.
Nepasitenkinimas Ismailo valdymu ir europiečiais valdžioje darė įtaką pirmosios nacionalistų grupuotės, kuriai vadovavo Ahmad Urabi, atsiradimą 1879 m. Ahmad Urabi buvo dvasininkas, norėjęs demokratinių reformų ir parlamentinės kontrolės iždo klausimais. 1882 m. išsigandusios Prancūzija ir Didžioji Britanija pasiuntė kariuomenę, subombardavo Aleksandriją, nugalėjo egiptiečių armiją Tel el-Kebiro mūšyje. Taip Egiptas tapo britų protektoratu, o Ismailo sūnus Taufikas – britų marionete valdant karalystę.
1914 m. Egipto protektoratas tapo oficialiu dariniu. Kad oficialiai būtų sumažinta Osmanų sultono galia musulmoniškame pasaulyje, Egipto valdovui buvo suteiktas sultono titulas. Tituluota sultonu todėl, kad Osmanų imperija rėmė Centrinių valstybių sąjungą per Pirmąjį pasaulinį karą ir dėl to buvo britų priešai. Abasas Hilmi II buvo nuverstas, sultonu tapo jo dėdė Ahmadas Fuadas.
1906 m. Dinšavėjaus incidentas papiktino egiptiečius, daugelis jų prisidėjo prie nacionalistų. Po Pirmojo pasaulinio karo Saad Zaghlul vadovavo Wafd partijai, ji laimėjo vietinius parlamento rinkimus. Kai britai ištrėmė Zaghlulą į Maltą 1919 m. kovo 8 d., Egipte kilo pirmoji moderni revoliucija. Britus nušalino nuo valdžios, o Egiptas paskelbė nepriklausomybę nuo Britanijos 1922 m. vasario 22 d. Įkurta Egipto karalystė.
1923 m. buvo priimta nauja konstitucija, įvedusi parlamentinę santvarką. Saad Zaghlul tapo premjeru 1924 m. Egiptiečiai ir britai 1936 m. pasirašė sutartį, pagal kurią iš Egipto buvo išvestos britų karinės pajėgos, išskyrus Sueco kanalo zoną. 1952 m. įvyko perversmas, karalius Farukas I buvo nuverstas, sostas ir valdžia buvo perduoti jo sūnui Fuadui II.
Britai iš šalies pasitraukė 1954 m.
Nepriklausomybė
thumb|right|Naseras duoda prezidento priesaiką kitai kadencijai [[1965 m. kovo 25 d.]] 1953 m. birželio 18 d. Egiptas buvo paskelbtas respublika, generolas Muhammad Naguib tapo pirmuoju prezidentu. 1954 m. jį nuvertė Gamal Abdel Nasser, o 1956 m. birželio mėnesį pastarasis tapo prezidentu. Jis nacionalizavo Sueco kanalą 1956 m. birželio 26 d.
1958 m. Egiptas ir Sirija susijungė į Jungtinę Arabų respubliką. Tačiau unija gyvavo labai trumpai,1961 m. Sirija atsiskyrė nuo Jungtinės respublikos. Jungtinė Arabų respublika taip pat turėjo konfederacijos sutartį su Šiaurės Jemenu. Tačiau pastarojoje įvyko perversmas, ir 1962 m. ji atsiskyrė, tapdama Jemeno Arabų Respublika
Per Šešių dienų karą 1967 m. Izraelis užėmė Sinajaus pusiasalį ir Gazos Ruožą. Po prezidento Nasero mirties, Anwar Sadat tapo Egipto prezidentu 1970 m. Šaltojo karo metu Sadatas perbėgo į amerikiečių pusę bei išvijo sovietų patarėjus 1972 m. Jo valdymo laikotarpiu šalis sustiprėjo ekonomiškai, tačiau prieš piliečius buvo vykdomos įvairios represijos.
1973 m. Sirija ir Egiptas buvo netikėtai užpuolę Izraelį, nes pastarasis buvo okupavęs Sinajaus pusiasalį ir Golano aukštumas. JAV ir Tarybų Sąjunga įsikišo į karą. Nors karas baigėsi lygiosiomis, Sadatas atgavo Sinajaus pusiasalį mainais už taiką.
2011 m. Egipto revoliucija nuvertė prezidentą Hosnį Mubaraką.
Anatolijus Kašpirovskis
Anatolijus Michailovičius Kašpirovskis ( g. 1939 m. rugpjūčio 11 d., Chmelnickyje Ukrainoje) – medikas hipnotizuotojas, tapęs populiarus po 1989 metais per televiziją transliuotų hipnozės seansų.
Biografija
Gimė 1939 m. rugpjūčio 11 d. Ukrainoje, Chmelnickyje. 1962 m. baigė Vinicos medicinos institutą, po to 25 metus dirbo psichoterapeutu psichiatrijos ligoninėje.
1989 m. atliko keletą hipnozės seansų per tarybinę televiziją. Per teletiltus padarė nuskausminimą dviem pacientėms po pilvo srities operacijų. Pirmas hipnozės seansas įvyko 1989 m. spalio 9 d. per Centrinę TSRS televiziją.
1993 m. išrinktas Rusijos valstybinės Dūmos deputatu. Sulaukė prieštaringų vertinimų, kai palaikė Vladimirą Žirinovskį. Vėliau pasitraukė iš politikos ir 1995 m. išvyko gyventi į JAV.
Nariškinas
Nariškinas – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 10 km nuo Lupikų.
Anatolijus Kašpirovskis
Biografija
Medicinos mokslų kandidatas. TSRS sunkiosios atletikos sporto meistras.
Veikla
Jau 1970 m. vadovavo kolektyviniams hipnozės seansams. 1989 m. atliko keletą hipnozės seansų per tarybinę televiziją, kurie susilaukė didelio populiarumo. 1990 m. lankėsi Lenkijoje, kur kas savaitę per televiziją ir ne tik atliko kolektyvinius hipnozės seansus. 2006 m. gruodį vykdė sveikatingumo seansus Čeliabinske. Milicija konfiskavo iš Kašpirovskio 160 paketų su „pakrauta“ druska po to, kai Rusijos vartotojų teisių priežiūros tarnyba  nustatė, kad paketai nėra markiruoti. Čeliabinsko srities prokuratūra apkaltino administraciniu pažeidimu dėl neteisėto užsiėmimo psichiatriniu gydymu.
Čeliabinsko valstybinės medicinos akademijos prie Rusijos Federacijos sveikatos apsaugos ministerijos specialistų nuomone, A. Kašpirovskio hipnozės metodai gali pakenkti sveikatai, nes jis neįvertina individualių pacientų ypatumų   (I. Izonovas). Pavyzdžiui, sergantiems onkologinėmis ligomis žmonėms Kašpirovskis patardavo 100 kartų paklausyti kasetę su jo balsu.
Atsakydamas Kašpirovskis pagrasino, kad už nepagrįstą patikrinimą milicijos ir prokuratūros darbuotojams per atstumą gali sukelti įvairių sveikatos sutrikimų.
Leonas Borovskis
Leonas Borovskis (, slapyvardis Pergrubius, 1784 m. gegužės 27 d. prie Pinsko – 1846 m. balandžio 16 d. Vilnius,Lietuvos filologas.
Biografija
1801–1803 m. studijavo Vilniaus universitete, 1814–1832 m. jame dėstė retoriką, poetiką, 1832–1842 m. Vilniaus dvasinėje akademijoje dėstė homiletiką, nuo 1821 m. profesorius. Priklausė Šubravcų draugijai. Bendravo su universiteto studentais (t. p. ir su A. Mickevičiumi). thumb|left|150px|Leono Borovskio kapas Traktate „Pastabos apie poeziją ir retoriką“ (Uwagi nad poezją i wymową 1820 m.) nepritarė klasicizmo normoms, propagavo romantizmą, pabrėžė liaudies dainų reikšmę. Vilniaus periodinėje spaudoje paskelbė straipsnių apie literatūrą.
Akromelanizmas
250px|miniatiūra|dešinėje|Akromelanizmas Siamo kačių kailio spalvoje Akromelanizmas  – genetiškai lemtas reiškinys, kai kailio pigmentacija priklauso nuo žemesnės temperatūros. Paprastai visas kūnas būna šviesaus atspalvio, o kūno dalyse, kur odos temperatūra būna žemesnė (kojos, ausys, uodega), kailis būna tamsus ar juodas.