cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Skirvyčiai
Skirvyčiai – ežeras vakarų Lietuvoje, Pagėgių savivaldybėje, apie 3,5 km į pietvakarius nuo Lumpėnų, 0,2 km į šiaurę nuo Nemuno. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,72 km, plotis – iki 0,04 km. Altitudė 3,4 m. Krantai aukštoki, ištisai apaugę medžiais ir krūmynais. Šiaurinėje pakrantėje plyti pievos ir dirbami laukai, pietinėje – pievos ir krūmynai. Rytuose išteka upelis link Nemuno užutėkio.
Masčioniai
Masčioniai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 5 km nuo Guostagalio.
Džabal Um ad Damis
Džabal Um ad Damis  – aukščiausias kalnas Jordanijoje. Yra pačiuose šalies pietuose, Akabos muchafazoje, šalia Saudo Arabijos sienos. Aukštis – 1854 m.
Seniau aukščiausia šalies vieta laikytas Džabal Ramas (1734 m), bet „Shuttle“ radaro topografinė misija nustatė, kad Džabal Um ad Damio kalnas yra aukštesnis.
Singapūro futbolo varžybos 2018 m.
Singapūro futbolo varžybos 2018 m.
Finalo rungtynės
--
Ramučiai (Raseiniai)
Ramučiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Ariogalos.
2011 m. Korėjos Grand Prix
'''2011 m. Korėjos Grand Prix''' – 16-os 2011 m. Formulės 1 sezono lenktynės. Jos vyko spalio 14-16 dienomis Korėjos trasoje. Tai buvo antros Formulės 1 lenktynės šioje trasoje.
Sezono nugalėtojo titulas buvo laimėtas Japonijoje, o šiose lenktynėse dar keturi lenktynininkai kovoja dėl antros vietos – Jenson Button, Fernando Alonso, Mark Webber ir Lewis Hamilton.
Šiose lenktynėse antrą kartą iš eilės čempionais tapo Red Bull Racing ekipa. Abiem ekipos lenktynininkams finišavus ant podiumo, persvara prieš McLaren ekipą išaugo iki 140 taškų (maksimaliai galimi taškai kitose lenktynėse sudaro 129 taškus).
Po šių lenktynių organizatoriai suabejoju tolimesniu bendradarbiavimu su Formule 1 dėl didelių kaštų. Lenktynių organizatoriai teigė siekiantys naujų derybų dėl anksčiau jų pirmtakų sudarytos sutarties ir palankesnių sąlygų. Nepavykus pasiekti šio tikslo, lenktynių gali būti atsisakyta. Vėliau komercinių teisių valdytojas Bernie Ecclestoneas pripažino irgi manantis, kad lenktynių Korėjoje ateitis yra miglota.
Martynas Sederevičius
Martynas Sederevičius (1829 m. lapkričio 9 d. Lukšiuose – 1907 m. kovo 7 d. Sudarge) – Lietuvos kunigas, religinių raštų leidėjas, vertėjas, knygnešys (vadintas Knygnešių tėvu), lietuviškos spaudos platinimo organizatorius.
Biografija
Gimė pasiturinčių ūkininkų šeimoje (ūkio valdomos žemės dydis siekė apie 63 ha). Tėvas vaikystėje Martyną mokė lietuviško rašto pagrindų. Baigęs Lukšių kunigo Antano Tatarės įsteigtą parapinę mokyklą, toliau mokėsi Marijampolės keturklasėje mokykloje, kurią baigus pradėjo globoti pusbrolis kunigas Antanas Martynaitis (Marcinskis), tuo metu dirbęs Varšuvos vyskupijoje. Pusbrolio Varšuvoje padedamas, dar šiek tiek pasimokęs, 1855 m. įstojo į Varšuvos kunigų seminariją. Po keleto metų persikėlė į Seinų kunigų seminariją. 1858 m. lapkričio 27 d. vyskupas Motiejus Valančius įšventino į kunigus, kviesdamas talkinti dorinimo, švietimo ir blaivybės veikloje.
Alvite buvo paskirtas vikaru (1858–1863 m.). Dažnai lankydamasis Eitkūnus, čia susipažino su ūkininkais lietuviais. 1863 m. sukilimo metais slapstėsi Žemaitijoje. Joje susipažino su policijos nuovados, kurios teritorijoje slapstėsi, viršininku Serafinu Kušeliausku. Ši pažintis M. Sederevičiui vėliau turėjo labai didelės reikšmės. Grįžęs į Užnemunę vikaravo Griškabūdyje, Liudvinave ir Šakiuose. Ragino žmones mokyti savo vaikus lietuviškai, mokydavo juos pats, surasdavo daraktorius.
thumb|150px|Martyno Sederevičiaus antkapinis paminklas Sudargo kapinėse 1873 m. paskirtas Sudargo klebonu. Patogi geografinė padėtis (parapija ribojosi su Mažąja Lietuva) leido atsiskleisti jo, kaip religinių raštų kūrėjo, vertėjo, leidėjo ir platintojo, talentui. Martyno Sederevičiaus suburta organizacija tęsė tuo metu jau likviduotos vyskupo Motiejaus Valančiaus organizacijos darbą, apimdama visą Užnemunę ir didelę dalį Žemaitijos. Literatūriniam darbui pasitelkė vertėjų, kalbos žinovų, perrašinėtojų. Iš Tytuvėnų atvyko Serafinas Kušeliauskas, įtraukė eigulį J. Antanavičių ir kitus.
M. Sederevičius leido ir platino tik religinio turinio spaudinius. Parengė ir išleido apie 30 knygelių ir maldaknygių. Jų platinimą laikydamas ypač svarbiu reikalu, pats tapo knygnešiu, subūrė ir išugdė daug padėjėjų (brolio sūnus Vincas Siderevičius, Antanas Radušis, A. Baltrušaitis, P. Pučiliauskas, J. Žemaitaitis ir dešimtys kitų). Talkino kunigai, apsišvietę ūkininkai, vietos inteligentai. Pats važinėdavo vežimu, kuriame buvo pasidirbdinęs dvigubą dugninę. Keliaudavo daugiausia naktimis po tolimiausias parapijas Suvalkijoje ir Žemaitijoje, nuveždavo knygų į Seinų kunigų seminariją, Kauną ir kt.
M. Sederevičius buvo drąsus, kartu – ir atsargus, ištvermingas, sumanus knygnešys. Veikė išnaudodamas caro valdininkų silpnybes, jų polinkį vartoti alkoholį. Už pinigus padėdavo pernešti per sieną spaudinius ir muitininkai. Atvykusius daryti kratų gausiai pavaišindavo, todėl ir knygų nė karto nebuvo radę ir pats nebuvo suimtas. Kaip ir ankstesnėse parapijose, rūpinosi vaikų mokymu, gabesnius siųsdavo mokytis amato. Turtų nesusikrovė, viską išleisdavo knygų spausdinimui ir platinimui.
Atminimo įamžinimas
Kapas ir antkapinis paminklas Sudargo kapinėse, pastatytas 1932 m. (paminklo autorius D. Ruseckas, Kaunas). Antkapio įrašas: ''Knygnešių tėvas kun. Martynas Sederevičius (1829.Xl.9-1907.III. 7)''. M. Sederavičiaus pavardė yra įrašyta ir Knygnešių sienelėje Kauno Vytauto Didžiojo karo muziejaus sodelyje.
Šaltiniai
2007 m. Sudargo mokykla gavo M. Sederevičiaus vardą.
Rūdiškių miškai
thumb|Rūdiškių miškų pietinėje dalyje žiemą
Rūdiškių miškai (Inkleriškių−Rūdiškių miškai) − tai maždaug tryliktas pagal plotą Lietuvos miškų masyvas Trakų ir Varėnos rajonuose, 6 km į šiaurę nuo Valkininkų, Merkio dešiniajame krante, Lietuvos pietryčiuose. Masyvo plotas ~195 km². Didžiausias jo miestas Rūdiškės, supamos Rūdiškių miško. Priklauso Trakų (Rūdiškių, Strėvos, Madžiūnų, Žeronių girininkijos) ir Valkininkų (Tiltų girininkija) miškų urėdijoms.
Geografija
Masyvą sudaro Rūdiškių, Inklėriškių, Eglonių, Strėvos, Pamerkių, Tiltų, Jogėlonių, Žvingeliškių, Pagraužupio, Varniškių, Šklėrių, Spindžiaus ir kiti miškai.
thumb|left|250px|Rūdiškių miškai ties [[Madžiūnais]]
Reljefas šiaurėje kalvotas, pietuose − lygus. Dirvožemiai jauriniai, velėniniai jauriniai mažai sujaurėję smėliai, vietomis velėniniai jauriniai glėjiški priesmėliai ir žemapelkiniai durpžemiai. Pietinė masyvo dalis priklauso Merkio baseinui: teka Graužupis, Cirvija, o masyvo rytiniu pakraščiu − Lukna; šiaurėje teka Nemuno intakas Strėva. Miške (ypač šiaurės vakaruose) gausu ežerų (~18): Drabužis, Drabužaitis, Spindžius, Spindžiukas, Ungurys, Unguraitis, Stanka, Aukšlinis, Bygaudas, Žiežulis, Skričiukas, Trakiškis, Bobis ir kt.
Medynai
Medynai daugiausia savaiminės kilmės.
Jaunuolynai sudaro 53 % medynų, pusamžiai medžiai 36 %, pribręstantys 6 %, brandūs 5 %.
Ekologija
Yra briedžių, stirnų, šernų, barsukų, lapių, kiškių, voverių, Merkyje − bebrų. Rūdiškių miškuose gausu vaistažolių, uogų, grybų.
Šiaurės vakarinė miškų dalis patenka į Aukštadvario regioninį parką. Yra Inklėriškių kraštovaizdžio draustinis.
Erdvė
Rūdiškių miško 66 kvartale yra senosios Rūdiškių kapinės, Strėvos miško 11, 23 kvartaluose, Spindžiaus miško 25 ir 27 kvartaluose – pilkapiai, o Spindžiaus miško 7 kvartale stūkso Strėvos piliakalnis.
Miškus kerta Vilniaus–Marcinkonių geležinkelis, keliai,. Didesnės gyvenvietės miškuose: Rūdiškės, Šklėriai, Inklėriškės, Klepočiai, Tiltai, Vaitakarčmis, Žėronys, Vaikšteniai, Strėva, Drabužininkai, Kozelkiškės, Madžiūnai.
Vokiečių veidrodis
Vokiečių veidrodžio sudarymui pasitarnavo Saksų veidrodis (Sachsenspiegel), romėnų teisė, kanonų teisė bei bavarų paprotinės teisės.
Pagėgių savivaldybės taryba
Pagėgių savivaldybės taryba – Pagėgių savivaldybės bendruomenės atstovaujamoji savivaldos institucija, atsakinga už savivaldos teisės, savo funkcijų ir bendruomenės iškeltų uždavinių įgyvendinimą bendruomenės interesais savivaldybės teritorijoje. Taryba renkama ketveriems metams visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus. Rinkėjai – savivaldybės teritorijos gyventojai, gali keisti kandidatų eilę sąraše, penkiems kandidatams suteikdami pirmumo balsus.
Tarybą sudaro 21 tarybos narys. Naujai išrinktos tarybos nario įgaliojimai prasideda, o ankstesnės kadencijos tarybos nario įgaliojimai baigiasi nuo tos dienos, kurią naujai išrinkta taryba susirenka į pirmąjį posėdį.
Per du mėnesius nuo pirmojo naujai išrinktos savivaldybės tarybos posėdžio sušaukimo dienos turi būti išrinktas savivaldybės meras, paskirti mero pavaduotojas ir savivaldybės administracijos direktorius, sudaryti tarybos komitetai ir tarybos kolegija. Savivaldybės tarybos veiklos tvarką ir formas nustato Vietos savivaldos įstatymas ir savivaldybės tarybos veiklos reglamentas.
Savivaldybės taryba savo įgaliojimus įgyvendina kolegialiai savivaldybės tarybos posėdžiuose. Tarybos posėdžiams klausimus rengia komitetai bei komisijos savo posėdžiuose, tarybos narių frakcijos bei savivaldybės administracija. Taryba svarstomais klausimais priima sprendimus ir kontroliuoja jų įgyvendinimą.
Savivaldybė yra Lietuvos savivaldybių asociacijos narė.
Nuorodos
Oficiali svetainė
Jue (karalystė)
Jue (, senasis tarimas *[ɢ]ʷat), dar žinoma kaip Jujue , – istorinė valstybė, egzistavusi VII a. pr. m. e. – 334 m. pr. m. e. Istorinės Kinijos pietrytinėje dalyje.
Centrinės jos teritorijos užėmė Jangdzės upės žemupį, t. y. dabartinę Džedziango provinciją. Iš dalies valstybė sutapo su Jang provincija, viena iš devynių tradicinių kinų pasaulio provincijų.
Istorija
thumb|left|Paukščių rašmenys ant Goudziano kardo Jue valstybingumas rėmėsi sena ir išvystyta krašto kultūra Jangdzės upės žemupyje, kurios ištakos siekia neolitinės Hemudu kultūros (V tūkst. pr. m. e.) laikus. Vietos gyventojai kalbėjo neidentifikuota kalba, ir kinai juos laikė kultūriškai giminingais kitoms piečiau gyvenusioms etninėms grupėms: vietams (kurias irgi įvardijo tuo pačiu rašmeniu). negausūs lingvistiniai duomenys leidžia kai kuriems mokslininkams kelti hipotezę apie Jue gyventojų austroazietiškumą (Norman ir Mei, 1976).
Tuometiniuose kinų šaltiniuose apie šią valstybę randama bene mažiausiai duomenų iš visų Kinijos valstybių. Net Sima Cianis savo „Istoriko užrašuose“ jai skiria labai mažai dėmesio, paminėdamas, jog valdančioji dinastija kildinama iš imperatoriaus Ju. Kitas traktatas „Guoju“ mini, kad valstybės valdovų pavardė buvo Mi. Daugiau apie valstybės kilmę ir ankstyvąją istoriją nežinoma.
V a. pr. m. e. Jue intensyviai kovojo su savo šiaurine kaimyne U. Mirus Jue valdovui Junčanui, U karalius Heliujus užpuolė karalystę. 496 m. pr. m. e. Jue karalius Goudzianas atmušė priešo armiją ir net nužudė Heliujų. Šio sūnus Fučajus 494 m. pr. m. e. keršydamas už tėvo mirtį dar kartą puolė Jue. Po skausmingo pralaimėjimo Goudzianas turėjo pripažinti U karalystės valdžią, tačiau išlaikė savo pozicijas.
482 m. pr. m. e., pasinaudodamas palankia situacija, Goudzianas jis nusiaubė U, o 482 m. pr. m. e. ją galutinai nukariavo. Taip jis padarė Jue viena galingiausių Kinijos karalysčių: tuo metu ji valdė dideles teritorijas Jangdzės baseino žemupyje. Jos sostine padaryta senoji U karalystės sostinė U (dab. Sudžou). Karalystė garsėjo puikiais metalo dirbiniais, ypač kardais. Viena žymiausių jos artefaktų yra taip vadinamas Goudziano kardas. Karalystėje buvo rašoma kiniškais rašmenimis, tačiau naudotas labai savitas jų stilius – vadinamieji pukščių rašmenys.
IV a. pr. m. e. labai sustiprėjo Jue kaimynės šiaurėje (Či) ir vakaruose (Ču). 334 m. pr. m. e. Ču karalius Venvangas užmušė karalių Udzianą ir nukariavo Jue.
Palikimas
Manoma, kad dalis Jue gyventojų migravo toliau į pietus. Jie tapo vadinami rytiniais ou ir įkūrė savo valstybę. Istorija teigia, kad Jue karališkoji giminė nuo persekiojimo pabėgo į dab. Fudziano provinciją, kur vietos genčių tarpe įkūrė Minvieto karalystę.
Vėliau istorijoje Jue teritorijose ne kartą buvo sukurtos karalystės, pavadintos Jue. Žymiausia jų buvo Ujue (907–978).
Valdovai
Visos datos sąraše yra apytikrės ir prieš mūsų erą.
Liaudė
Liaudė, arba Liauda – upė Vidurio Lietuvoje; Nevėžio dešinysis intakas. Nuo upės pavadinimo kildinamas istorinio regiono Liaudos pavadinimas. miniatiūra|200px|left|Upelio vaga Pociūnėliuose miniatiūra|200px|left|Liauda prie Pociūnėlių miniatiūra|200px|left|Liaudė prie Surviliškio
Prasideda prie Vakarų kaimo, į šiaurės rytus nuo Pociūnėlių. Teka į pietryčius Radviliškio, Kėdainių ir Panevėžio rajonais. Įteka į Nevėžį 87 km nuo jo žiočių, 2 km į šiaurės rytus nuo Surviliškio.
Intakai:
Vaga nuo ištakos iki Pašakių reguliuota, plotis 5–8 m, gylis 0,4-1,1 m. Vidutinis nuolydis 1,58 m/km. Srovės greitis aukštupyje 0,2, vidurupyje ir žemupyje 0,4 m/s. Vidutinis debitas žiotyse 0,90 m³/s.
Kaštoniniai
Kaštoniniai (Hippocastanoideae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų pošeimis, kuriam priskiriami vasarą arba amžinai žaliuojantieji medžiai ir krūmai.
Liaudė
Svarbiausios gyvenvietės: Pociūnėliai (Radviliškio raj.), Žibartoniai (Panevėžio raj.), Paberžė, Užupė (Kėdainių raj.). Upės dešiniajame krante yra Baimainių piliakalnis, kairiajame krante – Bakainių piliakalnis. Liaudės žemupio slėnyje nuo Užupės iki žiočių – Krekenavos regioninis parkas.
Kaštoniniai
Priklausomai nuo genties ir rūšies, lapai paprasti – lancetiški, kiaušiniški, arba sudėtiniai – pirštuoti, plaštakiškai suskaldyti.
Liaudė
Pavadinimas
Liaudė (Lauden) minima 1372 m. Hermano Vartbergiečio Livonijos kronikoje.
Kaštoniniai
thumb|right|260px|[[Paprastasis klevas|Paprastojo klevo (Acer platanoides) jauni lapeliai ir žiedai]]
Liaudė
Pavadinimas
Vandenvardžio kilmė neaiški. Dažniausiai siejamas pavadinimas su šaknimi *laud- (liaudis „žmonių pulkas, minia“, taip pat plg., kadangi Latvijoje nemaža tos pačios šaknies žodžių) ir gali būti asmenvardinės kilmės. Tačiau gali būti ir finizmas (plg. „drėgnas“).
Kaštoniniai
Gentys
Pošeimio 5 gentys paplitusios Šiaurės pusrutulio atogrąžų, subtropikų, vidutinių platumų klimato zonose.
Kaštoniniai Lietuvoje
Lietuvoje auga dvi gentys – vienos genčių rūšys savaiminės, kitos introdukuotos arba natūraliai plintančios iš gretimų regionų:
Kaštonų (Aesculus) genties visos rūšys introdukuotos iš svetimų kraštų:
Klevų (Acer) genties rūšys:
Taip pat skaityti
Svetimžemiai medžiai Lietuvoje
Čamas
Čamas  – gėlavandenis ežeras pietų Etiopijoje, Pietinių tautų regione. Tai vienas iš Rytų Afrikos lūžyje telkšančių ežerų. Ilgis 32 km, plotis 13 km, telkšo 1100 m aukštyje virš jūros lygio. Seklus, gylis siekia 10–14 m. Pakrantės apžėlusios švendrais. Ežere gausu vandens paukščių, begemotų, Nilo krokodilų, nilinių ešerių.
Į Čamą įteka Kulfas bei keletas upokšnių, liūčių metu įteka Ualas iš tuoj į šiaurę telkšančio Abajos ežero.
Čamas patenka į Nečisaro nacionalinį parką. Šiaurinėje pakrantėje įsikūręs Arba Minčo miestas.
Dubingių apylinkė
Dubingių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas rytų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Giedraičių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Nemenčinės rajonui. 1954 m. prijungta Gudeikių apylinkė, 1960 m. – dalis Dirmeitų apylinkės, 1971 m. – dalis Bijutiškio apylinkės.
Bajerburgas
Bajerburgo vardu vadintos kelios šalia Nemuno pastatytos Ordino pilys. Pirmoji Bajerburgo pilis pastatyta 1337 m., Gedimino valdymo pabaigoje (dabar Veliuonos II piliakalnis. 1337 m. ties Dubysos santaka su Nemunu Ordinas pastatė Marienburgą. Kadangi ši pilis buvo per daug įsikišusi į Lietuvą ir toli nuo kitų atraminių punktų, tais pačiais metais palei Nemuną buvo pastatyta dar viena pilis. Žygiui, kurio metu buvo pastatyta pilis, vadovavo Bavarijos kunigaikštis Heinrichas. Pilis pavadinta šiuose žygiuose dalyvavusių Čekijos karaliaus Jono ir Žemutinės Bavarijos kunigaikščio Heinricho XIV garbei.
Buvo planuota, kad tai tapsianti svarbiausia pilimi regione, naująja Lietuvos, kurią tikėtasi greitai užkariauti, sostine. Pilyje buvo palikta 100 karių įgula, 40 riterių, taip pat daug šaulių ir prižiūrėtojų. Čia taip pat buvo planuojama įsteigti ir vyskupystė. Šie planai taip ir liko neįgyvendinti. Netrukus po pastatymo pilis lietuvių buvo sugriauta. Pasak vienos iš versijų, šturmuojant Bajerburgą galėjo žūti ir pats kunigaikštis Gediminas.
Manoma, kad pilis stovėjusi dešiniajame Nemuno krante, 2 km į vakarus nuo Veliuonos, netoli Gystaus žiočių. Pastatymo metu pilis, pasak kronikų, buvo saloje.
Sugriovus pirmąją Bajerburgo pilį 1343 m. Ordinas pastatė kitą pilį tokiu pat pavadinimu žemiau palei Nemuną, netoliese dabartinių Maštaičių.
Trečioji Bajerburgo pilis buvo dabartinio Jurbarko vietoje, pastatyta 1387 m.
Echo (You and I)
„Echo (You and I)“ – Indonezijos/Prancūzijos dainininkės ir dainų autorės Anggun daina. Daina įtraukta į jos penktąjį tarptautinį albumą „Echoes“ ir yra kaip pirmasis albumo singlas tarptautinėje rinkoje ir trečiasis singlas Prancūzijoje.
Colleen McCullough
Colleen McCullough (Kolina Makalou, 1937 m. birželio 1 d. Velingtone, Australijoje –  2015 m. sausio 29 d. Norfolko saloje) – tarptautiniu mastu pripažinta australų rašytoja.
Echo (You and I)
Vaizdo klipas
Vaizdo klipo premjera įvyko 2012 m. kovo 13 d. ir tą pačią dieną buvo įkeltas Anggun ir „Eurovizijos“ „YouTube“ kanaluose. Tačiau iš klipo ištrynus vaizdo pradžią, jis pakartotinai kovo 20 dieną buvo įkeltas į „Eurovizijos“ kanalą.
Colleen McCullough
Autorė gimė Naujojo Pietų Velso mieste Velingtone, James ir Laurie McCullough šeimoje. Kolina Makalou užaugo per Antrąjį pasaulinį karą. Įstojo į medicinos specialybę. Pirmaisiais studijų metais Sidnėjaus universitete ji kentėjo nuo dermatito, kurį sukėlė alerginė reakcija su dezinfekciniu muilu ir buvo priversta atsisakyti savo svajonių tapti gydytoja. Nepaisant to, ji pradėjo dirbti neurologijos srityje, Royal North Shore ligoninėje Sidnėjuje. 1963 m. ji persikraustė į Jungtinę Karalystę, kur sutiko Jeilio universiteto neurologijos departamente atlikti mokslinius tiriamuosius darbus.
Echo (You and I)
2012 m. Eurovizijos dainų konkursas
Dėl to, kad Prancūzija yra viena iš „Big Five“ šalių, daina automatiškai pateko į „Eurovizijos“ finalą. Eurovizijoje Anggun dėvėjo blizgančią metalo suknelę. Ją lydėjo du pritariantieji vokalistai ir trys akrobatikos šokėjai.
Colleen McCullough
Vėliau Makalou praleido dešimt metų tyrinėdama ir dėstydama Neurologijos departamente, Jeilio medicinos mokykloje, Niu Heivene, Konektikute, JAV.
Echo (You and I)
2012 m. Eurovizijos dainų konkursas
Daina užėmė žemesnę vietą nei tikėtasi – 22-ą vietą su 21 tašku. Anggun vėliau sakė, kad ji iš pradžių tikėjosi pasiekti vietą tarp top 10 ir buvo giliai nusivylusi rezultatu.
Colleen McCullough
1970 m. ji įsikūrė Norfolko saloje, kur ji ir sutiko savo busimą vyrą Ric Robinson. Už jo ištekėjo 1983 m. Gyveno Sidnėjuje.
Dėl inkstų nepakankamumo mirė Norfolko saloje 2015 m. sausio 29 d.
Rašytojos karjera
Kolina Makalou savo rašytojos karjerą pradėjo romanu Timas (pagal kurį vėliau buvo sukurtas filmas). 1977 m. išėjo populiarusis autorės romanas Erškėčių paukščiai, daugelyje šalių tapęs bestseleriu. Vėliau sekė tokios knygos kaip Nepadori aistra, Morgano kelias, septynių dalių serija Masters of Rome ir kt. knygos. Rašytojos polinkis į istorinį gilumą ir nuoseklumą romanuose apie Senovės Romą buvo pripažinti ir įvertinti – K. Makalou gavo Macquarie universiteto mokslų daktarės laipsnį (1993 m.). Taip pat rašytoja yra New York Academy of Science, American Association for the Advancement narė.
Į lietuvių kalbą išversti kūriniai
Timas
Bonnie Wright
Bonnie Francesca Wright (g. 1991 m. vasario 17 d.) – anglų modelis ir aktorė, išgarsėjusi kaip Džinė Vizlė filme „Haris Poteris“.
Biografija
Bonnie gimė Londone, Anglijoje, juvelyrinių dirbinių komp. savininkų šeimoje (tėvai Sheila Teague ir Gary Wright). Ji – antrasis vaikas šeimoje, turi vyresnįjį brolį Lewį. Wright lankė Prior Western pradinę mokyklą, vėliau – King Alfred. Besifilmuodama Hario Poterio paskutinėse dalyse (Haris Poteris ir mirties relikvijos 1,2 dalis) ji pradėjo mokslus Londono University of the Arts: London College of Communication. Ji planuoja tęsti aktorės karjerą ir dirbti užkulisiuose (behind-the-scenes).
Asmeninis gyvenimas
2010 m. vasario mėnesį Bonnie patvirtino, kad susitikinėja su britų aktoriumi Jamie Campbell Bower. 2011 m. balandį jie susižadėjo. Pora praėjus metams po susižadėjimo išsiskyrė.
Kalnų perėja
thumb|250px|[[Vršičiaus perėja Slovėnijoje]]
Aukščiausios kalnų perėjos pasaulyje yra Himalajuose: Marsimik La (5582 m), Semo La (5565 m), Chardung La (5359 m). Kitos svarbios perėjos: Kilikijos Vartai, Chaibero perėja, Didžiojo Sen Bernaro perėja, Tarptautinė Los Libertadoreso perėja.
Iš visų kalnynų daugiausia perėjų turi Alpės, kur jų žinoma per 100.
Žievė
thumb|right|260px|Suskeldėjusi [[beržas|beržo žievė – tošis]] Žievė – paviršinis stiebo sluoksnis iki brazdo. Pavasarį žievė lengvai lupasi, nes brazdas yra vandeningas ir plonomis sienelėmis. Žievę lupant brazdas suardomas – žievė plyšta per brazdo vidurį. Žievė turi tris sluoksnius: dengiamąjį audinį, pirminę žievę ir antrinę žievę.
Senų medžių žievės paviršius būna suskeldėjęs, suaižėjęs, pamažu nusilukštena. Tas paviršinis sluoksnis vadinamas žiauberimi. Jis susidaro iš kamštinio audinio ląstelių. Žiauberis gali būti įvairios struktūros: žiedinė, žvyninė, juostinė. Žiauberis apsaugo medį nuo išdžiūvimo, žiemą nuo šalčio, pavasarį nuo kaitrios saulės, o kilus gaisrui ir nuo ugnies karščio. Dar neturintys žiauberies medžiai yra daug jautresni staigiems temperatūros svyravimams. Be to, žiauberis taip pat apsaugo medžius nuo elnių, briedžių, kiškių ir kitų gyvūnų, graužiančių žievę. Karčiosios medžiagos ir sausas nemaistingas žiauberies sluoksnis iš dalies apsaugo medžius nuo ligų sukėlėjų – patogeninių bakterijų ir grybų. Žiauberyje gausu kalcio oksalato kristalų ir kitų asimiliacijai netinkamų medžiagų.
Vaclovas Šleinota
Išsilavinimas
1974–1977 m. dirbo Panevėžio baldų fabrike ekonomistu. 1977–1978 Panevėžio kelių SRV skyriaus vadovu, 1978–1987 m. Panevėžio autokompresorių gamykloje ekonomistu, 1987–1990 metais ėmėsi vadybinės veiklos – tapo Panevėžio „Lietkabelio“ vadovu.
1993–1994 AB „Banga“ Šleinota dirbo ekspertu; nuo 1994 m. AB „Vilniaus vingis“ vadovas.
Vaclovas Šleinota yra Lietuvos Junior Achievement valdybos narys.
Vaclovas Šleinota ėjo Lietuvos pramonininkų konfederacijos viceprezidento pareigas.
Šleinota vedęs; žmona Ėglė (*1951 m.), Valstybės institucijų kalbos centro vadovė; dukros Lina (*1975 m.), Vaiva (*1982 m.).
Apdovanojimai
2000 m. Verslo šlovės galerijos laureatas.
Šovenių piliakalnis
Šovenių piliakalnis su gyvenviete, Pakarklos kalnas, Budriai – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 1869; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR78; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1428K) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24552) Anykščių rajono savivaldybės teritorijoje, į rytus nuo Šovenių, Kavarsko seniūnija. Pasiekiamas keliu Kavarskas – Šoveniai pavažiavus 1 km, paėjus per pievas į dešinę šiaurės rytų kryptimi 400 m, yra priekyje.
Piliakalnis
Piliakalnis yra patvenktos Pienios dešiniajame krante esančioje atskiroje kalvoje, juosiamoje slėnio daubų. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, kiek iškiliu viršumi, 30x25 m, su iki 80 cm storio kultūriniu sluoksniu pietiniame ir pietvakariniame šlaituose. Jame rasta apdegusio molio trupinių, šlako, gyvulių kaulų. Šlaitai statūs, 6–10 m aukščio, viršuje 2-3 m aukštyje dar paskatinti; apardyti ilgą laiką ariant, dabar dirvonuoja.
Piliakalnis apardytas ariant bei statant užtvanką per Pienią, dirvonuoja.
Į pietvakarius nuo piliakalnio 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė.
Tyrimai
1969 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas, 1974 m. – Mokslinė metodinė taryba. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 13346 m².
center|800px| Šovenių piliakalnis iš pietvakarių pusės
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Ivanas Merabišvilis
Ivane (Vano) Merabišvili (g. 1968 m. balandžio 15 d. Ude, Adigeni apygarda, Gruzija) – gruzinų politikas, Gruzijos vidaus reikalų ministras.
Biografija
1985 m. įgijo vidurinį išsilavinimą. Gruzijos technikos universitete (Tbilisis) studijavo geodeziją, baigė 1992 m., inžinierius.
Iki 1995 m. universiteto asistentas, nuo 1995 m. įsitraukė į visuomeninę ir politinę veiklą. 1999 m. Gruzijos parlamento narys, nuo 2000 m. Ekonomikos komiteto pirmininkas. Aštrus Prezidento Ševardnadzės kritikas. Nuo 2004 m. birželio 7 d. valstybės saugumo ministras, nuo 2004 m. gruodžio 18 d. – VRM ministras. Remiantis International Crisis Group (ICG) tyrimais, Gruzijoje vienas „įtakingiausių po Prezidento".
Nuo 2009 m. rugsėjo mėn. Merabišvilio patarėjas – Darius Jurgelevičius, buvęs Lietuvos VSD generalinio direktoriaus pavaduotojas.
Telšių rajono savivaldybės taryba 2003–2007 m.
Partijos
Rinkimai įvyko 2002 m. gruodžio 22 d. Rinkimuose gavo vietų:
Nuorodos
Oficiali svetainė
Mūsų garsas
Mūsų garsas – visuomenės, politikos ir kultūros laikraštis, dienraščio „Idiše štime“ priedas lietuvių kalba, ėjęs 1924–1925 m. Kaune.
Istorija
Leido ir redagavo Ruvimas Rubinšteinas. Spausdino „Idiše štime“ spaustuvė Kaune. Išėjo 21 numeris.
Rašė apie žydų kultūrą, tradicijas, švietimo klausimus, lietuvių ir žydų kultūrinius renginius.
Bendradarbiavo N. Fainbergas, Ozeris Finkelšteinas, Juozapas Albinas Herbačiauskas, Jonas Jablonskis, Chackelis Lemchenas, Simonas Rozenbaumas ir kt.
Apusenų kalnai
Apusenų kalnai  arba Vakarų Rumunijos kalnai – Vakarų Karpatams priklausantis kalnų masyvas, esantis Transilvanijoje, Rumunijoje. Pats pavadinimas, išvertus iš rumunų kalbos, reiškia „Vakarų kalnai“. Aukščiausias taškas kalnuose yra 1849 m aukščio Kukurbeta Marė, dar vadinamas Bihorio viršukalne. Apusenų kalnai pasižymi urvų gausa. Jų esama apie 400.
Apusenų kalbai yra gana jauni. Sudaryti iš įvairių uolienų, daugiausiai iš klinties, o tai paaiškina tokią urvų gausą visame regione. Šie kalnai nesudaro nepertraukiamos kalnų grandinės, turi daug žemesnių vietų su perėjomis link Krišanos regiono ir Didžiosios Vengrijos lygumos. Šiaurėje ribojasi su Barkau upe, pietuose su Murešo upe, rytuose su Transilvanijos plynaukšte, o vakaruose – Krišanos lyguma.
Kalnai priklauso vidutinių platumų tarpinei klimato sričiai. Klimatui daugiausiai įtakos daro žemyninės, taip pat ir jūrinės, oro masės. Vidutinė metinė temperatūra svyruoja tarp 6 ir 10° C, per metus kritulių iškrenta 700–1000 mm. Regione vyrauja plačialapiai ir spygliuočiai miškai. Gyvūnija labai įvairi, sutinkamos tokios rūšys, kaip lapės, vilkai, kiaunės, elniai, voverės, meškos, taip pat daug šikšnosparnių rūšių.
Vietovei būdingas mažas gyventojų tankumas. Regione yra daug mažų kaimų, vadinamų „giraitėmis“, išsibarsčiusių po visą vietovę. Yra ir keletas didesnių miestelių (Hunedoara, Bradas, Deva, Lopenis).
Vakarų Mašonalandas
Vakarų Mašonalandas  – Zimbabvės provincija šalies vakaruose. Plotas siekia 57 441 km² ir 2002 m. gyveno maždaug 1,2 milijono gyventojų. Sostinė – Činhojis.
Brėdikis
Brėdikis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Vakarų Mašonalandas
Ribojasi:
Brėdikis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Brėdikienė (ištekėjusi moteris) ir Brėdikytė (mergautinė pavardė).
Vakarų Mašonalandas
Šiaurinę Vakarų Mašonalando sieną sudaro statūs Zambezės krantai. Žemės čia nederlingos, menkai apgyvendintos, kai kur gyventojų nėra visai. Tokiose žemėse yra nacionaliniai parkai.
Brėdikis
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Vakarų Mašonalandas
Vienintelė stambi įmonė šiaurėje tėra ant Zambezės pastatyta Karibos HE. Šiaurėje yra du miestai – Kariba ir Karojis (Karoi).
Pietinė provincijos dalis, skirtingai nei šiaurinė, derlinga, tankiai apgyvendinta (miestai Kagoma, Čegutu ir kiti). Žemės ūkis joje sparčiai vystosi. Ši agrarinė provincijos dalis arti šalies sostinės Hararės, tad čionai pritraukiama dalis sostinės regiono darbo jėgos pertekliaus.
Rajonai
Vakarų Mašonalandas sudalintas į 6 rajonus: left|thumb|300px|Vakarų Mašonalando rajonai
Kūna (ežeras)
Kūna – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, apie 1 km į šiaurės vakarus nuo Naujo Strūnaičio. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,82 km, plotis – iki 0,17 km. Altitudė 185,7 m. Krantai aukštoki, sausi. Ežerą supa Kunigiškės miškas, tik šiaurinėje pakrantėje plyti dirbami laukai. Ežeras nenutekantis, priklauso Žeimenos upės intako Meros-Kūnos baseinui.
Šiauriniame ežero krante yra Ežerinčiškės kaimas.
Atradėjų paminklas
thumb|right|250px|Paminklas atradėjams Atradėjų paminklas yra Portugalijoje, Lisabonoje. Jis įamžina portugalus, atradusius didelę dalį pasaulio.
Paminklas pastatytas 1960 m., nors jo maketas buvo padarytas dar 1940 m. Paminklo aukštis yra 52 m, pamatų plotis − 20 m. Paminklas panašus į karavelę (mažą laivą trumpomis burėmis). Dviejuose jo šonuose yra pavaizuotos 33 geografinių atradėjų didvyrių figūros. Paminklo viduje yra liftas, kuriuo galima pakilti į viršų ir apžvelgti panoramą.
Galzdonai
Istorija
Galzdonai buvo nedidelis administracinis centras, 1905 m. į jų vardo valsčių įėjo 8 kaimai, tuo metu ten gyveno 384 žmonės. Prieškariu kaime buvo apie 60 namų, sukosi du vėjo malūnai, dirbo perkėla per Rusnę (Nemuną) ir muitinė, veikė valstybinė vokiška ir privati lietuviška mokykla.
Pacta sunt servanda
Sutarčių reikia laikytis (, servanda pacta sunt) – privatinės bei viešosios teisės principas, pagal kurį santykių šalims privalu vykdyti abipusius įsipareigojimus.
Tai kertinis privatinės – civilinės, komercinės, darbo – teisės ir civilinių santykių apyvartos principas bei pamatinė nuostata. Tam tikra prasme pasireiškia ir viešojoje teisėje (ūkinė administracinė teisė ir kitos sritys). Pavyzdžiui, viešosios teisės (tarptautinės, administracinės, konstitucinės) subjektai teisinių santykių dalyviai (šalys) taip pat privalo vykdyti savo prievoles, pareigas, kurios nustatytos abipusiškai suderinta valia (sutartis).
Imperatyvų privalomumą sandorio šalims pagrindė, suformulavo bei taikymą išplėtė kanonistai.
Varmijos Mozūrų universitetas
Varmijos Mozūrų universitetas – valstybinis universitetas Olštyne, Lenkijoje. Lenkijos aukštųjų mokyklų reitinge jis užima 33 vietą, tuo tarpu pasaulyje – 1377 vietą (pagal pasaulinį Webometrics Ranking of World Universities reitingą).
Aukštoji mokykla buvo įkurta 1999 m. rugsėjo 1 d., sujungus tris iki šiol veikusias aukštąsias mokyklas Olštyne: Aukštąją pedagogikos mokyklą, Žemės ūkio ir technikos akademiją ir Varmijos teologijos institutą.
Biržų alus
thumb
Biržų alus – Lietuvos alaus darykla.
Istorija
Darykla įkurta pagal 1682 m. Liudvikos Karolinos Radvilaitės patvirtintą instrukciją. 1686 m. pastatytas pirmasis alaus daryklos cechas. 1704 m. alaus darykla sugriauta per karą su Švedija, bet vėliau atstatyta. Po Pirmojo pasaulinio karo Biržų alaus darykla buvo sugriauta, bet 1923 m. jos nuosavybę perpirkta ir ji vėl pradėjo veikti. Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą darykla buvo nacionalizuota. 1973 m. alaus darykla „Biržų alus“ buvo prijungta prie Panevėžio alaus daryklos „Kalnapilis“. 1996 m. darykla reorganizuota į savarankišką įmonę, jai sugrąžintas senasis pavadinimas „Biržų alus“.
Maselščizna
Maselščizna – viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 10 km nuo Naujo Strūnaičio.
PFK Niva Vìnnicâ
Vinycios profesionalus futbolo klubas „Niva“ – Ukrainos futbolo klubas iš Vinycios.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1958 m.
PAE OFĪ
Herakliono „OFI Crete“ – Graikijos futbolo klubas iš Herakliono (Kreta).
Istorija
Klubas įkurtas 1925 m. Į aukščiausią šalies lygą pateko 1968 m.
2009–2010 m. sezone ekipa žaidė tuometinėje Graikijos Pirmojoje lygoje (Beta Ethniki).
Iškovojo teisę žaisti elito divizione. Ilgam elito divizione įsitvirtinti nepavyko.
Igor Rakočević
Igor Rakočević (g. 1978 m. kovo 29 d. Belgrade, Jugoslavijoje) – buvęs Serbijos profesionalus krepšininkas, olimpietis.
2009 m. birželio 20 d. pasirašė sutartį su Stambulo „Efes Pilsen“ klubu. 2011 m. birželio 30 d. klubas nusprendė nepratęsti sutarties su žaidėju.
Rytų aukštumos
thumb|right|250px|Šiaurinė aukštumų dalis Rytų aukštumos (angl. Eastern Highlands) – kalnynas rytų Zimbabvėje. Šios aukštumos formuoja rytinę šalies sieną su Mozambiku.
Rytų aukštumose klimatas yra švelnesnis nei likusioje šalies dalyje. Šiose aukštumose susiformuoja daug upių, kurios vėliau įteką į didžiausias šalies upes – Zambezę ir Savę.
Antanas Didžiulis
Antanas Didžiulis (1883 m. vasario 7 d. Griežionėlėse, Anykščių raj. – 1960 m. kovo 11 d. Panevėžyje) – Lietuvos gydytojas, politinis bei visuomenės veikėjas.
Šeima
Kilęs iš bajorų, Stanislovo Didžiulio ir rašytojos Liudvikos Didžiulienės (Žmonos) šeimos. Broliai ir seserys: Ona Sketerienė (1878–1960) – akušerė, Emilija Didžiulytė (1879–1962) – šeimos globotinė po vaikystės traumos, Vytautas Didžiulis (1881–1956) – pedagogas, gamtininkas, Vanda Albrechtienė (1881–1941) – gydytoja ir rašytoja, Michalina Ševeliovienė (1884–1973) – pedagogė ir knygnešė, Algirdas Severinas Didžiulis (1887–1916) – spaustuvininkas, kariškis, Aldona Kazanavičienė (1888–1968) – pedagogė ir rašytoja. Vedė 1910 m. tremtyje, žmona mokytoja Serafima Michailova-Didžiulienė (1888–1983), tremtinė iš Permės srities (Rusija). Vaikai: Halina Didžiulytė-Mošinskienė (1911–2004) – pedagogė, rašytoja, Brazilijos lietuvių visuomenės veikėja, Algirdas Didžiulis (1915–2009) – inžinierius mechanikas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas, Jurgis Didžiulis, Irena Jurevičienė (g. 1923 m.) – gydytoja, Liudas Didžiulis (1925–1941).
Veikla
1896–1904 m. mokėsi Mintaujos gimnazijoje. Priklausė slaptam moksleivių būreliui, 1896 m. dalyvavo moksleivių maište prieš pravoslavų maldų skaitymą rusiškai. Iš gimnazijos pašalintas, bet motinos L. Didžiulienės iniciatyva 1897 m. vėl priimtas. 1904–1905 m. studijavo Maskvos universitete istoriją ir filologiją.
Nuo 1905 m. Lietuvos socialdemokratų partijos (LSDP) narys, už dalyvavimą 1905–1907 m. revoliuciniuose įvykiuose suimtas, kalėjo Ukmergės ir Kauno kalėjimuose. 1906 m. rugsėjo mėn. už užstatą paleistas, bet netrukus vėl suimtas ir 1907 m. su tėvu bei broliu Vytautu ištremtas į Sibirą, Jenisiejaus guberniją. 1911 m. su žmona pabėgo iš tremties ir, negalėdamas likti Lietuvoje, 1912–1914 m. studijavo mediciną Krokuvos universitete, buvo LSDP Užsienio biuro narys, gyveno Čekoslovakijoje.
Mūsų gyvenimas
Mūsų gyvenimas – JAV lietuvių visuomenės ir literatūros laikraštis, leistas 1909 m. Čikagoje.
Antanas Didžiulis
Veikla
1918 m. grįžo į Lietuvą, 1919–1960 m. dirbo Raudonojo Kryžiaus ligoninės vyr. gydytoju Panevėžyje, Panevėžio apskrities gydytoju, aktyviai dalyvavo kultūrinėje veikloje, vadovavo Panevėžio meno kultūros draugijai „Aidas“, organizavo vakarus, vaidino spektakliuose, operetėse, buvo liaudies universiteto lektorius ir Panevėžio kraštotyros draugijos narys. Nuo 1935 m. Draugijos kovai su tuberkulioze centro valdybos narys, organizavo medicinos parodas.
Mūsų gyvenimas
Istorija
Leido „Žinios“ draugija. Redaktorius Bronius Laucevičius-Vargšas.
Antanas Didžiulis
Veikla
Antrojo pasaulinio karo metais vokiečių persekiotas už antihitlerinio judėjimo rėmimą, nužudytas jo sūnus 16-metis Liudas. 1941–1945 m. gyveno Tauragėje, buvo Tauragės apskrities gydytojas. Po karo grįžęs į Panevėžį buvo Panevėžio miesto sveikatos apsaugos skyriaus vedėjas, vėliau iki gyvenimo pabaigos – Panevėžio respublikinės ligoninės gydytojas patologanatomas.
1947–1951 m. LSSR Aukščiausios Tarybos deputatas.
Bendradarbiavo laikraščiuose „Naujoji Gadynė“, „Žarija“, „Skardas“, „Kova“, „Socialdemokratas“, „Lietuvos žinios“, „Panevėžio balsas“.
Monokultūra
thumb|right|[[Kviečiai|Kviečių monokultūros laukai.]] Monokultūra – žemės ūkyje taikoma praktika dideliuose žemės plotuose ilgą laiką (nesilaikant sėjomainos) auginti vienos rūšies augalus. Šiuo terminu taip pat vadinami patys laukai, kuriuose tam tikru sezonu auginami vienos rūšies augalai. Monokultūros plačiai naudojamos šiuolaikiniuose ūkiuose, nes leidžia gauti didesnį derlių su mažesne darbo jėga ir efektyviau panaudojant žemės ūkio techniką. Iš kitos pusės, monokultūrose gali lengviau plisti augalų ligos, greičiau nusialinti dirvožemis, todėl išauga trąšų ir pesticidų naudojimas. Tokiuose laukuose taip pat aptinkama žymiai skurdesnė biologinė įvairovė.
thumb|left|[[Aliejinė palmė|Aliejinių palmių plantacija Indonezijoje.]] Monokultūros terminas taip pat gali būti naudojamas apibūdinti bet kokią kitą aibę, kuriuoje dominuoja vienos rūšies objektai. Pavyzdžiui, kultūrą su viena vyraujančia pasaulėžiūra.
Monokultūrai yra priešinga polikultūra (skirtingų rūšių auginimas tame pačiame lauke).
Masejas
Masejas  – miestas šiaurės rytų Brazilijoje, Atlanto vandenyno pakrantėje, prie Mundau lagūnos. Alagoaso valstijos sostinė. Yra jūrų uostas (eksportuojamas cukrus), Zumbi dos Palmares tarptautinis oro uostas, plentų mazgas. Tekstilės, cukraus, chemijos pramonė. Veikia Alagoaso federalinis universitetas (įkurtas 1961 m.).
Istorija
Miesto pavadinimas kilo iš indėniško žodžio ir reiškia iš žemės ištrykštančias vandens sroves, kurių pasitaiko Masejo apylinkėse. Gyvenvietė susikūrė XIX a. pr. kaip medienos eksporto ir cukraus pramonės centras. 1839 m. Masejas tapo valstijos sostine.
Pakruojo rajono savivaldybės taryba
Pakruojo rajono savivaldybės taryba – Pakruojo rajono savivaldybės bendruomenės atstovaujamoji savivaldos institucija, atsakinga už savivaldos teisės, savo funkcijų ir bendruomenės iškeltų uždavinių įgyvendinimą bendruomenės interesais savivaldybės teritorijoje. Taryba renkama ketveriems metams visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus. Rinkėjai – savivaldybės teritorijos gyventojai, gali keisti kandidatų eilę sąraše, penkiems kandidatams suteikdami pirmumo balsus.
Tarybą sudaro 25 tarybos nariai. Naujai išrinktos tarybos nario įgaliojimai prasideda, o ankstesnės kadencijos tarybos nario įgaliojimai baigiasi nuo tos dienos, kurią naujai išrinkta taryba susirenka į pirmąjį posėdį.
Per du mėnesius nuo pirmojo naujai išrinktos savivaldybės tarybos posėdžio sušaukimo dienos turi būti išrinktas savivaldybės meras, paskirti mero pavaduotojas ir savivaldybės administracijos direktorius, sudaryti tarybos komitetai ir tarybos kolegija. Savivaldybės tarybos veiklos tvarką ir formas nustato Vietos savivaldos įstatymas ir savivaldybės tarybos veiklos reglamentas.
Savivaldybės taryba savo įgaliojimus įgyvendina kolegialiai savivaldybės tarybos posėdžiuose. Tarybos posėdžiams klausimus rengia komitetai bei komisijos savo posėdžiuose, tarybos narių frakcijos bei savivaldybės administracija. Taryba svarstomais klausimais priima sprendimus ir kontroliuoja jų įgyvendinimą.
Savivaldybė yra Lietuvos savivaldybių asociacijos narė.
Trapezundo imperija
Trapezundo autokratija arba Trapezunto kunigaikštystė – graikų valstybė Anatolijos Juodosios jūros pakrantėje, egzistavusi nuo 1204 m. balandžio iki 1461 m. rugpjūčio 15 d.
Nusilpus Bizantijos imperijos rytinių provincijų kontrolei ir kryžiuočiams Ketvirtojo Kryžiaus žygio metu užėmus Konstantinopolį, Trapezundo autokratija užėmė Romos laikų priklausiusią Ponto provinciją. Trapezundo autokratiją nuo Bizantijos skyrė Nikėjos imperija.
XIII a. pradžioje čia įsigalėjo Komninų dinastija, du šimtmečius valdžiusi šią autokratiją. Po Bizantijos imperatoriaus Androniko I Komnino ir jo sūnų nužudymo, liko gyvi nepilnamečiai anūkai Aleksijus I ir Dovydas I. Prasidėjus karui su kryžiuočiais, 1203 m. jie pabėgo į Gruziją, kurią valdė jų teta karalienė Tamara. Ši savo sūnėnams davė lėšų ir armiją, kad šie įkurtų savarankišką valstybę. Karalienė Tamara nesutarė su imperatoriumi Aleksijumi III Angelu, todėl Aleksijus I ir Dovydas I su armija iš Gruzijos įžengė į Pontą, kur 1204 m. balandį Aleksijus I buvo paskelbtas imperatoriumi, o Trapezundas tapo naujos valstybės sostine.
Imperijos klestėjimas
Komninai buvo kilę iš šių apylinkių, todėl turėjo vietos gyventojų palaikymą. Jaunesnysis Aleksijaus I brolis Dovydas I su armija žygiavo į vakarus ir užėmė Sinopą bei visą Paflagoniją. Paflagonijos gyventojams reikėjo gynėjo nuo turkų ir kryžiuočių, todėl jis buvo su džiaugsmu sutiktas. Visa Juodosios jūros pakrantė nuo Kaukazo iki Samsuno priklausiusi seldžiukams atiteko Komninams.
Atsiradus naujai kunigaikštystei labai susilpnėjo graikų jėgos Azijoje. Po Konstantinopolio žlugimo prasidėjo Komninų dinastijos ir Nikėjos kunigaikštystės įkūrėjo Teodoro I Laskario priešprieša. 1205 m. Dovydas I ruošėsi užimti Nikomediją, bet Laskaris sudarė sąjungą su seldžiukais ir Dovydas I prie Sangarius upės patyrė pralaimėjimą. Aleksijų I turkai sumušė prie apsupto Samsuno.
1212 m. Laskaris atsiėmė visas vakarines Dovydo I užkariautas žemes. Turkai taip pat norėjo įsitvirtinti Juodojoje jūroje ir 1214 m. užėmė naująją Dovydo I sostinę Sinopą. Pats Dovydas I žuvo mūšio lauke. Aleksijus I, pasitelkęs gruzinų samdinius, sėkmingai atmušinėjo seldžiukų antpuolius, bet buvo priverstas Rumo sultonatui mokėti duoklę, kad galėtų saugiai vykdyti sausumos prekybą.
Aleksijus I, priėmęs „Didžiojo Komnino“ titulą, buvo sumanus valdovas. Po jo mirties prasidėjo Komninų aristokratų ir vietinių magnatų tarpusavio kova dėl valdžios.
Sosto paveldėtojas, Aleksijaus I žentas, Andronikas I Gidas tęsė kovą su seldžiukais, bet Mažajai Azijai pradėjo grasinti naujas priešas – mongolai. Tai privertė buvusius priešus suvienyti savo jėgas, todėl Trapezundo kunigaikštystė valdant Manuilui I sudarė sąjungą su Rumo sultonatu. Sultono armija su sąjungininkų ir vasalų būriais buvo sutriuškinti mongolų 1244 m. Armėnijoje. Mongolai įsiveržė į Rumo žemes ir pasiekė Angorą. Sultonas taiką buvo priverstas nusipirkti. Šis turkų valstybės patirtas smūgis buvo naudingas mažai graikų valstybei, kuriai nuolat grasino seldžiukai. Manuilas I tapęs priklausomu nuo mongolų galėjo jaustis laisviau, nei anksčiau. Jo maža kunigaikštystė nebuvo įdomi užkariautojams. 1258 m. mongolams užėmus Bagdadą, Tebrizas tapo prekybos centru iš kurio Vidurinės Azijos prekės keliavo Juodosios jūros link. Į Trapezundą vyko Sirijos, Rusijos, Kaukazo šalių pirklai ir miestas tapo prekybos tarp rytų ir vakarų sankryža. Valdant Manuilui I buvo pastatytas Sofijos soboras – pagrindinė kunigaikštystė šventovė.
Kunigaikštystė nuosmukis
1282 m. Jonas II Megas Komninas vedė Bizantijos imperatoriaus Mykolo VIII Paleologo dukrą. Nepaisant vidinių nesutarimų jis sėkmingai atrėmė turkmėnų ordos puolimus. Po jo mirties šalyje įsiviešpatavo neramūs laikai.
Nepilnametį Manuelį II nuvertė ir valstybę pradėjo valdyti jo dėdė Bazilijus, paskui jo našlė, nesantuokinė Bizantijos imperatoriaus dukra Irena. Prieš valdovę sukilo dalis aristokratijos, prasidėjo pogromai ir gaisrai gatvėse. Į kunigaikštystę įsiveržė Dijarbakyro turkai ir sudegino Trapezundo priemiestį, bei užsienio pirklių kontoras. Irenos tėvas, Bizantijos imperatorius Andronikas III Paleologas, sunkiai sirgo, todėl dukrai pagelbėti negalėjo.
Aleksijaus II dukra Ona pasitelkusi vietos aukštuomenę, išvarė Ireną, bet pati po eilinio perversmo buvo pasmaugta. Po vienos dienos Mykolo, jauniausiojo Aleksijaus II brolio, valdymo, dalis Bizantijai palankios aukštuomenės į sostą pasodino dvidešimtmetį Mykolo sūnų Joną III. Naujas imperatorius greitai susipyko su savo šalininkais ir buvo priverstas užleisti sostą savo tėvui.
Heinrich Isaac
Henrikas Izakas (,, apie 1450 − 1517 m. kovo 26 d.) – prancūzų-flamandų (arba Nyderlandų) muzikos mokyklos renesanso kompozitorius.
Trapezundo imperija
Kunigaikštystė nuosmukis
1347 m. maras ir žemės drebėjimas dar labiau nualino netvirtą imperiją. 1349 m. prasidėjo revoliucija ir į sostą buvo pasodintas nesantuokinis Bazilijaus dvylikametis sūnus Aleksijus III Megas Komninas. Jam teko kovoti su Genujos Respublikos pirklių ekspansija. Norėdamas suskaldyti Spinolų, Grimaldžių šeimų monopoliją, 1367 m. Aleksijus III pasirašė prekybos sutartį su Venecijos Respublika. Jo valdymo metais miestas pasipuošė šventovėmis ir vienuolynais. Jo talentingas sūnus Manuilas III Megas Komninas paveldėjo atsigaunančią ir po seldžiukų valstybės suirimo nepriklausomą valstybę.
Heinrich Isaac
Biografija
Nieko nežinoma apie Henriko Izako gimimo aplinkybes ir jaunystę. Spėjama, kad jis gimė apie 1450 m. Pietų Nyderlanduose, tikriausiai Brabante. Pirmieji jo muzikos užrašymai datuojami apie 1470-ųjų vidurį, tačiau pirmasis dokumentuotas liudijimas yra tik iš 1484 m., kada jis dokumentuotas dainininku Insbruko kunigaikščio Zigmanto Habsburgo dvare. Spėjama, kad iš Insbruko 1485 m. jį persiviliojo faktinis tuometinis Florencijos valdytojas Lorencas Medičis Puikusis. Florencijoje Izakas dainavo, buvo vargonininku ir mokė muzikos Lorenco šeimos vaikus. Tikrą Izako padėtį pas Lorencą maskuoja tai, kad tuo metu Florencijoje dirbo kitas vargonininkas Izakas. Henrikas Izakas dainavo Santa Maria del Fiore ir Santissima Annunziata bažnyčiose.
Trapezundo imperija
Kunigaikštystė nuosmukis
thumb|300px|Maža Trapezundo imperija [[1400 m.]] Užpuolus Tamerlanui, Trapezundo kunigaikštystė vėl turėjo mokėti duoklę mongolams. Tik Manuilo III susitarimo su mongolais dėka imperijos žemės nebuvo nusiaubtos. Jis turėjo Tamerlanui tiekti karo laivus ir padėti kovoje su Beiazitu (dabar Doubeiazitas ). Po Tamerlano mirties neliko ir priklausomybės mongolams.