cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zelvos rajonas
Geografija
Kraštą užima Valkavysko ir Smurgainių aukštumos, skiriamos Zelvos upės slėnio. Šiaurėje plyti Nemuno žemuma. Būdingas aukštis 150–200 m, aukščiausia vieta – 239 m (prie Madzeikos kaimo). Svarbiausios upės yra Zelva ir Ščiara su intakais Lukonica ir Biaroza, telkšo didžiausias srityje Zelvos tvenkinys. Miškingumas – 16,1 % (pušynai, eglynai, beržynai).
Gyventojai
Tautinė sudėtis:
Gyvenvietės
Vienintelė miesto tipo gyvenvietė – Zelva.
Bagotosios šv. Antano Paduviečio bažnyčia
'''Bagotosios šv. Antano Paduviečio bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Bagotosios kaime, 9 km į šiaurės rytus nuo Pilviškių, 9 km į pietvakarius nuo Višakio Rūdos.
Istorija
Iki 1871 m. kaimo kapinėse pastatyta medinė koplyčia. 1911 m. įkurta parapija. Pilviškių klebonas S. Švilpa pastatė kleboniją ir ūkinius pastatus. Tikintieji galėjo tik susiremontuoti senąją koplyčią, tačiau be caro valdžios leidimo labi greitai pastatė dabartinę medinę bažnyčią. 1912 m. statyti baigta pirmojo jos klebono Simono Garmaus rūpesčiu, už parapijiečių lėšas. Statė Kauno rangovas Boleslovas Pravdinskis. Statyba atsiėjo 6500 aukso rublių. Daugelį darbų atliko patys parapijiečiai. 1913 m. bažnyčios kairiajame bokšte pbuvo akabintas 164 kg sveriantis varpas vardu „Stanislovas ir Vincas“. Vos baigta bažnyčia 1914 m. trenkus žaibui užsidegė. Gaisras buvo užgesintas, netrukus bažnyčia atstatyta.
1911–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius, turėjęs savo biblioteką - skaityklą. Per Pirmąjį pasaulinį karą bažnyčia apgriauta, sudegė parapijos trobesiai. S. Garmaus rūpesčiu bažnyčia atstatyta. 1921 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa.
Didysis altorius 1928 m. pagamintas meistro Vlado Čižausko dirbtuvėje Šiauliuose. Šoniniai altoriai buvo pagaminti meistro Adomo Karaliaus iš Suvalkų.
Klebono Vaclovo Degučio rūpesčiu (Bagotojoje nuo 1970 m.) bažnyčia suremontuota, įvestas šildymas. 2010 m. perdažytas bažnyčios vidus.
Kunigai
Šventoriuje palaidotas anksti miręs kun. Motiejus Antanaitis (1879–1905).
Architektūra
Bažnyčios architektūroje ryškus eklektikos poveikis: plano ir pagrindinio fasado kompozicijoje žymi baroko, langų formose klasicizmo, bokštų viršūnių smailuose skydeliuose - gotikos įtaka. Lygios, santūrios sienų plokštumos ir interjero sąranga perimta iš liaudies architektūros.
Bažnyčia lotyniško kryžiaus plano, dvibokštė, su apside. Vidus 3 navų, yra 3 altoriai. Viduriniąją navą pratęsia stačiakampė presbiterija. Iš abiejų pusių pristatytos žemos zakristijos. Pagrindinį fasadą puošia du kvadratiniai bokštai, susidedantys iš trijų į viršų siaurėjančių ir žemėjančių tarpsnių. Viršutinius tarpsnius užbaigia piramidiniai stogeliai. Virš priekinio fasado vidurinės dalies iškyla pusapskritis skydas. Virš apsidės stūkso mažas bokštelis, kuriame kabo signatūrinis varpelis.
Vidaus erdvėje didžioji nava platesnė ir aukštesnė už šonines. Ją dengia gaubtos lubos. Šoninių navų perdangos plokščios. Altoriai yra barokinių formų. Pagal senas tradicijas, šoninėse koplyčiose altoriai nutapyti ant sienų. Panašių altorių Lietuvos XX a. pradžios bažnyčiose jau retai pasitaiko. Drožinėta neogotikinė sakykla įrengta vidurinės navos kairėje pusėje, prie stulpo. Vargonų choras paremtas arkomis sujungtais stulpais.
Žygiuok arba mirk
Šio filmo pavadinimas kartais yra verčiamas kaip Legionieriai.
Turinys
1918 m. pasibaigus Pasauliniam karui majoras Fosteris vis dar gyvas atsiminimais apie praėjusias kovas ir gedi savo legiono, kuris per kovas sumažėjo nuo 8000 iki 200 karių.
Netrukus Fosteris gauna užduotį: su savo kariais grįžti į Maroką, kad užtikrinti tolimesnį Prancūzijos dominavimą šioje šalyje. Greta šios užduoties yra ir dar viena: muziejininkui Marno padėti pargabenti į šalį apleistame mieste esančias brangenybes, kurios turi padengti Prancūzijos dalyvavimo Pasauliniame kare patirtus nuostolius.
Kartu su legionu į Maroką išvyksta ir Simona Pikard, žuvusio archeologo duktė, kurią netrukus įsimyli vienas iš legionierių, Markas.
O kelyje jų tyko vietiniai berberai, vadovaujami El Krimo, žmogaus, turinčio senų sąskaitų su majoru Fosteriu.
Karakumų kanalas
thumb|255px|Karakumų kanalas (1992 m.)
Karakumų kanalas  – drėkinamoji sistema pietryčių Turkmėnistane. Pradėtas kasti 1954 m., galutinai baigtas 1988 m. Atsišakoja nuo Amudarjos netoli Atamurato miesto ir eina į pietvakarius Karakumų dykumos pakraščiu. Ilgis 1380 km, didelė šio atstumo dalis (450 km) laivuojama.
Karakumų kanalas labai svarbus Turkmėnistano žemdirbystei. Kanalo drėkinamoje žemėje auginama medvilnė, vaisiai, moliūginiai augalai. Tačiau dėl kanalo didėja žemės druskingumas, be to, Amudarja dėl kanalo netekdama daug vandens nepasiekia Aralo jūros, todėl ši sparčiai džiūsta.
Nova Viešas (Monkų apskritis)
Nova Viešas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Tšcianės valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 2 km į pietvakarius nuo Tžcianų, apie 13 km į pietvakarius nuo Monkų ir apie 41 į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
O'Higinso-San Martino ežeras
O’Higinso ežeras ( – Čilėje), San Martino ežeras (Lago San Martín – Argentinoje) yra Patagonijoje, Patagonijos Anduose, Čilėje (Aiseno regione) ir Argentinoje (Santa Kruso provincijoje). Ežeras iškilęs į 250 m virš jūros lygio aukštį. Tai giliausias abiejų Amerikų ežeras. Jo gylis siekia 836 m. Į ežerą leidžiasi O'Higinso ledynas (vakaruose). Krantai labai raižyti, ežeras turi daug gilių ilgų įlankų (turi 8 atšakas), atskiros jo dalys jungiasi siauromis protakomis. San Martino ežeras priklauso Ramiojo vandenyno baseinui (su juo jungia Paskvos upė).
Ežero pakrantės skurdžios, kalnuotos, retai gyvenamos. Virš ežero siaučia stiprūs vėjai. Čilės pusėje prie ežero yra Vilja O’Higinso gyvenvietė. Argentiniečiai ežerą pavadino savo nacionalinio didvyrio Chosė de San Martino garbei, o čiliečiai – Bernardo O’Higinso garbei.
Mišelis Valjanas (filmas)
Mišelis Valjanas arba '''Mišelis Valjanas. Ištroškę greičio'''  – 2003 m. prancūzų režisieriaus Lui–Paskalio Kurlero veiksmo filmas apie Le Mano 24 valandų automobilių lenktynes. Filmo scenarijus parašytas Žano Gratono ir jo sūnaus Filipo Gratono komiksų motyvais.
Filmo premjera įvyko 2003 m. lapkričio 8 d. Tokijo tarptautiniame filmų festivalyje. .
Siužetas
Bebaimis ir virtuoziškas jaunasis lenktynininkas Mišelis Valjanas su savo pagalbininkais stoja į žūtbūtinę dvikovą su amžinų priešininkų komanda „Leader“, kurios lenktyninį automobilį vairuoja seksuali ir kerštinga mergina Rut Vong.
Mišelio Valjano šeimos įkurta kompanija „Vaillante“ gamina naujausius lenktyninius automobilius ir išbando juos pasaulinėse trasose. Varžybose jie vis susiduria su svarbiausių priešininkų komanda „Leader“, o tokia konkurencija tęsiasi jau 25 metus. „Vaillante“ komandos lenktyniniai kiekvieną kartą kerta finišo liniją pirmi ir dar labiau padidina konkurentų norą nugalėti sekančiose lenktynėse, taip pat griebtis nesąžiningų metodų ir intrigų.
Garsiosiose 24 valandų Le Mano lenktynėse be kompromisinė konkurencija dar labiau paaštrėja, o dviejų aršiai nusiteikusių komandų dvikova persikelia už lenktynių trasos ribų, nes pergalės ištroškę priešininkai stengiasi įvairiais būdais pakenkti Mišeliui Valjanui, sprogdina paruoštus užtaisus, gadina padangas, teršia kurą, organizuoja klastingas avarijas ir daro psichologinį spaudimą grobdami artimus jam žmones.
Daugelio prestižinių lenktynių nugalėtojui teks išlaikyti sudėtingiausią gyvenimo egzaminą, kuriame bet kurią akimirką gali iškilti pavojus gyvybei, nes mirtinai sudėtingoje trasoje negalima padaryti nė menkiausios klaidelės…
Aktoriai
ir kt.
Paul von Hindenburg
Paulius fon Hindenburgas (1847 m. spalio 2 d. Poznanėje – 1934 m. rugpjūčio 2 d. Gut Noideke, Rytų Prūsija) – vokiečių karininkas, generolas feldmaršalas, politikas, antrasis Veimaro respublika (Vokietijos) Reichsprezidentas; politikas, 1933 m. paskyręs Hitlerį Reichskancleriu.
Biografija
1916 m. rugpjūtį buvo paskirtas Generalinio štabo viršininku. 1925–1934 m. Vokietijos prezidentas. Pirmojo pasaulinio karo metu ilgą laiką buvojo Lietuvoje.
1930 m. slaptu (Vokietijos prašymu) Prezidento Antano Smetono dekretu apdovanotas Vyčio Kryžiaus I laipsnio ordinu. Į Berlyną Lietuvos apdovanojimą nuvežė ir Reichsprezidentui įteikė generolas Pranas Tamašauskas ir pulkininkas Aleksandras Plechavičius.
Makro že kalbos
Makro že kalbos (Macro-Jê, Macro-Gê) – hipotetinė kalbų makrošeima Pietų Amerikoje, kuriai priskiriamos indėnų kalbos, daugiausiai paplitusios Brazilijos regionuose, taip pat kai kur Argentinoje, Paragvajuje ir Bolivijoje. Makrošeimos branduoliu laikomos že indėnų vartojamos že kalbos. Makrošeima pirmą kartą apibūdinta 1926 m., vėliau hopotezė buvo taisoma, tačiau kalbininkai amerikanistai ją tebelaiko aktualia (pagal Terrence Kaufman, 1990).
Klasifikacija
Makro že kalbomis laikomos šios kalbų šeimos, tarp jų ir izoliuotos kalbos:
Eduardo Ribeiro iš Čikagos universiteto, priešingai nei Terrence Kaufman, į šią makrošeimą neįtraukia fulniô (yatê) ir guató kalbų. Jis taip pat, priešingai nei Greenberg, makrošeimai nepriskiria otí ir chiquitano kalbų. Šios kalbos turi nereguliarių morfologinių ryšių su tupių ir karibų kalbų šeimomis. Rodrigues (2000) ir Ribeiro visas jas apjungia į že–tupių–karibų kalbų makrošeimą.
Morenis
Morenis – miestas pietinėje Rumunijoje, 100 km į šiaurės vakarus nuo Bukarešto. Yra pramoninis parkas.
Aluotų piliakalnis
Aluotų (Druskių) piliakalnis arba Druskių piliakalnis – piliakalnis Kupiškio rajono savivaldybės teritorijoje, tarp Aluotų ir Druskių kaimų, Šimonių seniūnija. Pasiekiamas plentu Utena-Kupiškis (118), pirmuoju lauko keliu ties Druskių kaimu pasukus į kairę pitvakarių kryptimi, už 200 m pasukus į dešinę šiaurės vakarų kryptimi, link pamiškėje esančios sodybos – iš viso 900 m. Nuo jos prie piliakalnio einama dešinesniu miško takeliu į šiaurės vakarus 350 m.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Iženos dešiniajame krante esančiame aukštumos kampe, Šimonių girios pakraštyje. Aikštelė ovali, orientuota pietryčių – šiaurės-vakarų kryptimi, 25 m ilgio, 35 m pločio. Jos pietrytiniame krašte supiltas 40 m ilgio, 1,5 m aukščio, 10 m pločio pylimas. 3-­3,5 m žemiau aikštelės visą piliakalnį juosia griovys 4 m pločio dugnu ir antras 130 m ilgio, 1,2 m aukščio nuo griovio, 8 m pločio pylimas. Šiaurės rytų pusėje už šio pylimo iškastas griovys 2 m pločio dugnu, už kurio supiltas trečias 0,3 m aukščio nuo griovio, 5 m pločio pylimas 0,7 m aukščio išoriniu šlaitu. Šlaitai statūs, 20-­22 m aukščio. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Piliakalnis apardytas arimų, apaugęs tankiomis eglėmis.
Visose piliakalnio papėdėse 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta gargažių.
Archeologiniai žvalgymai
1998 m. Lietuvos Istorijos instituto Archeologijos skyriaus išvykos metu aptiktas titnaginis atkraštinis kirvis, pagamintas iš masyvios nuoskalos. Viena kirvio pusė yra su titnago žieve, kitoje matyti ties ašmenimis, nuoskalos vidinėje pusėje, kuprelės žymė. Kirvio ašmenyse iš abiejų pusių nuo darbo pasilikusios išskalėlės. Kirvis – 7,7 cm ilgio, plotis, ties ašmenų galais – 6,8 cm, išlenktų ašmenų ilgis – 10,2 cm, kirvio įtvaros plotis – 2,3 cm. Šalia kirvio aptikta smulkių lygiu paviršiumi puodo šukelių, kurių molio masėje yra grūsto granito. Ištyrus 1,5x1,5 m. dydžio šurfą, ryškesnio kultūrinio sluoksnio neaptikta.
Piliakalnio apsauga
1973 m. įrašytas į Lietuvos kultūros paminklų sąrašą, 1992 m. įregistruotas į Kultūros vertybių registrą (u. k. 5289), 1998 m. paskelbtas kultūros paminklu, 2005 m. pripažinta valstybės saugoma kultūros vertybe.
Jonas Nainys (1900)
Jonas Nainys (1900 m. liepos 7 d. Burniškiuose, Lygumų valsčius – 1984 m. balandžio 15 d. Kaune) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, veterinarijos mokslų daktaras, Lietuvos veterinarijos akademijos rektorius.
Biografija
Gimė ūkininko šeimoje. Pradžios mokyklą baigė pas liaudies mokytoją (daraktorių). Prieš Pirmąjį pasaulinį karą Šiaulių rusiškoje progimnazijoje baigė pirmąją klasę. Po karo, įkūrus Šiauliuose lietuvišką gimnaziją, eksternu išlaikė egzaminus į trečiąją klasę. 1919 m. vasarą Kaune įstojo į besikuriančią Lietuvos kariuomenę. Tarnaudamas kariuomenėje sunkiai susirgo: iš pradžių – plaučių uždegimu, vėliau – osteomelitu. 1919–1922 m. gulėjo Kauno karo ligoninėje, tačiau sveikatos neatgavo – tapo karo invalidu.
1924 m. Kaune baigė buhalterijos ir kooperacijos kursus. 1924–1927 m. lankė J. Tumėno kursus suaugusiesiems. 1925–1927 m. Karo invalidų draugijos pirmininkas. 1927 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Medicinos fakultete, Veterinarijos skyriuje. 1928 m. uždarius Veterinarijos skyrių, išvyko studijuoti į Vienos aukštąją veterinarijos mokyklą. 1934 m. baigė studijas ir apgynė daktaratą tema „Vienos miesto įvairių dešrų tyrimai“, veterinarijos mokslų daktaras. 1934–1935 m. tobulinosi pieno ir pieno produktų analizės chemijos tyrimo srityje Vienoje ir Lietuvos žemės ūkio akademijoje, Dotnuvoje. 1935 m. pradėjo dirbti vyresniuoju asistentu Veterinarijos bakteriologijos instituto Tuberkuliozės skyriuje, 1938 m. Maisto produktų ir pašarų tyrimo laboratorijos vedėju.
1940–1941 m. Lietuvos veterinarijos akademijos rektorius ir Maisto produktų higienos instituto direktorius, katedros vedėjas, nuo 1941 m. profesorius. 1941 m. birželio mėn. išvykusį komandiruotėn Maskvoje užklupo SSRS-Vokietijos karas. Iki 1942 m. kovo mėnesio dirbo Saratovo srities Petrovsko rajono Griaznickos veterinarijos punkto veterinarijos gydytoju. Nuo 1942 m. kovo mėn. – 16-osios lietuviškos divizijos 156 pulko vyr. veterinarijos gydytojas. 1943 m. kovo mėn. demobilizuotas, dirbo SSRS veterinarijos valdybos vyr. epizootologu Maskvoje, vėliau – sąjunginiame eksperimentinės veterinarijos institute.
1945 m. sausio 8-31 d. Veterinarijos valdybos viršininkas. 1945–1973 m. Lietuvos veterinarijos akademijos Veterinarinės sanitarinės ekspertizės ir zooohigienos katedros vedėjas, 1952–1953 m. Zootechnikos fakulteto dekanas, 1953–1958 m. akademijos prorektorius mokymo ir mokslo reikalams, 1950–1952 m. dar ir Žemės ūkio instituto Veterinarijos poskyrio vedėjas. Nuo 1958 m. profesorius. 1973–1984 m. Veterinarijos sanitarinės ekspertizės ir zoohigienos katedros konsultantas.
Paskelbė apie 20 mokslinių straipsnių.
Vasarinis trumas
Vasarinis trumas (Tuber aestivum) – trumų (Tuber) genties grybų rūšis, kurią gurmanai vertina kaip delikatesą.
Vaisiakūnis 3-9 cm skersmens, beveik kūgiškas, padengtas piramidės formos briaunotais juodai rudais gūbreliais. Spalva įvairuoja nuo tamsiai rudos iki juodos.
Trama kompaktiška mėsinga, stipraus malonaus kvapo ir riešutų skonio. Trama iš pradžių balkšva, vėliau įgauna gelsvą atspalvį, išraizgyta pilkų, tamsiai rudų ar baltų gyslelių, primenančių marmuro imitaciją.
Sporos rudos.
Vasarinis trumas yra valgomas ir laikomas geru valgomuoju grybu; dažniausiai vartojamas kaip prieskoninis grybas.
LBL 2014–15 m. sezonas
LBL 2014–2015 metų sezonas – 24-as lygos sezonas, kuriame varžėsi 10 pajėgiausių šalies krepšinio klubų. Reguliarusis sezonas prasidėjo spalio 1 dieną ir tęsėsi iki balandžio mėnesio. Į atkrintamąsias varžybas pateko 6 geriausios reguliariojo sezono komandos. Pirmas dvi vietas užėmusias komandos pateko iškart į pusfinalį.
Pallo-Pojat
Helsinkio „Pallo-Pojat“ – Suomijos futbolo klubas iš Helsinkio.
Kuška (upė)
Kuška  – upė Afganistane (Herato provincijoje) ir Turkmėnijoje (Maro velajate); Murgabo kairysis intakas. Prasideda šiauriniuose Paropamizo kalnų šlaituose. Teka į šiaurę, įteka į Murgabą netoli Tachta Bazaro. Žemupio vaga dažnai išdžiūsta.
Prie upės įsikūrę Kuško ir Serhetabado miestai.
Paprastoji andira
Paprastoji andira (Andira inermis) – pupinių (Fabaceae) šeimos medžių rūšis. Paplitusi tropinėje Amerikoje ir Karibuose: nuo Floridos ir Meksikos šiaurėje iki Brazilijos ir Paragvajaus pietuose.
Aukštis 35 m, kamieno skersmuo 70 cm. Lapai visažaliai, sudaro tankią lają. Žiedai rausvi. Auga daugiausia miškų upių pakrantėse, kartais ir pakelėse, ganyklose.
Valstybinis Šiaulių dramos teatras
Valstybinis Šiaulių dramos teatras – nuo 1931 m. Šiauliuose veikiantis repertuarinis teatras. Jame vaizduojama šiuolaikinio teatro įvairovė, statomi spektakliai vaikams ir suaugusiems. Veikia Didžioji ir Mažoji salės. Aktorių trupę sudaro 34 aktoriai. Kasmet teatro sezono metu žiūrovams pristatomos 4–6 premjeros.
Istorija
Pirmoji premjera – Karlo Gocio „Princesė Turandot“, rež. Borisas Dauguvietis. Per teatro veikimo laikotarpį pastatyta apie 400 spektaklių.
Pastatas
Modernistinis Šiaulių teatras – ikoninis miesto objektas, kurio projektą parengė Stasys Kudokas, o Karolis Reisonas buvo pirmojo interjero autorius ir galbūt projekto adaptavimo Šiauliams bendraautoris. Pastatas buvo suprojektuotas kaip kino teatras Kaune, vėliau pritaikytas Šiauliams. Teatras per karą nukentėjo nuo gaisro, bet išliko originalus fasadas. Atstatytas pokaryje pagal miesto vyriausiojo architekto Eduardo Budreikos projektą.
2014-2015 m. vykdant pastato renovaciją, norint jį apšiltinti, buvo pakeista istorinio pastato architektūrinė išraiška, sukėlusi diskusijas architektų bendruomenėje. Atnaujintame fasade pristatytas papildomas frontonas, pritaikytas kabinti ant jo spektaklių reklamas. Pasikeitė ir pastato spalva – atsirado šviesių ir tamsių rusvų spalvų derinys. Panaudotos metalo konstrukcijos, padengtos šiltinimo medžiaga, primenančios kolonas. Sovietmečiu prie fasado taip pat yra buvusios kolonos, ant kurių buvę Lenino ir Stalino biustai.
Aav
Aav − pavardė.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Braunšveigas
Braunšveigas (saksų žemaičių k. Brunswiek) − didmiestis Žemutinės Saksonijos pietryčiuose. Po Hanoverio tai antrasis pagal dydį miestas Žemutinėje Saksonijoje. Kartu su miestais Zalcgiteriu (Salzgitter) ir Volfsburgu (Wolfsburg) − vienas iš 9 aukštutinių centrų (Oberzentrum) šalyje. Braunšveigas yra dalis 2005 m. įkurto metropolinio regiono Hanoveris−Braunšveigas−Gėtingenas−Volfsburgas. Teisnis statusas − apskričiai nepriklausantis miestas (kreisfreie Stadt).
Braunšveigo ištakos siekia IX amžių. Miestą sparčiai plėtojo Heinrich der Löwe (Heinrichas Liūtas) į galingą ir įtakingą prekybos metropoliją, priklaususią nuo XIII a. vidurio Hanzai. Braunšveigas buvo sostinė to paties pavadinimo federalinės žemės (Braunšveigas) iki 1946 m., įjungtai į naujai sukurtą Žemutinės Saksonijos federalinę žemę.
Braunšveigas yra svarbus mokslo ir tyrimų centras. Veikia Braunšveigo technikos universitetas, VGTU partneris, ERASMUS programos tinklo narys. Fondų steigėjų Vokietijos mokslui asociacija (Stifterverband für die Deutsche Wissenschaft) suteikė Braunšveigo miestui „Miesto mokslas 2007" vardą.
Demografija
2015 m. Braunšveige gyveno 252 768 žmonės. Šiandien Braunšveigas yra vienas iš 20-ies Vokietijos miestų, į kuriuos norėtų atsikraustyti jauni žmonės.
Kuldyga
Kuldyga (seniau – Kuldinga;, ) – miestas Latvijos vakaruose, Kurše, abipus Ventos. Kuldygos savivaldybės administracinis centras. 12 981 gyventojų.
Yra kraštotyros ir dailės muziejus, įkurtas 1935 m. Ventos kairiajame krante išsidėstęs netaisyklingo plano senamiestis, susiformavęs XIV-XV a. Architektūros paminklai: Livonijos ordino pilis, kuri buvo pastatyta 1244 m., sugriauta XVIII-XIX a. Yra barokinės Šventosios Kotrynos (pradėtas statyti 1567 m., perstatyta XVII-XIX a.), Šventosios Trejybės (1640 m., perstatyta XVIII a., medinis interjeras) bažnyčios, vandens malūnas (XV a., perstatytas XIX a.), XVI-XIX a. gyvenami namai.
Istorija
thumb|left|200px|Kuldyga (Goldingen) XVI-XVII a. Livonijos žemėlapyje X-XIII a. buvo kuršių pilis ir gyvenvietė. Istoriniuose šaltiniuose minimi 1242 m. kryžiuočių planai čia pasistatyti pilį. Valdant 1242–1245 m. Livonijos magistrui Ditrichui fon Griuningenui, 1244 m. Kuldygoje pastatyta Livonijos ordino pilis. Iš pradžių pilį vadino Jesusburg, o vėliau buvo vadinama Goldingen.
1378 m. gavo miesto teises. Nuo 1368 m. Kuldyga tapo Hanzos lygos miestu (1991 m., atkūrus Latvijos nepriklausomybę, miestas vėl dalyvauja buvusios Hanzos miestų šventėse). Po Livonijos ordino žlugimo, 1561 m., Kuldyga tapo hercogo Jakobo rezidencija, o 1587–1671 m. miestas buvo Kuršo hercogystės sostinė.
Kuldygoje gimė hercogas Jakobas Ketleris (Jakob Ketler). Jo valdymo laikais miestas labai sustiprėjo ekonomiškai, buvo laivų statykla, salietros fabrikas, plytų degimo krosnis. Turėjo prekybinių ryšių su daugeliu šalių.
Geografija
thumb|right|Kuldygos rotušės aikštė thumb|right|Alekšupės malūnas thumb|right|Ventos slenksčiai Kuldygoje Kuldyga yra 155 km nuo Rygos. Rajoną kerta Rygos-Liepojos geležinkelio linija. Geležinkelio linija Liepoja-Ventspilis uždaryta XX a. dešimtajame dešimtmetyje.
Per Kuldygą teka Venta. Ventos senvagė nuo Kuldygos krioklio iki Abavos žiočių yra respublikinės reikšmės saugojamas gamtos objektas.
Bažnyčios
Kuldygoje yra didžiausių tikybų bažnyčios – dvi liuteronų, viena katalikų, viena stačiatikių ir viena baptistų. Naujausiam iš jų – Šv. Anos evangelikų liuteronų bažnyčios pastatui – 94 metai.
Vargonai
Kuldygos Šv. Katrinos bažnyčios vargonai pirmąkart paminėti 1593 m. Dabartinius vargonus nuo 1712 m. iki 1715 m. darė vargonų meistras K. Ranejs iš Liepojos. Jie yra baroko stiliaus. Prospekto vamzdeliai turi daugiau dekoratyvinę reikšmę, nes XIX a. pabaigoje buvo įrengtas naujas vargonų mechanizmas, prie kurio jie nėra prijungti. 1969 m. vargonai kapitaliai suremontuoti. Šiuo metu vargonai turi 996 vamzdelius, kurie padalinti į 20 registrų.
Laikrodis, bokštas
Kuldygos Šv. Katrinos bažnyčios laikrodis pirmąkart paminėtas 1632 m. Skaičiuojant ir bažnyčios degimo bei užpuolimo atvejus, bokšte buvo ne mažiau kaip 6 laikrodžio mechanizmai.
Dabartinis laikrodžio mechanizmas atvežtas iš Šveicarijos ir įrengtas bokšte 1936 m.
Nuo 1740 m. yra išlikęs bažnyčios kapaviečių sąrašas. Po altoriumi yra kripta – didelis rūsys, kuriame kažkada laidoti Kuldygos ordino komturai, vėliau – hercogai. Šalia altoriaus yra vokiečių kunigų kapavietės. Bažnyčioje po centrine ir šoninėmis perėjomis iš viso yra 64 altoriaus grindimis.
Lengvoji atletika
Mieste yra lengvosios atletikos uždarų patalpų maniežas, kuriame vyksta šalies žiemos sezono nacionalinis čempionatas, Kotrynos taurės varžybos.
Mėnlapis
Objekto platuma Mėnulyje skaičiuojama į šiaurę (N) ir į pietus (S) nuo pusiaujo išilgai dienovidinio – nuo 0° iki 90°. Ilguma skaičiuojama į vakarus (W), ir į rytus (E) nuo pr. dienovidinio išilgai pusiaujo nuo 0° iki 180°. Mėnulio skritulyje šiaurė yra viršuje, pietūs – apačioje, vakarai – kairėje, rytai – dešinėje.
Mėnulio objektai
Mėnulio jūros (lavos lygumos) paprastai mėnlapiuose žymimos lotyniškais pavadinimais. Mėnulio geriausiai žinomiems krateriams suteikti praeities mokslininkų ir filosofų vardai.
Mėnlapių objektų pavadinimuose: Žemiau pateikiamas Mėnulio matomosios pusės gerai iš Žemės matomų jūrų ir kraterių sąrašai. thumb|right|180px| Mėnulio krateriai: 1 − [[Ptolemėjas (Mėnulio krateris)|Ptolemėjas, 2 − Alfonsas, 3 − Alpetragijus, 4 − Arzachelis]]
Demavendas
Demavendas  – snaudžiantis ugnikalnis šiaurės Irane, Elburso kalnuose. Stūkso 66 km į šiaurės rytus nuo Teherano, netoli Amolio miesto. Tai aukščiausia ne tik Irano, bet visų Artimųjų Rytų viršukalnė (aukštis – 5610 m, kitais duomenimis – 5604, 5601, 5671 m).
Susidaręs iš andezitinės lavos. Padengtas sniegu, nedideliais ledynais (nusileidžia iki 4400 m). Papėdėje veikia fumarolės ir solfatarai.
Valstybės vadovas
thumb|Baltijos šalių valstybės vadovų (iš kairės į dešinę – [[Estijos prezidentas|Estijos prezidentė Kersti Kaljulaid, Latvijos prezidentas Raimondas Vėjuonis, Lietuvos prezidentė Dalia Grybauskaitė) susitikimas su JAV viceprezidentu Maiku Pensu (dešinėje) 2017 m. liepos 31 d.]] Valstybės vadovas (šnek. valstybės galva) – aukščiausiasis valstybės pareigūnas. Reprezentuoja valstybę valstybės viduje ir užsienyje. Pagal (diplomatinį) protokolą eina pirmoje vietoje.
Valstybės vadovas gali būti monarchas arba prezidentas.
Punas
Punas  – miestas Peru pietuose, Punoje, Titikakos ežero šiaurės vakariniame krante. Puno regiono centras. Punas įsikūręs 3860 m aukštyje virš jūros lygio.
Svarbus uostas prie auškčiausiai pasaulyje esančio laivuojamo Titikakos ežero. Prekybinis centras. Apylinkėse veisiamos lamos ir alpakos. Universitetas. Šalia miesto, Titikakos ežere yra 41 plaukiojanti sala (Uros salos), kuriose iškilo aimarų kultūra.
Socialiniai įgūdžiai
miniatiūra|Socialiniai įgūdžiai Socialiniai įgūdžiai  – asmens savybių kompleksas, leidžiantis lengvai bendrauti su kitais žmonėmis, socialinio (verbalinio ir neverbalinio) bendravimo patirtis. Socialiniai įgūdžiai įgijami socializacijos proceso metu.
Šišakas
thumb|right|200px|Lenkiškas šišakas (X a.) Šišakas (, ерихонка) – rytietiškas apvalus šalmas, pereinantis į smaigalį viršuje (vadinama svogūniška forma).
Šišakas dengia viršutinę galvos dalį (panašiai kaip skrybėlė). Priekyje paprastai turi siaurą ar didesnį snapelį. Veidas paprastai atviras, bet gana dažnai šišakai turėdavo nuo kaktos dalies žemyn besileidžiančią metalinę juostą (antnosį), dengiančią nosį. Viršugalvio smaigalys gali turėti vamzdelį, į kurį įkišamas plunksnų sultonas.
Kai kurie šišakai turėdavo veidą dengiantį nejudamą antveidį, dengiantį akių sritį (puskaukės tipo) ar visą veidą (kaukės tipo).
Šišakai su grandine skraiste
Mongoliški šišakai būdavo kupoliški. Indiški ir musulmoniški šišakai irgi kupoliški, tik žemesni. Sprandą, galvos šonus ir skruostus dažniausiai saugodavo grandinė skraistė, pritvirtinta prie šišako kraštų.
Turkiškieji šišakai ir cišagai
Turkiški šišakai šonuose paprastai turi ausis pridengiančias plokšteles, o pakaušio srityje – sprandą pridengiančią plokštę. Plokštės būdavo pritvirtintos grandinėlėmis ar odiniais dirželiais. Tokius šišakus su sultonais neretai naudodavo janyčarai. Turkišką šišaką, kuris turi sprandą ir galvos šonus saugančias plokšteles, o ne grandinę skraistę, rusiškai dažnai vadina jerichonka.
Šio tipo šalmai, gaminti ir naudoti Vakarų Europoje, vadinami cišagais (Zischagge), kavaleristų šalmais, husarų šalmais'', angliškai „omaro uodegos šalmais“.
Šie šišakai iš Turkijos paplito Lenkijoje, Austrijoje. XVI–XVII a. jie buvo gana populiarūs ir Vakarų Europoje.
Pupėnai
Pupėnai yra keleto kaimų pavadinimas:
Baisogalos Švč. Trejybės bažnyčia
Istorija
1795 m. įkurta altarija. Bažnyčiai 1806 m. priklausė Januškonių ir Piepalių kaimai. Rusijos Vidaus reikalų ministras 1877 m. leido Baisogalos dvaro sodybos savininkui Vladui Komarui statyti naują mūrinę bažnyčią (jos sąmatinė vartė 28 653 rb). Ji 1882 m. pastatyta ir vyskupo Mečislovo Paliulionio konsekruota.
Architektūra
Bažnyčia istoristinė, (turi neoromaninio stiliaus, neogotikos, neorenesanso architektūros bruožų), su priestatais, vienabokštė. Fasadų kampuose stiebiasi bokšteliai. Šventorius apjuostas aukšta akmenų ir plytų mūro tvora.
Abdalchakas
Abdalchakas − pavardė.
Šią pavardę turi šie garsesni asmenys:
Abdalchakas – vardas.
Šį vardą turi šie garsesni asmenys:
Mažumos vyriausybė
Mažumos vyriausybė – Vyriausybė parlamentinėje valdymo sistemoje, kai Vyriausybė parlamente neturi ją palaikančios daugumos (Vyriausybę palaiko politinė parlamento mažuma).
Arkliavagio duktė
„Arkliavagio duktė“ – 1981 m. Lietuvos kino studijoje A. Vienuolio memuarinių apsakymų „Pavainikė“, „Arkliavagio duktė“ ir „Astronomas Šmukštaras“ motyvais sukurtas meninis filmas, vaizduojantis XIX a. pabaigos lietuvišką kaimą. Socialinė drama. Filmo trukmė – 80 min.
Apie filmą
Ramaus psichologinio kino gerbėjams skirtas filmas, savo laiku jis buvo ir nemažai kritikuotas. Filmas lietuviškai vangus, kupinas kruopščiai atrinktos buities, pasakoja apie paprastus kaimo žmonių rūpesčius ir amžinus jų jausmus.
Siužetas
Filme pasakojama liūdna lietuvių valstiečio Kazimiero šeimos istorija, tipiška caro laikų Lietuvos kaimui. Meilė, paprastučiai šeimyniniai džiaugsmai pradžioje ir dramatiškas finalas – toks pagrindinių herojų kelias. Filmo veiksmas sukasi apie nelaimingai susiklosčiusį Kazimiero ir Kamilės Pečiūrų gyvenimą. Kol Kazimieras tarnauja kariuomenėje, Kamilė suartėja su jo broliu Benedoku, jiems gimsta duktė. Ar sugebės iš kariuomenės grįžęs Kazimieras atleisti žmonai ir broliui? Ar priims pavainikę dukterį lyg savo?
Pisankai
Pisankai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Tšcianės valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į šiaurę nuo Tžcianų, apie 6 km į vakarus nuo Monkų ir apie 43 į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Valdis Celms
Valdis Celmas (g. 1943 m. spalio 24 d.) – Latvijos dievturių sandraugos vadovas, kraštotyrininkas, baltų simbolių žinovas. 1970 m. baigė Latvijos dailės akademiją.
Laja
Laja – sumedėjusių augalų (medžių, krūmų) viršutinė dalis, esanti virš kamieno. Lają sudaro šakų ir lapų visuma. Lajos forma gali būti labai skirtinga ir priklauso ne tik nuo augalo rūšies, bet ir nuo augimo sąlygų. Laja labai svarbi vykdydama fotosintezę. Viršutinė medžių lajos dalis sudaro miško skliautą.
thumb|left|450px|Medžių lajos vainiko formos: (a) piramydinė, (b) kūginė, (c) cilindrinė arba kolonos, (d) suapvalėjusi, (e) skėtinė.
Pakutuvėnai
Pakutuvėnai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, netoli Šateikių, kairiajame Minijos krante. Yra Šv. Antano Paduviečio bažnyčia (nuo 1943 m.), stūkso Pakutuvėnų piliakalnis.
miniatiūra|left|240px|Trys kryžiai. Horizonte – Pakutuvėnų bažnyčia miniatiūra|left|240px|Renginių vieta
Šv. Antano Paduviečio bažnyčia
Stovi kairiajame Minijos krante. Dabartinė bažnyčia pastatyta 1941–1943 m., Plungės klebono Povilo Pukio lėšomis. Bažnyčia turi klasicistinių bruožų, stačiakampio plano, su bokštu ir bokšteliu. Šią bažnyčią prižiūri broliai pranciškonai. Nuo 1995 m. čia veikia reabilitacinė žmonių, turinčių priklausomybių, bendruomenė.
Ruka
Ruka, arba Rukatunturi – vienas stambiausių Suomijos kalnų slidinėjimo kurortų, įsikūręs Laplandijoje, Kuusamo rajone, ant Rukatunturi kalno, 490 m aukštyje. Žiemos sezonas trunka iki 250 dienų per metus. Pirmoji kalnų nusileidimo trasa atidaryta 1954 m.
Ruka garsėja tik Šiaurei būdingomis laisvalaikio leidimo pramogomis apskritus metus. Čia pilnai įrengta infrastruktūra ne tik masiniam turizmui, bet ir aukščiausio lygio varžyboms organizuoti. Rukoje pravedama:
Pagrindiniai duomenys
thumb|left|250px|Rukatunturio tramplinas thumb|left|250px|Trasos naktį Be žiemos sporto šakų, kitos aktyvios veiklos rūšys Rukos ir Kuusamo rajone: Kita:
Kolyvanės ežeras
Kolyvanės ežeras, Savuška (Саввушка) – ežeras Rusijoje, Altajaus krašte, Zmeinogorsko rajone. Telkšo Altajaus kalnų pakraštyje, Kolyvanės kalnagūbryje, 337 m aukštyje virš jūros lygio. Gylis iki 28 m. Ilgis 4 km, plotis 2 km. Krantai lėkšti, žemi, apaugę krūmynais. Dugnas padengtas dumblu (sluoksnio storis iki 1,5 m). Pakrančių uoloms būdingos įmantrios formos. Pro ežerą prateka Ust Kalmankos upė (Čaryšo intakas).
Kolyvanės ežere auga reliktinis augalas, likęs iš iki kvartero ledynmečiu Sibire paplitusios floros – plūduriuojantysis agaras.
Rakija
thumb|200px Rakija (,, bulg. ракия, серб. ракија) – stiprus alkoholinis gėrimas, panašus į brendį ir degtinę, gaminamas distiliuojant raugintas vaisių sultis, populiarus Balkanuose. Įprastinis stiprumas – 40 %, bet naminės rakijos siekia iki 60 %. Dukart distiliuota rakija vadinama prepečenica, jos stiprumas kartais viršija ir 60 %.
Rakijos – tradicinis nacionalinis pietų slavų gėrimas, jos populiarios Bosnijoje ir Hercegovinoje, Bulgarijoje, Kroatijoje, Juodkalnijoje, Makedonijoje ir Serbijoje. Labiausiai paplitusi rakija – iš slyvų gaminama slivovica. Taip pat rakijas gamina iš vynuogių, persikų, abrikosų, obuolių, figų, svarainių. Slyvinę ir vynuoginę rakijas kartais maišo su kitokios kilmės ingredientais (žolelėmis, medumi, riešutais).
Paprastai rakija yra bespalvė, nebent įdedama žolelių ar kitų priedų. Kai kurias rakijas išlaiko ąžuolo ar šilkmedžio statinėse, todėl jos įgauna papildomą gardį (aromatą ir skonį) bei auksinį atspalvį.
Rakija paprastai geriama iš mažų stikliukų (30-50 ml talpos). Bulgarijoje ir Makedonijoje rakiją paprastai patiekia su salotomis, raugintomis ar marinuotomis daržovėmis.
Rakiją primena anyžinis turkų rakis.
Abrutis
Abrutis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Abrutienė (ištekėjusi moteris) ir Abrutytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Trakų Švč. Dievo Motinos Gimimo cerkvė
'''Trakų Švč. Dievo Motinos Gimimo cerkvė''' stovi Trakų mieste. Priklauso Trakų Švč. Dievo Motinos Gimimo parapijai.
Istorija
Stačiatikių bendruomenė Trakuose įsikūrė dar 1844 metais, tačiau jai skirta nedidelė cerkvė pastatyta tik 1863 m. Dalį lėšų statyboms skyrė Rusų stačiatikių bažnyčios Šv. sinodas, kitas sudėjo parapijiečiai.
I pasaulinio karo metu pusė pastato sugriauta, dėl to mišios ilgą laiką vyko nuosavuose namuose. Tik 1938 m. atliktas kapitalinis remontas ir mišios persikėlė vėl į cerkvę.
1945 m. parapijoje buvo 800 tikinčiųjų.
Čekijos futbolo supertaurė
Čekijos futbolo supertaurė – trofėjus, dėl kurio nuo 2010 m. kaunasi Čekijos čempionai ir taurės laimėtojai.
Rožių revoliucija
Rožių revoliucija (gruz. ვარდების რევოლუცია – «vardebis revoliucija») – nesmurtinis valdžios pasikeitimas Gruzijoje po 2003 m. lapkričio 21-23 dienomis vykusių daugiatūkstantinių gatvės protestų, kurių pagrindine priežastimi laikomas 2003 m. lapkričio 2 d. Gruzijos Parlamento rinkimų falsifikavimas Gruzijos Prezidento Eduardo Ševardnadzės šalininkų naudai. Rožių revoliucijos pasekmėje Gruzijos Prezidentas Eduardas Ševardnadzė atsistatydino, o valdžia perėjo opozicijai, kurios lyderis buvo proamerikietiškų politinių pažiūrų Micheilas Saakašvilis. Valdžios pasikeitimas netrukus lėmė žymų Gruzijos ir Rusijos santykių pablogėjimą.
Vidinės priežastys
Pagrindine revoliucijos priežastimi buvo neefektyvus Eduardo Ševardnadzės ir jo šalininkų valdymas, kurio pasekmėje Gruzija po TSRS iširimo virto susiskaldžiusia, skurdžia, neefektyvia ir korumpuota valstybe su visokeriopų resursų trūkumu, masine emigracija, nepriklausomybės arba prisijungimo prie Rusijos siekiančiomis nacionalinėmis mažumomis, separatistinias judėjimais bei faktiškai nepriklausomomis nuo Gruzijos valdžios Abchazija ir Pietų Osetija.
Visuomenė nepritarė Eduardo Ševardnadzės vengimui jėga išspręsti konfliktus su Abchazija ir Pietų Osetija, o bandymai tai padaryti taikiai buvo nesėkmingi. Separatistinės nuotaikos stiprėjo ir Adžarijoje. Politinė, socialinė ir ekonominė krizė Gruzijoje savo apogėjų pasiekė artėjant 2003 m. lapkričio 2 d. Gruzijos Parlamento rinkimams. Prezidento rinkimai turėjo įvykti tik 2005 m. pavasarį, pasibaigus Eduardo Ševardnadzės antrajai ir kartu paskutiniajai kadencijai.
Išorinės priežastys
Be vidinių politinių, ekonominių, kultūrinių ir socialinių priežasčių, Rožių revoliucijai turėjo įtakos ir užsienio politinės jėgos. JAV siekė didinti savo įtaką Pietų Kaukazo regione, todėl jų netenkino nors ir saikingai antirusiška, bet pasyvi Eduardo Ševardnadzės užsienio politika bei matomi Gruzijos ir Rusijos suartėjimo ženklai. Didelį vaidmenį čia suvaidino Džordžo Soroso lėšomis Džino Šarpo įsteigtas Alberto Einšteino institutas, parengęs nesmurtinio valdžios pakeitimo metodologijas, taip pat pritaikytas Čekoslovakijoje (1989 m. Aksominė revoliucija), Serbijoje (2000 m. Miloševičiaus nuvertimas), Ukrainoje (2004 m. Oranžinė revoliucija), Kirgizijoje (2005 m. Tulpių revoliucija). Alberto Einšteino institute stažavosi žinomas Gruzijos tuometinės opozicijos veikėjas Giga Bokerija, aktyviai dalyvavęs Rožių revoliucijoje.
Veikiančios politinės jėgos
Eduardo Ševardnadzės „Už naują Gruziją“ ir Adžarijos lyderio Aslano Abašidzės „Gruzijos demokratino atsinaujinimo sąjungos“ politinis blokas, kuriam opoziciją sudarė Micheilo Saakašvilio „Suvienytas tautinis judėjimas“ ir „Burdžanadzės demokratai“, vadovaujami Gruzijos Parlamento Pirmininkės Nino Burdžanadzės ir Zurabo Žvanijos. Be to, opozicijos pusėje buvo gausi jaunimo organizacija „Kmara“ (pažodžiui – „Gana“), Gruzijos laisvių institutas ir daugelis kitų visuomeninių organizacijų.
Įvykių chronologija
2003 m. lapkričio 2 d. įvyko Gruzijos Parlamento rinkimai. Gruzijos Parlamentą sudarė 235 nariai, iš kurių 150 nariai buvo renkami pagal partijų sąrašus daugiamandatėje apygardoje (proporcinė sistema) ir 85 nariai, renkami vienmandatėse apygardose (mažoritarinė sistema). Kartu vyko referendumas dėl parlamentarų skaičiaus sumažinimo nuo 235 iki 150, atsisakant rinkimų pagal mažoritarinę sistemą. Opozicija kvietė savo šalininkus į pilietinio nepaklusnumo akcijas ir reikalavo, kad valdžia pripažintų rinkimus neįvykusiais.
2003 m. lapkričio 20 d. Vyriausioji rinkimų komisija paskelbė rinkimų į Gruzijos Parlamentą rezultatus, pagal kuriuos Eduardo Ševardnadzės šalininkų blokas „Už naują Gruziją“ gavo 21,32 % balsų, o jo sąjungininko Aslano Abašidzės „Gruzijos demokratino atsinaujinimo sąjunga“ – 18,84 % balsų. Eduardo Ševardnadzės priešininkai tokius rinkimų rezultatus laikė atvira ir totalia falsifikacija. Tarptautinė laisvų rinkimų ir demokratijos bendruomenė (ISFED) kritikavo rinkimų rezultatus. Nepasitikėjimas rinkimų rezultatais tapo 2003 m. lapkričio 21-23 Rožių revoliucijos priežastimi. Opozicija ultimatyviai pareikalavo Eduardo Ševardnadzės atsistatydinimo iš Gruzijos Prezidento posto, priešingu atveju grasindama užimti Prezidento rezidenciją Krcanisi.
2003 m. lapkričio 22 d. vedami Micheilo Saakašvilio opozicijos mitinguotojai su rožėmis rankose (iš čia ir „Rožių revoliucijos“ pavadinimas) įsiveržė į Gruzijos Parlamento salę, kur vyko pirmasis naujai išrinkto Parlamento posėdis, nutraukė Eduardo Ševardnadzės kalbą ir privertė jį apsaugininkų apsuptyje palikti posėdžių salę. Prezidentas Eduardas Ševardnadzė nedelsdamas įvedė šalyje nepaprastąją padėtį, tačiau jam nepakluso net elitiniai policijos padaliniai.
2003 m. lapkričio 23 d. Eduardas Ševardnadzė po Rusijos užsienio reikalų ministro Igorio Ivanovo organizuoto susitikimo su opozicijos lyderiais Micheilu Saakašviliu ir Zurabu Žvanija atsistatydino iš Gruzijos Prezidento posto ir paliko šalį. Tai sukėlė šalyje euforiją, Tbilisyje šią žinią apie 100.000 mitinguotojų pasitiko fejerverkais ir roko koncertais.
Po Eduardo Ševardnadzės atsistatydinimo Gruzijos Prezidento pareigas pagal Gruzijos Konstitucijos 76 straipsnį laikinai ėjo Gruzijos Parlamento pirmininkė Nino Burdžanadzė.
2003 m. lapkričio 24 d. Gruzijos Aukščiausiasis Teismas anuliavo Gruzijos Parlamento 2003 m. lapkričio 2 d. rinkimų pagal partinius sąrašus rezultatus.
2004 m. sausio 25 d. Micheilas Saakašvilis prisiekė kaip Gruzijos Prezidentas.
2004 m. kovo 28 d. įvyko Gruzijos Parlamento rinkimai, kuriuose daugumą vietų parlamente laimėjo Micheilo Saakašvilio šalininkai.
Hakodatės mūšis
Hakodatės mūšis ((函館戦争, Hakodate Sensō) – 1868 m. spalio 20 d. – 1869 m. gegužės 17 d. Japonijoje įvykęs mūšis tarp Tokugavos šiogūnato armijos likučių (Ezo respublikos) bei jų prancūzų sąjungininkų ir Japonijos imperijos. Mūšis pasibaigė vienareikšme Japonijos imperijos pergale ir buvo paskutinis Bošino kare. Jis yra laikomas galutine feodalizmo Japonijoje pabaiga.
Centrinė provincija
Centrinė provincija gali reikšti administracinius vienetus šiose šalyse:
Pudingas
thumb|200px|Pudingai gali būti puošiami įvairiais priedais, pvz., šviežiais vaisiais ir plakta grietinėle thumb|200px|Kalėdinis pudingas thumb|200px|Desertinis pudingas thumb|200px|Iliustracijos iš Izabelos Byton (Isabella Beeton) knygos Mrs Beeton’s Book of Household Management (1861 m.) Pudingas  – paprastai desertų rūšis, bet reiškia ir kai kuriuos baigiamuosius aštresnio skonio užkandžius.
D. Britanijoje ir kai kuriuose Tautų Sandraugos šalyse pudingais vadina maistingus homogeniškus desertus, kurių pagrindas yra krakmolingi produktai ar pienas (pvz., ryžių pudingas, Kalėdų pudingas). Šnekamojoje kalboje taip gali vadinti ir bet kokį desertą. Pudingais vadina ir aštresnio skonio homogeniškus patiekalus su apvalkalu, pvz., juodasis pudingas ( 'kraujinė dešra'), lajaus pudingas. JAV pudingais vadina saldžius pieno desertus, panašius į kiaušininius saldžius kremus, bei labiau tradicinius pudingus (duonos pudingas, ryžių pudingas).
Etimologija
Manoma, kad kilęs iš, o šis iš  'maža dešra' (taip vadino mėsinius įdarus viduramžių Europos pudinguose).
Kitas aiškinimas – iš s. 'gumbas', iš žemut. 'dešra', puddig 'ištinęs, išputęs'.
Kepti, troškinti ir virti pudingai
Senesnis pudingų tipas buvo tvirta masė, gaunama sumaišius įvairius ingredientus su grūdų produktais ar kitais rišikliais (sviestas, miltai, dribsniai, kiaušiniai, taukai). Tokius pudingus kepdavo, troškindavo ar virdavo.
Šie pudingai kai kuriose vietovėse iki šiol paplitę, juos valgo kaip pagrindinį patiekalą ar desertą. Australijoje žodis reiškia būtent tokius patiekalus, nors gali reikšti ir kremiškus antrojo tipo pudingus.
Daugelis šio tipo pudingų primena pyragus ar keksus, bet jiems būdingas didesnis drėgnis, jie paprastai patiekiami gabalais, o ne riekėmis. Nemažai šio tipo pudingų yra dešros pavidalo.
Desertiniai pudingai dažnai pagardinami kremais ar ledais.
Virti pudingai XVIII–XIX a. buvo įprastinis D. Britanijos karinio jūrų laivyno patiekalas laivuose (šiuo požiūriu primena rusų kariuomenės košes). Pudingas buvo pagrindinis patiekalas, į kurį įeidavo kasdieninė jūrininkui skirtas miltų ir taukų davinys.
Suet pudding 'Taukinis pudingas'
Troškintus pyragus, dažnai – pašteto tipo ar kitoks įdaras taukinės tešlos apvalkale, taip pat vadina pudingais.), Jie gali būti tiek saldūs, tiek nesaldūs (pvz., 'steiko ir inkstų pudingas').
Abrutytė
Abrutytė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Abrutienė (ištekėjusi moteris).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Abrutis.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Serhetabadas
Serhetabadas  – miestas pietų Turkmėnistane, Maro velajate, prie Kuškos upės, Afganistano pasienyje. 5,2 tūkst. gyventojų (1991 m.). Geležinkelis į Marą ir į Turgundį Afganistane.
Gyvenvietė įkurta 1890 m. kaip Rusijos imperijos karinis postas ir pavadinta Kuška. 1910 m. gyvenvietę pasiekė geležinkelis. 1967 m. suteiktas miesto statusas. Nepriklausomos Turkmėnijos laikotarpiu miestas pervaditas į Serhetabadą.
Andira
Andira (Andira) – pupinių (Fabaceae) šeimos medžių rūšis. Paplitusi tropinėje Amerikoje ir Karibuose.
Serhetabadas
Kuška garsėjo kaip labiausiai į pietus nutolusi TSRS vietovė ir karščio polius.
Andira
Rūšys
Gentį sudaro 86 rūšys.
Srautas (Dotnuvėlė)
Srautas – upelis Lietuvoje, Kėdainių rajono šiaurės vakaruose; Dotnuvėlės (Nevėžio baseinas) dešinysis intakas. Prasideda Žemaičių aukštumos vakariniame pakraštyje, prie Mumaičių kaimo. Teka į rytus, prateka Antušavos miško šiauriniu pakraščiu, kerta Krakių-Gudžiūnų kelią bei prateka Skirpstynės mišką. Žemupyje pasuka į pietryčius ir Jaunakaimyje įteka į Dotnuvėlės tvenkinį.
Žiotys patvenktos. Aukštupio ir vidurupio vaga vietomis sureguliuota.
Upėvardis kilęs nuo žodžių srautas, sriautas, strautas, striautas ("srovė, tėkmė").
Vysbadenas
Vysbadenas  – Vokietijos miestas dešiniajame Reino krante, Taunuso kalno papėdėje. XIX a. miestas sparčiai augo ir tapo gydomųjų vandenų kurortu. Nuo 1945 m. Heseno žemės sostinė.
Balneologinis kalnų kurortas. Transporto mazgas, Širštaino upių uostas. Apylinkėse vystoma chemijos, farmacijos, poligrafijos, mašinų gamybos, mechanikos, optikos, alkoholio (putojančio vyno) pramonė.
Žymūs žmonės
Mieste gimė žymi lietuvių kilmės orangutanų tyrinėtoja Birutė Galdikas (1946–). Mieste mirė iš Mažosios Lietuvos kilęs teisininkas Reinhard Dullien (1902–1982).
Kapiniškiai
Kapiniškiai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, Dzūkijos nacionaliniame parke. Pro kaimą eina kelias.
Geografija
Greta kaimo aptikta archeologinė mezolito–neolito pradžios gyvenvietė, rastas XVII–XVIII a. pr. Kapiniškių kapinynas.
Istorija
Manoma, kad Kapiniškiuose XVIII amžiuje čia veikė vienas iš dviejų Merkinės dvaro malūnų. XIX a. pab. pateko į Trakų apskrities Merkinės valsčių. Iš 110 gyventojų 96 buvo katalikai, 14 žydų.
Tarpukariu Kapiniškiai buvo valdomi lenkų (priklausė Gardino apskrities Marcinkonių valsčiui). Kaime nuo 1924 m. veikė lietuviška „Ryto“ draugijos mokykla, kurioje mokėsi apie 50 vaikų, tačiau 1934 m. ji uždaryta lenkų. 1934 m. lapkričio 13 d. kaimo gyventojai pastatė 17 m aukščio medinį kryžių, kurį nudažė tautinėmis spalvomis. Nuo 1933 m. veikė Šv. Kazimiero draugijos skyrius, kuris, uždarius mokyklą, įsteigė skaityklą. Ją lenkai uždarė 1936 m.
Iki žemės reformos Kapiniškiai buvo rėžinis gatvinis kaimas. 1938–1939 m. didesnė kaimo dalis išsikėlė į „kalionijas“.
Finikiečių kalba
Finikiečių kalba – mirusi semitų kalba, kilusi iš Levanto regiono. Ją vartojo finikiečiai, kurie dėka savo prekybos Viduržemio jūra, šią kalbą išplatino po daugelį šios jūros pakrančių. Finikiečių kalba buvo vartojama ne tik Levante, bet ir pietų Anatolijoje, Kipre, Šiaurės Afrikoje (dab. Tunisas, Alžyras, Marokas), Pirėnuose, Sicilijoje, Maltoje ir kt.
Finikiečių kalba plačiausiai buvo vartojama pirmame tūkstantmetyje pr. m. e. ir gyvavo maždaug iki IV a. m. e. Iš finikiečių kalbos susidarė Kartaginoje vartota pūnų kalba. Šis variantas tebebuvo vartojamas bent iki VII a.
Finikiečių kalba buvo užrašoma finikiečių raštu, davusiu pradžią dabartinėms Europos rašto sistemoms. Tiesa, rašto paminklų šia kalba nėra gausu – tai daugiausia įrašai ant papiruso ritinėlių bei ištraukos iš romėnų ar kitų to meto tautų šaltinių. Atstatyti finikiečių fonetiką sudėtinga, nes jie savo rašte nežymėjo balsių (ne tik trumpų, kaip kiti semitai, bet ir ilgų).
Konbaunai
Konbaunai (MY ကုန်းဘောင်ခေတ် (Kounbaun Khi)) arba Alaunpajai – Mianmaro karalių dinastija, valdžiusi 1752–1885 m.