cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lietuvos studentų atstovybių sąjunga
LSAS šiandien
Bendradarbiaudama ir bendraudama su LR Švietimo ir mokslo ministerija, LR Seimu bei kitomis švietimo ir socialinę politiką formuojančiomis institucijomis bei organizacijomis, LSAS inicijuoja studentams aktualius aukštojo mokslo sistemos pokyčius.
2006-2012 metais LSAS administravo Lietuvos studento pažymėjimo projektą.
Adakavo šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
'''Adakavo šv. Jono Krikštytojo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Adakavo kaime, 4,5 km į rytus nuo Skaudvilės. Medinė, tradicinio gyvenamojo namo formos.
Bažnyčia priklauso Adakavo dvaro pastatų kompleksui.
Istorija
Adakave 1793 m. pastatyta medinė bažnyčia. Ją konsekravo vyskupas Steponas Jonas Giedraitis. 1804 m. Ariogalos seniūnas Jonas Adakauskas dovanojo bažnyčiai valaką ir 3 margus žemės, 3000 sidabrinių rublių.
1911 m. bažnyčia atnaujinta. Lietuvaičių švietimo draugija (slaptosios vienuolės) 1925 m. įkūrė dvimetę mergaičių žemės ūkio mokyklą. 1932 m. įsigytos medžio drožybos Kryžiaus kelio stotys, darytos Italijoje. 1935 m. pastatyta parapijos salė.
Architektūra
Bažnyčia savo forma primena paaukštintą tradicinį gyvenamąjį namą, stačiakampio plano, su prišlieta zakristija, bokšteliu. Joje įrengti 4 barokiniai altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame stovi medinė 2 tarpsnių varpinė; čia palaidotas altarista Kazimieras Viršila (1913 m.–1981 m.).
Makedonų kalba
Makedonų kalba (македонски јазик) – pietų slavų kalba. Vartojama daugiausia Šiaurės Makedonijoje bei tautinių mažumų Albanijoje ir Graikijoje. Jai artimiausia – bulgarų kalba. Makedonų rašytinė kalba su serbiško tipo kirilicos rašmenimis sukurta 1945 m.
Makedonų kalba yra gimtoji apie 2 mln. žmonių.
Slavų makedonų kalbos ypatybės:
Stasys Girėnas
thumb|180px|Stasio Girėno gimtinė Vytogaloje 180px|thumb|Stasys Girėnas (kairėje) ir Steponas Darius 180px|thumb|Paminklas Steponui Dariui ir Stasiui Girėnui katastrofos vietoje
Stasys Girėnas (iki 1931 m. Stanislovas Girskis, 1893 m. spalio 4 d. Vytogaloje, Kaltinėnų valsčius – 1933 m. liepos 17 d. Soldine, Vokietija) – Lietuvos ir JAV aviatorius, 1933 m. kartu su Steponu Dariumi lėktuvu „Lituanica“ perskridęs Atlantą.
Biografija
Buvo jauniausias iš šešiolikos vaikų, iš kurių dvylika mirė. 1904 m. neteko tėvo, 1908 m. – ir motinos. 1910 m. su broliu Petru išvyko į JAV, kur jau gyveno vyriausiasis brolis Jonas ir dvi pusseserės. Čikagoje juos priėmė pusseserė Agnietė Gilienė. Trejetą metų pasimokęs pradžios mokykloje, dirbo pasiuntiniu spaustuvėje, netrukus išmoko spaustuvininko amato. Įsigijo dviratį, motociklą, vėliau – motorinį laivelį, talpinantį 12 žmonių, plukdydavo pageidaujančius po Mičigano ežerą. Greitai jo dėmesį atkreipė pati moderniausia susisiekimo priemonė – lėktuvai.
Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, 1917 m. bandė stoti savanoriu į JAV kariuomenės aviacijos dalinį, bet dėl per silpnos sveikatos jo nepriėmė. Pakeitęs lietuvišką pavardę į Stanley Girch, spalio mėn. nuvyko į gretimą Misūrio valstiją. 17 mėnesių tarnavo mechaniku lakūnų mokyklos eskadrilėje Teksaso valstijoje. Čia ne kartą buvo paskraidintas ir galutinai nusprendė tapti lakūnu.
Sugrįžęs į Čikagą, kurį laiką dirbo spaustuvėse, vėliau įsigijo automobilį ir dirbo vairuotoju. 1921 m. su kitais lietuviais įsteigė taksi bendrovę, kurioje dirbo kasininku. Tačiau dėl krizės ir išaugusios konkurencijos bendrovė 1929 m. bankrutavo. Dirbdamas laisvalaikiu lankė oreivystės mokyklą, kurią baigė su pagyrimu. 1931 m. laimėjo Amerikos legiono aviacijos kuopos prizą už tiksliausią nutūpimą, sustabdžius lėktuvo variklį. Tais pačiais metais gavo transporto piloto klasės licenciją, duodančią teisę vežioti keleivius ir prekes iki 3500 svarų svorio. Įsigijęs nuosavą naują PARKS firmos lėktuvą, per trejus metus jis išmokė skraidyti 52 pilotus, tarp jų tris lietuvius. Buvo kuklus, rimtas, darbštus, taupus, mažai šnekus, geraširdis, savo tikslų siekiantis.
1927 m. susipažino su Steponu Dariumi. Laikui bėgant, abiem domintis aviacija, jiems kilo mintis – skristi per Atlanto vandenyną į Lietuvą. 1931 m. su St. Dariumi užsukę į vieno laikraščio redakciją, prasitarė, kad nori skristi į Lietuvą. Stanislovo Girskio pavardė redaktoriui pasirodė nelietuviška ir nekaip skambanti duete „Darius ir Girskis“, todėl žurnalistas pasiūlė pasivadinti Girėnu. 1932 m. su St. Dariumi nusipirko šešiavietį lėktuvą „Bellanca“ ir parengė jį skrydžiui per Šiaurės Atlantą. 1933 m. liepos 15 d. lėktuvu „Lituanika“ iš Niujorko išskrido į Kauną. Perskridę Atlanto vandenyną žuvo prie Soldino.
Po mirties lakūnų kūnai balzamuoti, 1937 m. lapkričio 1 d. perkelti į mauzoliejų Kauno senosiose kapinėse. 1940 m. palaikai pakartotiniam balzamavimui perkelti į Vytauto Didžiojo universiteto Medicinos fakultetą. Iki 1944 m. buvo saugomi Medicinos fakulteto koplyčioje. 1964 m. perlaidoti Kaune, Aukštųjų Šančių karių kapinėse.
Apdovanoti Vyčio Kryžiaus 5-o laipsnio ordinu, šaulių Žvaigžde, skautų Padėkos ženklu.
Eigirdonys
Eigirdonys – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 8 km nuo Butrimonių.
Gyventojai
thumb|left|240px|Kaimo kryžius
SC Fortuna Köln
Kelno „Fortuna“ – Vokietijos futbolo klubas iš Kelno.
Urka
Urka – upė Vidurio Lietuvoje; Barupės kairysis intakas. Prasideda Kauno rajone, į pietryčius nuo Vandžiogalos, Bivano miške. Teka daugiausia į šiaurės vakarus. Įteka į Barupę 4 km nuo jos žiočių, ties Labūnava (Kėdainių rajonas).
Garbės kodeksas
Garbės kodeksas – paprastai nerašytinių taisyklių rinkinys dėl pavyzdinio elgesio (normų). Organizacijose, visuomenės sluoksniuose (kaip luomai, kasta, ordinai) paklūsta bei turi laikytis nuosekliai susiklosčiusių elgesio taisyklių, socialinių normų.
Urka
Intakai :
Naujojo Džersio Devils
Naujojo Džersio „Devils“ – NHL Rytų konferencijos, Atlanto pogrupio ledo ritulio komanda iš Naujojo Džersio, Niuarko, JAV.
Garbės kodeksas
Kodekso normų laikymosi deklaravimas bei praktinis elgesio pasireiškimas yra sąlygojamas imanentinių (vidinių) įsipareigojimų, prisiimamų laisva valia, įstojimo į organizaciją faktu, elgesiu.
Urka
Ties žiotimis yra nedidelis Urkos tvenkinys. Prie Urkos esančios gyvenvietės: Karaliūnai, Vandžiogala, Butkūnai, Užumiškiai, Kačergiai, Pakapiai (Kauno raj.), Labūnava (Kėdainių raj.).
Upėvardis neaiškios kilmės, sietinas su urkioti („barti, ūryti“), nors gali būti finougriškos kilmės (plg.  – „upelis“), taip pat su  – „upelis“.
Naujojo Džersio Devils
Istorija
Komanda įsikūrė Kanzase 1974 m. ir pavadinimu „Scouts“ pradėjo žaisti NHL, bet dėl finansinių sunkumų persikėlė į Denverį ir persivadino Kolorado „Rockies“. Komanda buvo parduota Arthur Imperatore ir jis sugalvojo komandą perkeltį į Naujajį Džersį.
Garbės kodeksas
Garbės kodeksai gali įtvirtinti taip pat ir privilegijas, kuriomis negali naudotis organizacijai nepriklausantys asmenys. Savitus garbės kodeksus turi subkultūrinės grupės kaip mafija, partizanai, militaristinės organizacijos, taip pat įvairios (oficialiai pripažintos arba nepripažintos) politinės grupuotės.
Raflezijiniai
Šeimoje yra 9 gentys, apie 50 rūšių. Labiausiai iš visų rūšių išsiskiria Arnoldo raflezija (Rafflesia arnoldii). Šios rūšies gėlės užaugina didžiausia žiedą pasaulyje. Ši reta gėlė randama atogrąžų miškuose, Indonezijoje. Žiedo skersmuo gali siekti net metrą ir sverti daugiau nei 7 kg.
Likimo ironija, arba po pirties
Likimo ironija, arba po pirties – tarybinė komedija–drama, režisuota Eldaro Riazanovo (Эльдар Рязанов), pastatyta pagal Emilio Braginskio (Эмиль Брагинский) scenarijų ir Riazanovo 1975 metais nufilmuota Mosfilm studijoje. Filmas tradiciškai rodomas Rusijoje ir kitose posovietinėse šalyse kiekvienų metų Naujųjų metų išvakarėse per televiziją. Daug filmo frazių tapo labai populiariomis.
Didžioji filmo siužeto dalis ironiškai pašiepia Brežnevo eros architektūros skurdumą.
Siužetas
Grįžta buto šeimininkė Nadia. Radusi nepažįstamą vyrą, gulintį jos lovoje, bando jį išvaryti lauk. Šis neprisiduoda varomas ir pats gena lauk Nadią, neva ji įsibrovė į jo butą. Nadia varo svečią lauk, o jis vien tik pyksta, kad šioji perstumdė jo baldus ir pakeitė daiktus. Galiausiai Ženia parodo savo pasą jai, o ši perskaičiusi be žodžių parado jam savąjį. Ženia supranta, kad jis buvo neteisus.
Tuo tarpu grįžta Nadios mylimasis Ipolitas. Šis supyksta radęs savo merginą su nepažįstamu vyriškiu. Ipolitas išvaro Ženią, bet šis vėliau grįžta, prašydamas paskolinti pinigų lėktuvo bilietui. Kadangi pirmas lėktuvas į Maskvą išskrenda tik ryte, tai Ženia, Nadiai leidus, pasilieka jos bute. Po truputį tarp šių veikėjų įsižiebia meilė.
Eiguliai (reikšmės)
Eiguliais vadinama:
Toraigyras
Toraigyras – ežeras Kazachstane, Pavlodaro srities pietvakarinėje dalyje. Į pietus nuo ežero yra Akbeto kalnas, kurio aukštis – 1150 metrai.
Adomynės Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia
'''Adomynės Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Adomynės kaime, 8 km į šiaurės vakarus nuo Svėdasų, Aluočio (Jaros dešiniojo intako) kairiajame krante.
Istorija
miniatiūra|250px|left Jonavos dvaro (taip iki Pirmojo pasaulinio karo buvo vadinama Adomynė) savininkas Žurauskas 1826 m. pastatė koplyčią. Ilgainiui dvaras ir koplyčia sunyko. Per Pirmąjį pasaulinį karą kunigo Liudo Kaulakio rūpesčiu dvare įrengta koplyčia. Joje laikytos pamaldos. Dvaro savininkas Adomas Vilėniškis ir kunigas Juozas Vilėniškis dar prieš Pirmąjį pasaulinį karą pradėjo rūpintis bažnyčios statyba. Kuriamai parapijai dovanota 30 ha žemės, ūkio trobesiai ir pusė dvaro rūmų.
1921 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia (24 × 12 m) su bokšteliu. Įrengti 5 registrų vargonai, 3 altoriai. 1928 m. įkurta parapija. 1944–1949 m. Adomynėje klebonavęs Jonas Jatulis (1908–1989) 1949 m. buvo suimtas ir ištremtas (1957 m. grįžo į Lietuvą). Šventoriuje palaidotas kunigas Steponas Pelešynas (1908–1984), 1950–1956 m. Sibiro tremtinys.
Architektūra
Bažnyčia medinė (24 × 12 m), su bokšteliu. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Prie bažnyčios stovi medinė varpinė. Bažnyčioje stovi Vlado Bieliausko drožtos medinės Marijos ir šv. Juozapo medinės skulptūros.
Paderno Dunjanas
Paderno Dunjanas – miestas Italijoje, Lombardijoje, Milano provincijoje.
1869 m. kovo 17 d. Paderno, Dunjano, Incirano, Casina Amata ir Palacolo Milanese savivaldybės buvo sujungtos į Paderno Milanesę. Po 20 metų buvo pasiūlyti Padernjano ir Borgosolės pavadinimai miestui. 1886 m. vasario 1 d. miestas gavo dabartinį pavadinimą. 1989 m. rugsėjo 25 d. Paderno Dunjanui suteiktas dabartinis pavadinimas.
Kašučių kapinynas
Kašučių, Dubašių kapinynas (valstybės saugomas kultūros paminklas: unikalus kodas - 5207, senas registro kodas - A435P, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR489) – kapinynas Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, 1,13 km į šiaurės rytus nuo kelio Darbėnai–Kūlupėnai, ties Kašučių ir Dubašių kaimų riba (Darbėnų seniūnija), prie Kašučių ežero, Akmenos dešiniajame krante.
Kapinynas
Įrengtas tarp ežero ir Akmenos upės esančioje aukštumos viršūnėje. Teritorija dirvonuoja, vietomis apaugusi spygliuočių ir lapuočių medžių grupėmis. Centrinėje dalyje stovi archeologijos paminklo anotacinis ženklas, pietinėje dalyje išlikusi buvusio karjero duobė, o pietrytinė dalis iškasinėta 2009 m. „juodųjų archeologų“. Šiaurės rytinę dalį apima Kašučių (Dubašių) senosios kapinės.
Nuo 1972 m. respublikinės reikšmės archeologijos paminklas (AR489). 1992 m. įrašytas į Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašą, 1997 m. registruotas kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąraše (A435), 1998 m. paskelbtas kultūros paminklu (A435P), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.
Teritorijos plotas – 2,2 ha.
Tyrimai
Kapinyną 1966 m. išaiškino Ignas Jablonskis. 1967 m. jo teritorijoje pradėjus kasti smėlį, į Kretingos kraštotyros muziejų pateko 33 II–XIII a. kapams būdingi radiniai. 1969 m. tyrė Kretingos kraštotyros muziejus (tyrimų vadovė Efrosinija Radzvilovaitė, Lietuvos istorijos institutas), 1975 m. – Ignas Jablonskis. 1982 m. žvalgė Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (ekspedicijos vadovas Romas Olišauskas), 1991 m. – Julius Kanarskas ir Donatas Butkus, 1992 ir 2009 m. – Kultūros paveldo centras.
Radinius saugo Kretingos muziejus.
Vaslujaus apskritis
Vaslujaus apskritis  – apskritis šiaurės rytų Rumunijoje, Moldavijos regione. Tai 27-a pagal plotą ir 22-a pagal gyventojų skaičių šalies apskritis. Administracinis centras – Vaslujus.
Geografija
Visa teritorija yra Moldavijos plynaukštėje, kurią riboja Pruto ir Sireto upės bei kerta Birlado upė.
Gyventojai
2011 m. tautinė sudėtis:
Administracinis suskirstymas
Apskritis suskirstyta į 3 savivaldybes, 2 miestelius ir 81 bendruomenę.
Gioremės slėnis
Gioremės slėnis  – žemės erozijos suformuotas kraštovaizdis Turkijoje. Gioremės nacionalinis parkas užima 300 km² plotą ir yra centrinėje Anatolijoje tarp Urgupo, Avanoso ir Nevšehiro miestų. Čia yra daugybė olose išskaptuotų bažnyčių ir vienuolynų, kurie atspindi Bizantijos laikų meną ir anachoretų gyvenimo būdą. 1985 m. nacionalinis parkas įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
X–XI a. Gioremės slėnis tapo krikščionių atsiskyrėlių, anachoretų, pamėgta vieta. Minkštose, lengvose uolienose buvo išskaptuota apie 300 bažnyčių, vienuolynų ir koplyčių.
XI a. pabaigoje krikščioniškąjį Kapadokijos vienuolių gyvenimą sukaustė seldžiukų antpuoliai ir šis vienuolynų kompleksas apmirė. Vienuoliai ortodoksai gyveno dar iki XX a. pradžios, bet susiklosčius naujai politinei situacijai daugelis Turkijos krikščionių išvyko gyventi į Graikiją, ir vienuolynai buvo galutinai apleisti. Be bažnyčių, vienuolynų, išliko ir senesnio – ikonoklastinio laikotarpio papuošimų. Daugiausia – rausvos spalvos ornamentai ir simboliniai piešiniai. Daug vėlesnio laikotarpio tapytų freskų. Gaila, bet daugumoje freskų yra nutrinti veidai, išskaptuotos akys. Tačiau nuošalesnėse vietovėse išliko nepaliestų freskų, kurios žavi savo paprastumu ir gyvo tikėjimo išraiška.
Turgenevo kaimo gyvenvietė
Turgenevo kaimo gyvenvietė  – kaimo gyvenvietė Rusijos Federacijos anklavo Kaliningrado srities Polesko rajone. Centras – Turgenevas. 2011 m. 4 057 gyventojai.
Istorija
Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2008 m. birželio 30 d. Ribojasi šiaurėje su Kuršių mariomis, rytuose su Golovkino kaimo, Polesko miesto ir Saranskojės kaimo gyvenvietėmis, pietuose su Gvardeisko rajono Slavinsko kaimo gyvenviete, vakaruose su Gurjevsko rajono Dobrino ir Chrabrovo kaimo gyvenvietėmis.
Gyvenvietės taryba renkama 5 metams, ją sudaro 10 deputatų, kurie iš savo tarpo renka tarybos pirmininką.
Kaliningrado srities įstatymu Nr. 260 Turgenevo kaimo gyvenvietę sudaro:
Šaltiniai
Turgenewo (Kaliningrad)
Aura (daina)
„Aura“ – amerikiečių atlikėjos Lady Gaga daina iš trečiojo studijinio albumo „Artpop“ (2013). Daina pasirodė filme „Machete Kills“, kurio premjera įvyko 2013 m. spalio 11 d. Kūrinys pirmiausia buvo išleistas atlikėjos „Vevo“ muzikos kanale 2013 m. spalio 10 d. Dainos autoriai – Lady Gaga ir Anton Zaslavski, prodiuseriai – taip pat pati atlikėja su Amerikoje gerai žinomu atlikėju Zedd.
Išleidimas ir kompozicija
thumb|Lady Gaga, atliekanti dainą „Aura“, koncerto „ArtRave: The Artpop Ball“ metu Dainos žodžiai išreiškia atlikėjos artistiškumą ir uniklamumą. Kūrinys buvo nutekintas į internetą anksčiau laiko, negu buvo planuojamas išeisti.
Įvertinimas
„Slant Magazine“ žurnalistas Sal Cinquemani teigė, kad ši daina būtų buvęs geresnis variantas kaip pirmasis albumo „Artpop“ singlas negu „Applause“. Ankstenis dainos pavadinimas buvo „Burqa“, bet dėl neigiamos musulmonų bendruomenės reakcijos kūrinys buvo pervadintas į „Aura“.
Reklama
Daina reklamavo Robert Rodriguez filmą „Machete Kills“ ir remiantis filmo motyvais buvo išleistas kūrinio video klipas su žodžiais.
Kartingas
thumb|right|Kartingo lenktynės [[Brazilija|Brazilijoje]] Kartingas – viena autosporto lenktynių rūšių, kai lenktyniaujama mikrolitražiniais, keturračiais automobiliais – kartais (anksčiau vadinti gokartais).
Dažniausiai lenktyniaujama specialiai paruoštose trasose – kartodromuose, kurie gali skirtis savo sudėtingumu, ilgiu, pločiu, posūkių kiekiu ir pan. Paprastai trasa būna maždaug 1000–1200 m ilgio ir 4–8 m pločio (pagal kitus šaltinius 600–1800 m ilgio, 8–12 m pločio ), danga lygi ir kieta. Sportininkų tarpe kartingo sportas laikomas pirma pakopa į aukštesnį autosporto lygį. Pavyzdžiui, dauguma dabartinių Formulės 1 pilotų vaikystėje iš pradžių lenktyniavo kartinge. Taip pat kartingo sportas vadinamas viena pigiausių autosporto rūšių.
Kartai labai skiriasi ne tik išvaizda, bet ir greičiu. Vadinamieji superkartai gali pasiekti maksimalų 250 km/val. greitį, o pramogai naudojami paprasti kartai apriboti važiuoti iki 25 km/val. greičiu. Tokio tipo kartų trasos Lietuvoje rengiamos ne tik įprastose miesto aikštelėse, bet ir prekybos centrų aplinkoje (automobilių stovėjimo požeminėse aikštelėse arba netgi ant stogo, pvz., prekybos centre „Saulės miestas“ Šiauliuose).
Kartingo tėvu ir atradėju vadinamas Art Ingels, kuris dirbdamas „Kurtis Kraft“ kompanijoje 1956 m. sukonstravo pirmąjį kartą. Tais pačiais metais įkurta Tarptautinės automobilių federacijos Kartingo komisija (CIK-FIA).
Jakaviškių piliakalnis
Jakaviškių piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 16248; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AV2079; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1538K) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24769) Ignalinos rajono savivaldybės teritorijoje, Jakaviškių kaime, Ceikinių seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Ceikiniai – Mielagėnai Čebatoriuose pasukus į kairę šiaurėn link Dalgėdų, Jakaviškių šiaurinėje dalyje pasukus į dešinę šiaurės rytų kryptimi keliuku, už 150 m – yra kairėje, nusileidus į pakalnę, neprivažiavus sodybos.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė trapecinė, pailga rytų – vakarų kryptimi, 50 m ilgio, 25 m pločio rytiniame ir 15 m pločio vakariniame šonuose. Šlaitai statūs, iki 9 m aukščio. Šiauriniame šlaite rasta brūkšniuotos keramikos. Piliakalnis labai apardytas arimų, dabar dirvonuoja, pietų – pietryčių šlaite auga medžiai.
Pietryčių, vakarų ir šiaurės vakarų piliakalnio papėdėje 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė.
Tyrimai
1988 m. piliakalnį žvalgė Mokslinė metodinė taryba. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pirmąja puse. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 14 000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1 162 000 m².
Pastaba: Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Šarvuotasis transporteris
right|thumb|Amerikiečių šarvuotasis transporteris Stryker atgabeno karius right|thumb|[[Izraelis|Izraelio sunkusis šarvuotasis transporteris Achzarit]] Šarvuotasis transporteris (kartais vadinamas sutrumpintai šarvuotis), paprastai lengvai šarvuota vikšrinė ar ratinė transporto priemonė, skirta karių ir krovinių pervežimui. Paprastai transporteriai nebūna skirti pačiam mūšiui, tačiau gali palyginus saugiau nuvežti karius į mūšio vietą. Šarvai saugo nuo kulkų ir skeveldrų. Iš esmės bet kuris prieštankinis ginklas transporterį įveikia labai lengvai.
Išimtis yra sunkieji šarvuotieji transporteriai, kurie yra perdaryti tankai be bokštelių. Jie turi tanko šarvuotumą, todėl mūšio lauke kur kas sunkiau sunaikinami. Sunkiojo šarvuotojo transporterio pavyzdys yra Izraelio Achzarit. Šie transporteriai yra perdaryti iš arabų atimti rusiški tankai T-54 ir T-55.
Paprastai transporteris varomas dyzeliniu varikliu. Kai kada galiai ir patikimumui padidinti montuojami du visiškai nepriklausomi (du starteriai, dvi aušinimo sistemos, dvi pavarų dėžės) varikliai, varantys skirtingas ašis.
Dauguma transporterių gali ir plaukti, nors audringesnėje jūroje greitai skęsta. Plaukimo greitis neviršija 3-6 kilometrų per valandą, reikalingos patogios vietos įvažiuoti ir išvažiuoti iš vandens. Prieš plaukdamas šarvuotis pakelia paprastai priekyje esantį apsaugos nuo nedidelių bangų skydą.
Net be kelio transporteris gali važiuoti 80 kilometrų per valandą ir greičiau. Jėgos stiprintuvų dėka ant plento šarvuotį valdyti ne sunkiau nei lengvąją mašiną. Tarybų Sąjungoje naudoti BMP serijos pėstininkų kovos mašinos neturėjo nei durų užrakto, nei užvedimo raktelio; variklis būdavo paleidžiamas paspaudus mygtuką.
Vikšrai paprastai padidina pravažumą, tačiau kalnuotose vietovėse jie praslysta per akmenis, todėl ten geriau tinka ratiniai šarvuočiai.
NATO šalyse labiausiai paplitęs transporteris yra JAV gamybos M113, kuris pradėtas naudoti dar XX a. šeštajame dešimtmetyje NATO šalyse bei JAV dabartinių ar buvusių sąjungininkų armijose.
Ratinio transporterio pavyzdžiu galėtų būti Vokietijos kariuomenės „Fuchs“ šarvuotis.
Transporteriai ir ypač pėstininkų kovos mašinos pakeitė kai kur anksčiau naudotą daug pavojingesnę tankų desanto taktiką.
Busogos karalystė
Busogos karalystė – viena iš penkių tradicinių karalysčių Ugandos valstybės sudėtyje. Busoga (pažodžiui reiškia 'Sogos žemė') – karalystė iš 11 kunigaikštysčių, kuriose gyvena Soga kalba kalbantys žmonės basogai. 2002 m. buvo priskaičiuojama 2,5 mln. karalystės gyventojų.
Geografija
Karalystės sostinė yra Bugembė, kuri yra netoli Džindžos , antro pagal dydį Ugandos miesto. Džindža yra ekonominis Busogos centras.
Busogą riboja:
Istorija
Busoga kaip atskiras kultūrinis regionas, turintis tapatybę, egzistuoja nuo XV a. pabaigos. Jo įkūrimo legenda siejama su princu Mukama Namutukula iš karališkosios Bunjoro karalystės Babito dinastijos. Jis atkeliavo Kiogos ežeru iš šiaurės. Jis išmokė vietos gyventojus metalo lydimo paslapčių. Jo penki sūnūs tapo atskirų krašto sričių valdytojais ir įkūrė čia savo dinastijas. Šių sūnų vardai tapo valdovų titulais. Mažose karalystėse (ssaza) buvo puoselėjama Bunjoro stiliaus valdymo sistema ir tradicijos.
Skirtingai nei gretima Buganda, Busoga iki pat XIX a. pabaigos nemėgino susivienyti, nors ir egzistavo tam tikra regioninė tapatybė, kuri nulėmė basogų etninės grupės atsiradimą. Tik valdant britams, atskirų ssaza vadai buvo įtikinti sukurti federaciją su bendru susirinkimu, lukiiko. Britai paskyrė bagandų kilmės lukiiko pirmininką. Kadangi vidiniai nesutarimai buvo stiprūs, britai ėmė ruošti kelis vietinius vadus visos federacijos valdymui.
1939 m. britai paskyrė Bulamogio karalystės monarchą Ezekiel Tenywa Wako visos federacijos valdovu ir taip pradėjo Busogos karalystės istoriją. Karaliaus titulas buvo Isebantu Kyabazinga, o karalienės – Inhebantu. Tai yra renkamas monarchas, kurį rinkti turi penki karališkojo kraujo atstovai iš penkių šalies provincijų.
Po nepriklausomybės Ugandos vyriausybė Busogos monarchiją panaikino 1967 m., kartu su Bugandos, Toro, Ankolės ir kitomis monarchijoms, bet 1993 m. karalystė vėl buvo atkurta. Dabar Busoga yra viena iš Ugandos sudedamųjų karalysčių, turinti administracinį subregiono statusą. 2007 m. birželį Busogos karalystę sudarė 7 rajonai – Kamulio, Igangos, Bugirio, Majugės, Džindžos, Kaliro ir Busikio (Namutumbos). Vėliau išskirti dar 3 rajonai: Luukos, Namajingo ir Bujendės. Rajonus valdo renkamos tarybos, municipalitetus valdo renkami merai.
2008 m. mirus Isebantu Kyabazinga Henry Wako Muloki, monarcho skyrimo tvarka pasirodė besanti ydinga. Po metus trukusio tarpuvaldžio buvo išrinkti du atskiri monarchai.
Tradicinės provincijos
Busogą sudaro 11 tradicinių provincijų, senųjų karalysčių ssaza palikuonių. Jų ribos dažniausiai atitinka dabartinius administracinius rajonus. Kiekviena ssaza turi savo paveldimą monarchiją su savitu monarcho titulu:
Romualdas Morkevičius
Romualdas Morkevičius (g. 1957 m. birželio 1 d. Šilutėje) – Lietuvos ir Kauno rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1981 m. baigė Kauno politechnikos institutą, elektros sistemų inžinierius. 1981–1984 m. Šiaulių elektros tinklų eksploatacijos inžinierius. 1984–1985 m. Šiaulių elektros tinklų Raseinių rajono viršininko pavaduotojas, 1985–2004 m. viršininkas. 2004 m. AB „Vakarų skirstomieji tinklai“ filialo Šiaulių elektros tinklų direktorius. 2004–2005 m. AB „Vakarų skirstomieji tinklai“ Skyrių valdymo tarnybos Šiaulių regiono vadovas. 2005 m. UAB „Eugensa“ Klaipėdos filialo direktorius. 2005–2006 m. Lietuvos ir Norvegijos UAB „Norvelita“ ūkio dalies direktorius. 2006 m. LR Seimo nario Andriaus Baranausko padėjėjas. 2006–2010 m. Kauno apskrities viršininkas.
Nuo 2006 m. Pilietinės demokratijos partijos narys.
Standusis diskas
250px|thumb||Standžiojo disko vidus. Iš arti (padidinus) matyti, jog besisukančių plokštelių ir slankiojančių galvučių yra kelios. thumb|250px|Vienas pirmųjų standžiųjų diskų, pagamintas [[IBM]] Standusis diskas – duomenų saugojimo įrenginys. Priešingai nei laikinojoje atmintinėje duomenys standžiajame diske išlieka ir išjungus elektros srovę. Standusis diskas susideda iš kietų neįsimagnetizuojančių diskų, padengtų magnetine danga, magnetinių galvučių, kitos elektroninės įrangos ir ją reguliuojančio kontrolerio, sujungtų į vieną įtaisą. Dažniausiai naudojami vidiniai standieji diskai, kaip kompiuterio ar kito įrenginio dalys, nors būna ir išorinių. Vidiniai diskai su kompiuteriu dažniausiai jungiami ATA, SCSI, Serial ATA, išoriniai – USB, Firewire (IEEE1394) sąsajomis.
Fizinis informacijos organizavimas
thumb|250px|left|Cilindro, sektoriaus ir galvutės sąvokos. Kiekviena iš keturių pavaizduotų besisukančių plokštelių turi dvi galvutes (po vieną abiem plokštelės pusėms) Paprastai diskas turi keletą besisukančių plokštelių, kurių abiejose pusėse magnetinės galvutės gali rašyti ir skaityti duomenis. Dažniausiai, kiekviena plokštelės pusė turi savo atskirą galvutę, taigi galvučių būna dukart daugiau nei plokštelių. Plokštelėje yra apskritimo formos magnetiniai takeliai. Sutartą kiekį informacijos (dažniausiai 512 baitų) talpinanti takelio dalis vadinama sektoriumi. Visi skirtingose plokštelėse, bet tokiu pat atstumu nuo sukimosi ašies, (vienas virš kito) esantys takeliai kartu sudaro cilindrą. Senesnio tipo diskai turėjo vienodą sektorių skaičių visuose cilindruose, todėl arčiau centro esančioje plokštelės dalyje informacijos tankis būdavo didesnis. Naujesni diskai (maždaug nuo 1990 m.) išoriniuose cilindruose turi daugiau sektorių. Siekiant išsaugoti suderinamumą su senesne įranga, jie, jei reikia, tiesiog imituoja „virtualias“ galvutes ir vienodą skaičių sektorių turinčius cilindrus. Šiuo atveju, konfigūruojant BIOS, galima nustatyti bet kokį galvučių, cilindrų ir sektorių cilindre skaičių (jei tik neviršijamos pačios BIOS ribos ir reali disko talpa). Visa ši imituojama struktūra nebeatspindi fizinės informacijos organizacijos ir naujesniems adresavimo režimams nebereikalinga.
Adresavimo režimai
Labiausiai paplitę du diske esančių duomenų adresavimo režimai: senesnis CHS ir naujesnis LBA.
CHS aprašo diską fiziniais parametrais, nurodydama magnetinio takelio numerį (cilindrą), skaitančią galvutę ir skaitomą sektorių. Didžiausias šio standarto palaikomas diskas iš pradžių galėjo turėti 1024 cilindrus, 16 galvučių ir 63 sektorius kiekviename cilindre. Esant įprastiniam sektoriaus dydžiui (512 baitų), tokio disko talpa yra tik 528 megabaitai. Šią ribą lėmė tuo metu naudotas IBM disko kontroleris, palaikantis ne daugiau šešiolikos galvučių. Pasirodžius didesniems diskams, kontroleris buvo pakeistas, bet liko BIOS nustatytos ribos (1024 cilindrai, 256 galvutės ir 64 sektoriai cilindre). Didžiausia galima disko talpa padidėjo iki 7,8 gigabaito.
Ilgą laiką to pakako, tačiau dabartinių diskų talpa siekia dešimtis, šimtus ar tūkstančius gigabaitų. Šie diskai gali tinkamai dirbti tik naudojant mažiau apribotą LBA standartą.
LBA nusako diską tiesiog kaip vienas po kito sekančių nuosekliai sunumeruotų blokų aibę. Pats standartas rimtų dydžio apribojimų neturi, tačiau dėl įvairių BIOS nesuderinamumo problemų praeityje yra buvę 2,1, 4,2, 8,4, 32 ir 128 gigabaitų talpos ribos, kurioms „įveikti“ tekdavo atnaujinti ne vien diską, bet ir kitą įrangą. 2,1, 4,2 ir 32 gigabaitų ribos buvo kritinės: įstačius didesnės talpos diską, jis apskritai neveikdavo. Likusiais atvejais sistema tiesiog nepanaudodavo dalies disko talpos.
ATA gali naudoti CHS (jei diskas mažesnis už 7,8 gigabaito) arba LBA. SCSI visada naudoja LBA.
Standžiajame diske būna vienas arba keli skirsniai, kurių kiekvienas turi savo nepriklausomą failų sistemą. Duomenų saugojimo patikimumui padidinti keli vienodi diskai gali būti sujungiami taip, kad saugoma informacija būtų dubliuojama kiekviename iš jų (RAID – ).
Disko magnetinės galvutės
100px|thumb|Kvėpavimo anga su nurodymu jos neuždengti Neveikiančiame diske magnetinės galvutės guli ant disko paviršiaus. Diskui sukantis, oro srautas jas pakelia ir, darbo metu, galvutė disko neliečia. Taigi teiginiai, jog šio įrenginio viduje yra vakuumas, neteisingi: viduje būtinas oras darbo metu palaikantis galvutes reikiamame aukštyje. Trūkstant oro (pvz., esant labai aukštai), galvutė gali nukristi ant disko ir jį sugadinti. Dideliame aukštyje ar šiaip labai žemo slėgio sąlygomis naudojami specialūs diskai sandariu korpusu. Įprasto keleivinio lėktuvo kabina sandari ir slėgis joje pakankamas įprastiniams diskams dirbti.
Įprastai išjungiant diską, galvutės patraukiamos į duomenų nesaugančią disko sritį ir nusileidžia ten. Staiga dingus maitinimo įtampai galvutė dažnai nukrenta ant duomenis saugančios srities, kai kada ją sugadindama (prarandami duomenys). Bet kuriuo atveju nusileidimas ant paviršiaus kenkia ir pačiai galvutei, todėl disko įjungimų – išjungimų skaičius yra ribotas (pavyzdžiui, Maxtor DiamondMax diskui jis yra maždaug 50 000). Siekiant prailginti amžių, kai kuriuose naujausiuose modeliuose sustojant diskui galvutės ant jo nenuleidžiamos.
Įprastinio standžiojo disko korpusas nėra sandarus ir turi „kvėpavimo angą“, per kurią susilygina vidaus ir išorės slėgiai. Disko korpusas saugo tik nuo dulkių ir kitų išorinio poveikio veiksnių.
Pabiržės pagrindinė mokykla
miniatiūra|265px|right
Pabiržės pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Biržų raj., Pabiržėje, Likėnų g. 10, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 290546830.
Istorija
Pabiržėje parapijos mokykla veikė 1782 m. Rašytiniuose šaltiniuose rašoma, kad „studentų skaičius mokykloje yra 12 kilmingųjų, 14 prastų ir dvi mažos mergaitės. Jie visi mokosi rašyti, skaityti.“ Direktoriumi tada dirbo T. Bienerovičius, kuris „buvo mokyme patyręs, išsiauklėjęs, malonus, negeriantis“. 1923 m. mokykla įsteigta Gulbinuose, valsčiaus namuose. Mokykla buvo dviejų komplektų. 1930 m. Pabiržės valsčius perėmė iš klebono Andrašiūno senelių namus, kur perkėlė mokyklą, tuo laiku mokyklai vadovavo mokytojas Edgaras Tymukas. Mokykloje buvo du komplektai. Perkėlus mokyklą susidarė geresnės darbo sąlygos, padidėjo mokinių skaičius. Mokinių skaičius kiekvienais metais augo, o dirbo tik du mokytojai. Mokykla išaugo iki 4 komplektų. Vokiečių okupacijos metais mokinių skaičius žymiai sumažėjo, darbo sąlygos pasidarė labai sunkios. 1944 m. įkurta progimnazija. Pirmieji jos kūrėjai buvo mokytojai Ignas Lapienis, Janulytė, Mykolas Kregždė. Progimnazija veikė atskirai nuo pradinės mokyklos, ji užėmė buvusios pradinės mokyklos patalpas. Pirmaisiais mokslo metais progimnazija turėjo 4 klases, kuriose mokėsi 86 mokiniai. Vėliau kasmet progimnazija augo, mokinių skaičius didėjo. 1948 m. progimnazija ir pradinė mokykla performuojama į septynmetę mokyklą. Joje buvo dvylika komplektų, mokėsi iki 340 mokinių. Septynmetei augant ir plečiantis, mokykla perėmė parapijos namus ir kleboniją, kur apsigyveno mokytojai ir įrengtos naujos klasės. 1950 m. susidarius dideliam mokinių skaičiui ir pageidaujant apylinkės tėvams, Pabiržėje atidaroma vidurinė mokykla. 1950-1951 m. jau mokėsi 360 mokinių. 1954 m. Pabiržės vidurinė mokykla išleido pirmąją 24 abiturientų laidą. 1955 m. mokinių skaičius išaugo iki 433 ir sudarė 17 klasių. Tais pačiais metais praktikos darbams įrengiamos dirbtuvės, įkuriamas mokyklos internatas, jame apsigyvena apie 20 mokinių.
Himnas
Priedainis:
Muzika ir žodžiai Ž. Anilionio
Mezolitas
Mezolitas (iš = viduryje, vidurinis; λιθος = akmuo), vidurinis akmens amžius – archeologinis laikotarpis po paleolito. Terminą 1865 m. pavartojo Džonas Lubokas.
Periodizavimas
Mezolitas yra visuomenės raidos laikotarpis, apimantis holoceno epochos preborealio, borealio ir atlančio periodus (8000–5500/5300 m. pr. m. e.).
Lietuvos komersantas
Lietuvos komersantas (Elka) – Lietuvos verslininkų savaitraštis, leistas 1990–1993 m. Vilniuje.
Mezolitas
Periodizavimas
Iš dalies mezolitas įsiterpia tarp dviejų skirtingų klimato laikotarpių: driaso III ir atlančio.
Materialiosios kultūros raidos požiūriu mezolitas yra tarp mikrolitų ir keramikos dirbinių atsiradimo, ūkio požiūriu – tarp labiausiai išplėtoto miškų zonos pasisavinamojo ūkio ir gamybinio ūkininkavimo pradžios, visuomeninės raidos požiūriu – tarp klajoklių medžiotojų, žvejų ir maisto rinkėjų bendruomenių ir sėsliųjų gyvulių augintojų ir žemdirbių bendruomenių susidarymo (neolito revoliucija). Mezolito laikotarpiu žmogus kaip biologinė būtybė prisitaikė gyventi pakitusioje gamtinėje (dažn. miškų) aplinkoje.
Lietuvos komersantas
Istorija
Įsteigė ir leido UAB „Lietuvos komersantas“. Tiražas 1990 m. – 25 000 egz., 1993 m. – 3500 egz.
Analizavo verslo problemas, rašė apie komercijos aktualijas.
Mezolitas
Lietuvoje
Lietuvoje mezolitas apima 8000 – 5000 m. pr. m. e. laikotarpį. Skirstomas į ankstyvąjį (8 tūkstantmetis pr. m. e.), vidurinį (7 tūkstantmetis pr. m. e.) ir vėlyvąjį (6 tūkstantmečio pr. m. e. pirmoji pusė); per archeologinius tyrimus juos atitinka tam tikri holoceno stratigrafiniai lygiai.
Ankstyvojo laikotarpio gyvenvietėms priskiriami titnaginių dirbinių tipai su ryškiais vėlyvojo paleolito bruožais ir nedidele dirbinių mikrolitizacija. Laikotarpį atspindi preborealyje dar gyvavusi vėlyvoji Svidrų kultūra:
Kundos kultūra, arba Puli kultūra:
Maglemosės kultūra:
Antrasis laikotarpis sietinas su ankstyvojo mezolito Nemuno kultūrai būdingais titnaginiais dirbiniais – čia jau ryški mikrotitizacija;
Šio tipo dirbintų pradėjo rastis dar preborealio pabaigoje, visas savo ypatybes jie įgijo borealyje.
Trečiasis laikotarpis susijęs su vėlyvuoju mezolitiniu Nemuno (Janislavicų kultūra) titnaginių dirbinių tipu vėlyvajame borealyje ir atlantyje:
Be trikampių mikrolitų, jau gausiai aptinkama trapecijų ir lancetų. Ypač paplinta trapecijos, kurios Europoje plito borealio ir atlančio laikotarpių sandūroje; jos rodo, kad prasideda vėlyvasis mezolitas. Pastarasis dirbinių tipas ypač suklesti ir išplinta pirmojoje ir vėliau klesti antrojoje atlančio pusėje –jau ankstyvajame neolite.
Verslai
Gyventojai vertėsi medžiokle, medžiojo miškų ir jūros pakrančių gyvūnus; jie naudojo kaulinius ietigalius, strėlių antgalius, durklus, kirvius su koto skyle. Žvejybai naudojo žeberklus, ietigalius su įstatomais titnaginiais ašmenėliais, vientisus kaulinius meškerių kabliukus, peikenas; tinklus pynė iš liepos karnų sukamų virvių. Medžioti padėjo prijaukintas šuo.
Būstas
Žmonės gyveno įgilintuose ovalo formos pastatuose su židiniais. Tokių pastatų liekanų aptikta Paramelio gyvenvietėje – 3 (Varėnos rajono savivaldybė), Varėnės gyvenvietėje – 2, Rėkučių gyvenvietėje – 1 (Švenčionių rajono savivaldybė). Būstų statybai naudojo titnaginius kirvius, odai išdirbti – titnaginius gremžtukus, kaulinių, raginių, medžio dirbinių gamybai – rėžtukus, peilius, grandukus, rėžiklius.
Kultūra
Mezolito laikotarpiui būdingi mirusiųjų pasauliui skirti kapinynai, kurie įrengiami atokiau nuo gyvenviečių – už vandens telkinių, ant kalvų ar salose. Lietuvoje tokių palaidojimų pavieniuose kapinynuose aptikta Spiginų ir Duonkalnyje (Telšių rajono savivaldybės teritorija). Mirusieji laidoti ant nugaros, gausiai apibarstyti ochra, drabužiai puošti iš žvėrių dantų padarytais kabučiais, aptinkama įkapių.
Titnago žaliava per mainus plito iš dab. Lietuvos teritorijos pietuose esančių Titno, Margionių ir Nemuno aukštupio titnago kasyklų į šiaurinę Lietuvos, Latvijos ir Estijos netitnagingą zoną.
Mezolito laikotarpiu endogaminę gentį sudarė giminystės ryšiais susijusios egzogaminės bendruomenės (giminės), savo ruožtu susidedančios iš mažųjų šeimų. Ūkis plėtojosi individualėjimo kryptimi; gyvenvietėse aptinkamas inventorius ir jo paskirtis taip pat rodo, kad didėjo medžiotojų, žvejų ir maisto rinkėjų bendruomenes sudariusių šeimų reikšmė.
Europa
Vidurio Europoje prasidėjęs miškų ataugimu po ledynmečio pabaigos apie 9600 m. pr. m. e. Datuojamas priklausomai nuo regiono – prasidėjo ir baigėsi vienur anksčiau, kitur – vėliau. Periodas charakterizuojamas aplinkos pasikeitimu ir su tuo susijusiais gyvenimo būdo pasikeitimais (miško žinduolių medžioklė, intensyvesnis vandenų, luotų naudojimas). Mezolitas baigiasi perėjimu prie žemės ūkiu besiremiančio gyvenimo būdo. Pietinėje Vidurio Europoje tai įvyksta apie 5800 m. pr. m. e., Baltijos jūros regione - apie 4300 m. pr. m. e.
Šis periodas siejamas su jūros lygio kilimu bei ryškiais klimato pokyčiais šiauriniuose kraštuose (Europa, Sibiras). Ėmus sparčiai augti miškams bei upių ir ežerų tinklui, šiaurės elniai – tradicinis paleolitinio žmogaus maisto šaltinis – turėjo pasitraukti į Šiaurę ir reikėjo prisitaikyti prie naujų gyvenimo sąlygų. Pradėta intensyviai žvejoti. Žuvis žmonės smaigstė ietimis arba žeberklais, vėliau gaudė tinklais. Europoje šiuo laikotarpiu ėmė rastis Artimųjų Rytų kilmės įrankių, taip vadinamų mikrolitų. Taip pat tobulėjo medžioklės būdai. Greitų ir vikrių šiaurinių elnių medžioklę palengvino išrasti ietisvaidžiai ir lankai.
Unė Babickaitė
Unė Babickaitė-Graičiūnienė (, 1897 m. balandžio 19 d. Laukminiškiuose, Kupiškio r. – 1961 m. rugpjūčio 1 d. Kaune) – lietuvių aktorė, režisierė.
Biografija
thumbnail|right|200px|Unė Babickaitė
Po tremties grįžo į Kauną, kur gyveno likusią gyvenimo dalį. Mirė 1961 m. rugpjūčio 1 d. Kaune. Palaidota Palėvenėje.
Veikla
Lietuvių pabėgėlių stovykloje virė intensyvus kultūrinis gyvenimas, ten ji sutiko draugą iš Panevėžio laikų, to laiko „hipį“ Balį Sruogą ir pamažu įsitraukė į kultūrinę, meninę veiklą.
Pirmas U. Babickaitės pasirodymas scenoje – 1914 m. „Lietuviškas pulkas“.
B. Sruogos pastangomis iš komiteto karo pabėgėliams šelpti buvo išrūpinta finansinė parama. Poetas Uršulę skatino siekti ne tik vaidybos mokslų, bet ir pakrikštijo nauju vardu „Unė“, privertė įstoti į Peterburgo Imperatoriškąją konservatoriją. Mokslai čia jai trūko nepilnus metus, bet paskatino Unę rimtai užsiimti teatro menais.
1918 m. sugrįžusi į Lietuvą prisistatė kaip režisierė-artistė. Gavo leidimą iš Kauno apskrities įsteigti artistų dramos kuopą. Vaidinimai sulaukė publikos palaikymo, bet buvo ir kritikuojami.
1919 m. gruodį išvyko į JAV. Unė manė, kad „didieji vyrai“ (Konstantinas Glinskis, Juozas Vaičkus ir Borisas Dauguvietis) neįsileis jos į valstybės teatro sceną ir ji liks tik artistų kuopos vadove.
Čikagoje įsitraukė į lietuvių išeivių veiklą. Unės globėja tapo tuo metu JAV gyvenusi Julija Žemaitė.
Subūrė lietuvių dramos kursus, pati statė pjeses ir vaidino jose. Vaidino (Niujorko, Vašingtono) teatruose. Susipažinusi su Paramount Pictures kino studijos režisieriumi, suvaidino trijuose begarsiuose kino filmuose. Paskutiniame – „Lapių medžioklė“ gavo pagrindinį vaidmenį, bet gana greitai pasitraukė iš filmavimo, nes filmo finansuotojai, atvykę į filmavimą, liko nepatenkinti, kad JAV prezidento mylimąją vaidina ne amerikietė, bet emigrantė. Unė buvo pakeista kita aktore.
Kaip ir daugelis lietuvių JAV, trumpino vardą ir pavardę – tapo Unė Baye.
1924 m. ištekėjo už savo pusbrolio Vytauto Andriaus Graičiūno. Inžinieriaus išsilavinimą turintis V. Graičiūnas buvo gabus vadybai ir susirado darbą Europoje, kur abu išvyko dirbti ir gyventi.
Unės teatrinėje veikloje įvyko didžiausios permainos, kai ji susipažino su vienu žymiausiu XX a. režisieriumi Teodoru Komisarževskiu ir ne mažiau įžymiu Nikolajumi Jevreinovu. Vaidino Paryžiaus ir Londono scenose.
Į Lietuvą grįžo 1936 m., vadovavo Šaulių sąjungos teatrui, dirbo Panevėžio teatre, pastatė tris spektaklius.
Po Antrojo pasaulinio karo V. Graičiūnas dėstė Kauno universiteto Statybos fakultete. Amerikietišką pasą turintis dėstytojas negalėjo būti palankus tuometinei valdžiai. Graičiūnai apkaltinami, kad namuose laiko Amerikos vėliavą. Vyras nuteistas 10 metų, o Unė – 5 metams tremties. Vyras tremtyje nusižudė, o Unė reabilituota ir į Lietuvą sugrįžo jau N. Chruščiovo laikais. Skaudžiai išgyveno vyro netektį, apsigyveno pas uošvius Kaune.
1961 m. mirė, pagal oficialią versiją nuo kraujo užkrėtimo įsidūrus į pirštą. Palaidota Palėvenės kaimo kapinėse (Kupiškio r.). 1993 m. kapas įtrauktas į Kultūros vertybių registrą
Balzamas (gėrimas)
Balzamas – terminas, naudojamas apibūdinti įvairiems tradiciniams Rytų Europos didelio alkoholio kiekio (40–45 proc.) vaistažolių likeriams. Iš pradžių naudotas medicinos tikslais.
thumb|left|140px|Gydomasis balzamas
Antanas Vinkus
Antanas Vinkus (g. 1942 m. gruodžio 25 d. Kretingoje) – Lietuvos gydytojas, diplomatas, politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
1982–1986 m. LSSR sveikatos apsaugos ministro Jono Platūkio pavaduotojas. 1986–1989 m. Kauno medicinos instituto Petro Jašinsko klinikų vyriausiasis gydytojas. 1989–1990 m. LSSR sveikatos apsaugos ministras. 1990–1993 m. LR socialinės apsaugos ministro pavaduotojas. 1993–1994 m. sveikatos apsaugos ministro pavaduotojas. 1994–1996 m. Adolfo Šleževičiaus ir Mindaugo Stankevičiaus Vyriausybėse – sveikatos apsaugos ministras. 1997–2002 m. Vilniaus universiteto ligoninės Santariškių klinikų generalinis direktorius.
2002 m. prezidentas Valdas Adamkus suteikė nepaprastojo pasiuntinio ir įgaliotojo ministro diplomatinį rangą. 2002–2006 m. LR ambasadorius Estijoje, 2006–2008 m. LR ambasadorius Latvijoje, 2008–2011 m. LR ambasadorius Rusijoje.
2011–2013 m. Neringos savivaldybės tarybos narys Lietuvos socialdemokratų partijos Neringos skyriaus sąraše, Neringos savivaldybės meras. 2013–2016 m. ministro pirmininko Algirdo Butkevičiaus patarėjas sveikatai.
Nuo 2016 m. Seimo narys. 2017 m. lapkričio 14 d. pašalintas iš LSDP po to, kai nepakluso partijos nurodymui trauktis iš valdančiosios koalicijos seime.
Žmona Danutė, architektė, sūnus Mindaugas, politologas. Laisvai kalba prancūzų bei rusų kalbomis.
Įvertinimas
thumb|Antanas Vinkus ir [[Dmitrijus Medvedevas (2009 m., Maskva)]]
Salų tiltas (Ryga)
Salų tiltas – tiltas per Dauguvą Rygoje, Latvijoje. Jungia Lačplėsio gatvę Dauguvos dešiniajame krante su K. Ulmanio alėja Dauguvos kairiajame krante, kerta tris salas: Zvirgzdusalą (po tilto pastatymo išnykusi), Zakiusalą ir Lucavsalą. Bendras tilto ilgis – 3,5 km, jo trasoje yra 21 statinys: 2 didieji tiltai, 9 estakados, 5 viadukai, 3 tuneliai ir 2 mažesni tiltai per Dauguvos šakas. Tiltas buvo statomas nuo 1975 iki 1977 m. Sovietmečiu vadintas „Maskvos tiltu“ (Maskavas tilts).
Eikiniškis
Eikiniškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Čedasų.
Jūros traktorius
thumb|right|250px|Burgo salos jūros traktorius Jūros traktorius – motorinė transporto priemonė, skirta važinėti sekliais vandenimis lygiu dugnu ir pervežti keleivius. Turi keleivinę platformą, apie 2 m pakeltą virš ratinio traktoriaus tipo važiuoklės.
Ankstyvieji jūros traktoriai turėdavo 20-40 AG galingumo variklį ir perveždavo daugiausia 10 keleivių. Jūros traktoriai buvo populiariausi apie 1930 m., buvo naudojami kaip unikali transporto priemonė, kuria vežiodavo žmones jūros seklumomis palei pajūrio viešbučius ir jūros kurortų pakrantėmis. Taip pat juos naudodavo ir kaip keltus žmonėms kelti sekliomis vietomis.
Šiais laikais jūros traktoriai praktiškai išnykę – juos išstūmė kateriai, valtys ir keltai laivai, nes jie efektyvesni ir patogesni.
Dabartinis panaudojimas
Viešbutis „Burgh Island Hotel“, esantis Burgo saloje (Burgh Island) turi ir naudoja vieną jūros traktorių, kuris vežioja viešbučio klientus per 250 m skersmens sąsiaurį, skirianti Burgo salą nuo sausumos potvynių metu, kai vanduo užlieją kelią, jungiantį salą su sausuma. Dabartinis traktorius yra trečia viešbučio naudojamų traktorių karta.
San Martinas (Buenos Airės)
Siudad del Libertador Cheneral Don Chose de San Martinas, arba tiesiog San Martinas (San Martín) – miestas Argentinoje, Buenos Airių provincijoje, Didžiųjų Buenos Airių aglomeracijoje, į šiaurės vakarus nuo Buenos Airių. Partido administracinis centras. 28,3 tūkst. gyventojų (2001 m.).
Vystoma pramonė. Veikia Cheneral San Martino valstybinis universitetas, keletas muziejų.
XIX a. pirmoje pusėje San Martino teritorijoje buvo vystomas žemės ūkis, vėliau čia kėlėsi imigrantai. Veikė kalėjimas. 1856 m. San Martinas įkurtas oficiaiai ir pavadintas nacionalio didvyrio Chosė de San Martino garbei. 1864 m. įkurtas partidas.
Iš San Martino yra kilęs argentniečių rašytojas José Hernández, lenktynininkas Oscar Alfredo Gálvez, golfo žaidėjas Roberto De Vicenzo.
San Martinas bendradarbiauja su Lietuvos miestu Alytumi.
Druskininkų Saulės pagrindinė mokykla
miniatiūra|265px|right|Vidinis kiemas
Borussia VfB Neunkirchen
Noinkircheno „Borussia“ – Vokietijos futbolo klubas iš Noinkircheno.
Druskininkų Saulės pagrindinė mokykla
Druskininkų „Saulės“ pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Druskininkuose, Ateities g. 13, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba.
Įstaigos kodas 195328165. Steigėjas Druskininkų savivaldybės taryba.
Istorija
Druskininkų pradinė mokykla įsteigta 1999 m. gegužės 20 d. 1999–2000 m. mokykloje mokėsi 662 mokiniai. 2006 m. sausio 31 d. mokykla tapo pagrindine. 2006–2007 m. mokykloje buvo 36 klasių komplektai, mokėsi 785 mokiniai. 2009–2010 m. mokykla sumažėjo 5 klasių komplektais, mokėsi 765 mokiniai, dirbo 61 pedagogas. 2010 m. rugsėjo 1 d. mokykla persikėlė iš Liškiavos g. 33 į Ateities g. 13.
Lietuvos laidas
Lietuvos laidas – Panevėžio akcinės bendrovės „Lietkabelis“ ketvirtinis leidinys, leistas nuo 1989 m. lapkričio 3 d. iki 1999 m.