cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alfredo Guzzoni
Paliaubos ir persekiojimas
Rugpjūčio pradžioje jis buvo atleistas iš pareigų. Guconis pasitraukė, bet rugsėjo 8 d. buvo suimtas Italijos Socialinės Respublikos karių ir teisiamas kaip išdavikas po dviejų išpuolių. Tačiau vokiečių pagalbos dėka jam pavyko išvengti sušaudymo. Po karo jis stengėsi, kad būtų pripažintas jo vadovavimas Sicilijos gynyboje.
Zabieška (Švenčionys)
Zabieška – buvęs kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės rytus nuo Jurgeliškės.
Real Kashmir FC
– Indijos futbolo klubas iš Šrinagaro.
Istorija
Klubas įkurtas 2016 m.
2018 m. gegužę tapo Antrojo diviziono nugalėtojais ir pateko į I-League.
2020 m. rugsėjo mėn. buvo suburtos mergaičių komandos.
Sezonai
Šaltiniai:
Spalvinė gama
Mėlyna ir geltona spalvos.
Zabolotė
Zabolotė – buvęs kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Jurgeliškės.
Reuven Barkat
Reuvenas Barkatas (1906 m. spalio 25 d. Tauragėje, Rusijos imperija – 1972 m. balandžio 5 d. Jeruzalėje, Izraelis) – Lietuvos žydų kilmės Izraelio politikas, Kneseto narys nuo 1965 m iki 1972 metų, 1969-1972 m. Kneseto pirmininkas.
Biografija
Gimė 1906 m. spalio 25 d. Tauragėje kaip Reuven Borstein. Prieš pradėdamas mokytis žydų gimnazijoje mokėsi ješivoje. Dalyvavo Lietuvos jaunųjų pionierių ir jaunųjų hebrajų organizacijų kūrime. Baigęs mokslus išvyko mokytis teisės ir literatūros į Paryžiaus universitetą, vėliau studijavo Strasbūro universitete. 1926 m. išvyko į Palestiną. 1928-1933 m. dirbo HaMerkaz HaHakla'i' gyvenviečių administracijoje, buvo atsakingas už viešuosius ryšius. Organizavo žydų turto išvežimą iš nacių Vokietijos. 1940-1946 m. buvo žydų kareivių nacionalinio komiteto vadovas. 1946 m. įstojo į prekybos organizacijos Histadrut politinį departamentą. 1949 m. tapo departamento vadu, po kiek laiko vadovavo ir ryšių su arabais departamentui. 1961 m. paskirtas Izraelio ambasadoriumi Norvegijoje. Po metų tapo kairiosios Mapai partijos generaliniu sekretoriumi. 1965 m. išrinktas į Izraelio parlamentą Knesetą. 1968 m. tapo Izraelio darbininkų partijos nariu. 1969 m. perrinktas į parlamentą ir paskirtas parlamento pirmininku. Mirė 1972 m. balandžio 5 d. vis dar būdamas pirmininku Jeruzalėje.
Arzu Ece
Arzu Ece ( g. 1963 m. rugsėjo 22 d. Stambule ) kaip Arzu Özkaraman) – Turkijos dainininkė.
Dainininkės karjerą pradėjo 1975 metais, išleidusi dvigubą singlą „Bir daha“ / „Sen yok musun“. 1987 metais pirmą kartą dalyvavo Turkijos „Eurovizijos“ nacionalinėje atrankoje, kur atliko dvi dainas: „Keloglan“, atlikusi su Rüya Ersavci, Fatih Erkoç ir Harun Kolçak bei „Bir gün bize yetmez“, atlikusi su Cihan Okan. Abi dainos finale sulaukė aukštų komisijos įvertinimų, tačiau jų nepakako pirmai vietai užimti. Po metų atrankoje su atlikėja Cigdem Tunc kaip duetas „Grup Tema“ pasirodė su daina „Zig Zag“.
Willy Caballero
Vilfredas Danielis „Vilis“ Kabaljeras Laskanas  – Argentinos futbolininkas, kuris šiuo metu rungtyniauja vartininko pozicijoje, „Chelsea FC“ klube.
Arzu Ece
1989 m. nacionalinėje atrankoje pasirodė su dviem dainomis - „Elif'in aldi beni“ ir „Bana bana“, atlikusi su grupe Pan. Kovo mėn. vykusiame finale pavyko nugalėti dainai „Bana bana“ ir buvo išrinkta atstovauti Turkijai 34-ajame Eurovizijos dainų konkurse Lozanoje (Šveicarija). Gegužės 6 d. vykusiame koncerte grupei pavyko surinkti tik 5 taškus ir užėmė 21-ą vietą. 1990 m. dainos „Bana bana“ remiksas išleistas Švedijoje singlo pavidalu.
Willy Caballero
Vilis Kabaljeras daugiausiai laiko praleido Ispanijoje, žaisdamas „Elche“ ir „Malaga“ klubuose. 2014 m. jį įsigijo Premier League klubas „Manchester City“. 2017 m. perėjo į „Chelsea“ komandą.
Arzu Ece
1991 metais vėl dalyvavo „Eurovizijos“ nacionalinėje atrankoje, finale su atlikėja Gür Akad atlikusios kūrinį „Sessiz geceler“, užėmė antrą vietą.
Willy Caballero
Klubiniai
Boca Juniors Manchester City
Tarptautiniai
Argentinos jaunimo komanda
Arzu Ece
1995 metais laimėjo nacionalinę atranką su daina „Sev“. „Eurovizijoje“ ji tarp 23 dalyvių užėmė 16 vietą. Tų pačių metų rugsėjo mėn. išleido albumą „Sebebi yok“.
1999 m. ištekėjo už Ali Otyam, turi sūnų. 2007 m. pora išsiskyrė. 2009 m. jai buvo diagnozuota leukemija.
Kauno Mažoji Kristaus Prisikėlimo bažnyčia
miniatiūra|250px|right|Bažnyčios interjeras, 2017 m.
Gojiškis (Biržai)
Gojiškis – buvęs viensėdis Biržų rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Ramongalių.
Kauno Mažoji Kristaus Prisikėlimo bažnyčia
Kauno Mažoji Kristaus Prisikėlimo bažnyčia – katalikų bažnyčia Kaune, Žaliakalnyje, Aukštaičių g. 4. Ji yra antroji parapinė bažnyčia Kristaus Prisikėlimo parapijoje, kurios centras – Kristaus Prisikėlimo bazilika. Abi šventovės stovi tame pačiame Žaliakalnio kvartale, nutolusios viena nuo kitos 0,4 km.
Mažoji bažnyčia buvo pastatyta 1923 m. kaip laikina dar prieš didžiosios šventovės, skirtos Lietuvos nepriklausomybei, statybas. Mažoji bažnyčia ypač buvo reikšminga sovietmečiu. Sovietų valdžiai nusavinus statomą paminklinę Prisikėlimo bažnyčią, laikinajai bažnyčiai teko būti Kristaus Prisikėlimo bažnyčia visą sovietinį laikotarpį ir vėliau, iki pat 2004 m. pabaigos, kai liturginio gyvenimo centras persikėlė į pašventintą paminklinę Prisikėlimo bažnyčią. Per visų okupacijų laikotarpį ji buvo veikianti. Tebetarnauja iki šiol, vyksta kasdienės šv. Mišios. Pripažinta regioninės reikšmės architektūros ir istorijos paminklu.
Šios mažosios bažnyčios klebonai ir vikarai vėliau ne vienas tapo aukštais dvasininkais. Pavyzdžiui, kun. Eugenijus Bartulis nominuotas Šiaulių vyskupu, kun. Jonas Ivanauskas – Kauno arkivyskupijos vyskupu augziliaru, Kaišiadorių vyskupu.
Pirmoji laikina bažnyčia
Atgavus nepriklausomybę 1918 m. ir Kauno Žaliakalnyje pagausėjus gyventojų, čia nutarta pastatyti bažnyčią bei įsteigti parapiją. 1922 m. pradėta plėtoti didingos šventovės statybos idėją. Inžinierius Karolis Reisonas rengė projektą. Šį tikslą greitai įgyvendinti dėl Lietuvoje vykusios finansinės krizės buvo nelengva, nutarta ant gautos žemės statyti laikiną medinę bažnyčią. Žaliakalnio gyventojai iki tol turėdavo nusileisti nuo kalno, eiti į senamiesčio bažnyčias. 1922 m. rudenį vyskupas Pranciškus Karevičius įpareigojo kunigą Petrą Vaitiekūną įsteigti bažnyčią. Kauno arkikatedra Žaliakalnyje turėjo žemės sklypą, kurį testamentu padovanojo gubernijos sekretoriaus našlė Cecilija Antanina Požerskaja. Ji pageidavo, kad šiame sklype būtų statoma katalikų bažnyčia. Taip jos valia šis sklypas Aukštaičių gatvėje buvo padovanotas bažnytėlės statybai.
Laikina bažnyčia pradėta statyti 1923 m. pradžioje, o tų pačių metų rugsėjo 23 d. ją iškilmingai pašventino kun. prof. Pranciškus Būčys. Šiai bažnyčiai buvo suteiktas Mūsų Viešpaties Jėzaus Kristaus Prisikėlimo titulas. Laikinojoje bažnyčioje leista krikštyti, laidoti ir tuokti, tačiau savarankiškos parapijos steigimas laikinai atidėtas.
Pasak amžininkų, į Žaliakalnio Kristaus Prisikėlimo bažnyčią sekmadieniais susirinkdavę daug žmonių, kurie netilpdavo į vidų, likdavo šventoriuje. Atėjus žiemai ir prasidėjus šalčiams, žmonės turėdavo stovėti ant sniego. Laikina šventovė buvo medinė, suręsta iš buvusio seno gyvenamojo eglinių apvalių rąstų namo. Virš durų, ant stogo, buvo įrengtas penkių metrų aukščio medinis gotiškas bokštelis, kuris užsibaigė mediniu kryželiu. Didysis altorius pagamintas iš eglinių lentų, tabernakulis – iš ąžuolinių lentų, vidus išklotas baltu šilku. Altoriaus paveiksle, kuris išlikęs iki šių dienų, buvo pavaizduotas Kristaus Prisikėlimas. Šoninių altorių bažnyčioje nebuvo. Buvo nuspręsta, kad reikia didesnės laikinosios bažnyčios.
Antroji laikina bažnyčia
1927 m. bažnyčios rektoriumi buvo paskirtas energingas, sumanus kunigas Feliksas Kapočius. 1928 m. balandžio 4 d. buvo nustatytos Kauno Kristaus Prisikėlimo parapijos ribos. Naują statinį suprojektavo ir statybos darbams vadovavo inžinierius Z. Novenny. 1928 m. gruodžio 23 d. antrąją laikiną bažnyčią pašventino kanauninkas kun. Povilas Dogelis. Bažnyčia buvo medinio karkaso, tarpai sumūryti iš plytų. Ji buvo pailga, su iškyšuliu didžiajam altoriui, sienos iš išorės netinkuotos, stogas dengtas cinkuota skarda. Prie bažnyčios durų, ant stogo, buvo pastatytas gotiško stiliaus skarda dengtas bokštelis, užsibaigiantis dviejų metrų aukščio mediniu kryžiumi. Medinis kryžius taip pat buvo ir ant kito bažnyčios stogo galo.
Didysis altorius buvo medinis, tabernakulis – keturkampis, iš beržinių lentų, ant durelių išdrožta taurė su ostija. Sakykla buvo kairėje bažnyčios pusėje. Klausyklų būta keturių, po dvi abiejose pusėse. Bažnyčią iš trijų pusių supo šventorius, apsodintas medeliais ir aptvertas medinių stulpelių tvora.
1933 m. pagal inž. K. Reisono projektą antroji bažnyčia buvo rekonstruota. Medinė bažnyčia buvo apmūryta.
Sovietmečiu bažnyčia neperstatyta ir esmingiau neremontuota. Reguliariai vykdyti tik einamieji atnaujinimo darbai.
Parapinė bažnyčia
miniatiūra|180px|right|Kryžius šventoriuje
2004 m. pradėjus veikti elitine vadinamai didžiajai šventovei, vos už kvartalo esanti mažoji bažnyčia visuomenės liko primiršta. Pastaruosius 15 metų visuomenės dėmesio centre buvo paminklinės Prisikėlimo bažnyčios atstatymas. Buvo nuspręsta mažąją bažnyčią atnaujinti kaip vertingą paminklą, okupacijos metais ilgam likusius vieninteliais Žaliakalnio parapijos maldos namais, užuovėja režimo persekiojamiems tikintiesiems.
2006 m. atliktas kapitalinis remontas – apšiltintos sienos ir lubos, zakristijoje sudėtos naujos grindys, atnaujintas parketas, sudėti langai, įrengta nauja elektros instaliacija bei apšvietimas, apšviestas Kryžiaus kelias, bažnyčia iš išorės atnaujinta pagal senąją architektūrą: buvo nuimtas tinkas, dengęs raudonų plytų mūrą su medinėmis sąramomis. 2008 m. kovo mėn. sustatyti nauji bažnytiniai suolai su klauptais. 2010 m. iš pagrindų sutvarkytas bažnyčios šventorius, tvora, vartai.
2012 m. sausio 23 d. įrašyta į Kultūros vertybių registrą.
2013 m. lapkričio 10 d. pašventintas naujas altorius (aut. Saulius Mikulis). Altorius ir tabernakulis atnaujinti iš parapijos tikinčiųjų suaukotų aukų.
2017 m. bažnyčioje atidengta atminimo lenta prezidentui Valdui Adamkui. Jis vaikystėje, būdamas Jono Jablonskio pradžios mokyklos mokiniu, 1937-1939 m. patarnavo mišioms šioje vietoje.
Architektūra
Po 1933 m. vykdytos rekonstrukcijos bažnyčia tapo orientuota rytų–vakarų kryptimi, įgavo trinavės bazilikos tūrį, kurio pagrindinis vakarų fasadas užbaigtas bokšteliu. Kompaktiškų formų šventovė medinė, iš lauko užmūryta vadinamuoju prūsiškuoju mūru.
Bažnyčioje yra penki iliuziniai altoriai: Didysis Kristaus Prisikėlimo, Švč. Jėzaus širdies, Švč. M. Marijos, šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės ir šv. Antano Paduviečio. Juos apie 1933 m. nutapė Vytautas Bičiūnas. Vienuolikos vitražų ansamblis yra pagrindinis bažnyčios vidaus erdvę organizuojantis elementas. Prancūziško stiklo vitražai sumontuoti 1945–1947 m. (restauruoti 1983 m.), jų autorius Stasys Ušinskas.
Šventoriuje įrengtos buvusio bažnyčios klebono, vyskupo Romualdo Krikščiūno (1930–2010) ir ilgamečio vikaro altaristos Vaclovo Aleksandravičiaus (1916–2014) kapavietės.
Popiežiaus Jono Pauliaus II paminklas Kaune
Popiežiaus Jono Pauliaus II paminklas Kaune – paminklas popiežiui Jonui Pauliui II Santakos parke, šalia Kauno Šv. Jurgio Kankinio bažnyčios. Skirtas paminėti popiežiaus 1993 m. apsilankymą Kaune. Paminklas atidengtas ir pašventintas 2011 m. birželio 4 d. ant kalnelio, kur popiežius lankėsi 1993 m. Klasikinio bronzinio kūrinio ant postamento autorius – Lenkijos skulptorius, Krokuvos dailės akademijos profesorius Česlavas Dzvigajus.
Solomon Levitan
Solomonas Levitanas (1862 m. Tauragėje, Rusijos imperija – 1940 m. Madisone, JAV) – Lietuvos žydų kilmės JAV bankininkas, Viskonsino valstijos iždininkas.
Fábio Santos
(g. 1985 m. rugsėjo 16 d.) – Brazilijos futbolininkas, rungtyniavęs Brazilijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 2012 m.
Olga Dibceva
(g. 1986 m. birželio 25 d. Leningrade) – Rusijos aktorė.
Vaidmenys
2011 m. vaidino filme „Kova su šešėliu 3D: Paskutinis raundas“. 2011–2012 m. atliko vieną pagrindinių vaidmenų seriale „Lavrovos metodas“. 2012 m. atliko Nadeždos Nadeždinos vaidmenį seriale „Tyrėjo Nikitino byla“. 2012–2018 m. vaidino seriale „Merginos“. 2015 m. atliko vieną iš pagrindinių vaidmenų antrajame serialo „Freudo metodas“ sezone. 2018–2019 m. vaidino serialuose „Mokytojai“ ir „Muilodrama“. 2019 m. suvaidino Aglają Dmitrievną filme „Baudžiauninkas“, kuris tapo labiausiai uždirbusiu nepriklausomos Rusijos istorijoje.
2020 m. vaidino serialuose „Paskutinis ministras“ ir „Prakeiktos dienos“. 2021 m. vaidino filmuose „Miesto diena“ ir „Rusijos pietūs“. 2022 m. išleistas serialas „Šeima“, kuriame pagrindinius vaidmenis atlieka Olga Dibceva ir Borisas Dergačiovas.
Mk 13 leidimo įrenginys
thumb|[[RIM-66 Standard raketa Mk 13 leidimo įrenginyje Prancūzijos fregatoje „Cassard“ (D 614)]] Mk 13 leidimo įrenginys, Mk 13 leistuvas  – vienos kreipiamosios raketų leidimo įrenginys, skirtas naudoti fregatose ir kituose karo laivuose.
Mk 13 pritaikyta leisti RIM-66 Standard ir RIM-24 Tartar priešlėktuvines ir RGM-84 Harpoon priešlaivines raketas. Toks įrenginys gali iššauti Standard raketą kas 8 sekundes. Įrenginio 40-ties raketų dėtuvėje vertikaliai laikomos raketos išdėstytos dviejuose koncentriniuose žieduose (24 išoriniame žiede, 16 – vidiniame). Apsaugai nuo gaisrų dėtuvė turi vandens purškimo ir slopinimo CO2 sistemas.
Dažniausiai Mk 13 leistuvas yra Mk 74 valdomų raketų leidimo sistemos ar Mk 92 ugnies valdymo sistemos dalis. Pradžioje šiomis leidimo sistemomis buvo buvo ginkluoti JAV laivyno Oliver Hazard Perry klasės fregatos ir iš jų kilę laivai, o 2004 m. iš visų veikiančių JAV karo laivų šios sistemos buvo pašalintos, siekiant taupyti lėšas, naudotas šiai pasenusiai sistemai palaikyti. Šie įrenginiai naudojami Prancūzijos Cassard fregatose, jau nurašytuose dešimtyje JAV Charles F. Adams klasės eskadrinių minininkų bei dviejuose California klasės raketiniuose kreiseriuose, nurašytuose Vokietijos Lütjens klasės eskadriniuose minininkuose, Australijos nurašytuose Perth klasės eskadriniuose minininkuose bei dar naudojamuose Adelaide klasės fregatose.
Dėl konstrukcijos su viena kreipiamąja Mk 13 dažnai vadina 'vienrankis banditas' (pagal žargoninį žaidimų automatų pavadinimą).
Mk-22 valdomųjų raketų leidimo sistema yra Mk-13 variantas, kurio dėtuvė talpina tik 16 raketų (atitinka Mk 13 vidinį žiedą).
Leanifalu
Leanifalu – gyvenvietė šiaurės centrinėje Vengrijos dalyje, šalia Mažojo Dunojaus. Kurortinė vietovė.
Geografija
Maždaug penkių kilometrų ilgio gyvenvietė išsidėsčiusi tarp Mažojo Dunojaus ir Višegrado kalnyno, 27 km šiauriau Budapešto. Patenka į Dunojaus–Ipolės nacionalinio parko teritoriją, priklauso Pešto medei. Perkėlos į Počmegerį ir Segetmonosterį (pastarasis išsidėstęs kitame upės krante, priešais Leanifulu).
Istorija
Ilgą laiką apie gyvenvietės priešistorę nieko nebuvo žinoma, kol XX a. pr. nebuvo aptiktos romėnų laikų statinių liekanos. Archeologai nustatė, kad tai sargybinio bokšto, iš kurio buvo kontroliuojamos Dunojaus pakrantės, pamatai. Radiniai priskirti Romos imperatoriaus Valentiniano I valdymo laikotarpiui (321–375 m.). Kaimelis pirmą kartą žemėlapyje pažymėtas turkų valdymo laikotarpiu – 1690 m. Maždaug nuo 1728 m. valdė grafas Janošas Esterhazis, XIX a. pab. jame vilas ėmė statytis turtingi pirkliai ir valdininkai iš netolimo Budapešto. XX a. pradžioje Leanifalu itin išpopuliarėjo, į jį pradėjo keltis žinomi artistai iš sostinės Operos ir Nacionalinių teatrų, išaugo vasarnamių gatvelės. Pasaulinių karų metu nukentėjo nedaug. 1949 m. suteiktos kaimiškos savivaldos teisės, o 1970 m. – gyvenvietės statusas. XX a. antrojoje pusėje aptiktas 36°C šiltas požeminis mineralinis vanduo, buvo pastatyta keturių baseinų gydomoji terminė maudyklė. XXI a. pr. Leanifalu išliko menininkų vasarviečių gyvenviete.
Kryžiaus kelias
Tarpukaryje Leanifalu gyveno muilo fabriko savininkas ir Lietuvos garbės konsulas Vengrijoje Jozsef Leo Pesthy Müller. Šeimoje buvo problemų su sveikata ir jis nusprendė kaimelyje pastatyti Kryžiaus kelią, kurį sudarė keturiolika stočių ir trys kryžiai. Vienas iš 1934 m. pašventintų kryžių buvo pagamintas pagal lietuvišką pavyzdį, puoštas raižytais raštais. Po to fundatorius išvyko gyventi į užsienį, o 1971 m. kryžiai buvo nugriauti. Vėliau teritorijos naujasis savininkas leido kryžius atstatyti, bet tarp jų lietuviško jau nebėra.
Margareth Madè
Margareta Made (g. 1982 m. birželio 22 d. Paterne) – italų modelis ir aktorė. Savo tikrosios pavardės Maccarrone ji atsisakė dėl pernelyg didelio panašumo į žodį „Makaronai“.
Biografija
Margareta gimė Sicilijos mieste Paterno, tačiau augo Adrane ir Pakine. Būdama 15, ji pradėjo modelio karjerą, o 2000 m. laimėjo konkursą „New Model Today“, kuris atvėrė jai kelią į televiziją: čia Margareta dalyvavo įvairiose programose („Donna sotto le stelle“, „La Kore“). 2009 m. ji atliko pagrindinį moters vaidmenį epiniame filme „Barija“.
Asmeninis gyvenimas
2016 m. rugpjūtį ištekėjo už aktoriaus Giuseppe Zeno, su kuriuo 2017 m. susilaukė dukters Angelicos.
K. D. Prunskienės ministrų kabinetas
Kazimiros Danutės Prunskienės ministrų kabinetas – 1-asis Lietuvos vyriausybės kabinetas nuo nepriklausomybės atkūrimo 1990 m.
Vyriausybės institucijos atstatymas
Aukščiausioji Taryba – Atkuriamasis Seimas 1990 m. kovo 17 d. pradėjo formuoti pirmąją vyriausybę po nepriklausomybės atkūrimo paskelbimo kovo 11 d. Ministre pirmininke tapo ekonomistė, signatarė ir deputatė Kazimira Danutė Prunskienė, pavaduotojais buvo paskirti deputatai Algirdas Mykolas Brazauskas ir Romualdas Ozolas.
Pirmojo ministrų kabineto narių kandidatūras Aukščiausiajai Tarybai K. D. Prunskienė pateikė dalimis nuo 1990 m. kovo 23 d. iki 1990 m. balandžio 3 d. Apie du trečdaliai ministrų buvo deleguoti Sąjūdžio, likę – nuo TSKP atsiskyrusios Lietuvos komunistų partijos. Pilna sudėtis buvo patvirtinta ir vyriausybė gavo savo įgaliojimus balandžio 11 d.
Krizė: atsistatydinimas
Po beveik metų palietusi ekonominė krizė ir kylančios kainos sukėlė nepasitenkinimą – 1991 m. sausio 8 d. nepatenkinta nepriklausomybės priešininkų (Jedinstvo) minia užgulė parlamento rūmus, rėkdama ir reikalaudama vyriausybę atsistatydinti. Įsiaudrinę mitinguotojai raminti vandens čiurkšlėmis. Tą pačią dieną surengtame parlamento posėdyje sprendimas didinti mažmenines kainas atšauktas, o ministrė pirmininkė su visu ministrų kabinetu atsistatydino. Už tai balsavo dauguma – 72 deputatai.
Pirmasis kabinetas dirbo iki ir buvo atleistas 1991 m. sausio 10 d. Tą pačią dieną paskirtas naujasis ministras pirmininkas Albertas Šimėnas, jo kabinete dirbo visi K. D. Prunskienės vyriausybės nariai.
Kabinetas
Dėl duomenų prieštaringumo šaltiniuose nenurodoma ministrų partinė priklausomybė.
Astikiškė
Astikiškė – buvęs viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Dotenėnų.
Aukštadvario apylinkė (Trakai)
Aukštadvario apylinkė (arba Aukštdvario apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos pietryčiuose.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Aukštadvario valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Jiezno rajonui. 1954 m. prijungta dalis Nikronių apylinkės, 1963 m. – Alešiškių apylinkė.
Mordechai Pogramansky
Mordechajus Pogramanskis (1904 m. Tauragėje, Rusijos imperija – 1949 m. Šveicarija) – Lietuvos ir Prancūzijos rabinas, Toros ir Talmudo mokytojas.
Biografija
Gimė 1904 m. Tauragėje. Būdamas 14 metų buvo pakviestas rabino Eliyohu Lopian mokytis į Kelmės ješivą. Po dvejų metų Talmudo studijų išvyko toliau mokytis į Telšių ješivą. Būdamas pakankamai jaunas išgarsėjo tarp Lietuvos žydų savo erudicija ir Toros žiniomis. Savo žiniomis stebino ir vyresnius Lietuvos rabinus Joselį Kaganeumaną ir Chaimą Blochą su kuriais pradėjo artimai bendrauti. Baigęs mokslus keliavo po Lietuvą ir mokino jaunesnius studentus.
1937 m. išvyko į Belgiją, kur tapo Heidės miestelio rabinu, tačiau prieš prasidedant II pasauliniam karui trumpam grįžo į Lietuvą, bet šalį okupavus naciams pasislėpė Kauno gete. Gete gyveno niekur nesiregistruodamas ir besislapstydamas, taip pat paslapčia organizavo Toros ir Talmudo studijas. Visą geto egzistavimo laiką išbuvo nesusektas ir sugebėjo pabėgti per 1944 m. liepos 8 d. geto likvidaciją. 1945 m. M. Pogramanskis paslapčia pabėgo į Lenkiją, o iš ten paslapčia nuvežtas į Čekoslovakiją iš kurios jam pavyko pabėgti į Vakarų Europą ir atsidurti Prancūzijoje Bailio miestelyje. Šiame miestelyje veikusioje ješivoje vykdė Toros ir Talmudo studijas. Po kiek laiko Eks le Beno miestelyje susituokė ir išvyko dirbti į Versalį, tačiau stipriai susirgo ir buvo priverstas nutraukti darbus. Mirė nuo skrandžio vėžio vienoje iš Šveicarijos ligoninių 1949 metais. Palaikai pervežti į Izraelį ir palaidoti Bene Berako miesto kapinėse.
Opšriūtai (Viliūnų parapija)
Opšriūtai, Opšrūtai (vok. Abschruten, nuo 1938 m. Schruten) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, 9 km į rytus nuo Pilkalnio, 21 km į pietryčius nuo Lazdynų.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Opšriūtų kaimo bendruomenė 1931 m. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 13 ugniakurų, 1818 m. – valstiečių kaimas su 13 ugniakurų ir 63 gyventojais, 1839 m. – valstiečių kaimas su 14 ugniakurų ir 117 gyventojų. 1723-1818 m. priklausė Įsruties apskrities Diržkiemio valsčiui, 1818-1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Viliūnų valsčiui. Priklausė Viliūnų evangelikų liuteronų parapijai. Katalikai iki 1930 m. priklausė Bildviečių parapijai, vėliau – naujai įkurtai Šilėnų parapijai.
1937 m. durpyne netoli Opšriūtų rasta senojo akmens amžiaus pabaigos kaulinių dirbinių, kurių seniausias pagamintas 11 000-10 000 m. pr. m. e. Radiniai iki 1945 m. buvo saugomi Karaliaučiaus muziejuje.
Grandeliškis
Grandeliškis – buvęs viensėdis Biržų rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės vakarus nuo Papilio, netoli kelio.
Komandoras: tolimoji pasaulio pusė
Komandoras: tolimoji pasaulio pusė – 2003 m. JAV karinė drama, kurios scenarijaus autorius, prodiuseris ir režisierius Peter Weir. Filmo siužetas ir veikėjai adaptuoti pagal tris rašytojo Patrick O'Brian „Aubrey-Maturin“ Napoleono karų serijos romanus. Filme Russell Crowe vaidina Karališkojo karinio jūrų laivyno kapitoną Jack Aubrey, o Paul Bettany vaidiną daktarą Stephen Maturin, laivo chirurgą.
Siužetas
1805 metai. Europa atsidūrė Napoleono valdžioje, ir tik Karališkasis laivynas trukdo jam pasiekti visišką pergalę. Prie Pietų Amerikos krantų bręsta naujas konfliktas. Karo laivo „HMS Surprise“ kapitonas Jack Aubrey gauna įsakymą nuskandinti arba paimti į nelaisvę prancūzų kaperį „Acheron“, kuris buvo dislokuotas šiame regione. Po septynių savaičių netrumpo plaukiojimo „Acheron“ smogia pirmas ir visiškai paralyžiuoja „Surprise“ per susirėmimą, kurio metu Aubrey supranta, kad priešininko laivas yra jūriniu požiūriu pranašesnis už jo laivą. Kartu su savo artimu draugu ir patikėtiniu Stephen Maturin, kuris taip pat yra laivo chirurgas, Aubrey tenka rinktis: trauktis į Angliją ir pripažinti pralaimėjimą arba likti „Acheron“ malonei. Dabar Aubrey turi padaryti neįmanomą dalyką, jei nori išgyventi, pataisyti laivą, pasivyti priešą ir kaip nors nugalėti „Acheron“.
Vaidmenys
Ieškodamas vyrų, kurie atrodytų tarsi iš XIX a., P. Weir įdarbino daugybę papildomų aktorių iš Lenkijos.
Šaltinis
Filme sujungti trijų skirtingų Patrick O'Briano romanų elementai, tačiau pagrindinis siužetas daugiausia paimtas iš jo dešimtojo romano „The Far Side of the World“. Tačiau filmo versijoje veiksmas vyksta ne 1812 m. per Anglijos–Amerikos karą, o 1805 m. per Napoleono karus, nes prodiuseriai norėjo neįžeisti Amerikos žiūrovų. Todėl fiktyvus priešininkas buvo pakeistas iš „USS Norfolk“ į prancūzų fregatą „Acheron“. „Acheron“ laivą filme atkūrė filmo specialiųjų efektų komanda, kuri padarė skaitmenines „USS Constitution“ laivo, stovėjusio prie krantinės Bostone, skenavimo nuotraukas, pagal kurias buvo sukurtas kompiuterinis „Acheron“ modelis. Į filmą neįtrauktos uostų scenos, o romanų moterų personažai nebuvo adaptuoti, išskyrus Brazilijos moteris vienoje scenoje.
Filmavimas
Labai stengtasi atkurti autentišką XIX a. pradžios karo laivo išvaizdą ir atmosferą. Be 2 000 kepurių ir 1 900 porų batų, aktoriams buvo panaudota apie 400 kilogramų plaukų.
Tačiau tik dešimt dienų iš tikrųjų buvo filmuojama jūroje laive „Rose“ (XVIII a. laivo „HMS Rose“ kopija). Kitos scenos buvo nufilmuotos beveik 88 milijonų litrų talpos „Baja Studios“ rezervuare Meksikoje, pastatytame filmuojant filmą „Titanikas“ (1997 m.).
Buvo ir trečiasis „HMS Surprise“ modelis, kurį sukūrė „Weta Workshop“. Visi aktoriai buvo nuodugniai supažindinti su to laikotarpio karinio jūrų laivyno gyvenimu, kad jų vaidyba būtų kuo autentiškesnė. Filme naudoti Rusijos karinių jūrų pajėgų šešių ir keturių burių jalai, kuriuos tiekė „Central Coast Charters“ ir „Boat Base Monterey“. Jų tikroviška XVIII a. išvaizda papildė atstatytos „Rose“, kurios laivą „Thorn“ buvo galima naudoti tik Brazilijos scenoje, istorinį tikslumą.
„Komandoras: tolimoji pasaulio pusė“ buvo pirmasis ne dokumentinis filmas, nufilmuotas Galapaguose. Filmavimas vyko 2002 m. birželio–lapkričio mėn.
Garsas
Garso dizaineris Richard King filmui pelnė „Oskarą“ už garso efektus, nes labai stengėsi įrašyti tikroviškus garsus, ypač mūšio ir audros scenose. King ir režisierius Peter Weir iš pradžių kelis mėnesius skaitė Patrick O'Brian romanus, ieškodami garsų, kurie galėjo būti girdimi laive, aprašymų, pavyzdžiui, patrankų ugnies „skardus riksmas“ ir virš galvos praskriejančio patrankos sviedinio „gilus ūžesys“.
Byliai
Byliai – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, 8 km į rytus nuo Pilkalnio, 20 km į pietryčius nuo Lazdynų.
Bielūsai
Bielūsai – buvęs viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės rytus nuo Juodiškio.
Byliai
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Bylių kaimo bendruomenė 1931 m. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 6 ugniakurais, 1818 m. – valstiečių kaimas su 7 ugniakurais ir 46 gyventojais, 1839 m. – valstiečių kaimas su 10 ugniakurų ir 65 gyventojais. 1723-1818 m. priklausė Įsruties apskrities Diržkiemio valsčiui, 1818-1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Viliūnų valsčiui. Priklausė Viliūnų evangelikų liuteronų parapijai. Katalikai iki 1930 m. priklausė Bildviečių parapijai, vėliau – naujai įkurtai Šilėnų parapijai. Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. buvusio kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
João Carlos dos Santos
Žoanas Karlošas dos Santošas (João Carlos dos Santos; g. 1972 m. rugsėjo 10 d.) – buvęs Brazilijos futbolininkas, rungtyniavęs Brazilijos rinktinėje, vėliau – futbolo treneris.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1999 m.
Igalas
Igalas  – miestelis Juodkalnijoje, Kotoro įlankos pakrantėje, Herceg Novio opštinoje, Herceg Novio priemiestis. Virš 3,7 tūkst. gyventojų. Miestelis įsikūręs Orjeno kalnų papėdėje.
Igale yra turistų gausiai lankomas sanatorijų ir poilsio namų kompleksas. Veikia DR Simo Milošević gydyklų institutas. Igale yra vila, kurioje poilsiaudavo Jugoslavijos vadovas Josipas Broz Titas, kiti aukšti šalies pareigūnai.
Gyventojai
2011 m. duomenimis gyveno 3 355 asmenys. Serbais save laikė 1 804 (53.8%), juodkalniečiais – 1 016 (30.3%) gyventojų.
Enheduana
thumb|Enheduana (XXIII a. pr. m. e.)
Enheduana  – Sargono Akadiečio duktė, Mėnulio entum žynė Ūro mieste, pirmoji paliudyta moteris autorė literatūros istorijoje.
Pasak Gwendolyn Leick, Enheduanai priskiriama dviejų literatūrinių kūrinių, parašytų šumerų kalba, autorystė. Šiuose kūriniuose daugiausia dėmesio skiriama Enheduanos ryšiui su Uruko Inana. Kitur nurodoma, kad Enheduana galėjo sukurti 42 šventyklų himnus ir tris poemas, viena jų – „Inanos išaukštinimas“. Enheduana pabrėžė sąsajas tarp akadų deivės Ištarės ir šumerų Inanos. Visgi esama tyrinėtojų, kurie abejoja, ar Enheduana iš tiesų parašė jai priskiriamus kūrinius (išlikusios tik jų kopijos, padarytos praėjus šimtams metų po Enheduanos mirties); anot jų, šie kūriniai galėjo būti parašyti vėlesniais laikais ir priskirti Enheduanai.
Enheduana ilgą laiką buvo pamiršta, apie ją vėl sužinota 1927 m., kai archeologas Leonard Woolley aptiko objektų su Enheduanos vardu. Teigiama, kad jos vardas reiškia „Dangaus ornamentas. Ūre aptiktas kalkakmenio diskas su trumpu dedikaciniu įrašu, ant disko pavaizduota apeigoms vadovaujanti Enheduana.
Jurijus Kurdiumovas
Biografija
Gimė 1859 m. balandžio 23 d. Tauragėje. Nuo 1879 m. rašė apie muziką tokiuose laikraščiuose kaip Vilniaus žinios, Peterburgo Listok ir Maskvos Vedomosti. 1884 m. įstojo į Sankt Peterburgo konservatorijos kompozicijos klasę. 1888 m. baigė mokslus, o 1892 m. pradėjo dėstyti Sankt Peterburgo muzikos mokykloje. Parašė kelis darbus apie muzikos mokslus bei sukūrė kelis kūrinius styginiam kvartetui, pianinui, fortepijonui bei operai. 1919-1922 m. gyveno Simbirske, vėliau grįžo gyventi į Maskvą, kur ir mirė 1936 m. spalio 2 dieną.
Samarakiškės tvenkinys
Samarakiškės tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Šalčininkų rajone, 9 km į šiaurės vakarus nuo Eišiškių. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Juršiškės upelio intakas, Versekos baseinas) 0,85 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,2 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 149,7 m. Krantai žemi. Šiaurinė pakrantė plačiai užpelkėjusi, apaugusi krūmynais, dar šiauriau stūkso miškas. Aplink tvenkinį juosia kanalai, plyti pievos.
Tvenkinio užtvanka nutiestas kelias. Šalia įsikūręs Samarakiškių kaimas.
Ada Bojana
thumb|250px|Ada Bojana. Bojanos pakrantė
Čižiškė (Švenčionys)
Čižiškė – buvęs viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Trūdų.
Rakliškių tvenkinys
Rakliškių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Šalčininkų rajone, 12,5 km į šiaurės rytus nuo Eišiškių, 1 km į vakarus nuo Butrimonių. Sudarytas užtvenkus Paraistės upelį (Šalčykščios intakas) 3,1 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš vakarų į rytus – 0,7 km, plotis – iki 0,2 km. Altitudė 150,5 m. Krantai žemi. Pietvakarinis galas užpelkėjęs, apaugęs medžiais ir krūmynais, šiaurinėje pakrantėje auga miškelis. Į šiaurę yra nutįsusi 0,27 km ilgio įlanka. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Į šiaurę už kelio Nr.3906 (Vėžionys – Dainava – Pabarė – Butrimonys) įsikūręs Naujųjų Rakliškių kaimas. Pietinėje pakrantėje netoli užtvankos yra įrengta poilsiavietė.
Šaltiniai
thumb|left|500px
Aldznikas
Aldznikas, dar žinomas kaip Aghdznikas, klasikiniuose šaltiniuose vadinamas Arzanena – istorinis Senovės Armėnijos regionas ir administracinis vienetas (ašcharas). Buvo dabartinės Turkijos pietrytinėje dalyje.
Geografija
Aldznikas buvo kraštas į pietvakarius nuo Vano ežero, Tigro aukštupyje. Į vakarus nuo regiono buvo Malitenė, į šiaurės vakarus – Sofena (Copkas), į šiaurę – Turuberanas, į rytus – Mokas, į pietryčius – Korčaikas. Rytuose Aldzniką supo Asirija.
Regionas pasižymėjo šiltu klimatu, gausiomis upėmis ir šaltiniais. Čia buvo gaunama geležis ir nafta.
Istorija
II a. pr. m. e. regionas buvo įtrauktas į Armėnijos karalystę ir tapo vienu iš ašcharų. Regione buvo ir svarbiausias karalystės miestas Tigranakertas. Tuo metu regionas buvo skirstomas į 10 gavarų: 1. Arzenas, 2. Neperkertas, 3. Kegas, 4. Ketikas, 5. Tatikas, 6. Aznuac-dzoras, 7. Cherchetsas, 8. Gzezas, 9. Sanodzoras, 10. Sasunas.
387 m. padalinus Armėniją, Aldznikas atiteko Sasanidų imperijai, o 591 m. dalybų metu perėjo Bizantijai. Dalis armėnų buvo iškeldinti į Kiprą. Viduramžiais regionas patyrė kurdų kolonizaciją. Šiuo metu laikomas Kurdistano dalimi.
Ecoservice
„Ecoservice“ – Komunalinių atliekų ir antrinių žaliavų surinkimo, išvežimo ir apdorojimo įmonių grupė, teikianti integruotas aplinkos tvarkymo paslaugas. Grupę sudaro trys bendrovės - „Ecoservice“, „Ecoservice projektai“ ir „Ecoservice Klaipėda“. Tai didžiausia tokio tipo bendrovė Lietuvoje. „Gazelė 2015“ apdovanojimuose „Ecoservice“ įvardinta kaip viena sparčiausiai augančių Lietuvos bendrovių. Laimėjo II vietą konkurse „pakuotės sektoriaus lyderiai 2016“ Inovatyvaus veiklos vystymo kategorijoje. „Ecoservice“ vykdo veiklą Vilniuje, Kaune, Trakuose, Varėnoje, Lazdijuose, Širvintose, Kazlų Rūdoje, Vilkaviškyje, Šilalėje, Šilutėje, Pagėgiuose, Šiauliuose, Klaipėdoje, Neringoje, Kėdainiuose, Panevėžyje.
Bilečos ežeras
Bilečos ežeras  – tvenkinys Bosnijoje ir Hercegovinoje bei Juodkalnijoje, sudarytas Trebišnicos aukštupio slėnyje. Tvenkinio ilgis 18 km, plotis 3-4 km, aukštis virš jūros lygio 400 m. Tvenkinys labai gilus (104 m).
Ecoservice
Istorija
Įmonė veiklą pradėjo 1995 metais pavadinimu „Vienituras“. 2007 metais įmonė keičia pavadinimą ir tampa „Ecoservice“. Pradedamos teikti paslaugos Trakų rajone, Klaipėdos krašte ir Pagėgiuose. Iš esmės atnaujinamas automobilių parkas. 2008 m. „Ecoservice“ laimėjo atliekų surinkimo konkursą ir padėjo teikti paslaugas Širvintų rajone. 2009 m. Įdiegiami kokybės ISO 9001:2008 ir aplinkosaugos ISO 14001:2004 standartai. Pradedamos teikti paslaugas Varėnos rajone. 2010 m. Pradedamos teikti paslaugos Neringos, Vilkaviškio, Kazlų Rūdos savivaldybėse. 2011 m. „Ecoservice“ pirmoji Lietuvoje gavo EMAS aplinkosaugos sertifikatą. Įdiegta nauja atliekų apskaitos ir valdymo sistema „Enwis“. Pradedamos teikti paslaugos Radviliškio ir Lazdijų rajonuose.
Bilečos ežeras
Sudarant tvenkinį evakuotas kaimas, kurio liekanos likusios telkinio dugne.
Ecoservice
Istorija
Įmonė kasmet sparčiai didina darbuotojų skaičių. Nuo 2014 metų jis padidėjo trečdaliu.
Skoliniai japonų kalboje
Skoliniai japonų kalboje – žodžiai, į japonų kalbą atėję iš kitų kalbų. Jie gali būti skirstomi į dvi dideles grupes: skolinius kilusius iš kinų kalbos (, kango) ir skolinius iš Vakarų valstybių kalbų (, gairaigo). Pirmieji sudaro apie 60 %, o antrieji – apie 16 % visų dabartiniame japonų kalbos žodyne esančių žodžių.
Istorija
Japonų kalbą patyrė didelę kinų kalbos įtaką jau nuo pirmo abiejų pusių kontakto. Kadangi japonai neturėjo savos rašto sistemos, kartu su hieroglifų plitimu (pradedant VI a.), plito ir kinų sukurti moksliniai, religiniai ir kitų sričių terminai. Per ilgą laiką jie tapo tiek įprastais, jog prarado skolinių statusą ir tebėra užrašomi naudojant kandži. Toks kinų kalbos poveikis japonų kalbai gali būti lyginamas su lotynų ir graikų kalbų įtaka Europos kalboms.
XVI a. dėl aktyvėjančių prekybinių ryšių su Vakarais, japonai ėmė vartoti kai kuriuos žodžius paimtus iš portugalų, ispanų ir olandų kalbų, o Meidži laikotarpiu (XIX a. antra pusė) suaktyvėjo naujų žodžių skolinimasis iš vokiečių, italų, prancūzų ir ypač anglų kalbų. Pastaroji tapo itin populiariu skolinių šaltiniu po Antrojo Pasaulinio karo ir išlieka iki šiol. Manoma, jog iš jos yra paimta apie 80-90 % visų nejaponiškos ir nekiniškos kilmės žodžių.
Vartosena
Iš kitų kalbų atėję skoliniai pritaikomi prie japoniško tarimo ir rašymo specifikos, dalis gali būti trumpinami arba iš kelių žodžių padaromas vienas junginys. Vakarietiški skoliniai rašomi naudojant katakana rašto sistemą ir dėl joje esančių garsų trūkumo kartais gali stipriai pasikeisti.
Japonų kalboje skoliniai vartojami trūkstant tam tikro termino – pavyzdžiui, kamera (fotoaparatas, iš ), ankeeto (anketa, iš ) – arba norint perteikti specifinę reikšmę – biru (vakarietiško stiliaus pastatas, iš ), patikslinant originalų japonišką žodį tatemono (bet koks pastatas), arba shoppingu (apsipirkimas kaip laisvalaikis, iš ), nusakant papildomą niuansą nei kaimono suru (apsipirkimas kaip būtinybė).
Ilgi užsienietiški žodžiai, tapę japonų kalbos dalimi, neretai trumpinami. Pavyzdžiui, (universalinė parduotuvė) yra pavirtusi į depaato, o  (prekybos centras) – į suupaa. Tuo pačiu nevengiama kelių žodžių jungimo: (asmeninis kompiuteris), sujungus pirmas abiejų žodžių raides, yra tapęs pasokon, o mašinose naudojama GPS navigacija tuo pačiu principu iš  paversta į kaanabi.
Kartais iš kitos kalbos atėjęs žodis japonų kalboje iš dalies pakeičia arba praranda savo pirminę reikšmę. Pavyzdžiui, kuuraa (iš ) reiškia ne šaldytuvą, o oro kondicionierių; saabisu (iš, aptarnavimas) – klientui suteikiamas nuolaidas arba dovanas.
Skoliniai yra aktyviai vartojami kasdienėje kalboje, televizijoje, spaudoje ir kitur.
Joubert Araújo Martins
(g. 1975 m. sausio 7 d.) – buvęs Brazilijos futbolininkas, rungtyniavęs Brazilijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 1995–1999 m.
Laė (atolas)
thumb|250px|Atolo palydovinė nuotrauka
Laė  – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Maršalo Salose, Raliko salų grandinės centrinėje dalyje. Atolas yra 47 km į rytus nuo Udžaės atolo.
Atolas gana apskritas. Koralinis rifas vakaruose pertrūkęs. Atolo žiedą sudaro 20 salelių; didžiausia – Laė (pietryčiuose). Bendras sausumos plotas – 1,5 km². Lagūna užima 17,7 km².
XIX a. atole veikė vokiečių kopros prekybinis punktas.
1998 m. Laės atole gyveno 319 žmonių. Dauguma jų susitelkę Laės salelėje, kurioje yra lėktuvų tūpimo takas. Taip pat gyvenama Boklulu salelė.
Joniškė (Švenčionėliai)
Joniškė – buvęs viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Juodiškio.
Shillong Lajong FC
– Indijos futbolo klubas iš Šilongo.
Istorija
Klubas įkurtas 1983 m. Žaidė įvairaus rango varybose.
Balceriškių apylinkė (Trakai)
Balceriškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.
Shillong Lajong FC
Istorija
2009 m. dalyvavo I-League pirmenybėse. Buvo iškritę į Antrą divizioną, bet 2011 m. tapo Antrojo diviziono nugalėtojais ir vėl grįžo į elito divizioną.
2018/19 m. I-League buvo vienuoliktoje vietoje ir vėl iškrito į žemesnį divizioną.
Sezonai
Šaltiniai:
Spalvinė gama
Raudona ir balta spalvos.
Pontas (regionas)
Pontas  – istorinis regionas šiaurės rytinėje Mažojoje Azijoje, dabartinės Turkijos šiaurėje (Juodosios jūros regione).
Geografija
Ponto pagrindinė dalis koncentravosi Ješil Irmako (senovės Iriso) baseine ir apėmė didžiąją jo dalį. Tai buvo derlingų lygumų kraštas, susisiekiantis su Juodąja jūra. Svarbiausi miestai čia buvo Amasija ir Samsunas (senovės Amisas). Pontui dažniausiai taip pat priskiriama ir pailga Juodosios jūros pakrantė į šiaurę nuo Ponto kalnų, kur yra uostai Ordu, Trabzonas, Giresunas, Čaršamba. Kai kuriais atvejais į Ponto sampratą įtraukiami ir vakariau (Paflagonijoje) buvę pakrantės uostai, tokie kaip Sinopas ar Bafra.
Regionas vakaruose ribijosi su Paflagonija, pietryčiuose – su Mažąja Armėnija, pietuose – su Kapadokija.
Senovė
Giliau krašte buvusi regiono dalis (ir svarbiausias regiono miestas Amasija) ėjo iš rankų į rankas tarp Mažosios Azijos karalysčių: iš pradžių jis priklausė Frygijai, vėliau Lidijai, o VI a. pr. m. e. regionas atiteko Achemenidų imperijai. Pastaroji greičiausiai kontroliavo ir pakrantės graikų miestus, kurie mokėjo duoklę Persijai. Pontas buvo valdomas kaip Kapadokijos satrapijos dalis, ir kartu su ja atsiskyrė nuo Persijos kaip Kapadokijos karalystės dalis.
Graikiškasis laikotarpis
thumb|left|Ponto karalystė – Romos klientė 302 m. pr. m. e. persiškos kilmės didikas Mitridatas I Statytojas rytinėje Paflagonijoje ir Ponte įkūrė Ponto karalystę. Joje kūrybiškai maišėsi graikiška ir persiška kultūros. Tai buvo viena iš labiausiai helenizuotų to meto valstybių. I a. pr. m. e. pabaigoje jos karalius Mitridatas VI pradėjo sparčią ekspansiją, užimdamas Mažosios Armėnijos, Kapadokijos, Likaonijos, Kolchidės regionus, siekdamas valdyti visą Mažąją Aziją.
Ši ekspansija sukėlė Mitridato karus su Roma. 63 m. pr. m. e. romėnai nugalėjo Pontą. Atkplėšus nuo pralaimėjusios karalystės užkariautas sritis, Ponto ir Mažosios Armėnijos regionai kartu buvo paversti klientine valstybe. Ją panaikinus, Pontas inkorporuotas į Kapadokijos provinciją.
Diokletiano reformų metu Ponto regionas buvo padalintas į dvi atskiras provincijas – Diospontą su sostine Amise (kiti svarbūs miestai čia buvo Amasija, Sinopas ir kt.), ir Polemoniumo Pontą su sostine Polemoniume (kiti svarbūs miestai čia buvo Argyroupolis, Komana, Cerasas ir kt.). Justinianas 536 m. įvykdė dar vieną reformą: Polemoniumo Pontas padalintas į tris dalis: vakarinė pajūrio atkarpa atiteko Diospontui, o rytinė – Didžiajai Armėnijai. Kalnuotos sritys atiduotos Antrosios Armėnijos provincijai.
Viduramžiai
VII a. Ponto regionas priskirtas Armeniako temai. XI a. Mažąją Aziją užkariavus Seldžiukams, kalnų atskirtas Pontas liko graikų (Bizantijos)valdžioje. XIII–XV a. čia klestėjo Trapezundo imperija, kol jos nenukariavo Osmanų imperija, paversdama regioną Trabzono ejaletu.
Valdant turkams krikščionys graikai vis dar sudarė didžiąją gyventojų dalį. Jie skyrėsi nuo Balkanų graikų savo kultūra, tapatybe, ir buvo vadinami Ponto graikais. Ilgainiui nemaža jų dalis perėmė islamą, o vėliau ir turkų kalbą. XX a. pradžioje graikai tesudarė apie 25 proc. krašto gyventojų. Tuo metu žlungant Osmanų imperijai, graikai bandė įkurti nepriklausomą Ponto Respubliką. Šiam planui nepavykus, Turkija galutinai perėmė kontrolę krašte. Tuo metu įvykdytas graikų genocidas – išžudyti ne mažiau nei 353,000 Ponto graikų.
Kostas Bigalis
Kostas Bigalis (, g. 1953 m. kovo 15 d. Atėnuose) – Graikijos dainininkas ir kompozitorius.
Biografija
Karjerą pradėjo 1975 metais po pergalės mėgėjų dainininkų konkurse. 1981 m. sukūrė muziką filmui „Next One“. 1984 metais su Mariana Efstratiou įkūrė muzikos duetą „Big Alice“. Žymiausia daina - „I Miss You“, pasiekusi pirmąją vietą Graikijos topuose. Nuo 1989 m. daugiau dėmesio skyrė savo solinei karjerai. 1994 metais su savo parašyta daina „To Trehandiri“ atstovavo Graikijai „Eurovizijos“ dainų konkurse, kur užėmė 14-ą vietą. Po dvejų metų jis parašė dainą „Emis Forame To Himona Anixiatika“ atlikėjai M. Efstratiou, kuri „Eurovizijoje“ liko taip pat 14-oje vietoje.
2002 metais Graikijos nacionaliniame finale su atlikėja Mirella Fragkopoulou ir daina „Let me be the one“ užėmė 4-ą vietą.
Jaudzemai
Jaudzemai – buvęs kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Slimaniškių, pasienyje su Latvija.
Kelmynė (Švenčionys)
Kelmynė – buvęs viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Juodiškio.
Lugalira ir Meslamtaea
Lugalira ir Meslamtaea – dievai dvyniai Mesopotamijos mitologijoje. Iš pradžių jų kulto centras buvo Kisigos vietovė (šiaurinė Babilonija). Senosios Babilonijos karalystės laikais buvo siejami su Durumo miestu (greta Uruko). Meslamtaea kulto būta ir Kutos mieste (greičiausiai dėl sinkretizmo su Nergalu).
Lugalira ir Meslamtaea buvo siejami su mirtimi ir požemio pasauliu bei šio pasaulio dievu Nergalu. Kaip manoma, iš pradžių buvo tikima, kad šios dievybės stovinčios prie įėjimo į požemio pasaulį, pasiruošusios sukapoti mirusiuosius. Vėliau šių dievybių įvaizdis pasikeitė – jie imti laikyti dieviškaisiais sergėtojais. Iš archeologinių radinių, kurie datuojami Naujosios Asirijos karalystės laikotarpiu, sprendžiama, kad šių dievų skulptūrėlės būdavo užkasamos palei duris, kad sergėtų namus. Buvo vaizduojami dėvintys galvos apdangalus su ragais, laikantys kirvį ir vėzdą. Abi dievybės vaizduotos vienodai. Šie dievai dvyniai minimi užkalbėjimų virtinėje Maqlû (I tūkst. pr. m. e.), kur jie apibūdinami kaip „dievai sargai“, išplėšiantys širdį ir sutraiškantys inkstus. Anot Maqlû teksto, Lugalira buvo siejamas su dešine puse, o Meslamtaea – su kaire. Meslamtaea taip pat minimas literatūriniame laiške, parašytame Uruko karaliaus Sin-kašido dukters Ninšatapados vardu. Šiame laiške Ninšatapada save įvardija vyriausiąja Meslamtaea žyne.
Meslamtaea paliudytas Faros įrašuose kaip požemio pasaulio dievybė. Teigiama, kad Trečiosios Ūro dinastijos laikais jau buvo sutapatintas su dievu Nergalu. Tuo tarpu pirmosios žinios apie Lugalirą siekia Senosios Babilonijos karalystės laikus. Ar šie dievai buvo siejami anksčiau, nėra žinoma. Lugalira ir Meslamtaea Senosios Babilonijos karalystės laikotarpiu buvo antraeilės dievybės. Dar minimi ir įvairaus pobūdžio Seleukidų laikų tekstuose.
Buvo siejami su Dvynių žvaigždynu ir vadinami „didžiaisiais dvyniais“.
Meslamtaea vardas kildinamas iš šio dievo Meslamo šventyklos, buvusios Kutos mieste, ir apytikriai reiškia „tasai, kuris pasirodo iš Meslamo“. Lugaliros vardo kilmė nėra aiški, jis galėjo reikšti „galingasis viešpats“.
Vestermarko efektas
Vestermarko efektas kibucuose
Izraelio kibucuose (komunose) vaikai būdavo auginami kartu grupėse pagal amžių, ne pagal kraujo giminystę. Taip užaugusių žmonių santuokų dėsningumų tyrimai parodė, kad iš beveik 3000 tirtų santuokų, kai tuokėsi kibucuose užaugę žmonės, tik 14 buvo su buvusiais kibucų vaikais iš tų pačių grupių. Ir tose pačiose 14 porų pirmus 6 gyvenimo metus jie praeido ne vienoje grupėje. Nors jų tėvai dažnai norėjo, kad būsimi žentai ar marčios būtų iš jų bendraamžių kibuce. Šie tyrimo rezultatai ne tik rodo, kad Vestermarko efektą galima aptikti, bet ir tai, kad jis veikia kritiniame laikotarpyje iki 6 metų.
Vestermarko efektas šim-pua santuokose
Taivane buvo tirtos vadinamosios mažamečių santuokos. Vaikų santuokas tėvai sutardavo dar vaikams esant labai mažiems. Vos paaugusias mergaites atiduodavo į būsimų vyrų šeimas, kur tuo metu augdavo panašaus amžiaus sūnus būsimas žentas. Mažos mergaitės būdavo auginamos kaip būsimos žmonos augantiems sūnums. Tokiose šeimose būsimi vyras ir žmona augdavo kartu, kaip kad broliai ir seserys kitokiose šeimose. Tokios šeimos, kur vyras ir žmona buvo auginti kartu, buvo tradicinės, tačiau nebuvo sėkmingos:
Atskirai augę seserys ir broliai
Kai kritiniame laikotarpyje tarp brolių ir seserų nebūna glaudaus bendravimo (pvz., brolis ir sesuo auga atskirai ir iki užaugo niekada nesutiko vienas kito) susitikė suaugę jie gali laikyti vienas kitą seksualiai labai patraukliais. Šis efektas žinomas kaip genetinis seksualinis potraukis. Šis stebėjimas atitinka Vestermarko efekto, kuris susiformavo tam, kad panaikintų įvaisos tikimybę, nebuvimą.
Vestermarkas ir Froidas
Zigmundas Froidas įrodinėjo, kad vaikai kaip vienos šeimos nariai natūraliai geidžia vienas kito, todėl visuomenėje atsirado incesto tabu. . O Vestermarkas įrodinėjo atvirkščiai, kad tabu atsirado kaip natūrali įgimtų polinkių išraiška.
Steven Pinker rašė: