cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tytuvėnų jaunimo mokykla
Kelmės rajono Tytuvėnų jaunimo mokykla – buvusi pagrindinės mokyklos tipo jaunimo mokykla, veikusi Budraičių kaime (Tytuvėnų apylinkių sen.) Kelmės rajone. Mokykla įsikūrusi Kelmės profesinio rengimo centro Tytuvėnų skyriaus (Budraičių km.) patalpose. Mokykloje vykdytas pagrindinis ugdymas ir neformalus švietimas. Mokymas vyko lietuvių kalba. Kodas 195220912. Steigėjas – Kelmės rajono savivaldybės taryba.
Istorija
1994 m. rugsėjo 1 d. Tytuvėnų žemės ūkio mokyklos bazėje buvo įsteigtos Tytuvėnų jaunimo 9 ir 10 klasės. Mokykla įkurta 1995 m. vasario 1 d. Nuo pat įkūrimo direktore dirbo Danutė Buivydienė.
Mokyklos veikla
Jaunimo mokykloje dauguma mokinių yra iš socialiai apleistos aplinkos, dėl elgesio problemų ar dėl įvairių kitų specifinių pažinimo sutrikimų nepritapę pagrindinėse dieninėse mokyklose ar gimnazijų klasėse. Mokykloje mokymo procesas yra labiau individualizuotas, klasėse nedidelis mokinių skaičius. Kiekvieną rudenį į mokyklą ateina apie 20 naujų mokinių, kuriems adaptaciniu laikotarpiu skiriamas ypatingas dėmesys ir pagalba. Siekiama jiems sudaryti sąlygas prasmingai saviraiškai, siūlyti ir taikyti skirtingus mokymo būdus ir metodus.
Paila marina
Paila marina – čilietiškas troškinys iš jūros gėrybių, daržovių ir prieskonių, patiekiamas keraminiame dubenėlyje paila.
Tytuvėnų jaunimo mokykla
Mokyklos veikla
Mokykloje yra bendrabutis, kuriame kasmet gyvena apie 30 mokinių, dėl įvairių priežasčių nusprendusių pakeisti gyvenamąją aplinką ir save, atvykstančių iš kaimyninių seniūnijų ir rajonų. Visiems jiems teikiamas nemokamas maitinimas. Mokiniams mokykloje ir bendrabutyje adaptuotis, spręsti įvairias problemas, mokymosi spragas, pasirinkti tolesnį gyvenimo kelią padeda socialinė pedagogė, specialioji pedagogė, bendrabučio auklėtoja, klasių auklėtojai.
Paila marina
Ruošimas
Dažni ingredientai yra Čilės midijos bei įvairios kitos dvigeldžių rūšys, unguriai, ascidija, ispaniškai vadinama piure (Pyura chilensis), ūsakojai vėžiagyviai picoroco (Austromegabalanus psittacus), krevetės, saldžioji paprika, svogūnai, pomidorai, žuvies sultinys, petražolės, malta paprika, datulinė paprika, pipirai ir kartais druska. Druska paprastai nėra reikalinga, kadangi jūros gėrybės duoda užtektinai sūrumo. Įvairiose vietovėse ruošiama skirtingai, nereti ir kitokie ingredientai – kalmarai, aštuonkojai, žuvis, česnakas, baltas vynas. Patiekiama su citrina.
Tytuvėnų jaunimo mokykla
Mokyklos veikla
2016 m. duomenimis, mokykloje dirbo 17 pedagoginių darbuotojų, buvo sukomplektuotos 4 klasės: 7–8 klasė – 10 mokinių, 9 klasė – 12 mokinių, 10a klasė – 9 mokiniai, 10b klasė – 9 mokiniai.
Paila marina
Ruošimas
Daržovės ir svogūnai iš pradžių apkepami alyvuogių aliejuje, tada pridedamos geldelės su kiautais, ir dar kiek paskrudinus viskas užpilama jūros gėrybių sultiniu, kurį laiką patroškinama.
Čilėje paplitęs tikėjimas, kad Paila marina padeda nuo pagirių.
Lietuvaitė su verbomis (paveikslas)
Lietuvaitė su verbomis – 1847 m. sukurtas lietuvių dailininko Kanuto Rusecko paveikslas, pratęsęs buitinės tematikos paveikslų ciklą.
Istorija
Paveikslą „Lietuvaitė su verbomis“ Ruseckas tapė ilgą laiką, kruopščiai ir atidžiai Vilniuje, Švč. Mergelės Marijos Ramintojos bažnyčios prieigose, Savičiaus gatvėje. Iš kelių eskizų dailininkas išsirinko vieną. Paveikslas nutapytas prabėgus trejiems metams po kito žinomo dailininko paveikslo „Pjovėja“, ir pratęsė jo paveikslų ciklą apie lietuvių tautos gyvenimą, šventes bei papročius. Pastarasis paveikslas „Lietuvaitė su verbomis“ sulaukė dar didesnio populiarumo nei prieš tai minėta „Pjovėja“.
Aprašymas
Paveiksle vaizduojama XIX a. lietuvių mergaitė, stovinti prie Vilniaus Ramintojos bažnyčios Verbų sekmadienį. Fone matyti minėtos bažnyčios didysis altorius su Mergelės Marijos paveikslu.
Rankose mergina laiko surištas verbas, kadagius, šakeles. Verbos puoštos žibuoklėmis, šakelėmis su žiedeliais ar raugerškio uogomis.
Mergaitė vilki paltelį. Drabužėliai šventiniai.
Fonas iš dalies šviesus, kitoje dalyje tamsus. Kadangi dailininką domino mergaitės psichologinė charakteristika, paveiksle atsispindi jos kuklumas, orumas, išreikštas visoje jos laikysenoje. Paveikslą pagyvina raudona skarelė, gaubianti mergaitės galvą.
1848 m. Varšuvoje M.Fajanso litografijos įmonėje šis kūrinys buvo atspausdintas. Šis paveikslas liudija ikonografines žinias apie verbų rišimą XIX amžiuje.
Paulius Lotužys
Paulius Lotužys (g. 1998 m. sausio 15 d.) – Lietuvos futbolininkas. Žaidžia saugo pozicijoje.
Karjera
2013 m. žaidė FK Palanga komandoje, kuri rungtyniavo Pirmoje lygoje.
Nuo 2014 m. Gargždų „Bangoje“
Nuo 2015 m. ekipa žaidė Pirmoje lygoje. Žaidėjas pamažu įsitvirtino pagrindinėje komandoje.
Po 2019 m. sezono žaidėjas buvo sužaidęs „Bangos“ ekipoje 112 rungtynių (3830 minučių) ir pelnęs 10 įvarčių.
2020 m. pradžioje pranešta, kad žaidėjas tęs karjerą Gargždų „Bangoje“, kuri 2020 m. sezone pateko į A lygą.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Rinktinės
Kitados rungtyniavo U–17 jaunimo rinktinėje.
Robertas Emilis Feldmanis
Robertas Emilis Feldmanis (1910 m. rugpjūčio 4 d. Vilniuje – 2002 m. gegužės 28 d. Rygoje, palaidotas Katlakalno bažnyčios šventoriuje) – liuteronų dvasininkas, Latvijos universiteto profesorius ir bažnyčios istorikas.
Biografija
Gimė Vilniaus geležinkelio valdybos apskaitininko šeimoje. Pirmojo pasaulinio karo metais latvių Feldmanių šeima pasitraukė į Rusijos imperijos gilumą. 1919 m. tėvai su sūnumis Edvinu ir Robertu grįžo į Lietuvą ir apsigyveno lenkų valdomame Lentvaryje. 1922 m. Feldmaniai persikėlė gyventi į gimtąją Latviją – Jelgavos miestą.
Po pradinės mokyklos baigimo, nuo 1925 m. R.Feldmanis mokėsi Jelgavos mokytojų institute. Sunki materialinė padėtis neleido jam šios mokyklos pabaigti. Dirbdamas geležinkelio raštininku jis savarankiškai pasiruošė ir įstojo į Latvijos universiteto Teologijos fakultetą. Studijuodamas aktyviai dalyvavo Krikščioniškosios studentų bendrijos veikloje. 1935 m. baigė Universitetą ir tų pačių metų rugsėjo 22 d. Alūksnės evangelikų liuteronų bažnyčioje ordinuotas kunigu. Kurį laiką tarnavo vikaru įvairiose Latvijos parapijose.
1936 m. Latvijos evangelikų liuteronų bažnyčios vadovybė paskyrė jį atsakingu už misionierišką veiklą užsienyje. Daug keliavo po pasaulį, Indijoje aplankė žinomą latvių misionierę Anną Irbę, koordinavo latviško misijų centro veiklą Tamilnade. Tuo pačiu metu R.Feldmanis gilinosi į teologijos mokslus, jam suteiktas licenciato laipsnis. Vėliau prasidėjo Antrasis pasaulinis karas, Latvijoje įsigalėjo tarybinė santvarka. 1950 m. balandžio 29 d. saugumo organai R.Feldmanį suėmė ir už tariamai antitarybinę veiklą nuteisė dešimčiai metų tremties Rusijos Federacijos Archangelsko srityje. 1954 m. jam leista pirma laiko grįžti į Latviją. Kunigavo Katlakalno (dab. Rygos miesto dalis), Uolainės ir Rygos Mežaparko parapijose.
Prasidėjus šalyje tautiniam atgimimui R.Feldmanis aktyviai įsijungė į Latvijos evangelikų bažnyčios atstatomąjį darbą: pradėjo dėstyti bažnyčios istoriją Latvijos universiteto Teologijos fakultete, prisidėjo atkuriant Liuterio akademiją Rygoje.
Erelių balos ežeras
Erelių balos ežeras arba Erelių bala – ežeras Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, 1,5 km į šiaurę nuo Žaslių miestelio centro. Ežeras lanko formos, ilgis iš pietvakarių į šiaurės vakarus – 0,47 km, plotis – iki 0,07 km. Altitudė 96,8 m. Rytinis krantas aukštas, pakrantėse plyti pievos, vietomis apaugusios medžiais. Į vakarus plyti ~ 5 ha dydžio Erelių balos žemapelkė. Ežere ir pelkėje gausiai gyvena įvairių vandens paukščių ir varliagyvių rūšių, tarp jų ir įrašytų į Lietuvos raudonąją knygą. Pelkės šiaurės vakaruose išteka upelis (Laukystos intakas).
Afganistano pilietinis karas (1989–2001 m.)
Afganistano pilietinis karas – pilietinės kovos, vykusios Afganistane tarp 1989 m. TSRS kariuomenės pasitraukimo ir 2001 m. „Talibano“ valdžios nuvertimo.
Įvykiai iki 1989 m
Pilietinės kovos Afganistane prasidėjo 1978 m., kai marksistai ir komunistai, kuriems atstovavo Afganistano liaudies demokratinė partija (ALDP), nuvertė prezidento Muhamedo Daudo vyriausybę. ALDP pradėjo marksistines reformos, kurios susilaukė didelio konservatyviai nusiteikusios visuomenės pasipriešinimo. Taip pat, islamo išpažinėjai priešinosi ateistinės TSRS remiamai vyriausybei. Negalėdama susidoroti su pasipriešinimu ALDP kreipėsi tiesioginės karinės pagalbos į TSRS. Pačioje ALDP vyko kovos, Hafizula Aminas perversmo keliu 1979 m. rugsėjį uzurpavo valdžią iš prezidento Nuro Muhamedo Tarakio. Pastarasis greitu laiku mirė (tikriausiai buvo nužudytas).
Karo ir politiniai įvykiai 1989−2001 m
right|thumb|260px| Žemėlapis (anglų k.), rodantis grupuočių veikimo teritorijas 1989−2001 m. Afganistane right|thumb|260px| Kabulas per 1993 m. Po sovietų armijos pasitraukimo Afganistane toliau vyko mudžahedų karas su likusia komunistine vyriausybe. Kovos iki 2001 m. skirstomos į tris fazes:
Nors TSRS tiesiogiai kare nebedalyvavo, bet nenutraukė pagalbos Nadžibulos vyriausybei tiekimo, įskaitant „Skud“ raketas, šarvuotą techniką, lėktuvus ir artileriją. Buvo tikima, kad ji žlugs greitai, tačiau vyriausybinės pajėgos gerai įsitvirtino keliuose svarbiausiuose miestuose. 1989 m. kovą-gegužį jie laimėjo Džalalabado mūšį atremdami mudžahedų bandymą užimti miestą. Mudžahedų grupuotės buvo susiskaldžiusios dviejuose lygmenyse. Etniniu pagrindu buvo prieštaros tarp puštūnų ir kitų pajėgų, kuriose daugiausiai rinkosi tadžikai, uzbekai, chazarai ir kiti. Skyrėsi požiūris į tai, kokia valstybė Afganistanas turi būti. Buvo pasisakančių už konstitucinę monarchiją, kiti pasisakė už islamo teokratinę valstybę.
Vykstant kovoms ALDP pozicijos vis silpnėjo, daug kareivių dezertyravo. Kai kurie mudžahedų vadai, Achmadas Šachas Masudas ir Džalaludinas Hakanis, pasiekė reikšmingų pergalių. Pastarojo pajėgos užėmė Chostą, o Masudas susitarė, kad ALDP generolas Abdul Rašidas Dostumas perbėgtų mudžahedų pusėn, kas stipriai prisidėjo prie komunistų valdžios nuvertimo. 1991 m. vasarį JAV nutraukė paramą Afganistano grupuotėms ir gruodį TSRS nutraukė ginklų tiekimą vyriausybei. Tą patį mėnesį Kabule atsidarė JTO būstinė. 1992 m. pradžioje Rusija nutraukė kitą paramą, įskaitant naftą ir dujas. Masudo pajėgos užėmė svarbią Bagramo karinių oro pajėgų bazę, kai Dostumo pajėgos kontroliavo Kabulo oro uostą ir kitus svarbius objektus sostinėje. 1992 m. balandžio 17 d. Muhamedas Nadžibula pasislėpė JTO būstinėje Kabule, komunistinė vyriausybė žlugo.
1992 m. balandžio 24 d. susitarimu tarp mudžahedų buvo patvirtinta laikinoji vyriausybė. Dėl prezidento posto buvo sutarta, kad jį užims rotaciniu principu vis kitas politikas. Prezidentu tapęs Burnahudinas Rabanis po dvejų metų atsisakė užleisti postą. Vienas įtakingiausių mudžahedų vadų Gulbudinas Hekmatijaras nesutiko su nauja vyriausybe, nors buvo ministru pirmininku, ir su savo pajėgomis bandė užimti sostinę, taip prasidėjo kovos tarp mudžahedų. 1994−1996 m. G. Hekmatijaro pajėgos buvo apsupusios sostinę ir nuolat ją bombardavo. Mūšiai vyko ir Kabulo gatvėse. Laikinoji vyriausybė turėjo valdžią tik 10 % šalies teritorijos. G. Hekmatijaro pajėgas rėmė Pakistanas. Taip pat prie jų prisijungė Irano remiami sukilėliai kovoje prieš B. Rabanį. Nepaisant Pakistano ir Saudo Arabijos tarpininkavimo visos taikos derybos žlugo. Per šį laikotarpį Kabule iš 2 mln. gyventojų liko 500 tūkst. Visos šalies mastu infrastruktūra, mokyklos, elektrinės buvo sugriautos, siautėjo ir mokesčius rinko vietinės grupuotės.
Kovose pradėjus imti viršų Masudo vadovaujamoms pajėgoms Kabule ir kitoms B. Rabanį palaikančioms grupuotėms provincijose Pakistanas nusprendė paremti šalies pietuose 1994 m. susikūrusį „Talibano“ judėjimą, vadovaujamą Muhamedo Omaro, vietoj neefektyvių G. Hekmatijaro veiksmų. Talibų ir kitų grupuočių tarpusavio kovos pasižymėjo ypatingų žiaurumu. Talibai vykdė išpuolius etniniu pagrindu ir rėmėsi kraštutine islamistine ideologija. Po Pakistano paramos nutraukimo 1996 m. gegužį G. Hekmatijaras susitaikė su B. Rabanio vyriausybe, bet sparčiai stiprėjančių talibų pajėgų nesugebėjo sustabdyti. 1996 m. rugsėjo 17 d. talibų pajėgos užėmė Kabulą.
Talibų valdžios teisėtumas buvo pripažintas tik trijų kitų pasaulio valstybių. 1997 m. gegužės 24 d. tai padarė Pakistanas, Saudo Arabija ir JAE. Talibų atstovai neįleisti į JTO posėdžius. 1997 m. „Talibanas“ kontroliavo apie 2/3 šalies teritorijos ir sudarė sąjungą su Afganistane bazes turėjusią „Al Kaeda“. Po 1998 m. teroristų išpuolių prieš JAV ambasadas Kenijoje ir Tanzanijoje JAV pareikalavo Talibano išduoti „Al Kaedos“ vadą O. bin Ladeną. Talibai atsisakė tai padaryti, JAV atakavo „Al Kaedos“ bazes raketomis. 1998 m. spalio 15 d. JTO Saugumo Taryba pripažino „Al Kaedą“ ir „Talibaną“ teroristinėmis organizacijomis, įvedė sankcijas. 2001 m. „Talibanas“ valdė 90 % šalies teritorijos. Prieš juos kariaujantis, Masudo vadovaujamas „Šiaurės Aljansas“ buvo įsitvirtinęs šiaurės rytų sunkiai įveikiamuose kalnuose.
2001 m. kovą talibų valdžia, nepaisant tarptautinio spaudimo, sugriovė senoviškas Bamijano Budų statulas. 2001 m. rugsėjo 9 d. pasikėsinimo metu žuvo Achmadas Šachas Masudas ir rugsėjo 11 d. „Al Kaedos“ teroristai atakavo Pasaulio prekybos centro dangoraižius Niujorke. Paaiškėjus atakos vykdytojams rugsėjo 25 d. Saudo Arabija ir JAE nutraukė ryšius su „Talibanu“. JAV senatui suteikus leidimą kovoti su teroristais karine jėga 2001 m. spalio 7 d. prasidėjo JAV karinė invazija į Afganistaną sąjungoje su antitalibiškomis grupuotėmis. Lapkričio 11 d. užimtas Mazari Šarifas, lapkričio 13 d. talibų kovotojai pasitraukė iš Kabulo ir lapkričio 14 d. „Šiaurės Aljansas“ užėmė Džalalabadą. Gruodžio 9 d. užimtas Kandaharas, paskutinis svarbus talibų miestas. Laikoma, kad šią dieną užsibaigė „Talibano“ valdymas Afganistane. Gruodžio 20 d. JTO Saugumo Tarybos nutarimu įkurtos tarptautinės saugumo pajėgos Afganistane tvarkai palaikyti ir gruodžio 22 d. laikinuoju Afganistano vadovu paskirtas Hamidas Karzajus. Per pilietinį karą, manoma, žuvo 400 tūkst. žmonių, 4 mln. tapo pabėgėliais.
Šionbruno geltona
Šionbruno geltona – baroko epochos Austrijos reprezentacinių statinių spalva, jos pavadinimas siejamas su Šionbruno rūmais Vienoje. Spalva kartais įvardijama ir kaip Habsburgų geltona, Kaizerio geltona arba (klaidingai) Marijos Teresės geltona. Gaunama į kalkinius dažus įmaišant auksaspalvės ochros. XIX a. pab. išpopuliarėjo to meto visuomenės skonį labiau atitinkantis Šionbruno geltonos pastelinis atspalvis – Zaitenšteteno geltona, kuriai pavadinimą davė benediktinų vienuolynas Zaitenšteteno mieste. Tiek Šionbruno geltona, tiek ir Zaitenšteteno geltona yra išplitusios visoje buvusios Austrijos–Vengrijos imperijos teritorijoje.
Šionbruno geltona
Tradicija dažyti atskirų pastatų fasadus šia spalva siekia baroko laikus, bet 1780 m. imperatorius Juozapas II įsakė visų valstybinius pastatus ir Habsburgų giminės namus padengti Šionbruno geltona. (Tuo metu jo motina Marija Teresė jau buvo mirusi, todėl klaidinga šią spalvą vadinti Marijos Teresės geltona). Iš pietinės Prancūzijos importuojama auksaspalvė ochra buvo nepaprastai brangi, bet laiku atrasti šios uolienos klodai Čekijoje padėjo išspręsti šių dažų žaliavų poreikį.
1817–1819 metais architektas Johanas Amanas Vienos Šionbruno rūmus pertvarkė klasicistiniu stiliumi. Kai vėliau dažytojai savo darbą baigė, imperatoriaus pavaldiniai liko sužavėti ir Šionbruno geltona spalva puolė dengti ne tik pilis, valdžios įstaigas, geležinkelio stotis, bet ir valstiečių pirkias.
Zaitenšteteno geltona
Panaši į aukščiau aprašytą, tik kiek mažiau sodri, ji yra daugiau būdinga neobarokiniams pastatams. Labiau populiari Žemutinės Austrijos pietvakarinėje dalyje, vadinamoje – ten išplitusi tradicija ja dengti religinių ir pasaulėtinių namų fasadų plotus, kartu angokraščius ir karnizus dažant baltai.
Pušynai (Pilkalnio apskritis)
Pušynai (, nuo 1938 m. Grenzbrück) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Pilkalnio, 16 km į pietvakarius nuo Lazdynų, prie Ragupės.
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Pušynų kaimo bendruomenė 1937 m. Minimi nuo 1580 m. Istoriniai pavadinimo rašybos variantai: Buschinen, Puschiney, Puschienen. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 4 ugniakurais, 1823 m. – penkios valstiečių sodybos su 32 gyventojais. 1854 m. Pušynuose buvo 6 gyvenamieji pastatai ir 45 gyventojai. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Užpjaunių domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai. Tikintieji priklausė Pilkalnio evangelikų liuteronų parapijai. 1874 m. apskrityje įsteigtas Enskiškių valsčius, kuriam priklausė ir Pušynų kaimo bendruomenė.
Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. buvusio kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
Šv. Pauliaus sala
'''Šv. Pauliaus sala''' gali reikšti:
Klaipėdos universiteto Menų akademijos Šokio katedra
__BETURIN__ __BEREDAGSEKC__
__NOINDEX__ __NONEWSECTIONLINK__
Muitinės informacinių sistemų centras
Muitinės informacinių sistemų centras (toliaus - MISC) - vienas iš Lietuvos Muitinės valstybinių įstaigų. Įkurtas 2001 m. sausio 1 d., reorganizavus Muitinės departamento Informacijos centrą į savarankišką muitinės įstaigą. Šiuo metu MISC sudaro 7 struktūriniai padaliniai.
Veikla
MISC veikla apima platų spektrą nuo Lietuvos Muitinės kompiuterizavimo strateginių sprendimų rengimo, projektų inicijavimo ir informacinių sistemų, paslaugų ar produktų sukūrimo bei įdiegimo iki jų priežiūros proceso organizavimo ir nepertraukiamo integruotos Muitinės informacinės sistemos veikimo užtikrinimo. Centras ir jo specialistai, profesionaliai įvaldę šiuolaikines informacinių ir ryšių technologijų priemones, tiek daro įtaką rengiamiems muitinės veiklos sprendimams, tiek ir įgyvendina ar organizuoja jų įgyvendinimą praktikoje.
Ibisa (miestas)
Ibisa  – miestas Ispanijos rytuose, Balearų salyne, Ibisos saloje. Labai išvystytas turizmas ir paslaugų sektorius. Pagal 2018 m. duomenis mieste gyveno 49,7 tūkst. asmenų. Atstumas iki artimiausio miesto žemyne 90 km.
Ibisa – pasaulinės reikšmės kurortinė vietovė, žymi savo naktiniais klubais. Saloje esantis Ses Salines gamtos parkas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Istorija
Ibisa buvo įkurta VII a. prieš Kristų. Ją įkūrė ir apgyvendino finikiečiai. Iki mūsų dienų išliko finikiečių statytas nekropolis, esantis į vakarus nuo senamiesčio (Dalt Vila), kuris žinomas kaip Puig des Molins („malūno kalva“), kurį vėliau naudojo ir romėnai. Čia rasta daugiau nei 4000 pūnų ir romėnų kapų. Radinius galima pamatyti kalno papėdėje esančiame „Museu Monogràfic“.
2011 m. sausio mėn. finikiečių (pūnų) gyvenvietės liekanos ir Romos šventykla pirmą kartą buvo atidengti atliekant citadelės statybos darbus.
Masyvios „Dalt Vila“ gynybinės sienos, kurios vis dar formuoja Ibisos miesto vaizdą, buvo pastatytos valdant maurams (9–13 a.). Miestas maurų valdymo metu buvo vadinamas Yabisa. Tvirtovė buvo išplėsta valdant Aragono ir Ispanijos karaliams. Sienos buvo sutvarkytas ir atstatytos. 1999 m. Senamiestį UNESCO pasaulio paveldo objektu.
Naktinis gyvenimas
Ibisa yra žinoma dėl naktinio gyvenimo. Vieni žymiausių salos naktinių klubų yra „Pacha“, „Amnesia“, „Space“ ir „Ushuaïa“. Šie keturi naktiniai klubai reguliariai patenka į „DJ Magazine“ kasmetinio geriausių pasaulio klubų šimtuko topų trejetuką. Klubuose šėlsta poilsiautojai, o juos linksmina populiariausieji didžėjai.
Lankytinos vietos
Įžymios vietos yra Šventosios Marijos katedra pastatyta XIV a. ir pūnų nekropolis, vadinamas Puig des Molins.
Klimatas
Vasarą temperatūra siekia daugiau nei 30 laipsnių šilumos. Užfiksuoti 36,6 °C karščiai.
Mletas
thumb|255px|Mletas tarp Dalmatijos salų
Mletas  – Kroatijos sala Adrijos jūroje, Dalmatijos salyne, tuoj į pietus nuo Pelješaco pusiasalio. Salos plotas 98 km², ilgis 37 km, plotis iki 3,2 km. Paviršius kalvotas, iškyla iki 513 m (Veli Grado kalnas). Sala susidariusi iš klinties, gausu karstinių darinių (urvų, poljų, dubių, ežerų). Rytinė Mleto pakrantė pasižymi smėlėtais paplūdimiais. Auga subtropiniai miškai ir krūmynai. Vakarinė salos dalis patenka į Mleto nacionalinį parką (įsteigtas 1960 m.).
2011 m. Mlete gyveno 1088 gyventojai. Sala administraciškai priklauso Dubrovniko–Neretvos apskričiai. Pagrindinės gyvenvietės: Babino Poljė (270 gyv.), Govedžarai, Ropa, Prožura, Polačė, Pomena, Sobra. Verčiamasi turizmu, žvejyba, miežių, daržovių, alyvmedžių, vynuogių auginimu. Viename Mleto ežere yra sala, kurioje stovi XII amžiaus benediktinų vienuolynas. Sala pasiekiama keltais iš Dubrovniko ir Stono (į Sobros uostą).
Antikiniuose šaltiniuose sala minima kaip. Vėliau dažnai dėl sąskambio sala painiojama su Malta. 1151 m. saloje įsikūrė benediktinai. Vėliau buvo pavaldi Ragūzos respublikai (itališkai vadinta Meleda).
Karachanidų chanatas
Karachanidų chanatas − ankstyvojo feodalizmo valstybė, susikūrusi X a. viduryje Rytų Turkestane, Semirečjėje (Žetisu) ir pietinėse Tian Šanio prieigose. Valstybę sudarė tiurkų genčių konfederacija kurioje svarbiausią reikšmę turėjo karlukai, čigiliai ir jagmai. Tiurkų veržimasis į Transoksianą prisidėjo prie Samanidų imperijos žlugimo. Sostinės − Kašgaras, Balasagunas, Samarkandas, Uzgenas ir kitos.
Pavadinimai
Tuometiniuose persų ir arabų šaltiniuose valstybė vadinosi Chakanija. Pavadinimas kildinamas nuo vietos valdovų titulo chakan (kilęs iš tiurkiško „kagan“). Arabai valdančiąją dinastiją vadino Afrasiabo dinastija. Dabar pasaulyje visuotinai priimtas Karachanidų pavadinimas buvo XX a. pasiūlytas istorikų. Jis irgi kildinamas nuo valdovų titulo: atrodo, Karachanidų valdovai tituluodavosi „juodaisiais chanais“, t. y. karachan (juoda spalva tiurkų tautų tarpe simbolizavo jėgą). Kitas istorikų naudojamas alternatyvus pavadinimas yra Iligchanidai.
Imperija
thumb|left|Karlukų chanatas Žetisu regione. 840 m. subyrėjus Uigūrų kaganatui, Žetisu regione (tarp Balchašo ežero ir Tianšanio kalnų dab. pietryčių Kazachijoje) nepriklausomybę atkūrė tiurkai karlukai, kurių vadovas Bilge Kul titulavosi karlukų kaganu. Ankstyvojo kaganato sostinės buvo Ispidžabas, Tarazas, o vėliau − Kašgaras.
942 m. sostinėje Kašgare į valdžią atėjo Satukas Bugra-chanas. Jis labai domėjosi islamu ir jį priėmė, nepaisant diduomenės pasipriešinimo. Pradedant juo, valdovai imti tituluoti kara-kaganais, arba juodaisiais kaganais (juoda spalva simbolizavo stiprybę ir islamą). Be to, tikriausiai tuo metu šalyje greta karlukų įsitvirtino kiti tiurkų klanai − čigiliai ir jagmai.
Arabų šaltiniai patvirtina, kad 960 m. kaganato gyventojai masiškai islamizavosi. Jie paskelbė džihadą prieš kitatikius ir gana greitai nukariavo budistinius miestus-valstybes Tarimo baseine. Kaganato valdovas Harunas 992 m. užėmė Bucharą pietuose, o jo įpėdinis Nasras I galutinai sutriuškino Samanidų imperiją ir užvaldė visą Maveranachrą. Tai buvo viena pirmųjų pasaulyje islamiškų tiurkų valstybių. XI a. pirmoje pusėje Karachanidų imperija kontroliavo didžiules teritorijas nuo Aralo jūros iki Tarimo baseino rytų. Jų kontroliuojamas regionas, anksčiau persų šaltiniuose įvardinamas kaip Turanas, pradėtas vadinti Turkestanu.
Nuo antrojo kachano Musos mirties valstybei buvo būdingi nesutarimai tarp dviejų dinastinių linijų: arslan (liūto) chanų (kilusių iš Musos sūnaus) ir bogra (kupranugario) chanų (kilusių iš Musos brolio). Todėl valstybėje buvo diarchija: šios dvi linijos valdė lygiagrečiai, nors vyriausiais valdovais skelbdavosi arslan-chanai. Chanai buvo pasiskirstę ir teritorijas: arslan-chanai valdė vakarinėse dalyse (daugiausią istorinį Sogdą iš Bucharos), o bogra-chanai − rytinėse (iš Kašgaro ir Balasaguno). Kiekvienas chanas dar turėjo du sub-monarchus, tituluojamus iligais ir teginais.
Skaldymasis
thumb|left|Karachanidų valstybė. 1042 m. dviejų dinastinių linijų egzistavimas lėmė galutinį chanato skilimą į dvi dalis. Vakarinio Karachanidų chanato (Transoksianoje) sostine tapo Samarkandas. Šis chanatas nuo 1089 m. tapo seldžiukų vasalu.
Kadangi 1125 m. į rytus nuo Karachanidų žlugo kidanių Liao imperija, vienas iš pabėgėlių, Jelu Daši, migravo į vakarus, rinkdamas į savo armiją klajoklių gentis. 1134 m. jis užėmė Rytinių Karachanidų sostinę Balasaguną ir įkūrė savo Karakitajų imperiją. Karakitajai užėmė šiaurės vakarines Karachanidų valdas, svarbiausia − Žetisu regioną. Todėl nuo tada Karachanidai valdė tik Tarimo baseiną ir Džungariją (o tam tikrais laikotarpiais − tik teritorijas aplink sostinę Kašgarą). Be to, XII a. II pusėje jie buvo priversti mokėti duoklę Karakitajams (vakariniai Karachanidai tuo metu mokėjo duoklę tiek Karakitajams, tiek Seldžiukams). Dėl nestabilios padėties nuo Rytinio Karachanidų chanato 1141 m. atskilo Fergana, kur susiformavo atskiras Ferganos Karachanidų chanatas su sostine Uzkende.
1210 m. Vakarų chanatas pradėjo mokėti duoklę Chorezmo imperijai. Po dvejų metų, 1212 m., gretimame Karakitajų chanate į valdžią atėjo naimanų chanas Kučlukas, kuris sunaikino visus tris Karachanidų chanatus − tiek Vakarinį, tiek Rytinį, tiek Ferganos − ir įjungė juos į Mongolų imperiją.
Kultūra
thumb|left|150px|Aišah Bibi mauzoliejaus reljefas. thumb|200px|Uzgeno Karachanidų mauzoliejus. Karachanidų imperija yra laikoma ypač reikšminga Vidurinės Azijos kultūros istorijoje. Pirmiausia, visame didžiuliame regione įsigalėjo tiurkų kalba, kuri galutinai pakeitė senąsias indoeuropiečių (tocharų, sogdų, skitų ir kitas) kalbas. Imperijoje buvo kalbama tiurkų kalbos atmaina, iš kurios vėliau išsivystė čagatajų kalba (ji yra uzbekų ir uigūrų kalbų pirmtakė).
Be to, šios imperijos dėka Vidurinėje Azijoje buvo introdukuotas islamas, ir Turkestanas į trauktas į Persų civilizacijos orbitą. Užkariavę Maveranachrą, Karachanidai perėmė Samanidų kultūrinius pasiekimus. Jie pirmą kartą tiurkų kalbai pritaikė arabiškus rašmenis, kas leido užrašyti jų literatūrą. Imperijoje gyvenęs Jusufas Balasagunis parašė pirmąjį grožinės literatūros kūrinį tiurkų kalba. Kitas imperijos mokslininkas, Machmudas Kašgaris, parašė pirmąjį tiurkų kalbų žodyną.
Persiška įtaka jaučiasi ir imperijos architektūroje. Karachanidų architektūra yra viena iš nedaugelio iki mūsų laikų išlikusių ikimongoliškos islamiškos architektūros pavyzdžių. Svarbiausi architektūros paminklai − Balasaguno statiniai, Aišah Bibi mauzoliejus Taraze ir Karachanidų mauzoliejus Uzgene.
Vieninga imperija (840−1042 m.)
Po islamo priėmimo valstybės valdovai buvo tituluojami kara-chan ar kara-kagan (t. y. „juodieji kaganai“):
Tūkstantmečio premijos uždaviniai
Tūkstantmečio premijos uždaviniai – septyni matematikos uždaviniai, už kurių išsprendimą Klėjaus matematikos institutas 2000 m. gegužės 24 d. pažadėjo po 1 milijono JAV dolerių premiją.
Tie septyni uždaviniai yra:
Uždaviniai buvo paskelbti 2000 m. Paryžiuje, Prancūzijos kolegijoje, siekiant panašumo į Hilberto 1900 m. Paryžiuje, matematikų kongrese, paskelbtus 23 Hilberto uždavinius.
Iki 2019 m. buvo išspręstas tik vienas, penktasis uždavinys, tai yra Puankarė hipotezė, kurią įrodė Grigorijus Perelmanas. 2010 m. jis už tai buvo apdovanotas 1 milijono dolerių premija, tačiau atsisakė ją priimti dėl to, kad jam nepatinka organizuotos matematinės bendrijos sprendimai ir jis mano, kad Ričardo Hamiltono indėlis į šio uždavinio sprendimą yra nemažesnis, negu jo.
Vilniaus tvirtovė
thumb|250px|Tvirtovės planas // [[Sytino karinė enciklopedija – Sankt Peterburgas, (1911–1915)]] Vilniaus tvirtovė  – Rusijos imperijos pastatyta ir XIX a. viduryje Vilniuje funkcionavusi karinė tvirtovė (faktiškai gynybiniai įtvirtinimai).
Istorija
Prasidėjęs 1831 m. sukilimas Rusijos imperijos administraciją vertė susirūpinti Vilniaus generalgubernatorijos centro – Vilniaus miesto – gynimu. 1831 m. balandžio 6 d. Rusijos caras Nikolajus I pasirašė potvarkį dėl gynybinių įtvirtinimų statybos. Žinomas fortifikacijos specialistas generolas majoras Michailas Klimenko (1783–1840) paruošė statybos projektą, kurį nuo 1831 m. birželio 2 d. iki lapkričio 2 d. įgyvendino inžinerinis batalionas.
Gedimino kalno ir Plikojo kalno teritorijoje iš grunto buvo supilti šeši fortai. Neries dešiniajame krante (dabartinio Mindaugo tilto prieigose) įrengti apsauginiai pylimai su hornverku, turėję padėti kontroliuoti perkėlą per upę ir strateginį kelią į šiaurę (dabar miesto Rinktinės gatvė). Gedimino kalne buvo išraustas požeminis tunelis amunicijai sandėliuoti. Pertvarkyti į kareivines: Universiteto namas Botanikos sode (dab. Bernardinų sodas) ir Naujasis arsenalas (dab. Nacionalinis muziejus), pastarajame pastate sienoje nuo Neries buvo užmūryti langai ir jų vietoje atsirado šaudymo angos.
1833 m. Vilniaus inžineriniams statiniams buvo suteikta Antrosios klasės tvirtovės kategorija, nors jie ir nepilnai atitiko tvirtovei keliamus reikalavimus. Vėliau šie kariniai įtvirtinimai buvo kiek primiršti. Kai 1863 m. Lietuvoje ir Lenkijoje prasidėjo Sukilimas prieš carinę valdžią, tvirtovėje iki pat 1865 m. buvo paskelbta kovinė parengtis.
Numalšinus sukilimą, Vilniaus tvirtovė galutinai prarado savo karinę reikšmę. 1878 m. birželio 29 d. caras Aleksandras II patvirtino Tvirtovės likvidavimo projektą, šie darbai tęsėsi iki pat 1884 m. Buvo nukasti gynybiniai pylimai ir gruntu užpilti grioviai, o gyventojams vėl duotas leidimas lankyti Gedimino kalną.
Dovydas Norvilas
Dovydas Norvilas (g. 1993 m. balandžio 5 d.) – Lietuvos futbolininkas, saugas.
FK Ekranas
2013 m. pradėjo profesionalo karjerą Panevėžio „Ekrane“. Per du sezonus A lygoje sužaidė 49 rungtynėse ir pasižymėjo dviem įvarčiais.
FK Atlantas
Nuo 2015 m. žaidė Klaipėdos „Atlante“.
Futbolininkas sunkų gyvenimo periodą išgyveno 2016-aisiais, kai dėl gripo komplikacijos neatlaikė organizmas ir žaidėjas turėjo kovoti ir dėl savo gyvybės.
FK Palanga
2018 m. pirmoje pusėje žaidė FK Palanga.
FK Atlantas
2018 m. vasarą perėjo į Klaipėdos „Atlantą“.
Gargždų „Banga“
2019 m. sezone perėjo į Gargždų „Bangą“. Sužaidė 26 rungtynes Pirmoje lygoje ir pelnė įvartį. Dar keturias rungtynes sužaidė LFF taurės turnyre.
2020 m. pranešta, kad žaidėjas tęs karjerą Gargždų „Bangoje“, kuri 2020 m. sezone pateko į A lygą.
Islandijos vyrų rankinio rinktinė
Islandijos vyrų rankinio rinktinė – komanda atstovaujanti Islandijai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Islandijos rankinio asociacija.
Dovydas Norvilas
Gargždų „Banga“
2023 m. rugpjūčio 5 d. A lygos rungtynėse prieš FK Riteriai pelnė vienintelį rungtynių įvartį. Gargždiškiai nugalėjo varžovus ir iškovojo tris labai svarbius taškus.
Statistika
Spalvų reikšmės:
Rinktinės
Kitados rungtyniavo U–17 jaunimo rinktinėje. 2009 m. rugpjūčio 18 d. Lietuvos U-17 rinktinė rezultatu 4:1 sutriuškino Ukrainos atstovus.
2016 m. pakviestas į nacionalinę rinktinę. 2016 m. gegužės 29 d. debiutavo Lietuvos rinktinėje rungtynėse prieš Estiją. Lietuviai nugalėjo varžovus rezultatu 2:0.
Ispanijos vyrų rankinio rinktinė
Ispanijos vyrų rankinio rinktinė – komanda atstovaujanti Ispanijai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Ispanijos rankinio federacija.
Švedijos vyrų rankinio rinktinė
Švedijos vyrų rankinio rinktinė – komanda atstovaujanti Švedijai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Švedijos rankinio asociacija. Švedija yra daugiausiai medalių pasaulio čempionate laimėjusi rinktinė.
Maktanas
thumb|200px|Maktano padėtis Maktanas  – maža sala Filipinų salyne, Kamoteso jūroje, Vidurio Visajuose, prie pat rytinio Sebu salos kranto, priešais Sebu miestą. Plotas 65 km². Sala koralinė, apsupta rifo.
2015 m. Maktane gyveno 467,8 tūkst. gyventojų. Tai tankiausiai gyvenama Filipinų sala (6615 žm./km²). Saloje įsikūręs Lapu Lapu miestas. Verčiamasi baldų, muzikos instrumentų gamyba, turizmu. Su Sebu Maktaną jungia du tiltai, taip pat yra oro uostas.
Maktanas bene žymiausias tuo, kad 1521 m. šioje saloje žuvo aplink pasaulį plaukęs jūrininkas Fernandas Magelanas. Jis, norėdamas sutvirtinti sandraugą su Sebu salos radža Humabonu, užpuolė jam priešišką Maktano salą, bet karaliaus Šri Lapu Lapu vedami maktaniečiai nukovė salon išsilaipinusius ispanus, tarp jų – kapitoną Magelaną.
Paramuširas
thumb|200px|Paramuširas Kurilų žemėlapyje Paramuširas (,, ain. パラムシㇼ = Para-mu-sir) – Rusijai priklausanti sala Kurilų salyno šiaurėje, Didžiajame Kurilų gūbryje. Yra tarp Ochotsko jūros ir atviro Ramiojo vandenyno, į pietvakarius nuo Kamčiatkos pusiasalio pietinio galo, apsupta Šumšu, Atlasovo, Anciferovo, Makanrušio ir Onekotano salų. Plotas – 2053 km².
Salos ilgis 120 km, plotis iki 30 km. Aukščiausia vieta – Čikuračkio ugnikalnis (1816 m). Paramuširas – vulkaninės kilmės, jame gausu veikiančių ugnikalnių: be Čikuračkio tokie yra dar ir Fuso, Karpinskio, Ebeko, Tatarinovo. Vyrauja žemųjų pušų sąžalynai, alksnių, bruknių, katuogių, vaivorų tyrai. Telkšo vulkaninis ežeras Zerkalnojė.
2018 m. Paramušire gyveno 2507 gyventojai. Visi jie gyvena Severo Kurilsko gyvenvietėje. Sala administraciškai priklauso Sachalino sričiai, Šiaurės Kurilų rajonui. Verčiamasi daugiausia žvejyba ir žuvies perdirbimu. Veikia cunamių stebėjimo centras. Susisiekiama sraigtasparniais (skrydžiai tik į Kamčiatką).
Saloje nuo seno gyveno ainai. 1711–1713 m. Kamčiatkos kazokai privertė ainus mokėti duoklę, o 1736 m. atvertė į krikščionybę. 1875 m. Paramuširas su kitomis Kurilų salomis atiduotas Japonijai mainais už Sachaliną. XIX a. pab. japonai pradėjo salą kolonizuoti, steigti žvejybos uostus ir karines bazes. 1945 m. Paramuširą užėmė TSRS armija. 1952 m. salą nuniokojo cunamis, buvo sunaikintas Severo Kurilskas.
Taimyras (sala)
thumb|250px|Taimyro sala žemėlapyje
Taimyras  – negyvenama sala Karos jūroje, ties šiauriniais Taimyro pusiasalio krantais. Priklauso Rusijai (Krasnojarsko kraštas, Taimyro dolganų–nencų rajonas). Nuo žemyno sala atskirta apie 3 km pločio Taimyro sąsiauriu. Toliau šiaurėje prasideda Nordenšeldo salynas. Salos plotas – 350 km². Ilgis 33 km, plotis iki 10 km. Paviršius uolingas, akmenuotas, iškyla iki 235 m (Negrio k.). Būdinga arktinė tundra. Nuo 1993 m. patenka į Didįjį Arkties rezervatą.
Taimyro salą 1878 m. atrado jungtinė rusų–švedų ekspedicija, vadovaujama Adolfo Eriko Nordenšeldo.
Valdas Antužis
Karjera
Sportuoti pradėjo Gargždų „Bangos“ jaunimo komandose. Nuo 2014 m. atstovavo šio klubo jaunimo ekippms.
2015 m. antroje sezono pusėje tapo Nacionalinės Futbolo Akademijos nariu. Žaidė NFA 2000 ekipoje.
Gargždų „Banga“
Nuo 2017 m. atstovavo Gargždų „Bangos“ klubui. Tuo metu daugiausiai žaidė už Banga B ekipą, ir jaunimo ekipą Elitinėje U-19 lygoje, o pagrindinėje sudėtyje pasirodė vienintelėse rungtynėse. Jo debiutas įvyko 2017 m. rugpjūčio 23 d. prieš FK Panevėžys, kurias namie žaidę gargždiškiai laimėjo rezultatu 6-4. Žaidė 14 minučių, pasirodė po keitimo.
2018 m. sezone Bangos ekipoje sužaidė 20 rungtynių Pirmoje lygoje. Dar trejas rungtynes sužaidė LFF taurės turnyre.
2019 m. sezone Bangos ekipoje sužaidė 19 rungtynių Pirmoje lygoje. Dar keturias rungtynes sužaidė LFF taurės turnyre. Žaidė abiejose pereinamosiose rungtynėse prieš FK Palanga dėl patekimo į A lygą ir padėjo komandai nugalėti varžovus, bei sportiniu principu gargždiškiai pateko į aukščiausią šalies lygą.
2020 m. pranešta, kad žaidėjas tęs karjerą Gargždų „Bangoje“, kuri 2020 m. sezone pateko į A lygą.
Statistika
Spalvų reikšmės:
U-16 rinktinė
Žaidė U-16 rinktinėje. 2015 m. sužaidė dvejas draugiškas rungtynes su Latvija.
Plachutos tema
Plachutos tema – tai šachmatų figūrų užstojimo manevras. Ji sutinkama šachmatų uždaviniuose, etiuduose. Tai dviejų ėjimų tema.
Naudojama šachmatų kompozicijose, turinčiose porą kritinių laukelių, atskirai ginamų vienos iš dviejų toliašaudžių juodųjų figūrų.
Baltieji aukoja figūrą laukelyje, kuriame ji gali būti dviejų skirtingomis linijomis panašiai einančių juodųjų figūrų nukirsta. Ši figūra užstoja abi toliašaudes figūras. Nesvarbu, kuri iš jų kirstų aukojamąją, kita lieka užstota.
Nukirtusi figūra pradeda ginti abu kritinius laukelius. Ji tampa perkrauta. Ją antru ėjimu baltieji atitraukia užstotosios figūros linija. Kritinis laukelis, kurį ši figūra pradžioje kontroliavo, tampa neapgintas ir tuo naudojasi baltieji, skelbdami matą ar figūra užimdami šį laukelį.
Plachutos tema dalinai panaši į Viurcburgo-Plachutos, Holchauseno, Novotno, Grimšo figūrų užstojimus.
Istorija
Temą 1858 m. atrado slovėnų kilmės šachmatų kompozitorius Josefas Plachuta (1827–1883). Vėliau buvo nustatyta, kad šia tema 1857 m. buvo The chess monthly žurnale publikuotas S. Loido uždavinys, kuris kaip paaiškėjo vėliau buvo klaidingas.
Savitumai
Plachutos temos panaudojimui šachmatuose, reikia ne tik, kad panašiai einančių toliašaudžių figūrų judėjimo linijos (V-R, V-B, B-B) kirstusi, bet ir kad abi atskirai eitų per kritinius laukelius. Be to, būtinos priemonės kertančiosios figūros atitraukimui.
Uždavinių pavyzdžiai
Viljamo Šinkmano trijų ėjimų uždavinyje matome, kad, jei pėstininkų paaukštinimo laukelių negintų juodųjų figūros: a8 –rikis iš h1 laukelio ir g8 – valdovė iš a2 laukelio, baltieji galėtų matuoti iš dviejų vietų.
Problemą išsprendžia pėstininko auka d5 laukelyje. Po 1…Vxd5 baltieji ėjimu '''2. a8V+ atitraukia valdovę iš d5 laukelio, kuriame ji gynė laukelį g8'''. Juodųjų valdovė priversta kirsti 2… Vxa8. Laukelis g8 liko neapgintas – tad seka '''3. g8V#.'''
Panašus varintas būtų, jei juodieji kirstų baltųjų d5 pėstininką rikiu 1…Rxd5 '''2. g8V+ (Rikis atitraukiamas užstotosios valdovės linija) 2…Rxg8 3.a8V#'''
H.P.Rėmo penkių ėjimų uždavinyje Plachutos tema naudojama du kartus: grėsmės ir teminiuose variantuose. {|
Paplitimas
Šią temą šachmatų kompozitoriai naudoja, kurdami :tiesioginius, atvirkščio mato, pasakiškus šachmatų uždavinius bei etiudus.
{|
Žuan de Novos sala
thumb|right|250px|Sala iš [[Tarptautinė kosminė stotis|Tarptautinės kosminės stoties.]] thumb|left|250px|„SS Tottenham“ laivo liekanos pietinėje salos pusėje. Žuan de Novos sala (, taip pat vadinama Šv. Kristoforo sala) – 4,4 km² ploto tropinė sala tarp Mozambiko ir Madagaskaro, priklausanti Prancūzijos užjūrio valdoms. Tai yra Prancūzijos Pietų Srites dalis.
Į salą galima patekti naudojantis 1,3 km ilgio pakilimo-tūpimo taku.
Saloje budi Prancūzijos kariai iš Reunjono, taip pat yra įrengta oro stebėjimo stotis.
Gamtiniu požiūriu Žuan de Novos sala yra draustinis, ją supa rifai ir sudaro uždarą 40 km² teritoriją. Beveik pusę salos dengia kazuariniai miškai. Saloje gausiai gyvena jūriniai vėžliai.
Organizacija BirdLife International salą paskelbė svarbia paukščių teritorija, nes čia peri apie 100 000 tamsiųjų žuvėdrų.
Sala yra kelyje tarp Pietų Afrikos ir šiaurinio Madagaskaro, dėl to seniau ant seklumos užplaukdavo daug laivų. Kai kurių laivų liekanos vis dar matomos aplink salą. Geriausiai išlikusios britų laivo „SS Tottenham“, užplaukusio ant pietinių rifų 1911 m., liekanos.
Šv. Pauliaus sala (Prancūzija)
thumb|220px|Salos žemėlapis '''Šv. Pauliaus sala'''  – sala pietiniame Indijos vandenyne, beveik viduryje tarp Afrikos, Azijos, Australijos ir Antarktidos. Priklauso Prancūzijai, kartu su už 85 km nutolusia Amsterdamo sala sudaro atskirą Prancūzijos Pietų Sričių rajoną.
Sala vulkaninės kilmės, trikampė, užima 6 km² plotą. Krantai skardingi, iš rytų pusės giliai įsiterpia užutėkis, kuris pasilikęs ugnikalnio kalderos vietoje. Užutėkį su jūra jungia labai siauras ir seklus sąsiauris. Trykšta karštosios versmės. Salos aukštis iki 268 m. Paviršius skurdus – žolės, samanos, papartynai. Saloje peri jūriniai paukščiai – albatrosai, pingvinai, plėšikai, prionai, petreliai, žuvėdros, padūkėliai. Yra subtropinių jūrų lokių ir pietinių jūrų dramblių gulyklos.
Erškėtyno koplyčia
Erškėtyno koplyčia, taip pat vadinama Erškėtyno koplytėle su skulptūromis – koplyčia, stovinti Erškėtyno šventvietėje, Darbėnų seniūnijoje, Kretingos rajone, į pietus nuo Kadagynų kaimo, 4,5 km į pietvakarius nuo Darbėnų, 2,5 km į pietryčius nuo Lazdininkų (Joskaudų miškas, 46 kv.). Pasiekiama iš kelio, ties Daubėnais pasukus į vakarus, už geležinkelio pervažos – pagal kelio nuorodas apie 2 km. Koplyčia stovi miško aikštelėje, per kurią eina gruntinis kelias. Įrengta infrastruktūra atsilankantiems maldininkams ir kitiems lankytojams: suolai, pavėsinės, informacinis stendas su žemėlapiu, pasodinta karpytų tujų. Šalia koplyčios virš žemės įtvirtinta informacinė lenta „Erškėtyno koplyčia su Švč. Mergelės Marijos skulptūrėle“.
1993 m. Erškėtyno koplyčia buvo įrašyta į LR Kultūros vertybių registrą (u. k. ).
Istorija
Koplyčios istorija skaičiuojama nuo 1926 m. kai gretimo Lazdininkų kaimo gyventojai Barborai Dirvonskaitei-Pocienei (1854-1953) apsireiškė Švč. Mergelė Marija. Ji prašė Alkos kalno papėdėje, kur augo erškėtynas ir iš žemės gelmių tryško šaltinis (legendos mini čia buvus pagonių aukojimų vietą), pastatyti koplyčią, kurioje būtų meldžiamasi jos ir sūnaus Jėzaus garbei. Pamaldžiai B. Pocienei tai buvo ženklas veikti. Ji įkalbėjo vyrą Antaną padaryti ir čia pastatyti nedidelę koplytėlę. Žmonės iš aplinkinių kaimų pradėjo prie jos rinktis, melstis. Barbora, pasitarusi su dievobaimingais žmonėmis, užsimojo pastatyti didesnę koplyčią. Ji ėjo per kaimus, rinko aukas, pagelbėjo ir Kretingos vienuoliai pranciškonai.
Dėl sveikatos B. Pocienei nebeišgalint koplyčią puošti ir prižiūrėti (mirė 1953 m., sulaukusi 99 metų amžiaus), šio darbo ėmėsi Agnieška ir Genovaitė Kontrimaitės, vėliau – kiti žmonės iš apylinkės kaimų. Koplyčią tvarkyti, paremontuoti prisidėjo Darbėnų seniūnija, Lazdininkų kaimo bendruomenė.
Netoliese trykštantis Erškėtyno šaltinis (dabar įrengtas šulinio rentinys) nuo seno garsėjo gydomosiomis galiomis, buvo gausiai lankomas maldininkų, ypač per Sekmines, Žolinę, kitas religines šventes.
Architektūra
Koplyčios statinys pusapskričio plano, apie 4x6 m dydžio. Sumūrytas iš raudonų molinių plytų, jungiamų iškiliomis, profiliuotomis skiedinio siūlėmis. Koplyčia vienos patalpos, vieno aukšto, uždengta kūginiu apskardintu stogu, kurio smailę užbaigia metalinis kryželis. Pagrindiniame fasade įrengta segmentinė arkinė durų anga, kurioje įstatytos apskardintos medinės dvivėrės durys. Durų viršutinė dalis su langeliais. Šoniniuose fasaduose įstatyta po langą segmentinės arkos formos angose. Langai mediniais rėmais, skaidyti.
Neogotikiniai statinio fasadai plokštuminiai, šiaurinis fasadas (galinė dalis) pusapvalis. Priekinio fasado eksterjeras primena Darbėnų koplyčią Kretingos gatvėje. Jis simetriškas, su laiptuotu frontonu ir iškylančiu dvišlaičiu atiku su betoniniu kryžiumi. Atiko viduryje įspausta koplyčios pastatymo data su inicialais „1930 / VDM“. Pagrindinio fasado viršutinė dalis ir frontonas nutinkuoti baltu tinku. Šio fasado kampus remia dviejų pakopų kontraforsai su stogeliais. Profiliuotų plytų karnizas fasadų viršuje eina pastato ir frontono perimetru. Įrengti profiliuotų plytų angų sandrikai.
Ant lauko sienų pakabinta ar kitaip pritvirtinta šventųjų paveikslų, kitokių atvaizdų, rožinių, skulptūrėlių. Ant šiaurės rytų sienos pritvirtinta ąžuolinė atminimo lenta apie šventvietėje įvykusį Marijos apsireiškimą. Lentoje padarytas įrašas įgilintomis raidėmis: „1926 m. BARBORAI POCIENEI / APSIREIŠKĖ ŠVENTOJI MER- / GELĖ MARIJA, KAD ČIA BŪTŲ / PASTATYTA KOPLYČIA / PAŠVENTINTA 1930 m.“
Patalpos centre įrengtas altorius, sienos dekoruotos šiuolaikinės primityvios liaudies tapybos raštais. Statinio lubos skliautinės. Kultūros vertybių registre pateikiami duomenys apie čia esamas ar buvusias skulptūras, perkeltas iš buvusios medinės koplytėlės. Tarp jų minima medinė, polichrominė, pasimokiusio liaudies skulptoriaus drožta Nukryžiuotojo skuKlptūra, sukurta XX a. pradžioje (kryžiaus aukštis – 147 cm, Nukryžiuotojo – 58 cm, plotis tarp rankų – 40 cm). Kita polichrominė skulptūra – nežinomo dievdirbio drožta „Švč. Mergelė Marija Maloningoji“, sukurta XIX a. pab. – XX a. pr. (skulptūros aukštis su vainiku - 66 cm). Skulptūra „šv. Jonas Nepomukas“ sukurta XIX a. pab. - XX a. pr. (aukštis - 48 cm). Pažymima apie trūkstamas 2 stovinčių ir 2 sėdinčių angelų skulptūras.
Koplyčia aptverta tvorele su betoniniais stulpeliais. Šiaurės vakarų tvoros kampe pastatytas medinis kryžius. Šalia jo, tvoros vakarinėje pusėje, stovi kitas, betoninis kryžius. Priešais koplyčią pastatyti du aukšti mediniai kryžiai. Rytinėje tvoros pusėje stūkso granitinis paminklas su religiniu tekstu. Ant šalia paminklo augančio medžio pakabinta koplytėlė. Į vakarus nuo mūrinės koplyčios, už tvorelės, pastatyti du monumentalūs mediniai kryžiai ir medinė dekoratyvinė skulptūrinė kompozicija. Ant aukštumėlės pastatyta daugiau medinių kryžių. Apie 20 m į šiaurės rytus nuo koplyčios stūkso Švč. Mergelės Marijos apsireiškimo akmuo (2,2 m ilgio, 1,3 m aukščio) su ant jo įtaisytu juodo akmens paminklu, šaltinio vietoje įrengtas šulinys.
Unimakas
thumb|220px|Unimako palydovinė nuotrauka Unimakas (, aleut. Unimax) – sala Aleutų salyne, esančiame tarp Beringo jūros ir Ramiojo vandenyno, Lapių salų spiečiuje. Priklauso JAV, Aliaskai. Tai didžiausia Aleutų salyno sala. Plotas – 4070 km². Salos ilgis 95 km, plotis iki 116 km. Nuo žemyno salą skiria siauras Isanocko pusiasalis. Pakrantėse plyti žemumos, giliau paviršius kalnuotas, iškyla iki 2857 m (veikiantis Šišaldino ugnikalnis). Būdinga tundra.
Unimake 2000 m. gyveno 64 žmonės, daugiausia aleutai. Pagrindinė gyvenvietė – Fols Pasas. Verčiamasi žvejyba, krabų gaudymu.
Rita Calderoni
Rita Kalderoni (, g. 1951 m. vasario 22 d.) – italų kino aktorė. Kai kurių filmų titruose yra pažymėta kaip Rita Caldana.
Biografija
Rita gimė Rosiljonėje, Ligūrijos provincijoje, vėliau jos šeima gyveno Udinėje ir Genujoje. Mokėsi klasikinių šokių, vėliau susidomėjo sportu ir ilgą laiką žaidė krepšinį.