cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Žiūrai (Varėna)
Žiūrai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, Dzūkijos nacionalinio parko teritorijoje. Seniūnaitijos centras. Kaimą iš visų pusių supa miškai, jis įsikūręs prie Ūlos upės. Netoli Žiūrų yra verdenė „Ūlos akis“. Plėtojamas vandens ir kaimo turizmas, tradiciniai amatai (pynimas iš šiaudų, vytelių ir balanų, audimas, kalvystė, bitininkystė, medžio apdirbimas).
Geografija
Į kaimą ateina Varėnos–Druskininkų plento atšaka. Keliukai į Lavysą, Mardasavą, Bižus.
Prie kaimo rastos penkios akmens amžiaus stovyklavietės. Kairiajame Ūlos krante yra 2 drevėti medžiai (gamtos paminklai).
Istorija
Žiūrai rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo 1712 m. XIX a. pab. priklausė Trakų apskrities Varėnos valsčiui, buvo kaimo apylinkės centras (į ją pateko Mančiagirė, Paūliai, Trakiškės, Milioniškė). ~1865 m. čia gyveno 123 katalikai ir 8 žydai. Be to, šalia buvo Žiūrų užusienis (22 gyv. katalikai).
Kultūra
Žiūrai garsėja dzūkų etnografiniu ansambliu, kurio vadovė Marcelė Paulauskienė. 2004 m. „Aukso paukštės“ pripažintas geriausiu kaimo folkloriniu kolektyvu.
VDR futbolo varžybos 1956 m.
VDR futbolo varžybos 1956 m.
Drangiana
Drangiana (senovės persų: 𐏀𐎼𐎣, Zranka – "vandenų šalis"; senovės ) – senovinis regionas dabartiniame pietų Afganistane ir rytų Irane. Iš šiaurės jį supo Hindukušo kalnai ir Arija, iš rytų -Arachosija, iš pietų – Gedrosija, o iš vakarų – dykumos.
Pirmaisiais mūsų eros amžiais vadinta Sakastanu, vėliau – Seistanu.
Geografija
Drangiana įsikūrusi geografiškai apibrėžtoje teritorijoje – Sistano baseine, iš visų pusių apsuptame kalnų. Tai – viena sausiausių pasaulio vietų, nuolat alinama dykumų.
Senovė
Senovėje vienas svarbiausių prekybinių miestų buvo Zranka (dabartinis Zarandžas), davęs pavadinimą visam regionui. Vėliau teritorija buvo nukariauta Medijos imperijos, VI a. pr. m. e. ją pakeitė Achemenidų imperija. Drangiana tapo viena Persijos imperijos provincijų
330 m. pr. m. e. regioną nukariavo Aleksandras Makedonietis, po jo mirties valdė Seleukidai, dar vėliau – Graikų-baktrų karalystė ir Indo-graikų karalystė.
Sakastanas
II a. pr. m. e. pabaigoje regioną užėmė sakai, kurie įsikūrė čia. Todėl regioną pradėta vadinti Sakastanu. Čia susiformavo miestai, tokie, kaip Barda, Minas, Sigalis. Pastarasis buvo svarbiausias miestas, valstybės sostinė.
I a. pr. m. e. sakai, vadovaujami Maues, ėmė rengti žygius į rytus, kariaudami su Indų-graikų karalyste, kol ją nualino ir užvaldė dideles vakarų Indijos teritorijas. Jų valstybė išsilaikė neilgai, todėl sakai vėl grįžo į savo sritis, iš Indijos išvyti Indo-partų.
Po ilgo skitų viešpatavimo teritorija VII a. buvo užkariauta arabų ir prijungta prie Kalifato. Pradėta krašto islamizacija. Nuo tada regionas pradėtas vadinti Sistanu. 861 m. teritorijoje aplink senąjį Zarandžo miestą susiformavo nauja valstybė ir dinastija – Safaridai, kurie užėmė didžiules teritorijas ir sukūrė vieną pirmųjų musulmoniškų Irano valstybų.
Систан
David Rozehnal
Davidas Rozehnalas (g. 1980 m. liepos 5 d.) – buvęs futbolininkas, Čekijos rinktinės gynėjas.
Karjera
2009 m. liepos pabaigoje pasirašė trejų metų kontraktą su Hamburger SV klubu.
2010 m. rugpjūčio 31 d. pasirašė vienerių metų kontraktą, su galimybe jį pratęsti dar vienam sezonui, su Lille OSC klubu.
Subačiaus naftos terminalas
Subačiaus naftos terminalas – AB „Klaipėdos nafta" valdomas naftos terminalas, kuriame sandėliojami šviesieji naftos produktai. Terminalas užima 33 ha plotą, jame įrengtos 66 talpyklos, kurių bendras tūris - 338 tūkst. kub. m, atvesta geležinkelio estakada, leidžianti vienu metu pumpuoti 28 cisternas kuro, įrengta autocisternų pildymo aikštelė, kurioje vienu metu galima pildyti iki 3 autocisternų. Subačiaus naftos terminalas yra „Klaipėdos nafta“ padalinys, teikiantis kuro saugojimo ir tvarkymo, biodegalų įpylimo į kurą, kuro kokybės rodiklių patikrinimo paslaugas. Terminale laikomos valstybės nuosavybėje esančios Lietuvos naftos produktų atsargos.
David Rozehnal
Rinktinė
Nacionalinėje komandoje rungtyniavo nuo 2004 m. vasario 18 d.
Subačiaus naftos terminalas
Istorija
Kuro bazė įsteigta 1964 m. Kupiškio rajone, Kunčių kaime, šalia Subačiaus miesto. Sovietmečiu buvo įslaptinta įmonė. 1991 m. kuro bazę perėmė „Lietuvos kuras“. 1997 m. pertvarkant šią įmonę, buvo įkurta įmonė „Subačiaus kuro bazė“. 2001 m. pastaroji sujungta Vilniaus mazuto saugykla į Lietuvos naftos produktų agentūrą. 2012 m. kuro bazė perduota „Klaipėdos naftai“, pervadinta Subačiaus naftos terminalu.
David Rozehnal
Rinktinė
Su rinktine žaidė 2004 metų Europos čempionate, 2006 m. pasaulio čempionate.
Psychédélices
Psychédélices - trečiasis studijinis prancūzų dainininkės Alizée albumas. Išleistas 2007 m. gruodžio 3 d. Elektroninė versija buvo pradėta pardavinėti savaite anksčiau. Albumo singlas Mademoiselle Juliette radijo stotyse pradėtas leisti spalio pabaigoje.
Baterija (dalinys)
Baterija (iš, iš battre 'mušti'):
Baterija kaip padalinys
thumb|left|Australų 8 colių [[haubica|haubicų baterija (1917 m., Vakarų frontas)]] Baterija paprastai būna stambesnio padalinio ar dalinio (diviziono, bataliono, pulko, brigados) sudėtinė dalis, bet gali būti ir atskiroji baterija. Artilerijos daliniuose baterijos būna diviziono ar artilerijos bataliono dalis.
Baterijomis neretai vadina ir kuopos lygio savaeigės artilerijos padalinius.
Daugelyje šalių baterijoms paprastai vadovauja kapitonai. Dabar Britanijos ir Britų Sandraugos šalių armijose baterijų vadai paprastai būna majorai.
Bateriją sudaro 2–3 ugnies būriai (pabūklų būriai ar minosvaidžiai būriai) ir valdymo būrys ar skyrius. Gali turėti žvalgybos skyrių. Baterijos būna ginkluotos 2–8 pabūklais, minosvaidžiais, prieštankinių valdomų raketų leidimo įrenginiais, salviniais leidimo įrenginiais. Pvz., Antrojo pasaulinio karo metais Vokietijos kariuomenės artilerijos baterijos turėdavo po 4 pabūklus, stambaus kalibro artilerijos – po 3 pabūklus, savaeigės artilerijos – po 6 savaeiges.
Baterijomis vadinami ir kiti panašaus rango kovos padaliniai, net jei jie ir nėra ugnies padaliniai. Tai gali būti artilerinės žvalgybos (topografijos, radiotechninės ir kt.) baterijos.
Artilerijos baterija
Artilerijos baterijos vadinamos pagal pabūklų, kuriais ginkluota baterija, tipą – haubicų baterija, prieštankinių patrankų baterija, priešlėktuvinių patrankų baterija, savaeigių pabūklų baterija ir pan.
Minosvaidžių baterija
Minosvaidžių baterija  – ugnies ir taktinis vienetas. Gali naikinti vieną du taikinius iš uždarųjų ugnies pozicijų vienu metu.
Kranto gynybos baterija
Kranto gynybos baterija  – Kranto gynybos dalinių artilerijos baterija, skirta kranto gynybai nuo laivų ir jūros desantų. Gali būti stacionarioji ir judrioji (savaeigė arba velkamoji). Stancionarinės baterijos paprastai taip įrengiamos, kad galėtų apšaudyti ne tik jūrą, bet ir sausumą, jeigu priešui pavyktų išsilaipinti.
Raketų daliniai
Taktinių, operatyvinių – taktinių, zenitinių raketų daliniuose baterijos būna dvejopos – leidimo baterijos ir techninės baterijos.
Leidimo baterija
Leidimo baterija, starto baterija (, firing battery; ) – pagrindinis raketinių dalinių ugnies padalinys, kuris galutinai parengia leisti ir leidžia raketas. Leidimo bateriją sudaro 1–2 raketų leidimo įrenginiai ir valdymo priemonės.
Baterija kaip pozicija
Baterija dažnai vadindavo įtvirtinimą, kurį užima vien tik artilerija. Tai galėdavo būti bastiono ar kito fortifikacinio statinio dalis, paruoštos pozicijos žeminiuose lauko įtvirtinimuose ir pan. Kranto gynybos baterijos, gynusios uostus ar desantams tinkamą pakrantę nuo priešo laivų ir desantų, paprastai turėdavo (turi) savus įtvirtinimus, kurie paprastai irgi vadinami baterija.
Pagal paskirtį ir artilerijos tipą tokios baterijos būna lauko, apgulties, kranto, zenitinės ir kt.
212 m.
212 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Oplontis
Oplontis buvo Romos imperijos laikų miestas netoli Pompėjos pietų Italijoje. Oplontis 79 m. rugpjūčio 24 d. Vezuvijaus išsiveržimo metu buvo padengtas kelių metrų storio pelenų sluoksniu. Archeologinių kasinėjimų metu atrasti radiniai saugomi Neapolio nacionaliniame istorijos muziejuje.
Ungurys (ežeras)
left|120px
Ungurys – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, apie 8,5 km į pietryčius nuo Semeliškių miestelio, Aukštadvario regioniniame parke. Ilgis vakarų-rytų kryptimi 0,91 km, plotis iki 0,3 km. Altitudė 132,7 m. Ežeras gilus, jo giliausia vieta siekia – 22,5 m. Krantai aukšti, apaugę Strėvos mišku. Unguriu iš rytų į vakarus prateka Strėvos intakas Margis (iš Margio ežero).
Prie ežero įsikūrę Paungurių, Statkonių ir Kapčiškių kaimai. Veikia 4 kaimo turizmo sodybos. Netoliese telkšo Unguraičio ir Katišiaus ežerai.
Meitneris
Meitneris – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Mt, eilės numeris 109. Meitneris gautas P. Armbrusterio ir G. Munzenbergo 1982 metais Darmštate bismuto izotopą (209Bi) bombarduojant geležies branduoliais.
Pavadintas pagal Austrijos fizikės ir radiotechnikės L. Meitner pavardę. Galutinai šis pavadinimas priimtas 1997 m., iki tol siekiant išspręsti ginčus dėl elementų pavadinimų buvo laikinai naudojamas unileniumo pavadinimas.
Tai sintetinis elementas, kurio stabiliausias izotopas 266Mt, kurio skilimo pusperiodis 3,4 ms.
Kroatijos istorija
Kaip valstybė Kroatija susikūrė VII a. tapusi kunigaikštyste, o X a. karalyste. Per visą Kroatijos istoriją dėl jos geografinės padėties šalis buvo skirtingų kultūrų susidūrimo vieta, pradedant III a. tarp Rytų ir Vakarų Romos imperijų, o viduramžiais tarp Karolingų imperijos ir Bizantijos. Kroatija taip pat buvo ir skirtingų religijų sankirtoje – po 1054 m. schizmos čia ėjo riba tarp katalikybės ir stačiatikybės, o išsiplėtus Osmanų imperijai – tarp krikščionybės ir islamo.
Priešistorė
Dabartinė Kroatijos teritorija buvo apgyvendinta nuo priešistorinių laikų, nuo pat akmens amžiaus. 1899 m. netoli Krapinos archeologas ir paleontologas Dragutin Gorjanović-Kramberger rado virš 870 neandertaliečių fosilijų, kurių amžius yra apie 100 000 metų.
Ankstyvajame neolite regione buvo paplitusios Starčevo-Körös, Vinčos, Sopoto, Vučedolo ir Hvaro kultūros. Geležies amžius paliko Kroatijoje Halštato ir Lateno kultūrų (proto-keltai) pėdsakų.
Ankstyvoji istorija
Ankstyvoji žemyninės Kroatijos istorija yra susijusi su dviejų regionų – Ilyrijos (vakarų Kroatija) ir Panonijos (rytų Kroatija) istorijomis. Tuo laiku, kai pradedama minėti rašytiniuose šaltiniuose dabartinės Kroatijos teritorija buvo apgyvendinta ilyrų ir keltų genčių. Adrijos pakrantėse buvo įkurtos graikų kolonijos, pvz., Pharos Hvaro saloje ir Issa. 168 m. pr. m. e. Ilyriją užkariavo romėnai. Vėliau Ilyrija buvo padalinta į Panonijos ir Dalmatijos provincijas, kurias po Vakarų Romos imperijos žlugimo užėmė hunai, ostgotai, o vėliau Bizantija. Slavai dabartinės Kroatijos teritorijoje apsigyveno VII a.
Kroatija viduramžiais (iki 925 m.)
thumb|Kroatai atvyksta prie Adrijos jūros
Slavai Kroatijoje sukūrė dvi kunigaikštystes: Panonijos Kroatiją šiaurėje ir Pajūrio Kroatiją pietuose. IX a. pabaigoje dauguma kroatų buvo priėmę krikščionybę.
Kroatų kunigaikštis Trpimiras I (845–864 m.), Trpimirovičių dinastijos įkūrėjas, sėkmingai Zagrebe kovojo su bulgarais ir Bizantijos strategais. Jis išplėtė savo valstybę į rytus iki Dravos upės. Pirmasis popiežiaus pripažintas Kroatijos kunigaikštis buvo Branimiras, kurį popiežius Jonas VIII pavadino dux Chroatorum 879 m.
Kroatijos karalystė (925–1102 m.)
thumb|Tomislavo karūnacija
KK184
KK184 – krašto kelias, jungiantis Kidulius ir Ramoniškius. Kelio ilgis – 13,7 kilometro. Šiame krašto kelyje „juodųjų dėmių“ nėra. miniatiūra|220px|left|Kelias nuo pasienio pusės, ties Ramoniškiais
Maršrutas
Kelias prasideda Kiduliuose, sankryžoje su. Eina Šakių rajone. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Judriai, Kukarskė, Pervazninkai, Grinaičiai, Sudargas, Burgaičiai. Baigiasi Ramoniškių muitinės poste prie Lietuvos–Rusijos valstybinės sienos.
Kroatijos istorija
Personalinė unija su Vengrija (1102–1526 m.)
Po didžiausios vietinės dinastijos išnykimo XI a. pabaigoje Gvorzdo kalno mūšyje, kroatai pripažino Vengrijos karalių Kolomaną bendru Vengrijos ir Kroatijos karaliumi 1102 m. sutartyje (dažnai vadinamoje Pacta conventa).
Kroatiją pradėjus valdyti vengrams šalyje buvo įvestas feodalizmas bei iškilo tokios vietinės šeimos kaip Frankopan ir Šubić. Vėliau karaliai bandė susigrąžinti savo įtaką duodami privilegijas miestams. Pagrindinis valdytojas Kroatijos provincijose buvo banas.
Bribiro princai iš Šubić šeimos tapo ypač įtakingais, užvaldę didelę dalį Dalmatijos, Slavonijos ir Bosnijos. Tačiau vėliau įsikišo Angevinai ir atkūrė karaliaus valdžią. Jie taip pat pardavė visą Dalmatiją Venecijai 1409 m.
Kai į Europą pradėjo veržtis Osmanų imperija, Kroatija tapo pasienio zona. Kroatai kovėsi daugybėje mūšių ir palaipsniui prarado savo žemes.
Venecija, Habsburgų ir Osmanų imperijos (1527–1918 m.)
thumb|right
1527 m. Mohačo mūšis ir Vengrijos karaliaus Liudviko II mirtis reiškė Vengrijos valdymo Kroatijoje pabaigą. Cetingrado suvažiavime Kroatijos kilmingieji savo naujais valdovais pripažino Habsburgus. Osmanų imperija toliau plėtėsi XVI a. ir užėmė didžiąją dalį Slavonijos, vakarų Bosnijos ir Likos.
Vėliau tame pačiame šimtmetyje didelė dalis Kroatijos ir Slavonijos greta Osmanų imperijos buvo paversta kariniu frontu (Vojna Krajina, ) ir buvo valdoma tiesiogiai iš Vienos karinės vadavietės. Teritorija buvo gan nuniokota ir po to joje apsigyveno serbai, vlachai, kroatai, vokiečiai ir kitų tautų žmonės. Dėl priverstinės karinės tarnybos Habsburgų monarchijai karuose su Osmanų imperija karinio fronto gyventojai buvo atleisti nuo baudžiavos ir turėjo didesnę politinę savivaldą nei Vengrijos valdomi gyventojai.
Kai galiausiai Bichačo tvirtovė buvo užimta turkų 1592 m., tik maža dalis Kroatijos liko neužkariauta. Likę 16.800 km² buvo vadinami kažkada galingos Kroatijos karalystės likučių likučiai. Osmanų armija pirmąkart Kroatijos žemėse buvo sėkmingai atmušta Sisako mūšyje 1593 m. Prarastos teritorijos buvo atgautos, išskyrus didžiąją dalį šiuolaikinės Bosnijos ir Hercogovinos.
Iki XVII a. pradžios turkai buvo išvaryti iš Vengrijos ir Kroatijos, ir Austrija įvedė šalyje centralizuotą valdžią. Kroatai rėmė Mariją Teresę Austrijos įpėdinystės kare (1741–1748 m.) ir ji suteikė kroatams nuolaidų.
Kritus Venecijos respublikai 1797 m., rytinė Adrijos pakrantė tapo Austrijos ir Prancūzijos ginčų objektu. 1815 m. Austrija užėmė šias žemes, Dalmatija ir Istrija tapo imperijos dalimi, tačiau buvo Cisleitanijoje, o Kroatija ir Slavonija priklausė Vengrijai. Kroatų nacionalinis sąjūdis prasidėjo XIX a. viduryje kaip atsakas į Kroatijos germanizaciją ir madjarizaciją (suvengrinimą), tačiau iki Pirmojo pasaulinio karo, skirtingai nuo kitų Balkanų tautų, nepasiekė didesnių rezultatų. Kroatai turėjo labai ribotą autonomiją su vietiniu atstovaujamuoju susirinkimu, kuris neturėjo galios spręsti svarbiausių problemų. Po 1848 m. revoliucijos Austrijos imperijoje ir Austrijos-Vengrijos dualistinės monarchijos sukūrimo, Kroatija prarado savo autonomiją, nepaisant bano Josip Jelačić indėlio malšinant vengrų sukilimą. Autonomija buvo atkurta 1868 m., bet nebuvo kroatų mėgiama.
Dėl nesėkmingų pastangų siekiant didesnės autonomijos Habsburgų monarchijoje, XX a. pradžioje tarp kroatų buvo populiarus „jugoslavizmas“, siekiantis į vieną valstybę sujungti visus pietų slavus. Kartu formavosi ir antiserbiškas šovinizmas tapęs populiariu tarpukaryje.
Pirmoji Jugoslavija (1918–1941 m.)
Nors tarp kroatų (ypač Dalmatijoje) buvo populiarus jugoslavizmas, Kroatija į bendrą Jugoslavijos valstybę pateko jausdamiesi nelygiaverčiais partneriais. Po Pirmojo pasaulinio karo susikūrusioje centralizuotoje Serbų, kroatų ir slovėnų karalystėje dominavo serbai. Tai nebuvo laisva federacija kaip ją įsivaizdavo kroatai. Sostinė ir centrinis administracinis aparatas buvo Belgrade, kur vyravo didžiaserbiškos tautinės idėjos. Ilgą laiką kovoję dėl autonomijos Vengrijos karalystėje, kroatai bendra valstybe buvo labiausiai nusivylę.
Kroatijos valstybė (1941–1945 m.)
thumb|left|250px Ašis okupavo Jugoslaviją 1941 m. ir leido radikaliesiems dešiniesiems ustašiams užimti valdžią, sukurti „Nepriklausomos Kroatijos valstybę“, vadovaujamą Ante Pavelić, kuris tapo Poglavnik Nezavisne Drzave Hrvatske (Nepriklausomos Kroatijos valstybės lyderiu). Pagal kitų Europos fašistinių režimų modelį, jis įvedė rasinius įstatymus, įkūrė aštuonias koncentracijos stovyklas serbų, žydų ir čigonų mažumoms. Ustašiai turėjo programą, suformuluotą Mile Budak, sunaikinti Kroatijos serbus „nužudant vieną trečdalį, kitą trečdalį išvarant ir likusį trečdalį asimiliuojant“. Pirmoji programos dalis prasidėjo Antrojo pasaulinio karo metu su planuotu genocidu Jasenovace ir kitose Kroatijos vietose. Tačiau pagrindinis persekiojimo taikinys buvo serbai ir jų buvo nužudyta šimtai tūkstančių.
Jugoslavų komunistų antifašistinis partizaninis judėjimas prasidėjo Kroatijoje 1941 m. pradžioje, vadovaujamas Josip Broz Tito ir greitai išplito po visą Jugoslaviją. Išplitus judėjimui, prie jo prisidėjo serbai, slovėnai, makedonai ir bosniai, kurie tikėjo vieninga Jugoslavija.
1943 m. partizanai pradėjo pirmauti ir 1945 m. su Raudonosios Armijos pagalba išvarė Ašies pajėgas ir vietinius rėmėjus. Po fašistinės Nepriklausomos Kroatijos valstybės pralaimėjimo karo pabaigoje, nacių rėmėjai, vadinami ustašiai, ir juos remiantys civiliai (varijuojančių nuo aršių rėmėjų iki pasibaisėjusiųjų partizanų žiaurumu) bandė bėgti Austrijos kryptimi, tikėdamiesi pasiduoti britams ir gauti prieglobstį. Bet britai juos grąžino partizanams. Dauguma jų buvo nužudyta per vadinamasias Bleiburgo žudynes.
Kroatija Antrojoje Jugoslavijoje (1945–1991 m.)
1945 m. Kroatija tapo Jugoslavijos Socialistinės Federacinės Respublikos, kuriai vadovavo Jugoslavijos Komunistų partijos lyderis Josip Broz Tito.
Po Antrojo pasaulinio karo susikūrusioje socialistinėje Jugoslavijoje kroatai labiau nei kitos Jugoslavijos tautos buvo linkę į separatizmą. Ryškiausiai atsiskyrimo siekis pasireiškė per 1969-71 m. „Kroatų pavasarį“, kuris buvo nuslopintas represijomis. Buvo pašalinti judėjimo lyderiai, vykdomi areštai ir disidentų persekiojimai.
Komunistų valdymo metais serbų buvo neproporcingai daug armijoje, policijoje, partiniuose ir valdymo organuose. Tai buvo neišvengiama režimo formavimosi pokaryje pasekmė. XX a. 9-to dešimtmečio pabaigoje ir 10-to dešimtmečio pradžioje siekiant perskirstyti valdžią pagal nacionalinį kriterijų buvo vykdoma valstybinių įstaigų „kroatizacija“. Serbai šalinti iš valstybinių agentūrų, teisminių institucijų, masinės informacijos priemonių ir vadovaujamųjų postų ekonomikos srityje. Nors dalis atleidimų greičiausiai buvo susiję ir su ekonomine krize, serbų bendruomenė atleidimus suprato kaip aiškias pastangas pašalinti serbus iš visų bent kiek reikšmingesnių postų. Tuo pačiu metu Serbijoje skleista propaganda ypač pabrėžė genocido faktorių serbų ir kroatų istorijoje.
Simbolinis aktas, turėjęs parodyti padėties pasikeitimą, buvo 1990 m. gruodžio 22 d. priimta Konstitucija. Pagal ją Kroatijos respublika buvo paskelbta esanti „kroatų nacionaline valstybe“. Tuo buvo galutinai panaikinta nuostata, jog serbai kartu su kroatais sudaro Kroatijos valstybę ir serbai tapo viena iš Kroatijos mažumų. Turint omenyje, kad Jugoslavijoje serbai buvo laikomi kaip viena iš Jugoslavijos valstybę sudarančių tautų nepriklausomai kokioje respublikoje jie gyveno, šis pasikeitimas simboliškai pažemino serbų statusą.
Kroatija po nepriklausomybės paskelbimo
Kroatijos nepriklausomybei pasipriešino didelė serbų tautinė mažuma. Serbų tautinė mažuma Kroatijoje atsirado dar kovų tarp Osmanų ir Austrijos imperijos laikais, kai serbai buvo savotiški Balkanų kazokai saugoję Austrijos sienas. Tam tikruose regionuose – Krajinoje, Vakarų ir Rytų Slavonijoje serbai sudarė iki 90 % gyventojų daugumą. Serbų gyvenami regionai, ypač Krajina, buvo agrariniai ir atsilikę. Serbijos nacionalistai, o ir pats Serbijos vadovas skatino šių regionų separatizmą, pareikšdamas, kad „Serbija yra visur, kur yra serbų kapai“.
Iš kitos pusės po nepriklausomybės paskelbimo Kroatijoje padažnėjo jos vadovų nacionalistinės kalbos apie „grynos“ Kroatijos sukūrimą. Nacionalizmas palaikė Kroatijos valdančiosios partijos HDZ legitimaciją ekonomiškai ir politiškai kritišku laikotarpiu nuo Jugoslavijos Liaudies Armijos (JNA) karo su Kroatijos pajėgomis pradžios bei serbų separatinių darinių susikūrimo Kroatijos teritorijoje iki 1995 m. puolimo Krajinoje. Dėl to nacionalizmas HDZ ir jos lyderio Fr. Tudžmano buvo skatinamas ir propaguojamas, buvo linkstama tapatinti HDZ ir tautos sąvokas, partiniai priešai buvo paverčiami nacionaliniais priešais. Kaip ir Serbijoje, opozicijos (socialdemokratų ir kt.) bei tautinių mažumų raiška buvo slopinama, nors HDZ rinkimuose dalyvavo kaip demokratinių jėgų blokas.
Serbus palaikė ir JNA, kuri 1991 m. vasarą pradėjo atvirą karą prieš Kroatiją dėl Slavonijos miestų Osijeko, Vinkovci ir Vukovaro. 1991 m. rugsėjį JNA pradėjo plačią ofenzyvą ir iki spalio apgulė Adrijos miestą Dubrovniką bei užblokavo uostą. Kadangi per 1991 m. vasarą pasiektų susitarimų dėl ugnies nutraukimo nebuvo laikomasi, Jungtinės Tautos 1991 m. gruodžio viduryje nutarė nusiųsti taikos palaikymo pajėgas. Jungtinių Tautų taikos planui pritarė abi konflikto pusės. Pagal šį planą Jungtinių Tautų taikdariai turėjo atskirti kariaujančias puses, nuginkluoti serbų separatistus, o serbų apgyvendintiems regionams turėjo būti suteikta plati autonomija bei priimtas Europos Sąjungos standartus atitinkantis tautinių mažumų įstatymas. Iki 1991 m. pabaigos JNA iš Kroatijos pasitraukė, tačiau apie 1/3 šalies kontroliavo Kroatijos vyriausybei nepaklūstantys serbai.
Iki 1995 m. pavasario įtampa laikėsi ir atrodė, kad Kroatija ilgam prarado Krajiną ir Slavoniją. 1995 m. pavasarį dėl nedidelio konflikto Kroatijos armija užėmė Vakarų Slavoniją. Gyventojai per Bosniją pasitraukė į Serbiją. Netrukus po to sekė Kroatijos sostinės Zagrebo apšaudymas raketomis iš Krajinos. Paaiškėjus, kad Serbija nesiruošia įsikišti, Kroatijos vyriausybė ryžosi pulti Krajiną. 1995 m. rugpjūčio mėn. 100 000 Kroatijos karių, praktiškai visa Kroatijos armija puolė Krajiną. Per keletą dienų serbai buvo sutriuškinti, beveik visi gyventojai pasitraukė į Bosniją. Kroatiją serbai kaltino žmogaus teisių pažeidinėjimais nukreiptais prieš likusius gyventojus. Visos Kroatijos politinės partijos palaikė šią akciją, nors buvo aišku, kad armija verčia serbus išsikelti iš jų prieš amžius apgyvendintų teritorijų. Serbų emigracija kaip „problemos sprendimas“ buvo palaikoma visų politinių jėgų.
Šia ir vėlesne karine akcija Bosnijoje Kroatija sustiprino savo autoritetą Balkanuose, kartu su Bosnijos kroatais užimdama daug strategiškai svarbių miestų Bosnijos vakaruose. Todėl taikos derybos dėl Bosnijos atrodė neįmanomos be Kroatijos prezidento F. Tudžmano dalyvavimo. Pagal Daytono sutartį Kroatijai buvo numatyta perduoti ir Rytų Slavoniją, kas ir buvo įvykdyta.
Klimotiškis
Klimotiškis – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Skudutiškio.
Helė
Skandinavų mitologijoje Helė – požemių karalystės Helo valdovė, mirties deivė. Dievo (milžino) Lokio ir milžinės Angrbodos duktė, Fenrio ir Jormundgando sesuo. Kadangi jos abu tėvai buvo milžinai (dažnai Lokis aprašomas kaip dievas), ji buvo arba milžinė arba deivė. Paprastai laikoma deive.
Kai dievas Odinas nutrenkė Lokio vaikus į atokias vietas, Helė pateko į požemių karalystę, jai buvo suteikta galia valdyti visus tuos, kurie visuose devyniuose pasauliuose mirė ne mūšio lauke ir dėl to pateko ne į Valhalą, o į Helą.
Pagal kitą versiją, buvo teigiama, kad jos karalystė esanti žemiau ir šiauriau ir vadinama Niflheimu, kuris kartais tapatinamas su Helu.
Šlaplė
Šlaplė – latakas, jungiantis šlapimo pūslę su išore. Moters ir vyro šlaplė skiriasi.
Vyro šlaplė sudėtingesnė, ji yra apie 20 cm ilgio, jungianti šlapimo pūslę su varpos galvute. Vyrams šlapinantis iš šlapimo pūslės pro šlaplę išteka šlapimas, o sueities metu – sėkla. Skiriamos trys dalys: 1. Pars prostatica urethrae – dalis, einanti per priešinę liauką. Ji yra apie 3 cm ilgio, perveria prostatą. Į šią dalį atsiveria vyriškųjų lytinių liaukų ir priešinės liaukos ištekamieji latakai. Nuo šios vietos šlapimo ir lytiniai latakai sudaro bendrą urogenitalinį kanalą. Ši šlaplės dalis yra išklota dvisluoksniu epiteliniu audiniu, kuriame yra taurinių ląstelių. 2. Pars membranacea urethrae – plėvinė šlaplės dalis. Ji 1 cm ilgio, labai siaura (4-5 mm skersmens), perveria tarpvietę. Šią šlaplės dalį supa skersaruožis raukas, kurio susitraukimai valingi, priklausantys nuo sąmonės. 3. Pars spongiosa urethrae – akytkūninė dalis. Ji yra vingiuota ir pati ilgiausia šlaplės dalis, apie 20 cm ilgio, perveria šlaplės akytkūnį ir atsiveria varpos galvos gale.
Helas
Skandinavų mitologijojethumb Helas (Helheimas, „Ūkanų namai“, Helgardas, „Helės žemė“) – požemių karalystė, kurią valdo Helė, Lokio ir Angrbodos duktė.
Į Helą patenka visų devynių pasaulių žmonių vėlės, kurie mirė nuo senatvės ar ligos, ne mūšio lauke. Taip pat į Helą patenka negarbingi žmonės, sulaužę priesaikas. Helas yra šaltas, pačioje kosmologinio pasaulio apačioje. Jame yra Nastrondo, lavonų krantas. Nėra aišku ar Helas ir Niflheimas yra skirtingos vietos, ar vienas yra kito dalis, ar tai tos pačios vietovės skirtingi vardai. Dažniausiai indentifikuojami kaip atskiri skandinavų mitologijos pasauliai.
Šalia Helo vartų teka Gjolos upė, kuri yra begalo šalta, joje teka peiliai. Vienintelis kelias pereiti upę yra keliauti tiltu, kurį saugo milžinė Modguda. Jei tiltu keliaus gyvasis, bus garsas lyg eitų tūkstantis vyrų, tačiau jei keliaus vėlė, bus tyla. Patį įėjimą saugo milžiniškas šuo Garmas.
Ragnaroko metu iš Helo laivu Naglfariu išplauks negyvėlių armija kautis su asais.
Suchoj Su-47
Su-47 (, liet. 'kilnusis erelis') – rusų eksperimentinis viršgarsinis naikintuvas, pirmą kartą pakilęs 1997 metų rugsėjo 25 dieną. Kuriamas Сухой aviacijos kompanijos. NATO šalyse šis lėktuvas žinomas Firkin pavadinimu.
Vienas išskirtiniausių naikintuvo bruožų yra į priekį nukreipti sparnai. Ši koncepcija buvo žinoma dar nuo 1939 metų, bet praktikoje naudota vos kelis kartus. Teigiama, kad jie suteikia Su-47 ypač didelį manevringumą skrendant didžiuliu greičiu, galimybę greitai keisti taikinį ar judėjimo kryptį. Taip pat modelis pasižymi dideliu stabilumu, trumpesniu įsibėgėjimo kylant ir stabdymo nusileidžiant nuotoliu.
Iki šiol yra pagamintas tik vienas, demonstracinis lėktuvas.
Badmakiai
Badmakiai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 10 km nuo Upynos.
213 m.
213 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
VDR futbolo varžybos 1957 m.
VDR futbolo varžybos 1957 m.
Rūta Paškauskienė
Rūta Garkauskaitė-Paškauskienė (g. 1977 m. kovo 29 d. Kaunas) – Lietuvos stalo teniso žaidėja, kuri 2008 m. spalio mėnesį Sankt Peterburge (Rusija) pirmą kartą per savo karjerą tapo Europos moterų vienetų stalo teniso čempione. Olimpietė, dalyvavusi 1996, 2000 ir 2008 m. olimpinėse žaidynėse.
Karjera
1984 m. sulaukusi dvylikos Rūta jau buvo tapusi Lietuvos suaugusių stalo teniso čempione. Nuo to laiko pradėjo atstovauti Lietuvai įvairiose tarptautiniuose čempionatuose. Tiesa, maždaug 2 metus prarado, nes Lietuvai atkūrus nepriklausomybę, nebuvo galimybių dalyvauti užsienyje vykstančiuose stalo teniso varžybose. Bet vėliau viskas susitvarkė ir jos kaip sportininkės karjera tęsėsi.
1994 m. Pasaulio jaunimo pirmenybėse R. Garkauskaitė laimėjo sidabro medalį, o 1996 m. Australijoje vykusioje universiadoje kartu su K. Totilaite – sidabrą. 1994, 1996 ir 2002 metais įvairiuose turnyruose R. Garkauskaitė-Paškauskienė ir J. Prūsienė iškovojo bronzos medalius. 2002 metais R. Garkauskaitė-Paškauskienė iškovojo sidabro, 2000, 2005, ir 2007 metais – aukso medalius. Atlantos olimpinės žaidynės R. Garkauskaitė vienetų varžybose užėmė 17 vietą. 2000 m. Sidnėjaus olimpiadoje R. Garkauskaitė-Paškauskienė ir J. Prūsienė moterų dvejetų varžybose iškovojo aukštą 9 vietą.
2002 ir 2006 metais R. Paškauskienė su serbu Aleksandru Karakaševičiumi tapo Europos mišrių dvejetų čempionais.
Asmeninis gyvenimas
Rūta mokėsi Kauno 38-joje vidurinėje, baigusi LKKA. Laisvalaikio pomėgiai: ilsėtis gamtoje, plaukioti, skaityti, keliauti. Jos pirmoji, ir dabartinė trenerė yra jos mama Romualda Garkauskienė. Ištekėjusi, turi du sūnus Dovydą ir Tadą.
Mykolo Romerio universiteto Viešojo valdymo ir verslo fakultetas
Mykolo Romerio universiteto Viešojo valdymo ir verslo fakultetas – MRU struktūrinis padalinys. Dekanas prof. dr. Darius Štitilis. Fakultetas yra modernus ir šiuo metu vienas didžiausių Mykolo Romerio universiteto fakultetų.
Struktūra
Fakultete yra šie instutai:
Karališkoji musmirė
Išvaizda
thumb|left|200px|Jaunos karališkosios musmirės. Iš pradžių visą karališkąją musmirę gaubia kiaušinio formos kietas apvalkalas, todėl šioje stadijoje ji panaši į kiaušinį. Vėliau viršutinė apvalkalo dalis plyšta ir iš jo išauga vaisiakūnis. Jaunų grybų kepurėlė būna pusrutuliška, senesnių iškiliai paplokščia, kartais per vidurį šiek tiek įdubusi. kepurėlės skersmuo svyruoja nuo 8 iki 20 cm, dažniausiai ji būna kraujo raudonumo, oranžiškai raudonos, aukso geltonumo spalvos. Kepurėlės luobelė lygi blizganti, plika, be žvynelių, karpučių, kraštai vagoti, šiek tiek lipni ir lengvai atsiskiria nuo kepurėlės. Kotas 8 – 15 cm ilgio, 2-3 cm storio, cilindriškas, citrinos geltonumo arba geltonai baltas su gelsvu, dideliu, žemyn nukarusiu rinkiu, jaunų grybų išsipūtęs, senesnių į apačią truputį storėjantis, pagrindas apgaubtas laisva, didele, balta išnara. Skirtingo ilgio lakšteliai laisvi, stori, tankūs, platūs, nesiekiantys koto, pakraščiai šiek tiek papurę, tarpusavy sujungti daugybės lakšteliukų. Viršutinę koto dalį juosia gerai matomas, smulkių vagelių išvagotas geltonas rinkis, kuris, palyginti, greitai nukrenta. Trama minkšta, gelsva, baltai gelsva, koto balta, tvirta, malonaus skonio. Sporos baltos, 9-12x6-7 μm.
Spalvos kaita ir formos: Kepurėlės spalva gali įvairuoti nuo geltonos, oranžinės iki rausvai rudos. Kartais ant kepurėlės matosi didelės lygios karputės (išnaros pėdsakai). Grybo trama balta, išskyrus kepurėlės tramą, kuri būna ryškiai geltona. Peraugęs grybas skleidžia nemalonų supuvusių kiaušinių kvapą.
Augavietė
Panašios rūšys: Jį galima supainioti su paprastąja musmire (Amanita muscaria), kurių kotas ir lakšteliai yra balti.