cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Douglas Coupland
Gyvenimas ir kūryba
1965 m. Daglas Kuplandas gyveno Vankuveryje. Šiame mieste esančiame Emilės Kar meno ir dizaino koledže pradėjo studijuoti skulptūrą. Studijas tesė Hokaido koledže Saporo mieste, Japonijoje ir Europos dizaino institute Milane. Iš pradžių dirbo skulptoriumi ir rašė straipsnius į laikraščius. Pirmasis romanas "X karta" greitai išgarsino autorių ir tapo kultine knyga. Šiaurės Amerikoje Kuplandas ne kartą vadintas savo kartos Nostradamu bei antruoju Marshallu McLuhanu. Jo kūryba dėmesinga socialiniams konfliktams, technologijų ir vartojimo kultūrai, žiniasklaidos kultui ir transagresyvios gyvensenos modeliams. Kaip ir Leonardas Cohenas, kitas žymus Kanados rašytojas, Kuplandas yra ironiškojo maišto poetas. Jis pašiepia valdžios institucijas, konformistinius ir dažnai beprasmius japių gyvenimo ritualus, vergystę turto dievybei Mamonai. Estetinis Kuplando pasaulis moko sukilti prieš metropolius kamuojantį „nesveikų pastatų sindromą“, „maklažais“ virtusių darboviečių infrastruktūrą bei „nusipirktos patirties“ kičą ir ieškoti išsigelbėjimo postmodernios Vakarų visuomenės periferijoje. Kur nors toli toli – pasaulio krašte, apie kurį svajojote vaikystėje.
Elektromagnetinis laukas
Elektromagnetinis laukas – elektrinio ir magnetinio lauko pasireiškimas. Elektromagnetinis laukas yra ypatinga materijos forma. Kai paslenka krūvis, arti jo pakinta elektrinis laukas, ir šis kintamas elektrinis laukas gretimose erdvės srityse sužadina kintamą magnetinį lauką, o pastarasis savo ruožtu – kintamą elektrinį lauką. Šis laukų kitimas sukuria elektromagnetinį lauką (EML). Elektromagnetinio lauko sklidimui reikalingi energijos šaltiniai. Toks šaltinis gali būti kintamos elektros srovės grandinė.
Pranė Dundulienė
Pranė Dundulienė-Stukėnaitė (1910 m. vasario 12 d. Pilypai, Švenčionių apskr. – 1991 m. vasario 27 d. Vilnius) – Lietuvos etnologė, habilituota humanitarinių mokslų daktarė.
Biografija
1935 m. baigė Vytauto Didžiojo gimnaziją Vilniuje
1938 m. baigė etnologiją Vilniaus universitete. 1969 m. istorijos mokslų daktarė.
1938–1940 m. dirbo Lietuvių mokslo draugijoje, 1940–1950 m. Etnologijos instituto (vėliau Lietuvos istorijos institutas) mokslinė darbuotoja. Nuo 1944 m. Vilniaus universiteto dėstytoja, nuo 1971 m. profesorė.
Vyras Bronius Dundulis.
Mokslinė veikla
Vadovavo daugeliui studentų etnografinių ekspedicijų. Tyrinėjimų sritis – žemdirbystė ir jos įrankiai, dvasinė kultūra, daugiausia tikėjimai, papročiai, mitai ir simboliai. Etninę kultūrą tyrė kaip vientisą tautos (dvaro ir kaimo) kultūrą. Daugiausia taikė lyginamąjį ir etnopsichologinį metodus.
Aragvis
Upės mityba mišri, vanduo naudojamas drėkinimui. Aragvis 1986 m. patvenktas Žinvalio užtvanka.
Lietuvos moterų šachmatų rinktinė
Lietuvos moterų šachmatų rinktinė – Lietuvos nacionalinė moterų šachmatų komanda. Atstovauja Lietuvai Moterų šachmatų olimpiadoje, Europos moterų komandiniame šachmatų čempionate, Pasaulio moterų komandiniame šachmatų čempionate.
38-oji šachmatų olimpiada
Viktorija Čmilytė, Deimantė Daulytė, Živilė Šarakauskienė, Simona Limontaitė ir Jovita Žiogaitė (atsarginė). Treneris Gediminas Rastenis. Rinktinė Drezdene (Vokietija) užėmė 51-ąją vietą.
39-oji šachmatų olimpiada
Deimantė Daulytė (ELO koeficientas 2307), Simona Limontaitė (2187), Živilė Šarakauskienė (2171), Vesta Kalvytė (2097) ir Viktorija Beinoraitė (2053). Chanty Mansijske (Rusija) rinktinė iškovojo 20 vietą.
41-oji šachmatų olimpiada
Deimantė Daulytė, Salomėja Zaksaitė, Dominyka Batkovskytė, Laima Domarkaitė,  Giedrė Vanagaitė. Treneris Vaidas Sakalauskas.
Šachmatų olimpiadoje 2014 metais Trumsėje (Norvegija) rinktinė iškovojo 18 vietą. Rinktinė surinko 15 komandinių taškų iš 22 galimų (7 pergalės, 1 lygiosios ir 3 pralaimėjimai). Moterų turnyre varžėsi 136 valstybių komandos.
Suginčiai
Suginčiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, prie magistralinio kelio. Seniūnijos centras, Suginčių I ir II seniūnaitijų centras. Yra Suginčių Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia (pastatyta 1910 m.), veikia Suginčių vidurinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-33043).
thumb|left|235px|[[Suginčių bažnyčia]]
Istorija
Istoriniuose šaltiniuose (Balninkų seniūnijos inventorius) minimas nuo 1554 metų. XVI a. vidurio priklausė Vilniaus vyskupui Povilui Alšėniškiui (buvo privati jo valda). 1606 m. Jurgis Kirdėjus Mirskis Suginčius užrašo Mikalojui ir Aleksandrui Sventickiams. 1643 m. Povilas, Mikalojus ir Dominyka Sventickiai Suginčius pardavė Kotrynai Barščevskai Janovai Marcinskai, Vilniaus pataurininkei. Suginčių dvaras 1584–1731 m., turėjo teisių į Virintų (su Martynu Valavičiumi), Dūrių (su Videniškių reguliariosios atgailos kanauninikais), Punto, Ilgyno (Kulionių k.), ir Ilgyno (Antadūrės k.) ežerus. XVII a. pab. – XVIII a. pradžioje Suginčių dvarą valdė Šolkovskiai. 1672 m. Danielius Šolkovskis bylinėjosi su Stanislovu Unikovskiu, Antadūrės dvarininku, dėl teisių į ežerus. 1699–1704 m. Suginčių dvaro ponai Jurgis ir Elzbieta iš Delamarsų Šolkovskiai Kazimierui Klepšai pardavė keturis ežerus. Jonas Šolkovskis Suginčių dvarą 1740 metais pardavė Mikalojui Petkevičiui, Ukmergės pavieto teisėjui, Mažeikiškių seniūnui. Tuomet Suginčių dvarui priklausė Suginčių, Gečių ir Melninkų kaimai su maždaug 150 baudžiauninkų. Melninkų kaime XVII–XVIII a. ant Suraižos upės buvo malūnas. Bent 1761–1782 m. Suginčiai priklausė Janovičiams (arba jie nuomavo dvarą). Turbūt jie (nors šaltiniai teigia, kad Michailovskiai) 1773 m. pastatė antrąją Suginčių koplyčią, stovėjusią iki XX a. pradžios. Pagal vyskupo Ignoto Masalskio vizitacijos duomenis Suginčių dvarui 1782 m. priklausė Želvų, Šliavelių (pastarasis, matyt, trumpą laiką), Joneikiškių kaimai ir Suražkos (dab. Suraiža) vienkiemis.
1795–1881 m. Suginčių dvarą valdė Michailovskiai. 1881 m. mirus Elzbietai Michailovskai dvaras atiteko Marijai Bilevič Pilsudskai (Juzefo Pilsudskio motinai), kuri 1882 m. įkeitė dvarą Vilniaus žemės bankui. Tada dvaras turėjo 1108,67 dešimtinių žemės, jame buvo 11 pastatų. Dvarui priklausė šios vietovės: Suginčių ferma su miesteliu, Ežerys, Lisagurka, Adomiškis, Cegelnia (dab. Molinka), Naujoji Baruvka (prie Želvų ež.), Senoji Baruvka (prie Loluičių), Kazarieza, Želvykštis, Gečiai, Želvos, Joneikiškės, taip pat Želvų ir Želvykščio ežerai.
1890 m. Suginčių dvarą Vilniaus žemės bankas pardavė pulkininko dukteriai Olgai Markovai, iš kurios jį 1906 m. nupirko Vikentijus Pekarskis. Iš jo XX a. pradžioje dvarą nupirko ir pasidalijo keturi ūkininkai (Šutinys, Juodvalkis, Skinderis ir Ramonas, kiekvienas po 35 ha). I pasaulinio karo metais dėl gyventojų neatsargumo sudegė dvaro rūmai. Kiti pastatai tvartai, klojimai, tarnų gyvenamieji namai sunyko XX a.
Visos enciklopedijos ir žinynai kartoja netikslius Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografinio žodyno duomenis apie Molėtų rajono Suginčius painiodami juos su Akmenės rajono Suginčiais, nors žinyne nurodyti Suginčiai Vilkmergės apskrityje.
Gyventojai
thumb|240px|Suginčių reginys
Žymūs žmonės
Suginčių bažnyčios šventoriuje 1884 m. buvo palaidota Lenkijos maršalo Juzefo Pilsudskio motina Marija Bilevičiūtė–Pilsudska, 1935 m. perlaidota Vilniuje, Rasų kapinėse. Taip pat bažnyčios šventoriuje palaidotas XIX a. pabaigoje čia dirbęs draudžiamos lietuvių spaudos publicistas, pasakėtininkas kunigas Juozapas Lideikis (1858–1899).
Juozas Listavičius
Biografija
Mokėsi Pivašiūnų pradinėje mokykloje ir Butrimonių progimnazijoje, 1950 m. baigė Daugų gimnaziją.
1950 m. rudenį pradėjo dirbti Daugų gimnazijos mokytoju, bet 1951 m. pavasarį Vilniaus KGB suimtas, apkaltintas tėvynės išdavimu, sąmoningu vengimu tarnauti sovietinėje armijoje ir antisovietine agitacija. 1952 m. nuteistas 10 metų laisvės ir 5 metams teisių atėmimo. Pabuvo 5 kalėjimuose, 3 persiuntimo punktuose, 5 izoliatoriuose arba karceriuose ir 12 lagerių. 1956 m. rudenį, motinai laidavus, grįžo į Lietuvą. Lietuvoje politiniais motyvais buvo persekiojamas iki 1986 m., buvo dar kartą areštuotas ir tardomas KGB. 1957 m. baigė vienmetę Kretingos buhalterių mokyklą. 1959–1964 m. studijavo Vilniaus universiteto (VU) Ekonomikos fakulteto neakivaizdiniame skyriuje, buhalterinės apskaitos ir ūkinės veiklos analizės ekonomistas. 1970–1974 m. mokėsi neakivaizdinėje aspirantūroje ir Vilniaus universiteto Mokslo Taryboje apgynė ekonomikos mokslo kandidato disertaciją apskaitos ir ūkinės veiklos klausimais, ekonomikos daktaras. Nuo 1986 m. suteiktas docentas.
1958–1960 m. Jiezno rajono Mašinų–traktorių stoties ir Jiezno rajono žemės ūkio inspekcijos buhalteris, vyr. buhalteris–ekonomistas ir vyr. ekonomistas–revizorius. 1960–1965 m. Vilniaus Sąjunginių neakivaizdinių apskaitos kursų ir Lietuvos neakivaizdinių apskaitos kursų dėstytojas, mokymo dalies vedėjas ir laboratorijos vedėjas. 1965–1974 m. Lietuvos TSR Centrinės statistikos valdybos Mokymo kombinato direktoriaus pavaduotojas mokymo reikalams. 1974–1984 m. keliuose institutuose ir Žemės ūkio skaičiavimo centre vadovavo apskaitos mechanizavimo ir automatizavimo, automatizuoto valdymo sistemų projektavimo skyriams. 1984–1990 m. Liaudies ūkio specialistų tobulinimosi instituto Apskaitos ir finansų katedros docentas. 1990–1992 m. – Lietuvos buhalterių ir auditorių asociacijos valdybos ir patariamosios kolegijos narys. 1992–1996 m. Lietuvos Respublikos Seimo narys, Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) frakcijos narys, Biudžeto ir finansų komiteto, Ekonominių nusikaltimų tyrimo komisijos narys. 1996–2000 m. Seimo narys, Nuosaikiųjų konservatorių frakcijų narys, Biudžeto ir finansų komiteto pirmininkas, Baltijos Asamblėjos narys bei jos Biudžeto kontrolės komiteto pirmininkas, parlamentinių ryšių su keliomis valstybėmis grupių narys.
Nuo 1990 m. Lietuvos politinių kalinių sąjungos tarybos, prezidiumo narys ir vicepirmininkas, 1995–2000 m. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių bendrijos valdybos narys ir vicepirmininkas. Nuo 1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys, nuo 2000 m. Nuosaikiųjų konservatorių sąjungos narys ir Revizijos komisijos pirmininkas, 2003 m. Krikščionių konservatorių socialinės sąjungos narys.
Žmona Vida. Sūnus Artūras Listavičius (g. 1970 m.), vadybininkas, koncerno „MG Baltic“ viceprezidentas. Duktė Aušra.
Veifangas
Veifangas  – miestas rytų Kinijoje, Šandonge, netoli Laidžou įlankos kranto. Prefektūros lygio miestas (visoje prefektūroje – 9,086 mln. gyv.). Geležinkelio stotis prie Čingdao–Dzinano geležinkelio linijos. Metalurgijos, chemijos, tekstilės, maisto, mašinų gamybos pramonė. Tradicinė kaulo dirbinių gamyba. Balandžio mėnesį vyksta kasmetinis Veifango aitvarų skraidinimo festivalis, veikia aitvarų muziejus. Apylinkėse (Čanglė apskrityje) yra vienas svarbiausių safyrų telkinių pasaulyje. Prefektūroje esantis Gaomi miestas garsėja popieriaus apdirbimo tradicija.
Pievinis duonis
Pievinis duonis (Eleocharis uniglumis) – viksvuolinių (Cyperaceae) šeimos žolinių augalų rūšis.
Stiebas status, tamsiai mėlynas arba žalias, iki 40 cm aukščio. Žiedynas – varpa, žydi nuo gegužės iki rugpjūčio. Vaisius – riešutas. Auga drėgnose, dažnai užliejamose pievose, maršose.
thumb|left|200px|Žiedynas
Vedos
Vedos  – kanonizuotas sakralinis senovės arijų tekstų rinkinys, dabartiniame hinduizme laikomas pirmuoju dievišku garsu, pirminiu tekstu. Vedos yra II–I tūkstantmečių pr. m. e. šiaurės vakarinėje Pietų Azijos dalyje gyvavusios vedų kultūros literatūrinis paminklas, glaudžiai susijęs su senąja indoeuropiečių dvasine tradicija.
Nors vedos dabar nesyk įvardijamos kaip šventraštis, tai yra išimtinai žodinės perdavos (parampara) tekstas daugiau nei 3000 metų perduodamas iš mokytojo mokiniui (žr. vedinis giedojimas).
Žodžio reikšmė ir apibrėžtis
Sąvokos veda apibrėžtis yra sąlygiška. Pačia griežčiausia prasme vedos yra 3 arba 4 šventųjų tekstų sąvadai (sáṃhita), sukurti pirmiausiai – tekstai, tiesiogiai susiję su vediniu aukojimu ir apeigomis. Platesne prasme vedos atitinka tekstų aibę, įvardijamą kaip śrúti („[tai, kas] „išgirsta, išklusta“) – tai tekstai, tradicijos laikomi šventais, šventojo garso, išgirsto vedų rišių, apreiškimas. Tokiu atveju į vedų korpusą patenka ne tik samhitos, bet ir vėlesni, simboliškai jas aiškinantys tekstai – brahmanos, aranjakos ir upanišados. Plačiausiąja prasme vedos reiškia visą senovės Indijos žiniją – ne tik šruti, per ir puranas, epus („Mahabharatą“, „Ramajaną“), įvairius astrologijos, medicinos („Ajurveda“), filosofinius, jogos traktatus (sūtra). Tokią vedų reikšmę XX a. vid. išplatino gaudija vaišnavų neohinduistinis sąjūdis Tarptautinė Krišnos sąmonės organizacija ir įvedė į vartoseną tokias sąvokas kaip „vedinė virtuvė“, „vedinė astrologija“, „vedinė medicina“ ir kt., susijusias su su vėlesne hinduizmo tradicija.
Ištakos
Vedų tekstai siejami su indoeuropiečių tauta ar tautų grupe, save vadinusia arijais (ā́rya „taurus, kilnus“) ir kalbėjusia vedų kalba (vėliau sukurto sanskrito ankstesne lytimi). Manoma, kad maždaug tarp XVIII ir XV a. pr. m. e. jie iš Vidurinės Azijos atsikėlė į Pietų Azijos šiaurės vakarus (Pandžabą) ir su savimi atsinešė vedų tekstų užuomazgas ir susijusią dvasinę tradiciją. Ši tradicija siekia dar senesnius laikus (maždaug 2500–2000 m. pr. m. e.), kai senovės indoarijai ir iranėnai dar šnekėjo bendra kalba ir turėjo tą pačią dvasinę tradiciją (seniausias iranėnų tekstas „Avesta“ bei vėlesnė zoroastrinė tradicija turi labai daug bendrybių su vedomis). Ši indoiranėnų tradicija savo ruožtu yra dar senesnės (~IV tūkstm. pr. m. e.) indoeuropiečių kalbinės-dvasinės tradicijos atšaka, todėl turi nemažai panašybių su senosiomis baltų, slavų, germanų, keltų, graikų, romėnų religijomis. Vėliau Indijoje plėtojantis vedinei civilizacijai, arijams traukiant nuo Indo link Gangos ir Jamunos arijų tradicija persipynė su vietinių tautų (dravidų, austroneziečių, kalnų tautų ir kt.) papročiais ir pasaulėvaizdžiu. Kuriantis indų karalystėms (džanapadoms) vedų tradicija labai formalizavosi (taip vadinamas „brahmanizmas“), o paskui užleido autoritetą budizmui ir džainizmui.
Hinduistinė tradicija vedas laiko pirminiu tekstu, pirminiu garsu, pirmine žinija, todėl XIX a. Vakarų mokslininkams pradėjus bandymus istoriškai apibrėžti vedas kaip antiimperinis atsakas Indijoje atsirado paramokslinių mėginimų vedas datuoti kuo anksčiau. XIX a. Indijoje šių teorijų pagrindiniai skleidėjai buvo Balas Gangadharas Tilakas bei Dajanandas Sarasvatis. XX a., ryšium su Harapos civilizacijos atradimu, pradėtos skelbti teorijos apie tai, kad vedos yra būtent prie Indo gyvavusios civilizacijos paveldas, o visi panašumai su kitais indoeuropiečių duomenimis yra migracijų ir dvasinės perdavos iš Indijos į kitus kraštus pasekmė.
Vedų tekstų perdava ir aiškinimas priklausė išimtinai dvasinei aristokratijai – brahmanams. Bent jau vėlyvuoju vediniu laikotarpiu prie šventųjų tekstų žinijos kitų kastų atstovai nebuvo prileidžiami. Greta vedų tekstų susiklostė sudėtinga viešųjų (śrauta) ir namų (gārha) apeigų sistema su gausiais aukojimais ir ištisiniais tekstų skaitymais.
Audioslave
„Audioslave“ – roko grupė iš Kalifornijos, JAV. Grupę sudaro Chris Cornell – vokalas (buvęs „Soundgarden“ narys) ir buvę „Rage Against the Machine“ nariai – Tom Morello – gitara, Tim Commerford – bosinė gitara ir Brad Wilk – būgnai. Kaip ir „Rage Against the Machine“, grupė didžiuojasi, kad nenaudoja jokių dirbtinių garsų (kaip klavišiniai, sintezatorius ar pan.), tik vokalas, gitara, bosinė gitara ir būgnai.
Vedos
Sandara
Yra susiklosčiusios 4 vedinių tekstų sekos, tradicijos: Rigveda (ṛgvedá), Samaveda (sāmavedá), Jadžurveda (yajurvedá) ir Atharvaveda (atharvaveda). Kiekvieną iš šių tekstų sekų sudaro 3 tekstų grupės: samhitos, arnjakos ir upanišados. T. y., esti 4 samhitos (Rigveda, Samaveda, Jadžurveda bei Atharvaveda) ir indiškosios tradicijos šioms 4 vedoms priskirti, vėlesni, aiškinamieji tekstai.
Audioslave
Istorija
Grupė susikūrė 2001 metais, kai „Rage Against the Machine“ paliko vokalistas Zack de la Rocha. Likę trys nariai planavo tęsti karjerą kartu pasivadinę „Rage“. Vėliau prie grupės, vieno prodiuserio pasiūlymu, prisijungė vokalistas Chris Cornell. Galiausiai, 2002 metais, grupė pavadina „Audioslave“. Tais pačiais metais jie išleido debiutinį albumą.
2005 m. gegužės 24 d. išleido antrąjį albumą pavadintą „Out of Exile“. Iškart po albumo pasirodymo grupė koncertavo Kuboje. „Audioslave“ tapo pirmąja Amerikos roko grupe nemokamai koncertavusia Kuboje, prieš 70 000 žmonių minią.
Vedos
Sandara
Rigvedos samhita yra pats seniausias ir autoritetingiausias iš visų vedų tekstų. Tai 1028 giesmių (sūktá), daugiausia šlovinančių dievybes, sąvadas. Greta samhitos, Rigveda turi dar vieną savo teksto atmainą – padápāṭha: tai giedamasis samhitos tekstas, suskaidytas į reikšminius teksto vienetus (žodžius, priešdėlius ir kt.), kad būtų išsaugota žodžių prasmė. Samaveda naudoja Rigvedos tekstus kaip priemonę įsiminti savitas gaidas (sā́man), reikalingas giedoti aukojimuose. Jadžurveda samhita taip pat iš esmės neturi nuosavo turinio, o Rigvedos mantras (posmus) naudoja kaip savitas ištarmes (yájus). Atharvaveda yra vėlyviausia iš samhitų, ankstyvuosiuose tekstuose neminima tarp vedų (pati Rigveda nurodo esant 3 vedas), nors kai kurios jos dalys gali būti panašaus amžiaus su Rigvedos giesmėmis. Atharvavedoje pateikiami daugiausia užkeikimai, prakeiksmai, gydymo, šeimos, valdžios apeigas lydintys tekstai, yra ir Rigvedos giesmes primenančių, atkartojančių tekstų.
Vėliau sukurtos brahmanos (brā́hmaṇa) aiškina vedinę simboliką, apeigų sandarą, eigą. Žinomos 2 brahmanos, skirtos Rigvedai, 12 – Samavedai, 5 – Jadžurvedai. Atharvavedos brahmana neišlikusi. Žymiausia iš brahmanų yra jadžurvedinė Šatapatha Brahmana. Aranjakos (āraṇyaka) yra miškuose, tyruose gyvenančių atsiskyrėlių tekstai, aptariantys vedinę simboliką. Žinomos 2 Rigvedos, 2 Samavedos, 4 Jadžurvedos aranjakos, o Atharvavedos Gopatha Brahmana laikoma iš tiesų esant aranjaka. Upanišados (upaniṣád) yra paskutinė, vėlyviausioji vedų dalis (todėl glaudžiai susijusi su vėliau išsivysčiusia vedantos, t. y., „vedų pabaigos“, filosofija) kurioje aptariama simbolinė pasaulio struktūra, kosmologija, ryšis tarp nemaraus Paties (ātmán) ir beribės, nesuvokiamos būties (bráhman). Žinoma 10 (kitur įvardijama 13) pagrindinių upanišadų ir daug vėlyvesnių.
Audioslave
Istorija
Grupė laiko veltui neleido ir 2006 m. išleido trečiąjį albumą „Revelations“. „Audioslave“ atsisakė koncertuoti su naujuoju albumu, nes Chris Cornell ir Tom Morello įrašinėja solinius albumus. Be to, neseniai paskelbta, kad „Rage Against the Machine“ susivienija vienam koncertui dėl „Coachella Festival“.
2007 m. vasario 15 d. Chris Cornell pareiškė pasitraukiantis iš grupės, jis sakė: „Dėl neišsprendžiamų asmeninių konfliktų ir muzikinių skirtumų aš visam laikui palieku grupę Audioslave“. Taip pat palinkėjo likusiems grupės nariams sėkmės. Likę nariai planuoja susivienyti su Zack de la Rocha ir atkurti „Rage Against the Machine“.
Vedos
Sandara
Po I tūkstm. pr. m. e. vidurio pradėti kurti vėlesni, su vedomis susiję, „vediški“ (vaidika) tekstai: tai vedangos (vedāṅga), aptariančios fonetikos, etimologijos, gramatikos, astrologijos, poetikos, apeigų klausimus, parišištos (páriśiṣṭa), aiškinančios vedų tekstus, upavedos (upaveda) – prie vedų priskirti tekstai, aiškinantys karybą, architektūrą, šokio meną ir mediciną.
Vėliau nesyk apie vieną ar kitą tekstą būdavo teigiama, kad tai – „penktoji veda“. Taip tiltuluojasi ar yra tituluojama „Mahabharata“, Natjašastra, kai kurios puranos, tamilų tekstų rinkinys Divja Prabandha. Kai kurie dabartiniai hinduistai, ypač gaudija vaišnavai, vedomis laiko ir epus bei savo religinius tekstus (pvz., Bhagavata puraną, Višnu puraną, Pančaratrą).
Perdava
Vedų tekstai buvo sukurti ir perduodami išimtinai žodine perdava iš tėvo sūnui arba iš mokytojo mokiniui (párampara). Šių tekstų išmokimas, įsiminimas ir perdava buvo pagrindinė brahmanų luomo žmonių priedermė. Dauguma vedinių tekstų yra eiliuoti, turi tam tikrą metriką, tonaciją (žr. vediniai metrai) – tai palengvina tekstų įsidėmėjimą.
Ilgainiui susidarė brahmanų mokyklos, „šakos“ (śā́khā), atsakingos už konkrečių tekstų perdavą. Aplink kiekvieną iš šių mokyklų telkdavosi vietinė bendruomenė ar karalystė. Kartais tą patį tekstą saugodavo kelios mokyklos, todėl ilgainiui tarp teksto atmainų išryškėdavo skirtumai (pvz., ganėtinai skirtingos „Atharvavedos“ paippalāda ir śaunakīya atmainos). Viena mokykla paprastai būdavo atsakinga už visų, su konkrečia veda susijusių tekstų, perdava: pvz., Taitiryjos (taittirīya) mokydavosi Jadžurvedos samhitą, brahmaną, aranjaką ir upanišadą, dar keletą tekstų. Daug atmainų ir ištisų tekstų išnyko išnykus juos perduodančiai mokyklai. Greta vedų tekstų įsimenamas ir Anukramaṇī – turinys, visų vedą sudarančių tekstų, jų autorių ir metrų sąrašas.
Pasaulėvaizdis
Seniausioji vedų dalis – Rigvedos, iš dalies Atharvavedos samhitos – atspindi senąjį indoeuropiečių pasaulėvaizdį. Rigvedos giesmėse, kuriose pagarbinami įvairūs dievai (Agnis, Indra, Varuna, Sūrja, Savitaras, Sarasvatė, Ušasė, Ašvinai ir kt.) mitinių siužetų nėra gausu, jie nėra nuoseklūs, daug kur žinomos tik nuotrupos. Visgi, Rigvedoje nuolat atsikartoja vienas gana ryškus mitinis siužetas – visame pasaulyje sutinkamo, archetipinio mito apie didvyrį, nugalintį slibiną atgarsiai. Giesmėse, ypač skirtose Indrai, vis primenama, kad šis griausmavaldis dievas nudobė siaubūną Vritrą (vṛtrá „kliūtis, užtvara“), dar vadinamą áhi („angys, anginas“), kuris buvo užtvenkęs vandenis, upes (ā́pas). Po Indros žygdarbio vandenys vėl pasruvę laisvai tekėti. Kitąsyk Indra suskaldo akmenį (áśman) ar uolą (valá) ir taip išlaisvina karves, šviesą, ugnį. Kreipiantis į dievus visą laiką pabrėžiama, kad jie yra išplatinę pasaulį, palaiko dangų ir žemę, matuoja padangių erdves, naikina tamsą, nedorą, blogį. Rigvedoje minima plati dievybių ir mitinių būtybių aibė (žr. Vedų dievybės), tačiau neretai vienas dievavardis gali būti kito dievo epitetu: pvz., Sūrjos („saulės“ [vyr. g.]) vienas iš epitetų yra Savitaras („žadintojas“), nors kitą sykį į jį kreipiamasi kaip į atskirą dievą; sykiu Sūrja ir Savitaras gali būti prilyginti Agniui („ugniai“). Vėlesnėje Rigvedos dalyje visa dievų aibė prilyginama vienam dievui, kuris vadinamas Pradžapačiui („gimties viešpačiu“), Brihaspačiu („žosmės, kalbos viešpačiu“), Višvakarmanu („visakūriu“), Hiranjagarbha („auksiniu gemalu“) arba tiesiog tad ekam („tat viena“). Giesmėse nuolat minimas vedinis aukojimas (yajñá), kurio metu ugnin liejamas lajus (havís), išgrynintas sviestas (ghṛtá), svaigusis gėrimas soma (sóma). Dievai meldžiami gyriais, liaupsėmis, dainomis, giesmėmis, ištarmėmis, nusilenkimais. Svarbiausios Rigvedos kosmologinės sąvokos yra bṛhát („erdvė, plotmė, plėtra“) ir áṃhas („ankštis“): dievų nuolat prašoma išvaduoti iš ankšties ir suteikti erdvę, platų pasaulį (urú loká). Kitas svarbus kosmologinis veiksnys – ṛtá („tvarka, dėsnis, kosmosas, raida, riedėjimas, eiga“): ją palaiko dievai, per ją laikosi visa būtis, ten, kur nėra ritos (ánṛta) – chaosas, apgaulė.
Atharvavedoje kosmologijos, dievų aukštinimo mažiau. Ten dievų šaukiamasi kaip pagalbininkų (dažnai visu būriu) išgydyti ligai, nugalėti priešą, suteikti geidžiamų savybių. Šioje vedoje pateikiama gausi demonologija: įvairūs burtininkai, žadėtojai, demonai, vaiduokliai, priešai, kenksmingi gyviai, įasmenintos ligos, nelaimūs ženklai. Atharvavedoje ryškus maginis principas – užkalbama ištariant tiesą apie kosmosą, dievus (pvz., kaip dangus ir žemė nei bijo, nei sužeidžiami, taip, mano gyvastie, tu nebijok). Gydoma, užkalbama pasitelkiant vaistažoles, kabučius, maginius rykus, kitus daiktus.
Brahmanose tęsiama vėlyvosios Rigvedos mintis apie vienatinį dievą Pradžapatį, vedų altorius, aukojimo rykai išaiškinami kosmologiškai. Upanišadose iš esmės nebelieka dievybių ir jų žygdarbių – ten kalbama apie savęs paties (ātmán) pažinimą, tokiu būdu pažįstant neišreikštą pasaulio esmę bráhman (pažodžiui „plėtmuo, plėtra“, taip pat „žosmė, ištara, šventa kalba“). Gausu kosmologinių kategorijų, pvz., gaivalai – ugnis (agní), vėjas arba oras (vāyú), upės arba vanduo (ā́pas), žemė (pṛthivī́), erdvė arba eteris (ākāśá); būties dalys – maistas, medžiaga (ánna), dvėsavimas, alsis (prāṇá), menta, mintis (mánas), sąmonė, pažinimas (vijñā́na), palaima, džiugesys (ānandá).
Interpretacija
Vedų autoriteto pripažinimas (āstika) ar nepripažinimas (nāstika) laikomas pagrindine skyra tarp hinduizmo ir kitų iš Indijos kilusių tikėjimų (budizmo, džainizmo). Tačiau patys hinduistiniai tikėjimai tiesiogiai vedomis iš esmės nesiremia, o kaip pagrindinius šventuosius tekstus naudoja vėlesnius kūrinius – „Mahabharatą“, „Ramajaną“, puranas, „Bhagavadgytą“, įvairių poetų, išminčių, šventųjų sukurtus tekstus. Vedų tekstai buvo prieinami tik labai nedideliam brahmanų skaičiui, o tiesioginė vedų tekstų egzegezė pasitaikydavo labai retai. Žymiausi nešiuolaikiniai vedų tekstų aiškintojai buvo Adi Šankara (VI a., vedantos mokykla), aiškinęs upanišadas, ir Sajana (XIV a., mimansos mokykla), aiškinęs Rigvedą.
XVIII–XIX a. europiečiai pradėjo užrašinėti ir versti vedų tekstus (svarbiausias toks vertimų rinkinys buvo Makso Miulerio pradėta Sacred Books of the East serija). Vedologija (vedų tekstų rinkimas, vertimas, aiškinimas) tapo viena svarbiausių sanskritologijos ir visos indologijos šakų, kadangi vedos, kaip vienas ankstyviausių indoeuropiečių kalbinių šaltinių, tapo nepamainomos lyginamojoje kalbotyroje ir lyginamojoje mitologijoje. XIX a. vyravo pozityvistinė nuostata, kad vedos atspindi gamtameldystę, gamtos reiškinių supoetinimą, kad vedų apeigų esmė yra sviesto ir gyvulių aukojimas siekiant įgauti dievų malonę ir turtus. XX a. suklestėjus struktūralizmui daugiau dėmesio skirta dievų hierarchijų nustatymui, mitų rekonstrukcijai. Nuo XX a. pab. siekiama išgryninti vedų žodžių, sąvokų reikšmes, atskleisti vedinę simboliką.
XIX a. Indijai vaduojantis iš britų priespaudos daug šalies intelektualų atsigręžė į vedų tekstus kaip įkvėpimo šaltinį religinėmis ir visuomeninėms permainoms. Vienas įtakingiausių vedų atgaivinimo idėja besiremiančių sąjūdžių tapo Dajanandos Sarasvačio „Arja samadž“. Palaipsniui šiuolaikinėje Indijoje susiklostė keletas vedų aiškinimo srovių: dauguma ortodoksų kaip neginčijamu autoritetu aiškinant Rigvedą remiasi Sajana ir jo mimansišku suvokimu, kad vedos yra liturginis tekstas, apeigynas, dieviškas ir nesukurtas šventas garsas. Dajanandos Sarasvačio pasekėjai linksta vedas aiškinti kaip mokslinį tekstą, jame atrandant šiuolaikinius fizikos, chemijos, inžinerinius pasiekimus. XX a. vid. neovedantos guru Šri Aurobindo pasiūlė vedas skaityti kaip simbolinį, metaforinį kūrinį, kuriame dievybės, reiškiniai nurodo į žmogaus dvasines būvas.
Kulikovo mūšis
Kulikovo mūšis įvyko 1380 m. rugsėjo 8 d. Mūšio metu Maskvos didžiojo kunigaikščio Dmitrijaus Doniečio vadovaujamos rusų pajėgos sutriuškino Aukso ordos karvedžio Mamajaus vadovaujamus mongolus ir samdinius.
Rita Guerra
2003 m. Portugalijos televizijos kanalo RTP sprendimu išrinko Ritą Portugalijos atstove 2003 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse, vykusiame Rygoje, Latvijoje. Pagal nacionalinės atrankos rezultatus buvo pasirinkta daina „Deixa-me sonhar (só mais uma vez)“, su kuria dainininkė dalyvavo konkurse. Nepaisant teigiamų atsiliepimų iš kritikų, Rita Eurovizijoje vos su 13 taškų užėmė 22 vietą. Daugiausia taškų (6) gavo iš Prancūzijos.
Kulikovo mūšis
Priešistorė
Tai buvo antrasis mongolų pralaimėjimas po mūšio prie Vošos (Okos) 1378 m. rugpjūčio 11 d. Abiejuose mūšiuose Dmitrijui pavyko primesti totoriams nepalankias mūšio lauko sąlygas. Totorių raiteliams reikėjo daug vietos, kad galėtų atakuoti iš flangų, o rusai kovojo gerai apsaugotose gynybinėse pozicijose. Vošos mūšyje rusų pozicijas saugojo upė ir kalva, kuri trukdė mongolų kariuomenei. Rusų kontrpuolimas nustūmė totorius į upę.
Mūšio eiga
Kulikovo mūšyje situacija susiklostė panašiai. Mamajus apie tai, kad rusų kariuomenė yra netoliese sužinojo pavėluotai, dėl to priešininkai vėl jam primetė nepalankias mūšiui sąlygas. Rusų flangus iš dešinės saugojo pelkės, o iš kairės miškai ir upelis (Smolka). Dėl to Mamajaus kariai buvo priversti su savo kavalerija pulti tiesiai rusų pozicijas ir patyrė daug nuostolių. Donskojus buvo teisingai paskirstęs rezervus – jie buvo kairiajame flange, kurį Krymo emyro totoriams pavyko pralaužti. Vis dėlto pergalę nulėmė būtent veržlus Tochtamyšo vadovaujamų totorių puolimas prieš Krymo emyro kariuomenę. Mamajaus kariuomenė patyrė triuškinamą pralaimėjimą. Pažymėtina, kad priešininkų kariuomenės buvo ginkluotos bei atrodė beveik vienodai, nes Maskvos kunigaikščiai įvairiu laiku laikė save arba Aukso ordos vasalais, arba vienais iš jos valdovų ir pilnai kopijavo tiek totorių kovos taktiką, tiek kariuomenės ginkluotę. Pilnai tikėtina, kad vieninteliai pėstininkai kovos lauke buvo emyro Mamajaus pasamdyti genujiečiai.
Pasekmės
Po mūšio išaugo Maskvos statusas tarp Rusios kunigaikštysčių. Ji galėjo tikėtis Aukso ordos karinių būrių paramos kovose su kitomis Rusijos kunigaikštystėmis bei LDK.
Stalino keliu
Stalino keliu – Smėlių rajono laikraštis, ėjęs nuo 1950 m. gruodžio 1 d. iki 1955 m. liepos 3 d. Ukmergėje.
Istorija
LKP Smėlių rajono komiteto ir Darbo žmonių deputatų tarybos leidinys, leistas du kartus per savaitę. Tiražas 1950 m. – 1400 egz., 1955 m. – 1000 egz.
Redaktorius Vytautas Silevičius.
Laikraštis uždarytas 1955 m. liepos 1 d. panaikinus Smėlių rajoną, jo teritorija atiteko Ukmergės ir Širvintų rajonui. Teritorijoje platinti šių rajonų laikraščiai.
Clinton Joseph Davisson
Klintonas Džozefas Deivisonas (, 1881 m. spalio 22 d. Blumingtonas – 1958 m. vasario 1 d. Šarlotesvilis, Virdžinijos valstija) – JAV fizikas, Nobelio fizikos premijos laureatas.
Biografija
1908 m. baigė Čikagos universitetą, o 1911 m. Prinstono universitetą. 1911–1917 m. dirbo Karnegio technologijos institute, 1917–1946 m. „Bell Telephone“ laboratorijose, 1946–1954 m. dėstė Virdžinijos universitete.
Veikla
Tyrė termoelektroninę ir termojoninę emisijas, domėjosi elektroninės mikroskopijos, kristalų fizikos, kvantinės teorijos problemomis. 1927 m. su Lesteriu Germeriu atrado elektronų difrakciją nikelio kristale. Eksperimentais patvirtino bangos ir dalelės dualumą. Sukūrė elektronų fokusuotės metodą.
Įvertinimas
1937 m. jo veikla kartu su Džordžu Tomsonu įvertinta Nobelio fizikos premija.
Sedleco kaulų koplyčia
thumb|240px|Švarcenbergų herbas
Sedleco kaulų koplyčia  – nedidelė Romos katalikų koplyčia (osuarijus), esanti Sedleco miestelio (šalia Kutna Horos, Čekija) Visų Šventųjų bažnyčios kapinėse. Koplyčia žymi tuo, kad jos interjeras dekoruotas 40 tūkst. žmonių skeletais.
Sedleco kapinėse XIV a. laidotos maro aukos, XV a. – husitų karų aukos. 1400 m. kapinių centre pastatyta gotikinė bažnyčia. Statybų metu buvo atkasta dalis kapų, vėliau griaučiai suversti į patalpą bažnyčioje. Pastatas 1703–1710 m. buvo perstatomas pagal baroko stilių. 1870 m. medžio drožėjui Františekui Rintui pavesta sutvarkyti kaulus. Jis kaulais dekoravo pastato sienas, iš jų suformavo Švarcenbergų šeimos herbą, sumontavo sietyną.
Radišiai
Radišiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 7,5 km į šiaurės vakarus nuo Jūžintų, prie Aukštakalnių žuvininkystės tvenkinių.
Dailidė (amatas)
thumb|right|px|Dailidė paveiksle, 1608 m.
Dailidė – viena populiariausių profesijų medienos apdirbimo įmonėse, statybose, buityje, susijusi su medienos mechaniniu apdirbimu, jos gaminių pavertimu statybinėmis konstrukcijomis, jų montavimu statybos objekte, buityje. Kadangi tai gana platų veiklos barą apimanti profesija, tai konkretaus dailidės darbas gali apimti siauresnes sritis (specializacijas): klojinių ir pastolių montavimas, perdangų įrengimas, stogų konstrukcijos įrengimas, langų bei durų įstatymas, baldai, laivai ir kt.
Istorija
Dailidės profesija atsirado kartu su darbo įrankiais, kuriuos žmogus išmoko pasigaminti. Senovės graikai ir kitų civilizacijų atstovai jau buvo kvalifikuoti šio amato meistrai. Jų darbus liudija išlikę puošnios šventovės ir rūmai.
Kvalifikacija
left|thumb|220px|Dailidė Dailidė moka dirbti rankiniais ir elektriniais įrankiais, mechanizuoto medienos apdirbimo staklėmis ir įrengimais, statyti rąstinius, karkasinius ar kitų konstrukcijų medinius namus, įrengti juose perdengimus, montuoti stogo konstrukcijas, langus ir duris, medines grindis ir laiptus. Savo darbe dailidė panaudoja ir kitos rūšies medžiagų atskiras detales, sudarančias galutinio produkto visumą (kartono, plastiko, stiklo, metalo). Dailidė pažįsta ir skiria medienos rūšis, jų biologines bei mechanines savybes, taiko konkrečiai medienos rūšiai tinkamus žymėjimo, matavimo, pjovimo ir apdorojimo būdus. Atlieka grubią ir galutinę medinių paviršių apdailą. Savo darbe vadovaujasi nesudėtingų gaminių brėžiniais, gali parengti jų eskizus. Taip pat žino ir naudojasi visomis saugaus darbo priemonėmis.
Dailidės amatui yra artima staliaus profesija, nes dailidės savo darbo praktikoje plačiai naudoja gatavus stalių gaminius.
Įrankiai
Darbe plačiai naudojami universalūs ir siauros paskirties įrankiai:
Mokymas
Lietuvoje dailidės profesiją galima įgyti darbo rinkos ar pagrindinio profesinio mokymo įstaigose, vykdančiose mokymą pagal dailidės mokymo programą. Be teorijos, didžiąją mokymo turinio dalį (per 70%) sudaro praktinis profesijos mokymas. Asmenims, siekiantiems dailidės kvalifikacijos, privaloma turėti pagrindinį išsilavinimą. Kandidatai, savo praktinėje veikloje neformaliai ar savaiminiu būdu įgiję tokio darbo sugebėjimų, gali būti pripažįstami kvalifikuotais dailidėmis, jeigu išlaiko kvalifikacijos egzaminą. Tokius egzaminus paprastai organizuoja atestuoti profesinio mokymo centrai.
Raguotieji šapalai
Raguotieji šapalai (Nocomis) – karpinių (Cyprinidae) šeimos žuvų gentis.
Rigveda
300px|thumb|Rigveda Rigveda ( – 'giesmių žinojimas') – pirmoji ir seniausia iš keturių Vedų – seniausias Indijos literatūros paminklas. Tai arijų religinių himnų (r̥c) rinkinys (samhita), skirtas šrautos (Somos aukojimo ritualui). Jos kalba – vedų kalba.
Istorinis kontekstas
Pavadinimas „Rigveda“ kilo nuo sanskrito žodžių r̥c („giesmė, eilės“) ir veda („žinojimas, vydimas, regėjimas“).
Dėl Rigvedos formavimosi chronologijos diskutuojama iki šiol, visgi linkstama manyti, kad tai galėjo vykti XVI–X a. pr. m. e., nors pačios seniausios datuojamos net II tūkst. pr. m. e. pradžia. Akivaizdu, kad tai vyko dar iki arijams atsikraustant į Indiją. Tai įrodo tiek minimos gamtos realijos būdingos šiauresniam klimatui, tiek genetinis ryšys su iranėnų literatūros paminklu Avesta.
Rigveda, kaip ir kiti vedų kanono (šriuti) tekstai egzistavo tik žodinės perdavos tradicijoje, o užrašyta tik vėlyvaisiais viduramžiais. Tai svarbiausias senosios indoarijų religijos (vedizmo) šaltinis. 2007 m. Rigveda įtraukta į UNESCO nematerialaus pasaulio paveldo sąrašą.
Indų tradicija laiko, kad Rigvedos samhitą esamu pavidalu sutvarkė žynys Vjasa (Vyāsa). Rigvedą aiškina dvi Brahmanos: Aitarėja Brahmana (aitareya brāhmaṇa) ir Kaušitaki Brahmana.
Rigvedos sandara
Iki šių laikų išlikusi viena Rigvedos redakcija (šaka) – Šakala (Śākala). Taip pat žinoma ir Baškala redakcija, bet ne visų autorių laikoma savarankiška. Teikiamos dvi redakcijos versijos – samhitapatha, su sandhi taisyklėmis ir skirta recitavimui, bei padapatha, kurioje žodžiai išskirstyti gramatinėmis formomis ir skirta mokymuisi.
Mandalos kompozicija
Šeimyninių mandalų kompozicija yra vienoda: jos himnai eilės tvarka skiriami: 1) Agniui, 2) Indrai, 3) Višvedevams, 4) Ašvinams, 5) Ušasei.
8 mandala iš kitų išsiskiria tiek leksika, tiek turiniu. 9 mandala visa skirta Somai, kur iš visų kitų mandalų surinkti himnai jam. 10-oji mandala laikoma pačia vėlyviausia, joje daugiau filosofinių, kosmogoninių idėjų, o ne ritualinių invokacijų.
Svarbiausi Rigvedos dievai – Agnis (aukojimo ugnis), Indra (griausmavaldis dievas, nugalėjęs demoną Vritrą) ir Soma (šventojo ritualinio gėrimo dievas). Kitos dažnai minimos dievybės – Mitra, Varuna, Ušasė ir Ašvinai. Taip pat minimi Savitaras, Višnus, Rudra, Pūšanas, Brihaspatis, Brahmanaspatis, Djausas, Prithivi, Sūrja, Vajus, Apas, Pardžanja, Vač, Marutai, šventosios upės ir kt. Yra istorinių užuomenų apie arijų kovas su priešais dasais.
Mitinis pasaulėvaizdis
Rigveda yra svarbus šaltinis, atskleidžiantis senovės arijų ir indoeuropiečių bendrai pasaulėvaizdį. Rigvedai būdingas mitopoetinis pasaulio modelis. Atrasti bendrus, vieningus mitus sunku, dažniausiai yra tik paskirų nuorodų į juos, arba pateikiami skirtingi pasakojimai.
Rigveda pateikia keletą kosmogonijos atmainų (visos vėlyvesnėje X mandaloje): iš nieko (X.129), iš auksinio gemalo (X.121), iš ugningo karščio (X.190), iš paaukoto pirmažmogio milžino Purušos (X.90), sukurtas dievo-demiurgo Višvakarmano (X.81 ir 82).
Per visą Rigvedą kartojasi tik dvi ryškios mitologemos – Indra, nukaunantis vandenis užvėrusį slibiną (ahi – „angį“) Vritrą, bei Indra (paprastai padedamas Marutų, Angirasų), pralaužiantis Valos uolą, kurioje paslėpta šviesa (dažnai metaforiškai įvardijama kaip karvės). Šiuos du mitus galima laikyti antrine kosmogonija – po to, kai susikūrė visata, Indra ją perskyrė į du pasaulius. Kitas žinomas mitas yra apie Višnų, žengiantį 3 žingsnius, iš kurių trečiasis – slaptas.
Rigvedos religinis pasaulėvaizdis dažnai įvardijamas henoteizmu, t. y., himno atlikimo metu aukščiausias dievas yra tas, į kurį kreipiamasi. Kaip ir priklauso mitiniam pasaulėvaizdžiui, nėra dieviškųjų hierarchijų, negali būti išvesta prieštara tarp monoteizmo ir politeizmo (visi dievai įvardijami kaip vieno Dievo vardai ir atmainos). Nors kiekviena dievybė turi savo išskirtinių bruožų, į daugelį kreipiantis dainiaus pabrėžiamos tos pačios savybės – dievų požymiai yra: išstatyti atramą, būti tarpininkais, išplėsti erdvę, išlaikyti pusiausvyrą tarp abiejų pasaulių, užpildyti erdvę, būti vieninteliu, viską pranokti, žibėti ir spindėti. Šiais žodžiais išreiškiama viena mintis – sudaryti tvarkingą visatą, pasaulį, atsveriantį chaosą. Rigvedos dievai nėra labai antropomorfiški – dažniau gretinami su gamtos reiškiniais ir fenomenais bendrai, lyginami su gyvūnais (ypač jaučiu, karvėmis, ereliu).
Kertinis Rigvedos pasaulėvaizdžio žodis yra rita (ṛta) – jį galima versti kaip „pasaulio tvarką, įstatymą, dėsnį, tiesą, šventą apeigą“. Šis žodis išvestas iš veiksmažodžio ar- – „judinti, judėti, risti“. Rita yra teisingas pasaulio veikimas, kuris palaikomas dievų, padedant jiems apeigomis. Priešybė ritai yra anrita (anṛta) – „netiesa, apgaulė“ ir tapatinta su blogiu, kuris neišreikštas, nediferencijuotas, dažnai tapatinamas su aṃhas – „ankštumu, siaurumu“.
Ritualas – tai metas, kada protėvių žinojimas pereina ainiams, kada užmezgamas ryšys su dievybėmis, ritualo metu apeiginė ugnis tampa pasaulio ašimi (axis mundi), o žynys (žr. vedų žyniai) susitapatina su dievybe. Nėra gerai žinoma, kiek ir kokių vedinių ritualų buvo atliekama, tačiau manoma, kad svarbiausiu buvęs žiemos saulėgrįžos ritualas, kurio metu žynių pagalba Indra turėjęs atkurti pasaulio tvarką kaip kad tai padarė andai. Apeigos metu būdavo iškeliami altoriai, įkuriami laužai, aukojamos aukos ir atliekamos Vedų giesmės. Ritualo metu vyksta pasaulio tvėrimo atkartojimas.
Rigvedoje daug dėmesio skiriama dainiui, poetui, išminčiui – kaviui (kaví). Jo liaupsėmis stiprėja dievai, kaip ir soma, šventu svaiginančiu gėrimu, kuriuo svaiginasi tiek dainiai, tiek dievai. Kaviai kuria vis naujas giesmes, tačiau jose atkartoja vis tuos pačius mitinius motyvus. Dažnai minimi pirmieji septyni rišiai (ṛ́ṣi) – apeigų pradininkai, išmeldę dievus, dabartiniai rišiai yra jų pasekėjai, atkartojantys apeigas taip, kaip darė pirmieji rišiai. Kaviai dievų dažniausiai meldžia turtų, šlovės, pergalės prieš priešus, didvyriškų palikuonių, ilgesnio amžiaus ir kt.
Būtybės Rigvedoje skirstomos į nemirtinguosius dievus (amṛtā devāḥ) ir mirtinguosius (martyāḥ) – šios – į dvikojus ir keturkojus. Už šios dichotomijos ribų yra demonai ir laukinės gentys (dasjai). Pasaulis gali būti dvejopas – judrus (jágat) ir stovus (sthā́tṛ́). Yra tarpinių būtybių tarp žmonių ir dievų – tai Pitarai („protėviai“), mirusiųjų karalius Jama (pirmasis, atvėręs kelią mirtin), taip pat gana neaiškios būtybės Asurai (vienur jie dievų sinonimai, kitur – priešininkai).
Donecas
Donecas  – upė Rusijoje ir Ukrainoje, dešinysis Dono intakas. Prasideda Vidurinės Rusijos aukštumoje, Rusijos Belgorodo srityje, į šiaurę nuo Belgorodo. Teka į pietryčius per Ukrainos Charkovo, Donecko ir Luhansko sritis (Donbasą), Rusijos Rostovo sritį. Susilieja su Donu žemiau Konstantinovsko, ~100 km nuo Azovo jūros.
thumb|left|Donas ir Donecas žemėlapyje
Rigveda
Rigvedos vertimai
Dalį himnų iš lenkų k. yra išvertęs Maironis, iš sanskrito – R. Mironas („Dvylika Rig-Vėdo himnų“, 1939 m.). Keletą himnų yra išvertęs Romualdas Neimantas („7 „Rigvedos“ himnai apie pasaulio sutvėrimą“). Visą Rigvedą į rusų kalbą išvertė Tatjana Jelizarenkova (1989–1999 m.).
Pirmasis visą Rigvedą išvertė britas Horace Hayman Wilson (6 tomai, 1850–88 m.). Ralph T. H. Griffith 1899 m. pateikė savo vertimą. Pirmas vokiškas Rigvedos vertimas atliktas Karl Friedrich Geldner (1951–1957 m.), nuo 2007 m. pradėtas leisti naujas, Michael Witzel ir Toshifumi Goto, vokiškas vertimas. 2014 m. naują anglišką Rigvedos vertimą atliko Stephanie W. Jamison ir Joel P. Brereton. Daliniai vertimai yra atlikti į prancūzų, hindi, vengrų kalbas.
Donecas
Didžiausi intakai:
Žemupyje laivuojama, svarbi Donbaso, anglių gavybos ir sunkiosios pramonės rajono, transporto arterija.
Kleščelių Švč. Mergelės Marijos Dangun Žengimo parapija
'''Kleščelių Švč. Mergelės Marijos Dangun Žengimo parapija''' - viena iš Kleščelės stačiatikių dekanato parapijų, Klaščelės mieste. Parapija įkurta 1877 metais. Parapijoje yra 1872 m. pastatyta Kleščelės Švč. Mergelės Marijos Dangun Žengimo cerkvė, 1709 m. pastatyta Kleščelės Šv. Mykolo cerkvė ir 2002 m. pastatyta Dobrovodos Šv. Paraskevo cerkvė.
1996 m. AFC Azijos taurė
'''1996 m. AFC Azijos taurė''' – vienuoliktasis AFC Azijos taurės turnyras, 1996 m. gruodžio 4-21 d. vykęs Jungtiniuose Arabų Emyratuose. Turnyre dalyvavo 12 komandų, kurios pradžioje buvo suskirstytos į 3 grupes. Čempionais tapo Saudo Arabijos futbolininkai, finale nugalėję šeimininkų futbolininkus.
Stadionai
Čempionato varžybos vyko 3 Jungtinių Arabų Emyratų stadionuose.
Atranka
Atrankoje į čempionatą dalyvavo 33 AFC narės. Jungtiniai Arabų Emyratai kaip šeimininkai, ir Japonija kaip tuometiniai čempionai pateko be atrankos.
Įvarčių autoriai
8 įvarčiai
6 įvarčiai
4 įvarčiai
3 įvarčiai
1 įvartis
Į savo vartus
Maskvos valstybinė P. Čaikovskio konservatorija
thumb|Pastatas
Maskvos valstybinė Piotro Čaikovskio konservatorija – žymiausia Rusijos aukštoji muzikos mokykla. 1866 m. įsteigė kompozitorius Nikolajus Rubinstein ir kunigaikštis Nikolajus Trubeckojus. Piotras Čaikovskis čia maždaug iki 1878 metų dirbo docentu (muzikos teorija ir harmonija). Konservatoriją baigė dauguma Rusijos muzikos žvaigždžių: Sergejus Rachmaninovas (didžiuoju aukso medaliu), Aleksandras Skriabinas (mažuoju aukso medaliu), Nikolaj Medtner ir kiti.
Metropoliteno muziejus
thumb|300px|right|Metropoliteno muziejus Metropoliteno meno muziejus (The Metropolitan Museum of Art, trumpiau The Met) – didžiausias muziejus Jungtinėse Amerikos Valstijose (įsikūręs Niujorke), priklausantis labiausiai pasaulyje lankomiausių muziejų sąrašui. Jo nuolatines kolekcijas sudaro daugiau nei 2 milijonai kūrinių, paskirstytų 17-kai kuruojamų departamentų. Pagrindinis pastatas stovi rytinėje Centrinio parko dalyje, palei Manhatano Penktąją aveniu, ir dėka savo vietos yra viena didžiausių meno galerijų pasaulyje. Į Metropoliteno muziejų taip pat įeina antraeilės galerijos, įsikūrusios Žemutiniame Manhatane, eksponuojančios viduramžių meną.
Nuolatinėse kolekcijose eksponuojami kūriniai iš antikos, senovės Egipto, Vakarų Europos žymiausi dailininkų ir skulptorių šedevrai, moderniojo meno pavyzdžiai, JAV menininkų darbai, turtingos Bizantijos, Azijos, Okeanijos, Afrikos, islamo meno kūrinių kolekcijos. Taip pat muziejus turi dideles įvairių kultūrų muzikos instrumentų, kostiumų, aksesuarų, antikinių ginklų bei šarvų kolekcijas.
Oficiali Metropoliteno muziejaus įkūrimo data laikoma 1870 m. Jo įkūrėjai – grupė JAV verslininkų, finansininkų, mokslininkų, garsių menininkų ir mąstytojų, kurie siekė atidarytame muziejuje surinkti meno kūrinius, padėsiančius ateityje auklėti amerikiečių visuomenę. Vis dėlto publikai muziejus atvertas tik 1872 m. vasario 20 d. Penktosios aveniu 681 nr. pastate.
Šiuo metu jis užima 190 000 m² plotą, yra lankomiausias JAV muziejus ir trečias pagal lankomumą muziejus pasaulyje su maždaug 5 milijonais lankytojų per metus.
Kolekcijos
thumb|200px|left|Didžioji salė thumb|right|200px|Viduramžių šarvai ir ginklai pagrindinėje salėje Metropoliteno muziejaus nuolatinė kolekcija, kaip jau minėta anksčiau, paskirstyta 17-kai atskirų kuruojamų skyrių, kurių kiekvienas turi specializuotų darbuotojų personalą, susidedantį iš kuratorių ir mokslininkų, be to, 4-iems konservacijos skyriams ir mokslinių tyrimų skyriams. Nepaisant muziejuje saugomų šedevrų, Metropolitenas organizuoja ir talpina didžiules keliaujančias parodas kiekvienais metais. Šiandieninis muziejaus direktorius yra Thomas P. Campbell, ilgus metus dirbęs kuratoriumi, kol 2008 m. atsistatydinus Philippe de Montebello, užėmė jo vietą pareigose.
Senovės Artimųjų Rytų menas
XIX amžiaus pradžioje Metropoliteno muziejus pradėjo rinkti senovės meno archeologinius artefaktus iš Artimųjų Rytų. Nuo kelių dantiraščio lentelių ir antspaudų, muziejaus Artimųjų Rytų kolekcija išaugo iki daugiau nei 7 tūkstančių eksponatų. Tokiu būdu kolekcija atstovauja regiono istorijai nuo neolito laikotarpio iki Sasanidų imperijos žlugimo ir vėlyvosios antikos pabaigos; rinkinį sudaro šumerų, hetitų, sasanidų, asirų, babiloniečių ir elamitų kultūrų eksponatai, tarp kurių, esama gausios, ukikalių bronzos amžiaus objektų, kolekcijos. Rinkinio pasididžiavimas monumentalios akmeninės lamasu arba sargų figūros, atvežtos iš Asirijos karaliaus Ašurbanibalo II šiaurės-vakarų rūmų.
Ginklai ir šarvai
Vis dėlto, tai nėra vienintelės kultūrinės ekspozicijos šioje galerijoje; palyginti su kitais muziejaus skyriais, kolekciją sudaro ganėtinai platus geografinis regionas, įskaitant ginklus ir šarvus iš ankstyvųjų senovės Egipto dinastijų, senovės Graikijos, senovės Romos imperijos, senovės Artimųjų Rytų, Afrikos, Okeanijos bei Pietų ir Šiaurės Amerikų, be to, amerikietiški šaunamieji ginklai (ypač Colt pistoletai) iš XIX–XX a. Tarp šioje kolekcijoje sukauptų 14 tūkstančių objektų, didžioji dalis naudota karalių ir princų, pavyzdžiui, šarvai priklausę Anglijos karaliui Henrikui VIII, Prancūzijos karaliui Henrikui II ir Vokietijos karaliui Ferdinandui I.