cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Somos mūšis
Bazentino gūbrio mūšis
Britai turėjo atramos taškus Aukštutiniame ir Delville miškuose ir daugybę dienų dėl jų kovojo. Liepos 22 d. naktį Rawlinson puolė su 6 divizijom palei Ketvirtosios Armijos frontą, bet puolimą ištiko visiška nesėkmė. Vokiečiai mokėsi: iš apkasų gynybos jie perėjo į lankstesnę giluminę gynybą, kurią buvo sunku nuslopinti su artilerija.
Tankų debiutas
252px|thumb|right|C-15, britų Mark I [[tankas, 1916 m. rugsėjo 25 d.]]
Paskutinis didelis sąjungininkų bandymas prasiveržti buvo rugsėjo 15 d. Flers-Courcelette mūšyje, kurį iš pradžių pradėjo 11 britų divizijų (9 iš Ketvirtosios Armijos ir dvi kanadiečių iš Rezervinės Armijos), o vėliau prisijungė keturi prancūzų korpusai.
Šis mūšis labiausiai prisimenamas kaip tankų debiutas. Britai tikėjosi, kad šis slaptas ginklas padės prasiveržti pro apkasus. Pirmieji tankai nebuvo labai mobilus, jie išvystidavo tik 3,2 km/h maksimalų greitį ir juos lengvai aplenkdavo pėstininkai, tačiau jie buvo sukurti apkasų kovoms. Jie buvo atsparūs visų rūšių apšaudymui išskyrus artileriją. Be to tankai buvo labai nepatikimi. Iš 49 tankų paruoštų rugsėjo 15 d., tik 32 išsirikiavo prie starto linijos, o tik 21 dalyvavo mūšyje. Mechaniniai gedimai buvo dažni, be to tankai strigdavo apkasuose ir sviedinių duobėse.
252px|thumb|left|[[Naujoji Zelandija|Naujosios Zelandijos pėstininkai šveicarų linijoje.]]
Britai pasistūmė per visą frontą, labiausiai centre ties Flers, kur nauja britų divizija Prancūzijoje, 41-oji, pirmąkart stojo į mūšį. Juos rėmė keli tankai, įskaitant D-17, kurie kirto gynybinius apkasus ir važiavo pagrindine miestelio gatve ir išžudė gynėjus namuose. Tai pakėlė britų spaudos nuotaiką: „Tankai juda pagrindine Flerso gatve, o už jų džiūgaujanti Britų Armija“.
Tai taip pat buvo pirmas didelis mūšis Naujosios Zelandijos divizijai, kuri buvo XV Britų korpuso, užėmusio dalį šveicarų linijos į vakarus nuo Flerso, dalis. Kairėje pusėje Kanados 2-oji divizija po sunkios kovos užėmė Courcelette kaimą su dviejų tankų pagalba. Ir galiausiai po dviejų mėnesių kovos britai užėmė visą Aukštutinį mišką, bet teko jiems smarkiai pakovoti. Pagal planą tankai turėjo paremti 47-ąją Londono diviziją, bet miškas jiems buvo didelė kliūtis ir tik vienas tankas galėjo šiek tiek prisidėti. Vokiečiai turėjo atsitraukti iš miško, nes iš šonų judantys britai galėjo juos apsupti.
252px|thumb|right|Britų pėstininkai veržiasi ties Ginchy per Morvalio mūšį, [[Rugsėjo 25 d.]]
Britai ties Flers-Courcelette pasistūmė 4,1 km, bet lemiamo prasiveržimo nepasiekė. Tankai teikė vilčių, bet jų nepatikimumas ribojo naudojimą, o tankų taktika buvo tik kūdikystėje.
Mažiausiai laimėta buvo į rytus nuo Ginchy, kur ketursienis redutas trukdė veržtis į Morvalį. Tvirtovė nebuvo užimta iki rugsėjo 18 d. Kitas puolimas buvo suplanuotas rugsėjo 25 d. su tikslu užimti Thiepval kaimus: Gueudecourt, Lesbœufs ir Morval. Kaip liepos 14 d. konkretūs tikslai, sutelkta artilerija ir silpna vokiečių gynyba leido laimėti. Nors tankų buvo mažai, jie vėl buvo naudingi.
Galutinė fazė
thumb|right|200px|Apkasų nešikai surenka sužeistuosius po Thiepval gūbrio mūšio 1916 m. rugsėjis
Rugsėjo 26 d. Gough Rezervinė Armija pirmąkart nuo liepos 1 d. pradėjo puolimą ir bandė užimti Thiepval tvirtovę. 18-oji Britų divizija vėl pasižymėjo pirmą dieną užėmusi beveik visą tvirtovę. Mouquet fermą galiausiai užėmė 11-oji Britų divizija ir kanadiečiai nužygiavo 915 m nuo Courcelette.
Spalio 1-lapkričio 11 d. vyko mūšis dėl Akro aukštumų, sunki kova dėl mažai naudos. Spalio pabaigoje Gough armija buvo pervadinta Penktąja Britų Armija.
Tuo tarpu Ketvirtosios Armijos fronte Haig vis dar tikėjo, kad prasiveržimas neišvengiamas. Rugsėjo 29 d. jis sukūrė planą Alenbio Trečiajai Armijai grižti šiaurėje ties Gommecourt į mūšio lauką, o Ketvirtajai Armijai pulti Cambrai. Pirmas žingsnis reikalavo užimti vokiečių Transloy liniją, kuri tęsėsi nuo Le Transloy kaimo rytuose iki Le Sars kaimo prie Alberto-Bapaumės kelio.
Prasidėjęs spalio 1 d. Le Transloy mūšis nuslopo, kai prasidėjo smarkūs lietūs, pavertę mūšio lauką purvyne. Le Sars buvo užimtas spalio 7 d., bet kitur buvo mažai pasiekta. Paskutinės kančios buvo nepavykusi Butte de Warlencourt. Ketvirtosios Armijos fronte liovėsi didelės karinės operacijos.
thumb|left|Mametz, Vakarų Frontas, žiemos scena, Frank Crozier paveikslas
Paskutinis Somos mūšio etapas buvo lapkričio 13-18 d. palei Akro upę į šiaurę nuo Thiepval. Haig puolimo tikslas buvo labiau politinis nei karinis: artėjant žiemai nebuvo prasiveržimo galimybės. Vietoj to jis Chantilly konferencijoje lapkričio 15 d. jis tikėjosi pranešti apie sėkmę prancūzams.
Pradiniai veiksmai beveik buvo liepos 1 d. pakartojimas. Netgi mina vėl buvo detonuota po Hawthorn gūbrio tvirtove. 31-oji divizija vėl puolė Serre, bet rezultatai buvo panašūs. Į pietus nuo Serre britai užėmė daugumą planuotų objektų. 51-oji divizija užėmė Beaumont Hamelį, o dešinėje 63-oji divizija užėmė Beaucourt-sur-l’Ancre, kur leitenantas kolonelis Bernard Freyberg pelnė Viktorijos kryžių. II korpusas irgi pasistūmė.
Haig buvo patenkintas rezultatais, bet Gough norėjo dar įdėti pastangų ir lapkričio 18 d. buvo puolami Miuncheno ir Frankfurto apkasai ir stumiamasi link Grandcourt. 90 16-ojo bataliono karių Kalnų lengvieji pėstininkai, buvo apsupti Frankfurto apkasuose, kur jie išsilaikė iki lapkričio 21 d., kai 45 kariai, iš jų 30 sužeistų, pasidavė. Taip baigėsi Akro mūšis ir kartu Somos mūšis.
Alfonsas Laurinavičius
Alfonsas Laurinavičius (g. 1947 m. kovo 15 d. Anužiuose, Endriejavo valsčius) – Lietuvos teisės mokslininkas, istorikas, socialinių mokslų daktaras.
Biografija
1973 m. baigė Vilniaus pedagoginio instituto Istorijos fakultetą. 2006 m. socialinių mokslų daktaras.
1978–1981 m. Vėliučionių specialiosios profesinės technikos mokyklos direktorius. 1981–1990 m. Vidaus reikalų ministerijos Kriminalinės paieškos valdybos vyr. inspektorius, dėstė Vidaus reikalų ministerijos mokymo centre. Nuo 1990 m. Lietuvos policijos akademijos (1997–2000 m. Lietuvos teisės akademija, 2000–2004 m. Lietuvos teisės universitetas, nuo 2004 m. Mykolo Romerio universitetas) darbuotojas, nuo 1992 m. dėstytojas, nuo 2002 m. Muitinės veiklos katedros vedėjas; nuo 2008 m. profesorius.
Turi dvi anūkes, Gabrielę Laurinavičiūtę ir Kotryną Krupauskaitę.
Mokslinė veikla
Mokslinės veiklos sritys: administracinė teisė, vadyba ir administravimas, etika, intelektinės nuosavybės apsauga tarptautinio prekyboje.
Trapusis gluodenas
Trapusis gluodenas (Anguis fragilis) – žvynaroplių (Squamata) būrio roplys, priklausantis gluodenų (Anguidae) šeimai. Pagal išvaizdą primena gyvatę, todėl Lietuvoje dar vadinamas geležine gyvate, varine gyvate. Retesnis senovinis lietuviškas pavadinimas – žibulis.
Kūnas 35-45 cm ilgio, panašus į gyvatę, bet nuo jos skiriasi šiais požymiais: akių vokai judantys, uodega ilga ir lengvai nulūžta, galūnės išnykusios, odą keičia lopais, o ne neriasi kaip gyvatės. Liežuvis dvišakas. Kūno viršus padengtas lygiais, vienas kito neperdengiančiais apvaliais žvynais, sidabriškai pilkas, augant pasidaro juosvai rusvas ar pilkas, bronzinio atspalvio, pilvas ir šonai šviesesnės spalvos. Patelėms išilgai nugaros eina dvi ištisinės juodos juostelės, patinams – tamsiai rudų dėmėlių eilės. Galva neryški. Gluodenai (dažniausiai patinėliai), kurie gyvena vandens pakrantėse ar salose, ant kūno turi melsvas dėmes. Dėmės atsiranda ne iškart, o apie 3 gyvenimo metus. Nenuodingas. Svoris iki 1 kg. Tai vieni ilgiausiai gyvenančių driežų. Gluodeno gyvenimo trukmė iki 9-12 metų.
Paplitęs visoje Europoje, taip pat Šiaurės Afrikoje. Gluodenas gyvena spygliuočių ir lapuočių miškuose, miško aikštelėse, kirtavietėse, paprastai pasislėpęs po lapais ar šakomis. Kartais randamas soduose, krūmais apaugusių upių ir upelių slėniuose. Žiemoja graužikų urvuose, plyšiuose po medžių kelmais. Minta šliužais, kirmėlėmis.
Rūšis saugoma Berno konvencijos dėl Europos laukinės gamtos ir gamtinės aplinkos apsaugos (III apsaugos kategorija).
thumb|250px|left|Gluodeno galva
Paulavos respublika
Paulavos respublika (arba Pavlovo respublika) buvo nedidelė valstiečių savivaldos bendruomenė palei Merkį, dabartiniame Merkinės kaime Šalčininkų rajone su aplinkinėmis žemėmis.
thumb|left|Povilas Ksaveras Bžostovskis skelbia statutą valstiečiams, [[Pranciškus Smuglevičius|Pranciškaus Smuglevičiaus paveikslas, 1795 m.]] Gyvavo nuo 1769 iki 1795 metų, kuomet ją savo dvare įkūrė Povilas Ksaveras Bžostovskis. Ją sudarė Merkinės dvaras (34 valstiečių ūkiai), sujungtas su Turgelių palivarku (iš viso 78 valakai, apie 1640 ha). Valdė prezidentas (pats dvaro savininkas) ir valstiečių seimas. Povilas Bžostovskis pamažu likvidavo dvaro arimus ir lažą, atodirbio rentą pakeitė (galutinai nuo 1786 metų) pinigine. Valstiečiams leido laisvai tvarkyti savo turtą, iš dalies ir žemę, verstis prekyba ir amatais (kad jie galėtų mokėti činšą), suteikė asmens laisvę. Įsteigė mokyklą, stengėsi valstiečiams versti knygas. Dvaro pajamos iki 1784 metais padidėjo daugiau kaip du kartus. Valstybę vėliau pripažino Stanislovas Augustas Poniatovskis, Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius. Paulavos respublikos pinigai tais laikais buvo retas ir brangus kolekcinis objektas Europos kolekcionieriams.
Respublika žlugo, kai jos įkūrėjas, suprasdamas, kad Rusija valdas greitai užims (per Lenkijos-Lietuvos padalijimus), pasitraukė į Saksoniją ir išmainė Paulavos respubliką į dvarą tenai. Naujas vadovas vis dėlto nebandė tęsti respublikos veiklos, vėl grąžino lažą ir nusavino žemę, o vėliau valdas išties okupavo Rusija. Paulavos respublika buvo viena radikaliausių XVIII a. 2-osios pusės valstiečių reformų Abiejų Tautų Respublikoje.
Gyvenimo ypatumai
Žemė valstiečiams buvo išdalinta už darbą ir iš dalies už mokestį (pinigais ir medaus duokle). Jei valstietis savo vietoje galėjo pristatyti kitą valstietį, tai gaudavo laisvę. Kaimiečiai buvo mokomi skaityti, rašyti, skaičiuoti, įvairių amatų (daryti skrybėles, pinti krepšius, megzti kojines ir kt.). Iš karo tarnybai tinkamų vyrų sudaryti informuoti kariniai vienetai su gubernatoriumi priešakyje, kurie kasdien atlikdavo pratybas, o prireikus buvo įpareigoti su šautuvu ir buože ginti tėvynę. Iš pačių valstiečių sudarytas teismas, paskirti girininkai ir dešimtininkai lauko darbams prižiūrėti. Valdininkai, kurių sąžiningumą sekė pats savininkas, rašė smulkią atskaitomybę. Per keletą metų ši respublika pražydo – gražiai įdirbti laukai ėmė duoti didesnį derlių, apsišvietę ir padoriai apsirengę valstiečiai noriai ėjo į darbą ir aptvarkė savo sodybas. Dvarininkas kas 4 metai šaukdavo visuotinį gyventojų susirinkimą, kuriame patikrindavo gimimų ir mirimų duomenis, pasikalbėdavo su valstiečiais, suruošdavo jiems vaišes su šokiais.
Pusiaujinė koordinačių sistema
thumb|250px|Pusiaujinės koordinatės. Pusiaujinė koordinačių sistema – plačiausiai naudojama dangaus koordinačių sistema. Ši sistema yra panaši į geografinę koordinačių sistemą. Žemės pusiaujo projekcija į dangaus sferą yra dangaus pusiaujas, kuris dalina dangaus sferą į 2 dalis: šiaurinį dangaus pusrutulį su šiaurės poliumi ir pietinį dangaus pusrutulį su pietų poliumi. Koordinačių tinklą sudaro deklinacijos apskritimai arba valandiniai apskritimai (nors iš esmės tai didieji dangaus sferos pusapskritimiai jungiantys šiaurinį ir pietinį dangaus polius) ir dangaus lygiagretės (mažieji apskritimai, lygiagretūs dangaus pusiaujo plokštumai). Astronomai naudoja dvi pusiaujinių koordinačių sistemas.
Pirmojoje pusiaujinėje koordinačių sistemoje šviesulio koordinatės yra:
Dėl parinio dangaus sukimosi šviesulių deklinacija išlieka pastovi, o valandinis kampas kinta tolygiai laikui bėgant. Norėdami turėti nekintamas visas koordinates, turime naudoti atskaitos sistemą, besisukančią kartu su dangaus sfera. Joje naudojama koordinatė rektascensija, kuri yra susieta su (beveik) nejudančiu dangaus sferos tašku – pavasario lygiadienio tašku.
Antrosios pusiaujinės koordinačių sistemos koordinatės yra:
centre|framed|Kairėje šviesulys [[Kulminacija|kulminuoja stebėtojo meridiane, tai H=0, tada rektascensija lygi žvaigždiniam laikui. Dešinėje pavasario lygiadienio taškas kulminuoja stebėtojo meridiane (žvaigždinis laikas lygus 0).]]
Koordinačių transformacijos
Žinant stebėtojo geografinę platumą \phi galima perskaičiuoti pusiaujines koordinates į horizontines koordinates. Jei δ-deklinacija, H-valandinis kampas, tada horizontinės koordinatės h – aukštis, A-azimutas randamos:
Čitvano nacionalinis parkas
Čitvano nacionalinis parkas (चितवन राष्ट्रिय निकुञ्ज), seniau karališkasis Čitvano nacionalinis parkas – saugoma gamtos teritorija Nepalo pietuose, į pietvakarius nuo Katmandu, Indijos pasienyje, Terai lygumose. Užima 932 km² teritoriją. Teritorija pradėta saugoti 1846 m. kaip medžioklės draustinis, nacionalinis parkas įkurtas 1973 m.
Vakaruose parką riboja Narajani (Gandako) upė, šiaurėje – Rapti, rytuose – Pančnado ir Reu upės. Teritorijoje yra Parsos rezervatas. Čitvano nacionaliniame parke saugoma natūrali išlikusi Himalajų subtropinių plačialapių miškų bei pelkynų gamta. Čia dar sutinkami kitur Azijoje daugiausia išnykę gyvūnai: bengaliniai tigrai, leopardai, panteros, šarvuotieji raganosiai, gaūrai, indiniai zambarai, kiauliniai elniai, aksiai, bengaliniai florikanai, Javos marabu, pelkiniai frankolinai ir kt.
Čitvano nacionalinis parkas 1984 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Kebeliai
Kebeliai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurę nuo Saugų, 2 km į rytus nuo Vilkyčių, prie kelio Vilkyčiai–Švėkšna. Kebeliuose yra autokroso (ilgis 900 m) ir ralio kroso (ilgis 800 m) trasos. Dalis kaimo yra Begėdžių miške. Šiauriniu pakraščiu teka Veiviržas (Minijos kairysis intakas). Gretimi kaimai: vakaruose – Vilkyčiai, Sakūtėliai, šiaurės vakaruose – Aisėnai, šiaurėje – Stankaičiai, pietuose – Begėdžiai, pietvakariuose – Čiūteliai.
Etimologija
Vietovardis kilęs iš pavardės Kebelis. Kaimo pavadinimas vokiečių kalba buvo rašomas Kebbeln.
Istorija
XIX a. pabaigoje iš Pangirių pro Kebelius į Begėdžius nutiestas kelias. Kebeliuose buvo pradinė mokykla (veikė 1825–1944 m., nuo 1904 m. dvi klasės), valsčiaus centras (nuo 1903 m.), paštas, telefonas, telegrafas (nuo 1907 m.), užeigos namai.
Po II pasaulinio karo Kebelių kaime iš esmės pasikeitė gyventojai. Sovietmečiu Kebeliai sunyko: nugriauta nemažai sodybų, sunaikintos senosios kapinės, buvę laukai apaugo mišku ir krūmais.
1990 m. Kebelių žvyro karjere įrengta 800 metrų ilgio uždara žvyro-molio-asfalto automobilių lenktynių Vilkyčių trasa, kurioje rengiamos ir tarptautinės varžybos. Pastatyti keli nauji namai.
Jamiolki Kovalė
Jamiolki Kovalė  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Sokolų valsčiuje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės vakarus nuo Sokolų, apie 15 km į šiaurės rytus nuo Mazovijos Vysokio ir apie 37 km į vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.
Kodeneco Švč. Mergelės Marijos Gimimo parapija
'''Kodeneco Švč. Mergelės Marijos Gimimo parapija'''  – katalikų parapija, įkurta 1922 metais, Kodeneco kaime. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijos Parčevo dekanatui. 1795 m. pastatyta medinė parapijos bažnyčia, kuri 1875 m. paversta į cerkvę, o 1920 m. grįžo katalikams.
Margarita Butkienė
Margarita Butkienė (g. 1959 m. vasario 22 d. Ryliškiuose, Alytaus rajonas) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė.
Biografija
1977 m. baigė Alytaus 5–ąją vidurinę mokyklą, 1982 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakultete žurnalistikos specialybę.
1982 m. pradėjo dirbti Lietuvos televizijos laidoje „Sveikata“, 1989 m. perėjo į Lietuvos televizijos ir radijo Reklamos skyrių. Nuo 1991 m. rengė laidą namų šeimininkėms „Kviečia šeimininkė Darata“, radijo laidą moterims „Ievos sodai“. 1993–1994 m. žurnalo „Pagrandukas“ redaktorė, kartu su kitais įsteigė žurnalą „Mano namai“. Rengė reportažus, interviu, pokalbius, rašė daugiausia socialinėmis, psichologinėmis, buitinėmis, dorovinėmis temomis. Nuo 1996 m. – leidybinės UAB „Moteris“ direktorė, koncerno „MG Baltic“ žurnalų leidybos įmonės „Neo-Press“ direktorė. 2010–2011 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos sekretorė, vėliau Seimo nario A. Ažubalio padėjėja-sekretorė.
Žydabrastis
Žydabrastis – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 3,5 km į rytus nuo Dusmenų, prie kelio.
Krokas
ir kt.
Krokas (Crocus) – vilkdalginių (Iridaceae) šeimos augalų gentis.
Kilę iš rytinių ir šiaurinių Viduržemio jūros pakrančių. Išvesta daug veislių.
Plačiai paplitę kaip dekoratyviniai augalai. Pagal žydėjimą jie yra pavasariniai ir rudeniniai. Rudenį žydintieji krokai sodinami liepos mėnesį. Kai kurių rūšių krokai plačiai pasisėja. Sodinami pulkeliais arba maišomi pagal spalvas. Gražiai atrodo susodinta pereinamų spalvų gama.
Daržinių krokų (Crocus sativus) purkos, vadinamos šafranu, vartojamos kaip prieskonis.
Lygumų Švč. Trejybės bažnyčia
'''Lygumų Švč. Trejybės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Lygumų miestelyje, Kruojos (Mūšos dešiniojo intako) kairiajame krante.
Parapijoje yra kultūros paveldo objektai Lygumų kapinių koplyčia, Sereikių koplyčia.
Istorija
Apie 1426 m. Lygumų dvare pastatyta koplyčia. Dvaras 1436 m. išlaikė nuolatinį kunigą. Dvarininkas Liucijus Viekavičius 1524–1526 m. Kruojos pakrantėje pastatė bažnyčią. Jos išlaikymui paskyrė Šantauskų palivarką, žemės ir smuklę. Bažnyčią XVI a. antrojoje pusėje - 1630 m. buvo pasisavinę evangelikai reformatai. XVII a. įkurta altarija. Jai 1760 m. kunigas S. Bukauskas dovanojo 2,5 dešimtinės pievų. Klebonas Kristupas Volfas su parapijiečiais 1790 m. pastatė naują medinę bažnyčią. XIX a. (iki 1864 m.) veikė parapinė mokykla.
1832 m. bažnyčiai priklausė Lygumų miestelis ir Ruslelių kaimas. Rusijos valdžia 1842 m. parapijai paliko 33 dešimtines žemės. Klebonas J. Beniusevičius nupirko 6 valakus ganyklų ir dovanojo parapijai. Klebono Juozapo Korsako rūpesčiu architektas Nikolajus Andrejevas 1902 m. suprojektavo mūrinę bažnyčią (sąmatinė vertė 49 000 rublių).
1905 m. projektas patvirtintas, leista statyti. Statybos metu pamaldos laikinai vyko Lygumų kapinių koplyčioje. Klebono Jurgio Rupkos iniciatyva ir parapijiečių lėšomis dabartinė mūrinė bažnyčia 1908–1914 m. pastatyta. Ją 1915 m. konsekravo vyskupas Pranciškus Karevičius. 1908–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Klebonas P. Svilas 1936 m. išpuošė bažnyčios vidų. Įsigyti 3 varpai (kainavo 30 000 litų).
Vietinių gyventojų pasakojimuose minima, kad statant bažnyčią 1908-1914 visi miestelėnai statyboms kaupė naminių paukščių kiaušinių lukštus. Lukštai - kalcio ir kreidos šaltinis, skirti įmaišyti į tuometinį jungiamąjį mišinį. Cemento tada dar nebuvo arba neturėjo.
Amros kultūra
Amros kultūra – eneolito archeologinė kultūra Aukštutiniame Egipte, pavadinta nuo al Amros miesto. Kita svarbi jos gyvenvietė buvo Nakada, dėl ko kultūra dar vadinama Nakados I kultūra.
Kultūra
Amros kultūra susidarė po Badario kultūros. Ji plito 4 tūkstantmečio pr. m. e. antrojoje pusėje Egipte.
Amros kultūros žmonės vertėsi medžiokle, iš dalies žemdirbyste, gyvulininkyste. Naudojo akmeninius ir kaulinius įrankius, turėjo ir varinių dirbinių. Būdinga gludinta raudonos spalvos keramika, kartais puošta baltos spalvos piešiniais.
Grajevo istorijos kalendorius
Grajevo istorijos kalendorius – su Grajevo (Lenkija) istorija siejamos svarbiausios datos.
Mauragienė
Mauragienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).
Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Mauragaitė (mergautinė pavardė).
Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Mauragas.
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Hitleris: 10 paskutiniųjų dienų
Hitleris: 10 paskutiniųjų dienų – 1973 m. Britanijos ir Italijos kinematografininkų sukurta biografinė drama apie paskutiniąsias 10 Adolfo Hitlerio gyvenimo dienų nuo jo gimtadienio 1945 m. balandžio 20 d. iki savižudybės 30 d. Juostos pagrindas yra įvykių liudininko Gerhardto Boldto atsiminimai.
Varpotoji juodžolė
Varpotoji juodžolė (Actaea spicata) – vėdryninių (Ranunculaceae) šeimos juodžolės (Actaea) genties augalas. Liaudyje dar žinomas kaip juodšaknė, kabalysė, kiauliauogė, meškauogė. Savaime paplitęs Europoje, Kaukaze, Vakarų Sibire, taip pat ir Lietuvoje.
Ekologija
thumb|left|250px|Iliustracija iš Flora von Deutschland, Österreich und der Schweiz (1885) Auga lapuočių ir mišriuose miškuose, paunksnėje, rečiau krūmuose. Mėgsta šešėlį, puveningus, nerūgščius, vidutinio drėgnumo dirvožemius, pavieniais egzemplioriais.
Žiedai apdulkinami vabalų. Sėklas išplatina uogas lesantys paukščiai.
Biologija
Tai daugiametis, 30–70 cm aukščio žolinis augalas. Turi trumpą, storą šakniastiebį. Šaknys siekia iki 50 cm gylį. Stiebas stamantrus, šakotas, lapuotas, plikas. Lapai kvapnūs, neproporcingai stambūs, ilgakočiai, 20–30 cm ilgio, lakštas du kartus suskaidytas į tris dalis; kiekvienas lapelis, kiaušiniškas, su koteliu. Lapai dažniausiai būna išsidėstę lygiagrečiai dirvos paviršiui.
Smulkūs, be nektaro žiedai nedidelėje kekėje, išaugusioje ant ilgo kotelio viršūninio lapo pažastyje. Apyžiedis balas ar gelsvas, greit nukrintantis. Turi 4–6 balkšvus ar violetinius taurėlapius. Piestelė viena. Kuokelių daug, jie ilgesni už vainiklapius.
Žydi birželio mėnesį, neretai pirmieji žiedai prasiskleidžia gegužės antroje pusėje. Vaisiai – daugiasėklės, sultingos, juodos, blizgančios, 1–1,1 cm ilgio, raudonomis sultimis uogos. Vaisių nokimas tęsiasi nuo liepos ik rugsėjo. Sėklos rudos. Dauginasi sėklomis ir vegetatyviškai šakniastiebiais.
Nuodingumas
Visas augalas, ypač uogos ir šakniastiebiai, nuodingas, labai erzinantis odą. Uogose yra saponinų, alkaloidų.
Naudojimas
Varpotoji juodžolė kartais vartojama homeopatijoje. Anksčiau augalu buvo dažomi audiniai juoda ir raudona spalva. Auginamas kaip dekoratyvinis parkuose ar kituose ūksmėtuose vietose. Vidurio Europoje kadaise šis augalas buvo vertinamas kaip burtažolė, turinti magiškos galios.
Vladislovas Tiškevičius (1644)
Vladislovas Tiškevičius (, 1644–1684 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, Lelijos herbo grafas, valstybės ir karinis veikėjas.
Biografija
thumb|left|150px|Vladislovas Tiškevičiaus antroji žmona Teodora Aleksandra Sapiegaitė Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės Lahoisko šakos. Tėvas Antanas Jonas Tiškevičius. Motina Kristina Švykovska. Kaip rašo Albertas Stanislovas Radvila, vaiko krikštatėviais buvo Abiejų Tautų Respublikos valdovas Vladislovas Vaza ir paties Radvilos žmona Kristina Liubomirskytė-Radvilienė.
Šeima
Iki 1665 m. vedė Marijoną Tyzenhauzaitę. Pirmoji santuoka buvo bevaikė. 1671 m. liepos 11 d. susituokė su Teodora Aleksandra Sapiegaite (1639–1678 m.). Su ja susilaukė dukters Teresės Tiškevičiūtės, kuri ištekėjo už Minsko vaivados, žemaičių kilmės didiko Kristupo Stanislovos Zavišos Kęsgailos.
Valstybės tarnyba
1676 m. Lietuvos raikytojas, Purvienio seniūnas.
Justina Kauneckienė
Justina Kauneckienė – Kairytė (1907 m. kovo 24 d., Skliausčiai, Jurbarko rajonas, Eržvilko seniūnija – 1964 m. sausio 29 d., Kaunas) – Lietuvos mokslininkė, zoologė, mokslų daktarė. Buvo Lietuvos gamtos apsaugos draugijos pirmininko pavaduotoja, Aukštojo ir specialaus vidurinio mokslo komiteto Biologijos tarybos, Kauno zoologijos sodo tarybos narė, Kauno gamtos apsaugos draugijos atsakinga sekretorė, Kauno dekoratyvinių paukščių ir žvėrelių draugijos narė.
Biografija
Gimė 1907 m. kovo 24 d., Skliausčių kaime (Jurbarko rajonas, Eržvilko seniūnija). 1926 m. baigė Raseinių valstybinę gimnaziją. 1930-1931 m. dirbo Kaune vaikų darželio auklėtoja, iki 1940 m. dirbo Kauno savivaldybėje raštvede. Po to metus buvo Kauno miesto socialinio aprūpinimo skyriaus viršininke. Pokariu – 1945-1947 m. dirbo Kauno universiteto Medicinos fakulteto Biologijos katedros laborante. Trejus metus, nuo 1948 m. vadovavo Kauno zoologijos muziejui, kuris tuo metu priklauso Lietuvos mokslų akademijos Biologijos institutui. Dėl politinių sumetimų 1951 m. buvo atleista iš direktoriaus pareigų. Tais pačiais metais baigė Vilniaus universiteto Gamtos fakultetą, įgijo biologės – zoologės specialybę. Vėliau iki 1954 m. dirbo Lietuvos miškų institute jaunesniąja moksline bendradarbe. 1954-1962 m. buvo Lietuvos veterinarijos akademijos Zoologijos, botanikos ir darvinizmo katedros asistentė, docentė. Nuo 1962 m. vadovavo šiai katedrai. 1956 m. LMA Biologijos instituto taryboje apgynė biologijos mokslų kandidato disertaciją "Svarbiausieji Lietuvos TSR vaisėdžiai (Carpocapsa-Laspeyresia)". 1958 m. buvo suteiktas docentės pedagoginis mokslo vardas. Mirė 1964 m. sausio 29 d. Kaune, palaidota Petrašiūnų kapinėse.
Puerto San Chuljanas
Puerto San Chulijanas  – miestas Argentinoje, Santa Kruso provincijoje, 180 km į pietvakarius nuo Puerto Deseado, Argentinos jūros pakrantėje (prie San Chulijano įlankos). Magaljaneso departamento centras. 6,1 tūkst. gyventojų.
Kalio kartelis
Kalio kartelis - Kolumbijos narkotikų kartelis, kurio centras buvo Kalio miesto regione. Savo sėkmės metu, pagal kai kuriuos apskaičiavimus, jis kontroliavo apie 80 % kokaino eksporto iš Kolumbijos į JAV.
Kalio kartelį 1970 metais įkūrė broliai Gilberto Rodríguez Orejuela ir Miguel Rodríguez Orejuela, José Santacruz Londoño ir Helmer Herrera. Jis nuolat kovojo su Pablo Eskobaro Medeljino karteliu ir prarado įtaką vos keleriais metais už jį vėliau - apie 1995-uosius. Kalio kartelis taip pat padėjo įkurti Los Pepes ('Perseguidos por Pablo E'scobar; Pablo Eskobaro persekiojami žmonės) - visuomeninę organizaciją, kovojusią prieš šį narkobaroną. Tačiau Los Pepes taip pat kariavo kriminaliniais metodais, jie yra kaltinami kankinimais, žmogžudystėmis, prievartavimais ir net "civilių" (nusikaltėlių veikloje nedalyvaujančių asmenų) žudynėmis.
Puerto San Chuljanas
Yra jūrų uostas, oro uostas. Pietų Patagonijos universitetas. Per miestą eina Viedmos-Ušuajos plentas. Kelias į Gobernador Gregoresą. Priešais Puerto San Chulijaną esančiame iškyšulyje įkurtas provincijos rezervatas. Jame saugoma Patagonijos pakrančių gamta, gyvūnija. Į pietvakarius nuo miesto yra San Chulijano įduba – žemiausia Pietų Amerikos vieta (-105 m).
Kalio kartelis
Nors šiuo metu Kalio kartelis nebeturi tokios didelės įtakos, kaip anksčiau, nemaža dalis jo naujesnių narių vis dar užsiima narkotikų verslu.
Mazuronis
Mazuronis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Mazuronienė (ištekėjusi moteris) ir Mazuronytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Brentford FC
Brentford FC – Anglijos futbolo klubas iš Brentfordo (vakarų Londonas).
Sudėtis
Atnaujinta: 2021 m. gruodžio 19 d.
Jakštaičių senosios kapinės
Jakštaičių senosios kapinės, vadinamos Senkapiais, Maro kapeliais, Maro kapais, Markapiais – neveikiančios kapinės šiaurinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Jakštaičių kaime (Imbarės seniūnija), 0,6 km į šiaurės vakarus nuo kelio Jakštaičiai–Narmantai tilto per Juodupį, 150 m į šiaurę nuo upelio, kaimo šiaurės vakarinėje dalyje.
Kapinės
Įrengtos kaimo laukuose, aukštumoje. Ovalo plano, apie 22 m skersmens, apjuostos lauko akmenų tvora, kurioje iš rytų pusės įrengti mediniai varteliai. Pakraščiuose apaugusios medžiais. Laidojimo žymių nesimato. Arčiau vakarinio pakraščio stovi betoninis antkapinis paminklas, raudonų plytų mūro koplytėlė ir tipinis kario savanorio antkapinis kryžius.
Antkapiniai paminklai
Pirmasis paminklas stovi į kairę nuo koplytėlės. Jis betoninis, tipinis, trijų tarpsnių, užsibaigiantis kryžiumi su metaline Nukryžiuotojo figūrėle. Priekinėje plokštumoje yra 1980 m. data.
Mečys Chadaravičius
Mečys Chadaravičius (1902 m. balandžio 20 d. Krakėse – 1949 m. spalio 3 d. Vilniuje) – Lietuvos teatro aktorius.
Jakštaičių senosios kapinės
Antkapiniai paminklai
Antrasis paminklas stovi į dešinę nuo koplytėlės. Tai betoninis, plokščias, tipinis kario savanorio kapo kryžius, kurio stiebo apatinė dalis išplatinta, o kryžmą juosia daugiakampės žvaigždės pavidalo nimbas. Apačioje pritvirtinta stačiakampė juodo akmens plokštė su iškaltu užrašu: „PARTIZANAS / ADOMAS / SKERSIS / „ĄŽUOLAS“ / 1918 – 1947 / ŽUVĘS NUO BUDELIO / RANKOS“.
Padniestrės vėliava
right|thumb|250px|Proporcijos: 2:3 Padniestrės vėliava – Padniestrės nepripažintos valstybės simbolis. 2000 metais priimta buvusios Moldavijos Tarybų Socialistines Respublikos vėliava.
Jakštaičių senosios kapinės
Istorija
Veikė XVII–XIX a., laidoti Jakštaičių kaimo gyventojai. XIX–XX a. pr. buvo pakasami savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai. Vadinamos Senkapiais, Maro kapais, Markapiais, Maro kapeliais. XIX a. apjuostos akmenų aptvaru. Pasakojama, kad prie kapinių seniau vaidendavosi, pasirodydavo liepsnelės.
Padniestrės vėliava
Istorija
Vėliava jau buvo naudojama kaip Moldavijos Tarybų Socialistines Respublikos vėliava iki 1991 metų. Po to, kai subyrėjo Tarybų Sąjunga ir Moldova tapo nepriklausoma, kai kuriose Padniestres vietose buvo atsisakyta kabinti naująją vėliavą ir liko naudojama senoji. Pačioje Moldavijoje naudojama tiktai valstybės vėliava, tačiau Padniestrėje leista naudoti supaprastintą senosios vėliavos versiją.
Jakštaičių senosios kapinės
Istorija
Nuo seno kapinėse stovėjo medinė koplytėlė ir 3 aukšti ąžuoliniai kryžiai. 1938 m. sunykusios koplytėlės vietoje kaimo pavasarininkai pastatė mūrinę, 1980 m. vietoje nuvirtusių kryžių Kazimieras ir Magdalena Maksvyčiai – betoninį antkapinį kryžių.
Padniestrės vėliava
Ateitis
thumb|250px|Naujoji pasiūlyta vėliava
2009 metais buvo pasiūlyta pakeisti regiono vėliavą į trijų spalvų (baltos, mėlynos bei raudonos) vėliavą, kuri yra beveik identiška Rusijos vėliavai.
Jakštaičių senosios kapinės
Istorija
1947 m. čia palaidotas prie Daukšių žuvęs Kardo rinktinės Tautvaišo kuopos partizanas Adomas Skersys–Ąžuolas. Jam atminti 2004 m. pastatytas tipinis kario savanorio antkapinis kryžius.
1959 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (istorikės Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė), 2005 m. – Julius Kanarskas.
Vida Cesiūnaitė
Vida Cesiūnaitė-Bagdonienė (g. 1958 m. kovo 14 d. Salininkai, Vilniaus raj.) – Lietuvos irkluotoja.
Biografija
1973 m. baigė Salininkų aštuonmetę mokyklą. 1976 m. baigė Vilniaus lengvosios pramonės technikumą. 1983–1988 m. TSRS irklavimo rinktinės narė. 1983–1988 m. dirbo Respublikinio sporto komiteto instruktore, 1988–1992 m. – masažuotoja, nuo 1998 m. bendrovės „Viltaura“ vadybininkė.
Grafika
Grafika ( – „rašau, piešiu“) – vaizduojamosios dailės šaka, kurios meninio vaizdo pagrindą sudaro piešinys. Svarbiausios meninio vaizdo kūrimo priemonės yra kontūrinė linija, juodų ir baltų dėmių deriniai, štrichas ir medžiaga (dažniausiai baltas ar spalvotas popierius), kurioje piešiama ar spausdinama.
Pagrindinė spalva – juoda, kitos spalvos mažiau vartojamos. Piešinys kuriamas pieštuku, plunksna, anglimi, sangvinu ant popieriaus, arba jo atvirkščias vaizdas raižomas kaltu, raižikliu, peiliu, graviravimo adata (kai kada ir ėsdinamas chemikalais) medinėse, metalinėse, akmeninėse plokštėse (klišėse) iš kurių spausdinami lakštai. Grafikos kūriniai dažnai būna didelio tiražo, todėl labiau nei kitos dailės šakos atspindi aktualijas, vartojama masinei propagandai, agitacijai. Jos kūrinių serijos ir ciklai sudaro galimybę nuosekliai atkurti kurios nors temos visumą.
Rūšys
Pagal paskirtį grafika skirstoma į:
Savitą taikomosios grafikos rūšį sudaro pramoninė grafika (gaminių firminiai ženklai, etiketės; įpakavimo puošyba). Būdingi grafikos žanrai yra ekslibris, karikatūra, plakatas.
Nikitinas
Žodis Nikitinas reiškia:
Mazzarino
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Marisa Mell
Marisa Mell (tikrasis vardas –  Marlies Theres Moitzi ; 1939 m. vasario 24 d. – 1992 m. gegužės 16 d.) – Austrijoje gimusi aktorė, išgarsėjusi Italijoje 7–8-ame praėjusio amžiaus dešimtmečiuose.
Biografija
Ji gimė Grace 1939 m. ir dar vaikystėje nusprendė tapti aktore, pamačiusi Gretą Garbo filme „Camille“. 1954 m. ji debiutavo teatro scenoje, o 1958–59 m. mokėsi Vienoje, Max Reinhard dramos mokykloje kartu su Senta Berger, Heidelinde Weis ir Erika Pluhar.
1960-aisiais Marisa ėmė filmuotis Italijoje ir per dešimtmetį tapo viena populiariausių „B“ kategorijos filmų aktorių. Vienas žymiausių jos vaidmenų – filme „Atsargiai: Diabolikas“ (1968 m.)
1963 m. Prancūzijoje ji pateko į automobilio avariją, kurioje vos neprarado dešinės akies. Per sekančius 2 metus jai buvo atlikta eilė plastinių operacijų, kad pašalinti likusius randus.
1964 m. Marisa buvo sulaukusi Holivudo kompanijos pasiūlymo pasirašyti 7 metų sutartį, tačiau atsisakė: „- Kontraktas buvo kaip knyga. Man atrodė, kad turėsiu gauti leidimą net norėdama nueiti į tualetą“. Vietoje to rinkosi vaidmenis įvairių Europos šalių filmuose, tik kartą pasirodydama JAV filme „Mahogany“ 1975 m. (šis buvo filmuojamas Romoje ir Marisa atliko nedidelį vaidmenį).
1972 m. režisierius Jesus Franco paskelbė apie planus filmuoti juostą „Camino solitario“, kurioje turėjo vaidinti Marisa, Mark Damon ir Barbara Bouchet. Vis dėlto jam nepavyko užsitikrinti finansavimo ir filmavimas buvo atidėtas iki 1984 m., kuomet Marisai numatytas vaidmuo atiteko aktorei Lina Romay.
1976 m. lapkritį jos nuotraukos išspausdino žurnalo „Playboy“ itališkas leidimas.
Paskutinis jos filmas buvo 1991 m. Austrijoje sukurta juosta „Ich liebe Wien“.
Šeima
right|thumb|170px Masira ištekėjo 1959 m. už Henri Tucci, iš karto po aktorinės mokyklos baigimo, tačiau 1963 m. jie išsiskyrė. Vėliau ji ilgus metus gyveno su vokiečių aktoriumi Curd Jürgens ir buvo gera Brigitte Bardot draugė.
1969 m. ji patyrė persileidimą. Tuo metu ji gyveno su Pier Luigi Torri, kuris prodiusavo keletą jos filmų.
1977 m. lapkričio 26 d. aktorei gimė duktė Louisa Ekira, tačiau gimdymas buvo priešlaikinis ir mergaitė neišgyveno. Marisa niekada neišdavė kas buvo šios tėvas.
1990 m. Vienoje buvo išleista jos autobiografija „Coverlove“. 1996 m. Vokietijoje jos draugė aktorė Erika Pluhar išleido apie ją knygą „Marisa, Rückblenden einer Freundschaft“.
Dembova Klodos Švč. Jėzaus Širdies parapija
'''Dembova Klodos Švč. Jėzaus Širdies parapija'''  – katalikų parapija, įkurta 1981 metais, Dembova Klodos kaime. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijos Parčevo dekanatui. 1981-1983 m. pastatyta parapijos bažnyčia.
Gintas Širmelis
Gintas Širmelis (g. 1978 m. gegužės 9 d.) – Lietuvos futbolininkas, saugas.
Biografija
Tėvas – futbolininkas ir treneris Saulius Širmelis.
1995–2001 m. žaidė Vilniaus komandose, 2003 m. su FBK Kaunas klubu tapo Lietuvos čempionu. 2005–2006 m. žaidė TVMK Tallinn klube.
Trenerio karjera
2023 m. sausio mėn. įgijo UEFA B trenerio licenciją.
Automobilių ralis
thumb|[[Petter Solberg|Peteris Solbergas 2006 m. „Kipro ralyje“, Pasaulio ralio čempionato etape]] Automobilių ralis – automobilių lenktynės, rengiamos atvirose ar uždarose trasose, kuriose varžosi modifikuoti ar specialiai tam suprojektuoti automobiliai. Šios lenktynės nuo kitų skiriasi tuo, kad lenktyniaujama daugiausia bendro naudojimo keliais, principu „iš taško A į tašką B“, pravažiuojant kontrolinius punktus. Lenktyniniu režimu pilotai važiuoja tik specialiuose, uždaruose greičio ruožuose (sutrumpintai vadinamais GR). Nuo vieno greičio ruožo iki kito lenktynininkai važiuoja atvirais keliais, laikydamiesi visų kelių eismo taisyklių ir griežtai nustatyto laiko limito.
Prieškaris
thumb|left|„[[Panhard“ XIX a. dešimtajame dešimtmetyje]] Terminas „ralis“, kaip autosportas, pirmą kartą pavartotas 1907 m. sausį vykusiame pirmajame „Monte Karlo ralyje“. Iki 1912 m. spalio šis terminas buvo mažai vartojamas. Pirmosios tokio tipo varžybos, palaikomos laikraščio „Le Petit Journal“, įvyko 1894 m. tarp Paryžiaus ir Ruano, kurios sukėlė didelį visuomenės ir automobilių gamintojų susidomėjimą. Prizus įteikė žiuri pagal surinktus pranešimus iš visų stebėtojų važiavusių kiekviename automobilyje. Nugalėtojais buvo paskelbti „Panhard“ ir „Peugeot“.
Šis įvykis buvo lenktynių keliais pradžia, tarp Prancūzijos ir kitų Europos šalių miestų. Šiame laikotarpyje atsirado daug taisyklių, egzistuojančių ir šiais laikais: atskiras automobilių startas, kontrolės punktai trasoje, kelio ženklai ir legendos, daugiausia žvyro dangos keliai, varžybos vyksta bet kokiu oru ir visais metų laikais. Trasose sutinkamos brastos ir siauros trasos atkarpos, praeinančios gyvenviečių gatvelėmis.
thumb||[[Marcel Renault 1903 m. lenktynėse Paryžius – Madridas]] 1895 m. birželį, pirmuoju iš didžiausių ralių tapo ralis Paryžius-Bordo-Paryžius, kurį laimėjo Emile Levasoras su Panhard. 1178 km distanciją jis įveikė per 48 val. 48 min., o vidutinis greitis siekė 24 km/h. Tiktai po aštuonerių metų, 1903 m. gegužę, lenktynėse Paryžius-Madridas, Fernandas Gabriel su automobiliu „Mors“, 550 km distanciją įveikė per 5 val. 15 min., o vidutinis greitis siekė 105 km/h. Greičiai išaugo tiek, kad tapo pavojingi žiūrovams ir kitiems eismo dalyviams, dėl to kilo daugybė avarijų, kuriose buvo daug nukentėjusiųjų. Prancūzijos valdžia nutraukė ir uždraudė ralio varžybas. Nuo to laiko lenktynės Europoje (išskyrus Italiją) turėjo būti rengiamos uždarose trasose. 1907 m., Anglijoje, buvo pastatytas pirmasis lenktynių trekas.
Italijoje lenktynės keliais prasidėjo nuo 1895 m. kai buvo važiuojama iš Turino į Astį ir atgal. Pirmosios tikrosios lenktynės įvyko 1897 m., išilgai Madžore ežero pakrantės iš Aronos į Stresą ir atgal. Tai tapo tradicinių lenktynių, tokių kaip „Targa Florio“ Sicilijoje (nuo 1906 m.) ir „Giro di Sicilia“ (1912 m.) pradžia, kurios tęsėsi iki pat Antrojo pasaulinio karo.
Vokietijoje pirmosios „Herkomer Trophy Trial“ varžybos įvyko 1905 m. Tai buvo 800 km distancija su kilimais į kalną ir greičio ruožais. Pirmaisiais metais galėjo dalyvauti tik „Gran Turismo“ klasės automobiliai. 1906 m. atsiradus tikroms lenktynėms nugalėtoju tapo Rudolfas Štiosas su automobiliu „Horch“.
1905 m. Prancūzijoje „L’Auto“ organizavo lenktynes „Coupe de l’Auto“. Tarp dalyvių buvo galima sutikti „Peugeot“, „Sizaire-Naudin“, „Isotta Fraschini“, „Bugatti Type 13“.
Tuo metu įvyko ir dvi labai ilgos distancijos lenktynės – Pekinas-Paryžius (1907 m.) ir Niujorkas-Paryžius (1908 m.). Pastarųjų maršrutas driekėsi per Japoniją ir Sibirą. Lenktynėse dalyvavo tik saujelė entuziastų, bet jau tada nugalėtojai pasižymėjo visomis šiuolaikinių ralistų savybėmis: kruopščiu pasiruošimu, mechanikos žiniomis, išradingumu, atkaklumu.
1902 metais Didžiojoje Britanijoje, „Škotijos automobilių klubas“ padėjo pagrindą kasmetinėms automobilių lenktynėms. 1908 m. „Karališkasis automobilių klubas“ surengė tarptautinį 2000 mylių važiavimą „Touring“ klasės automobiliais, o 1914 m. surengė lengvųjų automobilių važiavimą.
Karo metai
Trečiajame dešimtmetyje daugybė „Alpių ralio“ variacijų buvo rengiama Austrijoje, Italijoje, Prancūzijoje, Šveicarijoje ir Vokietijoje. Bene žymiausios tarp jų buvo „Alpenfahrt“ (Austrija), „Coppa delle Alpi“ (Italija) ir „Coupe Internationale des Alpes“ organizuojamos Italijos, Vokietijos, Austrijos, Šveicarijos ir Prancūzijos automobilių klubų. Šie renginiai vykdavo nuo 1928 m. iki 1936 m., pritraukdavę dėmesį įtemptomis kovomis dėl „Glacier Cup“ apdovanojimo individualioje įskaitoje ir dėl „Alpine Cup“ – komandinėje įskaitoje. Dėl pastarojo apdovanojimo tarpusavyje varžėsi britų komandos – „Talbot“, „Riley“, „MG“ ir „Triumph“ ir neįtikėtinai stiprios ir gerai finansuojamos komandos iš hitlerinės Vokietijos – „Adler“, „Wanderer“ ir „Trumpf“.
1932 m. prancūzai pradėjo rengti savo ralį – „Rallye des Alpes Françaises“, kuris po antrojo pasaulinio karo buvo pervadintas į „Rallye International des Alpes“ (arba trumpiau „Coupe des Alpes“). Tarpukariu buvo pradėti rengti ir kiti svarbūs raliai, tokie kaip britų „RAC Rally“ (1932 m.) ir belgų Lježas-Roma-Lježas, oficialiai vadinamas „Le Marathon de la Route“ (1931 m.) – dvejos lenktynės radikaliai besiskiriančios tarpusavyje: pirmasis ralis – nuoseklus turas tarp miestų, pravažiuojant kurortus ir specialius ruožus; paskutinis – sunki trasa Europos kalnų keliais.
Pirmuoju Airijos raliu tapo „Ulster Motor Rally“ (1931 m.). Po keleto metų ralio formatas pasikeitė – atsirado 1000 mylių „Circuit of Ireland Rally“. Italijoje, Benito Musolinio valdžia propagavo ir išvystė visų rūšių autosportą, todėl po Pirmojo pasaulinio karo automobilių sportas greitai vystėsi, o 1927 m. pradėtos lenktynės „Mille Miglia“, kurių atstumas sudarė daugiau nei 1000 mylių, kurios driekėsi magistralėmis nuo Brešos iki Romos ir atgal. Šios lenktynės nepakitę išliko iki 1938 m.
1939 m. rugpjūtį Lježo ralis buvo paskutinis stambus renginys prieš Antrąjį pasaulinį karą. Šiame ralyje nugalėjo belgas Ginetas Trasensteris su „Bugatti“ ir prancūzas Žanas Trevou su „Hotchkiss“.
Pokaris
thumb|Osmo Kalpala, tvarkantis savo automobilį „[[DKW“ 1956 m. „1000 ežerų ralyje“]] Po karo ši sporto šaka ilgai neatsigavo, bet šeštasis dešimtmetis tapo ralio aukso amžiumi. Europoje, prie Monte Karlo, Prancūzijos ir Austrijos Alpių ralių prisijungė „Lisabonos ralis“ (Portugalija, 1947 m.), „Tulpių ralis“ (Nyderlandai, 1949 m.), „Vidurnakčio saulės ralis“ (Švedija, 1951 m. Dabar vadinamas „Švedijos raliu“), „1000 ežerų ralis“ (Suomija, 1951 m. Dabar vadinamas „Suomijos raliu“), taip pat „Akropolio ralis“ (Graikija, 1956 m.). Tarptautinė automobilių federacija (FIA) sukūrė Europos automobilių ralio čempionatą, susidedantį iš dešimties arba dvylikos etapų. 1958 m. prasidėjo pirmoji oficialiai pripažinta ralio serija Didžiojoje Britanijoje, pavadinta Didžiosios Britanijos ralio čempionatu.
Lenktynės jau nebuvo rengiamos bendro naudojimo keliais, išskyrus Italiją, kurioje tai uždrausta 1957 m., kai „Mille Miglia“ ralio metu įvyko rimta avarija.
Ralis ne Europoje
thumb|Kontrolinis punktas 1973 m. „[[Safario ralis|Safario ralyje“]] Lenktynės išpopuliarėjo ne vien tik Europos šalyse. Pietų Amerikoje buvo surengtos ilgiausios lenktynės, suskirstytos į dieninius etapus, bendras distancijos ilgis 8000-9500 km. 1940 m. pirmosiomis lenktynėmis tapo „Gran Premio del Norte“, kurios tęsėsi nuo Buenos Airių iki Limos ir atgal. Jose nugalėjo Chuanas Manuelis Fanchijas su perdarytu kupė „Chevrolet“. Šis renginys pakartotas 1947 m. , o 1948 m. surengtos dar ambicingesnės lenktynės „Gran Premio de la América del Sur“, kurios tęsėsi nuo Buenos Airių iki Karakaso (Venesuela). Šiose lenktynėse Ch. Fanchijas pateko į avariją, kurioje žuvo jo šturmanas. Po to, 1950 m., atsirado greita ir pavojinga „Carrera Panamericana“ trasa, kurios ilgis 3075 km. Ji prasidėjo nuo Gvatemalos iki JAV sienų, o lenktyniaujama buvo iki 1954 m.
1950 m. įvyko pirmosios „Méditerranée-le Cap“ lenktynės Afrikos žemyne, kurių ilgis 1600 km nuo Viduržemio jūros iki PAR. Šios lenktynės vyko iki 1961 m., kai dėl politinių aplinkybių buvo nutrauktos. 1953 m. Rytų Afrikoje įvyko ralis „Coronation Safari“, kuris vėliau pervadintas į „Safario ralį“ – tapusį vienu iš Pasaulio ralio čempionato etapu, po kurio sekė Maroko ir Dramblio Kaulo Kranto raliai. Tais pačiais metais startavo Australijos ralis „Redex Round Australia Trial“.
Septintajame dešimtmetyje Kanadoje prasidėjo vienas ilgiausių ir labiausiai varginantis ralis – „Shell 4000“. Be to, tai vienintelis FIA patvirtintas ralis Šiaurės Amerikoje.
Šių dienų ralis
thumb|left|Juuso Pykälistö su „Peugeot 206 WRC“, 2003 m. „Švedijos ralyje“ Šeštajame dešimtmetyje ralis labai išpopuliarėjo Švedijoje ir Suomijoje. Viena to priežasčių – greičio ruožai, kurie driekėsi žvyrkeliais ir negyvenamomis teritorijomis, o laikas matuojamas kiekviename ruože atskirai. Tokia idėja išplito ir kitose valstybėse.
Lježo ralis vienu iš labiausiai bekompromisių ir pavojingiausių ralių buvo iki pat 1964 m. Iki to meto į jo sudėtį pateko Jugoslavijos ir Bulgarijos dykumų keliai, o trasos sudėtingumas tapo tiesiog neįveikiamas. Ralis The Coupe des Alpes tęsėsi iki pat 1973 m., kai prancūzų valdžia nusprendė panaikinti prezentacinį Tour de Corse etapą Pasaulio ralio čempionate.
thumb|[[Jari-Matti Latvala|Jaris-Matis Latvala 2007 m. Velso ralyje]] Didžiosios Britanijos ralis oficialiomis tarptautinėmis varžybomis tapo 1951 m., bet valstybės įstatymai draudė lenktynes bendro naudojimo keliais. Tai reiškė, kad varžybos buvo labai ribotos ir nepatrauklios nei žiūrovams nei dalyviams. 1961 m. Jack Kemsley sugebėjo įtikinti Miškininkystės komisiją, kad ši atidarytų šimtus kilometrų gerų, vingiuotų žvyrkelių, kurių dėka varžybos tapo vienu sunkiausių ir populiariausių Pasaulio ralio čempionato etapu. Dabar jis vadinamas Velso raliu.
Nuo to laiko varžybų formatas mažai kuo pasikeitė. Vis didėjančios išlaidos varžybų organizavimui, saugai ir kitiem reikalam sutrumpino lenktynių distanciją, etapų skaičių ir naktinių greičio ruožų kiekį. Ralis iš tiesų tapo tarptautine sporto šaka.
Ralio automobilio raida
thumb|Timo Makineno „Mini Cooper S“. „Mini“ „Monte Karlo ralį“ laimėjo 1964, 1965 ir 1967 metais Pagrindiniai to laikotarpio pakitimai atsispindėjo automobiliuose bei sporto profesionalume ir kemercializacijoje. Nuo pat pradžių automobilių gamintojai dalyvavo lenktynėse, o 1973 m. Tarptautinė automobilių federacija surengė Pasaulio ralio čempionatą gamintojams.
Iki Antrojo pasaulinio karo lenktynėse dalyvavo išskirtinai standartiniai arba beveik standartiniai automobiliai, nors buvo ir išimčių – retas „Ford V8“, sukurtas rumunų, specialiai 1936 metų „Monte Karlo raliui“. Automobiliuose buvo modernizuojamas tik valdymas, stabdymo sistema ir važiuoklė. Tai mažino išlaidas ir suteikė galimybę didesniam dalyvių skaičiui dalyvauti lenktynėse.
left|thumb|„Lancia Stratos HF“ Pasaulio ralio čempionatą laimėjo 1974, 1975 ir 1976 metais Kylant visuomeniniam interesui automobilių gamintojai pradėjo kurti specialius automobilių modelius. 1962 m. „British Motor Corporation“ pristatė „Mini Cooper“, o 1963 m. jo įpėdinį „Mini Cooper S“. Tuoj po šio pristatymo britų „Ford“ filialas pasamdė „Lotus“, kad ši sukurtų aukščiausios kokybės šeimyninio automobilio „Ford Cortina“ versiją, o 1968 m. pristatė „Escort Twin Cam“ – vieną iš sėkmingiausių tos epochos ralio automobilių. Neatsilikdama nuo konkurentų „Abarth“ sukūrė patobulintas „Fiat 124“ ir „Fiat 131“ versijas.
Nedidelėje sportinių automobilių gamykloje „Alpine“, „Renault“ užsakė perdaryti kupė „Alpine A110“ į ralio automobilį, taip pat nusamdė kvalifikuotų vairuotojų komandą. Po to, 1974 m., atsirado „Lancia Stratos“ – pirmasis automobilis, kuris nuo pat pradžių buvo projektuojamas ralio varžyboms. Gamintojai apėjo FISA (Tuo metu taip vadinosi FIA) taisykles, surinkdami tam tikrą kiekį automobilių skirtų kasdieniniam važinėjimui.