cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šumeras
Pavadinimas
Dabartiniams mokslininkams šumerų pavadinimas žinomas iš vėlesnio akadų kalbos pavadinimo šumerû. Šio pavadinimo variantai yra Shinar (hebrajų kalba), Sngr (egiptiečių kalba), ir Šanhar(a) (hetitų kalba). Patys šumerai regioną rašė žodžiu ki-en-ĝir, kurio apytikrė reikšmė buvo „civilizuotų valdovų žemė“. Save jie vadino žodžiu ùĝ saĝ gíg-ga (apytikrė reikšmė „juodagalvių tauta“).
Po Šumerų civilizacijos žlugimo, nuo II tūkst. pr. m. e. regionas buvo vadinamas tiesiog Kengi („žemė“) arba Kengi Sumer („šumerų žemė“). Mokslinėje literatūroje vadinamas pietine Babilonija.
Geografija
thumb|Šumero teritorija ir svarbiausi miestai-valstybės Šumero regionas užėmė dalį Pietinės Mesopotamijos ir apėmė dviejų pagrindinių Mesopotamijos upių (Tigro ir Eufrato) žemupius. Pietuose regionas turėjo priėjimą prie Persijos įlankos, kuri tuo metu buvo gerokai didesnė: dabartinė Basros gubernija (antikinė Chaldėja) yra naujai atsiradusi žemė, kurios nebuvo šumerų laikais. Taigi, Ūras, Eridu ir Lagašas buvo uostai. Tuo metu abi upės dar nebuvo susiliejusios į vieną, t. y. į Šat al Arabą.
Rytuose Šumeras siekėsi su kita to meto civilizacija – Elamu, o vakaruose regioną uždarė nederlinga Sirijos dykuma, kuri skyrė nuo Egipto ir Sirijos. Šiaurinė Šumero riba nėra aiškiai apibrėžta, tačiau ties Siparo miestu, kur Tigras ir Eufratas priartėja vienas prie kito, prasidėjo mažiau derlingos žemės, ten stovėjo pagrindinis semitų miestas Akadas. Šumerų šis šiaurinis regionas dar buvo vadinamas Urru.
Dauguma šumerų gyvenviečių koncentravosi tarp abiejų upių, kur buvo geriausios sąlygos žemdirbystei ir irigacijai. Vos keletas gyvenviečių buvo šiauriau Tigro (Larakas, Akšakas, Ešnuna) ir piečiau Eufrato (Eridu ir Ūras).
Priešistorė (5300 – 4100 m. pr. m. e.)
VI tūkst. pr. m. e. atsikėlėliai iš Šiaurės Mesopotamijos (Samaros kultūros) į Pietinę Mesopotamiją atnešė neolitinės žemdirbystės tradicijas, vadinamas Ubaido kultūra. Viena pirmųjų gyvenviečių buvo Eridu, tačiau pirmųjų miestų kūrimasis plito tolyn, po visą Šumerą. Civilizacijos kūrimąsi paskatino gamtos sąlygos. Tuomet Mesopotamija buvo nederlinga, o perėjimas prie nederlingos žemės drėkinimo ir buvo civilizacijos atsiradimo priežastis. Ubaidai sukūrė kanalų tinklą Tigro ir Eufrato žemupyje, sausindami ten buvusias pelkes.
Uruko laikotarpis (4300–2900 pr. m. e.)
Manoma, kad susimaišius seniesiems Pietų Mesopotamijos gyventojams ubaidams ir iš Arabijos dykumos atsikėlusiems semitams apie IV tūkst. pr. m. e. Pietų Mesopotamijoje susidarė šumerai. Perėjimas iš Ubaido kultūros į Uruko laikotarpį yra natūralus, jame nepastebimos jokios invazijos žymės. Tačiau jį žymi pirmiausia išvystytos technologijos: nuo namudinės tapytos keramikos pereinama prie masinės nespalvotos keramikos gamybos, naudojant greitesnį žiedimo ratą.
Šiuo laikotarpiu pagrindinis regiono miestas buvo Urukas, kuriame gyveno apie 10 000 gyventojų. Tačiau tuo pat metu kūrėsi ir kiti miestai-valstybės. Greičiausiai juose valdžią paėmė sudievinti valdovai-žyniai (ensiai), o gyvenimas sukosi aplink pagrindinę miesto šventyklą, kur garbintas miesto pagrindinis dievas. Apie 3400 m. pr. m. e. atsirado šumerų raštas, ir taip civilizacija pasiekė istorijos fazę. Šis vėlyvasis laikotarpis vadinamas Džemdet Nasro laikotarpiu. IV tūkstantmečio pabaigoje pradėta naudoti bronza. Didesniuose miestuose atsirado amatininkų, vystėsi prekyba.
Svarbiausi Šumero miestai nuo Uruko laikotarpio buvo šie: Adabas, Eridu, Kišas, Lagašas, Nipūras, Uras ir kiti. Šaltiniai teigė, jog pirmieji penki miestai, turėję savo karalius šiuo laikotarpiu, buvo Eridu, Bad-tibira, Larsa, Siparas ir Šurupakas.
Laikotarpį užbaigė archeologiškai patvirtintas tvanas – didelis potvynis, užliejęs kai kurias Pietų Mesopotamijos gyvenvietes. Šis reiškinys, įvykęs apie 2900 m. pr. m. e., buvo susijęs su klimato pokyčiais visame tuometiniame pasaulyje ir išliko vėlesniuose pasakojimuose bei literatūroje.
Dinastinis laikotarpis (2900–2334 pr. m. e.)
thumb|Lugalzagesio sukurta imperija XXIV a. Po tvano Šumerų civilizacija pasiekė didžiausią klestėjimą, klasikinį laikotarpį. Šumerų civilizacija buvo miestų civilizacija. Ją kūrė keliolika miestų-valstybių, glaudžiai susijusių prekybiniais, ideologiniais, politiniais ryšiais. Nipūras buvo seniausias religinis ir kultūrinis centras. Jame stovėjo dievo Enlilio šventykla. Nuo klajoklių šumerai gyvenvietes tvėrė nedegtų plytų sienomis.
Apie politinę dinastinio laikotarpio istoriją pasakoja Šumero karalių sąrašas, kuris pateikia žinias apie daugelio svarbiausių miestų valdovų dinastijas. Pirmasis istoriškai patvirtintas jo valdovas buvo Enmebaragesis, kuris gyveno apie 2600 m. pr. m. e. ir buvo Kišo ensis. Sąraše pažymima, kad valdžia nuolat buvo perduodama iš vieno miesto į kitą, taip tarsi suponuojant idėją, jog Šumere visą laiką viešpatavo vienas ar kitas miestas, kaip pagrindinis hegemonas, ir kad dėl tos hegemonijos buvo nuolat kovojama. Šiuo metu manoma, kad sąrašas pateikia paraleliai valdžiusių dinastijų sąrašus, o dėl hegemonijos egzistavimo bei jos perdavimo yra abejojama.
Vėlyvuoju dinastiniu laikotarpiu bandymai suvienyti Šumerą iš tiesų buvo. Vienas jų – Umos miesto ensio Lugalzagesio trumpai sukurta „Umos imperija“, konsolidavusi daugumą šumerų miestų apie XXIV a. pr. m. e.
Akado imperija (2334–2218 pr. m. e.)
Galutinai Šumerą suvienijo išorinė jėga, ir tai buvo akadai, gyvenę į šiaurę nuo Šumero ir turėję centralizuotą valstybę su sostine Akade. XXIV a. pr. m. e. jų valdovas Sargonas nuvertė Lugalzagesį ir nukariavo Šumerą, sukurdamas Akado imperiją. Žinomi semitai akadų valdovai, kurie greitai perėmė Šumero kultūrinius pasiekimus, tačiau gana sparčiai semitizavo vietos gyventojus.
Manoma, kad vėlyvuoju akadų valdymo laikotarpiu Šumero periferijose įsigalėjo naujos dinastijos. Pietiniame Šumere į valdžią atėjo Urukas (IV Uruko dinastija), kitur – Lagašas (II Lagašo dinastija).
Gutijų laikotarpis (2218–2047 m. pr. m. e.)
XXIII–XXI a. pr. m. e. dalyje Šumero įsigalėjo svetimšalė dinastija, kilusi iš rytinių kalnų. Tai buvo gutijai.
III Ūro dinastija (2047–1940 pr. m. e.)
thumb|Žemėlapyje:         Karaliaus Šulgio laikų III Ūro dinastija ir jos periferijos
XXI a. pr. m. e. gutijus išvijo ir Šumerą suvienijo Uruko valdytojas Utuhengalas (V Uruko dinastija), kuris trumpam padarė Uruką Šumero sostine. Tačiau labai greitai valdžią iš jo paveržė Ūro valdytojas Urnamu. Jis įkūrė taip vadinamąją III Ūro dinastiją, kuri valdė visą Šumerą iki civilizacijos pabaigos. Ūro viešpatavimo laikais Šumeras patyrė kultūrinį renesansą: atgaivinta šumerų kalba, senieji papročiai, institucijos. Nepaisant to, atrodo, ir tuometinė diduomenė, ir paprasti gyventojai toliau buvo veikiami semitizacijos, o šumerų kalba nyko iš kasdieninio gyvenimo.
Ūro dinastijos valdovai susidūrė su išorine grėsme: į Šumerą migravo klajokliai semitai iš vakarinių dykumų – amoritai. Nors valdovai bandė statyti gynybines sienas, amoritai ir toliau siaubė vakarines ir šiaurines periferijas. Kelete nereikšmingų šumerų gyvenviečių (Ešnūnoje, Isine, Babilone) jie įkūrė savo dinastijas ir iš čia plėtė teritorijas. Galiausiai Šumerą pasidalino keturios amoritų karalystės, ir Ūro dinastija buvo nuversta. Tai žymėjo Šumero civilizacijos pabaigą.
Ekonomika
Šumero regionas nepasižymėjo gausiais gamtiniais ištekliais. Šalyje nebuvo praktiškai jokių mineralų (metalų, brangakmenių), akmens, medienos. Todėl vietinės žaliavos, ant kurių pastatyta visa šumerų civilizacijos ekonomika, buvo molis, nendrės ir irigaciniai įrengimai, leidę užauginti žemės ūkio produktus.
Vietinių medžiagų trūkumas buvo svarbus faktorius, skatinęs šumerus domėtis aplinkinėmis šalimis ir užmegzti su jomis prekybą. Svarbus prekybinis partneris buvo rytinis kaimynas Elamas, kuris veikė kaip tarpininkas tarp Šumero ir Irano kalnyno tautų, iš kur buvo gabenami įvairūs mineralai. Elamo prekybiniai keliai siekė Badakšaną dab. Afganistane, iš kur atkeliaudavo prabangos preke laikomas lazuritas. Šumero vakarinis kaimynas buvo Sirija, su kuria šumerai santykius palaikė per tarpininką Marį. Ji buvo svarbi dėl gausios medienos žaliavos.
Šumerai neturėjo gerai išvystyto kelių tinklo, o tiek vidaus, tiek užsienio prekyba buvo palaikoma vandens keliais – upėmis ir kanalais. Šumerai naudojo nendrinius laivus. Ne mažiau svarbi buvo ir jūrinė prekyba, vykusi per Eridu, Ūro, Lagašo uostus. Per Persijos įlanką vyko senovinė prekyba su Dilmunu (dab. Bahreinas), Maganu (dab. Omanas) ir Meluha (spėjama, tuometinė Indo civilizacija). Iš čia atkeliaudavo diorito dirbiniai, metalai, karoliukai ir kitos prabangos prekės.
Šumerų religija
thumb|Šumerų deivė|200px thumb|Lagašo valdovas [[Gudėja|200px]] Ankstyvųjų Šumerų miestų-valstybių valdymo forma buvo teokratinė, o politinė ir religinė valdžia nebuvo išsiskyrusios.
Literatūra
Garsusis šumerų „Epas apie Gilgamešą“ – seniausia pasaulyje epinė poema. Tai pasakojimas apie Gilgamešą – savotišką šumerų didvyrį – ir jo žygdarbius. Dar vienas įdomus veikėjas – Enkidas, dievų pasiųstas pusiau žmogus, pusiau žvėris. Kai kuriuose šio epo epizoduose Gilgamešas pasakoja istoriją apie savo protėvį Utnapištį, kuris taip, kaip Nojus iš ST gelbėjasi nuo Pasaulinio tvano. Taigi, šis epas apie Gilgamešą tikriausiai yra visų legendų apie pasaulinius tvanus prototipas. Be viso to, epe apie Gilgamešą yra užuominų apie šumerų miestus ir juos supančius mūrus.
Teisė
Pradžią šumerų rašytinei teisei davė valdovų įrašai. Valdovų įrašuose minimi teisingumo atkūrimo įsakai, kuriais siekta žmonėms neleisti nusigyventi, prarasti žemės. Iš tokių įsakų žymiausias yra Lagašo valdovo Urukaginos tekstas, kuris pavadintas „Reformų“ vardu. Reformas šis karalius vykdė 2318 m. pr. m. e. – 2312 m. pr. m. e. ir siekė socialiai sulyginti visuomenę, taip pat uždrausti žyniams tarpusavyje dalytis dievo turtą; įsakyta penkis kartus sumažinti laidojimo išlaidas ir t. t. Įstatymai iš pat pradžių buvo savotiška literatūros rūšis, nes jie buvo pasakojimų apie valdovų veiklą dalis. Vėliau įstatymai buvo pradėti atskirti nuo pasakojimų, ir taip atsirado įstatymų kodeksai. Seniausias pasaulyje teisynas – Urnamo kodeksas (2065 m. pr. m. e.). Negaliojo taliono principas.
Šumerų laimėjimai
Šumerai vadinami biurokratų tauta, nes atkastuose miestų archyvuose rasta dešimtys tūkstančių lentelių, iš kurių matyti, kokią didelę reikšmę šumerai teikė valdininkų veiklai.
Tyrimai
Rašytiniai šumerų civilizacijos pažinimo šaltiniai:
Reino kraštas-Pfalcas
Reino kraštas-Pfalcas – žemė pietvakarių Vokietijoje. Plotas – 19,8 tūkst. km² ; 4,09 mln. gyventojų (2019 m.). Sostinė – Maincas.
Šioje žemėje yra žymi uola – Lorelei.
Trondheimo fjordas
thumb|250px|Trondheimo fjordas iš Tautros salos
Trondheimo fjordas (Trondheimsfjorden) – fjordas vidurio Norvegijoje, Šiaurės ir Pietų Triondelago apskrityse. Tai trečias pagal ilgį fjordas šalyje – jis įsiterpia į žemyną 130 km. Didžiausias gylis siekia 617 m (ties Agdenesu). Yra keletas salų (Juterioja, Tautra, Munkholmenas). Skaidosi į keletą atšakų: Beitstado fjordą, Oseno fjordą, Orkdalio fjordą. Pakrantės daug kur lygios, jose plyti dirbami laukai, Foseno pusiasalio pakrantės labiau kalnuotos. Įteka Gaulos, Orklos, Stjerdalio, Verdalio upės.
Svarbiausi miestai prie fjordo: Trondheimas, Stjerdalis, Levangeris, Steincheris, Orkangeris. Trondheimo fjordas labai žuvingas – čia aptikta ~90 žuvų rūšių, auga giliavandeniai koralai, pastebėti gigantiškieji kalmarai.
Mamertas Gedgaudas
Mamertas Gedgaudas (1843 m. – 1863 m.) – bajoras, kilęs iš Gedgaudų giminės, 1863 m. sukilimo dalyvis.
Biografija
Iki sukilimo buvo Rusijos imperijos kariuomenės karininkas. 1863 m. kovo mėn. įstojo į T. Kušleikos būrį. Su A. Bite pasiųstas į Šiaulių apskritį rinkti ginklų ir savanorių. Vėliau būrio vadas. Veikė daugiausia Šiaulių apskrityje. 1863 m. gegužės 13 d. jo apie 200 žmonių būrys kovėsi Legečių miške (Legečių valsčius). Po pralaimėtų kautynių prisidėjo prie L. Leskauskio ir Antano Mackevičiaus rinktinės Krakių miške. Birželio 18 d. pateko į nelaisvę, nuteistas ištremti į Sibirą. Pabėgęs grįžo į T. Kušleikos būrį. 1863 m. rudenį T. Kušleikai emigravus jis slapstėsi. Sugautas ir pakartas.
Vaida Pikauskaitė
Vaida Pikauskaitė (g. 1991 m. kovo 29 d.) – Lietuvos treko dviratininkė.
Biografija
2010 m. kartu su Lietuvos moterų komandinio persekiojimo rinktine pelnė sidabro medalį. 2012 m. Panevėžyje vykusiame 2012 m. Europos treko čempionate pateko į finalą ir pelnė savo antrąjį Europos čemionatų medalį.
Šiaurės Reinas-Vestfalija
Šiaurės Reinas-Vestfalija  – žemė vakarų Vokietijoje, didžiausia pagal gyventojų skaičių (17,8 mln., 2011 m.) ir ketvirtoji pagal plotą (34,1 tūkst. km²). Sostinė – Diuseldorfas. Kiti dideli miestai: Achenas, Bylefeldas, Bochumas, Bona, Botropas, Dortmundas, Duisburgas, Esenas, Gelzenkirchenas, Kelnas, Krėfeldas, Leverkuzenas, Menchengladbachas, Miunsteris, Vupertalis. Šioje žemėje pagaminama apie 20 % visos Vokietijos bendrojo vidaus produkto.
Acheno katedra, Kelno katedra, Limes Germanicus ir Augustusburgo ir Falkenlusto rūmai yra įtraukti į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Istorija
Regionas pradėjo formuotis Napoleono karų metu, kai buvo sudaryta Reino konfederacija. Vėliau buvo prijungta prie Prancūzijos kaip Reino departamentas. Po Napoleono karų atiteko Prūsijai.
Žemę 1947 m. suformavo britų administracija, kuriai tuomet priklausė šis regionas. Iš pradžių žemę sudarė Vestfalija ir šiaurinė Reino provincijos dalis (tai ir nulėmė žemės pavadinimą), o kiek vėliau dar buvo priskirta Lipė.
Miestai ir savivaldybės
thumb|Šiaurės Reino-Vestfalijos Landestagas, [[Diuseldorfas|Diuseldorfe]] thumb|Skveras [[Lipštatas|Lipštate]] Šiaurės Reiną-Vestfaliją sudaro 396 miestai ir savivaldybės. Iš jų 23 miestai nepriklauso jokioms apskritims.
Dirvonai (Radviliškis)
Dirvonai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 2 km į šiaurės vakarus Šiaulėnų.
Gražina Stanislava Drąsutienė
Gražina Stanislava Drąsutienė (g. 1948 m. rugsėjo 26 d. Panevėžys) – Lietuvos gydytoja akušerė ginekologė, biomedicinos mokslų daktarė.
Biografija
1972 m. baigė Vilniaus universitetą. 1988 m. medicinos mokslų kandidatė.
Nuo 1974 m. Vilniaus universiteto dėstytoja, nuo 2007 m. profesorė. Nuo 1994 m. Vilniaus universiteto Akušerijos ir ginekologijos klinikos (iki 2002 m. Vilniaus universiteto Moterų klinika) ir Perinatologijos centro vadovė. Nuo 2013 m. Vilniaus universiteto ligoninės Santariškių klinikų Akušerijos ir ginekologijos centro direktorė.
592 m.
592 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Burokėlių mišrainė
Į burokėlių mišrainę taip pat dedama virtų pjaustytų bulvių, morkų, žaliųjų žirnelių arba virtų pupelių, pjaustytų raugintų agurkų arba raugintų kopūstų, šviežių svogūnų. Be klasikinio užpilo, dažnai naudojamas aliejus, gali būti grietinė ar majonezas. Mišrainė greitai genda, todėl patartina suvartoti iš karto.
Burokėlių mišrainė patiekiama kaip šaltas užkandis arba garnyras prie kitų patiekalų (ypač tinka su žuvimi).
Manoma, kad patiekalas kilęs iš vokiečių ar skandinavų virtuvės. Dabar burokėlių mišrainė svarbi rusiškos virtuvės dalis.
Teisė į mirtį
Teisė į mirtį  – samprata, kad asmuo turi teisę sąmoningai pasirinkti gyventi ar mirti. Ši teisė nėra teisės dalis. Dabar nėra valstybių, kurių teisinė sistema gina ar palaiko šią teisę bendrąja prasme. Klausimas ar žmonės turi tokią teisę, kelia dideles filosofines, teisines diskusijas. Klasikinių religijų požiūris į šią teisę griežtai neigiamas.
Teisė į mirtį dažniausiai siejama su dviem aspektais:
Teisė į mirtį dažnai siejama su orios mirties samprata, kuri paprastai persikloja su eutanazijos samprata.
Su teise į mirtį siejasi:
Baraškos
Baraškos – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Juodšilių, prie kelių (rytuose) ir. Šiaurinė kaimo dalis (už geležinkelio) prijungta prie Vilniaus.
Gurni Grudas
Gurni Grudas  – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Dubičės Cerkevnės valsčiuje, Hainuvkos apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Garkalnės savivaldybė
Garkalnės savivaldybė  – buvęs administracinis vienetas vidurio Latvijoje, Vidžemėje. Administracinis centras – Bergiai (Rygos miesto dalis). Savivaldybė sudaryta 2006 m. reformos metu iš Rygos rajono dalies (Garkalnės valsčiaus). Į smulkesnius vienetus nebuvo suskirstyta. Po 2021 m. administracinės-teritorinės reformos panaikinta, prijungta prie naujos Ruopažių savivaldybės.
Džepčištė
Džepčištė – miestelis šiaurės vakarų Makedonijoje, į šiaurės rytus nuo Tetovo, pasienyje su Kosovu. Miestelio ekonomikoje vyrauja „Renova“ statybinių medžiagų fabrikas. Yra muziejus.
Tikras garsas (1994 Foje albumas)
Tikras garsas – Foje albumas, įrašytas 1994 rugpjūčio 23 dieną kaip akustinių koncertų serijos „Tikras garsas“ dalis. Jis buvo išleistas tik kasetės pavidalu, o 1996 metais ir VHS formatu.
Įrašo dieną Andrius Mamontovas šventė savo gimtadienį.
Daina „Vėl paliks pasaulį šiluma“ vėliau buvo išleista Andriaus Mamontovo soliniame albume Pabėgimas. „Aš bėgu gaudyti drugelių“ – linksmas, neįpareigojantis instrumentinis kūrinys – yra ankstyvoji Foje daina, ją galima išgirsti albume Mokykla.
Dainos
Pirma pusė
Antra pusė
I-4, II-2,7 – niekur anksčiau neskelbtos Foje dainos
I-3 – niekur neskelbta daina, vėliau išleista Andriaus Mamontovo soliniame albume Pabėgimas II-7 – niekur anksčiau neskelbta ankstyvoji Foje daina; ankstyvoji jos versija vėliau buvo išleista albume Mokykla
II-4,6 – ankstyvosios Foje dainos
I-1,6, II-1,5 – iš albumo Vandenyje
Žmonės
Kiti
593 m.
593 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Skurdas
Skurdas, skurdo klasė – individų visuma, socialinė grupė arba visuomenės sluoksnis, turintis labai ribotą priėjimą prie resursų bei visuomenės produktų, kuomet jų trūksta bent pagrindiniams baziniams poreikiams patenkinti; nesugebėjimas savarankiškai pasirūpinti arba visiškas abejingumas savo gerovei. Visą savo valdomą kapitalą nukreipia vartojimui, kredito aptarnavimui, menkaverčiams ar niekinės pridėtinės vertės visuomenės produktams perimti ar gaminti.
Absoliutus skurdas
Minimalus išteklių rinkinys, siekiant patenkinti žemiausios kvalifikacijos darbuotojo, būtinus asmeninius poreikius. Dažniausiai naudojamas tiriant skurdą, nepakankamai išsivysčiusiose šalyse, kuriose skurstantys gyventojai, dėl nepakankamų pajamų nepajėgia patenkinti būtinų minimalių poreikių.
Santykinis skurdas
Tam tikros gyventojų grupės disponuojamų išteklių ir gyvenimo sąlygų matavimas, susiejant juos su bendru gyvenimo lygiu. Naudojama išsivysčiusiose šalyse, kuriose asmeninės pajamos yra palyginti didelės, ir matuojant skurdą, dominuoja ne tiek fiziniai, kiek socialiniai ir kultūriniai skurdo aspektai. Santykiniu pajamų metodu, skurdo riba yra nustatoma kaip tam tikro makroekonominio rodiklio procentinė dalis. Dažniausiai naudojamos 40 proc., 50 proc. arba 60 proc. skurdo ribos. Remiantis Europos statistikos (Eurostat) metodika, santykinė skurdo riba yra apskaičiuojama kaip 60 proc. ekvivalentinių disponuojamų pajamų medianos.
Skurdo kontekstas Lietuvoje
Lietuvoje skurdo lygis apskaičiuojamas remiantis santykine skurdo riba, nustatoma kaip 60 proc. vidutinių ekvivalentinių vartojimo išlaidų. Valstybės nustatomas statistinis rodiklis, apskaičiuojamas kaip vieno asmens piniginių pajamų suma, kuri turėtų garantuoti minimalų socialiai priimtiną poreikių patenkinimo lygį, atitinkantį organizmo maisto poreikius pagal fiziologines normas, taip pat minimalius drabužių, avalynės, baldų, ūkinių, sanitarijos ir higienos reikmenų, buto, komunalinių, buitinių, transporto, ryšių, kultūros ir švietimo paslaugų poreikius. Skurdo rizikos lygis 2012 m. šalyje siekė 18,6 procento, praneša Lietuvos Statistikos departamentas, remdamasis pajamų ir gyvenimo sąlygų tyrimo duomenimis. Palyginti su 2011 m., jis sumažėjo 0,6. Naujausiais statistikos departamento duomenimis, skurdo rizikos riba 2012 m. buvo 749 litai per mėnesį vienam gyvenančiam asmeniui ir 1 572 litai – šeimai, susidedančiai iš dviejų suaugusių asmenų ir dviejų vaikų iki 14 metų amžiaus.
Skurdo mažinimo politika Lietuvoje
Lietuvoje teikiamos pašalpos asmenims, kurie negauna valstybinio socialinio draudimo išmokų ir kurių yra žemas pragyvenimo lygis. Taikomos išmokos šeimoms patiriančioms skurdą, socialinės rizikos šeimoms, beglobiams vaikams. Teikiami maisto produktai, drabužiai, avalyne, higienos reikmenys ir būtinos prekės.
Skurdo kontekstas Europos Sąjungoje
Europa – vienas turtingiausių pasaulio regionų, bet didelė jos gyventojų dalis neturi išteklių, reikalingų oriai gyventi. Tokia padėtis yra ryškus kontrastas pamatinėms Europos Sąjungos vertybėms – solidarumui, teisingumui ir socialinei sanglaudai. Šiuo momentu, Europos Sąjungoje beveik 120 mln. žmonių yra ties skurdo riba. Europos Sąjunga naudoja santykinį skurdo apibrėžimą. Tai reiškia, kad jis siejamas su gyvenimo lygiu kiekvienoje šalyje, nustatyta skurdo riba yra 60 proc. vidutinių šalies pajamų.
Laekeno indikatoriai
2000 m. Nicos samito metu Europos Sąjungoje sutarta sukurti ir įgyvendinti nacionalinius veiksmų planus, skatinti didesnį socialinį įtraukimą ir kovoti su skurdu. 2001 m. šio svarbaus ir ambicingo tikslo įgyvendinimo matavimui patvirtinti Europos Tarybos Laekeno skurdo ir socialinės įtraukties matavimo indikatoriai. Indikatoriai buvo sukurti kaip Lisabonos strategijos įgyvendinimo dalis. Europos Taryba patvirtino 18 bendrų statistinių indikatorių, leidžiančių stebėti ir palyginti ES valstybių narių pažangą kovoje su skurdu ir socialinės įtrauktries situaciją. Laekeno indikatoriai suskirstyti į 10 pagrindinių ir 8 antrinius, kurie dar skirstomi į keturias kategorijas: mažas pajamas, įsidarbinimą, švietimą ir sveikatą. Šie indikatoriai naudojami rengiant valstybių narių Nacionalines strategines ataskaitas. Kalbant apie ES skurdo sampratą, svarbiu kintamuoju galima laikyti matavimo principus. Kadangi siūloma matuoti vidutinius gyvenimo standartus visose ES narėse, susiduriama su ta dilema, kad ES sudaro skirtingo išsivystymo lygio valstybės. Vidutinis gyvenimo standartas išsivysčiusioje ES valstybėje pvz. D. Britanijoje lygus 853 EUR per mėnesį vienam žmogui, tačiau Rumunijoje tai būtų laikoma aukšto lygio atlyginimu, nes čia skurdo lygis pasiekiamas, kai pajamos lygios 176 EUR per mėnesį. Austrijoje fiksuojama aukščiausia ES skurdo riba, kuri sudaro 958 EUR per mėnesį vienam žmogui.
ES skurdo mažinimo veiklos rezultatai
Daugumoje ES šalių buvo padidintas neapmokestinamas pajamų dydis, skaičiuojamas nuo darbo užmokesčio (pvz., Prancūzijoje padidintas nuo 470 EUR iki 960 EUR, siekiant sumažinti gyvenančių žemiau skurdo ribos skaičių. Įvairių socialinės politikos priemonių taikymas, kurių tikslas padidinti namų ūkių pajamas ir padėti motinoms derinti vaikų auginimo ir profesinius įsipareigojimus, pvz., motinystės (tėvystės) išmokų padidinimas. Daugumoje ES šalių buvo išplėstas šių priemonių taikymas. Kai kuriose ES šalyse (tame tarpe, ir Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje, Bulgarijoje, Airijoje, Lenkijoje, Vengrijoje, Slovėnijoje) bazinės pensijos dydis yra gana žemas, tad buvo padidintas jos dydis, daugiausiai perskaičiuojant darbo užmokestį ir keičiant pensijų skaičiavimo formuluotę.
Bad Auszė
Bad Auszė (Bad Aussee) – kurortinis miestas centrinėje Austrijoje, Štirjoje, prie Trauno upės. Pagal 2016 m. duomenis jame gyveno 4 771 gyventojas. Žinomas dėl turizmo. Aplinkui yra Alpių kalnai ir Altauszės bei Grunzlės ežerai.
Istorija
1983 m. netoli miestelio buvo aptikta slėptuvė, kurioje rastas auksas iš Reichsbanko atsargų. Kaip vėliau buvo nustatyta, Antrojo pasaulinio karo metu Bormano įsakymu čia buvo paslėptas auksas, kurį naciai sugalvojo uždengti kaip namo stogą.
Bulzgeniškiai
Bulzgeniškiai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Vadžgirio, dešiniajame Bebirvos krante.
Jekaterina II
Jekaterina II, arba Kotryna II (, 1729 m. gegužės 2 d. –  1796 m. lapkričio 17 d.), žinoma kaip Jekaterina Didžioji – Rusijos imperatorė nuo 1762 m. liepos 9 d. iki 1796 m. lapkričio 17 d. Apšviestojo absoliutizmo atstovė.
Gyvenimas
Sofija Augusta Fryderikė fon Anhalt-Cerbst gimė Štetine (dab. Ščecinas), Prūsijos karalystėje, Šventojoje Romos imperijoje, kunigaikščio ir generolo Kristijono Augusto šeimoje. Tėvas buvo atsidėjęs savo darbui, o neramaus charakterio motina dažnai keliaudavo po Europą, todėl nė vienas rimtai neužsiėmė mergaitės auklėjimu.
Santuoka
Būdama šešiolikos metų Jekaterina imperatorės Jelizavetos valia buvo ištekinta už septyniolikmečio trečios eilės pusbrolio, sosto įpėdinio Karlo Peterio Ulricho (vėliau tapusio Petru III). 1744 m. priėmė stačiatikybę ir Jekaterinos (Kotrynos) vardą. Pati neturėdama vaikų, Jelizaveta iš Jekaterinos reikalavo susilaukti sosto įpėdinio. Būdama Petro III žmona politikoje nedalyvavo, bet mokėsi rusų kalbą, kultūrą ir istoriją. Skaitė filosofų Voltero, Deni Didro, Šarlio Monteskjė darbus.
Kartą Petras III viešai įžeidė Jekateriną, šiai pravirkus pagrasino skyrybomis ir kalėjimu. Tada Jekaterina pirmą kartą rimtai ėmė svarstyti vyro priešininkų pasiūlymus įvykdyti perversmą ir perimti valdžią.
Valdymas
kairėje|miniatiūra|251x251px|Jekaterina II, 1778–1779 m. (Vigilijus Eriksenas) Po Jelizavetos mirties Rusijos imperiją pradėjo valdyti Petras III, tačiau jis negebėjo sutarti su žmonėmis, tad visas dvaras simpatizavo Jekaterinai. 1762 metais Petras III buvo priverstas pasirašyti žmonos parašytą aktą, pagal kurio sąlygas jis „savo noru“ atsisakė sosto. Suimtas ir įkalintas, Petras III žuvo per išgertuves susiginčijęs ir susipešęs su vienu iš sugėrovų. Jekaterina darė viską, kad ant jos nekristų įtarimo šešėlis. Buvo paskelbta, kad imperatorius mirė dėl sunkios ligos.
1764 m. įsteigtas Smolnio kilmingųjų mergaičių institutas – pirmoji moterų mokykla Rusijoje. Įvykdyta Bažnyčios žemių sekuliarizacija. 1767–1768 m. sukurta komisija, kuri nesėkmingai bandė rengti naują teisyną. Komisija buvo sudaryta iš bajorų, miestiečių, laisviųjų valstiečių, kazokų, Sibiro tautų atstovų. Pakvietė į Rusiją kolonistus iš užsienio. Jos valdymo metais Rusijoje atsirado pavolgio vokiečiai. Kolonistams buvo suteikta religinė laisvė ir privilegijos. Imperatorei valdant sustiprinta centrinė valdžia, išplėstos bajorų teisės, prie Rusijos prijungtas Krymas, Šiaurės Kaukazas, Kuršas ir Žiemgala bei Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės žemės.
Meilužiai
Jekaterina tekėdama neturėjo jokios lytinio gyvenimo patirties. Būsimoji valdovė ir po vedybų išliko skaisti. Po dešimties santuokos metų ji pagimdė sūnų Pavelą (Povilą) – manoma, jog tikrasis tėvas jos pirmas meilužis Sergejus Saltykovas. Vėliau gimusių Jekaterinos vaikų tėvai buvo lenkų kunigaikštis Stanislovas Augustas Poniatovskis, rusų kunigaikštis Grigorijus Orlovas.
Įkopusi į penktą dešimtį Jekaterina vis dar traukė vyrų dėmesį. Naujuoju jos favoritu tapo nerangus, prastuoliškų manierų Grigorijus Potiomkinas. Jų santykiai truko keletą metų. Nenorėdamas prarasti įtakos imperatorei, Potiomkinas sugalvojo įvesti imperatorės meilužių atrankos sistemą. Jekaterinai ši idėja patiko, ir Potiomkinas pats pradėjo parinkinėti jai meilužius. Atsidėkodama savo partneriams Jekaterina dalijo iždo pinigus, teikė titulus, skyrė dvarus su keliais tūkstančiais baudžiauninkų.
Padubysio piliakalnis
Padubysio piliakalnis, vadinamas Kaukuru, Kaimele – piliakalnis Raseinių rajono savivaldybėje, Padubysyje į šiaurės rytus nuo Kengių, Raseinių seniūnija. Pasiekiamas iš plento Raseiniai – Grinkiškis Kybartėliuose, Dubysos slėnyje pasukus į dešinę pietų kryptimi ir pavažiavus pradžioje asfaltuotu, vėliau gruntiniu keliu 2 km, yra 100 m į dešinę vakaruose, prieš didesnį upelį, matyti šlaito dalis.
Piliakalnis
miniatiūra|250px|left|Ant piliakalnio. Vaizdas Į Dubysą miniatiūra|250px|left|Kaukuro daugiakamienė liepa Piliakalnis įrengtas Dubysos dešiniojo kranto aukštutinės terasos kyšulyje, iš dviejų pusių jį juosia bevardžiai upeliai. Aikštelė netaisyklingo keturkampio formos, orientuota šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 60 m ilgio,10-32 m pločio. Jos pietryčių pakraštyje supiltas 0,7 m aukščio, 12 m pločio pylimas, 3 m žemiau jo yra 9 m pločio terasa. Šiaurės vakarų pakraštyje supiltas 2 m aukščio, 13 m pločio pylimas, kurio išorinis 3 m aukščio šlaitas leidžiasi į 18 m ilgio, 10 m pločio, 2 m gylio griovį. Pietiniame šlaite, 3 m žemiau aikštelės yra 11 m ilgio, šiaurėje 25 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 30 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, aikštelės šiaurės vakarų dalis - bulviarūsių. Piliakalnis dirvonuoja, šlaitai apaugę lapuočiais medžiais.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečių - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 78100 m².
Kulenė
Kulenė – viena senovinių žemaičių žemių. Nėra tiksliai žinoma kur ji buvo: viena versija kad buvo Ceklio žemėje Kulių apylinkėse; kita versija, kad apėmė žemes į pietus ir pietvakarius nuo Laukuvos.
Kulenę 1253 m. Mindaugas atidavė Livonijos ordinui. Tačiau žemaičiai to nepripažino ir pasipriešino tokiam sprendimui. Vėliau šaltiniuose ši žemė nebeminima.
594 m.
594 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Aldona Merkytė
Aldona Ona Merkytė-Mikelinskienė (1924 m. balandžio 17 d. Sruogiškėse, Dusetų valsčius – 2009 m. balandžio 11 d., Vilniuje ) – Lietuvos vertėja.
Ghatamas
thumb|230px|Ghatamas
Aldona Merkytė
Biografija
1951 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete baigė prancūzų kalbą. 1952–1958 m. dirbo Politinės ir mokslinės literatūros leidykloje, 1958–1979 m. leidyklos „Vaga“ redaktorė (iki 1964 m. Grožinės literatūros leidykla). Išvertė prancūzų rašytojų kūrinių.
Ghatamas
Ghatamas  – mušamasis instrumentas, paplitęs Pietų Indijoje, vienas dažnesnių karnatikos muzikos instrumentų. Ghatamas iš esmės yra molinė puodynė su siaurėjančia anga. Ji gaminama iš upės dugne surenkamo molio, sustiprinama vario, geležies ar kito metalo dalelėmis. Nors ghatamas iš esmės nesiskiria nuo buityje vartojamų puodynių, šis instrumentas gaminamas specialiai, kadangi tik tam tikro storio indo sienos geriausiai skleidžia garsus.
Ghatamu grojama rankomis (pirštais, delnais) mušant per indo sieneles, o bosas išgaunamas pilvu arba delnu uždengiant puodynės angą.
Žymūs atlikėjai:
Socialinis mobilumas
Socialinis mobilumas yra individų, o kartais ir grupių, judėjimas tarp skirtingų pozicijų visuomenės stratifikacinės sistemos viduje (tarp klasių ir sluoksnių). Judėjimas socialinėje hierarchijoje gali vykti aukštyn ir žemyn. Skiriamas intergeneracinis ir intrageneracinis (arba karjeros) mobilumas. Intergeneracinis mobilumas reiškia mobilumą tarp šeimos kilmės ir asmens klasės arba statuso.
Intrageneracinis mobilumas
Intrageneracinis mobilumas, karjera, patiriamas konkretaus asmens gyvenimo metu. Toks mobilumas apima asmens socialinio statuso pasikeitimus dėl išsilavinimo, pakėlimo pareigose, dažnai ir paveldėjus tėvų arba uošvių turtą, vykstant struktūriniams ekonomikos pokyčiams (pvz., uždarius akmens anglies kasyklas).
Operacija Argo
Operacija „Argo  – 2012 metais aktoriaus ir režisieriaus Beno Afleko sukurtas tikrais įvykiais paremtas politinis trileris, apdovanotas 3 Oskarais bei dar 52 įvairiais prizais.
Juostoje pasakojama apie įkaitų išlaisvinimo operaciją per 1979 metais Irane kilusią krizę, kai buvo užgrobta JAV ambasada ir įkaitais paimti jos darbuotojai.
Filmas sukurtas pagal buvusio CŽV darbuotojo Tony Mendez atsiminimų knygą „The Master of Disguise“.
Santrauka
Per 1979 metų revoliuciją Irane buvęs šalies vadovas pabėga į JAV. Šaliai atsisakius jį išduoti, minia įsiveržia į JAV ambasadą ir paima įkaitais jos darbuotojus. Vis dėlto 6 iš jų pavyksta pabėgti ir pasislėpti Kanados ambasadoriaus namuose. Kadangi bėglių visi ieško, CŽV ima planuoti operaciją jų išgabenimui iš šalies.
CŽV operatyvinis darbuotojas Tonis Mendesas pasiūlo imituoti Kanados kino kompanijos ketinimus Irane kurti kino filmą, o bėgliams apsimesti jo kūrėjais. Tam jis kreipiasi pagalbos į savo pažįstamą Holivudo kostiumų meistrą Džoną Čambersą, kuris suveda jį su prodiuseriu Lesteriu Sigelu. Pastarasis sutinka prisidėti, tačiau tvirtina, kad iraniečiams apgauti paprasto melo neužteks ir reikia viską atlikti taip, tarsi filmas iš tiesų būtų planuojamas kurti.
Per trumpą laiką nusamdomi aktoriai, surandamas scenarijus, kuriamos dekoracijos, sukviečiami žurnalistai ir jiems pompastiškai pristatomas planuojamas fantastinis filmas „Argo“, o Tonis Mendesas su padirbtais Kanados pasais 6 amerikiečiams išskrenda į Iraną. Jam pavyksta susitikti su bėgliais, atlikti visus paruošiamuosius darbus, tačiau paskutiniu metu gauna įsakymą atšaukti operaciją kaip pernelyg pavojingą.
Po ilgų dvejonių ir ginčų su vadovybe Mendesas vis dėlto nusprendžia nepaklusti įsakymui ir tęsti gelbėjimo operaciją.
Gabove Grondai
Gabove Grondai – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Augustavo valsčiuje, Augustavo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Bersaljerai
thumb|right|Bersaljerų įkūrėjas generolas Alessandro La Marmora thumb|right|Žygiuoja 8-asis bersaljerų pulkas thumb|right|Bersaljeras kovos apranga ir su šalmu, puoštu plunksnomis Bersaljerai – kariuomenės rūšis, generolo Alessandro La Marmora sukurta 1836 m. Pjemonto kariuomenėje. Vėliau perimta Italijos Karališkosios kariuomenės.
Žodis bersaglieri reiškia 'taiklūs šauliai'. Bersaljerai visais laikais buvo labai mobili pėstininkų rūšis. Būdingas bersaljerų bruožas - plačiabrylė skrybėlė (šiais laikais - paradinės uniformos dalis), papuošta tetervino plunksnomis. Plunksnas bersaljerai dėvi net ant šiuolaikinių kovos šalmų.
Gabove Grondai
Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Nuo XIX a. kaime gyvena Sentikių bendruomenė. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Antrojo pasaulinio karo metu 1943 metais kaimą sudegino SS grupė. 1948 m. pastatyta Gabove Grondų sentikių cerkvė. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Paminklai
Kaime veikia Sentikių bendruomenės folkloro ansamblis Riabina.
Bersaljerai
Bersaljerų kilmė
Gana neturtinga Savojos karalystė negalėjo išlaikyti daug kavalerijos, tad jai reikėjo greitai judančių taiklių šaulių. Šios rūšies kareiviai būdavo labai fiziškai treniruoti ir taiklūs šauliai. Bersaljerai buvo sukurti remiantis Prancūzijos chasseurs 'medžiotojai'. Bersaljerai buvo taip mokomi, kad galėtų veikti padrika rikiuote, kad jiems nereikėtų tiesioginių komandų ir nuolatinės karininkų priežiūros. Jie šaudydavo kiekvienas savo nuožiūra, nešiodavosi po 60 šovinių, kai paprasti pėstininkai jų nešdavosi tik po 40. Pirmosios uniformos buvo juodos, su brylėtomis skrybėlėmis. Buvo manoma, kad bryliai šiek tiek apsaugo galvą nuo kardo kirčio.
Bersaljerai pirmą kartą viešumoje pasirodė 1836 m. kariniame parade. Pirmoji kuopa pražygiavo Turinu greita eisena (130 žingsnių per minutę), kurią bersaljerai naudojo ir Antrojo pasaulinio karo metais, ir vėliau.
Bersaljerai iki šiol bėga tiek paraduose, tiek kareivinėse atlikdami įvairias pareigas. Naujoji kariuomenės rūšis patiko karaliui Karlui Albertui, kuris bersaljerus padarė Pjemonto reguliariosios kariuomenės dalimi.
XIX a. bersaljerai veikdavo kaip lengvieji, kautynes pradedantys pėstininkai, šoninės saugos kareiviai, gynę kolonas ir rikiuotes iš šonų, o prireikus - ir kaip smogiamieji daliniai. Taip pat jie buvo paruošti veikti kaip kalnų daliniai. 1872 m., atsiradus Alpių šauliams, prasidėjo konkurencija tarp šių elitinių kariuomenės rūšių.
Baltoji mišrainė
thumb|
Bersaljerai
Bersaljerų kilmė
Bersaljerai veikė Italijos suvienijimo karuose. 1870 m. bersaljerai užėmė Romą, panaikindami popiežiaus valstybę ir baigdami Italijos vienijimą.
Pirmą kartą ne Italijoje bersaljerai kariavo Kryme Krymo karo metu (1853-1856). Jie dalyvavo mūšyje prie Juodojo upelio, bet daugiau karių žuvo nuo choleros, o ne nuo karo veiksmų.
Krymo karo metu bersaljerai ėmė naudoti dar vieną galvos dangalą - purpurinę ar raudoną fesą su mėlynu kutu, kurią perėmė iš Prancūzijos zuavų, su kuriais buvo sąjungininkai.
1860 m. Sardinijos karalystės armijai (Armata Sarda) tampant Karališkąja Italijos armija (Regio Esercito) joje buvo 12 bersaljerų pulkų. Bersaljerai sudarė lengvųjų pėstininkų batalionus naujosios armijos brigadose ir divizijose. XIX a. pabaigoje bersaljerai būdavo korpusų rezervas.
Baltoji mišrainė
Populiarus rusiškos virtuvės patiekalas (tradicinis švenčių atributas ), paplitęs buvusios TSRS šalyse.
Bersaljerai
Bersaljerai XX a.
Pirmajame pasauliniame kare 12 bersaljerų pulkų patyrė didelius nuostolius. Iš 210 000 bersaljerų ~32000 žuvo, ~50 000 buvo sužeista. Po karo pertvarkant Italijos kariuomenę buvo sumažintas bersaljerų pulkų dydis - juos sudarė tik du batalionai. Pagal keičiamą karinę doktriną bersaljerai turėjo padidinti Italijos mobiliojo kariavimo galimybes.
Baltoji mišrainė
Rusijoje mišrainė vadinama Olivjė salotomis, pagal XIX a. prancūzų virėją Liusjeną Olivjė (Lucien Olivier), kuriam priskiriama patiekalo autorystė. Už Rusijos ribų mišrainė vadinama „rusiškomis salotomis“.
Bersaljerai
Bersaljerai XX a.
Pokario metais bersaljerus pavertė dviratininkų kariuomene, jie turėjo kartu su kavalerija kautis vadinamosiose Celeri ('greitosiose') divizijose. Buvo tikimasi, kad aukštos moralės agresyvūs elitiniai daliniai gebės įveikti pozicinio karo sąstingį, kuriuo pasižymėjo 1915-18 m. apkasų karas. Bersaljerai buvo Italijos kariuomenė, tinkanti veikti kartu su tankais ir kavalerija. 1939 m. Italija ėmė formuoti tankų ir motorizuotas divizijas, kiekvienoje jų buvo po bersaljerų pulką.
Antrojo pasaulinio karo metais bersaljerų pulkai buvo išplėsti pridedant trečią bersaljerų batalioną. Tačiau kariuomenė išlaikė geresnę bersaljerų kokybę, nes į bersaljerus imdavo aukštesnius ir ištvermingesnius nei vidutiniai šauktinius. Jų intensyvios fizinės treniruotės ir taiklumo ugdymas turėjo išlaikyti tradicines bersaljerų savybes.
Bersaljerai 1940 m. kariavo pietų Prancūzijoje ir Graikijoje. Pirmieji bersaljerai Šiaurės Afrikoje buvo 10-tasis bersaljerų pulkas, į Libiją atvykęs 1941 m. pradžioje.
Bersaljerai dabar
Šiuo metu egzistauoja šie bersaljerų daliniai:
Bersaljerai kartu su mechanizuota Garibaldžio brigada tarnavo taikos palaikymo daliniuose Libane, Jugoslavijoje, Somalyje, veikė Irake.
Bersaljerų tradicijos nuolat pabrėžiamos:
Černivciai
Černivciai (arba Černovcai, ) – miestas vakarų Ukrainoje; Černivcių srities administracinis centras. Veikia 3 muziejai. Mieste yra pirmoji Ukrainoje ir Rytų Europoje biodegalų pildymo kolonelė.
Geografija
Miestas Ukrainos pietvakariuose iškilęs 248 m virš jūros lygio. Per jį teka upė Prutas, apylinkes supa miškai ir laukai.
Istorija
TSRS kariuomenei iš Rumunijos aneksuojant šiaurinę istorinio Bukovinos regiono dalį, miestas atiteko Ukrainos TSR.
Biskupino gyvenvietė
Biskupino archeologinė gyvenvietė  – įtvirtinta gyvenvietė Biskupino ežero saloje netoli Gniezno, Gonsavos valsčius, Žninsko apskritis, Kujavijos Pamario vaivadija, Lenkija. Priskiriama Lužitėnų kultūrai. Nuo 1994 m. priskiriamas prie Lenkijos istorijos paminklų.
Gyvenvietė
Gyvenvietė pastatyta 747-722 m. pr. m. e. iš ąžuolinių rąstų. Užima apie 2 ha. Gyvenvietė aptverta gulsčių kuolų bangolaužiais, rentininės konstrukcijos medine žemės ir akmenų pripildyta siena–pylimu su tiltu bei įvažiavimo vartais. Vidinėje sienos pusėje yra pagrindinė gatvė, suformuota ratu ir 13 gatvelių tarp ilgųjų namų. 102–106 namuose po 70–90 m² gyveno 1000–1200 žmonių. Tarpgentinių kovų laikotarpiu apie V a. Biskupino gyvenvietė sunyko.
Tyrimai
Gyvenvietę 1933 m. atrado mokytojas Valentas Švaiceris, 1932 m. atvykęs mokytojauti į Biskupiną ir ežero pakrantėje radęs senovinės keramikos šukių. 1933–1939 m., 1947–1963 m. gyvenvietę tyrinėjo Juzefas Kostševskis, Zdislavas Rajevskis, 1941–1942 m. – Hansas Šleifas. Ištirta 75 % ploto. Biskupino gyvenvietė – archeologijos muziejus rezervatas. Tyrinėdamas šią gyvenvietę Voicechas Kučka pirmą kartą Lenkijoje panaudojo aerofotografiją. thumb|800px|center|Įėjimas į Biskupino archeologijos muziejų
Apušrotas (Radviliškis)
Apušrotas – kaimas Radviliškio rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 6 km į šiaurės vakarus Šiaulėnų.
Gyventojai
1923 m. buvo 2 ūkiai (kiemai), kuriuose gyveno 28 gyventojai.
Aksesuaras
thumb|right|220px|Moteriška „[[Burberry“ rankinė]]
Aksesuaras ( 'šalutinis, antraeilis') – papildomas daiktas ar tam tikras reikmuo, skirtas derinti prie aprangos. Terminas pradėtas naudoti XIX a. Aksesuarai dažniausiai yra naudojami norint užbaigti ar paįvairinti žmogaus įvaizdį ir yra pasirenkami specialiai pagal dėvinčiojo asmens stilių ir poreikius.
Aksesuarai gali būti skirstomi į kelias pagrindines grupes. Viena iš jų – aprangos detalės, kurias galima nešioti rankose ar ant peties, įskaitant įvairias rankines bei krepšius, skėčius, vėduokles, kardus ir t. t. Aksesuarai taip pat gali būti dėvimi, pavyzdžiui, batai ir kita avalynė, skrybėlės, kaklaraiščiai, diržai, pirštinės, papuošalai, laikrodžiai, juostos, skaros, šalikai, kojinės, pėdkelnės, kaukės.
Viktorijos laikais moterys nešiodavo daug įvairių aksesuarų, įskaitant vėduokles, kaukes, skėčius ar pirštines, labiau dėl estetinių sumetimų ir ypač norėdamos pabrėžti, kad jos baltarankės, saugodavo odą nuo įdegio. Aksesuarai nurodydavo moterų socialinį sluoksnį; šiais laikais moterys labiau linkę aksesuarus dėvėti praktiniais sumetimais.
Tamsioji šaškytė
Tamsioji šaškytė (Melitaea diamina) – pleštekių (Nymphalidae) šeimos drugys. Skraido birželio – liepos mėn. paupiuose, paežerėse, miško drėgnose pievose. Lervos gyvena ant valerijonų, kūpolių, rūgčių.
Lietuvoje labai reta rūšis. Aptikta Jonavos, Panevėžio, Rokiškio, Švenčionių ir Utenos rajonuose. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Um er Rbija
Um er Rbija  – Maroko upė, teka šalies centre ir yra antra pagal dydį upė po Sebu. Prasideda Viduriniame Atlase ir įteka į Atlanto vandenyną į šiaurę nuo Džadidos. Um er Rbijos vandenys naudojami drėkinimui, upėje pastatytos šešios užtvankos. Prie Um er Rbijos įsikūrę Azemuro, Kasba Tadlo ir Henifros miestai.
Pagrindiniai upės intakai – Tesaumo ir Elabido upės.
Rašidų kalifatas
Rašidunų kalifatas – arabų valstybė, susikūrusi VII amžiuje Arabijos pusiasalyje ir ilgainiui užvaldžiusi dideles teritorijas Šiaurės Afrikoje ir Pietryčių Azijoje. Dabar kalifato valdytose teritorijose yra Saudo Arabija, Jemenas, Omanas, JAE, Kataras, Bahreinas, Kuveitas, Irakas, Sirija, Jordanija, Izraelis, Palestina, Iranas, Egiptas, Armėnija, Azerbaidžanas, dalis Turkijos, Uzbekijos, Afganistano, Libijos.
Valstybės aukščiausia valdžia priklausė kalifui. Tai buvo pirmasis kalifatas ilgoje musulmoniškų kalifatų grandinėje. Jį valdė Keturi tikrieji kalifai, artimi Mahometo bendražygiai. Šie kalifai bendrai vadinami „teisingaisiais“ (rašidunais), nes, pagal sunitų tradiciją, valdė teisingai pagal Koraną. Jau jų valdymo metu tarp musulmonų buvo manančių, kad jie valdo neteisingai. Šiitiška tradicija pripažįsta tikrųjų kalifų liniją nuo Mahometo žento Ali, kuri neatitinka faktinę politinę valdžią turėjusių kalifų linijos. Kitas pavadinimo šaltinis yra nuomonė, kad jie buvo teisingai išrinkti kalifais. Muavija I laikytas neteisingu, ar, tiksliau, neteisėtu kalifu, nes atėjo į valdžią remdamasis karine galia, ne Koranu. Ši nuostata galėjo būti paveikta vėlesnės Abasidų dinastijos, kurie siekė pagrįsti savo pačių valdžios teisėtumą.
Raida
Iš karto po Mahometo mirties Medinoje 632 m. miestiečiai musulmonams vadovauti išrinko Mahometo uošvį Abu Bakrą, kuris ėmėsi platinti naująjį tikėjimą. Šis iš karto susidūrė su sukilimų banga: atskirose Arabijos vietose kurį laiką Islamą priėmusios gentys greitai ėmė maištauti, atsirado nauji pranašai, kaip, pvz., Musailimas ir kt. Dėl to Abu Bakras pradėjo keletą metų trukusius Ridos karus su arabų gentimis. Juose iškilo karvedys Chalidas ibn al Validas, laimėjęs keletą reikšmingų mūšių. Po lemtingo Jamamos mūšio 633 m. visas Arabijos pusiasalis buvo pajungtas Medinoje reziduojančio kalifo valdžiai.
Iš karto po to Abu Bakras išsiuntė Chalido armijas į Sasanidų imperiją, kur jis sėkmingai kariavo. Tuo pat metu keturios arabų armijos užpuolė Bizantijos imperijai priklausiusią Palestiną ir Siriją ir beveik visas jas nukariavo iki 634 m.
Tais pačiais metais mirus Abu Bakrui, kalifo sostą paveldėjo jo paties paskirtas Umaras. Šis tęsė Abu Bakro pradėtus užkariavimus trimis kryptimis: į Sasanidų Persiją šiaurės rytuose, Sirija ir Palestiną šiaurės vakaruose, Egiptą vakaruose. Nors šie kraštai buvo kontroliuojami galingų imperijų, šios buvo nusilpusios ir negalėjo efektyviai priešintis agresyvioms arabų armijoms. Bizantijos imperatoriaus Heraklėjaus pasiųstos pajėgos prieš arabus Sirijoje buvo sumuštos Chalido ibn al Valido vadovaujamos armijos 636 m. Jarmuko mūšyje. Arabų vadas Sadas ibn Abu Vakas tikriausiai irgi 636 m. sumušė Sasanidų imperatoriaus Jazdgerdo III pajėgas Kadisijos mūšyje Irake. Todėl iki 640 m. arabai jau kontroliavo Iraką, Siriją ir Palestiną, Vedami Amro ibn al Aso arabai 642 m. užėmė Bizantijos Egiptą, o 643 m. jų armijos pasiekė rytines Sasanidų imperijos provincijas.
Arabų užkariavimų sėkmė slypėjo ne tik karinėje galioje, bet ir tolerantiškame, nuosaikiame valdyme. Užkariautose kultūriškai įvairiose srityse arabai nesiekė priverstinai įdiegti islamo, centralizuoti valdymo. Kalifai paliko kultūrinę ir religinę laisvę, nusistovėjusias politines struktūras, tik paskirdavo savo vietininkus (emyrus) ir mokesčių rinkėjus amilius.