cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Igas
Istorija
Igas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1249 m. Viduramžiais Igu vadintas kraštas, o miestelis buvo žinomas kaip Studenec. Pokario metais čia veikė Jugoslavijos politinių kalinių darbo stovykla.
Medingėnų Švč. Trejybės bažnyčia
Istorija
miniatiūra|250px|left|2015 m. vasarą Kunigo Gečo rūpesčiu 1671 m. pastatyta medinė bažnyčia. Ji buvo Žarėnų parapijos filija. 1769 m. pastatyta nauja bažnyčia, 1881 m. pailginta. 1890 m. apmūrytas šventorius, 1891 m. pastatyta mūrinė varpinė (Ustino Golinevičiaus projektas). Klebono Kazimiero Malinausko rūpesčiu 1901–1902 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia (Nikolajaus Andrejevo projektas). 1907 m. įsigyti nauji vargonai, 1913 m. įkurta parapija. Medingėnuose klebonavo iš kalėjimo (1950–1956) grįžęs Jonas Paliukas (1913–1990 m.), 1968 m. išleisto „Liturginio maldyno" autorius.
Architektūra
Bažnyčia neogotikinė, stačiakampio plano, dvibokštė. Šventoriaus tvora mūrinė. Jame stovi varpinė.
UEFA čempionų lyga 1999–2000 m.
UEFA čempionų lyga 1999–2000 m. – aštuntasis UEFA čempionų lygos turnyras (45-asis skaičiuojant nuo UEFA čempionų taurės), prasidėjęs 1999 m. rudenį. Turnyrą laimėjo klubas, 2000 m. gegužės 24 d. finale laimėjęs prieš (pirmas kartas, kai čempionų taurės finale žaidė du vienos šalies klubai). Turnyras dar kartą pakeitė formatą: pagrindiniame grupių turnyre dalyvavo nebe 24, bet 32 klubai. Be to, turnyre 3 stipriosioms lygoms buvo deleguotos 4 vietos, dar 3 po 3 ir dar 10 šalių po 2 vietas.
Trečiasis atrankos etapas (1/32 finalo)
Šiame etape pralaimėję klubai pateko į UEFA taurės turnyrą.
A grupė
Galutinė lentelė:
C grupė
Galutinė lentelė:
D grupė
Galutinė lentelė:
E grupė
Galutinė lentelė:
G grupė
Galutinė lentelė:
H grupė
Galutinė lentelė:
B grupė
Galutinė lentelė:
Marijampolės šv. Vincento Pauliečio bažnyčia
'''Marijampolės šv. Vincento Pauliečio bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Marijampolėje.
Istorija
miniatiūra|220px|left|Priekinis fasadas, 2014 m.
Marijampolėje XIX a. pabaigoje pastatyta cerkvė Rusijos kariuomenei ir dedikuota carui Aleksandrui III. Po Pirmojo pasaulinio karo Seinų vyskupas cerkvę perdavė marijonams. Šie ją pertvarkė į bažnyčią. Ji tapo Lietuvos kariuomenės bažnyčia (sekmadieniais būdavo mišios kariams, kitomis dienomis – miesto visuomenei).
1940 m. įkurta parapija, jai paskirta miesto pietinė dalis ir keli kaimai į pietryčius nuo Marijampolės. Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčia uždaryta, paversta sandėliu. 1990 m. vėl pradėjo veikti.
Architektūra
Bažnyčia neobizantinė, vienabokštė, su priestatais ir septyniais bokšteliais.
Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejus
miniatiūra|2023 m. thumb|Kiemas (2021) thumb|[[Fasadas (2009)]]
Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejus – Lietuvos muziejus Vilniuje, Vilniaus g. 41, kultūros švietimo įstaiga, renkanti, sauganti, tirianti, restauruojanti ir populiarinanti Lietuvoje ir užsienyje gyvenančių lietuvių teatro, muzikos ir kino veikėjų kūrybą, meno mokymo įstaigų, kultūros organizacijų kūrybinės veiklos medžiagą. Muziejaus steigėjas Lietuvos Respublikos Kultūros ministerija.
Istorija
1926 m. įkurtas Kaune B. Sruogos ir V. Krėvės iniciatyva, vadintas Lietuvos universiteto Teatro seminaro muziejumi, 1936–1944 m. Valstybės teatro muziejumi. Per Antrąjį pasaulinį karą muziejaus veikla nutrūko, daug eksponatų tais metais žuvo. 1957–1964 m. Lietuvos teatro draugijos (Aktorių namų) muziejus, 1964–1992 m. – Lietuvos dailės muziejaus Teatro ir muzikos skyrius, nuo 1992 m. Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejus. 1965 m. atidaryta pirmoji muziejaus paroda. Pirmosios muziejaus patalpos, kurios tuo metu priklausė Paminklų apsaugos ir kraštotyros draugijai, buvo XVIII a. antroje pusėje statytuose Umiastovskių rūmuose Trakų g. 2. 1996 m. nutarta pritaikyti muziejui buvusius Mažuosius Radvilų rūmus (Vilniaus g. 41) – pastatą, kuriame 1795–1810 m. veikė viešasis Vilniaus miesto teatras. Projekto autorė Gražina Elena Juknevičienė. 2000 m. atidaryta nuolatinė ekspozicija.
Veikla
Veikia 5 skyriai: Teatro, Muzikos, Kino, Dailės, Eksponatų apskaitos ir apsaugos. 2007 m. turėjo 258 120 eksponatų. Muziejus turi biblioteką, kurioje sukaupta apie 24 500 egz. XIX a. – XX a. išleistų spaudos vienetų lietuvių ir užsienio kalbomis – knygos, natos, pjesių tekstai su režisierių pastabomis, periodika, dramaturgija, grožinė literatūra.
Teatro ir kino skyriuje saugoma Lietuvoje veikusių ir veikiančių dramos teatrų, lietuvių užsienyje kurtų spektaklių nuotraukos, programos, afišos, asmeniniai režisierių, aktorių, teatro istorikų rinkiniai. Asmeninius fondus muziejuje turi Borisas Dauguvietis, Konstantinas Glinskis, Petras Kubertavičius, Antanas Sutkus, Andrius Oleka-Žilinskas, Juozas Vaičkus ir kiti teatro korifėjai.
Muzikos skyriuje kaupiama Lietuvos muzikos teatrų spektaklių nuotraukos, afišos, programos, kompozitorių, dirigentų, baletmeisterių, atlikėjų asmeniniai rinkiniai, koncertinių organizacijų medžiaga, plokštelės, muzikos instrumentai. Asmeniniai rinkiniuose – Juozas Bendorius, Konstantinas Galkauskas, Juozas Grybauskas, Aleksandras Kačanauskas, Juozas Naujalis, Juozas Pakalnis, Kipras Petrauskas, Jadvyga Jovaišaitė-Olekienė, Antanas Zauka.
Kino skyrius įsteigtas 1992 m., muziejui tapus savarankišku. Jame saugomi Lietuvoje ir užsienyje gyvenančių lietuvių kino kūrėjų asmeniniai rinkiniai, kino studijų kūrybinė medžiaga, kino technika, filmai. Įdomus kino technikos rinkinys, kurio nemažą dalį sudaro vieno pirmųjų lietuvių operatorių Stepo Uzdono palikimas. Jame yra kino kamerų, pagamintų 1930–1970 m., unikalus firmos „Arnold and Richter“ filmų kopijavimo aparatas.
Dailės skyriuje saugomi scenografijos eskizai, maketai, sceniniai kostiumai, tapybos ir grafikos kūriniai, kuriuose sukūrė Henrikas Ciparis, Vladas Didžiokas, Mstislavas Dobužinskis, Vladimiras Dubeneckis, Adomas Galdikas, Viktorija Gatavynaitė, Rimtautas Gibavičius, Adomas Jacovskis, Aleksandra Jacovskytė, Juozas Jankus, Jonas Janulis, Česlovas Janušas, Galius Kličius, Mykolas Labuckas, Filomena Linčiūtė-Vaitiekūnienė, Liudas Truikys, Adomas Varnas ir kiti dailininkai.
Eksponatų apskaitos ir apsaugos skyrius koordinuoja visų muziejaus skyrių apskaitą ir apsaugą.
Nuo 2020 metų muziejuje veikia šie skyriai: Muzikos ir dailės skyrius, Teatro ir kino skyrius, Rinkinių apskaitos ir saugojimo skyrius, Komunikacijos ir lankytojų aptarnavimo skyrius, Buhalterinės apskaitos skyrius, Ūkio skyrius
Žukiškė (Kelmė)
Žukiškė – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 12 km nuo Lupikų.
Gaurės valsčius
Gaurės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Gaurė.
Istorija
Valsčius minimas nuo XVIII a. pabaigos. Atkurtas po I pasaulinio karo, panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Tauragės rajonui (5 apylinkės).
Tautinė sudėtis
1923 m. gyveno 3812 žmonių:
Meret Oppenheim
Meret Openheim (, 1913 – 1985 m.) – XX a. vokiečių-šveicarų tapytoja, skulptorė, objektų kūrėja, siurrealistė. Garsiausiu jos kūriniu yra „Objektas“.
Biografija
Meret Openheim gimė 1913 m. spalio 6 d. Berlyne. Jos tėvas buvo vokiečių ir žydų kilmės, motina − šveicarė. 1914 m. prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui šeima persikėlė į Šveicariją. Paskatinta tėvo ir menininkės senelės 1929 m. M. Openheim pradėjo mokytis Menų ir amatų mokykloje Bazelyje. Po to persikėlė į Paryžių, kur 1932 m. lankė Gran Šomjero akademiją. 1933 m. M. Openheim susipažino su išskirtiniais Paryžiaus menininkais, tarp kurių Albertas Džakometis, Manas Rėjus, Andrė Bretonas, Hansas Arpas. 1933 m. ji eksponavo 3 paveikslus siurrealistų parodoje Paryžiuje, pozavo M. Rėjaus fotonuotraukoms. 1934 m. pradėjo romantiškus santykius su Maksu Ernstu, kurie užtruko tik vienerius metus. thumb|right|240px| Meret Openheim sukurtas [[fontanas Berne]] 1935 m. M. Openheim dalyvavo tarptautinėse siurrealistų parodose Kopenhagoje ir Tenerifėje, 1936 m. − Londone ir Niujorke. Geriausiai M. Openheim žinoma meninių objektų kūriniais, kuriems ji naudodavo įprastus buities, žmogaus aprangos objektus (pavyzdžiui, pirštinės, batai ir pan.). 1936 m. ji sukūrė garsiausiu jos kūriniu minimą „Objektas“, kuris buvo sudarytas iš puodelio, lėkštutės ir šaukštelio, apvilktų kiniškos gazelės kailiu. Šis kūrinys buvo pademonstruotas 1936 m. parodoje Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje ir sukėlė sensaciją. „Objektas“ buvo pirmuoju moters kūriniu, kurį įsigijo Niujorko muziejus. 1936 m. įvyko pirmoji M. Openheim personalinė paroda Marguerite Schulthess galerijoje Bazelyje. 1937 m. menininkė grįžo į Šveicariją, trumpą laiką mokėsi meno konservavimo ir restauracijos. Dėl greito pripažinimo ji patyrė depresiją ir kūrybinę krizę, kuri truko beveik 2 dešimtmečius.
1954 m. pajutusi naują jėgų antplūdį M. Openheim išsinuomojo studiją Berne ir vėl pradėjo intensyviai kurti. 1967 m. įvyko didelė jos kūrinių retrospektyvinė paroda Stokholme. M. Openheim asmenybė buvo įdomi feminizmo istorijos tyrinėtojams. 1975 m. ji laimėjo meno apdovanojimą iš Bazelio miesto, 1982 m. − Didįjį dailės prizą iš Berlyno. M. Openheim kūrė juvelyriką, skulptūrą, tapybą, baldus. Atliko meninius pasirodymus, rašė poeziją. Vėlyvaisiais metais sukūrė kelis fontanus privačioms ir viešoms erdvėms. Meret Openheim mirė 1985 m. lapkričio 15 d. Bazelyje.
Formalūs metodai
Formalūs metodai – logika bei matematika besiremiantys metodai informatikoje ir programų inžinerijoje skirti programinės ir aparatūrinės įrangos specifikavimui, modeliavimui, kūrimui ir verifikavimui. Tikimasi, kad panašiai, kaip ir kitose inžinerijos srityse, formalūs metodai leis kurti patikimesnes ir atsparesnes klaidoms sistemas. Tačiau kadangi jų taikymas yra brangus, tai jie taikomi kuriant padidinto patikimumo sistemas.
Formalūs metodai taiko įvairius teorinės informatikos įrankius, pvz., logiką, formalias kalbas, automatų teoriją, programų semantiką, taip pat tipų teoriją, algebrinius duomenų tipus siekdama išspręsti programinės ir aparatūrinės įrangos specifikavimo ir verifikavimo uždavinius.
Taksonomijos
Formalūs metodai naudojami keliais lygiais:
0 Lygis: gali būti pradėtos formalios specifikacijos ir tuomet iš to neformaliai vystoma programa. Tai yra praminta formaliais nesudėtinais/lengvais metodais. Daugeliu atvejų šis metodas gali būti pats rentabiliausias (labiausiai apsimokantis) pasirinkimas.
1 Lygis: formali raida ir formali kontrolė (tikrinimas) gali būti naudojami sukurti programą formalesniu būdu. Pavyzdžiui, iš programos specifikacijų gali būti pradėtos įrodymų savybės arba tobulinimas. Tai labiausiai tinka vientisose (aukšto integralumo) sistemose apimančiose saugumą arba patikimumą.
2 lygis: patikros programos teorema gali būti naudojama pradėti pilnai formaliai mašinų patikrintus įrodymus. Tai gali būti labai brangu ir praktiškai verta, jei klaidų kaina yra ypatingai didelė (pvz.: kritinėse mikroprocesorių dizaino dalyse).
Kas liečia kalbos semantikos programavimą, formalių metodų stiliai apytikriai klasifikuojami į:
Naudojimas
Formalieji metodai gali būti taikomi įvairiose plėtojimo proceso dalyse.
Specifikacijos
Formalūs metodai gali būti naudojami apibūdinti bet kuriame lygyje ar lygiuose plėtotiną sistemą. Šis formalus apibūdinimas gali būti naudojamas kaip tolimesnių plėtojimo (vystymo) veiksmų vedlys (žiūrėti sekančias teksto dalis), papildomai, jie gali būti naudojami plėtojamos sistemos reikalavimų patvirtinimui, patvirtinti, kad reikalavimai buvo iki galo ir teisingai nustatyti. Formalios specifikacijos sistemų reikmė pastebėta metų metus. ALGOL 60 ataskaitoje, Džonas Bakus pristatė formalų žymėjimą kalbos sintaksės programavimui apibūdinti (vėliau pavadintą Bakus’o normine forma arba Bakus’o – Naur’o forma), BNF. Bakus taip pat aprašė kalbos semantikos programavimo žymėjimo apibūdinimo poreikį. Atsakaita žadėjo, kad ateityje atsiras toks pat tikslus žymėjimas kaip BNF, tačiau tai neįvyko.
Plėtojimas (vystymas)
Sukūrus formalią specifikaciją, galima ją naudoti kaip vedlį kol konkreti programa plėtojama projektavimo procese (pavyzdžiui, paprastai realizuojama programinėje įrangoje, bet taip pat potencialiai ir techninėje įrangoje) pavyzdžiui:
Į žmogų nukreiptas įrodymas
Kartais motyvacija įrodyti sistemos teisingumą yra ne akivaizdus poreikis užtikrinti sistemos teisingumą, bet noras geriau suprasti sistemą. To pasekoje, kai kurie teisingumo įrodymai gaunami matematinio įrodymo stiliumi: naudojant ranka rašytą arba surinktą klaviatūra kalbą, naudojant nenormalumo lygį, bendrą tokiems įrodymams. „Geras“ įrodymas yra tas, kuris yra įskaitomas ir kurį gali supratsi kiti žmonės skaitytojai. Tokio požiūrio kritikai teigia, kad dviprasmiškumas būdingas natūraliai kalbai tokiuose įrodymuose leidžia neaptikti klaidų, dažnai subtilios klaidos gali būti žemo lygio smulkmenose, paprastai nepastebėtose tokių įrodymų. Papildomai, darbas tam, kad sukurti geros kokybės įrodymą, reikalauja aukšto lygio matematikos išmanymo ir kompetencijos.
Automatizuotas įrodymas
Priešingai, auga susidomėjimas tokių sistemų teisingo įrodymo gavimu naudojant automatizuotus būdus. Automatizuotos technikos dalijamos į dvi bendras kategorijas:
Nė viena iš šių technikų neveikia be žmogaus pagalbos. Automatizuotos teoremos įrodymas paprastai reikalauja orientavimo, kaip antai kurios ypatybės yra pakankamai įdomios, kad jas tęsti; modelio kontrolinis įrenginys gali greitai įklimpti į milijono neįdomių būsenų tikrinimą, jei neduotas pakankamai abstraktus modelis.
Praktikuojantys tokias sistemas gičijasi, kad rezultatai yra matematiškai tikresni nei žmogaus gautas (padarytas) įrodymas, kadangi visos nuobodžios smulkmenos buvo algoritmiškai patvirtintos. Mokymai, reikalaujantys naudoti tokias sistemas yra taip pat mažesni negu tie, reikalaujantys gerų matematinių įrodymų taip padarydami šias technikas prieinamas platesnei vartotojų įvairovei.
Kritikai pastebi, kad kai kurios iš šių sistemų yra kaip pranašai: ji epaskelbia tiesą, bet jos nepaaiškina. Taip pat yra ir tikrintuvo patvirtinimo problema. Jei programa, padedanti tikrinime, pati yra nepatvirtinta, atsiranda priežastis abejoti gautų rezultatų tikrumu. Kai kurie modernūs modelio tikrinimo įrankiai sukuria „įrodymo protokolą“, detalizuodami kiekvieną įrodymo žingsnį, įgalindami (programą?) jį atlikti duotais įrankiais, nepriklausomu patvirtinimu.
2011 m. Afrikos krepšinio čempionatas
'''2011 m. Afrikos krepšinio čempionatas''' buvo 26-as FIBA Afrikos čempionatas, vykęs 2011 m. rugpjūčio 17-28 dienomis Madagaskare. Čempionatas turėjo vykti Dramblio Kaulo Kranto Abidžano mieste, tačiau dėl vietinių neramumų buvo nuspręsta varžybas perkelti į Madagaskarą.
Čempionate pirmą kartą istorijoje triumfavo Tuniso vyrų krepšinio rinktinė, finale 67–56 nugalėjusi Angolą. Tokiu būdu Tuniso rinktinė pateko į 2012 m. olimpines žaidynes Londone.
SV Werder Bremen
Istorija
Klubas įkurtas 1899 m. vasario 4 d. Čempionais tapo 1965, 1988, 1993, 2004 m.
2021–2022 m. rungtyniavo Antrojoje Bundeslygoje. Joje liko antroje vietoje, tačiau buvo perkelti į Bundeslygą.
Komandos sudėtis
Atnaujinta 2021 m. spalio 17 d.
Raminta Popovienė
Raminta Popovienė (merg. Dūdaitė, 1970 m. gegužės 5 d. Kėdainiuose) – Lietuvos ir Kauno rajono savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.
Biografija
Vaikystė prabėgo Zarasuose. 1988 m. baigė Zarasų M. Melnikaitės vidurinę mokyklą. 1988–1994 m. studijavo Lietuvos muzikos akademijos Klaipėdos menų fakultete, įgijo muzikos mokytojo-choro dirigento kvalifikaciją. 1995 m. baigė Lietuvos muzikos akademijos Klaipėdos menų fakulteto magistrantūros studijas, įgijo muzikos edukologijos magistro laipsnį.
2000–2007 m. Kauno rajono savivaldybės administracijos Kultūros, švietimo ir sporto skyriaus vyriausioji specialistė, 2007–2011 m. „Kauno rajono socialinių paslaugų centras“ direktorė. 2011–2012 m. Kauno rajono savivaldybės administracijos direktoriaus pavaduotoja.
2012–2020 m. Seimo narė. 2021–2023 m. Kauno rajono turizmo ir verslo informacijos centro direktorė.
Nuo 2023 m. Kauno rajono savivaldybės mero pavaduotoja.
2011 m. Kauno rajono savivaldybės tarybos narė, išrinkta, bet atsisakė mandato.
Nuo 2013 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kauno rajono skyriaus narė. Aurelijos Makūnienės labdaros ir paramos fondo savanorė.
Sutuoktinis Egidijus (1970 m.), duktė Radvilė (1992 m.)
Planko konstanta
Planko konstanta – veiksmo kvantas, mažiausias leistinas veikimo kiekis fizinėje visatoje. Ši fizikinė konstanta žymima h. Taip pat dar naudojama konstanta. Ši konstanta dažnai vadinama Dirako konstanta.
Klasikinėje fizikoje veikimas yra vienareikšmiškai apibrėžiamas per materialaus kūno trajektorijos integralą. Tačiau moderniojoje kvantinėje fizikoje materialūs kūnai trajektorijų neturi, todėl šiuo atveju veikimas negali būti apibrėžiamas tuo pačiu būdu. Šiuo atžvilgiu nėra visiškai aišku, kaip kitaip apibrėžti kvantinėje mechanikoje sutinkamą Planko konstantą, kaip tik veikimo kvantas.
2010 metų CODATA rekomenduojamos vertės:
Skaitmenys skliausteliuose žymi standartinę paklaidą - paskutinių skaitmenų (esančių ne skliausteliuose) tikslumą. Tai tolygu užrašymui:
Planko konstanta yra naudojama daugelyje kvantinės fizikos formulių. Planko konstantos apibrėžimas yra
čia
Tarkan
Tarkan Tevetoğlu (g. 1972 m. spalio 17 d.), geriau žinomas kaip Tarkan, yra turkų pop muzikos atlikėjas, pelnęs Pasaulio muzikos apdovanojimą. Tarkan gimė Vakarų Vokietijoje, tačiau užaugo Turkijoje. Žiniasklaida jį praminė popso karaliumi, o pasaulį jis užkariavo romantiškomis dainų temomis. Per savo karjerą jis pardavė apie 29 milijonus albumų ir singlų, keli iš jų tapo platininiais. 1997 metais jis įkūrė muzikos įrašų kompaniją „HITT“, taip pat yra vienas iš nedaugelio atlikėjų, kurie sugebėjo išpopuliarėti nedainuodami angliškai. Verta paminėti, kad Tarkan yra žinomas ir dėl savo gyvų pasirodymų, o jo šlovė Turkijoje yra prilyginama Elvio Preslio pasisekimui Amerikoje 1957 metais. „Atlantic Records“ įkūrėjas Ahmet Ertegün apibūdino Tarkan kaip vieną iš geriausių gyvai dainuojančių atlikėjų. Daina „Şımarık“ padarė didelę įtaką visam pop muzikos žanrui, todėl kompanija „Rhapsody“ įtraukė Tarkan į Europos pop muzikos istoriją.
Pardubicės
Pardubicės – miestas vidurio Čekijoje, prie Labės upės, apie 100 km į rytus nuo Prahos; krašto centras. Išvystyta mašinų, lengvoji, chemijos pramonė. Yra pilis (XV–XVI a., dabar – muziejus), bažnyčia (XIII–XVI a.), hipodromas.
Ekonomika
Pardubicės yra svarbus pramonės centras. Mieste veikia chemijos, mašinų ir elektros pramonės šakos. Chemijos pramonei daugiausia atstovauja "Paramo" įmonė, anksčiau vadinta Fantovo gamykla. Kitas chemijos pramonės atstovas – „Explosia“, sukūrusi garsųjį sprogmenį „Semtex“. Šiandien ji daugiausia orientuota į celiuliozės, pigmentų ir dažiklių bei organinių junginių gamybą. Kitos žinomos įmonės yra „Panasonic“ ir Taivano kompiuterių komponentų gamintoja „Foxconn“ (elektros inžinerija), atidaryta 2000 m. birželį, „ERA SA“ (pasyviosios radarų sistemos) ir „Pernštejn“ alaus darykla. Nuo 2011 metų mieste veikia nanokompozitinių polimerų tyrimo ir gamybos centras. 40% (10,5 mln. kronų) projekto lėšų gauta iš Europos Sąjungos.
Aukštasis mokslas
Pardubicės universitetas tęsia beveik septyniasdešimties metų aukštojo mokslo tradicijas Pardubicės regione. Chemijos koledžas (vėliau žinomas kaip Cheminės technologijos institutas) buvo įkurtas 1950 m., siekiant patenkinti Rytų Čekijos regiono poreikius, kuriame buvo labai išvystyta chemijos pramonė, suteikianti daug mokslinių tyrimų galimybių šioje srityje. Instituto pobūdis ryškiai pasikeitė po 1990 m., atsidarius naujiems fakultetams, siūlantiems platų spektrą studijų programų, susijusių ne tik su chemija. Pavadinimas – Pardubice universitetas – vartojamas nuo 1994 m., atspindintis naują institucijos pobūdį.
William C. Durant
thumb|right|William Durant William C. Durant (1861 m. gruodžio 8 d. – 1947 m. kovo 18 d.) buvo vienas iš amerikiečių automobilių industrijos pradininkų, General Motors ir Chevrolet įkurėjas, bei žmogus sukūręs holdingo sistema su skirtingomis markėmis ir automobilis linijomis.
Durant gimė Bostone, Masačusetso valstijoje. Jis buvo Mičigano gubernatoriaus Henry H. Crapo anūkas. Kai jis bandė tapti Buick kompanijos menedžeriu 1904 metais jam pasisekė ir jis greitai tapo kompanijos prezidentu. 1908 metais įkūrė General Motors ir prijungė Oldsmobile, Oakland (dabar Pontiac) ir Cadillac kompanijas.
1910 metais Durand susidūrė su finansiniais sunkumais ir bankai perėmė kontroję, nušalindami jį nuo GM valdybos. Tada jis tapo partneriais su Louis Chevrolet 1911 metais įkūrė Chevrolet kompanija ir 1915 metais sugrįžo į GM vadovo vietą prijungdamas prie koncerno Chevrolet, tačiau vėl jį prarado 1920 metais.
1921 metais jis įkūrė Durant Motors, tačiau kompanija žlugo 1933 metais.
Po Durant Motors žlugimo, Durant ir jo antroji žmona gyveno mažame pensione. Jis iki mirties valdė Boulingo salę Flinte, Mičigano valstijoje.
Karakitajų chanatas
Karakitajų chanatas − ankstyvojo feodalizmo sinizuota valstybė, susikūrusi XII a. Vidurinėje Azijoje (Rytų Turkestane, Semirečjėje (Žetisu) ir pietinėse Tian Šanio prieigose). Valstybėje svarbiausią vaidmenį atliko mongolams gimininga etninė grupė kidaniai. Valstybės politinis ir kultūrinis centras buvo Ču slėnyje (sostinėje Balasagune), dab. Kirgizijos šiaurėje.
Pavadinimai
Patys kidaniai savo valstybę vadino kinišku terminu Daliao (, t. y. „Didžioji Liao“). Kad atskirti nuo ankstesnės jų valstybės Liao, kinų šaltiniuose ši valstybė įvardijama kaip Vakarų Liao. Artimiausi Karakitajų kaimynai mongolai karalystę vadino Char Chiatan. Džurdžėnai ją vadino įkūrėjo vardu Daši.
Vakaruose naudojamas karalystės pavadinimas Karakitajai (Qara Khitai) kilęs iš persiško jos pavadinimo (, tačiau šio pavadinimo reikšmė neaiški. Gali būti, kad šis žodis kilo iš tiurkiško pavadinimo Kara Kitan (t. y. „Juodieji kidaniai“).
Raida
Karakitajų valstybės pirmtakė buvo sinizuota kidanių Liao karalystė, valdžiusi dideles teritorijas dab. šiaurės rytų Kinijoje ir Mongolijoje. 1122 m. šią karalystę užėmė priešiška tauta džurdžėnai, kurie nukariavo didžiumą jos teritorijų ir užėmė sostinę. Dalis karalystės diduomenės kartu su imperatoriumi Tianzuo pabėgo į vakarus. 1125 m. jis buvo paimtas į nelaisvę, taip galutinai baigiant Liao imperijos egzistavimą.
Tačiau imperatoriškojo kraujo princas Jelu Daši išsivedė sau ištikimą kidanių armiją (joje buvo 10000 žirgų) į Centrinės Azijos stepes, kurias tuo metu valdė Karachanidų chanatas. 1131 m. jis pasiskelbė atkuriąs Liao karalystę. Iš pradžių jis įsitvirtino Ilio slėnyje. Kadangi Karachanidai buvo susiskaldę, Jelu Daši pasinaudojo palankia situacija, nugalėjo chakaną Ibrahimą II ben Ahmadą ir užėmė vieną iš sostinių Balasaguną Ču slėnyje.
Balasagunas tapo „atkurtosios“ Liao sostine, ir iš čia Jelu Daši stiprino pozicijas, iš pradžių paimdamas kontrolę derlingame ir tankiai gyvenamame slėnyje, o vėliau plėsdamas įtaką. Jam pavyko paimti vakarinį Altišahrą, vėliau Ferganą. 1141 m. prie Samarkando buvo sumuštos jungtinės vakarų Karachanidų ir Seldžiukų pajėgos. Tokiu būdu Karakitajai tapo stipriausia Vidurinės Azijos valstybe, o Karachanidai pripažino vasalitetą.
Jelu Daši įkurta dinastija valdė iki 1211 m. Nors valstybė išlaikė hegemoniją Vidurinėje Azijoje, ji silpo dėl vidaus konfliktų ir neapibrėžtų vasalo-senjoro santykių. Didžiausio išsiplėtimo laikais jos vasalitetą pripažino Vakarų, Rytų ir Ferganos Karachanidai, Chorezmšachai, Karachodža, Žetisu karlukai.
1208 m. į imperiją iš Mongolijos stepės migravo mongolų genties naimanų kunigaikštis Kučlugas. Jis bėgo nuo didėjančios Mongolų imperijos galios. Gerai priimtas, jis vedė tuometinio Karakitajų imperatoriaus Džilugu dukterį. Pasinaudodamas proga Kučlugas suėmė Džilugu 1211 m., kuris po kelerių metų mirė. 1216 m. Čingischanas užpuolė Kučlugo valdomą karalystę. Ji buvo nukariauta ir įjungta į Mongolų imperiją iki 1220 m. Karakitajų diduomenė įjungta į mongolų armiją, kur ilgainiui asimiliavosi su mongolais.
Kultūra
Nors didžiuma chanato gyventojų buvo sėslūs, kalbėjo tiurkiška čagatajų kalba ir tarp jų plito Islamas, valdančioji valstybės klasė buvo kultūriškai labai skirtinga. Iš savo tėvynės Mandžiūrijoje kidaniai atsinešė ne tik savitą kalbą, bet ir papročius, kuriuos per šimtmečius buvo perėmę iš Kinijos. Valstybė buvo administruojama konfucianizmo principais, naudojami kiniški valdininkų terminai, kaldinami kiniško stiliaus pinigai, naudojamas kinų kalendorius. Kinų kalba buvo pagrindinė administracijos kalba. Tai buvo labiausiai į vakarus nutolusi Sinosferinė valstybė.
Kidaniai patys išlaikė nomadišką gyvenimo būdą, kaip ir klajoklišką aprangą, savitas religines apeigas (pvz., pilko jaučio ir balto arklio aukojimas). Jų tarpe buvo paplitęs kiniško stiliaus budizmas.
Gurchanai
Karakitajų valstybės valdovas turėjo unikalų gurchano (visuotinio chano) titulą. Kinišku stiliumi, be savo vardo, gurchanai buvo žinomi savo pomirtiniais vardais ir šventyklų vardais. Jie naudojo atskirus nianhao:
Manhatano projektas
right|thumb|250px|„Manhetemo projekto“ rezultatas – [[Trinity bandymas 1945 m. liepos 16 d.]] Manhatano projektas – 1942 m. rugsėjo mėn. suburta mokslininkų iš JAV, Anglijos ir Kanados grupė, kurios tikslas buvo sukurti atominę bombą. Buvo pagamintos trys atominės bombos: „Trinity“, susprogdinta per bandymus 1945 m. liepos 16 d. netoli Alamogordo (Naujosios Meksikos valstija), „Mažylis“ („Little Boy“) (urano) – numesta ant Hirošimos 1945 m. rugpjūčio 6 d. ir „Dručkis“ („Fat Man“) (plutonio) – numesta ant Nagasakio 1945 m. rugpjūčio 9 d.
Istorija
Pagal vieną galimų versijų, idėja sukurti branduolinis ginklą priklauso vengrų fizikui, emigrantui iš Vokietijos Leo Scilardui (Leó Szilárd). Ši mintis jam kilo 1933 m. rugsėjį. Po metų jis jau užpatentavo grandininės reakcijos aprašymą. 1939 m. atominės fizikos srityje jau buvo gana toli pažengta, tad vasarą jis bando atkreipti ir JAV karo vadovybės dėmesį, bet nesėkmingai. Ledai pajudėjo po susitikimo su A. Einšteinu (Albert Einstein), kuris tą vasarą lankėsi JAV. Einšteinas pažadėjęs padėti. Tais pačiais metais prezidentui F. Ruzveltui (Franklin D. Roosevelt) perduodami du A. Einšteino laiškai. Pirmajame buvo perspėjimas, kad „Vokietijoje labai išaugo urano problemos interesas“, o kitame buvo vystoma idėja sukurti specialią vyriausybinę organizaciją, kuri savarankiškai spręstų visas problemas, susijusias su atominės bombos kūrimo programa. „Manheteno projektas“ išsirito iš „kokono“, nors dar ir neturėjo oficialaus statuso. Ne paskutinį žodį tarė ir prasidėjęs Antrasis pasaulinis karas. thumb|A. Einšteinas ir [[Robertas Openheimeris|R. Openheimeris]] 1941 m. gruodžio 7 d. Kalifornijos universitete (Berklis) E. Laurenso (Ernest Lawrence) laboratorijoje buvo intensyviai dirbama su uranu-235. 1942 m. pavasarį Čikagos universiteto slaptoje metalurgijos laboratorijoje buvo atliekamas didelio galingumo ilgalaikis grandininės reakcijos eksperimentas. Tad Arturas Komptonas (Arthur Compton), Nobelio premijos laureatas, Čikagos universiteto metalurgijos laboratorijos vadovas ir Robertas Openheimeris (Robert Oppenheimer), Kalifornijos universiteto profesorius fizikas teoretikas, tampa mokslinio kolektyvo, kuris turės „sukurti stebuklą“, koordinatoriais. 1942 m. kovą V. Bušas (Vannevar Bush) karo meto Nacionalinio gynybos mokslinio komiteto (NDRC; National Defense Research Committee) vadovas informavo prezidentą, kad visi skaičiavimai ir eksperimentai rodo, kad bomba bus pagaminta apie 1944 m., jos galingumas pranoks visus lūkesčius. 1942 m. rudenį prezidentas F. Ruzveltas priėmė sprendimą. Taip gimė iki tol JAV istorijoje nematyta savo veiklos įvairove, finansinėmis galimybėmis, atskaitinga tik prezidentui (kongresas net nežinojo) programa. Šios grandiozinės programos vadovu buvo paskirtas Pentagono statytojas, inžinerinių pajėgų pulkininkas Leslis Grovesas (Leslie Groves). Buvo sugalvotas ir pavadinimas „Manheteno inžinerinis projektas”, veikęs su savo dukterinėmis įmonėmis 19-oje valstijų ir Kanadoje. L. Grovesas gavo brigados generolo laipsnį ir buvo įtrauktas į projekto Politinį komitetą kartu su V. Bušu, J. Konantu (James Conant) iš NDRC, karo ministru G. Stimsonu (Henry L. Stimson), generolu D. Maršalu (Col. James Marshall) ir viceprezidentu H. Volesu (Henry A. Wallace). Komitetui vadovavo karo ministras G. Stimsonas, kuris rūpinosi projekto gyvybingumu ir aprūpinimu, R. Openheimeris paskirtas projekto moksliniu vadovu. Tokiu būdu G. Stimsonas, V. Bušas, L. Grovesas ir R. Openheimeris tapo „Manheteno projekto“ administraciniu branduoliu, kuris turėjo labai didelį autoritetą ir įtaką tarptautiniuose reikaluose, tik prezidentas F. Ruzveltas buvo vienu laipteliu aukščiau jų.
Statybos
Skubiai buvo sukurta laboratorinė bazė, pastatytos urano-235 sodrinimo gamyklos, pradėtos pramoninių reaktorių statybos Oak Ridže (Oak Ridge) Tenesio valstijoje ir Hanforde (Hanford) Vašingtono valstijoje. R. Openheimeriui reikalaujant, Los Alamose (Los Alamos) Naujosios Meksikos valstijoje buvo įkurtas slaptas mokslinis centras, idėjų inkubatorius, kur buvo surinkti įvairių tautybių ir specialybių žinomi mokslininkai ir eksperimentatoriai. Prie projekto prisijungė pramonės koncernai, universitetų centrai, inžinerinės armijos, laivyno ir aviacijos tarnybos. Iki „Manheteno projekto“ atsiradimo, atominės bombos konstrukcijai nebuvo skirta daug dėmesio, daugelis net neįsivaizdavo jos gabaritų. R. Openheimeriui teko didelis darbas suburiant mokslo specialistų būrį ir parenkant naujų mokslo centrų ir gamyklų statybos vietas. 1942 m. V. Bušas visus institutus, vykdančius mokslinius tyrimus atomo srityje ir priklausančius OSRD (Office of Scientific Research and Development), perorganizavo į naują Urano komitetą (Uranium Committee) S1-OSRD. 1942 m. liepos 9 d. sprendimu buvo numatomi tokie statybų darbai:
Visais paskaičiavimais projektas turėjo kainuoti apie 85 mln. dolerių .Ne viskas vyko kaip planuota, kai kurie objektai vėlavo. thumb|550px|center|Vietovės [[JAV, kurios buvo susijusios su Manheteno Projektu.]]
Hanfordas
Ši vieta buvo pasirinkta plutonio gamyklai statyti. Pradėjus skaičiuoti ir modeliuoti būsimos gamyklos modelį, pastebėta, kad bus reikalinga: Bendras objekto plotas sudarė 200 000 ha, darbai prasidėjo 1943 m. vasario 28 d., darbus vykdė statybos bendrovė „Diupon“.
Oak Ridžas
Urano 235 sodrinimo kompleksas (kai iš Urano 238 izotopo atskiriama maža Urano 235 dalelė) buvo numatytas statyti Oak Ridže. Šį kompleksą sudarė gamyklos: Y-12, pastatyta per labai trumpą laiką (1943 m. vasaris-1943 m. lapkritis), užėmė 3,3 km² plotą ir buvo vienintelė gamykla, iki 1946 m. tiekianti sodrintą uraną. Joje dirbo 24 tūkstančiai darbuotojų. Pirmoji urano siunta į Los Alamosą paruošta 1944 m. K-25 gamyklos statyba (4 km² plotas) sekėsi labai sunkiai. Iki 1944 m. buvo sunkumai dėl membranos tiekimo (metalinės plokštelės su keletu milijonų skylučių 1 cm²).
Artėjant prie dienos „X“
right|thumb|250px|Strateginis bombonešis [[B-29]] Naudojant bombą karo tikslais, didelę rolę vaidina aviacija. Nors iki 1944 m. dar tiksliai nebuvo žinomi bombos gabaritai ir svoris, jau buvo galvojama, kas tai gali būti. R. Openheimeriui pasitarus su Los Alomoso specialistais, prieita išvada, kad teks naudotis tuo metu esančiais strateginiais bombonešiais B-29 (žinoma, perdarius bombų metimo mechanizmus ir talpyklas). Tad JAV oro pajėgoms iškeliami trys pagrindiniai uždaviniai: pirma – operaciją atlikti lėktuvais, sugebančiais nešti atominę bombą ir galinčiais skristi ilgus atstumus; antra – parengti ir apmokyti lakūnus ir aptarnaujantį personalą; trečia – nuskristi ir numesti bombą, nepriklausomai nuo aplinkybių. Iš 504-ojo aviacijos pulko buvo suformuota 509-oji strateginių bombonešių eskadrilė iš 225 karininkų ir 1542 aptarnaujančiųjų, vadovu paskirtas Paulius Tibetsas (Colonel Paul Tibbets). Jau 1944 m. rugsėjo 30 d. trys B-29 buvo paruošti ir pradėjo treniruotes su „Dručkio“ tipo didelio galingumo bombomis. Dar 11 B-29 paruošti 1945 m. sausio 1 d. Treniruotėse visada dalyvaudavo „Manheteno projekto“ specialistai, kurie mokė, kaip elgtis su bombomis ore ir ant žemės. Jos vyko Vendover–Fild (Wendover-Field) karo bazėje (Juta) 160 km nuo Solt Leik Sičio. 1945 m. kovą apsisprendus dėl bombos konstrukcijos, likusį laiką iki rugpjūčio 9 d. buvo vykdomos bombų metimo treniruotės.
Tikslo parinkimas
JAV strategija tuo metu, kai buvo kuriama bomba, buvo Japonija ir Ramiojo vandenyno regionas. Pagal patvirtintą planą 1945 m. spalio 1 d. numatyti išsilaipinimas Kiūšiū (Kyūshū) saloje ir Tokijo šturmas gruodį. Šis planas nebuvo derintas su rusais, tad po Jaltos konferencijos balandį patvirtinta nauja Japonijos puolimo strateginė direktyva: intensyvus Japonijos miestų bombardavimas, blokada iš žemyno pusės ir šalies okupacija per kuo trumpesnį laiką. Tuo pačiu metu diskutuojama, kaip panaudoti atominę bombą: ar prieš visą pasaulį pademonstruoti jos griaunamąją jėgą ir po to pateikti Japonijai ultimatumą, ar ją panaudoti be perspėjimo. Pasirenkami šie bombardavimo objektai:
Po to, kai miestai – taikiniai buvo parinkti, oro pajėgų štabui buvo duotas įsakymas nutraukti tų miestų bombardavimus.
Tiniano sala
Pagrindinė JAV Ramiojo vandenyno oro pajėgų bazė buvo Guamo saloje, bet 1944 m., parenkant vietą iš kur B-29 turi skristi į Japoniją, pasirinkta buvo Tiniano sala. Mat čia buvo visos galimybės plėsti infrastruktūrą ir ji 160 km arčiau Tokijo. 509 strateginė eskadrilė į Tinianą persikelia 1945 m. balandį. Gegužę Los Almose parenkama 37 specialistų komanda, kuri turės kontroliuoti bombos surinkimą, instruktuoti ekipažą ir koordinuoti projekto eigą. Birželį prasideda treniruojamieji lėktuvų skrydžiai (su 2,5 t bombomis) į Japonijos miestus, esančius netoli atominio bombardavimo vietų. Daug dėmesio skiriama manevrui, kuris bus atliekamas numetus bombą, kad būtų galima saugiai grįžti atgal. Skrydžiai vyksta 3–5 km aukštyje, bet žinoma, kad saugiai atliekant apsisukimo manevrą operacijos metu, aukštis turės būti apie 10 km.
Potsdamas: iki ir po.
Prezidentas H. Trumenas (Harry S. Truman) žinojo, kad bombos „Trinity” išbandymas yra numatytas liepos viduryje ir išplaukdamas į Potsdamo konferenciją (1945 m. liepos 16 d.-1945 m. rugpjūčio 2 d.) Vokietijoje, jautėsi truputį prislėgtas. Iš vakaro jis rašė: „Aš nenoriu niekur važiuoti, bet aš padarysiu tai, be ko jau nieko negalima sustabdyti“. Atvykęs į Berlyną ir sužinojęs apie V. Čerčilio (Winston Churchill) nerimą dėl Europos žemyno likimo, susijusio su komunizmo plitimu, optimizmo neįgavo. Guodė tik mintis, kad jėgų pasiskirstymą Potsdame gali lemti tik sėkmingas bandymas Alamogorde (Alamogordo). Konferencijos atidarymo metu J. Stalino (Joseph Stalin) tonas ir užimama pozicija buvo puolamojo pobūdžio, bet H. Trumenas jau nusiramino, mat liepos 16 d. iš Vašingtono gauta įžymioji slaptoji telegrama : „Šiandien ryte operacija praėjo sėkmingai […], dar nėra pilnos informacijos, rezultatai puikūs, pranoko visus lūkesčius […]“  Tą pačią dieną derybose su J. Stalinu, H. Trumenas pasakė: „Pas mane taip pat yra dinamito užtaisas, bet aš dabar jo nesiruošiu sprogdinti“. Jis įsigijo priemonę, tuo pačiu ir pasitikėjimą, troškimą perimti iniciatyvą derybose, nesvarbu kiek kainuotų. Dabar Antrojo pasaulinio karo finalą turi vainikuoti atominio ginklo panaudojimas, kuris priverstų kapituliuoti Japoniją greičiau, nei TSRS įsitrauks į karą Tolimuosiuose Rytuose. Bet kol kas niekas negalėjo iš anksto pasakyti, kaip „Manheteno projekto“ naujagimis elgsis karo sąlygomis. Liepos 21 d. kurjeris pristatė visus bandymo rezultatus. Liepos 24 d. rytiniame pasitarime svarstomos įsiveržimo į Japonijos salas detalės, apie TSRS įsijungimą į karą su Japonija. Bet pagrindinė scena buvo suvaidinta vakariniame posėdyje prie apvaliojo stalo 20 val. J. Stalinas neparodė jokio ypatingo dėmesio, tik palinkėjo sėkmingai panaudoti atominį ginklą prieš japonus. Jis neuždavė nei vieno klausimo. Kažkas paskui pasakė, kad J. Stalinas paprasčiausiai pramiegojo radikalią revoliuciją pasaulio politikoje ir diplomatijoje – termobranduolinio ginklo atsiradimą. Nebuvo kam paaiškinti, kokią didelę rolę naujas ginklas vaidins tarptautiniuose santykiuose. Buvo žinoma: didelė TSRS mokslininkų grupė (A. Joffe (Abram Ioffe), P. Kapica (Pyotr Kapitsa), I. Kurčiatovas (Igor Kurchatov)) galėjo tai padaryti. Konferencijos metu priimta rezoliucija dėl neatidėliotino Japonijos kapituliavimo liepos 24 d. Japonijos buvo atmesta. Šviesofore užsidegė žalia šviesa. G. Stimsonas ir L. Grovesas sėdo rašyti prezidento pranešimą dėl Hirošimos bombardavimo. Liepos 31 d. su tekstu supažindinamas H. Trumenas tik paprašo iki rugpjūčio 2 d. nieko nepradėti, tą dieną konferencijos dalyviai išsiskirstydami spaudžia vienas kitam rankas.
Alamogordas (Alamogordo, Naujoji Meksika)
right|thumb|250px|„Trinity“ sprogdinimo platforma „Dručkio“ tipo konstrukcijos atominės bombos su kodiniu pavadinimu „Trinity“ bandymas pagal planą numatytas 1945 m. liepos viduryje. Iš pradžių buvo sugalvota bombą susprogdinti specialiai tam užsakytame ir pagamintame plieniniame konteineryje, jis net buvo atvežtas į artimiausią geležinkelio stotį. Bet paskutiniu momentu atsisakyta, nes manyta, kad sprogimo metu jis neišsilydys ir taps papildomu pavojaus šaltiniu. Bandymams vadovavo fizikas K. Bainbridžas (Kenneth Bainbridge). Jis pirmiausia parinko vietą, kuri turėjo būti apie 27 x 40 km ploto, mažai apgyvendintoje teritorijoje. Ta vieta tapo Alamogordo oro pajėgų bazė. Atėjo 1945 m. liepos 16 d.
Ištrauka iš 1945 m. liepos 18 d. generolo L. Groveso (Leslie Groves) ataskaitos karo ministrui:
''“1945 m. liepos 16 d. 5 val. 30 min. Alamogordo oro pajėgų bazės teritorijoje (Naujosios Meksikos valstija) buvo pirmą kartą istorijoje atliktas atominės bombos sprogdinimas. Bomba nebuvo numesta iš lėktuvo, o susprogdinta ant 33 m aukščio plieninės platformos. Sėkmingas sprogdinimas pranoko optimistiškiausias prognozes. Pagal visus šiuo metu turimus duomenis galima spręsti, kad bombos galingumas atitiko 10-15 tūkstančių tonų trinitrotoluolo ekvivalentą. Smogiamoji banga turėjo gigantišką jėgą. Šviesos blyksnis už 32 km buvo kelis kartus ryškesnis už vidurdienio saulę. Po sprogimo susiformavo didžiulis ugnies kamuolys, kuris išsilaikė keletą sekundžių. Po to jis pasidarė grybo formos ir ryškumas sumažėjo. Šviesa buvo aiškiai matoma Albukerke (Albuquerque), Santa-Fe, Silver Sityje (Silver City) ir kituose taškuose, nutolusiuose apie 290 km. Susidaręs dulkių kamuolys greitai kilo į viršų ir pasiekė 11 km aukštį (12,5 km virš jūros lygio). Debesis be kliūčių perėjo pro 5 km aukštyje esančią didelio temperatūrų skirtumo zoną, sukeldamas dar du sprogimus. Manoma, kad tai geležies garų jungimosi su deguonimi rezultatas. Dėl sprogimo susidarė taurės formos krateris, kurio centre buvo 37 m skersmens ir 1,8 m gylio duobė, aplink 370 m spinduliu buvo viskas išnaikinta. Už 500 m nuo sprogimo vietos buvo 220 tonų 21 m aukščio įbetonuotas plieninis cilindras. Po sprogimo cilindras išrautas iš betono, persuktas ir perplėštas pusiau. Dulkės ir radioaktyviosios dalelės nusėdo dideliame plote, jų buvo dar užfiksuota 190 km atstumu. Stebėjimo punkte už 9 km tuo metu buvo apie 20 žmonių: projekto vadovas R. Openheimeris, bombos sprogstamojo užtaiso projektuotojas G. Kistiakovskis (George Kistiakowsky), bandymo vykdymo organizatorius K. Bainbridžas, keletas kareivių, du karininkai ir vienas laivyno atstovas (generolas L. Grovesas iki sprogimo likus 20 min. išvyko į bazę, kad sprogimą stebėtų iš kitos vietos).“''
R. Openheimeris iki sprogimo vaikščiojo labai susirūpinęs ir prislėgtas. Didžiulė atsakomybė jį slėgė iki bombos sprogimo šviesos pasirodymo. Kai tai įvyko, jo veide pasirodė pasitenkinimo išraiška, įtampa atslūgo, visi puolė sveikinti vieni kitus.
Bombos numetimas
Dar neįvykus „Trinity“ bandymui, liepos 14 d. pagrindinės urano-235 bombos dalys iš Santa-Fe pajudėjo link San Francisko. Visos bombos dalys buvo supakuotos į metalinius cilindrus ir sudėtos į didelį konteinerį, kuris buvo pakrautas į kreiserį „Indianapolis“ ir liepos 16 d. išplaukė Havajų link. Liepos 26 d. kreiseris pristato slaptą krovinį į Tiniano salos strateginę aviacijos bazę. Visos „Mažylio“ komplektuojamos dalys rugpjūčio pirmosiomis dienomis buvo savo vietoje. Tuo metu virš Japonijos buvo nepalankios skraidymui oro sąlygos, bet rugpjūčio 5 d. ryte atsiranda vilčių dėl orų pagerėjimo. Pulkininko P. Tibetso strateginio bombonešio B-29, pavadinto „Enola Gay“ vardu, ir keturių jį lydinčių lėktuvų ekipažams pristatoma speciali karinė užduotis Nr. 13, kurios atlikimas numatytas rugpjūčio 6 d. P. Tibetsas pirmą kartą instruktuoja ekipažus, pristato pirmo rango kapitoną V. Parsoną, kaip pagrindinį specialistą, kuris turės skrydžio metu paruošti bombą numetimui, majorą T. Ferebį (Thomas Ferebee) atsakingą už bombos numetimą ir kapitoną M. Jepsoną (Morris R. Jeppson) atsakingą už elektroniką. 1945 m. rugpjūčio 5 d. 15 val. 30 min. „Mažylis“, lydymas slaptosios tarnybos agentų, pradėjo savo paskutinę kelionę iš specialiai saugomo angaro. Iki vėlyvo vakaro V. Parsonas buvo lėktuvo bombų skyriuje, – treniravosi surinkti bombą.
Rugpjūčio 6 d.
Lėktuvo vadas V. Parsonas išsiunčia į Tiniano pranešimą su rekomendacija pradėti paruošiamuosius darbus dėl antrojo bombardavimo etapo. „Manheteno plano“ mašina sukosi pilna jėga, nesvarbu, kaip reaguos Japonija po pirmojo bombos numetimo. Tuo pačiu buvo siekiama pasauliui parodyti JAV karinę galią. Virš Hirošimos pakilo 12 km aukščio ir 5 km pločio dūmų stulpas, kuris, praėjus 4 val., neleido žvalgybiniams lėktuvams fotografuoti bombos sprogimo padarinių. Tik sekančią dieną padarytos nuotraukos parodė, kad sugriauta 60 % miesto.
JAV karo vadovybės nuomone, dviejų viena paskui kitą numestų bombų turėjo užtekti, kad karas baigtųsi, nors buvo pagaminta svarbiausia dalis ir trečiąjai (žinoma kaip Demono branduolys). Tad, pagal planą, paruošiamieji darbai po pirmosios bombos numetimo Tiniano salos bazėje vyko trimis pamainomis. Buvo ruošiama plutonio bomba „Dručkis“, analogiškai jau išbandytai „Trinity“ bombai. Pablogėjus orams virš Japonijos rugpjūčio 9 d. operacijai buvo parinkti du taikiniai: Kokura ir Nagasakis. B-29 tris ratus apsukęs virš Kokuros miesto, dėl nulinio matomumo, pasuko Nagasakio link. Bomba numesta iš 9700 metrų aukščio, 2 km į šiaurę nuo numatyto tikslo, „Mitsubishi“ gamyklos rajone. Tik po savaitės pavyko nufotografuoti bombardavimo vietą, ji sunaikino 44 % miesto. Didesnių sugriovimų pavyko išvengti dėl kalnuoto reljefo.
1945 m. rugpjūčio 10 d. Japonija pradėjo derybas dėl kapituliacijos.
1945 m rugsėjo 12 d. paskelbtas prezidento H. Trumeno memorandumas „Dėl atominio ginklo kontrolės“, jame sakoma, kad JAV su Anglija siūlo pasirašyti su TSRS susitarimą dėl atominio ginklo naudojimo apribojimo karo atveju ir apie atominės energijos vystymą taikiems tikslams. Ir taip 1943 m. rugpjūčio 13 d. gimęs „Manheteno projektas“ atliko savo istorinę misiją.
Suomijos futbolo varžybos 1973 m.
Suomijos futbolo varžybos 1973 m.
Jeremijus Mykolas Višnioveckis
Kunigaikštis ‎Jeremijus (Jarema) Mykolas Kaributas Višnioveckis (1612 m. rugpjūčio 17 d., Lubnai – 1651 m. rugpjūčio 20 d.) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas iš Višnioveckių giminės, Rusios vaivada (1646–1651), pagrindinis Lenkijos-Lietuvos karių vadovas Bogdano Chmelnickio sukilimo metu 1648–1651 metais.
Titulas
Kunigaikštis Višniove, Lubnuose ir Chorole (1615–1651), Peremyšlo (1649–1651), Kanevo (1647–1651), Prasmicko (1649–1651) ir Novotaro seniūnas (1649), Gadiacko seniūnas (1634–1651), Karūnos didysis regimentas, Rusios vaivada (1634–1651).
Vaikystė
thumb|left|160px|Kunigaikščio Jeremijaus Višnioveckio motina Raina Mogilianka thumb|left|160px|Jeremijaus Mykolo Višnioveckio žmona Grizelda Konstancija Zamoiskytė Kunigaikštis Jeremijus pagal motiną buvo Moldavijos pono Jeremijaus Mogilos anūkas, kurio garbei ir gavo vardą. Jo tėvai: Kijevo kaštelionas Mykolas Višnioveckis (m. 1616), Ovručo seniūnas (1603–1615) ir Raina Mogilianka (1588 – po 1619.01.18), Kijevo metropolito Petro Semiono Mogilos pusseserė. Abu jie buvo žinomi ištikimybe stačiatikių tikėjimu.
Kunigaikštis Jeremijus Višnioveckis gimė 1612 metais. Krikšto metu gavo Jeremijaus Mykolo vardą savo senelių garbei: Jeremijaus Mogilos ir Mykolo Vuišnioveckio. Kunigaikštis Jeremijus Mykolas beveik neprisiminė tėvo, kuris mirė 1616 metais. Jį nunuodijo Moldavijoje apeigų metu iš Konstantinopolio pasiustas stačiatikių vienuolis. Kunigaikščio mirtis labai patenkino vos susitaikiusias ATR ir Turkiją. Kunigaikštis Mykolas bandė pasodinti į sostą vasalinei Stambului Moldavijai savo žmonos Rainos Mogiliankos brolį, o tai įsiutino tiek sultono dvarą, tiek ir Zigmantą, kuriam tuo metu visiškai nebuvo reikalingas karas su turkais.
Po vyro mirties vaikų ir dvarų globą paėmė Jeremijaus motina Raina Mogilianka Višniovecka.Tuo mažamečio kunigaikščio blogybės nesibaigė. Po dvejų metų, po Mykolo mirties, Žygimanto iniciatyva karališkoje kanceliarijoje buvo reanimuota sena Višnioveckio byla dėl nesumokėtų mokesčių į iždą. 1618 metų birželio 9 d. buvo vėl atidaryta byla dėl ieškinio vyriausio karaliaus pakamario Stanislovo Miškos Mykolui Višnioveckiui «о незаплачене юркгелту певного золотих полских 600 (по 300 за 1612 и 1613)… водлугъ конституции року 1607 о процесе скарбовом уфаленое, так же и о незаплачене шкод таковоє ж сумы».