cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aleksandra Piłsudska
Biografija
Gimė 1882 m. gruodžio 12 d. Suvalkuose Piotr Paweł Szczerbiński ir Julia Jadwiga Zahorska šeimoje, buvo septintas vaikas. Jos tėvas buvo miestietis, o mama kilusi iš bajorų, bet gyveno neturtingai. Abu tėvai mirė, kai jai buvo 10 metų. Jaunystėje gyveno su močiute Karolina Truskolaska-Zahorska ir teta Wiktoria Maria Zahorska. 1901 m. baigė Suvalkų gimnaziją. 1904 m. įstojo į Lenkijos socialistų partiją. 1906 m. gegužę susipažino su Juzefu Pilsudskiu. 1907 m. buvo suimta dėl anticarinės veiklos, bet vėliau greitai paleista. 1908 m. kartu su Pilsudskiu dalyvavo Bezdonių traukinio apiplėšime.
Pirmojo pasaulinio karo metu dirbo Lenkų karinėje organizacijoje, buvo suimta vokiečių. Paleista grįžo į Varšuvą, kur dirbo tarnautoja. 1918 m. lapkritį Juzefą paleidus iš Magdeburgo kalėjimo jis nebegrįžo gyventi kartu su pirmąja žmona Maria Piłsudska. Aleksandra de facto tapo jo naująja žmona, bet jie vis dar gyveno atskirai. Nuo Pilsudskio pagimdė dvi nesantuokines dukras – 1918 m. Wanda Piłsudska, o 1920 m. Jadwiga Piłsudska.
1921 m. rugpjūčio 17 d. mirus pirmajai Juzefo žmonai Marijai, po mėnesio 1921 m. spalio 25 d. jie susituokė. Tapusi teisėta Pilsudskio žmona pradėjo aktyviai veikti socialiniame gyvenime. Finansavo ir rūpinosi našlaičiais, darželiais, pradinėmis mokyklomis ir benamiais. Pilsudskio gyvenimo pabaigoje jie kartu beveik nebegyveno, nes jis daug laiko praleisdavo įvairiose savo rezidencijose.
Po vokiečių įsiveržimo į Lenkiją ir TSRS invazijos į Lenkiją 1939 m. rugsėjo pradžioje kartu su dukterimis pabėgo į Vilnių, po to į vis dar nepriklausomą Lietuvą, į Kauną, iš ten į Rygą, iš Rygos į Švediją, o iš Švedijos į Londoną. Mirė 1963 m. kovo 31 d. Londone, palaidota North Sheen kapinėse. 1992 m. spalio 28 d. jos palaikai atgabenti į Lenkiją ir palaidoti Varšuvos Povonzkų kapinėse.
Gruželės
Gruželės – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 10 km nuo Siesikų.
Čerepovecas
Valstybinis universitetas, karo inžinerijos institutas, pramonės institutas. Yra kraštotyros muziejus. Stovi Prisikėlimo soboras (1752 m., perstatytas XIX a.).
Istorija
Vietovė Череповесь minima nuo XV amžiaus. 1777 m. įkurtas kaip miestas prie Šeksnos ir Jagorbos santakos, panaikinto Prisikėlimo vienuolyno vietoje. XIX a. viduryje pagrindinė gyventojų veikla buvos susijusi su upių laivyba. 1905 m. nutiestas geležinkelis. Sovietų laikais miestas tapo sunkiosios pramonės centru.
Sally Hawkins
Sally Cecilia Hawkins (g. 1976 m. balandžio 27 d.) – britų aktorė. Labiausiai išpopuliarėjo suvaidinusi Poppy filme Vėjavaikė. Už vaidmenį filme 2008 m. pelnė 10 prestižinių apdovanojimų.
Biografija
Gimė Dulviče, knygų vaikams autorių ir iliustratorių šeimoje. 1998 m. baigė Dramatiško meno karališką akademiją. Tais pačiais metais pradėjo vaidinti teatre. 2002 m. pradėjo karjerą televizijoje ir radijuje. Nuo 2004 m. vaidina ir kino filmuose. 2006 m. pristabdė veiklą dėl ligos lėtinės būsenos, bet jau tais pačiais metais grįžo į eterį.
Karvendelas
Karvendelas – vienas didžiausių Šiaurinių Alpių kalnynų, Austrijoje ir Vokietijoje. Karvendelą apibrėžia Izaras, Inas ir Acheno ežeras.
Aukščiausia viršūnė – Birkarspitsas, siekiantis 2749 m. Kalnyne dar yra apie 125 viršūnės viršijančios 2000 m aukštį.
Elizium
Elizium – trečiasis anglų gotikinio roko grupės Fields of the Nephilim albumas, pasirodęs 1990 metų gruodį, daugelio gerbėjų ir kritikų laikomas geriausiu grupės darbu. Tai paskutinis studijinis Fields of the Nephilim albumas, įrašytas prieš grupei išsiskirstant. Albumui pavyko pasiekti 22 Jungtinės Karalystės albumų topų vietą. Elizium skambesys itin atmosferiškas ir melodingas, kartais lyginamas su Pink Floyd, kurių buvęs prodiuseris Andy Jackson dirbo prie šio albumo, skambesiu. Kūrinyje At The Gates Of Silent Memory panaudotas Aleister Crowley, skaitančio savo eilėraštį At Sea, balso įrašas. ''
Gintarė Adomaitytė
Biografija
Chorvedžio Antano Adomaičio (1916–1990) ir lituanistės Živilės Medekšaitės-Adomaitienės (1922–2005) dukra.
1980–1982 m. Prienų rajono laikraščio „Naujas gyvenimas“, 1982–1988 m. laikraščio „Lietuvos pionierius“, 1988–1990 m. „Komjaunimo tiesa“, 1990–1993 m. savaitraščio „Šiaurės Atėnai“ korespondentė. 1993–1997 m. buvo Lietuvos televizijos scenaristė. 1994–1998 m. žurnalo „Genys“ darbuotoja, nuo 1996 m. vyr. redaktorė. 1998–1999 m. dirbo savaitraštyje „Ekstra“. 2000 m. baigė žurnalistės veiklą ir tapo laisva rašytoja. Sukūrė scenarijų televizijos filmams, teatro ir radijo pjesių.
Reinoldso skaičius
Reinoldso skaičius – bedimensinė konstanta, parodanti inercinių ir klampos jėgų skystyje santykį.
Gintarė Adomaitytė
Biografija
IBBY (Tarptautinė vaikų ir jaunimo literatūros asociacija), Lietuvos rašytojų sąjungos narė.
Reinoldso skaičius
Esant mažiems Reinoldso skaičiams srautas yra laminarinis, o prie didelių Reinoldso skaičių jis tampa turbulentišku. Tai yra viena iš svarbiausių bedimensinių konstantų hidrodinamikoje ir yra naudojama, kartu su Oilerio skaičiumi, aprašant srautų judėjimo panašumą.
Gintarė Adomaitytė
Kūryba
Paskelbė straipsnių periodikoje daugiausia kultūros, skaitymo skatinimo, literatūros, švietimo ir socialiniais klausimais. .
Reinoldso skaičius
Reinoldso skaičiaus išraiška:
kur:
Matematinis išvedimas
Reinoldso skaičius gali būti gautas iš Navjė-Stokso lygties (iš esmės tai trys lygtys kiekvienai greičio komponentei) nespūdžiam skysčiui:
Oma (upė)
Oma  – upė Archangelsko srityje (Rusija), įtekanti į Čiošos įlanką (Barenco jūra).
Upė teka užpelkėjusia žemuma. Įtekėjimo į Čiošos įlanką vietoje sudaro estuariją. Maitinimas sniego tirpsmo ir lietaus vandeniu. Ties žiotimis upė žuvinga.
Reinoldso skaičius
Matematinis išvedimas
Vienas iš būdų gauti bedimensinius dydžius – padauginti abi lygties puses iš daugiklio: kur:
Pažymėję:
galime perrašyti Navjė-Stokso lygtis bedimensinėje formoje:
kur :
Galiausiai, praleisdami štrichus gausime:
Taip pat matome, kad kai, klampos narys lygtyje išnyksta.
Šulnys
Šulnys – ežeras pietryčių Lietuvoje, Šalčininkų rajone, apie 11,5 km į šiaurės rytus nuo Pabarės, Rūdninkų girioje, Kernavo pelkės vakarinėje dalyje, Kernavo telmologiniame draustinyje. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus - 0,2 km, plotis - iki 0,16 km. Altitudė 147,1 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę medžiais ir krūmais. Ežeras nenutekantis, priklauso Kernavės upelio baseinui (Visinčios intakas, Merkio upės baseinas).
Teritorinė prokuratūra
Teritorinė prokuratūra - prokuratūra, veikianti tam tikroje valstybėse teritorijoje, regione. Teritorinei prokuratūrai vadovauja teritorinės prokuratūros vyriausiasis prokuroras. Lietuvoje teritorines prokuratūras steigia, reorganizuoja ir likviduoja, jų statusą, struktūrą, kompetenciją ir veiklos teritorijas, atsižvelgdamas į įstatymų nustatytas apygardų ir apylinkių teismų veiklos teritorijas, nustato LR generalinis prokuroras.
Apygardų prokuratūros
Apygardų prokuratūros Lietuvoje:
Apylinkių prokuratūros
Apylinkių prokuratūros Lietuvoje:
Dziesiencinai
Dziesiencinai  – kaimas Lenkijos rytuose, Virikų valsčiuje, Vlodavos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Požerė
Požerė (anksčiau Paežeris) – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, Varnių regioniniame parke, pietrytiniame Paršežerio krante. Seniūnaitijos centras. Stovi medinė Požerės Kristaus Atsimainymo bažnyčia (pastatyta 1771 m.), veikia Požerės pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-75041). Aptiktas Požerės kapinynas.
5 km į rytus nuo kaimo yra Medvėgalio kalnas. Kaimo vakaruose eina krašto kelias, jungiantis Laukuvą su Telšiais.
Istorija
thumb|left|200px|Požerės centras thumb|left|200px|Požerės bažnyčia miniatiūra|200px|left|Kryžius Lietuvos didvyriams (1997)
Sovietmečiu buvo Medvėgalio tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.
Melnykas
Melnykas  – miestas Vidurio Čekijos krašte, žymus Čekijos urbanistikos paminklas. Jis yra iškilęs ant aukšto stataus vynuogynų apsupto šlaito. Melnykas plyti dviejų didžiausių Čekijos upių – Labės (Elbės) ir Vltavos santakoje. Miestas susitelkęs aplink centrinę turgaus aikštę. Jame stovi renesansinė rotušė su laikrodžio bokštu. Nuo XIV a. miestas buvo vynininkystės centras, ir aikštėje stovintis fontanas primena apie šį paveldą. Mieste yra šv. Petro ir šv. Pauliaus bažnyčia. Greta bažnyčios stovi Lobkovičių giminės pilis, kurios sienas dabina vienas seniausių Bohemijoje sgrafitas, datuojamas 1533 m.
Algė Regina Jankevičienė
Algė Regina Grinevičiūtė-Jankevičienė (1930 m. birželio 27 d. Kaune – 2015 m. kovo 11 d. Kaune ) – Lietuvos inžinierė architektė, architektūros istorikė, habilituota humanitarinių mokslų daktarė.
Biografija
1955–1956 m. Kauno tarprajoninio architektūros reikalų skyriaus architektė. Nuo 1956 m. dirbo Lietuvos architektūros ir statybos mokslinio tyrimo institute (nuo 1991 m. KTU Architektūros ir statybos institutas): 1966–1975 m. mokslinė sekretorė, nuo 1975 m. architektūros istorijos sektoriaus vedėja. 1963 m. architektūros mokslų kandidatė. 1997–2003 m. dirbo ir Kultūros ir meno institute (nuo 2002 m. Kultūros, filosofijos ir meno institutas) Vilniuje. 2000 m. habilituota humanitarinių mokslų daktarė. Palaidota Petrašiūnų kapinėse.
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritys: Lietuvos gotikinė architektūra, neogotika, neoromanika, mediniai sakraliniai pastatai. Penkiose autorinėse ir dviejose bendraautorinėse knygose sukaupta ir apibendrinta medžiaga apie 265 bažnyčias, 220 varpinių ir 100 koplyčių. Ištirti jų pastatai, muziejuose ir archyvuose išstudijuoti istorijos šaltiniai, duomenys lyginti su kitų šalių medinės sakralinės architektūros tyrimais. Tyrinėti istorinės Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės teritorijos katalikų, stačiatikių, musulmonų bei judėjų sakraliniai objektai. Iš pradžių originalios publikacijos apie vakarietišką baltarusiškų žemių gotiką kėlė audringą konservatyvių kaimyninės šalies mokslininkų reakciją: jie vis dar laikėsi sovietinio požiūrio į Rusios kultūros įtaką.
Stojų ežeras
Stojų ežeras – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 13,5 km į pietus nuo Panočių, prie sienos su Baltarusija. Ežeras ovalo formos, ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,48 km, plotis – iki 0,33 km. Altitudė 130,4 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais – ežerą supa Saltoniškių miškas. Pietuose išteka upelis link Ūlos upės Baltarusijos teritorijoje.
Dulebai
thumbDulebai, dulibai  – rytų slavų genčių sąjunga, VI a. – X a. pradžioje gyvenusi Vakarų Volynės teritorijoje. Priskiriami Pragos-Korčiako archeologinei kultūrai.
VI a. pabaigoje – VII a. pradžioje smarkiai nukentėjo nuo avarų antpuolių. 907 m. dalyvavo kunigaikščio Olego organizuotame žygyje į Cargradą. Pirmajame, ne visai sėkmingame žygyje rusų ir dulebų sąjungininkai buvo arabai. Antrasis žygis, kuriame be rusų ir dulebų dalyvavo ir baltieji chorvatai, baigėsi naudingos taikos sutarties pasirašymu. X a., jau kaip bužanai ir volynėnai, tapo Kijevo Rusios dalimi.
Korčiako kultūros paminklai siejami su dulebų genčių sąjunga, iš kurios, manoma, kilo metraščiuose aprašyti volynėnai, drevlianai, dregovičiai ir galbūt dalis polianų.
Kuzneckas
Kuzneckas  – miestas Rusijoje, Penzos srityje, miesto ir rajono savivaldybių centras. Antras pagal dydį (po Penzos) srities miestas.
Istorija
Miestas įkurtas 1699 m., dabartinį vardą įgijo 1780 m. 1874 m. miestą pasiekė geležinkelis. XIX a. pabaigoje mieste gyveno maždaug 17 000 gyventojų. 1939 m. miestas tapo naujai sukurtos Penzos srities dalimi.
Kvietkeliai
Kvietkeliai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Biržų, prie kelio. Į pietryčius nuo kaimo telkšo Širvėnos ežeras.
Arinas
Arinas – ežeras rytų Lietuvoje, Molėtų rajono pietryčiuose, Švenčionių rajono paribyje, Joniškio miestelio pietrytiniame pakraštyje. Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 5,81 km, plotis iki 1,56 km. Altitudė 141,2 m. Ežero duburio kilmė ledyninė, rininė. Ežere yra 2 miškingos salos (1,54 ha ir 1,34 ha). Krantai sausi, aukštoki, pietinėje dalyje apaugę spygliuočių mišku (Varnėnų miškas), vietomis pelkėti (Arino pelkė), kitur apsupti dirbamų laukų, pievų, miškelių (rytuose Šlapelių miškas). Atabradas smėlingas, apaugęs 20–30 m pločio nendrių, meldų, plūdžių juosta. Dugnas padengtas dumblu. Vakaruose įteka Nikajė, šiaurėje – Drigunka, pietryčiuose išteka Spenglos aukštupys Arina (Žeimenos baseinas). Ežero vanduo tiekiamas Arnionių žuvininkystės tvenkiniams. Vandens skaidrumas vasarą 3,7-4,4 m. Ežeras yra patvenktas.
Prie ežero įsikūrę Malūnėlio, Stebulių, Skardžių kaimai. Veikia 2 kaimo turizmo sodybos. Pietinėje ir pietvakarinėje pakrantėse yra stovyklavietės. Šiaurine pakrante eina kelias.
thumb|left|240px|Arinas nuo Joniškio
Ežere sugaunama 13 žuvų rūšių: lydekos, kuojos, karšiai, ešeriai, lynai, raudės, karpiai, plakiai, šapalai, vėgėlės, karosai, unguriai, seliavos, be to, dar įveista sidabrinių karosų, sazanų, ripusų.
Ežerėvardis Arìnas neaiškios kilmės – jį bandoma kildinti iš šaknies, reiškiančios „judėti“ (plg. „banguotas, srovė, srautas, potvynis“, 🇬🇷 „judu, krutu“).
Irakas
Irakas , oficialiai Irako Respublika (, ) – valstybė Vakarų Azijoje. Šiaurėje ribojasi su Turkija, rytuose – su Iranu, pietuose – su Saudo Arabija ir Kuveitu, vakaruose – su Sirija ir Jordanija. Pietryčiuose Irakas prieina prie Persijos įlankos. Šalies sostinė ir didžiausias miestas – Bagdadas.
Istorija
Derlingoje Mesopotamijos žemėje tarp Tigro ir Eufrato upių gimė net kelios iš seniausių pasaulio civilizacijų – Šumeras, Akadas, Babilonija, Asirija. Ilgą laiką dabartinio Irako teritorija buvo Persijos (Achemenidų) ir Seleukidų valstybės sudėtyje.
665 m. užkariautas arabų, kurie atsinešė Islamą. 762 m. Bagdadas tapo Arabų Kalifato centru ir juo išliko iki mongolų įsiveržimo 1258 m.
1534–1914 m. priklausė Osmanų imperijai. Nuo 1914 m. gruodžio Britanija pradėjo Mesopotamijos okupaciją. 1932 m. gruodžio 14 d. Irakas tapo nepriklausoma valstybe.
Politinė sistema
Irakas – besivystanti parlamentinė respublika. 2003 m. Tarptautinės pajėgos įsiveržė ir nuvertė diktatorių Sadamą Huseiną ir okupavo Iraką. Prasidėjo partizaninis karas prieš okupantus ir kolaborantus.
2005 m. spalio 15 d. daugiau nei 63 % pilnamečių Irako piliečių balsavo dėl naujos konstitucijos priėmimo. Spalio 25 d. balsavimas buvo patvirtintas ir 78 % balsavusiųjų pasisakė už konstitucijos priėmimą. Konstitucija susilaukė milžiniško palaikymo iš šiitų, bei kurdų bendruomenių ir buvo atmesta sunitų. Trys sunitų daugumą turinčios provincijos atsisakė konstitucijos (Salah ad Din su 83 % balsų prieš, Ninawa 55 % prieš ir Al Anbar 97 % prieš).
Konstitucijos reikalavimu, gruodžio 15 d. buvo surengti šalies parlamentiniai rinkimai naujai valdžiai išrinkti. Visų trijų pagrindinų Irako etninių grupių dauguma balsavo už savo etninės grupės atstovą ir rinkimus pavertė savo etninės grupės atstovo palaikymo akcija.
thumb|left|Latvijos karys, tarnavęs Tarptautinių jungtinių pajėgų sudėtyje Irake 2006 m. Irako politikams grėsmę kėlė politinės frakcijos, skatinančios žiaurumą ir naudojančios jį, kaip politinį ginklą. Nuolatinį žiaurumą Irake kurstė įvairūs religiniai ekstremistai, manantys, kad islamiškas kalifatas turėtų valdyti, seni Sadamo Huseino pavaldiniai, kurie nori buvusios politinės galios ir irakiečiai nacionalistai, kurie kovoja su JAV kariuomene.
Irake yra kelios mažosios etninės grupės: kurdai, asirai, Irako turkmėnai, šabakai ir romai. Šios grupės neturėjo lygių teisių su didžiosiomis etninėmis grupėmis per paskutinius 85-erius Irako istorijos metus. Įtvirtinus neskraidymo zonas ir po 1990–1991 m. Persijos įlankos karo, kurdų situacija pasikeitė, nes jie pripažino savo autonominį regioną. Kitos etninės grupės vis dar kenčia religinę ir etninę diskriminaciją.
2008 m. lapkričio 17 d. Jungtinės Amerikos Valstijos ir Irakas pasirašė karinių pajėgų sutartį, kuri leidžia JAV laikyti savo karius Irako teritorijoje.
Administracinis suskirstymas
thumb|250px|Irako muchafazos
Kladkai
Kladkai  – kaimas Lenkijos rytuose, Virikų valsčiuje, Vlodavos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Irakas
Administracinis suskirstymas
Irakas suskirstytas į 19 muchafazų (gubernijų). Dabartinės gubernijos buvo įkurtos 1976 m.
Geografija
thumb|right|Palydovinė nuotrauka
Didžiąją Irako teritorijos dalį užima Mesopotamijos žemuma. Šiaurės vakaruose iškilusi neaukšta Džezirės plynaukštė, o vakaruose neaukšti Sirijos dykumos plokščiakalniai. Šiaurėje ir šiaurės rytuose iškilę Armėnijos kalnyno ir Irano kalnyno pakraščiai. Pastarajame, pasienyje su Iranu iškilęs aukščiausias Irako kalnas – Čichadaras (3607 m).
Svarbiausios Irako upės yra Tigras ir Eufratas, pietryčiuose susiliejančios į Šat el Arabą ir įtekančios į Persų įlanką. Didesni šių upių intakai yra Didysis Zabas, Mažasis Zabas, Dijala. Dykumose yra vadžių, kuriomis vanduo teka tik po liūčių.
Būdinga pusdykumių ir stepių augalija, vakaruose ir pietuose – dykumos, upių pakrantėse – galeriniai miškai, datulių palmių giraitės. Miškai užima 2 % Irako teritorijos.
Ekonomika
thumb|right|Šalyje daugiausia verčiamasi žemės ūkio veikla Anksčiau Irakas buvo turtingas. Persijos įlankos karas sužlugdė ūkį. Iki karo Irakas išaugindavo 80 proc. pasaulio datulių derliaus. Irakas bando atsikurti, panaudodamas naftos ir sieros išteklius. Prekės išvežamos pro Basros uostą.
Demografija
thumb|left|14 metų ir jaunesni žmonės sudaro net 38,8 % Irako populiacijos
Irako populiacija, bendrai paėmus, yra labai jauna. 2009 m. duomenimis, 14 metų ir jaunesni žmonės sudaro net 38,8 % visų gyventojų. Palyginimui, Europos Sąjungos vidurkis yra 15,44 %. 2009 m. apskaičiavimais, vidutinė gyvenimo trukmė šalyje yra 69,94 metų. Vyresnių nei 15 m. žmonių raštingumas – 74,1 % (84,1 % vyrams, 64,2 % moterims) (2000 m. apsk.)
Šalis turi dvi oficialias kalbas – arabų ir kurdų, bet iš tikrųjų labai mažai gyventojų kalba abejomis kalbomis. Asirų ir turkmėnų kalbos yra oficialios teritorijose, kuriuose yra daug, atitinkamai, asirų ir Irako turkmėnų. Šalyje taip pat kalbama armėnų ir persų kalbomis, bet jos yra mažiau paplitusios. Populiariausia Europos kalba yra anglų.
Dėl temos jautrumo, oficialių duomenų apie Irako religinę sudėtį nėra. Apytiksliais apskaičiavimais, musulmonai sudaro 97 % populiacijos (šiitai – 60-65 %, sunitai – 32-37 %), krikščionys ir kiti – 3 %. Didžiąją dalį krikščionių sudaro asirai ir armėnai, kurių šalyje yra apie 20 000. Krikščionių procentas šalyje mažėja – XX amžiaus viduryje jų buvo 8-10 %, 2000 m. – maždaug 5 %, o 2008 m. – 3 %.
Kultūra
Irake vyrauja Arabų kultūra.
Nuorodos
Bendros nuorodos: Žemėlapiai: Laikas ir oras:
Voversys
Voversys – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Skiemonių.
miniatiūra|220px|left|„Ladavas“ [[dvigubas kryžius, saugantis nuo ledų (įrašas prie pagrindo: 1999.9.9)]] miniatiūra|220px|left|Apleista parduotuvė
Michailas Leontovičius
Michailas Leontovičius (, 1903 m. vasario 22 d. Maskva – 1981 m. kovo 30 d. ten pat, palaidotas Kuncevo kapinėse) – rusų fizikas teoretikas.
Biografija
1923 m. baigė Maskvos universitetą. 1929–1934 m. dirbo Maskvos universiteto Fizikos institute, 1934–1941 m. ir 1946–1952 m. TSRS mokslų akademijos Fizikos institute, nuo 1951 m. – I. Kurčiatovo atominės energijos institute. 1934–1945 m. ir 1955–1971 m. dar dėstė Maskvos universitete, 1946–1954 m. ir Maskvos inžineriniame technikos institute; nuo 1934 m. profesorius. Nuo 1946 m. TSRS mokslų akademijos narys.
Vilniaus Žygimanto Augusto progimnazija
Vilniaus Žygimanto Augusto progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, Šeškinės g. 25, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 290003090. Steigėjas Vilniaus miesto savivaldybės taryba.
Istorija
Vilniaus 53-oji vidurinė mokykla įkurta 1982 m. Iš rusiškos į lietuvišką reorganizuota 1998 m. rugsėjo 1 d. Didžioji dalis mokinių ir mokytojų perkelta iš S. Stanevičiaus vidurinės mokyklos, kita dalis moksleivių atėjo mokytis iš įvairių Šeškinės ir Fabijoniškių mokyklų.
1999 m. kovo 17 d. mokyklai suteiktas Vilniaus Žygimanto Augusto vidurinės mokyklos pavadinimas. 2002 m. balandžio 10 d. mokyklai suteiktas pagrindinės mokyklos statusas. Tais pačiais metais Vilniaus Žygimanto Augusto pagrindinė mokykla persikėlė į Vilniaus Radvilų gimnazijos patalpas. 2007–2008 m. pastatytas priestatas – sporto salė.
Mokykloje veikia įvairūs būreliai, mokytojų, mokinių ansambliai.
Meulabohas
Meulabohas  – miestas Indonezijoje, Sumatroje, Ačeho regione, Indijos vandenyno pakrantėje, 245 km į pietryčius nuo Banda Ačeho. Vakarų Ačeho regencijos centras.
Meulabohas labai nukentėjo nuo 2004 m. cunamio, kuris nusinešė bent 10 tūkst. gyvybių mieste. Cunamį sukėlusio žemės drebėjimo epicentras buvo vos už 150 km nuo Meulaboho.
Gružos
Gružos – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 10 km nuo Siesikų.
Etimologija
Gružų kaimo pavadinimas kilęs iš asmenvardžių Gruža, Gruželė, kuriems pradžią galėjo duoti būdvardis „gružas“ ('trumpas, nugraužtas').
Istorija
Gružose 1934 m. prie mokyklos, kelių sankryžoje, buvo pastatytas paminklas Kristaus stovyla (dar vadinamas Laiminantis Kristus).
Earth Inferno
Earth Inferno – anglų gotikinio roko grupės Fields of the Nephilim koncertinis albumas, išleistas 1991 metų balandį. Albume panaudoti įrašai iš trijų grupės pasirodymų, vykusių 1990 metais, Sumerland turo metu. Earth Inferno pasiekė 39 Jungtinės Karalystės albumų topo vietą. Albumo pavadinimas sutampa su dailininko Austin Osman Spare knygos pavadinimu.
Albumo dainos
(Dead But Dreaming) For Her Light At The Gates Of Silent Memory (Paradise Regained)“ – 16:08
Kazitiškio šv. vyskupo Stanislovo bažnyčia
'''Kazitiškio šv. vyskupo Stanislovo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Kazitiškio kaime, Ignalinos rajone, šalia kelio, 11 km į šiaurę nuo Ignalinos.
miniatiūra|240px|left|Bažnyčios interjeras po remonto, 2017 m.
Istorija
Kazitiškio dvaro savininkai Belikavičiai 1745 m. pastatė medinę bažnyčią ir pakvietė vienuolius unitus. Vienuolynas ir bažnyčia 1834 m. uždaryti, įrengta stačiatikių cerkvė. Žemaičių vyskupas Motiejus Valančius paragino Salako kleboną pastatyti Kazitiškyje koplyčią. Ji pastatyta 1860–1862 m., 1864 m. Rusijos valdžios uždaryta.
Į Kazitiškį 1905 m. paskirtas kunigas Jonas Rimkūnas iš senosios bažnyčios pastatė kleboniją. Viename jos gale įrengė altorių ir pradėjo laikyti pamaldas. 1906–1908 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Ją 1909 m. konsekravo Žemaičių vyskupas Gasparas Cirtautas. 1920 m. bažnyčia atsidūrė Lenkijos okupuotoje teritorijoje. 1925 m. įkurta parapija. 1934 m. suburtam lietuvių chorui okupacinė valdžia draudė repetuoti. Klebonas Vincas Bobinas (Kazitiškyje nuo 1928 m.) už lietuvišką veiklą nuteistas 5 m. kalėti. 1938 m. bažnyčia suremontuota.
2016 m. balandžio 5 d. degė ši bažnyčia. Apdegė altorius, aprūko sienos. Tai antras kartas, kai Ignalinos rajone per savaitę degė antra bažnyčia. Pirmąkart degė medinė Ceikinių Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia.
Architektūra
Bažnyčia neogotikinė, bazilikinė, dvibokštė, su žemesne apside. Vidus 3 navų. Šventoriaus tvora metalinė.
Ežerinčiškė
Ežerinčiškė – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, šiauriniame Kūnos ežero krante, priklauso Cirkliškio seniūnijai. Kaime yra 8 sodybos. Kitaip šis kaimas vadinamas Ežeriškėmis arba Pekarskais. Pastarasis pavadinimas kilęs iš kelių, čia anksčiau gyvenusių šeimų, pavardės.
Seira
Intakai – Stirta, Vilkupis, Dulgelė (dešinieji).
Ežerinčiškė
Nuo Ežerinčiškės iki Švenčionių – 7,5 km. Artimiausia gyvenvietė – Naujas Strūnaitis yra į pietryčius už 1,5 km. Į rytus nuo kaimo, šalia Abulenio (Akulierių) ežero yra Ežerinčiškės pilkapynas. Pilkapiai I tūkstantmečio II pusės – II tūkstantmečio pradžios (objektas įtrauktas į Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registrą). Iki plento Švenčionys – Vilnius 3,7 km vykstant per Kunigiškės kaimą.
Seira
Seiros baseine gausu ežerų (Stirtos, Dulgas, Vilkas, Giedavardys, Serijis, Sagavas ir kt.). Prie upės esančios gyvenvietės: Šilaičiai, Vainiūnai, Kudrėnėliai, Leipalingis, Dulgininkai, Baltosios Ančios HES.
Pajūris (Šilalė)
Pajūris – miestelis Šilalės rajono savivaldybėje, prie kelio. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Pajūrio Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1830 m.), veikia S. Biržiškio gimnazija, biblioteka, vaikų globos namai, paštas (LT-75020), dvaro parkas.
Šalia naujosios Pajūrio parko dalies stovi buvusio pranciškonų vienuolyno pastatas, pastatytas XIX a. 7 – 8 dešimtmetyje. Iš pradžių čia buvo tik spirito varykla. XX a. pradžioje šį pastatą nupirko Kazimieras Nausėda, jis čia įrengė vandens malūną, lentpjūvę, vilnų verpyklą. Nuo 1928 metų, dalį pastato užėmė pieninė. Savininkas šį pastatą kaip palikimą užrašė vienuoliams pranciškonams. Jie 1935 metais įkūrė noviciatą, bet vienuolynas gyvavo tik penkerius metus iki sovietinės valdžios atėjimo. 1945 m. dvare įrengta Žemės ūkio mokykla. Dabar dvaro pastate įrengti butai. 2019 m. jos teritorijoje įsikūrė Brigados generolo Motiejaus Pečiulionio artilerijos batalionas.
Pajūrio centre, aikštėje prie autobusų stotelės įrengtas memorialas „Žuvusiems Sibire ir žuvusiems už Lietuvą“. Memorialo centre – obeliskas ir geležinkelio vagonas, aplink kuriuos, pusračiu, išdėstyti 7 akmenys, simbolizuojantys regionus, į kuriuos tremti Pajūrio gyventojai, tai – Tomsko, Irkutsko, Permės sritys, Chabarovsko, Krasnojarsko kraštai, Jakutija, Komija. Yra senosios ir naujosios kapinės.
Etimologija
Pajūris – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Jūros upės.
Geografija
Per miestelį prateka Jūros upė, nutiestas Pajūrio tiltas. Į Jūrą ties Pajūriu įteka Nemylas. Miestelio teritorijoje yra dvi stovyklavietės. Akmens druskos telkinys. Gamtos vertybės:
Istorija
thumb|left|Buvusio pranciškonų vienuolyno pastatas
Į seniausius rašytinius šaltinius pateko ne paties Pajūrio, o ties juo į Jūrą įtekančio Nemylo upelio pavadinimas. Jis minimas dar XIV amžiuje. Pajūrio vietovardis pirmąkart įvardintas 1498 m. Pajūrio valsčius minimas nuo 1514 m. Kaip valdovų dvaras žinomas nuo XVI a. Nuo 1521 m. šaltiniuose minimi Pajūrio valsčiaus tijūnai – valstybinių žemių valdytojai. Tijūno pareigas Pajūryje (1600–1615 m.) ėjo ir Jeronimas Valavičius, LDK iždininkas, Žemaitijos seniūnas, organizavęs jos gynybą nuo švedų. Pajūris mįslingai pažymėtas 1526 metų Bernardo Vapovskio žemėlapyje.
1775 m. valstybinis dvaras privatizuotas, XVIII a. pabaigoje jį valdė Valavičiai, XIX a. pabaigoje – Pliateriai. Pirmoji Pajūrio bažnyčia iškilo 1777–1780 metais. Nuo 1852 metų miestelyje pradėti rengti savaitiniai turgūs, o triskart per metus – prekymečiai. 1853–1863 m. miestelyje veikė parapijinė, o nuo 1867 m. – rusiška valdiška mokykla. XIX a. pabaigoje Pajūris – Raseinių apskrities miestelis, valsčiaus centras.
Prasidėjus Vokietijos-Sovietų Sąjungos karui iki 1941 m. rugsėjo buvo išžudyti visi Pajūrio žydai, kurių prieš karą buvo apie 120 (30 šeimų).
Sovietmečiu Pajūris atgavo administracines funkcijas, buvo Pajūrio kolūkio centrinė gyvenvietė, nuo 1975 m. – tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.
2009 m. patvirtintas Pajūrio herbas.
thumb|[[Lurdas (religija)|Lurdas Pajūryje prie bažnyčios]]
Šnipiškės
Šnipiškės – Vilniaus miesto dalis, išsidėsčiusi dešiniajame Neries krante priešais Naujamiesčio seniūniją. Šnipiškių seniūnija. Yra Vilniaus Šv. arkangelo Rapolo bažnyčia, Europos aikštė, Vilniaus miesto savivaldybės būstinė, Nacionalinė galerija, universitetinė Žalgirio ligoninė.
Etimologija
Vietovardis Šnipiškės kilęs iš šioje vietovėje turėjusio dvarą turtingo Vilniaus pirklio Povilo Šnipio pavardės, kuriam didysis Lietuvos kunigaikštis Vytautas buvo padovanojęs už Neries upės didelius žemės plotus. Tarpukario metų turistiniuose vadovuose po Vilnių buvo rašomas vietovardis Šnipiškis.
Istorija
Vilniaus istoriniuose dokumentuose Šnipiškės (Šnipiškis) minimos nuo XVI a. Šnipiškių priemiestis pradėjo formuotis pastačius tiltą per Nerį. 1536 m. siekiant palengvinti susisiekimą su Vilniaus miestu, Lenkijos karaliaus ir Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Žygimanto Senojo įsakymu Vilniaus pilies prižiūrėtojas Ulrichas Horazijus per Neries upę pastatė medinį tiltą su mūrinėmis atramomis ir mūriniais vartais, ir butais antrame aukšte tilto sargams bei muitininkams. Šalia tilto kūrėsi Šnipiškių priemiestis.
XVI a. antroje pusėje Šnipiškes valdė Krėvos seniūnas Mikalojus Astikas, XVI a. pabaigoje – LDK maršalka Eustachijus Valavičius. Čia žemių įvairiu laiku turėjo Vilniaus vyskupas Valerijonas Protasevičius, LDK didikai Oginskiai. XVII a. Šnipiškės priklausė LDK didikams Sapiegoms. 1697 m. Vilniaus vaivada Kazimieras Sapiega sklypą prie Neries padovanojo jėzuitams.
1905 m. Riešės valsčiaus Šnipiškių priemiestyje gyveno 302 žmonės.
XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje buvo suformuotos dvi istorinės Šnipiškių dalys – Skansenas ir Piromontas, 1993 m. įrašytos į Kultūros vertybių registrą.
Iki XX a. vid. Šnipiškėse, prie Žvėryno gatvės (Vilkmergės), kuri eina pagal dešinįjį Neries krantą, buvo 13 akmenų grupė, vadinama Užkeiktomis vestuvėmis. Šie akmenys buvo sunaudoti statyboms. Netoli Vestuvių akmenų vietos, dešiniajame Neries krante, yra akmuo su iškaltais Gediminaičių stulpais – vienas iš kelių istorinių Vilniaus miesto riboženklių.
Galerija
Šnipiškėse praeityje stovėjo Šnipiškių sinagoga ir buvo įkurtos Šnipiškių žydų kapinės. Išlikę prieškariu statyti Šnipiškių bunkeriai.
Menas
2010 m. Lietuvoje sukurtas dokumentinis filmas, Europos šalių kino forumo „Scanorama“ Didžiojo prizo nugalėtojas, „Šanxai banzai“ (rež. Jūratė Samulionytė). Tai ironiškas filmas su vaizdais iš Šnipiškių mikrorajono, vilniečiams žinomo kaip „Šanchajus“, pasakojantis apie unikalią daugiatautę kaimo bendruomenę miesto centre.
Tripolis
Tripolis ( arba Ţarābulus al-Gharb) – miestas Libijos šiaurės vakaruose, prie Viduržemio jūros; šalies sostinė ir savivaldybės centras. 1,15 mln. gyventojų (2007). Tai didžiausias šalies miestas ir uostas, pagrindinis verslo ir pramonės centras. Išvystyta maisto, tekstilės, aprangos, statybinių medžiagų, tabako pramonė. Netoli miesto yra tarptautinis oro uostas. Alfateh universitetas, kolegijos (meno ir amatų, elektronikos, technologijų ir telekomunikacijų), nacionalinis archyvas (daug istorinių dokumentų iš Tripolitanijos laikų), vyriausybės biblioteka, Tripolio zoologijos sodas. Yra daug muziejų: gamtos istorijos, archeologijos, etnografijos, epigrafijos (finikiečių, romėnų, Bizantijos laikų įrašai), islamo. Triumfo arka pastatyta II a. imperatoriaus Marko Aurelijaus garbei, ispanų tvirtovė pastatyta XVI a. Yra daug mečečių (žymiausios – Karamanli ir Gurgi). thumb|200px|left|Degantis laivas Tripolio mūšyje
Istorija
Miestą tikriausiai bus įkūrę finikiečiai dar VII a. pr. m. e. ir pavadinę Ėja (Oea). XIX a. pradžioje Tripolio valdžia rėmė piratavimą, todėl dukart buvo įsivėlusi į karą su JAV, 1804 m. čia įvyko Tripolio mūšis. Libijai 1951 m. gavus nepriklausomybę, Tripolis tapo šalies sostine kartu su Bengaziu. Vienintele Libijos sostine Tripolis tapo 1972 m. Miestas ėmė sparčiai augti po 1963 m., pradėjus į užsienį parduoti naftą. 2011 m. užimtas Libijos nacionalinės tarybos karinių pajėgų.
Egidijus Aleksandravičius
Egidijus Aleksandravičius (g. 1956 m. lapkričio 21 d. Telšiuose) – lietuvių istorikas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras, profesorius.
Biografija
1975–1979 m. Vilniaus universitete studijavo istoriją, 1983–1986 m. Lietuvos istorijos instituto aspirantas. 1986 m. apgynė istorijos mokslų kandidato disertaciją „Kultūrinis – organizacinis judėjimas Lietuvoje 1831–1863 m.“, po nepriklausomybės atkūrimo ji nostrifikuota. 1994 m. apgynė habilitacinę disertaciją „Lietuvių Atgimimo kultūra“.
Nuo 1979 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto asistentas, nuo 1986 m. Lietuvos istorijos instituto bendradarbis, nuo 1989 m. skyriaus vedėjas. 1991 m. stažavosi Viskonsino valstijos universitete, Madisone, vėliau dirbo vizituojančiu profesoriumi Ilinojaus ir Helsinkio universitetuose.
Nuo 1992 m. Vytauto Didžiojo universiteto Istorijos katedros dėstytojas, nuo 1997 m. profesorius. 1994–1998 m. Humanitarinių mokslų fakulteto dekanas, 1997–2000 m. universiteto prorektorius aukštosioms studijoms, senato pirmininkas. Nuo 2000 m. universiteto Lietuvių išeivijos instituto direktorius, Išeivijos studijų centro vadovas.
Daugiausia tiria XIX a. vidurio Lietuvos visuomeninį kultūrinį gyvenimą, pradinį lietuvių tautinio sąjūdžio etapą. Su Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės politine tradicija siejamą kitakalbę kultūrą traktuoja kaip sudėtinę Lietuvos ir lietuvių tautos istorijos dalį. Darbams būdingas eseistinis stilius.
1990 m. su kitais įkūrė testinį mokslinį leidinį „Lietuvių atgimimo istorijos studijos“, 1998 m. – „Kauno istorijos metraštį“. Nuo 1993 m. Lietuvos nacionalinio istorikų komiteto prezidentas. Nuo 1999 m. Atviros Lietuvos fondo valdybos pirmininkas. Vienas iš Gži internetinio portalo, siekiančio aukštesnių žurnalistinės etikos standartų, draugijos narių. Nuo 2006 m. leidinio „Darbai ir dienos“ vyr. redaktorius.
Actekų mitologija
Actekų mitologija – pirmykštė religinė actekų mitų sistema. Religija politeistinė, ritualams būdinga ypač daug aukojimų. Iš olmekų perimtas jaguaro kultas, iš toltekų – saulės, Kecalkoatlio garbinimas bei aukojimai, iš majų – dievų daugiafunkciškumas.
Pasaulio sukūrimo mitas
Ometekutlis (Tonakatekutlis – „mūsų kūnų viešpats“) ir Omesiuatlė gyveno begalinės visatos tryliktajame danguje. Jie sukūrė visus dievus ir žmoniją. Svarbiausias kūrybos aktas buvo Saulės gimimas Teotiuakane, pasiaukojus kažkokiam raupsuotam dievui. Kiti dievai pasekė jo pavyzdžiu ir ėmė aukoti kraują, kad Saulė galėtų judėti dangumi: (Saulę reikia kasdien girdyti krauju, kitaip sustos). Be to, kraujas yra dievų maistas. Vėliau buvo vykdomi „gėlių karai“, užtikrinantys pakankamą aukų skaičių saulės judėjimui (šis ritualas perimtas iš toltekų).
Pomirtinis gyvenimas
Kritusių mūšiuose ir paaukotų karių, taip pat žmonių, pasiaukojusių dievams ir nutrenktų žaibo, sielos patekdavo į vešlų tropikų rojų Tlalokaną. Skenduoliai, mirusios gimdyvės ir kiti – pas mirties dievą Miktlantekutlį, į požeminį mirties pasaulį Miktlaną.
Visatos ciklai
Visata vytosi periodais po 52 metus. Dabar actekai gyvena paskutiniame istorijos cikle. Anksčiau ciklai buvo pasibaigę katastrofomis – žmonių virtimas beždžionėmis, potvyniai, gaisrai.
Dievai
Svarbiausi dievai actekų panteone:
Kūrėjai, kurių kultas vėliau nunyko:
Kiti dievai:
Vita Mozūraitė
Vita Mozūraitė (1960 m. liepos 12 d. – 2014 m. birželio 11 d.) – Lietuvos meno (šokio) kritikė, knygotyrininkė.
Biografija
Nuo 1991 m. dėstė VU Komunikacijos fakultete. 1993 m. apgynė socialinių mokslų daktaro disertaciją „Vaikų knygos leidyba Lietuvoje 1940–1990 m.“ Stažavosi užsienyje: 1994 m. Danijos karališkoje bibliotekininkystės mokykloje, 1994 m. Estijos nacionalinėje bibliotekoje, 2000 m. Oulu universitete (Suomija). Baigė seminarus užsienyje: 2002 m. Gruzijoje, 2003 m. Mongolijoje, 2002 m. profesinės etikos seminarus Kazachstane ir Kirgizijoje.
Nuo 2002 m. VU KF Bibliotekininkystės ir informacijos mokslų instituto docentė. Skaitė šiuos kursus: komunikacijos įgūdžiai, informacinis raštingumas, profesinė etika, lektologija, viešojo komunikavimo įgūdžiai, teatro menas. Mokslo interesai: vaikų skaityba, vaikų ir mokyklų bibliotekos, vaikų knygos, profesinė bibliotekininko etika. Beveik trejus pedagoginės ir mokslinės veiklos dešimtmečius paskyrė vaikų literatūros ir skaitymo ypatumų tyrinėjimui.
Skaitymo skatinimo programos grupės ekspertė, programos administratorės asistentė. 1997–1998 m. „Atviros Lietuvos fondo“ Mokyklų bibliotekų ir vadovėlių leidybos programos ekspertė. 1998–2001 m. LR švietimo ir mokslo ministerijos (LR ŠMM) Mokyklų bibliotekų, kaip informacijos centrų, programos darbo grupės ekspertė. 1999/2000 m. Švietimo kaitos fondo Mokyklų bibliotekų modernizavimo programos ekspertė. 2000–2002 m. LR ŠMM Vyriausybinės mokyklų renovacijos programos Pasaulio bankui ekspertė. 2000–2003 m. LR ŠMM Informacijos ir komunikacijos technologijų diegimo Lietuvos švietime darbo grupės ekspertė.
Nuo 1995 m. bendradarbiavo su Lietuvos šokio informacijos centru. Nuo 1997 m. organizuojamo šiuolaikinio šokio festivalio „Naujasis Baltijos šokis“, programoje 2011 m. atsiradusio kritinio rašymo projekto-eksperimento „Šokis žodžiu – ne[w]kritika“ iniciatorė (siekta sukurti šaltinių bazę išsamesniems mokslinius metodus taikantiems šiuolaikinio šokio tyrimams). Parašė straipsnių apie Lietuvos šokėjus ir šokį Lietuvoje Visuotinei lietuvių enciklopedijai. Buvo mokslinių disertacijų konsultantė.
Nuo 2002 m. Menų spaustuvės tarybos narė. Tarptautinės vaikų ir jaunimo literatūros asociacijos (IBBY), Skaitymo skatinimo asociacijos narė.
Kajutis
Kajutis – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 14 km į pietus nuo Panočių, Karaliaučiznos miške. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,36 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 129,6 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais. Aplink ežerą iškastais kanalais vandens perteklius nuteka į netoliese rytuose tekančią Ūlą.
Etimologija
Ežerėvardis Kajùtis galimai kilęs nuo tokio pat asmenvardžio. Tačiau gali būti ir tarmiškas perdirbinys iš *Kojutis, kuris būtų kilęs nuo žodžio koja.
Three
„Three“ yra trečiasis albumas, išleistas Jungtinės Karalystės merginų pop grupės „Sugababes“. Albumą 2003 m. spalio mėnesį išleido įrašų kompanija „Island Records“. Iš albumo išleisti keturi singlai pasiekė JK Top 40. Singlas „Hole In The Head“ pasiekė JK topo #1 vietą. Be to, tai pirmasis „Sugababes“ albumas, kuriame galima išgirsti grupės narių solo dainas: „Whatever Makes You Happy“ (Keisha Buchanan), „Sometimes“ (Heidi Range) ir „Maya“ (Mutya Buena).
Albumo istorija
„Sugababes“ trečiasis albumas „Three“ buvo išleistas 2003 metų pabaigoje, ir buvo nominuotas apdovanojimų šou „Brit Award“ apdovanojimui kaip „Geriausias albumas“, taip pat „Sugababes“ buvo nominuota „Geriausios grupė“ ir „Geriausio šokio“ kategorijose. Pirmasis singlas „Hole in the head“ tęsė sėkmingą „Sugababes“ karjerą. Tai buvo trečiasis grupės singlas, pasiekęs Jungtinės Karalystės topų pirmąją vietą, be to pirmasis „Sugababes“ singlas, užėmęs taip pat pirmąją vietą Danijoje. Singlas pasiekė antrą vietą Airijoje, Nyderlanduose, Norvegijoje bei buvo pirmasis singlas, debiutavęs JAV Billboard Hot 100 tope užimdamas #96 vietą. Tačiau jis Amerikoje ne taip ir blogai pasirodė, nes tope Hot Dance Music/Club Play užėmė #1. Taip pat jis gerai pasirodė Hot Dance Airplay tope.
Antrasis singlas „Too Lost in You“, kuris tapo filmo „Love Actually“ (Tegyvuoja meilė!) garso takeliu, daina gerai pasirodė Jungtinės Karalystės, Vokietijos, Nyderlandų, Norvegijos, Taivano ir Kinijos topuose. Ši daina yra Patricia Kaas dainos „Quand J’ai Peur De Tout“ perdirbinys. Albumo trečiasis singlas „In the Middle“, išleistas 2004 m., buvo nominuotas „Brit Award“ kaip „Geriausias singlas“, taip pat daina pasiekė #8 vietą JK tope. Ketvirtasis ir paskutinis singlas iš albumo „Three“ buvo baladė „Caught in a Moment“, šis singlas taip pat pasiekė #8 vietą JK tope.
Austromarksizmas
Austromarksizmas – XX a. pradžios Austrijos socialdemokratų mokslinė politinė koncepcija, kurta Otto Bauerio (1881-1938), Karlo Renerio (1870-1950), Makso Adlerio (1873-1937) ir Fridricho Adlerio (1879-1960).
Remiasi „grynojo marksizmo“ pacifistine taikios proletariato kovos teorija, kapitalizmo evoliucija į socializmą, valstybių politiniu neutralitetu ir nacionaline kultūrine autonomija.
Išdėstyta Austrijos socialdemokratų partijos 1926 m. Linco programoje, kurioje neatmetama ir proletariato diktatūros galimybė.
Tasmaninė nendrinė vištelė
Tasmaninė nendrinė vištelė (Tribonyx mortierii, Gallinula mortierii) – neskraidantis vandeninių vištų (Rallidae) šeimos paukštis. Endeminė rūšis Tasmanijos saloje. miniatiūra|220px|left|Suaugusi vištelė miniatiūra|220px|left|Jauniklis
Išvaizda
Paukštis stuomeningas, jo kūno ilgis tarp 43 ir 51 cm. Plunksnų apdaras tamsiai rudas, su alyviniu ir melsvu atspalviu, kūno profilyje su balta dėme. Trumpa uodega juosva, dažnai stati. Kojos storos ir tvirtos, tarsi žvynuotos, su aštriais nagais. Akys ryškiai raudonos, snapas žalsvai geltonas, su skydeliu priekyje.
Paplitimas
Paukščiui būdingas sėslumas, laikosi atviruose žolynuose, arčiau vandens. Paplitęs Tasmanijoje, išskyrus pietvakarinę dalį, aplinkinėse salelėse. Populiacija skaitlinga, paukščius nesunku pastebėti prie vandens telkinių su apžėlusiomis pakrantėmis.
Rastos fosilijos byloja, kad tasmaninės nendrinės vištelės gyveno Australijos žemyne maždaug prieš 4700 metų. Manoma, kad viena iš jų išnykimo priežasčių galėjo būti šunų dingų įsigalėjimas arba dėl ekstremalių sausrų periodų.
Biologija
miniatiūra|220px|left|Paukščių grupė miniatiūra|220px|left|Kiaušinių dėtis Paukščiai gyvena grupėse iki 5 suaugusių individų, neskaitant jauniklių iš praėjusio sezono vados. Kaip sėslūs paukščiai turi apibrėžtas, iki 2 ha dydžio teritorijas. Savo valdas aršiai gina nuo įsibrovėlių ne tik balsais, bet ir tarpusavio peštynėmis su kojų smūgiais, kapojimu snapu, kartais iki kraujo praliejimo, plunksnų išpešiojimo.
Minta žolynų ūgliais ir lapais, kuriuos skina dieną. Taip pat racione yra vabzdžiai, augalų sėklos, vaisiai. Tarp vietos ūkininkų vyrauja nuomonė, kad ši paukščių rūšis yra žemės ūkio kenkėja. Tyrimai 1960–aisiais parodė, kad tam tikrą žalą derliui paukščiai daro, tačiau daug mažesnę, nei triušiai ar kiti gyvūnai.
Tasmaninės nendrinės vištelės yra antriniai žolėdžiai paukščiai, nes yra priklausomi nuo kitų rūšių gyvūnų, kurie ganydamiesi palaiko atviras teritorijas, palikdami žemą žolių dangą su šviežiais ūgliais. Manoma, kad iki europiečių atsikėlimo tokias atviras vietas, tinkamas medžiojamų žinduolių mitybai, sukurdavo čiabuviai sukeldami gaisrus. Tokių atvirų plotų didėjimas, triušių įveisimas sudarė sąlygas didesniems maisto ištekliams ir tuo pačiu tam tikrų rūšių skaičiaus padidėjimui. Šie paukščiai praktiškai gavo naudos iš įsigalėjusios europietško žemės ūkio praktikos.
Nors paukščiai yra neskraidantys, tačiau sugeba labai greitai bėgioti, sparnų pagalba padėdami sau palaikyti pusiausvyrą. Užfiksuotas jų bėgimo greitis iki 48 km/h.
Apsaugos būklė
Pasaulinės gamtos apsaugos organizacijos vertinimu, tasmaninė nendrinė vištelė priskiriama prie nesančių pavojuje rūšių. Nors populiacija pakankamai didelė ir nesama pavojaus ženklų, rūpestį kelia tik galima rudosios lapės invazija, kuri sukeltų pavojų šiai ir kitoms gyvūnų rūšims Tasmanijos saloje. 2007 m. duomenimis, tasmaninė nendrinė vištelė buvo saugoma pagal Tasmanijos valstijos gamtos apsaugos įstatymą. Anksčiau šiam paukščiui nebuvo taikoma teisinė apsauga teritorijose už nacionalinių parkų ir draustinių ribų.
Rimantas Morkvėnas
Biografija
1976–1977 m. buvo Fizikos ir matematikos instituto Matematinės statistikos skyriaus jaunesnysis mokslo darbuotojas, 1977–1990 m. – vyr. mokslo darbuotojas.
1990–1991 m. buvo Lietuvos informacijos biuro Briuselyje vadovas, 1991–1992 m. – Lietuvos laikinasis reikalų patikėtinis ir ambasados patarėjas Belgijoje, 1992–1995 m. – Lietuvos laikinasis reikalų patikėtinis ir ambasados patarėjas Italijoje.
1995–1999 m. vadovavo URM Politikos planavimo skyriui. 1999–2005 m. – Lietuvos generalinis konsulas Niujorke (JAV). 2005–2009 m. buvo URM Politikos planavimo departamento patarėjas išeivijos klausimais, vėliau dirbo Administracinio departamento patarėjo pareigose.
Apsigynė disertaciją atsitiktinių procesų teorijos klausimais. Paskelbė virš 30 mokslinių straipsnių. Genujos universitete skaitė tikimybių teorijos kursą.
Apdovanotas ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Riterio kryžiumi.
Aktyviai dalyvavo sprendžiant tarpukario Lietuvos ambasados pastato Romoje grąžinimo Lietuvai klausimą. Rūpinosi diplomatų Lozoraičių archyvo sugrąžinimu į Lietuvą.
Gintautas Miliauskas
Gintautas Miliauskas (g. 1954 m. gruodžio 31 d. Mikalinė, Marijampolės rajonas) – Lietuvos energetikos inžinierius, habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Biografija
1978 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1995 m. stažavo Japonijos centriniame elektros tyrimo institute Tokijuje. 2000 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
Smuikininkas ant stogo
Smuikininkas ant stogo – miuziklas, parašytas Jerry Bock, Joseph Stein ir Sheldon Harnick, naudojantis Šolom Aleichemo apysakomis.
Gintautas Miliauskas
Biografija
Nuo 1978 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) bendradarbis, nuo 2000 m. profesorius.
Smuikininkas ant stogo
Apie autorių
miniatiūra|kairėje|Šolom Aleichemas, rusų kilmės žydų rašytojas ir pjesių autorius
Šolom Aleichemas arba Saliamonas Naumovičius (Šolemas Nohumovičius) Rabinovičius (rus. Соломо́н Нау́мович (Шо́лом Но́хумович) Рабино́вич) gimė 1859 m. kovo 2 d. Perejaslave, Poltavos gubernijoje, Rusijos imperijoje ir užaugo Voronkivo štetle (dabar Ukraina, Kijevo sritis).
Gintautas Miliauskas
Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritys – šilumos ir masės mainai išpurkštų skysčių sistemose, spektrinės spinduliuotės ir sudėtinės šilumos pernašos modeliavimas pusskaidrėse terpėse, nestacionariųjų šilumos ir masės pernašos procesų sąveikos determinavimas garuojant skysčių lašeliams. Sukūrė naują išpurkšto skysčio lašelių šilumos ir masės mainų analitinio ir skaitinio tyrimo metodiką, kuri leido įvertinti garuojančių lašelių terminės būsenos ir falinių virsmų intensyvumo kitimo dėsningumus.
Smuikininkas ant stogo
Apie autorių
Jo tėvas buvo turtingas prekybininkas, bet dar Šolomo vaikystėje bankrutavo ir šeimai teko gyventi labai varganai. Kai jam buvo trylika metų, nuo choleros mirė motina. Baigęs mokyklą, privačiai mokė turtingo dvarininko dukrą Olgą (Hodel), su kuria, neklausydami jos tėvų prieštaravimų, susituokė. Olgos tėvui mirus, paveldėjo jo turtus, tačiau nesėkmingai spekuliuodamas vertybiniais popieriais viską prarado ir buvo priverstas slapstytis nuo kreditorių. Su Olga susilaukė trijų dukrų: Ernestinos (Tisos), Lialios (Lili) ir Emos. Vėliau gimė ir du sūnūs. 1905 m. patyrusi pogromus, šeima traukėsi pradžioje į Rusijos pietus, o vėliau įsikūrė Niujorke. 1908 m. kuriam laikui apsistojo Ženevoje. Neturtas spaudė skaityti labai daug paskaitų ir važinėti po miestus. 1914 m. rašytojas grįžo į Niujorką, kur po dvejų metų mirė nuo tuberkuliozės.
Pirmieji plunksnos bandymai buvo susiję su pamotės naudojamų epitetų abėcėlės sudarymu, o kiek vėliau, įkvėptas Danielio Defo romano „Robinzonas Kruzas“, Šolomas sukūrė žydišką šio romano versiją. Tuo pačiu pradėjo naudoti pseudonimą Šolem Aleichem, kuris jidiš kalba reiškia ”taika su jumis”.