cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nijolė Žambaitė
Nijolė Žambaitė (g. 1954 m. kovo 30 d. Kaune) – lietuvių ekonomistė, diplomatė. Socialinių mokslų daktarė. Turi Nepaprastojo pasiuntinio ir įgaliotojo ministro diplomatinį rangą.
Biografija
1972 m. baigė Vilniaus 15-ąją vidurinę mokyklą, 1977 m. Vilniaus universitete įgijo ekonominės kibernetikos specialybę. 1982–1985 m. mokėsi Lietuvos Mokslų akademijos Ekonomikos instituto aspirantūroje.
1977–1979 m. buvo Ekonomikos instituto jaunesnioji mokslinė bendradarbė, 1979–1981 m. – Centrinio ekonomikos-matematikos instituto Maskvoje stažuotoja-tyrinėtoja. 1985–1992 m. – Ekonomikos instituto mokslinė bendradarbė, Aukščiausios Tarybos Ekonomikos komisijos patarėja.
1993–1994 m. buvo Tarptautinio Valiutos fondo atstovybės Lietuvoje patarėja, 1994-1998 m. – Lietuvos ambasados Didžiojoje Britanijoje ekonomikos patarėja, laikinoji reikalų patikėtinė.
1998–1999 m. – Užsienio reikalų ministerijos patarėja, Baltijos jūros valstybių tarybos ekonominės darbo grupės pirmininkė.
1999–2003 m. buvo Lietuvos ambasados JAV ministrė patarėja, 2003–2004 m. – URM Ekonomikos departamento patarėja strateginių ūkio šakų klausimais. 2004–2005 m. buvo Prezidento patarėja, 2005–2006 m. – URM ambasadorė ypatingiems pavedimams, laikinai ėjo Ekonominio saugumo politikos departamento direktorės pareigas.
2006 - 2011 m. – Lietuvos ambasadorė Belgijoje, (2007 - 2011 m. – kartu ir ambasadorė Liuksemburgui).
Šiuo metu - ambasadorė ypatingiems pavedimams Lietuvos URM Europos reikalų departamente.
Šatrėnai
Šatrėnai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Uliūnų.
Vila d'Estė
Vila d’Estė  – XVI a. vila Tivolyje, netoli Romos. Garsi savo terasomis ant kalvos šlaitų ir fontanais. Šiuo metu vila yra vienas iš Italijos valstybinių muziejų, o 2001 m. buvo įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Vėlesniais metais
thumb|right|150px|Vilos d’Estė parkas, [[Carl Blechen|Karlas Blechenas, 1830 m.. Apaugę Vilos d’Estė sodai patraukė romantikų dėmesį. Šiandien vilos sodai vėl yra išpuoselėti.]] 1572 m. mirus Ipolitui, vila ir jos sodai atiteko jo sūnėnui kardinolui Luidžiui (1538–1586 m.), kuris tęsė kai kurių nebaigtų fontanų ir sodų darbus, bet suprato, kad tam reikia didelių priežiūros išlaidų. Po jo mirties 1586 m. vila atiteko Kardinolų kolegijos nariams, kurie mažai prisidėjo prie vilos išlaikymo. 1599 m. vila sugrįžo d’Estė šeimai, kuomet kardinolu buvo paskirtas Aleksandras d’Estė (1538–1624 m.). Aleksandrui rūpėjo jo protėvių palikimas, todėl jis atliko esminį sodų ir vandens sistemų atnaujinimą, taip pat pastatė naują fontanų sistemą žemutiniame sode. Jis taip pat įtikino popiežių Grigalių XV oficialiai suteikti vilos nuosavybės teisę d’Estė šeimai. Aleksandro įpėdiniai Modenos kunigaikščiai dar labiau išpuoselėjo sodus. Pranciškus I (1629–1641 m.) atkūrė daugelį aptrupėjusių konstrukcijų ir pradėjo sodinti medžius. Kardinolas Rinaldas I, 1660–1661 m. užsakė du naujus Lorenco Berninio fontanus. Tačiau 1695 m. d’Estė šeima nusprendė, kad nebeišgali padengti didelių vilos, kurią jie retai lankė ir kuri nedavė jokių pajamų, išlaikymo kaštų. Vila po truputį ėmė nykti. 1751 m. viloje esantys baldai buvo išsiųsti į Modeną, o antikvarinės skulptūros palaipsniui buvo išvežtos iš sodų ir parduotos kolekcininkams. 1796 m. vilą perėmė Habsburgų dinastija, kai Erkolė III d'Estė ją paliko savo dukrai Marijai Beatričei, ištekėjusiai už kunigaikščio Ferdinando Habsburgiečio. Vila tuo metu buvo labai apleista ir du kartus buvo užimta prancūzų kareivių, kurie išsinešė daug likusių dekoracijų. 1850–1896 metais vila priklausė kardinolui Gustafui fon Hohenlohei, kuris atkūrė apgriuvusią vilą bei jos apaugusius sodus, labai patikusius to laikotarpio romantikams. Vila vėl ėmė traukti menininkus, muzikantus ir rašytojus. Kompozitorius Ferencas Listas kelis kartus lankėsi viloje ir parašė tris fortepijoninės muzikos kūrinius ir dvi muzikines „trenodijas“ – „Aux cyprès de la Villa d’Este“ ir „Les jeux d’eau à la Villa d’Este“. Po Pirmojo pasaulinio karo vilą įsigijo Italijos karalystė, kuri 1922 m. pradėjo kapitalinį vilos restauravimą. Vila buvo atnaujinta paveikslais iš nacionalinės meno galerijos, esančios Romoje. 1944 m. per Antrąjį pasaulinį karą ji buvo apgadinta, o pokario metais daugelis sienų suiro dėl aplinkos taršos. Vis dėlto restauravimo metu garsieji vilos ir sodų bruožai buvo išlaikyti nepaliesti. Amerikiečių poetės Džinos Garig eilėraščių tomas „Pasivaikščiojimas vandeniu prie Vilos d’Estė“ (1959 m.) buvo įkvėptas vilos sodų. O amerikiečių filmų kūrėjas Kenetas Engeris tarp sodo vandens objektų nufilmavo trumpametražį filmą „Eaux d’Artifice“. Daug metų neveikiantys vandens vargonai buvo restauruoti ir dabar kiekvieną dieną vėl groja lankytojams.
Vila
Šiandien į vilą galima patekti pro duris, esančias Trento aikštėje, šalia įėjimo į Santa Maria Maggiore bažnyčią. Ipolito d’Estė laikais šis įėjimas buvo retai naudojamas. Jo lankytojai į vilos teritoriją įeidavo sodų apačioje ir žingsnis po žingsnio pakildavo į vilos pastatą, taip turėdami progos apžiūrėti fontanus ir statulas. Manoma, kad durys, pro kurias šiuo metu lankytojai patenka į vilą, buvo pagamintos 1521 m., dar prieš Ipolitui pradedant vilos statybas. Už durų esančioje fojė yra nudažytas skliautas, kadaise buvęs uždengtas paveikslais, kurie daugiausia buvo sunaikinti per Antrojo pasaulinio karo bombardavimus. Prieš karą skliautą puošė vienspalvės Senojo Testamento scenos, o kai kurias iš jų, įskaitant Izaoko auką, vis dar galima pamatyti. Šie paveikslai datuojami 1563–1565 m. ir tikriausiai buvo nutapyti Džirolamo Muciano. Kitame kambaryje, Saliamono istorijų salėje, yra eksponuojami paveikslai su karaliaus Saliamono gyvenimo scenomis. Paveikslai įstatyti į marmurą primenančius rėmus. Jie taip pat priskiriami Mucianui ir jo amatininkams, taip pat nutapyti apie 1565 m. Šiame kambaryje taip pat eksponuojama didžiulė travertino akmens galva, kuri iki XVIII a. buvo laikoma sode.
Blyniškės (Imbradas)
Blyniškės – buvęs viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Imbrado, prie Ilgio ežero.
Vila d'Estė
Kardinolo apartamentai
Pirmame aukšte esanti svetainė yra pirmasis asmeninių Ipolito apartamentų kambarys. Svetainė buvo naudojama svečių priėmimui, o iš jos atsiveria įspūdingas vaizdas į sodą ir Adriano vilą. Sienos, šiandien apnuogintos, buvo padengtos oda, papuošta aukso ir žalios spalvos piešiniais bei d’Estė šeimos ereliais. Skliautines kambario lubas iki šiol puošia frizai ir freskos. Juos 1568 m. suprojektavo Livijas Agrestis, o nutapė menininkų ir tinkuotojų komanda. Freskose vyrauja dorybės ir kraštovaizdžių su šventyklų griuvėsiais tematika. Šalia svetainės esantis nedidelis prieškambaris veda į Kardinolo miegamąjį, įrengtą 1576 m. Miegamojo sienos iš pradžių buvo padengtos auksu ir sidabru dažyta oda. Ryškiausias kambario bruožas – medinės lubos. Paauksuotos lubos yra pagražintos d’Estė herbu su ereliu, apsuptu cikorijų šakomis, vyskupo kepure ir d’Estė šeimos šūkiu ab insomni non custodita dracone – Ovidijaus eilėraštis, kuriame kalbama apie slibiną, saugantį Hesperidžių sodus. Moteriškos figūros, reprezentuojančios skirtingus dorybės aspektus, stovi kambario kampuose. Kardinolo butą užbaigia biblioteka ir nedidelė koplytėlė, kurios sienas puošia klasikinės ir krikščioniškos simbolikos mišinys – sibilių ir pranašų freskos, o lubų skliaute – Mergelės Marijos karūnavimo freska. Butas durimis jungiasi su Piro Ligorijo klasikine didžiąja lodžija, esančia namo fasade, žvelgiančiame į sodus.
Sodai ir fontanai
Vilos d'Estė garbę ir pripažinimą pirmiausia lėmė nepaprasta fontanų sistema. Šią sistemą sudaro penkiasdešimt vienas fontanas ir nimfėjas, 398 vandens čiurkšlės, 364 vandens purkštukai, 64 kriokliai ir 220 baseinų, maitinamų 875 metrais kanalų, griovelių ir kaskadų. Visa ši sistema veikia tik gravitacijos jėga, nenaudojant siurblių. Pirui Ligorijui, kuris buvo atsakingas už vilos freskas, taip pat buvo pavesta suprojektuoti vilos sodus. Jam padėjo Tomasas Kiručis iš Bolonijos – vienas iš kvalifikuočiausių XVI a. hidrotechnikos inžinierių. T. Kiručis jau buvo dirbęs prie fontanų sistemos Vila Lantėje. Viloje d'Estė sukurti fontanų techninius projektus jam padėjo prancūzas Klodas Venaras, kuris buvo vandens vargonų gamintojas. Rezultatas buvo vienas iš geriausių Renesanso sodų, konkuruojančių tik su esančiais Vila Lantėje, Vila Farnezėje Kapraroloje, Viloje Aldobrandini ir Viloje Torlonia, esančiose Fraskatyje. Per ateinančius du šimtmečius vilos sodai ir vandens elementai buvo mėgdžiojami soduose nuo Portugalijos iki Sankt Peterburgo. Sodas išplanuotas ant centrinės ašies, turinčią papildomas kryžmines ašis, kurias laisto maždaug penki šimtai fontanų, baseinų ir vandens dubenų purkštukų. Vanduo tiekiamas iš Anjenės upės, kuri nuo vilos teka maždaug kilometro atstumu ir yra iš dalies nukreipiama per miestą iki vilos. Iš pradžių fontanams vandenį tiekė Rivalėzės šaltinis, kuris tekėjo į cisternas, esančias po vilos kiemu. Šiuo metu sodas priklauso Grandi Giardini Italiani asociacijai.
Vialone, arba terasa
Tarp vilos ir sodų yra didelė 200 metrų ilgio terasa, vadinama Vialone, iš kurios atsiveria panoraminis vaizdas į sodus ir apylinkes. Ji buvo pastatyta 1568–1569 m. Kardinolas išnaudojo šią erdvę fejerverkams, žaidimams, reginiams ir šventėms. Iš pradžių vaizdą dengė dvi guobų eilės, išskyrus erdvę tiesiai priešais vilą, kuri buvo palikta tuščia. Viename terasos gale yra Europos fontanas, o kitame – didžiulė lodžija ir veranda, triumfo arkos pavidalu, vadinama Cenacolo. Ši struktūra metė šešėlį vasarą, o nuo jos atsiveria apylinkių kraštovaizdis. Iš pradžių struktūros interjerą buvo ketinta papuošti paauksuotu tinku ir freskomis, tačiau jis taip ir nebuvo pabaigtas. Terasos centre, atremta į vilos fasadą, yra travertino akmens dviguba lodžija, pastatyta 1566–1577 m. Iš jos einančios dvi laiptinės leidžia patekti į apatiniame vilos aukšte esančius apeiginius svečių kambarius, o viršutinis lodžijos aukštas tarsi sukuria balkoną kardinolo apartamentams. Terasos lygyje yra nimfėjas, kuriame yra Ledos fontanas. Originali fontano statula, vaizduojanti Jupiterį ir Ledą, paverstą gulbe, su keturiais jos vaikais – Helene, Klitemnestra, Kastoru ir Polideuku, buvo parduota XVIII a. ir dabar yra laikoma Borgezių galerijoje Romoje. Statula buvo pakeista Minervos statula be galvos, rasta Palazzo Manni sode Tivolyje. Originaliame fontane buvo panaudota hidraulinė gudrybė – iš Ledos laikomos vazos trykštantis vanduo pataikė į metalinį diską, dėl kurio nišos sienose atsispindėjo šviesos blyksniai. Terasos centre taip pat yra Trikojo fontanas. Jis buvo pastatytas buvo tik 1930 m. Šis fontanas yra senovės romėnų fontano, kurio marmurinis baseinas yra paremtas centrine kolona ir trimis piliastrais, kopija. Fontano originalas šiuo metu yra Luvre. Šioje vietoje XVI a. stovėjo Jūros žirgų fontanas, kurį Ipolitas perkėlė į savo sodą iš Adriano vilos. Šiuo metu Jūros žirgų fontanas yra Vatikano muziejuje. Europos fontaną pradėjo projektuoti Ipolitas, tačiau fontanas buvo baigtas tik 1671 m. Jo dizainas yra triumfo arka su dviem kolonų kategorijomis – korintiniu ir dorėniniu, kopijuojančiomis didžiosios lodžijos statinį. Didelėje centre esančioje nišoje, dabar tuščioje, buvo pastatyta skulptūra „Europa, apkabinanti bulių“, kuri dabar yra Viloje Albani Romoje.
Deferencija (Zarasai)
Deferencija – buvęs viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Imbrado.
Leonora (Australija)
Leonora  – miestelis vakarų Australijoje, Vakarų Australijos valstijoje. Įsikūręs 833 km į šiaurės rytus nuo Perto, 237 km į šiaurę nuo Kalgurlio. Yra nedidelis oro uostas, geležinkelio atšaka iš Kalgurlio. Svarbus kalnakasybos centras (kasamas auksas, nikelio rūda).
2016 m. 27,6 % Leonoros gyventojų buvo aborigenų kilmės.
Istorija
1869 m. vietovę pasiekė australų tyrinėtojas Džonas Forestas. 1895 m. apylinkėse rasta aukso, 1897 m. įsikūrė Leonoros gyvenvietė. XX a. pr. miestelį pasiekė geležinkelis.
Laguda
Laguda (dla-gu-da, retai dla-gù-dé) – dievas Mesopotamijos mitologijoje, veikiausiai sietas su Persijos įlanka.
Manoma, kad Laguda buvo jūros dievybė, ypač siejama su Persijos įlanka. Wilfred G. Lambert teigimu, apie tai, kad Laguda buvo jūros dievas, galima spręsti iš to, jog šis dievas neretai sietas su kitomis panašiomis dievybėmis. Antai Sirsiras, minimas greta Lagudos „Marduko kreipimesi į demonus“, buvo siejamas su jūrininkais; iškelta versija, kad Laguda atitinka vadinamąjį „valties dievą“, pavaizduotą ant cilindrinių antspaudų. Laguda minimas ir užkalbėjimų virtinėje Šurpu, kur jis įvardytas greta upių dievo Lugalidos ir jūros dievo Lugalabos.
Pededzė
Pededzė  – upė daugiausia šiaurės rytų Latvijoje (ištakos Estijoje); Aiviekstės (Dauguvos baseinas) dešinysis, didžiausias intakas. Prasideda Hanjos aukštumoje, Kirikumio ežere, Estijos Verumos apskrityje. Teka į pietus šalia Rusijos sienos, paskui pasuka į pietvakarius ir teka Latvijos Alūksnės, Gulbenės, Balvų ir Maduonos savivaldybėmis. Prateka Alūksnės aukštumą. Šalia žiočių skaidosi į dvi atšakas – Senąją ir Naująją Pededzę. Senoji Pededzė susilieja su Balupe.
Laguda
Dievų sąraše Anšar = Anum Laguda laikomas vienu iš Marduko vardų ir siejamas su Dilmunu. Gali būti, kad ši dievybė tarp Marduko vardų paminėta ir kitame sąraše. Vis dėlto, kaip galima spręsti iš teksto „Marduko kreipimasis į demonus“, Mardukas ir Laguda – savarankiškos dievybės:
Pededzė
Intakai: Virgulica, Krutupė, Liepkalnio upelis, Igryvė, Sita, Bebrupė (kairieji), Akavinia, Sarkanytė, Alūksnė, Dambytė, Ievednė, Paparzė, Mugurupė, Mugurvė, Krustalycė, Audylė, Tyruogravis (dešinieji).
Pededzės baseinas miškingas, yra 1977 m. įsteigtas botaninis draustinis, kuriame saugomas ąžuolynas. Iki 1950 m. ties Litene ant upės buvo įrengta hidroelektrinė, tačiau ji sugriuvo ir buvo likviduota. Žemupyje sudaro meandras ir senvages. Metinis vandens nuotėkis – 0,44 km³.
Laguda
Kultas
Lagudos kulto centras veikiausiai buvo Nemed-Lagudos miestas, apie kurį žinoma iš šaltinių, datuojamų I tūkst. pr. m. e. Kur konkrečiai šis miestas buvo įsikūręs, nėra aišku, tačiau iš paminėjimų senoviniuose įrašuose galima spręsti jį buvus netoliese Eridu, Larsos, Uruko ir Ūro miestų. Pasak Naujosios Babilonijos karalystės laikų karališkojo laiško, jis buvo siejamas ir su dievu Ea. Nemed-Lagudos dievus grąžinęs Sargonas II.
Apie Lagudą liudija ir du teoforiniai asmenvardžiai iš Kasitų dinastijos laikų Nipūro: Tukulti-Laguda ir Burra-Laguda. Dėmuo burra- kasitiškas, tad Laguda – viena iš dievybių, kurių vardas įėjo į teoforinius kasitų asmenvardžius, nepaisant to, kad pati dievybė priklausė Mesopotamijos panteonui. Pastaruoju atveju Lagudos vardas užrašytas su determinatyvu dingir – dantiraščio ženklu, žyminčiu dievybių vardus; kasitų dievybių vardai taip užrašomi nebuvo (išskyrus Šukamuną ir Šumaliją).
1940 m. Lietuvos TSR Konstitucija
'''1940 m. Lietuvos TSR Konstitucija''' – 1940 m. Liaudies Seimo priimta Lietuvos TSR konstitucija, įtvirtinusi šalyje komunistinę santvarką. Konstitucija buvo paremta 1936 m. TSRS konstitucija, ji praktiškai nesiskyrė nuo kitų sąjunginių respublikų konstitucijų.
Aukštadvario urbanistinis draustinis
left|150px
Aukštadvario urbanistinis draustinis priklauso Aukštadvario regioniniam parkui, yra įsikūręs pietryčių Lietuvoje, Trakų rajone esančiame Aukštadvario miestelyje. Jo kodas Kultūros paveldo registre –. Įsteigtas siekiant išsaugoti Aukštadvario miestelio istorinės dalies urbanistinę (planinę, erdvinę, tūrinę) struktūrą, kurioje dominuoja Šv. Dominyko bažnyčios su Dominikonų vienuolynu kompleksu ir miestelio centre esanti turgaus aikštė su šuliniu, tradicinį visos teritorijos užstatymo tipą, tradicinę statinių architektūrinę išraišką, joje esančius kultūros paveldo objektus ir jų aplinką bei kultūrinį sluoksnį.
Verknės kraštovaizdžio draustinis
left|150px
Verknės kraštovaizdžio draustinis priklauso Aukštadvario regioniniam parkui, yra įsikūręs pietryčių Lietuvoje, į vakarus nuo Vilniaus, Trakų rajone. Įsteigtas siekiant išsaugoti Verknės ir jos intakų slėnių kraštovaizdžio kompleksą su Paverknės, Rangavos ir Šafarnės šaltiniais, Šafarnės alko akivarais (velniabalėmis), glaciokarstiniu Tameliuko ežeru, Toliotonių (Valuikų) pilkapiais, Tamelių I pasaulinio karo vokiečių karių ir Aukštadvario žydų kapinėmis, Aukštadvario hidroelektrine. Čia saugomos šarmingos žemapelkės, nekalkingų šaltinių ir šaltiniuotų pelkių buveinės, taip pat retų gyvūnų (tulžys, pievinė lingė, griežlė, švygžda), augalų (pelkinė uolaskėlė, melsvasis gencijonas, daugiametė blizgė, paprastasis rėžiukas, miškinė varnalėša, Meinshauzeno plūdė) populiacijos ir buveinės, lašišinių žuvų nerštavietės.
Jaunakampis
Jaunakampis – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Ūtos.
Istorija
1900 m. kaimas minimas Inturkės bažnyčios juodraštinėje priešvedybinių apklausų knygoje.
Violeta Rutkauskienė
Violeta Rutkauskienė (g. 1958 m. sausio 8 d. Kaune) – Lietuvos heraldikos istorikė.
Biografija
Vilniaus Valstybiniame universitete studijavo istoriją. 1978–1994 m. dirbo Nacionaliniame M.K.Čiurlionio dailės muziejaus Numizmatikos skyriuje – vyr. moksline bendradarbe, fondų saugotoja, skyriaus vedėja. Nuo 1994 m. gyvena JAV, dirba Libertyvillio miesto Gedimino litauanistinės mokyklos direktore. Aktyviai dalyvauja JAV Lietuvių bendruomenės Waukagan–Lake County apylinkės veikloje.
Violetos Rutkauskienės mokslinio domėjimosi sritis – senoji Lietuvos valstybinė heraldika, šia tema paskelbė eilę straipsnių.
Kininis garnys
miniatiūra|Kininio garnio paplitimas Kininis garnys (Egretta eulophotes) – garninių (Ardeidae) šeimos paukštis.
Išvaizda
Vidutinio dydžio garninis paukštis. Kūno ilgis 65 – 68 cm, o svoris 390 – 540 g. Plunksnų danga baltos spalvos. Antsnapis pilkas, posnapis geltonas. Rainelė geltona. Plikos odos plotas tarp snapo ir akių geltonai žalias. Kojos tamsiai žalios, letenos geltonai žalios. Kuodas virš 11 cm ilgio, tankus. Krūtinės plunksnos ilgos ir purios. Tuoktuvių metu snapas tampa geltonai oranžiniu, rainelė ryškiai žydra, kojos juodomis o letenos geltonomis.
Paplitimas
Veisimosi arealas - Rusijos Tolimuosiuose Rytuose, Šiaurės Korėjoje, Pietų Korėjoje, Kinijoje. Nesiveisimo arealas – Taivane, Honkonge, Japonijoje, Filipinuose, Vietname, Malaizijos rytuose, Singapūre, Indonezijoje ir Brunėjuje. Žiemoja Visajų salyno rytuose.
Biologija
Peri mišriose kolonijose kartu su pilkaisiais garniais, mažaisiais baltaisiais garniais, ibiškaisias garniais, baltasparniais garniais, naktikovais, kormoranais, kirais, alkiniais ir atlantiniais mormonais. Lizdą krauna medžiuose, krūmuose ir ant uolų. Lizdą krauna iš šakų ir sausos žolės. Dėtyje 3 – 4 žydrai žali kiaušiniai. Inkubacija trunka 24 – 26 dienas. Tėvai jaunikliais rūpinasi 40 dienų.
Kartos trukmė 6,6 m.
Apsaugos būklė
Pasaulinės gamtos apsaugos organizacijos duomenimis yra pažeidžiama rūšis. Populiacijoje yra 2 500 – 9 999 suaugę individai.
Populiacijos mažėjimo priežastys: Apsaugos priemonės:
Nuorodos
Wildscreen Arkive
Sviliškiai (Imbradas)
Sviliškiai – buvęs viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Julijanavos.
Tania Mallet
Tania Malet (1941 m. gegužės 19 d. – 2019 m. kovo 30 d.) buvo anglų modelis ir aktorė, geriausiai žinoma vaidmeniu filme apie agentą 007 Džeimsą Bondą „Auksapirštis“.
Biografija
Tania gimė Blekpulyje, iš Rusijos kilusios aristokratės Olgos Mironovos ir jos vyro, anglo milijonieriaus Henry Mallet šeimoje. Ji yra garsios britų aktorė Helen Mirren pusseserė: šios tėvas ir Tanios motina buvo brolis ir sesuo. Tanios senelis buvo Rusijos pasiuntiniu Didžiojoje Britanijoje ir po Rusijos revoliucijos nusprendė negrįžti į gimtinę. Jos tėvai vėliau išsiskyrė ir motina ištekėjo už George Dawson, kuris po kurio laiko buvo nuteistas 3 metus kalėti už sukčiavimą.
1957 m., būdama 16 metų, Tania ėmė lankyti Lucy Clayton modelių mokyklą ir greitu metu buvo viena žinomiausių šalies manekelių. 1961 m. ją buvo galima išvysti dokumentinaime filme apie manekenes „Girls Girls Girls!“ 1963 m. ji nesėkmingai dalyvavo atrankoje į antrąjį bondiados filmą „Iš Rusijos su meile“: nors ir būdama rusų kilmės, ji nebuvo atrinkta vaidinti rusę Tatjaną Romanovą dėl savo akcento (vaidmuo atiteko italei Danielai Bjanki). Vis tik po metų Tania gavo vaidmenį trečiojoje serijos juostoje „Auksapirštis“, kur įkūnijo Tilę Masterson: keršto siekiančią merginą, kurios sesuo Džilė Masterson (akt. Shirley Eaton) buvo nužudyta. Vaidmuo jai buvo pasiūlytas po to, kai kažkas atsiuntė jos, dėvinčios bikini, nuotrauką prodiuseriui Albert R. Broccoli.
Tuo metu ji uždirbdavo 2 tūkstančius svarų per savaitę kaip modelis, tačiau, norėdama paeksperimentuoti, ėmėsi vaidmens, už kurį gavo 150 svarų per savaitę. Būtent atlyginimo skirtumas ir lėmė, kad Tania nesusidomėjo aktoryste ir toliau dirbo modelio darbą. Antrasis ir paskutinis jos pasirodymas ekrane buvo 1976 m. serialo „Keršytojai“ viename iš epizodų.
Tania buvo ištekėjusi 2 kartus, tačiau apie pirmąją santuoką žinių nėra. Su antruoju vyru Simonu Radcliffu ji gyveno iki šio mirties 2016 m. Ji pati mirė 2019 m., sulaukusi 77 metų amžiaus.
Sarah Bolger
Sara Boldžer (g. 1991 m. vasario 28 d. Dubline) – airių aktorė.
Žvirbliškės (Inturkė)
Žvirbliškės – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Inturkės.
Istorija
1900 m. kaimas minimas Inturkės bažnyčios juodraštinėje priešvedybinių apklausų knygoje.
Sarah Bolger
2008–2010 m. filmavosi TV seriale „Tiudorų dinastija“, o 2015–2017 m. – „Into the Badlands“. right|thumb|150px|2018 m.
Ivanovo uolų cerkvės
Šios uolos buvo apgyvendintos vienuolių nuo 1220 m., o jas prižiūrėti ir plėsti padėjo Bulgarijos patriarchas Joachimas I. Vienu metu šių cerkvių skaičius buvo pasiekęs 40.
Antrosios Bulgarijos imperijos valdovai, tokie kaip Ivanas Aleksandras ir Ivanas Asenas II, dažnai aukodavo lėšas šiam kompleksui išlaikyti, o jų portretai būdavo nutapyti ant cerkvių sienų.
XIV a. šios cerkvės tapo hesichazmo centru visoje šalyje, kol išblėso vėlesniais Osmanų imperijos laikais.
1979 m. šis cerkvių kompleksas buvo įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Narvos užutėkis
Narvos užutėkis, Sidimio užutėkis (, iki 1972 m. ) – užutėkis Primorės krašte (Rusija), rytinėje Amūro įlankos dalyje.
Užutėkis yra tarp Brinerio (мыс Бриннера) ir Tureko (мысом Турек) kyšulių. Užutėkis protaka jungiasi su plačia negilia Lebiažja lagūna (Лебяжья лагуна 'Gulbių lagūna'), giliai užeinančia už Jankovskio pusiasalio. Vakarinėje užutėkio dalyje įteka sekli upė Narva. Iš rytų užutėkį riboja Lomonosovo pusiasalis.
Užutėkio krantai visur žemi, apkraštuoti siauru smėliniu paplūdimiu. Prie krantų pasitaiko nedidelės kalvos. Už kelių kilometrų nuo kranto aukštesnė vietovė apaugusi žole, krūmais ir medžiais.
Baturyno žudynės
Pries žudynes
Per Šiaurės karą (1700 – 1721 m.) Ukrainos etmonas Ivanas Mazepa nusprendė sudaryti sąjungą su Švedijos karaliumi Karoliu XII, užuot palaikęs nelengvą sąjungą su Rusijos caru Petru I. Karolis XII buvo pasiekęs nemažai pergalių šiaurėje, ir Mazepa manė, kad sąjunga su Švedija suteiktų jam daugiau laisvės ir kontrolės Ukrainoje.
1707 m. Karolis įsiveržė į Rusiją iš Saksonijos, siekdamas galutinio tikslo – užimti Maskvą. Petras I išsigando 40 000 kariuomenės ir pradėjo karą naudodamas išdegintos žemės taktiką: atsitraukdamas degino viską, ką paliko. Ši taktika kartu su viena atšiauriausių žiemų Europos istorijoje išsekino įsiveržusių švedų pajėgų jėgas. Karalius Karolis XII nutaręs pailsėti ir iš naujo aprūpinti savo kariuomenę pasuko į pietus, į kazokų žemes. Kazokų sostinė tuo metu buvo Baturynas.
Išgirdęs apie šį veiksmą, Petras I iš karto išsiuntė kariuomenę sunaikinti Baturyną.
Mūšio įvykiai
Baturyno šturmui Menšikovui buvo duota maždaug dvidešimt dragūnų pulkų, kuriuose buvo maždaug 15 – 20 tūkst. karių. Baturynas, kaip to meto sostinė, buvo stipriai įtvirtintas, jame buvo 100 patrankų kontingentas. Šias patrankas rusai vėliau panaudojo per Poltavos mūšį.
Menšikovas nusprendė išbandyti diplomatinius sugebėjimus, kad įtikintų gynėjus pasiduoti, ir nusiuntė Andrėjų Markovičių su pranešimu, tačiau Baturyno gynėjai atsisakė pasiduoti. Baturyno pulką bendrai kontroliavo keturi pulkininkai, tarp jų pėstininkų pulkininkas Dimitrijus Čečelis ir Prūsijoje gimęs artilerijos vadas Frydrichas Kionigseckas.
Nepavykus diplomatijai, Menšikovas pabandė pulti sostinę, bet buvo atremtas.
Išdavystė
1708 m. lapkričio 2 d. vakare, likus vienai dienai iki etmono Ivano Mazepos ir jo pajėgų grįžimo į Baturyną, įgulą išdavė pulkininkas Ivanas Nisas, atskleidęs Menšikovo kariuomenei slaptus požeminius praėjimus į sostinę.
Žudynės
Įžengusios į sostinę, Menšikovo pajėgos buvo negailestingos.
Nustebinę įgulą, jie išžudė nuo 6 000 iki 7 500 civilių miesto gyventojų. Daugelis gyventojų bandė pasislėpti bažnyčiose – vėliau jas sudegino Menšikovo kariai. Kiti buvo įkalinti savo degančiuose namuose.
Kaip buvo rašoma prancūzų laikraštyje „Gazzette de France“, „visi Baturyno gyventojai, nepriklausomai nuo amžiaus ir lyties, išžudyti pagal nežmoniškus maskvėnų papročius... Visa Ukraina skendi kraujyje“.
2006 – 2009 m. archeologinių kasinėjimų duomenimis, daugiausia civilių aukų užfiksuota Gyvybę teikiančios Trejybės bažnyčioje, kurioje slėpėsi kazokų žmonos ir vaikai.
Tarptautinės reakcijos
Rusijos kariuomenės veiksmai buvo pasmerkti tarptautiniu mastu.
Apie Baturyno sunaikinimą buvo plačiai paskelbta. Apie jį buvo gerai paskelbta Prancūzijoje, kur buvo leidžiamas laikraštis „Gazzette de France“: „Visi Baturyno gyventojai, nepriklausomai nuo amžiaus ar lyties, išžudyti“. Paryžiaus laikraštis „Gazzette“ išspausdino antraštes: „Moterys ir vaikai užversti ant kalavijų“.
Vienos dienraštis „Wiennerishes Diarium“ pasmerkė brutalų išpuolį.
Baraučizna
Baraučizna vadinami kaimai:
Okeanografija
150x|thumb|1911 m. datuojama vandenynų srovių cirkuliavimą vaizduojanti iliustracija. Okeanografija (iš 🇬🇷 – 'aplink Žemę tekanti upė' + γράφω – 'rašau') arba okeanologija (gr. ὠκεανός + λόγος – 'žodis, sąvoka, mokslas') – žemės mokslų, tiriančių jūrų ir vandenynų fizikinius, cheminius, biologinius ir geologinius procesus, kompleksas. Okeanografijos tyrimų objektai gali būti nuo plokščių tektonikos ir vandenynų srovių iki jūros organizmų. Ši mokslo šaka jungia biologijos, fizikos, geologijos, chemijos ir meteorologijos žinias. Vandenynų tyrimai yra glaudžiai susiję su klimato kaitos tyrimais, yra reikšmingai prisidėję prie klimato tyrimų.
Okeanografija skirstoma į šias šakas :
Kartais prie okeanografijos priskiriama ir jūrų inžinerija – jūrose ir vandenynuose naudojamų konstrukcijų ir transporto priemonių (naftos platformų, laivų, uostų infrastruktūros) technologijų kūrimu.
Lietuvoje plėtojami Baltijos jūros ir Kuršių marių tyrimai.
FK Polissja (2016)
Žitomiro futbolo klubas „Polesė“ (Polissja) arba trumpiau FK „Polesė“ – Ukrainos futbolo klubas iš Žitomiro.
Istorija
Klubas įkurtas 2016 metais. Tuo metu vadinosi Žitomiro savivaldybės futbolo klubu arba sutrumpintai MFK Žitomir. Tuo metu klubas turėjo mėgėjiškos komandos statusą ir rungtyniavo mėgėjų lygoje.
Vėliau klubas buvo pervadintas ir tapo Futbolo klubu „Polesė“ (FK Polissja). Buvo siekiama gauti profesionalaus klubo statusą.
Nuo 2020–2021 m. rungtyniavo Pirmoje lygoje. 2022–2023 m. sezone po pirmojo etapo pateko į stipriųjų ekipų grupę. O galutinėje ekipų rikiuotėje buvo pirmi ir tapo Pirmos lygos nugalėtojais.
Spalvinė gama
Geltona, žalia ir balta.
Zadvariškės
Zadvariškės – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Imbrado.
Džeraldtonas
Džeraldtonas  – miestas vakarų Australijoje, Vakarų Australijos valstijoje. Įsikūręs 424 km į šiaurę nuo Perto, Indijos vandenyno pakrantėje. Yra oro uostas, geležinkelis į Pertą, didelis jūrų uostas (išvežami grūdai, geležies rūda, varis, cinkas, nikelis, mineralai, galvijai, importuojama nafta). Plėtojamas turizmas (banglenčių sportas, povandeninis nardymas, žūklė). Yra memorialas per II pasaulinį karą nuskendusiam kariniam laivui „HMAS Sydney“, Šv. Pranciškaus Ksavero katedra (1938 m.).
2016 m. 9,6 % Džeraldtono gyventojų buvo aborigenų kilmės.
Istorija
XVII–XVIII a. į netoliese esančius Hautmano rifus suduždavo daug laivų (tarp jų – „Batavija“).
1848 m. Merčisono upės salpoje rasta švino telkinių, 1850 m. pradėjo kurtis Džeraldtonas. Pavadintas Vakarų Australijos gubernatoriaus Čarlzo Ficdžeraldo (Charles Fitzgerald) garbei.
Vincentas Šliogeris
Vincentas Šliogeris (1832 m. spalio 5 d. Kepaliuose – 1913 m. balandžio 12 d. Alsėdžiuose) – Lietuvos kunigas, poetas ir vertėjas. Platino draudžiamą lietuvišką spaudą.
Margaretė Fišer
Margaretė Fišer-Falkenberg (1887 m. spalio 11 d. Klaipėdoje – 1972 m. vasario 16 d. Berlyne) – Vokietijos rašytoja.
Biografija
Gimė žinomo Klaipėdos alaus bravoro savininko Hermano Fišerio šeimoje. 1904 m. jam mirus, Margaretė Fišer nusprendė kartu su motina persikelti gyventi į Brėmeną. Šiame mieste ji mokytojavo, pedagogės diplomą buvo įgijusi prieš tai – Klaipėdos mokytojų seminarijoje.
Pirmasis literatūrinis darbas – drama „Vienuolis fon Corvey“ – atnešė sėkmę, veikalas buvo pastatytas dviejose scenose. Gerai įvertinta buvo ir antroji drama „Zuzė Haider“, 1917 m. autorė priimta į Vokietijos rašytojų sąjungą. 1923–1928 m. ji mokytojavo Frydenau (Berlyno priemiestis), o vėliau, netekusi darbo, apsigyveno kaime. 1936–1937 m. Berlyne redagavo iliustruotą romanų žurnalą „Unterm Lindenbaum“.
Antrojo pasaulinio karo metais parašytame romane „Sesuo“ (1940 m.) M. Fišer prisiminė tėviškę ir aprašė gyvenimą Klaipėdos krašte. Jau būdama garbingo amžiaus, 1970 m. išleido paskutinį savo romaną apie senovės Babiloną. Rašytoja buvo Vokietijos socialdemokratų partijos narė.
Vilkaraisčiai (Joniškis)
Istorija
Kaimas užrašytas 1852 m. Joniškio bažnyčios knygoje.
A. Šleževičiaus ministrų kabinetas
Adolfo Šleževičiaus ministrų kabinetas – 6-asis Lietuvos vyriausybės kabinetas nuo nepriklausomybės atkūrimo 1990 m.
Paskyrimas
Naujai išrinktas prezidentas Algirdas Mykolas Brazauskas 1993 m. kovo 10 d. ministru pirmininku paskyrė Lietuvos demokratinės darbo partijos atstovą Adolfą Šleževičių. Jo vyriausybė gavo įgaliojimus ir darbą pradėjo 1993 m. kovo 31 d., kai Seimas pritarė jos programai.
Finansinis skandalas ir ministro pirmininko, kabineto atstatydinimas
1995 m. gruodžio 19 d. Lietuvos banko valdyba paskelbė apie Lietuvos akcinio inovacinio banko veiklos sustabdymą. Po kelių savaičių paaiškėjo, kad bankroto išvakarėse A. Šleževičius atsiėmė terminuotą indėlį iš šio banko, t. y. galėjo pasinaudoti tarnybine padėtimi. 1996 m. sausio 4 d. partijos, kurią A. Šleževičius atstovavo, prezidiumas poelgį įvertino kaip „moralinę ir politinę klaidą“. Prezidentas A. M Brazauskas pareikalavo A. Šleževičiaus atsistatydinti, bet jis nesutiko. Tuomet šalies vadovas dekretu Seimui pasiūlė vyriausybės vadovą atstatydinti. Parlamentas tam pritarė, vasario 8 d. A. Šleževičius buvo nuo pareigų nušalintas.
Vyriausybė dirbo beveik trejus metus.
Kabinetas
Šie ministrai dirbo šeštajame ministrų kabinete:
Dėl duomenų prieštaringumo šaltiniuose nenurodoma ne visų ministrų partinė priklausomybė.
Pirmasis Marnos mūšis
Pirmasis Marnos mūšis – Pirmojo pasaulinio karo mūšis, vykęs 1914 m. rugsėjo 6–12 d. Jis baigėsi sąjungininkų pergale prieš Vokietijos kariuomenę vakaruose.
Britų ekspedicinių pajėgų vadas ir feldmaršalas Džonas Frenčas pradėjo planuoti visišką britų atsitraukimą į uostamiesčius prie Lamanšo sąsiaurio, kad būtų galima nedelsiant evakuotis. Paryžiaus karinis gubernatorius Žozefas Galjeni norėjo, kad prancūzų ir britų daliniai kontratakuotų vokiečius palei Marnos upę ir sustabdytų vokiečių puolimą. Sąjungininkų rezervai papildė gretas ir puolė vokiečių flangus. Rugsėjo 5 d. prasidėjo šešių prancūzų armijų ir britų ekspedicinių pajėgų (BEP) kontrpuolimas.
Rugsėjo 9 d. dėl sėkmingo Prancūzijos ir Didžiosios Britanijos kontrpuolimo 1-oji ir 2-oji vokiečių armijos atsidūrė apsuptyje, todėl joms buvo įsakyta trauktis prie Enos upės. Besitraukiančias armijas persekiojo prancūzai ir britai, nors sąjungininkų žygio tempas buvo lėtas – 19 km per vieną dieną. Vokiečių kariuomenės nutraukė atsitraukimą po 65 km ties linija į šiaurę nuo Enos upės, kur jos įsitvirtino aukštumose ir dalyvavo pirmajame Enos mūšyje.
Rugsėjo 9 – 13 d. Vokietijos atsitraukimas reiškė, kad baigėsi bandymas nugalėti Prancūziją sutriuškinant prancūzų kariuomenę invazija iš šiaurės per Belgiją ir iš pietų per bendrą sieną. Abi pusės pradėjo abipuses operacijas, siekdamos apsupti šiaurinį savo priešininko sparną, vadinamosiose lenktynėse prie jūros, kurios baigėsi pirmajame Ypro mūšyje.
Esperanto raktas
Esperanto raktas (esp. „Ŝlosilo de Esperanto) yra mažo dydžio, svorio bei turinio knygelė, skirta supažindinti skaitytoją apie Esperanto kalbą. Dėl šios priežasties ją lengva pridėti prie siunčiamo laiško, siekiant supažindinti adresatą apie šią kalbą. Ji dažniausiai būna su supaprastinta Esperanto gramatika bei žodynėliu.
„Raktas“ Lietuvoje
Pirmasis „Esperanto raktas“ buvo išleistas 1929 metais. Jį sudarė Antanas Poška. Vėliau šis „raktas“ buvo perleistas 1969 ir 2003 metais. Šis „raktas“ sudarytas iš gramatikos, esperanto - lietuvių kalbos žodynėlio, esperatno kalbos žodžių darymo paaiškinimo bei trijų mažų skaitinių. 2003 metų leidime, redaguotame Vytauto Šilo, pridėta ir trumpa A. Poškos biografija „Esperantiškas Antano Poškos fenomenas“.
Antakmenių hidrografinis draustinis
left|150px
Antakmenių hidrografinis draustinis priklauso Aukštadvario regioniniam parkui, yra įsikūręs pietryčių Lietuvoje, į vakarus nuo Vilniaus, Trakų rajone. Įsteigtas siekiant išsaugoti Antakmenių ežero hidrografinę struktūrą ir apyežerio kraštovaizdį, Mošios ežerą ir paežerės pelkes.
Hirofumi Nakasone
Hirofumi Nakasonė (g. 1945 m. lapkričio 28 d.) – Japonijos politikas, buvęs užsienio reikalų ministras (2008–2009 m., Taro Aso vyriausybėje) bei švietimo ministras (1999–2000 m., Yoshiro Mori vyriausybėje).
Hirofumi yra buvusio Japonijos premjero Jasuhiro Nakasonės sūnus.
Gimė 1945 m. lapkričio 28 d. Takasakyje, Gunmoje. Mokėsi Takasakio aukštesniojoje vidurinėje mokykloje, vėliau Keio aukštesniojoje vidurinėje mokykloje Jokohamoje, kurią baigęs studijavo Keio universitete.
1999 m. spalio pradžioje Nakasonė premjero Keidzo Obučio buvo paskirtas Mokslo ir technologijų agentūros vadovu. Ministro pirmininko kabinete, patvirtintame 2008 m. rugsėjo 24 d., Nakasonė buvo paskirtas užsienio reikalų ministru.
Elenoire Casalegno
Elenora Kazaleno (g. 1976 m. gegužės 28 d. Savonoje) – italų TV laidų vedėja.
Biografija
1994 m. ji laimėjo grožio konkursą „Look of the Year“ ir tapo modeliu „Elite Model Management“. Tais pačiais metais ji debiutavo ir televizijoje, kanale „Italia 1“ vesdama muzikinį šou „Jammin‘“. Per savo karjerą televizijoje, ji dirbo įvairiuose kanaluose, vedė pokalbių laidą apie sportą „Pressing“ kartu su Raimondo Vianello, taip pat muzikines laidas „Tribe“ ir „Super“. 1998 m. ji nusifilmavo juostoje „Paparazzi“, kurioje vaidino save, o 1999 m. – seriale „S.P.Q.R.“.
Elenorai kartu su tėvais priklauso viešbutis istoriniame Ravenos centre, tai pat su buvusiu ilgamečiu partneriu Omar Pedrini – vyno gamybos linija.
2014–2017 m. buvo ištekėjusi už TV kanalo „Rete 4“ vadovo Sebastiano Lombardi. Prieš tai ji buvo pora su meno kritiku Vittorio Sgrabi, muzikantu DJ Ringo (su juo turi dukterį Swami, g. 1999), verslininkais Omar Pedrini ir Daniele Bossari.
Sveštarų trakų kapas
Sveštarų trakų kapas  – senovinė kapavietė 2,5 km nuo Sveštarų kaimo, Bulgarijos Razgrado srityje. Manoma, kad šioje vietoje palaidotas getų genties karalius Dromichetas ir jo žmona, kuri buvo Aleksandro Makedoniečio diadocho Lisimacho dukra.
Šis kapas 1985 m. buvo įrašytas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Kapas įkurtas pagal trakų genčių tradicijas. Kapą supa 10 moterų skulptūrų, taip pat įrengta liunetė. Šis kapas yra išskirtinis getų, kurie artimai bendravo su helenais ir Hiperborėjos gyventojais, paminklas.
2012 m. archeologai šioje vietoje atrado lobį, kurį sudarė auksinis žiedas, 44 moterų figūros ir 10 auksinių sagų. Manoma, kad šiose vietose buvo įkurtas getų miestas Helis.
Baraučizna (Vilkaviškis)
Baraučizna – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 5,2 km nuo Vilkaviškio. Pro gyvenvietę teka upė Vilkauja.
Istorija
XVII a. kaimas priklausė Alytaus ekonomijai. 1663 m. Ldk Jonas Kazimieras kaimą dovanojo totoriams.
Skrebio botaninis draustinis
left|150px
Skrebio botaninis draustinis priklauso Aukštadvario regioniniam parkui, yra įsikūręs pietryčių Lietuvoje, į vakarus nuo Vilniaus, Trakų rajone. Įsteigtas siekiant išsaugoti didele biologine įvairove pasižyminčią Skrebio miško ekosistemą su natūraliais eutrofiniais ežerais su plūdžių arba aštrių bendrijomis, žolių turtingais eglynais, skroblynais, pelkinių bei aliuvinių miškų buveinėmis. Čia saugomos į Lietuvos Raudonąją knygą įrašytų rūšių (stačiųjų vaisginų, baltajuosčių juodsprindžių, baltnugarių genių) populiacijos ir buveinės.
Ščiurys (Inturkė)
Istorija
1901 m. vienkiemis minimas Inturkės bažnyčios juodraštinėje priešvedybinių apklausų knygoje.
Šaučiškė
Šaučiškė – viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 16 km nuo Švenčionių.
Peikis (Zarasai)
Peikis – buvęs viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Imbrado, į rytus nuo Peikio ežero.
Šanų valstybės
Šanų valstybės – istorinis regionas Pietryčių Azijoje, dabartinio Mianmaro rytinėje dalyje, kur dabar yra administracinė Šanų valstija. Jame istoriškai klestėjo šanų (tai yan) etninė grupė, kuri gyveno susiskaidžiusi į daug smulkių valstybėlių.
Antagaluonė
Antagaluonė – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Inturkės.
Istorija
1900 m. kaimas minimas Inturkės bažnyčios juodraštinėje priešvedybinių apklausų knygoje.
Šanų valstybės
Geografija
Šanų valstybių regionas yra išsidėstęs kalnuotoje teritorijoje, kurios didžioji dalis patenka į Salvino upės baseiną, taip vadinamoje Šanų plynaukštėje. Vakaruose jis ribojasi su derlingomis Iravadžio slėnio lygumomis. Tiesa Iravadžio aukštupis (Kačinų valstijos pietrytinė dalis bei Kinijos Dehongo prefektūra), gyvenamas šiaurinių tajų, irgi kai kuriais atvejais įtraukiamas į Šanų valstybių apibrėžimą. Kai kuriais atvejais tai khuen žemės rytuose irgi įtraukiamos į Šanų valstybių apibrėžimą.
Šiaurėje regionas ribojasi su dzingpo teritorijomis, šiaurės rytuose - su Košanpje, o šiaurės vakaruose – su kalnuotomis lisu gyvenamomis teritorijomis. Vakariniai Šanų valstybių kaimynai yra va tautos, kurios atskiria šanų valstybes nuo Čeng Hungo (žaliųjų tajų) pietų Junane. Į pietus nuo va gyvena tai khuen. Į pietus nuo Šanų valstybių yra Muang Hirano ir kajahų teritorijos.
Regioną vagoja gausios Salvino baseino upės, kurios sukuria gausius tinkamus gyvenimui ir žemdirbystei slėnius.
Apgyvendinimas
Iki šanų atsikėlimo regionas buvo tankiai gyvenamas. Tikriausiai didžioji dalis gyventojų buvo monams ir khmerams giminingi austroaziečiai, kurių palikuonys yra dabartinės va ir palaungų tautelės. Be to, nemažą tuometinės populiacijos dalį sudarė ir tibetiečių-mjanmų grupės kalbomis kalbėjusios tautos, kurių palikuonys yra pa-o, danu, akhai, ačangai, laši ir kiti.
Šanų įsitvirtinimas dabartinėse teritorijose siejamas su tajų migracijomis, vykusiomis VIII–X a. Tajų kalba kalbėjusios grupės migravo iš rytų į Šanų plynaukštę ir čia apsigyveno, pavergdami, asimiliuodami ir sunaikindami vietos tautas. Nepaisant ilgalaikės asimiliacijos, regionas iki šiol yra labai etniškai mišrus.
Apgyvendinę kalnyną šanai organizavo visuomenę vadinamaisiais mongais – ankstyvaisiais politiniais dariniais, kurie savo centrus turėjo kalnų slėniuose, kur viena didesnė gyvenvietė apjungdavo aplinkinius kaimus. Dėl to dauguma šių gyvenviečių turi pavadinime žodį mong. Toliau tęsiantis konsolidacijai, atskirus mongus apjungė didesnės valstybės, kurias valdė valdovai, tituluojami saopa.
Skirtingai nei kiti tajai, šanai nesukūrė didelių valstybių, o gyveno susiskaldę į smulkius politinius vienetus. Didžiausios jų valstybės buvo Iravadžio aukštupio Mong Jangas bei Mong Kaungas. Plynaukštėje svarbiausios valstybės buvo Senvi, Sipau, Mong Mitas ir kt.
Birmos ir Kinijos sudėtyje
thumb|left|Šanų valstybės Taungu sudėtyje Šanų valstybės XVI a. pradžioje susivienijo vadovaujant Mong Jango valdovui, ir 1527 m. užėmė galingą Avos karalystę Iravadžio slėnyje. Tiesa, šanų hegemonija truko neilgai, kadangi tarp jų kunigaikščių trūko vienybės. 1555 m. pietiniame Iravadžio slėnyje buvusi Taungu karalystė nukariavo Avą, o vėliau per keletą metų pajungė ir visas šanų valstybes. Tiesa, jos išlaikė nemažą autonomiją Birmos teritorijoje.
XVII a. sustiprėjo kita kaimynė, Mingų Kinija, kuri įtraukė devynias ryčiausias šanų valstybes į savo įtakos sferą, o galiausiai prisijungė jas ir oficialiai. Šanų saopa buvo traktuojami kaip tusi: jiems leista valdyti, tačiau jų valdžia buvo kontroliuojama centrinės valdžios. Šios valstybės tapo žinomos kaip „Devynios šanų valstybės“, arba Košanpye. XVIII a. Mianmaro armija trumpam atsiėmė šią teritoriją, bet vėliau ji vėl buvo sugrąžinta Kinijai, kur išlieka iki mūsų dienų. Šiame regione susiformavo atskira nuo pagrindinių šanų etninė grupė – tai neua.
XIX–XXI a.
thumb|Šanų valstybės XIX a. 1885 m. Britai užkariavo Konbaungų Birmą ir pavertė ją savo kolonija. Kartu į jų valdžią pateko ir šanų karalystės. Jos traktuotos kaip atskiras teritorinis vienetas Federacinės šanų valstijos. Kiekvienai tradicinei karalystei suteikta autonomija, tačiau jos buvo kontroliuojamos centrinės valdžios.
1947 m. Birmai gavus nepriklausomybę, šanų teritorijos atiteko jai, ir buvo organizuotos kaip atskira valstija. Tiesa, dalis buvusių šanų valstybėlių priskirtos Kačinų valstijai. 1962 m. įvykus kariniam perversmui, panaikinta šanų tradicinė monarchija ir suvaržytos teisės. Tai inspiravo šanų kovą su centrine valdžia, kuri tęsiasi iki dabar. Vyksta intensyvi šanų migracija iš Mianmaro, formuojasi gausi diaspora.
SMW Group
AB SMW Group – Latvijos tarptautinė automobilių ir kosmoso gamybos įmonė, kurios būstinė yra Rygoje. Tai vienas didžiausių automobilių dalių gamintojų Latvijoje. AS SMW Group biurai yra JAV ir Latvijoje. Iki 2004 m. jos dukterinė įmonė SMW Engineering buvo susijusi su Solikamsk Magnesium Works – seniausiu pasaulyje magnio lydymo ir tyrimų centru (pirminio magnio ir lydinių, titano putų ir retųjų žemių darinių gamintoja). Inžinerinė įmonės dalis buvo atskirta 2004 m. ir pradėjo savo veiklą perkelti į Europą. miniatiūra| SMW HGK [[Ratlankis|ratlankiai ]] miniatiūra|219x219px| [[3D spausdinimas|3D spausdinta palydovinė dalis ]]
Įmonės struktūra
Grupės patronuojanti įmonė „AS SMW Group“ turi dukterines įmones:
Mergiškių kraštovaizdžio draustinis
Mergiškių kraštovaizdžio draustinis priklauso Aukštadvario regioniniam parkui, yra įsikūręs pietryčių Lietuvoje, į vakarus nuo Vilniaus, Trakų ir Prienų rajonuose. Įsteigtas siekiant išsaugoti Aukštadvario kalvyno – paskutiniojo (Nemuno) apledėjimo moreninių aukštumų geomorfologinio etalono – kalvotą, daubotą miškingą kraštovaizdį su aukščiausia Dzūkų aukštumos vieta – Gedanonių kalva, Velnio, Antaveršio, Albinavos ir Gelionių duobėmis, Škilietų glaciokarstiniais ežerais, Amerikos lobu (plačia įduba), Ustronės riedulynu, Vaitkūnų keimine terasa, Lavariškių ir Pamiškės piliakalniais, Akmenių pilkapynais, mitologiniu Mergiškių akmeniu, Mergiškių senosiomis kapinėmis, Mergiškių dvarvietės želdiniais. Taip pat saugomos į Lietuvos raudonąją knygą įrašytų rūšių (ūdrų, juodųjų gandrų, mažųjų erelių rėksnių, žvirblinių pelėdų, raudonpilvių kūmučių, didžiųjų auksinukų, pleištinių skėčių, raudonsparnių meškučių, baltajuosčių juodsprindžių, grakščiųjų skėčių, žalsvažiedžių blandžių, žirnialapių vikių) buveinės.
Arc'teryx
„Arc'teryx“ – sporto prekių bendrovė, besitelkianti ekstremalaus sporto pramonėje.
1989 m. Dave Lane įsteigė įmonę, kuri iš pradžių pardavinėjo laipiojimo sporto įrangą. Įmonės prekės ženkle atvaizduojama archeopterikso fosilija.
1997 m. „Salomon“ bendrovė turėjo 1600 darbuotojų, apyvarta siekė 653 milijonus eurų. Tais pačiais metais Georges Salomon pardavė savo verslą „Adidas“ bendrovei už 1,2 milijardą eurų kartu su „Arc'teryx“ ir kitais pastarajai bendrovei priklausiusiais prekės ženklais. 2005 m. mažėjant verslo pajamoms „Amer Sports“ įsigijo „Adidas-Salomon“ padalinio valdomus prekės ženklus už 485 milijonus eurų.
Šalčininkų rajono savivaldybės viešoji biblioteka
Šalčininkų rajono savivaldybės viešoji biblioteka – pagrindinė biblioteka Šalčininkų rajono savivaldybėje. Įsikūrusi kultūros centro pastate adresu Vilniaus g. 48, Šalčininkai.
Istorija
Pirmoji Šalčininkų biblioteka buvo įkurta 1920 m. miesto centre prie Šalčininkų bažnyčios. Vėliau buvo uždaryta, bet atkurta 1943 m., kai bibliotekoje buvo 250 tomų, 40 skaitytojų, per mėnesį išduota 250 tomų; skaitykla neveikė. 1944 m. per vokiečių antskrydį ir bažnyčia, ir biblioteka sudegė. 1946 m. biblioteka atkurta Šalčininkų septynmetėje mokykloje, kur buvo iki 1949 m. Biblioteka 1951 m. tapo rajonine, 1962 m. perorganizuota į Šalčininkų miesto biblioteką. 1976 m. biblioteka perkelta į Šalčininkų kultūros namų pastatą ir reorganizuota į rajono centrinę biblioteką. 1997 m. tapo savivaldybės viešąja biblioteka.
Nuo 2008 m. partnerystės principu su Vilniaus apskrities Adomo Mickevičiaus viešąja biblioteka teikia kraštotyros medžiagą į „Vilnijos vartų“ internetinę svetainę.
Filialai
2022 m. gegužę bibliotekoje buvo 25 skyriai
Mečislovas Pšemeneckas
Biografija
Dokumentuose ir bendraujant su žmonėmis fiksuodavo, kad esąs lietuvis. 1913 m. įstojo mokytis į Vilniaus kunigų seminariją. Pirmasis pasaulinis karas sutrukdė mokslams, todėl seminariją baigė ir kunigu įšventintas tik 1920 m. Paskirtas kunigauti į Nočios parapiją. 1921–1923 m. tarnavo vikaru Dieveniškių Švč. Mergelės Marijos Rožančinės bažnyčioje, vėliau dirbo prefektu (auklėtoju) Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazijoje. 1924 m. paskirtas kurti naują parapiją lietuvių gyvenamoje Pelesoje ir pradėjo šiame kaime statyti naują Šv.Lino bažnyčią. 1925–1928 m. klebonavo tautiniu atžvilgiu mišrioje Lazūnų Šv. Apaštalų Simono ir Judo (Tado) bažnyčioje. Kartu kūrė naują parapiją Bokštuose, kurių aplinkiniuose kaimuose gyveno ir lietuviai. 1934 m. šiame kaime pašventinta nauja Šv. Huberto bažnyčia, Antrojo pasaulinio karo metu ji buvo sudeginta.