cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Obelynės parkas
Istorija
Po II pasaulinio karo parkas buvo nacionalizuotas, profesoriui paliekant naudotis 15 arų sklypeliu. 1952 m. gegužės 21 d. potvarkiu Kauno m. Vykdomasis komitetas grąžino 1 ha, 1958 m. sausio 21 d. – dar 2 ha, atleisdamas T. Ivanauską nuo žemės mokesčio. Likusi didesnioji Obelynės dalis buvo priskirta Lietuvos Žemės Ūkio Akademijos mokomajam ūkiui, kuris tesirūpino sodo derliaus surinkimu ir realizavimu. Nuo 1963 m. parko priežiūra pavesta Miškų ūkio fakultetui, želdinimo darbais užsiėmė Miškininkystės katedra, parko plotą išregistruojant iš mokomojo ūkio naudojamų žemių. Sovietmečiu čia buvo zooferma, kurioje buvo auginamos juodsidabrės lapės ir kanadiškosios audinės, vietos gyventojai zoofermą vadino Lapynu. Sode augo kamštmedis, madžiūrinis riešutmedis, sibirinis maumedis, japoninis maumedis, puskiparisis, lianos ir kiti augalai.
thumb|Užtvenktas [[Varžupis (upė)|Varžupis]]
T. Ivanausko pastangų dėka Obelynė tapo viena iš turtingiausių šalies dendrologinių kolekcijų. 1958 m. parkas paskelbtas gamtos paminklu. 1969 m. pradėta pertvarkyti augalų kolekciją, stengiantis juos išdėstyti grupuojant pagal šeimas ir gentis. 1986 m. parkas priskirtas prie respublikinės reikšmės gamtos paminklų.
T. Ivanauskui dar gyvam esant čia lankydavosi daug žymių žmonių iš Kauno ir visos Lietuvos: dailininkų, rašytojų, mokslininkų, svečių iš užsienio.
1994 m. į šį parką buvo atkurtos nuosavybės teisės, tačiau į nuosavybės dokumentus savininkams jokių parko apsaugos ir naudojimo sąlygų įrašyta nebuvo. Eleonora ir Algirdas Baltuškevičiai prižiūri profesoriaus testamentu paliktą namą–muziejų ir vieną sodybos dalį (4 ha). Kitą tokią dalį peveldėjęs gamtininko sūnus Algis Ivanauskas 2005 m. savo nuosavybę pardavė. Aštuoni savininkai suskubo rengti detalųjį planą dvidešimties kotedžų statybai. Tais pačiais metais buvo iškirstas vienas hektaras retų veislių sodo. 2006 m. Kultūros paveldo departamento Nekilnojamojo kultūros paveldo vertinimo taryba nusprendė T. Ivanausko Obelynės sodybą įrašyti į Kultūros vertybių registrą. Tokiu būdu minėtai sodybai suteiktas nacionalinis reikšmingumo lygis. Viešųjų ir privačiųjų interesų konfliktas parko teritorijoje lieka neišspręstas (iškirsto sodo vietoje 2011 m. rudenį dar plytėjo apleista dykvietė).
Kolekcija
Obelynės parko sode vaizdžiai matyti istorinė sodininkystės raida. Šio sodo dėka pavyko atsikurti daugeliui kitų Kauno regiono sodų, jame išvestos kelios lietuviškos veislės, buvo sukaupta senovinių lietuviškų veislių kolekcija. Parko dendrologinė kolekcija – tai dendrologinis parkas, nes čia sukaupta ne vien daug rūšių ir dekoratyvinių formų medžių, krūmų, lianų, bet ir jų architektūrinės kompozicijos, takai, alėjos, aikštės, tvenkiniai, kiti želdyno elementai byloja apie nedidelį puošnų visais metų laikais parką.
Botaniniu atžvilgiu įdomus Obelynės parkas užima apie 6,5 ha plotą. Parko augalų kolekciją sudaro per 300 rūšių ir formų medžių bei krūmų. Arboretume ypač daug spygliuočių – 59 rūšys ir formos: pilkieji, sibiriniai, europiniai, balzaminiai, kaukaziniai ir japoniniai kėniai, 15 rūšių svetimšalių eglių, 6 rūšys maumedžių. Parko reliktai – europinis kukmedis ir jo hibridinės kūgiškos formos atmaina – dygusis kukmedis, kilęs iš tolimųjų rytų. Obelynėje auga vieni iš seniausių planetos medžių – dviskiautis ginkmedis ir nuo 1959 m. parke auganti metasekvoja. Parko kolekcijoje auga 250 rūšių ir formų lapuočiai: įvairių formų ąžuolai, beržai, bukai, lazdynai, 6 rūšių riešutmedžiai, šilkmedžiai, hortenzijos, 5 rūšių ievos, mandžiūrinė aralija, įvairūs vijokliniai augalai.
Pažintinė-mokslinė veikla
Obelynės dendroparkas – puiki pažintinė vieta LŽŪA studentų mokomosioms praktikoms (čia rengiami jų diplominiai darbai), pravedamos tradicinės Gegutės šventės, kiti renginiai.
Jis ne kartą pasitarnavo moksliniams tyrimams. Dendroparke ir daigyne įveista naujų sodinukų (1975, 1981). Kai kurios tyrimų kryptys:
Muziejus
1973 m. po sodybos šeimininko mirties Obelynėje įdukros E. Baltuškevičienės iniciatyva įrengta T. Ivanausko memorialinė sodyba-muziejus, kurioje profesorius gyveno 1920–1970 m.
Sodybos kompleksą sudaro:
1997 m. ant namo-muziejaus sienos pritvirtinta ąžuolinė atminimo lenta (aut. tautodailininkas L. Juozonis) su bareljefu ir profesoriaus žodžiais „Visą savo gyvenimą ir darbą pašvenčiau Lietuvai“. Didžiulio sodo ir vešlios augmenijos apsuptame name įsikūrusiame muziejuje yra autentiškų baldų, knygų, albumų, nuotraukų, žvėrių iškamšų ir kailių. Lankytojai gali palikti įrašą išskirtinėje atsiliepimų knygoje su krokodilo odos viršeliais (užvesta 1966 m.).
511 m.
511 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Įvykiai
Nedatuoti
Burabajus
Burabajus  – kurortinė gyvenvietė Kazachstano šiaurėje, Akmolos srityje, Burabajaus rajone, 25 km į šiaurę nuo Ščučinsko. Įsikūręs Kokšetau aukštumoje, pušyne, sąsmaukoje, skiriančioje Burabajaus ir Didįjį Čebačijės ežerus. Tai klimatinis ir druskų kurortas. Veikia sanatorijos, kuriose naudojamas mineralinis natrio chlorido vanduo, dumblingas molis. Gydoma tuberkuliozė, kvėpavimo takų ligos.
Istorija
Įkurtas XX a. pr. Nuo 1939 m. – miesto tipo gyvenvietė. Iki XX a. pab. vadintas Borovojė (Боровое).
VPU Šviesa Vilnius
Istorija
Komandą sudarė Vilniaus pedagoginio universiteto studentai. 2007 m. ji dalyvavo II lygos varžybose, tačiau po pirmojo rato iš pirmenybių pasitraukė.
Burabajus
Istorija
thumb|left|250px|Apylinkių kraštovaizdžiai
Simno seniūnija
Seniūnijoje veikia 26 įmonės.
Seniūnaitijos
2009 m. įkurtos 7 seniūnaitijos:
FC Wacker Innsbruck (2002)
Insbruko „Wacker“ – Austrijos futbolo klubas iš Insbruko.
Istorija
Dabartinis klubas įkurtas 2002 m. birželio 21 d. Įkurtas kaip FC Wacker Tirol.
Buvęs futbolo klubas Tirol Innsbruck klubas 2000 m. bankrutavo, o dabartinis klubas laikomas Tirol ir Wacker tradicijų perėmėju.
ATR–Rusijos karas (1654–1667)
Priešistorė
1634 m. sudaryta Polianovkos taika galiojo iki 1653 m., kai Bogdanas Chmelnickis, matydamas, jog jo vadovaujamas sukilimas pralaimės, kreipėsi pagalbos į Rusiją. 1653 m. spalio 1 d. Maskvoje susirinkę bajorai patenkino Chmelnickio prašymą ir paskelbė ATR karą.
1654–1655 m. kampanija
Karinius veiksmus Rusija pradėjo 1654 m. gegužės 18 d., kai iš Maskvos išžygiavo pirmieji pulkai. Karo pradžia rusams buvo itin sėkminga, lengvai užimti pirmieji miestai, nemažai jų be mūšio: birželio 4 d. Dorogobužas (be mūšio), birželio 11 d. Nevelis (be mūšio), birželio 29 d. Polockas, liepos 2 d. Roslavlis (be mūšio), liepos 5 d. pradėta Smolensko apsiaustis, liepos 20 d. Mstislavlis, liepos 24 d. Dysna ir Druja, rugpjūčio 2 d. Orša, rugpjūčio 9 d. Glubokas, rugpjūčio 20 d. Ozerišče.
Pirmasis rimtesnis Šklovo mūšis įvyko 1654 m. rugpjūčio 12 dieną, kai Jonušas Radvila su 8 000 karių pasitiko 80 000 rusų kariuomenę ir buvo priverstas trauktis.
Už poros savaičių, rugpjūčio 24 d. kariuomenės vėl susirėmė Šepelevičių mūšyje, kai Jonušas Radvila su 6 000 karių pralaimėjo rusų 15 000 karių pulkui, kuriam vadovavo kunigaikštis Aleksejus Trubeckojus. Ankstesnis pralaimėjimas prie Šklovo ir šis prie Šepelevičių lėmė Smolensko įgulos pasidavimą caro armijai rugsėjo 23 d. be mūšio.
1655 m. vasario 2 d. Jonušas Radvila su apytiksliai 15 000 karių armija – apgulė Mogiliovą, ginamą 6 000 karių, tačiau nesėkmingai, gegužės 1 d. apgultį nutraukė.
1655 m. rugpjūčio 8 d. caro daliniai įžengė į Vilnių ir pirmąsyk valstybės istorijoje priešas užėmė Lietuvos sostinę.
1656-1658 m. paliaubos
ATR pralaimint karą dviem frontais, o Švedijai po 1655 m. spalio 20 d. pasirašytos Kėdainių sutarties atsiiminėjant Rusijos užimtas LDK tvirtoves kilo natūralus konfliktas ir 1656 m. gegužės 17 d. Aleksejus Michailovičius paskelbė Švediją karą.
Švedijai tapus bendru priešu ATR pasiūlė Maskvai paliaubas, kurios ir buvo sudarytos 1656 m. spalio 26 d. Nemėžyje vadinamąja Vilniaus sutartimi. Pagal sutarties nuostatas abi šalys įsipareigojo kariauti prieš Švediją ir nesudarinėti su ja separatinės taikos.
1658–1659 m. kampanija
Po 1657 m. mirusio Bogdano Chmelnickio 1658 m. pagal Gadiačių sutartį kazokai, vadovaujami etmono Ivano Vygovskio, tapo federacine ATR dalimi.
Prisijungus Ukrainos kazokams, o švedams pradėjus karą prieš Daniją ATR galėjo atnaujinti karinius veiksmus prieš Rusiją, todėl 1658 m. Seimui nusprendus buvo pradėti kariniai veiksmai, kurių pradžią žymi spalio 21 d. prie Vilniaus įvykęs Verkių mūšis, kuriame ATR pajėgos, vadovaujamos LDK lauko etmono Vincento Aleksandro Korvino Gosievskio, patyrė svarbų pralaimėjimą prieš Rusijos kariuomenę. Nors kariniai nuostoliai nebuvo milžiniški, tačiau didžiausia netektis buvo gausus karinių vadų (įskaitant patį lauko etmoną) skaičius, patekęs į rusų nelaisvę.
Didžioji 1660 m. kampanija
Tai buvo karo eigos lūžio etapas, nors prasidėjęs ne itin sėkmingai ATR. Sausio 3 d. Ivanas Chovanskis netikėtai užėmė Brestą, o kovo 23 d. pradėjo vienos paskutinės ATR kontroliuojamos Liachovičių tvirtovės apgultį, kuri be rezultatų baigėsi tik birželio 27 d., kai birželio 28 d. Rusijos pajėgos buvo sutriuškintos netoliese vykusiame Polonkos mūšyje.
Gegužės 3 d. ATR sudarė Olivos taikos sutartį su Švedija, todėl į rytų frontą buvo permesti geriausi lenkų kariuomenės rezervai.
Rugsėjo 16-26 vyko kovos prie Liubaro,kurios vėliau, nuo rugsėjo 27 d. persikėlė prie Čiudnovo. Čia kovos tęsėsi iki lapkričio 4 d., kai rusai, po kazokams prastai pasibaigusio spalio 7-8 d. vykusio Slobodiščės mūšio buvo priversti spalio 17 d. pasirašyti Slobodiščės traktatą, o kartu - pasitraukti iš Čiudnovo (tai su savo kazokais jų vadas Tetura padarė spalio 27 d.).
Šiaurėje ATR puolimas rugsėjo 24-spalio 10 d. vyko Basios upės apylinkėse, kur kovų serija baigėsi spalio 8 d. Basios mūšyje.
Kariniai pasiekimai leido ATR kariuomenei išvyti rusus praktiškai iš visų pagrindinių ATR teritorijų.
Baigiamasis karo etapas
1661 m. rudenį rusai pralaimėjo Kušlikų kalvų mūšyje, kas užkirto kelią pagalbai Vilniuje likusiai rusų įgulai ir lapkričio mėnesį sėkmingai baigta Vilniaus apgultis ir pagaliau atsiimta LDK sostinė.
1663 m. Jonas Kazimieras pradėjo didįjį žygį, kuris iš pradžių ėjosi sėkmingai, tačiau 1664 m. karaliaus vadovaujamos pajėgos patyrė triuškinantį pralaimėjimą Pirogovo mūšyje.
1665–1666 m. abi pusės atlikinėjo tik mažos apimties veiksmus, nes buvo netekę žmonių ir lėšų.
Paliaubos
thumb|left|200px|Rožine spalva pažymėtos rytinės Abiejų Tautų Respublikos teritorijos po karo atitekusios Maskvos Didžiajai Kuniaikštystei 1667 m. sausio 30 d. sudaryta Andrusovo paliaubų sutartis. 1666 m. prasidėjusios derybos dėl faktiško kariuomenių ištuštėjimo baigėsi paliaubomis 13,5 metų laikotarpiui, kurios vėliau pratęstos dar 13 metų. Rusijai atiteko Smolenskas, Severskas ir rytinė Ukraina (įskaitant Kijevą laikinam valdymui)
Taikos sutartis
1686 m. paliaubas pakeitė Amžinoji Taikos sutartis, pagal ją Maskva mainais už piniginę kompensaciją gavo Kijevą ir kartu prisijungė prie anti-Turkiškosios koalicijos.
Vytautas Steponaitis
thumb|260px|Lietuvos žurnalistai kelionėje po Tarybų Sąjungą 1934 m. (prie [[Džvari vienuolynas|Džvari vienuolyno, Gruzijos TSR; Vytautas Steponaitis trečias iš dešinės).]] Vytautas Steponaitis (1893 m. kovo 24 d. Sintautuose, dab. Naumiesčio apskritis – 1957 m. spalio 12 d. Kaune, palaidotas Petrašiūnų kapinėse) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas leitenantas, karo istorikas, bibliografas, redaktorius, kolekcionierius.
Biografija
Šešiametis pats vienas nuėjęs į Striūpų (prie Šakių) pradžios mokyklą ir pasiprašęs priimamas. Jam paaiškino, kad visi suolai esą užimti. Vytukas pasakė, jog atsinešiąs savo kėdutę. Taip ir įvyko.
512 m.
512 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Vytautas Steponaitis
Biografija
Nuo 1907 m. lankė Kauno komercinę mokyklą. Baigęs ją nuo 1914 m. mokslus tęsė Maskvos komercijos institute. 1916 m. mobilizuotas į Rusijos kariuomenę, baigė Odesos karo mokyklą. 1926 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus. Komercijos žinias 1927–1929 m. gilino Lietuvos universitete, išklausė ekonomikos kursus, o 1929–1931 m. teisės mokslų kursus baigė labai gerais pažymiais.
Gegutės uosis
right|miniatiūra|250px|Prie paminklinio medžio įrengta informacinė lenta miniatiūra|250px|right|Gegutės uosis 2014 m. liepos mėn.
Vytautas Steponaitis
Biografija
Nuo 1908 m. pragyvenimui užsidirbo žurnalisto plunksna. 1912–1914 m. laikraščio „Lietuvos žinios“ korespondentas – reporteris, bendradarbiavo ir literatūriniame priede „Aušrinė“. 1916 m. pašauktas į carinę kariuomenę tarnavo Turkestane, bet mūšiuose nedalyvavo. 1918 m. rudenį grįžo į Lietuvą ir netrukus buvo mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę. Tarnavo Antrajame pėstininkų pulke, o nuo 1919 m. paskirtas į Lietuvos kariuomenės Generalinį štabą, jo Spaudos ir švietimo skyrių. 1927–1940 m. šio skyriaus vadovas.
Gegutės uosis
Gegutės uosis – Anykščių rajono savivaldybėje saugomas botaninis gamtos paveldo objektas, išskirtinio amžiaus medis Anykščių regioniniame parke. Nuvirtęs uosis stūksojo tankiame miške išgraužtoje upokšnio vagoje, 300 m į pietus nuo Puntuko akmens, 100 m į rytus nuo kelio. Vietoje pastatytas informacinis stendas, bet kelyje nuorodomis nepažymėtas.
Vytautas Steponaitis
Biografija
1919–1920 m. redagavo leidinį „Kariškių žodis“, kuris vėliau pavadintas „Karys“. Nuo 1921 m. karybos ir istorijos žurnalo „Mūsų žinynas“ redaktorius, 1925–1940 m. tęstinio žurnalo „Karo archyvas“ bei žurnalo „Kardas“ redaktorius. Juose paskelbė savo istorinių tyrinėjimų, ekonominių ir karinių apžvalgų. Rašinius spausdino ir leidiniuose „Lietuva“, „Pradai ir žygiai“, „Švietimo darbas“, „Varpas“.
Bagerija
Istorija
Nuo įkūrimo miestas vadinosi Bayharia, Baharia ir Baarìa. 1658 m. Buteros princas Giuseppe Branciforti čia pasistatė vilą, jo pavyzdžiu pasekė Palermo elitas. Vilų bumas sutapo su Savojiečių (1713–1721 m.) ir Habsburgų (1721–1730 m.) valdymu bei truko dar po to keletą dešimtmečių. Barokinių vilų geriausi pavyzdžiai yra Villa Valguarnera ir Villa Palagonia, kurias suprojektavo architektas Tommaso Maria Napoli atitinkamai 1712 m. ir 1715 m. Abi buvo baigtos tik po dešimtmečių. Napolį įtakojo patirtis Romoje ir Vienoje. Apie 1763 m. skonis pasikeitė. Villa Villarosa buvo statyta pagal neoklasikinį planą, kurį sukūrė Jean-François Neufforge 1760 m.
Gegutės uosis
Paskelbtas saugomu 2003 m. spalio 30 d.
Vytautas Steponaitis
Biografija
Priklausė Lietuvos žurnalistų sąjungai. 1933–1940 m. Lietuviškosios enciklopedijos Karo skyriaus vedėjas ir bendradarbis. Be to, 1921–1923 m. žurnalo „Lietuvos ūkis“ redaktorius.
Bagerija
Istorija
Buteros princo palikuonys 1769 m. pertvarkė jo vilą į miestą, kad galėtų rinkti nuomą. Bagerija buvo patogus sustojimo taškas keliaujant po Siciliją Patrick Brydone, Goethe, John Soane, K. F. Schinkel ir kitiems.
Vytautas Steponaitis
Biografija
1941–1957 m. dirbo Lietuvos SSR centrinėje bibliotekoje, mokslo darbuotojams rengdavo išsamius literatūros sąrašus, susijusius su Lietuvos istorija, ekonomika, kultūra. 1941–1943 m. „Bibliografijos žinių“ redaktorius.
Gegutės uosis
Anykščių rajono valdžia 2014 m. rudenį konstatavo faktą – Gegutės uosis supuvęs ir nugriuvęs.
Vytautas Steponaitis
Biografija
Lietuvai paliko vertingą didžiulę įvairių spaudinių kolekciją, išsaugojo nemažai unikalių leidinių. Jo knygų ir periodikos rinkinį sudarė daugiau kaip 8000 pavadinimų. Vienas iš svarbiausių jo darbų – „Vilniaus lietuvių spauda 1919–1928 m.“, kur tiksliai aprašyti 27 atskiri laikraščiai su lenkų cenzūromis, baudomis, uždarymais. Tai pirmas toks darbas Lietuvos laikraščių istorijoje. Respublikinei bibliotekai buvo perduota arti 740 ekslibrisų, per 2600 atvirukų, religinio turinio paveikslėlių. Biblioteka įsigijo 140 senų žemėlapių, 270 senų teatro afišų, apie 770 senų maldaknygių, devynias XVII–XVIII a. knygas.
Bagerija
Kultūra
Bagerijoje gimė daug garsių XX a. asmenybių: poetas Ignazio Buttitta, fotografas Ferdinando Scianna, artistai Renato Guttuso ir Nino Garajo, filmų režisierius Giuseppe Tornatore, kuris pavaizdavo miestą 2009 m. filme „Baarìa -La porta del vento“.
Gegutės uosis
Legenda
Privačiame miško sklype augusio medžio pavadinimas susijęs su legenda:
Vytautas Steponaitis
Įvertinimas
1919 m. Vyčio Kryžiaus ordinas
Bagerija
Kultūra
Bagerija vaizduojama filme „Krikštatėvis III“.
Tiburono pusiasalis
thumb|235px|Tiburono pusiasalio palydovinė nuotrauka
Tiburono pusiasalis  – pusiasalis Espanjolos salos pietvakariuose, Haityje. Driekiasi nuo Haičio-Dominikos Respublikos sienos link vakarų. Šiaurėje skalauja Gonavo įlanka. Pusiasalyje yra 5 šalies departamentai: Gran Anso, Nipo, Pietų, Pietryčių ir Vakarų. Tiburono pusiasalio vakaruose iškilęs Hoto kalnų masyvas (aukštis iki 2347 m, Makajos k.).
Alkas (Rietavas)
Alkas – kaimas Rietavo savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Rietavo. Šalia kaimo stūkso Alko kalnas (151 m aukščio virš jūros lygio), Alko kalno koplyčia. Aplink plyti Alko girelė, Daugėdų miškas, Lozorių miškas.
miniatiūra|220px|left|Alko kaimo akmuo (1554 m.) miniatiūra|220px|left|Išasfaltuotas kelias, perkelta kryžkelės koplytėlė
Diana (reikšmės)
Taip pat Diana yra moteriškas vardas, kuriuo buvo pavadintos:
FKS Ukmergė
miniatiūra|250px|right|Ukmergės miesto stadionas
FKS Ukmergė – Lietuvos futbolo klubas iš Ukmergės. Bendradarbiauja su Ukmergės sporto centru.
FKK Spartakas
2006 m. įkurtas Sporto klubas „FKK Spartakas“. 2007 m. debiutavo SFL B divizione.
Nuo 2008 m. rungtyniavo A divizione. Nuo 2012 m. – LFF III lygos Vilniaus zonoje.
FKS Ukmergė
2020 m. klube įvyko eilė pokyčių: pasikeitė vadovas, tapo asociacija, pakeitė pavadinimą į FKS Ukmergė.
Antra lyga
2023 m. įgijo Antros lygos licenciją, ir rungtyniavo 2023 m. Antroje lygoje. Klubo strategija – per 5-7 metus įsitvirtinti tarp Antros lygos stipriausiųjų.
2023 m. balandžio 1 d. įvyko debiutinės klubo rungtynės Antroje lygoje. Mažeikiuose vietos „Atmosferos“ klubas sutriuškino ukmergiškius rezultatu 3:0. Taurės turnyro šešioliktfinalyje burtai lėmė rungtynes su A lygos FK Sūduva.
Apranga
Dominuoja raudona juoda. Svetur gali žaisti geltonais marškinėliais, juodais šortais ir juodomis kojinėmis (2017 m.).
Sudėtis
2023 m. balandžio 1 d.
(kapitonas) 12px
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
Dubleriai
2020 m. SFL D lygoje debiutavo FKS Ukmergė B.
2022 m. III lygos Panevėžio zonoje debiutavo FKS Ukmergė C, sudaryta Ukmergės sporto centro pagrindu.
Juozas Kulys
Biografija
1951–1962 m. mokėsi Joniškio 1-joje vidurinėje mokykloje. 1962–1964 m. studijavo Viniaus universiteto Chemijos fakultete, 1964–1967 m. Maskvos universiteto Chemijos fakultete. 1967–1970 m. Maskvos universiteto aspirantas, 1970 m. chemijos mokslų kandidatas, 1982 m. chemijos mokslų daktaras, nuo 1983 m. profesorius.
1970–1971 m. Puslaidininkių fizikos instituto jaunesnysis mokslo darbuotojas. 1971-2018 m. dirbo Biochemijos institute. 1974–1985 m. ir 1992-2013 m. buvo Fermentų chemijos laboratorijos vadovas, 1985–1992 m. šio instituto direktorius, 2013-2018 vyriausias mokslo darbuotojas.
Nuo 1986 m. dėstė Vilniaus universitete, nuo 1991 m. Vytauto Didžiojo universitete, 2001-2015  m. dirbo Vilniaus Gedimino technikos universiteto Chemijos ir bioinžinerijos katedros vedėjo pareigose, 2015-2018 m. buvo šios katedros profesorius, nuo 2018 m. Vilniaus universiteto profesorius emeritas.
1990–1996 m. Lietuvos mokslų akademijos narys korespondentas, 1996-2019 m. tikrasis narys, nuo 2019 akademikas emeritas.
Mokslinė veikla
J. Kulys atrado ir ištyrė bioelektrokatalizės reiškinius, sukūrė biojutiklius, plačiai naudojamus medicinoje ir kitose srityse. Sukūrė pripažintą pasaulyje bioelektrokatalizės mokslo mokyklą, kurioje atrasti ir ištyrinėti nauji mediatoriniai ir bemediatoriniai bioelektrokataliziniai procesai, pirmą kartą panaudotos naujos medžiagos – organiniai metalai, parengtos 19 dr. ir 5 habil. dr. disertacijos. Paskelbė apie 380 mokslinių straipsnių rusų ir anglų kalba, 51 išradimų ir patentų autorius. 2000–2004 m. vadovavo Lietuvos biochemikų draugijai.
Dubosgiris
Dubosgiris – kaimas Rietavo savivaldybėje, 7 km nuo Rietavo.
Balteniai
Balteniai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Skiemonių.
513 m.
513 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Didieji Deksiai
Didieji Deksiai (arba Degėsiai,, 1945–1946 m. ; nuo 1946 m. Nagornojė, ) – gyvenvietė Kaliningrado srities pietinėje dalyje, Bagrationovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dolgorukovo kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Varmės žemės kaimo pavadinimas prūsiškos kilmės. 1423 m. minimi Dechsen. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Ylavos apskrities kaimas, nuo 1874 m. gegužės 7 d. valsčiaus centras. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kroicburgo rajono, vėliau Bagrationovsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Orechovo apylinkės kaimas. 1946 m. sujungti Didieji Deksiai ir Rudyčiai, kaimas pavadintas Nagornojė.
Kreiveniškiai
Kreiveniškiai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Aukštupėnų.
Benaičių akmuo (Kulių Bobelė)
Benaičių akmuo, vad. Kūlių bobele, kitaip - Kūliu babale, Leiknos kūliu (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 5239; senas registro kodas - M137; senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR521) – mitologinis akmuo šiaurės vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Benaičių rytiniame pakraštyje (Darbėnų seniūnija), Kulšės kairiajame krante.
Akmuo
Akmuo gamtinis, masyvus, 5,2 m ilgio, 3,6 m pločio ir 1,6 m aukščio, iš priekio primenantis stačiakampį, o iš šonų – trikampį.
350 km į rytus yra alkakalnis, vadinamas Balkos kalnu. 420 km į vakarus buvo akmuo, vadinamas Ponios lova.
Istorija
Iki melioracijos aplinkui akmenį buvusi užliejama pieva, vadinama Leikna, todėl kartais akmuo vadinamas Leiknos kūliu.
Pasakojama, kad seniau akmens vietoje stovėjusi trobelė. Joje gyvenusi pikta ragana, kuri visus atklydusius nakvoti praeivius paversdavo akmenimis. Sykį vienas jaunuolis sužinojo burtų paslaptį: jam pabučiavus raganą užkeiktieji atgijo, o raganos trobelė pavirto dideliu akmeniu, vadinamu Kūliu babale (t. y. Akmeniu senute). Kiti padavimai byloja, kad prie akmens vaidenasi. Vienam praeiviui naktį pasirodė, kad jį užpuolė plėšikai ir tik rytmetį pragydus gaidžiui jis suprato, kad mušasi su akmeniu. Kitą naktį prapuolė prie akmens sukrautas šieno kūgis. Kartą vidurdienį prie akmens pakilusi audra, kai aplinkui buvo ramu
1972 m. akmuo paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu AR521,, 1999 m. - įrašytas į Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąrašą, 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.
1964 m. paskelbtas geologiniu gamtos paminklu.
Juozas Rimantas
Juozas Rimantas (iki 1940 m. Slapšinskas; (1908 m. kovo 31 d. Bikūnuose, Antalieptės valsčius, Zarasų apskritis – 1973 m. sausio 8 d. Vilniuje) – Lietuvos bibliografas, žurnalistas, redaktorius.
Biografija
1943 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą.
Jaunystėje aktyviai bendradarbiavo spaudoje, leidiniuose „Trimitas“, „Rytas“, „Lietuvos aidas“, „Kultūra“, „Židinys“. Nuo 1932 m. redagavo laikraštį „Lietuvos studentas“, 1927 m. dirbo žurnalo „Sargyba“ redakcijoje, 1930–1934 m. ji redagavo. 1936–1939 m. dirbo Kauno radiofone.
Buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. Išleido knygų bibliotekininkystės ir bibliografijos klausimais.
Tabala
Tabala:
KF Partizani Tirana
Tiranos „Partizani“ – Albanijos futbolo klubas iš Tiranos.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1946 m.
Jočionys
Jočionys – Vilniaus miesto dalis, esanti į vakarus nuo miesto centro, kairiajame Neries krante, prie Gariūnų. Yra šiluminė elektrinė, vandens valymo įrenginiai.
Mažėjančio naudingumo taisyklė
thumb|right|Pavyzdys, kaip mažėja naudingumas su kiekvienu suvartotu produktu. Po 7 produkto kiekvieno tolesnio produkto naudingumas yra net neigiamas.
Jočionys
Gyvenvietę aptarnauja 20 nr. autobusai (Jočionių, Elektrinės stotelės).
Istorija
Jočionys šaltiniuose minimi nuo 1744 m. (Joczuny, Jaczany). Tai buvo rėžinis kaimas su palivarku, o upės pakrantėje buvo įsikūrę viensėdžiai. Pro Jočionių apylinkes ėjo senasis kelias į Kauną. 1905 m. Rudaminos valsčiaus Jočionių kaime gyveno 134 žmonės. Pietinė dabartinių Jočionių dalis (Neskučių gatvė) buvo atskira Neskučnajos gyvenvietė (Нескучная; 1905 m. – 66 gyv.).
Mažėjančio naudingumo taisyklė
Mažėjančio naudingumo taisyklė – ekonomikos taisyklė, kuri sako: kiekvieno sunaudoto produkto nauda yra mažesnė už prieš tai sunaudoto produkto atneštą naudą. Didindamas vartojimą, vartotojas didina naudą, bet kiekvienas tolesnis produktas atneša vis mažesnę santykinę naudą.
Šita taisyklė dar žinoma kaip pirmoji Goseno taisyklė.
Pavyzdys
Nusialinęs ir labai ištroškęs vartotojas po kelių valandų paieškų suranda parduotuvę, kurioje gali nusipirkti buteli šalto, gaivinančio vandens. Jis taip ištroškęs, kad kai pardavėjas pasako, jog vandens butelis kainuoja 20 Lt., jis negalvojęs tiek ir sumoka.
Vartotojas tol pirks prekes, kol gėrybės kainuos tiek, kiek jis yra nusprendęs mokėti. Jeigu vartotojas už pirmą butelį vandens gali sumokėti 20 Lt, o kainuos tik 2 Lt, tai jam vartojimo naudos viršijimas sudarys 18 Lt. Už antrą butelį vandens gaus 3 Lt. daugiau naudos, nei sumokėta. Trečias vandens butelis jam duotų tik 1 Lt. naudos, o už jį irgi turės mokėti 2 Lt. Vartotojui jis atneštų 1 Lt. naudos mažiau, negu sumokėtų, todėl jis nepirks trečio butelio vandens, nes pasiliks pinigus kitų gėrybių pirkimui, kurios atneš jam daugiau arba tiek pat naudos, kiek už jas sumokėtų.
Nutzenfunktion
SC Vianense
Viana do Kastelo SC – Portugalijos futbolo klubas iš Viana do Kastelo.
Saliamonas
thumb|Saliamonasthumb|left|180px|Saliamonas sutinka [[Šebos karalienė|Šebos karalienę]] thumb|200px|Jungtinė Saliamono karalystė
Karalius Saliamonas (hebr. שְׁלֹמֹה „taika“ Solomon, Šolomon, Šlomo, m.) – trečiasis suvienytosios Izraelio karalystės karalius (~971–931 m. pr. m. e.), valdęs Izraelį po tėvo Dovydo.
SC Vianense
Istorija
Vėliau klubas rungtyniavo žemesniųjų pakopų pirmenybėse.
Saliamonas
Karaliaus Saliamono dėka buvo pastatyta milžiniška Jeruzalės šventykla. Saliamonui priskiriama Patarlių knyga, Giesmių giesmė, kiti kūriniai. Tačiau Senajame Testamente aprašytos legendos nėra patvirtintos ir Saliamono istoriškumas nėra įrodytas.
SC Vianense
Spalvinė gama
Mėlyna ir balta – klubo tradicinės spalvos.
Saliamonas
Saliamonas Biblijoje aprašomas kaip pats turtingiausias ir išmintingiausias karalius, gyvenęs žemėje, kuris tik senatvėje, nepaklausęs Dievo, tapo Izraelio karalystės susiskaldymo priežastimi. Siekdamas savo tikslų, jis nesibjaurėjo nei niekšybėmis, nei žmogžudystėmis: Saliamonas įsakė nužudyti savo brolį Adoniją, bičiulį karo vadą Joabą, ištrėmė kunigą Abiatarą ir t. t.
Saliamonas nebuvo aukštų moralinių pažiūrų ir į šeimą bei santuoką: ''„Karalius Saliamonas mylėjo daugelį svetimšalių moterų, taip pat faraono dukterį, ir moabites, ir amonites, ir idumietes, ir sidonietes, ir hetietes iš tų tautų, apie kurias viešpats yra pasakęs Iaraelio sūnums: Neįeikite pas jas, nei jos teneįžengia pas jus, kadangi jos tikriausiai palenks jūsų širdis prie savo dievų garbinimo. Prie jų tad prisirišo Saliamonas karščiausia meile, ir turėjo jis septynis šimtus žmonų, lyg karalienių, ir tris šimtus sugulovių“ (3 Karalių knyga)''
Giovanni Battista Tiepolo
Džovanis Batista Tiepolas arba Džambatista Tiepolas, paprastai žinomas sutrumpintai pavarde Tiepolas (arba Tjepolas, it. Giovanni Battista Tiepolo, Giambattista Tiepolo, 1696 m. kovo 5 – 1770 m. kovo 27 d.) – italų XVIII a. tapytojas ir raižytojas iš Venecijos, garsiausias rokoko dailės meistras. Įvardijamas iškiliausiu XVIII a. Europos dailininku.
Svarbiausi jo gyvenimo darbai yra freskų ciklai Italijos aristokratų rūmuose, Vokietijos Viurcburgo rūmuose ir Ispanijos Madrido karališkuosiuose rūmuose. Be freskų dailininkas paliko daugybę paveikslų ir grafikos darbų.
Ankstyvieji darbai ir išgarsėjimas
Apie 1719–20 m. dailininkas pradėjo pirmąjį freskų darbą Villa Baglioni aristokratų viloje Venete. 1721–22 m. atliko reikšmingus užsakymus Venecijos Sant'Aponal ir Sant Stae bažnyčiose. Dailininkas vis dar dirbo kartu su kitais Venecijos dailininkais, tačiau tuo metu pradėjo formuotis lengvas, saulės vaiskumo, puošnumo ir skrajojančių herojų Tiepolo stilius, kuris priminė Paolo Veronezės ir greitu laiku padėjo Tiepolui iškilti, bei būti pripažintu didžiausiu XVIII a. dailininku. Savo kūrybai Tiepolas rado puikią dirvą. Venecijos respublika tuo metu buvo smukimo fazėje, tačiau joje vis dar buvo daugybė pasiturinčių aristokratų, godžių išpuoselėtam, turtingumą ir išskirtinumą demonstruojančiam stiliui. Naująjį savos stilių Džovaniui pasitaikė proga išbandyti Palazzo Sandi rūmuose. Čia dailininkas pripildė freskas skrajojančiais antikiniais herojais ir suformavo pagrindinius savo dailės principus.
Tačiau pirmasis kapitalinis užsakymas Džovanio buvo atliktas 1725-29 m. Udinės Arkivyskupo rūmuose (it. Palazzo Patriarcale arba Palazzo Arcivescovile, šiuo metu čia įrengta Tiepolo galerija) Venecijos aristokrato Dionisio Dolfin užsakymu. Sudėtinga tapybos schema greičiausiai buvo padiktuota paties užsakovo ir jo patarėjų. Kurdamas ciklą Džovanis naudojosi Girolamo Mengozzi Colonna, kuris vėliau taps jo nuolatiniu padėjėju, kompoziciniais patarimais. Freskose vaizduojami Senojo Testamento pranašų ir patriarchų gyvenimo epizodai, bei atskiri jų portretai. Dekoratyvinėje schemoje Džovanis kuo plačiausiai panaudojo iliuzionistinius piešinius, drastišką perspektyvos naudojimą ir ypač vaiskias spalvas – būdingiausius rokoko stiliaus bruožus. Udinėje Tiepolas atliko Sakramento koplyčios dekoravimą vietos katedroje.
Brandos darbai Italijoje
Po darbų Udinėje Tiepolas plačiai pagarsėjo. Dailininkas sulaukdavo daugybę užsakymų ir kvietimų iš kitų miestų. Panašu, kad Tiepolas pilnai persiėmė Venecijos klasikine dailės tradicija. Kitais metais Tiepolas dirbo Šiaurės Italijos miestuose, jo darbai tapo didžiulų matmenų (10 metrų ir daugiau siekiantys), perpildyti skriejančiomis figūromis. 1731 m. Tiepolas buvo Milane, dirbo Palazzo Archinto (sunaikinti 2-ojo pasaulinio karo metu) ir Palazzo Dugnani. 1732 m. atliko darbų Šv. Jono Krikštytojo tema Bergamo katedros Colleoni koplyčioje. 1734 m. dekoravo Villa Loschi prie Vičencos. 1736 m. dailininkas buvo pakviestas į Stokholmą Karališkųjų rūmų dekoravimui, tačiau nusprendė nepalikti Venecijos. Tuo metu Tiepolas tapo gerai žinomas Europoje, atlikinėjo darbus ir siuntė juos užsakovams į užsienį.
Daržininkų apylinkė
Daržininkų apylinkė sovietmečiu buvo:
Giovanni Battista Tiepolo
Brandos darbai Italijoje
1737 m. dailininkas dirbo Šv. Antano bazilikoje (Basilica di Sant'Antonio) Padujoje, po to Šv. Ambraziejaus bazilikoje (Basilica di Sant'Ambrogio) Milane. Maždaug 1737–39 m. laikotarpyje atliko vieną iš geriausių savo freskų darbų Santa Maria del Rosario bažnyčioje Venecijoje, bei keliolika aliejinės tapybos darbų Sant'Alvise bažnyčioje. 1740 m. Tiepolas vėl darbavosi Milano Palazzo Clerici. Po to dirbo Parrocchia di Verolanuova bažnyčioje Brešijoje. Maždaug tuo metu Tiepolas susipažino su grafu Francesco Algarotti, kuris padarė įtakos dailininkui, supažindino jį su to meto aristokratijos skoniu. Palaikė ryšius su Saksonijos kurfiurstu Augustu III, kuris tuo metu buvo tikriausiai ambicingiausias meno kolekcionuotojas Europoje. Šiame laikotarpyje Tiepolas dar labiau atrado šviesias, vaiskias spalvas, kurias išpopuliarino jo amžininkas Kanaletas. Apie 1743 m. dailininkas dirbo Venecijos Scuola Grande dei Carmini įstaigoje. 1746-47 m. dailininkas atliko freskas Palazzo Labia rūmuose Venecijoje, kurios tapo reikšmingiausiu to dešimtmečio Tiepolo darbu
Europos monarchų tarnyboje
1750 m. dailininkas, būdamas savo kūrybinėje viršūnėje, buvo pakviestas dekoruoti naujai pastatytų Viurcburgo rūmų Vokietijoje princo-vyskūpo Carl Phillip von Greiffenclau. Į Viurcburgą Tiepolas atvyko su sūnumis padėjėjais – 23 metų Džovaniu Domeniku ir 14 metų Lorencu. Čia Tiepolui buvo patikėta Imperatoriškosios (kitaip Kaizerio) salės tapyba, kurioje dailininkas pasiekė nuostabios harmonijos su Balthasar Neumann architektūra. Tačiau net ir tai nebuvo tai, ką dailininkas sugeba geriausio. Patenkintas tapyba princas-vyskūpas užsakė ištapyti didžiųjų laiptų salono lubas. Milžiniškoje erdvėje Tiepolas sukūrė patį monumentaliausią savo darbą „Apolonas ir kontinentai“, kuriame tikriausiai geriausiai įkūnijo Švietimo amžiaus ir rokoko stiliaus estetiką. Šiuose darbuose jaučiama Rubenso įtaka, nes tik Vokietijoje Tiepolas galėjo su ja susipažinti plačiai.
Nuo plačių freskų darbų užmojo Tiepolas rado laiko ir mažesniems aliejinių paveikslų serijoms. Apie 1553–55 m. jis atliko 4 paveikslų seriją Torkvato Taso poezijos motyvais, Rinaldo ir Armidos meilės tema. Paveikslai buvo tokie sėkmingi, kad dailininkas pratesė temą kituose paveiksluose ir perkėlė į Villa Valmarana Vičencoje, kur 1757 m. gavo dar vieną freskų ciklo kapitalinį užsakymą. Apie 1561–62 m. Tiepolas atliko garsiai venecijiečių Pizanių šeimai (kurios atstovas tuo metu buvo Venecijos dožu) dar vieną milžinišką freską „Pizanių šeimos apoteozė“ Villa Pisani Stra miestelyje.
1762 m. Tiepolas su sūnumis paliko Septynerių metų karo iškamuotą Veneciją ir atvyko į Madridą Ispanijos karaliaus Karolio III kvietimu. Čia Tiepolui buvo patikėtas Karališkųjų rūmų dekoravimas. Freskose dailininkas nebepasiekė tokios įspūdingos architektūros ir tapybos sintezės kaip ankstesniuose darbuose, tačiau irgi sukūrė pažymėtinų darbų, kaip „Ispanijos monarchijos apoteozė“. Apie 1767 m. atliko altorinių paveikslų ciklą Aranjuez bažnyčioje. Džovanis Batista Tiepolas mirė 1770 m. kovo 27 d. Buvo palaidotas Madrido Šv. Martyno (San Martin) bažnyčioje, tačiau vėliau bažnyčią nugriovus jo kapas ir palaikai pražuvo. Tiepolo sūnus Džovanis Domenikas Tiepolas tapo reikšmingu XVIII a. dailininku. Kitas sūnus, Lorenzo Baldissera Tiepolo, taip pat buvo dailininku ir padėjo tėvui freskų darbuose.
Kūryba
Tiepolo kūrybinis palikimas yra milžiniškas. Dalinai tai aiškinama tuo, kad savo didžiosioms freskoms jis ruošdavo piešinius, o po to ant sienų šiuos darbus perkeldavo padėjėjai. Tiepolo kūrybai būdingas puošnumas, šviesios, pastelinės spalvos. Iš emocinių bruožų daugelis jame įžvelgia nebūdingą kitiems dailininkams melancholiją. Dažnai Tiepolo dailė vertinama kaip didžiųjų renesanso dailininkų, visų pirma Paolo Veronezės, kūrybos atgarsiai XVIII a. rokoke.
Tiepolo dailė iš naujo pradėta vertinti po impresionizmo dailės įvertinimo XIX a. pabaigoje. Šiuo metu Tiepolas vertinamas kaip vienas didžiausių visų laikų Europos dailės kūrėjų nepriklausomai nuo tos eros, kurioje kūrė. Meno istorikas Paul Holberton pasakė, kad Tiepolas galėjo suderinti ištaigų ir parodomąjį rokoko stilių su olimpine didybe.
Exciter
Exciter – dešimtasis britų grupės Depeche Mode studijinis albumas, išleistas 2001 metais.
Apie albumą
Albumas pasirodė gegužės 14 d. Albume 13 dainų. Pirmasis singlas, pristatęs albumą – Dream On. Po Dream On grupė išleido dar tris singlus – I Feel Loved, Freelove ir Goodnight Lovers.
Visoms dainoms žodžius bei muziką sukūrė Martin'as Lee Gore'as.
Butano vyrų futbolo rinktinė
Butano vyrų futbolo rinktinė – Butanui atstovaujanti nacionalinė futbolo komanda, kurią kontroliuoja Butano futbolo federacija. Rinktinė nedalyvavo nė viename pasaulio ar žemyno čempionate. Tai viena silpniausių pasaulio rinktinių.
Jucaičiai (Rietavas)
Jucaičiai – kaimas Rietavo savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Rietavo, 2 km į šiaurės vakarus nuo Labardžių, kairiajame Kirkšnies upės krante, piečiau jos ir Dabrako santakos, prie.
Jurgis Karnavičius (1884)
Jurgis Karnavičius (1884 m. gegužės 5 d. Kaune – 1941 m. gruodžio 22 d. Kaune) – lietuvių kompozitorius, pedagogas, profesorius.
Biografija
Gimė 1884 m. Kaune teisininko L. Karnovičiaus (1841–1918) šeimoje. Tėvą paskyrus Vilniaus teismo rūmų prokuroru, nuo 1884 m. liepos mėnesio Karnovičių šeima apsigyveno Vilniuje. J. Karnavičius 1895–1903 m. mokėsi Vilniaus I vyrų gimnazijoje, kurią baigė ir du vyresnieji jo broliai. Muzikos namuose mokė motina, devynerių metų pradėjo groti smuiku, privačiai lankė fortepijono ir smuiko pamokas pas Viktorą Antonovičių Dobržinskį (В. Добржинский). Gimnazijoje muzikos mokė Prahos konservatoriją baigęs J. Ružička (Josef Růžička, Йозеф Я. Ружичка). J. Karnavičius nuo 13 metų grojo gimnazijos orkestre, pasirodydavo kaip smuikininkas solistas gimnazijos vakaruose. 1902–1903 metų žiemą M. Treskino (М. И. Трескин) Vilniaus muzikos mokykloje lankė harmonijos pamokas. 1903 m. išvyko studijuoti į Peterburgą, 1908 m. baigė Sankt Peterburgo universiteto Teisės fakultetą, 1910 m. – Sankt Peterburgo konservatorijos dainavimo klasę, 1912 m. šios konservatorijos Maksimiliano Šteinbergo kompozicijos klasę. Nikolajaus Rimskio-Korasakovo mokinys ir žentas M. Šteinbergas (Максимилиан Осеевич Штейнберг, 1883–1946) pora metų anksčiau nei J. Karnavičius buvo baigęs tą pačią Vilniaus I vyrų gimnaziją, taip pat mokėsi M. Treskino Vilniaus muzikos mokykloje.
Grįžęs į Lietuvą 1927–1933 m. griežė altu Valstybės teatro orkestre, iki 1941 m. dar dėstė Kauno konservatorijoje, nuo 1938 m. profesorius. Mirė 1941 m., buvo palaidotas Kauno senųjų kapinių stačiatikių kapavietėms skirtoje dalyje (dabar – Ramybės parkas). 1959 m. šias kapines uždarant, J. Karnavičiaus palaikai perkelti į Petrašiūnų kapinės.
Sūnus pianistas Jurgis Karnavičius (1912–2001 m.).
Kūryba
Sukūrė dvi operas, keturis baletus, kantatų, kūrinių simfoniniam orkestrui, instrumentinių pjesių, romansų, dainų, muzikos dramos spektakliams.
Redagavo Miko Petrausko operą „Eglė žalčių karalienė“, instrumentavo Česlovo Sasnausko kantatą „Broliai“ ir sukūrė jai įžangą.
Somatro ežeras
Somatro ežeras  – ežeras Espanjolos saloje, pietryčių Haityje, Kul de Sako įduboje, netoli sienos su Dominikos Respublika. Ežeras druskingas. Ilgis 29 km, plotis iki 9,7 km. Plotas 170 km² (didžiausias šalies ežeras). Ežero vanduo ryškiai mėlynos spalvos, pakrantės apaugusios dygiais krūmais ir kaktusais. Somatro ežere gyvena įvairūs vandens paukščiai, gausu flamingų, amerikinių krokodilų.
Jurgis Karnavičius (1884)
Kūryba
Jo estetinėms pažiūroms įtakos turėjo simbolizmas, kūryboje rusų klasikinės muzikos tradicijas nuosaikiai derino su naujoviškesnės raiškos harmonija, instrumentuote. Jo sceniniuose kūriniuose nemažai lietuvių liaudies muzikos motyvų, vartojo ir kitų tautų liaudies muzikos intonacijas. .
Patriarchas Kirilas
Patriarchas Kirilas (Vladimiras Michailovičius Gundiajevas, g. 1946 m. lapkričio 20 d., Leningrade, SSRS) – Rusijos stačiatikių bažnyčios vyskupas, Maskvos ir visos Rusios patriarchas.
Mirus Aleksijui II, buvo laikinasis Rusijos Bažnyčios vadovas ir patriarcho sosto „sergėtojas“.
Nuo 1989 m. Kirilas vadovavo Bažnyčios Išorinių ryšių skyriui. Keliaudavo po pasaulį, megzdamas ryšius su kitomis Bažnyčiomis, religinėmis bendruomenėmis. Dėl to kritikuotas dėl pernelyg glaudžių ryšių su katalikais. Šeštadienio rytais Kirilas apie 10 metų vedė Rusijos valstybinės televizijos laidą „Ganytojo žodis“, kurioje kalbėavo apie Bažnyčios reikalus ir atsakydavo į žiūrovų klausimus apie dvasinį gyvenimą. Viešajame gyvenime rodydavosi su Rusijos politiniais lyderiais kaip Vladimiras Putinas, pasisakydavo už svarbų Bažnyčios vaidmenį valstybės gyvenime.
Biografija
Gimė Leningrade (dab. Sankt Peterburgas) stačiatikių dvasininko ir vokiečių kalbos mokytojos šeimoje. Senelis Vasilijus Gundiajevas buvo dvasininkas. Už savo religinę veiklą praleido beveik 30 metų Stalino lageriuose. Buvo vienas iš pirmųjų Solovkų kalinių.
Studijavo Leningrado dvasinės akademijoje ir Leningrado dvasinės seminarijoje. 1969 m. tapo vienuoliu. 1974 – 1984 m. būdamas buvo Leningrado dvasinės akademijos ir Leningrado dvasinės seminarijos rektorius. 1991 m. tapo metropolitu. Aktyviai dalyvavo Rusijos stačiatikių bažnyčios atgimimo veikloje.
Rinkimai
Rinkimai vyko 2008 m. nuo sausio 27 d. iki sausio 29 d. Bažnyčios Sinode dalyvavo bei patriarchą rinko aukščiausi hierarchai, pasauliečių, parapijų ir vienuolynų dvasininkijos atstovai. Metropolitas Kirilas gavo 508 balsus, Kalugos ir Borovsko metropolitas Klimentas – 169 balsus. Trečiasis kandidatas – Minsko ir Slucko metropolitas Filaretas savo kandidatūrą Rusijos stačiatikių bažnyčios patriarcho rinkimuose atsiėmė sausio 27 d., paragindamas balsuoti už Metropolitą Kirilą.
Požiūris į ekumenizmą
Metropolitas Kirilas (maldų už krikščionių vienybę savaitės kontekste) apie Rusijos Ortodoksų Bažnyčios ekumeninius santykius su kitomis Bažnyčiomis, bendruomenėmis, teigė, jog artimiausi ryšiai stačiatikius sieja su Romos katalikais, su kuriais tikėjimo mokymo klausimais požiūriai beveik sutampa, ir dėl to Rusijos Bažnyčia yra pasiryžusi palaikyti glaudų teologinį dialogą su Romos Bažnyčia. Be to, su katalikais – labiau negu su protestantiškomis bendruomenėmis – taip pat sieja ir kiti panašumai.
2016 m. įvyko Popiežiaus Pranciškaus ir patriarcho Kirilo susitikimas, pirmasis katalikų ir Rusijos ortodoksų bažnyčių istorijoje.
Asmeninis gyvenimas
2004 m. Rusijos valstybinio humanitarinio universiteto Šešėlinės ekonomikos tyrimų centro mokslo darbuotojo Nikolajaus Mitrochino vertinimais (monografijoje apie šešėlinę Rusijos Ortodoksų Bažnyčios ekonominę veiklą) metropolito Kirilo asmeninis turtas vertintinas 1,5 mlrd. JAV dolerių (apie 1,3 milijardo eurų). 2008 m. Metropolitas Kirilas pateko į 87 Rusijos milijardierių sąrašą. Savaitraščio „The New Times“ duomenimis, metropolito Kirilo asmeninis turtas vertinamas 4 milijardais JAV dolerių (apie 3,5 milijardo eurų), 2002 m. įsigyti 6 kambarių apartamentai prie Maskvos upės.
Remigijus Merkelys
Remigijus Merkelys (g. 1964 m. rugpjūčio 5 d. Vilniuje) – Lietuvos kompozitorius, choro dirigentas.
Biografija
1987 m. baigė Lietuvos konservatorijos Č. Radžiūno choro dirigavimo, 1991 m. – J. Juzeliūno kompozicijos klasę. 1992 m. dalyvavo G. Krumbo kompozicijos kursuose Mocarteumo muzikos akademijoje Zalcburge.
1989 m. įkūrė kamerinį chorą „Jauna muzika“, 1989–1992 m. jo meno vadovas, choras tapo tarptautinių konkursų laureatu. 1992 m. įkūrė festivalį „Jauna muzika“, 1992–2003 m. jo vadovas. 1993–1998 m. Lietuvos radijo Muzikos programų redakcijos, 1998–2001 m. Lietuvos radijo Trečiosios (klasikinės muzikos) programos vadovas. 1998–2003 m. festivalio „Gaida“ direktorius, 2008 m. tarptautinio muzikos festivalio „Pasaulio muzikos dienos“ Vilniuje vadovas. 2003–2009 m. buvo Lietuvos kompozitorių sąjungos pirmininkas.
Kūryba novatoriška, konstruktyvi, būdinga racionalumas, aštrus, disonansinis skambėjimas ir visumos darna.
Paslapčių namai (1 sezonas)
Pagrindinis puslapis - Paslapčių namai
Paslapčių namai – lietuviška prancūzų kilmės projekto Secret Story versija. Pirmasis sezonas buvo rodomas TV3, TV6 ir TV8 kanalais bei visą parą internetu. Pirmą kartą šou buvo parodytas 2013 m. kovo 2 d.
Principas
15 dalyvių 3 mėnesius gyvena name, vadinamame Paslapčių namu. Jame yra svetainė, virtuvė, miegamieji, tualetai, vonios kambarys, sporto salė su burbuline vonia bei išpažinčių kambarys. Visuose kambariuose, išskyrus tualete, yra įmontuotos kameros, stebinčios dalyvius 24 valandas per parą. Balsas kalba su dalyviais ir duoda jiems užduotis. Kiekvienas dalyvis turi savo paslaptį, o kiti dalyviai turi ją atspėti. Jei dalyvis atspėjo kito dalyvio paslaptį, tai jis gauna pastarojo pinigus. Kiekviena paslaptis verta 5000 Lt, o neteisingo spėjimo atveju, spėjantysis praranda 2500 Lt.
Nugalėtojas gauna 50 000 Lt ir pinigus, laimėtus žaidimo metu.
Dalyviai
Projektą pradėjo 15 dalyvių. Kiekvieną savaitę iškrenta po vieną dalyvį; jis turi atskleisti savo paslaptį.
Paslaptys
Visos paslaptys atskleistos
Balteniškiai
Balteniškiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 14 km nuo Rubikių.
Paslapčių namai (1 sezonas)
Paslaptys
Pastaba: Laurai ir Gintautui atėjus, Balsas jiems paskyrė naują paslaptį (jie – netikra pora), tačiau 46-iąją dieną tiesioginio eterio metu pats Balsas atskleidė visiems dalyviams poros paslaptį ir pranešė, kad dabar galioja jų senosios (atsineštos į projektą) paslaptys.
514 m.
514 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Paslapčių namai (1 sezonas)
Šaltiniai
Secret Story 1 (Lithuania)
BMW 6 serija
BMW 6 serija apima tris BMW AG automobilių gamintojos kartas. Pirmoji buvo sukurta 7 serijos pagrindu, o antra 5 serijos pagrindu. Pirmoji karta buvo pritatyta 1976 metais, o antroji karta 2003 metais. Trečiosios kartos tikimasi sulaukti 2012 metais. Galingiausias 6 serijos atstovas - BMW M6.
514 m.
Įvykiai
Liepa
BMW 6 serija
E63/E64 6 Serija (2003–2010)
6 serijos prabangus kupė ir kabrioletas gaminamas 5 serijos pagrindu. Automobilis pasirodė su keliais varikliais - 3 litrų 6 cilindrų ir 5 litrų V10, o galingiausias variklis (neskaitant M6 varianto) yra 4.8 L V8 su 360 AG galia. Senasis 6 serijos BMW 1989 metais buvo išstumtas prabangesnio 8 serijos, tačiau 2003 metais 6 serija sugrįžo. Automobilis turi mažiau vietos gale nei 5 serija, tačiau gerokai dinamiškesnes linijas. 6 serija išsiskiria iš savo konkurentų – automobilio dizainas savotiškai primena rykly ir tai suteikio jėgos ir pagarbos jausmą. Automobilis pagal kainą skirtas konkuruoti su Mercedes-Benz CLS klase, Aston Martin, Maserati.
Borodinas
Borodinas  – kaimas Rusijoje, Maskvos srityje, Možaisko rajone, 12 km į vakarus nuo Možaisko, prie Koločios ir Voinkos upių. Kaimo tarybos centras. Geležinkelio stotis prie Maskvos–Minsko linijos. Yra Smolensko Dievo Motinos ikonos cerkvė (1701 m.), tolėliau – Borodino laukas su kariniu-istoriniu muziejumi ir draustiniu. Įrengtas karo memorialas, karių kapai.
Istorija
Gyvenvietė šaltiniuose minima nuo 1601 m. Borodino gyvenvietė žymi dėl čia vykusių dviejų labai svarbių mūšių – Borodino mūšio (1812 m.) tarp Rusijos ir Napoleono armijų bei 1941–1942 m. mūšio dėl Maskvos tarp Raudonosios armijos ir Vermachto.
Magūnų apylinkė
Magūnų apylinkė sovietmečiu buvo:
Luke Howard
thumb|Luke Howard Luke Howard (1772 m. lapkričio 28 Londone, Didžioji Britanija – 1864 m.) – farmacininkas farmakologas, meteorologas.