cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Prancūzijos socialistų partija
Miteranas
Dešiniųjų vyriausybė dar labiau išplėtė „griežtos ekonomijos“ taikymą, netgi pradėjo demontuoti socialinę sistemą. 1988 m. gegužės mėn. F. Mitteranas, gavęs 54 % balsų, antrą kartą buvo perrinktas šalies prezidentu, o netrukus ir PS, gavusi 34,7 % balsų ir 260 vietų parlamente, suformavo M. Rokaro vyriausybę, paskelbusią „nacionalinio konsensuso“ politiką. Nacionalinio susirinkimo pirmininku buvo išrinktas L. Fabiusas. Buvo imtasi plačių reformų, jau per trejus metus leidusių gauti darbo 0,8 mln. žmonių. Prioritetas buvo suteiktas švietimui – per ketverius metus buvo skirta 64,5 mlrd. frankų daugiau. Įvesta 35 val. darbo savaitė, sudarytos sąlygos pradėti darbą jaunimui. Darbo rinką pagyvino ir pradėtas tiesti tunelis į Angliją po Lamanšu. Be to, dvigubai padidintos lėšos gamtosaugai, o Prancūzija aktyviai įsijungė į Rio de Žaneiro procesą.
Už naująją socialistų partiją
1994 m. parlamento rinkimuose PS gavo tik 14,6 % balsų. Netrukus susikūrė Benua Hamono ir Barbaros Ramantan vadovaujamas Naujųjų kairiųjų ir Anri Emanueli Naujojo pasaulio klubai, kurių savarankiškumas kasmet didėjo. 1995 m. prezidento rinkimuose susikovė du partijos atskirų sparnų kandidatai – liberalas Anri Emanueli ir kairysis Lionelis Žospenas.
Tik 1997 m. kartu su kitomis kairiosiomis partijomis pavyko suburti daugumą Nacionalinėje asamblėjoje. L. Žospenui buvo pavesta suformuoti vyriausybę. 2000 m. susidarė „Socializmo ir demokratijos“ klubas, vadovaujamas Pjero Moskovici ir Aleno Rišaro. Dėl tokio susiskaldymo ir antrasis L. Žospeno bandymas 2002 m. tapti šalies prezidentu baigėsi nesėkme, nors dauguma rinkėjų iš pradžių būtent jį laikė lyderiu, galinčiu pasipriešinti kraštutinių dešiniųjų Le Peno partijai.
Prasidėjo tolesnis partijos skaldymasis. Jaunimas, siekiantis atkurti pilietinė visuomenę ir nepatenkintas PS militaristine politika, susibūrė į judėjimą „Už naująją socialistų partiją“. Nepatenkintieji, kad PS neranda bendros kalbos su profsąjungomis, pasuko į partiją „Demokratija ir socializmas“.
Partijos struktūra
PS turi apie 200 000 narių. Struktūra teritorinė – gamybinė, vietinės organizacijos veikia pagal gyvenamąją vietą komunose (sekcijos) ir kantonuose (federacijos) bei įmonėse ir mokymo įstaigose. Kasmet šaukiamos Nacionalinės konferencijos. Suvažiavimuose renkamas Vadovaujantis komitetas, Vykdomasis biuras ir Sekretoriatas. SI narė nuo 1951.
PS pirmaisiais sekretoriais buvo:
Krėvos sutartis
thumb|240px|Vaitiekaus Gersono paveikslas [[Jogaila sulaiko Kęstutį ir Vytautą Krėvos pilyje]] Krėvos sutartis, Krėvos unija – 1385 m. rugpjūčio 14 d. Krėvos pilyje Lietuvos valdovo Jogailos ir Lenkijos bajorų sudaryta sutartis dėl dinastinės Lenkijos ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės unijos, pagal kurią didysis kunigaikštis Jogaila, vedęs Lenkijos karalienę Jadvygą, buvo paskelbtas Lenkijos karaliumi.
Priešistorė
Nuo 1340 m. Lenkijos karalystė ir Lietuvos didžioji kunigaikštystė kariavo dėl Haličo-Volynės palikimo. Po Algirdo mirties 1377 m. Lietuvos didžiojoje kunigaikštystėje kilo kova dėl valdžios. Didžiuoju kunigaikščiu tapo Algirdo sūnus Jogaila, o jo broliai Andrius ir Dmitrijus perbėgo pas Maskvos didįjį kunigaikštį Dmitrijų, kuris juos paskyrė vietininkais atitinkamai Pskove ir Perejeslave Zaleske. Jie dalyvavo 1380 m. Kulikovo mūšyje Maskvos pusėje. 1381 m. spalį Jogailą nuvertė jo dėdė Kęstutis. 1382 m. gegužę-birželį prieš Kęstutį buvo sukilęs Kaributas Algirdaitis, o liepos mėnesį Jogailai su Vokiečių ordino pagalba pavyko atgauti valdžią. Kęstutis buvo įkalintas Krėvos pilyje ir nužudytas 1382 m. rugpjūčio 15 d.
1384 m. Jogaila, Skirgaila ir Kaributas su Dmitrijumi Doniečiu ir jo pusbroliu Vladimiru sudarė dvi preliminarias sutartis, kurios numatė, be kita ko, Jogailos vedybas su Dmitrijaus Doniečio dukterimi, su sąlyga, kad Lietuvos kunigaikštis pripažins Maskvos kunigaikščio viršenybę ir priims stačiatikybę ir įves ją visoje Lietuvoje. Šios sutartys nebuvo įgyvendintos. Dmitrijus Donietis sutiko sumokėti Ordai duoklę ir jam pavaldžių žemių padidintu tarifu ir į Ordą kaip įkaitą nusiuntė savo vyresnįjį sūnų Vasilijų. Šis sprendimas galbūt neigiamai paveikė promaskvietiškai nusiteikusią didikų frakciją Lietuvoje, kuri bijojo priklausomybės nuo Ordos.
1384 m. Jogaila sudarė su Vokiečių ordinu Dubysos sutartį, pagal kurią įsipareigojo perduoti Ordinui Žemaitiją ir per ketverius metus priimti katalikybę.
1385 m. sausio mėn. vyko derybos tarp lietuvių pasiuntinybės ir Vengrijos karalienės Elžbietos. Jogaila pretendavo į jos dukters, 13-ametės Lenkijos karalienės Jadvygos, ranką ir žadėjo prie Lenkijos prijungti Lietuvos žemes bei krikštytis. Rugpjūčio mėnesį buvo sudaryta Krėvos sutartis, o jau 1386 m. vasario mėn. derybos baigėsi Jogailos ir Jadvygos vestuvėmis ir Jogailos kaip Lenkijos monarcho karūnavimu.
Sutarties sąlygos
right|thumb|240px|Lenkija ir Lietuva 1387 m. Krėvos sutartis pasirašyta 1385 m. rugpjūčio 14 d. Krėvos pilyje (dabartiniame Smurgainių rajone Baltarusijoje). Sutartį sudarė oficiali Lenkijos karalystės delegacija ir Jogaila Lietuvos vardu, sutartį patvirtino jo broliai Kaributas, Skirgaila, Lengvenis ir pusbrolis Vytautas.
Šia sutartimi Jogaila įsipareigojo:
Vesdamas sosto paveldėtoją Jadvygą, Jogaila tapo Lenkijos karaliumi.
Valstybės nebuvo sujungtos ar Lietuva prijungta prie Lenkijos – išliko atskira kariuomenė, atskiros įstatymų leidimo ir teismų sistemos, atskiri iždai ir pinigų emisija, tarp valstybių išliko siena ir muitų rinkliavos.
Sutarties vykdymas
XIV a. pabaigoje LDK nebuvo visuomeninių jėgų, suinteresuotų Lietuvos valstybės susijungimu su Lenkijos karalyste. Tai patvirtina ir faktas, kad, Jogailai išvykus karaliauti į Lenkiją, platieji Lietuvos bajorijos sluoksniai parėmė Vytauto pastangas tapti pilnateisiu Lietuvos valdovu. Kita vertus, pati Lenkija XIV a. pabaigoje dar nebuvo pajėgi absorbuoti pagal plotą už ją daug didesnę Lietuvos valstybę, kuri buvo visiškai kitokia tautiniu atžvilgiu, visuomenės ir valstybės organizacijos bei kultūros prasme. Faktiškai jokio valstybių susiliejimo po Krėvos sutarties neįvyko. Lietuvoje liko kitokia valstybės sandara, sienos ir faktiškai savarankiškas valdovas.
1386 m. vasario 12 d. Jogaila atvyko į Krokuvą, kur vasario 15 d. buvo pakrikštytas Vladislovo vardu, vasario 18 d. sutuoktas su Jadvyga ir kovo 4 d. karūnuotas Lenkijos karaliumi.
1386–1387 m. žiemą, Jogailai atvykus į Lietuvą, buvo toliau vykdomi Krėvos aktu deklaruoti ketinimai. Vilniuje prasidėjo oficiali krikšto akcija, įkurtos pirmosios parapijos, statomos katalikų bažnyčios. 1387 m. Jogaila paskelbė tris privilegijas – steigiamos Vilniaus vyskupystės vyskupui, Lietuvos bajorams katalikams ir Vilniaus miestiečiams. 1387 m. vasario 17 d. privilegija Jogaila įsteigė Vilniaus vyskupystę. Taip valdovo aktu iš didžiojo kunigaikščio žemių fondo buvo sukurta pirmoji Lietuvoje stambi latifundija, kurios dydis pranoko bet kurio didžiausio to meto žemvaldžio valdas. Žemės valdomis bei kitaip materialiai buvo aprūpintos ir steigiamos bažnyčios. Bažnyčios žemės bei jose gyvenę valstiečiai buvo atleisti nuo visų prievolių, net nuo karo tarnybos, taip pat nuo mokesčių valdovui bei apsaugoti nuo pasaulietinės valdžios kišimosi į teismo ir administracijos reikalus.
1387 m. vasario 20 d. Jogailos privilegija visi krikštą priėmę bajorai katalikai, atliekantys karinę tarnybą, gavo nuosavybės teises į tėvonines žemes, teisę laisvai jomis disponuoti, nevaržomai tvarkyti dukterų ištekinimo ir kitus moterų turto reikalus šeimoje. Bajorų tėvoninės valdos buvo atleistos nuo visų darbo prievolių didžiajam kunigaikščiui, išskyrus pilių statybą bei remontą. Tačiau 1387 m. privilegija nepanaikino bajorų natūrinių ir piniginių mokesčių valdovui. Bajorų tėvoninės valdos ir toliau liko pavaldžios didžiojo kunigaikščio teismo jurisdikcijai.
1387 m. kovo 22 d. Jogailos privilegija Vilniui suteikta Magdeburgo teisė. Vilnius tapo pirmuoju Lietuvos miestu, kurio miestiečių bendruomenei buvo suteikta savivalda. Tiesa, Magdeburgo teisė veikė ne visoje tuometinio Vilniaus teritorijoje. Greta miestiečių administracijos valdomos miesto dalies buvo teritorijos, vadinamosios jurisdikos, pavaldžios didžiajam kunigaikščiui, vyskupui ar bajorams. 1387 metų Jogailos privilegijos paspartino dvasininkų, bajorų ir miestiečių luomų klostymąsi, sukūrė naujos Lietuvos visuomenės teisinius pagrindus. Tolesnį visuomenės reformavimo darbą kuriam laikui sutrikdė 1389 m. atsinaujinusi vidaus kova tarp Vytauto ir Jogailos.
1387 m. Lenkijos kariuomenė įžengė į Raudonąją Rusią, kuri buvo patekusi į Vengrijos įtaką ir ją prijungė prie Lenkijos.
Pasekmės
Krėvos unija, nors sukėlė dalies Lietuvos didikų nepasitenkinimą, sustabdė valstybių kovą dėl Haličo ir Volynės. Unija, kuri 1401 m. buvo patikslinta Vilniaus – Radomo unija, galiojo 184 metus iki 1569 m. sudarytos Lublino unijos, kuri suvienijo valstybes į konfederacinę monarchiją.
Sutarties vertinimas
Krėvos sutartis įtraukė Jogailos pažadą Lietuvą applicare („prišlieti“) prie Lenkijos, tačiau sutartyje nebuvo jokio patikslinimo kaip tai turėtų įvykti. Dokumentas, kuriame būtų išdėstytos prijungimo sąlygos nebuvo sudarytas ir vėliau. Istorikai yra išreiškę daugybę nuomonių kaip traktuoti šią sutartį ir ypač jos dalį apie Lietuvos prišliejimą ar prijungimą prie Lenkijos. Sutarties tekstas traktuotas tiek kaip reiškiantis, kad Jogaila pasižadėjęs inkorporuoti Lietuvą į Lenkiją (ir vėliau šio pažado nevykdęs), tiek kaip nereiškiantis nieko, išskyrus nekonkretų pažadą, kuris turėjęs būti sukonkretintas vėliau, tačiau Jogailai tai nebuvo paranku ir tai nebuvo padaryta, tiek kaip reiškiantis dviejų lygiaverčių valstybių suliejimą, kuris turėjęs Jogailai užtikrinti, kad sudaroma ne vien trapi personalinė unija ir kad užtikrinama jo bei jo įpėdinių padėtis.
Veletai
Germanų šaltiniai veletus kartu su kitais tarp Elbės ir Oderio gyvenusiais slavais dažnai vadino vendais (Wenden). X a. pabaigoje juos vadino liutičiais (, Lyutitzi, Liutitians;, Lutizen).
Kilmė
Veletai į šiuolaikinės Meklenburgo-Pomeranijos žemės teritoriją ir kiek piečiau esančias žemes atsikraustė VI–VII a., asimiliuodami čia buvusius germanų likučius bei kitas vakarų slavų gentis, dar anksčiau atsikrausčiusias iš rytų.
Veletai neilgai išbuvo vieninga gentis. Susidarė naujos vietinės gentys: Manoma, kad anksčiau veletais buvo ir:
Veletų suskilimą į naujas gentis galima aiškinti jų užimamo ploto didumu, nes jų gyvenvietės kūrėsi apie upes ir įtvirtinimus, o gyvenviečių grupes skyrė miškų juostos. Be to, 798 m. Karolio Didžiojo vadovaujama ekspedicija į veletų žemes sutriuškino veletų karalių Dragovitą (Dragowit), jis tapo Karolio Didžiojo vasalu. Centralizuota veletų valdžia sužlugo. Frankai atakavo veletus, nes šie nuolat puldinėjo obodritus, kurie buvo frankų sąjungininkai prieš saksus.
Liutičių sąjunga
X a. gale aukščiau paminėtos gentys sudaro liutičių sąjungą. Liutičių genčių vadai susitiko pagrindinėje jų tvirtovėje įtvirtintoje šventykloje Retroje (Rethra) ir susitarė dėl svarbių dalykų. Manoma, kad jie buvo svarbūs rengiant 983 m. slavų sukilimą. Tačiau sąjunga suiro po 1150 m. dėl vidinių nesutarimų. 1068–1069 m. žiemą saksai užpuolė ir sunaikino Retrą.
Kisinai ir circipanai buvo puldinėjami iš vakarų, pvz., 1114 ir 1125 m. juos puolė saksai. Juos pakeitė ir prisijungė Gotšalko (Gottschalk) obodritų konfederacija. Redarus, dolenėnus ir dalį circipanų iš dalies pakeitė po 1120 m. iš rytų atėję pamarėnai, o vėliau 1147 m. į jų žemes įsibrovė Vendų kryžiaus žygio dalyviai. Liutičių žemių padalinimas vykęs XII a. pradžioje vis dar išlikęs kaip siena, skirianti Meklenburgą, atsiradusį iš obodritų valstybės, ir Pomeranijos rytuose.
Liutičių žemėse įsikūrė vakarinė Pomeranijos hercogystės dalis, kuri tapo pavaldi Šventajai Romos imperijai iki 1164 m. ir, po danų antpuolių ir okupacijos laikotarpio, apgyvendinta vokiečių. Slavų genčių likučiai per kelis vėlesnius šimtmečius buvo palaipsniui germanizuoti ir asimiliuoti.
Ese Chaja
Ese Chaja arba Ege Chaja – miesto tipo gyvenvietė Rusijoje, Jakutijoje, Verchojansko uluse, 18 km į rytus nuo Janos upės, 108 km nuo Verchojansko. Praeina Janos trasa (žiemos kelias, iki Batagajaus su danga).
Europis
Europis – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Eu, eilės numeris 63.
Pavadinimo kilmė
Elementas pavadintas Europos žemyno garbei, tačiau tiksliai nėra žinoma, kodėl; gali būti, kad tai lėmė aplinkybė, jog pirmą kartą elementą išskyrė Europoje (Prancūzijos mokslininkai).
Ažuraistis (Cirkliškis)
Ažuraistis – viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Mėžionių.
Istorija
Viensėdžio įkūrimo data 1869 m., įkūrėjas Paula Stakelė (1836.01.12-1911.04.24)
Irunja
Irunja – miestelis rytų Paragvajuje, Aukštutinės Paranos departamento pietuose. Apygardos centras. 1,0 tūkst. gyventojų (2009 m.). Verčiamasi žemės ūkiu.
Diego de Nicuesa
Diegas de Nikuesa (g. ? m. Ispanijoje – m. 1511 m. kažkur Karibų jūroje) – ispanų keliautojas.
Globiai
Globiai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, Karšuvos girios šiaurėje, aplink plyti Globių miškas.
Diego de Nicuesa
1511 m. atvyko į Vasko Nunjeso de Balboa įkurtą Santa Marijos miestą ir pareiškė į jį pretenzijas. Tačiau miestiečiai atsisakė paklusti gubernatoriui, jis su keliais bendražygiais buvo išsodintas į valtį ir išsiųstas į Espanjolą, tačiau dingo jūroje taip jos ir nepasiekęs.
Bala Town FC
Balos „Town“ – Velso futbolo klubas iš Balos miesto.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1880 m. Nuo 2009 m. žaidžia elito divizione. 2017 m. iškovojo Velso futbolo taurę.
Serafimas
thumb|XIV amžiaus rankraštis, Serafai supantys Viešpaties sostą, Petites Heures de Jean de Berry Žydų mitologijoje serafai [hebr. seraphim (dgs.), "degantis"/"gyvatė"] – dangiškosios būtybės, krikščioniškoje angelologijoje užimančios aukščiausiąją, o judaizme – penktąją vietą angelų hierarchijoje. Šios būtybės turi šešis sparnus – dviem jie dengia savo veidus, dviem – kojas ir dviem jos plasnoja ore. Serafai vaizduojami kaip liepsnojančios būtybės, kurios skraido aplink Dievo sostą kartodami: "Šventas, šventas, šventas yra Galybių Viešpats" (Iz 6:3).
Euzebiusz Smolarek
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2002 metų, su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionate, kur per trejas rungtynes žaidė 264 minutes, du kartus smūgiavo į vartų plotą.
Salyno sutartis
miniatiūra|250px|right|Vokiečių ordino valdos apie 1455 m. Centre – Žemaitija (rožinė spalva), skyrusi Prūsiją pietuose nuo Livonijos ordino šiaurėje
Salyno sutartis − Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto ir Vokiečių ordino didžiojo magistro Konrado fon Jungingeno (vok. Hochmeister Konrad von Jungingen) sutartis, sudaryta 1398 m. spalio 12 d. Salyno saloje (Nemune, ties Nevėžio žiotimis).
Sutarties priėmimo aplinkybės
Ši sutartis Vytautui buvo reikalinga, norint netrukdomai kariauti Rytuose (1399 m. įvyko Vorsklos mūšis su mongolais-totoriais) bei nepripažinti Jogailos ir Lenkijos siuzereniteto. Tačiau pagal šią sutartį Vytautas ordinui atidavė Žemaitiją iki Nevėžio.
Sutarties sąlygos
Pagal Salyno sutartį, Vytautas ordinui ne tik atidavė Žemaitiją, bet ir pusę Sūduvos − nuo Salyno iki Šešupės, toliau palei Šešupę, Netą, Bebrą, Narevą. Sutartimi buvo leista nevaržyti abiejų šalių prekybos. Vytautas įsipareigojo Vokiečių ordinui padėti užvaldyti Žemaitiją. Posilgės kronikos teigimu, pasirašius Salyno sutartį, Lietuvos didikai ir bajorai paskelbė Vytautą karaliumi.
Situacija po sutarties pasirašymo
Po 1398 m. Salyno sutarties kryžiuočiai siekė įsigalėti žemaičių žemėje; surengė žygių į Žemaitiją, joje pristatė daug pilių. Vytautas buvo priverstas palaikyti su jais gerus santykius ir netgi dalyvauti 1400 m. Ordino organizuotame žygyje prieš žemaičius. Tačiau 1401 m. pasirašius Vilniaus−Radomo susitarimus, Lietuvos valdovas nutarė susigrąžinti Žemaitiją. 1401 m. žemaičiai sukilo ir, padedami Vytauto, išvijo kryžiuočius, atėmė Klaipėdą, persikėlė per Nemuną. Todėl kryžiuočiai vėl pradėjo antpuolius prieš Lietuvą. Čia jie rėmė Švitrigailą, kurį norėjo padaryti didžiuoju kunigaikščiu. Kadangi Rusioje sparčiai stiprėjo Maskvos kunigaikštystė, tai Vytautas iki 1409 m. sudarė taiką su Novgorodu, Pskovu ir Maskva, tokiu būdu užsitikrindamas saugų užnugarį kovoje su vokiečiais. Užsitikrinęs saugumą Rytuose, Vytautas nukreipė jėgas prieš kryžiuočius. 1409 m. gegužės mėnesį prasidėjo Vytauto sukurstytas ir remiamas žemaičių sukilimas. Kryžiuočiai buvo išvaryti iš Žemaitijos, o ši − prijungta prie LDK. Salyno sutartis nustojo galioti 1409−1410 m.
Salyno salos lokacija
Daugelio istorikų manymu, sutartis buvo pasirašyta Nemuno Salyno saloje, buvusioje ties Nevėžio žiotimis. Pasirašymo ceremoniją Vytautas su didele kilmingųjų palyda šventė visą savaitę. Taigi, sala su pilimi turėjo būti gana didelė, be to, priklausė salų grupei. Tokia sala Nevėžio žiotyse vargu ar galėjo būti. Galbūt dėl šios priežasties tyrinėtojai tą salą nurodo vis kitoje vietoje – tai į rytus nuo Raudondvario, tai į vakarus. Tokiu būdu salos vieta iki šiol nelokalizuota. Spėta tą salą buvus būtent Nevėžio žiotyse, nes Salyno sutartimi per šią upę nubrėžta riba, skyrusi Žemaitiją nuo Lietuvos. Į vakarus nuo Nevėžio šios salos ieškota Dubysos žiotyse ir dar toliau į vakarus, kur dešiniajame Nemuno krante būta kryžiuočių pilių. Salynas santakoje su Dubysa atkrenta, nes Dubysos pilis pastatyta 1406–1407 m., t. y. praėjus apie penkiolikai metų nuo Salyno sutarties sudarymo. Viena iš kitų tikėtinų vietų – Skirsnemunėje, santakoje su Talkotu stovėjusi Kristmemelio pilis. Kryžiuočių laikais Skirsnemunės slėnis buvo salų ir salelių labirintas tarp Nemuno senvagių, vietinių vadinamas „Salynu“. Atvykėliams pilies statytojams prigijo šis lengvai ištariamas vietovardis, sutrumpintas iki „Salyn“.
Tamsiosios žiurkės
Tamsiosios žiurkės (Tryphomys) – pelinių (Muridae) šeimos graužikų gentis, kurioje vienintelė rūšis – tamsioji žiurkė (Tryphomys adustus). Graužikas paplitęs Filipinų salyne, Luzono saloje. Kūnas apie 17 cm ilgio, uodega iki 15 cm. Savo išvaizda panaši į pilkąją žiurkę. Kailis šiurkštus. Plaukai užsirietę į galvos pusę. Nugara ruda ar juoda, pilvas gelsvai baltas. Uodega vienspalvė, tamsiai rudos spalvos.
Gyvena kalnuotose vietose.
Vengrijos-Rumunijos karas
Vengrijos-Rumunijos karas – vienas iš karų Rytų Europoje po Pirmojo pasaulinio karo, panašus į Lenkijos-Ukrainos karą ir Lenkijos-sovietų karą. Kare susidūrė Vengrijos Tarybų Respublika ir Rumunijos karalystė. Abi valstybės siekė įsitvirtinti jų tautų apgyvendintose buvusios Austrijos-Vengrijos imperijos teritorijoje.
Po to, kai 1918 m. lapkričio mėn. Vakarų Europoje baigėsi Pirmasis pasaulinis karas, Rumunijos armija užėmė Vengrijai priklausiusias, tačiau daugiausia rumunų gyvenamas teritorijas. Nuo 1919 m. balandžio Vengrijoje sukurta Tarybų Respublika bandė karinėmis priemonėmis išsaugoti šalies vientisumą. Į karą taip pat įsitraukė Rusija ir Čekoslovakija.
Kovos baigėsi 1919 m. rugpjūčio mėn., kai rumunai įžengė į Vengrijos sostinę Budapeštą ir buvo sunaikinta Tarybų Respublika. 1920 m. Trianono sutartimi buvo patvirtinta daugiausia rumunų gyvenamų regionų priklausomybė Rumunijai.
Vengrija
Po 1867 m. Austrijos-Vengrijos susitarimo šalis tapo dviguba monarchija, kurioje pietrytinėje dalyje Vengrijai buvo suteikta vidinė autonomija. Austrijos imperatorius kartu buvo ir Vengrijos karaliumi. Vengrijos dalis apėmė ne tik vengrų gyvenamą teritoriją, bet ir keletą teritorijų, kuriose vyravo mažumos: Slovakiją, Kroatiją, rumunų ir erbų gyvenamą Banatą bei Transilvaniją. Vengrai sudarė tik apie pusę Vengrijos karalystės gyventojų.
Pirmajame pasauliniame kare Austrija-Vengrija kovojo su Rusijos imperija, Italija, Serbija ir Rumunija, tačiau daugelį karinių operacijų galėjo atlikti tik su sąjungininkės Vokietijos imperijos pagalba. Centrinių valstybių sąjungai 1918 m. pralaimėjus, dviguba monarchija subyrėjo. Po Astrų revoliucijos 1918 m. spalio mėn. Vengrija tapo nepriklausoma valstybe. Naujosios respublikos vadovu tapo Mihály Károlyi, vadovavęs liberaliai vyriausybei.
Rumunija
Tarp 1859 ir 1881 m. susidarė rumunų nacionalinė valstybė, vadinta „Senąja karalyste“. Ji buvo sudaryta tik iš dviejų buvusiųjų kunigaikštysčių – Moldovos ir Valakijos, o trečiasis rumunų gyvenamas regionas, Transilvanija, priklausė Habsburgų Austrijai-Vengrijai. 1914 m. kilus Pirmajam pasauliniam karui Rumunija buvo neutrali. 1916 m. rugpjūčio mėnesį Rumunija sudarė su Antante Bukarešto sutartį. Ja Antantė už Rumunijos įstojimą į karą pažadėjo jai visas rumunų daugumos gyvenamas Austrijos-Vengrijos teritorijas.
Maďarsko-československá válka
Jukniškių apylinkė (Daugai)
Jukniškių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Onuškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Daugų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Onuškio apylinkės.
Urantijos knyga
thumb|Pirmasis lietuviškas Urantijos Knygos leidimas 2004 m. išleistas Urantijos Fondo Urantijos knyga – dvasinės ir filosofinės tematikos kūrinys, aptariantis Dievą, mokslą, religijas, istoriją, filosofiją ir likimą. Kartais knyga dar vadinama Urantijos dokumentais, arba Penktuoju Epochiniu Apreiškimu. Knyga buvo sukurta Čikagoje, Ilinojaus valstijoje maždaug tarp 1924 ir 1955 metų (knygos leidėjų teigimu, dokumentai gauti apie 1934–1935 metus), tačiau jos autorystė išliko neaiški.
2001 m. JAV prisiekusiųjų teismas Oklahomoje nutarė, kad organizacijos „Urantia Foundation“ 1983 m. atnaujintos knygos autorinės teisės yra negaliojančios. JAV apeliacinis teismas dar kartą patvirtino prisiekusiųjų teismo nutarimą, teigiantį, kad organizacijai „Urantia Foundation“ nepriklauso autorinės teisės į Urantijos knygą ir knygos angliška versija nuo 1983 m. yra laikoma viešo naudojimo tekstu Jungtinių valstijų teritorijoje. 2006 m. taip pat pasibaigė autorinių teisių į anglišką Urantijos knygos tekstą už JAV ribų galiojimas. Todėl visos knygos versija užrašyta ir įgarsinta nemokamai prieinama internetu.
Knygos struktūra
„Urantijos knyga“ dėl savo ilgos 2097 puslapių apimties turi du turinius, kurių pirmasis pateikią 196 knygos dokumentų sąrašą su šalia nurodytais tariamais dokumentų autoriais – panaudojant vėliau knygoje aprašytus dvasių kategorijų pavadinimus (pvz., „Dieviškasis Patarėjas“). Antrasis knygos turinys šalia dokumentų pateikią jų skyrių pavadinimus ir kartais gilesniu lygiu: kitaip įvardintą pagrindinę to skyriaus temą; IV dalyje panaudotos trumpos tų skyrių citatos (pvz.: „..pasakykite Jonui, kad jis nėra užmirštas.“, „Aš esu tas prisikėlimas ir gyvenimas…“, „…mylėkite vienas kitą net ir taip, kaip jus mylėjau aš.“).
Po orientavimuisi skirtų turinių, knygos įvadas supažindina su terminologija, išplėtota I dalyje, taip pat paaiškina žodžius ir frazes „kurios yra priskiriamos dideliam skaičiui angliškų žodžių, kurie turi būti pavartoti, įvardijant Dievybę ir tam tikras sąvokas, susijusias su visuotinės tikrovės dalykais, prasmėmis, ir vertybėmis.“.
Keturios knygos dalys:
Naujas Adutiškis
Naujas Adutiškis (arba Naujasalis) – buvęs miestelis Švenčionių rajone, į rytus nuo Senojo Adutiškio. Miestelis buvo linijinio plano, išsidėstęs apie dabartinę Postavų gatvę.
Istorija
Prie Senojo Adutiškio prijungtas 1975 m. rugsėjo 24 d.
Bukasnapiniai
Bukasnapiniai (Amblystegiaceae) – lapsamanių (Bryopsida) šeima, kuriai priklauso įvairaus dydžio samanos. Auga vejomis, kilimais įvairiose augavietėse. Yra pelkių ir vandens telkinių samanų.
Lietuvoje auga šios gentys:
Vidiadhar Surajprasad Naipaul
Vidiadharas Suražprasadas Naipaulas (1932 m. rugpjūčio 17 d. – 2018 m. rugpjūčio 11 d., Londonas) – indų kilmės Trinidado-Didžiosios Britanijos rašytojas, kurio romanai nagrinėja Britų imperijos kolonializmo palikimą. Taip pat rašė negrožinę literatūrą, kelionių įspūdžius ir esė. 2001 m. Naipaul laimėjo Nobelio literatūros premiją. The New York Review of Books jį vadina „šiuolaikinės anglų prozos meistru“. Jam suteikta daugybė apdovanojimų: John Llewellyn Rhys Prizas (1958 m.), Somerset Maugham apdovanojimas (1960 m.), Hawthornden Prizas (1964 m.), W. H. Smith Literatūros apdovanojimas (1968 m.), Booker Prize (1971 m.), Jeruzalės prizas (1983 m.) ir David Cohen Prizas už viso gyvenimo nuopelnus Britų literatūrai (1993 m.). 2008 m. The Times paskelbė, kad „50 geriausių britų rašytojų po 1945 m. sąraše“ Naipaul užėmė 7 vietą.
Biografija
Naipaul buvo vedęs anglę Patricia Hale 41 metus, kol ji mirė nuo vėžio 1996 m. Pasak biografo Patrick French, Patricija aktyviai dalyvavo redaguojant Naipaul kūrinius, bet kitais atžvilgiais santuoka nebuvo laiminga. Naipaul reguliariai lankėsi pas Londono prostitutes, o vėliau turėjo ilgalaikius užgaulius santykius su vedusia Margaret Gooding, apie kuriuos jo žmona žinojo.
Prieš Patricijos mirtį jis pasipiršo Nadirai Khannum Alvi, išsiskyrusiai žurnalistei. Jie susituokė praėjus dviem mėnesiams po Naipaul žmonos mirties ir jis nutraukė santykius su Gooding. Nadira Naipaul prieš tai dešimt metų dirbo žurnale Tauta ir dukart buvo ištekėjusi. Iš ankstesnių santuokų ji turėjo du vaikus: Maliha Naipaul ir Nadir. Ji yra Amir Faisal Alvi, Pakistano armijos karininko, nužudyto per Šiaurės Vakarų Pakistano karą, sesuo.
E72
Europos kelias E72 – ~242 km ilgio greitkelis, jungiantis Bordo, su Tulūza. Visas kelias atitinka automagistralę A62.
Anas fon Zangershauzenas
Anas fon Zangershauzenas (, g. Zangershauzene, Tiuringija – m. 1273 m. liepos 8 d. Vokietijoje) – Livonijos ordino krašto magistras, Vokiečių ordino magistras, numalšinęs Didįjį prūsų sukilimą.
Biografija
thumb|left|Livonijos magistro antspaudas su užrašu "(Sigillum) (Ru) MENDATORIS DOM (-ės) VTO (NIC) Aš Livonijoje" Vokiečių ordino riteris, Livonijos ordino magistru paskirtas, kai buvo atšauktas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Mindaugo papirktas Andrius fon Štirlandas. 1254 m. antroje pusėje iš Livonijos išvykus Vokiečių ordino didžiojo magistro vietininkui Eberhardui Seinui jis vengė konflikto su Mindaugu. Kartu siekė pasinaudoti Mindaugo dovanojimais ordinui Žemaitijoje.
Tęsė Klaipėdos statybą. 1254 m. pirmoje pusėje Livonijos ordinas atrėmė didelį sembų surengtą Klaipėdos pilies puolimą. Anas fon Zangershauzenas už tai bandė pulti Sembą per Kuršių neriją, bet 1254 m. viduryje buvo sumuštas. Žemaičiams suaktyvinus kovą prieš Livonijos ordiną ir 1255 m. nusiaubus Kuršą Anas fon Zangershauzenas 1255 m. viduryje ir antroje pusėje nusiaubė Žemaitiją.
1257 m. pradžioje Vokiečių ordino kapitula Romoje jį išrinko Vokiečių ordino didžiuoju magistru, bet išvykti į ordino būstinę Ake (dab. Izraelis) nepavyko. Aleksandras Nevskis apsupo Dorpatą. Po 1260 m. Livonijos ordino pralaimėjimo Durbės mūšyje kilo Didysis prūsų sukilimas, iš pradžių Ordinas patyrė kelis skaudžius pralaimėjimus. Zangershauzenui teko užsiimti diplomatine veikla, važinėti po Europą ir organizuoti riterius kovai su sukilėliais. Jį parėmė popiežius Urbonas IV, atleidęs riterius nuo nuodėmės žudyti ir plėšikauti prūsų žemėse. Gavęs tokią privilegiją, Anas fon Zangershauzenas užverbavo nemažai riterių Reino žemėje, Tiuringijoje, Saksonijoje, Čekijoje ir Austrijoje. Dėl jo įtakos popiežius Klemensas IV paskelbė Kryžiaus žygį prieš prūsus.
Mirė vienos diplomatinės kelionės, steigiant naujas komtūrijas Vokietijoje, metu.
Karamanas
Karamãnas  – miestas Turkijos pietuose, Tauro kalnų šiaurės papėdėje, į pietryčius nuo Konijos; provincijos centras. Per Karamaną eina Konijos – Adanos kelias ir geležinkelis. Kviečių, vilnamedžių, tabako, vaismedžių auginimo ir avių, ožkų veisimo regiono prekybos centras. Žemės ūkio produktų perdirbimas. Archeologijos muziejus. Karamano apylinkėse yra bizantiškojo stiliaus vienuolynų griuvėsių.
Istorija
Senovėje miestas buvo vadinamas Laranda. 322 m. pr. m. e. miestą sugriovė Makedonijos valdovas Perdika. Nuo IV a. pab. priklausė Bizantijai. XII a. pr. užkariavo turkai seldžiukai, – 1190 m. (per III kryžiaus žygį) – Frydrichas I Barbarosa. 1250 m. miestas užimtas turkų karvedžio Mehmedo Karamanolu, jo garbei miestas pavadintas Karamanu. 1275–1483 m. Karamanidų emyrato sostinė.
Adana
Adana (arba Seihanas) – miestas pietinėje Turkijoje, netoli sienos su Sirija, provincijos centras. Penktasis pagal dydį Turkijos miestas). Išvystyta mašinų, tekstilės, maisto, medienos apdirbimo, cemento pramonė. Yra universitetas. Apylinkėse intensyviai auginama medvilnė, apelsinai, daugeliui turkų Adana siejasi su kebabais ir labai karštu oru.
Vienas didžiausių ir dinamiškiausių Turkijos miestų yra išsidėstęs lygumoje į pietryčius nuo Tauro kalnų. miesto šiaurinę dalį supa Seihano rezervuaras, pastatytas 1957 m. Dirbtinis ežeras naudojamas elektros gamybai, irigacijai. Du irigaciniai kanalai teka per miestą iš rytų į vakarus.
Mieste išlikę VIII a. pilies griuvėsiai, senasis turgus, stovi didysis laikrodis (pastatytas 1882 m.), vienas seniausių pasaulyje Akmens tiltas, mečetės.
Istorija
Hetitų laikais žinoma kaip Atanija. Bandyta kildinti iš 'upė'.
Adana smarkiai apgriauta per 2023 m. žemės drebėjimą.
Gadolinis
Gadolinis – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Gd, eilės numeris 64.
Pavadinimo kilmė
Gadolinis buvo išskirtas gana neseniai, kadangi ligi tol jis buvo aptinkamas tik junginiuose, iš itrio oksido: būtent itrio atradėjo garbei 1880 m. jis ir pavadintas - itrį atrado suomių chemikas ir geologas Johanas Gadolinas.
Chandžaras
120px|thumb|left|Chandžaras (apie 1924 m.) 200px|thumb|right|Chandžaras Omano herbe Chandžaras – tradicinis Omano durklas. Jis yra panašus į Jemeno džambiją. Jis yra vyriškos pradžios, vyriškumo ir drąsos simbolis. Nacionalinis drabužis be jo nėra užbaigtas, Omane žmonės nešioja chandžarus švenčių metu.
Chandžaro geležtė lenkta, dviašmenė. Jį nešioja makštyje, papuoštoje sidabru, ant diržo, kuris panašiai papuoštas sidabriniu filigranu.
Chandžaras vaizduojamas Omano vėliavoje, kaip Omano herbo dalis.
Kitokie chandžarai
Indijos kariniame jūrų laivyne yra korvetas „Khanjar“ (vienas iš „Khukri“ serijos laivų) ].
Nuorodos
Nuotraukos:
Ažuraistis (Strūnaitis)
Ažuraistis – viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 12 km nuo Naujo Strūnaičio.
Genetinė modifikacija
Genetinė modifikacija – dirbtinis organizmo genotipo pakeitimas, modifikavimas. Po modifikacijos organizmo genotipas skiriasi nuo buvusio genotipo, ir tas skirtumas nėra susijęs su normalia genų rekombinacija lytinio dauginimosi ar panašaus lytinio proceso metu.
Genetinės modifikacijos rūšys:
Transgenezė skiriasi nuo pirmųjų dviejų būdų tuo, kad leidžia kryptingai perkelti tik vieną geną arba nedidelę jų grupę. Taip perkeliami genai būna gerai ištyrinėti, todėl šalutinių efektų tikimybė labai maža.
Transgeninius organizmus imta vadinti netinkamu terminu genetiškai modifikuotas organizmas, kuris paplito populiarioje literatūroje, žiniasklaidoje, net teisės aktuose. Nemažai nesusipratimu, susijusių su transgeninių organizmų naudojimu, kyla dėl terminų genetiškai modifikuotas organizmas ir transgeninis organizmas painiojimo.
Fatmir Sejdiu
Fatmir Sejdiu (g. 1951 m. spalio 23 d.) – antrasis Kosovo prezidentas (2006–2010 m.). Jo valdymo metais, 2008 m. vasario 17 d., Kosovas paskelbė nepriklausomybę.
Fatmiras gimė mažame Pakašticos kaime, Kosove, Jugoslavijoje (dabartinė Kosovo respublika).
Karasu (Eufratas)
Karasu, Vakarų Eufratas – upė Turkijos šiaurės rytuose. Prasideda Armėnijos kalnyno šiaurėje, Kargapazario kalnuose, 3045 m aukštyje. Teka siauru giliu slėniu, tarpekliais į vakarus, toliau į pietus. Susilieja su Muratu (jų santaka užtvindyta, Kebano tvenkiniu) ir sudaro Eufratą.
Patvinsta pavasarį, vasarą. Prie Karasu yra Erzindžano miestas.
Terbis
Terbis – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Tb, eilės numeris 65.
Pavadinimo kilmė
Terbis pavadintas pagal vietovę, kurioje jis buvo atrastas – kasyklą Švedijoje Iterbiu.
Bursa
Bursa – miestas Turkijos šiaurės vakaruose; provincijos centras. Išvystyta tekstilės, maisto, cemento, automobilių, medienos apdirbimo pramonė. Yra universitetas, daug mečečių – Orhan Bey (XIV–XV a.), Ulu Camii (Didžioji mečetė; XIV–XV a.), Yeşil Camii (XV a.), yra Yeşil – türbe mauzoliejus (XV a.).
Istorija
Miestas įkurtas II a. pr. m. e. kaip Prusa. Vėliau vadinosi Brusa. Nuo 1326 m. – tai pirmoji Osmanų valstybės sostinė.
Genionių apylinkė
Genionių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietų Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Onuškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Daugų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Pavarėnio apylinkės ir Žilinų apylinkės.
Ideologija
Ideologija (graikiškai – „idėjų mokslas“) tai pasaulėvaizdis, kuris remiasi kokia nors idėja kaip aksioma (teiginiu, kurio teisingumas neginčijamas, todėl yra pamatinis). Ideologijos sąvoka dažnai vartojama pabrėžiant negatyvią potekstę, kai ideologija siejama su tam tikrų idėjų suabsoliutinimu ir nekritišku tikrovės aiškinimu.
Istorija
Ideologijos sąvoka atsirado Prancūzijos revoliucijos metu vykusiuose filosofiniuose ir politiniuose debatuose. Pirmą kartą šią sąvoką 1796 m. panaudojo prancūzų filosofas Destutt de Tracy. Nuo to laiko iki šių dienų ši sąvoka įgavo ir keletą kitų reikšmių.
Analizė
Metaideologija yra ideologijų struktūros, formos ir pasireiškimo tyrimas. Pasak metaideologijos ideologija pateikia nuoseklią (atskiri teiginiai siejami į vientisą pasaulio vaizdą), tačiau šališką socialinio pasaulio perspektyvą (visuma matoma iš tam tikro taško, dažnai remiantis atskiros socialinės grupės arba klasės interesais). Remiantis šia ideologijos samprata, ideologijos nėra nei teisios, nei neteisios, o tiesiog reliatyvi intelektinė pasaulio kategorizavimo strategija. Kiekviena visuomenė turi savo ideologiją. Ja remiasi viešoji nuomonė arba sveikas protas, nors tai atrodo taip natūralu, kad daugelis žmonių to nepastebi.
Ideologijos turi du pagrindinius bruožus: visuomenės vaizdinį ir politinę programą. Akcentuojami tam tikri socialinės tikrovės momentai, parodant kaip visuma veikia iš tikrųjų ir kaip idealiai turėtų veikti. Toks specifinis socialinis vaizdinys sudaro kiekvienos ideologijos pagrindą. Pagal tokį vaizdinį yra kuriamos politinės doktrinos ir politinės programos: veiksmų planai kaip esamą realybę priartinti prie idealios. Programos radikalumas priklauso nuo to kaip suvokiamas skirtumas tarp idealios ir aktualios tikrovės.
Marksistinė samprata
XIX a. viduryje Marksas ir Engelsas vėl atgaivino Napoleono propagandos stigmatizuotą sąvoką. Marksistiniame ekonominės bazės ir antstato visuomenės modelyje, bazė reiškia gamybinius santykius, o antstatas - dominuojančią ideologiją (religinės, teisinės, politinės sistemos). Ekonominė gamybos bazė lemia politinį visuomenės antstatą. Valdančiosios klasės interesai lemia antstatą ir jį pateisinančią ideologiją - vidinę kultūros struktūrą, kuri leidžia valdžią turinčiai grupei išlaikyti maksimalią valdžią su minimaliu konfliktu. Ideologija primeta valdomiesiems klaidingą suvokimą, pvz., prekinį fetišizmą, pasak kurio vertė yra neatsiejama daikto dalis, o ne išorinis bruožas pridedamas prie jo per darbą.
Valdančioji klasė per dominuojančią ideologiją užtikrina savo socialinę reprodukciją, nes ideologija visoms socioekonominėms klasėms perteikia sampratą, kad valdančiosios klasės ekonominiai interesai yra visos visuomenės ekonominiai interesai. György Lukács laikė, kad ideologija yra valdančiosios klasės klasinės sąmonės projekcija.
Ideologijos pabaiga
Intelektualiniame diskurse ne kartą minėta ideologijos pabaiga. Po Antrojo pasaulinio karo ideologijai buvo skelbiamas galas, nes tikėta, kad ideologija atspindi nesubrendusį doktrinieriškumą, ir ją esą pakeisiąs pragmatinis kompromisas.
Šiai nuomonei prieštaravo radikalieji kritikai, pvz., Marcuse teigė, kad ideologinis konfliktas rimsta ne dėl ideologijos pabaigos, o dėl visuomenę užvaldžiusios engėjiškos ideologijos, kurią valdomiesiems primetė valdančiosios grupės. Pasak Marcuse, darbininkų klasė prarado revoliucingumą ir sugebėjimą sugriauti kapitalistines struktūras, nes ši klasė buvo integruota į kapitalistinę visuomenę per materialinės gerovės didėjimą ir vartotojiškumą. Socialistinė alternatyva tokiu būdu buvo prarasta. Įsivyravo kapitalistinės vertybės, kurios neleidžia plėtotis progresyvioms žmogiškoms vertybėms, tokioms kaip kūrybiškumas. Pačios valdomosios grupės pradėjo žiūrėti į esamą visuomenę kaip idealą, vienintelę įmanomą socialinės organizacijos formą. Pasak Gramsci, ideologija nebuvo sunaikinta pokario augimo, o vietoje to įsivyravo viena ideologinė perspektyva (hegemoniška ideologija). Išnyko tik ideologinis konfliktas.
Politinės ideologijos
Šiuo metu pagrindinėmis politinėmis ideologijomis laikomi:
Socializmas
Socializmo ideologija didžiaja dalimi remiasi marksizmo koncepcija, kurios pagrindiniai autoriai yra K. Marksas ir F. Engelsas.
Konservatizmas
Konservatizmas arba politinis konservatizmas yra keletas istoriškai susijusių politinių filosofijų arba politinių ideologijų.
Konservatizmo ideologija gimė Europos kultūriniuose sluoksniuose ties XVIII ir XIX amžiaus riba kaip reakcija į bandymus praktiškai įgyvendinti Švietimo idėjas, visų pirma į Prancūzijos didžiąją revoliuciją. Senosios socialinės tvarkos šalininkai vietoje laisvės, lygybės ir brolybės šūkių kėlė savas idėjas. Visos šios idėjos, išdėstytos tam tikra tvarka, ir sudarė konservatizmo ideologiją.
Kreivadantiniai
Kreivadantiniai (Anomodontaceae) – lapsamanių (Bryopsida) šeima, kuriai priklauso stambios, puriais kilimais ar patiesalais augančios samanos. Stiebas puokštėtai šakotas, šakučių ir stiebo lapai vienodos formos. Auga ant medžių kamienų ar žemių sluoksniu apneštų akmenų.
Lietuvoje auga vienos genties samanos:
Paranaiba
Paranaiba  – Brazilijos upė, ištekanti iš Minas Žeraiso valstijos Mata da Korda kalnų, Rio Paranaiba savivaldybėje, 1 148 metrų aukštyje. Upės ilgis yra apie 900 km iki įtekėjimo į Rio Grandę, nuo kur prasideda Parana, t. y. San Paulo, Minas Žeraiso ir Pietų Mato Groso valstijų sankirtoje.
Pagrindiniai Paranaibos intakai yra San Markas (São Marcos), Korumba (Corumbá), Meja Pontė (Meia Ponte) ir Boisas. Didelės užtvankos upės kelyje yra Emborkasanas, Itumbiara, San Simanas ir Ilja Solteira. Netoli Itumbiaros esanti Kašoeira Durada užtvanka yra didžiausia hidroelektrinė Brazilijoje, tiekianti elektrą Gojanijai ir Brazilijos miestui.
Paranaiba tinkama navigacijai tik dirbtiniame Ilha Solteira ežere, kurio ilgis 180 km ir tęsiasi iki San Simano užtvankos.
Dėl didelio upės išteklių naudojimo susiduriama su aplinkosauginėmis problemomis. Smėlio gavyba ir miškų kirtimas upės baseine sukelia krantų eroziją, o beveik visi pakrantės miestai savo nutekamuosius vandenis į upę išleidžia nevalytus, įskaitant Gojaso sostinę Gojaniją, kurios 95 % nuotekų nevalytos patenka į Meja Pontės upę, kuri įteka į Paranaibą.
Kefalinijos nomas
Kefalinijos nomas, Kefalonijos ir Itakės nomas  – vienas iš Graikijos nomų, Jonijos salų periferijos dalis. Sostinė – Argostolis (12,6 tūkst. gyv.). Nomą sudaro dviejų salų – Kefalinijos ir Itakės, teritorijos.
Su Kefalinijos nomu ribojasi:
Savivaldybės
Nomą sudaro: Visos savivaldybės yra Kefalinijos saloje, išskyrus Itakės demą, esantį Itakės saloje. thumb|left|300px|Kefalonijos nomo savivaldybės
Musth
miniatiūra||thumb|right|220px|Dramblio kvapioji liauka musth laikotarpiu Musth (, 'apnuodytas') – periodiškai vykstantis kasmetinis dramblių fiziologinis reiškinys, susijęs su trumpapalaikiu elgesio pakitimu, kartu su dideliu reprodukcinių hormonų padidėjimu organizme. Musth metu atsivėrusios kvapiosios odos liaukos, kurių išskyros skleidžia stiprų kvapą, vaidina didelį vaidmenį ryšiams tarp dramblių palaikyti, ypač per rują. Šiomis išskyromis ženklinamos teritorijos, atbaidomi priešai. Dramblių kvapiosios liaukos išsidėstę galvos paviršiuje, ties smilkiniais. Iš įvairiausių cheminių medžiagų sudaryti kvapai, kuriuos skleidžia smilkiniuose esančios liaukos, palaiko tvarką dramblių bendruomenėse.
Fiziologija
Dramblių musth laikotarpis dažniausiai siejamas su ruja, poravimosi sezonu. Tačiau musth dažniausiai vyksta šaltuoju sezonu, todėl nebūtinai sutampa su patelių poravimosi poreikiu. Šiuo laikotarpiu sveiko suaugusio dramblio organizme žymiai padaugėja testosterono. Tada gyvuliai darosi agresyvūs ir nenuspėjamai elgiasi tiek su kitais patinais, tiek su žmonėmis. Įnirtę prijaukinti drambliai gali užmušti savo gyvenimo palydovus – varovus. Musth vidutiniškai trunka nuo vieno iki dviejų mėnesių, apima dramblių amžiaus grupę nuo 21 iki 80 metų. Jos metu skleidžiamas ypatingas kvapas, ypač aitrus sustiprėjusios agresijos ir lytinio aktyvumo metu. Būtent šis kvapas labiausiai traukia pateles. Tuo tarpu jauni socialiai nesubrendę patinai skleidžia saldų aromatą, kuris išduoda nesubrendusį dramblį, vyresniems signalizuojantį, kad jis dar per jaunas su jais varžytis dėl patelių, todėl išvengia konfliktų su suaugusiais. Vyresni rujojantys patinai skleidžia dvoką, kuris atbaido jaunus patinus - visa tai užtikrina tvarką patinų draugijoje.
Xbox
Xbox – „Microsoft“ korporacijos sukurta kompiuterinių žaidimų konsolė; Xbox 360 pirmtakas. Priklauso šeštajai kompiuterinių žaidimų konsolių kartai. Tai pirmoji „Microsoft“ kompanijos kompiuterinių žaidimų, konsolė išleista 2001 m. lapkričio 15 d. Š. Amerikoje, 2002 m. vasario 22 d. Japonijoje ir tų pačių metų kovo 14 d. Australijoje ir Europoje. Konkuravo su „Sony“ PlayStation 2, „Sega“ Dreamcast ir „Nintendo“ GameCube. Integruotas Xbox Live leisdavo žaidėjams žaisti vienas prieš kitą internetu.
Xbox gamyba buvo nutraukta 2006 m. pabaigoje, bet paskutinis žaidimas, „Madden NFL 09“, buvo išleistas 2008 m. rugpjūtį. Xbox konsolių su pasibaigusiomis garantijomis taisymas buvo nutrauktas 2009 m. kovo 2 d.; kitos Xbox konsolės, kurios buvo dar su garantija, buvo pakeistos į Xbox 360. Xbox Live buvo išjungtas 2010 m. balandžio 15 d.
2009 m. IGN įvardino Xbox 11-ta geriausia visų laikų žaidimų konsole iš 25.
Istorija
Konsolė buvo pirmasis „Microsoft“ žingsnis į žaidimų konsolių rinką, po Windows CE įdiegimo į „Sega“ Dreamcast. Pirmoji Xbox versija buvo gaminama mažos „Microsoft“ komandos, kurioje dirbo žaidimų kūrėjas Seamus Blackley. „Microsoft“ vis atidėliojo konsolę, kuri pirmą kartą buvo paminėta 1999 metais per interviu su Bilu Geitsu. Kai Bilas Geitsas pristatė Xbox per 2000 m. žaidimų kūrėju konferenciją, jie buvo nustebinti konsolės technologijomis. Tais metais, kai vyko šis pristatymas, „Sega“ nutraukė savo Dreamcast gamybą, o „Sony“ PlayStation 2 buvo tik pradėtas pardavinėti Japonijoje.
Techniniai duomenys
thumb|right|225px|Originalus Xbox valdymo įrenginys
Xbox žaidimai
Populiariausių Xbox žaidimų sąrašas (Pastaba. Duomenys ne pilnai patikrinami) :
Akimas
thumb|right|150px|[[Pietų Kazachstano sritis|Pietų Kazachstano srities akimas (2009 m.)]] Akimas  – vietinės vykdomosios valdžios vadovo titulas Kazachijoje ir Kirgizijoje. Uzbekijoje tokias pareigas einantis asmuo vadinasi chokimas.
Kazachija
Akimai būna srities, respublikinio pavaldumo miesto ar sostinės ir vadovauja atitinkamam akimatui (srities, miesto ar sostinės administracijai). Akimai yra prezidento ir respublikos vyriausybės atstovai. Akimus Kazachijos premjero teikimu skiria Kazachijos prezidentas.
Kitų administracinių teritorinių vienetų akimai skiriami į pareigas ar renkami pagal tvarką, kurią apibrėžia Kazachijos prezidentas. Prezidentas savo nuožiūra gali atleisti bet kurį akimą. Naujai išrinktam Kazachijos prezidentui ėmus eiti pareigas sričių, respublikinio pavaldumo miestų ir sostinės akimai automatiškai praranda įgaliojimus, tačiau pareigas eina tol, kol prezidentas paskiria naujus akimus.
Kirgizija
Kirgizijoje akimai yra akimato (rajono administracijos) vadovai.
Giedriai (Jurbarkas)
Giedriai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Jurbarko, prie Račintakio – kairiojo Mituvos intako ištakų ir rytinėje kelio Jurbarkas–Girdžiai pusėje.
Eduardo Chillida
Eduardas Čiljida (, 1924–2002 m.) – XX a. Ispanijos baskų skulptorius ir grafikas, abstrakčiosios dailės atstovas. thumb|right|240px| „Vėjo kombo“ serijos skulptūros, [[San Sebastianas]]
Biografija
E. Čiljida pradėjo garsėti tarptautiniu mastu. 1958 m. apdovanotas Didžiuoju prizu už skulptūrą Venecijos bienalėje tarptautinių dailininkų kategorijoje, 1960 m. − Kandinskio prizu ir 1964 m. − Karnegio prizu. Po 1960 m. E. Čiljida pradėjo kurti didelių matmenų granito skulptūras. 1969 m. jo skulptūra pastatyta prie UNESCO pastato Paryžiuje, jis iliustravo vokiečių filosofo M. Heidegerio veikalą Die Kunst und der Raum. 1979 m. kartu su Willem de Kooning apdovanotas Andrew Mellon prizu. 1980 m. įvyko kapitalinė skulptoriaus retrospektyvinė paroda Gugenheimo muziejuje Niujorke. 1984 m. E. Čiljida apdovanotas nacionaliniu Didžiuoju meno prizu iš Prancūzijos vyriausybės. 1994 m. jis tapo San Fernando dailės akademijos Madride garbės nariu, 1996 m. jam Jack Goldhill apdovanojimą skyrė Britanijos karališkoji dailės akademija. 1998 m. įvyko paroda Karalienės Sofijos muziejuje Madride, kuri vėliau parodyta Bilbao Gugenheimo muziejuje.
Skulptorius yra sukūręs daug skulptūrų viešosioms erdvėms. E. Čiljida skulptūroje naudojo elementarias formas, derino metalo solidumo pajautimą su skulptūros kompoziciniu atvirumu. Skirtingai nuo daugelio XX a. antros pusės modernistinių skulptorių, E. Čiljida tiesiogiai dirbo su metalo ir granito medžiagomis, išmoko metalo apdirbėjo ir akmendirbio amatų. Pasak skulptoriaus, „geležies gabalas yra idėja pati savaime“. Jis yra pasakęs: „Manęs nedomina erdvė, esanti už formų, bet erdvė, sukurta tarp formų paviršių, kuri jas persmelkia, jų vidinis pagrindas“. 2000 m. Hernani kaime atsidarė Chillida-Leku muziejus, kurio vienas iniciatorių buvo E. Čiljida. Eduardas Čiljida mirė 2002 m. rugpjūčio 19 d. San Sebastiane. Bene garsiausia jo skulptūra minima esanti Gernikos miestelyje Baskijoje taikos tema ir sudaranti porą H. Muro skulptūrai.
Terpūginiai
Terpūginiai (Hexagrammidae) – skorpenžuvių (Scorpaeniformes) būrio žuvų šeima. Dydis – apie 50 cm. Paplitę Ramiojo vandenyne šiaurinėje arktinėje dalyje priekrantėse.
Šeimoje 5 gentys, 12 rūšių.
Augustavo valsčius
Augustavo valsčius  – kaimo-miesto valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje. Centras – Augustavas. Ribojasi su Barglavo, Kalinavo, Naujinės, Plaskų, Račkų ir Štabino valsčiais bei Augustavo miestu.
Istorija
thumb|Teritorija priskirta Lietuvai pagal [[Lietuvos-Tarybų Rusijos taikos sutartis|1920 metų liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį]]
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei, kita dalis kaimų priklausė iki 1569 m. Liublino unijos. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį valsčius buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Dalis valsčiaus kaimų priklauso 1919–1954 m. egzistavusiam Kalino valsčiui. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.