cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sergejus Dovlatovas
Biografija
Tėvas teatro režisierius Donatas Mečikas (1909-1995 m.), motina literatūros korektorė Nora Dovlatova (1908-1999 m.). Nuo 1944 m. šeima gyveno Leningrade.
Įstojęs į Leningrado universiteto žurnalistikos fakultetą, dirbo Jūrų technikos universiteto studentų laikraštyje, rašė apsakymus. Buvo pakviestas į literatūrinę grupę „Mistiečiai“, kurią įsteigė Vladimiras Marazminas, Igoris Jefimovas, Borisas Vachtinas. Dirbo kino scenaristės Veros Panovos asistentu. 1972-1975 m. gyveno Taline, dirbo laikraščiuose „Советская Эстония“ ir „Вечерний Таллин“. Vėliau dirbo ekskursijų vadovu Puškino draustinyje prie Pskovo, grįžęs į Leningradą dirbo žurnale „Костёр“.
Tačiau jo kūrybos žurnalai nespausdino. Tik 1974 m. žurnalas „Юность“ išspausdino apsakymą gamybine tema „Interviu“. Jo pirmosios apsakymų knygos, parengtos Talino leidykloje „Eesti raamat“, spausdinimą sustabdė KGB. Nuo šeštojo dešimtmečio kūrinius skelbė savilaidos leidiniuose, užsienyje, emigrantų žurnaluose „Континент“, „Время и мы“.
1978 m. neapsikęsdamas dėl valdžios persekiojimo emigravo į Vieną, vėliau į JAV, kur leido liberalų laikraštį „Новый американец“. 1980 m. susilaukė pripažinimo, jo kūrybą spausdino prestižinis žurnalas „The New Yorker“. Vedė autorinę laidą radijo stotyje „Laisvė“. Mirė dėl širdies nepakankamumo, palaidotas Maunt Hebrono kapinėse.
Kraujeliai
Kraujeliai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, į šiaurę nuo Stirnių, Labanoro RP, Labanoro girios vakariniame pakraštyje, Stirnių ežero rytinėje pakrantėje. Gamtos paminklas – Šventakmenis.
thumb|left|235px|Šventakmenis
Etimologija
Kaimo vardas tikriausiai asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo Kraujelio pavardės. Liaudies etimologija mena, kad akmuo rijo gyvulius ir augalus, kol žynys jį pašventino ir pavadino Šventakmeniu.
Istorija
1684 m. kaimas minimas Molėtų bažnyčios krikšto metrikų knygoje. Gyveno Andrius Kraujelis, Jokūbas Kiemeikis.
1369 m.
1369 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Lozana
Lozana – miestas Šveicarijoje, prie Ženevos ežero, Vo kantono centras. Išvystyta mašinų, metalo apdirbimo, poligrafijos, siuvimo, maisto pramonė. Daug muziejų – dailės, archeologijos ir istorijos, dekoratyvinių menų ir kt. Yra Šv. Marijos katedra (XIV–XV a.), gotikinė Notre-Dame katedra (XII–XIII a.), Šv. Pranciškaus bažnyčia (XIII–XIV a.), rotušė (XV–XVII a.).
Istorija
Prieš mūsų erą Lozana buvo keltų gyvenvietė, vėliau Lozanos apylinkėse romėnai pastatė karinę stovyklą ir pavadino Lousanna (tvirtovė vadinos Lausodunon arba Lousodunon). Žlugus Romos imperijai, miestas persikraustė į dabartinę vietą, jį valdė Savojos kunigaikščiai. 1536-1798 m. miestas priklausė Bernui; Napoleono karų metu 1803 m. Lozana tapo naujo – Vo kantono, prisijungusio prie Šveicarijos konfederacijos, administraciniu centru.
1916 m. birželį vyko 2 lietuvių konferencijos dėl nepriklausomybės.
Žagarės žydai
thumb|300px|[[Žagarės sinagogos]]
Lozana
Sportas
Žymiausi futbolo klubai:
Žagarės žydai
Istorija
Žagarės žydų bendruomenė garsėjo žymiais rabinais ir pamokslininkais. Senojoje Žagarėje gyveno rabinai Jekutielis-Zalmanas, Kalonimus Goldšteinas, Duberis Rabineris, Izaokas-Aizikas Rabinovičius, Chaimas Lurje, Cemachas Zaksas, Cvi Pšedmeiskis. Naujoje Žagarėje rabinatui priklausė rabinai Simonas Hurvičius, Elijas Šikas, Uri-Dovydas Apirjonas, Chaimas – Cvi Broide, Jokūbas-Juozapas, Bencionas Feldmanas, Jokūbas Kacas, Chaimas Korbas, Israelis Reifas, Judas-Leibas Reifas, Izaokas Reifas. Žagarėje gimė Rafaelis Natanas Rabinovičius (1835–1888), visame pasaulyje garsus Talmudo tyrinėtojas, parašęs 16 tomų mokslinį veikalą apie jį. Žagarėje gyveno žymus rabinas ir Talmudo žinovas Volfas Lipkinas. Žagarėje gimė ir jo sūnus, garsus rabinas ir pamokslininkas Izraelis Lipkinas (1810–1883), žinomas kaip Izraelis Salanteris. Jis buvo Kauno Slabados ješivos dvasinis vadovas ir naujos judaizmo krypties „Musar“ atstovas. Teturėdamas trisdešimt metų jis jau vadovavo Vilniaus Ramailės ješivai ir garsėjo didžiu mokytumu bei gyvenimo kuklumu. Izraelis Salanteris buvo vienas pirmųjų rabinų Rytų Europoje, siekęs panaikinti konfliktą tarp ortodoksinio ir modernaus pasaulių, teigęs, kad progresas neprieštarauja ir nekelia pavojaus tikėjimui bei Toros įstatymams.
Žagarės žydų bendruomenė pasaulyje garsėjo ne tik kultūrine veikla, čia gimusiais iškiliais rašytojais, menininkais, verslininkais, bet ir mokslininkais. XIX a. pr. čia veikė mokslininkų ratelis, kuriam vadovavo Chaimas Cakas. Itin gausi bendruomenė gyveno Žagarėje (tarpukariu čia buvo 8000 žydų – 57 % visų gyventojų). Senosios ir Naujosios Žagarių žydai turėjo atskirus kahalus, sinagogas, kapines, rabinatus.
Paskutinis Žagarės žydas
Tuo metu, 1922 m. vasario 1 d., kai A. Mendelsonas gimė, Žagarės žydų bendruomenę sudarė apie 2000 narių. Jo tėvas Mejeris Mendelsonas turėjo savo kiemą ir vertėsi medienos prekyba iš grafo Naryškino miško. Aiziko gimimo diena buvo paženklinta 35-erių tėvo netektimi. Antrojo pasaulinio karo metu A. Mendelsonas tarnavo 16-oje lietuviškoje divizijoje, buvo sunkiai sužeistas. Po karo sugrįžus į tėviškę, apdovanotas aukščiausiu fronto kareivio apdovanojimu – Šlovės III laipsnio ordinu, medaliu „Už narsumą“ ir kitais proginiais apdovanojimais. Jo mama Dina Kanaitė-Mendelsonienė ir sesės Nachama ir Liuba Žagarėje genocido metu buvo sušaudytos. Aiziką Mendelsoną nuo genocido išgelbėjo tarnyba kariuomenėje. Daug sportavo. Iki senatvės liko ištikimas sportui, ypač futbolui ir krepšiniui. Per 89-erius savo gyvenimo metus A. Mendelsonas pergyveno penkias Lietuvas – nepriklausomą, sovietinę, nacistinę, vėl sovietinę ir vėl nepriklausomą. Jam mirus, garsiausi pasaulio laikraščiai paminėjo šią netektį. 2011 m. lapkričio 7 d. New York Times žurnalistas Roger’is Cohen’as, publikavo straipsnį „The Last Jew in Zagare“, skirtą Žagarei, o ypatingai Aizikui Mendelsonui. Straipsnis žymi Žagarės žydų bendruomenės eros pabaigą.
Kraštotyrinė medžiaga
Žagarės gimnazijos geografijos mokytoja Alma Kančelskienė kartu su mokiniais 2005–2012 m. surinko kraštotyrinę medžiagą „Ką byloja paminklai Žagarės žydų kapinėse“. Buvo nuvalyti paminklai, paryškinti užrašai, jie nufotografuoti. Puikios kokybės nuotraukos nusiųstos į Izraelį. Perskaityti ir išversti iš hebrajų į anglų kalbą paminklų užrašai. Vertimų darbus padėjo atlikti anglų įsteigto klubo Lietuvoje „Lithuania Link“ narė Sarah Rabagliati. Buvo išversta visa tai iš anglų kalbos ir apskaičiuoti žydiško kalendoriaus metai į metus pagal Kristų. Darbo rezultatai pristatyti visuomenei.
Atminimo lentos atidengimas
2012 m. liepos 13 d. Žagarės miesto aikštėje buvo atidengta atminimo lenta, kuri skirta atminti Žagarės žydų bendruomenę. Memorialo užrašai byloja anglų, lietuvių ir jidiš kalbomis. Į memorialinės lentos atidengimo ceremoniją atvyko žymūs žmonės, „International Herald Tribune“ ir „New York Times“ žurnalistas Roger Cohen, knygos „The Last Walk in Naryshkin Pak“ (Paskutinis pasivaikščiojimas Naryškino parke) autorė Rose Zwi, dokumentinio filmo „Dėdė Chatzkelis“ prodiuseris iš Australijos Rod Freedman, NVO „Lithuania Link“ įkūrėjas Joy Hall, Zhager ShtetLinks interneto svetainės sukūrėjas Cliff Marks.
Andrejus Sacharovas
Andrejus Dmitrijevičius Sacharovas (, 1921 m. gegužės 21 d. – 1989 m. gruodžio 14 d.) – sovietų branduolinės fizikos atstovas, disidentas ir žmogaus teisių aktyvistas. Sacharovas buvo civilinių teisių ir reformų Sovietų Sąjungoje šalininkas. 1975 m. gavo Nobelio premiją.
Gyvenimas ir karjera
Gimė Maskvoje, 1938 metais įstojo į Maskvos valstybinio universiteto Fizikos fakultetą. Po evakuacijos 1941 m. Antrojo pasaulinio karo metu, mokslus baigė Ašchabade, šiandieniniame Turkmėnistane. Paskirtas laboratoriniams darbams Uljanovske. Į Maskvą sugrįžo 1945 m., studijoms FIAN’o (Sovietų mokslų akademijos Fizikos instituto) Teoretiniam departamente. 1947 metais gavo Filosofijos daktaro laipsnį.
Antrojo Pasaulinio karo pabaigoje Sacharovas tyrinėjo kosminius spindulius. 1948-ųjų viduryje jis dalyvavo Sovietų atominės bombos projekte, kuriam vadovavo Igoris Kurčiatovas. Pirmasis sovietinis atominis įrenginys buvo testuojamas 1949-ųjų rugpjūčio 29 dieną. 1950-aisiais Sacharovas ėmė vadovauti vandenilinės bombos kūrimui Sarove. Pirmasis sovietų įrenginys buvo testuojamas 1953-ųjų rugpjūčio 12 dieną. 1953 metais gavo Mokslų Daktaro laipsnį, buvo išrinktas Sovietų Mokslų akademijos nariu, ir buvo apdovanotas pirmuoju (iš jo gautų trijų) Socialistinio darbo didvyrio vardu. Sacharovas tęsė savo darbą Sarove, padėdamas kurti pirmąją tikrą sovietinę vandenilinę bombą, testuotą 1955-asiais, ir 1961-ųjų spalį 50MT Caro bombą, patį galingiausią kada nors sprogusį įrenginį.
Jis taip pat kūrė kontroliuojamos branduolinės sintezės reaktoriaus, tokamako, idėją, kas vis dar yra pagrindas daugumai vykdomų darbų. Sacharovas drauge su Igoriu Tamu kūrė ypatingai karštos jonizuotos plazmos rato formos magnetiniame lauke sustabdymo, taip kontroliuojant termobranduolinę sintezę, idėją. Tai leido tobulinti tokomako įrenginį.
Sacharovas sukūrė priverstinės gravitacijos idėją kaip alternatyvą kvantinės gravitacijos teorijai.
Posūkis į aktyvizmą
1950-ųjų pabaigoje Sacharovas susirūpino jo darbo moralinėmis ir politinėmis reikšmėmis. Politiškai aktyvus 1960-aisiais, Sacharovas buvo prieš branduolinio arsenalo didinimą. Remdamas atmosferos testų pabaigimą, jis buvo svarbus asmuo 1963-ųjų Dalinio testų uždraudimo sutartyje, pasirašytoje Maskvoje. 1965-aisiais jis sugrįžo į fundamentaliuosius mokslus ir pradėjo dirbti kosmologijos srityje, bet ir toliau veikė kaip politinis disidentas.
Pagrindinis posūkis Sacharovo politinei veiklai atėjo 1967-aisiais, kai priešraketinė gynyba tapo pagrindine problema JAV ir Sovietų Sąjungos santykiuose. Slaptame išsamiame laiške sovietiniams lyderiams 1967-ųjų liepos 21, Sacharovas aiškina būtinybę „pagauti amerikiečius ant jų pačių žodžių“ ir priimti jų pasiūlymą "abipusiškai atsisakyti JAV ir Sovietų Sąjungoje vystyti priešraketinę gynybą“, nes kitaip šios, naujos technologijos varžybos padidins branduolinio karo galimybę. Jis taip pat prašė leidimo publikuoti jo rankraštį, išsiųstą su laišku, spaudoje, tam, kad paaiškintų apie šios gynybos klastingą pavojų. Valdžia ignoravo jo laišką ir atsisakė jam leisti inicijuoti viešą diskusiją apie priešraketinę gynybą sovietų spaudoje.
1968-ųjų gegužę jis užbaigė esė, Apmąstymai apie Progresą, Taiki Koegzistencija, ir Intelektuali Laisvė, kur priešraketinė gynyba pavaizduota kaip pagrindinė galimybė pasauliniam branduoliniui karui kilti. Po šios esės paplitimo savilaidos (samizdat) būdu, o vėliau publikavimo už sovietų Sąjungos sienų, Sacharovui buvo uždrausta dirbti su militarizmu susietuose tyrimuose ir jis sugrįžo į FIAN studijuoti fundamentaliosios teorinės fizikos. 1970-aisiais jis buvo vienas iš Maskvos Žmogaus Teisių komiteto įkūrėjų ir nugalėjo didėjantį režimo spaudimą. Jis vedė bendramintę, žmogaus teisių aktyvistę Jeleną Bonner 1972-aisiais.
1973 Sacharovas buvo nominuotas Nobelio taikos premijai. Ją laimėjo 1975, tačiau jam nebuvo leista išvykti iš Sovietų Sąjungos į Premijų įteikimo ceremoniją. Sacharovo žmona perskaitė jo kalbą per įteikimo ceremoniją.
Vladas Kviklys
Vladas Kviklys (1908 m. balandžio 6 d. Šavašai, Daugailių valsčius – 1985 m. vasario 23 d. Vilnius) – Lietuvos gydytojas higienistas, medicinos mokslų daktaras, publicistas, redaktorius. Mokyklinės higienos pradininkas Lietuvoje.
Andrejus Sacharovas
Posūkis į aktyvizmą
Sacharovo idėjos paskatino žmogaus teisių principo kaip politikos pagrindo įtvirtinimą. Jo darbuose yra deklaruojama, jog „principas „kas nėra uždrausta tas yra leistina“ turi būti suprastas pažodžiui“, neigiant teisėtumo visų neužrašytų įstatymuose moralinių ar kultūrinių normų svarbumą. Jis buvo suimtas 1980-ųjų sausio 22 dieną, po jo viešų protestų, nukreiptų prieš sovietų invaziją į Afganistaną 1979 metais, ir buvo ištremtas į Gorkio miestą (dabar Nižnij Novgorodas), kuris buvo neprieinamas užsieniečiams.
Vladas Kviklys
Biografija
Brolis Mečislovas Kviklys, sūnus Gediminas Kviklys. Gimė valstiečių šeimoje. 1919–1920 m. lankė Dulių pradžios mokyklą. 1920–1922 m. mokėsi Antalieptės žemesniojoje žemės ūkio mokykloje, 1922–1927 m. Utenos „Saulės“ gimnazijoje, 1927–1928 m. Rokiškio gimnazijoje. 1928–1934 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) Medicinos fakultete.
1931 m. sausio 2 d. pašauktas į Lietuvos kariuomenę. 1932 m. rugsėjo 15 d. baigus Karo mokyklą suteiktas kavalerijos atsargos jaunesniojo leitenanto laipsnis.
Andrejus Sacharovas
Posūkis į aktyvizmą
Tarp 1980-ų ir 1986-ų, Sacharovas buvo laikomas griežtoje sovietų priežiūroje. Savo užrašuose jis mini, kad jų apartamentai Gorkyje buvo dažnas vagių ir kratos vykdytojų taikinys. Jis liko izoliuotas, bet nepasidavęs iki 1986-ųjų gruodžio, kai jam buvo leista sugrįžti į Maskvą, kuomet Michailas Gorbačiovas pradėjo perestroiką ir viešumą (glasnost).
Vladas Kviklys
Studijos
Studijuodamas VDU dirbo Kūno kultūros rūmuose instruktoriumi ir redaktoriumi. 1932 m. redagavo šių rūmų leidžiamą laikraštį „Mūsų sportas“, 1933–1934 m. savaitinį iliustruotą žurnalą „Kūno kultūra ir sveikata“. Bendradarbiavo leidiniuose „Trimitas“, „Fiziškas auklėjimas“, „Tautos mokykla“, „Medicina“, „Skautų aidas“, „Sveikata ir darbas“, „Vairas“, „Žemės ūkis“ ir kt. Taip pat važinėjo skaityti paskaitų, rengė ir vadovavo sporto stovykloms. Svarbus to laikotarpio darbas buvo moterims skirtas vadovas „Vaikelių auginimas“ (1931 m.), kuris gavo Žemės ūkio rūmų pirmąją premiją.
Andrejus Sacharovas
Posūkis į aktyvizmą
Jis inicijavo pirmąsias nepriklausomas legalias politines organizacijas ir tapo žinomu Sovietų Sąjungos augančioje politinėje opozicijoje. 1989-ųjų balandį Sacharovas buvo išrinktas į naująjį parlamentą, Visasąjunginį Žmonių deputatų kongresą ir buvo vienas iš demokratinės opozicijos vadovų.
Vladas Kviklys
Studijos
1934 m. gavęs LR Švietimo ministerijos stipendiją, išvyko tobulintis į Romos aukštąją kūno kultūros akademiją. 1935 m. persikėlė į Austriją studijuoti Graco universiteto Medicinos fakultete. 1936 m. buvo žiemos olimpinių žaidynių Garmiš-Partenkirchene (Vokietija) oficialus Lietuvos spaudos atstovas. 1937 m. apgynė diplominį darbą „Žmogaus fizinio pajėgumo tyrimų metodai“. 1937–1938 m. Graco universitete rengė daktaratą, tačiau, 1938 m. Vokietijai okupavus Austriją, jam teko grįžti į Lietuvą.
Andrejus Sacharovas
Posūkis į aktyvizmą
Sacharovas mirė nuo širdies smūgio 1989-aisiais, būdamas 68 metų, ir palaidotas Vostryakovskoye kapinėse Maskvoje.
Vladas Kviklys
Studijos
Grįžęs pradėjo dirbti VDU Fizinio auklėjimo katedros asistentu, kartu dirbo ir Sveikatos departamente medicinos referentu. Tuo metu ėmė tyrinėti Lietuvos mokyklų sanitarinę būklę ir mokinių sveikatą, tyrimų rezultatus paskelbė 1939 m. „Medicinos žurnale“.
Andrejus Sacharovas
Posūkis į aktyvizmą
2003 m. sausio 8 d. (po mirties) apdovanotas Lietuvos Vyčio Kryžiaus ordinu.
Vladas Kviklys
Studijos
1938 m. lapkričio 3 d. paaukštintas gavo leitenanto laipsnį, įrašytas į sanitarijos karininkus ir priimtas į tikrąją karinę tarnybą Karo ligoninės jaunesniuoju ordinatoriumi. 1939 m. balandžio 27 d. pačiam prašant paleistas į sanitarijos karininkų atsargą. 1940 m. paskirtas LR Sveikatos ir socialinio aprūpinimo ministerijos Medicinos departamento direktoriumi.
Okupacijų metai
1940–1941 m. LSSR sveikatos apsaugos liaudies komisariato gydymo-profilaktikos įstaigų valdybos viršininkas. Komisariatui persikėlus iš Kauno į Vilnių, pradėjo dirbti pedagoginį darbą Vilniaus universitete (VU) – dėstė fizinio auklėjimo teoriją ir sporto higieną. 1941–1944 m. Daugailių ambulatorijos ir Utenos apskrities gydytojas. Šiuo laikotarpiu rinko ir kaupė medžiagą apie Utenos apskrities gyventojų sveikatą ir sergamumą vokiečių okupacijos metais. 1944–1945 m. sanitarijos ir epidemiologijos valdybos viršininkas. Nuo 1945 m. dirbo pedagoginį darbą VU Medicinos fakulteto Higienos katedroje, dėstė fizinio auklėjimo teoriją ir sporto higieną. Taip pat skaitė mokyklinės higienos kursą Vilniaus pedagoginiame institute. 1953 m. jam suteiktas vyresniojo mokslinio bendradarbio, 1955 m. docento vardas.
Andrejus Sacharovas
Poveikis
Šio disidento vardu pavadinta Sacharovo premija įsteigta 1988-aisiais. Kasmet Europos Parlamentas skiria Sacharovo premiją asmeniui ar organizacijai už nuopelnus ginant žmogaus teises ir skatinant demokratiją.
Populiari grožinė literatūra
Sacharovas ir „sacharovo kelias“ buvo aprašyti Artūro C. Klarko novelėje „2010: antroji odisėja“. Vienas iš „Enterprice-D“ kosminių laivų „Star Trek: The Next Generation“ buvo taip pat pavadintas jo vardu.
Vladas Kviklys
Okupacijų metai
1945–1962 m. Sanitarijos ir higienos instituto Vilniuje direktorius. 1953–1966 m. dar ir LSSR Sveikatos apsaugos ministerijos Medicinos mokslinės tarybos pirmininkas. Jo vadovaujamas Sanitarijos ir higienos institutas išaugo į didelę mokslinę ir praktinę įstaigą, kuri ištyrė ir apibendrino sanitarines karo pasekmes, tyrė kaimo, komunalines, darbo, mitybos, vaikų ir paauglių higienos problemas. 1949 m. apgynė medicinos mokslų kandidato disertaciją „Tarybinių mokyklų higienos pagrindų taikymas vykdant pokarinį Lietuvos TSR mokyklų atstatymą“.
1962–1985 m. VU Medicinos fakulteto Higienos katedros vedėjas. 1966–1968 m. dar ir VU Gydytojų tobulinimosi fakulteto dekanas. Higienos katedra ir jos vedėjas užmezgė glaudžius ryšius su Greifsvaldo universiteto (VDR) higienistais, atliko bendrų tyrimų. 1962 m. jo iniciatyva VU Medicinos fakultete įkurtas Sanitarijos ir higienos skyrius. 1969 m. apgynė medicinos mokslų daktaro disertaciją „Vaikų ir paauglių higienos raida ir pasiekimai Lietuvos TSR mokyklose“. 1970 m. suteiktas profesoriaus vardas.
Aktyviai dalyvavo visuomeninėje veikloje, buvo žurnalų „Higiena ir sanitarija“, „Sveikatos apsauga“ redkolegijų narys. Penkių vadovėlių, daugiau kaip šimto mokslinių ir metodinių darbų autorius, trijų tomų leidinio „Antiseptikos vadovas“ redakcinės kolegijos narys. 1958 m. suteiktas nusipelniusio LSSR gydytojo vardas. Palaidotas Antakalnio kapinėse.
Video loterijų terminalai
Video loterijų terminalai (sutrumpintai VLT) - lošimo automatų  rūšis, apimanti lošimų automatus, kuriuose elektroniniu būdu per centrinį kompiuterį realizuojamos (imituojamos) įvairios loterijos. VLT dar yra vadinami tiesioginio ryšio bilietų pardavimo mašinomis (ETVM - angl.) arba VLT Slots.
Veikimo principas
VLT lošimo automatai leidžia platinti popierinių, atverčiamų, nutrinamų loterijos produktų tiesioginio ryšio versijas, kitaip tariant, emuliuoja loteriją, panaudojant kompiuterinius lošimo terminalus. VTL lošimo automatai, sujungti į tiesioginio ryšio tinklą, pateikia įvairių loterijos bilietų el. versijas naudodami vaizdo įrenginį, kartu išlaikydami kai kuriuos popierinėms loterijoms būdingus ypatumus.
VLT lošimo automatuose bilietai parduodami kiekviename automate pagal bilietų gamintojo nustatytą tvarką bilietų kiekio gamybos proceso metu. Priešingai nei įprastuose (slot) lošimo automatuose, kur laimėjimus apsprendžia nustatytas algoritmas, VLT automatuose baigtinis bilietų kiekis įdiegiamas į paketą žaidimo sukūrimo metu, o bilietai yra dalinami eilės tvarka, kuria jie yra įdiegtame pakete. Ši išskirtinė savybė VLT operatoriams leidžia apeiti draudimus, įvairiose šalyse taikomus įprastiems (slot) lošimo automatams.
VLT skirtumai nuo įprastų (slot) lošimo automatų:
Ypatybės
Dėl savo išskirtinių techninių savybių VLT lošimo automatai yra paplitę tose šalyse, kuriose yra taikomi draudimai tradiciniams (slot) lošimo automatams. Lošėjas, žaisdamas tiek slot, tiek VLT, vienodai rizikuoja netekti savo įmokėtos pinigų sumos. VLT turi tokį patį socialinį poveikį lošėjui – asmuo patiria tokias pat emocijas, taip pat rizikuoja netekti savo pinigų, o laimėjimo galimybės net mažesnės nei lošiant su slot mašina, lygiai taip pat gali atsirasti ir priklausomybė.
Siekiant sumažinti neigiamus socialinio poveikio padarinius, azartiniai lošimai, jų organizavimas yra griežtai reguliuojamas valstybių – įstatymai paprastai nustato vietas, kuriose šie žaidimai negali būti organizuojami, griežtus reikalavimus patalpoms, kuriuose leidžiama atidaryti automatų salonus ar lošimo namus. Taip pat nustatomos griežtos lošimo įrenginių apskaitos sąlygos – sertifikavimas, įregistravimas, išregistravimas, įrenginių skaičiaus keitimas, taikomi žaidėjų amžiaus apribojimai, reklamos draudimai ir t. t.
Tose šalyse, kur VLT yra priskiriami ne azartiniams žaidimams, o loterijoms, VLT naudojimui jokie apribojimai nebūna nustatyti bei jie gali būti eksploatuojami bet kuriose viešose vietose – degalinėse, mokyklose, parduotuvėse, kitose viešose įstaigose, masinėse žmonių susibūrimo vietose ir t. t. Tokiu atveju VLT gali lošti ir nepilnamečiai asmenys, apeinami draudimai reklamuoti VLT bei skatinti lošėjus jais naudotis.
Lembolovo aukštuma
Lembolovo aukštuma - aukštuma Karelijos sąsmaukoje. Pavadinta pagal to paties pavadinimo ežerą. Aukštis iki 205 m virš jūros lygio. Aukštuma skiria Suomijos įlankos, Ladogos ežero ir Nevos baseinus.
Vengrijos futbolo varžybos 1996–1997 m.
Vengrijos futbolo varžybos 1996–1997 m.
Ohau ežeras
Ohau ežeras  – ledyninės kilmės ežeras, esantis Naujosios Zelandijos Pietų saloje, priklauso Makenzio baseinui. Ežeras yra maitinamas  Hopkinso ir Dobsono upių, kurių ištakos yra Pietų Alpėse. Iš ežero išteka Ohau upė, kuri įteka į Vaitakio upę.
Ohau yra mažiausias iš trijų, maždaug, lygiagrečių ežerų, telkšančių iš šiaurės į pietus išilgai šiaurinio Makenzio baseino krašto (kiti yra Pukakio ežeras ir Tepako ežeras). Ežero paviršiaus plotas - 60 km².
kairėje|miniatiūra|158x158px|Vieta
Ežeru eina tradicinė riba tarp Otago ir Kenterberio regionų, Otago šiauriausias taškas yra Hopkinso upės ištakos. Oficialiai ežeras yra šiaurės vakarų Vaitakio rajone, pietinėje Kenterberio regiono dalyje.
Dan Quayle
Džeimsas Denfortas „Denas” Kveilas (, g. 1947 m. vasario 4 d.) – Jungtinių Amerikos Valstijų politikas. 1977-1981 m. JAV atstovų rūmų narys, 1981-1989 gimtosios Indianos valstijos senatorius. Prezidento Džordžo H. Bušo valdymo metais, 1989-1993 m., ėjo viceprezidento pareigas. 1992 m. kartu su pareigas einačiu prezidentu Džordžu H. Bušu balotiravosi antrajai kadencijai, tačiau rinkimus laimėjo Bilas Klintonas ir Alas Goras.
Jungtinėse Valstijose žinomas savo viešais pasisakymais, kurie padarydavo Kveilą pajuokų objektu, todėl Denas Kveilas dažnai lyginamas su Džordžu Bušu jaunesniuoju.
Guobiniai
Guobiniai (Ulmaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) šeima, kuriai priklauso medžiai, kasmet numetantys lapus. Lapai pražanginiai, pjūkliškais kraštais. Žiedai pavieniai, žirginėliuose arba kuokštuose. Vaisius – riešutėlis.
Šeimoje yra 10 genčių, apie 35 rūšys. Sistematika nėra nusistovėjusi. Skiriasi rūšių ir varietetų skirstymas, atitinkamai gali kilti problemų nustatant rūšį.
Lietuvoje auga: Lietuviškoje botaninėje literatūroje dažnai minėtas dar
Zelenecas (Vengruvo apskritis)
Zelenecas  – kaimas Lenkijos rytuose, Sadovnės valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietus nuo Sadovnės, apie 25 km į šiaurės vakarus nuo Vengruvo ir apie 72 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Pilietiškumas
Pilietiškumas – sąvoka apibrėžianti savanorišką dalijimąsi resursais bei prisiėmimą ir atlikimą pareigų, reikalingų savo valstybės ar visuomenės bendrai gerovei kelti, palaikyti ar atstatyti, nesiekiant asmeninės naudos ar pelno. Apima materialias gėrybes, intelektinę nuosavybę, moralę, darbą, sąžiningumą, dorą.
Pilietiškumu taip pat laikomos visuomeninės pareigos valstybei: privalomoji karo tarnyba, aktyvumas per rinkimus, įsitraukimas į pilietines akcijas, istorijos žinios, pagarba valstybės simboliams, įstatymų laikymasis.
Šiaurės Korėjos vėliava
250px|thumb|[[Vaizdas:FIAV 111111.svg|23px Šiaurės Korėjos vėliava. Proporcijos: 1:2]] Korėjos Liaudies Demokratinės Respublikos (Šiaurės Korėja) vėliava – stačiakampis padalintas į tris horizontalias juostas: viršutinę ir apatinę mėlynas, vidurinę raudoną. Raudona juosta yra keturis kartus platesnė už mėlynas. Juostas skiria baltos fimbros. Vėliavos centre, paslinktas link flagštoko, raudonoje juostoje baltas skritulys. Jame raudona penkiakampė žvaigždė.
Žvaigždė simbolizuoja revoliucines tradicijas, raudona spalva – patriotizmą ir kovą, balta – idealų tyrumą, mėlyna – siekį apjungti visų pasaulio tautų nepriklausomybės, taikos ir draugystės idėją.
Prie demarkacinės linijos su Pietų Korėja ant vieno iš didžiausių pasaulyje flagštokų plėvesuoja apie 136 kilogramų Šiaurės Korėjos vėliava.
Vėliava adaptuota 1948 m. rugsėjo 8 d.
Bimbiškiai
Bimbiškiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 6 km nuo Joniškio.
Trikala
Trikala − miestas centrinėje Graikijoje, šiaurės vakarinėje Tesalijos dalyje. Trikalos nomo administracinis centras.
Utenos rajono savivaldybė
Utenos rajono savivaldybė – administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lietuvoje, Utenos apskrityje. Administracinis centras – Utena.
Geografija
Utenos rajono savivaldybė išsidėsčiusi Aukštaičių aukštumos šiaurrytinėje dalyje. Per rajono centrą eina Vilniaus−Utenos geležinkelis, Kauno−Daugpilio, Vilniaus−Kupiškio plentai. Asfaltuoti keliai jungia Uteną su visais kaimyniniais rajonais (Anykščių, Molėtų, Švenčionių, Ignalinos, Zarasų ir Rokiškio).
Utenos rajono reljefui, kuris formavosi vėlyvuoju ledynmečiu paskutinio ledyno pakraštyje, būdingos mažos kalvos ir daubos. Jos nevienodos savo forma: vienos apskritos, kitos pailgos, vienur pavienės, kitur sudaro kalvų ir dubumų grandines. Apie Tauragnus, Saldutiškį, Pakalnius kalvų santykinis aukštis šokteli iki 25 m. Aukščiausios kalvos ties Tauragnais: Taurapilio kalnas virš jūros lygio iškilęs 246 m.
Pro rajoną teka Šventoji ir jos kairysis intakas Vyžuona. Telkšo 185 Utenos rajono ežerai (didžiausi – Alaušas, Tauragnas, Indrajai, Utenas), 4 tvenkiniai. Daugelis ežerų ir pelkių sujungti mažais vingiuotais upeliais, smarkiai patvinstančiais pavasarį ir beveik išdžiūstančiais vasarą. Pastovesnio vandeningumo tik Alauša, Tauragna, Vyžuona ir Šventoji. Miškai užima beveik 29,3 % viso rajono ploto. Prie pat Utenos ošia Rašės ir Skaistašilio miškai. Didžiausi miškai – Minčios, Vyžuonų. Medžių rūšinė sudėtis labai įvairi. Be pušų, paplitusios eglės, beržai, baltalksniai, juodalksniai, ąžuolai, drebulės, uosiai, liepos. Ąžuolų giraitės išlikusios prie Pakalnių ir Ąžuolijos miške šalia Utenos. Užliejamos pievos derlingos, bet jų nedaug – tik prie Šventosios ir Vyžuonos upių.
Miškuose gausu briedžių, stirnų, šernų, pilkųjų kiškių, lapių, kiaunių, mangutų. Veisiasi lūšys, užklysta vilkai. Upėse ir ežeruose daug bebrų, ūdrų, ondatrų. Žvejų dažniausiai sugaunamos žuvys − lydekos, ešeriai, karšiai, kuojos. Daugelyje ežerų sužvejojama ungurių. Gilesniuose ežeruose yra seliavų, stintų, seklesniuose − starkių, lynų, karosų, raudžių. Gyvenančios paukščių rūšys – tetervinai, jerubės, meletos, margieji geniai, juodieji gandrai, antys, laukiai, gulbės, gausiausia – paukščių giesmininkų.
Utenos rajonas − vienas iš respublikos rajonų, kuriuose ryškiausiai pastebimi temperatūros svyravimai. Čia anksčiausiai respublikoje susidaro sniego danga, įšąla dirvožemis ir vidutinė paros temperatūra pereina į minusinę. Žiemos, palyginti su kitais rajonais, šaltesnės. Vasaros nelabai karštos ir gana lietingos.
Yra Stabulankių geologinis draustinis, Pakalnių geomorfologinis draustinis.
Istorija
Utenos rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš buvusios Utenos apskrities 40 apylinkių ir Utenos miesto. 1950–1953 m. priklausė Vilniaus sričiai. 1959 m. jam perduota panaikinto Dusetų rajono 5 apylinkės ir panaikinto Švenčionėlių rajono 2 apylinkės. 1973 m. sujungtos kai kurios Utenos rajono apylinkės, 1977 m. 1 apylinkė panaikinta. 1968 ir 1984 m. šiek tiek keitėsi rajono ribos. 1986 m. 1 apylinkė panaikinta.
1995 m. įsteigta Utenos rajono savivaldybė. 2009 m. birželio 26 d. savivaldybės tarybos nutarimu Nr. TS-204 įkurtos 52 seniūnaitijos.
Gyvenvietės
Didžiausios gyvenvietės (2021 m.):
Administracija
thumb|left|Savivaldybės administracijos pastatas
Seniūnijos
thumb|325px|Seniūnijos savivaldybės
Savivaldybėje yra 10 seniūnijų (skliausteliuose – seniūno būstinė):
Švietimas ir ugdymas
Utenos rajono savivaldybėje yra šios mokyklos:
Padūriai
Padūriai arba Orechovka (, nuo 1939 m. Poduhren, 1945–1946 m., nuo 1946 m. Ореховка) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nizovjės kaimo gyvenvietės kaimas.
Magistralinis kelias A3 (Latvija)
A3 – Latvijos kelias, jungiantis Inčukalnį ir Valką. Sutampa su.
Padūriai
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Padūrjai prūsiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities dvaras ir kaimas. 1910 m. buvo 131 gyventojas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kenigsbergo rajono, vėliau Gurjevsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 25 d. – 2008 m. birželio 30 d. Nizovjės apylinkės kaimas.
Tadarina
Tadarina – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Šutų, prie plento.
Miozinas
Miozinas – judinamasis baltymas, sugebantis kryptingai keisti savo konformaciją (erdvinį pavidalą), panaudodamas ATP energiją. Šie baltymai (jų yra 9 klasės) įgalina susitraukinėti raumenis.
Miozinai paprastai sudaryti iš dviejų grandinių: lengvosios ir sunkiosios. Raumenų miozinas susideda iš dviejų sunkių vienodų susivijusių polipeptidinių grandinių, turi dvi galvas ir ilgą uodegą. Galvos veikia kaip ATPazės ir vilkikliai. Susideda iš dviejų sunkių grandinių (po ~2000 aminorūgščių liekanų) ir keturių lengvų grandinių (~170-190 aminorūgščių liekanų). Susisukusias sunkiąsias grandines palaiko periodiškai išsidėsčiusios hidrofobinės aminorūgštys.
Neraumeninių ląstelių miozinai paprastesni, juos sudaro tik viena sunkioji grandinė su viena galva. Manoma, kad neraumeniniai miozinai evoliuciškai yra senesni. Gleivūnas Dictyostelium turi bent 9 skirtingus miozinus.
Visų miozinų galvos yra labai konservatyvios – jų sandara labai pastovi. O uodegų sandara įvairuoja – nuo jos priklauso, prie ko miozinas tvirtinsis ir kokias funkcijas atliks. Pvz., uodega gali turėti sritis, kurios gali prisitvirtinti prie membranos – toks miozinas gali vežioti vakuoles aktino gijomis ar pritvirtinti aktino gijas prie plazminės membranos.
Tadarina
Istorija
Iki 2015 m. kaimas vadintas Tadarina I.
Gegužinė (Jonava)
Gegužinė – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Keižonių, dešiniajame Neries krante priešais Gegužinės bažnytkaimį.
Kelmija
Kelmija – pietinė Vilniaus miesto savivaldybės dalis, esanti į pietus nuo Salininkų ir į šiaurę nuo Juodšilių. Iš rytų riboja geležinkelis į Lydą, iš šiaurės – Salininkų gatvė, iš vakarų – Raistelių miškas, iš pietų – Juodšilių miškas. Kolektyviniai sodai.
Gegužinė (Jonava)
Istorija
Viduramžių LDK žemėlapiuose Gegužinė žymima buvus dešiniajame Neries krante, vėliau ją nustelbė kairiakrantė Gegužinė. Gegužinės kaime, Gaižiūnų karinio poligono teritorijoje, 1980 m. rastas Gegužinės lobis.
Farumas
Farumas – miestas Zelandijos saloje (rytų Danija), į šiaurę nuo Kopenhagos. Gyvenamasis sostinės priemiestis. Yra bažnyčia, išvystyta aukštųjų technologijų pramonė.
Kelmija
Kursuoja 3 ir 82 maršruto autobusai.
Farumas
Istorija
Gyvenvietei yra daugiau nei 1000 metų. Ji pavadinta gyvenvietės įkūrėjų, jūrų prekybininkų, kurie čia atsikėlė iš Brėmeno, vardu. Apie 1100 metus buvo pastatyta pirmoji bendruomenės akmeninė bažnyčia, kurios kai kurios dalys išliko ir dabartinėje Farumo bažnyčioje.
Kelmija
Istorija
thumb|left|250px|Kelmija nuo Salininkų g.
Iki XX a. pabaigos Kelmija buvo kaimas Juodšilių apylinkėje. Prijungta prie Vilniaus 1987 m. kovo 27 d.
Linas Balčiauskas
Linas Balčiauskas (g. 1957 m. balandžio 30 d. Biržai) – Lietuvos biologas teriologas, ekologas, vertėjas, biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1979 m. baigė Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultetą, 1988 m. Kvalifikacijos kėlimo fakultete – programavimą. 1988 m. biologijos mokslų kandidatas.
Nuo 1979 m. Zoologijos ir parazitologijos instituto (nuo 1989 m. Ekologijos institutas) mokslo darbuotojas, nuo 2003 m. Žinduolių ekologijos laboratorijos vedėjas ir nuo 2008 m. direktoriaus pavaduotojas. 1997–2008 m. Vilniaus universiteto, nuo 2001 m. Šiaulių universiteto dėstytojas, nuo 2008 m. profesorius.
Mokslinė veikla
Vienas žinduolių ekologijos ir socioekologijos tyrimų pradininkų Lietuvoje. Mokslinio darbo pagrindinė sritis – žinduolių ekologija, biologijos ir ekologijos įvairovė, socioekologija. Paskelbė daugiau kaip 120 mokslinių straipsnių, padarė daugiau kaip 70 pranešimų tarptautinėse konferencijose. Iš anglų kalbos išvertė daugiau kaip 30 biomedicinos ir informatikos srities knygų.
1370 m.
1370 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Aukštutinio Paragvajaus departamentas
Aukštutinio Paragvajaus departamentas  – departamentas šiaurės vakarų Paragvajuje, ribojasi su Bolivija ir Brazilija. Sudarytas 1992 m. prijungus Čiako departamentą. Administracinis centras – Fuerte Olimpas. Sudarytas iš 3 apygardų.
Geografija
Departamentas išsidėstęs šalies šiaurės vakaruose, Vakarų Paragvajaus regione. Šiaurėje ribojasi su Bolivija, rytuose – su Brazilija, pietuose – su Bokerono ir Presidente Hayes departamentais. Tai antra pagal dydį šalies administracinė teritorija. Vyrauja plynos Gran Čiako lygumos, nesiekiančios 300 m aukščio, padengtos sausais miškais ir krūmynais. Būdingi įvairūs kietmedžiai (quebracho), kaktusai. Yra Leono, Olimpo, Koronel Kabreros, Čiovorekos aukštumos. Rytiniu Aukštutinio Paragvajaus pakraščiu teka Paragvajaus upė. Jos pakrantėse gausu pelkių, lagūnų, salų. Likusiame plote eina sausos vadės (riacho), pasipildančios po liūčių, bei druskingos lagūnos (Imacata, General Díaz, Carlos A. López ir kt.). Vyrauja sausringas klimatas. Vidutinė metinė temperatūra 26 °C, tačiau per metus svyruoja tarp 19-34 °C. Per metus vidutiniškai iškrenta 775 mm, net 60 % šio kiekio iškrenta sausio-vasario laikotarpiu. Aukštutiniame Paragvajuje įkurta daug nacionalinių parkų: Čiako Gynėjų (didžiausias šalyje), Rio Negro, Čiovorekos bei Koronel Kabreros rezervatas.
Gyventojai
Aukštutinis Paragvajus – mažiausiai gyventojų turintis ir rečiausiai gyvenamas šalies departamentas. Čia gyvena tik apie 15 tūkst. gyventojų, kas sudaro tik 0,2 % šalies gyventojų. Aukštutiniame Paragvajuje gyvena mažiausiai indėnų (3200) iš visų Čiako departamentų. Raštingumo lygis 79 % (mažiausias šalyje).
Ekonomika
Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu ir paslaugomis. Iš augalinių kultūrų daugiausia auginama medvilnė (461 t, 2002 m.) ir kukurūzai (60 t). Gyvulininkystė (2002 m., tūkst. vnt.): galvijai (198,9), avys (6,8), kiaulės (5,8), arkliai (3,3), ožkos.
Administracinis skirstymas
thumb|240px|Čiako krūmynų brūzgynai Aukštutiniame Paragvajuje Departamentas padalintas į 4 apygardas:
Klebniškės
Klebniškės – pietinė Vilniaus miesto dalis, esanti 1 km į rytus nuo Salininkų.
Istorija
Iki XX a. pab. Klebniškės buvo kaimas Juodšilių apylinkėje.
Vengrijos futbolo varžybos 1997–1998 m.
Vengrijos futbolo varžybos 1997–1998 m.
Karpažoliniai
Karpažoliniai (Euphorbiaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima, kuriai priklauso žoliniai augalai su pieniškomis sultimis. Taip pat šeimoje yra medžių bei krūmų. Lapai paprasti. Žiedai smulkūs, susitelkę paprastuose arba sudėtiniuose šakotuose žiedynuose. Vaisius – dėžutė.
Šeimoje yra apie 280 genčių ir 6000 rūšių, nurodoma ir 7500 rūšių. Lietuvoje auga šių genčių augalai:
Kitos gentys: thumb|left|210px|[[Dirvinė karpažolė (Euphorbia helioscopia)]]
Zlotkai (Vengruvo apskritis)
Zlotkai  – kaimas Lenkijos rytuose, Sadovnės valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į rytus nuo Sadovnės, apie 28 km į šiaurę nuo Vengruvo ir apie 83 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Paulo Batista Nsimba
Paulo Batista Nsimba (Zé Kalanga; g. 1983 m. spalio 12 d.) – futbolininkas, Angolos rinktinės ir Angolos Recreativo Libolo klubo saugas. 2005 metais išrinktas geriausiu Angolos futbolininku.
Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2004 m. birželio 20 d., su rinktine žaidė 2006 m. pasaulio čempionato visose trejose rungtynėse, trečiose rungtynėse atliko vieną rezultatyvų perdavimą bei buvo išrinktas geriausiu rungtynių žaidėju. Taip pat su rinktine dalyvavo 2006, 2008, 2010 m. Afrikos Tautų taurės čempionatuose.
Michael von der Heide
Michael von der Heide (g. 1971 m. spalio 16 d. Amdenas, Šveicarija) – Šveicarijos muzikantas, dainininkas ir aktorius. Išleido aštuonis studijinius albumus.
Biografija
Michael gimė Amdene, Sankt Galeno kantone, šveicarės ir vokiečio šeimoje. 1996 metais įrašė savo pirmąjį albumą, tačiau komercinės sėkmės nesulaukė. 1998 metais atlikėjas išleido antrąjį albumą „30°“. Albumo singlas „Jeudi amour“ tapo hitu ir buvo apdovanotas „Silberner Hase“ prizu. Albumas buvo parduotas daugiau nei 24 000 kopijų tiražu bei sulaukė palankių muzikos kritikų įvertinimų.
1999 metais bandė atstovauti Vokietijai Eurovizijos konkurse, tačiau nacionaliniame finale liko penktas.
2010 metais Michael atstovavo Šveicarijai 2010 m. Eurovizijos konkurse, vykusiame Osle. Su daina „Il pleut de l’or“ pasirodęs antrajame konkurso pusfinalyje, su 2 taškais užėmė paskutinę vietą ir į finalą nepateko. Po dalyvavimo, dainininkas išleido dainos versijas anglų ir vokiečių kalbomis.
Euro 2012/C grupė
EURO 2012 C grupė – viena iš keturių pirmojo etapo grupių. Pirmosios grupės rungtynės sužaistos 2012 m. birželio 10 dieną, paskutinės – birželio 18 dieną. Grupėje žaidė Ispanijos, Italijos, Airijos ir Kroatijos rinktinės.
Joana Jablonskienė-Kervytė
Joana Jablonskienė-Kervytė (g. 1943 m. liepos 14 d. Didžiosios Paluknės k., Skuodo r.) – choro dirigentė ir pedagogė.
Biografija
Baigusi Lenkimų vidurinę mokyklą, 1961–1962 m. lankė chorvedžių kursus prie Palangos muzikos mokyklos (diriguoti mokė A. Kniūkšta). 1962–1966 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje – technikume (dėst. R. Varnas ir R. Zdanavičius). 1966–1971 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatrijoje (vyr. dėst. R. Kašponio klasė).
Mokydamasi Klaipėdoje, buvo berniukų choro „Gintarėlis“, o studijuodama Vilniuje -mergaičių choro „Liepaitės" chormeisterė. 1971–1975 m. choro dirigavimą ir kitas disciplinas dėstė Panevėžio J. Švedo pedagoginėje muzikos mokykloje, vadovavo mergaičių ir mišriajam moksleivių chorui (1974–1975). 1974 m. suorganizavo Panevėžio rajono vykdomojo komiteto darbuotojų mišrųjį chorą ir jį parengė 1975 m. respublikinei dainų šventei.
Apsigyvenusi Vilniuje, J. Jablonskienė 1976 m. pradėjo dirbti Lietuvos aukšojo ir specialiojo vidurinio mokslo ministerijos mokslinio metodinio kabineto vyresniąja metodininke, nuo 1983 m. šios ministerijos meno grupės vadovė, o sujungus Aukštojo ir specialiojo vidurinio mokslo bei Švietimo ministerijas, iki 1990 m. buvo Meno skyriaus vyriausioji specialistė Lietuvos muzikos mokymo įstaigoms.
Kartu dirbo Vilniaus miesto vyrų choro „Aidas" dirigente – chormeistre, 1977–1983 m. vadovavo Vilniaus 31-osios profesinės technikos mokyklos vaikinų chorui (40 dalyvių).
Nuo 1983 m. ir Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinės meno mokyklos (menų gimnazijos) choro dirigavimo dėstytoja, vyresniųjų klasių moksleivių choro chormeisterė ir jaunučių choro vadovė. 1987 m. su jaunučių choru pastatė G. Vanagaitės operą „Ožka Cignė". Su chorais dalyvavo respublikinėse dainų šventėse, koncertavo Lietuvoje, Rusijoje ir Estijoje. 1991–1996 m. M. K. Čiurlionio menų gimnazijos direktoriaus pavaduotoja internatui, vėliau mokytoja – 1994 m. jai suteikta vyresniosios muzikos mokytojos kvalifikacijos kategorija.
J. Jablonskienė buvo 1975 m. Panevėžio rajono dainų šventės dirigentė, Lietuvos muzikos mokymo įstaigų ir dainų švenčių konsultantė, įvairių konkursų žiuri narė, spaudai parengė pedagoginio repertuaro leidinių.
Tūbinių Dievo Apvaizdos bažnyčia
Tūbinių Dievo Apvaizdos bažnyčia – katalikų bažnyčia, stovinti Tūbinių I kaime, 6,5 km į šiaurės rytus nuo Šilalės, prie kelio. Bažnyčiai 2014 m. sukako 190 metų.
Parapijoje yra Tūbinių Šv. Kryžiaus koplyčia, Tūbinių kapinių koplyčia. miniatiūra|240px|left|Šv. Kryžiaus koplyčia – kryžiaus kelio stotis. Joje palaidoti bažnyčios fundatoriai Jacevičiai 240px|thumb|left|Bažnyčios interjeras
Istorija
Tūbinių dvarelio savininkas, bajoras, Telšių apskrities maršalka Ignotas Jacevičius buvęs pamaldus žmogus, daug ir nuoširdžiai melsdavosi ne tik savo, bet ir visų žmonių išganymui. Tam reikalui netoli dabartinės bažnyčios, prie pušyno, pasistatė nedidelį namelį, kuriame laiką leido paskendęs maldose. Taip jam kilo mintis Tūbinėse pastatyti bažnyčią, kad joje galėtų melstis ne tik jis pats, bet ir šio bei aplinkinių kaimų žmonės. Pritariant žmonai Teklei Godliauskaitei, 1820 m. ėmėsi įgyvendinti savo sumanymą – kreipėsi į žemaičių vyskupą Juozapą Giedraitį ir jo koadjutorių oficiolą Gailevičių. Jacevičiai skyrė valako dydžio žemės sklypą suplanuotai bažnyčios statybai, o kunigui paskyrė 80 sidabro rublių algos metams. 1821 m. vyskupas davė sutikimą bajorui funduoti bažnyčios statybą. 1822 m.s vyskupo įgaliotas Šilalės klebonas kun. Tomas Pilsudskis pašventino būsimos šventovės kertinį akmenį, o 1823 m. Dievo namai buvo užbaigti. Kartu su bažnyčios statyba buvo mūrijamos ir dvi koplyčios: viena kapinėse, kita – prie pušynėlio. Kol nebuvo gautas oficialus valdžios leidimas atidaryti bažnyčią, kunigui Gailevičiui leidus, jau anksčiau koplyčioje pradėtos aukoti šv. Mišios. 1824 m. vyskupo kunigaikščio Juozapo Giedraičio įgaliotas Šilalės klebonas kun. T. Pilsudskis tų pačių metų spalio 17 d., dalyvaujant gausybei žmonių, pašventino naują bažnyčią ir joje įvyko pirmosios pamaldos. Tuo pačiu J. Giedraičio leidimu bažnyčiai priklausančiose valdose sumūrytos Kryžiaus kelio koplytėlės, kuriose buvo patalpinti Kristaus kančią vaizduojantys paveikslai. Tų koplytėlių buvo 12, tačiau laikui bėgant belikusios tik keturios (šventoriuje).
1824–1825 m. Tūbinėse buvo statomos kalvarijos. Šv. kryžiaus kelias Tūbinių kalvarijose pirmą kartą iškilmingai apvaikščiotos 1825 m. rugsėjo 4 d. su provincijos tvarkytoju kunigu Ambraziejumi Grauroku. Kryžiaus kelio procesijos buvo rengiamos pavasarį ir rudenį, pažymint titulinę Dievo Apvaizdos ir Šv. Kryžiaus Išaukštinimo šventes (nukeliamas į artimiausią sekmadienį). Ši tradicija tęsėsi daugiau nei pusantro šimto metų ir nutrūko tik sovietmečiu.
Bažnyčia buvo Šilalės parapijos filija. 1937 m. įkurta parapija.
Bažnyčios fundatorių Jacevičių ir jų giminaičių palaikai ilgą laiką ilsėjosi užmūryti šventoriaus Šv. Kryžiaus koplyčios rūsyje. Pasitinkant bažnyčios 190 metų jubiliejų 2014 m., fundatorių palaikai buvo identifikuoti, sutvarkytos palaidojimų kriptos, nudažyta bažnyčia, sutvarkyti aplinka bei vidus. Taip pat išleistas iliustruotas lankstinukas su istorine medžiaga, šventoriuje pastatytas informacinis stendas, kuriame atsispindi visa Tūbinių parapijos istorija. 2015 m. šalia bažnyčios atstatytas Paminklas Vytautui Didžiajam.
Architektūra
Bažnyčia stačiakampio plano, su 2 bokšteliais, apside. Yra 4 altoriai. Šventoriaus kampuose stovi mūrinės koplytėlės - Kryžiaus kelio stotys.
Kultūros ir meno vertybės
miniatiūra|240px|right|Vaizdas į vargonų chorą Tūbinių bažnyčios kultūros ir meno vertybės:
Bažnyčioje 1964 m. meno istoriko Mečislovo Sakalausko aprašyti Švč. Skausmingosios Dievo Motinos paveikslas, Šv. Pranciškaus, Šv. Zacharijaus ir Laiminančio Kristaus skulptūros, nešiojamas altorėlis su Švč. Mergelės Marijos bareljefu. Bažnyčią iš galo, nuo pat jos pastatymo, puošia Kristaus skulptūra „Nukryžiuotasis“. Tarp nedaugelio bažnyčios istorinių relikvijų, išsaugotas unikalus, ornamentais puoštas būgnas. Jis inkrustuotas kalto metalo elementais ir dvigalvio erelio atvaizdais, šiek tiek remontuotas, tačiau pilnai išlaikęs savo pirmapradę išvaizdą. Ant būgno šono specialioje plokštelėje įspaustas Jacevičių giminės herbas, fundatorių Jacevičių giminės vardų inicialai ir metai, 1826-ieji. Šis instrumentas buvo neatsiejama Tūbinėse vykusių Velykų švenčių dalis ir rytą auštant kviesdavo kaimo gyventojus, žadindamas į rytines pamaldas. Bažnyčios inventoriniuose aprašymuose minimas antrasis būgnas, kuris naudotas apeigose.
Vargonai
Bažnyčios vargonų amžius siekia XIX a. pradžią. Tačiau vargonų prospekte ir instrumente atsispindi vėlyvasis barokas. Instrumento traktūra visiškai mechaninė, balaninė. Instrumentas turi vieną oro skirstymo dėžę, medinės sklendinės sistemos padarytos iš ąžuolo, pušies ir beržo. Šis instrumentas buvo keletą kartų perdarytas. Išliko dvejos originalios pleišto formos dumplės. Jos dviem aukštais sumontuotos už vargonų nugaros.
Šiandien instrumentą sudaro vienas manualas, 9 registrai, iš kurių 4 neveikiantys (neišliko vamzdžiai). Vargonų prospektas siekia apie 2,5 m. aukštį. Sudarytas iš trijų į priekį išsikišusių bokštelių ir dviejų tarpinių laukelių. Vargonų prospekto struktūra ir puošyba rokoko stiliaus, vieno tarpsnio, penkių langų, banguoto plano. Čia nėra vargonams būdingų ornamentuotų medžio drožinių, išskyrus centrinio bokštelio viršuje įkomponuota skydą su Apvaizdos akies simbolika centre.
Barry ir Stuart
Barry and Stuart – škotų iliuzionistų Barry Jones ir Stuart MacLeod duetas iš Jungtinės Karalystės, dar žinomas kaip 2magicians. Jie labiausiai išsiskiria išoriškai žiauriais triukais, juoduoju humoru. Ypač kontroversiškai vertinta triukų serija, kuriais Barry ir Stuart pakartojo dalį Biblijoje aprašytų stebuklų (vaikščiojimą vandeniu, numirėlio prikėlimą ir kt.). Vyskupas Michael Reid pakomentavo, kad „galbūt tiedu sukčiai galėtų pabandyti būti nukryžiuoti ir pažiūrėti, ar pavyks po trijų dienų prisikelti“.
Barry gimė 1982 m. balandžio 16, Stuart - 1980 m. liepos 4 dieną. Abu yra laimėję „Jaunojo metų iliuzionisto“ konkursą. Susitiko ir bendrą veiklą pradėjo 1994 m.
Iliuzionistai vedė TV laidą „Magick“, kuri 2004 m. tarptautiniuose televizijos apdovanojimuose Montreaux buvo nominuota geriausios komedijos kategorijoje. Taip pat yra kūrę dar kelias su magija susijusių laidų serijas, vienoje jų - Dirty Tricks (Nešvarūs triukai) dalyvavo įvairūs žymūs svečiai, kaip kad Penas ir Teleris. Gyvena Londone, atlieka gyvus pasirodymus komedijų klubuose.
Tadas Blinda (2004 albumas)
Tadas Blinda – Andriaus Mamontovo miuziklui „Tadas Blinda“ įrašytų dainų albumas.