cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Autostrada A2 (Lenkija)
Kelias šiuo metu jungia Varšuvą su Berlynu. Kiti svarbūs miestai: Lodzė, Poznanė, Koninas. Planuojama, kad magistralė bus pratęsta į rytus nuo Varšuvos ir pasieks Lenkijos ir Baltarusijos valstybių sieną. Šiuo metu eksploatuojama tik viena atkarpa į rytus nuo Varšuvos – Mazovijos Minsko aplinkkelis.
Mtarfa
Mtarfa – miestelis vidurio vakarų Maltoje, į šiaurę nuo Rabato. Savivaldybės centras. Stovi vienas didžiausių saloje laikrodžio bokštas (pastatytas 1895 m.), Šv. Osvaldo koplyčia, yra mokykla.
Sportas
Mieste yra stadionas, kuriame žaidžia vietos ekipos. Stadiono talpa siekia 700 žiūrovų.
Sarapiniškės
Sarapiniškės – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Vazgirdonių. Keliu į vakarus yra Pamusių kaimas. Seniūnaitijos centras. Kaime yra Senosios Varėnos A. Ryliškio mokyklos Sarapiniškių pradinis skyrius, biblioteka, paštas (LT-65051), medicinos punktas, laisvalaikio ir pramogų centras, pradėjo veikti Sarapiniškių kaimo bendruomenė.
thumb|left|240px|Įvažiavimas iš pietų thumb|left|240px|Mokykla, biblioteka, paštas
Istorija
2010 m. rugpjūčio 8 d. škvalas kaimą visiškai nusiaubė, nukentėjo visi namai, nulaužta daug medžių, žuvo 19 m. jaunuolis. Manoma, kad ties kaimu buvo viesulo epicentras.
Vokietijos futbolo varžybos 1919–1920 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1919–1920 m.
Ščučyno valsčius
Ščučyno valsčius  – kaimo-miesto valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Grajevo apskrityje. Centras – Ščučynas. Ribojasi su Biala Piskos, Grabovo, Grajevo, Prostkų ir Vonsošo valsčiais.
Istorija
Nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Apie XV a. šias vietoves pradėjo kolonizuoti mozūrai ir lenkai. Nuo 1138 m. iki 1526 m. dabartinės valsčiaus žemės priklausė Lenkijos karalystės Mazovijos kunigaikštystei, o nuo 1529 m. iki 1569 m. Mazovijos vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Didžiosios Lenkijos provincijos Mazovijos vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui. Nuo 1815 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, 1837–1866 m. Augustavo gubernijai, 1867–1914 m. Lomžos gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. ir 1944 m. valsčius priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Grajevo rajonui. 1941–1945 m. priklausė Trečiajam reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Lomžos vaivadijai.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 115,72 km², iš kurių: Valsčius sudaro 11,96 % Grajevo apskrities.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1344,92 zlotai.
Administracinis suskirstymas
Balceris, Benčkovas, Bžežnas, Bzurai, Chojnovas, Čarnuvekas, Čarnovas, Danovas, Dolengai, Gutkai, Jambžikai, Koneckų Malė, Koneckų Rostroševas, Kurkai, Lipnikas, Mazevas, Mientusevas, Milevas, Nečkovas, Nedžviadna, Nedžviedzkiai, Nove Zacečkai, Obritkai, Pžeškoda, Rakovas, Skajė, Sokolai, Stare Gutai, Ščučinas, Švidrų Avisa, Tarachai, Vulka, Zacečkai, Zaluskai, Zofiuvka.
Pieva
thumb|233x233px|Būdinga vidutinių platumų juostos pieva Pieva – tai ekosistema (biogeocenozė, fitocenozė), kurioje vyrauja žolinių augalų (mezofitų ir higrofitų) daugiametės bendrijos, nevegetuojančios žiemą, augančios įvairaus drėgnumo, derlingumo, druskingumo dirvožemiuose. Nuo stepių bendrijų, kurios taip pat sudarytos iš daugiamečių žolinių augalų, pievos skiriasi tuo, kad joms nebūdingi kserofitai ir vasaros sausros periodas. Beveik visos pievos miškų zonoje priskiriamos azoniniam augalijos tipui.
Kunigis
left|120px
Pieva
Geografiniu požiūriu pievos labiausiai būdingos Šiaurės pusrutulio vidutinio klimato juostai. Labai palankios sąlygos pievoms susidaryti yra miškų zonos pietinėje dalyje, miškastepių zonos šiaurinėje dalyje, kalnų subalpinėje juostoje. Pievos pasaulyje užima apie 150–200 mln. ha. Paprastai vešliausios pievos formuojasi žemesnėse reljefo vietose, kur viso vegetacijos sezono metu palankios hidrologinio režimo sąlygos žolėms intensyviai augti.
Kunigis
Kunigis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, 6 km į rytus nuo Antalieptės, šalia šiaurės vakarinio Veprio ežero kranto. Ilgis rytų-vakarų kryptimi 0,75 km, plotis iki 0,37 km. Altitudė 149,6 m. Krantai žemi, apaugę mišku. Tuoj į šiaurę už 0,1 km nuo Kunigio telkšo Kunigėlis. Kunigio ežeras nenutekantis, priklauso Šventosios intako Glušoko baseinui.
Pieva
Prie pievų buveinių priskiriamos sausos arba tik laikinai drėgnos (mažiau nei pusę metų jose vandens lygis sulig arba virš paviršiaus) ne pajūrio buveinės, kuriose augalija dengia daugiau kaip 30% ploto. Jose vyrauja migliniai (Poaceae) ir kiti nesumedėję augalai (kerpių, samanų, paparčių, viksvų bendrijos). Prie šių buveinių taip pat priklauso sukcesinės piktžolių bendrijos ir kultivuojami žolynai (pvz., žaliosios poilsio zonos), tačiau nepriklauso ariamų laukų žolinė augalija. Prie pievų buveinių priklauso ir retmiškiais apaugusios bendrijos, kuriose medžių padengimas iki 5–10%.
Kunigis
Prie ežero įsikūręs Pakunigės kaimas.
thumb|left|230px|Kunigio ežere
Pieva
Pagrindinės pievų augalų grupės
Pievų flora yra labai turtinga ir gausi įvairių augalų. Floristinis įsotinimas, t. y. augalų rūšių skaičius ploto vienete, pievose yra iki 30 rūšių augalų 1 m2. Pagal ūkinę reikšmę ir sistematinę priklausomybę pievose svarbiausi yra keturių grupių augalai: migliniai (Poaceae); pupiniai (Fabaceae); įvairiažoliai (įvairioms sistematinėms grupėms priskiriami augalai) ir viksvuoliniai (Cyperaceae).
Fitotopologinė pievų klasifikacija
miniatiūra|258x258px|Upės užliejama pieva – lanka Geografiniu (fitotopologiniu) principu pievas galima suskirstyti į žemynines ir užliejamas.
Vertikalioji struktūra
Visa pievos augalų bendrija vertikalia kryptimi yra vientisas žaliasis sluoksnis. Pievų bendrijų vertikalioji struktūra charakterizuojama lygmenimis (dar vadinamais horizontais), atsižvelgiant į augalų aukštį. Pievų bendrijos paprastai skaidomos į penkis vertikaliosios struktūros lygmenis: I – aukštos žolės (iki 100 cm ir daugiau), II – vidutinio aukščio žolės (iki 60 cm), III – žemos žolės (iki 45 cm), IV – labai žemos žolės (iki 10 cm), V – samanos. Pievų bendrijų vertikaliąją struktūrą lemia augalų gyvenimo formų įvairovė ir skirtingas prisitaikymas prie šviesos, drėgmės, dirvožemio ir kitų veiksnių. Pačius aukščiausius lygmenis (I ir II) paprastai pasiekia migliniai ir viksvuoliniai, žemesnius lygmenis (III ir IV) įvairiažoliai augalai.
Pievų bendrijose tos pačios rūšies augalų ūgliai ir lapai sklinda ne viename, o keliuose lygmenyse. Pagal tai jie skirstomi į ūksminius, kurių lapai pažemėje, ir šviesamėgius, kurie brandos fazėje lapų pažemėje neturi. Pievose skiriant vertikaliosios struktūros lygmenis reikia atsižvelgti į lapų išsidėstymo aukštį. Pagrindinis pievos augalų žydėjimo laikotarpis yra birželio mėnuo ir liepos mėnesio pradžia. Tuo laikotarpiu ryškiausi būna ir pievos bendrijų lygmenys, t. y. geriausiai išryškėja bendrijos vertikalioji struktūra, leidžianti daugelio rūšių augalams augti kartu.
Horizontalioji struktūra
Svarbus pievų požymis yra žolyno mozaikiškumas, kai sudarančių bendrijas augalų populiacijų individai, įvairiai išsidėstydami dirvožemio paviršiuje, sudaro savotišką mozaiką – horizontaliąją bendrijos struktūrą. Didelę įtaką pievų bendrijų horizontaliajai struktūrai turi biotopas, įvairios biologinės ir fitocenologinės priežastys.
Pievų bendrijų raida
Manoma, kad anksčiausiai pievų Vidurio Europoje atsirado romėnų valdomose srityse, kur galėjo būti specialiai formuojamos pagal tam tikrą technologiją. Kitose srityse pievų galėjo atsirasti iškirtus netoli sodybų buvusius alksnynus. Maždaug prieš 1000 metų, t. y. IX–X a., atsirado upių slėnių salpinių pievų, kurios gali išlikti ir netręšiamos, nes yra periodiškai užliejamos vandens, kartu atnešančio papildomų maisto medžiagų. Pačių jauniausių pievų bendrijų į pietus nuo Baltijos jūros esančiose srityse galėjo atsirasti maždaug prieš 200 metų, XVIII a. viduryje ir pabaigoje, numelioravus bemiškes pelkes, kuriose augo smulkiosios viksvos.
Lietuvos pievų augalija išsivystė iškirstų ir išdegusių miškų, nusausintų pelkių vietoje. Prieš prasidedant žemdirbystei Lietuvoje miškai dengė beveik visą teritoriją, išskyrus nedidelius aukštapelkių ir pievų plotelius. Kadangi miškų zonoje pievų kaip atskirų gamtinių sistemų nebuvo, rūšys, dabar laikomos tipiškais pievų augalais, atsirado iš skirtingų miškų, pelkių, aukštapelkių pakraščių ir vandens telkinių pakrančių augaviečių. Lietuvoje, kaip ir kitose vidutinių platumų klimato šalyse, pievos natūraliai gali egzistuoti tik ten, kur gamtos veiksniai (pvz., potvyniai užliejamose pievose) ar žmonių veikla (šienavimas, ganymas, melioracija, ekologinio atkūrimo darbai) neleidžia jose išplisti medžiams ir krūmams. Todėl įvairių pievų tipų su joms būdingomis augalų rūšimis išlikimas labai priklauso nuo žmogaus veiklos.
Pievų reikšmė
miniatiūra|239x239px|Dvarčionių pieva – retų ir saugomų augalų rūšių turtinga pieva Vilniuje Lietuvos pievos ir ganyklos užima svarbią vietą kraštovaizdyje. Jų gamtines ir ūkines funkcijas reikėtų laikyti lygiavertėms miškų funkcijoms. Daugiametė pievų augalija nuo ankstyvo pavasario iki vėlyvo rudens į aplinką išskiria daug deguonies. Be to, pievos turi didelę priešerozinę ir antimigracinę buferinę reikšmę, ypač tai pastebima kalvotose vietovėse. Pievinių žolių šaknimis perpinta tvirta ir tanki velėna apsaugo dirvožemį ne tik nuo mechaninio poveikio bei nuplovimo, bet taip pat sulaiko ištirpusias vandenyje ir migruojančias dirvožemyje chemines medžiagas. Ypač didelė pievų reikšmė ir žemės ūkyje, ypač gyvulininkystėje, kaip pagrindinis pašaro šaltinis. Kai kurie pievų augalai auginami kaip vaistiniai, pašariniai ar dekoratyviniai, tam jie yra domestikuojami ir kultūrinami.
Į Lietuvos raudonąją knygą įrašyti 42 rūšių pievų augalai: pievinis šalavijas (Salvia pratensis), stačioji dirsuolė (Bromopsis erecta), melsvasis gencijonas (Gentiana cruciata), šalmuotoji gegužraibė (Orchis militaris), baltijinė gegūnė (Dactylorhiza longifolia), žalioji plateivė (Coeloglossum viride), paprastasis kardelis (Gladiolus imbricatus) ir kt. Į Lietuvos augalų bendrijų raudonąją knygą įrašytos 14 asociacijų pievų bendrijos: trąšių pievų klasės bendrijos – sibirinis vilkdalgynas (Iridetum sibirici), morkinis avižuolynas (Dauco-Arrhenatheretum elatioris), snaputinis plukynas (Geranio-Anemonetum sylvestris) ir kt.
Lietuvos pievose nustatyta 9 tipų Europinės svarbos pievų buveinės: šienaujamos mezofitų pievos, aliuvinės pievos, stepinės pievos, miškapievės ir kt. Kai kuriose pievų bendrijose, ypač pamiškių, gali pasitaikyti kertinių miško buveinių.
Barzdūnų kapinynas
Barzdūnų kapinynas – buvęs kapinynas Šilutės apskrityje, prie Barzdūnų kaimo.
Kapinynas
Kapinynas aptiktas 1897 m. tiesiant kelią. 1897–1898 m. Adalbertas Becenbergeris ištyrė devynis II a. – III a. kapus. Mirusieji laidoti nedeginti, kapai su akmenų vainikais, apardyti. Rasta geležinių dalgių, įmovinis kirvis, žalvarinių antkaklių, ritinių ir statinėlinių smeigtukų, akinių segių, kabučių, apskrito pjūvio apyrankių, Romos monetų, emalio karolių. 1948 m. žvyro karjere rasta IX a. – XIII a. dirbinių. 1897–1898 m. tyrimų medžiaga iki 1945 m. buvo Karaliaučiaus muziejuje „Prussia“, nuo 1948 m. ją saugo Šilutės kraštotyros muziejus.
754 m.
754 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
La Riocha (Ispanija)
La Riocha, oficialiai – La Riochos autonominė bendruomenė  – Ispanijos autonominė bendruomenė bei provincija esanti šalies šiaurėje. La Riocha šiaurėje ribojasi su Baskų kraštu (Alavos provincija), šiaurės rytuose su Navara, pietryčiuose su Aragonu (Saragosos provincija) bei vakaruose ir pietuose su Kastilija ir Leonu (Burgoso ir Sorijos provincijomis). Sostinė – Logronjas.
Didžiausi miestai: Logronjas, Kalahora, Arnedas, Alfaras. Sudaryta iš 174-ių savivaldybių.
Mažųjų Žalimų senosios kapinės
Mažųjų Žalimų senosios kapinės, vadinamos Marų kapais, Kapeliais (valstybės saugoma kultūros vertybė, unikalus kodas –, senas registro kodas – L573) – neveikiančios kapinės šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Mažųjų Žalimų kaime (Imbarės seniūnija), 2,5 km į pietus nuo kelio , 0,1 km į vakarus nuo kelio Leliūnai–Mažieji Žalimai. thumb|left|300px|Kapinių koplytėlė ir kryžius
Kapinės
Įrengtos 1,0–1,5 m aukščio kalvelėje. Netaisyklingos trapecijos plano, 30 x 32 m dydžio, pailgos šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi. Laidojimo žymių neišlikę. Viduryje stovi medinė koplytėlė ir monumentalus kryžius.
Apaugusios lapuočiais medžiais ir krūmais. Tik centrinė ir šiaurės rytinė dalys dirvonuoja. Iš pietų ir rytų pusių kapines juosia dirbamas laukas, o iš šiaurės ir vakarų pusių – dirvonuojanti buvusi sodybvietė. Teritorijos plotas – 0,06 ha, perimetras – 101 m.
3,6 km į pietryčius yra Barzdžių, 2,1 km į šiaurės rytus – Pesčių II, 1,8 km ta pačia kryptimi – Pesčių I senosios kapinės.
Istorija
Veikė XVII – XVIII a. Laidoti Žalimų (dab. Mažųjų ir Didžiųjų Žalimų) bei Barzdžių Medsėdžių kaimų gyventojai. Pasakojama, kad daugiausia jose ilsisi maro aukos. Po 1795 m. kapines uždarius, XIX a. – XX a. pr. jose buvo retsykiai laidojami apylinkės kaimų savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai.
Vadinamos Marų kapais, Kapeliais (🇬🇸). Pasakojama, kad jose retsykiais vaidendavosi, šviesdavo ugnelės, o ariant aplinką buvo randama žmonių kaulų.
Kapinėse nuo seno stovėjo keli ąžuoliniai kryžiai ir koplytėlė, kurie XX a. pr. sunyko. Ūkininkas Adakauskas 1938 m. pastatė naują koplytėlę, kurią XX a. II p. prižiūrėjo ir atnaujino Juozas Žilinskas iš Leliūnų.
Tyrimai
1935 m. žvalgė Pesčių pradžios mokyklos mokytojas Jonas Gvazdinskas, 1986 ir 2015 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė), 2015 m. – Loreta Jatulionytė-Brezgienė.
Aron hakodešas
Aron hakodešas ( – šventoji skrynia) – spinta (kartais niša), kurioje laikomi Toros ritiniai. Tai vienas svarbiausių sinagogos įrenginių, kilęs iš Biblijoje minimos Sandoros skrynios, kurioje buvo laikomos lentelės su 10 Dievo įsakymų.
Aron hakodešas įrengiamas į Jeruzalės pusę atgręžtoje maldų salės sienoje. Yra pakyloje, nuo kurios kohenai laimina besimeldžiančiuosius, o rabinas arba pamokslininkas (magidas) sako pamokslą. Aron hakodešo dureles dengia šilko ar aksomo užuolaida. Žydų aškenazių sinagogose aron hakodešo viršuje dega amžinoji ugnis, kuri simbolizuoja Toros amžinumą ir menorą.
Paschos, Sukoto (Palapinių), Jom Kipuro (Permaldavimo) švenčių dienomis, skaitant tam tikras maldas, aron hakodešo durelės atidaromos. Besimeldžiantieji tuo metu stovi.
Atsiradus sinagogoms jose buvo paskirta Sandoros skrynią simbolizavusi vieta. Iš pradžių tai būta įdubos sienoje. Talmude minima Toros ritinių skrynia bei niša, skirta laikyti arba skryniai, arba pačiai Torai. XII a. sinagogose jau buvo speciali spinta, kurioje aškenaziai Toros ritinius laikė vertikaliai, o sefardai, Jemeno žydai ir Indijos žydai – horizontaliai. Renesanso epochoje aron hakodešo niša dažniausiai panaši į portalą: iš abiejų jos pusių – piliastrai arba kolonėlės, viršuje – aukštas kelių tarpsnių frontonas. Baroko, klasicizmo laikotarpių aron hakodešai puošnesni, primena bažnyčių altorius (ypač mediniai drožinėti).
Italijos karalystė (1861–1946)
Italijos karalystė – valstybė, įkurta 1861 m., kuomet Sardinijos karalystės valdovas Viktoras Emanuelis II tapo Italijos karaliumi. Karalystės sukūrimas buvo Italijos suvienijimo rezultatas. Italijos karalystė gyvavo iki 1946 metų, kuomet italai konstituciniame referendume pasisakė už respubliką.
Italija kartu su Prūsija 1866 m. paskelbė karą Austrijai. Nepaisant nesėkmingos karo kloties, dėka Oto fon Bismarko pergalės Italijai atiteko Venetas. Italijos kariai 1870 m. pabaigoje įžengė į Romą ir taip sustabdė daugiau nei 1000 metų trukusią popiežių valdžią šiame mieste. 1882 m. Italijos karalystė sutiko su O. Von Bismarko pasiūlymu kartu su Vokietija įžengti į Trilypę sąjungą. Tuo pačiu Italija patyrė didelius nesutarimus su Prancūzija dėl kolonijų plėtros. Nepaisant labai gerų santykių su Berlynu, Italijos žemės Trentino ir Triestas vis dar priklausė Austro-Vengrijos imperijai. 1915 m. Italijos karalystė sutiko su britų pasiūlymu prisijungti prie Antantės I pasauliniame kare, nes jai buvo pažadėta kompensacija teritorijomis (toks pasiūlymas buvo vertingesnis už Vienos prašymą būti neutraliai). Po pergalės kare Italija tapo nuolatine Tautų Sąjungos nare.
Fašistine Italija vadinama Nacionalinės Fašistų partijos valdymą nuo 1922 iki 1943 m. valdant Benito Mussoliniui. Fašistai rėmėsi totalitariniu valdymu, užgniaužė visą politinę ir intelektualinę opoziciją, tuo pačiu rėmė ekonomikos modernizaciją, tradicines socialines vertybes. Vykdydamas agresyvią politiką, Musolinis vis labiau turėjo remtis Hitleriu ir suartėti su Vokietija. 1936 m. šios šalys pasirašė sutartį dėl įtakos sferų pasidalijimo Europoje. 1936 m., papildant ankstesnius susitarimus, tarp Vokietijos ir Italijos buvo pasirašytas karinės ir politinės sąjungos susitarimas – „Plieno paktas“. Iki Antrojo pasaulinio karo Italija apskritai stengėsi laviruoti tarp Vokietijos ir Prancūzijos bei Didžiosios Britanijos. Tačiau visgi artimiausia siekiais bei ideologija Musoliniu buvo Hitlerio Vokietija, taigi 1940 m. įstojo į karą Vokietijos pusėje ir okupavo dalį Prancūzijos, Jugoslavijos ir Graikijos. Trumpą laikotarpį iki savo mirties Musolinis buvo Italijos Socialinės Respublikos vadovas. 1943 m. liepos 25 d. fašistinė diktatūra Italijoje buvo nuversta. 1945 m. Italijos šiaurėje vykstant antifašistiniam sukilimui, diktatorius, lydimas 200 esesininkų būrio, bandė pasprukti iš Italijos ir 1945 m. balandžio 27 d., kai kartu su mylimąja Clara Petacci jis bandė pasitraukti į Šveicariją, juodu suėmė Italijos partizanai komunistai ir kitą dieną abu sušaudė Giuliano di Mezzegros kaimelyje, prie Komerio ežero. Išniekinti Musolinio ir Claros kūnai kitą dieną buvo pakabinti ant kartuvių Milane.
Teritorija
Italijos karalystė užvaldė visas žemes, kurios yra dabartinėje respublikoje. Italijos karalystės teritorijų plėtimas prasidėjo 1870 m. Italijos suvienijimu. Ilgą laiką Italijos karalystei nepriklausė Triestas ir Trentinas-Pietų Tirolis, kurie yra dabartinės Italijos dalimi – šias žemes Italija aneksavo tik 1919 m. Trilypės Sąjungos dėka Italijos karalystei atiteko Austrijos Pajūris (Viduržemio jūros pajūris), vakarinės Krainos kunigaikštystės dalys, šiaurės Dalmatija, Zadaras, Šibenikas ir didelė dalis Dalmatijos salų. Po II pasaulinio karo Italijos karalystė gavo dar daugiau Slovėnijos ir Dalmatijos žemių. Po karo buvo apibrėžta dabartinė Italijos teritorija ir Italijos karalystė oficialiai atsisakė tolimesnių teritorijos pokyčių.
Italijos karalystė turėjo kolonijų ir kitų priklausomų teritorijų, kaip Italijos Eritrėja, Italijos Somalilandas, Libija, Etiopija, Albanija, Britų Somalilandas, Graikija, Kroatija, Kosovas ir Juodkalnija. Taip pat Italijos karalystei priklausė maža 46 hektarų teritorija tarp Kinijos ir Tiandzino.
Karaliai
Italijos karalystę valdė šie karaliai:
Vokietijos futbolo varžybos 1920–1921 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1920–1921 m.
Tamil Elamo vėliava
thumb|250px|Tamil Elamo vėliavos, naudojamos mitinge
Tamil Elamo vėliava sukurta 1990 m. pagal „Tamil Elamo išlaisvinimo tigrų“ organizacijos emblemą – tigrą (priimta 1977 m.), tačiau išmestos judėjimo pavadinimo raidės. 2005 m. „Tamil Elamo išlaisvinimo tigrai“ išleido atnaujintą vadovą, kuriame yra instrukcijos ir paaiškinimai kaip teisingai turi būti naudojama Tamil Elamo vėliava. Tamilų kalba išleistame vadove nurodoma kaip vėliava kabinama viena arba su kitų šalių nacionalinėmis vėliavomis bei bendros vėliavos naudojimo nuostatos. Vėliava susideda iš keturių spalvų – geltonos, raudonos, juodos ir baltos.
Simbolika
„Tigro simbolis iliustruoja kovingą istoriją ir nacionalinį tamilų tautos atgimimą. Nacionalinė vėliava yra kuriamos nepriklausomos Tamil Elamo valstybės simbolis, besiremiantis tamilų kovos tradicijomis“ – rašoma Tamil Elamo išsivadavimo tigrų 1991 m. vasario mėn. Viduthalai Puligal leidinyje.
Išleistame vadove detaliai aprašomi keturi Tamil Elamo idealų ir misijos aspektai, kuriuos atspindi keturios spalvos.
„Geltona reiškia, kad tamilų siekis laisvai valdyti save savo pačių Tėvynėje yra kertinė politinė ir žmogaus teisė. Spalva išreiškia tamilų kovos teisėtumą ir sustiprina tamilų tautos valią, jos kelyje į laisvę.
Raudona simbolizoja mintį, kad laisvė nėra pilna nesukūrus atskiros Tamil Elamo valstybės. Reikia atmesti kastų ir klasių skirtumus. Lygybė turi būti mūsų dvasinis principas. Tamilų visuomenėje turi įsigalėti lyčių lygybė.“
Bazorų kapinynas
Bazorų kapinynas – kapinynas Alytaus rajono savivaldybės teritorijoje, Bazorų kaime.
Tyrimai
1981 m. Alytaus kraštotyros muziejus (vadovas Eugenijus Svetikas) ištyrė 500 m² plotą; rado 65 XIV a. – XV a. kapus. Dviejuose kapuose greta palaikų rasta šunų griaučių, paukščių kaulų, darbo įrankių (plačiaašmenių pentinių kirvių, įtveriamų peilių, skiltuvų su titnago gabalais, galąstuvų, adata), papuošalų (auskarų, įvairių segių, žiedų), žvangučių, diržo sagčių ir grandžių, įmovinių ietigalių, žiestų puodų ir jų dalių – iš viso 216 dirbinių. 9 kapuose rasta Kęstučio denarų.
Radinius saugo Alytaus kraštotyros muziejus, osteologinę medžiagą – Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto antropologijos laboratorija.
BK Marienlyst
Boldklubben Marienlyst (BK Marienlyst) – Danijos futbolo klubas iš Odensės.
Istorija
2013/2014 m. klubas žaidė Pirmame divizione. Liko paskutinėje vietoje ir iškrito į žemesnį divizioną.
Danijos varžybos
GG (geriausių grupė)
Surviliškio Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia
Surviliškio Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia – bažnyčia, stovinti Surviliškio miestelyje, prie kelio, Nevėžio dešiniajame krante. Turi baroko ir klasicizmo bruožų.
Švenčiami Šv. Jono Krikštytojo, Šv. Roko, Šv. Kryžiaus Išaukštinimo atlaidai.
Istorija
miniatiūra|250px|left|Bažnyčia su varpine
Surviliškio dvaras 1505 m. dovanotas Žemaičių vyskupui. Tarp 1592 ir 1597 m. Surviliškyje buvo bažnyčia. Jai 1638 m. dovanotas Bučionių kaimas. Nuo 1777 m. veikė parapinė mokykla. Klebono Juozapo Žibarto rūpesčiu 1791 m. pastatyta nauja bažnyčia. Kapinėse 1800 m. pastatyta Surviliškio koplyčia.
Carlos Sainz, Jr.
Karlosas Sainsas Vaskesas de Kastras (Carlos Sainz Vázquez de Castro, taip pat žinomas kaip Karlosas Sainsas jaunesnysis, g. 1994 m. rugsėjo 1 d.) – lenktynininkas iš Ispanijos, Pasaulio ralio ir Dakaro ralio čempiono Karloso Sainso sūnus.
Surviliškio Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia
Istorija
Kunigas Leopoldas Urbanavičius apkaltintas sukilėlių rėmimu ir 1865 m. ištremtas į Tomsko guberniją. F. Semelevičiaus, klebonavusio Surviliškyje 1863–1891 m., iniciatyva bažnyčia suremontuota. 1921 m. perdažyta. 1908–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius.
Carlos Sainz, Jr.
Nuo 2011 m. ispanas lenktyniavo Jungtinės Karalystės ir Europos Formulės 3 čempionatuose. Tais pačiais metais jis tapo Šiaurės Europos Formulės Renault taurės nugalėtoju, o 2014 m. tapo World Series by Renault čempionu.
Surviliškio Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia
Architektūra
Bažnyčia turi baroko ir klasicizmo bruožų, medinė, kryžminio plano, su penkiais virš stogo iškilusiais bokšteliais. Šventorius apjuostas medinių statinių tvora su mūrinių stulpų vartais. Jame stovi medinė varpinė.
Carlos Sainz, Jr.
2014 m. lapkričio 28 d. Toro Rosso ekipa pranešė, kad Karlosas Sainsas jaunesnysis nuo 2015 m. sezono taps jų ekipos lenktynininku.
Nuo 2021 m. atstovauja Ferrari ekipai.
2022 m. liepos 3 d. Didžiosios Britanijos GP ispanas pelnė savo pirmąją pergalę Formulėje 1.
755 m.
755 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Purkštukas
thumb|right|250px|Aerozolinio balionėlio purkštukas purškia Purkštukas - purkštuvo, aerozolinio slėginio balionėlio ar panašaus įtaiso antgalis, nedidelis įtaisas su skylute, pro kurį iššvirkščiamas ar išpurškiamas skystis arba išpučiamos dujos (pvz., suspaustas oras).
Bekelės lenktynės
thumb|right|250px|[[2007 m. Baja 500 lenktynių akimirka]] Bekelės lenktynės  – automobilių sporto rūšis, kurioje specialiai paruoštos transporto priemonės (automobiliai, bagiai, motociklai, sunkvežimiai) lenktyniauja bekelės trasose.
Tokio tipo lenktynės populiarios JAV, Europoje ir Naujojoje Zelandijoje, tačiau jos skiriasi rengimo pobūdžiu.
Amerikoje populiariausios bekelės lenktynės yra dykumų ir trumpų trasų lenktynės. Dykumų lenktynės pradėtos rengti XX a. pradžioje. Pirmosios tokio tipo lenktynės buvo surengtos Žemutinės Kalifornijos teritorijoje, vadintos Baja California. Šiuo metu populiarios yra Baja 500 ir Baja 1000 lenktynės. JAV tokio tipo lenktynes organizuoja SCORE International organizacija.
Europoje bekelės lenktynėms priskiriami autokroso ir ralikroso čempionatai. Autokroso lenktynės pasižymi tuo, kad vienu metu specialioje trasoje lenktyniauja vienas automobilis (su konkurentais jis lyginamas pagal įveiktą laiką). Taip pat trasa gali būti asfaltuota arba ne. Ralikroso čempionate dalyvauja specialiai paruošti automobiliai, kurie lenktyniauja įvairios dangos uždarose trasose visi vienu metu.
Naujojoje Zelandijoje bekelės lenktynės yra atskira klasė ir turi savo čempionatą. Jis rengiamas nuo 1992 m. Lenktynės vyksta dvi dienas, per kurias lenktynininkams tenka įveikti apie 1000 km.
Pembrukas (Malta)
Pembrukas – miestelis Maltos šiaurinėje pakrantėje, į šiaurės vakarus nuo Sent Džulianso. Savivaldybės centras. Rytuose yra pramogų kvartalas Paceville. Pakrantė uolėta.
Istorija
Gyvenvietę kaip karinę zoną įkūrė britai XIX a. 2-ojoje pusėje. Jie ir suteikė pavadinimą, pagerbdami Pembroko grafą R. Herbertą (1791–1862).
Reichsministras
Reichsministras ( - imperijos ministras) - Vokietijos vyriausybės narys laikotarpiu nuo 1919 iki 1945 m. Taip 1849 m. buvo vadinami ir Vokiečių konfederacijos laikinosios vyriausybės  nariai.
Nacistinėje Vokietijoje 1933-1945 m. reichsministrus, remdamasis fiurerio principu, skirdavo reichskancleris Adolfas Hitleris. Reichsministras buvo pavaldus tik jam vienam.
20 eurų banknotas
Dvidešimties eurų banknotas (20 € arba 20 Eur, užsienyje – €20) – trečias euro popierinis pinigas po penkių eurų banknoto. Jis naudojamas nuo euro įvedimo (grynaisiais pinigais) 2002 m. Banknotas naudojamas 23 šalyse, kur tai yra vienintelė valiuta (apie 338 milijonai žmonių).
Ši kupiūra yra trečia pagal matmenų dydį (133×72 mm), o jos pagrindinė spalva – mėlyna. Banknotuose vaizduojamos gotikos stiliaus tiltai ir arkos (XIII–XIV a.).
2015 m. vasario 25 d. buvo pristatyta naujoji „Europos“ banknotų serija, kuri apyvartoje pasirodė 2015 m. lapkričio 25 d.
Apyvarta
2018 m. sausio mėn. Euro zonoje cirkuliavo apie 3 592 671 828 vnt. 20 eurų banknotų. Jų vertė buvo apie 71 853 436 56 Eur. Europos centrinis bankas atidžiai stebi ir skaičiuoja euro zonoje esančius banknotus. Sklandi banknotų cirkuliacija ir lengvas naudojimas yra vienas iš eurosistemos tikslų.
Lietuvos darbo federacija
Lietuvos darbo federacija, įsteigta 1919 m., 1934–1942 m. Lietuvos krikščionių darbininkų sąjunga, LKDS – Lietuvos katalikiška profsąjunga ir politinė organizacija.
Istorija
Lietuvos darbo federaciją įkūrė Lietuvos krikščionių demokratų partija, stengdamasi centralizuoti darbininkų katalikiškų organizacijų veiklą ir atitraukti darbininkus nuo kairiųjų profsąjungų. Įsteigta 1919 m. rugsėjo 27-28 d. Kaune, Rotušės salėje įvykusiame Lietuvos krikščionių darbininkų atstovų suvažiavime. Darbo federacija vadovavosi LKDP programa. Skleidė tarp darbininkų tautiškumą ir religinę pasaulėžiūrą, propagavo įvairių visuomenės sluoksnių bendradarbiavimo idėją. Organizacijai galėjo priklausyti tik lietuvių darbininkai, bet 1922–1932 m. kaip federacijos skyrius veikė šv. Juozapo draugija lenkiškai kalbantiems darbininkams.
Lietuvos darbo federacija 1919–1926 m. aktyviai dalyvavo Seimo ir savivaldybių rinkimų kampanijose bei veikloje, jos nariai 1920–1926 m. Seime priklausė valdančiajam krikščionių demokratų blokui; socialinių ir demokratinių teisių pažadais siekė darbininkų paramos per rinkimus. Antrajame Seime darbo federacija sudarė atskirą 12 narių frakciją.
Rūpinosi darbininkų socialine globa ir savišalpa, turėjo savišalpos kasų, poilsio namų. Po 1926 m. Gruodžio septynioliktosios perversmo federacija kartais kritikuodavo vyriausybę, kad ši menkai rūpinasi darbininkų reikalais, bet į opoziciją tautininkams neperėjo. Net 1927 m. balandžio mėn. tautininkams išstūmus iš vyriausybės krikščionis demokratus, Lietuvos darbo federacijos vadovybė protesto nepareiškė. 1932 m. kovo mėn. įvykusiame suvažiavime buvo paskelbta, kad organizacija susiaurina veiklą – atsisako politinių reikalavimų, ateityje rūpinsis tik kultūros reikalais. Lietuvos darbo federacija pradėjo irti, todėl 1934 m. persitvarkė į LKDS. 1940 m. organizacija turėjo daugiau kaip 8000 narių, 60 skyrių, 15 jaunųjų darbininkų grandžių, 18 skaityklų, 12 taupomųjų savišalpos kasų, 8 sporto aikšteles, 18 sporto komandų. 1919–1940 m. leido laikraštį „Darbininkas“.
1940 m. TSRS okupavus Lietuvą veikė nelegaliai. 1942 m. sugrąžintas Lietuvos darbo federacijos pavadinimas. Nuo 1943 m. įėjo į Vyriausiąjį Lietuvos išlaisvinimo komitetą. Nuo 1944 m. veikė emigracijoje. 1948 m. susikūrus Lietuvos darbo federacijos centro komitetui suskilo, Vyriausiajame Lietuvos išlaisvinimo komitete nuo 1952 m. jai atstovavo atsiskyrusi organizacijos dalis.
Atkūrimas
1991 m. gruodžio 28 d. Lietuvos darbo federacija atkurta Lietuvoje kaip 1919–1940 m. veikusios organizacijos tradicijas tęsianti krikščioniška profsąjunga. 1995 m. susivienijo su Profesinių sąjungų bendrija, 1997 m. – su Lietuvos regioninių profesinių sąjungų susivienijimu. 2003 m. įkurta Lietuvos darbo federacijos Jaunimo organizacija. Nuo 1996 m. Pasaulio darbo konfederacijos tikroji narė. 2003 m. Lietuvos darbo federacija turėjo – 20 000 narių. Nuo 1998 m. leidžia periodinį leidinį „LDF Valdybos žinios“.
Irena Vaišytė
Irena Vaišytė (1926 m. lapkričio 13 d. Šaukėnuose, Šiaulių apskritis – 1994 m. rugpjūčio 7 d. Vilniuje) – Lietuvos teatrologė, teatro pedagogė.
Biografija
Gimė vargonininko šeimoje. Baigusi Šaukėnų Vlado Pūtvio Putvinskio vidurinę mokyklą, Vilniaus pedagoginiame institute studijavo pedagogiką ir psichologiją. 1949 m. kartu baigė aktorystės studiją prie LSSR dramos teatro (kurso vadovas Juozas Rudzinskas).
1949 m. pradėjo dirbti Šiaulių dramos teatro aktore, 1949–1952 m. dėstė psichologiją Šiaulių mokytojų institute. Nuo 1953 m. studijavo Maskvoje, Valstybiniame teatro meno institute (GITIS), bene žymiausių to meto rusų pedagogų – Aleksejaus Popovo ir Marijos Knebel – kurse. Baigusi aspirantūrą, 1956 m. apsigynė disertaciją tema „Aktoriaus kūrybinio charakterio formavimasis“, menotyros mokslų kandidatė. 1961 m. Maskvoje disertacijos pagrindu išleido knygą (rusų k.).
Nuo 1956 m. dėstė LSSR konservatorijoje, vadovavo penktajam šios mokymo įstaigos aktorių kursui. 1958–1989 m. Aktoriaus meistriškumo (dab. Vaidybos ir režisūros) katedros vedėja, 1961–1982 m. prorektorė, 1979 m. profesorė. 1961 m. jos pastangomis konservatorijoje įkurtas Mokomasis teatras.
Irena Vaišytė išleido devynias aktorių laidas – 97 absolven­tus. Tarp buvusių jos mokinių – Regimantas Adomaitis, Vincas Aleknavičius, Henrikas Andriukonis, Saulius Bareikis, Milita Bazevičiūtė, Dalia Brenciūtė, Julius Dautartas, Olegas Ditkovskis, Eglė Gabrėnaitė, Nijolė Gelžinytė, Aidas Giniotis, Eugenijus Ignatavičius, Sigutis Jačėnas, Sigitas Jakubauskas, Saulius Kizas, Virginija Kochanskytė, Rimanta Krilavičiūtė, Otonas Laniauskas, Nijolė Lepeškaitė, Edmundas Leonavičius, Vincenta Miežlaiškytė, Aurelija Mikušauskaitė, Silva Miliauskaitė, Nijolė Oželytė, Algirdas Paukštaitis, Saulius Sipaitis, Regina Šaltenytė, Aleksandras Šimanskis, Antanas Šurna, Bronius Talačka, Judita Ušinskaitė, Antanas Venckus, Gerardas Žalėnas, Juozas Žibūda ir kiti.
Sutkų Švč. Mergelės Marijos Belaisvių Vaduotojos bažnyčia
'''Sutkų Švč. Mergelės Marijos, Belaisvių Vaduotojos, bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Sutkų kaime, 9 km į šiaurės rytus nuo Lukšių, 1,5 km į pietryčius nuo Kriūkų-Lukšių kelio. Liaudies architektūros formų.
Architektūra
Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, su bokšteliu, šonine koplyčia ir zakristija, trisiene apside. Šventoriaus tvora medinių statinių. Jame yra kapinės, pastatytas lurdas.
Antanas Mikalojus Radvila
Antanas Mikalojus Radvila (, 1741 m. – 1778 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas.
Šeima
Kunigaikštis, kilęs iš Radvilų giminės Olykos-Nesvyžiaus linijos Klecko šakos, tėvas Martynas Mikalojus Radvila, motina Marija Trembicka. Broliai Juozapas Mikalojus Radvila, Mykolas Jeronimas Radvila, sesuo Antanina Radvilaitė-Masalskienė.
Asmenybė
Vaikystėje patyrė tėvo smurtą, nebuvo fiziškai stiprus. Nuo septynerių metų jį globojo Jeronimas Florijonas Radvila. Dar vaikystėje pasižymėjo užsispyrimu, siekiant tikslo, mokėjo kelias Europos kalbas, apsiskaitęs eruditas, tačiau šeimyninis gyvenimas, matyt, prisiminus tėvo kvailiojimus, jo netraukė. Anksti pasirinko kunigo kelią, tačiau laimetis buvo toks politiškai aktyvus, kad jis įsitraukė ir į politinę veiklą Krokuvoje.
Valstybės tarnyba
Vilniaus kanauninkas, Karūnos didysis referentas, Karūnos didysis sekretorius.
Nuorodos
Trimitų herbo Radvilos lenkų kalba
Final Fantasy
right|250px|thumb|„Final Fantasy“ logotipas
Final Fantasy  – kompiuterinių žaidimų, filmų ir įvairių kitų pramogų frančizė, sukurta Hironobu Sakagučio ir Japonijos „Square“ kompanijos (nuo 2003 m. − „Square Enix“). Viskas prasidėjo 1987 metais nuo NES konsolei kurto žaidimo, kuris sulaukė neeilinės sėkmės Japonijoje.
Iki 2015 m. buvo išleisti 48 franšizės žaidimai, kurie parduoti pasaulyje 110 mln. kopijų tiražu. Paskutiniai pagrindinės linijos žaidimai − MMORPG žaidimas „Final Fantasy XIV: A Realm Reborn“ (2013 m.) ir „Final Fantasy XV“ (2016 m.).
Voškoniai
Voškoniai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Domeikavos, prie kelio. Veikia biblioteka (nuo 1953 m.), medicinos punktas, vaikų darželis.
Final Fantasy
Apie žaidimus
„Final Fantasy“ pagrindiniai ir dauguma gretutinių (spin-off) žaidimų yra vaidmenų (RPG) žanro. Žaidimuose vaizduojama grupelė herojų, kovojančių prieš imperializmą, pasaulį norinčius užvaldyti ar sunaikinti antagonistus. Žaidimų veiksmas vyksta nežemiškame, pramanytame pasaulyje. Žaidimų laikmetis gali imituoti viduramžius su burtininkais, pilimis ir pan. arba ultramodernistines visuomenes. Žaidimų eigoje tobulinami veikėjų ginklai, sugebėjimai, paverčiant herojus vis galingesniais. Atitinkamai, žaidimų eigoje stiprėja priešininkai. Nuolat atsikartojantis elementas, iš kurio lengva pažinti seriją – dideli kariniai burlaiviai, skriejantys oro erdve. Tai imperijos karinės galios simbolis. Nors kautis nuolat tenka tik vaikštant pėsčiomis. Žaidimuose kartu veikia ir magija, ir technika. thumb|right|280px| „[[Final Fantasy XIII“ (2009) kadras, kovos scena. Serijos žaidimuose galima kovoti elementinėmis jėgomis (ugnis, žaibas, ledas), ginklais (kardas, šautuvas) ar kumščiais, spyriais. Galima užburti priešininkus (sulėtinti, užmigdyti) ir naudoti antiburtus. Galima padaryti herojus atsparesniais ginklų arba magijos atakoms, naudoti įvairias porcijas, kurios gydo, nuima burtų poveikį, suteikia pranašumų herojui trumpam laikui arba susilpnina priešininkus. Priešininkai dažnai būna stipresni arba magija, arba tiesioginėmis atakomis. Apylygių kovų metu reikia surasti priešininkų silpnąsias puses ir tinkamai išnaudoti herojų individualius pranašumus.]] thumb|right|280px| „[[Final Fantasy XIII-2“ kadras. Muglas (centre) yra viena pasikartojančių būtybių „Final Fantasy“ serijos žaidimuose. Pagrindiniai žaidimų herojai nepasikartoja, turi unikalią išvaizdą, vardus.]]
Pasikartojantys žaidimų elementai (bet nebūtinai visuose žaidimuose):
Voškoniai
Prie Voškonių yra aptiktas Kubulkų plokščiasis kapinynas, kuriame, pasak archeologų, laidota V–VI amžiuje. Kapinynas yra ant nedidelės kalvos, apaugusios lapuočiais medžiais, tarp jų ir liepomis, kurių viena turi 10 kamienų, kita – 5.
Final Fantasy
Fabula Nova Crystallis žaidimai
Fabula Nova Crystallis („Naujoji kristalų istorija“) žaidimai anonsuoti 2006 m., juos vienija bendra pasaulių mitologija.
Taktiniai RPG žaidimai
thumb|right|200px| Žaidimo [[cosplay. „Final Fantasy“ serijos žaidimuose eiliniai priešininkai dažnai pasikartoja. Vienas populiariausių ir pavojingiausių − bėgančio kaktuso pavidalo žmogeliukas, sutinkamas dykumose, paprastai vadinamas cactuar]]
Muzika
Nobuo Uematsu buvo vykdantysis „Final Fantasy“ serijos kompozitorius iki jo pasitraukimo iš „Square Enix“ 2004 m. Kiti serijos kompozitoriai yra Masashi Hamauzu, Hitoshi Sakimoto ir Junya Nakano.
FK Sileks Kratovo
Kratovo „Sileks“ – Makedonijos futbolo klubas iš Kratovo.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1965 m. Susikūrus nepriklausomai Makedonijos valstybei, dalyvavo jos čempionate.
2021–2022 m. sezone rungtyniavo Antroje lygoje ir vakarų grupėje tapo nugalėtojais. Futbolo taurės turnyre pasiekė finalą, kuriame tik po baudinių serijos nusileido Skopjės „Makedonijai“.
Šančių piliakalnis
Šančių piliakalnis, Kepeliušius, Pikelnia – piliakalnis ir gyvenvietė Kauno rajono savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Šančių kaimo, Lapių seniūnija. Pasiekiamas iš kelio pagal lankytino objekto rodyklę (0,7 km), ties gamybiniais pastatais 400 m pasukus šiaurės kryptimi lauko keliuku link kolektyvinių sodų, nuo jų ribos paėjus į dešinę šiaurės rytų – šiaurės kryptimi 300 m. Piliakalnis yra Lapių geomorfologiniame draustinyje, miške, pusiaukelėje miško taku praeinama aukštos įtampos linijos proskyna, ties nuotykių parku pasukama į dešinę. miniatiūra|220px|left|Piliakalnio pašlaitė miniatiūra|220px|left|Rodyklė už 300 m nuo piliakalnio
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Neries dešiniojo kranto aukštutinės terasos kyšulyje, Margupio kairiajame krante. Aikštelė ovali, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 19x9 m dydžio. Šiaurės vakarų papėdėje, 6 m žemiau aikštelės yra 2 m pločio, 0,2 m gylio griovys, už kurio supiltas 0,3 m aukščio, 3 m pločio pylimas 1 m aukščio išoriniu šlaitu. Vakariniame šlaite yra 2,5 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 8(šiaurėje)­-18 m aukščio.
Piliakalnis apaugęs pušimis su krūmų pomiškiu, aikštelėje iškastas apkasas ir duobė.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 16000 m².
Pietinėje papėdėje 0,3 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lipdytos keramikos.
Tyrimai
1942 m. piliakalnį žvalgė Petras Tarasenka, 1972 m. – Mokslinė metodinė taryba.
Italijos tarptautiniai santykiai
Italija buvo viena Europos Sąjungos įkūrėjų. 1955 m. šalis įstojo į Jungtinių Tautų Organizaciją. Italija taip pat laikoma svarbia ir stipria NATO nare. 1975 m. Italija drauge su kitomis šalimis įkūrė vadinamą G8 sąjungą (be Italijos šią sąjungą sudaro Prancūzija, Vokietija, Didžioji Britanija, Rusija, Kanada, JAV ir Japonija). Kiekvienais metais paeiliui viena šalis narė yra atsakinga už visus sąjungos veiksmus.
Juozapas Mikalojus Radvila
Juozapas Mikalojus Radvila (, 1736 m. lapkričio 13 d. Krokuvoje – 1813 m. vasario 15 d. Radzivilimontuose) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas.
Italijos tarptautiniai santykiai
Italija palaiko glaudžius ryšius su Jungtinių Tautų Organizacija ir padeda jai įvairiuose kraštuose. Tarkim Italijos kariai padeda išlaikyti ramybę Somalyje, Mozambike ir Rytų Timore. 2003 m. Italija išsiuntė 2000 savo karių į Afganistaną. 2006 m. rugpjūtį Italija išsiuntė apie 2500 savo karių į Libaną.
Juozapas Mikalojus Radvila
Biografija
Kunigaikštis, kilęs iš Radvilų giminės Olykos-Nesvyžiaus linijos Klecko šakos, tėvas Martynas Mikalojus Radvila, motina Aleksandra Belchacka. Broliai Antanas Mikalojus Radvila, Mykolas Jeronimas Radvila, sesuo Antanina Radvilaitė-Masalskienė.
Šeima
Pirmoji žmona Antanina Miačinska (Antonina z Miączyńskich), antroji – Viktorija iš Ostrorogų giminės (Wiktoria z Ostrorogów).
Sūnus Antanas Radvila (1785–1810 m.) vaikų neturėjo. Duktė Ona Radvilaitė (1786–1857 m.) ištekėjo už Liubienskio. Duktė Viktorija Radvilaitė (1795–1824 m.) tapo Ksavero Niesiolovskio žmona, duktė Konstancija Radvilaitė (1796–1824 m.) ištekėjo už Rusijos generolo Čudovskio. Dukterys Aleksandra ir Teresė mirė vaikystėje.
Dvarai
thumb|left|250px|Juozapo Mikalojaus Radvilos dvaras Radvilimontuose Tėvui dėl psichinės ligos atėmus globėjo teises, paveldėjo Klecko dvarą, iš dviejų vedybų prie savo valdų prisijungė dar kelis dvarus, tačiau anksti mirus vieninteliam sūnui, visą jo turtą paveldėjo brolio Mykolo Jeronimo sūnus Antanas Henrikas Radvila.
Asmenybė
Matyt, dėl vaikystėje patirtų tėvo sumušimų turėjo kuprą, nebuvo fiziškai stiprus. Nuo dvylikos metų jį globojo Jeronimas Florijonas Radvila, kuris jam suteikė gerą išsilavinimą.
Valstybės tarnyba
1777 m. apdovanotas Baltojo erelio ordinu.
Palaidotas Nesvyžiuje.
Nuorodos
Trimitų herbo Radvilos lenkų kalba
Lioliai
miniatiūra|left|Gatvė centre
Etimologija
Lioliai – asmenvardinis vietovardis, kildinamas nuo asmenvardžio Liolys, Liolis daugiskaitos.
Geografija
Lioliai įsikūrę Rytų Žemaičių plynaukštėje, dešiniojo Dubysos intako Dratvens upės krante.
Istorija
thumb|300px|left|Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės žemėlapyje miestelis pažymėtas Lale
Į pietryčius nuo Liolių yra I tūkstantmečio I pusės Gaučiškės piliakalnis (Liolių piliakalnis, Vainikė, Vainikės kalnas). Nuo XV a. žinomas Liolių dvaras. 1508 m. Liolių dvaro savininkas Mykolas Viekavičius gavo didžiojo kunigaikščio Žygimanto Senojo leidimą aplink dvarą kurti miestą, rengti turgus ir laikyti smukles. Pirmąją Liolių bažnyčią Mykolas Viekavičius pastatydino 1522 m. XVI a. antroje pusėje – 1628 m. ją buvo pasisavinę evangelikai reformatai. 1709–1710 m. maru išmirė visi Liolių gyventojai, XVIII a. miestelis sunyko. XIX a. pabaigoje Lioliai – miestelis ir dvaras Raseinių apskrities Kelmės valsčiuje.
1908 m. įsteigtas Lietuvių katalikių moterų draugijos skyrius, turėjęs savo arbatinę ir senelių prieglaudą. Po Antrojo pasaulinio karo miestelio apylinkėse veikė Vėgėlės rinktinės (vėliau Žebenkšties rinktinė) J. Venclausko–Gritėno (slap. Baronas, Kalnietis) vadovaujama Lietuvos partizanų kuopa. 1950–1992 m. kolūkio centrinė gyvenvietė. 1946 m. įkurta biblioteka.
1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2009 m. patvirtintas Liolių herbas.
756 m.
756 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Linas Daugnora
Linas Daugnora (g. 1957 m. gruodžio 20 d. Dotnuva) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, zooarcheologas, osteologas, biomedicinos mokslų daktaras.
Biografija
1981 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1989 m. veterinarijos mokslų kandidatas.
1981–1986 m. dėstė Alantos tarybiniame ūkyje–technikume. Nuo 1989 m. Lietuvos veterinarijos akademijos dėstytojas, 1995]]–2004 m. Anatomijos ir histologijos katedros vedėjas, Osteologijos laboratorijos vedėjas, nuo 2006 m. profesorius. Lietuvos archeologijos draugijos narys.
Mokslinė veikla
Mokslinio darbo kryptis – gyvūnų morfologija ir zooarcheologija. Paskelbė apie 60 mokslinių straipsnių.
Taurinė pudmė
Taurinė pudmė (Tofieldia calyculata) – lelijinių šeimos daugiamečių žolių rūšis.
Lapai linijiški, 2–5 mm pločio. Stiebas tiesus, 10–40 cm aukščio. Jo gale yra į kekę sukrautas žalsvas žiedynas. Auga tiek versmėtose, pelkėtose pievose, tiek sausose.
Lietuvoje taurinė pudmė labai reta, rasta tik Balsio kraštovaizdžio draustinyje. Įtraukta į Lietuvos raudonąją knygą.
Stiklapintys
Stiklapintys (Hexactinellida) – bestuburių gyvūnų klasė. Jų spikulės paprastai sukibusios tarpusavyje ir sudaro standžią, neretai dailią, į stiklą panašią masę. Tai trapūs dariniai, todėl tralu į paviršių iškelti gėlavandenių rūšių skeletai lengvai suyra. Paplitusios šaltuose vandenyse, jūrose. Pasitaiko iki 1 m skersmens ir iki 1 m aukščio stiklapinčių. Kai kurios rūšys yra renkamos kaip puošmenos.
Stiklapinčių pasaulyje yra apie 500 rūšių.
Centrinis gambitas
Centrinis gambitas – šachmatų debiutas, kurio ėjimai:
1. e4 e5 2. d4 ed 3. c3
Baltieji aukoja viena ar du pėstininkus, norėdami greitai išvesti figūras ir aplenkti juoduosius. Debiutas yra centro partijos variantas, tik vietoj 3.Vxd4 juodieji nusprendžia neišvesti valdovės į centrą ir bando vystyti lengvąsias figūras – žirgus arba rikius. Debiutas dažnai pereina į aštrų tęsinį – šiaurės gambitą (1.e4 e5 2.d4 ed 3.c3 dc 4.Rc4 cb 5.Rxb2), kuriame baltieji paaukoja du pėstininkus, tačiau išveda rikius, pavojingai nusitaikiusius į karaliaus sparną, kol juodieji nesivysto. Be šio tęsinio dar pasitaiko 3…dc 4.Žxc3. Kartais juodieji atmeta gambitą, nekirsdami pėstininko ir atsakydami bet kuriuo kitu ėjimu, pavyzdžiui, 3…c5, po ko seka '''4. cd cd'''. Dabar kirsti valdove nenaudinga, nes po 5.Vxd4 Žc6 juodieji laimi tempą, nes baltieji priversti traukti valdovę. Geriau žaisti 5.Žf3, po ko neišvengiamai seka 6.Žxd4.
Vis dėlto be ėjimo 3…dc kiti ėjimai iš esmės nežaidžiami, nors pasitaiko 3…Ve7 bei 3…d5 (Kapablankos gynyba).
Ėjimas 3…Ve7 ardo baltųjų centrą: baltieji negali žaisti '''4. cd, nes po 4…Vxe4''' baltieji pėstininką praranda be kompensacijos. Negelbėja ir '''4. Žd2, nes po 4…cd''' juodieji privalo kirsti pėstininku ir nekontroliuoja centro. Abejotinas ir '''4. f3'''. Įdomus ėjimas – '''4. Ve2''', toliau žaidžiant gambito stiliumi. Vis dėlto geriausias ėjimas – '''4. Vxd4''', neturint centro kontrolės, bet išvengiant pėstininkų praradimų.
Ėjimas 3…d5 nėra populiarus, bet žaistinas. Šis ėjimas vadinamas Kapablankos gynyba, trečiojo pasaulio čempiono Ch. R. Kapablankos garbei. Kapablanka savo knygoje „Šachmatų vadovėlis“ nurodė ėjimą 3…d5 kaip paprasčiausią tęsinį pradedantiesiems. Po šio ėjimo paprastai tęsiama '''4. ed Vxd5 5. cd Žc6 6. Žf3'''.
Centrinis gambitas buvo žaidžiamas tokių atakuojančių meistrų kaip Aliochinas, Maršalas, Blekburnas ar Mizesas, tačiau nuo 1920-ųjų debiuto populiarumas išblėso. Pastaruoju metu ši pradžia aukšto lygio žaidime žaidžiama labai retai.
Vokietijos futbolo varžybos 1921–1922 m.
Vokietijos futbolo varžybos 1921–1922 m.