cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kogūrija
Atgimimo judėjimas
Po 668 m. Kogūrijos žmonės sukilo prieš Tangų dinastiją ir Šilą. Tarp sukilėlių buvo Geom Mojam, Dae Jung-sang ir keli garsūs generolai. Tangų dinastijai nepavyko įkurti Kogūrijoje vasalinių valstybių. 677 m. kinai paskyrė Bojangą vienos iš tokių valstybių „karaliumi“, bet jis vis kurstė maištus prieš kinus, bandydamas atgaivinti Kogūriją, sudarė sąjungą su Mohės gentimis. 681 m. jis buvo ištremtas į Sičuaną, kur mirė kitais metais.
Privedimas iki absurdo
Privedimas iki absurdo  – loginis argumentavimo, netiesioginio įrodymo metodas, siekiant atskleisti pasirinkto teiginio klaidingumą arba teisingumą, kai tiesiogiai to patikrinti negalima. Pasirinktas teiginys neatmetamas, tačiau parodomas absurdas, prie kurio veda logiškai argumentuotos išvados, pagrįstos prielaida, kad teiginys yra teisingas arba padaroma prielaida, kad teiginys yra klaidingas, o išvestinė argumentuota išvada yra absurdiška arba neįmanoma.
Kogūrija
Atgimimo judėjimas
Tangų įkurtą protektoratą valdė Bojango įpėdiniai, kurie pasiskelbė nepriklausomais per An Lušano ir iš Kogūrijos kilusio generolo Li Zhengji sukilimus. Balhė prijugė protektoratą valdant karaliui Seonui.
Privedimas iki absurdo
Teiginius, kuriuose naudojami universalūs kriterijai, kaip „visada“, „niekada“, „visi“, „niekas“ ir pan., dažnai galima privesti iki absurdo.
Klaidingas taikymas
Kaip ir bet kuri argumentavimo strategija, privedimas iki absurdo gali būti naudojamas netinkamai, privedant iki loginės argumentacijos klaidos, panašiai kaip slidi nuokalnė. Dažnai klaidos prigimtis yra prielaidoje, kad teiginys galioja visomis aplinkybėmis.
Pavyzdys: Jeigu sumažinus darbo valandas padidėja darbo produktyvumas, tada nedirbant pasiekiamas didžiausias produktyvumas. Argumento klaida yra prielaidoje, kad produktyvumo priklausomybė nuo darbo valandų yra tiesinė.
Olympique Lyonnais Féminin
Olympique Lyonnais Féminin – Prancūzijos moterų futbolo komanda iš Liono. Šis straipsnis apie moterų komandą, kuri rungtyniauja D1 Féminine.
2004 – iki šiol
Moterų komanda Olympique Lyonnais Féminin buvo suburta 2004 m. ir tapo viena stipriausių ne tik Prancūzijoje, bet ir Europoje.
Moterų komanda nuolatos kovoja dėl aukščiausių vietų ir trofėjų. 2018/2019 m. tapo čempionėmis. (Tryliktą kartą komandos istorijoje).
Sudėtis
Atnaujinta: 2019 m. rugpjūčio 8 d.
Komandos aprangos
Nuo 2004 m., kai buvo suburta moterų ekipa, žaidėjos dėvi tokius pačius marškinėlius kaip ir klubo vyrai. Istoriškai Liono „Olympique“ namų aprangų spalva buvo balta. Liono miesto spalvos yra raudona ir mėlyna; šį ryšį su miestu simbolizuoja raudonos ir mėlynos spalvos juostelės ant marškinėlių.
Džumongas
Karalius Dongmjongas (58 m. pr. m. e. – 19 m. pr. m. e.), dar kitaip žinomas kaip Džumongas  arba Šventasis karalius Dongmjongas  buvo Kogurio valstybės įkūrėjas ir pirmasis karalius, valdęs nuo 37 m. pr. m. e. iki 19 m. pr. m. e.
Mitologinių įrašų apie Džumongą galima rasti įvairiuose tekstuose. Kim Pusiko surinkta Trijų Karalysčių kronika yra vienas pagrindinių informacijos šaltinių apie Trijų Karalysčių laikotarpį, kurio metu ir susiformavo daugiausiai legendinių istorijų. „Samguk Jusa“ yra kita istorijų, legendų ir pasakų kolekcija, kurią surinko vienuolis Irjonas. Pastarasis yra garsesnis tuo, kad jame daugiau folkloro ir mitologijos elementų, tarp jų ir mitai apie Danguną, Džumongą ir kitus sudievintus karalysčių valdovus.
Gimimas
Sužinojęs apie tai, ką padarė Hemosu, merginos tėvas ir upių dievas Habekas labai supyko. Tačiau Hemosu, nuvykęs į Habeko kraštą, įrodinėjo esantis atsiųstas iš dangaus ir todėl privalo vesti Juhvą. Tėvas nusprendė išbandyti Hemosu per nedideles varžybas. Kai karalius laimėjo, Habekas galiausiai sutiko ištekinti savo dukterį. Tačiau vis dar nepasitikėdamas juo per vestuves nugirdė ir tada įsodino jį ir savo dukterį į odinį palankiną ir nusiuntė į žemę. Išniręs iš vandens Hemosu išsiblaivė ir išsilaisvindamas iš palankino, pakilo į dangų, palikdamas Juhvą vieną. Kaip bausmę užsitraukus gėdą, Habekas savo dukterį ištrėmė toli nuo namų.
Rytų Bujo karalius Gumva, keliaudamas prie upės sutinka Juhvą ir suintriguotas jos pasakojimo parsiveža į savo rūmus. Vieną dieną tamsiame merginos kambaryje staiga prasiveržia saulės spindulys, paliečia merginą ir užpildo ją savo švelnumu ir šiluma. Po kelių dienų ji padeda kiaušinį. Pasibaisėjęs įvykiu karalius Gumva išmeta kiaušinį į mišką, tikėdamasis, kad laukiniai gyvūnai suvalgys. Tačiau įvyksta priešingai, gyvūnai apsaugo kiaušinį. Vėliau išbando kitus būdus, bet nusivylęs, supranta, kad niekaip nepavyks jo sunaikinti, grąžina jį motinai.
Po kurio laiko iš kiaušinio išsirita berniukas, kuris yra ne kas kitas, kaip Džumongas. Berniukas labai gražus ir tvirtas. Jo šaudymo lanku įgūdžiai pranoksta visus, todėl įgauna Džiumongo vardą, kuris senąja Bujo kalba reiškė „įgudęs lankininkas“. Greitai Džumongas tampa karaliaus numylėtiniu taip užsitraukdamas tikrųjų karaliaus sūnų nemalonę. Bijodami, kad šis gali kelti grėsmę jų pozicijai rūmuose, nusprendžia nužudyti Džumongą.
Jausdama grėsmę Juhva įspėja savo sūnų ir paragina kuo greičiau išvykti iš Bujo. Vejamas kareivių jis pabėga, bet jo kelią staiga pakerta upė. Tada jis sušunka: „Aš, dangaus dievo ir Habeko vaikaitis, atsiradau čia bėgdamas nuo Bujo kareivių. Dangaus ir žemės dievai, pasigailėkite manęs ir pastatykite man tiltą!“. Taip tarus, iš vandens pakyla vėžliai ir kitos būtybės ir suformuoja tiltą. Džumongas jį pereina ir toliau keliauja į pietus.
Po Godžiosono žlugimo, teritorija buvo pilna mažų atskirų klanų. Savo išskirtiniais sugebėjimais jis suvienija klanus ir taip įkuria Kogurio karalystę. Pasak „Samguk Sagi“ jis mirė būdamas 40-ies metų, sostą atiduodamas savo sūnui Juri. Dinastijos įkūrėjas Džumongas buvo garbinamas kaip dievas. Jo mitologinės sąsajos su saule ir dangumi padarė jį garsų šamanizmo tikėjime, ir kaip didis protėvis yra garbinamas iki šiol.
Biržinė (Anykščiai)
Biržinė (arba Beržynė, Biržinka) – buvęs kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, Skiemonių seniūnijoje, prie kelio, skiriamas perpus kelio , 1,3 km į šiaurės vakarus nuo Skiemonių miestelio. Vietovė atvira, reljefas banguotas. Anksčiau šalia kryžkelės veikė degalinė. Pietvakariniu kaimo pakraščiu teka upelis Lukna, rytiniame pakraštyje yra Beržynės miškas.
miniatiūra|220px|left|Autobusų stotelė „Biržinė“ (Utenos kryptimi)
2019 m. duomenimis, vakarinė teritorijos dalis (joje stovėjo degalinė) priklausė Skiemonių kaimui, besiribojančiam su Skiemonių miesteliu, o kita, rytinė – Jonydžiams (stovi ryšių bokštas).
Istorija
Biržinės kaimas, priklausęs Skiemonių apylinkei, panaikintas LTSR AT Prezidiumo 1986 m. spalio 20 d. įsaku Nr. XI-II60.
Priklausė Skiemonių parapijai. Kapinių nebuvo.
Minint Vietovardžių metus, 2019 m. Biržinės kaimo vardas ir istorinės ribos atkurtos Registrų centro sistemoje.
Darbėnų kapinių koplyčia
Darbėnų kapinių koplyčia – Darbėnų miestelio (Kretingos raj.) kapinių koplyčia, stovinti Palangos gatvėje (kelyje į Šventąją). Ji supama kapų su antkapiniais paminklais ir kryžiais, šalia pagrindinio tako, vedančio nuo pagrindinių vartų į kapinių gilumą. Atidaroma per Visų šventųjų dienos iškilmes maldoms už mirusiuosius. miniatiūra|200px|left|Koplyčios interjeras
Istorija
Darbėnų kapinės skaičiuoja jau 200 metų. XX a. pradžioje čia koplyčią pastatė dailidė ir stalius Juozas Bendikas, kilęs iš Kašučių kaimo. Jos statybai aukojo Darbėnų parapijos tikintieji.
2011 m. atnaujinta ir išsaugota istorinė kapinių koplyčia pagal architekto Juozo Januševičiaus projektą. Buvo nuardytas ir naujomis skiedromis uždengtas stogas, pakeisti lietvamzdžiai, vėjalentės, restauruotos išlikusios detalės. Darbėnų parapijos klebonas Aivaras Pudžiuvelis jau 2009 m. lapkričio 1-ąją atgaivino tradiciją kapinių koplyčioje susirinkti į šv. Mišias už mirusiuosius bei surengti gedulo vėliavų procesiją.
Architektūra
Virš įėjimo durų, ant sąramos, įrengtas pusapvalis, ornamentu puoštas imitacinis švieslangis. Priekinio fasado trikampį frontoną pagyvina jo centre įtaisytas trikampis švieslangis. Frontono viršuje išsiskiria ryškiaspalvis stilizuoto augalinio motyvo ornamentas, sudėtas iš pjaustytų lentelių.
Koplyčioje yra nedidelis savitas medinis altorius su priešais įrengta medine ažūrine sienele. Panašiai atitvertas virš įėjimo durų įrengtas vargonų choras. Senieji gyventojai mena prieš maždaug 50 metų koplyčioje buvus ir vargonus.
Luokesaitis
Luokesaitis – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 2,5 km į pietus nuo Molėtų, Luokesų ežero pietinėje pakrantėje. Ežeras netaisyklingo trikampio formos, ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,43 km, plotis – iki 0,28 km. Altitudė 146,5 m. Krantai aukštoki, sausi, ištisai apaugę medžiais. Ežerą supa Varelių miškas. Šiaurėje išteka 60 m ilgio Luokesaičio upelis link Luokesų ežero (Siesarties upės baseinas). Šalia įsikūręs Ažuluokesos kaimas. Yra įrengta poilsiavietė su Velykų salos dievų skulptūromis.
Darbėnų koplyčia Kretingos gatvėje
Darbėnų koplyčia Kretingos gatvėje arba Magdalenos Vitkauskytės koplyčia, Koplytėlė su Nukryžiuotojo skulptūra stovi Darbėnuose (Kretingos raj.), privačios sodybos kampe šalia Kretingos gatvės, ties sankryža su Rožių gatve, kelyje į Kretingą, 400 m į pietus nuo Darbėnų bažnyčios. miniatiūra|150px|left|Koplyčios viduje miniatiūra|150px|left|Galinis fasadas
Koplyčia yra architektūros ir dailės paminklas, nuo 1993 m. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą. Ją pastatė 1910 m. Darbėnuose gyvenusi Magdalena Vitkauskytė, švietėjos Onos Vitkauskytės motina.
Architektūra
Koplyčia yra būdingas Žemaičių krašto mūrinės sakralinės architektūros statinys. Jis neogotikinio stiliaus, raudonų plytų mūro su tinku, kampuose sustiprintas kontraforsais. Priekinio fasado frontonas laiptuotas, su skydu. Jo karnizą ir plokštumos viršų puošia geometrinio motyvo ornamentai. Frontono plokštuma, viršutinė sienų dalis tinkuotos. Virš frontono iškilęs dvišlaitis atikas su betoniniu kryžiumi. Atiko viduryje įspausta pastatymo data „1910“. Priekinėje sienoje įrengta arkinės formos durų anga, kurioje įstatytos medinės arkinės į viršų smailėjančios dvivėrės durys, viršutinėje dalyje įstiklintos. Šoniniuose fasaduose yra po dvi sujungtas smailiaarkės formos angas, galiniame fasade – apvali anga. Pastato perimetru įrengtas profiliuotų plytų karnizas, angų apvadai. Stogas piramidinis, dengtas skarda.
Statinio lubos skliautinės. Viduje yra medinė polichrominė, vietinio liaudies meistro sukurta Nukryžiuotojo skulptūra. Jos dydis 112 cm, šalia stovi dvi mažesnės šventųjų skulptūrėlės.
Kapuja
Kapuja – miestas pietų Italijoje, 25 km į šiaurę nuo Neapolio, Kampanijos lygumos šiaurės rytiniame kampe. Senovės Kapujos vietoje yra Santa Marija Kapuja Vetere.
Istorija
Miestui pavadinimą suteikė etruskai, jų kalba Capeva yra pelkių miestas. Katonas Vyresnysis teigė, kad Kapują įkūrė etruskai apie 260 metų prieš jį paimant Romai. Kapuja nusileido Romai 338 m. pr. m. e., bet buvo užimta romėnų per Antrąjį pūnų karą 211 m. pr. m. e., tad neaišku apie kokį paėmimą kalbama. Tikriausiai apie 338 m. pr. m. e., nes tuomet etruskai Kapują būtų įkūrę apie 600 m. pr. m. e., kai jų įtaka Kampanijoje buvo didžiausia. Netoliese rasta Vilanovos kultūros priešistorinių gyvenviečių, kurias tikriausiai išplėtė oskai, o vėliau etruskai.
Etruskų dominavimą Kampanijoje užbaigė samnitų invazija V a. pr. m. e. antroje pusėje.
Apie 424 m. pr. m. e. Kapują užėmė samnitai ir 343 m. pr. m. e. miestas prašė Romos, kad ši juos išvytų. Kapuja su Kasilinu, Kalatija, Atela ir kitais priklausomais miestais sudarė sąjungą su Roma prieš samnitų kalnų gentis. Roma pradėjo dominuoti Kampanijoje, o Kapujos piliečiai gavo Romos pilietybę be teisės balsuoti (civitas sine suffragio).
Per Antrąjį samnitų karą Kapuja buvo nepatikimas Romos sąjungininkas. Po pergalės prieš samnitus Roma iš Kapujos konfiskavo Ager Falernus dešiniajame Volturno krante. 318 m. pr. m. e. vietinių valdininkų valdžią apribojo paskirti praefecti Capuam Cumas, kurie iš pradžių buvo tik praetor urbanus atstovai. Po 123 m. pr. m. e. praefecti Capuam Cumas, kurių buvo keturi, tapo Romos magistrais ir valdė visą Kampaniją iki Augusto laikų.
312 m. pr. m. e. Kapują ir Romą sujungė Apijaus kelias, svarbiausias tų laikų Italijos greitkelis. Kapujos svarba augo III a. pr. m. e. ir prieš Antrąjį pūnų karą tik truputį nusileido Romai ir Kartaginai. Kapuja galėjo aprūpinti 30 tūkst. pėstininkų ir 4 tūkst. raitelių. Iki Kanų mūšio ji buvo ištikima Romos sąjungininkė. Po to, dėl reikalavimo, kad vienas Romos konsulas būtų iš Kapujos ar norėdama užsitikrinti regiono dominavimą kartaginiečių pergalės atveju, Kapuja perėjo į Kartaginos pusę. Hanibalas Kapujoje įkūrė savo žiemos stovyklą ir buvo gerai priimtas. Titas Livijus ir kiti teigia, kad dėl gerų gyvenimo sąlygų Kapujoje kartaginiečių kariai aptingo. Bosworth Smith ir vėlesni istorikai tuo netiki. Po ilgos apgulties romėnai užėmė Kapują 211 m. pr. m. e., panaikino savivaldą, iš miestiečių buvo atimtos piliečių teisės, o žemė atiteko valstybei. Dalis jos buvo parduota 205 m. pr. m. e. ir 199 m. pr. m. e., kita dalis padalinta Literno ir Volturno kolonijų piliečiams. Didžioji dalis visgi priklausė valstybei.
Buvo sunku tą žemę apsaugoti nuo privačių asmenų. Romos politikai bandė padalinti tą žemę kolonistams. Cicerono kalbos De Lege Agrania buvo nukreiptos prieš Servilijaus Rulo pastangas tai padaryti 63 m. pr. m. e.
Tuo metu tankiai gyvenamas Kapujos rajonas buvo valdomas iš šventyklų, kurių garsiausia buvo Dianos. Patį Kapujos miestą valdė prefektai. Miestas klestėjo dėl apylinkėse augintų kviečių auginimo ir bronzos dirbinių. Kapujos prabanga tapo priežodžiu, o Kampanija laikoma gladiatorių kovų gimtine. Iš Kampanijos kilo Spartakas ir jo pasekėjai. 73 m. pr. m. e. Julijus Cezaris, tapęs konsulu 59 m. pr. m. e., po agrarinės reformos Kapujoje įkūrė 20 tūkst. romėnų koloniją Julia Felix. Kolonistų skaičių padidino Markas Antonijus, Augustas ir Neronas.
69 m. Kapuja rėmė Vitelijų, o vėliau minima retai. IV a. iš čia valdė consularis Campaniae. Ausonijus teigė, kad tai aštuntas pagal svarbą miestas Romos imperijoje. 456 m. miestą nuniokojo vandalai.
Ubsu Nuras
Ubsu Nuras arba Uvs Nuras, Uvso ežeras, Ubsa  – nenuotakus druskingas ežeras Mongolijoje (Ubso aimake) ir Rusijoje (Tuvoje), Didžiųjų ežerų dubumoje. Tai didžiausias Mongolijos ežeras. Telkšo 759 m aukštyje virš jūros lygio. Ilgis 84 km, plotis 79 km. Nuo likusių dubumos ežerų Ubsu Nuras atskirtas Chanchochio kalnagūbriu. Krantai lėkšti, dykumingi. Ežeras užšalęs laikosi nuo lapkričio iki balandžio. Pagrindinė gyvenvietė prie Ubsu Nuro – Ulangomas.
Ežeras ir jį supanti Ubsu Nūro dubuma paskelbta UNESCO pasaulio paveldo objektu.
Norim kilt
Dalyvavimas
Dalyvauja Lietuvos kolektyvai, atliekantys šiuolaikinio šokio, „Šou“ šokio, „Pop“ šokio ir gatvės šokio kategorijas atitinkančias kompozicijas. Atrankos turuose atrinkti geriausi modernaus, „šou“, hiphopo ir charakterinio šokių kolektyvai patenka į festivalio finalą (jo vieta iki 2015 m. buvo Lietuvos nacionalinis dramos teatras). Taip pat rengiami šiuolaikinio šokio, pop šokio, hiphopo seminarai. Dalyvauja apie 2000 dalyvių (vien tik Šiaurės Lietuvos atrankiniame ture 2013 metais apie 500 šokėjų).
Istorija
Festivalį nuo 2000 metų rengia Laisvalaikio centras „7 mūzos“.
„Norim kilt…2013“ dalyvavo apie 350 kolektyvų.
X šalies vaikų ir jaunimo šokių festivalio-konkurso “NORIM KILT 2015” finalas vyko Compensa koncertų salėje.
Etapai
Atrankos turuose turi būti ne mažiau kaip 20 kolektyvų.
I–V turuose dalyvauja vaikų, paauglių, jaunimo paskelbtas šokio kategorijas atitinkantys šokių kolektyvai.
Atlikėjų skaičius kolektyve: nuo 7 asmenų.
Kompozicijos trukmė: nuo 3 iki 5 min.
Kompozicijoje gali šokti kitos amžiaus grupės šokėjai, bet ne daugiau 20 % visų kompozicijoje šokančių šokėjų.
Šokio erdvėje
Šokio erdvėje – respublikinis šiuolaikinio ir modernaus šokio konkursas-festivalis, rengiamas nuo 2004 metų.
Dalyviai
Festivalio dalyviai atlieka po vieną šokį. Šokio trukmė iki 5 minučių. Kolektyvui pageidaujant, galima atlikti du šokius, kurie vertinami atskirai. Grupėje ne mažiau kaip 5 atlikėjai.
Apdovanojimai
Visi dalyvaujančių kolektyvų nariai ir jų vadovai apdovanojami padėkos raštais ir festivalio suvenyrais.
Kiekvienoje amžiaus ir stiliaus grupėje paskelbiami I, II ir III vietos laimėtojai pagal surinktų balų skaičių. Jie apdovanojami festivalio diplomais, taurėmis bei suvenyrais.
Kiekvienoje stiliaus grupėje skelbiami Grand Prix laimėtojai. Jiems teikiamos piniginės premijos.
Gatvės lyga (2001 albumas)
„Gatvės lyga“ – antrasis grupės G&G Sindikatas albumas, įrašytas 2000–2001 m. studijoje „Porno Sound“, išleistas „Bomba Records“.
Perleistas albumas
2011 m. G&G Sindikato nariai, prieš minėdami grupės 15-tą gimtadienį ir albumo dešimtmetį, pristatė perleistą albumą. DJ Mamania tai komentavo taip: Kai kuriems albumo kūrinių remiksams mes iš naujo įrašome vokalo partijas, kad jos derėtų prie naujos versijos. Dabar mūsų pačių darbas studijoje yra visai kitoks nei prieš 10 metų. Anksčiau muziką kurdavo Donciavas, dabar tiek Pushaz, tiek ir Svaras sukuria nemažai muzikos. Keičiasi įranga, keičiasi ir muzika – tai galima pastebėti mūsų vėlesniuose albumuose. Nemanau, kad grupė ryžtųsi vėl įrašinėti su ta įranga, kuri buvo prieš 10 metų, bet būtų tikrai smagių akimirkų, jeigu taip atsitiktų
Palensijos provincija
Palensijos provincija  – Ispanijos provincija, esanti šalies šiaurėje, šiaurinėje autonominės Kastilijos ir Leono srities dalyje. Šiaurėje ribojasi su Kantabrija, vakaruose su Leonu, rytuose su Burgosu bei pietuose su Valjadolidu.
2013 m. duomenimis, provincijoje gyveno 168 955 gyventojai. Administracinis centras – Palensija. Provincija yra padalinta į 191-ą savivaldybę, iš kurių daugiau nei pusė yra kaimai, neviršijantys 200 žmonių.
Miestai
Didžiausi provincijos miestai (2015 m.):
Majamio lietuviai
Majamio lietuviai – lietuviai emigrantai, apsigyvenę Majamyje ir jo apylinkėse, Floridos valstija, JAV.
Emigracija
Pirmieji lietuviai Majamyje įsikūrė po Pirmojo pasaulinio karo, iki 1938 m. jų kasmet atvykdavo po kelias šeimas. Daugiau lietuvių į Majamį atsikėlė po 1945 m. iš JAV kitų miestų. 1958 m. lietuviai Majamyje turėjo 12 prekybos įmonių, kai kurie vertėsi sodininkyste ir daržininkyste, amatais, dauguma įsitraukė į kurorto verslą.
1959 m. Majamyje gyveno daugiau kaip 1000 lietuvių.
Organizacijos
XX a. šeštame dešimtmetyje Majamyje veikė:
XX a. aštuntame dešimtmetyje lietuvių veikla Majamyje sunyko. 1985 m. JAV lietuvių bendruomenės Floridos apygardos valdybos pastangomis Majamyje pradėta kurti lietuvių bendruomenės apylinkė, 1991 m. išrinkta valdyba. 1995 m. gerokai sumažėjus narių lietuvių bendruomenės apylinkė panaikinta, nariai prisidėjo prie Floridos apygardos Gold Kosto apylinkės.
Vilkyčių trasa
Vilkyčių trasa, Vilkyčių autokroso trasa – žvyro-molio-asfalto automobilių lenktynių trasa Kebeliuose, Šilutės rajone, 7 km į šiaurę nuo Saugų, 4,3 km į rytus nuo Vilkyčių, prie kelio Vilkyčiai – Švėkšna. Trasa turi FIA 6 klasės licenciją. Vyksta Lietuvos bei tarptautinės autokroso, motokroso, ralio-kroso varžybos. miniatiūra|220px|left|Lenktynės trasoje
Istorija
1990 m. Kebelių žvyro karjere buvo įrengta 800 metrų ilgio uždara žvyro-molio-asfalto automobilių lenktynių trasa. 1991 m. įsteigtas automobilių sporto klubas „Vilkyčiai“. Trasa buvo rekonstruota 1998–1999 m.
Renginiai
2014 m. pirmą kartą vyko tarptautinio ralio-kroso varžybos – „European Rallycross Challenge“ etapas.
2019 m. liepos 26–27 d. vyko Lietuvos, Baltijos šalių ir Lenkijos ralio-kroso čempionatų etapai. Birželio 8–9 d. vyko FIA Europos autokroso čempionato 3-as etapas.
2022 m. birželio 11-12 d. vyko FIA Europos autokroso čempionato 2-as etapas, liepos 3 d. vyko Lietuvos automobilių kroso čempionato antrasis etapas ir Baltijos šalių automobilių kroso taurės lenktynės, rugpjūčio 6-7 d. Šiaurės Europos Zonos šalių (NEZ), Baltijos šalių ir Lietuvos ralio kroso čempionato trečias etapas.
Led Zeppelin III
Led Zeppelin III – trečiasis anglų roko grupės Led Zeppelin albumas, išleistas 1970 m. spalio 5 d. Dainos „Immigrant Song“ ir „Hey, Hey, What Can I Do“ išleistos kaip singlai.
FK Kubanė (2018)
Krasnodaro futbolo klubas „Kubanė“, o trumpiau Krasnodaro „Kubanė“, dar žinomas kaip Krasnodaro „Urožaj“ (2018–2020) – Rusijos futbolo klubas iš Krasnodaro.
Istorija
Klubas įkurtas 2018 m. birželio 4 d..
Iš pradžių buvo galvota klubą pavadinti „Jekaterinodaru“, bet vėliau persigalvota. Urožaj, išvertus į lietuvių kalbą, reiškia derlius.
2019/20 m. klubui buvo skirtos sankcijos ir neleista registruoti naujų žaidėjų, nes turėjo įsiskolinimų. 2020 m. liepos 24 d. klubas pasikeitė pavadinimą ir tapo Kubanės futbolo klubu.
Pastaba
Kai kurie laiko šį klubą 2018 m. žlugusio FK Kubanʹ Krasnodar tradicijos tęsėju.
Sezonai
Šaltiniai:
Pabaisko koplyčia
Pabaisko koplyčia – medinė koplyčia, stovinti veikiančiose kapinėse Pabaiske, Ukmergės rajone, šalia kelio. Teritorija priklauso Pabaisko Švč. Trejybės parapijai. miniatiūra|240px|left|Koplyčios viduje
Koplyčia neveikianti, joje dedami kapinių kryžiai, kiti daiktai. 2017 m. duomenimis, jos būklė buvo prasta: statinys pakrypęs, kiauru stogu, be kryžiaus, trūko kai kurių langų stiklų. Pastatymo metai šaltiniuose nenurodomi.
Architektūra
Koplyčios trikampis frontonas gerokai ištrauktas į priekį, kaip manoma, seniau turėjęs kolonų portiką, panašų į prieklėtį. Apsidė dvisienė, trikampio plano. Šoninių sienų langų angos didelės, stačiakampės, papuoštos gulsčiais sandrikais, suskaidytos į mažesnius langelius. Statinys apkaltas vertikaliomis lentomis. Pro prairusią apkalą vietomis matomi gulsti sienojai. Jie dalinai aptašyti, kaip senoviškų pirkių. Stogas uždengtas skarda. Vidinė patalpa be vargonų choro.
Į Ukmergės kraštotyros muziejaus fondus perkelti koplyčioje buvę „Nukryžiuotasis“ ir procesijų altorėlio fragmentas. Jie galėjo būti pagaminti XVII–XVIII a. meistro, pažinusio ir perpratusio baroko dailę.
Dainuoju Lietuvą
Dainuoju Lietuvą – muzikinė laida, rodoma nuo 2017 m. rugsėjo 23 d. kiekvieną šeštadienio vakarą 21 val. per LRT televiziją.
Projektas
Laidai atrinktos 100 populiariausių lietuviškų dainų, kurias kiekvieną laidą dainuoja garsūs šalies atlikėjai. Projektas išskirstytas į 10 atrankinių laidų pagal savo laikmetį ir kiekvienoje laidoje atliekamos 10 dainų iš kurių 3 geriausiai pasirodžiusios patenka į pusfinalius. Pusfinalius sudarys 3 laidos, 1 finalas.
1 laida
Komisijos nariai – Arūnas Valinskas, Zita Kelmickaitė, Ramūnas Zilnys.
2 laida
Komisijos nariai – Zita Kelmickaitė, Gintaras Rinkevičius, Darius Užkuraitis.
4 laida [2017-10-14]
Komisijos nariai - Beata Nicholson, Zita Kelmickaitė, Ramūnas Zilnys.
5 laida
Komisijos nariai - Zita Kelmickaitė, Ramūnas Zilnys ir choro „Ažuoliukas“ meno vadovas Vytautas Miškinis.
6 laida
Komisijos nariai - Zita Kelmickaitė, Ramūnas Zilnys ir dirigentas Modestas Pitrėnas.
7 laida
Komisijos nariai - Zita Kelmickaitė, Ramūnas Zilnys ir operos solistė, profesorė Sigutė Stonytė.
9 laida
Komisijos nariai - Zita Kelmickaitė, Ramūnas Zilnys ir LRT TELEVIZIJOS laidos „Istorijos detektyvai” vedėjas Virginijus Savukynas.
10 laida
Komisijos nariai - Zita Kelmickaitė, Ramūnas Zilnys ir žurnalistas Edmundas Jakilaitis.
Leonidas Miasinas
Leonidas Miasinas (,, 1895 m. rugpjūčio 8 d. Maskva – 1979 m. kovo 15 d. Borkenas, Vokietija) – – rusų baleto artistas, baletmeisteris.
Biografija
1912 m. baigęs Maskvos teatro mokyklą iki 1914 m. šoko Maskvos Didžiajame teatre. 1914–1921 m. ir 1924–1928 m. Sergejaus Diagilevo trupės „Rusų baletas“ artistas ir baletmeisteris, 1932–1942 m. trupės „Ballets Russes de Monte Carlo“ baletmeisteris, 1938–1942 m. ir meno vadovas. Nuo 1926 m. šoko JAV, nuo 1947 m. dirbo ir gyveno daugiausia Europoje.
Sukūrė apie 100 įvairaus žanro baletų, daugelyje jų šoko. Vienas pirmųjų pradėjo kurti baletus pagal simfoninę muziką. Pagrindinės kūrybos temos – meilė, likimas, aistros, lengvabūdiškumas; baletams būdinga klasikinio šokio, akrobatikos, įvairių tautų folkloro, „commedia dell arte“ elementai. Sukūrė choreografiją filmams baletams „Raudoni bateliai“, 1948 m., „Hofmano pasakos“ 1951 m., abiejų režisieriai M. Povelas, E. Presburgeris, „Neapolietiška karuselė“ 1954 m., režisierius E. Džianinis), juose vaidino.
Turto draudimas
Turto draudimas - ne gyvybės draudimo rūšis, skirta apsaugoti apdraustojo kilnojamąjį ir nekilnojamąjį turtą. Turto draudimas atlygina apdraustojo nuostolius, atsiradusius dėl turto sugadinimo ar netekimo. Turto draudimas apsaugo nuo šių rizikų: ugnies sukelto gaisro, sprogimo, žaibo, stichinių nelaimių (audros, krušos, viesulo, liūties, potvynių, žemės drebėjimų, nuošliaužų, smegduobių atsivėrimo, sniego slėgio) padarytos žalos, vagystės, piktavališko turto sugadinimo, teroristinių išpuolių ir panašaus pobūdžio galimų nuostolių.
Rūšys
Turto draudimo gali apsidrausti tiek juridinis, tiek fizinis asmuo:
Heh Šilis
Heh Šilis ( 'mėlynasis kalnagūbris') arba Kukušilis  – kalnagūbris vakarinėje Kinijoje, Činghajuje, Tibeto kalnyno šiaurėje, Kunluno kalnų sistemoje. Tęsiasi apie 800 km, kyla iš rytų vakarop, iki 6615 m aukščio. Susideda iš atskirų masyvų, su plokščiomis viršūnėmis, kurias dengia akmenynai. Šlaitai leidžiasi į aukštikalnių lygumas (4000–5000 m), su daugybe ežerų. Būdingi šaltųjų aukštikalnių dykumų kraštovaizdžiai. Pietrytinėje pašlaitėje prasideda viena pagrindinių Jangdzės ištakų – Čumaras. Likusi kalnagūbrio dalis patenka į nenuotakius baseinus.
1995 m. dalis Heh Šilio paskelbta gamtos rezervatu, o 2017 m. – UNESCO pasaulio paveldo objektu. Čia sutinkami reti laukiniai jakai, laukiniai asilai, baltasnukiai elniai, orongai, rudieji lokiai ir kt.
Pietiniu kalnų pakraščiu nutiestas Činghajaus-Tibeto geležinkelis bei Siningo–Lasos plentas.
Nusku
Nusku arba Nuska – dievybė Mesopotamijos mitologijoje, dievo Enlilio pasiuntinys, kartais laikomas ir jo sūnumi. Viename šumerų himnų – Enulo ir Ninulės (Enlilio protėvių pagal vieną versijų) sūnus. Buvo siejamas su ugnimi ir šviesa. Kai kada Nusku laikytas ugnies dievo Gibilio tėvu. Žinios apie Nusku siekia apie 2600 m. pr. m. e.
Šumerų poemoje pasakojama, kaip Nusku įteikia Isino karaliui Išme-Daganui karališkąjį skeptrą. Taip parodoma, kad karaliaus valdžią sankcionuoja pats dievas Enlilis. Uruko mieste rastas Seleukidų valstybės laikotarpio tekstas aprašo naktinę aukojimo ceremoniją. Dievų (tarp jų ir Nusku) statulos būdavo nešamos paskui liepsnojantį deglą į Anu šventyklą. Šio laikotarpio tekstuose Nusku – ugnies dievybė, dievo Anu pasiuntinys ar sūnus.
Nusku simbolis – lempa. Ja buvo ženklinami kudurru akmenys. Mesopotamijos mene šis simbolis aptinkamas pradedant Kasitų dinastijos laikais ir baigiant Naujosios Babilonijos karalystės laikotarpiu.
Nusku buvo vienas iš dievų, kurių užkalbėjimais šauktasi, siekiant apsisaugoti nuo piktų burtų. Manyta, kad padedąs žmonėms naktį, apsaugąs nuo košmarų. Aptiktas Asirijos imperijos laikotarpiu datuojamas amuletas, kuriame pavaizduotas kambarys su Nusku simbolizuojančia lempa. Šis amuletas buvo skirtas nakties metu apsisaugoti nuo demonės Lamaštu, kaip manyta, puolančios nėščias moteris, gimdyves ir kūdikius.
Asirijos imperijos laikotarpiu Nusku drauge su kitomis dievybėmis buvo garbinamas Harane (dabartinėje Turkijoje, netoli Sirijos sienos). Čia jis laikytas mėnulio dievo Sino, kuris buvo aukščiausioji dievybė Harane, sūnumi. Harane didžiąją gyventojų dalį sudarė aramėjai, todėl manoma, jog Asirijos imperijos laikotarpio asmenvardžiuose aptinkamas dėmuo Nasuh atitinka būtent Nusku. Jį greičiausiai atitinka ir įrašuose senovės aramėjų kalba pasitaikantis dievybės vardas Nsk. Esama požymių, kad Nusku ir susijusių dievybių kultas šiame regione dar buvo išsilaikęs pirmaisiais mūsų eros amžiais.
Nesta Carter
Nesta Carter (g. 1985 m. spalio 11 d.) – Jamaikos lengvaatletis, kuris specializuojasi sprinto rungtyse. Šalies nacionalinės 4x100 m estafetės rinktinės narys.
2010 m. sportininkas 100 m bėgimo rungtyje pasiekė 9.78 laiką ir tapo ketvirtu greičiausiu šios distancijos bėgiku istorijoje. Rezultatas taip pat sportininkui užtikrino geriausio pasaulyje sezono rezultato savininko titulą, kartu su JAV bėgiku Tyson Gay. Sprinteris stambiausiose pasaulio varžybose dažniausiai varžosi tik komandinėje rungtyje, nes pasaulio rekordininkai Asafa Powell ir Usain Bolt dažniausiai užima visas šaliai skirtas kvotas.
Markežeris
left|120px
Markežeris arba Marčiožeris – ežerėlis Lietuvoje, Molėtų rajone, 8 km į šiaurės rytus nuo Mindūnų, Labanoro girioje, ties riba su Švenčionių rajonu. Ežerėlio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,1 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 161,1 m. Krantai aukšti, ištisai apaugę medžiais. Ežeras nenutekantis, priklauso Stirnių ežero baseinui (Žeimenos upės baseinas). Už 0,07 km į šiaurės rytus telkšo dar vienas Markežeris.
Rūdaičių šv. Antano Paduviečio koplyčia
'''Rūdaičių šv. Antano Paduviečio koplyčia''' – naujai įrengta, veikianti katalikų koplyčia Kretingos rajone, Rūdaičiuose (Kretingos sen.), 7 km į šiaurės vakarus nuo Kretingos. Priklauso Vydmantų šv. Jono Krikštytojo parapijai. Koplyčia atidaroma mišioms sekmadieniais. Ja rūpinasi Rūdaičių „Pajūrio bendruomenė“.
2011 m. vasario 19 d. Vatikano Apaštališkoji penitenciarija išleido dekretą, suteikiantį Rūdaičių koplyčiai visuotinius atlaidus (šis dokumentas saugomas Vydmantų parapijoje). 2013 m. birželio 13 d. naujai įrengtose patalpose koplyčią pašventino Palangos parapijos kunigas Kęstutis Timofejevas.
2017 m. Šv. Antano Paduviečio koplyčia pasipuošė tabernakuliu ir Popiežiaus Jono Pauliaus II paveikslu, kurie mišių metu buvo pašventinti. Tai sutapo ir su Popiežiaus Jono Pauliaus II (1920–2005) dvylikos metų mirties metinėmis.
Istorija
Sovietmečiu Rūdaičiai garsėjo kaip turtingo Karolio Požėlos kolūkio centras. Tuometinio pirmininko Stanislovo Mažeikos rūpesčiu, dar prieš sugriūvant kolūkiui, 1990 m. vaizdingoje Rūdaičių tvenkinio pakrantėje pastatyta masyvi koplyčia. Kalbama, kad pirmininkas pagailėjo žmonių, kurie eidavo melstis į atokius maro kapus ir prie mažos koplytėlės Prano Drungilo sodyboje. Statybos vyko iš žmonių suaukotų pinigų. Koplyčią suprojektavo architektas Adomas Skiesgilas. Ji buvo pastatyta Sąjūdžio iškilimo laikais. Tuomet gyvenvietėje atsirado skulptūrų, mažosios architektūros objektų, tarp jų – ir koplyčia. Vietos gyventojai papuošė naująją koplyčią šventųjų paveikslais, skulptūromis, šalia pasodino nedidelį parką, erdvę aplink koplyčią apšvietė, surengė pašventinimo iškilmes.
Koplyčia tikinčiųjų lūkesčius tenkino ribotai. Mišios prie jos buvo aukojamos tik vasarą, nereguliariai. Kitu metų laiku retkarčiais iš Lenkimų atvykstantis kunigas buvo priimamas kultūros namų filiale. Seniesiems rūdaitiškiams melstis pasaulietinėje erdvėje nebuvo priimtina. S. Mažeika teigė, kad buvo gavęs leidimą statyti Rūdaičiuose ir bažnyčią. Deja, idėja žlugo, kai ūkio vadovas išėjo iš darbo. Anot jo, Vilniuje jau buvo parengtas bažnyčios projektas, bereikėjo jį parsivežti ir įgyvendinti, nes vieta jau buvo žinoma – parke, priešais mokyklą.
Kalbama, jog S. Mažeikos koplyčios Švč. Mergelės Marijos skulptūra priklausė Kazimieraičių šeimai, ir yra atkeliavusi iš buvusio Nagarbos kaimo. Iš koplyčios Marijos statula buvo paimama ir nunešama į kultūros namus Mišioms.
Salamankos provincija
2011 m. duomenimis, provincijoje gyveno 352 986 gyventojai. Administracinis centras – Salamanka. Provincija yra padalinta į 362-i savivaldybes, iš kurių daugiau nei pusė yra kaimai, turintys mažiau nei 300-us žmonių.
Miestai
Didžiausi provincijos miestai (2014 m.):
Pajuodupės dvaras
miniatiūra|Pajuodupės dvaro statinių fragmentai
Pajuodupės dvarvietė – buvęs dvaras Pajuodupėje (Kupiškio rajonas). miniatiūra|Buvusio Pajuodupės dvaro teritorija
Istorija
1603 m. Inventorius prasideda Kupiškio dvaro aprašymu. Nurodoma, kad dvaras buvo prie Juodupės upelio, netoli Lėvens upės, tad dar buvo vadinamas Pajuodupe (Поядупе). Išvardyta dvare stovėjusių 13 įvairiausių pastatų bei statinių. Dvaro teritorija buvo aptverta, o į ją buvo patenkama pro didžiuosius vartus, kurie buvo šiaudais dengtu stogeliu. Smulkiausiai aprašytas naujasis dvaro gyvenamasis namas (rūmas).
Nurodyta, kad jis neseniai pastatytas ir turi 2 židinius. Stogas dengtas gontais (lentelėmis). Name yra erdvi priemenė, du dideli ištaigingi kambariai. Namo gale mūrinis alkierius, skirtas aludei, ir dar vienas pokylių kambarys. Namo langai su stiklais, įstatytais į alavinius rėmus. Baldai vietos meistrų darbo. Vandens malūnas, nors senas, bet tvarkingas ir su visais įrenginiais. Dvi naujos klėtys ir kluonas pastatyti iš pušų ir eglių rąstų. Kupiškio dvarui priklauso 20,5 valako (438,29ha) žemės, kurią apdirbdavo lažo prievolę atlikdami valstiečiai.
2000 m. dvarvietė įtrauktą į Kultūros vertybių registrą, 2005 m. pripažintas valstybės saugomu
Bernie Sanders
Berni Sandersas (, 1941 m. rugsėjo 8 d.) – JAV politikas, JAV senatorius, atstovaujantis Vermonto valstijai.
B. Sandernas gimė 1941 m. rugsėjo 8 d. Brukline žydų šeimoje. Būsimas politikas lankė Bruklino koledžą, o 1964 m. baigė Čikagos universitetą.
1991 m. jis tapo Jungtinių Valstijų Atstovų rūmų nariu ir juo buvo iki 2007 m.
2007 m. politikas Vermonto valstijoje buvo išrinktas senatoriumi. Vėliau jis buvo perrinktas 2012 ir 2018 m.
2019 m. vasario mėnesį B. Sandersas pradėjo savo antrąją prezidentinę kampaniją ir planavo dalyvauti 2020 m. JAV prezidento rinkimuose.
Auksinio įvarčio taisyklė
Istorinės ištakos
Pirmą kartą ši taisyklė paminėta 1868 m., tačiau tuo metu šis terminas nebuvo naudojamas.
FIFA šią naujovę pristatė 1993 m. Buvo tikimasi, kad tokia naujovė privers komandas labiau pulti pratęsimo metu ir bandyti išplėšti pergalę nelaukiant baudinių serijos.
Futbolas
UEFA Europos futbolo čempionato pirmenybės 1996 m. buvo pirmasis žemyno čempionatas, kuriame per pratęsimus viena komanda buvo „nužudoma“.
1998 m. ši taisyklė buvo pritaikyta ir Pasaulio čempionate.
Vėliau futbole šios taisyklės buvo atsisakyta, nes komandos pradėjo žaisti dar atsargiau ir eksperimentas nepasiteisino.
Babekas
Babekas – miestas ir savivaldybė Nachičevanės autonominėje respublikoje, Azerbaidžane. Babeko rajono administracinis centras. 3252 gyventojai (2010 m. duomenys).
Pagrindinės pramonės šakos: vyndarystė, javų ir moliūgų auginimas, daržininkystė, gyvulininkystė.
Istorija
Iki 1978 m. buvo žinomas kaip Tazakendas. Pervadintas persų revoliucionieriaus Babako Choramdino garbei.
1897 m. surašymo duomenimis Tazakende gyveno 1871 žmogus, iš kurių 1486 buvo armėnai ir 385 musulmonai. 1979 m. duomenimis, mieste gyveno 1789 gyventojai. 1989 m. – 2302 žmonės.
Beilaganas
Beilaganas  – vienas seniausių Azerbaidžano miestų; rajono centras.
Istorija
Manoma, kad miestą įkūrė Sasanidų imperijos imperatorius Gobadas, ir kad miestas buvo pastatytas iraniečių migracijos metu.
Naujosios Įpilties Šv. Kryžiaus koplyčia
Naujosios Įpilties alkakalnio koplyčia, arba '''Naujosios Įpilties Šv. Kryžiaus koplyčia''' – veikianti katalikų koplyčia Kretingos rajone, Naujosios Įpilties kaime (Darbėnų sen.), šalia kelio (dešinėje), ties Įpilties ir Alkupio upelių santaka. Koplyčia pastatyta ant natūralios, mišriu mišku apaugusios kalvos. Vietovė yra už 11 km į šiaurę nuo Darbėnų, 8 km į pietvakarius nuo Lenkimų, 2 km į rytus nuo Latvijos pasienio. Naujosios Įpilties alkakalnis, ant kurio stovi koplyčia, paskelbtas archeologijos paminklu, nuo 1996 m. įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (u. k. 5241). miniatiūra|200px|left|Įpilties Marija
Parapijos koplyčia
Koplyčia priskirta prie Laukžemės parapijos, ją aptarnauja Šventosios ir Laukžemės kunigai. 2011 m. koplyčiai suteiktas titulas – Popiežiaus Benedikto XVI dekretu ji paskelbta Nukryžiuotojo Jėzaus koplyčia, o jos tituline diena nurodyta rugsėjo 14-oji – Šv. Kryžiaus išaukštinimo diena, kada rengiamos iškilmingos pamaldos. Žmonėms koplyčia svarbi kaip maldos vieta, nes artimiausia bažnyčia tėra Grūšlaukėje ir Laukžemėje. 2017 m. rugsėjo 17 d. Telšių vyskupas koadjutorius Kęstutis Kėvalas Šventojo Kryžiaus išaukštinimo dienos proga aukojo Šv. Mišias ant Alkos kalno atnaujintoje koplyčioje.
Istorija
Naujosios Įpilties alkakalnis žinomas kaip šventas Alkos kalnas, ant kurio senovėje veikusi pagonių šventykla – alkas. Čia žmonės aukodavę savo dievams aukas. Vėliau, krikščionybės laikais, šioje vietoje pradėta statyti kryžius, koplytėles, ant kalno žmonės rinkdavosi gegužinių pamaldų. Sovietmečiu tikintieji pagal išgales patys prižiūrėdavo koplyčią.
Nuo seno apylinkėje garsus kalnas tarp senųjų gyventojų laikytas neįprasta vieta: nakties metu praeiviams jis kėlė baimę. 1915 m. ant Alko kalno vokiečių kareiviai statė trianguliacijos bokštą. Vienas kareivis nukrito nuo bokšto ir užsimušė, čia buvo ir palaidotas. Bokštas neišliko.
1930 m. (kitais duomenimis, 1924 m.) ant kalvos pastatyta medinė koplyčia. Ją savo žemėje surentė šio kaimo gyventojas Klemensas Alonderis. Statyba užtruko 5-6-erius metus. Altorių ir statulėles padarė dievdirbys Juozapas Paulauskas iš Grūšlaukės. Koplyčioje buvo laikomos pamaldos, švenčiamos bažnytinės šventės. Seniau prie koplyčios pasimelsti rinkdavosi į kariuomenę pašaukti jaunuoliai – jie palikdavo gėlių ir iš medžio šakų nupintų vainikų. Ligoniai ateidavo ant kalno apsižadėti nuo ligų – keliais eidavo aplink koplyčią, melsdavosi ir aukodavo pinigų.
Rekonstrukcija
Apie 1997 m., buvusio ilgamečio Darbėnų seniūno Edvardo Stalmoko rūpesčiu, skiedromis buvo perklotas stogas ir atnaujintas varpinės bokštelis. 2017 m. prastos būklės koplyčia buvo rekonstruota. Meistro K. Alonderio statinys neturėjo pamatų: medinės sijos paklotos ant akmenų, o ant jų suręstos sienos. Sijoms supuvus, koplyčia besilaikė tik ant apdailos lentų. Įpiltiškiai rengė talkas ir koplyčią atstatė per 3 mėnesius. Kultūros paveldui ši koplyčia nepriskirta, tačiau buvo tariamasi su paveldo specialistais, kurie patarė išlaikyti autentiką ir nekasinėti šventvietės. Todėl ir suolai aplink koplyčią buvo tvirtinami ant medžio trinkų.
Tvarkant koplyčią buvo įrengti pamatai, atnaujintos laikančiosios konstrukcijos, lauko ir vidaus apdaila, pakeisti langai ir durys, nuo augmenijos išvalyta alkakalnio aikštelė. Koplyčioje išsaugotos ir atnaujintos Juozapo Paulausko kurtos šv. Marijos ir šv. Roko skulptūros, koplyčią puošia kraštietės Gintarės Skroblytės paveikslas „Paskutinė vakarienė“, liaudies menininkės grūšlaukiškės Barboros Jankauskaitės paveikslas su besimeldžiančiu Kristumi. Pastele nežinomo autoriaus tapytas Dievo Motinos paveikslas yra atkeliavęs iš Rygos. Prie interjero puošybos prisidėjo tautodailininkas Tadas Šorys, išraižęs altorių, kuriame pavaizduotas šeimą laiminantis Kristus. Koplyčios skliautą ištapė įpiltiškis tautodailininkas Edvardas Stalmokas, pavaizdavęs švytinčiais debesimis nuklotą dangaus žydrumą su centre iškylančia laiminančio Kristaus figūra ir viršum jo sklandančia Šventąja Dvasia. Pasak E. Stalmoko, tai buvo didžiausias jo nutapytas paveikslas – skliauto plotas užėmė 30 m². Buvo tapoma aliejiniais dažais ant medžio plokščių, nes drobės nebūtų pavykę tinkamai ištempti – tam būtų trukdęs kampuotai išlenktas skliautas. Jis apibūdino savojo kūrinio idėją: „Debesys, erdvė sukuria šviesą, – tai aliuzija į beribį dangų, už kurio slypi Kūrėjas. O įžengiantį į koplyčią pasitinka evangelinis Kristus ir visų mūsų gyvenimuose veikianti Šventoji dvasia“. 2020 m. E. Stalmokas nutapė Kristaus, nešančio kryžių, paveikslą, skirtą koplyčios altoriui.
Ant koplyčios sienos pakabintas didelis stendas, kuriame eksponuojamos nuotraukos iš talkų, aukotojų sąrašas. Atkurtos koplyčios raktai patikėti saugoti Senosios Įpilties kaimo bendruomenės pirmininkei Birutei Stalmokienei, Kultūros skyriui ir jos statytojo palikuonims Ignui Alonderiui ir jo šeimai.
2012–2013 FIDE Didžiojo prizo varžybos
2012-13 m. FIDE Didžiojo prizo varžybos buvo atrankos į 2014 m. pasaulio čempionato kandidatų turnyrą dalis. Susumavus kiekvieno dalyvio geriausių trijų turnyrų balus paaiškėjo, kad nugalėjo Veselinas Topalovas, antras – Šakhrijaras Mamedjarovas.
Dalyvių atranka
Didžiojo prizo varžybose dalyvauja aštuoniolika žaidėjų, kurie atrenkami laikantis šių taisyklių:
Atrinkti dalyviai
Sąraše nėra kai kurių labai pajėgių žaidėjų: Magnus Karlseno, Levono Aroniano ir  Vladimiro Kramniko, kurie dėka aukščiausiųjų Elo reitingų, jau yra patekę į Kandidatų turnyrą.
Turnyrų taisyklės
Per dvejus metus (2012–2013 m.) rengiami šešeri Didžiojo prizo turnyrai. Kiekvieną Didžiojo prizo turnyrą sudaro 12 žaidėjų, kurie žaidžia ratų sistema. Turnyro nugalėtojas gauna 170 balų. Antroje vietoje likęs žaidėjas 140, o trečioje vietoje – 110 balų. Ketvirtą vietą žaidėjas užėmęs gauna 90 balų, penktas – 80 balų ir taip toliau kiekvienas žemesnę vietą užimantis gauna po 10 balų mažiau, kol paskutinę vietą užėmęs žaidėjas gauna 10 balų. Kai du, ar daugiau žaidėjų surenka po lygiai taškų, visi gauna po lygiai balų, kurie apskaičiuojami sudėjus jų užimtų vietų balus ir padalijus juos iš lygiai taškų surinkusių žaidėjų skaičiaus.
Laiko kontrolė
Kiekvienam žaidėjui partijai skiriama laiko: 120 min. pirmiesiems 40 ėjimų, 60 min. – sekantiems 20 ėjimų ir po antros laiko kontrolės 15 min., kur nuo 61 ėjimo pridedama po kiekvieno ėjimo po 30 sek.
2012–2013 metų turnyrai
Per dvejus metus buvo sužaisti 6 turnyrai.
Londonas
1-as etapas. FIDE Didysis Prizas, Londonas, 2012 rugsėjo 20 - spalio 3. Turnyro kategorija - XX, vidutinis Elo reitingas 2739.
Pastaba. Piotras Svidleris dėl šeimyninių priežasčių pasitraukė. Jį pakeitė Maiklas Adamsas.
2012 m. Londono turnyro partijos
Taškentas
2-as etapas. FIDE Didysis Prizas, Taškentas, 2012 lapkričio 22 - gruodžio 4.Turnyro vid. Elo reitingas 2747.
Cugas
3-ias etapas, Cugas, 2013 balandžio 18–30 d.
2013 m. Cugo turnyro partijos
Salonikai
4-as etapas, Salonikai, 2013 gegužės 22–birželio 3 d.
2013 m. Salonikų turnyro partijos
Pekinas
5-as etapas, Pekinas, liepos 4–16 d.
2013 m. Pekino turnyro partijos
Paryžius
6-as etapas, Paryžius, 2013 rugsėjo 22–spalio 4 d.
2013 m. Paryžiaus turnyro partijos
Galutiniai rezultatai
Pasibaigus 2012-2013 m. Didžiojo prizo varžyboms Veselinas Topalovas pagal surinktus balus užėmė 1-ąją vietą, o Šakhrijaras Mamedjarovas buvo antras. Abu jie pateko į 2014 m. Kandidatų turnyrą.
Pastabos:
Balai skliausteliuose – tai žaidėjo iš 4-ių žaistų turnyrų blogiausias rezultatas: jis neįtraukiamas sumuojant turnyruose surinktus balus.
Londone Mišelis Adamsas pakeitė Piotrą Svidlerį.
Gata Kamskis Taškente pakeitė Vugarą Gašimovą, kuris dėl ligos nedalyvavo. Salonikų prizo turnyre dėl asmeninių priežasčių nedalyvavo T. Radžabovas, jį pakeitė E. Bakhu. Vang Yue pakeitė T. Radžabovą Pekino Didžiojo prizo turnyre. J. Tomaševskis, L. Fresinė ir E. Bakhu pakeitė Paryžiuje S. Karjakiną, T. Radžabovą ir P. Svidlerį
Migiškis
Migiškis arba Sabala – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 4,5 km į pietvakarius nuo Alantos. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,75 km, plotis – iki 0,43 km. Altitudė 142,5 m. Krantai aukštoki, sausi, daug kur apaugę medžiais ir krūmais. Šiaurinė pakrantė miškinga, kitose pakrantėse plyti pievos, dirbami laukai. Rytinė ežero dalis sekli ir gausiai užžėlusi vandens augalija, yra 3 pelkėtos salos (0,66 ha, 0,35 ha ir 0,1 ha). Pietvakariuose išteka upelis link K-1 upelio (Siesarties intako Plaštakos baseinas). Šalia įsikūrę Migiškių ir Laičių kaimai. Veikia kaimo turizmo sodyba. Vakarine pakrante eina kelias Nr.2823 (Laičiai – Migiškiai – Gruodžiai).
Šandu
Šandu, kitaip Šangdu, Šanadu  – senovinio miesto liekanos dabartinės Kinijos Liaudies Respublikos šiaurėje, Vidinėje Mongolijoje, 28 km į šiaurės vakarus nuo Dolon Nūro; valdant Kublaichanui tai buvo Juanų dinastijos Kinijos vasaros sostinė.
2012 m. Šandu (Šanadu) įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Japonų tapyba
Japonų tapyba (, taip pat 画道 = gadō) – vienas iš seniausių ir nepaprastai ištobulintas Japonijos vaizduojamasis menas, apimantis plačią žanrų ir stilių įvairovę. Japonų tapybos istorijai būdinga sintezė ir konkuravimas tarp vietinės Japonijos meno estetikos ir daugiausia iš Kinijos perimtų idėjų adaptacijos. Vakarų įtaka įgyja reikšmę tik nuo XVI a. pabaigos, kai prasidėjo ir Japonijos įtaka menui Vakaruose.
Japonų menas skiriasi nuo vakarietiškojo savo turinio ir formos koncepcija, kuri yra glaudžiai susijusi su rytietiška gyvenimo samprata, estetika bei kultūra.
Oficialus Japonijos Nacionalinių Vertybių Sąrašas (paveikslai) apima 158 darbus ar darbų komplektus nuo VIII a. iki XIX a. (įskaitant daug kiniškų paveikslų, kurie ilgai buvo Japonijoje), jie atstovauja geriausius meno kūrinius arba yra itin reti ir išlikę nuo ankstyvųjų periodų.
Archaiškasis periodas (iki 794 m.)
Seniausi japonų tapybos pavyzdžiai yra išlikę laidojamųjų nišų sienose Kiūšiū saloje ir tebėra visiškai primityvūs. Didesnis susidomėjimas menu atėjo kartu su budizmu iš Kinijos VI a. viduryje. Šio laikotarpio žymiausias paminklas yra kinų Šešių Dinastijų periodo mokyklos stiliaus Tamamušino-dzuši šventyklos paveikslai. VII-VIII a. japonų menas vystėsi kinų Tang dinastijos tapybos įtakoje, pasisavindamas jos techniką, tematiką, butaforiją, indiškąją ikonografiją ir indiškąjį notan stilių.
Heiano periodas (794–1185 m.)
thumb|right|220px| „Šakos prisikėlimas iš auksinio karsto“, XI a., autorius nežinomas Šiame politinės konsolidacijos ir gerovės laikmetyje pasirodė pirmieji pasaulietinio meno pavyzdžiai, kuriuose vietoj kinams būdingo santūrumo ir tingios darnos dominuoja japonams artimesnis dramatiškumas, įtampa bei ekspresija. Šiuo metu atsirado ir pirmosios tapybos mokyklos.