cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Molly Haskell
Molė Klark Haskel (, g. 1939 m. rugsėjo 29 d. Šarlotė, JAV)  – amerikiečių kino kritikė ir rašytoja. Bendradarbiavo su kultūros ir naujienų laikraščiu „The Village Voice“ – pradžioje kaip teatro kritikė, vėliau – kaip filmų recenzentė, o tada perėjo dibti į žurnalus „New York magazine“ ir „Vogue“. Įtakingiausia M. Haskel knyga – „Nuo pagarbos iki išprievartavimo: Elgesys su moterimis kine“ („From Reverence to Rape: The Treatment of Women in the Movies“, 1974; pataisyta ir pakartotinai išleista 1987). 2006 m. vieną sezoną televizijos kanale TCM su Robertu Osbornu vedė laidą apie kiną „The Essentials“ („Pagrindai“).
Biografija
Molė Haskel gimė Šarlotėje, Šiaurės Karolinoje, o užaugo Ričmonde, Virdžinijoje. Mokėsi Šventosios Kotrynos mokykloje, Svyt Brajerio (Sweet Briar) koledže, Londono universitete ir Sorbonos koledže, kol apsigyveno Niujorke. 7-ajame dešimtmetyje dirbo Prancūzų kino biure (French Film Office), jame Niujorko spaudai rašė informacinį biuletenį apie Prancūzijos kiną ir prancūzų kino režisieriams jų filmų atidarymo renginiuose dirbo vertėja.
M. Haskel dirbo laikraštyje „The Village Voice“, tapo kino recenzente. Galiausiai gavo pastovų darbą žurnaluose „New York magazine“ ir „Vogue“.
Dokumentiniame filme „Iš meilės filmams: Amerikos kino kritikos istorija“ („For the Love of Movies: The Story of American Film Criticism“, 2009) M. Haskel aptaria 7-ajame dešimtmetyje „The Village Voice“ praleistą laiką, kai į kiną žiūrėjo dvejopai – „ir kaip kino mylėtoja, ir kaip feministė“, taip pat pasakoja, kaip jaunystėje ją paveikė prancūzų filmas „Velniškieji“ („Les Diaboliques“, 1955). Ji yra viena iš pagrindinių 2013 m. dokumentinio filmo „Idealaus vyro beieškant: sukurta Holivude“ („In Search of the Ideal Male: Made in Hollywood“) bendraautorių, šiame filme ji tiria lyčių vaidmenų raidą Holivude.
M. Haskel rašė leidiniams „The New York Times“, „The Guardian“, „Esquire“, „The Nation“, „Town and Country Magazine“, „New York Observer“, „The New York Review of Books“ ir „Film Comment“. Ji buvo Sarasotos prancūzų kino festivalio meno vadovė, dirbo Niujorko kino festivalio atrankos komitete, buvo Barnardo koledžo kino profesorė ir Kolumbijos universiteto kino docentė.
2012 m. M. Haskel dalyvavo žurnalo „Sight & Sound“ kritikų apklausoje, kurioje nurodė šiuos dešimt geriausių filmų: „À Nos Amours“ („Mūsų mylimiesiems“), „Au Hasard Balthazar“ („Atsitiktinis Baltazaras“), „The Awful Truth“ („Baisi tiesa“), „Chinatown“ („Kinų kvartalas“), „Claire’s Knee“ („Klerės kelis“), „I Know Where I’m Going!“ („Aš žinau, kur einu!“), „Madame de…“ („Ponia de…“), „The Shop Around the Corner“ („Parduotuvė už kampo“), „Sunrise: A Song of Two Humans“ („Saulėtekis: Dviejų žmonių daina“) ir „Vertigo“ („Svaigulys“).
M. Haskel 1969 m. ištekėjo už kino kritiko Endriu Sariso, jų santuoka truko iki jo mirties 2012 m.
2013 m. M. Haskel gavo Atėnės kino festivalio apdovanojimą už lyderystę, kūrybiškumą ir nepaprastą pavyzdį, kurį rodo kitoms šios srities moterims. 2019 m. ji buvo Amerikos menų ir mokslų akademijos narė.
Senior Skip Day
Siužetas
JAV yra tokia tradicija, kad per vadinamą Senior Skip Day vyresniųjų klasių moksleiviai nori turėti laisvadienį, per kurį galėtų iškelti vakarėlį. Direktorius priešinasi tokiems jų planams. Abiturientai nori švęsti ir suplanuoja vakarėlį. Neradęs mokinių, direktorius karšligiškai ima jų ieškoti. Terorizuoja mokinius, darbuotojus, visus, kurie galėtų žinoti, kur vyksta vakarėlis. Direktorius susižino, kad vyksta laidotuvės ir jose dalyvauja jo mokiniai. Jis netiki, kad ten tikros laidotuvės ir vyksta į tariamą vakarėlį. Apie tai sužinoję abuturientai išvyksta į ceremoniją ir atsiduria joje anksčiau už direktorių. Kai atvyksta pas Dikvalderis, surengia klounadą. Tikrose laidotuvėse dalyvavę svečiai liko šokiruoti tokiu elgesiu.
Gerdžiūnų tvenkinys
left|120px
Gerdžiūnų tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Šakių rajone, 14 km į šiaurės rytus nuo Lukšių miestelio. Sudarytas užtvenkus Lukašiaus upelį (Nykos intakas) 1,4 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,48 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 58,3 m. Krantai neaukšti. Aplinkui plyti dirbami laukai. Į pietus įsikūręs Gerdžiūnų kaimas, į rytus nutiestas kelias.
Tvenkinys įrengtas 1974 m.
Žemutinio Verapaso departamentas
Žemutinio Verapaso departamentas  – departamentas Gvatemalos centrinėje dalyje. Administracinis centras – Salama.
Regioninės kalbos: ispanų, kičių, kekčių ir ačių.
Geografija
Visas departamento paviršius kalnuotas, jį daugiausia išraižęs Čuakuso kalnagūbris. Svarbiausios upės – Motagva ir Salama. Paviršių dengia drėgnieji subtropikų miškai, jiems ir jų gyvūnijai apsaugoti įsteigti regioniniai parkai ir biosferos draustiniai.
Administracinis suskirstymas
Departamentas padalintas į 8 savivaldybes:
Nikita Michalkovas
Nikita Michalkovas (, g. 1945 m. spalio 21 d. Maskva) – Rusijos kino režisierius, aktorius, scenaristas, prodiuseris.
Girėnų tvenkinys
Girėnų tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Šakių rajone, Šakių miesto rytiniame pakraštyje, Girėnų gyvenvietės šiaurinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Siesarties intakas) 1 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,75 km, plotis – iki 0,14 km. Tvenkinio viduryje yra 0,32 ha pusiasalis, siauru sausumos ruožu sujungtas su vakariniu krantu, o tilteliu – su pietrytiniu krantu. Altitudė 54,2 m. Krantai žemi. Šiaurinėje pakrantėje plyti dirbami laukai, pietinėje – 1999 m. pasodintas ąžuolynas.
Nikita Michalkovas
Biografija
Tėvas poetas Sergejus Michalkovas, motina poetė Natalija Končalovskaja, brolis kino režisierius Andrejus Končialovskis.
Girėnų tvenkinys
Tvenkinys įrengtas 1974 m.
Nikita Michalkovas
Biografija
1963–1966 m. mokėsi B. Ščiukino teatro mokykloje, 1971 m. baigė Kinematografijos institutą (mokėsi pas M. Rommą). Kine debiutavo kaip aktorius, išgarsėjo sukūręs Kolios vaidmenį filme „Aš vaikštau po Maskvą“ (1964 m., režisierius Georgijus Danelija). 1974 m. sukūrė savo pirmą ilgametražį vesterno stiliaus nuotykinį filmą „Savas tarp svetimų, svetimas tarp savų“. Kūrybai būdingas subtilus psichologizmas, improvizacija, stiliaus pojūtis, ironija, vaizdo plastinis raiškumas. Jo kino filmuose keliama žmogaus vertės ir unikalumo tema, į žmogų ir į jo situaciją žvelgiama iš istorijos perspektyvos.
Ačių kalba
Ačių kalba (sav. Achi ' ) – majų kalbų šeimai priklausanti kalba, vartojama indėnų ačių, gyvenančių Gvatemaloje, Žemutinio Verapaso departamente.
Išskiriamos dvi tarmės:
Kalba dėstoma pradinėse mokyklose, yra išleistas žodynas, gramatika, Biblijos dalys. Rabinalio ačių tarme pasakojama ikikolumbinių laikų poema Rabinal Achí.
Etnogenezė
Etnogenezė (iš 'gentis', 'tauta', γένεσις 'kilmė') – tautinės bendrijos (etnoso) susidarymas iš didesnės grupės arba atskirų tautinių grupių virtimas viena.
Istoriniai tipai
Etnografijoje išskiriamas vienas istorinis etnogenezės tipas:
Etnogenezės veiksniai
Etnogenezei, kaip atskirų tautų susidarymui, būdinga senųjų vietinių gyventojų ir atvykėlių (migrantų) susiliejimas. Tautos susilieja, vienijasi kurdamos bendrą valstybę arba turėdamos bendrą religiją, o tokį vienijimąsi dažnai skatina būtinybė derinti veiksmus, siekiant atremti išorinius iššūkius (amerikiečiai, vokiečiai , šveicarai ). Kartais tautinės grupės susilieja į vieną tautą, nes senieji vietiniai gyventojai (autochtonai) ir atvykėliai yra giminingi, artimi (lietuviai, latviai ). Dažnai esminis etnogenezės elementas – tai įsibrovėliai, kurie vietiniams gyventojams primeta savo tautovardį (rodantį etninę savimonę), bet pamiršta savo kalbą (bulgarai, uzbekai , prancūzai ) arba primeta tiek tautovardį, tiek ir kalbą (vengrai , turkai , arabai ). Vis dėlto neretai pasitaiko taip, kad atvykėliai patys nutautėja, susilieja su vietiniais gyventojais (vestgotai Ispanijoje).
Be kalbos ir tautovardžio, svarbus vaidmuo tautybei susidaryti yra tėvynė, t. y. geografinė aplinka, lemianti ūkinės veiklos ir buities ypatybes, taip pat šių ypatybių formuojami materialinės ir dvasinės kultūros bruožai. Pavyzdžiui, nuo „girinių” europiečių anglų atsiskyrė „preriniai” amerikiečiai, perėmę kitų tautų (airių) tradicijas. Azerbaidžaniečiai yra mišrios etninės kilmės, jie susidarė iš senųjų vietinių Rytų Užkaukazės ir, tikėtina, iš Šiaurės Persijoje įsikūrusių Medijos gyventojų, vėliau jie buvo supersinti, o XI–XIII a. sutiurkėjo.
Kaip mokslo objektas
Aiškinantis tam tikros tautos etnogenezę, pasitelkiami tarpdalykinių mokslų duomenys – etnografijos, antropologijos, archeologijos, lyginamosios kalbotyros (pavyzdžiui, nagrinėjant indišką čigonų kultūros ir tautos kilmę).
Teorijos
L. Gumiliovas darbe „Etnogenezė ir Žemės biosfera” iškėlė originalią etnogenezės pasionarumo (vidinio postūmio keisti, aukoti ir aukotis) teoriją, kurioje etnogeneze vadinama visa etninės istorijos trukmė. Ši teorija siūlo tautos susidarymą aiškinti kaip pasionarųjį postūmį ir baigtį jos gyvavimo ciklo, kuris išeina pakilimo, perkaitimo, nuosmukio, inercijos, užgesimo ir homeostazės stadijas, o pastaroji gali trukti labai ilgai. Visa tautos „gyvenimo”, nenutrūkstamos asimiliacijos, sunykimo ir naujo pasionariojo postūmio trukmė, anot L. Gumiliovo, sudaro 1200–1500 metų.
A. Šnirelmanas pabrėžia, kad etnogenezės pasionarumo teorija neatsižvelgia į tautinio tapatumo (etniškumo) galimybę būti lanksčiam, priklausyti nuo aplinkybių, turėti simbolinę reikšmę. Jis visiškai nebūtinai susijęs su kalba. Kartais tautinis tapatumas remiasi religija (krešenai arba krikštyti totoriai), ūkine sistema (koriakai elnininkai yra čiaučenai, o sėslieji koriakai – nemelanai), rase (afroamerikiečiai), istorine tradicija (škotai). Žmonės gali keisti savo priklausymą tautai, kaip tai vyko XIX a. Balkanuose, kai žmogus, vertimąsi žemės ūkiu pakeitęs prekyba, iš bulgaro tapdavo graiku, o kalbos veiksnys tam nekliudydavo arba žmonės gerai šnekėdavo abiem kalbom.
A. Toinbis (Toynbee) siūlė tautų susidarymo (etnogenezės) teoriją, kur jų raida buvo aiškinama išorinio pasaulio (taip pat ir kitų tautų) „iššūkių” ir gebėjimo duoti veiksmingus „atsakus” į šiuos „iššūkius” kaita. Tokia teorija buvo daugybę kartų kritikuota.
Nuo sutemų iki aušros
Siužetas
Broliai Grekai pabėga iš kalėjimo, vyksta per šalį vogdami, grobdami jaunas merginas, žudydami šerifus. Jiems įkandin seka agentai. Tuo tarpu buvęs pastorius Jakobas nebetiki Dievu ir po žmonos mirties keliauja su vaikais. Po eilinio apiplėšimo ir susišaudymo broliai Grekai priversti bėgti į Meksiką. Jie įkaitais paima Jakobo šeimyną ir bando patekti į užsienį. Jie atvyko į barą kažkur Meksikoje, kuriame turėjo laukti bendrai. Tačiau šis baras nėra įprastas. Jame vampyrai laukia svečių.
Kosovo autonominis socialistinis kraštas
Kosovo autonominis socialistinis kraštas, Kosovas – Jugoslavijos Socialistinės Respublikos administracinis vienetas, buvęs Serbijos Socialistinės Respublikos pietuose. Sostinė – Priština. 1978 m. čia gyveno 1,5 mln. gyventojų.
1945 m. socialistinės Jugoslavijos sudėtyje įkurta Kosovo ir Metohijos autonominė sritis. 1963 m. gavo autonominio krašto statusą (kaip Vojvodina), 1968 m. iš pavadinimo išimta Metohija, pridėtas žodis „socialistinis“.
1981 m. surašymo duomenimis, 77,4 % Kosovo gyventojų buvo albanai, 14,9 % – serbai ir juodkalniečiai, 3,7 % – etniniai musulmonai, 2,2 % – čigonai, 0,8 % – turkai, 0,6 % – kroatai, 0,2 % – „jugoslavai“. Albanų dalis Kosove tolydžio augo: nuo 68 % 1948 m. iki 81 % 1991 m.
1991 m. subyrėjus socialistinei Jugoslavijai, Kosovo autonominis socialistinis kraštas pertvarkytas į Kosovo ir Metohijos autonominį kraštą Jugoslavijos Federacijos sudėtyje. Vietos albanai pradėjo separatistinį judėjimą ir 1992 m. paskelbė Kosovo Respubliką.
Peliagrinda (Astravas)
Peliagrinda – gyvenvietė Gardino srityje, Baltarusijoje, netoli pasienio su Lietuva.
1992 m. duomenimis tai buvo vienas iš kelių Gervėčių krašto kaimų, kuriame beveik visą populiaciją sudarė etniniai lietuviai.
Irūnas
Irūnas – miestas šiaurės Ispanijoje, prie pat sienos su Prancūzija. Prekybos ir verslo centras.
Istorija
Romėnų laikais miestas vadintas Oiasso.
FK Sparta Klaipėda
Klaipėdos „Sparta“ – Lietuvos futbolo klubas iš Klaipėdos.
Istorija
Klubo įkūrimo data nežinoma. Ankstesniais metais žaidė mažojo futbolo pirmenybėse, bei salės futbolą.
2018 m. pradžioje buvo nuspręsta apjungti pajėgas su SK Baltai Klaipėda ir dalyvauti KLFF organizuojamose pirmenybėse.
2018 m. sezone komanda jungtinė „Sparta-Baltai“ dalyvavo III lygoje (Klaipėdos zonoje).
Salama
Salama  – miestas centrinėje Gvatemaloje, į šiaurę nuo Gvatemalos miesto, prie Salamos upės. Žemutinio Verapaso departamento centras. Keliai į Gvatemalą, Siudad Realį, Kobaną. Verčiamasi žemdirbyste (kukurūzai, pupelės, pomidorai, cukranendrės) ir gyvulininkyste.
Miesto pavadinimas kilo iš kičių kalbos žodžių Tz’alam Ha '  ir reiškia „lentų upė“.
Ferolis
Ferolis – miestas šiaurės vakarų Ispanijoje, prie Atlanto vandenyno. Viena didžiausių laivų statyklų šalyje.
Žymūs žmonės
Mieste gimė ispanų diktatorius F. Frankas, todėl jo garbei 1938–1982 m. miestas vadintas El Ferrol del Caudillo.
Jane Bogaert
240px|miniatiūra|Jane Bogaert 1987 m.
Jane Bogaert (g. 1967 m. rugpjūčio 5 d. Zoloturne) – šveicarų dainininkė, šokėja, dainų autorė ir modelis. Ji atstovavo Šveicarijai 2000 m. Eurovizijos dainų konkurse Stokholme, kur su pop stiliaus balade „La vita cos’è“ užėmė 20 vietą. 2010 metais išleido savo pirmąjį studijinį albumą „5th Dimension“.
Bogaert dirbo ir įrašinėjo dainas su tokiais atlikėjais kaip Lionel Richie, Eros Ramazzotti, Al Bano, Udo Lindenberg, Joe Lynn Turner ir DJ BoBo.
Vismantų koplyčia
miniatiūra|250px|right|Trisienė galinė pastato dalis – [[Apsidė (architektūra)|apsidė]]
Vismantų koplyčia – koplyčia Vismantuose, Rozalimo sen., Pakruojo rajone, prie kelio. Priklauso Stačiūnų Šv. Lauryno parapijai. Vyksta proginės pamaldos per didžiąsias šventes (Motinos dieną, Vėlines ir pan.).
Vismantų kaimo pakraštyje esančiose kapinaitėse stovinti medinė koplyčia pastatyta 1755 m. Praeityje garsėjo Šventųjų Petro ir Povilo atlaidais, kurie minimi ir dabar. Vismantuose buvęs Tadeušo Jasinsko dvaras. Anksčiau buvo švenčiami Šv. Judo Tado atlaidai.
Elon Musk
Ilonas Maskas (Elon Musk Reeve; g. 1971 m. birželio 28 d.) – PAR, Kanados ir JAV verslininkas, investuotojas, inžinierius, programuotojas. I. Maskas yra „SpaceX“ įkūrėjas ir vadovas, „Tesla Motors“ vadovas, vienas iš „SolarCity“ įkūrėjų ir prezidentas. 2021 m. duomenimis jo asmeninis turtas buvo įvertintas daugiau nei 300 mlrd. JAV dolerių.
Biografija
Ilonas Maskas gimė 1971 m. birželio 28 d. Pretorijoje, Transvalyje (Pietų Afrikos Respublika) Maye Musk (Haldeman) modelio iš Saskačevano, Kanados, ir Errol Musk, Pietų Afrikos elektromechanikos inžinieriaus, piloto ir buriuotojo šeimoje. Jis turi jaunesnįjį brolį Kimbal (g. 1972 m.) ir jaunesniąją seserį Tosca (g. 1974 m.).
1988 m. pabėgo iš PAR nenorėdamas tarnauti kariuomenėje ir taip prisidėti prie tuo metu vykdomos apartheido politikos. 1990 m. įstojo į Kvinso universitetą Ontarijuje, Kanadoje. 1992 m. persikelė į JAV universitetą. 1997 m. baigė Pensilvanijos universitetą, Filadelfijoje, Amerikoje, įgijo ekonomikos ir fizikos bakalauro laipsnius. Įstojo į Stanfordo universitetą Kalifornijoje, tačiau netrukus metė, kad galėtų imtis savo idėjų įgyvendinimo.
Karjera
1995 m. įsteigė „Zip2“ įmonę, kuri kūrė interneto programinę įrangą laikraščiams. 1999 m. parduota bendrovei „Compaq“ už 300 mln. JAV dolerių. 1999 m. įkūrė mokėjimų internetu platformą „X.com“, kuri 2000 m. susijungė su „PayPal“ bendrove. 2002 m. pastarąją bendrovę įsigijo „eBay“ už 1,5 mlrd. JAV dolerių. Tai leido I. Maskui sukaupti kapitalo, naujiems rizikos kapitalo projektams. Tais pačiais metais jis įkūrė „SpaceX“ kosmoso pramonės bendrovę. 2003 m. investavo į „Tesla Motors“ elektromobilių gamintoją bei prisidėjo prie „Tesla Roadster“ konceptinio modelio vystymo. 2006 m. kartu su pusbroliais Peter Rive, Lyndon Rive įsteigė „SolarCity“ saulės energetikos įmonę. 2016 m. įkūrė „Boring Company“ įmonę, plėtojančią greitojo automobilių eismo tunelių statybą.
Vismantų koplyčia
Istorija
Koplyčios istorinius duomenis 1995 m. jos jubiliejaus proga rinko istorikas Eugenijus Ivaškevičius. Koplyčios altoriaus medinėje plokštėje išlikęs užrašas informuoja, kad 1755 m. Vilniaus katedroje šį nešiojamąjį altorių pašventino Žemaičių vyskupas sufraganas, Vilniaus katedros arkidiakonas, prelatas Aleksandras Gorainis. Tuomet koplyčia, manoma, jau buvo pastatyta.
Elon Musk
Karjera
2022 m. balandžio 25 d. I. Maskas pasiekė susitarimą už 44 mlrd. dolerių įsigyti bendrovę „Twitter“. Po ilgai trukusių derybų tų pačių metų spalio 27 d. jis oficialiai perėmė „Twitter“ kontrolę.
Vismantų koplyčia
Istorija
Šio statinio fundatorius buvo Vismantų dvaro savininkas Jasinskis. Manoma, kad pirmiausia koplyčia stovėjo Jasinskių palivarke, netoliese įsikūrusiame Adampolyje, o tik apie 1803 m. buvo išardyta ir perstatyta dabartinėje vietoje. Tuo metu ji priklausė Šeduvos dekanato parapijai.
Elon Musk
Pažiūros
I. Maskas viešai skelbė savo susirūpinimą dėl galimo žmonijos išnykimo ir siūlė sprendimus tam išvengti. I. Maskas teigia, kad jo įkurtų įmonių „SolarCity“, „Tesla Motors“ ir „SpaceX“ tikslas yra keisti pasaulį ir žmoniją. Vieni iš jo tikslų yra kova su visuotiniu atšilimu per atsinaujinačios energijos gamybą ir vartojimą, taip pat žmonijos išnykimo galimybių mažinimas vykdant Marso kolonizaciją.
Vismantų koplyčia
Istorija
1839–1844 m. testamentuose Adomas Jasinskis (Adam Jasiński), Tadeušo Jasinskio sūnus, tuomet ėjęs Upytės pavieto teismo asesoriaus pareigas, iš savo vaikų – Tado, Konstantino, Teodoro, Juzefos (Kolankowskos) ir Klementinos – reikalavo, kad būtų palaidotas šalia savo tėvų, Vismantų bažnytėlėje, po altoriumi. Aprašyta, iš kokių plytų ir kokiu būdu turėjo būti pastatytas rūsys. Neišliko žinių apie tokio rūsio po altoriumi pastatymą. Tačiau šalia koplyčios išlikusi sena kapavietė su aplūžusiu kryžiumi ir užrašo fragmentais: „1828M“, „fundatorui...“. Manoma, jog tai gali būti vieno iš koplyčios statytojų (ar tiesioginių palikuonių) kapas. Po galine siena matyti akmeniniame pamate plytomis užmūryta anga. Adomo Jasinskio minėti vaikai taip pat buvo palaidoti Vismantų kapinėse: Tadeušas (miręs 1904 m., paminklas išlikęs kapinėse)  ir Juzefa Kolankowska (mirusi 1893 m., antkapinis kryžius matyt anksčiau stovėjęs kapinėse, o šiuo metu saugomas pačioje koplyčioje „ant viškų“).
Vietos senbuviai taip pat mena tarpukariu Jasinskius turėjus pamėgtus klauptus (vietinių vad. „lonkiala“), priešais altorių, kur dažnai melsdavosi senoji ponia Jasinska.
1911 m. vismantiečiai surinko parašus dėl koplyčios prijungimo prie Stačiūnų parapijos (tada ji tapo savarankiška nuo Lygumų parapijos). 1924 m. Stačiūnų bažnyčios inventoriuje minima Vismantų koplytėlė ir joje vykdavusių pamaldų tvarka per Sekmines, Vėlines, Motinos dieną, laidojimo taisyklės. Inventoriuje įrašytas ir paveikslas „Šv. Simonas ir Šv. Judas Tadas“ bei gražūs XVIII a. mediniai paveikslo rėmai. Nėra žinoma, kodėl Judas Tadas pasirinktas šventovės globėju. Jo pagalbos būdavo prašoma beviltiškose situacijose atsidūrusių nelaimėlių, siekiančių išvengti skaistyklos liepsnų ar sprendžiant beviltiškas bylas. Pagrindiniai šio šventojo atributai – drobė su Jėzaus veido atvaizdu ir lazda, kuria jis buvo užmuštas. Senbuviai mena, kad koplyčioje dar penktame XX a. dešimtmetyje šis XIX a. paveikslas, nors ir prastos būklės, dar kabojo. Ši bažnytinė relikvija bei XVIII a. paveikslo rėmai vienu metu buvo įtraukti į valstybės saugomų kultūros paveldo objektų (dailės paminklų) sąrašą, tačiau šiuo metu jie yra dingę, teišlikusi buvusių puošnių rėmų nuotrauka.
Naudvario tvenkinys
Naudvario tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 7 km į pietus nuo Užvenčio. Sudarytas užtvenkus Varmės upę (Ventos intakas) 11,2 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis pietryčių-šiaurės vakarų-pietvakarių kryptimi - 1,94 km, plotis – iki 0,45 km. Yra nedidelė – 4 arų sala. Altitudė 130 m. Krantai neaukšti. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai, auga 3 miškeliai. Užtvankos ketera eina kelias. Aplink tvenkinį yra šie kaimai: Gudeliškiai, Pagiriškiai, Šiliškiai. Priešsroviui ant Varmės upės telkšo Sirūniškių tvenkinys. Vakarinėje pakrantėje yra paplūdimys.
Vismantų koplyčia
Istorija
Antrojo pasaulinio karo pabaigoje koplyčią apgadino rusų aviacijos atakos: skeveldros apdraskė pastato sienas, išdaužė langus, išgriovė kapinių tvorą. Ilgainiui nyko antkapiai. Nuo 1953 iki 1990 m. religinės apeigos koplyčioje nevyko. Tačiau statinys, vietos religinės bendruomenės dėka buvo prižiūrimas, paremontuojamas, kapinės tvarkomos. Ant šoninės koplyčios sienos kabojęs paveikslas „Šv.Petras ir Povilas“ buvo restauruotas ir perkeltas į centrinį altorių.
Naudvario tvenkinys
Tvenkinys įrengtas 1986 metais. 2015 m. tvenkinio vanduo buvo pažemintas 2 m ir atlikti tvenkinio hidrotechninių įrenginių remonto darbai.
Vismantų koplyčia
Istorija
2000 m. šalia koplyčios atstatytas kryžius. Dar po 5 metų, 2005 m. šventoriuje pastatytas atminimo kryžius kopyčios 250-mečio jubiliejui. Ta proga atnaujintas koplyčios vidus. Nuo Atgimimo Vismantuose vėl vyksta Šv. Petro ir Povilo atlaidai.
Chotyno mūšis (1673)
Prieš mūšį
thumb|left|150px|Husarų šarvai 1673 m. ATR 30 tūkstančių karių armija, vadovaujama Lenkijos didžiojo etmono Jono Sobieskio apgulė Chotyno tvirtovę 1673 metų lapkričio pradžioje. Tvirtovė buvo gerai paruošta gynybai: įkurta Dniestro vingyje, sustiprinta žemės apkasais, grioviais, pastatyta buvusios lenkų stovyklos vietoje pirmojo Chotyno mūšio metu puse amžiaus anksčiau. Turkų pozicijų atakos prasidėjo lapkričio 10 d., bet tai buvo tik žvalgybiniai manevrai. Pagrindinis mūšis įvyko kitą dieną, kada Jonas Sobieskis sudavė smūgį turkams, išsekintiems nerimo ir nemigos.
Mūšis
Po to, kai Jono Sobieskio kariai nualino apgultuosius naktinės atakos imitacija, auštant lapkričio 11 d. Jonas Sobieskis asmeniškai vedė karius į ataką per sniego pūgą. Po lenkų ginklų salvės pėstininkai ir dragūnai puolė į turkų stovyklą, numušdami priešą nuo pozicijų ir padarydami apkasuose praėjimus raitelių atakai. Į tranšėjas ir apkasus puolė etmono Stanislovo Jablonovskio husarai. Turkai atsakė raitelių kontrataka, bet nesugebėjo pasipriešinti gerai apginkluotiems husarams, ir kova netrukus įsiplieskė visoje turkų stovykloje ir tvirtovėje. Dėl panikos, apimtos turkų karių, Huseinas Paša davė įsakymą atsitraukti į kitą Dniestro krantą, bet vienintelis tiltas Chotyne buvo sugadintas lenkų artilerijos ugnies ir griuvo nuo bėglių svorio. Tik keliems tūkstančiams turkų iš 35 tūkstančių karių pavyko pabėgti į Podolės Kamenecą. Turkų armijos likučiai buvo sunaikinti arba paimti į nelaisvę. Lenkų ir lietuvių nuostoliai buvo žymiai mažesni, dėl to, kad galiausiai buvo paimta stipriai sustiprinta tvirtovė (Chotynas pasidavė lapkričio 13 d. su didelėmis maisto ir amunicijos atsargomis).
Pasekmės
Chotyno mūšis baigėsi lenkų pergale, nors neprivedė prie lūžio kare ar Kameneco paėmimo. Bet pergalė pakėlė etmono Jono Sobieskio prestižą, suteikė jam „Chotyno liūto“ pravardę ir padėjo rinkimuose į ATR karaliaus sostą.
Alksniupių koplyčia
Alksniupių koplyčia – veikianti katalikų koplyčia Alksniupių kaimo kapinėse, Pakalniškių sen., Radviliškio rajone, 0,5 km į vakarus nuo kelio. Aptarnauja Šeduvos Šv. Kryžiaus Atradimo parapijos klebonas. Pastatyta 1853 m. Ji įregistruota Kultūros vertybių registre. miniatiūra|220px|left|Atnaujintas koplyčios interjeras
Istorija
Padavimas byloja, kad kapinių kalnelis susidarė tame krašte siautusių maro epidemijų metais. Esą tada mirusieji buvo guldomi tiesiog ant velėnos, juos užpilant iš kitur atvežtomis žemėmis. Alksniupių kapinėse buvo laidojami ne tik šio, bet ir kitų kaimų – Baukų, Daukšų, Dervìlių, Šileikonių, Žibartų – mirusieji, nes Alksniupių koplytėlėje buvo galima mirusįjį pašarvoti. 1941 m., A. Venslovo teigimu, alyvomis ir kitokiais krūmais apaugusioje kalnelio viršūnėje stovėjusi sunkiai apeinama akmeninė koplytėlė buvo panaši į dvaro svirnelį, kapinėse daugelis kapaviečių buvo aptvertos medinėmis tvorelėmis, prie nedideliais medžiais apaugusios kapinių tvoros kapavietės buvo retos. Karo ir pokario metais beveik nebeprižiūrimų kapinaičių teritorija apaugo krūmais, koplytėlė apgriuvo, tačiau kapinėse vis dar buvo laidojama. 1990–1991 m. pastatas buvo restauruotas, kapinių teritorija sutvarkyta.
2010 m. Šeduvos parapijos klebono ir Alksniupių bendruomenės iniciatyva koplyčia suremontuota: išdažytas vidus ir zakristija, nulakuotos grindys, suolai, altorius, sutvarkytas choristų balkonas, sutvirtintas pamatas ir šoninė siena. 2011 m. liepos 27 d. pastatas nukentėjo nuo siautėjusio viesulo – buvo nuplėštas stogas, kapinėse išvartyti paminklai.
Jemanželinskas
Jemanželinskas  – miestas Rusijoje, Čeliabinsko srityje, 50 km į pietus nuo Čeliabinsko, Uralo kalnų papėdėje, prie Jemanželinkos upelio; rajono centras. Netoli miesto praeina Čeliabinsko–Kostanajaus plentas, už 7 km (Zauralskyje) yra Jemanželinsko geležinkelio stotis prie Čeliabinsko–Troicko linijos. Gaminamos statybinių medžiagos (plytos), kombinuotieji pašarai, vystoma siuvimo pramonė, veikia remonto dirbtuvės. Veikia kultūros namai, cerkvė.
Istorija
1769–1770 m. įkurtas Jemanželinskajos kaimas ir tvirtovė. Dabartinė gyvenvietė įkurta 1930 m., pradėjus akmens anglių kasybą. Nuo 1932 m. – miesto tipo gyvenvietė, nuo 1951 m. – miestas. 1947 m. atidarytas plytų kombinatas. 1997 m. anglies kasyklos buvo uždarytos.
Jelnia
Jelnia  – miestas Rusijoje, Smolensko srityje, į pietryčius nuo Smolensko, Smolensko–Maskvos aukštumoje, prie Desnos aukštupio; rajono centras. Keliai į Počinoką, Dorogobužą, Roslavlį, Spas Demenską, stotis prie Smolensko–Suchinikų geležinkelio. Veikia krašto muziejus, technikumas, kultūros namai. Išlikę XVIII–XX a. pr. architektūros – pseudogotikinė geležinkelio stotis, gimnazija, parduotuvės. Yra Šv. Elijo cerkvė (1992 m.). Už 21 km nuo Jelnios, Novospaskojėje yra kompozitoriaus M. Glinkos muziejus-sodyba.
Istorija
Jelnia minima XII–XIII a. šaltiniuose (nuo 1150 m.). XV–XVI a. kaip Smolensko kunigaikštystės dalis priklausė LDK. 1654 m. atiteko Rusijai. 1776 m. tapo miestu ir apskrities centru.
Papirusas
thumb|right|260px| Papiruso ritinys (šiuolaikinė rekonstrukcija) Papirusas – rašymo pagrindo medžiaga Senovės Egipte, naudota nuo apie 3000 m. pr. m. e. iki arabų kalifato laikų, VIII−IX a., kai ją pakeitė popierius.
Ekstraliga
Lenkijos moterų futbolo Ekstraliga arba tiesiog Ekstraliga – aukščiausias moterų Lenkijos futbolo lygos divizionas.
Papirusas
Papirusu vadinama rašymo medžiaga, pagaminta iš papiruso (Cyperus papirus) augalo, kuris Sen. Egipto laikais buvo gausiai paplitęs Nilo slėnyje. Vėliau, dėl intensyvaus naudojimo šis augalas Egipte išnyko ir dabar sutinkamas Nilo aukštupyje, centrinėje Afrikoje. Papirusu taip pat vadinami atskiri ant papiruso užrašyti dokumentai, pvz., Česterio Bičio papirusas. Anksčiausi papiruso lapai (neišrašyti) rasti didiko Hemakos kape Sakaroje iš I dinastijos laikų.
Ekstraliga
Visos dvylika komandų tarpusavyje sužaidžia po dvi rungtynes. Tada pirmenybės skeliamos pusiau. Stipriųjų grupė tęsia kovas dėl apdovanojimų, o silpnųjų grupė kovoja dėl išlikimo pirmenybėse. Daugiausiai taškų surinkusi komanda tampa Lenkijos čempione.
Papirusas
Senovės graikai papirusą vadino bublos (vėliau biblos) ir papuros terminais. Pastarasis tikriausiai išvestas iš egiptietiškų hieroglifų, tikriausiai reiškiančių „priklausantis faraonui“, kas galėtų nurodyti, kad prekyba papirusu buvo valstybės valdoma. Žinoma, kad papirusas buvo gaminamas ir parduodamas, tačiau kaip tai buvo įgyvendinama, neaišku. Tikėtina, kad beveik visame Nilo slėnyje Egipte buvo keletas stambių papiruso gaminimo centrų ir medžiagai išgauti papirusai buvo specialiai auginami (kultivuojami). Kiek jo gamybą ir prekybą kontroliavo valstybė, nežinoma. Tik iš Ptolemėjų laikų išliko žinių apie pusiau valstybės kontroliuojamus gamybos centrus Nilo deltoje; tai nereiškė, kad jų nebuvo kitur Nilo slėnyje. thumb|right|220px|Papiruso koto supjaustymo schemos ir juostelių klojimo schema Kaip išties buvo gaminamas papirusas yra labai sunku nustatyti. Iš Senovės Egipto laikų išliko sienų scenų, kuriuose vaizduojama papirusų pjūtis. Jie taip pat buvo naudojami valčių konstravimui, virvių vijimui. Papiruso gamybos procesas tikriausiai buvo toks: trikampis augalo stiebas buvo padengtas kieta žieve, kuri buvo nupjaunama. Po žieve buvo skaidulinė stiebo šerdis, kuri būdavo pamerkiama, kad įsigertų vandens. Po to šerdis supjaustoma plonomis, 1−3 cm pločio juostelėmis. Šios juostelės suklojamos šalia viena kitos ar šiek tiek persidengiančiais kraštais ir sumušamos, kad iširtų augalo struktūra. Virš šio sluoksnio klojamas kitas juostelių sluoksnis 90° kampu pirmajam. Gauta medžiaga suspaudžiama ar sutankinama mušimu ir jai leidžiama išdžiūti. Vieno gauto lapo dydis paprastai siekdavo 1 kubitą (45 cm). Iki 20 lapų galėdavo būti sujungiami krakmolinga tešla kaip klijais, kad suformuotų dokumentą. Tikėtina, kad būtent 20 lapų ritiniai buvo standartiniai, kuriais būdavo parduodami papirusai, nors aptikta labai ilgų (ilgiausias žinomas siekė 42 m) papirusų, bet šie buvo skirti religiniams laidojimo tekstams užrašyti ir tikriausiai buvo vienetiniai. Papiruso naudotojas prieš rašydamas galėdavo iš ritinio atsipjauti jam reikalingo dydžio lapą. Išorinė pusė (verso) būdavo paliekama neišrašyta, nebent kai papirusas tapdavo nebereikalingas ir jį saviems užrašams panaudodavo kiti.
Ekstraliga
Istorija
1979 m. buvo įkurta lyga, tačiau tuo metu buvo vadinta Pirma moterų futbolo lyga.
Papirusas
Po faraoninių laikų (III a. pr. m. e.) papiruso gamyba pradėjo smukti rašymo medžiagai vis dažniau pradėjus naudoti ispaniškosios (esparto) žolės lapus. Kartais panaudoti papirusai būdavo sunaudojami kartonažo gamybai. Keletas jų tokiu būdu buvo atstatyti iš kartonažo. Papirusai naudoti senovės Graikijoje ir Romoje. Apanglėjusių papirusų rasta Herkulaniume Italijoje. XIX a. pradėjus derlingos dirvos iškasimą iš buvusių miestų teritorijų Egipte, buvo rasta daug papirusų su graikų, koptų ir arabų raštu. 70 000 papirusų iš Fajumo perkelti į Vienos biblioteką.
Nacionalinio Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejaus Mykolo Žilinsko dailės galerijoje yra saugomas papirusas, kuris yra vienintelis Lietuvoje „Mirusiųjų knygos“ fragmentas, jis yra iš egiptologės Marijos Rudzinskaitės-Arcimavičienės kolekcijos ir muziejaus buvo įsigytas 1985 m. 2004 m. jį aprašantį straipsnį publikavo egiptologas Tadas Rutkauskas.
Ekstraliga
Istorija
2005 m. Pirmoji lyga pavadinta Ekstralyga.
Nuo 2010–2011 m. sezono buvo pertvarkyta Lenkijos moterų futbolo sistema. Varžybos vyksta keturiose pakopose: Ekstraliga, I lyga, II lyga, III lyga. Aukščiausia lyga yra Ekstraliga. Žemensniųjų pakopų pirmenybės vyksta regioniniu principu ir skirstomos į atskiras grupes. Grupių geriausios komandos turi galimybę kilti į aukštesnį lygmenį, o blogiausios komandos gali būti perkeltos į žemesnius divizionus.
Turnyrinė padėtis 2020–2021 m. sezone
Galutinė komandų rikiuotė :
Lil Uzi Vert
Symere Woods (g. 1995 m. liepos 31 d.), geriau žinomas kaip Lil Uzi Vert – amerikiečių hiphopo atlikėjas iš Filadelfijos. Atlikėjas sulaukė populiarumo išleidęs keletą dainų rinkinių bei 2016 m. išleidęs debiutinį singlą „Money Longer“. 2017 m. išleido debiutinį albumą „Luv Is Rage 2“, pasiekusį pirmąją vietą „Billboard 200“ reitinge. 2020 m. jis išleido savo antrąjį studijinį albumą „Eternal Atake“, kuris taip pat pasiekė pirmąją vietą „Billboard 200“ reitinge. Trečiasis Lil Uzi Vert albumas, „Pink Tape“, išleistas 2023 m. birželį.
Krikščionių sąjunga
Krikščionių sąjunga – Lietuvos politinė partija, įkurta 2020 m.
Istorija
Steigiamasis suvažiavimas įvyko 2020 m. vasario 8 d.
Steigiamajame suvažiavime partijos pirmininku išrinktas jos steigimo iniciatorius Rimantas Dagys. Partijos nariais dar tapo Seimo narys Egidijus Vareikis, Kovo 11-osios akto signataras Jonas Šimėnas, buvę Seimo nariai Petras Luomanas, Jonas Valatka, Arvydas Akstinavičius. Suvažiavime maldą vedė kunigas Robertas Grigas, teigęs, kad buvo paprašytas kardinolo Sigito Tamkevičiaus.
Iš pradžių buvo numatomas partijos pavadinimas „Krikščionių sąjunga „Santarvė ir gerovė““, bet steigiamajame suvažiavime buvo nutarta pavadinimą sutrumpinti iki „Krikščionių sąjunga“.
Steigiamojo suvažiavimo priimta programa teigė, kad partijos „politinė veikla grindžiama krikščioniškosios demokratijos ir krikščioniškos socialinės politikos principais“.
2020 m. Seimo rinkimuose partija surinko 0,75% balsų daugiamandatėje apygardoje, bei į Seimą nepateko.
Hermann von Pückler-Muskau
Biografija
Hermann von Pückler-Muskau gimė Muskau dvare. Paveldėjęs tėvo turtą, jis daug keliavo, vėliau vedė Prūsijos kanclerio dukterį Lucia Anna Wilhelmine Christina von Hardenberg-Reventlow, vadintą Lucie.
Už knygas gauti pinigai sparčiai seko, ir H. von Pückleriui teko parduoti Muskau dvarą - kartu su išpuoselėtu Muskau parku. Kunigaikštis ir jo žmona persikėlė į kitą von Pücklerių giminei priklausiusį dvarą - Branitz. Čia jie ėmė kurti naują parką. Jame atsispindėjo kunigaikščio kelionių po Artimųjų Rytų šalis įspūdžiai: jį puošė monumentalūs egiptietiški laiptai, orientalistinio stiliaus egiptietiškas tiltas, dvi piramides. Vienoje iš tų piramidžių kunigaikštis jo paties pageidavimu buvo palaidotas.
FK Pilviškiai
Istorija
Tarpukariu Pilviškiuose veikė Jaunalietuvių sporto organizacijos skyrius. JSO komanda žaidė I lygos varžybose.
Užusieniai
Užusieniais vadinamos gyvenvietės:
FK Pilviškiai
Istorija
Sovietmečiu komanda veikė prie Pilviškių „Komjaunimo“ kolūkio.
Klubo atkūrimo data nežinoma. Buvo suburta komanda, kuri žaidė 2015 m. sezono MAFF organizuotose pirmenybėse.
2018 m. sezone vėl suburta komanda dalyvavo III lygoje (Marijampolės zonoje).
Sudetų kraštas
thumb|Sudetų kraštu vadinti [[vokiečių kalba kalbėję regionai dabartinės Čekijos teritorijoje.]] Sudetų kraštas  – pavadinimas šiaurinių, pietinių ir vakarinių buvusios Čekoslovakijos vietovių, kuriose gyveno etniniai vokiečiai. Vokiečiai buvo apsigyvenę Bohemijos, Moravijos ir Čekų Silezijos pasienyje nuo Austrijos imperijos laikų.
Žodis „Sudetų kraštas“ nebuvo naudojamas iki XX a. pradžios ir išpopuliarėjo tik po Pirmojo pasaulinio karo, kai Austrijos-Vengrijos imperija buvo išformuota ir Sudetų krašto vokiečiai atsidūrė naujos valstybės, Čekoslovakijos sudėtyje. Sudetų krizė 1938 m. buvo išprovokuota Nacistinės Vokietijos reikalavimo perleisti Sudetų kraštą Vokietijai, o tai ir įvyko po Miuncheno sutarties pasirašymo. Dalis pasienio buvo užimta ir aneksuota Lenkijos. Kai Čekoslovakija buvo atkurta po Antrojo pasaulinio karo, Sudetų krašto vokiečiai buvo deportuoti iš regiono, o regionas dabar yra daugiausiai apgyvendintas čekų.
Sudetų krašto pavadinimas kilo nuo Sudetų kalnų, kurie stūkso prie pat šiaurinės Čekijos sienos ir Žemutinės Silezijos (dabartinė Lenkija), bet Sudetų kraštas buvo žymiai toliau nuo tų kalnų.
Dalys dabartinės Čekijos regionų, tokių kaip Karlovi Varai, Liberecas, Olomoucas, Moravijos-Silezijos kraštas ir Ūstis prie Labės yra buvusio Sudetų krašto teritorijoje.
Nariuotasis bervidis
Nariuotasis bervidis (Scrophularia nodosa) – bervidinių (Scrophulariaceae) šeimos bervidžių (Scrophularia) genties augalas. Lietuvoje dar žinomas kaip liaukų žolės, narienikas, paliaukiažolė, ropenės. Natūraliai augalas paplitęs Šiaurės pusrutulio vidutinio klimato zonoje, išskyrus Šiaurės Amerikos vakarinę dalį. Introdukuota ir natūralizuota Šiaurės Amerikos rytinėje dalyje. Lietuvoje neretas.
Ekologija
Auga drėgnuose lapuočių ir spygliuočių miškuose, raistuose, miško balų ir upelių pakrantėse, pamiškėse, krūmynuose. Mėgsta purų derlingą dirvožemį, kur podirvio vanduo netoli paviršiaus.
Žiedus apdulkina vapsvos, bitės.
Biologija
thumb|left|200px| Tai daugiametis, nuo 50 iki 150 cm aukščio, nemalonaus kvapo žolinis augalas. Stiebas keturbriaunis, dažniausiai nešakotas. Lapai priešiniai, pailgai kiaušiniški, pliki, pamatai širdiški, tamsiai žali, kraštai pjūkliški, koteliai trumpi. Ant šaknų išauga gumbeliai.
Tamsiai purpurinės spalvos, rudo atspalvio žiedai stiebo viršūnėje piramidiškos kekės šluotelėse. Žiedyno šakelės apaugusios trumpais liaukiniais plaukeliais, lipnios. Taurelė penkiadantė, danteliai kiaušiniški. Vainikėlis neryškiai dvilūpis, maždaug 1 cm ilgio, vamzdelis platus, rutuliškas. Viršutinė lūpa tiesi, dviskiautė, ilgesnė už apatinę. Apatinė triskiautė, vidurinė skiautė žemyn nulinkusi. Vainikėlio vidus raudonai rudas, prie pagrindo žalsvas. Šalia keturių kuokelių dar yra vienas staminodis (pakitęs kuokelis, be dulkinių).
Žydi birželio-liepos mėnesiais, pasitaiko žydinčių augalų ir rugsėjo mėnesį. Vaisius – dėžutė, atsidaranti 2 sąvaromis. Sėklos rudos, pailgos, raukšlėtos, 1 mm ilgio. Dėžutėje sėklos bręsta rugpjūčio-spalio mėnesiais. Jas išnešioja vėjas. Augalas dauginasi ir vegetatyviškai palaipomis.
Augalas nuodingas. Antžeminėje dalyje ir šaknyse yra alkaloidų, saponinų.
Varietetai
Yra išskiriami septyni varietetai:
Naudojimas
Nariuotasis bervidis naudojamas liaudies medicinoje gydant nudegimus, sužeidimus, egzemą, psoriazę, inkstų ligas. Turi analgetiko ir diuretiko savybių. Augale yra glikozido aukubino, kuris slopina uždegimus. Iš jo gaminamos arbatos, tepalai, kompresai, tinktūros. Reikia vengti žmonėms su padidėjusiu širdies susitraukimų dažniu ir nėštumo metu.
Sergejus Michalkovas
Sergejus Michalkovas (, 1913 m. kovo 13 d. Maskva – 2009 m. rugpjūčio 27 d. Maskva) – rusų rašytojas, vaikų poetas, Tarybų Sąjungos himno 1943 m. ir 1977 m. redakcijų bei Rusijos himno 2000 m. redakcijos žodžių autorius.
Šeima
Kilęs iš Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos bajorų, vienas protėvių buvo Smolensko vaivada. Brolis Aleksandras (1917–2001) – inžinierius, kraštotyrininkas, jauniausias brolis Michailas Michalkovas (1922–2006) tarnavo NKVD, vėliau tapo rašytoju (slapyvardis Michailas Andronovas). 1936 m. vedė dailininko V. Surikovo vaikaitę ir dailininko P. Končalovskio dukterį, buvusią tarybinio žvalgo Aleksejaus Bogdanovo žmoną N. Končalovskają, kurių duktės Jekaterinos vyru vėliau tapo rašytojas Julianas Semionovas. Sūnūs kino režisieriai Andrejus Končalovskis (g. 1937 m.) ir Nikita Michalkovas (g. 1945 m.)
Veikla
1935–1937 m. studijavo M. Gorkio pasaulinės literatūros institute Maskvoje. Nuo 1971 m. TSRS (nuo 1992 m. Rusijos) pedagogikos mokslų akademijos narys, nuo 2002 m. Petro I mokslų ir menų akademijos Sankt Peterburge narys korespondentas.
1962 m. satyrinio kino žurnalo „Fitilis“ sumanytojas ir redaktorius. 1970–1990 m. Rusijos TFSR rašytojų sąjungos valdybos pirmininkas, 1992–1999 m. Rusijos rašytojų sąjungų Vykdomojo komiteto vienas pirmininkų.
Kūryba
thumb | 260px | right | Rusijos pašto ženklas (2013 m.) Jau pirmoji S. Michalkovo poema vaikams „Dėdė Stiopa“, išėjusi 1935 m., susilaukė palankių atsiliepimų. 1936 m. laikraštyje „Pravda“ išspausdinęs eilėraštį „Svetlana“ jis susilaukė ir diktatoriaus Stalino malonės – 1937 m. priimtas į TSRS rašytojų sąjungą.
Parašė populiarių kūrinių vaikams, pasakėčių, pjesių, humoristinių apsakymų, feljetonų, satyrinių eilėraščių, komedijų suaugusiesiems, kino scenarijų, prozos kūrinių, pedagogikos ir literatūros kritikos straipsnių. Kūriniams būdinga fantazija, žaismingumas.
1943 m. TSRS vyriausybei nutarus pakeisti senąjį himną „Internacionalą“ nauju, poetas ir žurnalistas El Registanas jį pakvietė būti TSRS himno bendraautoriumi, nes manė, jog vienas autorių turi turėti rusišką pavardę. S. Michalkovo indėlis nežinomas, bet jie ir kompozitorius Aleksandras Aleksandrovas tapo konkurso nugalėtojais. 1955–1977 m. himnas, kurio tekste buvo Stalino vardas, buvo grojamas be žodžių. 1977 m. S. Michalkovas paredagavo ir sutrumpino tekstą. Nuo 1990 m., subyrėjus TSRS, Rusijos himnu tapo M. Glinkos „Patriotinė daina“. 2000 m. S. Michalkovo tekstas tapo Rusijos himnu.
Pagryžuvio tvenkinys
Pagryžuvio tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 3 km į šiaurės vakarus nuo Tytuvėnų. Sudarytas užtvenkus Gryžuvos upę (Dubysos intakas) 9,7 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 1,81 km, plotis – iki 0,18 km. Šiaurrytinėje dalyje yra 0,1 ha miškinga sala. Altitudė 115 m. Krantai žemi, tik šiaurrytiniai krantai aukštoki, vietomis apaugę medžiais. Šiaurinėje pakrantėje auga miškelis. Aplink tvenkinį plyti dirbami laukai. Į vakarus nuo tvenkinio yra Pagryžuvio gyvenvietė, aplink tvenkinį įsikūrę kaimai: Kiškoniai, Tytuvėnėliai. Šiaurės rytinį galą kerta kelias, šiaurės vakariniu pakraščiu eina kelias.
Tvenkinys įrengtas 1981 m. 2012 m. pastatyta 100 kW galios mažoji hidroelektrinė.
Rabinalis
Rabinalis  – miestas centrinėje Gvatemaloje, Žemutinio Verapaso departamente, į šiaurę nuo Gvatemalos miesto. Pro miestą eina kelias Gvatemala-Salama. Verčiamasi žemdirbyste, turizmu. Dauguma gyventojų – indėnai ačiai.
Yra kolonijinė, baroko stiliaus bažnyčia (pastatyta 1572 m.), regioninis muziejus. Apylinkėse yra senovinių majų gyvenviečių liekanų. Kasmet sausio pabaigoje vyksta spalvingas festivalis, kuriuo metu rengiamas vaidinimas, vaizduojantis mūšį tarp ačių ir kičių, bei pasakojamas nacionalinis epas. Šis renginys (Rabinal Achí) įtrauktas į UNESCO nematerialaus paveldo sąrašą.
Istorija
Miestą 1537 m. oficialiai įkūrė vyskupas Bartolomė de las Kasas. XIX a. Rabinalyje gyvenęs prancūzų etnografas Charles Étienne Brasseur de Bourbourg užrašė ačių epą. Gvatemalos pilietinio karo metu miesto apylinkėse vykdytos masinės ačių žudynės.
Mokesčių pinigai (Mazačas)
Mokesčių pinigai – italų renesanso dailininko Mazačo freska, esanti Florencijos Šv. Marijos Karmelitų bažnyčios Brankačių koplyčios sienoje. Nutapyta apie 1425−1426 m. ir yra vienas žymiausių italų ankstyvojo renesanso tapybos kūrinių.
Aprašymas
„Mokesčių pinigų“ freskoje iliustruojami trys pasakomieji epizodai pagal Naująjį Testamentą. Scenos sujungtos į vieną ir suvienytos bendros, pagal linijinės perspektyvos taisykles nutapytos erdvės. Visose trijose scenose veikia Šv. Petras, tad jis freskoje pavaizduotas tris kartus. Du kartus pavaizduotas mokesčių rinkėjas. Freskos centrinė figūra − Kristus. Figūros pavaizduotos labai realistiškai, turinčios apimties ir svorio pajautimą. Kristaus mokinių grupė sukomponuota pusračiu aplink Kristų. Mazačas pasiekė iki tol tapyboje nematyto figūrų prakilnumo ir rimtumo pabrėžimo. Scenos veikėjai pavaizduoti apšviesti šviesos šaltinio iš už paveikslo ribų ir šviesa vienus veikėjus išryškina, kitus nugramzdina į šešėlį.
Mato evangelijoje rašoma: ''Atėjus jiems į Kafarnaumą, prie Petro priėjo didrachmų rinkėjai ir paklausė: „Ar jūsų mokytojas nemoka didrachmos?“ Jis atsakė: „Taip!“ Kai parėjo į namus, Jėzus pirmas jį prakalbino: „Kaip manai, Simonai? Iš ko žemės karaliai ima muitą ar mokestį: iš savo vaikų ar iš svetimųjų?“ Jis atsakė: „Iš svetimųjų“. Jėzus jam tarė: „Taigi vaikai laisvi. Tačiau, kad jų nepiktintume, nueik prie ežero, užmesk meškerę, paimk pirmą užkibusią žuvį; ją pražiodęs, rasi staterą. Paimk ją ir atiduok jiems už mane ir už save“.'' „Mokesčių pinigų“ freska iliustruoja šią istoriją, tačiau daug kas joje pakeista. Centrinė scena (pirmoji) vaizduoja mokesčių rinkėją (nugara į žiūrovą), prašantį sumokėti mokestį iš Kristaus. Kristus pavaizduotas atliekantis monetos stebuklą. Freskos kairėje pavaizduotas Šv. Petras, Kristaus nurodymu pagaunantis žuvį ir randantis jos žiotyse monetą. Freskos dešinėje Šv. Petras pavaizduotas atiduodantis monetą mokesčių rinkėjui (pačioje evangelijoje neužsiminta apie tai, ar Šv. Petras pagavo žuvį ir radęs monetą sumokėjo šventyklos mokestį).
Didojai
Didojai arba cezai (sav. цези, дидо) – Kaukazo tauta, gyvenanti vakarų Dagestane, taip pat Gruzijoje. Populiacija neaiški (bent 15 000 žm.). Priklauso andijų-cezių tautų grupei, nors seniau būdavo priskiriami avarams. Cezų kalba priklauso šiaurės rytų Kaukazo kalbų šeimai, taip pat vartoja rusų, avarų, gruzinų kalbas. Tikintieji – musulmonai sunitai.
Gyvena daugiausia Dagestano vakaruose, Gruzijos pasienyje esančiame Cuntos rajone (Didoetijoje).
Didojai (kaip diduri) minimi tarp Kaukazo tautų Plinijaus Vyresniojo (I a.) ir Klaudijaus Ptolemėjaus (II a.) veikaluose. Iki XI a. vid. didojais vadinosi kaimų bendruomenių sąjungų konfederacija, į kurią pateko įvairios tautos. Nuo XV a. pab. didojų pavadinimas įgijo tautinę reikšmę. XIX a. rusams užėmus Kaukazą, dalyvavo Šamilio vadovaujamame ginkluotame pasipriešinime. 1921 m. didojų žemės prijungtos prie Dagestano ATSR.
Tradiciškai verčiasi nugintine gyvulininkyste (ypač avininkyste), ariamąja žemdirbyste (miežiai, rugiai, kviečiai, avižos, ankštiniai, nuo XIX a. pab. – bulvės, kukurūzai). Tradiciniai amatai: gelumbės gamyba, odų išdirbimas, kalvystė, medžio drožyba. Tarybiniais metais pradėjo plačiau auginti javus, ėmė verstis sodininkyste ir daržininkyste (ypač Kumykų plynaukštėje, į kurią dalis persikėlė). Tradicinė gyvenvietė kupetinė-laiptuotoji, įtvirtinta kariniais bokštais. Būstas stačiakampio plano, dviejų ar trijų aukštų, akmeninis. Apatiniai aukštai – ūkinėms reikmėms, viršutinis – gyvenamasis. Stogai plokšti, žeminiai, paskirų pastatų – dvišlaičiai. Nuo XIX a. įrenginėtos galerijos.
Užusienis (reikšmės)
Užusieniu vadinamos gyvenvietės:
Panašūs:
Didojai
Didojų tradicinė apranga panaši į kitų Dagestano tautų – vyrai vilki marškinius, kelnes, bešmetus, čerkeses, burkas, avikailio kailinius ir papachas, dėvi vilnonę, odinę avalynę, veltinius. Galvas skusdavosi, nešiodavo ūsus, barzdą. Moterys vilki marškinius-palaidines, vilnones ir šilkines skaras, šalius, tokią, kaip ir vyrų, avalynę, sidabrinius papuošalus (žiedus, apyrankes, kabučius, auskarus, antsmilkinius ir kt.). Didojai išlaikę tradicinę tautosaką (patarles, priežodžius, mįsles, pasakas, dainas, raudas, lopšines). Tikima įvairių vietų (miškų, kalnų, upių, šaltinių ir kt.) dvasiomis, išlikę senosios tikybos bruožų, paplitusi magija, tikėjimai, susiję su Baltuoju akmeniu.
Užusieniai (Panevėžys)
Užusieniai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 4 km į vakarus nuo Senojo Subačiaus.
Felipe Baloy
Felipė Abdielis Balojus Ramiresas (Felipe Abdiel Baloy Ramírez; g. 1981 m. vasario 24 d.) – Panamos futbolininkas, gynėjas. Ilgametis Panamos futbolo rinktinės žaidėjas, jos kapitonas.
Karjerą pradėjo Panamos klube „Euro Kickers“, vėliau rungtyniavo Kolumbijoje, Brazilijoje. Didelę karjeros dalį (2005–2016 m.) praleido Meksikoje, du kartus laimėjo šalies čempionatą. Karjeros pabaigoje vėl žaidė Kolumbijoje, vėliau Panamoje, Gvatemaloje.
2001 m. debiutavo Panamos rinktinėje, su ja dalyvavo daugelyje CONCACAF Aukso taurės, Centrinės Amerikos taurės varžybų, o 2018 m. pateko į pasaulio čempionatą Rusijoje, kur įmušė pirmąjį panamiečių įvartį pasaulio čempionatuose (į Anglijos vartus).
Užusienis I
Užusienis I – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Krinčino.
Grigas Kurecas
thumb|Grigas Kurecas Grigas Kurecas (1868 m. gegužės 5 d. Šipka, Baltarusija – 1942 m. kovo 6, Berlynas, Vokietija) – Lenkijos inžinierius, architektas, verslininkas, Lietuvoje įkūręs popieriaus ir kartono fabrikus Mūrinėje Vokėje ir Grigiškėse. Nuo G. Kureco vardo kilo Grigiškių pavadinimas.
Biografija
Gimė ūkininkų šeimoje Baltarusijoje, nuo vaikystės domėjosi mechanika. Kaip mokinys dirbo Vilniaus metalo apdirbimo fabrikuose, patirties įgijo Putilovo gamykloje.