cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Makroekonomika
Makroekonomika – ekonomikos mokslo šaka, kurios pagrindinės tyrimų kryptys yra nedarbas, infliacija, užimtumas, bendras nacionalinis produktas, bendras vidaus produktas (BVP).
Lašiniai (Anykščiai)
Lašiniai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 14 km į šiaurės rytus nuo Anykščių, Šventosios kairiajame krante, prie Taurožės upelio žiočių, Ramuldavos miškuose. Į kaimą veda vieškelis, eina miško kelias į Inkūnus. Yra sunykęs Lašinių piliakalnis, buvusios kapinaitės.
Etimologija
Manoma, kad kaimo pavadinimas yra asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo pavardės Lašiniai, kurios vardininke kirčiuojamas vidurinysis skiemuo (bendriniame žodyje lašiniai kirčiuojamas paskutinysis skiemuo).
Istorija
1255 m. Sėlos užrašymo akte minima vietovė Thovraxe, kurią galima tapatinti su šioje vietovėje tuo metu stovėjusia pilaite Taurože.
XX a. pradžioje Lašiniuose apsigyveno rusų tautybės žmonės. Buvo dvaras ir okolica – Bogdanovičių valda. 1942 m. kaimas buvo išskirstytas į vienkiemius.
Stade de Reims
Reimso „Stade“ – Prancūzijos futbolo klubas iš Reimso.
Visceral Games
Visceral Games (buvusi „EA Redwood Shores“) – amerikiečių video žaidimų kūrimo studija, priklausanti bendrovei „EA“. Studija geriausiai žinoma už kritikų pripažinimo sulaukusią žaidimų seriją „Dead Space“. Taip pat sukūrė naująją žaidimų serijos „Battlefield“ dalį „Battlefield Hardline“.
Italijos ryšiai
Italijos ryšiai ir komunikacijos:
Italijos telefono kodas – 39
Uhajus
Uhajus  – miestas šiaurės Kinijoje, Vidinėje Mongolijoje, Hvanghės pakrantėje, tarp Gobio ir Ordoso dykumų. Prefektūros centras. Apylinkėse kasama geležies rūda, akmens anglis, spalvotieji metalai. Chemijos, mašinų gamybos, maisto (mėsos), odos apdirbimo pramonė.
Istorija
Uhajus sudarytas 1976 m., sujungus Haibovano ir Udos  miestus.
Slankmusės
Slankmusės (Rhagionidae) – musinių dvisparnių (Brachycera) pobūrio vabzdžių šeima.
Vidutinio dydžio ar didelės musės, ilgomis kojomis. Paprastai rudos ar geltonos, neturi šerelių. Minta smulkiais vabzdžiais, kuriuos gaudo ore. Lervos taip pat plėšrios, gyvena žemės paviršiuje arba vandenyje.
Pasaulyje žinoma 21 slankmusių gentis. Lietuvoje dažniausia rūšis – paprastoji slankmusė (Rhagio scolopaceus).
Dūminis sviedinys
Dūminis sviedinys  – specialusis artilerijos sviedinys su dūminiu užtaisu, skirtas dūmų uždangai daryti, įsišaudyti ir signalizuoti.
Geltonoji slyva
Geltonoji slyva (Prunus domestica var. syriaca) – erškėtinių (Rosaceae) šeimos vaismedis, naminės slyvos (Prunus domestica) porūšis. Kilo iš Artimųjų Rytų.
Dūminis sviedinys
Dūminių sviedinių tipai:
Geltonoji slyva
Tai nedidelis medis arba stambus krūmas. Pasižymi nedideliais, ryškiai geltonos spalvos vaisiais („slyvukais“). Juos veda nuo liepos iki rugsėjo vidurio. Dera labai gausiai. Vaisiaus minkštimas minkštas, nesultingas, saldus. Slyvukai naudojami daugiausia kompotų, džemų, pyragų gamybai, vietomis Europoje iš jų gaminamas brendis (Eau de vie). Lotaringijos regionas Prancūzijoje ypač žymus geltonųjų slyvų auginimu.
Lietuvoje geltonosios slyvos dažnai auginamos kolektyviniuose soduose, sodybose, pakelėse.
Laurynas Vakaris Lopas
Laurynas Vakaris Lopas (g. 1948 m. rugpjūčio 10 d. Klaipėdoje) – choro ir orkestro dirigentas, pedagogas, kompozitorius, muzikos profesorius. Algimanto Lopo sūnus. Žmona Regina Lopienė.
Biografija
1955–1958 m. Vilniaus dešimtmetės muzikos mokyklos chorinio dainavimo skyriaus mokinys, nuo 1960 m. Respublikinių mokytojų namų berniukų choro „Ąžuoliukas“ dainininkas, 1966 m. baigė Vilniaus 23-ąją vidurinę mokyklą. 1967–1972 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. H. Perelšteino klasė), buvo „Ąžuoliuko" chormeisteris. Vaidino LKS meniniame filme „Žydrasis horizontas“ (1957 m. rež. V.Mikalauskas).
Šilgalių apylinkė
Šilgalių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Sintautų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Naumiesčio rajonui. 1954 m. prijungta Apirbiškių apylinkė, dalis Bajoraičių apylinkės ir dalis Suodžių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Šilgalių apylinkė prijungta prie Būblelių apylinkės ir Slavikų apylinkės.
Juodeikių senosios kapinės
Juodeikių senosios kapinės, vadinamos Graistupio, Marų kapeliais, – neveikiančios kapinės vakariniame Skuodo rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Margininkų miške, į vakarus nuo Juodeikių (Lenkimų seniūnija), Graistupio upelio dešiniajame krante.
Kapinės
Įrengtos lygioje vietoje, ovalo plano, 30 m ilgio šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 18 m pločio, apjuostos žemių pylimo, kurio išorinėje pusėje yra griovys. Pietinėje dalyje arčiau vidurio stovi medinė koplytėlė, o į vakarus nuo jos – ąžuolinis kryžius. Laidojimo žymių nesimato. Kapinės apaugusios pušimis.
Ignas Danilevičius
thumb|Ignas DanilevičiusIgnas Danilevičius (Ignotas Danilavičius;, ; 1787 m. rugpjūčio 10 d. arba 1789 m. Hrynievičius, Palenkės Bielsko apskritis, Palenkės vaivadija – 1843 m. liepos 12 d. arba 1848 m. Grafenbergas, dab. Jesenikas, Šiaurės Moravija) – Lietuvos teisininkas, teisės istorikas, Charkovo, Maskvos ir Vilniaus universitetų teisės profesorius.
Biografija
thumb|left|Ignas Danilevičius 1831 metais Tėvas – rusų unitų dvasininkas. Pradinį išsilavinimą suteikė dėdė Michailas Danilovičius. Vėliau mokėsi Lomžos pijorų mokykloje, Balstogės gimnazijoje. 1812 metais VU Teisės fakultete baigė teisę, teisės magistras.
Nuo 1814 m. iki 1824 m. (kitais duomenimis – iki 1825 m.) Vilniaus imperatoriškajame universitete dėstė valstybės teisę, Lietuvos (LDK) civilinę teisę ir (baudžiamąjį) procesą. Nuo 1819 m. iki 1824 m. VU Teisės fakulteto adjunktas, nuo 1823 m. profesorius.
Tyrė Lietuvos teisės istorijos šaltinius, Ukrainos teisės ir Lietuvos Statuto sąsajas. Nuo 1814 iki 1823 m. dėstė kursą „Lietuvos teisės istorija“ (pasekėjas – Juozapas Jaroševičius). Lietuvai net ir netekus valstybingumo, Igno Danilavičiaus istoriniuose darbuose galima rasti daug nacionaliniam brendimui reikšmingų faktų bei interpretacijų. 1818-1819 m. Maskvoje ir Sankt Peterburge rinko medžiagą Lietuvos teisės istorijai.
Juridinė konsultacija
Juridinė konsultacija - valstybinė teisinė organizacija, advokatų kontoros prototipas TSRS. Juridinei konsultacijai vadovavo ir darbą organizuodavo vedėjas advokatas. Dirbti į juridinę konsultaciją teisininkai buvo skiriami. Jaunieji teisininkai pradžioje stažuodavosi.
Konsultacijos piliečiams buvo nemokamos.
Veiklos priežiūra
Advokatų kolegijos prezidiumas (vadovaujamas pirmininko), rinktas 3 metams, organizuodavo juridines konsultacijas ir vadovavo jų veiklai, tikrino konsultacijų ir advokatų darbą, skirdavo ir atleisdavo konsultacijų vedėjus.
Tadas Juzumas
Tadas Juzumas (1810 m. liepos 14 d. Rubikai, Sedos valsčius – 1851 m. birželio 14 d. Varniai, palaidotas senosiose Varnių kapinėse) – Lietuvos kunigas, raštijos darbuotojas.
Ferrari 288 GTO
Ferrari 288 GTO – sportinis Berlineta tipo Ferrari automobilis, gamintas 1984–1987 m. GT pavadinime reiškia, kad tai Gran Turismo automobilis, o raidė O – itališkai „Omologato“ (homologuotas Italijoje).
Ferrari 288 GTO buvo gamintas specialiai B grupės lenktynėms. Po 1986 m. mirtinos Henri Toivonen ir Sergio Cresto avarijos FIA panaikino B grupę ir paliko tik A grupę. Tokiu būdu 288 GTO niekad nesudalyvavo lenktynėse ir visi 272 modeliai buvo pritaikyti važinėti įprastomis gatvėmis.
Kai kurie šio modelio dizaino ypatumai buvo pademonstruoti ant 1975–1977 m. gaminto 308 GTB/GTS modelio. Tai buvo gilus priekinis bamperis, viršutinis galinis bamperis, kvadratiniai priekiniai žibintai.
Pavadinime esantys skaičiai 288 simbolizuoja variklio tūrį – 2,8 l V8.
Šis modelis iki 100 km/val įsibėgėja per greičiau nei 4 sekundes, o per 15 pasiekia 201 km/val greitį. Didžiausias 288 GTO greitis siekia 304 km/val – tai buvo pirmasis įprastoms gatvėms skirtas automobilis, kuris viršijo 300 km/val greitį.
Ferrari pagamino ir penkis 288 GTO Evoluzione modelius, kurie išsiskyrė savo agresyvesne išvaizda bei didesniu galingumu. Šis modelis turi 650 arklio galias, o tai leidžia jam išvystyti 362 km/val greitį.
2004 m. žurnalas Sports Car International šį modelį įvardijo antru geriausiu devintojo dešimtmečio sportiniu automobiliu po Porsche 959.
Vaškų šv. Juozapo bažnyčia
'''Vaškų šv. Juozapo bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Vaškų miestelyje. Istoristinė, turi romaninio ir klasicizmo stiliaus bruožų.
Istorija
thumb|left|250px|Vaškų bažnyčia iš šiaurės vakarų pusės
Tikėtina, kad miesteliui rastis padėjo apie 1665 m. pastatyta pirmoji bažnyčia. Tiksli data, kada Vaškuose pastatyta pirmoji bažnyčia nežinoma, tačiau bažnyčios inventoriaus knygoje yra parašyta, kad pro Vaškus į Biržus pas gydytoją važiavęs keleivis, pavarde buvo Grotus. Šalia kalnelio kur dabar yra Vaškų bažnyčia jis sustojęs ir leidęs arkliams pasiganyti, o pats užmigęs ir susapnavęs, kad jam reikia čia pastatyti bažnyčią. Pabudęs jis susirado šių žemių savininką ir įkalbėjęs jį perleisti kalnelį, ėmėsi statyti Vaškų bažnyčią, tačiau nebaigęs darbų mirė.
Dokumentai liudija, kad medinę koplyčią 1665 m. pabaigęs statyti šių žemių savininkas Jonas Staševskis. Retkarčiais į ją atvykdavo Saločių kunigas laikyti pamaldų. Karų su Švedija ir maro metais buvo apleista; bažnytiniai reikmenys išgabenti į Saločius. 1766 m. Andriejus Staševskis pastatė naują medinę bažnyčią. Jam padėjo pirmasis bažnyčios rektorius kunigas Kristoforas Staševskis.
thumb|left|250px|Vaškų bažnyčia iš rytų pusės
Las Plumasas
Las Plumasas  – gyvenvietė Argentinoje, Čubuto provincijos vidurinėje dalyje, Čubuto upės pakrantėje, Slyvų arba Kankinių slėnyje (Valle de los Mártires). Martireso departamento centras. Praeina plentas Ruta Nacional 25, kelias į Kamaronesą. Verčiamasi gyvulininkyste. Yra katalikų bažnyčia.
1928–1961 m. iki Las Plumaso ėjo geležinkelis iš Rosono. Gyventojų skaičius dėl bedarbystės, sausrų Las Plumase mažėja sparčiausiai visoje šalyje.
Lašinskiai
Lašinskiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 7 km nuo Naudvario.
Prancūzijos geografija
Prancūzija yra Vakarų Europos šalis su užjūrio valdomis. Jos vakarinius krantus skalauja Atlanto vandenynas, pietinius Viduržemio jūra. Jos plotas – 551 695 km², su visomis užjūrio valdomis – 674 843 km². Sostinė Paryžius.
Naudingosios iškasenos
Akmens anglis, geležis, boksitas, cinkas.
Veisiejų šv. Jurgio bažnyčia
'''Veisiejų šv. Jurgio bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Veisiejuose, prie kelio.
Istorija
Pirmąją bažnyčią Veisiejuose apie 1525 m. pastatė Jurgis Simanavičius. Jis 1526 m. dovanojo turto. 1674 m. minima medinė apiplėšta bažnyčia be kunigo. 1762 m. iš lentų pastatyta laikina, o 1767 m. – medinė bažnyčia. 1766 m. Veisiejuose įkurta Šv. Rožinio brolija. Masalskiai iki 1768 m. pradėjo statyti mūrinę bažnyčią. Mirus Veisiejų dvaro savininkui, darbai sustojo. 1777 m. įsteigta parapinė mokykla.
Dabartinę mūrinę bažnyčią pastatydino nauja Veisiejų dvaro savininkė Viktorija Oginskytė-Zinevienė. Bažnyčia pradėta statyti XVIII a. 7-ajame dešimtmetyje, baigta 1817 m.
1870 m. parapijoje pradėtos kovos dėl lietuviškų mišių. Nuo 1897 m. kas antrą sekmadienį pradėtos laikyti lietuviškos pamaldos. 1900 m. lenkiškai kalbantys miestelėnai, norėdami sutrukdyti lietuviškai giedantiems, bažnyčioje sukėlė muštynes.
Danguolė Lukauskienė-Puronaitė
Danguolė Lukauskienė-Puronaitė (1952 m. spalio 15 d. Šepetos k., Kupiškio r.), muzikos mokytoja ir chorvedė.
Biografija
Mokėsi Panevėžio J. Balčikonio vidurinėje mokykloje ir lankė vaikų muzikos mokyklą (D. Jakšto akordeono klasė). Baigusi vidurinę mokyklą, 1970–1974 choro dirigavimo mokėsi Panevėžio J. Švedo pedagoginėje muzikos mokykloje (dėst. A. Liberis). 1974–1978 muziką studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė R. Motiejūnas). Studijuodama dainavo „Vėtrungės" ansamblyje, su kuriuo lankėsi Čekijoje ir Bulgarijoje.
Musės plėšrūnės
Musės plėšrūnės (Asilidae) – musinių dvisparnių (Brachycera) pobūrio vabzdžių šeima.
Didokos (10-30 mm) musės, padengtos tankiais plaukeliais. Turi trumpą tvirtą straublelį, mažas antenas. Pilvelio gale – kardiškas kiaušdėtis. Dalis rūšių mimikriškai panašios į kamanes. Minta skraidančiais vabzdžiais (bitėmis, drugiais, musėmis, vapsvomis, laumžirgiais ir kt.). Auką paralyžiuoja straubleliu suleistais nuodais.
Pasaulyje žinoma ~7100 musių plėšrūnių rūšių. Lietuvoje dažnesnės :
Bulbinė
Bulbinė – viensėdis Vilniaus rajono savivaldybėje, 3 km nuo Buivydžių.
Islandijos futbolo varžybos 1996 m.
Islandijos futbolo varžybos 1996 m.
Tikrasis imbieras
Tikrasis imbieras (Zingiber officinale) – imbierinių (Zingiberaceae) šeimos prieskoninis augalas, kurio šakniastiebyje yra nuo 1 iki 3 % eterinių aliejų. Vartojamas kaip prieskonis.
Prieskoninės ir vaistinės savybės
thumb|left|150px|Tikrojo imbiero šakniastiebis
Naudojamas stambus mėsingas šakniastiebis, dar vadinamas imbiero šaknimi, nors iš tiesų tai nėra šaknis. Šviežias imbieras išsišakojęs kaip ragai, džiovintas pardavinėjamas šviesių smėlio spalvos miltelių forma.
Gaivus, citriną primenantis kvapas, aštraus, šilto, „kandančio“ skonio.
Paplito iš Pietų Kinijos. Visame pasaulyje imbieras šiandien yra vienas iš svarbiausių ir labiausiai vertinamų prieskonių. Tik Europoje jis dar nėra toks paplitęs, nors prieš gerus du tūkstančius metų senovės Romoje buvo tikrai populiarus prieskonis.
Šviežias imbieras
Daug kam patinka šviežias imbieras – taip jis naudojamas ir Pietryčių Azijoje. Imbieras sutarkuojamas arba smulkiai sukapojamas ir dedamas į patiekalus, kurių nereikia ilgai virti ar kepti. Tuomet išlieka gaivus ir sykiu aštrus pikantiškas skonis. Ilgiau verdant imbieras tampa aštresnis, tačiau jo gaivus skonis ir aromatas išnyksta. Tailande tarkuotu imbieru (kartu su prieskonių pastomis) gardinami kokoso pieno pagrindu ruošiami troškiniai – kariai. Indonezijoje iš imbiero ir uoginės paprikos paruošta tyrele prieš kepant įtrinama mėsa.
Imbiero arbata (ploni griežinėliai užplikomi vandeniu arba trumpai paverdami) – aromatingas, aštrokas ir sveikas gėrimas, tinkantis tiek esant tropiniam karščiui, tiek žvarbiam kalnų šalčiui.
Keptas imbieras
Visai kitoks yra kepto imbiero skonis. Riebaluose, paprastai kartu su kapotais svogūnais ar česnakais, pakepintas susmulkintas imbieras praranda nemažai aštrumo, užtat įgyja švelnų subtilų aromatą. Toks metodas ypač mėgstamas Šiaurės Indijos virtuvėje, kur šitaip paruošiami gardūs aromatingi padažai.
Bialystok Starosielcės geležinkelio stotis
Bialystok Starosielcės geležinkelio stotis  – geležinkelio stotis Balstogės mieste, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje. Stotis priklauso Balstogė-Glomnas geležinkelio linijai. Nuo stoties iki Balstogės geležinkelio stoties yra 4.5 km ir iki Bialystok Baciečkų geležinkelio stoties yra 3.4 km.
Paprastasis tritonas
Paprastasis tritonas (Lissotriton vulgaris) – uodegotųjų varliagyvių (Urodela) būrio, tikrųjų salamandrų (Salamandridae) šeimos varliagyvių rūšis.
Brandaus amžiaus patinėlio kūno ilgis 9–11 cm, patelių ilgis 8–9,5 cm. Svoris: 0,9-5,2 g. Oda lygi arba smulkiai grūdėta. Patinų kūno paviršius rudas, patelių pilkai rudas su juodomis dėmėmis. Pilvas gelsvai baltas, tik veisimosi metu patinų oranžinis, juodai dėmėtas. Tuoktuvių metu patinams ant nugaros išauga didelė skiauterė vingiuotu kraštu, o uodegos šonuose būna mėlynai perlamutrinės spalvos juostos. Patelės didesnės už patinus.
Dirvašliužiniai
Dirvašliužiniai (Agriolimacidae) – pilvakojų moliuskų (Gastropoda) klasės šeima, kuriai priklauso nedideli šliužai. Jų mantijos paviršius su žiedinėmis vagelėmis, kurių centras šviesesnis, ovalinis laukas truputį pakrypęs į mantijos dešinį pakraštį, prie kvėpavimo angos.
Lietuvoje aptinkama viena dirvašliužių (Deroceras) gentis ir šios rūšys:
Paso de Indjosas
Paso de Indjosas  – gyvenvietė Argentinoje, Čubuto provincijos vidurinėje dalyje, Patagonijos plokščiakalnyje. Departamento centras. Praeina plentas Ruta Nacional 25, kelias į Sarmjentą. Verčiamasi gyvulininkyste. Yra katalikų bažnyčia.
XX a. pr. čia įsikūrė vokietis Teodoras Štroblas, jis pastatė viešbutį. Pradžioje vietovė vadinta La Herrería.
Dragonball (filmas)
Drakonų kova  – 2009 m. JAV filmas, paremtas TV anime serialu „Dragon Ball“. Filmą režisavo James Wong. Filmo išleidimo data iš 2008 m. rugpjūčio 15 d. buvo pakeista į 2009 m. balandžio 3 d., tam, kad filmas konkuruotų su keliais populiariais filmais, kurie numatomi išleisti taip pat 2009 m. balandžio mėn.
Valenčiūnų apylinkė
Valenčiūnų apylinkė (arba Valančiūnų apylinkė) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Gelgaudiškio valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Šakių rajonui. 1954 m. prijungta dalis Narkūnų apylinkės, dalis Mozūriškių apylinkės, dalis Degučių apylinkės, dalis Gelgaudiškio apylinkės ir dalis Sutkių apylinkės, o dalis Valenčiūnų apylinkės prijungta prie Kidulių apylinkės. 1963 m. sausio 12 d. Valenčiūnų apylinkė prijungta prie Gelgaudiškio apylinkės.
Servečius (Nemunas)
Servečius  – upė Baltarusijoje, Bresto ir Gardino srityse; kairysis Nemuno intakas.
Prasideda į šiaurę nuo Baranovičių, teka į šiaurės rytus, po to į šiaurę. Įteka į Nemuną ties Panemunės kaimu. Aukštupyje patvenkta, paskutiniai 17 km kanalizuoti.
Didžiausi intakai – kairieji, atiteka iš Naugarduko aukštumos, kurią Servečius apriboja – Neuda, Ruta (kairieji).
Vilius Bajoraitis
Vilius Bajoraitis-Bajoras (1899 m. vasario 23 d. Balandžiai, Ragainės apskritis – 1979 m. rugpjūčio 23 d. Melė, Žemutinė Saksonija, Vokietija) – Mažosios Lietuvos choro dirigentas, kompozitorius, pedagogas.
Doriano Grėjaus portretas
Doriano Grėjaus portretas  – vienintelis išspausdintas Oskaro Vaildo romanas. Pirmą kartą išleistas 1890 m. žurnale „Lippincott’s Monthly Magazine“. Kūrinyje pasakojama apie Dorianą Grėjų – Bezilio Holvardo paveikslo pozuotoją.
Siužetas
Lordas Henris Votonas lankosi pas savo draugą, dailininką Bezilį Holvardą. Šis tapo Henriui įspūdį darantį jaunuolio paveikslą, todėl Henris prašo draugo supažindinti su paveikslo herojumi. Dorianas Grėjus žavi savo jaunyste, tyrumu, naivumu. Tačiau susipažinęs su Henriu jis pasikeičia – perima savo naujojo draugo hedonistinę pasaulėžiūrą, aukštinančią grožį, malonumus, jaunystę. Kuomet Bezilis baigia portretą, Dorianas išsako troškimą, kad jis išliktų amžinai jaunas ir žavus, o sentų paveikslas.
Dorianas pradeda gyventi naują gyvenimą – ieškoti malonumų. Viename teatre jis pamato ir netrukus susižavi jauna aktore – Sibile Vein. Dorianas Grėjus, prisistatęs „Pasakų Princu“, pasižada vesti Sibilę. Jis pasikviečia savo draugus Henrį ir Bezilį stebėti, kai Sibilė vaidina „Romeo ir Džiuljetoje“, tačiau tame spektaklyje ji pasirodo tragiškai. Dorianas ja nusivilia ir palieka, o mergina vėliau nusižudo. Grįžęs namo, Dorianas Grėjus ima gailėtis savo poelgio ir netrukus pastebi, kad jo portretas pasikeitė – įgijo kažkokių naujų, žiaurių bruožų. Jo troškimas išsipildė – vietoje jo keičiasi portretas. Dorianas Grėjus paslepia portretą nenaudojamame kambaryje, kad niekas nesužinotų jo paslapties.
Kitus 18 metų Dorianas Grėjus gyvena vien bandydamas naujus malonumus – keliaudamas, kolekcionuodamas brangenybes, klausydamas muzikos, vartodamas narkotikus ir kt. Tokiam jo gyvenimo būdui įtaką padariusi Henrio dovanota prancūziška „dekadentinė“ knyga (kūrinyje ji neminima, bet Vaildas vėliau atskleidė, kad turėjo galvoje Joris-Karl Huysmans romaną À rebours).
Vieną naktį, prieš išvykdamas į Paryžių, Bezilis užsuka pas Dorianą pakalbėti, dėl apie jį sklandančių apkalbų. Dorianas nesijaučia esąs kaltas ir nuveda Bezilį į slaptąjį kambarį, kur atskleidžia savo portreto paslaptį. Netrukus Grėjų pagauna įtūžis ir jis nužudo dailininką, nes jam suverčia visą kaltę dėl savo likimo. Kitą dieną jis šantažuodamas priverčia savo draugą, chemiką Alaną Kempbelą sunaikinti lavoną. Grėjus, kamuojamas žmogžudystės kaltės, nuvyksta į prieplaukos smuklę, kur raminasi opijumi. Ten jį užklumpa Džeimsas Veinas – Sibilės brolis, siekiantis atkeršyti už sesers mirtį. Nors Grėjui pavyksta apgauti užpuoliką, tačiau šis vėliau tęsia persekiojimą.
Soraya Arnelas
Soraya Arnelas Rubiales, geriau žinoma sceniniu vardu Soraya (g. 1982 m. rugsėjo 13 d.) – ispanų dainininkė. Soraya atstovavo Ispanijai 2009 m. Eurovizijos dainų konkurse Maskvoje, Rusijoje su daina „La noche es para mí“, užėmė 23 vietą su 23 taškais.
2009 m. Eurovizija
Kadangi Ispanija yra „Didžiojo Ketverto“ narė, šalies atstovė Soraya iš karto pateko į konkurso finalą.
Konkurso finale Soraya užėmė priešpaskutinę vietą su 23 taškais.
Karlshofas
Karlshofas (, nuo 1946 m. Sovchoznojė, ) – gyvenvietė Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrino kaimo gyvenvietės kaimas.
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Karaliaučiaus apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities Dameravos dvaro kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 7 d. Labguvos rajono, vėliau Polesko rajono kaimas, nuo 1947 m. birželio 17 d. Polesko rajono, nuo 1947 m. liepos 25 d. iki 2008 m. birželio 30 d. Gurjevsko rajono Dobrino apylinkės kaimas.
Žilino kaimo gyvenvietė
Žilino kaimo gyvenvietė  – kaimo gyvenvietė Rusijos Federacijos anklavo Kaliningrado srities Nemano rajone. Centras – Žilinas. 2009 m. 2 937 gyventojai.
Jarcevas (Smolenskas)
Jarcevas – miestas 63 km į šiaurės rytus nuo Smolensko, Smolensko sritis, Rusija; Jarcevo rajono centras. 55 600 gyv. (2001 m.)
Geografija
Jarcevas įsikūręs prie Dniepro dešiniojo intako Vopės upės. Pro Jarcevą eina geležinkelis ir plentas Maskva-Minskas. Yra ekstilės (medvilninių audinių), statybinių medžiagų, maisto pramonės įmonės, tekstilės pramoninės įrangos ir automobilių atsarginių detalių, variklių, pianinų gamyklos; plieno liejykla. Kraštotyros muziejus. Šv. Petro ir Povilo (nuo 1915 m.), Dievo Motinos ikonos Visų liūdinčiųjų džiaugsmas (nuo 1998 m.) cerkvės.
Istorija
Jarcevo-Perevozo kaimas žinomas nuo 1859 m., jo vietoje 1873 m. pradėjus statyti tekstilės fabriką, kūrėsi darbininkų gyvenvietė. Miesto teisės nuo 1926 m.
Antrojo pasaulinio karo metu Lietuvą vėl užėmus Raudonosios armijos daliniams, prie Jarcevo buvo įkurta koncentracijos stovykla, į kurią uždaryti Lietuvos rytinėje dalyje sugauti jaunuoliai. Iš jų, kelis mėnesius laikytų pusbadžiu ir muštruotų, 1944 m. vasarą buvo suformuota 50-oji lietuviškoji atsargos šaulių divizija. Nuo rugpjūčio mėn. jos kontingentas buvo siunčiamas papildymui į 16-ąją lietuviškąją šaulių diviziją, tuomet turėjusią tik trečdalį – apie 5000 karių. Tik spalio 15 d. – lapkričio 4 d. apie 30 tūkst. kariškių turinti divizija buvo perkelta į Lietuvą. Tačiau prasidėjus masiniam dezertyravimui, pasitraukimui netgi su ginklais į mišką pas partizanus, dalis karių buvo pasiųsti į frontą prie Karaliaučiaus, o 1945 m. sausio mėn. 50-osios lietuviškosios atsargos šaulių divizijos pulkai buvo perkelti į atsargos divizijas, daugiausia dislokuotas Maskvos karinėje apygardoje.
Beržė (Šušvė)
Beržė – upė centrinėje Lietuvoje, Radviliškio rajono teritorijoje; Šušvės kairysis intakas. Prasideda Sulinkių pelkėje, į pietvakarius nuo Daugėlaičių. Teka į šiaurės rytus, toliau pasuka į pietryčius, prateka Linkaičių, Liaudiškių, Užpelkių miškus. Įteka į Šušvę 81 km nuo jos žiočių, į pietus nuo Šmulkiškių. Vaga reguliuota, sekli, dumblėta, vasarą vietomis išdžiūsta. Slėnis neryškus. Plotis 10-24 m, gylis 0,5-3 m. Srovės greitis 0,1 m/s. vidutiniškai nuolydis 0,7 m/km. Vidutinis debitas 1 m³/s.
Intakai: Banko kanalas (kairysis), Švėmalis, Taušė, Gulbinas, Legetys (dešinieji). Aukštupyje Beržė prateka ištisą melioracijos griovių sistemą.
Prie Beržės esančios gyvenvietės: Ilguočiai, Linkaičiai, Miežaičiai, Paberžiai.
Upėvardis kildinamas nuo augalo pavadinimo beržas.
Baras (žurnalas)
Baras – literatūros ir meno žurnalas, leistas 1925 m. Kaune.
Žagatpurviai
Žagatpurviai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 7 km į pietvakarius nuo Švėkšnos, 5 km į rytus nuo Saugų, abipus kelio Švėkšna – Saugos; vakariniu pakraščiu teka upelis Alksna (Šustės deš. intakas); iš rytų prieina Žagatpurvio, iš vakarų – Joniškio miškai. Žagatpurvių kaimas ribojasi su Inkaklių ir Virkytų kaimais.
Dūminė granata
thumb|right|200px|Dūminės granata M18 thumb|right|250px|Dūminės granatos violetinių dūmų debesis Dūminė granata – rankinė granata, kuri naudojama dūmų uždangų sudarymui ir signalizavimui.
Dūminės granatos būna dvejopos: Granatos užtaisas yra 250–350 g dūminio mišinio, kuriam degant sudaromas spalvotų (raudonų, žalių, oranžinių, geltonų, mėlynų, baltų, juodų, violetinių ar pilkų) dūmų debesis. Mišinį paprastai sudaro kalio chloratas, laktozė ir pigmentas. Rūkstančioje granatoje vykstanti reakcija yra egzoterminė, todėl ir neberūkstanti granata kurį laiką būna įkaitusi.
Naudojant dūmines granatas svarbu atsižvelgti į vėjo kryptį.
Kazys Papečkys
Kazys Papečkys (1914 m. spalio 7 d. Vazniškiuose, Marijampolės rajonas – 1973 m. liepos 4 d. Kaune) – Lietuvos poetas, vertėjas, rašytojas.
Biografija
1934–1938 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo prancūzų kalbą ir literatūrą. 1940–1941 m. dirbo žurnalo „Genys“ redakcijoje, 1944–1947 m. Grožinės literatūros leidykloje. 1947 m. suimtas ir ištremtas į Sibirą. 1957–1963 m. dirbo „Bibliotekų darbo“ redakcijoje. Nuo 1964 m. KPI muziejaus vedėjas, KPI Mokslinio tyrimo sektoriaus redaktorius.
Į lietuvių kalbą išvertė Vsevolodo Garšino, Levo Kasilio, Gi de Mopasano, Valentinos Osejevos, Aleksandro Pantelejevo, Natalijos Roleček, Vladimiro Tendriakovo knygų.
Edurne
Edurne García Almagro, geriau žinoma kaip Edurne (g. 1985 m. gruodžio 22 d. Madride, Ispanijoje) – ispanų dainininkė, modelis, aktorė ir televizijos laidų vedėja.
Atlikėja išgarsėjo 2005 metais, dalyvaudama muzikiniame projekte „Operación Triunfo“, kuriame užėmė 6 vietą. Vėliau ji dalyvavo ir kituose Ispanijos televizijos projektuose: 2010 metais „¡Más que baile!“ užėmė antrą vietą, o projekte „Tu cara me suena“ (analogiška lietuviškai laidai „Muzikinė kaukė“) surinkusi su 60 % žiūrovų balsų, tapo nugalėtoja.
2015 m. gegužę su daina „Amanecer“ atstovavo Ispanijai 60-ajame „Eurovizijos“ konkurse Vienoje.
Londonas (Kanada)
Londonas (pranc., ) – miestas Kanadoje, Midlsekso apskrityje, Ontarijo provincijos pietuose, prie Temzės upės. 346,8 tūkst. gyventojų (2007 m.). Svarbus transporto mazgas. Mašinų (lokomotyvų), elektrotechnikos, tekstilės, odos apdirbimo, maisto pramonė. Yra Vakarų Ontarijo universitetas.
Miestas pagarsėjo 2007 m. Lietuvoje, kadangi jo simbolis yra labai panašus į siūlomą Lietuvos simbolį.
Istorija
Iki europiečių pasirodymo miesto apylinkėse gyveno įvairios algonkinų ir irokėzų tautos. Vieta Londono miestui parinkta 1793 m. kaip būsimoji Aukštutinės Kanados sostinė. Miestas pavadintas Anglijos sostinės Londono garbei. Gyvenvietė įkurta tik 1826 m. ir sostine niekad netapo. 1855 m. Londonas tapo miestu.
Rusnė
Rusnė  – miestelis Šilutės rajono savivaldybės pietvakariuose, Rusnės saloje, Nemuno deltos RP. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Veikia Šilutės Pamario progimnazijos Rusnės skyrius, paštas (LT-99047), Rusnės katalikų koplyčia, dviračių takas (įrengtas 2005 m.), apžvalgos bokštelis ir aikštelės. Antrą birželio sekmadienį Rusnėje vyksta bienalė „Išbėg, išbėg iš Rusnės kiemelio“. Istorijos paminklas – Rusnės pilkapis.
thumb|left|Kelias į Šilutę pavasarį
Etimologija
Rusnės miestelio pavadinimas – vandenvardinis vietovardis, susidaręs nuo Rusnės upės. Anksčiau Rusnės upė tekėjo per Rusnės miestelio teritoriją, po dabartine Neringos gatve, nors kartais Rusne vadinama Nemuno atšaka nuo Gilijos iki Atmatos. Upėvardis kilęs nuo žodžio rusnoti – „lėtai tekėti“. Senesnė vietovardžio lytis yra Rusnia, kuri gali būti siejama su senovės indų kalbos žodžiu rusati – „pilti, lieti“.
Kalbininkas Vilius Kalvaitis (1848–1914) vietovardį rašė Rusnis, vokiečiai kaimą vadino 1540 m. Rösse, Russe, Ruße, Ruß.
Liaudies etimologija byloja, kad Rusnė nuo seno buvusi mylimiausia Nemuno dukra. Tačiau gražuolę Rusnę įsimylėjęs dievaičio Bangpūčio sūnus Vakaris. Vieną tylų vakarą atskriejęs jis prie Nemuno ir ėmęs pasakoti tėvui apie meilę jo dukrai, prašęs Rusnės rankos. Bet Nemunas atkakliai tylėjęs – tokia gėla jį suėmusi vien pamanius, kad reikėsią skirtis su mylima dukrele. Tada pirmą audringą naktį Vakaris slapta išvežęs Rusnę į savo tėvo Bangpūčio namus. Ilgai neatleidęs Nemunas apsukriajam Vakariui, pykęs jis ir ant dukters. Tik vaikaičių sulaukęs – pamatęs Atmatą, Skirvytę, Pakalnę, Vorusnę, Vytinę vėl nušvitęs džiaugsmu. Taip legenda aiškina ne tik Rusnės, bet ir Nemuno deltos upelių vardus.
Dar vienas padavimas pasakoja, kad priešais Rusnę mariose buvusi sala Perkūnkalvė, kurioje buvusi senovės lietuvių ir prūsų šventykla Romuva. Čia degusi amžinoji ugnis, ji rusenusi kurstoma visą laiką ąžuolinėmis malkomis.
Geografija
Miestelis įsikūręs saloje – Nemuno deltoje, tarp Atmatos ir Skirvytės upių (per vidurį – Pakalnės upelis). Miestelis pasiekiamas moderniu tiltu per Atmatą. Su Šilute jungiasi keliu. Kitas Skirvytės krantas priklauso Rusijos Federacijos Kaliningrado sričiai. Gyvenvietė įsikūrusi potvynių zonoje. Nuo potvynių ją saugo pylimai, saloje įrengta polderių sistema su 20 vandens kėlimo stočių. 2019 m. pastatyta Rusnės estakada, užtikrinanti susisiekimą ištisus metus.
Istorija
Istoriniai šaltiniai mini, kad 1365 m. Kryžiuočių ordino magistras leido klaipėdiečiams Rusnės saloje ganyti gyvulius, šienauti, laisvai kuro ir statybos reikalams pasirinkti ir kirsti mišką. XIV a. pabaigoje minimos ir pirmosios gyvenvietės – Vorusnė ir Rusnė.
1419 m. pastatyta pirmoji Rusnės bažnyčia (įrašyta bažnyčios bokšto vėjarodėje), 1448 m. įsteigta smuklė. Nuo 1498 m. Rusnės žvejai naudojosi laisvos žvejybos teise (atnaujinta 1617 m.). 1544 m. Prūsijos kunigaikštis Albrechtas Brandenburgietis išleido įsakymą laikyti pamaldas lietuvių ir kuršių kalbomis. 1583 m. įsteigta parapinė mokykla.
Po Šiaurės karo 1709–1711 m. dėl epidemijų labai sumažėjo žmonių Klaipėdos krašte. Į Klaipėdą buvo atkeltos 233 šeimos, kurių dalis įsikūrė ir Rusnėje. 1810 m. įsteigta viena pirmųjų Lietuvoje vandens matavimo stotis. 1809–1827 m. pastatyta Rusnės evangelikų liuteronų bažnyčia (bokštas iki laikrodžio sumūrytas 1827 m.). 1838 m. sienos sutvirtintos kontraforsais. XIX a. 2-ojoje pusėje Rusnėje veikė keli knygynai, bibliotekos, Rusnė priklausė Šilutės apskričiai.
1897–1904 m. Rusnėje buvo Alberto Butkeraičio spaustuvė, knygrišykla ir knygynėlis. 1911–1918 m. dirbo brolių Adolfo ir Jurgio Vebelių spaustuvė, knygrišykla, knygų ir kanceliarinių prekių krautuvė, knygynėlis.
1923–1939 m. Rusnė buvo valsčiaus ir parapijos centras. Veikė žuvies perdirbimo, miško apdirbimo įmonės, muitinė, pasienio policijos punktas, Šilutės valsčiaus teismo skyrius, trijų komplektų liaudies mokykla, dirbo gydytojas, dantistė, 5 restoranai, 14 krautuvių. Vyko turgus.
1926 m. kelyje iš Šilutės į Rusnę pastatytas Prezidento K. Griniaus tiltas potvynių vandenims praleisti.
1946 m. Rusnėje įsteigta pradinė mokykla (kurį laiką pamokos vyko rusų ir lietuvių kalbomis, vėliau – lietuvių), kuri nuo 1950 m. – septynmetė, nuo 1955 m. – auganti vidurinė. 1946 m. įkurtas Rusnės žuvies priėmimo kombinatas, o 1948 m. įsteigta Telmano vardo žvejų artelė, kuri 1959 m. perorganizuota į Rusnės žuvininkystės ūkį. 1946 m. atidaryta biblioteka, 1948 m. – kultūros namai.
1946 m. rugpjūčio 3 d. tapo apskrities pavaldumo miestu. 1949 m. prie Rusnės prijungtas Skirvytėlės kaimas, kuris tapo Skirvytėlės gatve (nuo 1953 m. – Žvejų gatvė). 1952 m. Rusnėje įsteigta kurčiųjų ir nebylių mokykla-internatas, kuri 1961 m. reorganizuota į Rusnės pagalbinę mokyklą-internatą (1991 m. pakeistas pavadinimas – specialioji internatinė mokykla). Nuo 1955 m. įsteigta vaistinė, vaikų darželis, 1957 m. – ligoninė. 1961 m. pradėjo veikti žuvivaisos įmonė, nuo 1962 m. – ichtiologinė stotis.
1967 m. prie Rusnės miesto teritorijos prijungta visa Rusnės sala. 1974 m. atstatytas tiltas per Atmatą (332 m ilgio, 15 m aukščio, prieš tai keldavo keltas). Rusnės seniūnijos teritorijos apsaugojimui nuo potvynių buvo įrengta polderių ir vandens kėlimo stočių sistema, pastatyti pylimai, upių krantai sutvirtinti gelžbetoninėmis plokštėmis. Nutiesti keliai, pastatyti gelžbetoniniai tiltai. Numelioravus dirvas, rusniškiai tapo garsūs ne tik rūkyta žuvimi, bet ir ankstyvosiomis bulvėmis.
1988 m. Rusnėje buvo žvejybos uostas su laivų remonto įmone, žuvų apdirbimo įmonė, ichtiologinė laboratorija, meteorologinė stotis, melioracijos statybos valdybos aikštelė, Šilutės raj. ligoninės skyrius (35 lovos), vaistinė, vidurinė mokykla, pagalbinė internatinė mokykla, du vaikų lopšeliai-darželiai, 3 žolės miltų agregatai, 5 vandens siurblinės, žuvininkystės ūkis. 1990 m. Rusnės žuvininkystės ūkis turėjo 4573 ha žemės, 1966 galvijus, 20 tūkst. ančių, 111,8 ha tvenkinių žuvų auginimui; žvejojo Baltijos jūroje, Kuršių mariose, Nemune. 1992 m. jo pagrindu susikūrė 7 žemės bendrovės, kurios vėliau buvo privatizuotos ir iki šių dienų bedirba tik dvi. Žvejyba verčiasi per 80 smulkių įmonių.
1997 m. sausio 30 d. pakeistas Rusnės miesto statusas ir ji tapo miesteliu. 2005 m. liepos 1 d. Prezidento dekretu patvirtintas Rusnės herbas.
Architektūra
Rusnėje gausu architektūros ir technikos paminklų: senieji žvejų kaimai, žvejo laukininko etnografinė sodyba-muziejus, Rusnės evangelikų liuteronų bažnyčia.
Rusnės miestelio istorinė dalis nuo 1992 m. įtraukta į Kultūros paveldo registrą (unik. kodas ). Čia vyrauja susiformavusi radialinio plano struktūra su pagrindinėmis Neringos, Šilutės, Nemuno, Taikos gatvėmis ir trikampe turgaus aikšte miestelio centre. Dominuoja vakarų–rytų kryptimi per miestelį nusidriekusi Neringos gatvė bei į ją ir turgaus aikštę sueinančios gatvės. Miestelio centro dominantės – evangelikų liuteronų bažnyčios bei buvusių teismo rūmų pastatai. Centrinėje dalyje vyrauja XIX a. II p. – XX a. 8 deš. perimetriniam užstatymui būdingas namų statymas sklype prie gatvės linijos ir ūkinės dalies formavimas palei sklypų ribas. Teritorijos pakraščiuose susiformavęs to paties laikotarpio sodybinio užstatymo tipas su būdingais gyvenamosios ir ūkinės paskirties pastatais.
Žymūs žmonės
Rusnėje taip pat gyveno ar tebegyvena lietuvių raštijos darbuotojai, kunigai Mykolas Gaidys, Lozorius Zengštokas, Jonas Jokūbas Šperberis, poetė bibliotekininkė Birutė Gaigalienė, poetas bibliotekininkas Juozas Kinderis, poetė, pedagogė Aldona Kazlauskienė, biologas, mokslininkas Kazys Gaigalas, agrarinių mokslų daktaras, žvejo etnografinės sodybos-muziejaus įkūrėjas Kazimieras Banys, tautodailininkas Egontas Pėteraitis.
Jonas Laucė
Jonas Laucė (1917 m. spalio 18 d. Lašai, Rokiškio valsčius – 2003 m. gegužės 1 d. Rumšiškės) – Lietuvos prozininkas.
Biografija
1939 m. pašauktas į karinę tarnybą Lietuvos kariuomenėje. Po sovietinės okupacijos tęsė tarnybą kariuomenėje, prieš pat Antrąjį pasaulinį karą paleistas į atsargą. Nuo 1941 m. tarnavo Penktajame savisaugos batalione ir netrukus išsiųstas į Rytų frontą. Karinę tarnybą baigė 1945 m. Kurše. Po Vokietijos kapituliacijos pateko į TSRS kariuomenės nelaisvę, vėliau iš jos pabėgo. Kurį laiką dalyvavo rezistencinėje kovoje, vėliau legalizavosi. 1946–1950 m. Vilniaus pedagoginiame institute studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. 1950–1951 m. mokytojavo Širvintose, 1951–1971 m. – Biržų 2-oje vidurinėje mokykloje. 1971 m. už romaną „Negandų metai“ (pirmas pavadinimas „Žaizdre“) apkaltintas antisovietine propaganda, suimtas, kalintas Pravieniškėse, vėliau dirbo prievartinėse statybose Kaune. 1973 m. grįžo į Biržus, dirbo kroviku, nuo 1975 m. gyveno Rumšiškėse, dirbo Kauno namų statybos kombinate, siuvimo fabrike.
Nemuno kilpų regioninis parkas
left|150px
Pečiajuostė
thumb|right|200px|Vokietijos [[kaizeris ir Prūsijos karalius Frydrichas III (1831 – 1888) su munduru su akselbantais.]] thumb|right|200px|Pečiajuostės iš arti
Pečiajuostė, kitaip – akselbantas (iš, kur Achsel 'petys' + Band 'juosta, kaspinas') – karinės uniformos puošinys, puošni pinta juostelė (aukso, sidabro, kartais kitų spalvų) su metaliniais antgaliais, segama vienu galu prie dešiniojo antpečio ar epoleto, kitu – prie vienos iš sagaskylių. Taip prisegtos juostelės vidurinė dalis būna nukarusi žemyn.
Pečiajuostė – adjutantų, generalinio štabo karininkų, kai kurių dalinių kareivių uniformos dalis. Dažniau pasitaiko paradinėse uniformose.
Istorija
Pečiajuostės pirmą kartą pasirodė XVII a. viduryje V. Europos armijose. Yra keli aiškinimai, kaip pečiajuostės atsirado. Viena hipotezė teigia, kad pirmieji akselbantai buvo virvelės matavimams, o metaliniai antgaliai – pieštukai. Kita hipotezė sako, kad akselbantus sugalvojo prieš Ispaniją dėl nepriklausomybės kovojantys Nyderlandų gyventojai, kurie ėmė nešioti virveles, kad išreikštų ryžtą kovoti ir nebijoti būti pakartiems ant tų virvučių.
Kanada
Monarcho ar monarcho paskirtųjų valdininkų adjutantai pečiajuostes nešioja ant dešiniojo peties. Pečiajuostes su antpečiais dėvi generalgubernatorių kariniai adjutantai. Pečiajuostės būna auksaspalvės su žalvariniais antgaliais.
Nemuno kilpų regioninis parkas
Nemuno kilpų regioninis parkas – regioninis parkas pietinėje Lietuvoje, direkcija Birštone. Plotas 25171 ha (miškai užima 67 proc.). Įsteigtas siekiant išsaugoti unikalų didžiųjų Nemuno kilpų ir Punios šilo kraštovaizdžiui, jo gamtinei ekosistemai bei kultūros paveldo vertybėms.
Pečiajuostė
Kanada
Provincijų gubernatorių (leitenantgubernatorių) adjutantai irgi dėvi tokias pačias pečiajuostes, tačiau jie nenešioja antpečių.
Nemuno kilpų regioninis parkas
Gamtos vertybės
Parko ašis – Nemunas. Apie 60 km smarkiai vingiuotas Nemuno vidurupio ruožas sudaro tris didžiąsias kilpas. Tarp aukštų, miškais apaugusių šlaitų, atragių ir atodangų įvairiausiomis kryptimis teka upė. Veržlūs upeliukai suformavo vaizdingus kanjonus, raguvas, daubas.
Pečiajuostė
Kanada
Ant kairiojo peties pečiajuostes nešioja generolų ir admirolų bei diplomatų adjutantai.
Rusija ir TSRS
Rusijos armijoje pečiajuostės pasirodė 1762 m. 1763 m. akselbantus gavo muškietininkų ir grenadierių batalionai. Karininkų akselbantai buvo paauksuoti ar pasidabruoti, o kareivių – pinti iš siūlų.
XIX a. pab. – XX a. pr. akselbantai buvo generolų, fligel-adjutantų, Generalinio štabo karininkų ir visų adjutantų bei žandarų uniformos dalis. Panaikinti 1917 m.
Nemuno kilpų regioninis parkas
Gamtos vertybės
Punios šilas – ypatingos botaninės vertės miškas, išsaugojęs pirmykščių Lietuvos girių bruožus. Jame auga aukščiausios Lietuvos paprastosios pušys bei paprastosios eglės, natūralia alėja išsirikiavę Lietuvos kunigaikščių vardais pavadinti ąžuolai, randama daug saugomų augalų rūšių. Šiame šile jau 160 metų šlama aukščiausia Lietuvos pušis, siekianti 42 m. Šilo gamtiniame rezervate miškas egzistuoja be tiesioginės žmogaus įtakos. Punios šilo retenybės – juodieji gandrai, mažieji ereliai rėksniai, didžiosios miegapelės, vidutinieji geniai. Gyvena stirnos, šernai, gana didelė tauriųjų elnių banda, daug smulkesnių žinduolių.
Pečiajuostė
Rusija ir TSRS
Nuo 1972 m. sausio keičiant uniformą TSRS Tarybinėje Armijoje vėl buvo įvesti akselbantai. Juos gavo garbės sargybos kariai ir Maskvos įgulos jungtinio orkestro muzikantai. Tais pačiais metais pečiajuostes jau dėvėjo karinio parado Maskvoje Spalio revoliucijos garbei dalyviai kariškiai.
Nemuno kilpų regioninis parkas
Gamtos vertybės
Keli apie 46 m aukščio lenkiniai maumedžiai auga Degsnės maumedyne, tarp kurių – aukščiausias Lietuvos medis Degsnės miško maumedis. Aukščiausia paprastoji eglė, siekusi 45 metrus, taip pat augo šiame parke, Prienų šile, tačiau XX a. pabaigoje nudžiūvo. Jos aukštį vejasi kelios Punios šile augančios paprastosios pušys ir paprastosios eglės.
Prienų pašonėje esančiose Nemuno salose įsikūrusi didžiulė kirų ir žuvėdrų kolonija. Nuo Nemuno krantų galima stebėti paukščių migraciją.
Pečiajuostė
Rusija ir TSRS
Dabartinėje Rusijos kariuomenėje akselbantus nešioja: Yra tradicija, kad demobilizuoti tikrosios tarnybos kariai (vad. dembeliai) savavališkai savo uniformas puošia savadarbiais akselbantais.
Lietuva
Lietuvos kariuomenėje nešiojimo tvarką nustatė 1919 m. priimtas Krašto apsaugos ministerijos įstatymas. Nuo 1919 m. Lietuvoje dėvėti rusiško pavyzdžio, nuo 1934 m. – vokiško pavyzdžio akselbantai. Nuo 1990 m. Lietuvos kariuomenėje akselbantus nešioja generolai, gynybos štabo karininkai, gynybos atašė, adjutantai, garbės sargybos kuopos kariai ir muzikantai. Juos taip pat dėvi policijos ir Vidaus reikalų reikalų ministerijos darbuotojai.
Nemuno kilpų regioninis parkas
Gamtos vertybės
Vieni gražiausių peizažų iš regyklos ant Nemuno kranto prie Balbieriškio, nuo Nemuno slėnio šlaitų ir Punios bei Birštono piliakalnių. Įspūdingos Balbieriškio, Siponių, Škėvonių atodangos.
Kultūros paveldas
thumb|240px|Punios (Margirio) piliakalnis Parko teritorijoje yra 20 piliakalnių. Patys garsiausi – Birštono Vytauto kalnas ir Punios Margirio kalnas. Aukštame Punios piliakalnyje galėjo stovėti garsi Pilėnų pilis. Nuostabūs vaizdai atsiveria nuo Pošvenčio, Naravų, Paverknių piliakalnių. Vertingi liaudies meistrų architektūros kūriniai – Prienų ir Nemajūnų medinės bažnyčios.
Po Nepriklausomybės atgavimo sukurta įdomių medinių skulptūrų ansamblių: 8 stogastulpiai kalbininko J. Kazlausko tėviškėje Matiešionių kaime, 10 kūrinių Prienų parke, Dainų kalnelis Birštone. Gražiai su gamta dera Atminimo tako skulptūros Druskų miške (Alksniakiemio miške).
Punios girininkijoje įsteigtas savitas Punios šilo muziejus. Daug įdomių eksponatų sukaupę Birštono ir Prienų krašto muziejai bei sakralinis muziejus, įsikūręs Birštone. Ekspozicija įrengta ir regioninio parko lankytojų centre.
Laisvalaikis ir pramogos
Įrengtas asfaltuotas 10 km ilgio dviračių – pėsčiųjų takas Prienų-Birštono kilpoje. Pėstiesiems įrengtas 1,6 km ilgio Škėvonių gamtos takas. Yra paukščių stebėjimo vieta prie Nemuno salų. Norint apžvelgti parką iš viršaus galima naudotis Pociūnų oro uosto paslaugomis. Trokštančius ramiai pailsėti mielai priglaus Birštono sanatorijos. Žvejai mėgėjai ras ne vieną patogią vietelę meškerei užmesti. Nuo 2019 m. liepos 11 d. Birštono pietvakariniame pakraštyje oficialiai atidarytas lankytojams Birštono apžvalgos bokštas.
Parke švenčiamos Joninės, vyksta Prienų miesto ir Birštono miesto šventės.
Mokykla
thumb|245px|[[Vilniaus Šv. Kristoforo gimnazija]]
Mokykla – mokymo ir ugdymo įstaiga, teikianti formalųjį bei neformalųjį švietimą, įgyvendinanti žinių ir įgūdžių perdavos tradiciją. Mokykla apima mokymuisi skirtas patalpas ir erdves, mokyklos personalą (mokytojus) ir mokinius.
Formalųjį švietimą teikiančios mokyklos skirstomos į pradines, pagrindines, vidurines (taip pat gimnazijas ir progimnazijas), profesines, aukštesniąsias ir aukštąsias. Šios mokyklos įpareigotos suteikti valstybės numatytą kvalifikaciją, veikia pagal su švietimo ministerija suderintas programas. Neformalųjį švietimą teikiančios įstaigos yra suaugusiųjų mokyklos, atvirieji universitetai, taip pat prie jų priskiriami vaikų darželiai ir lopšeliai. Taip pat skiriamos specialiųjų poreikių, internatinės mokyklos. Būna religinės ir pasaulietinės mokyklos.
Istorija
Mokyklų būta jau senovės Egipte, Babilone, Kinijoje, Indijoje, Sirijoje, vėliau – Graikijoje, Romoje. Jos visų pirma buvo skirtos specialios žinijos perdavai – rašto, šventųjų tekstų, astronomijos mokymuisi, valstybės valdymui ir tvarkymui reikalingų įgūdžių (skaičiavimo, karybos, filosofijos, etikos, menų). Antikoje iš esmės susiformavo mokyklos pagrindiniai tipai (pradinė, vidurinė ir aukštoji), jose galėjo lankytis ne tik laisvieji piliečiai, bet ir kitų klasių žmonės.
Viduramžių Europoje mokyklos buvo pavaldžios bažnyčioms ir vienuolynams, jose mokydavosi būsimieji vienuoliai (jie mokyklose ir gyvendavo), taip pat kilmingųjų, miestiečių vaikai. Vėliau steigėsi parapinės mokyklos. Viduramžių mokyklose mokyta rašto, aritmetikos, lotynų kalbos, religinių tekstų skaitymo ir giedojimo, vėliau pridėti laisvieji menai. Amatininkai, riteriai turėdavo savo amato tradicijos mokyklas. XI–XIV a. daugelyje Vakarų ir Pietų Europos valstybių (ypač Italijoje, Prancūzijoje, Vokietijoje, Anglijoje, Čekijoje) steigėsi aukštosios mokyklos – universitetai, o XIII–XIV a. amatininkų cechų ir gildijų mokyklos be tiesioginės amato perdavos ėmė teikti ir gimtosios kalbos, matematikos, teologijos žinių. Islamo pasaulyje religinio pobūdžio mokyklos, teikusios ir gausią matematikos, astronomijos, filosofijos, teisės, medicinos žiniją steigtos prie mečečių. Didžiausią reikšmę turėjo universitetinio tipo aukštoji mokykla Kordoboje, kurioje studijavo iš įvairių Vakarų Europos šalių atvykę studentai.
Ambistominiai
Ambistominiai (Ambystomatidae) – uodeguotųjų varliagyvių (Urodela) šeima.
Tai vidutinio dydžio gyvūnai su skersai išvagotais šonais. Suaugėliai neturi išorinių žiaunų. Kiaušinių apvaisinimas vidinis. Gyvena dažniausiai sausumoje. Šeimoje yra apie 30 rūšių. Paplitusios Šiaurės ir Centrinėje Amerikoje.
Rimantas Lukša
Rimantas Lukša (1949 m. kovo 31 d. Linkonių k., Švenčionių r.), choro dirigentas.
Biografija
1967–1971 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. J. Narvidas). Mokyklą baigęs su pagyrimu, 1971–1975 choro dirigavimo studijas tęsė Leningrado N. Krupskajos kultūros institute (M. Paulavičiaus klasė). Institutą baigęs su pagyrimu, 1981–1984 choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu dar studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. N. Kazakauskienės klasė).
1979–1981 vadovavo Vilniaus medicinos mokyklos merginų chorui (70 dalyvių), kurį išmokė sudėtingesnių dainų, parengė 1980 respublikinei dainų šventei, koncertavo Taline, 1981 Vilniaus miesto chorų apžiūroje su juo laimėjo trečiąją vietą. 1980–1994 Vilniaus akcinės bendrovės „Viktorija" moterų choro vadovas – parengė 1985 respublikinei dainų šventei, 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei ir 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. 1981–1995 Vilniaus politechnikumo (aukštesniosios technikos mokyklos) moksleivių mišriojo, vaikinų ir merginų chorų bei vokalinių ansamblių vadovas. Ypač skambus buvo mišrusis choras, kurį lankė 40 merginų ir 40 vaikinų. Choras pajėgė atlikti sudėtingesnius užsienio klasikų ir lietuvių kompozitorių kūrinius, prizines vietas pelnė chorų apžiūrose ir konkursuose, laureato vardus iškovojo Baltijos respublikų politechnikumų meno mėgėjų festivaliuose Kaliningrade, Rygoje, Taline, Vilniuje ir Kaune, dalyvavo 1985 ir 1987 respublikinėse dainų šventėse. 1989 vaikinų choras koncertavo Anglijoje. 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei pedagogas parengė vaikinų chorą, o 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje – vaikinų ir merginų chorus.