cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pajūrio sargas
Pajūrio sargas – nepriklausomas Klaipėdos krašto lietuvių laikraštis, leistas 1924–1925 m. Klaipėdoje.
Istorija
Spausdintas gotišku šriftu. Leido „Sargo“ bendrovė, kurią įkūrė Gustavas Juozupaitis ir Jokūbas Stikliorius, jiems padėjo Vincas Gvazdinskas. Ėjo dukart per mėnesį. Spausdino Ryto spaustuvė Klaipėdoje. Išėjo 10 numerių.
Slobozija
Pavadinimas
Miesto pavadinimas yra kilęs iš žodžio „slobozie“, o tai reiškia neseniai apgyvendintą ir laisvą nuo mokesčių kaimą. Pats žodis yra kilęs iš slaviško žodžio „slobod“, reikšiančio „nemokamas“. Kadangi miestas yra išsidėstęs Beregano lygumos viduryje, todėl ši vieta visą laiką galėjo būti lengvai užpulta totorių ar osmanų. Valdžia norėjo, kad vietovė būtų apgyvendinta, todėl skatino valstiečius kurtis joje, atleisdama juos nuo kai kurių mokesčių. Nuo to ir kilo toks miesto pavadinimas.
Turizmas
Pagrindinis turistų traukos centras yra netoli Amaros ežero esanti poilsiavietė, maždaug 5 km nuo miesto centro. Ją pasiekti galima mikroautobusais, kurie iš miesto geležinkelio stoties išvyksta kas keliolika minučių. Bene pats žymiausias lankytinas objektas yra 54 m aukščio dirbtinis Eifelio bokštas.
Demografija
Pagal 2002 m. surašymo duomenis, Slobozijoje gyveno 52 710 žmonių. 97,6 % visų miesto gyventojų sudarė rumunai, o 2,2 % – čigonai. Pagal religiją, didžiausia dalis tikinčiųjų yra stačiatikiai – 98,6 %, po to septintosios dienos adventistai – 0,4 % ir katalikai – 0,2 %. Gyventojų skaičiaus kaita pagal metus:
Humbolto srovė
thumb|150px Humbolto srovė arba Peru srovė – šaltoji jūrų srovė Ramiajame vandenyne. Driekiasi palei vakarinį Pietų Amerikos krantą, nuo pietų Čilės iki pusiaujo. Srovės greitis 0,9 km/h, debitas 15-20 mln. m³/s. Būdinga temperatūra 15-20 °C. Srovė užsibaigia ties 4° p.pl. susilieja su Pietų Pasatų srove.
Ši srovė daro milžinišką įtaką Pietų Amerikos vakarų klimatui: pakrantėje vyrauja labai sausas klimatas, plyti dykumos (jų tarpe sausiausia pasaulyje Atakamos dykuma), prie jūros dažnai formuojasi tirštas rūkas.
El Ninjo reiškinio metu Humbolto srovė susilpnėja ir visiškai sustoja.
Srovė pavadinta vokiečių mokslininko Aleksandro fon Humbolto garbei.
Giedraitiškės (Elektrėnai)
Giedraitiškės (anksčiau Kurkaučizna) – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Elektrėnų. Auga saugomas Giedraitiškių ąžuolas.
Acuhiro Miura
Nacionalinėje komandoje žaidė 1999–2005 m., su ja dalyvavo 1999 m. Copa América, 2000s, 2004 m. AFC Azijos taurė ir 2001s, 2005 m. FIFA konfederacijų taurės turnyruose.
Skrandis
thumb|230px|Skrandis Skrandis  – praplatėjusi gyvūnų virškinimo organų sistemos dalis. Jis prasideda nuo stemplės ir pereina į dvylikapirštę plonąją žarną. Skrandis yra tuščiaviduris ir sudarytas iš raumeninių audinių. Jo forma panaši į kriaušę ir nuolat kinta, priklausomai nuo jame esančių dujų, maisto kiekio ir gretimų organų būklės. Vidutinė skrandžio talpa 1,3–1,5 l, tačiau gali svyruoti 1–3 litrų ribose. Skrandžio paviršiaus plotas 600–800 cm². Žmogaus ir daugelio gyvūnų skrandis yra vienos sekcijos, o atrajojančių gyvūnų ir paukščių skrandis turi keletą atskirtų dalių (sekcijų). thumb|right|250px|Skrandžio dugno epitelis
Skrandžio išorinė sandara
Skrandžio forma yra labai kintanti individualiai, ir pagal savo ar gretimų organų prisipildymą, ji paprastai lyginama su kriauše ar retorta. Skrandis turi dvi sienas – priekinę, paries anterior, ir užpakalinę, paries posterior, kurios tuščio skrandžio būna susiglaudusios. Priekinė siena dar šiek tiek nukrypusi į viršų, o užpakalinė žemyn. Abu skrandžio kraštai, kur priekinė siena pereina į užpakalinę, vadinama skrandžio kreivėmis. Dešinėje pusėje yra trumpesnė mažoji skrandžio kreivė, curvatura minor, ji kiek įlinkusi, nukreipta ir atgal, link stuburo. Kairėje yra ilgesnė didžioji skrandžio kreivė, curvatura major, nukrypusi kiek ir į priekį, išgaubta.
Pradinė skrandžio dalis, kur atsiveria stemplė, vadinama įskrandžiu, arba įskrandžio dalimi, cardia s. pars cardiaca, čia mažosios kreivės viršutiniame gale yra įskrandžio anga, ostium cardiacum, kuria baigiasi stemplė. Pastarosios dešinioji siena pereina į mažąją kreivę. Anga yra žemiau aukščiausio skrandžio taško. Kairėje pusėje tarp stemplės ir skrandžio didžiosios kreivės susidaro gili širdies įlanka, incisura cardialis.
Kairiau nuo įskrandžio įlankos esanti į viršų išsigaubusi skrandžio dalis vadinama dugnu, fundus gastricus. Tai aukščiausiai iškilusi įskrandžio dalis, esanti tuoj po diafragma ir sudaranti ji viršutinį galą. Dugne kaupiasi dujos, vertikalioje padėtyje jame susidaro oro pūslė, ji matoma rentegnogramoje.
Didžiausia vidurinė skrandžio dalis, esanti žemiau įskrandžio ir dugno, vadinama skrandžio kūnu, corpus gastricum. Jokių aiškių ribų tarp šių dalių nėra.
Skrandžio dydis labai įvairus. Vidutinis skrandžio ilgis, matuojant išilgai, gali būti apie 25 cm (mažosios kreivės ilgis yra apie 15 cm, o didžiosios gali būti iki 40 cm), didžiausias plotis 12–14 cm. Suaugusio žmogaus skrandžio tūris gali svyruoti nuo tūkstančio mililitrų iki trijų tūkstančių, o vidutiniškai sudaro apie 1300–1500 ml. Naujagimio skrandis yra apie 30ml tūrio ir tik kelių centimetrų ilgio, vėliau, pradėjus maitintis, gana greitai auga. Paauglių jau siekia 1000ml. undefined
Skrandžio forma
Gyvo žmogaus ir lavono skrandžio forma labai skiriasi. Tuščias ir tiriamas tuoj pat po mirties skrandis yra mažas ir pailgas, labai primenantis žarnos dalį, bet nesunku atpažinti pagal taukines einančias nuo abiejų skrandžio kreivių. Vėliau atsipalaiduoja raumenys, skrandis prisipildo dujų, virsta praplatėjusiu maišu, platesniu kairėje ir viršuje, siaurėjančiu dešinėn ir žemyn.
Gyvo stovinčio žmogaus normalus skrandis yra kablio pavidalo. Rentgenografoje gerai matoma oro pūslė dugne. Gulint ant nugaros, skrandis pasidaro trumpesnis ir atsiduria labiau skersinėje padėtyje, tampa rago formos. Gulint ant dešiniojo šono didžioji kreivė pasislenka į priekį, tada nematomas skrandžio išlinkimas. Gulint ant kairiojo šono skrandis pasislenka į kairę ir yra labiau išlinkęs.
Topografiškai skrandžio padėtis nėra pastovi, ji taip pat kaip ir forma priklauso nuo paties skrandžio ir kitų gretimų organų, pvz., skersinės gaubtinės žarnos prisipildymo, ir keičiasi kvėpuojant. Didesnioji skrandžio dalis yra kairėje kūno pusėje. Dešinėje yra tik prievartis. Išilginė ašis eina iš viršaus ir kairės į apačią ir dešinę bei kiek į priekį. Priekinėje pilvo sienoje skrandžio projekcija yra pakrūtinio srityje, regio epigastrica, ir kairiojoje pašonėje, regio hypochondriaca sinistra.
Skeletopiškai įskrandis yra stuburo kairėje, stovinčio žmogaus Th11 slankstelio aukštyje, apie 10 cm atstumu nuo priekinės pilvo sienos. Priekinėje pilvo sienoje šis taškas projektuojasi ties krūtinkaulio kardine atauga ar už kairiojo septintojo šonkaulio kremzlės, apie tris centimetrus į kairę nuo vidurio linijos. Gulinčio žmogaus įskrandis būtų ties Th10 slanksteliu. Viršutinė mažosios kreivės dalis leidžiasi beveik lygiagrečiai su stuburu, kairėje nuo vidurio linijos. Prievartis yra stuburo dešinėje, gulinčio žmogaus pirmo juosmens slankstelio aukštyje, o stovinčio gali būti vienu slanksteliu žemiau. Priekinėje pilvo sienoje šis taškas projektuojasi 4–5 cm žemiau dešiniojo VI–VII šonkaulio pabaigos. Skrandžio dugnas, kuris yra po kairiuoju diafragmos skliautu, viršuje siekia penkto tarpšonkaulinio tarpo aukštį ar VI šonkaulio kremzlės aukštį. Dugnas liečia diafragmą kairiau ir kiek atgal nuo širdies. Žemiausias stovinčio žmogaus pilno skrandžio taškas – didžiosios kreivės – būna apie trečio ketvirto slankstelio aukštyje.
Patologinis skrandžio nusileidimas yra vadinamas gastroptoze, gastroptosis.
Užpakalinė skrandžio siena sudaro taukinės maišo, bursa omentalis, priekinę sieną. Apatinė didžiosios kreivės dalis liečia skersinę gaubtinę žarną ir jos pasaitą; aukščiau šio lauko užpakalinė siena – kasą, esančią taukinės maišo užpakalinėje sienoje; dar aukščiau nedidelis laukas – kairįjį inkstą ir antinkstį; didžiosios kreivės viršutinė dalis – blužnį; likusią viršutinę užpakalinės sienos dalį – diafragmos užpakalinė dalis.
Skrandžio padėtis pilvaplėvės atžvilgiu yra intraperitoninė – pilvaplėvė dengia priekinę ir užpakalinę sienas, nedengia tik siaurų juostų abiejose kreivėse, kur eina skrandžio kraujagyslės, taip pat mažo plotelio tarp įskrandžio ir dugno, nuo kurio prasideda diafragminis skrandžio raištis. Šis plotelis per adventiciją suauga su diaframa ir yra mažiau judrus. Mažiau judrus yra ir prievartis, nes tuoj nuo jo prasideda dvylikapirštė žarna, kurios didžioji dalis per adventiciją yra prisitvirtinusi prie užpakalinės pilvo sienos.
Iš pilvaplėvės susidaro keletas raiščių, jungiančių skrandį su aplinkinėmis struktūromis. Nuo mažosios kreivės link kepenų apatinio paviršiaus, prie veninio raiščio plyšio, eina kepeninis skrandžio raištis, ''lig. hepatogastricum'', dalis mažosios taukinės, dvigubas pilvaplėvės lapas. Tai buvusio skrandžio pilvinio pasaito darinys. Nuo didžiosios kreivės dalies link diafragmos eina skrandinis diafragmos raištis, ''lig. gastrophrenicum''. Nuo didžiosios kreivės kūno kairiojoje pusėje tįsta skrandinis blužnies raištis, lig.gastrolienale. Nuo likusios didžiosios kreivės dalies eina skrandinis gaubtinės žarnos raištis, ''lig. gastrocolicum, kuris sudaro didžiąją taukinę, omentum majus''. Pastarieji trys raiščiai susidaro iš skrandžio embrioninio nugarinio pasaito.
Skrandžio sienos sandara
Skrandžio siena yra plonesnė negu stemplės, tačiau storesnė negu plonosios žarnos. Kaip ir kitų organų, skrandžio siena turi tris dangalus – gleivinę, raumeninį dangalą ir serozinį dangalą
Gleivinė yra stora, sudaro maždaug pusę visos sienos storio, ji storesnė prievartyje. Jos spalva rausva, vaiko raudonesnė, vyresnių gali būti pilkesnio atspalvio, bet rausvesnė negu stemplės. Būdingas storas puresnis pogleivis, kuris leidžia susidaryti gleivinės raukšlėms. Gleivinę jau dengia vienasluoksnis prizminis epitelis, įskrandyje sudarantis aiškią dantytos formos ribą su stemplės daugiasluoksniu epiteliu. Gleivinė turi ryškų gerai išsivysčiusį raumeninį sluoksnį, kuris svarbus raukšlėms susidaryti. Gleivinėje ir pogleivyje būna smulkių limfoidinio audinio mazgelių, noduli lymphatici gastrici.
Gleivinės raukšlės, plicae gastricae, yra gausios, kintančios, bet jų kiekis, forma ir dydis priklauso nuo prisipildymo. Kreivių srityje būna pastovesnių išilginių raukšlių dar vadinamų pirminėmis. Apskritai, užpakalinė siena yra raukšlėtesnė negu priekinė. Tarp raukšlių susidaro skrandžio laukai, areae gastricae, juose yra mikroskopinės skrandžio duobutės, foveolae gastricae, į kurias atsiveria skrandžio liaukos.
Būdinga, jog skrandžio gleivinė virškinimo metu keičia savo reljefą. Tai būna todėl, kad skrandžio pogleivinis audinys yra pakankamai storas, o gleivinės raumeninis sluoksnis stiprus. Visa tai sudaro skrandžio autoplastikos aparatą.
Šis dangalas sudarytas iš lygiųjų raumenų, yra stemplės raumenų tiesioginis tęsinys. Nuo kitų organų skiriasi tuo, kad jame susidaro trys sluoksniai. Išorinis išilginis sluoksnis, stratum longitudinale, pasiskirsto netolygiai, būna ryškesnis tik kreivėse: mažojoje – storesnis ir siauresnis, didžiojoje – platesnis ir plonesnis. Priekinėje ir užpakalinėje skrandžio sienos išilginių skaidulų nedaug. Prievarčio srityje išilginės skaidulos vėl sudaro ištisinį sluoksnį, kaip ir kitur žarnose. Vidurinis žiedinis sluoksnis, stratum circulare, yra storesnis negu išilginis, apima visą skrandį, tik dugne būna retesnis. Prievartyje sudaro storesnį darinį – prievarčio rauką, m. sphincter pylori. Šis raukas su gelivinės raukšle sudaro prievarčio vožtuvą, valva pylorica, kuris reguliuoja turinio slinkimą į dvylikapirštę žarną. Jis būna nuolat uždarytas ir tik retkarčiais praleidžia iš skrandžio į žarnas atskiras porcijas virškinamos masės. Rentgenogramose tarp kūno ir urvo dar matomas prievarčio urvo raukas. Įstrižinės skaidulos sudaro neištisinį trečią, giliausią sluoksnį – vidinį įstrižinį, fibrae obliquae. Tai žiedinių skaidulų darinys. Jis išsidėsto dugno ir kūno srityje abiejose sienose, jų nėra mažojoje kreivėje, prievartyje. Šių skaidulų kilpa apima įskrandžio įlanką.
Rentgeninis skrandžio vaizdas
Klinikoje dėl labai paplitusių skrandžio ligų dažnai tenka tirti skrandį rentgenologiškai. Norint nustatyti skrandžio ligos pobūdį, reikia žinoti normalų jo vaizdą. Skrandžio rentgeniniam vaizdui įvertinti yra specialūs terminai. Toji skrandžio vieta, į kurią nukrinta nurytas maistas, vadinama skrandžio ančiu, sinus ventriculi. Skrandžio dugnas, į kurį susirenka dujos, rentgenologiškai vadinamas skliautu, fornix. Gyvame skrandyje, tarp skrandžio kūno ir prievarčio urvo, yra fiziologinis raukas, sphincter antri. Visa skrandžio ertmė iki prievarčio urvo rauko vadinama virškinimo maišu, saccus digestorius, o už prievarčio urvo rauko – išskiriamuoju kanalu, canalis egestorius.
Monako ginkluotosios pajėgos
Viso apie 100 kariškių. Pagrindinis tikslas – Monako princo ir šeimos apsauga. Darinį 1817 m. suformavo Monako princas Onorė IV (Honoré IV). Pasikeisdami, kas 12 valandų, 2 karininkai ir 8 karabinieriai saugo prieigas prie kunigaikščių rūmų, esančių Monake (Monaco Ville).
Skrandis
Rentgeninis skrandžio vaizdas
Rentgenologiškai išskiriamos trys dažniausiai pasitaikančios skrandžio formos rūšys.
Be šių minėtų formų, yra daug skrandžio formos ir padėties variacijų, matomų tiriant rentgenologiškai.
Skrandžio kraujagyslės ir nervai
Arterinį kraują skrandis gauna iš pilvo aortos ventralinės šakos – pilvinio kamieno, truncus celiacus,- iš visų trijų jo šakų. Pilvinio kamieno šaka kairioji skrandžio arterija, a. gastrica sinistra, eina mažąja skrandžio kreive nuo įskrandžio, dešinioji skrandžio arterija, a. gastrica dextra, taip pat eina mažąja kreive nuo prievarčio. Didžiąja kreive eina skrandžio taukinės arterijos - a. gastroepiploica dextra iš bendrosios kepenų arterijos, o kairioji iš blužnies arterijos. Kreivėse arterijos jungiasi. Skrandžio dugną dar maitina trumposios skrandžio arterijos, ''aa. gastricae breves'', atsišakojančios iš blužnies arterijos.
Veninis kraujas yra surenkamas į vartų venos baseiną. Skrandžio venos yra analogiškos arterijoms: ''v. gastroepiploica sinistra, vv. gastricae breves eina į blužninę veną, v. gastroepiploica dextra - į viršutinę pasaito veną, v. gastrica dextra et sinistra, v. prepylorica'' - tiesiogiai į vartų veną.
Limfagyslės teka į keletą tarpinių limfmazgių grupių - noduli lymphoidei gastrici, noduli lymphoidei pancreaticolienales ir kt., paskui į preaortinius limfmazgius - noduli lymphoidei coeliaci, iš kurių prasideda žarninis kamienas, truncus intestinalis, einantis į krūtininį lataką. Iš mažosios kreivės ir dugno sričių limfa nuteka į kairiuosius skrandžio limfmazgius. Iš kairiosios apatinės skrandžio dalies limfa nuteka į blužninius, o iš dešiniosios didžiosios kreivės srities – į kepeninius limfmazgius. Iš prievarčio limfa nuteka į kasos ir dvylikapirštės žarnos limfmazgius.
Skrandį inervuoja parasimpatinės skaidulos iš klajoklio nervo kamienų, simpatinės skaidulos iš pilvinio rezginio.
Skrandžio sulčių sekrecija
Per parą žmogaus skrandžio gleivinės ląstelės išskiria 2 – 3 litrus hipertoniškų sulčių, kurių kiekis ir sudėtis kinta, nes priklauso nuo maisto savybių. Skrandžio gleivinėje struktūriškai ir funkciškai skiriamos keturios ląstelių rūšys: pagrindinės ląstelės, esančios skrandžio dugne bei prievartyje, gamina ir išskiria fermentus; dengiamosios ląstelės (parietalinės), esančios skrandžio dugne, gamina ir išskiria druskos rūgštį (HCl) ir antianeminį faktorių, kuris skatina vitamino B12 rezorbaciją, būtiną eritropoezei; papildomos ląstelės, esančios skrandžio dugne ir prievartyje, išskiria muciną; endokrininės ląstelės, išskiriančios histaminą (putliosios ląstelės), serotoniną (argentofilinės ląstelės) ir gastriną (G ląstelės).
Grynos skrandžio sultys yra skaidrios, vandeningos, bespalvės, rūgščios reakcijos (pH 1–2), specifinio kvapo, turinčios nedaug gleivių. Jose yra organinių ir neorganinių medžiagų.
Druskos rūgštis
Vienas iš svarbiausių skrandžio sulčių komponentų yra HCl. Jos gamyba dengiamosiose skrandžio gleivinės ląstelėse susijusi su apykaitos procesais, vykstančiais skrandžio gleivinėje. Virškinimo metu medžiagų apykaita skrandžio liaukų ląstelėse intensyvėja, todėl dengiamosiose ląstelėse gaminama CO2, kuris jungdamasis su vandeniu ir veikiamas fermento karboanhidrazės, sudaro greitai disocijuojančią į H+ ir HCO3- jonus anglies rūgštį (H2CO3). H±K+ AT faze perneša H+ jonus į ląstelės kanalėlius. Cl- jonai taip pat patenka į dengiamąją ląstelę, ir H+ jonai jungiasi su Cl-. HCl iš šakotų ląstelės kanalėlių išskiriama į skrandžio spindį. HCO3- jonai difunduoja į kraują ir, reguodami su Na+, sudaro bikarbonatus, kurie vartojami sulčių gamybai.
HCl funkcijos: aktyvina profermento pepsinogeno virtimą fermentu pepsinu; sudaro rūgščią skrandžio terpę, būtiną proteoliziniams fermentams optimaliai veikti; denatūruoja baltymus, padeda pepsinui ir chimozinui kazeinogeną paversti kazeinu; stimuliuoja skrandžio motoriką, veikia baktericidiškai, skatina kasos sulčių sekreciją.
HCl sekreciją skatina trys pagrindiniai faktoriai: histaminas, kuris gaminamas skrandžio sienelės putliosiose ląstelėse, stimuliuoja H2 receptorius ir aktyvina skrandžio dengiamųjų ląstelių membranoje esantį baltymą Gs; acetilcholinas (Ach) aktyvina M cholinerginius receptorius ir greitina membranoje IP3 bei DAG sintezę, kurie didina Ca2+ jonų kiekį citoplazmoje; hormonas gastrinas, išsiskyręs iš G ląstelės, aktyvina HCl išsiskyrimą. Gastrinas stimuliuoja ir histamino sekreciją, o G ląstelių sekreciją skatina hormonas bombezinas. Didėjant HCl kiekiui skrandyje, susidaro palankios sąlygos daugintis mikroorganizmams, sukeliantiems skrandžio opą.
Fermentų sekrecija
Skrandžio pagrindinės ląstelės išskiria fermentus, skaidančius baltymus. Svarbiausias proteolizinis fermentas – pepsinas. Skrandyje druskos rūgštis, atskeldama nuo profermento (pepsinogeno) inhibuojantį faktorių, paverčia jį aktyvių fermentu – pepsinu. Nedidelė pepsinogeno dalis rezorbuojama į kraują ir kaip uropepsinogenas išsiskiria su šlapinu. Optimalaus pepsino veikimo pH – 1 – 2. Pepsinas baltymus skaido į įvairaus dydžio peptidus, kurių mišinys vadinamas peptonu. Jis skaido ir sunkiai virškinamą kolageną. Kitas baltymą virškinantis fermentas – gastriksinas veikliausias būna, esant pH 3,2–3,5. Jo poveikis panašus į pepsino. Pepsinas ir gastriksinas sudaro apie 95% skrandžio sulčių proteolizinio aktyvumo. Susidariusius skrandyje polipeptidus toliau virškina kasos proteazės plonojoje žarnoje. Plačios baltymus hidrolizuojančių fermentų pH ribos suteikia galimybę, keičiantis aplinkos ir vidaus sąlygoms, šiai fermentinei sistemai veikti. Naujagimių skrandžio sultyse yra fermento chimozino, kurio optimalus pH 5–7. Jis skaido pieno baltymus: chimozino katalizuojamas pieno baltymas virsta netirpiu kazeinu.
Su maistu patekę riebalai (lipidai) burnoje nepakinta, nes seilėse nėra fermentų, kurie galėtų katalizuoti jų hidrolizę. Beveik nekinta riebalai ir skrandyje, nes jame nėra reikiamų riebalams emulguoti sąlygų.
Skrandžio gleivinės ląstelės išskiria nedidelį kiekį ir mažo fermentinio aktyvumo amilazės, kuri silpniau veikia angliavandenių virškinimą. Tačiau seilių a amilazė dar apie 0,5–1,0 val. hidrolizuoja angliavandenius skrandžio dugne. Prievartyje, skrandžio turiniui susimaišius su rūgščia terpe, amilazės aktyvumas išnyksta.
Skrandžio sulčių sekrecijos fazės ir reguliacijos mechanizmai
Maistas, patekęs į skrandį, tiesiogiai dirgina mechanoreceptorius (tempimo), o baltymų skilimo produktai – chemoreceptorius. Nerviniai impulsai, susidarę receptoriuose, plinta klajoklio nervo aferentinėmis skaidulomis ir aktyvina jo centrą. Klajoklis nervas dirgina skrandžio pogleivinių nervinių rezginių sekrecinius neuronus ir skatina: ACh išsiskyrimą iš sinapsių, kuris didina pepsino ir HCl sekreciją; gastrino sekreciją skatinančio hormono bombezino išsiskyrimą. Gastrinas, išsiskyręs į kraują, skatina dengiamąsias ir pagrindines ląsteles ir sukelia HCl bei pepsino sekreciją. Kaupiantis maistui skrandyje, plečiasi jo sienelė ir aktyvinami mechanoreceptoriai (tempimo), kurie taip pat skatina histamino išsiskyrimą. Histaminas sužadina gausią HCl sekreciją. Skrandžio sulčių sekreciją skatina ir maisto medžiagos bei jų skilimo produktai: peptidai, amino rūgštys, mėsos, žuvies, daržovių ekstrakcinės medžiagos, silpnos rūgštys (acto, druskos), silpni alkoholio tirpalai, kurie aktyvina gastrino sekreciją.
Jos metu skrandžio sulčių sekreciją sužadina rūgštus skrandžio turinys. Jis dirgina dvylikapirštės žarnos gleivinės chemoreceptorius ir iš jos G ląstelių išsiskiria harmonas gastrinas, kuris, patekęs į kraują, skatina skrandžio sulčių sekreciją (HCl). Tačiau šio harmono poveikis yra silpnesnis negu gastrino, išsiskyrusio iš skrandžio G ląstelių. Skrandžio sulčių sekreciją skatina hormonai kortikotropinas, gliukokortikoidai, somatotropinas, tiroidinai ir insulinas.
Skrandžio motorika
Skrandžio motorinė veikla atlieka šias pagrindines funkcijas: valgant, kaupiantis maistui skrandyje, plastiškieji lygieji raumenys atsipalaiduoja, ir spaudimas skrandžio ertmėje mažai kinta; sumaišo maistą su sultimis ir susidariusi pusiau skysta tyrelė pradedama virškinti; periodiškai susitraukiant lygiesiems raumenims, atskiromis porcijomis skrandžio turinys patenka į dvylikapirštę žarną. Tuščio skrandžio raumenys yra įtempti, jo sienelės susiglaudžia, lieka tik nedidelis ištįsęs tarpas, kurio apatinė dalis pilna skysčio, o viršutinė – oro. Suaugusių žmonių skrandyje vidutiniškai 3 litrai. Skrandžio atskirų dalių funkcijos nevienodos: skrandžio dugno sritis turi daug liaukų, jai būdinga veikla. Prievartyje, kuriame geriau išsivystę lygieji raumenys, maistas intensyviai mechaniškai smulkinamas, maišomas su sultimis ir paverčiamas tyrele, kuri periodiškai išstumiama iš skrandžio.
Skrandžio judesiai yra trijų rūšių: peristaltiniai, sistoliniai, tonusiniai. Jeigu skrandis perpildomas, atsiranda ir antiperistatiniai judesiai. Nevalgius 12–24 val. Prasideda stiprūs, spazminiai (trunka 2–3 min.) lygiųjų raumenų susitraukimai – tai alkio judesiai. Pavalgius silpni peristaltiniai judesiai prasideda skrandžio dugno srityje, kai susitraukimo bangą keičia raumenų atsipalaidavimas. Tuo metu intensyvėja ir tonusiniai raumenų susitraukimai, kurie didina skrandžio sienelės tonusą ir skatina turinio judėjimą. Kai skrandžio dugno judesiai silpni, maistas jame pasiskirsto sluoksniais ir tik po vienos ar daugiau valandų jo turinys persisunkia rūgščiomis skrandžio sultimis. Prievartyje stiprios ir ilgiau trunkančios susitraukimo bangos skrandžio turinį smulkina ir sumaišo su skrandžio sultimis. Šioje skrandžio dalyje susidaro ritmiški sistoliniai (propulsiniai), panašūs į širdies sistolę prievarčio raumenų susitraukimai. Padidėjus spaudimui skrandžio prievartyje, per atsipalaidavusį prievarčio rauką rūgštus ir hipertoniškas skrandžio turinys išstumiamas į dvylikapirštę žarną.
Skrandžio motorikos sutrikimai
Skrandžio motorinės funkcijos sutrikimai pasireiškia peristaltikos, raumenų tonuso pakitimais ir kt. Padidėjus klajoklio nervo jaudrumui, skrandžio peristaltika pagreitėja, o simpatinių nervų dirginimas peristaltiką slopina. Be to, peristaltikai turi reikšmės ir humoralinės reguliacijos pakitimai. Skrandžio peristaltiką lėtina gastritas, riebus maistas, psichogeniniai faktoriai, bendras organizmo silpnumas ir kt. Skrandžio motorikos sutrikimai sukelia:
Toksikoinfekcija
Bakterinės kilmės maisto toksikoinfekcija yra ūminė, trumpalaikė skrandžio ir žarnyno trakto infekcinė liga, kurią sukelia bakterijos bei jų nuodai, patekę drauge su maistu į žmogaus virškinimo traktą.
Maisto toksikoinfekcijas gali sukelti šilgelės, patogeniniai stafilokokai, streptokokai, ešerichijos, klostridijos, vibrionai. Svarbiausią vaidmenį žmogaus patologijoje vaidina salmonelės. Būdinga tai, kad salmonelėmis užteršti produktai nepakinta organoleptiškai.
Maisto toksikoinfekcijas sukeliančios salmonelės skiriasi nuo vidurių šiltinės, paratifo salmonelių rezistensiškumu išorės veiksniams, antigenine sandara ir polipatogeniškumu. Be to, jos gali sukelti ir kitas ligas (pvz., viduriavimus).
Maisto toksikoinfekcijų salmonelės atsparesnės už vidurių šiltinės, paratifų salmoneles. Kambario dulkėse, išdžiuvusiose išmatose salmonelės išgyvena 3–4 mėn.
Svarbiausias salmonelių infekcijos šaltinis yra naminiai gyvuliai, pelės, žiurkės, paukščiai, žuvys.
Natūraliomis sąlygomis užsikrėtę gyvuliai viduriuoja, suserga panašia į sepsį liga. Tokio gyvulio kraujyje, mėsoje, kepenyse, išmatose gausu salmonelių. Salmonelės pro kiaušinių lukštų poras gali prasiskverbti į ančių, žąsų kiaušinių vidų.
Susergama, suvalgius maisto, kuriame yra daug gyvų salmonelių ir jų endotoksinų.
Inkubacinis periodas gali trukti nuo 2 iki 72 valandų. Skrandžio ir žarnyno trakte dalis salmonelių žūva, o jų endotoksinai sukelia stiprią intoksikaciją, kuri pasireiškia karščiavimu, vėmimu, viduriavimu. Liga trunka 1–4 dienas. Kartais liga pereina į septinę formą.
Persirgus įgyjamas specifinis tam tipui imunitetas. Kryžminio imuniteto nesusidaro. Galima susirgti pakartotinai.
Išplovus skrandį, skiriami levomicetinas, oksitetraciklinas drauge su sulfanilamidais.
Solid SC
„Solid Sports Club“ – Šri Lankos futbolo klubas iš Anuradhapuros miesto.
Istorija
Klubo ištakos siekia 1983 m.
Rytų Vengrijos karalystė
Rytų Vengrijos karalystė − dabartinis pavadinimas, skirtas apibūdinti 1526−1570 m. pilietinio karo metu susidariusiai Zapojajų šeimos kontroliuotas teritorijas Vengrijos karalystės rytuose. Ji kontroliavo pagrindinę karalystės dalį su sostine Buda, bet po 1541 m. jai liko tik teritorijos dabartinėje vakarų Rumunijoje (Transilvanijos, Krišanijos, Maramurešo, Banato regionai) bei Vengrijos rytinis pakraštys.
Pavadinimas Rytų Vengrija naudojamas patogumo dėlei, kadangi tuo metu karalystė oficialiai vadinosi Vengrijos karalyste, kaip ir jos priešininkė Karališkoji Vengrija.
Raida
Po vengrams nesėkmingo 1526 m. Mohačo mūšio ir Vengrijos karaliaus Vladislovo II mirties, nebeliko įpėdinio. Bohemija ir Kroatija, tuo metu buvusios dinastinėje unijoje su Vengrija, karaliumi išrinko Habsburgą Ferdinandą I, kuris buvo vedęs Vladislovo dukrą Oną. Vengrija nesekė šiuo pavyzdžiu, kuomet lapkričio mėn. Vengrijos sostinėje Budoje didelė dalis didikų Vengrijos karaliumi išrinko tuo metu įtakingiausią karalystės asmenybę, Transilvanijos vaivadą Joną Zapojajį. Netrukus po to (gruodžio mėn.) kita dalis Vengrijos didikų Pošonoje Vengrijos karaliumi išrinko Ferdinandą.
Dviejų karalių išrinkimas Vengrijoje pradėjo pilietinį karą, o karalystės padalinimas į dvi dalis buvo oficialiai pripažintas 1538 m. Grosvardaino sutartimi. Zapojajis valdė didžiąją dalį karalystės ir pripažintas Vengrijos karaliumi, tuo tarpu Ferdinandas gavo valdyti tik vakarines karalystės dalis (dar vadinamas Karališkąja Vengrija): dab. Kroatiją, Slovakiją ir vakarinę Vengriją. 1540 m. mirus Jonui Zapojajui, Rytų Vengriją paveldėjo jo mažametis sūnus Jonas Zigmantas. Už jį realiai valdė jo motina Izabelė Jogailaitė, kuri buvo priversta sudaryti sąjungą su Osmanų imperija. 1541 m. Osmanai perėmė valdžią vakarinėse karalystės dalyse kartu su sostine Buda. Taip atsirado Osmanų Vengrija. Rytų Vengrija buvo priversta perkelti sostinę į Transilvaniją, į Albą Juliją (Gyulafehérvár). Tai lėmė visos politinės sistemos pertvarkymą.
1549 m. prasidėjo atviras karas tarp Rytų ir Vakarų Vengrijų. Habsburgai ne kartą įsiveržė į Rytų Vengriją ir apsupo jos sostinę. 1551 m. Izabelė su sūnumi atsisakė sosto ir išvyko iš šalies. Tačiau čia įsikišo Osmanų sultonas Suleimanas Puikusis, kuris iki 1556 m. atkariavo Rytų Vengriją iš Habsburgų ir vėl ją atidavė valdyti Jonui Zigmantui.
1570 m. Spejerio sutartimi Jonas Zigmantas atsisakė Vengrijos sosto, už tai gaudamas Osmanams pavaldaus Transilvanijos kunigaikščio titulą.
Germanikas
thumb|250px|dešinėje|Germaniko biustas Gajus Julijus Cezaris Germanikas (15 m. pr. m. e. gegužės 24 d. – 19 m. spalio 10 d.) – žymus romėnų karvedys.
7–12 m. kvestorius. 12 m. konsulas. Iki kampanijų Germanijoje Germanikas Augusto pavedimu vienas ir kartu su Tiberijumi kariavo Panonijoje ir Dalmatijoje. Romoje pasižymėjo ir kaip advokatas.
Kilmė ir šeima
Nerono Klaudijaus Druzo ir Antonijos Jaunesniosios sūnus, Livilos ir Klaudijaus brolis.
Vedė Agripiną Vyresniąją, su ja susilaukė devynių vaikų, iš kurių išgyveno šeši: Neronas, Druzas, Kaligula, Agripina Jaunesnioji (būsimoji imperatoriaus Nerono motina), Julija Druzila ir Julija Livila.
Kurį laiką Augustas Germaniką laikė savo būsimu įpėdiniu, tačiau 4 m., įkalbėtas Livijos, pakeitė nuomonę Tiberijaus naudai. Tuokart Augustas liepė Tiberijui įsisūnyti Germaniką. Svetonijus rašo, jog Tiberijus savo įsūnį nuolat niekino, menkindamas jo darbus ir pergales.
Germanija
thumb|200px|dešinėje|Varinis sestercijus su Germaniko atvaizdu thumb|200px|dešinėje|Germaniko triumfui atminti skirta moneta
Po Augusto mirties senato paskirtas Germanijos legionų vadu. Tuo metu maištaujantys legionai reikalavo gyvenimo sąlygų karinėse stovyklose palengvinimo, didesnio atlygio neseniai pašauktiesiems ir tarnybos laiko sutrumpinimo veteranams. Legionieriai tikėjosi, kad Germanikas neilgai trukus perims visą valdžią į savo rankas. Tačiau atvykęs iš Galijos Germanikas nuramino karius ir iškilmingai prisiekė Tiberijui ištikimybę. Vengdamas gresiančios katastrofos su saviškiais surašė tariamą Tiberijaus laišką, kuriuo šis išpildysiąs visus legionierių reikalavimus. Tada išvyko pas Aukštutinę kariuomenę, kur privertė legionus prisiekti Tiberijui.
Jam sugrįžus į Žemutinę kariuomenę, vėl sukilo I ir XX legionai, iš atvykusių senato pasiuntinių tikėjęsi naujųjų privilegijų atšaukimo. Germanikui su šeima kilo pavojus. Tik Germanikui susiruošus iš stovyklos išsiųsti žmoną su sūnumi, kariai patys surado ir atvedė legatui didžiausius maištininkus. Tokiu būdu patiems legionieriams atgailaujant už sukeltą skriaudą mylimam vadui buvo susitvarkyta Žemutinėje kariuomenėje. Po to surinkęs dideles pajėgas Germanikas leidosi į vadinamąją Senąją stovyklą (castra vetera) ant Reino kranto, kur buvo įsikūrę pirmieji maištauti pradėję V ir XIX legionai. Nusiuntė legatui Aului Cecinai laišką, kuriame patarė patiems susitvarkyti su kurstytojais. Buvo surengtos žudynės ir legionai apvalyti nuo sukilėlių.
Pasibaigus vidaus neramumams, Germanikas karių įniršį nukreipė prieš germanus. Persikėlė per Reiną ir žiauriai nuniokojo marsų žemes. 15 m. apdovanotas triumfu. Tų pačių metų ankstyvą pavasarį Germanikas išžygiavo prieš chatus ir sudegino jų sostinę Matijų. Išvadavo iš susiskaldžiusių cheruskų apsupties romėnų sąjungininką Segestą, paėmė į nelaisvę jo dukterį, Arminijaus žmoną Tusneldą. Grįžęs atgal, Tiberijaus pasiūlymu gavo imperatoriaus titulą. Atsakydami į Segesto išdavystę, sukilo Arminijaus vadovaujami cheruskai, brukterai ir frizijai. Žudydami ir plėšdami brukterus romėnai rado devynioliktojo legiono erelį. Perėjęs brukterų žemes, Germanikas nusprendė sugrįžti į Teutoburgo mišką ir palaidoti 9 m. čia žuvusius 3 romėnų legionus, 15 tūkst. vyrų su Kvintilijumi Varu priešakyje.
16 m. pavasarį Germanikas nuo Reino žiočių jūra pasiekė Vėzerį. Tenai pakilęs aukštupiu ties dabartiniais Rintelnu ir Hanoveriu du kartus iš eilės sutriuškino Arminijaus ir Ingviomero vedamus germanus. Didžiumą kariuomenės į nuolatines stovyklas Germanikas nutarė sugrąžinti Šiaurės jūra. Prasidėjusi audra romėnų laivynui padarė didelių nuostolių. Išsilaipinęs žemyne Germanikas ėmėsi atgrasomųjų žygių prieš chatus ir marsus. Grįžęs į Romą atšventė triumfą ir, Tiberijaus pasiūlymu, antrąkart tapo konsulu.
Azija
thumb|300px|[[Nikola Pusenas. „Germaniko mirtis“ (1627)]] Tiberijui baiminantis Germaniko populiarumo ir siekiant atskirti jį nuo savo karių, baigiantis 17 m. jis išsiųstas į Rytus. Tenai prieš save ir Agripiną patyrė nuolatinius Kalpurnijaus Pizono ir jo žmonos kurstymus. 19 m. Germanikas lankė Egiptą. Nuo Augusto laikų senatoriams buvo uždrausta be imperatoriaus leidimo vykti į Egiptą, kurį užėmus buvo galima lengvai nutraukti grūdų tiekimą ir sukelti Italijoje badą. Gali būti, jog ir tada Tiberijui kilo įtarimų dėl Germaniko ištikimybės.
Germaniko palaikai buvo sudeginti Antiochijoje. Agripina parplukdė į Romą urną su jo pelenais ir palaidojo Augusto mauzoliejuje. Nei motina Antonija, nei Tiberijus su Livija laidotuvėse nedalyvavo.
Papaloapanas
Papaloapanas  – upė Meksikoje. Prasideda Oašakos valstijos šiaurėje, netoli Tustepeko, susiliejus iš Pueblos atitekančiai Santo Domingo upei ir Oašakoje prasidedančiai Valje Nasjonalio upei. Teka į šiaurės rytus lygumomis per Verakruso valstiją, sudaro meandras. Įteka į Meksikos įlanką, jungiasi su Alvarado lagūna. Nors paties Papaloapano ilgis tėra 122 km, tačiau drauge su Santo Domingo, Salado, Tehuakano upėmis sudaro ~900 km ilgio vandens sistemą.
Didžiausi intakai: Tontas (kairysis), Tesečoakanas, San Chuanas (dešinieji). Upės žemupyje dažnai kyla smarkūs potvyniai, todėl jiems sustabdyti pastatytos dvi didelės užtvankos su vienais didžiausių tvenkinių šalyje (Migel Alemano ir Sero de Oro) ant Papaloapano intakų: Tonto ir Santo Domingo. Iki pat XIX a. Papaloapanas buvo svarbi laivybinė arterija, tačiau vėliau dėl miškų kirtimo ir užterštumo nuseko vandens lygis ir upė neteko savo navigacinės reikšmės. Pagrindiniai miestai prie upės: Tustepekas, Kosamaloapanas, Tlakotalpanas, Alvaradas.
Pavadinimas Papaloapanas nahuatlių kalba reiškia „drugelių upėje“.
Lingiai
Lingiai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurės vakarus nuo Priekulės, prie Klaipėdos–Tilžės geležinkelio ir plento atšakos į Priekulę. Patenka į Derceklių sodų kompleksą. Gretimame Kuodžių kaime yra Lingių evangelikų kapinės.
76-oji Oskarų teikimo ceremonija
76-oji Oskarų teikimo ceremonija buvo JAV Kino meno ir mokslo akademijos rengta ceremonija, skirta apdovanoti geriausius filmus, sukurtus 2003 metais. Ji vyko 2004 m. vasario 29 d., „Kodak“ teatre, Holivude. Oskarus jau aštuntą kartą vedė komikas Bilis Kristalas (Billy Crystal).
Oskarų nominantai buvo paskelbti 2004 m. sausio 27 d. Filmas „Žiedų Valdovas: Karaliaus sugrįžimas“ buvo nominuotas vienuolikoje kategorijų ir visose triumfavo. Šis filmas susilygino su vienuolika Oskarų taip pat laimėjusiais „Titaniku“ bei „Benu Huru“. Po du Oskarus laimėjo filmai „Komandoras: tolimoji pasaulio pusė“ ir „Mistinė upė“.
Aukštkalviai
Aukštkalviai – kaimas rytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 2 km į pietvakarius nuo Kūlupėnų.
76-oji Oskarų teikimo ceremonija
Oskarų nominantai ir laureatai
Oskarų laureatai lentelėje yra 'paryškinti. '
Aukštkalviai
thumb|left|Aukštkalvių vaizdas parvažiuojant nuo Šatilgalio
76-oji Oskarų teikimo ceremonija
Daugiausia nominacijų ir apdovanojimų
Šie filmai buvo nominuoti daugiau nei vieną kartą:
Aukštkalviai
Etimologija
Didelę kaimo žemių dalį užima aplinkoje dominuojanti aukšta kalva, davusi vardą vietovei. Šaltiniuose pavadinimas rašomas Auszkalnie (1770 m.), Аушткалве (apie 1870 m.), Аушкальне (1872 m.), Awoszkalwi (1916 m.), Aukškalviai (1923 m.), Aukštakalviai (1926 m.).
Geografija
left|thumb|260px|Aukštkalviai 1916 m. Vokietijos karinės vadovybės išleistame žemėlapyje
Istorija
Susiformavo XVIII a. kaip Asteikių kaimo užusienis. Pirmąkart paminėtas 1771 m., buvo 8 dūmai.
Nuo XIX a. savarankiškas kaimas, kuriam priskirtas Kretingos dvaro girios pakraštyje atsiradęs Girininkų užusienis. Panaikinus baudžiavą, XIX a. antroje pusėje kaimo žemėse įkurtas Aukštkalvių palivarkas. 1923 m. buvo 2 ūkiai (kiemai). Lietuvos žemės reformos metu palivarką išparceliavus, atkurtas kaimas.
Sovietmečiu priklausė Kretingos, vėliau – Kūlupėnų tarybiniam ūkiui.
Švenčionys
Švenčionys – miestas rytų Lietuvoje, Vilniaus apskrityje, 84 km į šiaurės rytus nuo Vilniaus, apie 5,5 km nuo Lietuvos pasienio su Baltarusija. Švenčionių rajono savivaldybės centras, Švenčionių seniūnijos centras. Keliai į Vilnių, Švenčionėlius, Ignaliną, Adutiškį, Lentupį. Stovi Švenčionių Visų Šventųjų bažnyčia (pastatyta 1898 m.), stačiatikių cerkvė, sentikių cerkvė, sekmininkų bažnyčia, veikia Nalšios muziejus (įkurtas 1945 m. kaip kraštotyros muziejus), savivaldybė, kino teatras, paštas (LT-18001), rajono centrinė ligoninė, socialinių paslaugų centras, globos namai. Išlikusi buvusi lietuvių pradžios mokykla ir gimnazija, Lietuvių mokytojų sąjungos Švenčionių skyrius (veikė 1918–1919 m.), Švenčionių buvusi lietuvių gimnazija (1924–1938 m.).
Yang Shangkun
Jang Šangkunas (1907 m. liepos 5 d. – 1998 m. rugsėjo 14 d.) – Kinijos Liaudies Respublikos prezidentas 1988–1993 metais bei galingas pirmininko pavaduotojas ir generalinis Centrinės karo komisijos sekretorius Dengo Siaopingo valdymo metais. 1929 m. vedė Li Bodžao, vieną iš nedaugelio moterų, dalyvavusių Ilgajame žygyje.
Švenčionys
thumb|left|[[Švenčionių bažnyčia]] thumb|left|Koplytėlė Švenčionyse
Etimologija
Miesto vardo kilmė neaiški. Galima būtų manyti, kad jis kilęs nuo ežero Šventas vardo, arba netoli šio ežeryno buvusios upelės Šventės (dabar nežinoma). Arba kilęs nuo miestelio gyventojų sugalvoto pavadinimo – Šventėnai. Tačiau ežeras yra už keliolikos kilometrų į šiaurę nuo miesto, kas yra gana didelis atstumas vardų daryboje. Kita vertus, miesto pavadinimas gali būti tiesiog kilęs nuo pavardės Švenčionis daugiskaitos, nors šioji pavardė apylinkėse dabar nėra aptinkama. Ši pavardė greičiausiai yra kilusi nuo Kaišiadorių ar Jiezno krašto, kadangi ji dažniausiai yra aptinkama būtent ten, o be to, netoli nuo šių miestų yra keletas ežerų vardu Švenčius. Tačiau tariant, kad miesto vardo kilmė yra asmenvardinė, reikėtų daryti prielaidą, kad tas asmuo ar jo šeima atkako iš tų laikų mastu tolimo krašto.
Yang Shangkun
Jang studijavo Šanchajaus universitete, o vėliau išvažiavo mokytis marksizmo teorijos Maskvoje. Dėl to jis buvo vienu iš geriausiai išsilavinusių Kinijos komunistų partijos lyderių. Jang grįžo į Kiniją kaip vienas iš 28 bolševikų ir iš pradžių rėmė ankstyvų komunistų lyderį Džangą Guotao, bet vėliau perėjo į Mao frakciją Ilgojo žygio metu. Jis tarnavo kaip politinis komisaras Kinijos pilietinio karo ir Antrojo Kinijos-Japonijos karo metu.
Unity (žaidimų variklis)
Šis įrankis pasižymi didele platformų palaikymo įvairove. Naudojamas internetiniams, kompiuterinių, konsolinių ir mobiliųjų įrenginių žaidimams kurti.
Yang Shangkun
Po Liaudies Respublikos įkūrimo, 1949 metais, Jang tarnavo įvairiose politinėse pozicijose, galiausiai tapo galingo Kinijos komunistų partijos Centro komiteto nariu. 1966 m. kultūrinės revoliucijos metu Jang buvo pašalintas, tačiau 1978 m. ir vėl grįžo į politiką po to, kai Deng Siaopingas atėjo į valdžią.
Grįžęs į valdžią, Jang tapo vienu iš Aštuonių Nemirtingųjų. Jang skatino ekonominę reformą, bet nebuvo politinio liberalizavimo šalininkas kaip Deng Siaopingas. 1989 m. po Tiananmenio aikštės protestų Jang pasiekė savo politinės karjeros viršūnę, bet jo organizuota opozicija Dziang Dzemino vadovybei paskatino Dengą priversti Jangą atsistatydinti ir išeiti iš politikos.
Švenčionys
Etimologija
Taip pat manoma, kad miesto vardą galėjo lemti tai, kad čia pagonybės laikais buvusios šventosios girios.
Istorija
thumb|right|260px|Švenčionys pavaizduoti XVII a. žemėlapyje „Magni Ducatus Lithuaniae, et Regionum Adiacentium exacta Descriptio“. Išleido M. K. Radvila, 1613 m. (fragmentas) thumb|right|260px|Carinės Rusijos laikais veikusi [[Švenčionių Marijos mergaičių gimnazija|Marijos mergaičių gimnazija]] thumb|right|260px|Miestelio turgus XX a. pr. thumb|right|260px|Gaisrinė [[Pirmasis pasaulinis karas|Pirmojo pasaulinio karo metu (dail. Fröhlich // Scheinwerfer. Bildbeilage zur Zeitung der 10. Armee. Nr. 104, 9.03.1918)]] thumb|right|260px|Namas, kuriame, pasak legendos, buvo apsistojęs [[Napoleonas (1938 m. nuotrauka)]]
Švenčionių kraštas nuo seno buvo Nalšios žemės širdis. XIII a. metraščiuose minima istorinė aukštaičių genties žemė Nalšia, kuri kartu su kitomis aukštaičių genties žemėmis (Deltuvos, Upytės ir kitomis) sudarė Lietuvos kunigaikštystę, kuri buvo dabartinės Lietuvos užuomazga. Manoma, kad jau XIII a. Švenčionys galėjo būti valsčiaus centras. Pagal senumą miestas apytikriai toks kaip ir Vilnius. Jo atsiradimas siejamas su legenda. Esą čia buvusi senovės baltų nalšėnų ar lietuvių šventvietė: vieni mano, kad tai giria, kiti – kad kalnas, ežeras. Nuo to kildinamas ir Švenčionių pavadinimas.
Vytauto Didžiojo laikais Švenčionyse buvo Ldk Švenčionių dvaras. XV a. Švenčionyse ir jo apylinkėse Vytautas įkurdino totorius, kurių palikuonys buvo sumanūs amatininkai, todėl miestas buvo vienas iš viduramžių amatų centrų. 1414 m. Vytautas pastatydino Švenčionių bažnyčią. 1486 m. Švenčionys jau vadinami miesteliu. XVI a. vystėsi amatai, buvo audimo, pakinktų, odos dirbtuvės.
1800 m. Švenčionys gavo miesto teises. 1812 m. liepos mėnesį pro miestą pravažiavo Napoleonas Bonapartas su savo kariuomene. 1831 m. sukilimo metu miestą buvo užėmę sukilėliai, 1831 m. balandžio 11 d. įvyko Švenčionių kautynės tarp sukilėlių ir Rusijos kariuomenės. Miesto vardas minimas Levo Tolstojaus romane „Karas ir taika“. XIX–XX a. miestas buvo Švenčionių apskrities centras.
Miestas I pasaulinio karo metais:
1920–1939 m. miestą buvo okupavusi Lenkija, tada atiteko Baltarusijos SSR, o 1940 m. rugpjūčio 3 d. grįžo Lietuvai.1933 m. spalio 20 d. prie miesto prijungtas Ligumy (Podligumy) viensėdis. 1941–1943 m. čia buvo getas. 1942 m. gegužės 19-20 d. Švenčionių žudynių metu nužudyta apie 400 vietos gyventojų. Karo metu aplink miestą veikė Švenčionių Armijos Krajovos apylinkė.
Pokario metais apylinkėse veikė Vytauto apygardos, Tigro partizanų rinktinės partizanai. 1946 m. rugpjūčio 3 d. tapo apskrities pavaldumo miestu. Švenčionių rajone yra dar du panašaus dydžio pagal gyventojų skaičių ir ekonomiką miestai - Švenčionėliai ir Pabradė. Todėl dėl savo nuošalios padėties, nelabai palankių gamtinių sąlygų ir konkurencijos su minėtais dviem rajono miestais, Švenčionys neišaugo į stambesnį pramonės centrą. Sovietmečiu veikė „Žeimenos“ siuvimo fabrikas, vaistažolių perdirbimo fabrikas.
1992 m. patvirtintas Švenčionių herbas.
Frederikas IV
thumb|left|100px|Frederiko IV monograma Frederikas IV (1671 m. spalio 11 d. Kopenhagoje – 1730 m. spalio 12 d. Odensėje) – Danijos ir Norvegijos karalius 1699–1730 m.
Biografija
thumb|left|150px|Princas Frederikas jaunystėje Kilęs iš Oldenburgų dinastijos. Tėvas Kristijonas V, motina Šarlotė iš Heseno-Kaselio.
Būdupėnai (Širvintos parapija)
Būdupėnai arba Žiliškiai (, nuo 1938 m. birželio 6 d. Moosbach) – buvęs kaimas Mažojoje Lietuvoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, abipus Būdupės upelio, 23 km į šiaurės rytus nuo Pilkalnio, 23 km į pietryčius nuo Lazdynų, 1 km nuo Šešupės ir Lietuvos sienos.
Frederikas IV
Šeima
Iš pirmųjų vedybų su Luiza iš Meklenburgo turėjo penkis vaikus:
Po pirmosios žmonos mirties 1721 m. vedė Šlezvigo hercogę Aną Sofi Reventow. Be to turėjo nesantuokinių vaikų:
Būdupėnai (Širvintos parapija)
Istorija
dešinėje|miniatiūra|260px|Būdupėnų kaimo bendruomenė 1934–36 m. Įkurti 1693 m. Iki 1740 m. buvo vadinami Žiliškiais. 1785 m. buvo šatulinių kulmiškių kaimas ir pasienio gyvenvietė su 11 ugniakurų, 1821 m. – šatulinių kulmiškių kaimas su 51 gyventojų. 1846 m. kaime buvo 15 gyvenamųjų pastatų ir 100 gyventojų. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Diržkiemio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Doristalio (Stabartynės) valsčiui. Tikintieji priklausė Širvintos evangelikų liuteronų parapijai. Tarpukariu Būdupėnuose buvo 8 didelės ir kelios mažos gatvinio kaimo sodybos. Po Antrojo pasaulinio karo kaimas išnyko. Nuo 2008 m. jo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.
Frederikas IV
Valstybinė veikla
Su Abiejų Tautų Respublikos valdovu Augustu II pradėjo 1700–1721 m. Šiaurės karą prieš Švediją. Nugalėtas Karolio XII 1700 m. pasirašė Traventalio taiką. 1709 m. vėl įsitraukė į karą. 1720 m. Frederiksborgo taika patvirtintos Danijos teisės į Šlėzvigą. 1702 m. panaikinta baudžiava, pradėtos steigti pradžios mokyklos.
Palaidotas Roskildės katedroje.
Vengruvo Švč. Mergelės Marijos Dangun Žengimo bažnyčia
'''Vengruvo Švč. Mergelės Marijos Dangun Žengimo bažnyčia''' - Romos katalikų bažnyčia šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Vengruvo apskrityje, Vengruvo mieste. Bažnyčia priklauso Vengruvo Švč. Mergelės Marijos Dangun Žengimo parapijai.
Istorija
Pirmoji bažnyčia pastatyta 1414 metais. 1509 m. pastatyta nauja ''Šv. Barboros'' bažnyčia. 1558 m. reformacijos propaguotoja, miesto valdytojo Jono Kiškos žmona, Ona Radvilaitė Kiškienė pasirūpino kad bažnyčia pereitų reformatams. Pastoriumi šioje bažnyčioje dirbo Petras Gonezijus. 1630 m. bažnyčią perėmė katalikai. 1703 m. bažnyčia sudegė ir po gaisro buvo perstatyta baroko architektūros stiliumi, pagal architekto Tylman van Gameren projektą. 1711 m. bažnyčią pašventino Lucko vyskupas Aleksandras Vihovskis. 1939 m. rugsėjo 9 d. per bombardavimą buvo apgriauta. 1959 m. bažnyčia įtraukta į Mazovijos vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.
Pijus Kriščiūnas
Pijus Kriščiūnas (1881 m. liepos 10 d. Didieji Šelviai, Žaliosios valsčius, Vilkaviškio apskritis, Rusijos imperija – 1942 m. sušaudytas Kraslago lageryje, Krasnojarsko kraštas) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.
Biografija
Baigė Vilkaviškio pradžios mokyklą. 1904-1905 m. dalyvavo Rusijos–Japonijos kare, buvo sužeistas. 1914 m. dar kartą paimtas į carinės Rusijos kariuomenę. 1917-1918 m. dirbo Saratovo lietuvių tremtinių prieglaudos ir bendrabučio komendantu.
1918 m. grįžo į Lietuvą, dirbo tėvų ūkyje. 1919 m. išrinktas į II lietuvių konferenciją.
1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas II (Kauno) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos ūkininkų sąjungos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos krikščionių demokratų partijos bloką. Pasibaigus seimo kadencijai grįžo į Vilkaviškio apskritį.
1941 m. birželio 14 d. ištremtas į Rešiotų lagerį, Krasnojarsko kraštas, Rusija, 1942 m. sušaudytas Kraslago lageryje.
Braunitas
Braunitas – silikatų klasės mineralas, naudojamas kaip mangano rūda. Minerale dažnos geležies, kalcio, bario ir aliuminio priemaišos.
Giedrupiai
Giedrupiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 2 km nuo Kletiškės.
Tomojuki Hirase
(g. 1977 m. gegužės 23 d.) – karjerą baigęs japonų futbolininkas, rungtyniavęs Japonijos rinktinėje.
Nacionalinėje komandoje žaidė 2000 m., su ja dalyvavo 2000 m. olimpinėse žaidynėse.
Piepaliai (reikšmės)
Piepaliais vadinami kaimai:
Filosofinis akmuo
Filosofinis akmuo (dar vadinamas Išminties akmeniu) – Vakarų alchemikų ieškota mitinė substancija, galinti nevertingus metalus paversti vertingesniais, svarbiausia – auksu ir (arba) sukurti eliksyrą, paverčiantį žmogų nemirtingu. Filosofinis akmuo buvo vienas pagrindinių alchemijos mokslo tikslų (kaip ir universalus tirpiklis, panacėja ar nemirtingumo eliksyras). Filosofinis akmuo taip ir nebuvo sukurtas.