cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vacys Vaivada
Biografija
1977 m. baigęs Telšių Žemaitės vidurinę mokyklą, tarnavo kariuomenėje, kariniame orkestre Vilniuje. 1980–1985 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete, nuo 1985 m. dirbo moksliniu bendradarbiu Žemaičių muziejuje „Alka“, tvarkė ten sukauptą XVI–XIX a. rankraštinę medžiagą. 1993 m. atvyko dirbti į Klaipėdos universitete įsteigtą Vakarų Lietuvos ir Prūsijos istorijos centrą: 1993–1995 m. kabineto vedėjas, nuo 1995 m. – mokslinis bendradarbis; 1999–2001 m. buvo šio centro direktorius. Vykdo ilgalaikį Žemaitijos ir Prūsijos istorijos šaltinių skaitmeninio tiriamojo archyvo kūrimo projektą. 1995 m. stažavosi Koblenco, Liuneburgo, Bonos archyvuose. Nuo 1995 m. dėsto Klaipėdos universiteto Istorijos katedroje. 2003 m. reorganizavus Vakarų Lietuvos ir Prūsijos istorijos centrą į Baltijos regiono istorijos ir archeologijos institutą, tapo jo mokslo darbuotoju, vėliau – vyresniuoju mokslo darbuotoju. Nuo 1999 m. skaito paskaitas Telšių vyskupo Vincento Borisevičiaus kunigų seminarijoje. Nuo 1988 m. – Žemaičių kultūros draugijos narys, vienas iš 1994 m. įsteigtos Žemaičių akademijos narių, nuo 2002 m. – Žemaitijos regioninės etninės kultūros globos tarybos pirmininko pavaduotojas, nuo 2006 m. gruodžio – šios tarybos pirmininkas. 2003–2004 m. buvo Visuomeninės regioninės politikos tarybos prie Lietuvos Respublikos Prezidento narys. Visuomeninės kultūros paveldo komisijos prie Kultūros paveldo departamento Klaipėdos teritorinio padalinio narys. Nuo 2008 m. organizuoja Klaipėdos visuomenei skirtą istorijos paskaitų ciklą „Vakarai su senąja Klaipėda“. ICOMOS LIETUVA narys.
1995 m. sausio 9 d. Vilniuje apgynė humanitarinių mokslų daktaro disertaciją „Reformacija Žemaitijoje XVI a. II pusėje“ (vadovas – Alfredas Bumblauskas).
Tamprusis kazlėkas
Tamprusis kazlėkas, nakcižieda, retikas, juočbaravykis – baravykinių (Boletaceae) šeimos, kazlėkų (Suillus) genties grybų rūšis.
Vidutinio dydžio grybai. Kepurėlė užauga iki 8 cm, rečiau iki 12 cm skersmens, labai tamsiai geltona, geltonai ruda. Vamzdeliai iki 1 cm ilgio, pilkai gelsvi, seni - žalsvai rusvi. Kotas 2–10×1–2 cm, kepurėlės spalvos, tamprus, pamatinėje dalyje dažnai suaugęs po kelis vaisiakūnius. Trama gelsvai rusva, sena - rožinio atspalvio, labai tampri, švelnaus skonio. Sporos 7–11×3–5 μm.
Būdingi požymiai: labai tamprūs vaisiakūniai, dažnai auga po kelis vienoje vietoje, dzūkų dar vadinamas nakcižieda, nes naktimis vaisiakūniai neva švyti.
Auga daugiausia sausuose, smėlėtuose pušynuose, didelėmis grupėmis. Skanus grybas, seni vaisiakūniai labai tamprūs, maistui nereikėtų jų vartoti.
Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 74 psl.
Juodasis grūzdas
Juodasis grūzdas, grūzdas (, sin. Lactarius necator) – ūmėdinių (Russulaceae) šeimos grybų rūšis, priklausanti piengrybių (Lactarius) genčiai.
Vadinamas dar juosvuoju piengrybiu, čigone.
Vaisiakūniai dideli, mėsingi. Kepurėlė 7-10 cm skersmens, juodai žalios ar žaliai rudos spalvos. Jos forma įvairi – iš pradžių šiek tiek iškili, vėliau paplokščia, įdubusi. Išskiria pieniškas sultis, kurios baltos ir karčios. Jaunų grybų lakšteliai balti, o pasenusių ochriniai.
Grūzdai auga vasarą ir rudenį spygliuočių miškuose, ypač mėgsta eglynus, tačiau neblogai tarpsta drėgnuose ir šlapiuose medynuose. Dažniausiai auga grupėmis. Vertingas grybas, vartojamas sūdytas.
Uralo prokalbė
thumb|right|300px|[[Uralo kalbos]]
Uralo prokalbė – tai hipotetinė kalba, Uralo kalbų šeimos pramotė, rekonstruojama lyginamosios istorinės kalbotyros metodu. Remiantis nostratine teorija, Uralo prokalbė kilo tiesiogiai iš  pranostratinės kalbos. Tiesioginės Uralo prokalbės palikuonės – prafinougrų ir prasamodų kalbos. Pagal skirtingus apskaičiavimus, Uralo prokalbe 7000–2000 m. pr. m. e. šnekėjo prauraliečiai.
Uralo prokalbė buvo agliutinacinė. Būta sinharmonizmo. Daiktavardis turėjo ne mažiau kaip šešis linksnius. Įprastinė žodžių tvarka – SOV.
Kalbos istorija
Vengrų kalbininko P. Hajdú teigimu, Uralo prokalbė skilo, t. y. ėmė atsiskirti prasamodų ir praugrofinų kalbos, apie VI–IV tūkstantmetį pr. m. e.. Rusų mokslininkas V. Napolskichas mano Uralo prokalbę skilus į prasamodų ir prafinougrų kalbas vėliau, VI–V tūkstantmetyje pr. m. e., o J. Janhunenas (Suomija) teigia tai galėjus įvykti apytiksliai III tūkstantmetyje pr. m. e..
Protėvynė
XIX a. atsiradus hipotezei Uralo ir Altajaus kalbų šeimas esant giminingas, uraliečių protėvynės imta ieškoti Azijoje, Sajanų ir Altajaus kalnų regione (F. J. Wiedemannas, M. A. Castrénas).
upright=1.6|thumb|left|350px|[[Uralo kalbos|Uralo ir jukagyrų kalbų paplitimo žemėlapis]] Vėliau protėvynės buvo ieškoma remiantis kalbinių duomenų gairėmis. Nustatyta, kad uraliečiai turėjo žodžius eglei, sibiriniam kedrui įvardyti, o prafinougrų žinota dar ir bitės, medus, ežys, šiaurės elnias, jerubė, voverė skraiduolė, šermuonėlis, audinė, sabalas, kiaunė, eršketas, sterlė, ąžuolas, guoba, šermukšnis ir geležis. Šie duomenys mokslininkams piršo mintį, jog uraliečių protėvynė galėjo būti Europoje, tarp Volgos vidurupio ir Uralo kalnų.
Vėliau ne vienas suomių ir estų mokslininkas (E. Itkonenas, P. Aristė, A. Jokis) buvo iškėlęs prielaidą, kad uraliečių protėvynė turėjusi driektis nuo Baltijos jūros iki Uralo kalnų. Atskirą hipotezę iškėlė P. Hajdú: remdamasis tuo, kad Uralo prokalbei žinomi eglės, sibirinio kedro ir kėnio pavadinimai, o prafinougrų kalbai ir lapuočiai, guoba, šis vengrų mokslininkas uraliečių protėvynę mano buvus Vakarų Sibire.
Ieškant uraliečių protėvynės, ypač svarbūs iš prokalbės paveldėti medžių pavadinimai. J. V. Normanskaja (Rusija) rekonstravo daugiau Uralo prokalbės medžių pavadinimų negu P. Hajdú, o tiksliau – šiuos: *soksV / *saksV / *sɛ̮ksV 'sibirinis kedras', *jäwV 'paprastoji pušis', *ńulkV 'sibirinis kėnis, eglė', *kuse / *kose 'eglė', *paje 'gluosnis', *sVwV 'gluosnis', *pojV 'drebulė', *kojwa 'beržas'. Ne tiek patikimai – šiuos medžių pavadinimus: *tojma 'ąžuolas', *lelpä 'alksnis' ir *śVmV 'liepa'.
Uralo tautų mitologijoje kalbama apie iš pietų į šiaurę tekančią Pasaulio upę, todėl visai tikėtina, kad tokia upė tekėjo ir prauraliečių protėvynėje.
Sąsajos su kitomis kalbomis
Jau 1836 m. vokiečių filologas ir orientalistas Wilhelmas Schottas pateikė hipotezę, jog Uralo ir Altajaus kalbų šeimos yra giminingos, o vėliau šią hipotezę palaikė suomių mokslininkai F. J. Wiedemannas bei M. A. Castrénas. Hipotezė buvo grindžiama daugybe sutapimų tarp Uralo ir Altajaus kalbų įvairiais lygmenimis: sintaksės (nėra veiksmažodžio 'turėti'), morfologijos (agliutinavimas, savybinės priesagos, kai kurių linksnių baigmenys), fonetikos (balsių harmonija ir priebalsių samplaikų žodžio pradžioje vengimas) ir leksikos panašumai. XIX a. taip pat buvo iškelta Uralo ir indoeuropiečių kalbų giminingumo hipotezė, grindžiama asmeninių įvardžių panašumu ir tam tikromis leksikos paralelėmis. Šią hipotezę palaikė kalbininkai Björnas Collinderis (Švedija), A. J. Jokis (Suomija) ir Bojanas Čopas (Slovėnija).
Vėliau, 1903 m., visos šios mokslinės idėjos buvo įtrauktos į danų kalbininko H. Pederseno pasiūlytą nostratinę hipotezę, kurią išplėtojo ukrainietis V. Illičius-Svityčius.
thumb|right|370px|[[Uralo kalbos|Uralo ir Altajaus kalbų paplitimas]] Nostratinių kalbų antšeimiui kartais priskiriamos ir čiukčių-kamčiadalų kalbos, todėl būtų galima ieškoti šių ir Uralo kalbų panašumų. Čekų mokslininkas V. Blažekas tarp čiukčių-kamčiadalų ir Uralo kalbų yra radęs 113 leksinių paralelių.
Bandoma Uralo kalbas susieti su jukagyrų kalbomis. Nuodugniausiai šis klausimas išnagrinėtas A. Nikolajevos darbuose. Šią hipotezę kritikavo K. Redei, bet tokius priešingus argumentus rusų kalbininkas V. V. Napolskichas laiko silpnais. Jukagyrų linksniavimo sistema panaši į šiaurės, o liepiamoji nuosaka – į pietų samodų. Be to, panaši žodžių daryba iš veiksmažodžių, panašios įvardžių šaknys, randama leksikos bendrybių.
Esama ir kitų, ne tokių svarių bandymų susieti Uralo kalbas su eskimų-aleutų, na-dene ir penučių kalbomis.
Kalbos vartotojai
Samių kalbininko P. Sammallahčio teigimu, Uralo prokalbe galėjo šnekėti apie 100 000 žmonių, pasklidusių bendruomenėmis po 200–300 narių. Šie žmonės vertėsi medžiokle, žvejyba ir rinkimu. P. Hajdú manė, kad prauraliečių daugių daugiausia galėjo būti kelios dešimtys tūkstančių. J. Janhunneno nuomone, praulaliečių būta tik keletas tūkstančių. Tikriausiai prauraliečiai priklausė Uralo mažajai rasei. Uralo tautoms ypač būdinga N-2E haplogrupė.
Balsiai
W. Steinitzo rekonstrukcija:
Be to, W. Steinitzas rekonstruoja tris redukuotus balsius: ĭ, ǚ ir ǔ. Visi šie balsiai galėjo būti tik pirmajame skiemenyje.
E. Itkoneno rekonstrukcija:
Be to, E. Itkonenas rekonstruoja dar ir keturis ilguosius balsius: ī, ē, ō, ū.
Annos Dybo (Rusija) manymu, nostratinės analizės duomenys sustiprina E. Itkoneno hipotezę.
J. Janhuneno rekonstrukcija:
Nekirčiuotame skiemenyje galėjo būti tik *i, *ï, *ä ir *å.
Uralo prokalbei buvęs būdingas sinharmonizmas. Tai reiškia, kad viename žodyje (jeigu jis nesudurtinis) galėjo būti arba tik priešakinės, arba tik nepriešakinės eilės balsiai.
Priebalsiai
Kartais dar rekonstruojama *ć, *č , *ľ ir *š.
Ne visai aiški priebalsio *x kokybė. Manoma, kad jis galėjo būti gomurinis pučiamasis (duslusis ar skardusis) arba gerklinis pučiamasis priebalsis.
Ypač dažnai vartoti sprogstamieji priebalsiai. Pavyzdžiui, Uralo prokalbėje visų dažniausias buvo priebalsis *k, antrasis pagal dažnumą būtų *p, o *t šiuo atžvilgiu užimtų ketvirtąją vietą. Žiūrint iš nostratinės hipotezės pozicijų, toks šių priebalsių dažnumas siejasi su tuo, kad trys pranostratinės kalbos priebalsių eilės perėjo į vieną Uralo prokalbės dusliųjų priebalsių eilę, todėl Uralo prokalbėje turėjo būti susidarę daug homonimų.
Žodžio sandara
Fonologinė Uralo prokalbės žodžių sandara atitiko tokią schemą: (C)V(C)CV((C)C(V)), kur C – priebalsis, o V – balsis. Paprastai šaknį sudarydavo vienas arba du skiemenys ir jie visada baigdavosi balsiu: CV, (C)V(C)CV. Priesagą galėjo sudaryti vien priebalsis arba visas skiemuo.
Kirčiavmas
Kaip ir daugumoje dabartinių Uralo kalbų, prokalbėje pagrindinį kirtį gaudavo pirmasis skiemuo, o papildomus – trečiasis ir penktasis skiemenys.
Daiktavardis
Uralo prokalbės daiktavardžiai buvo kaitomi skaičiumi, linksniais ir asmenimis, bet gramatinės giminės neturėjo
Mažų mažiausiai būta šešių linksnių (trys gramatiniai ir trys nusakantys vietą):
Tikėtina, kad Uralo prokalbėje jau galėjo būti vartojamas transliatyvas, turintis priesagą *-ksi. Taip pat gali būti, kad Uralo prokalbėje vartotas abesyvas, kuriam buvo būdinga priesaga *-ktak/ *-ktäk. Vis dėlto nėra iki galo aišku, ar abesyvas buvo kaitybinė, ar darybinė kategorija.
Rekonstruojamos dvi daugiskaitos priesagos: *-t ir *-i. P. Hajdú teigia, jog pirmoji priesaga vartota tiesioginiams, o antroji – netiesioginiams vardažodžių linksniams. Dviskaitai atkuriama priesaga *-ka / *-kä.
Uralo kalbų daiktavardžiams būdingos savybinės priesagos, reiškiančios priklausymą vienam ar kitam asmeniui. Uralo prokalbėje šios priesagos būdavo jungiamos prie daiktavardžio galo. Rekonstruojamos šios savybinės priesagos: *-mV,*-me pirmajam asmeniui, *-tV, *-te antrajam, *-sV, *-se trečiajam. (Pvz., udmurtų kalboje šios priesagos išlaikytos iki šių dienų: ešme (эшме) 'mano draugas', ešte (эштэ) 'tavo draugas', ešse (эшсэ) 'jo (jos) draugas').
Būdvardis
Būdvardžiai Uralo prokalbėje, kitaip nei dalyje dabartinių Uralo kalbų, paprastai nebūdavo derinami su daiktavardžiais skaičiumi ir linksniu; derinimas galėjo būti įmanomas, jei būdvardis eidavo vardine tarinio dalimi. Uralo prokalbėje būdvardžiai buvo laipsniuojami. Aukštesniajam laipsniui rekonstruojama priesaga *-mpa/ *-mpä , aukščiausiojo laipsnio rekonstrukcija iki galo neišspręsta, bet manoma, kad jis turėjo elementą *-i-, kuris galbūt buvo jungiamas prie aukštesniojo laipsnio priesagos (*-i-mpa).
Skaitvardis
Pavyko rekonstruoti tik dviejų Uralo prokalbės laikus siekiančių skaitvardžių reikšmes  – tai *kakta / *käktä 'du' ir *witte / *wite 'penki'.
Įvardis
Rekonstruojami tokie Uralo prokalbės įvardžiai: *minä/*menä ’aš‘, *mä ’mes’, *tinä/*tenä ’tu’, *ti/*te ’jūs’, *ći/*će, *e, *tä ’šis’, *to, *u/*o ’tas’, *ke/*ki, *ku/*ko ’kas’ (su gyva), *-mɜ ’kas’ (su negyva).
Veiksmažodis
Veiksmažodis turėjo asmens, skaičiaus, nuosakos ir laiko kategoriją. Kaip teigia dauguma uralistų, Uralo prokalbės laikus siekia vadinamosios neapibrėžtosios (subjekto) ir apibrėžtosios (objekto) asmenuotės, būdingos daugeliui Uralo kalbų: vengrų, Obės ugrų, šiaurės samodų, mordvių. Tokiu atveju, asmenuojant pagal neapibrėžtąją (subjekto) asmenuotę, trečiasis asmuo neturėdavo atskiro baigmens, o asmenuojant pagal apibrėžtąją (objekto) – turėdavo: šis baigmuo sutapo su nominalia posesyvia (valdymo, priklausymo ir (arba) nuosavybės santykius reiškiančia) vienaskaitos trečiojo asmens priesaga, vartota su tiesioginiu papildiniu. Pavyzdžiui, kaip mansių kalboje: toti 'neša' ir totite 'neša tai'. Sunku pasakyti, ar Uralo prokalbėje pirmasis ir antrasis veiksmažodžio asmenys turėjo šį skirtumą, nes atskiros finougrų kalbos apibrėžtajai (objekto) asmenuotei taiko labai skirtingas šių asmenų priesagas, todėl neišeina nustatyti pirminės prauralietiškosios formos. Kai kurios kalbos žymi skaičių ir (rečiau) asmenį. Pavyzdžiui, mansių kalboje yra taip: totite 'neša tai' (vienaskaitos papildinys), totijaɣe 'neša tuodu' (dviskaitos papildinys), totijane 'neša tuos' (daugiskaitos papildinys). Ši ypatybė tikriausiai yra atskirų kalbų (Obės ugrų, samodų, mordvių) naujovė.
Uralo prokalbei rekonstruojamos trys nuosakos: tiesioginė (be atskiro žymens), liepiamoji (žymuo *-k-) ir tariamoji (žymuo *-ne- arba *-nek-).
Manoma, kad buvo du laikai – esamasis, vartotas ir būsimojo laiko reikšme, ir būtasis, kuriam rekonstruojama priesaga *-ś. Be to, esama hipotezės, kad veiksmažodžio laikas būdavo nuvokiamas iš konteksto ir priklausė nuo jo veikslo.
Uralo prokalbės veiksmažodžio priesagos: A. Aikijas (A. Aikio) dviskaitai (neapibrėžtajai asmenuotei) rekonstruoja: I a. *-mi(j)n, II a. *-ti(j)n, III a. *-ka(j)n/ *-kä(j)n.
Žodynas
Rekonstruotas gana ribotas Uralo prokalbės žodyno kiekis, iš viso apie 400–500 žodžių. Taip yra todėl, kad, norint leksemą laikyti prauralietiška, ji turi būti paliudyta tiek finougrų, tiek ir samodų kalbose. Kaip pabrėžia P. Sammallahtis, J. Janhuneno patikimai rekonstruotos 130 leksemų galėtų sudaryti tik 4–5 % visų Uralo prokalbės žodžių šaknų. Atkurtoji Uralo prokalbės žodyno dalis leidžia daug ką sužinoti apie šia kalba šnekėjusių žmonių gyvenseną. Yra žinoma, kad prauraliečiai vertėsi žvejyba ir medžiokle. Žuvį ir žvėrieną valgė žalią arba virdavo puoduose. Be kitų gyvūnų, jiems buvo pažįstama šiaurės elniai, sabalai, kiaunės, voverės, kiškiai, čerekšlės (kurapkos), varnos, gyvatės. Medžiojo lankais ir strėlėmis. Keliaudavo valtimis (luotais), slidėmis ir rogėmis. Siuvosi odinius drabužius, gaminosi akmeninius, kaulinius ir medinius įrankius, o juos sutvirtintdavo klijais bei sausgyslėmis. Gyvulininkystė bei žemdirbystė, taip pat ir metalurgija prauraliečiams nebuvo žinomos.
Olandų mokslininko Aleksanderio (Leks) Schreiverio (Alexander (Lex) Schrijver) teigimu, kai kurie tiek indoeuropiečių, tiek uraliečių žodžiai yra skolinti iš išnykusių Šiaurės Europos kalbų, pavyzdžiui, vieversio pavadinimas – (gauta iš galų kalbos),,.
Tyrimų istorija
Vengrų kalbininkas I. Halászas pirmasis lyginamosios istorinės gramatikos principu aprašė Uralo kalbų fonetiką. Šį darbą veikale „Beiträge zur finnischugrich-samojedischen Lautgeschichte“ („Finougrų ir samodų kalbų garsyno raidos apmatai“, 1912–1917 m.) tęsė suomių kalbininkas, tautosakininkas ir etnologas H. Paasonenas. Ilgą laiką visų nuodugniausiai išnagrinėtos uralistikos sritys buvo etimologija ir lyginamoji istorinė fonetika. XX a. penktame dešimtmetyje, analizuojant Uralo kalbas, buvo pasitelkti struktūralizmo principai, leidžiantys kalbininkams tirti sistemiškiau.
Graikų kalba
Graikų kalba – geneologiškai izoliuota indoeuropiečių kalbų šeimos kalba. Graikų kalba kalba daugiau nei 18 mln. žmonių Graikijoje ir Kipre, taip pat aplinkinėse šalyse, Armėnijoje, Australijoje, Austrijoje, Kanadoje, Prancūzijoje, Gruzijoje, Vokietijoje ir JAV, kuriose gyvena graikai.
Skiriama senoji (XV– XII a. pr. m. e.–VI m. e. a.), vidurinė, arba bizantiškoji (VI a.–XV a. vid.), ir naujoji (nuo XIV–XVI a.) graikų kalba.
Oficiali transkripcija iš graikų į lotynų rašmenis patvirtinta ISO 843.
Senoji graikų kalba
thumb|left|200px|[[Iliada|Iliados kūrinio pradžia ]] Senosios graikų kalbos istorija skirstoma į 4 laikotarpius: Archajiškame laikotarpyje vartotas skiemeninis raštas Kretos – Mikėnų linijinis raštas. Skiriamos Jonijos – Atikos, Arkadijos – Kipro – Pamfilijos, eolėnų, dorėnų tarmių grupės. Jonėnų tarme (žymu ir Arkadijos bei eolėnų tarmių įtaka) sukurtos Homero „Iliada“ ir „Odisėja“ (užrašytos VI a. pr. m. e.).
Klasikiniame laikotarpyje jau vartotas balsinis priebalsinis Graikų raštas. Senoji graikų kalba vartota ne tik Graikijoje, bet ir jos kolonijose, kur intensyviai vystėsi tarmės. Pagrindinės tarmės buvo: Literatūra buvo kuriama Atikos (Aristofanas, Aischilas, Euripidas, Sofoklis), Jonijos, eolėnų (Alkajas, Sapfo) ir dorėnų (Pindaras, Alkmanas) tarmėmis. Helenistinio romėniškojo laikotarpio pradžioje Atikos tarmės pagrindu susiformavo bendrinė (šnekamoji ir rašomoji) kalba – koinė, po Aleksandro Makedoniečio užkariavimų vartota helenistinėse valstybėse. Jai būdinga ilgieji ir trumpieji balsiai bei dvibalsiai, taip pat muzikinis kirtis, 4 linksniai, sudėtinga linksniavimo ir asmenavimo sistema. Vėlyvajame laikotarpyje rašomoji kalba liko koinė, o šnekamojoje kalboje jos pagrindu atsirado naujosios graikų kalbos tarmių užuomazgos. Vidurinė graikų kalba buvo Bizantijos valstybinė kalba. Buvo pagrįsta koinė. Šnekamosios kalbos asmenavimo sistemoje ir sintaksėje atsirado visoms Balkanų kalboms būdingų bendrumų.
Naujoji graikų kalba
230px|right|thumb|Graikų kalbos dialektai
Jadvyga Drungaitė
Jadvyga Drungaitė (1905 m. balandžio 1 d. Užpaliuose – 1994 m. liepos 29 mėn. Berčiūnuose) – Lietuvos pedagogė, poetė, prozininkė, žurnalistė, redaktorė.
Biografija
1918–1921 m. mokėsi Zarasų pradžios mokykloje. Mokytojavo Bikūnų (Antalieptės valsčius) pradžios mokykloje. Atsisakiusi mokytojos darbo, 1923–1927 m. mokėsi Rokiškio gimnazijoje. Besimokydama Rokiškio gimnazijoje, Jadvyga susirgo džiova, ilgai gydėsi. Nuo 1928 m. studijavo Lietuvos universiteto Teologijos–filosofijos fakultete. 1940 m. fakultetą uždarius mokslus tęsė Vilniaus universitete, gavo jau tarybinį diplomą, kurį vėliau pakeitė į vokišką.
Prasidėjus vokiečių okupacijai, atvyko į tėvų nuomojamą malūną Savitiškyje, šalia Panevėžio. Prasidėjus antrajai tarybinei okupacijai, 1945 m. mirė tėvas. Jadvygai teko dirbti sunkų fizinį darbą malūne. Tik, kai karui baigiantis buvo subombarduotas malūnas, ji nusipirko namelį Panevėžyje, Pušaloto gatvėje. Panevėžio Suaugusiųjų gimnazijoje dėstė lietuvių kalbą. Mirus motinai, persikėlė į Berčiūnus pas brolį Antaną, kur ir gyveno iki mirties.
Noveles daugiausia spausdindavo žurnale „Naujoji vaidilutė“, kurį 1932–1933 m., 1936–1937 m. ir redagavo. 1935–1938 m. žurnalo „Moteris“ redaktorė.
Metodistai
thumb|200px|rigt|Metodistų bažnyčia [[Džersis|Džersyje]] thumb|250px|[[Kauno jungtinė metodistų bažnyčia]] miniatiūra|250px|right|[[Pilviškių jungtinė metodistų bažnyčia]] miniatiūra|250px|right|[[Biržų jungtinė metodistų bažnyčia]]
Metodistai – krikščioniška protestantų denominacija, susikūrusi XVIII amžiuje Jungtinėje Karalystėje. Metodistų bažnyčios įkūrėjas žymus anglų pastorius John Wesley. Terminas metodistai kilo iš taip pasivadinusios mažos Oksfordo studentų grupės, veikusios 1729 m. ir 1735 m.
Metodistų tikslas buvo kuo labiau įsigilinti į Biblijos tekstus, susilaikyti nuo prabangos, linksmybių bei sistemingai badauti savo dvasingumo labui. XVIII amžiuje metodistai dažnai lankydavo Anglijos vargšus, sergančiuosius ir kalinius. 1784 m. Baltimorėje įvykusioje metodistų konferencijoje buvo formaliai įkurta Episkopalinė metodistų bažnyčia Amerikoje. 1939 m. Episkopalinė metodistų bažnyčia susiliejo su vėliau atsiradusiomis Episkopaline pietų metodistų bažnyčia ir metodistų protestantų Bažnyčia, naujoji bažnyčia buvo vadinama Metodistų bažnyčia. 1968 m. metodistų bažnyčiai susivienijus su Evangeliškąja jungtine brolių Bažnyčia, bažnyčios pavadinimas buvo pakeistas į jungtinę metodistų bažnyčią. Šiuo metu pasaulyje gyvena apie 70 mln. metodistų, kai kuriose šalyse, pavyzdžiui, JAV, metodistų bažnyčia yra viena iš didžiausių krikščioniškų bažnyčių.
Metodistai Lietuvoje
Metodizmas Baltijos šalyse aptinkamas nuo 1900-ųjų pradžios. Metodizmas iš Šiaurės, iš Sankt Peterburgo, pasiekė Saremų salas ir pačią Estiją. Iš Pietų metodizmo banga keliavo iš Vokietijos – iš Metodistų bažnyčios, Evangelikų asociacijos bei Krikščionių brolijos bažnyčios. Antrojo Pasaulinio karo metu Evangelikų asociacija ir Brolijos bažnyčia Lietuvoje bei Latvijoje buvo susijusios su Vokietija ir priklausė Kionigsbergo apskričiai. Tuo tarpu metodistų bažnyčios buvo susijusios su Šiaurės šalimis.
Šiaurės vakarų Vokietijos konferencija 1905 m. paskyrė pirmąjį metodistų kunigą darbui Kaune, Lietuvoje. 1900 m. kunigas Heinrichas Ramkė (Heinrich Ramke) iš Kionigsbergo jau pamokslavo Kaune. Jo viešnagės metu paaiškėjo, kad grupė iš Kauno jau keletą metų palaikė ryšius su metodistų leidykla Bremene.
Lietuvoje pirmoji metodistų bendruomenė įsikūrė 1900 m. Šančiuose, Kaune. 1911 m. Kaune buvo pastatyta pirmoji metodistų bažnyčia Lietuvoje. Tai buvo pirmasis pastatas, kurį Baltijos šalyse pastatė metodistai. Vėliau bendruomenės įsikūrė Pilviškiuose (1921 m.), Tauragėje (1923 m.), Biržuose (1923 m.), Šiauliuose (1929 m.) Būtingėje (1921 m.), kuri vėliau susijungė su Šiaulių bendruomene, Marijampolėje (1937 m.), Klaipėdoje.
Laikotarpis po Antrojo pasaulinio karo, Lietuvą okupavus Tarybų Sąjungai, Metodistų bažnyčiai buvo lemtingas. Metodistų bažnyčių kunigai ir bendruomenių nariai buvo persekiojami, konfiskuojami bažnyčių pastatai. 1941 m. dėl repatriacijos į Vokietiją Lietuvą paliko daugelis kunigų bei vokiečių kilmės parapijiečių, o 1944 m. įsigaliojus sovietų valdžiai, užsidarė ir likusios metodistų bendruomenės. Tik Estijoje pavyko išlaikyti bažnytinį darbą iki pat 1991 m., kuomet Baltijos šalys vėl atgavo savo nepriklausomybę.
Metodistų bažnyčia Lietuvoje savo veiklą atnaujino 1995 m. Pirmoji 1995 m. rugpjūčio 25 d. buvo įregistruota Kauno (Šančių) jungtinė metodistų bažnyčia. 1997 m. sausio 8 d. įregistruota Lietuvos jungtinė metodistų bažnyčia. Dabar Lietuvoje veikia 8 Lietuvos Respublikos Teisingumo ministerijoje įregistruotos bažnyčios Biržuose, dvi Kaune, Kybartuose, Pilviškiuose, Šiauliuose, Tauragėje, Vilniuje, bei kuriasi naujos bendruomenės Kazlų Rūdoje, Panevėžyje, Ukmergėje.
Jungtinės metodistų bendruomenės Lietuvoje vykdo ne tik religinę, bet ir humanitarinę, socialinę, ekumeninę bei leidybinę veiklą.
Šlaitas
thumb|Įspėjamasis kelio ženklas: įkalnė. Statumas nurodytas procentais. Šlaitas – stebimos plokštumos forma, kurios visi taškai turi tokias savybes: Dažniausiai žodžiu šlaitas apibūdinama reljefo forma. Stebima reljefo plokštuma sudaryta iš aibės taškų, turinčių skirtingą absoliutinį arba santykinį aukštį.
Formos
Šlaitai skirstomi į lygius, įgaubtus, išgaubtus, banguotus. Šlaitai būna nuožulnūs arba statūs. Statesnius reljefo šlaitus yra sunkiau įveikti ratuotoms priemonėms, lengviau – vikšruotoms, dar lengviau – galūninėms.
Apskaičiavimas
Reljefo lygaus šlaito lygybė: kur l yra šlaito ilgis, a – šlaito aukštis (reikšmių tarp šlaito apačios ir viršaus skirtumas), α – kampas tarp horizonto ir šlaito. Kampas α vadinamas šlaito statumu. Šlaito aukščio apskaičiavimo pavyzdys lauke: stovėdami šlaito apačioje žiūrime į mūsų akių lygio tašką šlaito viršuje ir su eklimetru nustatome šlaito polinkio kampą α. Su matavimo juosta arba matavimo rulete išmatuojame tiesų atstumą nuo šlaito apačios iki viršaus, sužinome reikšmę l. Šlaito statumas taip pat matuojamas procentais.
Darius Brazys
Darius Brazys (g. 1968 m. gruodžio 2 d. Šeduvoje) – Lietuvos ir Radviliškio rajono politinis bei visuomenės veikėjas. – 2022 m. gegužės 3 d.)
Biografija
2006 m. baigė Kauno technologijos universitetą, viešojo administravimo magistras.
1995 m. Šeduvos globos namų direktorius, 2003 m. Radviliškio raj. savivaldybės administracijos Socialinės paramos skyriaus vedėjas.
Nuo 1992 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos, Lietuvos krikščionys demokratai narys, 2008 m. Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai Radviliškio rajono skyriaus narys.
2000–2003 m., 2007 m., 2011 m. (mandato atsisakė) ir 2015 m. (mandato atsisakė) Radviliškio rajono savivaldybės tarybos narys.
2012–2015 m. – Radviliškio rajono savivaldybės meras.
Žmona Egita, vaikai Salomėja, Ona.
Azerbaidžano TSR herbas
300px|miniatiūra|dešinėje|Azerbaidžano TSR herbas
Azerbaidžano TSR herbas – valstybinis Azerbaidžano TSR simbolis, kuris buvo priimtas 1937 metais, jo kūrėjas – grafikas Rubenas Šchijanas.
Aprašymas
Herbas, kaip ir visų kitų likusių TSRS respublikų susideda iš pagrindinių simbolių – kūjo ir pjautuvo. Toliau viduryje pavaizduotas naftos bokštas besileidžiančios Saulės fone, apvestas vainiku iš medvilnės ir rugių. Ant vainiko užrašytas užrašas „Visų šalių proletarai – vienykitės“ rusų ir azerbaidžaniečių kalbomis, aukščiau tomis pačiomis kalbomis ant juostos užrašyta „Azerbaidžano Tarybų Socialistinė Respublika“. Viršutinėje herbo dalyje atvaizduota penkiakampė žvaigždė.
Kuršaitis
Kuršaitis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.
Bergštrichas
Bergštrichas – trumpa atkarpa (štrichas), liečianti izohipsę ir nurodanti šlaito žemėjimo kryptį. Bergštrichas žymimas statmenas izohipsei, izohipsės spalva. Vienas galas liečia izohipsę, o antras galas rodo reljefo formos žemėjimo kryptį.
Kuršaitis
Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kuršaitienė (ištekėjusi moteris) ir Kuršaitytė (mergautinė pavardė).
Pavardę turi šie garsesni asmenys:
Aplinkosauga Japonijoje
miniatiūra|Tokijuje matomas išmetamųjų dujų sukeltas [[smogas.]] Japonijos aplinkosaugos istorija ir dabartinė politika atspindi tiek menką balansą tarp ekonominės raidos ir aplinkos apsaugos, tiek pastangas spręsti vietines bei tarptautines ekologines problemas. Kaip pasaulyje pirmaujanti tiek senkančių, tiek atsinaujinančių gamtinių išteklių importuotoja ir viena didžiausių fosilijų kuro vartotoja, Japonijos vyriausybė prisiima tarptautinio masto atsakomybę tausoti ir apsaugoti aplinką.
Meidži periodas
Aplinkos užterštumas lydėjo industrializaciją nuo Meidži laikotarpio. Vienas ankstyviausių atvejų buvo apsinuodijimai variu, kurių židinys buvo Ašijo vario kasyklos Točigio prefektūroje, prasidėję dar 1878 m. Dėl pasikartojančių Vatarasės upės potvynių, buvo užlieta 1600 hektarų dirbamos žemės, miestelių ir kaimų plotų Točigio ir Gunmos prefektūrose, o potvynio vandenyje buvo itin dideli neorganinio vario kiekiai iš Ašijo kasyklos. Vietiniai žemdirbiai, vadovaujami Žemutinių Rūmų nario iš Točigio Šiodzo Tanakos, kreipėsi į prefektūros ir valstybės vyriausybes, reikalaudami kasyklos veiklą sustabdyti. Nors kasybos kompanija sumokėjo kompensaciją, o vyriausybė užsiėmė Vatarasės upės pylimo statymo darbais, nebuvo prieita jokio fundamentalaus sprendimo būdo. Tačiau XX a. pr. užterštumas smarkiai sumažėjo.
Gyventojų protestai ir įstatymų sugriežtinimas
1964-taisiais neapsikentę valdžios abejingumu Mišima ir Numazu miestų gyventojai išėjo į pirmuosius protestus reikalaudami kovoti su užterštumu. Per kelerius metus įvyko didžiulis aplinkosaugos judėjimų pagausėjimas ir aštuntojo dešimtmečio pradžioje visoje Japonijoje jau buvo priskaičiuojama iki 3000 įvairaus dydžio gyventojų grupių (jap. 住民運動, jyuumin undou) pagrindinį dėmesį teikiančių ekologinėms problemoms Sparčiai didėjantis visuomenės nepasitenkinimas dėl valdžios neveiksnumo ir prieš konkrečius politikus nukreipta aktyvistų veikla buvo vienas iš pagrindinių veiksnių privertusių įvesti gan griežtus apribojimus. 1970 m. per Atstovų rūmų sesiją, vėliau pavadintą "užterštumo sesija", buvo priimti šeši nauji aplinkosaugos įstatymai, o aštuoni įstatymai buvo drastiškai sugriežtinti. Kitais metais buvo įkurta Aplinkosaugos agentūra (2001 m. pervadinta į Aplinkos ministeriją), kurį įgavo pilnateisį statusą su kitomis ministerijomis ministrų kabinete. Japonijos aplinkosaugos įstatymai per labai trumpą laikotarpį tapo vieni iš griežčiausių viso pasaulio mastu. Praktikoje tai pasireiškė didelėmis investicijomis į mažiau teršiančias technologijas, kai kurių pramonės šakų perkėlimu į gretimas valstybes arba veiklos pobūdžio pakeitimu ir kt.
XX a. aštuntas ir devintas dešimtmetis
Atradus ir sėkmingai įgyvendinus pačių aštriausių problemų sprendimus, įtampa šalies viduje aprimo. Aplinkosaugos klausimai pasitraukė nuo pirmojo plano ir tapo nebe tokie aktualūs gyventojams, kurie vos prieš kelerius metus tam skyrė didelį dėmesį. Sumažėjus visuomenės spaudimui, politikoje įtaką įgavo verslo grupės ir buvo iš naujo grįžtama prie ekonominių problemų. Kadangi iš visuomeninių judėjimų nesusiformavo stiprios organizacijos, Japonija iš vidaus nepatyrė stipresnio postūmio nei toliau gerinti ekologinę situaciją šalyje, nei tapti aktyvia dalyve tarptautinėje aplinkosaugos arenoje. Šalis šiuo laikotarpiu neprisijungė prie veiksmų stabdančių ozono sluoksnio nykimą ar ribojančių nykstančių gyvūnų ir augalų rūšių prekybą, tęsė banginių medžioklę ir intensyvią žvejybą, buvo didžiausia pasaulyje medienos iš atogrąžų miškų importuotoja ir kita. Tokia šalies pozicija, nepaisant žymių permainų vidaus politikoje, sulaukė nemažos kritikos ir lėmė, jog Japonijos, kaip aplinka besirūpinančios valstybės, įvaizdis tarptautinėje bendruomenėje buvo gana žemas.
Nuo 1990 m. iki šių dienų
Pastaraisiais dešimtmečiais išryškėjo anksčiau ne itin aktualiomis buvusios problemos, kaip kad toksinių industrinių atliekų tvarkymas ir saugojimas, atominė energetika arba sąvartynų plėtra. Tokie įvykiai kaip naftos išsiliejimas Japonijos jūroje 1997 metais, incidentai atominėse elektrinėse 1995 ir 1997-taisiais, nereguliuojamas toksinių medžiagų (ypač dioksino) patekimas į atmosferą iš plastiką deginančių jėgainių ir kiti, vėl paskatino gyventojų aktyvėjimą ir nevyriausybinių organizacijų kūrimąsi. Pokyčiai vyksta ir tarptautiniu mastu – Japonija, raginama tarptautinių organizacijų bei savo piliečių, pradėjo aktyviai įsitraukti į iniciatyvas, siekiančias spręsti tiek regionines, tiek pasaulines ekologines problemas. Šalyje vis daug dėmesio skiriama tokioms problemoms, kaip oro užterštumas mieste (NOx, kenksmingos medžiagos išmetamosiose dujose, toksinai), atliekų tvarkymas, vandens eutrofikacija, aplinkos išsaugojimas, klimato kaita, cheminių medžiagų perdirbimas ir tarptautinis bendradarbiavimas dėl aplinkos išsaugojimo. Pavyzdžiui, kaip viena Kioto protokolo signatarių ir 1997 m. jį įsteigusios konferencijos šeimininkė, valstybė siekia sumažinti anglies dioksido ir kitų šiltnamio efektą sukeliančių dujų išmetimo kiekį. Kartu su kitomis regiono valstybėmis Japonija dalyvauja rūgščiojo lietaus problemas sprendžiančio Rūgšties pasiskirstymo Rytų Azijoje stebėjimo tinklo veikloje.
Pradedant 1970 metų aplinkosaugos įstatymų sugriežtinimu ir po to sekusia 1973 metų naftos krize, Japonija aktyviai vysto naujas, aplinkai nekenksmingas, efektyviai energiją naudojančias technologijas ir šioje srityje yra viena iš lyderių pasaulyje. Pavyzdžiui, Honda ir Toyota gaminami hibridinius variklius turintys automobiliai yra laikomi pačiais ekonomiškiausiais kuro ir išmetamųjų dujų atžvilgiu. Taip yra dėl pažangios hibridinų sistemų technologijos, biodegalų, lengvesnių medžiagų panaudojimo ir geresnės inžinerijos.
Zaplag
Zaplag – 1949–1956 m. TSRS „Dalstrojaus” lagerių sistemoje veikęs sunkiųjų darbų lageris, tiekęs kalinius darbams „Dalstrojaus” Vakarų valdybos objektuose.
Literinis žymėjimas: АВ-6.
Valdybos vieta: Susumanas, Magadano sritis, TSRS.
Įsteigtas 1949 m. rugsėjo 20 d., uždarytas 1956 m. gruodžio 30 d.
Lageriniai punktai (nepilnas sąrašas):
Nuorodos
Zaplagas „Memorialo” duomenų bazėje
Walt Disney
Voltas Disnėjus (1901 m. gruodžio 5 d. – 1966 m. gruodžio 15 d.) – JAV kino filmų prodiuseris, režisierius, scenarijų rašytojas, įgarsintojas bei animatorius.
Voltas Disnėjus yra vienas žinomiausių filmų prodiuserių, jis taip pat įkūrė vieną žinomiausių pramogų parkų – Disneilendą bei kartu su broliu – „Walt Disney Productions“ kompaniją, kuri šiuo metu vadinasi „The Walt Disney Company“. Jis kartu su kompanijos darbuotojais sukūrė vieną žinomiausių animacinių herojų – Peliuką Mikį (Mickey Mouse).
Jaunystė
Voltas Disnėjus gimė Čikagoje, jo protėvių gimtinė – Airija. Persikėlę į Ameriką jie dirbo pačius įvairiausius darbus ir keliavo po visą žemyną, kol 1890 m. atsikraustė į Čikagą.
Kai Voltas buvo penkerių, jo tėtis dėl kilusių neramumų Čikagoje išsikraustė į Misūrį. Ten šeima nusipirko 45 akrus žemės ir fermą, kurioje mažasis Voltas pajuto aistrą piešimui. Vienas iš kaimynų, gydytojas pensininkas, Voltui mokėjo už jo mylimo arklio Ruperto piešinius. Berniukas žavėjosi ir traukiniais – juos paišė sėdėdamas šalia geležinkelio, žiūrėdamas, kaip traukinyje dirba jo dėdė.
Po ketverių metų, 1911 m., kartu su šeima išsikraustė į Kanzas Sitį Misūrio valstijoje. Čia lankydamas mokyklą jis susipažino su iš teatrų entuziastų šeimos kilusiu Volteriu Pfaiferiu, kuris parodė jaunajam Voltui nuostabų estrados ir „judančių paveikslėlių“ (filmų) pasaulį. Taip būsimas animatorius ėmė daugiau laiko leisti Pfaiferio namuose, nei savuose.
Po beveik vienuolikos metų, 1917 m., Disnėjų šeima grįžo atgal į Čikagą ir ten Voltas pradėjo studijuoti MakKinlio vidurinėje mokykloje ir piešė iliustracijas šios mokyklos laikraščiui. Tuo pat metu lankė ir vakarinius kursus Čikagos meno institute.
Holivudas
thumb|left|185px|V. Disnėjus 1935 m. Kai Voltas atvyko į Los Andželą, piniginėje jis turėjo 40 dolerių ir neužbaigtą filmuką kelioniniame lagamine. Įdomiausia, kad tik atvykęs jis norėjo mesti animaciją, mat manė negalėsiantis konkuruoti su Niujorko studijomis. Pirmasis užsibrėžtas tikslas buvo tapti kino režisieriumi – jis apėjo visas studijas, kurios ieškojo režisierių ir visur išgirsdavo neigiamą atsakymą.
Galiausiai su „Alisa stebuklų šalyje“ jam pasisekė – vienos iš animacijos studijų direktorė Margareta Vinkler pasakė, kad nori pamatyti daugiau šio animacinio filmuko serijų ir pasirašė su Voltu kontraktą. Tuomet kartu su broliu Rojumi vaikinukas įkūrė animacijos studiją, kurios pirmieji darbai buvo juokingi filmukai apie Alisą stebuklų šalyje.
1927 m. Margareta Vinkler ištekėjo už Čarlzo B. Mintso, kuris perėmė vadovavimą kino studijai „Universal Pictures“. Tuo metu Disnėjaus bendražygiai jau buvo išsiskirstę, mat „Alisa Stebuklų šalyje“ prarado savo populiarumą.
Laimingasis triušis Osvaldas
thumb|right|240px|Disnėjus, pristatantis visus septynis nykštukus iš filmo „Snieguolė“. 1937 m. Gan netikėtai populiariu tapo kitas – Volto bendražygio Ubo Aiverkso sukurtas – personažas „Laimingasis triušis Osvaldas“. Taigi, Voltas ir vėl pasisamdė buvusius darbuotojus ir pradėjo piešti animacinius filmukus apie triušį Osvaldą.
Kartą Voltą į Niujorką išsikvietė pats Č. B. Mintsas. Kai su juo susitiko, jam buvo pranešta, kad nuo šiol jam ir jo bendražygiams bus mokamas mažesnis atlyginimas. Jei jis su tuo nesutiks, jo paslaugų bus paprasčiausiai atsisakyta. Ponas Mintsas galėjo sau leisti tokį poelgį, mat iš Ubo Aiverkso jau buvo pasisavintos teisės į triušį Osvaldą. Vis dėlto Voltas atsisakė to, dėl ko prasidėjo ilgas teismų procesas dėl teisės leisti laimingąjį triušį. Voltas nugalėjo ir tik 2006 m. „Walt Disney Company“ atgavo teises į „Laimingojo triušio Osvaldo“ personažą iš „NBCUniversal“.
Peliukas Mikis ir kiti garsūs personažai
Iki kol buvo atgautos teisės į triušiuko Osvaldo leidimą, „Walt Disney Company“ sukūrė naują žvaigždę – Peliuką Mikį (Mickey Mouse). Volto biografai nesutaria dėl šio personažo. Vieni sako, kad jį sugalvojo grįždamas iš susitikimo su Mintsu, kiti – kad peliuką Mikį sugalvojo ir nupiešė Ubas Aiverksas. O dar kiti sakė, kad tai vienas antraeilių personažų iš filmuko „Alisa Stebuklų šalyje“ (ten peliuką vadino Aiku.
Pirmąsias „Mickey Mouse“ serijas galvojo ir animavo Ubas. Jis pavadino peliuką Mortimeriu, tačiau vėliau Volto žmona Lilijana pakeitė jo vardą į labiau tinkantį peliukui – Mikis.
Pirmiausia serialas „Peliukas Mikis“ buvo panašus į nebylųjį kiną. Tačiau pastebėjus, kad tai nepatraukia dėmesio, buvo sugalvota, jog filmuką reikia įgarsinti. Ir iki pat 1946 m. peliukas Mikis kalbėjo paties Volto balsu. Tai padėjo tapti šiam animaciniam filmukui populiariu – 1930 m. jis tapo vienu mylimiausių animacinių herojų visame pasaulyje.
Dar tebeleidžiant „Peliuką Mikį“ buvo pradėtas kurti naujas animacinis filmukas – „Kvailos simfonijos“. Tiesa, pačioje pradžioje jis vadinosi „Kaulų šokiu“. Jį taip pat kūrė ir animavo Ubas. Tačiau Ubas buvo pervargęs nuo darbo su temperamentinguoju Voltu. Gal dėl to jį perviliojo animacijos kompanija „Powers“, pažadėdama, kad jis galės turėti savo nuosavą studiją. Žinoma, Disnėjus tuojau pat pradėjo ieškoti žmonių, pakeisiančių Ubą. Naujų žmonių reikėjo jau vien todėl, kad pats nesugebėjo piešti taip greitai, kaip pabėgęs bendražygis – Ubas nupiešdavo apie 700 „Peliuko Mikio“ paveikslėlių per dieną.
1932 m. Voltas gavo specialų Oskaro apdovanojimą už „Peliuko Mikio“ sukūrimą. Šis filmukas po naujų technologijų įdiegimo tapo spalvotu, o nuo 1935 m. prie jo prisidėjo ir kiti herojai: Antulis Donaldas, Gufis, Plutas. Neilgai trukus šie personažai sulaukė savo atskirų animacinių filmukų, o ančiukas Donaldas tapo antru visų laikų mylimiausiu herojumi.
Nors Voltas tapo labai žinomu animatoriumi, tai jo netenkino. Jis visą laiką svajojo būti gausios šeimos tėvu, tačiau pirmas Lilijanos nėštumas baigėsi nesėkme – persileidimu. Tada gydytojai patarė jiems pakeliauti po šiltesnius kraštus ir pasiilsėti. Kai pagaliau Lilijana pastojo antrą kartą, Voltas savo seseriai rašė: „Man nesvarbu vaiko lytis, svarbiausia – pats vaikas.“ Jam gimė dukra, ją pavadino Diana Marija, o po kiek laiko šeima susilaukė ir antrosios dukters Šeron Mei.
Animacijos aukso amžius
1934 m. Voltas ėmė svajoti apie pilnametražį animacinį filmą. Labiausiai jis norėjo animuoti pasaką apie Snieguolę. Žinoma, tokia užgaida vos neprivertė bankrutuoti pačios studijos, mat darbas truko trejus metus, o pinigus teko skolintis iš Amerikos centrinio banko. Tačiau galiausiai kai pasirodė „Snieguolė ir septyni nykštukai“, premjerą stebėjusi publika pasibaigus filmui atsistojo ir kūrėją pasitiko ovacijomis. Filmas tada uždirbo 38 milijonus dolerių (dabar tai būtų – 98 mln. JAV dol.).
Su „Snieguole“ prasidėjo Volto Disnėjaus animacijos aukso amžius – jis dar sukūrė „Pinokį“, „Fantaziją“, „Dambo“, „Bembį“, „Pelenę“, „Dama ir valkata“, „Miegančiąją gražuolę“ ir kt. Antrojo pasaulinio karo laikais JAV vyriausybė pasirašė su „Walt Disney Company“ sutartį, pagal kurią kompanija privalėjo kurti treniruojančius ir lojalumą Amerikai didinančius filmus. Taip gimė „Fiurerio veidas“, „Pergalė su oro pajėgom“ ir kiti filmai. Žinoma, už šią animaciją Voltas negavo jokių pajamų, tačiau Disnėjus dar sykį į ekranus „išleido“ „Snieguolę ir septynis nykštukus“, taip pat pastatė Žiulio Verno „20000 mylių po vandeniu“.
Po 1940 m. „Walt Disney company“ sukūrė dar kelis pilnametražius finansiškai sėkmingus filmus: „Alisa Stebuklų šalyje“ (iki tol buvo leidžiamos atskiros serijos), „Piteris Penas“. Taip pat gimė ir dar vienas filmas, sulaukęs tokios pat sėkmės kaip ir „Snieguolė“ – „Pelenė“. Tačiau kad ir kaip pačiam patiko pilnametražiai filmai, jis nepamiršo ir serijinių animacinių filmukų – dienos šviesą išvydo triušis Bagsis. O ančiukas Donaldas ilgainiui pakeitė „žvaigžde“ tapusį peliuką Mikį.
Pramogų parkas ir palikimas
thumb|right|240px|Viena iš dviejų Volto Disnėjaus žvaigždžių [[Holivudo šlovės alėja|Holivudo šlovės alėjoje]] 1940 m. pabaigoje keliaudamas į Čikagą Voltas nupiešė pramogų parko, kuriame galėtų ilsėtis šeimos, eskizus. Ši idėja gimė jam apsilankius Vaikų fėjų parke (Children's Fairyland) Oklande, Kalifornijoje. Kai svajonių parkas buvo pradėtas statyti, vienam iš savo bendražygių jis sakė: „Noriu, kad tai atrodytų kaip niekas kitas pasaulyje, ir kad viską būtų galima apvažiuoti traukiniu“. Kol parkas buvo statomas, žmonės ne tik entuziastingai žiūrėjo Volto kurtus animacinius filmukus, bet ir 1955 m. prasidėjusią TV laidą „Peliuko Mikio klubas“. Čia savo karjerą pradėjo ir Britney Spears, ir Christina Aguilera bei Justin Timberlake.
Apie 1960 m. Volto Disnėjaus „imperija“ turėjo milžinišką pasisekimą ir tapo pasaulio lyderiu tarp norinčių atostogas leisti kartu šeimų. O be to, be Disneilendo, Voltas turėjo gausybę kitų idėjų. Tačiau baigiantis 1966 m. jam buvo nustatytas plaučių vėžys, tapęs jo mirties priežastimi. Voltas mirė po savo 65 gimtadienio. „Walt Disney Company“ iki mirties valdė jo brolis Rojus Disnėjus. Net ir praėjus daugiau nei 40-čiai metų nuo Volto Disnėjaus mirties „imperija“ tebegyvuoja.
Dabar „Walt Disney Company“ priklauso 5 kurortai, 11 teminių parkų, 2 vandens parkai, 39 viešbučiai, 8 animacijos ir 6 įrašų studijos, 11 kabelinių ir 1 palydovinė televizija. Tiesa, dabartiniai animaciniai filmai kuriami „Walt Disney Company“ piešiami nebe ranka, o kompiuteriais – nebeliko Volto Disnėjaus laikų animacijos.
NUTS:FI
NUTS:FI – Suomijos suskirstymo į teritorinius statistinius vienetus sistema.
NUTS, pranc. Nomenclature des Unités Territoriales Statistiques, Teritorinių statistinių vienetų nomenklatūra – Europos Sąjungos unifikuota teritorijų skirstymo į regionus sistema, patvirtinta 2003 m. gegužės mėn. Europos Parlamento ir Tarybos Reglamentu (EB) Nr. 1059/2003, galiojančiu nuo 2003 m. liepos 1 d.
NUTS 3 į smulkesnius administracinius vienetus toliau klasifikuojama pagal Bendrijos Vietinių administracinių vienetų sistemą LAU.
Višnicės Naujosios žydų kapinės
Višnicės Naujosios žydų kapinės  – žydų kapinės Višnicės kaime, ''ul. Polnej'' gatvėje. Kapinės buvo įkurtos tarpukariu, kai buvo uždarytos Višnicės Senosios žydų kapinės. Per II pasaulinį karą ir pokaryje sunaikintos. Kapinių vietoje įkurtas parkas.
Pistoletas
thumb|Titnaginis pistoletas (XVIII a) thumb|XIX a. Prancūzijos karinio laivyno kapsulinis pistoletas thumb|9 mm pistoletas [[Glock 17]] thumb|9 mm pistoletas Heckler & Koch USP Pistoletas  – trumpas rankinis parakinis šaunamasis ginklas su rankena ir vienu ar daugiau vamzdžių. Pistoletų šoviniai paprastai mažesnio galingumo, negu stambesnių parakinių šaunamųjų ginklų. Pistoletai skirti šaudyti į artimus taikinius (paprastai – iki 25–50 m).
Naudojami kaip savigynos ir puolimo ginklas. Egzistuoja koviniai, policiniai, medžiokliniai, sportiniai modeliai. Senoviniai pistoletai būdavo lygiavamzdžiai (graižtviniai buvo labai reti). Dabartiniai pistoletai graižtviniai, lygiavamzdžiai paprastai būna tik signaliniai pistoletai.
Klasifikacija
Pistoletai skirstomi pagal kelis kriterijus:
a) pagal parako padegimo būdą – dagtiniai, titnaginiai, kapsuliniai, šovininiai; b) pagal užtaisymo kelią vamzdžio atžvilgiu – užtaisomi pro vamzdžio priekį, užtaisomi pro vamzdžio galą (drūtgalį); c) pagal šūvių (šovinių) skaičių (kiek kartų galima iššauti visiškai užtaisius pistoletą) – vienšūviai, dvišūviai, daugiašūviai; d) pagal vamzdžių skaičių – vienvamzdžiai, dvivamzdžiai, trivamzdžiai, keturvamzdžiai, su sukamais vamzdžiais (su besisukančiu vamzdžių bloku); e) pagal lizdus tipą – tiesiog pistoletai (vienam lizdui – vienas vamzdis) ir revolveriai (vienas vamzdis ir daug lizdų su šoviniais būgne); f) pagal užtaisymo ir iššovimą (dėtuviniai pistoletai):
Etimologija
Viena iš hipotezių teigia, kad žodis pistoletas kilęs iš slavų kalbų: vid. iš vid. vok. aukšt. pischulle, pischol, pischczal, iš 'vamzdis; dūdelė; švilpynė' (kaip ir  'arkebūzos tipo šaudyklė').
Kita hipotezė teigia, kad kilo iš, o šis – iš Italijos miesto Pistoja pavadinimo (nes šiame mieste dirbo vienas iš ginklininkų, ėmusių gaminti pirmuosius pistoletus).
Trečia hipotezė teigia, kad pistolet yra grynai prancūziškas žodis, nes kilęs iš vid. 'balno priekis, priekinis lankas' (raiteliai, ginkluoti pistoletais, juos laikydavo dėkluose, tvirtinamose prie balno priekinės dalies).
Daugiavamzdžiai pistoletai
Vienas paprastų būdų padidinti šaudymo spartą – padidinti vamzdžių skaičių. XIX a. Š. Amerikoje labai populiarūs buvo dvivamzdžiai derindžeriai (derringer) ir pistoletai „revolveriškais“ vamzdžiais (pepper-box). Derindžeriai naudojami dar ir dabar. Pepper-box’ai buvo išrasti apie 1830 m. ir skirti civiliams. Jie panašūs į revolverius, tačiau turi keletą vamzdžių, kurių kiekvienas turi savo lizdą. Sparčiai paplito Britanijoje ir kai kur Europoje. Ėmė nykti apie 1850 m., kai atsirado tikrieji revolveriai, kurie buvo žymiai patogesni.
Revolveriai
Nuo pepper-box'ų skiriasi tuo, kad turi vieną vamzdį, o šoviniai dedami į cilindriniame bloke (būgne) esančius lizdus. Kiekvienas šovinys yra savame lizde, ir prieš šaunant būgnas pasisuka taip, kad lizdas su šoviniu atsistoja ties vamzdžiu, ir tuomet galima šauti. Būgne būna nuo 5 iki 10 lizdų – t. y., revolveris gali būti nuo penkiašūvio iki dešimtšūvio. Revolveriai tradiciškai laikomi paprastesniais ir patikimesniais už užsitaisančius pistoletus.
Savitaisiai pistoletai
Šoviniai būna dėtuvėje, kuri paprastai būna pistoleto rankenoje. Iššovus parako dujų energija ne tik išmeta iš vamzdžio iššautą tūtą, bet ir užtaiso skeliamojo mechanizmo spyruoklę, spyna grįždama į priekinę padėtį įstumia į šovinio lizdą naują šovinį iš dėtuvės. Vėl iššaunama nuspaudus nuleistuką. Šių pistoletų pranašumas lyginant su revolveriais – didesnė dėtuvės talpa (iki 20, o kartais daugiau šovinių).