cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
X86
Istorija
Intel kartu su HP pristatė IA-64, atskirą 64 bitų architektūrą, naudojamą Itanium procesoriuose. Tai visiškai nauja sistema, kuri neturi jokių panašumų su x86 architektūra, todėl nereikėtų jos painioti su IA-32, kuri sinonimas 32 bitų x86 architektūrai.
Urtas
Urtas  – upė pietryčių Belgijoje, Valonijos regione; Maso dešinysis intakas. Prasideda Ardėnų kalnuose dvejomis ištakomis – Rytų Urtu ir Vakarų Urtu. Jos susilieja į vakarus nuo Houfalico. Teka į šiaurės vakarus Ardėnų priekalnėmis bei lygumomis. Sudaro meandras. Įteka į Masą Lježe.
X86
Dizainas
x86 yra kintančio instrukcijų ilgio CISC dizaino architektūra, atgaliniai suderinama su senesnėmis versijomis. Žodžiai yra saugomi little-endian seka. Instrukcijos vykdymo metu, dabartiniai x86 procesoriai naudoja keletą papildomų dekodavimo žingsnių, skaidančių instrukcijas į mažesnes dalis, micro-ops, kurie yra greitai įvykdomi RISC tipo mikro architektūros.
Urtas
Didžiausi intakai: Amblevas, Vezdras (dešinieji). Prie Urto įsikūrę miestai: Ardėnų la Rošė, Hotonas, Durbua, Hamas, Esno, Liežas.
X86
Dizainas
Intel 8086 ir 8088 turėjo 14 16 bitų registrų. Keturi iš jų (AX, BX, CX, DX) yra bendrosios paskirties (nors jie turi ir specialias funkcijas, pavyzdžiui, tik CX gali būti naudojamas ciklų (loop komandos) skaitikliu postūmio operacijose). Kiekvienas jų gali būti pasiektas kaip du atskiri baitai (pavyzdžiui, BX vyresnysis baitas žymimas BH, žemesnysis BL). Keturi segmento registrai (CS, DS, SS ir ES) naudojami apskaičiuoti atminties adresą bei nustatyti duomenų ir steko segmentų pradžią. Taip pat yra keturi indekso (adreso) registrai (BP, SP, DI ir SI), saugantys savyje poslinkio dydžius, naudojamus loginio adreso formavimui bei darbui su duomenų masyvais. FLAGS registras saugo savyje požymius ir būsenas, pavyzdžiui, perpildymas, dalyba iš nulio. Galiausiai IP registras nurodo į sekančią vykdomą komandą (komandų skaitiklis).
Tobulėjant x86, instrukcijų ir registrų skaičius išaugo, buvo įvesti papildomi SIMD (viena instrukcija, daugialypiai duomenys) instrukcijų rinkiniai: MMX, SSE, SSE2, SSE3, 3DNow! (tik AMD), SSSE3. Paskutiniai modeliai įvedė patobulinimus, palengvinančius x86 virtualizaciją.
Kolūkis
miniatiūra|251x251px|Buvusių kolūkių gyvenviečių sklaida dabartinėje Lietuvos teritorijoje (~2000 gyvenviečių)
Kolūkis (arba kolchozas;, santrumpa iš коллективное хозяйство – „kolektyvinis ūkis“) – tarybinė žemės ūkio įmonė, paremta kolektyvinio ūkininkavimo idėja. Šalia kolūkių dar egzistavo tarybiniai ūkiai. Pagrindine kolūkio gyvenviete buvo laikoma kolūkio centrinė gyvenvietė.
Aprašymas
thumb|250px|1959 m. Visasąjunginei žemės ūkio parodai skirtas TSRS pašto ženklas
Oficialiai juose pirmininkas buvo renkamas visuotinu balsavimu. Kada, kur ir kiek sėti ar sodinti, kada pjauti ir kiek parduoti turėjo nuspręsti kolūkiečiai. Bet iš tikro kolūkio pirmininkas buvo skiriamas valstybės, taip pat valstybė nustatydavo planus, kiek pateikti produkcijos ir jos kainas. Planai ir kainos dažniausiai priklausydavo nuo kolūkio našumo – kuo kolūkis buvo našesnis, tuo buvo didesni planai ir mažesnės supirkimo kainos. Teritorijose su prastomis žemdirbystės sąlygomis dirbantiems kolūkiams kainos būdavo nustatomos didesnės. Buvo siekiama sulyginti skirtinguose kolūkiuose gyvenančių žmonių gyvenimo lygį, ir tai neskatino didinti darbo našumo.
Vykstant TSRS industrializacijai kolūkiuose žmonės gyveno daug blogiau nei miestuose, nes iš jų buvo tiesiog paimama vos ne visa produkcija, o liepdavo gyventi iš žemės sklypelių prie namų.
Daug kur iki 1970 m. kolūkiečiai neturėjo pasų. Tai leisdavo valdžiai sulaikyti žmones kaime. 1974 m. buvo priimta nauja TSRS pasų sistemos tvarka, pagal kurią pasus ėmė išdavinėti visiems TSRS piliečiams, kuriems sueina 16 metų. Pagal šią tvarką išimčių kaimų gyventojams ir kolūkiečiams nenumatyta. 1976 m. sausio 1 d. prasidėjo visuotinė pasų išdavimo kampanija, kuri baigėsi 1981 m. gruodžio 31 d. Per 6 metus kaimo vietovėje išduota apie 50 mln. pasų. .
Darbas kolūkiuose buvo skaičiuojamas darbadieniais (paskutiniais TSRS metais buvo mokami įprastiniai atlyginimai). Viena dirbta darbo diena galėjo būti užskaitomas kaip du ar kaip pusė darbadienio. Žiemą kolūkiečiai kirsdavo mišką ar atlikdavo kitus darbus. Daugiausiai darbadieniai buvo didinami vadovams, kalviams, mechanizatoriams, mažinami pagalbiniams darbuotojams. Kolūkių kūrimosi laikais net iki Stalino mirties 1953 m. už atsisakymą dirbti buvo nustatyta bausmė net iki ištrėmimo į Sibirą. Vėliau, siekiant žemdirbius išlaikyti kaime, jiems palaipsniui buvo gerinamas gyvenimas, pavyzdžiui, individualių namų su karštu ir šaltu vandeniu statymas, faktiškai darbo laiko sumažinimas iki 4 – 8 savaičių per metus.
Kolūkiams ir tarybiniams ūkiams (kaimuose TSRS žlugimo metais gyveno apie 1/3 valstybės gyventojų ir kolūkiai turėjo tokią techniką kaip traktorius, kombainus, sunkvežimius) nuimti derlių padėdavo Tarybinės Armijos kareiviai, iš miestų atsiųsti žmonės, daugiausiai studentai, mokiniai ar net tarnautojai ir darbininkai (ypač bulviakasiams). Dirbti į kolūkius žmonių siuntimą galima paaiškinti tuo, kad vis dėlto kolūkiuose labai trūko technikos, o ypač vieno iš svarbiausių produktų – bulvių – iškasimui, be to, esami bulvių kasimo aparatai labai daug (apie 1/3) bulvių palikdavo laukuose, kuriuos žmonės rankiniu būdu turėjo surinkti.
Įdomus faktas tai, kad kolūkiečiams buvo mokamos dvigubai mažesnės pensijos negu miestiečiams. Manoma, kad tai buvo daroma todėl, kad buvo manoma, kad kolūkiečiai turi papildomų pajamų iš savo ūkelių prie namų ar net nelegaliai ką nors užsodinę.
Žlugus TSRS pradėjo žlugti ir kolūkiai. Didžiausia to priežastis buvo ekonominės problemos. Žmonės pradėjo mažiau uždirbti ir neturėjo iš ko nusipirkti tiek maisto, o ir kolūkiai prarado savo milžiniškas dotacijas.
Lietuva
Pirmąjį kolūkį Lietuvoje valdžia įkūrė 1941 m. sausį Akmenės valsčiuje: 22 valstiečių, gyvenusių Gulbinų, Montaviškių ir Mažeikių kaimuose, ūkiai buvo apjungti ir pavadinti „V. Lenino vardo kolūkiu”.
Po karo sovietams vėl užėmus Lietuvą pirmasis kolūkis buvo įkurtas 1947 m. sausį prie Dotnuvos: iš 14 ūkininkų valdų buvo sudarytas „M. Melnikaitės vardo kolūkis”. Kaip ir visoje TSRS, kolūkiečiai pirmiausiai privalėjo beveik už dyką kolūkyje atidirbti darbadienius, paskui palaipsniui gyvenimas kolūkiuose gerėjo.
Lietuva daugiausiai specializavosi gyvulininkystėje, dalį grūdų gaudavo iš Ukrainos, taip pat plačiai sėjo javus kombinuotiems pašarams. Didelė dalis gyvulių buvo užauginama kolūkiečių asmeniniuose ūkiuose. Pašarus jiems parduodavo kolūkis.
TSRS vadovaujant Nikitai Chruščiovui buvo vykdomas kukurūzų auginimo vajus. Po TSRS vadovo vizito į JAV, buvo nurodyta visoje TSRS plačiai sėti kukurūzus, kurie Lietuvoje nespėdavo subręsti. Lietuvos TSR vadovybė, vadovaujama Antano Sniečkaus ėmėsi gudrybės: buvo nurodyta laukus apsėti grūdais, o ataskaitose buvo nurodyta, kad pasėti kukurūzai. Yra duomenų, kad kai kur laukų kraštai buvo apsėjami kukurūzais, taip slepiant kas iš tikro pasėta lauke.
Žlugus TSRS, ekonominiai sunkumai neaplenkė ir Lietuvos. Kolūkio turtas buvo dalinamas tarp kolūkiečių, dažniausiai didžioji dalis atitekdavo jų pirmininkams. Išlikę kolūkiai buvo perorganizuoti į bendroves.
1951 m. Lietuvos TSR buvo 2923, o 1989 m. – 750 kolūkių. Kolūkių skaičius pagal rajonus 1984 m. pabaigoje:
Stereotipiniai kolūkių pavadinimai
Labai dažnai kolūkių pavadinimai buvo siejami su įvairiais partijos veikėjais, dažniausiai Lenino, plačiai buvo paplitęs pavadinimas toks kaip Lenino vardo kolūkis, taip pat plačiai dominavo žodis komunizmas, Komunistinio rytojaus, Kažkurio komunistų partijos suvažiavimo ir t. t. Žlugus TSRS Rusijoje ir kituose regionuose dažnai tokie pavadinimai ir išlikdavo.
Kolūkis ir kolūkinis gyvenimas mene
Kolūkiai TSRS mene buvo labiausiai romantizuojami. Dažniausiai buvo rodoma, kaip juose linksma gyventi, didžiausia problema kultūros namų ar meninio vadovo nebuvimas, išjuokiamas kolūkio buhalteris. Paskutiniais TSRS gyvenimo metais jau pradėta kelti kolūkiuose egzistavusias ar egzistuojančias problemas.
Filmai apie kolūkių gyvenimą:
Žuklijų I piliakalnis
Žuklijų I piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24145) Trakų rajono savivaldybės teritorijoje, į pietus nuo Žuklijų, Grendavės seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Rūdiškės – Onuškis Žydakaimyje pasukus į dešinę šiaurėn link Saloviškių, už Verknės pasukus į kairę vakaruosna link Žuklijų, už 3 km pasukus į kairę pietų kryptimi, už 200 m. Nuo jo į dešinę vakarų kryptimi už 100 m. yra Žuklijų II piliakalnis.
Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Vilkokšnio ežero šiauriniame krante esančioje atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 20x12 m dydžio. Ją žiedu juosia 1,5 m aukščio pietuose ir 3 m aukščio šiaurėje, 9-15 m pločio pylimas. Šiaurinėje papėdėje iškastas 26 m pločio, 2 m gylio griovys. Šlaitai statūs, 5-8 m aukščio.
Piliakalnis dirvonuoja.
Šiaurinėje papėdėje, 0,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė.
Tyrimai
1955 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 29000 m². Išmatavimai: 190 m ilgio šiaurės – pietų kryptimi ir iki 130 m pločio.
Ričardas Jakutis
Biografija
1969 m. baigė Šiaulių J. Janonio vidurinę mokyklą. Studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijos Hidromelioracijos fakultete. Vienas pirmųjų Lietuvos didžėjų bei Lietuvos žemės ūkio akademijos Hidromelioracijos fakulteto estradinio ansamblio konferansjė. Rašė lietuviškus tekstus estradinėms dainoms. Kurį laiką gyveno Maskvoje. 1983 m. baigė Kauno kunigų seminariją.
1983–1997 m. Nemenčinės bažnyčios vikaras, klebonas. Nemenčinėje susidomėjo menu, tapo garsiu kolekcininku, išmoko lenkų kalbą. Su dar penkiais Lietuvos kunigais priklausė Taikos gynimo komitetui ir dar sovietmečiu su kitais komiteto nariais lankėsi Vokietijoje, Švedijoje, Kinijoje. 1992 m. įkūrė parapijinius namus „Vilties šeima“. Surinkta kolekcija buvo bemaž didžiausia iš privačių lietuvių dailininkų kolekcijų. Surengtos parodos Osle (Norvegija), Sopote (Lenkija), įvairiuose Vokietijos miestuose, rengiamos kasmetinės parodos „Arkos“ galerijoje (Vilnius). Kolekciją buvo galima apžiūrėti Nemenčinės parapijos namuose. Parapijos namų salėje ir Nemenčinės bažnyčioje vyko koncertai, poezijos vakarai, susitikimai su žymiais žmonėmis. 1994 m. pradėjo statyti Parapinį centrą su senelių ir vaikų našlaičių globos namais. Už finansinius nusižengimus statant šį centrą Vilniaus miesto 2-ajame apylinkės teisme nuteistas kalėti pusseptintų metų, konfiskuojant jo turtą. 2004 m. bausmę pavyko sutrumpinti iki vienerių metų ir aštuonių mėnesių. Paveikslų ir knygų kolekcijos, nebaigtas statyti Parapinis centras areštuoti ir aukcione parduoti skolų padengimui. Dalį įkalinimo laiko praleido Šiaulių tardymo izoliatoriuje-kalėjime, kur dirbo bibliotekininku. Atsisakęs kunigystės nuo 1998 m. vėl gyvena Šiauliuose. 2005 m. vedė.
Skupainys
Istorija
Sembos žemės kaimo pavadinimas Skupainīs prūsiškos kilmės. 1424 m. minimas Skupaynns. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities kaimas. 1910 m. buvo 88 gyventojai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. – 2006 m. Višniovojės apylinkės kaimas.
A1 Grand Prix
A1 Grand Prix (A1GP) – iki 2010 m. organizuotas vienviečių atvirų vieno gamintojo automobilių lenktynių čempionatas. Šios lenktynės unikalios tuo, jog kiekvienas lenktynininkas ir komanda atstovavo savo šaliai. Dėl šios priežasties A1 GP dažnai vadintas motosporto pasaulio taure. Čempionatą prižiūrėjo FIA, o lenktynės vyko nuo vasario iki gegužės mėnesio. Pirmasis A1 GP sezonas buvo surengtas 2005 m. Dėl finansinių sunkumų 2009–2010 m. sezonas buvo atšauktas, o pats čempionatas neatnaujintas.
Dalyviai
thumb|right|300px|A1 GP lenktynių buvusios (žydra spalva) ir esamos (raudona spalva) šalys dalyvės Kiekviena čempionato komanda atstovauja tam tikrai šaliai, o tos komandos lenktynininkas turi turėti tos šalies pilietybę. Tuo tarpu komandos savininkas, kiti nariai gali būti ir kitos šalies piliečiai. Iš viso A1 GP čempionate yra dalyvavusios komandos iš 29 šalių. Jos pateikiamos šioje lentelėje:
Lenktynių savaitgalis
Lenktynių savaitgalį sudaro trys dienos – nuo penktadienio iki sekmadienio. Iš pradžių penktadienį ir šeštadienio ryte rengiamos dvi laisvosios treniruotės. Taip pat šeštadienį rengiamos dviejų vlandų trukmės kvalifikacinės lenktynės. Sekmadienį vyksta dvejos lenktynės.
Pagrindinės lenktynės
Šių lenktynių starto vietos išaiškinamos trečios ir ketvirtos kvalifikacijos sesijų metu. Lenktynių startas vyksta iš vietos, o jos trukmė gali būti skirtinga – arba 180 km, arba 69 min. plius vienas ratas. Komandos privalo atlikti du sustojimus techninio aptarnavimo zonoje – pirmą kartą tarp 8-16 ratų, antra – metu, kuris nurodomas pasibaigus pirmiesiems sustojimams.
Sustojimai techninio aptarnavimo zonoje
Per visą savaitgalį lenktynininkai privalo sustoti techninio aptarnavimo zonoje tris kartus. Sustojimo metu komanda privalo pakeisti visas automobilio padangas. Nors prie automobilio dirba 8 mechanikai, vienu metu jį liesti gali tik 4 iš jų. Techninio aptarnavimo metu kuras nėra pildomas.
Taškų skyrimas
Kitaip nei įprasta kitose Formulėse, čia taškai skiriami komandoms, o ne lenktynininkams. Tai reiškia, kad sezono metu komandos gali keisti savo sudėtį neprarasdama iškovotų taškų.
Taškai skiriami pirmiems dešimt finišą pasiekusių komandų. Sprinto ir pagrindinių lenktynių metu taškai skiriami skirtingai. Taip pat papildomu tašku yra apdovanojama greičiausią ratą parodžiusi komanda. Be taškų ekipos gauna ir piniginius prizus.
Pakabos ir variklis
A1GP čempionatas vadinamas vieno gamintojo, nes visi naudojami automobiliai yra identiški ir pagaminti to paties gamintojo. Tokiu būdu stengiamasi mažinti komandų išlaidas ir suteikti šansus parodyti savo galimybes lenktynininkams. Iki 2014 m. visus automobilius kuria Ferrari kompanija.
Visi automobiliai pagaminti pagal Ferrari Formulės 1 komandos automobilį, naudotą 2004 m. sezone. Visi automobiliai naudoja Michelin kompanijos padangas be griovelių. Visus automobilius varo Ferrari-Maserati V8 varikliai, kurie išvysto iki 600 AG. Kiekvienas variklis montuojamas su prietaisu, kuris leidžia tam tikru metu automobiliui gauti paildomos galios, taip norint padidinti lenkimų skaičių lenktynėse (panašią specifiką naudoja Formulės 1 automobiliai – KERS).
Algirdas Gustaitis (1916)
Algirdas Gustaitis (1916 m. spalio 29 d. Pečerske, Mogiliovo sritis, Baltarusija – 2002 m. gruodžio 24 d. JAV) – rašytojas, JAV lietuvių visuomenininkas, žurnalistas, kartografas.
Biografija
Mokėsi Kaune, baigė gimnaziją, studijavo Kauno Vytauto Didžiojo universitete ir Vilniaus universitete. Dirbo Vilniaus universiteto bibliotekoje, domėjosi istoriografija, kartografija, parengė Lietuvos žemėlapį, rašė paaiškinimus istoriniams žemėliapiams, siekdamas parodyti tikrąsias Lietuvos žemes. Dalyvavo 1941 m. birželio sukilime, pasak liudininkų, buvo vienas iš civilių sukilėlių vadų Vilniuje.
Straipsniais iš Vilniaus dalyvavo Marijampolės "Naujoje gadynėje", tvirtino: "Lietuvoje neturi likti nei vieno žydo, nei vieno imigruoto polonizacijos tikslams žmogaus!"
1944 m. pasitraukė į Vakarus. Hanau lietuvių stovykloje Vokietijoje, įsitraukė į kultūrinę veiklą, studijavo vokiečių literatūrą Frankfurto universitete, paskui persikėlė į JAV (Čikaga, Los Andželas), 1947 m. – į Filadelfiją. Čikagoje laikraščio „Laisvoji Lietuva“ kultūros skyriaus redaktorius, aktyviai veikė šaulių, skautų organizacijose.
Rašė publicistinius straipsnius, biografines apybraižas. Priklausė kino apdovanojimus „Auksinis gaublys“ skiriančiai Holivude įkurtai užsienio spaudos asociacijai.
1991 m. lankėsi Lietuvoje, 1998 m. išleido poetiškai pakilią knygą apie kelionę su 257 nuotraukomis, 6 žemėlapiais, 79 brėžiniais ir atspaudais.
Kastel del Montė
Kastel del Montė (, 'kalno pilis') – Frydricho II 1240 m. suprojektuota pilis, dabartinės Italijos teritorijoje, Apulijos regione, Andrijoje. Tai vienas iš tobuliausių viduramžio statinių. 1996 m. pilis buvo įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo objektų sąrašą.
Istorija
Kastel del Montė pastatytas ant mažos kalvos 540 m aukštyje virš jūros lygio Andrijoje, neapgyvendintoje teritorijoje, todėl gerai matoma iš toli. Netoliese yra Santa Maria del Monte vienuolynas. Pilis pastatyta seniau čia buvusios tvirtovės vietoje, tačiau jos liekanų teritorijoje neliko.
Nors pilis buvo pastatyta Frydricho II įsakymu, jis niekada į ją neatvyko. Pilis buvo naudojama kaip karališkos šeimos narių prieglobstis medžioklės metu. Po Frydricho mirties 1250 m. pilies paskirtis buvo keletą kartų keičiama – čia buvo kalėjimas, vėliau ten žmonės slėpdavosi nuo maro bei kitų epidemijų. Galiausiai pilis liko užmiršta. Kadaise pilyje buvo marmurinės sienos bei kolonos, tačiau jas išardė vandalai. Istorikai iki šiol negali nustatyti, kokia buvo pagrindinė pilies paskirtis – Frydrichas jos net nematė. Teorijos yra įvairiausios, viena iš jų netgi teigia, kad pilis tai NSO nusileidimų vieta. Dauguma istorikų sutinka, kad pilis nebuvo pastatyta gynybos tikslams.
thumb|250px|left|Pilies planas
Pastatas
Pilies sienos yra 25 m aukščio, bokštų aukštis – 26 m. Vidinio aštuonkampio kraštinių ilgis – 16,5 m, bokštų – 3,1 m. Įėjimas į pilį – iš rytų.
Įdomybė
Italijos 1 euro cento averse pavaizduota Kastel del Montė.
center|thumb|800px|Kastel del Montė panorama iš vidaus
Vaivadijos kelias 689 (Lenkija)
Vaivadijos kelias 689 - kelias šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Jungia Bielską ir Bialoviežos-Piererovo pasienio punktą. Ilgis - 49 km.
Pagrindinės gyvenvietės prie kelio:
326 m. pr. m. e.
'''326 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Genovaitė Stanaitytė-Vasiliauskienė
Genovaitė Stanaitytė-Vasiliauskienė (g. 1921 m. balandžio 6 d. Griškabūdyje, Šakių apskritis) – Lietuvos dainininkė (lyrinis sopranas) ir chorvedė.
Biografija
Meilę muzikai paveldėjo iš motinos, kuri giedojo bažnyčios chore ir atlikdavo solo partijas. Baigusi gimnaziją, 1940 m. įstojo į Kauno konservatoriją. Dainuoti mokėsi pas M. Gedan ir Vladislavą Grigaitienę. Fortepijoną dėstė Aleksandras Kačanauskas, kitas disciplinas – Jurgis Karnavičius, Antanas Budriūnas, Petras Oleka, Stasys Santvaras ir kt. Baleto meno mokė Jadvyga Jovaišaitė-Olekienė. Vėliau dainuoti dar mokėsi ir Vilniaus muzikos mokykloje pas S. Krzyzanowska.
1944 m. pasitraukusi į Vokietiją, nuo 1945 m. dainavimo studijas tęsė Hamburgo konservatorijoje pas prof. S. Bergerį. 1949 m. išvyko į Australiją ir 1950 m. įstojo į Adelaide Elder Conservatorium, kur pas prof. B. Howardą studijavo dainavimą. Privačiai dar tobulinosi pas solistę ir pedagogę A. Binkevičiūtę-Gučiuvienę. 1950 m. vokalistų konkurse laimėjo pirmąją vietą.
Nuo 1957 m. visą dešimtmetį dainavo Adelaidės valstybiniame radiofone, dalyvavo lietuvių ir australų koncertuose Adelaidėje, Melburne, Sidnėjuje, dainavo daugelyje Australijos lietuvių kolonijų. Taip pat koncertavo JAV ir Kanados miestuose, 1965 m. išleido plokštelę.
G. Vasiliauskienė daug metų sėkmingai dirbo su chorais ir vokaliniais ansambliais. 1969–1989 m. vadovavo Adelaidės lietuvių chorui „Lithuania“ (27 moterys ir 18 vyrų), kuriam talkino ir solistas P. Rūtenis. Choras uoliai propagavo lietuvių kompozitorių kūrinius, statė muzikinius veikalus. Parengė Broniaus Budriūno kantatas „Lietuvos šviesos keliu“ (pati G. Vasiliauskienė atliko solo partiją) ir „Per pasaulį keliauja žmogus“. Pastaroji kantata buvo atlikta 1988 m. XV Lietuvių meno dienoje Adelaidėje. Dirigentė parengė chorą ir solistus, įvedė deklamaciją. Dar kartą ši kantata buvo atlikta Universiteto salėje minint birželio tremties dieną. Choras suorganizavo nemaža koncertų australams ir lietuviams, dalyvavo dainų šventėse ir kituose tautiniuose renginiuose.
Be choro, G. Vasiliauskienė vadovavo pramoginės muzikos vyrų oktetui „Klajūnai“, pastatė Miko Petrausko operetę „Consilium facultatis“. 1977 m. suorganizavo 14 mergaičių chorą „Eglutės“, dalyvavo su juo koncertuose. Lituanistinėse mokyklose vaikus mokė dainuoti, padėjo bažnyčios chorui ir lietuviškoms radijo valandėlėms. 1985 m. subūrė moterų senjorių vokalinį oktetą, kuris irgi pasirodydavo koncertuose.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1977–1978 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1977–1978 m.
Edward Gierek
Edvardas Gerekas (, 1913 m. sausio 6 d. Sosnovece, Silezijoje – 2001 m. liepos 29 d. Cešine, Lenkija) – Lenkijos politinis ir valstybės veikėjas, buvęs Lenkijos jungtinės darbininkų partijos (LJDP) CK pirmasis sekretorius (1970–1980 m.).
Biografija
Komunistu E.Gierekas buvo nuo jaunystės. Prieš Antrąjį pasaulinį karą daugiau kaip 10 metų gyveno Prancūzijoje ir Belgijoje, dirbo anglių šachtose. Karo metais dalyvavo pasipriešinimo vokiečiams judėjime.
1948 m. grįžęs į Lenkiją įstojo į LJDP ir pradėjo sparčiai kilti partinės karjeros laiptais. 1954 m. tapo LJDP CK Sunkiosios pramonės skyriaus vedėju. 1956–1964 m. buvo LJDP CK sekretorius, 1957–1970 m. tuo pat metu ir partijos Katovicų vaivadijos pirmasis sekretorius. Katovicuose jis įgijo tam tikrą populiarumą, dėl to po 1970 m. gruodžio neramumų Baltijos pajūryje paskirtas LJDP pirmuoju sekretoriumi. Taip E.Gierekas pakeitė V.Gomulką ir iki 1980 m. buvo LJDP CK Pirmasis sekretorius, faktinis šalies vadovas.
E.Gierekas aplankė Gdanską, Lodzę, žadėdamas reformas. Išties jo vadovavimo laikotarpis pasižymėjo pastangomis modernizuoti Lenkijos ekonomiką ir pagerinti santykius su Vakarų šalimis. Naudojant iš Vakarų šalių gaunamus didžiulius kreditus pradžioje pavyko pasiekti tam tikrų laimėjimų Lenkijoje gerokai pakilo pragyvenimo lygis. Atėjus laikui grąžinti paskolas padėtis ėmė sunkėti, o ją neigiamai paveikė ir 1974-75 m. naftos krizė. Pragyvenimo lygis ėmė smukti. 1976 m. kilo nauji streikai Gdanske. 1980 m. Lenkijos užsienio skola pasiekė 20 mlrd. dolerių ir prilygo TSRS užsienio skolai. 1980 m. pakėlus maisto kainas kilo vyko masiniai nacionaliniai streikai, susikūrė stiprus profsąjungų judėjimas „Solidarumas“.
Dėl šių įvykių 1980 m. rugsėjo 5 d. E.Gierekas buvo priverstas atsistatydinti iš pirmojo sekretoriaus pareigų, o gruodžio mėnesį jis buvo pašalintas ir iš CK. Po metų jis buvo pašalintas iš partijos, o V.Jaruzelskiui šalyje įvedus karinę padėtį 1981 m. buvo trumpam suimtas. Vėliau šalies politiniame gyvenime nebedalyvavo, gyveno provincijoje ir rašė memuarus.
Erhajus
Anksčiau taip pat vadintas Yeyuze ir Kunming pavadinimais.
thumb|left|Keletas iš žūklės grįžusių Erhajaus žvejų kormoranų Ežere yra keletas salų, apylinkėse galima išvysti kalnų versmių. Ežeras yra svarbus maisto šaltinis vietiniams gyventojams bajams, kurie garsėja savo žūklės metodu: jų ištreniruoti kormoranai sugavę žuvį grąžina ją žuvų pardavėjams. Nuryti žuvį paukščiams neleidžia ant kaklo užmauti žiedai.
Juan Antonio Samaranch
Chuanas Antonijas Samarančas (1920 m. liepos 17 d. Barselonoje – 2010 m. balandžio 21 d. Barselonoje) – ispanų politikas, diplomatas ir verslininkas, septintasis Tarptautinio olimpinio komiteto (TOK) prezidentas (1980–2001 m.), vienas žymiausių XX amžiaus olimpinio judėjimo veikėjų.
Plokščiai (reikšmės)
Plokščiai yra:
Juan Antonio Samaranch
Biografija
Kilęs iš turtingos šeimos, mokėsi Barselonos privačioje vokiškoje mokykloje. Prasidėjus pilietiniam karui pašauktas tarnauti sanitaru į respublikonų armiją, tačiau netrukus pabėgo į Prancūziją, o grįžęs įstojo į frankistų Falangą. Žlugus respublikai, mokėsi IESE verslo mokykloje, dirbo laikraščio „La Prensa“ sporto skyriuje, šeimos valdomame tekstilės versle.
1955–1962 m. Ch. Samarančas buvo Barselonos savivaldybės tarybos patarėjas sportui, nuo 1967 m. iki F. Franko diktatūros žlugimo 1977 m. – Ispanijos parlamento žemųjų rūmų narys. 1973 m. tapo Katalonijos provincijos parlamento pirmininku, 1977–1980 m. buvo Ispanijos ambasadorius Tarybų Sąjungoje ir Mongolijoje.
Nuo 1963 m. jis buvo Ispanijos aukščiausios sporto tarybos pirmininkas. 1966 m. F.Frankas paskyrė Ch. Samarančą Ispanijos NOK pirmininku, taip pačiais metais jis išrinktas Tarptautinio olimpinio komiteto nariu, o 1974–1978 m. buvo TOK viceprezidentas.
1980 m. 83-čioje TOK sesijoje, vykusioje prieš Maskvos olimpines žaidynes, Ch. Samarančas jau po pirmojo balsavimo etapo išrinktas septintuoju TOK prezidentu. Užėmęs šias pareigas jis radikaliai pakeitė ir atgaivino TOK veiklą. Jo iniciatyva Šveicarijos konfederacija suteikė TOK būstinei tarptautinės organizacijos statusą, JT pripažino TOK nepriklausomybę ir teisę rengti olimpines žaidynes bet kuriame pasaulio krašte be jokio politinio spaudimo, įsteigė Tarptautinį sporto teismą, priimta Tarptautinė konvencija olimpinėms emblemoms apsaugoti. Bene svarbiausia reforma- profesionalų dalyvavimas olimpinėse žaidynėse ir varžybų sukomercinimas.
1991 m. rugsėjo 18 d. TOK posėdyje Berlyne Ch. Samarančas paskelbė Vykdomojo komiteto sprendimą dėl Lietuvos TOK sugrąžinimo į TOK ir pakvietė Lietuvos sportininkus dalyvauti Albervilio žiemos ir Barselonos vasaros olimpinėse žaidynėse.
Už tarptautinius nuopelnus Ispanijos karalius Chuanas Karlosas I 1991 m. gruodžio 31 d. suteikė Ch. Samarančui markizo titulą. 2001 m. liepos mėn, iki gyvos galvos išrinktas TOK Garbės prezidentu.
Ch. A. Samarančas du kartus (1992 ir 1997 m.) lankėsi Lietuvoje. Jis buvo apdovanotas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino 1-ojo laipsnio ordinu.
Ana Politkovskaja
thumb|Ana Politkovskaja. Ana Stepanovna Politkovskaja-Mazepa (rus. Анна Степановна Политковская-Мазепа; 1958 m. rugpjūčio 30 d. Niujorke – 2006 m. spalio 7 d. Maskvoje) – rusų žurnalistė ir publicistė. Nužudyta savo namo lifte už, kaip manoma, profesinę veiklą.
Biografija
Gimė Niujorke SSRS diplomato šeimoje. 1980 m. baigė žurnalistiką Maskvos universitete, apgynusi diplominį darbą apie Marinos Cvetajevos kūrybą.
1982–1993 m. laikraščių „Izvestija“, „Vozdušnyj transport“ korespondentė, kūrybinio susiviejimo „ESKART“, leidyklos „Paritet“ bendradarbė. 1994–1999 m. laikraščio „Obščaja gazeta“ apžvalgininkė, ypatingųjų įvykių skyriaus redaktorė. 1999–2006 m. laikraščio „Novaja gazeta“ apžvalgininkė.
Ne kartą lankėsi karo veiksmų zonoje Čečėnijoje, pabėgėlių stovyklose Dagestane, parašė knygą „Kelionė į pragarą. Čečėnijos dienoraštis“. Kaupė informaciją apie neteisėtus Rusijos kareivių bei karinės žvalgybos GRU veiksmus prieš Čečėnijos piliečius, ne vieną kartą publikavo straipsnius apie tai, siekė teisminio nusikaltėlių persekiojimo – jų tarpe ir keturių GRU specialios paskirties Eduard Ulman vadovaujamo būrio narių, kaltintų dėl 6 taikių čečėnų nužudymo 2002 m. sausio mėnesį.
Už reportažų iš Čečėnijos seriją 2000 m. jai įteikta „Auksinė Rusijos plunksna“. 2002 m. rudenį per įkaitų dramą Maskvos teatre „Nord-Ost“ ji buvo viena iš derybininkų, palaikiusių kontaktą su čečėnų kovotojais jų prašymu. Aptarinėjo tai su Dūmos deputatu S. Juščenko, kuris netrukus buvo nušautas. Be to ji padėjo žuvusių karių motinoms teismuose, tyrė korupciją Rusijos gynybos ministerijoje ir Čečėnijoje dislokuotų jungtinių karinių pajėgų vadovybėje. Paskutiniame savo straipsnyje, kuris pasirodė rugsėjo pabaigoje, žurnalistė rašė apie čečėnų būrių, kariaujančių federalinių jėgų pusėje, sudėtį ir veiksmus. Sekančią dieną po jos laidotovių ji apdovanota žinomo italų žurnalisto Ticiano Tercani vardo tarptautine literatūrine premija.
Nužudymas
A. Politkovskajos kūną daugiabučiame name Maskvos centre, netoli nuomojamo buto, lifte praėjus net 55 min. nuo šūvių – 17.10 val. vietos laiku aptiko kaimynė. Greta mėtėsi pistoletas „Makarov-IŽ 71“ ir keturios gilzių tūtelės. Žurnalistė, parvažiavusi iš parduotuvės su produktų pilnais krepšiais užlipo į savo butą. Jai grįžus pasiimti iš mašinos likusių daiktų ir įėjus į liftą, žudikas peršovė A. Politkovskajai krūtinę, o paskui paleido kontrolinį šūvį į galvą. Kaip skelbiama, pareigūnai turi vaizdo įrašą su įtariamu žudiku beisbolininko kepuraite, šiuo metu kuriamas jo fotorobotas. Tačiau abejojama, ar nusikaltimas bus išaiškintas, nes A. Politkovkajos pavardė figūravo rusų tautos ir Rusijos valstybės priešų sąraše, kurį šių metų pavasarį paskelbė Liberaldemokratų partijos atstovas Valstybės Dūmoje Nikolajus Kurjanovičius.
Palaidota Maskvos Trojekurovo kapinėse.
Rugsėjo 29
Rugsėjo 29 yra 272-a metų diena pagal Grigaliaus kalendorių (keliamaisiais metais – 273-a). Nuo šios dienos iki metų galo lieka 93 dienos.
Vardadieniai
Michalina – Mykolas – Rapolas
Slaptosios tarnybos
miniatiūra|[[VSD buveinė Vilniuje]] miniatiūra|[[Vadovybės apsaugos tarnyba|VAT būstinė]]
– valstybinės įstaigos, skirtos užtikrinti šalies saugumą ir veikiančios neviešais būdais, pvz. žvalgyba, kontržvalgyba.
Paežerėlio ežeras
Paežerėlio ežeras – ežeras Lietuvoje, Širvintų rajone, 2 km į šiaurės rytus nuo Kernavės miestelio. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,31 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 104,9 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję. Ežerą iš visų pusių supa Paežerėlio miškas. Pietuose išteka Kernavės upelis link Kernavės ežero (Neries baseinas).
Romas Sakadolskis
Romualdas (Romas) Sakadolskis (1947 m. gegužės 31 d. Fuldoje, Vokietija – 2016 m. vasario 25 d. Niujorke) – JAV ir Lietuvos žurnalistas, tarptautinės radijo stoties „Amerikos balsas“ reporteris.
Biografija
1968–1972 m. Čikagos lietuvių radijo programos „Margutis“ diktorius, reporteris. 1971–1973 m. JAV lietuvių TV programos „Lietuviai televizijoje“ darbuotojas. 1974 m. baigė Merilando universiteto (University of Maryland at College Park) RTV ir kino fakultetą.
1969–2004 m. dirbo radijo kompanijoje „Amerikos balsas“ (Voice of America): 1973–1977 m. lietuvių redakcijos Vašingtone bendradarbis, 1977–1986 m. Čikagos biuro korespondentas, 1986–1995 m. lietuvių redakcijos vedėjas, 1995–2004 m. naujienų skyriaus redaktorius. Rengė reportažus iš JAV, Kanados, Europos, Pietų Amerikos, Australijos. 1987–1991 m. rengė laidas apie Lietuvos nepriklausomybės atkūrimą.
1993 m. Vilniaus universitete skaitė paskaitų ciklą „Radijo žurnalistikos pagrindai“. 1994–1999 m. organizacijos Amerikos mokytojų pagalba Lietuvos mokyklai (American Professional Partnership for Lithuanian Education, A.P.P.L.E.) kursų lektorius. 2006–2012 m. VU Komunikacijos fakulteto Žurnalistikos instituto lektorius, 2012–2014 m. dėstytojas valandininkas. Bakalauro studijų programos studentams dėstė informacinę žurnalistiką ir interviu techniką. Nuo 2014 m. VDU Politikos mokslų ir diplomatijos fakulteto Viešosios komunikacijos katedros lektorius.
Mokslo interesai: žurnalistikos sociologija, žiniasklaidos atskaitingumas ir etika, medijų raštingumas.
1966 m. Pasaulio lietuvių jaunimo 1-ojo kongreso darbuotojas, 1972 m. 2-ojo kongreso pirmininkas. Nuo 1968 m. rašė JAV lietuvių spaudoje. Nuo 1968 m. organizacijos „Santaros-Šviesos federacija“ narys. 1969–1972 m. JAV lietuvių bendruomenės Tarybos narys. 1975–1985 m. Lituanistikos seminaro komiteto narys. 1977–1979 m. žurnalo „Pasaulio lietuvis“ redkolegijos narys. 1977–1981 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės valdybos narys.
Nuo 1995 m. JAV žurnalistų draugijos (Society of Professional Journalists), nuo 2011 m. JAV žurnalistikos ir masinės komunikacijos švietimo draugijos (Association for Education in Journalism and Mass Communication) narys. Gži internetinio portalo, siekiančio aukštesnių žurnalistinės etikos standartų, draugijos narys. Visuomeninės organizacijos Piliečių Santalka tarybos narys. 2006–2009 m. Lietuvos nacionalinio radijo ir televizijos tarybos narys.
Gueuze
thumb|Gueuze alus butelyje. Gueuze (kitaip Geuze) – Belgijoje gaminama lambic tipo (savaiminės fermentacijos) alaus rūšis. Giuzas gaminamas maišant jauną (išlaikytą 1 metus) ir seną (išlaikytą 2-3 metus) lambic alų, o šitaip sumaišytam naujam alui leidžiant antrą kartą fermentuotis butelyje. Antrinė fermentacija butelyje vyksta todėl, kad jauname aluje dar būna nenuskaidyto cukraus.
Gueuze gaminamas maišant įvairų lambic alų, todėl jo skonis smarkiai skiriasi nuo įprastinių alaus rūšių (tokių kaip pilsner ar ale). Kadangi į šį alų dedami džiovinti apyniai, apynių kartumas jame visiškai nejaučiamas. Be to, laukinės mielės (kuriomis fermentuojamas lambic alus) suteikia gueuze alui neįprastą rūgštų, sausą, panašų į sidro skonį, kai kada su acto rūgšties ar pieno rūgšties prieskoniu. Kai kurie gamintojai pagamintą alų papildomai pasaldo (kad skonis taptų priimtinesnis plačiajai visuomenei).
Antrinės fermentacijos butelyje metu alyje susidaro angliarūgštės burbuliukai. Dėl šių burbuliukų gueuze alus kartais vadinamas „Briuselio šampanu“.
Giuzas įprastai parduodamas 0,37 arba 0,7 litro talpos šampano buteliuose.
Dautartai (Pagojukai)
Dautartai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Kaulakių.
CS Jahn Cernăuți
Černivcių „Jahn“ – buvęs Rumunijos futbolo klubas, kurį Černivciuose įkūrė vokiečiai.
Jungėnų apylinkė
Jungėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje.
Istorija
Apylinkė įkurta 1979 m. lapkričio 28 d. iš dalies Kalvarijos apylinkės. 1986 m. spalio 20 d. ji vėl prijungta prie Kalvarijos apylinkės.
Kyburgo dienoraštis
Kyburgo dienoraštis – Vokiečių ordino diplomato, Elbingo komtūro grafo Konrado fon Kyburgo tariamos kelionės 1397 m. vasarą į Lietuvą pas Lietuvos didijį kunigaikštį Vytautą tariami užrašai.
Dienoraščio vertimą iš vokiečių į lenkų kalbą – (Prūsijos kryžiuočių pasiuntinybės pas Lietuvos didįjį kunigaikštį 1347 metais dienoraštis, turėtų būti 1397 – korektūros klaida) rinkinyje „Pomniejsze pisma historyczne“ (Smulkesnieji istorijos raštai) 1856 m. paskelbė ir komentavo istorikas Teodoras Narbutas.
Pivašiūnų Pakalnės koplyčia
Pivašiūnų Pakalnės koplyčia – Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčios statinių komplekso koplyčia, esanti Alytaus rajone, Pivašiūnų kaime, 9 km į pietryčius nuo Butrimonių. Koplyčia stovi pakalnėje šalia kaimo kapinių, 100 m į rytus nuo Pivašiūnų bažnyčios, priešingoje gatvės pusėje. Šiuo metu pagal paskirtį koplyčia nenaudojama, nes pamaldos nevyksta, joje saugomi religinių apeigų drabužiai, bažnytinis inventorius.
Klasicizmo elementų turinti koplyčia nuo 1993 m. yra nekilnojamojo kultūros paveldo objektas, regioninės reikšmės architektūros, dailės ir sakralinis paminklas (unik. kodas ). Pivašiūnų bažnyčios statinių kompleksui, be koplyčios, dar priklauso senoji klebonija, svirnas, ūkiniai pastatai.
Architektūra
Stačiakampė koplyčia su keturių kolonų portiku pastatyta ant akmeninių pamatų iš tašytų rąstų, kampuose sujungtų į sąsparas. Statinys su dvišlaičiu stogu, trikampiu frontonu, vienanavis, salinis, užsibaigiantis trisiene apside, su kvadratiniu bokšteliu. Fasadų ir vidaus langų bei durų angos stačiakampės, bokštelio - arkinės. Fasado bokštelį ir apsidę vainikuoja geležiniai, kalvio darbo ornamentuoti kryžiai.
Koplyčios viduje yra išlikusi didelė Nukryžiuotojo skulptūra, taip pat Švč. Mergelės Marijos Sopulingosios skulptūra. Yra įrengtas nedidelis altorius, sienas puošia bažnyčios fundatoriaus Jono Klockio portretas, datuojamas 1648 m., šventųjų paveikslai, aliejumi ant drobės tapyti „Jėzus prieš Poncijų Pilotą“ ir „Šv. Petras išsigina Jėzaus“.
Koplyčios atnaujinimas
Pivašiūnai – viena labiausiai maldininkų lankomų vietų ne tik atlaidų metu, bet ir ištisus metus, be to, bažnyčia yra įtraukta į Jono Pauliaus II piligrimų kelią Lietuvoje. VšĮ „Pivašiūnų piligrimų centras“, kurio dalininkais yra Alytaus rajono savivaldybė ir Pivašiūnų Švč. M. Marijos Ėmimo į dangų parapija, planuoja koplyčią atnaujinti: apšiltinti, pakeisti lubas, grindis, langus. Ruošiamasi objektui vėl suteikti sakralinę funkciją. Ateityje prieš koplyčią numatoma pastatyti paminklą popiežiui Jonui Pauliui II. Komplekso statinius jungianti erdvė bus pritaikyta renginiams, jaunimo stovykloms organizuoti.
327 m. pr. m. e.
'''327 m. pr. m. e.''' buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1978–1979 m.
Lichtenšteino futbolo varžybos 1978–1979 m.
Tojota (miestas)
Tojota – miestas Japonijoje, Aičio prefektūroje, į rytus nuo Nagojos. Mieste yra Cucumi gamykla, kuri priklauso „Toyota Motor Corporation“, davusiai jam dabartinį pavadinimą. Anksčiau miestas vadinosi Koromo miestu (挙母市 Koromo-shi).
Istorija
Tokugava Iejasu pasivadino taip įkvėptas Tokugavos kaimo, buvusio dabartinėje Tojotos teritorijoje.
1951 m. kovo 1 d. Koromo gavo miesto statusą ir prisijungė Takahaši kaimą 1956 m. rugsėjo 30 d. Miestas pasivadino Tojota 1959 m. sausio 1 d. Tojota tapo Detroito miestu-partneriu 1960 m.
NK Rudar Velenje
Velenės „Rudar“ – Slovėnijos futbolo klubas iš Velenės.
Istorija
Klubas įkurtas 1948 m. Susikūrus nepriklausomai Slovėnijai rungtyniavo šalies futbolo sistemoje. Žaidė aukščiausioje lygoje.
Antilai
Antilai – salų grupė Atlanto vandenyno vakarinėje dalyje. Antilai juosia Karibų jūrą, šiaurėje ir rytuose skiria ją nuo Atlanto vandenyno. Kartu su Bahamais sudaro Vest Indiją. Antilai dalijami į dvi grupes – Mažuosius Antilus ir Didžiuosius Antilus.
Sambras
Sambras  – upė Prancūzijoje ir Belgijoje; Maso kairysis intakas. Prasideda šiaurės vakariniame Ardėnų pakraštyje, Aukštutinėje Prancūzijoje, Esno departamente, prie Le Nuvjon en Tjerašo kaimo. Teka į šiaurės rytus lygumomis, per seniau buvusį labai svarbų Belgijos – Prancūzijos anglies baseiną. Įteka į Masą Namiūre.
Sambras kanalu sujungtas su Uazo upe. Upė laivuojama beveik per visą ilgį. Prie Sambro įsikūrę miestai: Mobežas (Prancūzija), Tiunas, Šarlerua, Namiūras (Belgija).
Pirmojo pasaulinio karo metais prie Sambro vyko intensyvios kovos (Šarlerua, Sambro mūšiai).
Palomena
Palomena – skydblakių (Pentatomidae) šeimos blakių gentis.
Rūšys:
Jonas Orvidas
Jonas Orvidas (?–1939 m.) – akmentašys, akmens meistrų Orvidų dinastijos pradininkas.
Biografija
XX a. pradžioje iš Gruzdžių miestelio Šiaulių rajone atvyko gyventi ir dirbti į Salantų miestelį. Kurį laiką tašė akmenis statomai Salantų Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčiai. 1911 m. bažnyčios statyba buvo užbaigta, tačiau J. Orvidas pasiliko gyventi Salantuose. Savo ateitį siejo su akmentašyste, o Salantų apylinkėse gausu akmenų. Pinigų šeimai uždirbdavo tašydamas akmenis. 1937 m. šalia Salantų miestelio esančiame Gargždelės kaime nusipirko gyvenamą namą ir žemės. Čia ir įsikūrė su šeima. Mirė 1939 m. Jo darbą tęsė sūnus Kazimieras Orvidas – Viliaus Orvido tėvas.
Głos Ludu
Głos Ludu – lietuvių savaitraštis, leistas 1921 m. kovo 31 d. – liepos 6 d. Vilniuje lenkų kalba.
Istorija
Informavo apie įvykius pasaulyje, Lietuvoje ir Vilniaus krašte, nagrinėjo darbininkų socialines, švietimo, kultūros problemas, svarstė Vilnijos krašto lietuvių ir lenkų santykius, kėlė Vilniaus statuso klausimą, spausdino straipsnius apie Lietuvos praeitį, lietuvių tautosaką, legendas, padavimus.
Bendradarbiavo H. Bukovskis, A. Rakuckis, Albinas Rimka ir kt.
Głos Litwy
Istorija
Leidėjai Mykolas Biržiška, A. Pavlovič (nuo 1919 m. liepos 16 m.). Kritikavo lenkų valdžios politiką, todėl nebuvo leidžiamas 1919 m. gruodžio 6 d. – 1920 m. spalio 13 d.; 1920 m. gruodžio 23 d. – 1921 m. rugpjūčio 30 d.; 1921 m. rugsėjo 12 d. – gruodžio 12 d. Vietoj „Głos Litwy“ leisti „Echo Litwy“, „Dzwon Litwy“ ir vienkarčiai leidiniai „Adam“, „Eva“, „Josef“, „Marja“, „Jan“, „Anna“, „Piotr“, „Zosie“, „Jerzej“, „Hela“, „Litwa Nepodlegla“, „W stolicy Litwy“, „Przyszłość Litwy“, „Niech žyje Litwa“, „Jeszcze Litwa nie zginęla“, „Litwo, Ojczyzno moja!“, „Z Litwą“. Nuo 1922 m. vasario 4 d. vietoj Głos Litwy pradėta leisti „Litwa“. Spausdino „Promien“ spaustuvė Vilniuje.
Informavo apie Vilniaus krašto ir Lietuvos įvykius, rašė apie svarbiausius pasaulio įvykius, lietuvių tradicijas, kalbą, kultūrą, spausdino straipsnius Lietuvos istorijos, lietuvių literatūros klausimais, svarstė lietuvių ir lenkų santykius, publikavo lietuvių rašytojų kūrinius, polemizavo su lenkų spauda.
Atsakingieji redaktoriai A.Čarnecka, V. Rakovskis (nuo 1919 m. balandžio 10 m.).
Krzysztof Penderecki
Kšyštofas Pendereckis (1933 m. lapkričio 23 d. – 2020 m. kovo 29 d.) – lenkų kompozitorius, pedagogas ir dirigentas. Pendereckis vienas garsiausių ir sėkmingiausių lenkų kompozitorių apskritai. Tai liudija patys aukščiausi įvairiausių šalių kultūrinių, mokslinių, politinių organizacijų apdovanojimai, kurių jis turi daugiau kaip 30. Labiausiai kompozitorių išgarsino šie kūriniai: „Rauda Hirošimos aukoms“, Simfonija Nr. 3, Šv. Luko Pasija, Lenkiškasis requiem, „Anaklasis“, „Utrenja“. Taip pat Kšyštofas Pendereckis yra sukūręs 4 operas, 8 simfonijas, dešimtis vokalinių-instrumentinių kūrinių. Didelę kompozitoriaus kūrybos dalį sudaro kūriniai orkestrui, instrumentiniai koncertai ir kamerinė muzika. Šalia to, K. Pendereckis yra sukūręs muzikos džiazo ansambliui bei magnetofono juostai.
Kompozitoriui suteikta penkiolikos meno ir mokslo akademijų garbės vardai, o kur dar žymiausių pasaulio universitetų bei aukštųjų muzikos mokyklų – Jeilio, Džordžtauno, Glazgo, Ročesterio, Bordo, Madrido, Belgrado, Maskvos, Poznanės, Krokuvos – garbės daktaro ir profesoriaus vardai. Pendereckis yra pelnęs penkis „Grammy“ apdovanojimus (1987, 1998, 2001, 2013, 2017).
Biografija
Gimė Dembicoje, teisininko Tadeušo Pendereckio ir Zofijos (mergautinė pavardė Wittgeinstein) šeimoje. Krzysztofas buvo jauniausias iš trijų šeimos vaikų. Jo gimimo metu sesuo Barbara jau buvo ištekėjusi, o vyresnysis brolis Januszas studijavo teisę ir mediciną. Tėvas Tadeuszas Pendereckis buvo smuikininkas bei mokėjo groti fortepijonu. 1939 m., prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, Pendereckių šeima išsikėlė iš savo buto Dembicoje. Po karo, 1946 m. Krzysztofas Pendereckis pradėjo lankyti bendrojo lavinimo mokyklą. Pirmąsias smuiko pamokas K. Pendereckiui suteikė Stanisławas Darłakas, kuris buvo Dembicos karinio orkestro vadovas, po karo suorganizavęs savo orkestrą. Baigęs mokyklą, K. Pendereckis 1951 m. įstojo į Jogailos universitetą. Krokuvoje kompozitorius privačiai mokėsi griežti smuiku pas S. Tawroszeviczių, muzikos teorijos ir kompozicijos pas T.Skolyszewskį. 1954 m. Pendereckis pradėjo mokytis valstybinėje Krokuvos aukštojoje muzikos mokykloje, kur po metų baigė smuiko studijas ir pasuko kompozicijos link. Pendereckio kompozicijos mokytoju tapo kompozitorius Arturas Malawskis. 1957 m. mirus A. Malawskiui, kompozicijos studijas tęsė pas Stanisławą Wiechowiczių. 1958 m. baigė Krokuvos Valstybinę aukštąją muzikos mokyklą ir iki 1966 m. joje dėstė kompoziciją.
1966–1968 m. dėstė Eseno (VFR) aukštojoje muzikos mokykloje. 1968–1970 m. stažavo Berlyne. 1972–1987 m. Krokuvos muzikos akademijos rektorius, 1973–1978 m. dėstė Jeilio universitete Niu Heivene, 1987–1990 m. Krokuvos filharmonijos meno vadovas. Nuo 1972 m. diriguoja žymiausiems Europos ir JAV simfoniniams orkestrams, atliekantiems paties Pendereckio bei kitų kompozitorių kūrinius. Pastaruoju metu savo veiklą plėtoja ne tik Europoje ir JAV, bet ir Azijoje (nuo 1998 m. Pekino muzikos festivalio meno vadovas, nuo 2000 m. Kinijos filharmonijos orkestro kviestinis dirigentas). 1959 m. Lenkijos jaunųjų kompozitorių II konkurse už kūrinius „Posmai“, „Dovydo psalmės“ ir „Spinduliavimai“ Pendereckis laimėjo 3 pirmąsias premijas. 1960 m. sukurta „Rauda Horiošimos aukoms“ apdovanota UNESCO premija. K. Pendereckis 2000 metais Kanuose laimėjo Metų kompozitoriaus vardą, o 2001-aisiais už pasiekimus meno srityje buvo apdovanotas „Prince Asturia Award“ premija.
Mirė sulaukęs 86 metų, 2020 m. kovo 29 d. ryte, Krokuvoje, po ilgos sunkios ligos.
Kūryba ir stilius
Ankstyvoji K. Pendereckio kūryba paveikta Naujosios Vienos klasiko Antono Weberno ir prancūzų kompozitoriaus Pierre Boulezo kūrybos. Tačiau K. Pendereckiui įtaką darė ir rusų kompozitorius Igoris Stravinskis. K. Pendereckis atkreipė dėmesį į savo kūrybą 1959 m., festivalio „Varšuvos ruduo” metu, kuomet buvo atlikti jo kūriniai: „Strofos“, „Dovydo psalmės“ ir „Emanacijos“. Vis dėlto, Pendereckio vardą labiausiai išgarsino „Rauda Hirošimos aukoms“ 52 styginiams instrumentams, sukurta 1960-aisias. Pirmasis kompozitoriaus suteiktas pavadinimas buvo „8’37”, tačiau jis pasirodė netinkamas ir buvo nuspręsta jį pervadinti į „Raudą Hirošimos aukoms“. Šiame kūrinyje panaudotos išplėstinės grojimos technikos (extended techniques). Šis kūrinys parašymo laikotarpiu pasižymėjo faktūrinėmis naujovėmis, svarbiausia jų – klasterių panaudojimas. Tai vienas esminių sonoristinės muzikos elementų. Sonoristinės muzikos kūriniai apskritai buvo priskiriami taip vadinamai lenkų kompozitorių mokyklai ir suvokiami kaip Lenkijos tuometinės naujosios muzikos nacionalinė specifika (K.Droba). Bet jau dviejų ankstyvųjų, vienų iš labiausiai Pendereckį išgarsinusių ir išpopuliarinusių kūrinių pabaigos tarsi demonstruoja vienalaikį Pendereckio žvilgsnį tiek į ateitį, į naujosios muzikos viziją, kurią jis pats kūrė, tiek į praeitį, į tradiciją: „Rauda Hirosimos aukoms“ baigiasi ketvirtatoniniu 52-jų styginių instrumentų klasteriu, o „Polymorphia“ – 48-ių styginių griežiamu C-dur trigarsiu.
Dar po metų, 1961 m., K. Pendereckis sukūrė „Fluorescencijas“. Šis kūrinys pasižymi didesne orkestro sudėtimi: daugiau medinių pučiamųjų ir perkusinių instrumentų bei pasirinkta gigantiška perkusijos grupė, sudaryta iš 32 instrumentų, skirtų 6 atlikėjams. Tarp tokių instrumentų buvo meksikietiškas güiro, spausdinimo mašinėlės, gongai ir kiti neįprasti instrumentai. „Fluorescencijos“ buvo parašytos Donauešingeno festivalio užsakymu ir atlikimas buvo įvertintas kaip provokatyvus ir kontroversiškas. Taip pat neįprasta pasirodė ir kūrinio partitūra: kompozitorius K. Pendereckis pasirinko savo išplėtotą grafinės notacijos sistemą. Kompozitoriaus savo požiūrį į šią problemą išreiškė taip: „Mano tikslas išlaisvinti garsus iš tradicijos rėmų“.