cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gintarų piliakalnis
Tyrimai
2007 m. Julius Kanarskas piliakalnio vakarinėje papėdėje ištyrė 98 m² plotą, kuriame aptiko 47-75 cm storio kultūrinį sluoksnį. Jį sudaro 2 chronologiškai skirtingi horizontai, kuriuos skiria 10-12 cm storio sąnašinis, vėjo supustytas smėlio sluoksnis. Viršutinis kultūrinio sluoksnio horizontas smarkiai apnaikintas ariant, išlikusi apatinė 20-32 cm storio dalis. Jame aptikta sudegusio antžeminio statinio fragmentas, stiklo šukių, degto molio plytų nuolaužų, žiestos buitinės keramikos ir puodyninių koklių šukių. Apatinis kultūrinio sluoksnio horizontas vidutiniškai 18 cm, o vietomis – 25-26 cm storio. Jame aptikta akmeninio gludintuvo-galąstuvo fragmentas, akmens dirbinio ruošinys ir lipdytos keramikos šukių.
Piliakalnis ir papėdės gyvenvietės apatinis sluoksnis datuojami I tūkstantmečiu, o dvarvietė ir papėdės gyvenvietės viršutinis sluoksnis priskiriami XVI a. - XVII a. vidurio Senosios Kartenos dvaro gyvenvietei.
Samuel van Hoogstraten
thumb|right|200px| Samiuelio van Hogstrateno autoportretas (apie 1647 m., [[Ermitažas, Sankt Peterburgas)]] Samiuelis van Hogstratenas (, 1627 m. rugpjūčio 2 d., Dordrechtas – 1678 m. lapkričio 19 d., ten pat) – XVII a. Nyderlandų tapytojas, piešėjas, grafikas, meno teoretikas, literatas.
Biografija
Samiuelis van Hogstratenas gimė 1627 m. rugpjūčio 2 d. Dordrechte. Jis buvo vyriausias iš 7 Dirck van Hoogstraten ir Maeiken de Coninck vaikų. Jo tėvai buvo menonitai, tėvas Dirkas buvo pasiturintis sidabro gaminių meistras ir tapytojas. Iš pradžių Samiuelis buvo apmokytas piešimo ir graviravimo pas tėvą iki jo mirties 1640 m. Po to Samiuelis van Hogstratenas 1642 m. įstojo mokytis kelerius metus pas Rembrantą Amsterdame. 1648 m. Van Hogstratenas dokumentuotas grįžęs į Dordrechtą. 1644 m. datuojamas pirmas žinomas Van Hogstrateno paveikslas. Ankstyvoji dailininko kūryba labai artimai sekė Rembranto maniera. Jis Amsterdame susipažino su įvairiais dailininkais, tarp kurių Filipsas Koninkas ir Karelas Fabricijus. 1649 m. Van Hogstratenas pradėjo publikuoti savo poezijos kūrinius Dordrechte. 1650 m. publikavo savo romaną „Gražioji Rosalin“. Jis buvo susijęs su princų Oraniečių aplinka. Dedikavo ditirambus Miunsterio taikos sudarymo, Vilhelmo II mirties ir Vilhelmo III gimimo progomis. Žinoma, kad Van Hogstratenas nutapė keletą Oraniečių dvaro asmenybių portretų.
1657 m. Van Hogstratenas jau buvo gerai žinomu tapytoju, jis gavo užsakymą nutapyti grupinį Olandijos monetų kalyklos valdytojų portretą. Hogstratenas dirbo daugelyje žanrų, daug eksperimentavo su perspektyviuoju ir šviesos vaizdavimu. Apie 1650-ųjų vidurį jis atidarė savo mokyklą Dordrechte. 1662 m. Van Hogstratenas iškeliavo į Londoną, kur tikriausiai tikėjosi gauti užsakymų iš atstatytos karaliaus Karolio II monarchijos dvaro. Van Hogstratenas paliko Angliją po 1666 m. didžiojo Londono gaisro ir 1668 m. buvo dokumentuotas Hagoje. Svarbiausiu to meto Van Hogstrateno užsakymu buvo 8 portretų serija, sukurta Nyderlandų generolo Maerten Pauw šeimai. 1671 m. dailininkas įsigijo namą Dordrechte, užėmė provosto postą Olandijos monetų kalykloje. Jo sveikata buvo labai suprastėjusi ir jis beveik nebetapė šiais vėlyvaisiais metais. Samiuelis van Hogstratenas mirė 1678 m. lapkričio 19 d. Dordrechte. Prieš pat mirtį jis publikavo savo kapitalinį meno teorijos veikalą Inleyding tot de hooge schoole der schilderkonst, anders de zichtbaere werelt („Įvadas į tapybos arba vizualaus pasaulio mokymą“), kuris dar įdomus tuo, kad jame pateiktas kritiškas amžininko požiūris į Rembranto kūrybą.
Angolos herbas
thumb|right|200px|Angolos herbas Angolos herbas – Angolos valstybės simbolis.
Herbo aprašas
Angolos herbas yra socialistinės respublikos tipo, atspindi neseną valstybės praeitį.
Herbo skydas apvalus, skydo heraldiškai dešinysis kraštas uždengtas apačioje auksine kukurūzo, per vidurį – žalia kavamedžio, aukščiau – žalia vilnamedžio šakelėmis. Heraldiškai kairysis kraštas apjuostas krumpliaračiu. Skydo laukas mėlynas, skydo papėdėje – tekanti raudona saulė juodais linijiškais spinduliais, išsidėsčiusiais dviem ardais pagal aukštį. Spindulių fone sukryžiuoti mačetė ir kauptukas sidabrinėmis geležte ir galva bei rudais kotais. Viršutinėje skydo dalyje – auksinė penkiakampė žvaigždė. Skydo apatinę dalį ir kylančia saulę užstoja sidabrinė atversta knyga.
Po skydu auksinė juosta raudona išvirkščia puse, kurioje užrašas ' Angolos respublika'.
1558 m.
1558 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Baklažanas
thumb|Žiedas thumb|Vaisius thumb|Vaisių pintinė Baklažanas (Solanum melongena) – vienmetis bulvinių (Solanaceae) šeimos kiauliauogių (Solanum) genties augalas.
115-180 cm aukščio, stiebas tvirtas, šakotas. Lapai širdiški, tamsiai žali su violetiniu atspalviu. Žiedai stambūs, violetiniai. Žydi gegužės – rugsėjo mėnesiais.
Vaisiai valgomi, dideli, rutulio, ovalo, cilindro ar kriaušės formų, prinoksta skirtingu laiku, sveria nuo 40 iki 100 g, dažniausiai sodrios violetinės spalvos. Kai kurių veislių vaisiai būna geltonos, rudos, žalios spalvos.
Kilmė ir paplitimas
Augalo tėvynė – tropiniai Indijos rajonai. Iš čia prieš 2500 metų pateko į Kiniją, o XVI a. atvežtas į Europą, kur laikytas dekoratyviniu augalu.
Europos tautos - senovės graikai ir romėnai - taip pat žinojo baklažanus, tačiau egzistavo prietaras, kad baklažanai gali privesti prie beprotystės, jie buvo vadinami "beprotybės obuoliais". Šis visiškai nepagrįstas prietaras gana ilgam laikui sustabdė baklažanų paplitimą Europoje. Anglų sodininkai augindavo baklažanus tik dėl gražios formos ir spalvos vaisių, dėl savo formos jie buvo pavadinti "kiaušinio augalu" (egg plant). Tačiau tik atradus Pietų Ameriką, kurioje indėnai taip pat augino baklažanus, europiečiai sužinojo apie šią daržovę, pradėjo ją auginti maistui. Indėnai baklažanus vadindavo "badidžan", tikriausiai iš čia kilo rusiškas ir lietuviškas pavadinimas "baklažanas". 1870 m. baklažanas buvo pripažintas daržove. Dabar daug jų auginama Ispanijoje, Prancūzijoje, Kryme, Kaukaze, Vidurinėje Azijoje.
Sudėtis
Baklažanuose yra 0,9 % baltymų, apie 3,5 % cukraus, kalio druskų, karotino, 1,2 % ląstelienos, 0,3 % riebalų, 93,2 % vandens, vitaminų B1, B2, C, niacino. Vaisiuose taip pat dar gausu mineralinių junginių ir sausųjų medžiagų. Tai nekaloringa daržovė.
Vaistinės augalo savybės
Baklažanai padeda aterosklerozės gydymui ir profilaktikai, nes šalina iš organizmo cholesteriną, mažina jo kiekį kraujyje bei kraujagyslių sienelėse.
Dėl didelio kalio kiekio vertinami dietinėje mityboje. Kalis stiprina širdies darbą, padeda greičiau iš organizmo pašalinti skysčius. Rekomenduojama pagyvenusiems žmonėms, taip pat sergantiems širdies ir kraujagyslių ligomis, ypač kai atsiranda pabrinkimų, nusilpus širdies darbui.
Baklažanai naudingi nuo podagros, nes didina šlapimo rūgšties išsiskyrimą kartu su šlapimu.
Auginimas Lietuvoje
Lietuvoje auginamas soduose, dekoratyviniuose sklypuose. Sėklos sėjamos inspektuose kuo anksčiau pavasarį. Daigai persodinami, iki žydėjimo nuolat ir gausiai laistomi. Lietuvoje ant vieno augalo paprastai paliekami nokti ne daugiau nei trys vaisiai, kiti žiedai nuskabomi.
Švyturys
thumb|250px|Švyturys
Švyturys – bokštas, skleidžiantis šviesą, padedančią laivams naviguoti jūroje. Jų šviesos spindulio blyksniai matomi už 30-40 km, be to, jie dar siunčia radijo ir garso signalus (garso švyturiai vadinami nautofonais), kurie padeda laivams ir lėktuvams nustatyti jų buvimo vietą, pakrantę, apeiti pavojingas kliūtis jūroje. Jis palydi laivus į tolimas keliones, rodo kelią nepažįstamuose vandenynuose, neleidžia paklysti, užplaukti ant povandeninių uolų. Švyturio viduje paprastai būna sraigtiniai formos laiptai, nes taip yra patogiau užlipti į švyturį. Baltijos valstybių pakrantėse veikia per 70 šviesos, 45 radijo švyturiai, 29 garso signaliniai įtaisai ir 650 įvairios paskirties šviečiančių navigacinių ženklų. Jie laivus patikimai įspėja visuose pavojinguose ir audringose jūrų regionuose.
Švyturių istorija
Vargu ar kas tiksliai žino, kada ir kur buvo pastatytas pirmasis švyturys. Tačiau iki mūsų laikų tebėra gyvas pasakojimas apie septynis pasaulio stebuklus. Vienas iš jų yra 140 m aukščio Egipto sostinės Aleksandrijos švyturys. Jis 283 m. pr. m. e. buvo pastatytas Faroso saloje. Pačiame švyturio viršuje daugiau kaip 1500 metų degė laužas, kuris laivams rodė kelią.
Senovėje švyturių prižiūrėtojai buvo atplėšti nuo pasaulio. Kelias iki artimiausios gyvenvietės buvo labai tolimas, tad keliauti pėsčiomis ar plaukti tekdavo kelias valandas. Darbas švyturyje buvo labai pavojingas - įsisiautėjusi jūra grasindavo pražūtimi net labai įtvirtintiems į uolas švyturiams. Taip įvyko su Škotijos švyturiu. Vandens bangos pasiekė švyturio Belrok 36 m aukščio viršūnę ir nuplėšė lauko kopėčias. Kartais galingos bangos vandens kriokliais apipila švyturio bokštą nuo viršaus iki apačios. Taip atsitiko su Trinidado Hid Laid švyturiu Oregono pakrantėje. Bangos sutrikdė žibinto darbą, nors jis buvo 60 m aukščio virš jūros.
Youssef Mokhtari
Jusefas Mochtari (g. 1979 m. kovo 25 d.) – futbolininkas, Maroko rinktinės saugas.
Karjera
Rungtyniavo Autrijoje, Vokietijoje, Saudo Arabijoje.
Rinktinė
Su žaidė 2004, 2008 m. Afrikos Tautų taurėse.
Povilas Babarskas
Povilas Babarskas (g. 1988 m. gruodžio 13 d. Kaune) – Lietuvos rankininkas, Lietuvos vyrų rankinio rinktinės narys. Pozicija – dešinys pusiau kraštas.
Vištiniai paukščiai
Vištiniai paukščiai (Galliformes) – paukščių (Aves) būrys.
Priklauso naudingiausi žmogui paukščiai. Kai kurios domestikuotos rūšys tapo svarbiu žmonijos maisto šaltiniu, tarp jų ypač plačiai auginami – naminės vištos (Gallus gallus domesticus), naminiai kalakutai (Meleagris gallopavo domesticus), o daug kitų rūšių – fazanai, kurapkos ir jerubės medžiojamos tiek maistui, tiek malonumui.
Daugumos vištinių paukščių kūnas stambus, galva maža, o sparnai trumpi ir apvalūs. Jų galingi krūtinės raumenys tinka greitam bėgimui, tačiau sunkaus kūno negali nešti ilgus atstumus. Trumpas snapas yra kiek lenktas, o storos ir stiprios kojos tinka kapstyti ir atkasti maistą. Daugeliui vištinių paukščių rūšių būdingi spalvotos odos lopai arba ilgos įspūdingos uodegos ir skiauterės.
Veiklūs dieną. Vandens vengia, savotiškai maudosi smėlyje ir dulkėse. Dauguma sėslūs, kartais klajokliniai, retai keliaujantys paukščiai. Monogamai ir poligamai – nesudaro pastovių porų. Kai kurių rūšių vištiniams būdingos tuoktuvės. Lizdą įsiruošia ant žemės. Deda 9–24 margus ar vienspalvius kiaušinius. Peri nuo 17 dienų iki 4 savaičių. Išveda vieną vadą. Jaunikliai viščiukiniai. Išsirita apaugę tankiais pūkais ir greit apleidžia lizdą. Suaugę šeriasi vieną kartą, kartais 2 ir net 4 kartus. Lytinis dimorfizmas dažniausiai gana ryškus – patinai gerokai didesni, ryškesnių spalvų. Minta daugiau augaliniu maistu, lesa vabzdžius, moliuskus.
Paplitę visame pasaulyje.
Šeimos ir rūšys
Būryje išskiriamos 5 šeimos ir 302 rūšys:
Vištiniai paukščiai Lietuvoje
Lietuvoje natūraliai gyvena 6 rūšys, 1 rūšis introdukuota, 2 rūšys auginamos nelaisvėje:
Natūraliai Lietuvoje gyvenančios rūšys:
Introdukuotos Lietuvos gamtoje svetimžemės rūšys:
Svetimžemės rūšys Lietuvoje auginamos nelaisvėje:
Benaičių alkakalnis (Balkos kalnas)
Benaičių kalnas, vadinamas Balkos kalnu, kitaip – Baltos kalnu, ir akmuo (valstybės saugomas kultūros vertybių kompleksas: unikalūs kodai: komplekso – 24697; kalno – 12777; akmens – 12778; seni registro kodai: komplekso – M138K, kalno – M138K1; akmens – M138K2) – mitologinė kalva ir akmuo šiaurės vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Benaičių kaimo rytiniame pakraštyje (Darbėnų seniūnija), 160 m į šiaurės rytus nuo Kretingos-Skuodo kelio, Kulšės upelio kairiajame krante.
Balkos kalnas
Tai šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi pailga, 110 m ilgio, 50 m pločio ir iki 10 m aukščio kalva, apaugusi medžiais ir apsupta dirbamų laukų. Kalvos viršūnėje guli stambus, 1,8 m ilgio, 1,2 m pločio ir 80 cm aukščio akmuo lygia plokštuma, pasvirusia į pietryčių pusę.
350 km į vakarus yra akmuo, vad. Kūliu bobele. thumb|left|300px|Balkos kalno akmuo
Tyrimai
1936 m. Balkos kalną žvalgė ir apmatavo Balys Tarvydas.
1950 m. Didžiosios Britanijos Grand Prix
'''1950 m. Didžiosios Britanijos Grand Prix''' buvo pirmosios FIA organizuotos Formulės 1 čempionato lenktynės ir pirmos 1950 m. sezono lenktynės, kurios vyko 1950 m. gegužės 13 dieną Silverstouno trasoje.
Lenktynes sudarė 70 ratų, o jas laimėjo italas Giuseppe Farina su Alfa Romeo automobiliu. Antrą ir trečią vietas užėmė kiti Alfa Romeo lenktynininkai atitinkamai Luigi Fagioli ir Reg Parnell.
Lenktynes stebėjo tokios asmenybės kaip Didžiosios Britanijos karalius Jurgis VI, karalienė Elžbieta, princesė Margarita ir kiti to meto karališkos šeimos nariai.
Lenktynėse dalyvavo 4 Alfa Romeo, 7 Maserati, 5 English Racing Automobiles, 5 Talbot-Lago ir 2 Alta automobiliai. Šiose lenktynėse dėl finansinių nesutarimų su FIA nedalyvavo Ferrari komanda.
StarCraft: Brood War
StarCraft: Brood War – 1998 m. išleistas realaus laiko strateginio žaidimo „StarCraft“ papildymas.
Bendra informacija
Papildymas siūlo po du naujus kovinius vienetus kiekvienai rasei, visą eilę naujų vietovių, kuriose gali vykti kovos, geresnį rasių balansą ir dar tris naujus epizodus pratęsdamas „Starcraft“ istoriją. Naujosios misijos akivaizdžiai sunkesnės, jaunesnio amžiaus žaidėjams gali pasirodyti išvis nepereinamos be kodų. Paprastai dabar internete žaidžiama tik su šiuo papildymu.
Priešistorė
Tasadaro (Tassadar) pasiaukojimu Zergų valdovo rūmai (Overmind) sunaikinti. Protoss gimtajame pasaulyje siautėja niekieno nevaldomi Zergai. O anksčiau Zergų užvaldyta ir bendražygių išduota buvusi Terran karininkė Kerrigan, nuobodžiauja sau pati viena savo kūne laikydama visą pažangiausią išblaškytų Zergų superginkluotę. Tuo tarpu žemės UED armija vadovaujama admirolo DuGalle viską atsargiai stebi iš toliau ir turi savo slaptų planų. Tokia „StarCraft“ pabaiga kartu ir „Starcraft: Brood War“ pradžia. Akivaizdu, kad tikrosios kovos dar tik prasideda.
Nauji koviniai vienetai
Zerg
Protoss
Penula
Pradžioje penulas vilkėdavo tik žemo statuso žmonės – vergai, kareiviai ir kt. III a. penulos pasidarė madingos, jas ėmė dėvėti kaip kelionėje ar jodinėjant patogų drabužį, saugantį nuo lietaus ir šalčio. Kelionėse penulas vilkėdavo ir moterys.
Aleksandras Severas buvo uždraudęs mieste moterims vilkėti penulą.
Vienu metu penula užėmė togos vietą, penula pasidarė dažnu miesto drabužiu. Šaltiniuose minima, kad oficialiai pasisakantys oratoriai vilkėdavo penulas.
Atrodo, kad nuo orų apsisaugoti skirtos penulos galėjo turėti prisiūtą gobtuvą.
Iš penulos atsiradęs bažnytinis arnotas.
Pedonomas
Pedonomas privalėjo tikrinti berniukus ir griežtai bausti apsileidusius ir tingius. Pagal Likurgo įstatymus pedonomui buvo paskirti mastigoforai, kurie vykdydavo paskirtas bausmes. Nepaklusnius siųsdavo eforų teismui.
1988 m. Nobelio premijos laureatai
1988 m. Nobelio premija skirta šiems asmenims:
Apeikiškio ežeras
Apeikiškio ežeras – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajono rytuose, apie 7,5 km į pietryčius nuo Obelių. Ežero forma ovali. Ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus 0,56 km, plotis 0,37 km. Altitudė 117,9 m. Rytiniai, šiauriniai ir vakariniai krantai statoki, pietinis pelkėtas (Guotinės pelkė), apaugęs mišku. Iš šiaurės į pietus prateka Kriaunos upės intakas Apeikės upelis (Šventosios baseinas). Į šiaurės vakarus už 0,21 km telkšo Apeikiškio tvenkinys.
Prie ežero yra Apeikiškio kaimas.
Indie folk
Indie folk – muzikos žanras, išsivystęs XX amžiaus dešimtame dešimtmetyje, kuomet indie rock atlikėjai pradėjo savo kūriniuose naudoti folk ir klasikinio kantri elementus. Pagrindinis indie folk instrumentas – akustinė gitara, maišoma su kitais instrumentais. Žanro pionieriais laikomi tokie atlikėjai, kaip Ani DiFranco ir Dan Bern.
1556 m.
1556 m. buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Gimtadieniai
Nedatuota
Mirtys
Nedatuota
Konsulinis teismas
Konsulinis teismas - teismo rūšis; istorinis proceso bei konsulinės teisės institutas.
Vokietijos Imperijos teisė
Vokietijos Imperijos konsuliniai teismai veikė kaip:
Imperijos teismas kaip aukštesnioji konsulinio teismingumo instancija nagrinėjo apeliacines bylas. Teisena vyko pagal civilinio ir baudžiamojo proceso kodeksus. Konsulinis teismas sprendė materialinės konsulinės teisės klausimus, rėmėsi Prūsijos visuotiniu žemės teisynu (Das preußische allgemeine Landrecht), komercine teisė ir komerciniais papročiais; baudžiamojoje teisėje - policijos teisės normomis.
Žagarėlis
thumb|Žagarėliai thumb|150px|Žagarėlis
Žagarėliai – tradicinis lietuviškas kepinys. Ruošiama įvairiais būdais, tačiau paprastai tešla ruošiama iš miltų, kiaušinių, sviesto ir grietinės; kad žagarėliai būtų trapesni, pilamas spiritas arba actas, arba tešla ruošiama tik iš kiaušinių ir miltų. Išminkius labai kietą tešlą, iškočiojamas plonas lakštas, kuris supjaustomas juostelėmis. Šios įpjaunamos per vidurį, persukamos ir kepamos karštuose riebaluose (taukuose ar aliejuje). Pateikiami apibarstyti cukraus pudra.
Aradninkų ežeras
Aradninkų ežeras – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Lazdijų rajone, apie 9 km į šiaurės vakarus nuo Kapčiamiesčio, Veisiejo ežero pusiasalyje. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,15 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 111,2 m. Rytinis krantas aukštas, vakarinis ir šiaurinis krantai žemi ir pelkėti. Pietinė ir rytinė pakrantės apaugę mišku (Šulnelių miškas). Šiaurėje išteka upeliukas link Veisiejo ežero (Baltosios Ančios baseinas). Šalia įsikūręs Aradninkų kaimas.
Kara (Togas)
Kara − miestas Togo šiaurėje, įsikūręs Karos regione; 413 km į šiaurę nuo Lomės.
Miestas išsidėstęs šalia Lomės − Uagadugaus (Burkina Fasas) plento.
Stallion Laguna FC
Namų rungtynes žaidžia „Biñan“ stadione.
Istorija
Klubas įkurtas 2002 m. Pateko į aukščiausią šalies lygą, o 2019 m. iškovojo trečią vietą.
Dėl pandemijos grėsmių 2021 m. čempionatas Filipinuose nevyko.
Sezonai
Šaltiniai:
Sudėtis
''Atnaujinta; 2023 m. kovo 31 d.''
Tučnos valsčius
Tučnos valsčius  – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Palenkės Bialos apskrityje. Centras – Tučna. Ribojasi su Hanos, Kodenio, Lomazų, Piščaco, Slavatičės ir Sosnuvkos valsčiais.
Paviršiaus struktūra
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 170,37 km², iš kurių: Valsčius sudaro 6,19 % apskrities teritorijos.
Gyventojai
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:
Administracinis suskirstymas
Bokinka Krulevska, Bokinka Panska, Choroščinka, Dombrovica Duža, Kalichovščizna, Leniuškai, Matiašuvka, Mazanuvka, Miendzilešas, Ogrodnikai, Rozbituvka, Tučna, Viskai, Vladislavuvas, Vulka Zablocka, Vulka Zablocka Kolonija ir Žukai.
Jungasas
thumb|right|250px|Yungas šalia [[La Pasas|La Paso]] Las Jungasas arba Junga  – rytinė Andų kalnų dalis (500–2500 m aukštyje), išsidėsčiusi daugiausia Bolivijoje, taip pat Argentinoje, Peru ir Ekvadore. Vakaruose kyla į Puną, pietuose leidžiasi į Gran Čaką. Skiriamos Peru Junga, Bolivijos Junga ir Argentinos Junga.
Oras lietingas, šiltas ir drėgnas dėl rytinių vėjų. Dėl dažno lietaus susiformuoja rūkas, vadinamas baritu. Vyrauja džiunglių augalija (vadinamieji rūko miškai), tankūs sąžalynai. Svarbiausios auginamos kultūros yra kava, citrusai, koka, cukranendrės, bananai, papajos, moliūgai, burnočiai, bromelijos, kukurūzai. Jungoje didelė augalų ir gyvūnų įvairovė, daug endeminių rūšių. Kalnų šlaitais teka daug vandeningų upių ir upelių, sudarančių krioklius.
Jungoje gyvena nemažai afrikietiškos kilmės gyventojų (kolonijiniais laikais dirbo Jungos kasyklose), taip pat indėnų. Viena svarbiausių gyventojų veiklų – kokos auginimas.
Bolivijoje, Jungaso regione driekiasi vienas pavojingiausių pasaulyje kelių Camino de las Yungas.
Birutė Jonuškaitė
Birutė Jonuškaitė-Augustinienė (g. 1959 m. spalio 5 d. Seivų kaime, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijos Seinų apskrities Punsko valsčiuje) – Lietuvos prozininkė, publicistė ir poetė. Lietuvos rašytojų sąjungos narė nuo 1994 m.
Biografija
Mokėsi Vaitakiemio pradinėje mokykloje, vėliau – Punsko lietuvių licėjuje. 1978 m. įstojo į Vilniaus universitetą studijuoti žurnalistiką. Gavusi diplomą, grįžo į Lenkiją; dirbo Suvalkų vaivadijos savaitraštyje „Krajobrazy“ bei lietuviškame žurnale „Aušra“, ėjo atstovės spaudai padėjėjos pareigas Suvalkų savivaldybėje.
Cilindrinis stalas
thumb|right|250px|Cilindrinis stalas Cilindrinis stalas, Kaunico biuras – rašomasis stalas, savo konstrukcija primenantis Mazarinio biurą. Tai stalas su mažomis lentynėlėmis ant stalo paviršiaus tolimojoje stalo pusėje ir ketvirčio skritulio formos borteliais. Nenaudojamo stalo viršus uždengiamas sukiojamu ketvirčio cilindro pavidalo gaubtu, judančiu ant ašies. Gaubtas gali būti rakinamas.
Birutė Jonuškaitė
Biografija
1985 metais atvyko gyventi pas vyrą į Lietuvą. Gyveno Ukmergėje, dirbo kraštotyros muziejuje jaunesniąja moksline bendradarbe, vėliau – Kultūros rūmų metodininke spaudai. 1990 metais išvyko su šeima į Kanadą, ten gimė jos antroji dukra. Grįžusi į Lietuvą įsikūrė Vilniuje. 1994 metais pradėjo dirbti „Šeimos“ žurnale, 1995–2002 buvo vyriausiąja jo redaktore. 2002–2003 – žurnalo „Šeima ir pasaulis“ sumanytoja ir vyriausioji redaktorė. 2003 m. pradėjo dirbti Lietuvos rašytojų sąjungos Valdybos sekretore, nuo 2004 iki 2018 – pirmininko pavaduotoja, o nuo 2018 m. sausio Lietuvos rašytojų sąjungos pirmininke.
Cilindrinis stalas
Kaip ir daug vėliau išrastas ritininis stalas cilindrinio stalo darbinis paviršius ir visi ant jo esantys daiktai baigus darbą gali būti palikti darbinėse vietose, nes pasuktas gaubtas uždengia visą paviršių.
Birutė Jonuškaitė
Biografija
Spausdintis pradėjo 1986 m. tuometiniame „Pergalės“ žurnale. Nuo to laiko jos proza, publicistika bei eseistika yra spausdinama įvairiuose kultūros leidiniuose, eilėraščiai publikuoti bendruose rinkiniuose, 2004 ir 2005 m. „Poezijos pavasario“ almanachuose. B. Jonuškatė verčia iš lenkų kalbos, o jos apsakymų ir eilėraščių yra išversta į anglų, baltarusių, ukrainiečių, lenkų, vokiečių, kroatų, rusų, ispanų, prancūzų, gruzinų, slovėnų, latvių kalbas.
Cilindrinis stalas
Cilindrinis stalas dar vadinamas Kaunico biuru, nes, manoma, Prancūzijoje šiuos stalus XVIII a. pirmoje pusėje išpopuliarino Wenzel Anton von Kaunitz, tuometinis Habsburgų ambasadorius prie Prancūzijos karaliaus dvaro. Prancūzijos dvaras entuziastingai ėmė naudotis tokio tipo stalais.
Žymiausias cilindrinis stalas, o galbūt ir pats žymiausias istorijoje stalas, yra Bureau du Roi ('karaliaus stalas'), XVIII a. pagamintas Prancūzijos karaliui. thumb|right|250px|Bureau du Roi
Mastigoforas
Mastigoforas ; taip pat mastigonomas;, ) – žemesnysis policijos valdininkas senovės Graikijos valstybėse, vykdęs kūno bausmes, paskirtas aukštesniųjų magistratų.
Pvz., Spartoje Likurgas buvo priskyręs mastigoforus pedonomams, kurie prižiūrėdavo berniukų auklėjimą. Teatruose mastigoforai prižiūrėdavo tvarką, tam jie būdavo įsikūrę orkestre, prie Dioniso altoriaus. Tvarką jie prižiūrėdavo ir olimpinėse žaidynėse.
Anchelis Marija de Lera
Anchelis Marija de Lera (, 1912 m. gegužės 7 d. Baidės, Kastilija ir La Manča – 1984 m. liepos 23 d. Madridas) – Ispanijos rašytojas, žurnalistas.
Biografija
Mokėsi Vitorijos kunigų seminarijoje, vėliau įstojo į Granados universitetą studijuoti teisės. Studijų nebaigė dėl 1936 m. prasidėjusio Ispanijos pilietinio karo, jame kovėsi respublikonų pusėje. Respublikonams pralaimėjus 1939–1947 m. kalėjo. Dirbo žurnalistu Ispanijoje ir Vokietijoje.
Vienas Ispanijos rašytojų ir menininkų asociacijos įkūrėjų. Kūrybai būdingos socialinės, toreadorų gyvenimo, pilietinio karo, emigracijos temos, dramatizmas, sentimentalumas.
Syrkino spaustuvė
Syrkino spaustuvė – spaustuvė ir leidykla, veikusi Vilniuje 1859–1915 m.
Istorija
Nuo 1906 m. leido lietuviškas knygas, vėl spausdino lotynišku šriftu; 1906 m. išleido 20 leidinių, o 1913 m. išspausdintų knygų tiražas siekė 100 000 egz. 1895 m. spaustuvė už gerą spaudos darbų kokybę I Visos Rusijos spaudos darbų parodoje Peterburge gavo Imperatoriškosios rusų technikos draugijos bronzos medalį.
Spaustuvė leido ir legalius Lietuvos socialdemokratų partijos laikraščius: „Naujoji Gadynė“ (1906–1907 m.) „Skardas“ (1907 m.) „Žarija“ (1907–1908 m.)
Dvejetainis-dešimtainis kodas
Dvejetainis-dešimtainis kodas yra tarpinė tarp dvejetainės ir dešimtainės kodavimo sistema, kurioje kiekvienas dešimtainis skaitmuo koduojamas savo atskira dvejetaine seka. Pavyzdžiui, skaičius 16 dvejetaine sistema koduojamas kaip 10000 o dvejetaine - dešimtaine sistema kaip 0001 0110. Šiuo formatu galima koduoti ir dešimtaines trupmenas, arba skiriant kableliui papildomą derinį ar tiesiog sutariant kur yra įsivaizduojama kablelio vieta. Skaitmenims nuo 0 iki 9 užkoduoti reikia ne mažiau kaip 4 bitų (lieka penki nepanaudoti deriniai). Todėl jį paprasčiausia naudoti keturių bitų įrenginiuose (pavyzdžiui, 74181). Aštuonių bitų procesoriuose į vieną žodį galima sutalpinti du tokius skaitmenis arba tiesiog naudoti tik keturis bitus iš aštuonių.
Pagrindinis šio kodo privalumas - paprastas vertimas iš bei į dešimtainę sistemą. Tačiau šis kodas mažiau ekonomiškas - dvejetainėje sistemoje į keturis bitus galima sutalpinti skaičius nuo 0 iki 15. Dvejetainis-dešimtainis kodas buvo plačiau naudojamas pirmuosiuose kompiuteriuose. Šiuo metu jis daug mažiau paplitęs tačiau naudojamas jei skaičiuojant dvejetaine sistema galimos vertimo ar apvalinimo klaidos. Kai kurios dešimtainės trupmenos dvejetaine sistema gali būti užrašomos tik kaip begalinės trupmenos (pavyzdžiui, 0,2 dvejetainėje sistemoje yra begalinė trupmena 0,001100110011 ...). Todėl, jei būtina skaičiuoti absoliučiai tiksliai (pavyzdžiui, finansuose), dvejetainė - dešimtainė sistema tinka geriau nei dvejetainė. Dvejetainėje - dešimtainėje sistemoje taip pat paprasta padauginti ar padalinti iš dešimties.
Dvejetainis-dešimtainis kodas vis dar paplitęs elektroniniuose laikrodžiuose, skaitikliuose bei kitose paprastose sistemose kur nėra mikroprocesoriaus, nes tokį kodą paprasčiau atvaizduoti skaitmeniniu indikatoriumi: kiekvieną keturių bitų skiltį galima tiesiogiai sujungti su dešimtaine indikatoriaus skiltimi. Kartais pasitaiko ir tiesiogiai kodą rodančių laikrodžių.
1972 šį kodą buvo bandoma užpatentuoti tačiau patentas buvo atmestas. . Tai buvo svarbus įvykis sprendžiant ar kodai bei algoritmai gali būti patentuojami.
Dvyniai (reikšmės)
Žodis dvyniai gali reikšti:
Luokė
Luokė – miestelis Telšių rajono savivaldybėje, 21 km į pietryčius nuo Telšių. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Pro miestelį teka Virvytės dešinysis intakas Vaidys. Stovi medinė Luokės Visų Šventųjų bažnyčia, kapinių koplyčia, nuo XVI a. rengiamos mugės. Veikia Luokės Vytauto Kleivos gimnazija, biblioteka, paštas (LT-88033).
Miestelis spindulinio plano, kurį sąlygojo plentai į Telšius, Varnius, Užventį, Kuršėnus. Visų Šventųjų bažnyčia (liaudies architektūros paminklas) pastatyta 1774 m., medinė varpinė – 1899 m.; joje yra dailės paminklų. 1938 m. pastatyta mokykla (architektas Steponas Stulginskis), 1952 m. įsteigta vidurinė mokykla, yra muzikos ir dailės mokyklos, kultūros centras, pirminės sveikatos priežiūros centras, 1940 m. atidaryta biblioteka.
Paminklai:
Etimologija
Luokė – tai sulietuvinta žemaitiško žodžio loukė forma. Senuose šaltiniuose dar rašoma Lukny, lenkai vadino Łukniki.
Geografija
Už kelių kilometrų į pietryčius nuo miestelio yra Šatrijos piliakalnis (229 m) ir Šatrijos draustinis, Bivainės miške stovi Tado Blindos pušis. Luokės pagrindiniai keliai:
Istorija
Manoma, kad Luokės gyvenvietė kūrėsi dar XIV a. sankryžoje kelių, ėjusių nuo Tilžės Viekšnių link ir nuo Šiaulių pajūrio link. XIV a. pabaigoje – XV a. pradžioje buvo Luokės dvaras ir valsčius. 1416 m. Ldk Vytauto Didžiojo nurodymu pastatyta viena pirmųjų bažnyčių Žemaitijoje Luokės bažnyčia, įkurta parapija, suformuotas vyskupo dvaras. Nuo 1471 m. kai kuriuose šaltiniuose gyvenvietė vadinama miestu, iki 1526 m. minimas Luokės miestelis. 1775 m. Abiejų Tautų Respublikos Seimas už nuopelnus Luokę valdyti paskyrė Andrių Oginskį.
Nuo XV a. pabaigos Luokėje rinkosi turgūs, 1793 m. suteikta turgaus ir prekymečių privilegija. Garsūs Luokės turgūs („jomarkai“) lėmė, kad nuo XVI a. į miestelį suvažiuodavo pirkliai iš Kėdainių, Tilžės, aplinkinių Žemaičių kunigaikštystės miestelių. Luokė klestėjo iki XVII a. vidurio karų su švedais. Žinoma, kad 1638 m. miestelyje gyveno 9 profesijų amatininkai, miestelyje buvo daktarų ir kitų profesijų atstovų. 1790 m. suteikta privilegija rengti turgus. Vykdavo keturi prekymečiai per metus. Luokė turėjo net savo svorio vienetą – „Luokės matą“.
1919 m. vasario 27 d. saksų savanorių daliniai prie Luokės sumušė Raudonosios armijos Žemaičių pulką. XX a. ketvirtame dešimtmetyje Luokėje veikė „Šatrijos“ knygynas, kuris leido ir knygas. 1941 m. liepą Rainiuose ir Viešvėnuose nužudyta apie 200 Luokės žydų. TSRS valdžia 1940–1941 m. ir 1944–1952 m. ištrėmė 409 Luokės ir aplinkinių kaimų gyventojus. 1945 m. gegužės 10 d. Luokę puolė lietuvių partizanai, ketindami išvaduoti suimtuosius. Sovietmečiu buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.
Gyventojai
thumb|300px|Koncertuoja Luokės kultūros namų folkloro ansamblis, 2006 m.
Daugiausia gyventojų Luokėje užfiksuota 1638 m. – 816. Vėliau, per visą XVII a. ir XVIII a. tokio skaičiaus nebepasiekta, vidutiniškai gyveno 200–300 gyventojų.
Dalelvenas
Dalelvenas arba Dalis (SV Dalälven) – upė centrinėje Švedijoje. Susidaro ties Djorasu susiliejus Esterdalio ir Vesterdalio upėms, prasidedančioms Skandinavijos kalnuose, Norvegijoje. Slenkstėta, yra krioklių, žemupyje prateka ežerų virtinę. Įteka į Baltijos jūros Botnijos įlanką.
Hidroenergetinis potencialas – 1420 MW, du trečdaliai jo išnaudojama. Upė naudota medienos plukdymui, žemupys laivuojamas.
Dusetų Švč. Trejybės bažnyčia
'''Dusetų Švč. Trejybės bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Dusetose, Sartų ežero pietiniame krante. Neoromaninė, šiek tiek istoristinė.
Pirmoji medinė bažnyčia
Bažnyčia Dusetose pastatyta iki 1519 m. Jonas Radvila 1530 m. Dusetų parapijai dovanojo turto. Klebonas turėjo išlaikyti mokyklą, kurią Radvilai buvo įsteigę iki 1530 m. (XVIII a. pastatyta nauja, didesnė mokykla).
Dusetų dvaro grafai Emerencijana Pliaterienė ir Jonas Liudvikas Pliateris 1738 m. pastatė prieglaudą. Po 1740 m. pradėtos kurti parapinės draugijos.
Antroji medinė bažnyčia
1744 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia (fundatorius - J. L. Pliateris). Ji buvo kryžminio plano, dvibokštė, turėjo 6 altorius. Tuo metu pastatyta mūrinė varpinė, kurios pirmame aukšte įrengta koplyčia su altoriumi.
Apie 1767 m. klebonas Reminkevičius pastatė altariją.
Klebonas Antanas Petravičius, rėmęs 1863 m. sukilimą ir slaptai laidojęs žuvusius sukilėlius, ištremtas į Rusiją (1871 m. grįžo į Kuršą).
Vikarui Domininkui Korzickiui 1864 m. atimtas dvasininko titulas, jis ištremtas į Tomsko guberniją.
Apie 1870 m. Rusijos valdžia dalį parapijos katalikų (apie Vencavus, Antalieptę) vertė tapti stačiatikiais. Jiems religinius patarnavimus slapta teikdavo Dusetų kunigai. Klebonas Juozapas Rauka 1872 m. bažnyčioje panaikino dalį lenkiškų giedojimų, pamokslus sakė lietuviškai.
Mūrinė bažnyčia
Klebono Antano Rumševičiaus (Dusetose nuo 1880 m.) rūpesčiu 1886–1888 m. pastatyta dabartinė plytų mūro bažnyčia.
1910–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Valdžia 1911 m. neleido steigti Dusetose bibliotekos - skaityklos (slapta parapinė biblioteka įsteigta apie 1890 m.). Bažnyčios varpai 1915 m. išvežti į Rusiją.
Prieš Antrąjį pasaulinį karą klebonavęs kanauninkas Petras Strelčiūnas parašė parapijos istoriją (išspausdinta 1931 m.). Jo iniciatyva 1931 m. Vladas Čižauskas išdažė bažnyčią. Klebonaujant Juozapui Laurenčikui (1885–1960; 1949–1955 m. kalintas), 1939 m. pastatyta parapijos salė (1940 m. nusavinta). Po Antrojo pasaulinio karo Dusetose gyveno altarista Mykolas Bergenis (1888–1980), Solovkų ir Butyrkų kalinys (1933 m. grįžo į Lietuvą; palaidotas Dusetų bažnyčios šventoriuje).
Architektūra
Bažnyčia neoromaninė, šiek tiek istoristinė, stačiakampio plano, su aukštais bokštais. Vidus 3 navų, su skliautais. Yra trys plytiniai altoriai. Juose yra dalis senųjų Leonardo Gogelio skulptūrų. 1930 m. bažnyčią dekoravo Vladas Čižauskas iš Šiaulių. Dusetų bažnyčioje yra vienas istorinis (vargonai) ir penki dailės paminklai: centrinis altorius, sakykla, du kilnojami altorėliai ir paveikslas "Marija su kūdikiu". Vargonai buvo įrengti XIX a. pabaigoje, romantiniai. Meistras nežinomas, manoma, kad 1886 m. pastačius bažnyčią, vargonus įrengęs vokiečių meistras. Medinis centrinis altorius, įrengtas XIX a. 2-je pusėje, turi pereinamųjų iš baroko į klasicizmą stiliaus bruožų. Altorius dekoratyvus, pasižymintis architektūrinių formų ir jame esančių skulptūrų darna. Paveikslas "Marija su kūdikiu" nutapytas aliejiniais dažais ant drobės, užklijuotos ant medžio, su kalstyto metalo aptaisais, kurie dengia drabužius ir foną. Aptaisai sukurti XVIII a. pirmoje pusėje ir yra nevienalaikiai su tapytu kūriniu. 1746 m. grafai Pliateriai padovanojo juos Dusetų bažnyčiai.
Šventoriaus tvora akmenų mūro, su Kryžiaus kelio stočių koplytėlėmis. Kampe įmūryta 4,5 × 4,5 m varpinė (1744 m.; 13 m aukščio, barokinė, mūrinė, 4 aukštų, pirmajame aukšte buvo šv. Kryžiaus koplyčia su altorumi).
Aukštakalnių ežeras
Aukštakalnių ežeras – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajone, apie 4,5 km į šiaurės rytus nuo Kamajų. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,83 km, plotis – iki 0,43 km. Altitudė 135 m. Ežeras pailgas, nenutekamas, priklauso Jaros-Šetekšnos upės intako Luolio baseinui. Krantai sausi. Aplink ežerą plyti dirbami laukai ir pievos. Pietinėje pakrantėje įsikūręs Aukštakalnių kaimas, į šiaurę – Varlių kaimas.
1554 m.
1554 m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys penktadienį pagal Grigaliaus kalendorių.
Mirtys
Nedatuota
Lo-fi muzika
Lo-fi muzika – terminas, naudojamas apibūdinti įvairiems muzikos žanrams, įrašytiems naudojant žemos kokybės įrašymo techiniką. Terminas buvo sugalvotas 1986 m. JAV radijo stoties „WFMU“ DJ William Berger, kuris kiekvieną savaitę vesdavo pusvalandžio trukmės laidą „Lo-Fi“, kurioje buvo grojamos įvairių atlikėjų namuose įrašyti kūriniai.
Ankstyvajame devintame dešimtmetyje JAV vyko Lo-Fi muzikos judėjimas, kurio pionieriais buvo laikomi tokie atlikėjai, kaip „Sebadoh“, „Pavement“, Liz Phair ir Beck.
Mikailiškės (Beižionys)
Mikailiškės – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Beižionių, prie kelio.
Space Shuttle Endeavour
„Space Shuttle Endeavour“  – penktasis ir paskutinis iš pagamintų ir skraidžiusių NASA šatlų bei vienas iš trijų likusių sveikų aparatų, kartu su „Discovery“ ir „Atlantis“. „Endeavour“ buvo sukurtas pakeisti prarastą „Challenger“ erdvėlaivį. Skirtingai nuo kitų programos erdvėlaivių, šiam šatlui pavadinti buvo surengtas tarptautinis konkursas, kuriame dalyvavo pradinių ir aukštesniųjų mokyklų mokiniai. Laivas pavadintas XVII amžiaus burlaivio, kuriuo pasaulį tyrinėjo Džeimsas Kukas, vardu. Džeimsas Kukas buvo patyręs jūrininkas, jūrų navigatorius ir pradedantis astronomas. Jis taip pat parodė, kad į ekspedicijas naudinga pasiimti kvalifikuotus mokslininkus.
„Endeavour“ pirmą kartą pakilo 1992 metų gegužės 7 dieną.
Viena reikšmingiausių „Endeavour“ užduočių buvo pakeisti jau esančio kosmose, tačiau deramai neveikiančio palydovo Intelsat VI raketinį variklį. Pirmą kartą atvirame kosmose kartu dirbo trys astronautai. Iš viso į kosmosą buvo išeita keturis kartus, ilgiausiai net aštuonioms valandoms. Pataisytas palydovas pats pakilo į reikiamą galutinę orbitą. Vienu metu jis gali retransliuoti 120 000 telefoninių pokalbių ir tris televizijos programas.
Misija STS-118 „Endeavour“ buvo pirmoji po daugiau nei ketverių metų pertraukos.
Paskutinė „Endeavour“ misija „STS-134“ įvyko 2011 m. gegužės 16 d.
Dusmenų šv. apaštalų Simono ir Judo Tado bažnyčia
'''Dusmenų šv. apaštalų Simono ir Judo Tado bažnyčia''' – bažnyčia, stovinti Dusmenų kaime, prie kelio. Liaudiško stiliaus, turi klasicizmo bruožų.
Istorija
1522 m. minima parapinė bažnyčia. Manoma, kad ji sunyko per reformaciją, kadangi XVII a. jau neminima.
1667 m. Mykolas Kazimieras Pacas Dusmenų dvarą nupirko ir dovanojo Pažaislio vienuolyno vienuoliams kamalduliams. Dusmenų dvaras vienuoliams kamalduliams priklausė 1667–1831 m. Jie pastatė koplyčią (minima 1744 m.), joje 1797 m. laikydavo pamaldas. Vienuoliai 1818 m. pastatė dabartinę medinę bažnyčią. 1825 m. įkurta parapija.
1863 m. liepos 21 d. areštuotas klebonas Steponas Gailevičius. Jis po mėnesio kalėjime mirė. Dusmenų bažnyčioje vargonininkavo Miko ir Kipro Petrauskų tėvas. Iki 1915 m. rengtasi statyti mūrinę bažnyčią, buvo vežami akmenys, bet sutrukdė Pirmasis pasaulinis karas. Klebono Juozapo Čapliko rūpesčiu bažnyčia 1920 m. apdengta skarda, klebono St. Smolinsko ir parapijiečių – suremontuota bažnyčia ir altoriai. Per Antrąjį pasaulinį karą ir po jo Dusmenyse klebonavo Jonas Žvinys. Jis rėmė rezistencijos dalyvius, už tai buvo nuteistas 25 m. kalėti. Iškalėjęs Intoje 10 m. grįžo į Dusmenis ir iki 1983 m. buvo Dusmenų parapijos klebonas.
1965–1967 m. bažnyčia atnaujinta.
Architektūra
Bažnyčia liaudiško stiliaus, turi klasicizmo bruožų, su 4 kolonų portiku, trapecijos formos frontonu ir bokšteliu. Prieš bažnyčią stovi medinė varpinė, prie jos – medinis kryžius.
Haičio kreolų kalba
Haičio kreolų kalba – šnekamoji ir rašytinė kreolų kalba, daugiausia vartojama Haityje. Apie milijoną žmonių šią kalbą vartoja Bahamose, Kuboje, Kanadoje, Kaimanų salose, Dominikos Respublikoje, Prancūzijos Gvianoje, Gvadelupoje, Puerto Rike ir JAV. Tai labiausiai naudojama kreolų kalba.
Naudojimas už Haičio ribų
Haičio kreolų kalba yra naudojama tarp Haičio emigrantų, kurių itin daug JAV ir Kanadoje. Daugiausiai paplitę Monrealyje, Kvebeke, Niujorke, Bostone, Majamyje, Fort Loderdeile ir Palmbyče. Vietinės miestų valdžios suteikia Haičio emigrantams galimybės mokytis, gauti ir pildyti dokumentus Haičio kreolų kalba. Šia kalba yra užrašų metro stotyse. Šiaurės Amerikoje šia kalba įkurtas tarptautinis daugialypės terpės tinklas. Veikia televizijos kanalas HTN ir AM radijas.
Haičio kreolų kalbos ir kultūros yra mokoma daugelyje JAV ir Bahamų koledžuose.
Haičio kreolų kalba yra antra pagal labiausiai paplitusias kalbas Kuboje. Ją vartoja apie 300 000 imigrantų iš Haičio. Taip pat kai kuriose Kubos bendruomenėse daugėja šia kalba šnekančių vietinių gyventojų. Apie 150 000 žmonių kalba šia kalba kaimyninėje Dominikos Respublikoje.
Marouane Chamakh
2010 m. gegužės 21 d. pasirašė ketverių metų kontraktą su Arsenal klubu.
žaidžia nuo 2003 m. Su rinktine dalyvavo 2004, 2006, 2008 Afrikos Tautų taurėse.
Orinoko delta
Orinoko delta – plati Orinoko upės delta, esanti rytinėje Venesuelos dalyje.
Delta yra vėduoklės formos, suformuota Orinoko upės. Deltoje upė išsiskaido į 36 atšakas ir daugybę protakų, vadinamų caños, vingiuojančių link Atlanto vandenyno. Pagrindinės atšakos yra Rio Grande, tekanti į pietryčius pietinėje deltos dalyje, ir Caño Manamo, besitęsianti į šiaurę išilgai vakarinio deltos krašto.
Delta apima didelius nuolatinius seklius vandens telkinius bei sezoniškai užtvindomų tropinių pelkių miškų plotus. Upės deltą supa mangrovių sąžalynai. Orinoko delta yra kiek panaši į Nigerio upės deltą savo forma ir necentriškumu.
Regiono klimatui būdinga 26,7 ° C vidutinė metinė temperatūra. Vidutinė aukščiausia temperatūra siekia 32,3 ° C, o vidutinė žemiausia – 23 ° C. Kritulių kiekis svyruoja nuo 900 iki 2500 mm.
Delta yra padalinta į dvi dalis. Pagrindinė dalis yra šiaurinėje deltos pusėje, esančioje tarp Caño Manamo ir kairiojo Caño Araguao kranto, kur yra susitelkę dauguma gyvenviečių, įskaitant ir valstijos sostinę Tukupitą. Kita dalis yra tarp Río Grande ir dešiniojo Caño Araguao kranto. Orinoko delta sudaro vieną iš devynių Venesuelos geografinių regionų. Apima visą Amakuro Deltos valstiją bei keletą kilometrų Monagaso valstijos ir sudaro visą Orinoko žiočių sistemą.
Jonas Ciechanoveckis
thumb|Herbas „Dąbrowa“ Jonas Ciechanoveckis – Lietuvos tribunolo maršalka 1636 metais, Mstislavlio pastalininkas, Oršos žemės teisėjas 1628 metais.
Nortamptonas
Nortamptonas – miestas vidurio Anglijoje, 108 km į šiaurės vakarus nuo Londono; grafystės centras. Išvystyta avalynės ir odos pramonė. Veikia Nortamptono universitetas.
Nortamptonas tris kartus pateikė paraišką pelnyti didmiesčio statusą, bet visus tris kartus (2000 m., 2002 m. ir 2022 m.) paraiška buvo atmesta.
Istorija
1086 m. gyvenvietėje pastatyta Nortamptono pilis, kuri iki šių dienų neišliko, o jos vietoje veikia Nortamptono geležinkelio stotis. XII a. laikotarpiu pastatyta apvalioji Nortamptono šventojo kapo bažnyčia.
1500 m. pastatytas ligi šiol išlikęs dvaro pastatas Abingtono parke, kuris priklausė Viljamo Šekspyro anūkei Elizabeth Barnard. 1669 m. dvaras išplėstas, o 1743 m. renovuotas.
1612 m. mieste vyko Nortamptono raganų medžioklė, kurios metu viešai pakarti penki asmenys, nuteisti už raganavimą.
1675 m. lapkričio 22 d. prasidėjo Nortamptono didysis gaisras, kurio metu sudegė 700 pastatų.
1858 m. Nortamptone atidaryta pirmoji geležinkelio stotis geležies rūdai gabenti.
1864 m. atidaryta Nortamptono gildijų salė, kuri vėliau naudota kaip rotušė.
2015 m. nugriautas senasis geležinkelio stoties pastatas ir pastatyta nauja modernaus stiliaus Nortamptono geležinkelio stotis.
Transportas
Per miestą eina A45 ir A43 greitikeliai. Veikia geležinkelio stotis ir tarpmiestinė autobusų stotis.
Dominikos futbolo čempionatas
Kiekviena komanda žaidžia 14 lygos varžybų (namų ir išvykos) prieš kitus 7 klubus. Pirmąją vietą užėmusi komanda tampa šalies čempione. Aštuntąją, paskutinę vietą, užėmęs klubas perkeliamas į žemesnę lygą – Dominikos pirmąjį divizioną.
Bruno Latour
Bruno Latūras (1947 m. birželio 22 d. – 2022 m. spalio 9 d. ) – prancūzų filosofas ir mokslo sociologas, ypač žinomas už darbus tiksliųjų mokslų, technologijų ir visuomenės studijų srityje. 1982–2006 metais dėstė vienoje iš geriausių Prancūzijos inžinerijos mokyklų inovacijų sociologijos centre. Nuo 2006 m. dirbo profesoriumi Paryžiaus politikos institute (, labiau žinomas kaip „Sciences Po“). B. Latūras taip pat buvi Šimtmečio profesorius (tai vienas iš prestižiškiausių titulų, skiriamų profesoriams) Londono ekonomikos ir politikos mokslų mokykloje.
B. Latūras yra geriausiai žinomas dėl knygų „Mes niekada nebuvome modernūs“ (1991), „Laboratorijos gyvenimas“ (kartu su Steve Woolgar, 1979) ir „Mokslas veiksme“ (1987). Nors jo mokslinės praktikos studijos vienu metu buvo siejamos su socialinio konstruktyvizmo požiūriu į mokslo filosofiją, B. Latūras yra stipriai nuo to nukrypęs. Jis yra geriausiai žinomas dėl atotrūkio nuo subjektyvaus/objektyvaus padalijimo ir požiūrio į darbą praktikoje rekonstravimo. Kartu su Michel Callon ir John Law, B. Latūras yra vienas iš pirmųjų aktorių-tinklo teorijos vystytojų. Tai konstrukcionistinis metodas, kuriam įtaką darė Haroldo Garfinkelio etnometodologija, Algirdo Juliaus Greimo generatyvinė semiotika ir (pastaruoju metu) Emilio Durkheimo konkurento Gabrielio Tarde sociologija.
B. Latūro monografijos pelnė jam 10-ą vietą tarp labiausiai cituojamų knygų autorių humanitarinių ir socialinių mokslų srityje 2007 metais.
Biografija
B. Latūras buvo kilęs iš gerai žinomos vyndarių šeimos iš Burgundijos (nemaišyti su panašiai pavadintu prancūziško vyno dvaru Bordo).
Dar būdamas studentas, B. Latūras daugiausiai dėmesio skyrė filosofijai ir jam didelę įtaką darė Michel Serres. B. Latūras gavo filosofijos mokslo daktaro diplomą Tūro universitete. Vėliau susidomėjo antropologija ir ėmėsi faktinės medžiagos rinkimo Dramblio Kaulo Krante. Tai lėmė monografijos apie dekolonizaciją, rasę ir pramoninius santykius sukūrimą.
Praleidęs daugiau nei 20 metų Prancūzijos inžinerijos mokyklos inovacijų sociologijos centre Paryžiuje, B. Latūras persikėlė į Paryžiaus politikos institutą. Pastaraisiais metais jis taip pat buvo vienas iš sėkmingų meno parodų kuratorių Dailės ir medijų centre Karlsrūjėje, Vokietijoje.
Apdovanojimai ir garbės titulai
2008 m. gegužės 22 d. B. Latūrui buvo suteiktas Monrealio universiteto garbės daktaro vardas organizacinės komunikacijos konferencijos proga, kuri buvo skirta Džeimso R. Teiloro (jam B. Latūras padarė reikšmingą įtaką) darbų garbei.
Holbergo premija
2013 m. kovo 13 d. B. Latūras buvo paskelbtas 2013-ųjų metų Holbergo premijos laimėtoju. Premijos komitetas teigė, jog B. Latūras „ėmėsi ambicingos modernumo analizės ir naujos, skirtingos interpretacijos bei metė iššūkį pagrindinėms sąvokoms, tokioms kaip skirtumas tarp modernaus ir prieš tai egzistavusio, gamtos ir visuomenės, žmoniško ir nežmoniško.“ Taip pat buvo pasakyta, kad B. Latūro „darbų įtaka yra akivaizdi tarptautiniu mastu ir siekia toliau nei tuometinės tiksliųjų mokslų, meno istorijos, istorijos, filosofijos, antropologijos, geografijos, teologijos, literatūros ir teisės studijos.“
2013-aisiais metais didžiausiame Norvegijos laikraštyje „Aftenposten“ Džonas Elsteris kritikavo B. Latūro pripažinimą: Klausimas, ar jis apskritai nusipelnė premijos. <…> Jei [premijos] statutai būtų naudoję naujas žinias vietoj vienos iš daugelio kaip pagrindinį kriterijų, tada jis, mano nuomone, visiškai negalėtų pretenduoti [į premiją].
Laboratorinis gyvenimas
Po ankstyvųjų darbų B. Latūras atkreipė dėmesį į laboratorijų mokslininkus ir jų darbo metodus. 1979 metais publikuotoje knygoje „Laboratorija gyvenimas: socialinis mokslinių faktų konstravimas“ (bendraautoris – Steve Woolgar) B. Latūras apsiėmė etnografiškai tirti neuroendokrinologijos laboratoriją Salko institute. Šiame darbe autorius skeptiškai vertino mokslinio metodo naivumą, teigdamas, jog teorijų pagrįstumas negali būti vieno eksperimento pasekmė.